# FragmentsContent

content:
Acatistul Slavei Dumnezeiești Rugăciunile începătoare Condac 1 Celui ce prin măreția Slavei Sale pe toate le-a întocmit și cu strălucire sfântă le-a luminat, laudă și cinstire să-I aducem cântând: Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Icos 1 Slava Ta Doamne a fost înainte de a fi lumea noastră văzută, iar lumea nevăzută a Îngerilor Te slăvește Doamne așa: Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Cel Mare! Slăvit să fii Dumnezeule Atotputernic! Slăvit să fii Dumnezeule Atotcreator! Slăvit să fii Dumnezeule Atotștiutor! Slăvit să fii Dumnezeule Preaiubitor! Slăvit să fii Dumnezeule Preamilostiv! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 2 Sfântul Tron al Luminii Preasfinte, este înconjurat de Sfinții Serafimi, de Sfinții Heruvimi, de Sfinții Îngeri de la Tron, de-a dreapta și de-a stânga, care cântă cu toții: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 2 Stând în jurul Tronului Slavei Tale, Heruvimii cei cu ochi mulți, Serafimii cei cu șase aripi și Îngerii cei maiestuoși cântă cu drag din toată ființa lor și slăvindu-L pe Dumnezeu spun așa: Slavă întru cei de Sus Lui Dumnezeu! Slavă Măririi Tale Cerești! Slavă Strălucirii Tale Sfinte! Slavă Puterii Tale nemăsurate! Slavă Iubirii Tale Sfinte! Slavă Persoanelor Dumnezeiești! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 3 Sfinții Arhangheli, fiind chemați la raport Dumnezeiesc, în fața Sfântului Tron Divin își acoperă fețele lor cu aripile, văzând Preastrălucită Lumina Ta și cântă cu drag: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 3 Cei șapte Sfinți Arhangheli: Mihail, Gavriil, Rafail, Varahil, Evgudiil, Uriil și Salatiil, stând în fața Slavei Tale Doamne, mărire neîncetată Îți aduc Ție spunând așa: Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Savaot! Slăvit să fii Tată Ceresc! Slăvit să fii Fiule Minunat! Slăvit să fii Duhule Sfânt! Slăvit să fii Dumnezeule Necuprins! Slăvit să fii Dumnezeule Neînvins! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 4 Treapta de mijloc a Sfintelor Puteri Cerești: Sfintele Stăpânii, Domnii, Începătorii și Scaune Cerești, Îl preaslăvesc neîncetat pe Dumnezeu, cântând în Ceruri cântec răsunător: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 4 Minunatele Domnii, Stăpânii, Începătorii și Scaune Cerești, lucrează neîncetat pentru evoluția cerească și niciodată nu obosesc, iar pe Atotputernicul Dumnezeu Îl preamăresc așa: Slăvit să fii Împărate Ceresc! Slăvit să fii de toți aleșii Tăi! Slăvit să fie Numele Tău! Slăvită să fie lucrarea Ta! Slăvită să fie gândirea Ta! Slăvite să fie poruncile Tale! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 5 Sfintele Începătorii, cu Sfinții Îngeri Scriitori și cu Sfinții Îngeri Pǎzitori, pe lângă activitatea lor minunată, Îl preamăresc pe Bunul Dumnezeu cântând spre Slava Sa: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 5 Minunații Îngeri Pǎzitori ai oamenilor, ai bisericilor, ai localităților, împreună cu Îngerii Scriitori, ai celor care nu sunt botezați și cu cei care scriu faptele îngerești sau ale Sfinților Arhangheli, Îl slăvesc pe Dumnezeu, în chip minunat spunând din inimă așa: Slavǎ Ție Doamne, cǎ dai misiuni minunate! Slavǎ Ție Doamne, cǎ dai celor aleși lucrări binecuvântate! Slavǎ Ție Doamne, cǎ ești Îndurător! Slavǎ Ție Doamne, cǎ ești Iertător! Slavǎ Ție Doamne, cǎ ești Cel mai Minunat Sfințitor! Slavǎ Ție Doamne, cǎ ești Nespus de Iubitor! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 6 Sfinții Heruvimi cu misiuni speciale pe Pământ sau în Univers, împreună cu toți Sfinții Îngeri, care au porunci Dumnezeiești deosebite, cântă din toată ființa lor: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 6 Misiunile îngerești, heruvimice, serafimice, sau cele ale Sfinților Arhangheli, sunt înfăptuite cu strășnicie, în orice condiții, nefiind oprite de nici un fel și cu toții Îl slăvesc pe Dumnezeu așa: Slăvit să fii Stǎpâne al tuturor veacurilor! Slăvit să fii Stǎpâne Prealuminat! Slăvit să fii Stǎpâne Preaminunat! Slăvit să fii Stǎpâne Preaînvățat! Slăvit să fii Stǎpâne Preaînțelept! Slăvit să fii Stǎpâne Preabinecuvântat! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 7 Cei ce scriu cărțile veacurilor sunt Heruvimii, Serafimii, Arhanghelii, Începătoriile, Domniile, Îngerii minunați și foarte evoluați. Ei fac o statistică a faptelor bune și a faptelor rele din veacurile care s-au scurs și prezentând raportul lor Domnului Iisus Hristos, cântă cu drag: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 7 Toți cei care au scris aceste cărți minunate au înfăptuit o Poruncă Divină timp de o sută de ani, fără încetare, iar noi iubindu-L pe Dumnezeu, Îl preamărim din toată inima așa: Slavǎ Ție Doamne, cǎ ai pus slujitorii Tăi să scrie tot! Slavǎ Ție Doamne, cǎ totul se împlinește minunat! Slavǎ Ție Doamne, pentru previziunea Ta! Slavǎ Ție Doamne, pentru efortul Tău cel sfânt! Slavǎ Ție Doamne, pentru ordinea cea desăvârșită! Slavǎ Ție Doamne, cǎ nimic nu lași necontrolat! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 8 Maica Domnului nostru Iisus Hristos Te slăvește Doamne în Ceruri, împreună cu tot Soborul Ei cel Sfânt și minunat și înalță cântare sfântă și binecuvântată: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 8 Sfântul Ioan Botezătorul cu Soborul, împreună cu Sfinții Apostoli și cu Soboarele lor și cu cei care au fost întocmai cu Apostolii, Constantin cel Mare și Elena - mama sa, Te preamăresc Doamne așa: Slavǎ Ție Doamne, pentru izbânda creștină! Slavǎ Ție Doamne, pentru lucrul minunatei propăvăduiri! Slavǎ Ție Doamne, pentru Evanghelia Minunatului Tău Fiu! Slavǎ Ție Doamne, pentru calea luminoasă pe care ne-ai arǎtat-o! Slavǎ Ție Doamne, pentru minunata Cruce, care s-a găsit după trei sute de ani! Slavǎ Ție Doamne, pentru tot ajutorul Tău! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 9 Sfinții Prooroci Te-au auzit, Te-au văzut și Te-au simțit Doamne, fiecare în felul lui, dar cu toții au făcut lucrare sfântă, pentru Slava Numelui Tău, cântând din inimă: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 9 Viața Proorocilor pe Pământ a fost diferită și propăvăduind Adevărul Dumnezeiesc fiecare dintre ei, chiar supuși la chinuri grele, Te slăveau pe Tine Doamne, spunând cu dragoste așa: Slavǎ Ție Doamne, cǎ noi cu dreptate am slujit! Slavǎ Ție Doamne, cǎ ceea ce ne-ai spus noi am scris! Slavǎ Ție Doamne, cǎ ceea ce am auzit noi am vestit! Slavǎ Ție Doamne, pentru darul pe care ni l-ai dat! Slavǎ Ție Doamne, pentru învățăturile Tale sfinte! Slavǎ Ție Doamne, pentru întărirea pe care ne-ai dat-o nouă! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 10 Sfinții Mucenici și Sfintele Mucenițe au avut un curaj grozav de a-i înfrunta pe dușmanii cei văzuți cât și pe cei nevăzuți și, din tot sufletul, I-au cântat Lui Dumnezeu: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 10 Neținând deloc la viața lor pământească, Sfinții Mucenici și Sfintele Mucenițe, Îl lăudau pe Dumnezeu și în ultimul ceas al vieții lor, și luând sfintele cununi ale muceniciei spuneau așa: Slavǎ Ție Doamne, Care faci minuni! Slavǎ Ție Doamne, cǎ în Patria Cerească ne chemi! Slavǎ Ție Doamne, cǎ ne-am lepădat de cele trecătoare! Slavǎ Ție Doamne, cǎ Împărăția Ta este neînchipuit de mare! Slavǎ Ție Doamne, cǎ adevărul ni l-ai arǎtat! Slavǎ Ție Doamne, cǎ pentru adevăr noi am luptat! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 11 Toți cinstitorii și iubitorii de Dumnezeu, de la cel mai mic, până la cel mai mare, de la cel mai bogat, până la cel mai sărac, cântă cu dragoste sfântă: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 11 Toți Sfinții Ierarhi, cuvioșii, pustnicii, drepții, cei curați cu fecioria, Te-au slăvit pe Tine Doamne, în toată viața lor spunând cu dragoste sfântă, din inimă așa: Slavǎ Ție Doamne, Cel Bogat în daruri! Slavǎ Ție Doamne, cǎ fiecăruia ai dat câte un dar! Slavǎ Ție Doamne, pentru ocrotirea Ta! Slavǎ Ție Doamne, pentru toate câte ne-ai dat! Slavǎ Ție Doamne, pentru tot ce ai să ne mai dai! Slavǎ Ție Doamne, pentru viața aceasta trecătoare! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 12 Doamne Dumnezeule și cele mai evoluate Personalități Cerești, chiar dacă au un anumit grad de autonomie cerească, pe Tine Te slăvesc, Te laudă și Îți cântă cu dragoste sfântă: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 12 Toți cei din Ceruri, personalitățile spirituale mai evoluate decât Heruvimii și decât Serafimii înalță imnuri de slavă sfântă și mărindu-Te, Doamne Dumnezeule, Îți spun așa: Slăvit să fii Doamne, pentru colaborarea Ta cea Minunată! Slăvit să fii Doamne, pentru Înțelepciunea Ta cea nemăsurată! Slăvit să fii Doamne, pentru lucrările Tale cele știute de noi, cât și pentru cele neștiute de noi! Slăvit să fii Doamne, pentru Smerenia Ta deosebită! Slăvit să fii Doamne, pentru binecuvântarea pe care o dai celor care Te iubesc pe Tine! Slăvit să fii Doamne, pentru Puterea Ta nemăsurată! Slăvit să fii în veci, Dumnezeule Preasfânt! Condac 13 ( de 3 ori) (apoi icos 1 și condac 1 ) O! Preaslăvite și Multîndurate, Doamne Dumnezeule, primește și de la noi acest imn de Slavă Sfântă, așa cum pe toate le primești de la Sfinți, de la Îngeri, de la Sfintele Puteri Cerești și de la Preasfânta și Preacurata Fecioara Maria. Nu ne lua în seamă nevrednicia noastră pământească, ci ne întărește și ne ajută, ca să Te slăvim și să cântăm: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Rugăciune de slavă către Bunul Dumnezeu Doamne Dumnezeule Cel Preaslăvit, Tată Ceresc, Fiule și Duhule Sfânt, ajută-i pe robii Tăi să se smerească și să lucreze numai cele bune, pentru Slava Numelui Tău Cel Sfânt. Nu ne lăsa pe noi să greșim, ci ne îndreaptă, cu îndreptare sfântă și blândă, atât pe noi cât și pe urmașii noștri, care vor fi să fie, până la a doua venire a Domnului nostru Iisus Hristos. Doamne Dumnezeule Îți mulțumim pentru toate darurile pe care în fiecare clipă le reverși asupra noastră, pentru toate Binecuvântările Tale Sfinte, pentru că ești Multiubitor, Multmilostiv și Multrăbdător. Ne-ai dat simțurile noastre ca să admirăm desăvârșirea și minunea creației Tale, pentru care, Doamne Dumnezeule, Te Slăvim, Te lăudăm și Îți mulțumim! Amin!


content:
În lumea de păcate, în valuri de necaz, mai sus de-aceste toate Golgota stă și az', din valuri de pieire scăparea e la ea - Liman de izbăvire, aceasta-i Golgota! Atâtea rane amare și plâns nemângâiat și-atâta frământare sub ea s-a alinat, căci orișice durere se stinge lângă ea - Izvor de mângâiere, aceasta-i Golgota! Când sufletul suspină de temeri apăsat, de acolo-l însenină un cântec minunat, iubirea Crucii-aduce trăiri cerești cu ea - Cântarea cea mai dulce, aceasta-i Golgota!


content:
Aici suntem străini, Căci casa noastră-i Sus; Străini prin lume, prin al Tău Nume Ne mântuim, Iisus. Chiar dacă vin furtuni, Nu deznădăjduim; Spre zări senine, privind la Tine Cu Tine noi plutim. Aici ni-e greu acum, Dar va-nceta curând; Prin clipele grele, ne-atinși de rele, Noi trecem tot cântând. Nu vom cârti de loc, Oricât am mai răbda, Ci-n bucurie, cânta-Ți-vom Ție Că-avem ocara Ta. Nu vrem să fim iubiți Unde Tu ești urât; Ci prin răbdare, purtând ocare, vVm suferi oricât. Disprețuiți de toți, Loviți de toți, răbdăm; Ne pare bine că noi cu Tine Așa ne-asemănăm.


content:
Ne-au sosit colindători, Florile dalbe, Noaptea pe la cântători. Și ne zic mereu, mereu, Florile dalbe, Și-L aduc pe Dumnezeu. Dumnezeu adevărat, Florile dalbe, Soare-n raze luminat. Ne-au sosit colindători, Florile dalbe, Noaptea pe la cântători.


content:
Aș vrea să intru-n mănăstire, Aș vrea să mă călugăresc; Spune-mi, Măicuța mea cea bună, Spune-mi de vrei să mă primești. La mănăstire-s sarcini grele, Tu nu le poți îndeplini. Tu care-ai fost iubit odată Nu te mai poți călugări. Decât într-o rochiță albă Și scurtă până la genunchi, Mai bine într-o haină neagră Și lungă până la pămînt. Mărire ție mănăstire, Pridvor ceresc în prag de munți, Ce vijelia vieții mele Biruitoare o înfrunți. Tu ești Altar de întărire Credinței noastre-n Dumnezeu, Tu ești Cetatea de scăpare Și reazem sufletului meu. Izvor adânc de mângâiere, Năpăstuiților liman, Înviforaților pe marea Ispitelor din an în an. Veniți creștini la mănăstire, Veniți la rugăciune sus! La mănăstire-i pacea lumii E slava Domnului Iisus. Și-ngenunchiați la rugăciune Să zicem toți și toate-n cor: Greșit-am Doamne, iartă, Doamne Păcatul meu și-al tuturor! Învrednicește-ne Stăpâne, Ca una-n dragoste să fim Părtași Împărăției Tale Cu toți acei ce o dorim. Și acolo-n Cer cu osanale Slujindu-te, cu drag, mereu Să fim cu toți o mănăstire Frumoasă lângă Tronul Tău.


content:
Așa grăiește Domnul Slavei În glasul Sfintei Liturgii Deși m-am înălțat la ceruri Eu nu vă las, Eu nu vă las orfani copii. În fiecare Liturghie Eu Mă cobor din nou la voi Din nou e coasta Mea străpunsă Și-Mi curge sânge Și-Mi curge Sângele șiroi. Mă răstignesc din nou pe cruce, În umbra Sfântului Altar Primiți-Mi Sângele și Trupul Să nu vin iarăși Să nu vin iarăși în zadar. Eu sunt aici întotdeauna În Sfânt Altar, spre răsărit Bisericile Sfinte-s goale Creștinii Mei, Creștinii Mei s-au rătăcit. Veniți, copii, veniți la Mine, Căci vreau în voi să locuiesc, Să va împac din nou cu Tatăl Și de păcat, Și de păcat, să va feresc. Și din potirul cinei Mele Eu vreau cu toții să gustați Veniți creștinii Mei la Mine, Și pacea Mea, Și pacea Mea să o aflați. Că-n orișicare fărâmiță Pe care-n taină o primiți Sunt Eu întreg, cu toată slava Și-aștept spre Mine, și-aștept spre Mine să veniți.


content:
Rugăciunile începătoare Condac 1 Tată Ceresc, Preasfânt și Preaplin de Iubire, Doamne Iisuse Hristoase, Mântuitorul nostru, Doamne Duhule Sfânt, Lumina vieții noastre, Treime Sfântă, care ai făcut toate cele văzute și nevăzute și pe noi ne-ai binecuvântat cu multe daruri cerești, ne închinăm Ție. Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Icos 1 Treime Sfântă și Multmilostivă luminează-ne cu Lumina Ta cea Sfântă! Deschide-ne inimile ca să creștem în ele sămânța Iubirii Tale Sfinte, pe care ai sădit-o la nașterea noastră în această lume. Iți mulțumim Tată Ceresc, că ne-ai binecuvântatși ne-ai dat viață! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru toate Sfintele Puteri Cerești care ne ajută! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru Sfinții Îngeri Pǎzitori! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru familiile noastre și pentru prietenii noștri! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru toate frumusețile, bogățiile și darurile Tale sfinte! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru iluminarea minților, inimilor și sufletelor noastre! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 2 Tată Ceresc, Putere Absolută și Sfințitoare, în fața Căruia se închină toate Sfintele Puteri Cerești și Îngerești, ne-ai creat pe noi oamenii din Iubire și Lumină Sfântă și ne-ai dat liberul arbitru. Cu smerenie Îți dăruim iubirea și mulțumirea noastră și Îți cântăm: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 2 Doamne, Tată Ceresc, ajută-ne să creștem în inimile noastre iubirea pentru Tine și pentru aproapele nostru, să Te iubim cu foc nestins în inimile noastre și cu genunchiul plecat să-Ți mulțumim: Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru casa noastră - Pământul! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru lumina și căldura Soarelui! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru somnul odihnitor noaptea! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru hrana cea spre ființă! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru acoperișul de deasupra capului! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru toate simțurile noastre! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 3 Cu ce cuvinte să-Ți mulțumim Doamne pentru toate minunile care în fiecare clipă ne fac viața îmbelșugată și frumoasă? Toate sunt de la Tine, Doamne! Suntem nevrednici, dar putem să-Ți oferim în dar iubirea noastră necondiționată și să-Ți cântăm: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 3 Tată Ceresc iartă-ne că greșim atât de des! Iartă-ne pentru toate cererile noastre nesfârșite! Iartă-ne că nu știm să-Ți mulțumim și că suntem atât de puțin recunoscători, deși suntem praful și pulberea Pământului! Iartă-ne pentru orbirea și împietrirea noastră în fața infinitei Tale iubiri, bunătăți, milostiviri și răbdări. Îți mulțumim Tată Ceresc, că ne chemi să fim copiii Tăi, asemenea Ție! Îți mulțumim Tată Ceresc, că ne ierți păcatele, oricât de grele ar fi ele! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru Învățătura Cerească pe care ne-o dai! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru toate comunicările Tale sfinte! Îți mulțumim Tată Ceresc, că ne dai înțelepciune și putere în credință! Îți mulțumim Tată Ceresc, că ne aperi de cel viclean și rău! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 4 Tatăl Ceresc ne iubește atât de mult, că L-a trimis pe singurul Său Fiu, pe Domnul Iisus Hristos, Mântuitorul, ca să se întrupeze din Sfânta Fecioară Maria, prin lucrarea Tainică a Sfântului Duh, să pătimească pentru ridicarea noastră din păcat, să moară și să Învieze a treia zi, după Scripturi și apoi să se Înalțe la Ceruri și să stea de-a dreapta Sa, până la Judecata de Apoi. Cu recunoștință să-I cântăm: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 4 Domnul Iisus Hristos S-a născut din Iubirea Absolută a Tatǎlui Ceresc. El este Iubire Pură, Compasiune, Milostivire și Răbdare, și iartă pe orice păcătos care se căiește cu adevărat și se roagă pentru iertare. Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru iubirea Ta sfântă pentru noi păcătoșii! Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru compasiunea Ta infinită! Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru milostivirea Ta nesfârșită! Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru răbdarea Ta nelimitată! Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru blândețea și bunătatea Ta absolută! Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru înțelegerea Ta față de greutățile vieții noastre! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 5 Prin întruparea Sa, Domnul Iisus Hristos ne-a adus Sfânta Evanghelie. Ne-a arǎtat că El este Calea, Adevărul și Viața. Urmând învățătura Sa, iubindu-L pe Dumnezeu mai presus de orice și iubindu-l pe aproapele nostru ca pe noi înșine, avem cheia către Împărăția Cerurilor și către viața veșnică. Cu recunoștință, credință și iubire sfântă să-I cântăm: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 5 Doamne Iisuse Hristoase i-ai îmbrăcat pe Apostolii Tăi cu Putere de Sus și cu Lumină Sfântă. Îmbracă-ne și pe noi Doamne, în Lumina Sfintei Treimi, dă-ne putere în credință, luminează-ne, iartă-ne și ajută-ne să fim cu Tine acum și după moarte. Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru toate învățăturile Tale sfinte! Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru împărtășirea cu Sfântul Tău Trup și Sânge! Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru toate încercările și greutățile vieții! Îți mulțumim Doamne Iisuse, că ne chemi la rugăciune sfântă! Îți mulțumim Doamne Iisuse, că ne vindeci de boli și de patimi! Îți mulțumim Doamne Iisuse, că ne-ai dat Crucea Ta, ca armă asupra celui viclean și rău! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 6 Doamne Iisuse, la Judecata de Apoi cercetează-ne pe noi cei de acum și pe cei adormiți de veacuri, după Marea Ta Milostivire și nu după păcatele noastre. Ajută-ne Doamne în această viață, cu Îngerii Tăi de Lumină, să rămânem toți pe Calea spre Împărăția Ta. Alături de cei adormiți Îți vom cânta și noi: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 6 Doamne Iisuse, Te rugăm scoate de la chinuri rudele, prietenii, cunoștințele noastre și pe toți cei adormiți de veacuri. Ajută-ne și pe noi, ca să nu cădem în ispită, să ajungem în Rai spre Slava Ta, spre mântuirea noastră și bucuria Sfinților Îngeri Pǎzitori. Facă-se Voia Ta, Doamne! Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru că ne iubești atât de mult! Îți mulțumim Doamne Iisuse, că ne ridici atunci când ne împiedicăm la greu! Îți mulțumim Doamne Iisuse, că scoți de la chinuri pe cei pentru care ne rugăm! Îți mulțumim Doamne Iisuse, că ne mai rabzi, deși suntem răi și păcătoși! Îți mulțumim Doamne Iisuse, că ne dai timp să adunăm bogății pentru sufletele noastre! Îți mulțumim Doamne Iisuse, pentru cei care ne îndreaptă spre Tine! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 7 Tată Ceresc Îți mulțumim că la Sfântul Botez trimiți Duhul Sfânt să sfințească apele, să îmbrace oamenii în Hristos, să le dăruiască Înger de Pază pe drumurile vieții. Cu iubire sfântă Îți cântăm: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 7 Duhule Sfânt, Dătătorule de viață vino și Te sălășluește întru noi! Luminează-ne cu Lumina Ta cea Sfântă ca să nu greșim drumul și călăuziți de Tine să ajungem în Împărăția Cerească, unde Îngerii cântă: Osana! Îți mulțumim Duhule Sfânt, Împărate Ceresc, Mângâietorule! Îți mulțumim Duhule Sfânt, Duh al Adevărului, Care pretutindeni ești! Îți mulțumim Duhule Sfânt, Vistier al bunătăților și Dătătorule de Viață! Îți mulțumim Duhule Sfânt, că Te sălășluiești întru noi și ne călăuzești cu Lumina Ta! Îți mulțumim Duhule Sfânt pentru toate darurile Tale sfinte, știute și neștiute de noi! Îți mulțumim Duhule Sfânt, că pe toate le împlinești! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 8 La Cincizecime Duhul Sfânt a coborât Harul Său peste Apostoli și peste Maica Domnului, iluminându-i. Aceștia au dus oamenilor Cuvântul Lui Dumnezeu și au creat Sfânta Biserică Apostolică. A fost bucurie în Ceruri și Îngerii au cântat: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 8 Doamne, Duhule Sfânt, Te rugăm coboară Harul Tău și Lumina Ta cea Sfântă și peste noi, păcătoșii robii Tăi. Imn de laudă și de mulțumire Îți aducem. Îți mulțumim Duhule Sfânt, pentru Lumina Ta cea Sfântă! Îți mulțumim Duhule Sfânt, pentru creația Ta văzută și nevăzută! Îți mulțumim Duhule Sfânt, pentru arta și frumusețea lucrărilor Tale! Îți mulțumim Duhule Sfânt, pentru desăvârșirea creației Tale! Îți mulțumim Duhule Sfânt, pentru imaginația Ta nelimitată! Îți mulțumim Duhule Sfânt, pentru dărnicia Ta nesfârșită! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 9 Spirit Sfânt și Desăvârșit al Tatălui Ceresc, Putere Nelimitată, Împărate Ceresc Care pe toate le împlinești, în fața Ta ne închinăm cu smerenie și cu speranța că ne vei ajuta, ca să nu greșim drumul spre Împărăția Cerurilor. Cu inimi curate Îți cântăm: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 9 Doamne Duhule Sfânt iartă-ne pentru orice greșeală a noastră față de Tine și întoarce-Ți fața spre noi. Ne rugăm Doamne și pentru cei care nu se roagă, încă. Ajută-ne să devenim smeriți, milostivi, iubitori de oameni și să Te iubim necondiționat. Îți mulțumim Duhule Sfânt, pentru tot ajutorul Tău cel sfânt! Îți mulțumim Duhule Sfânt, că ne înveți să părăsim voile noastre cele rele! Îți mulțumim Duhule Sfânt, pentru minunile, bucuriile, fericirile și bogățiile vieții! Îți mulțumim Duhule Sfânt, pentru tot Cuvântul Tău, hrana sufletelor noastre! Îți mulțumim Duhule Sfânt, pentru prieteni și pentru dușmani! Îți mulțumim Duhule Sfânt, că ne înveți să învingem necazurile și bolile! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 10 Domnul Iisus ne-a dăruit-O pe Maica Sa, să ne fie și nouă Mamă bună și iubitoare. Ea ridică rugăciunile noastre la Sfântul Tron Divin și se roagă la Preasfânta Treime ca să ne ajute în toate cererile noastre cele îndreptățite. Cu bucurie să-I cântăm Lui Dumnezeu: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 10 Dumnezeu ascultă rugăciunile Maicii Domnului, care este Împărăteasă în Cer și pe Pământ și-I îndeplinește rugămințile. Să-I mulțumim cu evlavie Mamei Sfinte, pentru ajutorul Ei neprețuit și să-I înălțăm rugăciuni de mulțumire. Îți mulțumim Maică Sfântă, că Te rogi cu lacrimi pentru noi! Îți mulțumim Maică Sfântă, că ne înveți să ne rugăm cu inima! Îți mulțumim Maică Sfântă, că ne înveți să mulțumim și să ne smerim! Îți mulțumim Maică Sfântă, că ne înveți să fim buni și milostivi! Îți mulțumim Maică Sfântă, că ne înveți să-l ajutăm pe aproapele nostru! Îți mulțumim Maică Sfântă, că ești pavăză împotriva celui viclean și rău! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 11 Domnul Iisus ne învață să o iubim pe Sfânta Fecioară și să-I cântăm imnuri Maicii Sale Sfinte, care în genunchi se roagă necontenit, ca Dumnezeu să mai lase timp oamenilor, pentru îndreptarea păcatelor. Pentru aceasta cu iubire, cu recunoștință și cu evlavie Îți cântăm Doamne: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 11 Preasfânta Maică a Domnului a dat puteri miraculoase multor icoane ale Sale, pentru ca toți cei care cred și se roagă cu sufletul, țin post, fac fapte bune, să poată primi ajutor sfânt pentru ei și pentru cei dragi lor. Îți mulțumim Maică Sfântă, că ești întotdeauna alături de noi la greu! Îți mulțumim Maică Sfântă, că-i ajuți pe cei dragi nouă să se întoarcă la credință! Îți mulțumim Maică Sfântă, că-i călăuzești pe copiii noștri! Îți mulțumim Maică Sfântă, pentru comunicările și aparițiile Tale sfinte! Îți mulțumim Maică Sfântă, pentru icoanele Tale făcătoare de minuni! Îți mulțumim Maică Sfântă, că-i luminezi pe cei vii și pe cei adormiți! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 12 Tatăl Ceresc ne-a creat din Inima Sa mare și plină de iubire sfântă și ne-a trimis pe Fiul Său - Domnul Iisus Hristos, pe Duhul Sfânt, pe Maica Domnului, Sfinte Puteri Cerești, Sfinți Îngeri de Lumină, Sfinți și Sfinte, ca să nu ne rătăcim pe drumurile vieții, să primim Lumina Sfântă și Cereasca Învățătură, care să ne călăuzească spre casă, spre Împărăția Cerurilor. Recunoscători să-I cântăm: Aliluia! Aliluia! Aliluia! Icos 12 Tată Ceresc, numai Iubirea Ta nelimitată ne poartă de grijă și ne călăuzește în viață, ca să nu greșim. Ajută-ne Doamne să căștigăm viața veșnică alături de Domnul Iisus! Îți mulțumim Tată Ceresc, că Preasfânta Treime veghează necontenit asupra vieții! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru ajutorul Domnului Iisus Hristos, Mântuitorul nostru! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru Harul și Darurile Sfântului Duh! Îți mulțumim Tată Ceresc, că împlinești rugămințile Maicii Sfinte! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru toate Sfintele Puteri Cerești care ne ajută! Îți mulțumim Tată Ceresc, pentru Toți Sfinții și pentru Sfinții Îngeri de Lumină! Îți mulțumim, Te slăvim și Te iubim Tată Ceresc, Dumnezeul nostru! Condac 13 (de 3 ori) (apoi icos 1 și condac 1) Doamne, pentru că ne-ai dat viață și ne ajuți la fiecare încercare mai grea, de fiecare dată când Te rugăm, Îți aducem în dar smerenia noastră, toate faptele bune, iubirea noastră sfântă pentru Tine și pentru semenii noștri și Îți mulțumim pentru toate! Aliluia! Aliluia! Aliluia! Rugăciune Tată Ceresc Te rugăm primește această puțină rugăciune a noastră și iartă-ne greșelile noastre făcute cu simțurile noastre, cu gândul, cu fapta, cu cuvântul, cu voia sau fără voia noastră, cu știință sau cu neștiință, de la crearea noastră și până în prezent. Ajută-ne Doamne să devenim mai smeriți, mai răbdători și din inimile noastre să se reverse iubirea pentru Tine. Ajută-ne Doamne să devenim plăcuți Ție, prin toate faptele, gândurile și vorbele noastre. Luminează-ne Doamne, atât pe noi, cât și pe cei adormiți. Îți mulțumim pentru toate! Doamne facă-se Voia Ta în veci peste noi toți! Ajută-ne Doamne să fim cu toții în veșnicie alături de Tine, în iubirea Ta Sfântă! Amin!


content:
Bucuria Învierii e așa de mare azi, o cântare fericită se revarsă-n sfânt extaz, Suflete ce zaci acuma, doborât de-al tău păcat, haide scoală, schimbă-ți viața, căci Hristos a înviat! Căci Hristos a înviat! Treacă fără nume anii cei trăiți fără Hristos, legăturile satanei zacă-n pulbere pe jos; Cântă slavă Celui care viața ne-a răscumpărat cu un Preț atât de mare, slavă Lui, El a-nviat! Slavă Lui, El a-nviat! Să trăim de-acum nainte strânși de Jertfa Crucii Lui cu o dragoste fierbinte noi ostașii Domnului; Să răsune-n mii de glasuri slava Lui neîncetat, inimile Sus, cântații, azi Hristos a înviat! Azi Hristos a înviat!


content:
Cruce sfântă, părăsită Lâng-o margine de drum Coperișul tău se strică Lângă creștinii de-acum. Cruce sfântă, jalnic este Tristă stai, plecată-n jos Și nu-i nimeni să te-ndrepte Of, ce lucru dureros. Oamenii nu-și mai ridică Pălăria-n dreptul tău Să se-nchine și să zică Doamne, scapă-ne de rău. Cruce sfântă, cu durere, Tristă stai în locul tău Cați la lume făr-a cere Ceva-n ajutorul tău. Nimeni nu mai vine iară Să te-ndrepte iar frumos Bate vântul, te doboară Cu icoana lui Hristos. Dar credința mea îmi spune Că mult nu va dăinui Printr-o tainică minune Crucea Ta va birui.


content:
Cui să-ți plângi durerea și-ntristarea grea, cui să-ți spui necazul și tristețea ta? Fiecare-și are suferința sa, nimeni nu te poate astăzi ajuta. Dar când vii la Domnul cel Îndurător în a Lui iubire afli ajutor. El dă bucurie fără de sfârșit sufletului care este părăsit. El dă-mbărbătare și cuvânt curat sufletului care geme apăsat. El îți dă și ție iar nădejde az’, dar credința vie s-o păstrezi mai treaz.


content:
Ascultați, creștini blagosloviți, cu frică și cu cutremur; adevărat să știți că a căzut o piatră din cer; mică era la vedere, dar grea la ridicare, încât nu putea să o ridice nimenea. Atunci Preasfințitul Patriarh al sfintei cetăți a Ierusalimului și a toată Palestina a adunat toți Mitropoliții și Vlădicii, și au făcut rugăciuni de denii cu cântări sfinte, trei zile și trei nopți. Atuncea a venit un glas din cer zicând „Luați piatra cu blagoslovitele voastre mâini și o desfaceți”; și dacă o desfăcură aflară într-însa aceste dumnezeiești cuvinte scrise: „lată că v-am dat epistolia Mea întâi și tot nu v-ați mai întors de la fărădelegile voastre, nici nu v-ați pocăit precum v-am poruncit, nici n-ați ascultat cuvintele Mele cele sfinte ; pentru aceea am trimis asupra voastră limbi păgânești de v-au robit fără milă și tot nu v-ați pocăit de faptele voastre cele rele și spurcate; și nu veniți la calea cea dreaptă, și cuvintele Sfintei Scripturi nu le ascultați; că v-am zis că cerul și pământul vor trece, iar cel ce va fi făcut bine, acela nu va pieri; așa și acum; că pentru păcatele voastre și pentru ziua Duminecii, ce nu o țineți și nu o cinstiți, trimis-am asupra voastră ierni grele, geruri iuți și geroase, și vânturi mari, trăsnete și ploaie groaznică și fără măsură, încât au ieșit apele din matca lor; afară și foametea și moartea in dobitoacele voastre și cutremur mare pe pământ; și multe semne v-am arătat ca să cunoașteți că este mânia Mea asupra voastră, pentru răutățile voastre și pentru a Mea sfântă Duminică, care voi nu o cinstiți cu curățenie și cu paza Bisericii; el vă îndeamnă, diavolul, de vă aflați în alte lucruri. Oh, răilor, oh, împriloștiților și păgânilor ce sunteți! Voi nu recunoașteți că v-am dat pâine dospită și miere întru sațiul vostru, iar voi nu vă lăsați de faptele voastre cele rele și spurcate; pentru aceea vrut-am să pierd pe toți oamenii de pe fața pământului; ci m-am întors pentru ruga maicii Mele, care pururea stă și se roagă pentru lume și pentru săraci și pentru mișei; pentru văduvele ce strigă în urma voastră să le miluiți, ca să vă miluiesc și Eu pe voi, și să vă iert de păcatele voastre; și, iată, că de nu vă veți pocăi, lua-voi roadele de pe pământ pentru păcatele voastre și pentru ziua Duminicii; că pământul nu va rodi și pomii voștri se vor usca și viile nu vor da rod mult; apoi voi lua apele de pe fața pământului; după aceea să știți că în munca iadului vă veți munci în veci, că v-ați făcut răi, mincinoși, și nu vă iubiți unul pe altul și vecini pe vecini purtați pismă și ascultați pe la ferestrele altuia și de răul altuia vă pare bine; iară nu-l câștigați, nici nu-l miluiți, să faceți milostenie săracilor; și Biserica nu o păziți și nu ascultați poruncile Mele cele sfinte și nu cunoașteți, răilor și împrilostiților, că în sfânta Duminică a trimis Tatăl pe Arhanghelul Gavriil, de a dat o veste bună Prea Curatei maicii Mele, pentru nașterea Mea; și Duminică M-am sculat din morți și l-am scăpat pe Adam din munca iadului; și Duminică voi să judec toată lumea, pe cei vii și pe cei morți, și voi da fiecăruia după faptele sale, iar cine va fi făcut bine și va fi păzit poruncile Mele, pe acel om îl voi pune la dreapta Mea întru împărăția Mea; și îl voi trimite în rai de va moșteni acolo în veci; iar care va fi făcut rău, goni-l-voi de la Mine blestemaților, în focul cel de veci, cel nestins, în muncă și la viermii cei neadormiți, unde este gătit locul vostru cu diavolii, cu păgânii și cu făcătorii de rău. Iată, vă zic, că de nu vă veți pocăi de păcatele voastre ce le faceți și nu veți păzi Biserica cu curățenie și cu smerenie, voi trimite mânia Mea spre voi când nici aminte nu vă veți aduce. Și blestemat să fie acel om care va lucra de sâmbătă seara până luni la răsăritul soarelui, sau cine va face păcate în acea vreme: Și iarăși zic pentru vineri și pentru miercuri ca să se păstreze cu curățenie și cu post, iar nu cu lucru, că acestea vă vor scoate pe voi din iad; și v-am dat vouă toată dulceața pământului să mâncați și tot nu v-a ajuns, ci mâncați pește în zilele cele oprite. Anatema să fie acel om, si să se verse mațele sale ca ale lui Arie. Și să știți că de acum înainte nu voi mai trimite altă epistolie ca aceasta de acum și când nu vă veți aduce aminte de ea deschide-voi porțile cerului și voi da ploaie cu foc în luna lui Februarie, de vă voi arde de vii de pe fața pământului; voi trimite asupra voastră fiare sălbatice de vă vor mânca de vii, și voi lua lumina de pe fața pământului și va fi întuneric mare și vă voi trimite trăsnete de vă vor arde; atunci veți merge la mormintele morților și veți striga: «Ieșiți voi morților din mormânturi să intrăm noi de vii, că nu mai putem răbda muncile și pedepsele ce ne-a trimis Dumnezeu pentru păcatele noastre»; Iară Eu îmi voi întoarce fața de la voi ca să nu v-aud și vă voi părăsi în veci pentru că v-ați făcut răi, mozaviri, mincinoși, nici nu vă iubiți unul pe altul și sunteți curvari, sodomiteni, de dați bani cu camătă (cu dobândă) și opriți osteneala săracilor și nu-i iubiți. Legea ați călcat-o, Biserica nu o iubiți, cu rugăciuni și liturghii, carele vă sunt de spălarea păcatelor voastre; oh! dar cum de nu vă este frică că se va deschide pământul și vă va înghiți? Apoi ce răspuns vreți să dați în ziua judecății? Deci potoliți-vă și vă întoarceți de la fărădelegile voastre, nu fiți mândri, fățarnici, ci fiți smeriți! Oh! Vai de acela ce suduie preoții și călugării și pe aceia ce slujesc Biserica; că nu-i suduie pe dânșii, ci tocmai pe Dumnezeu, pentru că zice, că aceia ce suduiesc pe sluga împăratului, pe împărat suduiesc atunci. Oh! Vai de nașul ce va face păcatul cu fină-sa și finul ce va face păcat cu nașă-sa; vai de cumnatul ce va face păcat cu cumnată-sa ! Vai de cel ce capătă din viile și moșiile altora, ca să se îmbogățească! Vai de aceia ce vorbesc în biserică și nu ascultă sfânta slujbă! Vai de preotul ce slujește beat sau învrăjbit cu altcineva, și se cuminecă cu Sfintele Taine; cum de nu i se aprinde gura, că nu este singur, ci cu sfinții îngeri împreună? Vai de călugărul ce face curvie pe fața pământului. Și să știți că această epistolie nu este făcută din firea pământească, ci este din cer și am trimis-o pe la voi, creștinilor ca să vă părăsiți păcatele voastre și să faceți voia lui Dumnezeu, ca să fiți fiii luminii; iar vai de preotul sau de călugărul sau dascălul sau diaconul care nu o va citi înaintea oamenilor; si să o scrie și să o aibe tot omul în casa sa și să o trimeată și pe unde nu va fi, că de mare folos este în casa omului; iar vai de acela ce o va scrie și va lipsi vreun cuvânt dintr-însa, iar ferice de cei ce vor cumpăra această sfântă epistolă și o vor da de pomană: acelor oameni li se vor ierta păcatele și vor moșteni împărăția cerului de vor face poruncile lui Dumnezeu ca Avraam și ca Isaac și ca lacob; iară ferice de cei ce fac bine la săraci și călători și-i vor aduce la casele lor, aceia vor fi miluiți întru împărăția cerului; iar vai de părinții aceia care nu-și dau copiii să învețe carte și să păzească Biserica, că nu vor să dea seama pentru dânșii înaintea Judecătorului celui drept căci au murit ca dobitoacele; pentru aceasta alergați la duhovnicii voștri de vă mărturisiți păcatele voastre, ca să vă învredniciți a vă cumineca cu prea­curatele Taine ale lui lisus Hristos, care vă sunt de folosul sufletelor voastre și cu dragoste să luați sfânta anafora. Pentru aceasta eu, loanichie, patriarhul sfintei cetăți a Ierusalimului, cu ajutorul Tatăului și al Sfântului Duh, Troiței celei de o ființă și nedespărțită m-am învrednicit de v-am dezlegat aceste dumnezeiești cuvinte care au fost întru aceasta; mă rog lui Dumnezeu, creștini blagosloviți, ca să vă deschidă ochii sufletelor voastre și să vă puteți cumpăra această epistolie, iar de nu vi se va întâmpla a o cumpăra, să vindeți ceva din casele voastre și să o cumpărați, că de puțină plată este, iară de mare folos va fi acelui om în casa sa; îi va dărui Dumnezeu împărăția Sa, a Căruia este stăpânirea și puterea, a Tatălui și Fiului și Sfântului Duh, în veci nesfârșit. Amin”.


content:
Era odat-o tainică grădină În care Domnul se ruga plângând Și fața Lui, cea plină de lumină Era-ntristată până la mormânt. De multe ori pe față El căzuse Și se ruga cu mult amar nespus „Să treacă Tată, să nu beau paharul!” Paharul suferinței lui Iisus. O Ghetsimani, grădină neuitată În tine plânge Domnul cu amar Și-apoi se-mbracă-n haina umilinței Și-și pregătește drumul spre Calvar. O, Ghetsimani, grădina neuitată, Tu ai văzut durerea lui Iisus Pe Iuda, când a sărutat o dată Pe Domnul strălucirilor de sus ! O, Ghetsimani aș vrea să fiu în tine, Să văd și locul unde El a plâns Să plâng și eu, cu lacrimi și suspine Să plâng, căci Domnul pentru mine a plâns.


content:
Jos sub crucea răsturnată dintr-un sat Am văzut un om odată Stând cu fața-n mâini lăsată Și cu fruntea-nsângerată Și plângea, plângea de parcă Toată lumea l-a lăsat. M-am oprit atunci din cale lângă El Lacrimile-i curgeau vale Printre degete în poale De-ți venea să-i plângi de jale Călător pornit pe cale Singurel. Fața-i era albă toată ca de crin Dar albeața ei curată Sângele-o brăzdase toată Și-a Lui frunte-nsângerată O cunună era roată Numai spini. Când i-am spus să nu mai plângă m-a privit duios A pus fruntea-n mâna stângă Și-a-nceput din nou să plângă Ca și cum ar vrea să frângă Lacrima ce-i curgea lângă Cruce jos. Iar în palme și-n picioare - răni de cui Și atunci plin de mirare Mi-am adus aminte care E străinul din cărare Când mă-ntorc minune mare... Nu-l văzui... Azi când trec prin multe sate și prin lunci Când văd crucile uitate Mie-mi pare că pe toate Stă un Iisus care plânge Plin de răni și plin de sânge Ca atunci.


content:
La umbra Crucii Tale Eu Doamne vreau sa vin Să-mi plâng mereu trecutul } Bis Și Ție să mă-nchin. La umbra Crucii Tale Eu Doamne vreau sa fiu Să plâng, să cânt cu jale } Bis Din moarte să înviu. La umbra Crucii Tale Eu vreau sa-ngenunchez Căci numai Tu Stăpâne } Bis Din rău mă liberezi. La umbra Crucii Tale E pacea ți odihnă, Nadejdea, mângâierea, } Bis Dreptatea și lumina. La umbra Crucii Tale Eu vreau sa chem mereu, Pe cei ce in viața } Bis Nu-L au pe Dumnezeu. Dac-aș putea sa zbor Mai sus de asta vale, As spune tuturora } Bis De jertfa Crucii Tale. În lumea asta Doamne E vrajbă, chin și jale. De-aceia vreau sa stau } Bis La umbra Crucii Tale.


content:
Nouă azi ne-a răsărit Domnul Iisus Hristos, Mesia cel mult dorit Domnul Iisus Hristos. Din Fecioară s-a născut Domnul Iisus Hristos Și cu lapte s-a crescut Domnul Isus Hristos. În scutece s-a-nfășat Domnul Iisus Cristos, Și în brațe s-a purtat Domnul Iisus Hristos. Cum e robul s-a smerit Domnul Iisus Hristos Și pe noi ne-a mântuit Domnul Iisus Hristos.


content:
Numai o dată tu trăiești Și cui ai vrea ca să-i slujești? Numai o inimă tu ai Și cui ai vrea să ți-o predai? O, de-ai sluji tu lui Iisus Și inima ți-o-ndrepți în sus, Iisus ar fi stăpânul tău, Iar tu ai fi copilul Său El ți-ar aduce bucurii Pe care tu nici nu le știi, În clipe grele de dureri El ți-ar aduce mângâieri. În suferința cea mai grea El pace-n suflet ți-ar lăsa, Căci El ar fi stăpânul tău, Iar tu ai fi copilul Său. Atunci întreagă viața ta Cu bucurie I-ai cânta Și-ai spune pururea oricui Ce dulce-i fericirea Lui. Viața pururi ți-ar păzi, Doar voia Lui a o-mplini, Căci Domnu’ ar fi stăpânul tău, Iar tu ai fi copilul Său.


content:
O, Doamne Dumnezeul meu, Mare e numele Tãu Nu-ti întoarce fata Ta Si ascultã ruga mea. Aleluia, aleluia, aleluia Tu care ai facut, cerul si pãmântul, Toate acestea vor pieri, Dar Tu, Doamne, in veci vei fi. Aleluia, aleluia, aleluia Tu care ai facut, Soarele si luna. Toate acestea vor pieri, Dar Tu, Doamne, in veci vei fi. Aleluia, aleluia, aleluia .


content:
Pentru cei ce i-am iubit Sus pe cruce răstignit, Între doi tâlhari, în chin, am murit; Pentru vreo treizeci de-arginți Voi copii și voi părinți, M-ați vândut tâlharilor, ca să mor. Refren: Oile Mele, ce v-am făcut Eu vouă? În loc să veniți, crucea să-Mi fi luat, Cunună de spini Mi-ați dat. Oile Mele, ce v-am făcut Eu vouă? M-ați dus la calvar, ca să mor pentru voi, Ca să fiți și voi mântuiți. Iuda, oișoara Mea Ca să-ți umpli punga ta, M-ai vândut tu la tâlhari, pentru bani. Te-am nedreptățit cumva? Sau Ți-am tras dragostea Mea, Atunci când prin sărutat, lor M-ai dat. Când eram între călăi Te-ai uitat la banii tăi Și plângeai de ce-ai lucrat, că-i păcat. Dat-ai banii-napoi toți, Dar cei mincinoși și hoți Nu primiră banii tăi, că sunt răi. Pe bani ce ți-ai cumpărat? Funie de spânzurat, Și-ai ajuns să fii de râs, cum stă scris. E târziu să te căiești După ce păcătuiești, Lacrimile-ți curg pârâu, e târziu. Pe pășuni verzi te-am purtat Și la timp te-am adăpat, Am umblat prin vânt și ploi, pentru voi. Ziua-ntreagă prin zăduf V-am păzit de furi și lupi, Pentru bine ce v-am vrut, M-ați vândut.


content:
Pentru Tine, Doamne, Florile-nfloresc, Pentru Tine noaptea Stele strãlucesc. Pentru Tine ploaia Picurã și cântã Și-n grãdinã-așterne Bucurie sfântã. Lângã Tine, Doamne, Cei săraci se strâng, Ție-ți cer iertare Ochii care plâng. Cãtre tine, Doamne, Plec genunchi smerit, Numai Tu, Stãpâne, Nu m-ai părăsit. Pentru Tine candeli În altare ard, Tu, la zile sfinte, Miruiești cu nard. Pe copiii care, osteniți de joc, La iconostase Aduc busuioc. Dă-mi tăria pietrei Și din cerul sfânt, Picură-mi pe gene Lacrimi ca să plâng. Picură-mi în suflet Rănile durerii Și pe buze pune-mi Străjile tăcerii.


content:
Ridica-voi ochii mei la ceruri, De unde va veni, ajutorul meu? Ajutorul meu de la Dumnezeu Cel ce a făcut cerul și pământul. Întru Tine, eu mi-am pus nădejdea Să nu ma depărtezi de la fața Ta, Doamne, Doamne, Sfinte Doamne, Auzi glasul meu când mă rog Ție. Către Domnul, pașii mei voi duce Și Legea Lui va fi îndreptare mie, Aliluia, Aliluia, Aliluia.


content:
Îndurate Doamne, Bunule și Iubitorule de oameni, Care pentru îndurările Tale ai trimis pe Unul‑Născut Fiul Tău în lume, ca să rupă zapisul greșealelor cel asupra noastră și să dezlege legăturile celor legați de păcate și să propovăduiască celor robiți iertare, Tu, Stăpâne, și pe robul Tău (N) liberează‑l cu bunătatea Ta, de legătura ce este pusă asupra lui, și‑i dăruiește lui să se apropie fără de păcat, în toată vremea și în tot locul, cu îndrăznire către slava Ta, și cu cuget curat să ceară de la Tine mila cea bogată. Că milostiv și iubitor de oameni Dumnezeu ești, și Ție slavă înălțăm, Tatălui și Fiului și Sfântului Duh, acum și pururea și în vecii vecilor. Amin.


content:
Te-am aflat pe Tine, Doamne, și aceasta mi-e de-ajuns, Tu-mi ești dezlegarea-ntreagă și-a’-ntrebărilor răspuns. Tu ești tot, Tu umpli totul, fericit sunt ne-ncetat, tot Ți-am dat, primit-am totul, n-am nimic, dar sunt bogat. Viață, suferință, moarte, toate sunt în Mâna Ta, eu în Tine, Doamne, totul am acum și voi avea. Te-am aflat pe Tine, Doamne, și aceasta mi-e de-ajuns, Tu ești pacea vieții mele și al tainelor răspuns.


content:
Veniți creștini la rugăciune În casa Domnului cel Sfânt, Veniți creștini, plecați genunchii Și fruntea voastră la pământ. Când clopotele-ncep să sune În zori cu glasul lor duios, Răsună-n undele lor tainic Chemarea Domnului Hristos. Aș vrea să mă-ntâlnesc cu Domnul Să-L văd, în față să-L privesc Și să-i spun că-n lumea asta Mai mult pe El îl prețuiesc. Aș vrea să-L văd față în față Căci știu că m-ar primi cu drag Și să-I spun, în lumea asta Eu sunt un călător pribeag. Veniți cei osteniți la Mine, Cei osteniți și-mpovărați Odihnă, pacea Mea cea Sfântă Și alinare să luați. Aș vrea să-I spun tot ce mă doare Și să-I spun necazul meu Și să-I spun că n-am pe nimeni Să-mi-mângâie sufletul meu. Aș vrea să-I fiu o slugă bună Să-L iubesc neîncetat Și cu cei drepți împreună Să-L slujesc cu adevărat. Masa Domnului stă-ntinsă, Dar cei poftiți nu vin la ea Ei n-aud glasul ce îi strigă: Veniți, creștini la masa Mea! Veniți, veniți cu umilință În fața Sfântului Altar, Veniți să dezbrăcăm păcatul, Și să ne înnoim în har!


content:
Dormind Preasfânta Fecioară Născătoare de Dumnezeu pe muntele Eleonului, când a fost în cetatea Betleemului, a venit acolo Domnul nostru lisus Hristos și a întrebat-o: „Maica Mea Preasfântă, dormi?” Iar ea a zis: „Fiul Meu Preadulce, Preafrumoase Iisuse, am fost adormită și iată că am visat strașnic vis pentru Tine”. Și a zis Domnul: „Spune, maica Mea, visul ce-ai văzut!” și ea a zis: „Fiul Meu, Preadulce! Am văzut pe Petru în Roma și pe Pavel în Damasc, Iar pe Tine Te-am văzut în cetatea Ierusalimului răstignit pe cruce între doi tâlhari. Cărturarii, fariseii și necredincioșii, defăimându-Te, foarte te-au batjocorit și desculț Te-au judecat și cu fiere Te-au hrănit șl cu oțet Te-au adăpat, cu trestie și cu toiag peste cap Te-au bătut și în sfântul obraz Te-au scuipat și cunună de spini pe capul Tău au pus și unul dintre ostași cu sulița în coastă Te-a împuns, din care îndată a ieșit sânge și apă. Soarele s-a întunecat și luna în roșeață s-a schimbat. Catapeteasma bisericii, de sus până jos, în două s-a despicat, întuneric mare s-a făcut peste tot pământul, de la al șaselea până la al nouălea ceas. Iosif și cu Nicodim mi se părea că Te pogoară de pe cruce și cu giulgiu curat Te-au înfășurat și în mormânt nou Te-au pus. Și în iad Te-ai pogorât și ușile cele de aramă le-ai sfărâmat și zăvoarele cele de fier le-ai zdrobit, pe Adam și pe Eva scoțându-i afară; și înviind a treia zi, Te-ai înălțat la ceruri și Te-ai așezat de-a dreapta Tatălui". Iar Domnul a zis: "Maica Mea Preasfântă, adevărat vis ai visat! Toate acestea Eu voi să le pătimesc pentru neamul omenesc. Și de va scrie cineva visul tău și în casă îl va ține sau la sine îl va purta, de acea casă diavolul nu se va apropia și pe duhul cel rău îl va izgoni. Și îngerul lui Dumnezeu va sta totdeauna lângă dânsul de-a dreapta și de năvălirile și supărările de la oamenii cei răi va fi mântuit. La drum de va călători și de va avea acest vis pe lângă dânsul, acel om nu se va teme de grindină, de tunet, de fulgere și de toată moartea grabnică va fi ferit. Arhanghelul Mihail va fi lângă dânsul îndreptând calea lui ori încotro va merge. La dreapta judecată va afla milă și la ieșirea sa din viață. Mă voi arăta acelui om dimpreună cu tine, maica Mea, și îngerul Meu va lua sufletul lui, ducându-l întru Împărăția Cerurilor, veselindu-se acolo cu toți drepții care din veac bine au plăcut Mie”.


content:
Învață de la apă să ai statornic drum, Învață de la flăcări că toate-s numai scrum. Învață de la umbră să taci și să veghezi, Învață de la stâncă cum neclintit să crezi. Învață de la pietre cât trebuie să spui, Învață de la soare cum trebuie s-apui. Învață de la vântul ce-adie pe poteci, Cum trebuie prin lume de liniștit să treci, Învață de la toate, că toate-ți sânt surori, Să treci frumos prin viață, cum poți frumos să mori. Învață de la vierme că nimeni nu-i uitat, Învață de la nufăr să fii mereu curat. Învață de la flăcări ce-avem de ars în noi, Învață de la apă să nu dai înapoi. Învață de la umbră să fii smerit ca ea, Învață de la stâncă să-nduri furtuna grea. Învață de la soare ca vremea s-o cunoști, Învață de la stele că ceru-i numai oști. Învață de la greieri – când umerii ți-s grei Și du-te la furnică să vezi povara ei. Învață de la floare să fii gingaș cu ea, Învață de la oaie să ai blândețea sa. Învață de la păsări să fii mai mult în zbor, Învață de la toate, că totu-i trecător. Ia seamă, fiu al jertfei, prin lumea-n care treci, Să-nveți din tot ce piere, cum să trăiești în veci!


content:
Între Prut și-ntre Siret, Ce mai mult de ani o mie Apă limpede trimet Păn' la Dunăre-n cîmpie, Este-un lac, ca marea-ntins, De muncei umbroși încins. Nici un rîu din sînul lor Nu revars-a sale ape, Cu nutrețul curgător Acel lac ca să-l adape, Ci din fund nemăsurat Lacul crește nencetat. Acel lac, cînd este lin De vînt unda-i nu se-ncreață ; La ochi samănă deplin Cu un disc luciu de gheață, Sau cristal chiar, ce-a răsfrînt Bolta-azură pre pămînt. Noaptea, cînd te-apropiezi Către apele acele, În ceriu și în lac prevezi Stol de lucitoare stele, Luna jos și luna sus, Și-n lac cursu-i spre apus. Nu-nțelegi de-i adevăr Sau fantazie, au dacă Lacul suie-se spre ceriu Ver spre lac ceriul se pleacă, Că de cați în a lui fund Sameni mez în glob rotund. Așa, cînd e timp frumos, Ochiul tău se îngînează, Dar va fi mult inimos Milian cel ce cutează La lac noaptea a veni, Fără a se îngriji. Că abia a înserat. Vezi pre lac cum scînteiază De vermi stol înaripat, Pînă trece-a nopței miază, Și atuncea deseori O sta cade-n lac din nori. Uneori din apei mez Sună larmă de cetate Și mirînd din apă vezi Cum la ochi ș-auz răzbate, Pintre fum și prin scîntei, Trista voace de femei. Cînd se stinge focul cel Și strigările s-alină, Pintre unde-ncetinel Parcă sînte rugi suspină, Ca acele ce în zori Cîntă vergurile-n hori. Ce misterii se ascund În această adîncime, Nu putu cerca la fund Păn' l-acele zile nime, Pănă cînd a cutezat Un antic și demn barbat. Pre moșie a domnit Bravul Conde, boier mare ; El cu-ai săi s-a sfătuit Ca să facă o cercare Și un plan a încheiet, Să pătrundă-acel secret. Tot poporul a stătut Și prin multe ostenele Manini plase a țesut Din o sută mii rețele. Palme-o mie-n lung și-n lat, Luntre multe s-a durat. Spre a avea cerescul har La-ntreprinderea pascară, A dat cît-un sărindar Pe la monastiri din țară Ș-un călugăr de la schit Cu agheazmă a sințit. Însuși Conde, stînd la mal Cu a lui curteni și gloată, Dă pascarilor semnal, Ș-amu plasele înoată ; Trag plutașii tot vîrtos, Ca s-agiungă pănă-n gios. Plasele s-a înspumat Și vuind acum o undă De-alta iacă-a despicat Și în lac se acufundă ; Milianii trag mereu, Că a prins nu-ș' ce prea greu. Nime-ar crede ce a prins ; Unda începu să mugă, P-unii spaima a cuprins, Fricoși alții dau la fugă, Deși cele ce-o s-arăt Nu era de spăriet. Că din plasă a ieșit O frumoasă, giune zînă, Cu păr negru umezit, Fața-i sarbădă, senină, Și pre luciu cînd a stat Cu blîndețe-a cuvîntat : „Tu, ce astăzi ai pătruns În a noastră adîncime, Nu știi că viu n-a agiuns Îndărăpt în lume nime, Cel ce de ursită-mpins, În aist fund s-a deștins ? Dar fiindcă-n corpul tău Curge-a bunilor mei sînge, Că cel ce cu Domnul-zeu Lucru-ncepe toate-nvinge, Lacului legend-a ști, Spre mirare-ți voi rosti. Timpul vechi eu amintez, Cînd creștinilor lucoare, În Moldova, prin botez, Renăscut-au pre popoare, Stol de verguri s-adunat, Lui Cristos s-a prosforat. Ne-am durat altarul sînt Între codri-n salbe dese, Și-ncheiet-am jurămînt Domnului a fi mirese, A ruga, a agiuna Ș-a serbi mărirea sa. Nime din alți muritori Nu putu la noi să vie ; Le era crim fiorătoriu A calca în săhăstrie ; Moartea îl amenința Pe-un bărbat ce cuteza. Atunci, de la răsărit, Păgîni, barbari, cu cruzime, În Moldova a venit, În atîta, zău, cîtime, Că mai lesne ni era Frunzele a număra. De cuțitul stîrpitoriu Zăcea-n țară stoluri crunte, Numai omul fugătoriu Adăpost afla la munte ; Jurămîntul nu ierta. Pe cînd noaptea ni rugam, Lîngă-altare poșternute, Tremurînde ascultam Cum vineau stoluri temute, De cai tropot sunător, Freamăt dînd înfiorători. Ca porumbul spăimîntat, Cînd de uliul se vînează, Sub aripi, spre-a fi scapat, Ale mamei tupilează, Așe toate ni-am văzut În genunchi, sub crucei scut. «Doamne, zis-am, de nu-i vra Să ni mîntui prin minune, De defaimă a scapa, Fulgerul să ni detune ; Au vivinde [1] , fă cuvînt Să ni-nghită-acest pămînt !» Atunci iacă răsări Preste tot a zilei soare, Spaima dintre noi peri, Ni sufla o dulce boare ; Abat ochii pre pămînt, Dar pămînt eu nu mai simt Că cu schitul cufundat În pămînt mă deștind vie ; Și atunci s-a revarsat Preste noi uda tărie, Pintre care pănă-n fund Numai razele pătrund Acolo, lîng-un altar, Sub o boltă cristalină, Ni păstrează vie-un har, Pănă-n ziua cea senină Cînd credința va afla În județ cununa sa. Crivățul a spulberat Ca p-arină din cîmpie ; Nici o urmă de-a lor pas De cît numele-a ramas. Dar fortunele cînd tac Ș-undele nu pot să mugă, Chiar din sînul cestui lac Se înalță-a noastră rugă Către Dumnezeul sînt Pentru-a patriei pămînt. O, tu, ce ai auzit Cest uric plin de minune, Fie-n cuget tipărit Și la tot nepotul spune : Pentru patrie și zeu Să prosfoare traiul seu !” Cînd aceste-a încheiet, Se încreață-n apei undă, Și cu ziua, pe încet, Plasele se acufundă ; Nici alt om o mai văzut, Dar legenda n-a tăcut ! ↑ Fiind în viață (n. a.).


content:
De la curtea unui sat, Prin preluca cea umbroasă. Întristat-au alergat Fata-Irina cea frumoasă ; De plîns ochiu-i roura, În vînt păru-i flutura. Cînd din luncă a trecut Unde-un rîu în lac s-afundă, Fata-Irina a stătut Și, uitîndu-se la undă, A ei dalbe mîni a frînt Și a zis acest cuvînt : „Voi, ce-n ist palat undos Locuiți, o, surioare, Bocetul meu cel duios Ascultați ș-a mea plînsoare ! Cel ce-amorul mi-a giurat, Aleu, azi m-a îngînat. Pe al nostru domnișor Am iubit cu duioșie, Trainic mi-a giurat amor, Că m-a lua de soție ; Dar credința a calcat. De soț ala ș-a luat. Fie deci el fericit C-o mai nobilă soție, Ce ambiți-a sortit, Dar la mine să nu vie, Să derîdă-acum și ea Plînsul și durerea mea ! Pentru-o fată ce-a perdut Fericirea-n astă lume, Nu am decît să mă mut În al apei voastre spume, Să m-ascund, însă, aleu, Ce-o să facă fiiul meu !” Cînd plîngînd aceste-a spus, Cu adîncă suspinare, Mîna preste ochi și-a pus. De pe mal în apă sare. Și apoi s-a cufundat În a zînilor palat. Dar în curtea celui sat Mii de oaspeți se adună Lumini mii a fulgerat Și armonia răsună ; Cupa umblă împregiur Toți urează bun ogur. Cînd, prin vuietul vuios, Din prelucă parcă cheamă Plînsul cel mai dureros Unui prunct ce-i făr' de mamă, Că un casnic îndurat În braț pruncul a luat. Lîngă lac el a stătut Cu cea sarcină duioasă, Unde ramura-a țesut O camară-ntunecoasă Și format-au un ascuns De razile nepătruns. În tăcut acel tufariu Plînge, cheamă : „Amar mie, Ah, l-acest sărman sugariu Cine mamă va să fie ? Fată-Irino, dă-mi răspuns, Unde, unde te-ai ascuns ?” „Iacă-mă-s chiar în cest fund, Un șopt din lac i răspunde, Eu petrec aici pe prund Tremurînd în rece unde Și cu ochiul lăcrămos Nu-mi văd fiiul cel frumos. Valul repezit de vînt Tot mă poartă-n a sa cale, Ș-atunci cînd flămîndă sînt, Eu gust mursa de corale ; Roua dimineața beu, Papura e stratul meu !” Dar bătrînul casnic iar Repetează : „Amar mie, La acest sărman sugariu Cine mumă va să fie ? Eh, Irino, dă-mi răspuns, Vino d-unde te-ai ascuns !” Că sub apă s-a mișcat, Pe încet, nu-ș' ce, se pare Apele s-a turburat ; Iată că acum răsare, Frumușel, din a lor sin Un pește de tot străin. Precum junii cînd pe lac, În a lor gioc de la țară, Bour cu o piatră fac, Care luciul apei ară, Așa peștele-a săltat Și pe apă-a lunecat. De-aur pete străluceau Pe spinarea-i delicată Ș-aripioarele aveau O coloană-mbrilantată ; Din cap, ca aluna mic, Luceau ochii lui pitic. Dar cel pește minunat D-îndată a sa făptură În femeie a schimbat Cu angelică figură ; De pe capul cel frumos Se deștinde-un păr undos. Pre-a ei fețe și pre sin Răsărit-au la videre Două roze preste-un crin Și mănoase două mere ; De la brîu rămasă-n jos Forma peștelui solzos. De mal al acestui riu Sirena s-apropiază, Luă-n braț pe al ei fiiu Și la sîn îl tupilează ; „Nani, nani, dorul meu, Nani, a ta mamă-s eu !” După ce au încetat Copilașu-a lui plînsoare, În leagăn l-a aninat, Preste ramurile-ușoare Și schimbă figura sa În un pește, cum era. Ea se-nveste-n solzi de tot, Aripioarele-i răsar, Unda o despică-n not, Prefăcută-n pește iar ; Apa-n giur s-au înspumat, Ea la prund s-a cufundat. Dar de cîte-ori a purtat Casnicul în a lui brațe Pe-a ei fiu, a înlăptat De sară și dimineață, Preschimbînd a ei corp mic În femeie, din pitic. În minutul cel tăcut Cînd în ceriu răsare luna, Acum oara a trecut, Dar la lac, ca totdeauna. Casnicul cel duioșitî Cu copilul n-a venit. Prevenit de un prepus, Nu trecu pe cea carare, Că-nsurățeii s-a dus Pe-acolo la preumblare, Pentru că-n rediul tufos Paserea cînta frumos. De departe i-a urmat Și, ascuns în cea camară, El aici i-a așteptat După prînz, pănă în sară, Ca să vadă pe-amîndoi, Să se-ntoarne înapoi. Însă-n urmă, îngrijit, El din palmă-și face-ocheană ; Printre degete-a privit, Dar acum a zilei geană De pe munte a trecut Și pe nime n-a văzut. Mai așteaptă după-apus Pănă-n ceriu văzut-au stele ; Cercetează-n jos, în sus, Și, plin de prepusuri rele, Tremurînd, cu pas încet, De lac s-a apropiet. Dar la ochi naintea sa I s-arată o minune : Unde apă-ntăi era, De arină-amu-i genune ; Pănă-n fund lacul e sec, Pe-unde lupi și șerpii trec. În fundul acestui lac Vede cu nedumerire Vestimente două zac, Dar nu poate nicăire Vre o urmă a afla De boier și soața sa. Din acel adînc troian, Între umbra tunecoasă, Ieșea un gros bolovan Cu o formă fioroasă, Ce vederea-nspăimînta Ș-o figură semăna. De spaimă atunci cuprins Pentru cele ce n-ar crede, Parcă viața-n el s-a stîns, Nimic n-aude, nici vede, Și mult timp n-a mai trecut Păn-a vorbi a putut. „Irino, iar a strigat Dar ego răspunse : — Irino ! De ce lumea ai lăsat ? L-al tău fiu, o, mumă, vino ! Teme-te de Domnul-zeu, Nu lăsa pre fătul tău !” Dar bolovanul cel mut I varsă sudori pe frunte, Căci pre soț a cunoscut În acele forme mute, Ce cu capul clătinau Și ambi parcă suspinau. Casnicul, de spaimă plin, Copilașul iè în brațe Și cu un adînc suspin, Ca ceara galbăn la față, Sînte rugi a repetat Ș-acasă s-a înturnat. Bolovanul fioros Stă și azi de mărturie C-un amant necredincios N-a să intre ani o mie În a morților liman, Ce s-a face bolovan !


content:
Un viu dor mă-naripează și mă-ndeamnă din giunie Ca să cerc pe alăută românească armonie. Acest vers, ce sun-aice, lui Apolo nu-i strein, Fiind gemine cu rostul ce-i urzit din cel latin. Armoni-a strâns pe oameni în plăcuta societate, Adunând pre ii din codruri în statornica cetate; De cântarea lui Orfeos munții Traciei s-umpleau, Și de sunetul cel dulce crude fiare se-mblânzeau. Însăși ruga de evlavie unei inimi credincioase Cătră Domnul se înalță pe aripi armonioase Ș-o simțire legănată prin al muzelor organ, Mângâietă, cursul trece pe al vieței ocean. Spre virtute versu-mbie, despre rele face ură, Fermăcându-ni adapă d-o înalt-învățătură. O, români, români ai Daciei, ce purtați un mândru semn De-origină, istoria acum fie-ni îndemn! În vechime maica Roma, ce-a fost doamnă-n toată lume, Ni-a lăsat legi și pământuri, vorba sa și-naltul nume. Oare darul ce de timpuri și de barbari s-a pastrat, Când senină soarta luce, fi-vă astăzi defăimat? Nu, prin muze ș-a virtutei dorul dulce și fierbinte, În noi lumea să cunoască strănepoți romanei ginte. Tu, Moldavio mănoasă, ce pre mine ai născut, Adăpost dă giunei muze care ist vers a țesut; Pe-nverzit și tânăr laur, ce din țărnă-acum răsare; Cu puternic scut să-l aperi de-a fortunelor turbare; Cum va prinde rădăcină și în urmă va-nflori, Din a sale frunzi, cunună muza ție va urzi; O cunună cungiurată de-ale vântei line raze, Ce de foc, de fier, de timpuri, trainic soarta o păstrează. Când atunce al tău nume, nemurirei consfințit, Va luci la fiii patriei, chiar ca-n ceri un nou planit.


content:
Vă urez, frumoase țărmuri ale-Ausoniei antice, Cungiurate de mări gemeni, împărțite de-Apenin, Unde lângă laurul verde crește-olivul cel ferice, Unde floarea nu se trece sub un ceri ce-i tot senin, Undre mândre monumente ale domnitoarei ginte Înviază mii icoane la aducerea aminte! Vă urez... că cine poate fără dor, făr-umilință, Acea pulbere să calce, al eroilor mormânt, Ce în curs de ani o mie a stătut în biruință Ș-astăzi vii sunt prin esemple de virtute și cuvânt, Încât în asemănare nu a fost, subt orice nume, Mai măreț, nimic, nici trainic, de când omul este-n lume! Pe a Tibrului șes Roma tăbărâtă-i ca un munte Din palaturi surupate și mormânturi adunat, Între care Capitolul o căruntă nalță frunte Ce de barbari și de timpuri cu respect i s-a pastrat; Unde un popor de statui, a lui Fidias urzire, Vânta Greciei ș-a Romei îmi arată la privire. Între surupate temple, obelisce și coloane, Ca un turn de fier întreagă stă colona lui Traian; Pre ea văd: Istrul se pleacă Iasienei legioane, Cum cu patria sa pere-a Decebalului oștean Și cum în deșarta Dacie popor nou se-ntemeiază, De-unde limba, legi și nume a românilor derează. Când în codru vechi stejarul e răpus de bătrânețe, Din a sa mănoasă țărnă cresc plăcute floricele; Așa după-a Romei paos, în alese frumusețe, Răsărit-au noi lucefiri: Ariost și Rafaele, Galileu, Columb, ș-Italiei, ce prin genia lor luce, Ca-n vechime lumea astăzi necurmat tribut aduce. În grădin-asta Europei, unde rostul dulce sună, Și pictura, armonia, prin un farmec a supus Pe a lumei sclavi și domnii, carii pururea s-adună, Plini de dorul amirărei, de la nord și de l-apus, Un român a Daciei vine la străbuni, ca să sărute Țărna de pe-a lor mormânturi și să-nvețe-a lor virtute!


content:
Vers înalt de bucurie să răsune împregiur! Astăzi gemetul Moldovei în armonii se preface, Astăzi soarta îmblânzită ni urează cu ogur, Și din clime seninoase se întoarnă lină pace, Se întoarnă sânte drituri, ce-s odoare unui neam, Spre a cărora domnire de mult rugi noi înalțam. Pentru-a noastră fărdelege, pre cetăți și pre câmpii, Din a tunetului sferă, cu-nfocată aspră mână, Săgeta a morței înger mii de fulgere și mii Ce pre creștetele mândre sfărâmat-au în țărână, Într-atâta că urgia și văpaia nu a stâns Calde râuri de crunt sânge ș-un amar noian de plâns. Însă Domnul al puterei, ce pre omul păcătos Pentru lucrul cel nevrednic ș-ovelite fapte ceartă, Îmblânzitu-s-a acuma și, părintele duios, Spre a noastră vindecare, ni lovește și ni iartă; Dar la cuget și privire ni-a lăsat un trainic semn De-nfrânare despre rele și spre dreptul de îndemn. Ca un călători nemernic, zbuciumat de-al mărei val, Când în noaptea-ntunecoasă nici o stea în ceri nu vede, Dacă-aproape de pieire de-ntâmplare află-un mal Cu mâni ambe îl apucă ș-abia șie însuși crede; Dar săltând pre el din undă, care moartea i minea, Domnului el dă mărire că patria-și va vedea. O puternică fortună pe Moldov-a fost împins Să plutească pe o mare de pericoli presurată, Și poporul fără cârmă, de mii tunete atins, Aștepta a sa sfărmare și pieire-nfricoșată; Obosite elemente mug și sun-azi mai încet, Vântul stă, s-alină marea, de port ni-am apropiet. Ni s-arată la vedere un frumos liman vecin, Favorabil zefir suflă și lucesc senine stele; Însă cursul cela este de mii stânce încă plin Și trezvie cere dreaptă, cu-ndoite opintele, Că o luntre strălucită ce-a scăpat din ocean, Dacă uită privegherea, va pieri chiar în liman. Fericiți strămoșii noștri, prin păzire-acestei legi, Spre a patriei scutire nu cruțau jerfiri, nici sânge, Și în volbura turbată stat-au pururea întregi, Ca o stâncă-n miezul mărei ce sumețe ape-nfrânge; Ori de triumfuri să fie a Moldaviei pământ Viu izvor întru vechime, iar acum uitat mormânt? Pe Moldova, când ferice era-n pace și-n război, Schiți, panoni, sarmați ș-Asia n-a putut nicicum să sfarme; Prin a ei virtute gustă nemurire între noi: Înțeleptul Alexandru, Ștefan fulger întru arme, Dar pe-a timpurilor aripi fericiri și măriri fug; Fii, Moldovo, neînvinsă, puind patimele-n giug! Patrioți, veniți cu toții lângă tronul cel dorit, Să-ncheiem spre-a lui tărie giurământurile sfinte! Dup-un curs de ani o sută, ziua ceea a venit, Întru care fiul patriei fi-va domn ș-al ei părinte. Patria maică-n a ei floare a fost nouă agiutori; Fericiți de fii când astăzi vor fi ei cunoscători! Auritele palaturi nalță turnuri cătră nor Ș-a străbunilor mărire din surpări vor să răsară; Necurmat va să răverse avuțiilor izvor: Înflorire, fericire și repaos preste țară, Când ni-a fi temei și cârmă, sub un domn bun, înțelept, Legea, patria, unirea și un cuget clar și drept.


content:
EDUCAȚIE [ modifică ] Copăceii încă tineri, ce de tot s-a părăsit La voință și-ntâmplare în salbatica pădure, Mai nainte de a crește, vor să piară nesmintit De a fiarelor calcare sau de barbară secure, Zăcând pedecă în codru dărâmate pe pământ. Dacă însă îngrijerea, cu o mână îndurată, Îndrepta-v-ar a lor viță, atunci când nuiele sânt, Din vlăstarea tinerică, o tulpină înformată Să făcea stejar puternic, ce, sporind din an în an, Agiungea a fi coloană prin biserici au prin case, Adăpost în timp de iarnă călătoriului sărman. Al său trunchi durat în punte, au în plutitoare vase, Ar da râurilor lege ș-a lor curs ar înfrâna, Ar căra odorul Indiei, răzbătând prin grea fortună, Sau, format vas de resbele, cu străinii s-ar lupta, Fulgerând pe luciul mărei ca un nour ce detună. Se asamănă și fiii cu copacii de pe plai, Fii ce cresc în rătăcire și răpun în răutate, Și-n loc moartea să le plângem, suspinăm de a lor trai, Ce-i spre dauna și rușinea familiei întristate! Dacă timpuriu moralul mintea lor ar fi-nzestrat, Atuncea din sânul meser ar ieși genii mărețe. Cela ce pe drumul public pe călători a prădat, De avea îndemn, mijloace ca virtutea să învețe, Cu primejdia vieței, patriei sale era scut, Sau pe amvona rostirei, prin ritorice cuvinte Învingând pe nedreptate, Demosten s-ar fi făcut, Și a văduvei sărmane ar fi razăm și părinte. Din abaterea femeiei câte rele-n lume vin. Când ea cumpără și vinde ale sale frumusețe, Mestecând înșălăciunea ș-a plăcerilor venin! O asemenea femeie, de putea virtuți să-nvețe, Putea fi matroana Romei sau vestală la altar. A lui Colatinus soață sau de Grahi a născătoare, Și prin fapte de virtute, scutind traiul de amar, Fericirea-n sânul casei nu s-ar face trecătoare. Dar sămânța, cât de bună, căzând pre petros pământ, Rourată de mii lacrimi, între suspinări crescută, Va da numai poame-amare, umbră și uitat mormânt, Când o mână priitoare a ei creștere n-agiută. Vre un bine-a face-n patrie este omul mult datori, Așa faptă pe el nalță cătră vrednica sa treaptă, Și s-asamănă acela unui înger scutitori, Care duce tinerimea pe-a vieței cale dreaptă. Vouă, dar, mărețe inimi, ce, spre a giunimei spori, Așăzat-ați școale-n țară, mulțămire se cuvine; Dacă omului în lume firea dă un născători, De la Voi adevărata tinerimei viața vine!


content:
Meditație [ modifică ] Pe a muntelui verzi plaiuri a ei umbre noaptea-ntinde, De tăcerea cea adâncă orizonul se cuprinde; A pădurei tristul freamăt, râul care murmura, Prin acordul melancolic pe natură-adormita; Dar pe-o stâncă înălțată singuratic priveghează A Moldovei militarul pentru-a țărei sale pază. A lui arme lucitoare prin tuneric fulgerau, Și a coifului său coame de zefir se legănau; Pasul lui în tact și graiul: cine vine? mpregiur tună Și eho în depărtare la puternic ton răsună. Deș-aiure cruntul Aris mii soții a văduvit, Iar Belona cu făclie secerișuri a stârpit, A lor furie-nvărvărită, buciumul cel de aramă, Pe-a Moldaviei junime la resbel încă nu cheamă, Că pământul ce-n pericoli în vechime a stătut Se acopere acuma cu-a ostașilor săi scut. Chiar ca tânăr pui de vultur, ce-n esemple se îndeamnă A sumeței sale maice la zbor drumul când însamnă Stând în viglă, este-ostașul celor răi înfrânător Ș-a Igeei europee credincios apărător, Că-n obeze ferecate p-egipteanul monstru ține, Ce mugind se zbuciumează pe a Dunărei arine Și din gură-nveninată vărsând moarte-nfricoșat De mii sfere inocente undele s-a încruntat. Priveghind ostașul postul în a nopței tunecime, Aripata sa gândire se întoarnă la vechime, La eroii ce stătură în strămoșilor pământ, Ale cărora cenușă zace-acuma în mormânt. De respect plin de mirare cugetează l-a lor nume Și esemple de virtute care-a făptuit în lume. Dac-a soartei grea povară multe veacuri a purtat Și a patriei mântuire cu sânge-a răscumparat, Răzămându-să în Pronie ș-a părinților credință, Prin ei dacă țara încă a păstrat a sa ființă, Nu-i virtute mai puțină, pentru cugetul mărit, A-ndrepta în pace patria cătră scopul cel dorit, Între mii cărări străine nemirita a alege, A domni cu dreptul cuget, prin energie și lege, Și-n temeiul de legi nouă a urzi un nou popor. La aceste nalte fapte când ostașul cugetează, Iacă soarele revarsă scânteioase-a sale rază, Și-n luceafărul luminei văzând scris acea menire Cum că Pronia decretează a Moldovei fericire, Umilit de cunoștință, cu un suflet înfocat, Plecând arma sa, ostașul ceste rugi a înălțat:


content:
Doamne-a lumei scutitor, Ce din timp îndelungat Pe-a Moldaviei popor Păn-acum ai apărat, Vasul patriei plutitor, Din turbatul ocean, Să-l conduci cu-al tău favor La un fericit liman! Ruga și al nostru dor Azi depunem pe altar, Pe a patriei viitor Doamne,-ntinde al tău har! Fie-ostașul pământean Patriei sale apărător, Numele de moldovan Ș-azi să-i fie de lucor. Cerul fie-ni sănin, Mănos patriei pământ, Și uniți în cuget lin Să rugăm pe Zeul sfânt: Vasul patriei plutitor, Din turbatul ocean, Să-l conduci cu-al tău favor La un fericit liman!


content:
În a cerului tărie șase stele scânteiază Ș-între cele fără număr răspândesc mai viu lucor, Precum soarele pământul ele mintea luminează Cu cea rază ce purcede de l-al lumei Urzitor. Acolo petrec în faimă geniile fericite, Care sunt de a lor muză nemurirei consfințite. Nu averea, nici fortuna, nu drit moștenit-au nume După moarte deschid poarta la mausoleul stelit, Nici poate să înfrâneze pizmătara oarbă lume Zborul celui ce-n virtute, fiind în ea, a trăit. Pre poeta la luceferi duce-a geniei făclia, Entuziasmul l-aripează, cale-i face armonia. Acolo dintăi profeta, cântător de imne sânte, A depus antica harfă, mântuind pe Israil. De-acolo răsună încă înfocatele cuvinte A lui Omer, Oraț, Pindar, lui Ovid, Corneil, Virgil, Milton, Șiler și Petrarca de-colo pre oameni cheamă La virtute, l-amor nobil, și-s a tiranilor teamă. Voi, ce-n sân purtați pe-Apolon, patrioți din românie, Deș-ursita vă desparte, armonia va uni! Patria, care vă-ascultă, tema muzei voastre fie, Ca și ea întru lumină să se poată înnoi, Ca prin fapte virtuoase, de o mai dorită soartă, Deamnă chiar să se arăte și de numele ce poartă. Acordați române versuri p-armonioase alăute, Într-un rost, ca și poporul, geamăn cu cel italian, Să învețe amor de patrie, dor de glorie, virtute, Și românul de pe Istru, ș-al Carpaților muntean, Cel ce bea-n Siret, în Nistru și-n a Murișului unde, Cel l-a cărui triste doine plaiul Pindului[2] răspunde. Când românul va cunoaște, prin a cântului putere, A sa gintă, a ei soartă, ce-i ascunsă-n viitor, Versul când din ochi va stoarce lacrima cea de plăcere, Pe româna tinerică când va-ncinde-o de amor, A românului poeta atunci lumea va să vadă Numele-ncins de cunună strălucind chiar în Pleiadă. Note [ modifică ] [1] - Aceste versuri aveau o notă cum că în vechime Pleiada era compusă din 7 stele, iar astronomii văd acum numai 6; se vede că cea mai veche, apuind, nu poate fi decât a lui Asachi, celui mai vechi din modernii poeți (Gh. A.). [2] - Românii din Macedonia (Gh. A.)


content:
De multe oare Vezi în pieire, Făr-o scânteie De mântuire, D-arme dușmane Ncinse tării. Oastea ce murii Încungiurasă Surpă aceea Și astă plasă, Fără-ndurare Ucide mii! Nuntru-n cetate Atunci suspină Lângă altare Femeile-nchină Fruntea pe piatră, Cuget la ceri! Sunet d-oftare De dureri grele Domnul aude Din tron de stele, Curagi le-nsuflă Nou adevăr! După serbare Duca cel june Prest-a sa armă Iar dreapta pune, Scapără spada, Semnal d-omor! Juni, iacă Domnul Este cu noi! Cu noi e Domnul! Strigă eroii. Prin poartă iesă Fulger din nor. Umplut de spaimă, Nemicul parcă Să se mai lupte În van să-ncearcă, Amu se-nfrânge, Ncepe-a fugi. Învins nu este Cel ce-n Zeu crede! Că în credință Puterea șede; Ea patria scapă Când este-a pieri!


content:
Prin farmecul demonilor Ș-a lor ademenire, În inimă-amorțitu-mi-au Tot simțul d-omenire. Prădat și de religie, De lege, de rușine, Desprețuit-am oamenii, Pre făcători de bine. Credeam că orice dregere De patimă se iartă, Dar iacă-a mele crimine Cumplit acum se ceartă. Din dulce sân a fraților, Unde eram ferice, În prada pătimirilor Zac osândit aice. Mi-i stâns al patriei soarile, Nu văd lucor de stele, Nu simt pădurei freamătul, Miros de floricele. Cântarea dulce-a paserei, Nici murmurul de unde Sau viersul mândru-a doinelor Aici nu mai pătrunde! A me zi-ncep făcliile Ce munca-mi luminează, Pre ea o strâng sudoarile Ce stratu-mi rourează. N-aude-aice inima Cuvânt de vro plăcere, Și raza mântuirilor Din ambe lumi îmi piere! Blăstămul companionilor De crime și de soarte Mi-i mângâierea singură În viață și în moarte. Așa-n genunea ocnelor Un osândit suspină, Deodată când tunericul Răzbate o lumină. Ș-un son din sfera ceriului, Cu dulce armonie, Prin buza Domnitorului Răsună-n vizunie: Poarte obeze crimenul, Dar omului, să vie În brațele virtutei iar, Deschisă calea-i fie!


content:
Unde tristul vers afla-voi, d-unde voi lua cuvinte Să espun a mea durere ș-acel plâns în care înot? Amar mie, soarta crudă, am pierdut pe-al meu părinte Sărimanii mângâierea, iar Moldova-un patriot! Al bisericei podoabă, el fu amvonei mândrie, Câte ori prin blânde zise, prin cuvânt învingător Storcea de la inimi crude lacrimi de înduioșie Și-nfrâna pornirea oarbă a-nvitatului popor! Când tuna preste Moldova a resbelului furtună, Ce omoruri, prăzi și lacrimi în țară a semănat, Când lucea preste ruine crunta-Asiei Semilună, El cu crucea și cuvântul un tirumf sânt a purtat. Întru fapte lăudate și virtuțile mărite Simțitorul nobil cuget de văpaie-aprins i-a fost. Pentru muzile române a lui case umelite Și străinului nemernic era purure-adăpost. Din a Proniei chemare, ce pre om a pus aice Să lucreze împreună cătră scopul ei cel sânt, Îndrepta el pe junimea întru calea cea ferice, Ce conduce l-altă viață prin tunericul mormânt. Consacra bunul părinte a lui zile mai senine, Cu furtuna bătând luptă pe-al vieței ocean; Ca pre fiii săi să crească, n-a cruțat nice pre sine, Cum cu propriu sânge-adapă pe-ai săi fii un pelican. Dacă din a sale pârge, macar p-un singur grăunte Cuvântatu-l-au de bine înduratul Dmnezeu, Trist, dar plin de cunoștință, rog cu umelită frunte: Deie-i ceriul lin răpaos, mie-nsufle-mi gândul său!


content:
Pe stâncos plai, lângă țărmuri, în a Pontului pământ, Care peste luciul mărei și câmpii întins domnează, Călătoriul de departe vede un albit mormânt Ce în toată dimineața de Apolon se urează. Acolo mai îmblânzite parcă gem a mării unde, Și eco din departare cu un sunet trist răspunde. Aici fulgerul puternic a Cezarului August Pe Ovid din sânul Romei înterit-au spre urgie; A lui pulbere e stânsă în acel azil îngust, Dar prin versuri nemurinde a lui patimi încă-s vie. Și în cât în lume-Amorul inimile va să sfarme, Ceatra-Ovidului purta-va între ale sale arme! Chiar pe marginea a Daciei, între barbarul popor, Departat de dulce patrie și molatica viață, De p-acesta plai adese, cerând grație,-agiutor, Cătră ceri și cătră Cezar el tindea a sale brață; Deseori aprins de doru-i cerceta în fantazie Capitolul, pe-a sa fiie, pe duioasa lui soție. Deseori din sânul mărei, ce de patrie-l departa, Raza dulce-a mângâierei se părea cum că-i răsare, Și-n noian ținându-și ochii dorul său îi arata Cu vântrele-naripate venind vasul de iertare. Dar acel semn fiind nour, umplea ceriul de fortune, Ochii săi de-un râu de lacrimi, inima de-amărăciune! După ce apoi cu ziua și speranța i-a pierit, La locașul singuratic se-nturna întru durere; Aici muzile-ndurate poetului favorit Aduceau din Elecona balsame de mângâiere, Și-atunce-a sale versuri răsunau atât duioase, Încât a lor armonie fărmăca inimi fioroase. A lui lacrimi, trista voace, ce-a supune n-a putut A Cezarului urgie, pe-nsuși scitii îmblânzise, Lângă lac, la raza lunei, deseori în codrul mut, Când cânta a sale patimi în a barbarilor zise; Scitii, carii deprinși fură întru fapte numai crunte, Depuneau cununi sălbatici pe a sa-ntristată frunte. Apoi pe mormânt Ovidul ceste versuri șie-a pus: Al amorului cel tânăr cântător aice zace, Geniul care-l mărisă pe dânsul l-a și răpus; Tu ce treci, de-ai iubit, spune: răposeze Ovidu-n pace! Și de-atunci, din stânca albă de la apei albe spume, Lacul și d-Alba Cetate poartă astăzi a lor nume.


content:
Imitație [ modifică ] Al aramei sunetoare aud tristul semn și sânt Menind soarelui repaos în a lui zilnic mormânt; Obosit acum săteanul lucrul câmpului său curmă. Fluierând păstorul vine la cotun cu a sa turmă. A pierdut a lor frumˇsețe înfloritele câmpii, În negură misterioasă ascunzând a ei mândrii; Firea-n inimă-mi insuflă o adâncă întristare, Lumea-o părăsește-n umbră și-ntru a mea cugetare, Ca-n paragină câmpie un greu gemăt amorțit La auzul meu răsună de pe turnul învechit; Bufa cea posomorâtă, când natura să-ntristează, Pe a nopței înturnare prin un bocet crud serbează. Câtu-i dulce a ta soartă, în sat, o, locuitor, Lângă soața credincioasă, în îngustul foișor! Nimic lin cursul turbură de-o viață fericită, Ziua este ostenelei, noapte-amoriului menită. Mușchiul, care anii repezi în țărână-a prefăcut, Pe părinții voștri-ascunde în mormântul cel tăcut; Acolo, pe cea movilă, unde sălcile umbrează, Ale inimei duioase lacrimile rourează; Dulcea boare-a dimineței, buciumarea de păstor, A cocoșului cântare, nici plăcerea de amor, Pe-adormiți n-or să-i trezască din tunericul mormânt; A lor seceri în tot anul adunând de pe pământ Aurite spici în jerbii, prin sudori și osteneală. Aduceau nutrețul casei și a ei chivernisală, Sara de-acum n-or să vie la duioasele soții, Nici lua-vor sărutare de la tinerii copii; N-or să guste împreună simplă cină sănătoasă, Ce se face mai dereasă de zicerea cea duioasă. O, voi carii n-aveți stimă pentru omul umelit, Nobili plini de fantazie mândri-n titlul ruginit, De ce-n ură-aveți săteanul, când a fruntei lui sudoare A produs mărirea voastră ș-avuțiilor odoare? Cruță timpul vreodată dritul unei evghenis, Ori frumˇseța, avuția, nu trec ca al nopței vis? A săteanului vro faptă încă nu s-a lăudat Și al său mormânt de pompă nicicum s-a-ncungiurat; Dar în locul unei pompe, din a lui soți fiecare, Nu de-afară, ci în cuget poartă semn de întristare. Oare mirosul de smirnă, oare cântecul cel sânt, Pulberea ce este stânsă pot să-nvie din mormânt, Dacă fapte de virtute, care legea ni învață, N-or meni și după moarte celui drept o altă viață? Lacrimile ipocrite, mincinosu-acel suspin, Decretările nu schimbă care de la Pronie vin. Preț nu are nici o pompă ce prin aur se adună, Tânguirea-adevărată pe mormânt de nu răsună; Precum când un unchi răpune, clironomul însătat Binecuvintează ziua întru care-a răposat. Poate că sub astă țărnă este-o inimă-ngropată Care-avea în cursul vieței fantazie înfocată, Suflet bun, cu direptate, ce prin sfatul înțelept Patriei ar fi fost razim prin cuvinte și cu piept. Îns, aleu, lui nu-i lucise a științelor făclie Și talantul de preț mare i s-a stâns din sărăcie! Chiar asemene-adamantul, ce din stâncă este scos, Păn-a nu avea lumină mai întăi de fier s-a ros; Și asemene în tufă se ascunde-o mândră floare, Ce, de nime mirosită, vegetează, crește, moare. Poate-aice dormitează a cotunului Franclin, Ce a patriei ș-a științei purta-amorul sânt în sin. Cufundat în astă groapă poate zace vrun Milton, Cu asemene ambiție poate vreun Napoleon! Dacă fulgerul și schiptrul prin ei nu sunt înfrânate, De n-a cântat a lui Adam fericirea și pacate, Dac-al morței fioros înger, de la nord păn la apus, Domnitorii și popoare la un crunt giug n-a supus, Înduratul ceri nu vrut-au ca a lor modestul nume După moartea lor să fie spaimă au mirare-n lume. Căci virtutea, ca și răul, cumpenite-s la sătean; El nu surpă, nici rădică, tronul crunt a lui tiran, Niciodată Poeziei armonia cea vândută. La ambițios nevrednic n-a da laudă necăzută. Sub aceste mici movile țărna lor s-a mormântat; Pe o piatră, fără lustru, un vers simplu însemnat De la duios trecătoriul un suspin, lacrimă cere; Muza n-a avut prin versuri să deștepte-a sa durere. A lor nume, anii vieței, poate piatra a vădi Ș-oarecare vers ce-nvață pe săteni de a muri. Oare cine dintre oameni căutătura sa duioasă, Păn să plece, nu aruncă peste lumea cea frumoasă? Sfărâmând a sale-obeze, sufletul, la loc menit, Pasă mângâiet de plânsul duioșiei însoțit. Firea a sa limbă are, ce-n mormânt nu este mută, A ei foc tot arde încă, deși viața ne-i trecută; Și la vadul cel eternic, în o inimă dorim, Care-n viață ni-a fost dulce, după moarte să trăim. Dar când prin a mele versuri voi să trag din tunecime Pre morți ce zac făr de laudă în această țânterime, Un nepot al meu vrodată, întru duiosul său rost, Văzând un mormânt mai proaspăt va să-ntrebe: cine-am fost? Va răspunde-atuncea poate un păstor cu veche frunte: L-am văzut în multe rânduri, când se lumina, la munte, Cum pe iarba-nrourată mergea-n pas înaripat, Ca Ființei rugi s-aducă care lumea a creat. Alteori sub acel frasin cu întinsa rădăcină, Care-umbrează cu mii ramuri ce de zefir se închină, A căzut pe la amiază, întristat și singurel, Țintind ochii plini de lacrimi în plăcutul râurel, Și trezit apoi din visuri murmura niște cuvinte. Uneori fugea la codru, sămănând smintit de minte; Plecând capul câteodată, ca un om făr-agiutori, Se părea cuprins de patimi sau de un fatal amor. Într-o zi, pe culmea ceea, und-era a lui venire, Așteptatu-l-am, căutându-l, dar nu-l găsii nicăire. A trecut și ziua a doua, din nou iar l-am cercetat, Dar pe munte, nici în codru, nici la râu nu l-am aflat. Amar mie,-n ziua a treia, în adâncă duioșime Cufundat, poporul nostru îl ducea la ținterime. Vezi în piatră epitaful, coperit d-umbrosul spin, Vezi... că modul a scripturei ție nu este străin! Epitaf [ modifică ] Călătorule a vieței, care dintre văi-nflorite Aici între-a morței colnici întâmplarea te-a condus, Al tău pas un pic frânează, vezi ființe înmiite, Ce cu steaua dimineței răsărit-au ș-au apus. Sub această piatră zace om dorit de-nvățătură, Ce norocului și vântei a fost purure străin. Din familie-umelită, nobil muzele-l făcură, Însă firea-i hultuisă melancolie în sân. Curat cuget, cu simțire, bunătatea-i era mare, Încât, pentru mângâiere, ceriul cel îndurător I-au trimis prin un alt suflet o duioasă vindecare, Dăruindu-i în grea cale un soț bun și simțitor. Nu-ntreba să afli mai multe de-a virtutei sale faptă, Dar nici cerca mai departe care-a fost și răul său! Cu speranța acum ambe tremurând de faț-așteaptă Lângă Cela ce ni este Părinte și Dumnezeu.


content:
Când Pionul îmi ascunde a luceafărului rază Ș-umbra nopței se răspânde pest-a ceriului tărie, Chiar ca stele nemurinde l-al meu cuget scânteiază Ale epohei trecute de mii fapte-icoana vie Și-n memorie-mi invită melanholic, dulce cânt Despre-a patriei mari oameni ce zac astăzi în mormânt. Toate-n giurul meu sunt mute; preste murii ce-n vechime Răsunau de imne sânte mușchiul verde se întinde; La serbare și la triumf nu mai cheamă pe giunime Cel cuvânt ce-n inimi nobili patriot-amor aprinde, Ș-a eroilor nepotul, moștenirei lor străin, Azi la fiii săi nu lasă decât un amar suspin. Dar din fere ovelite, und-a lui memorie zace, Sunetul a lirei mele în trecutul să-l repoarte, Pe strămoși să-i prezenteze, ce-n resbel, precum în pace, Prin credință și unire aparau a patriei soartă, Încât prin a lor virtute, ce fu arma lor și scut, În un curs de ani a mie astă țară s-a ținut. În lucoare maiestoasă, de timp repede mânată, P-Alexandru Bun să vază, ce ni-a dat legi ș-o coronă, Pe cel fulger a lui Aris, Ștefan, ce cu mică ceată A învins pe regi, pe eroi ș-al Asiei legionă, Pe a Lupului trei fiice, ce-n frumseță s-a mărit Și-n Suceava [1] pe anticul Ilion a înnoit. Între nor de ambrozie, purtate de turturele, Ce de gemete duioase sună-n giur o armonie, Repede chiar ca o clipă, tinere trec vergurele, Între care cunosc Una [2], ce-ncă-n inima me-i vie; Ele-n lume nu simțiră nici durere, nici amor, Și trecând de-aici sporit-au ale îngerilor hor. Acordează a ta arfă, fiio a giuniei mele! Pe cea stânc-a Petrodavei s-așăzămu-ne-mpreună, Cât Cernegura pinoasă va luci di-a nopței stele, Pe când freamătul pădurei ș-unda murmur dulce sună, Să cântăm d-acele fapte; călătorul ce-asculta De a noastre zise poate un răsunet va pastra! [2] Aluzie la resbelul ce a provocat fiile cele frumoase a prințului Vasile Lupu (Gh. A.). [1] A mea fie Eufrosina, moartă în etate de 16 ani (Gh. A.).


content:
Când natura dormitează în tuneric cufundată, Când tac toate, numai grija priveghează-n a me minte. Deseori vorbesc cu Tine, ale lumilor părinte, Ce în ceri și-n al meu cuget ești de față totodată. Împetritul ce în sânu-mi văzu barbara săgeată A fugit, iar omul cel bun, de m-a plâns, păși-nainte. Numai tu, duioase foarte, auzi lângede-mi cuvinte, Înțălegi secret suspinul ș-întinzi mâna îndurată. Deseori cred fiii lumei că-ntristările-mi profunde Numai de l-a mele patimi, din ambiție derează, Precum valuri întărtate se înform din line unde. Amar! Mult mai grea fortună împregiurul meu domnează, Ce amenință a patriei viitorul s-acufunde, Dacă Tu, o, îndurate, neputinței nu-i fi pază!


content:
O, tu, râule mărețe, ce întinzi a tale unde Între șepte colnici, faima al Ausoniei vechite, De la tine rechem astăzi, în durerile profunde, Adăpost și lin repaos lângă râpele-nverzite. Mai plăcut și senin aer nu-l aflai încă oriunde, Văi, preluci, stânci, râurele ce atât să mă învite Ca cea patimă-ncruzită care inima-mi pătrunde S-o rezic în dulcea limbă al Italiei mărite. Nici sunând pe fluier doine încă-n Dacia umbroasă N-auzit-am în junie dulce viersuri așa line Precum sun-a lui Petrarca lira cea armonioasă. Nici aiure mai duioase nu văzui, nici mai senine Două stele-ncântătoare între grații mai frumoase Decât care lucesc astăzi preste țările latine.


content:
Cât ți-s dator, o, stea mult grațioasă, Că-n primăvara a vieței mele Tu m-ai ferit de strâmbe căi și rele Și m-ai condus pe calea virtuoasă! Tu-n sân mi-aprinzi făclia luminoasă, M-ai adăpat l-ascree fântânele, Și când viața-mi îndulcesc prin ele, Desprețuiesc chiar soarta fioroasă. Ca să doresc a vieței nemurire Mă-ndeamnă raza-ți care-n ceri se vede, Cum statornică urmează-a ei rotire. De la țărmul fatal vasul purcede, Ș-amu, plutind prin marea de pieire, A ta rază la port mă va încrede.


content:
Să stăm, Amor, să ni mirăm dotată De minuni nouă ale naltei nature! Vezi pre pământ ce mândră zână-arată, Vezi cât har plouă din a ei făptură. De câte perle ș-aur e vargată Aleasa mantea, nevăzută aiure, Cum pasul ei ș-ochirea amorată Poartă prin astă a muntelui pădure. Mii și mii flori cu iarba din câmpie, Unde stejarul cel umbros domnează, Să le-atingă umbra ei o-mbie. Cerul de-a ei frumuseți se-nviază Și-mpregiur sună dulce armonie, Înseninând de a ochilor ei rază.


content:
Ferice flori și ierburi tinerele, Ce primblând vă-atinge multe oare Pasul cel lin frumoasei doamne mele, În voi tipărind urmele ușoare! Câmpie ce-asculți dulce-i cuvințele, O vioară de amor mirositoare, Păduri anuoase, ce cu verzi umbrele Faceți plăcute ascunsuri și răcoare. Limpede apă, dintre munți născută, Ce ochii uzi și blânde a sale fețe, Care cu a lor grație te-mprumută, De voi ferice despre-a ei frumˇsețe! Nu-i stâncă ce diuoasă amu făcută De-a arde l-al meu foc să nu s-învețe.


content:
Învingând râul cursului oprele, Nu simte alt dor, ce-a se grăbi la mare, Nu-i sânt câmpii, nici reduri de-nfrânare, Macar că-s mândre aceste și acele. La toți copacii și nouă floricele În limba sa de-a zice adio, se pare, Și tânguind cu dulce murmurare, Sosind la unde tot se pierde-n ele. Eu care-n două a stelelor lumine Văd chiar minuni, ce-s mai presus de fire, Numai trecând privesc la alte zine. Spre Dafne zboară aprins-a me gândire, Și ajungând l-a ei lumini senine, Piere-n a lor noian de fericire.


content:
Nu țintiți de-acuma ochii cătră steaua înfocată, Ce întinde preste ceruri coama sa de ră menire. E deprinsă de mult Roma cu asemenea privire, Azi minune mult mai mare o femeie ni arată. Spre-a supune voiei sale calea vânturilor dată, Nestatorinic ușor aer îl închide-n văl subțire, Preste nouri zboară luntrea prin asemene urzire, Cu odorul cel mai dulce a naturei încarcată. Înmândrit-atunci natura d-o ființă-așa dorită, I deschide-a ei secrete, ce-i a lumei armonie, Și cu ea domnia-mparte preste sfera cea stelită. La pământ, de unde zboară, de-amu nu mai vra să vie, Că puternicul ei cuget mai înalt o tot învită, Și în ceri de nu ajunge, este deamnă ca să fie!


content:
Cele neguri ce-s în râpa Aheronului născute, A lor aripi întinsăse prest-a Daciei câmpie, Iar fantomi a nopței oarbe, prin un somn de trândăvie, Țineau mult timp îngânată a românilor virtute. Muzele-n nemernicie spăimântate umblau și mute, Neputând a patriei limbă din uitare să învie, Și păstorul numai, singur, cu-ntristată armonie, Românesc cântec sunat-au pre cimpoi și alăute. Însă Pronia îndurată a sfărmat fatale fere, Ș-a doritului Luceafăr ni răsare-acum scânteia, Ce pre soarele minește de la depărtate sfere. Așteptând românii ziua, când văzură raza-ntăia, Înălțând spre ceriul ochii, c-un suspin de mângâiere, A-nvierei mele, zis-au, ziua-ntâi va fi aceea!


content:
Dacă Troia-n a ei ziduri Paladiul ar pi pastrat, Care Gioe chiar din Olimp a trimes spre-a ei ferire, A lui Priamos domnie în putere și-nflorire Teafără-ntre pericoli pe temeiuri ar fi stat. Nu a zeilor urgie, nu Ahilevs înfiorat, Nici a grecilor mii vase ce vărsau foc și pieire, Nu Ulis prea înțeleptul, cu ghibacea uneltire, Ilion ș-a sale temple în țărân-ar fi surpat. Cu asemene scop mare, nației mântuitor, Reglementul ca paladiu pe-Academie a urzit, Ca să fie de virtute și științe viu izvor. Că Moldovei sânta Pronie fericire a menit Pe cât zelul și credința vor păstra acest odor, Care după ani o mie p-orizon i-au răsărit.


content:
Tinerel și verde dafin împlântat-am dinioare Și-nălțat-am cătră ceriuri cu rugi pofte umelite, Ca să vadă și românii cele ramuri înflorite, Ce urzesc cununi de laudă și dau numelui lucoare. Am rugat pe blândul Zefir ca din nori să se coboare Și pre el să-ntindă vara a lui aripi aurite, Și ca barbara fortună, strânsă în obezi cumplite, Să nu aibă vro putere ca în urmă să-l oboare. Știu că timpuri multe încă tupilată viețui-va Astă arbore în codruri ce pre Dacia umbrează, Dar măcar târzie foarte, spre ceri mândră răsări-va, Când prin Pronie, de unde soarta gintelor derază, Român vrednic de cunună doară între noi veni-va, Precum după oarbă noapte răsar line-a zilei rază.


content:
Când Isus cu cel din urmă dureros a lui suspin A deschis, murind, morminte, tremurat-au sântul munte, Se trezi Adam în tartar și-n păreri c-un serafin La județ cu-ai săi îl cheamă înălță anoasa frunte. Cufundat în cugetare de mirare, spaimă plin, Din a umbrelor tuneric râdecând gene cărunte, Vede-un înger și-l întreabă: Cine-i cununat de spin, Ce pe cruce-arată lumei coasta ș-a lui tâmple crunte? Când află că Urzitoriul de luceferi, de putere, Învățând, dând mângâiere, fere bând, capu-au plecat, Revărsă amar-oftare, din ochi lacrimi de durere. Și-nturnându-se spre Eva, zise-i: Iat-a triumfat Preste-ntunecata boltă din a ceriurilor sfere; Cel ce pentru noi murit-au, înviere azi ni-a dat!


content:
Din cea zi de când Orfeos, mărit zeu de armonie, Pe-alăută-ncântătoare țărmul tracic răsuna Și în éstazul simțirei fiare, codrii și părâie Prin virtutea melodiei îmblânzindu-i fermeca, Nu sunase până astăzi în a Istrului câmpie Mai puternic viers de-acela ce produce lira ta, De-unde nevăzutul Demon un râu varsă de magie Preste inimile noastre ce-s răpite-n unda sa. De ai trece-n altă lume ca să-nvii pe Euridice, De-ai pluti, nou argonauta, cătră Colhos fabulos, Pe furtuna-i înfrâna-o și pre tartar ai supune. Dar menirea ta-i mai naltă, a ta soartă-i mai ferice, Pronia prin al tău organ imnul cel armonios Care îngeru-n ceri cântă pre pământ va să răsune!


content:
Al meu cuget mă-nălțasă în a ceriului tărie, Unde s-află-acea ființă ce în darn chem prin morminte, Acolo în ceat-aleasă, în lumină ș-armonie, Mai frumoas-am revăzut-o cu duioase simțiri sfinte. Mă luă de mâni și-mi zisă: În această sferă fie Ca să vii, de se ascultă umelita-mi rugăminte; Eu sum fiea ce-n viață îți eram de bucurie, Ș-a me zi am încetat-o de-a ei sară mai nainte. Dispoierea muritoare gios țărâna o culege. Iar aceea ce voi plângeți, mântuită de furtună, Aici gustă fericire care omul n-o-nțelege. Ah, di ce îmi lasă mâna ș-a ei vorbe nu mai sună, C-auzind a lor dulceață, chiar atunci voiam alege Să rămân în loc ce vecinic sufletele împreună!


content:
Cătră junimea moldovană În o epocă mărită, pe când patria încinsă De junie și de glorie în putere a stătut, A strămoșilor nalt cuget ș-a lor armă neînvinsă, În un curs de ani o mie, mântuire-a fost și scut. În prefaceri totdauna soarta gintelor desprinsă, Când al armelor triumfuri chiar ca visul a trecut, În mărețe inimi Ceriul însuflă virtute-aprinsă, Prin a căreia putere Moldova nu a căzut. Cest barbat, pe care patria plânge în durere vie, Prin virtute și dreptate fu a ei apărători Ș-azi vă lasă-n moștenire o prea sântă avuție. Junilor, iacă-vă arma, scutul cel mântuitori, Clironom virtuței sale moldovanul tot să fie, Că-n virtute stă prezentul și al vostru viitori!


content:
Culegând Amor odată Flori de roze în grădină, N-au văzut că tupilată Era-n frunze o albină, Ce cu ghimpul ei ascuns La un deget l-a împuns. Întru cruda sa durere Începu cu plâns să țipe; Cătând balsam, mângâiere, Se grăbea cu ambe-aripe Drept la Vinerea să zboare, Plin de frică cum că moare, Amar mie, zis-au, mamă, Aleu, mamă, iacă mor! Cu o dardă-mi face samă Acel șerpe zburători, De corp iute, deși mic, Țăranii albină-i zic. Însă Vinerea-i răspunde: Dacă-albinei micul spin De atât rău te pătrunde, O, Amorule, ce chin Simte-o inimă-ncruntată, Ce o-mpunge-a ta săgeată!


content:
Scrie-mi, pictore ghibace, Pe-a mea doamnă departată, După cum pe ea voi face Prin al meu vers vederată. Negre coame cu lucie, Să se-ncrețe de-a lor voie, Și de poți prin măiestrie Fă miresme ca să ploaie. Albă frunte să se vadă Și umbroase, dese gene, Preste care-n cerc să cadă Negricioasele sprincene. Te rog, însă, scrie-acele Gemeni arcuri înmândrite, Ca vederea să înșele De sunt două sau unite. Căutătura-i fă sănină Ca văpaia scânteioasă; Ochi albaștri fă-i de-Atină Sau de Vinerea frumoasă. Scrie-n tinerică față Lângă roză unit crinul, Când în mai de dimineață După rouă-și deschid sinul. A ei buze de corale Către sărutări să-mbie, Înmierită fă o cale De-îngerească armonie. Fă ca-n aer făr de nori Împregiurul ei să zboare, Împreună cu Amori, Și pe grații surioare. Dar al ei să nu ascundă Haruri o mantelă deasă, Ca fantazia să pătrundă La frumseță mai aleasă.


content:
O, tu, pictură netedă A mânei lui Apele, Ce figurezi avidoma Icoana feței mele! O, mângâiere singură De amorata zină, De când o lege barbară De dânsa mă dezbină! Mergi-unde cu haritele Dulce-Amor domnează, Und-al meu cuget ș-inima De-apurure viază. Ascunsă sub aripele Lui Cupidon, mergi iute; El te-a scuti cu armele Ce-n Olimp sunt temute. Atinsă-i fi de mânele Doritei doamne mele Și te-or privi luminele Acelor vie stele. Pre tine vor să mângâie Mii fericiri dorite; De sărutări adapă-te, Ce mie-mi sunt oprite. Încunguirată-n negură De un suspin fierbinte, Martoră-i fi de gemete, De tristele cuvinte. În acel sân al crinului, Când te-i afla ferice, Zi-i: Ce nu poate-asemene Să fie-Alvir aice? Că el, cu dulce zicere Ș-a inimei văpaie Ar usca cele gemene A plânsului pâraie. Ar alina ursitelor Neomenita lege, Cu amorate buzele Suspinul ar culege. Și mie lin luceafărul Din ceri va să-mi străluce, Când dulce-a fi d-o patimă Aminte a-și aduce. Dar vor veni doritele Zile d-o lină soartă, Că, cu Amor, și muzele De grijă mie-mi poartă!


content:
Cecrcând Vinerea odată pe Amorul fugător, Zicea: Dacă oarecine întâlni-va pe Amor, Vagabond acel e fiu-mi, care umblă-n rătăcire, Al meu este mic fugarul; cine-mi dă de dânsul știre, Va lua o sărutare de la Afrodita-n dar, Iar acel ce mi-l aduce, să aștepte ș-un alt har. Spre-a cunoaște pe rebelul, următoare semne fie Ce descopăr a lui formă între alți copii o mie: A lui față nu-i pre albă, ce cam roșă; ochii săi Sunt sumeți, străbat departe, varsă rază cu scântei. Mintea-i este șugubeață, vorba-i plină de plăcere, Alte-n gând și alte zice, rostu-i curge chiar ca miere. Dar îndată ce să mânie și să-nvită-a lui venin, De o barbară urgie ș-artifiții este plin. Niciodată adevărul a lui gură nu răsună, De-i și prunc, înșală foarte, câte spune e minciună, Și în miezul jucăriei se arată încruzit. E bălan la păr, la aer e măreț și înmândrit, Mici sunt degetele sale și mânuța-i delicată, Însă-n departare-aruncă și împunge-a lui săgeată. O aruncă-n departare, uneori peste Aheron, Unde-n sânul se înfige a-ncruzitului Pluton. Nici un strai Amorul poartă, dar secretă și ascunsă A lui inimă trufașă la toți ochi e nepătrunsă. Nesfiit de juni și fete, ca porumb înaripat, De la unul cătră altul zboară-Amorul nencetat. Veneticu-acela oaspe foișorul cu văpaie Îi aprinde și-l așază în străine mănuntaie. Un mic arc în mână duce și din micu-acela arc Nevăzute la vedere mii săgeți tot se descarc. De pe umăr i s-anină, pe cordele aurite, Cucura ce este plină de săgeți foart-ascuțite De respect lipsit Amorul, de mustrări netemător, Chiar pe mine, a lui mamă, mă încruntă multe ori. C-un cuvânt, el e sălbatic, purure-i plin de trufie, Mai ales spr-altor osândă poartă-n mână o făclie, Care-aprinde, arde toate, în bordei și în palat; De puteți pe el aprinde, rog aduceți-l legat. Nu cumva în a lui spaimă ca să-i dați vreo mângâiere, De-ți vedea cu mii suspinuri vărsând lacrimi de durere; Feriți cursa lui când râde, trageți-l făr-a-l scapa, Apărați-vă de dânsul, de-a voi a săruta; Sărutare-i este farmec, plâns-altor e bucurie, Venin este a lui gură, ce nu are doctorie. De va zice: Iacă arma, vi o dau cu jurământ!, N-o atingeți, aveți teamă de-ndulcitul său cuvânt. Vă feriți ca d-un balaur despr-a lui ademenire, Foc ascuns a sale daruri ș-aduc inimei pieire!


content:
Neaua-n pământ ascunsu-s-au Și ceriu-i făr de nori, Se-nvăsc din nou iar arborii De frunze și de flori. De-acum nu cade turbure Apa din stânci în văi, Râul cu line murmure Curge pre-a sale căi. Că-s toate-aice trainice Anul ne-arată chiar, Stelile apuindu-se Din nou în ceri răsar, Și în căzuta epohă Se-nnoiesc toate iar, Dar cii ce-nghite tartarul Mai mult nu mai răsar. Ori cine dintre oameni Ursita a întors, Ca să nu taie Lahesis Ce Atropo a tors? O, nebunii fantastice Dorirea a-și ținti În cugete nesigure, Având toți a muri! Deșerte-s măgulirile Ce trec preste pământ Ca o săgeată repede Pe aripe de vânt! Deci, la ceresc repaosul Ținteasc-al nostru dor, Precum la dulcea patrie Gândește-un călător!


content:
Oare veni-vei, idol vieței mele? În acest redi eu te-aștept de mult. Mută-i de-atunci duioasa filomele Ș-al meu suspin singur eu l-ascult. A florei timp m-au fost văzut aice, Când al meu trai ca el era senin; Venit-au timpul auritei spice, Dar al meu suflet nu-i c-atunci de lin. Precum pe floare roua în van o udă, Când săgetează arsura pe pământ, Așa cu plâns nu-mi stâng văpaia crudă, Ce-a mele zile mână spre mormânt. Aici, o zi sub cea boltire verde, Ferice-am fost cu tine, dulce-odor, Iar amu simt c-un aspru chin mă pierde, Că singurei rămas-am fără de Amor!


content:
Astă toamnă-Amorul-Zeu, Cercetând imperiul său, Trecu a Moldovei țară, Unde oamenii mult ară, Dar nu seceră d-agiuns. Acel sprinten călători, Ce ne arde-adeseori, De brumă-atunci pătruns, Căta casă priincioasă În vro inimă duioasă, Îns, aleu, el nicăire N-a găsit adăpostire. Căci, precum pe la Vaslui, Ca-ntăi, astăzi miere nu-i, Și credința-n astă țară S-a făcut o marfă rară. Ca albina și Amorul Umblă und-o trage dorul. Văzând grasă-acea țărână, Arcul, cucura depune. Tauri doi la giug supune, Strămurariul ia în mână, Pare-n port și la cuvânt. Lucrători chiar de pământ. Că-n această nouă mască, Cântând doina românească, A lui tauri asudau Și tot brazde răsturnau. Abie câmpul a arat, Ce n-a fost sterp din natură, Din cucură a luat De semință o măsură, Într-ales, fără neghină, Din a căreia tulpină Răsar inimi credincioase, Simțitoare și duioase. După ce a semănat, La Zeu rugi a înalțat: Să reverse-a lui favor Pre tomnaticul ogor, Ca productul delicat, De ger, secet-apărat, Să se facă bun, frumos, Și miez s-aibă sănătos. Dacă deci din cel ogor Ce a semănat Amor Viitoarea primăvară Inimi nu vor să răsară Credincioase Și duioase, Virtuios, nobil Amor, Care e nemuritor, N-având unde locui, Din Moldova va fugi!


content:
Pictori plini de sumeție, Ce-aratați pe-a iernei zână Sub figura d-o bătrână, Tremurați de-a ei mânie! De-nsuși Ercules, mai tare, Prin ea râul zace-n fieră, Ș-a ei singură suflare Schimbă toate-n atmosferă. Ea invită pre pământ Pre turbatul ager vânt, Lui Zevs tunetu-nfrânează Și a fulgerilor rază. Însă dac-a ei putere Ne aduce-atâta frică, Ea prin liniștea, ce-i fiică, Ne revarsă mângâiere. Ea d-ospețe-i dătătoare Ș-alinează-a vieței haos; Timpuri alte-s de sudoare, Iarna-i timpul de repaos. Ea din Olimp ni adună Pe-Amor, Bahus și pre Gioc, Și când viforile sună, Ii ni-aprind în inimi foc Că în van a verei doamna De spici și de flori să-ncinge, Ni surâde în van toamna, C-a lor poame iarna strânge!


content:
Trântorul Spune, spune, mică-Albină, Încotro mergi acum trează, Când a soarelul lumină Pe cest câmp, nu scânteiază? Încă tremură pe foaie În munți roua și prin râpe; Nu te temi să ți se moaie Delicatele aripe? Încă florile-nmiite, Stând în umbră tupilate, Țin închise și-nvălite Bobocelile plecate. De ce zbori ca o săgeată, Care aerul despică? D-unde vii tu mânecată Și-ncotro, Albino mică? Lină-i viața mea și bună, Fără multă osteneală; Cele care alți adună Prânz îmi dau, chivernisală. Așa trântorii urmară, Am trăit așa tot bine; Nu căra la alții ceară, Suge mierea ca și mine! Albina Zice-Albina-n repegiune: Lucru toate-nvinge-n lume; De voiești, zburând, ț-oi spune A mea sistemă și nume. Eu-s Albina românească, Al meu doru-i și-a mea lege, Pre câmpia pământească Din flori miere a culege. Ale mele surioare, Când abia se luminasă, Dulce pârgă de pe floare O cărau de mult acasă. Eu de farmăc amorțită Zăcui timpuri multe-aice Și abia mă simt trezită În acest minut ferice. Aleu, lucru mult m-așteaptă! Multe câmpuri voi petrece; Unde soarta te îndreaptă, Mergi și tu, că timpul trece! Și mă lasă-n a me cale S-adun ceară, dulce miere, Că de-a mele și de-a tale Zile, samă ni vor cere!


content:
Când sufla o grea furtună Preste patria dorită, D-unde fost-ai departat, Tu erai de voie bună; Ca s-o vezi mai fericită, Azi și mâine-ai așteptat. Sunetele lirei tale D-aurită viitorime Aveau dulce argument; Iacă se deschisă-o cale Pentru-a patriei giunime, S-o agiute prin talent. Revăzut-ai al tău munte, Turma cu păstori și fete, Ce te-ndeamnă la cântat; Di ce porți o tristă frunte, De-a ave de lacrimi sete Di ce tot n-ai încetat? Unde-i ecatombei sfară, Cântece de bucurie Ce triumfului convin? Înturnatu-te-ai în țară S-o nutrești melancolie? Ea-i sătulă de suspin. Oare zâna amoroasă Ce-ai găsit-o-n văduvie Azi credința ț-a călcat? Ori odoară prețioasă Furul cel cu ghibăcie Din comoară ț-a prădat? Dacă zâna cea frumoasă Ce prin ochi și dulce buză N-a-ncetat a te-ncânta, D-alt odor dacă nu-ți pasă Decât de ea și de muză, Încetează-a suspina. Despre patrie nu geme, Este Cine grijă-i poartă, Ce-a pieri n-o va lăsa; De puternici El nu teme, Că a meserilor soartă Lui i place-a apara. Tronu-i este-n sferi senine, El pe domni în mână ține Și le-nsuflă voia sa; El, precum de ani o mie A păstrat pe românie, Și de-acum o va păstra. Cântătorule, deci, giune, Din al tău sân depărtează Acel cuget întristat; Răsărinde zile bune Ș-a speranței lină rază Cântă iar, cum ai cântat!


content:
Cântec de societate, compus în emigrație Schimb toate ce s-află sub soare, Pre toate ce s-a născut, Că timpul pe aripi ușoare Nu stă pe loc un minut. (Bis) Legea ursitei în lume Toate supune la giug, C-a omului plânsuri și glume Ca visuri vin și iar fug. Pe-anului tânără frunte Abie cununi o încing Și iacă pe coame cărunte De-albi fulgi norii amu ning. Acele ce-n Olimp domnează, Mii scânteioase lumini, Ascund lucitoarele rază Și iar răsar mai senini. A traiului zilele însă, Ce-atât de repezi s-alung, Pe totdeauna sunt stânse Dacă apusul l-agiung. Acea fantazie ușoară, Învăpăietă de dori Ca fluturul schimbă și zboară Să pască plăceri din flori. Dar cela ce floarei se-ncrede, În loc de dulce nectar, Ah, prea târziu simte și vede, Buzele pline d-amar. Noi toți dineoară în pace În dulce patrie am trăit, Dar astăzi fortuna desface Cele ce ieri a urzit. Voioasa plăcere ni ține În a ei cerc astă zi; Aleu, cine știe de mâine Unde și cum noi vom fi? Dar tot așa n-a să rămâie, Veni-va timpul mai bun; Nu-s turbure toate părâie, Nici norii nu tot s-adun!


content:
Lumea-i o făurărie, În ea soarta-i fabricant, A preface ea ni știe În lut fraged și-n brilant. Unul suge numai miere, Altul roade numai os, Rabdă, de-i fără putere, Bate, de-i ciocan vârtos.


content:
Nu-n politie, ci la sat, Care-i zic la noi Vlahor, De români împoporat, M-a cuprins duios amor, Fiica unei văduvi bune, Între fete chiar minune! Zis-am: Mamă, o dulce stea Luminează-n a ta casă, A ta fată mi-e mireasă Ș-o voi duce-n casa mea, În viață ca să fie A românului soție. Ah, nu știți în ochi, în față Câtă grație și frum˘seață! A ei buze erau scrise Chiar cu roș de trandafir, Sărutarea ei văpsise Ș-a mea buză de profir. În trei râuri limpegioare Spalai roșul buzei mele, Însă unde roșioare A văpsit râuri trustrele, Roș văpsis-a mărei prund Ș-a ei ape pănă-n fund!


content:
Viersul: Între Piatra Detunată Pe la munte-i sărăcie, Brad și pin avem la plai, Noi bem apă din părâie, Turma caș ni dă și trai. Acolo giunea româncă, Când e timpul neguros, Sapă-ogorul pe o stâncă, Sunând viersul ei duios. Multe-odoare văd aice, Să mă-ntorn la munte voi; Cel ce vra a fi ferice, Vie-n munte pe la noi. Pe la munte-i avuție, Că umbrosul verde plai E lăcaș de bucurie, De plăcut și dulce trai. Acolo răsună stânca De un cântec armonios, Ghioacă-n horă cu românca Păstorelul cel voios. Eu mă-ntorn, dar las aice Cugetul mulțămitori; Gândiți, când veți fi ferice, La românca uneori!


content:
Nu am grijă, nici îm pasă Ca de cald sau de răcele Să mă apere o casă, Ori de marmoră-au nuiele; Cuget chiar, bună femeie, Ce prisosuri să nu ceie, Este-odor ce nici o mare, Peru, nici Golconda n-are. Din un râu e mult mai bine A bea apă cristalină Și a zice: Vivat, cine Nimănuia nu s-închină, Decât băuturi străine A le bea din cupă fină; Că, săracă-au luminoasă, Ciocoia-i ticăloasă. E frumos avea-ndrăzneală Ș-a lupta-se cu furtună, A străbat-orice opreală Care-n calea ni s-adună; Cel ce poate s-o supuie Cătră Olimp drept se suie. Întărit de-a mea virtute, De a soartei râd momele, Când săgețile ascute, Care nu-mi pătrund nici piele; Dar în pace să vieze Să nu creadă cel ce-o-nvinge, Dacă în cumplite-obeze Pe ambiția nu va strânge.


content:
Timpul fuge cu iuțeală, Iar pieirea noastră vine, Să nu pierdem vro clipală, Zile să trăim sănine! Am văzut că-n primăvară Dimineața naște-o floare, Dă miroase pănă-n seară Și cu ziua apoi moare. Timpul fuge... Auzit-am mari cuvinte Din filozofilor gură, Însă nu țin alt-aminte Decât astă-nvățătură: Timpul fuge... Un neam merge, altul vine, Cu cel mare cel mic piere, Noroc trainic nu mai ține, Dar nici vecinică durere. Timpul fuge... De ce-avem înțelepciune În o viață atât de mică, Când ea alta nu ni spune Fără că nu știm nimică! Timpul fuge... De vreu ochii ca să vază Pe ceasornic timpu,-ndată Acul ce în giur rotează Cu minutele arată: Timpul fuge cu iuțală, Iar pieirea noastră vine, Să nu pierdem vro clipală, Zile să trăim senine.


content:
O, tu, ce odinioară d-aur fost-ai îngrecată, Mângâind a mea ureche cu un sunet armonios, Eu te văd pe zi ce merge mai subțire ș-ofticată, Încât nu târziu te-i face fără suflet, făr de os. Pungo, idol fericirei, ce cu tine azi se curmă, A domnului tău ascultă zicerea cea de pe urmă. Vine clipa despărțirei, timpul tău nu-l pierde-aice; În darn tu țintești în mine ochiul cel înlacrimat. Du-te-n lume, alt domn cată, decât mine mai ferice, Eu rămân sărac c-atunce când dintăi m-ai fost urat. Neputând a te ține-te, cu a mea sărutătură Și adio ce-ți dau, iată la drum înc-o învățătură! Colindând din casă-n casă poate-acela te-a culege, Ce prin intrigi, nedreptate, l-alți averea a răpit. Vei intra la acel giude care tot prin acea lege Despoiat-au pe orfanul, pe cel tare a înavuțit. La avarul poate-ntra-vei sau la casă camătară, La prodotul cel fațarnic, care vinde a sa țară. La aceștia de galbeni face-te-vei închisoare, Pe încet te-i îngrășe-te, păn din pungă sac vei fi. Cine știe dacă-atunce, pungo, nu vei fi datoare Zi și noapte-a fi deschisă, numai să poți înghiți! De-ai putea s-aduni atuncea numai drepte-agonisele, De-ai putea să dai sâmbrie la merit și ostenele! De-ai simți a ta menire și iertat de ar fi ție Adăpost plăcut în lume de-a avea ca să-ți alegi, Acolo, dorită pungă, să petreci cu bucurie, Unde să poți totdeauna vre un bine ca să dregi, Unde dărnicie-ascunsă, făptuind tot cele bune, Ș-agiutând pe acel mizer, sfară Zeului depune. Acolo mergi, că eu da-voi ție știrea cea deplină Cum să poci a recunoaște pe al tău domn viitori; Vezi pe cel ce cu modestie mare inimile-mbină, Cela ce de laude fuge, de venin lingușitori, Ce virtutea prețuiește mai presus de toate-n lume, Pe cest semn tu-l vei cunoaște, deși nu-ți spun al său nume.


content:
Frunza care crește verde N muntele Carpat A ei color nu-l va pierde, Deși-n iarnă-a dat. Din cea frunză mii cunune, Hai să țesem, hai, Pe români să încunune De pe șes și plai! Pin bătrân tot încă-i verde, Deși-n iarnă-a dat, A lui inimă n-o pierde De cându-i Carpat. Negru-i munte, verde-s salbe, Râul curge viu, Lui plăieș cu ițe albe Crește-un verde fiu. Între munți și codrul verde, De furtuni surpat, Plăieș român nu s-a pierde Cât va fi Carpat, Cât pre miel iubi-va oaie, Râul cât n-a sta, Cât de fluier și cimpoaie Doin-a răsuna.


content:
Cununat de line raze, Timpul cursu-naintează Într-a stelelor noian; Ș-astăzi preste-a lumei față, Cătră a omului viață, Mai adaoge înc-un an. Acest an menit să fie Mai ales decât o mie, Ce românii a trecut; În a tartarului unde Toate rălile cufunde, Ce-ntre noi s-a fost născut. Dulce-armonie de pace, Care farmăcă și place, Ni răsună împregiur; Și din sferile senine Se apropie trei zine, Cu mănos, ferice-ogur. Sânte legi întâia duce, Și în dreapta spata-i luce, Spre osânda celor răi. În a doua văd figură Cu simbol de-nvățătură, Ce-a luminei e temei. Iar a treia a lor soață Este zâna cea negoață, Și spre scopul cel dorit Acu-n vase încărcate Sub al nostru steag răzbate La limanul fericit. N-au Golcondei mănuntaie, Nici a Mexicului plaie, De acest odor mai sânt. Prin negoț, științe, lege. Noi în patrie vom culege Avuții de pre pământ. Cestor zâne ce putere Ne-aduc, laudă, mângâiere, Să dăm trainic adăpost. Celui ce ni le trimete Mulțămirea să nu-ncete Prin vii fapte și prin rost.


content:
Din tronul cel de stele, O, Doamne, ia aminte, A fiilor, părinte, Ascultă ruga-n ceri! Pe anul ce acuma Din sânul tău derează Îl binecuvântează Cu cii ce-l vor urma. Nici casa, nici câmpia, Cu grindeni, cu furtună, Cu fulgeri ce detună Nu ne mai certa. Pre vasul nou ce duce A patriei noastre soarte Lin zefir ca să-l poarte Spre țărmul cel dorit. Moldovei fericire, O, Doamne,-ntemeiaz-o, Urmașii noștri vaz-o Din zi în zi sporind. Pre-Auguștii Protectori, Tot harul ș-acel bine, Ce de la ii ni vine, Revarsă-l înmiit!


content:
Din sânul timpului, Ce zboară răpede Preste noian, Derează-atomul Și cătră miile Adaoge-un an. Acuma îngerii Lină menitu-ni-au Ferice trecere Cătră liman. În sfera patriei Petrec Luceferii Curs strălucit; Cu focul razelor Pre toate stelele A tunecit. Din plaiuri nordice Unu-i, iar soțul său Din poarta soarelui A răsărit. * * * Mana a Proniei Preste câmpiile A rourat, Temis și muzele Fruntea Moldaviei A cununat. Fie dar cursul lor În ceriul patriei Cât și a timpului Îndelungat!


content:
Cu iuțeala unui fulger care scapără în ceri, Ca un vis sau ca un sunet, Doamne, anii fug și pier Cu-ntristări, cu bucurie, Trec minute-n vecinicie, Numai cele n-a pierit Ce virtutei s-a sfințit. De aceea agiută, Doamne, să lucrez acel ogor Unde-n loc de spini să crească productul mântuitor, Ca în ziua de pe urmă, care mi s-a însemnat, Să pot zice că-n viață un grăunte-am semănat!


content:
Nici avuția, naltul rang sau nume Nu a ferit pe oameni de mormânt; Pentru ce Pronia m-a păstrat în lume, Ca să fiu încă pre acest pământ? Fiecare om ar-un ogor aice; De nu-l lucrează, i s-adaoge un an, Să poată trece încărcat cu spice, Ca s-arăte c-a fost bun pământean. Fii cum vei vra, misterios străine, Ce mult minești și treci ca un minut! Speranța au spaim-îmi vor păre senine, Dacă virtutea-n cale-mi va fi scut!


content:
Când alții cad eu încă stau de față, Moartea pre frații mei a săcerat, Lumini s-a stâns, eu încă în viață Pre anul nou astăzi iar l-am urat. Ori cine sum, oare de ce-mi păstrează Domnul viața încă pre pământ? Și din tuneric grația-mi scânteiază, Ori cine-s de nu sum azi în mormânt? Nimică sum, de n-oi lasa în lume Un fir mănos din acest trai al meu, Patriei folos, familiei un bun nume Și al meu suflet drept lui Dumnezeu. Ca să nu treacă, Doamne,-a mele zile, Rog dă uitărei cele ce-am pierdut, Îndreaptă-mi cele care voi trăi-le, Ca să fiu ție și la frați plăcut!


content:
Răposat-au anul cel vechi; din cenușa sa învie Un nou fenix, ș-a lui aripi le-au întins acum în ceri. Toată lumea îl salută cu urări, cu bucurie; Oare ce în an acesta pentru mine să mai cer? Poate trai voios și dulce? Știu lucoarea trecătoare, Care fulgerând se pare c-a deschide ceriul sânt, Dar când cred că-i văd lumina, în loc de doritul soare, Mai adânc tuneric încă se revarsă pre pământ. Poate muzele, amorul? A juneților lângoare Am cercat, ii mă-nălțase păn la sfera lui Platon, Dar la tartar mă împinsă o putere-nfiorătoare, Când eram acum aproape de muncelul Elicon. Îngânat în somn, în visuri, nu putui lumea-nțelege, Și dorite floricele vrând s-adun adeseori, Trezit din visul cel dulce, numai spini putui culege; Nu, nu cerc eu Elicona, nu, nu vreu d-acum amor. Amiciția? Oare cine n-ar dori cu duioșie! Decât zâna ce ideea pre pământ a fost urzit, Mai frumoasă, mai plăcută ceriul n-are altă fiie, Dar mai crudă nu-i tirană, când o viață-a amăgit. Oare ce lucru dar voi astăzi anul nou când se începe? Adăpostul singuratic, după fortuni un liman, Unde n-agiunge durerea ca de lacrimi să m-adăpe, Nici surâsul cel cu fiere al ascunsului dușman. Acolo pe totdeauna, de se poate ca să fie, Aș dori în somn a trece uitând și să fiu uitat, Să visez precum visat-am în viața-mi de junie, Să iubesc pre om și patrie de ne-oameni depărtat.


content:
Mormântul se încungiură De noaptea mult temută Și cu văl negru acopere O țară neștiută. A lumei dulce-armonia În sânul lui nu sună, El curmă toată patima, Pre soarta rea și bună. A duioșiei bocetul Mormânturi nu străbate, Și în darn de plângere Sunt țărânile-i udate. Omul oriunde caută Alt loc ș-o altă soartă, De-a trece cătră liniște Nu află altă poartă. Că o sărmană inimă De valuri zbuciumată Atunci repaos capătă, Când curmă să mai bată. Însă din ceri religia Ne-aduce mângâiere, Că după moarte sufletul Acelui bun nu piere!


content:
Doamne-Zeule, fântână de viață și lumină, Căruia toată ființa, milioane lumi se-nchină, De pe tronul fără margini, ce-n luceferi scânteiază, Dintre legioane d-îngeri ce-n armonie t-adorează, Te deștinde,-o, îndurate, la bordeiul umelit, Unde, în a mea evlavie, templu ție am sânțit. De ființa ta,-o, Doamne, strălucească a mea casă, De altar sacrificărei fie inima-mi aleasă, În ea-amorul semănat-ai pentru patrie, omenire, Dă-i putere să lucreze prin cuvânt și făptuire, Ca urmând a tale ordini în cuget mântuitor, Pre pământ să pun temeiul traiului nemuritor.


content:
Într-arinele-arzătoare crește-umbros și nalt fenic, Vermele-și urzește-o lume numa-n sânul unui spic, Vulturului place zborul pe-a fortunilor aripe, Bucură-se fiara crudă în adâncul unei râpe. Așa firea înțeleaptă, prin un farmec minunat, Pre făptură cu simpatie cătr-un lucru a legat; Pentru omul este Partia a Eliziei câmpie, Unde toate i s-arată și-i răsună-n armonie. Unde freamătul pădurei, murmuriul unui râu Ni recheamă în memorie datoria unui fiu; Cum natura înnoiește toate-odoarele-i plăcute, Așa omul a sa Patrie s-o-nflorească prin virtute.


content:
Un boieri ce întâlnisă, dup-o lungă nevedere, Pe un june, îl urează și apoi i zice: Vere, Când în casă-ai azi odorul ce atâta ai vânat, Te urez, al meu dorite, iac-amu te-ai însurat! Mulțămim! Ce vra să zică astă răce mulțămire? Nu-nțălegi pănă-acum încă a ta naltă fericire? Nu cumva jugul lui Imen nu-ți se pare prea plăcut? Nu de tot, căci, cum se zice, măritișul la-nceput În noian de miere-noată. Poate-amar acum îți pare? Parc-așa! Deci, vere, ține ce-ai dorit cu înfocare. Sufere pe tiran casnic, ce-ai cătat, acuma ai, Și, precum provorba zice, sub pantofla ei să stai. Mulțămește-te, o, vere, ca acel barbat ce-l cheamă Cavaler de ordini multe și soț d-o frumoasă damă, La alegirea-Eforiei și la vizite boieri, Dar tupil în casă șede, ca paingăn în ungheri; Așa poate și la tine? Talent are-a me soție; Am luat cu dânsa-n zestre sate trei ș-o răzășie; Delicată, frumușică, învățată! Minunat! Ba nici cum! Ț-oi spune, vere, c-asta chiar m-a desperat. Spre rău toate le aplică și mă tem că m-or răpune A ei grații și talente, ce s-admiră cu minune; Iacă de-ți alegi femeie ce-n Europa a învățat Să trăiască acea fată ce-i crescută în un sat! La-nceput, când am văzut-o, inima cea fermecată Prin a ei ochi fu străpunsă de Amorului săgeată. I ziceam că mi-e luceafăr ș-a vieței mele-odor; Atunci juram că păstra-voi sentiment nemuritor. Între grații, dulce vorbă, suspinări și fantazie, Prin romantice-avanture am agiuns la... cununie, La-acea zi și acea oară ce în veci voi blastama, De când viața mea senină să-ncepu a turbura. Prea târziu văzându-mi cursa, eram să las toate cele, Dar parola și... trei sate, ce-s vecine cu a mele, M-a făcut a-nchide ochii, limba me a ferecat, Am subscris cu mâna actul și cerbicea-n jug mi-am dat. Punctu-ntăi: a mea mireasă a ședea nu vra la țară; Iarna-n Iași, la băi străine să petreacă toată vara. Punctu-al doilea: cerut-au s-aibe a ei faeton, O caretă cu livrele, nu costium de amazon, Casă comodă, nu-ngustă, cabinete și saloane, Șeminele, galerie, statuete și coloane; Pentru dâns-apartamentul chiar în față, luminos, Iar stăpânul casei aibe o camară cam în dos. Un punct încă prevăzut-au, nu de plac pentru un mire: Să-ntorn zestrea cu dobândă, la un caz de despărțire. Încât prin cea legătură, ce-mi minea un paradis, În cest timp de libertate între sclavi mă văd înscris. Vine ziua să purcedem, doamna mea-i de rea umoare; Mă întreabă: Cu ce mergem? C-o caretă, pe resoare. Pe resoare! Nu pe arcuri ce acum s-a fabricat? Noroc că așa trăsură în cărți unul a jucat; Cumpărat-o-am și iacă, să purcedem; dumisale Deodată nu-i prea bine, o apuc istericale. Am rămas pe ziu-a doua. În trăsură s-a suit; Lângă dânsa se așează cățelușul favorit, Pun cutii, o tualetă, un vazon cu floricele, Săculețe, gavanoase, cutii doauă cu capele, Gaița, o stancă și un cântăreț canar, Un alb șoarec p-alisidă ș-un bucal plin de nectar. Voi să intru în caretă, dar tot locul este plin; Luăi cușca subsuoară și cățelu-l pun în sin. Am purces, dar a mea doamnă șede-n colț posomorâtă, Eu tac, numai gaița ține conversați-amorțită. Dar în urmă doamna-ntreabă: Oare avem bun bucatar? Am, drăguță! Ce drăguță? Să-mi dai titlu ordinar. Te rog să n-aud de-acuma niște-asemenea cuvinte, Ce-a răzeșilor la țară complemente-aduc aminte! Am tăcut. E grea tăcerea, dar mai rău-i murmura, Însă ea de bucătarul iar începe a-ntreba: Țigan este bucatariu? Crescut în casă la noi. Vai de mine, und-agiuns-am, să mănânc de la cioroi! Să nu văd la mine-n curte ligheoaiele spurcate! Un francez îmi adu-ndată să-mi lucreze la bucate, Cotelete, blan-manjele, dupre a lui Nodé plan, Peștele să-noate-n lapte, fript cu pene vreun fazan. Dar servițul mesei este de Saxonia, Sevr-au Hina? Ai cristale de Boemie pentru prânz și pentru cină, Figurele, floricele de dragant și de zahar Și un templu und-Amorul arde inimi pe altar? De aceste n-am nici una. Înțeleg, ce bucurie! Eticheta provințială mă așteaptă la moșie; Masa plină de pastramuri, lapte acru, cașcaval, Cu stafide, turtă dulce, vrei să-mi dai poate un bal? Însă, iartă-mă, siniore, că o nobilă soție Nu e vrednică d-onorul și d-așa galanterie! Dup-asemene sarcasme, care foarte m-a pătruns, Iacă-n urmă, cătră sară, la moșie am agiuns. Casnicii ne-ntâmpinară cu timpani și alăute. Pe vătavul ea respins-au, când vru mâna să-i sărute. Stăm la scară; doamna iesă cu gaița și cu cățel, Recomând p-al nostru paroh, nici nu caută la el. Unde-i sala? Ce camară! Nu-i de prânz, nici nu-i de cină, Nu încap aicea oaspeți de părechi nici o duzină; Iar salonul de conțerte și acel de convorbit? En să mergem mai departe, unde-i acel de dormit? Cabinet de toaletă, altul pentru camarieră, Bibliotica mea unde-i, să așez un glob ș-o sferă? După cântec, convorbire, în camară ne-om culca. De dormit, mă rog, să aibe fiecare-odaia sa! Iar grădina? E livadă, ce-a plântat a mea străbună! Scoate pomii răzășii și tufari din Angli-adună! Un râu limpede prin iarbă s-aibe curs a murmura Ca un chiosc, sub un vechi platan, să pot dulce eu visa. Iac-a doua zi începe cu reforma radicală, Trei stafete-n ziua ceea a trimis în capitală. Neputându-mă opune, de acasă am fugit, Iar cucoana se apucă de sfarmat și de zidit. Toate cele le răstoarnă, din loc toate le strămută, Peste-o lună a mea casă în palat fu prefăcută; Pe păreți tapete-ntinde și covoare pe parchet, Draperia la fereastră pentru planul cel cochet, Noaptea-n ziuă o preface, toată ziua parcă-i sară, Încât ziua prin tuneric eu plâng soarta cea amară! Nu-i de-agiuns, că iată cârdul de la Iași s-a adunat, Cavaleri frumoși și dame, dregători înalți de stat, Bal cu masce și supele, cu o muzică streină, Doamnei casei prezidentul trei toaste le închină, Adiutantul tot deșeartă vinul meu de la Cotnar, A șampaniei rebele dopurile-n aer sar; Iar soția mea pe tronu-i și contesele streine, Văzându-mă cum mă zbucium, își fac semn și râd de mine. Sara dau foc de-artifiție, oaspeții s-au îndesit La ferești și la balcoane, o rachetă a sărit Și aprins-au a mea arie, unde-avem cirezi de grâne, Arvonite de Pandia cu o mie de țechine; Alerg, focul să-l pot stânge, m-am ars, nasu-mi s-a umflat, Iar soția mea, văzându-mă, de râs mai c-a leșinat. Când trompetele și doba un vivat din nou răsună, Oaspeții ca niște grauri pe moșia mea s-adună. Trecând larma, zic soției: Cheltuiala a sporit. Iar ea, plină de mânie, de trei sate mi-a vorbit. Dar nici nouă n-ar agiunge! De-i așa, pe voia-ți fie, Să ne-ntoarcem la Iași iară, să m-așez p-economie. Așezatu-ni-am aice, însă, dupre bunul ton, Anul nou nu poate naște, de nu-i faci revelion; Enig, Miculi descarc de prezente-a lor dugheană, Și în casa mea s-adună d-oaspeți vechi o caravană. Beu șampania, s-urează: bun să fie-n noul an, Iar eu zic: c-o moldovancă, să rămân tot moldovan!


content:
Atunci când rog ceva să-mi dai, Îndată-mi dă sau zi că n-ai! Aciia-mi plac, când cer și-mi dau, Nu urăsc pe-acii ce-mi zic că n-au; Dar tu nici dai, nici zici că n-ai, Spre-a-mi fi datori, minciuni îmi dai!


content:
În cetatea părăsită, care de pe munte Cătră nouri încă nalță o căruntă frunte, Unde trecătoriul ș-astăzi cu respect se-nchină, A domnit odinioară vechea eroină; Pe atuncea se lupta păstoriul moldovan Și țara-și apăra chiar ca un aprod oștean! Ea avea un fiu puternic, Ștefan i-a fost nume, Prin acest domn strălucit-au patria noastră-n lume; Patruzeci de biruințe lauda-i adunasă, Dar o zi schimbândă soarta, el învins rămasă, Deși luptase atunci păstorul moldovan Și țara-și apara chiar ca un aprod oștean! De mii cete fioroase patria a fost călcată Și de sânge a ei țărână era adăpată; Monastiri, cetăți și sate fumegau aprinse, Cu bătrâni, gemeau și fete și obeze strânse. Dar nenvins era păstorul moldovan, Că țara-și apăra chiar ca un aprod oștean! Încruntat ca leul, Ștefan, voind să răzbune, Înc-o dată pre oșteni merge să adune; Mai întăi însă pre muma va să-mbrățoșeze Și pre fiul său de bine vra să cuvinteze. Că pe atunci a fost oricare moldovan, Duios părinte, fiu, barbat și aprod oștean! Când de zi se luminase, cu a lui putere, La cetate Ștefan vine și intrare cere; Dar Elena, inimoasă, de pe muri i zice: Fără triumf să nu intre fiul meu aice! În timpul cel cumplit, un suflet moldovan A fost și la femei, ca la aprozi, d-oștean! Fiule, întâia oară te văd fără vântă; Totdeauna tu învins-ai cu dreptate sfântă! Eu nu pot astăzi deschide a cetăței poarte, Pe eroi în câmp așteaptă glorie sau moarte! În timpul cel cumplit, un suflet moldovan A fost și la femei, ca la aprozi, d-oștean! Mergi, adună a ta oaste, zboară spre pieire, În a ta virtute patria afle mântuire; Asta-i singura dorință, voia maicei tale, De-i cădea, și eu urma-voi pe a morței cale! În timpul cel cumplit, un suflet moldovan A fost și la femei, ca la aprozi, d-oștean! Ștefan, răzbătut la suflet, pre ai săi adună, Se repede ca fortuna, ca un fulger tună; Dușmanii, uimiți de spaimă, luptă, dar nu scapă, Și pe țara mântuită cu-a lor sânge-adapă! C-atunce se lupta păstorul moldovan Și țara-și mântuia, ca un erou oștean!


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] Între Piatra Detunată Ș-al Sahastrului Picior, Vezi o stâncă ce-a fost fată De un mare domnitor. Acolo de rea furtună E lacașul cel cumplit, Unde vulturul răsună Al său cântec amorțit. Acea doamnă e Dochia, Zece oi, a ei popor, Ea domnează-n vizunie Peste turme și păstori. II [ modifică ] La frumusețe și la minte Nici o giună-i samana, Vrednică de-a ei părinte; De Decebal, ea era. Dar când Dacia-au împilat-o Fiul Romei cel mărit, Pre cel care-ar fi scapat-o, De-a iubi a giuruit. Traian vede astă zână; Deși e învingător, Frumuseței ei se-nchină, Se subgiugă de amor. III [ modifică ] Împăratu-n van cată Pe Dochia-mblânzi; Văzând patria ferecată, Ea se-ndeamnă a fugi. Prin a codrului potică Ea ascunde al ei trai, Acea doamnă tinerică Turma paște peste plai. A ei haină aurită O preface în șăiag, Tronu-i iarba înverzită, Schiptru-i este un toiag. IV [ modifică ] Traian vine-n astă țară, Și de-a birui deprins Spre Dochia cea fugară Acum mâna a întins. Atunci ea, cu grai ferbinte, Zamolxis, o zeu striga, Te giur pe al meu părinte, Astăzi rog nu mă lăsa! Când întinde a sa mână Ca s-o strângă-n braț Traian, De-al ei zeu scutita zână Se preface-n bolovan. V [ modifică ] El petroasă lui icoană Nu-ncetează a iubi, Pre ea pune-a sa coroană Nici se poate despărți. Acea piatră chiar vioaie De-aburi copera-a ei sîn, Din a ei plâns naște ploaie, Tunet din al ei suspin. O ursit-o priveghează, Și Dochia deseori Peste nouri luminează Ca o stea peste păstori.


content:
Între toată românime, Mai frumos și milian, Mai puternic n-a fost nime Decât Butul moldovan, Că, oștean și vânător, Fericit fu și-n amor. Iacă buciumul d-aramă, Ce-n Suceav-a răsunat, La resbel pe junii cheamă Cătră țărmul departat, C-Alexandru domnitor Dă Poloniei agiutor. Dar cu Butu-i logodită Fiia a lui domnitor, De el Ana despărțită Suspina-va de amor; Butu-i dă parola sa C-a veni ș-o va lua. Doamna, plină d-umilință, Giuruirea i-au păstrat, Dar amantul o credință Pentru alta au uitat. Cine calcă-al său cuvânt N-are pace în mormânt. Oastea de la țări streine De un an s-au înturnat, Însă Butu nu mai vine; Aleu, poate-au răposat! Doamno,-i timp de măritat, De giunia ta-i pacat! Vai de har, de sănătate, Ca stele ochii sănini, De-a lor lacrimi neuscate Turbure-s amu fântâni, Că un altu pețitor Mâna-i cere și amor. Toți boierii vin din țară Și un prinț cu svita sa; Ana plânge în camară Că pe But nu poate-uita; Popa mâine va serba Și pe doamn-a cununa. Zice doamna credincioasă: Nu merg la altarul sfânt Și voi fi mult mai voiasă, De m-or duce la mormânt. Dacă Butu nu e viu, Patul nunțe-i un secriu. Însă-n ziua de urgie, Are multe doctorii O bătrână, care știe Și descânteci face mii. Hârca veche, pe ascuns, Duce doamnei cest răspuns: S-alungi popa și pe mine, Va veni azi Butul tău; În ursita-i mântuire, Ea va drege precum vreu; De la crivăț, de l-apus, Bune farmeci ț-am adus. De la codru buruiene, Iarba zânei de la Prut, De la vultur două pene, Iar tu, doamno, de-a lui But, Te rog, părul ca să-mi dai, Ce de suvenirul ai. Din păr șerpe vom forma, Două inel-oi împreuna, Din mic deget sânge-ai da Și pre șerpe voi giura, Cu inel oi descânta, Va veni și te-a lua. Doamna-n hârcă se încrede Și se-mplântă în pacat, Butu-ascultă, el purcede De la țărânos palat, Nu cum mersă la război, Doamno, oare nu-i strigoi! În somn toată curtea zace; Doamna-i trează; au sosit Miazănoapte, paza tace; Pas de cal s-au auzit, Iar dulăul priceput, Ce urla, se făcu mut. Poarta curței se deschide; Pintre păzitorii mii, Nu-s ce umblă, o deschide Și închide ușe trii; Iată-l în alb îmbrăcat Pe-așternut s-au așezat. Trece clipa cea duioasă, Calul rânchează mereu: Rămâi, Ano, sănătoasă, Că m-așteaptă roibul meu, Au cu mine vei veni Ș-a mea purure vei fi. Luna luce, Butul fuge Preste munte, prin hârtop, Vântul șuieră și muge, Roibul sare în galop, Ș-amu-i duce p-amândoi, Doamno, oare nu-i strigoi! Printre plaiuri, căi secrete, Trec la codru și s-aud Gemând bufnele spăriete, Mereu urlă lupul crud; Din tunerec ochii săi Luminează ca scântei. Din ceri luna-amuși s-a trece, Roibul meu, hai la galop! Nouă măguri și stânci zece Avem încă ș-un hârtop. Nouă râuri a sălta, Păn cucoșul va cânta. Unde mergem? Unde?-Acasă, Chiar pe culmea lui Pion; RarŁori omul pe-aici pasă, Lângă a Dochiei tron, Unde turnul meu va sta, Ce-n veci nume-mi va purta. Dulce-odor, ah, calul ține, Că de spaimă abia șed! Pe șea pune ambe mâne, Dar în dreapta ta ce văd? Testamentul cel sfințit, Care popa-au dăruit. Calul nu-mi stă așa-n pripă, Că în fugă este-acum, Testamentul dă-l în ripă, Ține-te, c-avem rău drum! Roibul, parcă ușurat, Prăjini zece a saltat. Preste lacuri și păraie Trec mânați d-un rece vânt; Ici, colo, câte-o văpaie Saltă d-un pe alt mormânt, Și pe drumul zburători Petrec mirii călători. Stă, ascultă-mi a mea rugă De om cale nu-i aici! Calea-i bună pentru fugă, Urmă nu-i pintre potici; Pedeștri oaspeți aici nu-s, Că-i duc alții tot pe sus. Răsăritul se înfoacă, Roibule, hai în galop! Păn va bate popa-n toacă Avem încă un hârtop, Piatra Teiul a ura Păn cucoșul va cânta. Ah, iubite, frâul strânge; Sărind calul acel râu, De o stâncă mă va frânge! Ce-ți atârnă de la brâu? Sunt metanii de la schit, Ce-un sahastru-au dăruit! Ce metanii fioroase, Că a roibului ochi scot. Vezi cum tremuru-l răzbate! Deci aruncă-le de tot! Roib-atunci pe munte-nalt Ia o milă într-un salt. Cele pietre ce să fie, Cele cruci și săpături? Nu sunt cruci, ce e tărie Curței mele dimpregiur; Pre zid dacă voi sui, Calea-n veci vom mântui. Ce-ai stătut, o, dulce-odoare? Roua m-a muiet de tot; Răce-i vântul chiar la zoare, Să-ți urmez de-amu nu pot. Tremură soția ta, Copere-mă c-o manta! Dulce doamno, iacă-ndată Eu voi pune pe-al tău sin A me frunte înfocată, Ce mă arde ca venin. De ea piatra s-a-ncălzi, Doar ceva m-oi răcori. Ce colană-i ferecată? Crucea care mam-au dat! Cruce-mpunge ca săgeata, Fruntea me a încruntat; Să nu pați de ea și tu, Crucea leapăd-o de-amu! Căzând, peri acea cruce, Butul doamna-n braț a strâns, Cel ce mână, cel ce duce, D-un foc vânăt s-a aprins. Roibul hohot d-om a dat Ș-încă-o stâncă a saltat. A Dochiei piatra tună Și cucoșul a cântat; Din Hang clopotul răsună, Când săhastrul a tocat, Iar cu discul strălucit Soarele au răsărit. Dimineață, când să vie Sântul popa la palat Să serbeze cununie, A pierit doamna din pat! Pre Pion turnul lui But De atuncea s-a văzut!


content:
Cătră-apostolii săi zis-au dinioară Domnul lor: Cel ce vra a fi cu mine de-astăzi fie-mi următori. Calea noastră va să fie Spre cerească-mpărăție... Un stol mare, strigând, vine: Unde-i merge, noi cu tine! Cu un zâmbet Domnul pasă Înainte prin pustiu, Călătorii se îndeasă Să s-adăpe la vreun riu. Vântul cald, focosul soare A lor frunte a umplut De arine, de sudoare, Deși nu prea le-au plăcut, Pănă-n seară a suferit. Umbra când i-a răcorit, Doar aicea vom mânea, Între dânșii toți șoptea. Însă Domnul urma-n cale Preste râpi și preste vale, Pe loc unde rareori A pășit cu călători. Următorii suspinau, De spini unii s-aninau, Zicând: Pasă cel ce-a vre Pe această cale gre! Altul șede peste-o piatră Cugetând la a sa vatră, Unul pe iarbă s-întinde, Altul gustă a lui merinde, Din drum alții se abat, Însă Domnu-i neschimbat; În tunericul pământ Nici le zice vrun cuvânt Apoi când s-a luminat, Fața sa a înturnat. Din câți vrură a se-ntrece, Văzu numai doisprezece. Adevărul vouă zic, Zis-atunci cu duioșie, În astă călătorie Numărul nostru e mic. Mulți chemați, aleși puțini! Cel ce-n cale se-ngreuiază Pintre stânci și pintre spini Și cuvântu-mi nu urmează, Niciodată va să vie În cereasca-mpărăție!


content:
La Dionis, tiran aprig, pe ascuns a fost intrat Meros, congiuratul giune, c-un pumnal între vestminte, Dar surprins fără de preget viglele l-a ferecat Și la rege domnitorul l-a condus mai înainte. Cu urgie ista-ntreabă: Zi-m, pumnarul pentru cine? De tirani să scape patria, menit era pentru tine! Dacă așa, sumețe giune, tu pe cruce vei pieri! Nu cer ca să-mi ierți viața; din doi unu-avea să moară; Ce, de vrei a mele patimi mai mult încă-a prelungi, Lasă-mă, te rog, trei zile, să mărit p-orfana soră! Spre credință dau p-amicul, pănă-atuncea pre el închide; La termin de nu veni-voi, pre el vei putea ucide! Atunci regele-n vendetă, surâzând, cu aer lin, După scurtă meditare au răspuns: Ei bine, fie, Cele care-mi cei trei zile libere îți las deplin, Dar trecând semnalul termin, de pe-acuma să se știe Că-n cea zi, fără cruțare, cu amicul d-închisoare Împărți-s-a a voastră soartă, tu-i fi liber, iar el moare! La amicul Meros vine: Tiranul a triumfat! Noua victimă, pre mine, cu moarte pe cruce ceartă, Pentru că spre-a patriii paos a-l ucide am cercat. Însă în a lui trufie încă zile trei îmi iartă, Păn pe sora mărita-voi; rog te pune chizeș mie; Giur că vin să-mi trag osânda, să te scap de-a lui urgie! Tăcând îl îmbrățoșază amicul cel credincios, Tiranului se supune și-ntră-n a lui închisoare; Cela alt atunci purcede și în timpul prețios Repede asigurează soarta giunei surioare. Prin plinirea îndatorirei a lui cuget se împacă, Iute îndărăt se-ntoarnă, ca terminul să nu treacă. Deodată varsă ploaie cerul încarcat de nor, De pe munți, din râpi, din lacuri se reped mii de povoaie, Râurele se fac râuri, valea s-umple d-unda lor, Și la punte când agiunge călătorul în nevoie, Volbura înfurietă temelia ei o sapă, Surpă bolta cea hâită, ce tunândă cade-n apă. Cufundat în rea durere pe mal cură-n gios, în sus, Îns verunde ochi-ntoarnă, a lui voce oriunde sună, Agiutor chemat n-aduce de pe malul cel opus, Că la vad nu-i nici o luntre ca să-l treacă împreună, Nici munteanul nu conduce de la codru a sa plută, Că salbatică cea apă e în mare prefăcută. În genunchi mizerul cade, lângă valul întartat, Plânge, roagă și suspină, mânele la ceri întinde: Te rog, Zeule,-nfrânează cursul râului turbat! Orele sunt fugătoare și trecut-au de merinde, Soarele va să apună; de n-agiung pănă în sară, Pentru mine fără culpă bun amicul va să piară! Înfiorarea a naturei elementele-a sporit. Fără paos, tot mai tare, val pe val mână nainte, Dar mai iute se strecoară clipele necontenit. Atunci el s-îmbarbatează, pe amic având aminte, Se aruncă-n sânul apei și luptând peste măsură Cu braț foarte o dispică și un zeu de el se-ndură. Agiungând la mal se-nchină geniului scutitor, A lui pas înaripează, când de oameni răi o ceată, Trecând pe la o pădure, iese din ascunsul lor, Îl încungiură, l-atacă și cu furie-nveninată În potica cea îngustă calea-i cearcă a închide, Ca să-l prindă cu odoare, spre a-l prăda și a-l ucide. De la mine ce se cere, a strigat de fior cuprins, N-am nimica-n astă lume decât viața ticăloasă, Și-asta încă pănă-n sară a da regelul m-am prins. Smulge arma de la hoțul, și cu voce furioasă De amic nu te îndura! strig, apoi cu cea măciugă La pământ pe trei i culcă, ceialalți se dau la fugă. Soarele ieșind din nouri săgetează al său foc, De căldură, d-osteneală, a păși el nu mai poate, Că genunchii i se-ndoaie, încât cade chiar pe loc. Tu, ce dintre hoți, din ape îndurat-ai a mă scoate, Ori voi-vei ca aice să fiu prada de vro fiară, Să las pe dulce amicul pentru mine ca să piară? Deodată-n propiere un plăcut lin murmuriu În tăcerea cea adâncă la urechea sa pătrunde; Stă, ascultă ș-apoi vede dintre stânci un izvor viu, Ce varsa în vas de piatră argintoase a lui unde. Acolo, cu însatare, soarbe, s-udă, se-nviază, A lui membre ostenite cu putere răcorează. Acum soarele-ntre arbori lunecând al său lucor, Preste iarba înverzită tindea umbre colosale, Ce prin forme îngăimate zugrăveau icoana lor; Călători doi din cetate revineau pe acea cale, Lângă ii cu repegiune pășind, auzi: Se duce, Pre amic în loc de Meros îl întind acum pe cruce. În a inimei adâncul răsunat-au vorba lor, Conștiința, grija îl mână și-a lui pas înaripează. Turnurile Siracuzei soarele apuitor, Răsfrângându-se prin nouri, aurea cu a lui raze, Când Filostrat, a lui casnic, pre al său domn neferice Îl întâmpină cu spaimă și cuvinte aceste-i zice: Îndărăpt te-ntoarnă iute, pre amic nu-i mântui, Deci macar al tău pericol prin o fugă-ndată curmă; Chiar acum pe neferice îl încep a-l schingiui, C-așteptatu-te-au statornic pănă-n ora de pe urmă; A lui credință-ntemeiată în virtute și-n onoare Tiranul prin vorbe amare n-a putut să i-o oboare. De-i târziu, de n-oi putea-voi ca să scap p-amicul meu, Cu el mor, însă credința nu va rămâne înfrântă. Și tiranul cel sălbatic n-aibe în cugetul seu Că amicului amicul a calcat credința sântă; Preste ambi să împlinească a lui crudă fărdelege, Dar cunoască că viază amicițiii sânta lege! Iacă soarele spune, când la poartă a sosit; Vede crucea a osândei în o piață împlântată. Curioasa d-oameni gloată împregiur a tăbărât, Pe amic îl trag acuma cu o funie încruntată. Gloata o străbate, strigă: Iată-mă-s, eu viu de față, Eu-s acela pentru care el chizeș s-a pus cu viața! Tot poporul se cuprinde de mirare și de fior, Ambi amici se-mbrățoșează, plâng de chin, de bucurie; Nice-un ochi e fără lacrimi l-acest act pătrunzător Și la tiran se rapoartă astă rară duioșie. Pre el prinde o simțire, pănă-atunci de tot streină, Pe amicii ambi-i cheamă înaintea lui să vină. Îndelung pre ii admiră, zice: Vi s-a nimerit; A mea inimă se-nvinge; eu chiar văd din astă faptă Că credința nu-i un fantom, ce înalt simț înzeit, Care de la oameni cere recunoașterea cea dreaptă. Luați, rogu-vă, de-acuma, să simt zile mai senine. În a voastră legătură de al treilea pe mine!


content:
Când întinzi a tale aripi, o, tu, cugete-nfocate, Și-n noianul fantaziei te înalți cu repegiune, Căutând frumoase teme între cele luminate Pentru lira-mi umelită, doritoare să răsune, Ușurel, pe munte Pincio, între pinii verzi răzbate; De virtute și frumˇsețe acolo-i videa minune, Acolo zâna me trece pe cărările-ncântate, Strălucind cu o lumină care niciodată-apune. De la dânsa împrumută lină și blândă lucoare, D-unde-amorul cu virtutea și-nțeleptul spirt derază, Ce dau numelui aice faima cea nemuritoare. În zadar în lume-aiure vei căta ca să se vază Întrunite-ntr-o ființă toate-a cerului odoare, Care către fapte-nalte nencetat însufletează.


content:
Pe a lumei orizonul a mea zână când s-arată, Cerul tot se-nseninează, suflă aerul mai lin, Unda curge mai voioasă, limpede și mai curată În acel râu ce-ntre petre se repede c-un suspin. Vezi cum flutură pin nouri de amori junei o ceată, Cum răsună d-armonie colnicii din Apenin, Unde pentru a ei laudă în cor sună o cântată Mii de paseri și de nimfe ce-n a ei întâmpin vin. Nu e stâncă, nu e culme care să nu scânteieze, Nu-i câmpie ce nu-ntinde nouă mantie de flori, Nu e limbă ominească care să nu cuvinteze Despre ochii și cea față, unde-n a lui foișor, Între porfira și perle Amor țese dulce-obeze, Și săgeata sa discarcă între-a giunilor popor.


content:
I [ modifică ] La munceii din câmpie, la pădurea cea umbroasă, La cel râu care șerpează pintre înflorit ogor, L-adăpostul singuratic, lângă stânca-ntunecoasă, Întristat și plin de gânduri singur umblu cu Amor. Că în cuget și în sânu-mi port simțirea cea duioasă, Care n-a să stângă timpul, cel de toate stârpitor, Că rămâne suvenirul unei inimi credincioasă, Într-un eho ce-a să sune după ce eu voi să mor. Cele grații și frumsețe, ce-s a muzei mele teme, Le rezic la floricica ce se leagănă de vânt Și mă tânguiesc la frunza care-n freamătul ei geme. La ființele naturei, câte împregiuru-mi sânt, Spun a inimei dorință ce sperează și iar teme, Numai zânei cerc ascunde patima în care-mplânt. II [ modifică ] Auzit-au Apeninul eho a durerei mele, Ce din sân Amor îmi stoarce în tăcut-a nopței clipă; Răsunat-au păn la istru patimile cele grele, Ce nu vindecă Igea, nici Fântâna Aganipă. Din a lor somn se treziră ațipite păserele, Mai duioase se făcură fiarile-n ascunsa ripă, Înalțară a lor frunte tupilate floricele, Zefirul cel mai zburdatic înfrână a sa aripă. Mai lin curseră atunce ale râurilor unde Și naiadele duioase au ieșit din râu, din mare, Acea patimă s-aculte care inima-mi pătrunde. Toate-n giurul meu suspină, numai zâna pentru care A mea inimă s-încinde la durere-mi nu răspunde, Nici din sânul ei s-aude un suspin de îndurare! III [ modifică ] Acea aspră pătimire de o inimă-nfocată Într-atâta este deamnă ca amorul s-o aline, Încât, doamna me, eu nu știu de unde totdeauna vine Supra me să săgeteze o privire turburată. Zea de gheață, de oțele au de piatră diamantată Inima în sânul vostru ferecată parcă-o ține, Unde nicŁ râul de lacrimi, nice-aprinsele suspine, Amar mie, eu simt astăzi că nu pot ca să răzbată. Deși-n versul meu cel umil strălucinda-vă virtute Cerc să cânt ș-al vostru merit în toscană armonie, Care de l-a voastră faimă un eho să împrumute, Când țintează sumeț ochiul în a ceriului făclie, Întunericul îl ceartă numai câteva minute, Dar seninul feței voastre totdeauna-i ascuns mie.


content:
Atunci când, o, zi amară, aceea oară-a fi vecină Să purced din ceste locuri d-unde soarta mă desparte, Lăcrămând și cu suspinuri arunca-voi de departe Depeurma mea ochire cătră țara cea latină. Dar pe când în luntre ușoară brăzdui-voi Marea Eusină, Înfocata-mi cugetare, străbătând câmpii deșarte, Înturna-va deseoară l-adăpostul cel de arte Și la templul giunei Muze, unde arde-a mea lumină. Acolň a Romei genii au statornic tronul lor, D-unde răspândesc în lume nemurinde a lor rază, De virtute, înțelepciune, de al patriei amor. Acea stea a mântuirei, care astăzi mă-nviază, Fie ca să mă conducă și în timpul viitor, Și-amorțita mea simțire pentru patrie fac-o trează.


content:
Tu, pe carele îndeamnă al patriei dorul mare, Azi întinzi a tale pasuri cătră țara ceea unde Marginile-s d-o parte Alpii, d-alta gemănată mare, La a căria fortune muntele-Apenin răspunde; Acolo de mine-urzite vei vedea două altare, Unul consacrat lui Febus, iar în altul se ascunde Mărit geniul a zânei și acele virtuți rare, Cu a ochilor lumină ce d-amor nobil pătrunde. Cugetările duioase acolo-mi sunt ferecate Și a mea toscană liră a sta mută se deprinde, De când soarta rea le ține de la mine depărtate. Înaintea lor espune patima ce mă cuprinde, Zi că chiar un verde arbor, dacă focul îl răzbate, Cu cât boarea pre el suflă, cu atât mai mult s-aprinde.


content:
Dacă-n barca ușurică petreci unda întărtată, Au prin munților omete a ta cale de te duce, Favorabil fie-ți Zeul, ce pe călători conduce, Facă-agiunsul tău ferice ș-a ta cale-ndemânată. Dacă-amu a ta simțire prin ochi este încântată, Revederea patriei dacă estazul în tine-aduce, Prin vorbirea armonioasă, prin cea artă ce străluce Și prin care Italia nouă cum cea veche-i înălțată. Pasul tău înaripează cătră insubra cetate, Ce-n mărirea ei se nalță ca un arbore-n câmpie, Între stolul de mici plânte la pământ ce-s tupilate. În murindu-l văl vede-vei cum se poartă-n modestie, În una unite daruri cu care-n anticitate Se lăudau înalte genii răspândite în o mie.


content:
Doamno, ce întru mărire, în aurora vieței tale, De frumsețe-ncântătoare și de grații erai plină, Defăimând deșert onorul cărui gloatele se-nchină, Ț-ai ales pentru urmare a virtuței greua cale. Dănuitul al tău suflet de-nsușimile morale A sacrat doritei patrii sânte-altare de lumină, Ca prin fapte strălucinde, preste țara cea latină Să răsară de nou timpul a triumfurilor sale. Acea rază nemurindă, pentru glorie creată, Ce lucit-au preste mine încă-n timpul de giunie, Aleu, s-a înturnat iară la-obârșia-i necurmată. Dar în miezul a durerei ce-mi rămâne-n suflet vie, Cea scânteie care-aprins-ai nu s-a stânge niceodată Și-a trăi cu tine-unită în a ceriului tărie!


content:
Defăimând cele la care gloata oarbă se apleacă, Omul, în a cărui suflet a virtuței dor n-apune, Numelul său și-amintirei trainic monument rădică, Cu folos ce-aduce lumei prin virtute,-nțelepciune. Ca pe râpele lui Nilu piramida cea antică, Ce-n nori creștetul ascunde și se luptă cu furtune, Așa fapta patriotă, ce-a zeimei este fiica, Timpu-nfrână și cu soarta pe invidia răpune. Când pe câmpul a victoriii înota în a lui sânge, Epaminonda la amicii ce-l plângeau cu duioșie, Pentru că cu a lui moarte și-a lui vițe se stângea, Înfrânați, zis-au el, plânsul, vă las două-a mele fiie, Nemurindele trofee: Leuctre și Mantinea!


content:
O, fântână misterioasă, ce din sânul istui munte Reverși apă, foc și aer, noapte, zi, fără de paos, Înaintea la tot omul umelită pleacă frunte, Că pe Cela vede-n tine ci-urzi lumea din haos. Prin a sa filantropie căpătat-ai o putere Care vindecă de patimi stolul cel nenumărat De ființe suferinde ce din ambe emisfere În ist an, ca din vechime, la tine s-a adunat. Piatra care te încinge, codrul care te-ncunună, Aburii de ambrozie de-nmiite giune flori, Lin seninul a naturei, armonia ce-n giur sună, Toate-nvie un lânged cuget și-s balsami vindecători. Toți ce prin a ta putere a simțit a ta minune Depun ție mulțumire, vânta l-al tău Urzitor; Între mai frumoase imne și ist vers român răsune Sacrificii umelite unui simț cunoscător! Karlsbad, iulie-august 1855-61


content:
Urzitoriule a lumei, tu, ce-Imperului Roman Ai dat glorie, virtute și putere, decât care Soarele în a lui cale, de când născu din noian, N-au văzut nimic mai mare, Tu, ce-a sale legioane pănă-n Dacia ai condus, Unde, după-naltul triumf, ai fondat o Romă giune, Ca să fie despre barbari viu troian pentru Apus Și luceafăr ce n-apune, După ce nepotul Romei de fortuni au triumfat, Care-n curs de ani o mie au schimbat antica lume, Și în lupte, suferințe, pănă astăzi au păstrat Limba, patria și nume, Dă-i, o, Zeule, putere și virtute,-n viitor Ca ferice să plinească destinul a gintei sale, Și demn de a lui sânt nume, într-un trai nemuritor, Să petreacă a gloriei cale. Preste câmpurile noastre vars, o, Doamne, darul sânt, Fie purure mănoase grâie, turme și albine, Și în schimbul lor întoarnă nouă din străin pământ A lui aur și lumine. Dă la tânăra română, lângă harul cel plăcut, Cuget nalt, inimă blândă, ca și ea la noi să fie Cum Cornelia antică, ce pe eroi au născut, Fiie, mumă și soție! Să dai braților putere, inimei un dor aprins, Ca românul, cum străbunii, pentru drepturile sfinte Ale patriii renăscânde să se lupte neînvins Prin lucrări și prin cuvinte! Strânge Țările-Unite prin un nod nemuritor, Cum origine au una, fie a lor și fericire; Toți românii să închege de frați numai un popor Că puterea stă-n Unire!


content:
Dedicat d-sale d. Vasili Alecsandri Viersul care-ntâia oară a sunat în Românie Pe-alăuta ce de secoli fără coarde-a fost rămas, Spre-aminti a patrii fapte prin a doinei armonie, Dupre metrul care muza l-a dictat de pe Parnas, Va trăi atâtea timpuri cât Pionul, petros munte, Între nouri inal a-va maiestoasă a lui frunte. Deși cântul a lui Omer poartă cea întâi cunună, El nu-ntunică pe Pindar, nici a lui Alceos ton, Înfocatele suspinuri și cuvintele-ncă sună A Safei înamorate și a lui Anacreon Nice între a Greciei zâne a brilat numai Elena, Pe eroi și pe filozofi n-a produs numai Atena. Înainte de Ahiles și de falange spartane, Vie uit-au și al ei eroi, care-umpleau în timpul lor, Prin virtute 'nțelepciune și prin fapte miliane, Lumea toată de esemple, de mirare și lucor; Însa geniile acele, demne chiar de nemurire, Zac uitate, c'un poet n-a lasat de ele știre. Tu, în căruia sân Zeul a aprins sânta scânteie Să dai faptelor prin muză traiul cel nemuritor, Între teme înmiite nu-i afla mai naltă-idee De aceea ce dictează sântul patriei amor, A românilor virtute deci prin versul tău să-nvie, Ca nepoților d'esemple și de glorie să fie!


content:
Lâng-a Dunărei verzi râpe maiestoasă vezi matronă, Pre scutu-i semnul lui Gioe, pe cap are o coroană. A ei față și vestminte uric poartă vederat Că ea-i fiia cea mai giune a lui Traian împărat. Soarta gintelor schimbat-au ale ei trofei antice Din semnale de vinceală în cununi de flori, de spice, Ma din ochii scânteiază încă focul cel nestâns Ce arată că-n vechime combătut-au și-a învins. Aștepta, ma suferindă, în a soartei ei asprime, Că ursita-i prezisese o ferice viitorime. Iacă ora de pe urmă, miezul nopții a sunat, Anul vechi, ce-i plin de sagne, ostenit și detunat, Încărcat cu mii de grije, s-acufundă-n vecinicie; În loc d-amare suspinuri în giur sună armonie, Nu mai tremură pământul, mările s-a limpezit, Preste valul a lui Traian șepte Stele a răsărit, Anul giune, blând la față, având tâmple-ncununate. Noua viață ni-asigură și guvernul de dreptate. Dunărea, ce între petre pănă acuma a gemut, Liberă în sânu-i strânge unda din Siret și Prut; Și Anul Nou, de pace înger, a științelor făclie Cu odoarele Europei ni aduce în Românie. Atunci ruga cea fierbinte răsunat-au spre Apus, Catră cele șepte Stele care pacea ni-a adus, Să ne lumineze țara și o apere-nainte, În ist an să ne trimată un bun Domnitor părinte, Ce fiind a legei sânte El organ și păzitor Să conducă patria noastră la frumosul viitor!


content:
Înalțat-am monumentul încă-n junea Românie, Decât bronzul, fierul, piatra mult mai trainic am durat. Pre el timpului fortune în turbata lor mânie N-or putea ca să-l oboare pe cursul îndelungat. Nu, de tot nu mor, că partea nobil-a ființei mele La Cel care a creat-o va întinde al ei zbor; Acolo ea, limpezită d-omenești pătimiri grele, A ei voace va adaoge cătră a îngerilor hor, Spre a lăuda Ființa care între lumele senine, Fără început domnează și domni-va fără de fine!


content:
Prin rostiri de adevăruri, ascunse-n cimilitură, Aduc ție-ntăia oară cu plăcere-nvățătură; În a vieței strâmba cale pe român să îndreptez, Prin lupi, corbi, furnici și broaște a vorbi mă disfătez. Adevărul salt nu place, de-i și bun, e plin d-asprime, Dar când vitele l-or spune, n-a să supere pe nime. De aceea a lor zise, cu gând binevoitor, Să asculți, să ierți cutezul, prețuind țintirea lor.


content:
Săltând, grierul la țară Șuierat-au toata vară, Și când iarna au venit, Cu nemică s-au trezit, Neavând macar de dor Muscă sau un viermișor Pe furnica sa vecină Au rugat să-l împrumute C-un grăunte, c-o neghină, Să mai prindă la vârtute, Zicând: Zău, la timp de trier, Dau parola mea de grier, Înturna-voi toată soma Ș-interesul de-mprumut! Dar furnica econoamă I-au zis: Vara ce-ai făcut? Prin câmpii și prin grădine Am cântat păn-au dat bruma. Tu cântai, îmi pare bine, Gioacă, vere, dar acuma!


content:
Preste ramul unui sorb S-așezasă domnul corb, Țiind în plisc o bucată De caș, ce-o avea furată. Vulpea, cum l-au mirosit, Sub acel sorb au venit Și-n sus căutând, i zice: Buna ziua, venetice! Cât ești mândru și frumos! Dacă viersul cel duios Ți-i c-a penilor odoare, Tu-ntreci pe privighitoare. De mândrie îngâmfat, Corbul pliscul au căscat, Și vrând viersul să înceapă, Cașul pe pământ îl scapă. Atunci vulpea brânza apucă După ce o și îmbucă, Cătră corb, spre mângâiere, Zice: En ascultă, vere, Cel ce știe lingușala Să îndoapă-n socoteala Celuia care-l ascultă. Astă daună nu-i prea multă Pentru-un adevăr curat. Atunci corbul rușinat Giură că minciuni c-acele Alte dăți n-or să-l înșele.


content:
Broasca mică cât un ou Au văzut păscând un bou Și mirându-se prea tare De-o făptură atât de mare Cugeta c-ar fi noroc Ș-a familiei laudă, dacă Ar putea să se prefacă Din mic, mare dobitoc. Deci d-ambiție s-aprinde, Mereu s-umflă, se întinde Ș-apoi zice: Sorioară, Nu-s ca boul, buneoară? Dar aceasta i-au zis: Ba! Broasca urmând a se umfla, Zis-au iar: En vezi, lelică! Soro,-ți spun că ești tot mică! Oare acuma l-am agiuns? Încă nu, i s-au răspuns. Broasc-atunci s-au mai umflat Foarte așa... cât au crăpat. Vra ca astă broască mică Pe mai mari cel mic s-agiungă, Tot se umflă, se rădică, Fără-a-și cere sfat la pungă Se așază la Paris, Unde, de nu este-nchis, Rolul gioacă de baron, Fără bani, dar cu bun ton. De mii planuri îngâmfat, Casa-și schimbă în palat Și-n prințesă pe a sa damă. Vrând apoi a mai întinde, Creditoriul pe-a lui samă Toate, păn și pre el vinde.


content:
Doi catâri călătoreau Și-n desagii lor duceau Unul ceapă de câmpie, Altul bani de visterie Cest din urmă, îngâmfat Că-i de aur încărcat, Chiar de șelile-i apasă, Nu vra sarcina s-o lasă. Mândru calcă, parcă-i leu, Și suna un zurgălău. Când deodată, din tufari, Iesă o ceată de tâlhari. Toți la cel catâr dau bustă Ce ducea de aur soamă, De urechi îl prind, de soamă, Alți împung și-l bat c-o fustă. Încât bietul, gemând foarte, Zice: Oare asta-i soarte Carea mi s-au giuruit Pe ist drum când m-au pornit? Al meu soț ce cară ceapă Fericit de daună scapă, Dar eu, făr de agiutori, În bataie, aleu, mor! Iar catârul celalalt Zis-au: Vere, totdeauna Pe copaciul mai înalt Darmă repede fortuna; De-ai fi șerb la un cepari, Iar nu casă de dinari, La os teafăr și la piele N-ai păți aceste rele Când eu în săracul trai Voi să pasc în pace scai!


content:
Pentru asinul furat Se băteau doi furi odată, Unul vrea să-l aibă argat, Altul vra să-l vânză-ndată. Dar când între ii se ceartă Cum pe asin să-l împartă, Vine-al treilea tâlhari Și li fură pe magari. Este asin câteodată O moșie-n giudecată, Pentru care doi mazili Se sfădesc pe la movili, Când acela ce-i împacă, Mâncând pe-a lor cheltuială, Ie moșia-n socoteală Și li lasă punga sacă.


content:
Orice face cel mai mare, Dreptate-n toate are, Precum vom videa aice Din o fabulă ce-oi zice. Un miel foarte însetat S-adăpa în râu curat, Unde lupul, cătând pradă, Începu cu mielul sfadă, Zicându-i cu rost turbat: Ori de ce mă înfruntezi Și să turburi cum cutezi Limpedea mea băutură? I-au zis mielul: Doamne, iartă, La mânie nu te-ntartă, Mai ales dacă ai vra Să-nțelegi măria-ta C-apa din sus cură-n vale La șerbul măriei-tale; Și s-o turbur eu nu pot Cu piciorul, nici cu bot! Mi o turburi și-acum iară, I-au zis cruda acea fiară; Știu că-n anul cel trecut Tu de lupi ai zis bârfele! Cum puteam să zic acele, Când n-am fost încă născut? Crede, doamne, că ș-acuma Eu sug lapte de la muma. De n-ai fost tu, apoi, zău, Au fost un frate al tău. Nici un frate eu nu am. Așadar, ț-au fost vrun neam, Că toți câni, păstori și oi Bat din veci resbel cu noi! Zicând ceste, îl îmbrâncă Și îl duce la pădure, Unde, fără să-l înjure, Îl despoaie și-l mănâncă.


content:
Cât se poate, se cuvine Fă altuia vre un bine, Că veni-va-ți multe ori D-unde n-aștepți agiutori, Precum vei vedea aice Din o fabulă ce-oi zice. Un guzgan, ce supt pământ I s-urâsă a sta mereu Zburdând iesă ca un tânt Și-ntră-n brânca unui leu Dar acest-au arătat Cuget chiar de împărat, Căci în loc ca să-l sugrume L-au lăsat să roadă-n lume. Însă astă bună faptă Mulțămită-i află dreaptă. Se par lucruri necrezute Un guzgan pe leu s-agiute! Din a sa pădure deasă Umblând leul ca să iasă, În o cursă-ntinsă-ncape Și cercând din ea să scape Muge, bietul, tot se urcă, Însă-n lați mai mult se-ncurcă, Încât acel domnitor Nicicum poate să-și agiute Dar întâi de vânător Guzgănelul venind iute, Pe rețeaua ce-l înoadă Nevoindu-să să roadă, Într-atâta-au distrămat Pănă pe leul au scăpat.


content:
Dineoare un guzgan, Politicos cetățan, Pre guzganul de câmpie L-au poftit la prânz să vie, Că nu tot mereu lăcuste, Ce mai bun ospăț să guste Pe vărgat, frumos covor Așternut-au masa lor; Las să giudice oricine Cât li-au fost atunci de bine De confeturi și de pui Fărmăturile adună, Însă pănă a fi sătui Deodată ușa sună; Asta-i umple-atât de frică Încât pofta li să strică Cetățanul sprintinel Scapă, ș-altul după el Iată tropotu-ncetează Și guzganii iar s-așază. Cetățanul, mângâiet, La țăranul spăriet Zice: En apucă, frate, Să mai roadem la bucate! Dar acest-au zis: Destul De astă masă eu-s sătul, Vino mâne tu afară De-i gusta ospăț de țară. Tupilat într-un ungheri, Nu am masă de boieri, Nime însă ca aice N-a veni ca să ni-o strice, Și de fărmături sărace Îndopa-ne-vom în pace. Eu te las cu sănătate, Eu voi șegi cu frica-n spate, Nici mai delicată masă Care-apoi pe nări să-mi iasă!


content:
Într-o fântână limpide, La codru, pe la munte, Văzându-și cerbul coarnele Ce-i se-nalță pe frunte, Lăuda podoaba gemine, Dar bănuit-au foarte Cum și picioare-asemene Nu-i dă nedreapta soarte, Zicând Ramosul creștetul, Mândria fruntei mele, Chiar ca copacii codrului Se nalță cătră stele Aleu, cum și picioarele N-au formă, nici tărie, Că ele chiar ca fusele Sunt făr-analogie Dar când așa se critică, Răsună-n giur tufarii, Din care fără tropote Ies sprintenei ogarii Cerbul de spaimă tremură C-un salt la fugă împunge Și din câmpină repede Între tufari agiunge Urâte mădulările L-ar fi putut s-agiute, De nu-i era de piedică Podoabele cornute Cerbul în dese ramure Intrând, abia s-aburcă, Căci lăudate-i coarnele La trecere-l încurcă Dar când ogarul dintele Încruntă-n șold, sărmanul Cerbul odoru-și blastămă Ce-i crește pe tot anul! Decât folosul, multe ori Deșărtăciunea place, Care apoi de-a pururea În daune se preface.


content:
Cocostârcul călători La prânz de vulpe să cheamă, Dar în loc d-ospăț cu spori, Pe disc lat găsește o zamă Limpede și chiar lătură, Fără vo dumicătură. Pasărea cu lungul plisc, Vrând să mânce, toată-n disc, Ostenește sărmănica Și nu-nghite mai nemica; Vulpea însă unde-atinge Soarbe tot și-n urmă linge. Cocostârcul supărat Astă festă n-au uitat Ș-a-nturna vrând neplăcută Daună care au pățit, Pe cea vulpe prefăcută La o masă au poftit. Vulpea vine chiar l-amiază Și la vatr-amu s-așază, Unde un miros priincios Minea vulpei prânz gustos. Dar bucate Delicate Vede-nchise întru un vaz Ce-i cu lung și-ngust grumaz. În el pliscul bine-ncape Ca bucatele să pape, Dar căscatul vulpei bot Stă de prânz departe-un cot; Deci cu foame și rușine Leghioaia ni rămâne. Cel ce vre pe-un alt s-înșele Dese sufere mai rele.


content:
Mâncând lupul chiar ca zece, Era-aproape să se-nece, Cu un os ce-n gât stătusă; În zadar sărmanul tusă, Căci d-al scoate Nu mai poate Și-i să pare c-a să moară. Când, văzând pe o cucoară, Semn i face cu picior Ca să-i deie agiutor. Iată paserea ghibace Operația i face Ș-acel os Din gât i-au scos, Apoi cere legiuită Pentru lucru mulțămită. Mulțămită!lupu-i zice Oare nu ești tu ferice Că din gât nesățios Capul teafăr ți l-ai scos? Sărmănico, fugi din drum, De mă superi, te zugrum!


content:
Sârguința ș-osteneală Pre om nu dau de sminteală. Un sătean înavuțit, Având zile-amu puține, Au chemat pre fii la sine Și așa li au vorbit: Vă păziți vodinioare A nu vinde-acele ogoare Ce părinții ni-au lăsat, C-un odor e îngropat. Nu cunosc locul chiar unde Acel aur se ascunde, Dar să știți că prin răbdare N-a fi în zadar lucrare. Săpați câmpul de cu vară, De la zori și pănă-n sară, Ogorul de-o palmă lat Nu rămâie nescurmat! Moare-apoi a lor părinte, Fiii zisa având în minte, Pre odorul să nu scape Câmpul tot încep să-l sape, Încât lucrul timpurie Le aduce secerie. N-află auru nicăire, Dar în loc de moștenire Sfatul fu mântuitor: Că ostineala-i chiar odor!


content:
O zi oala de aramă Pe-o vecină de lut cheamă, Ca să facă ambe-un drum. Însă aceasta au zis: Nu pot; Las mai bine să m-afum, Decât să mă stric de tot. Dar tu în coaste chiar țistoasă, Nu ca mine ticăloasă, Pas ferice-oriunde-i vre. La tot feliul de-ntâmplare, Zis-au oala cea mai tare, Protectoară mi-i ave. Dac-un lucru colțuros, Repede sau pre vârtos Ar umbla ca să te sfarme, Ver macar ca să te darme, Eu la mijloc voi intra Și de daună te-oi scăpa. În asemene parolă, Dată de-o lucită oală, Biata oală se încrede, Lasă vatra și purcede. Merg ai noștri călători, Târâindu-se cu spori, Dar compania merge slut, Alt-arama-i și alta-i lut. Vrând ii pest-un hop să treacă, Între sine se tot freacă Ș-înc-o mie urme nu-s Ce-n a lor voiaj s-au dus, Când arama în moale pele Așa foarte-un ghiont au dat, Că-n mănunte hârburele, Gemând, oala s-au stricat. Cu acel mai tare foarte Nu umbla, ci cu mai moale, De nu vrei acestei oale S-aibi în urmă trista soarte!


content:
Un bărbos țap cornuratic, Cu o vulpe, dineoare Se dusesă la varatic Ca să facă-o vânătoare. Țapu-i tont, dar fumuratic, Soțul său e viclean practic. Însetați ambi de căldură, Într-un puț s-au coborât; După ce prin beutură Pofta lor au răcorit, Zis-au vulpea: En, cumătre, Nu-i destul a s-adăpa; Dintr-aceste oable petre Oare, zi-m, cum vom scăpa? Deci eu cred ca să te faci Țap cu minte și ghibaci Și-n a puțului părete Brâncele-ți întinde drept, Apoi eu pe a tale spete Și pe cornul înțălept Voi sui și pănă-n sară Teafăr te voi scoate-afară. Atunci țapul au strigat: Bravo, ce plan minunat! La aceste câtu-i Prutul Nu m-agiungea priceputul! Însă vulpea nu se-ncurcă, Ce din puț pre țap se urcă Și agiungând sus pre pământ Face țapului cuvânt Prin îndemn cătră răbdare, Ce-i virtute foarte mare, Zicând: Dacă maica fire Dramuri ț-ar fi dat de minte Măcar cât în barbă-ai fire, Apoi în puț mai nainte De-a intra tu ai gândi De-acolo cum ai ieși. Deci en vezi acuma, țape, Din puț cine să te scape, Ș-apoi ie mai bine samă! Iartă dacă eu m-am tras, Dar un interes mă cheamă, Care nu pot ca să-l las Orice lucru-nființezi Rezultatul să-i prevezi.


content:
Capra, oaia și o giuncă Cu un leu foarte cumplit, Care domnea în o luncă, Între ii s-au învoit În companie dineoare De a face-o vânătoare, Și precum li se cuvine Să se-mpartă între sine. Capra-n cursă ce-au întins Pe un cerb întăi au prins, Și a ei vânat îndată Cătră soții săi arată. Atunci leul, împărat, Pe brâncă au numărat, Zicând: De știu socoteală, Suntem patru la-mpărțală. Pre vânat apoi-mparte, Făcându-și dintăi o parte. Zis-au: Asta mie-o ieu, Pentru că mă cheamă leu, Partea a doua se cuvine, După drept, celui mai tare, Ș-asta cred c-o știți pre bine! Partea a tria o rădic Pentru că sunt mai voinic, Iar cu partea de pe urmă Socoteala ni să curmă: Pre cel ce brânc-a să-ntindă Îl zugrum și-l fac merindă!


content:
Spunea mielului odată Maica oaia: Fătul meu, Eu sunt foarte întristată Cugetând la traiul tău. Ah, păstorul te va prinde, Abia gras te-i face un pic, Și la măcelar te-a vinde, Ce călău altfeli i zic. Depărtat de l-a ta mumă, Acii cruzi și răi tirani Te despoaie, te zugrumă Și te vând apoi pe bani. De-altă parte se învită Lupul, ce-i cu dânșii văr, Ca și el să te înghită Cu ciolane și cu păr. C-un cuvânt, fără-ndurare Toți pre tine te urăsc, Ș-abia traiul îți răsare, Iacă-ndată îl răpesc! Chiar în contra însuși firei, Mai bătrână eu fiind, Tocma-n mezul ominirei, Tinerel te văd pierind. Însă mielul, c-umelință, Zis-au: Maică, al mieu odor, Cea mai mare a mea dorință Este tânăr ca să mor! Decât asta, a mea soartă Fi-v-atunce mult mai grea, Dacă-ntâi aș vede moartă Pe duioasa maica mea.


content:
Chiar ca astăzi, în vechime Mulțămit n-au fost mai nime. O zi-n Roma de Senat Tot poporul dezbinat Zis-au: Lauda ș-orice bine La boierii țărei vine, Când în pace și-n război Purtăm sarcina tot noi! Împutând deci în mânie Pe Senat de tiranie, Iute iesă din cetate Tot poporul ca să-și cate Nouă patrie, alt pământ, Și dodată se așază Pe un munte ci-i zic Sfânt. Dar Senatu-i deputează Pre Menenius înțălept, Ce-mblânzind nedreaptă ură Prin a sa cimilitură Îl aduse îndărăpt. Romanului deci popor Zise cesta senator: Mădulările rebele Împutau o mii de rele Rânzei lor și mai ales Că un trai ș-ar fi ales Spre mâncare și spre somn; Deci și ele-au vrut să facă Fiecare ca un domn. Fără noi, zise-ntre sine, Bârdăhanii nemic sânt, Ș-ar trăi doară de vânt? Când șărbindu-i foarte bine Asudam ca niște vite, Iar stomahu-n loc s-agiute Osteneala ni înghite, Ca să prindă la vârtute! Decât șerb să fii tu trist, Mult mai bine-i egoist! Cele zise-au și făcut, Talpa-n loc au și stătut. Nici pic brațul se întinde, Mâna la nemic nu prinde, Și stomahului zic toate: Lucre sângur, dacă poate! Îns-aceast-a lor mânie Au fost mare nebunie; Fiecare mădulare Pe stomahul tot întartă, Dar pe sine însaș ceartă, Că-n curând au obosit, Și când toate au amorțit Mădulările rebele Cam târziu au înțăles Că spre comun interes Mai mult lucră decât ele Cela cărui zic bârdan, Leneș, trândav și tiran!


content:
Nu-n zădar e scris pe aur În latinelor rostire: Crescunt parvae res concordia (Lucruri mici cresc prin unire); Făr-unire nu-i vârtute În familii, nici în stat, Cum esemple mii trecute De agiuns au arătat. Un părinte bătrân foarte, Propiet acum de moarte, Vrând uni pe fiii săi, Zis-au lor: Blem, feții mei, Cercați dac-a frânge poate Cel mai tânăr dintre voi Ceste dărzi unite toate, Iar în urmă spune-voi Ceea care tari le face. Din fii unul le-au luat, Dar zădarnic au cercat, Și dând altui mai ghibace Întrunit acel baston, Zis-au: Eh, de ești Samson! Și acestui opinteală Au dat numelui sminteală. Mai cercat-au fiul mic, Ce și el n-au frânt nemic. Cu toți timpul lor pierdură, Că unite-n legătură Nici o dardă nu s-au frânt. Atunci tatăl lor li zice: Moale brațe văd aice; Să v-arăt ce încă sânt În asemene-ntâmplare! Dar când astă lăudare O ieu fiii lui drept șagă, Bătrânelul tremurând Întăi dărzile dezleagă Și le frânge-apoi pe rând, Zicând: Fie-vă de știre Că puterea stă-n unire. Deci și voi, o, fiii mei, Într-un cuget fiți tustrei, Unul altui de-agiutori! Cât trăia bătrânul lor Li-nnoia adeseori Acest sfat mântuitori, Și-n minutul de pe urmă, Care firul vieței curmă Cu o inimă ș-o gură Fiii lui unirea-i giură. După aceasta au găsit Multe-averi de moștenit, Dar plântate-n socotele Și-interesuri având grele. Flămândă se-ndeasă-ndată De vecini și veri o ceată. Unii fac pretenții-n bani, Alți în sate și-n țigani, Însă-a fraților unire Este scut de mântuire Ș-apărându-se-mpreună Teferi stau în grea furtună. Dar duioas-armonia lor N-au avut un trainic spori; Deși sângele-i îmbină, Egoismul îi dezbină. La-mpărțelele averii Unul darmă pe celalalt, Cu vecinii atunci verii Înnoiesc a lor asalt Și aflând pe tustrei frați Între sine dezbinați, Strămoșasc-a lor avere Se împrăștie și piere. Venindu-li-n urm-aminte Pilda bunului părinte, Despre cele dărzi legate, Dezunite-apoi sfărmate, Dorea fieșcare fiu A-i urma, dar pre târziu!


content:
La amiază, pe căldură, Se urcau pe drum la munte Șase harnici cai de frunte Înhămați la o trăsură. Spre-a o face mai ușoară, Toți drumeții se coboară; Caii însă asudau, Opinteau și iar mai stau, Când o muscă foarte iute Au venit să le agiute. Bâzâind pe ii îndeamnă Și prin aer drum l însamnă; Unde coama nu agiunge Pe rând caii tot împunge. Carul dacă naintează, Crede că-nsași ea l-au tras, Și-nmândrită-apoi s-așază Cărăușului pe nas. Iar de stă la vre o râpă, Musca-atunci se face foc: Zboară,-mpunge,-njură, țipă Că stau roatele pe loc, Ca bătrânul capitan, Ce în cruntă bătălie Cătră un asalt îmbie Pe aprodu al său oștean. Mai oftează musca mică Că povara nu-i rădică Și că dintre călători Nu-i dă nime agiutori, Dar l-a sa bâzâitură Nici pic caii iau aminte, Ci pășind tot înainte Suie-n deal cea grea trăsură. Atunci musca, stând, li zice: Să ne răsuflăm aice Dup-atâta osteneală! Ș-apoi fără de sfială Li mai cere legiuită Pentru lucru mulțămită. Așa unii multe ori Se îndeasă la o treabă, Unde-s pre sârguitori Și la vorbă și la grabă, Dar în faptă-s chiar bufoni, Minciunoși și fanfaroni.


content:
Omul cu năluci viază, Lăsând lucrul cel vădit, Numai umbra sa vânează, Precum cânele au pățit. Acel câne dineoare Pist-o apă curgătoare Trecea cu pripire-n not, Țiind o friptură-n bot. Când în apă deodată Alt-asemene-i s-arată. Cânelul atunci să pare C-acea porție-i mai mare; Deci vânându-i umbra-n apă Nu numai că lucrul scapă, Ci când botul au căscat Puțin di nu s-au-necat, Încât cu nimic din val Teafăr abia scapă-n mal!


content:
Un lemnar din cii sărmani, Plin de grijă și de ani, Cărând vreascuri grele-n spate Din pădure pe la sate, Se-nturna încetișor La săracul foișor. Obosit, neputincios, Pune sarcina sa gios Și-și aduce aminte-anume Câte sufere pe lume. Că de când el s-au născut Rele numai au văzut. Fără vipt de multe ori, Fără somn adeseori, Toată noaptea-n gânduri zace, Ziua nicicum are pace, Căci vatavul rău și tont, Boierescul peste pont, Birul greu și mii beilice, Doi ficiori și patru fiice, O soție sfăditoare Viața-i umple cu lungoare, Încât vrând a-și face seamă Ca să vie moartea cheamă. Nesățoasa deci bătrână, Țiind săcerea în mână, Repede s-au arătat Și ce vra l-au întrebat. Văzând fioroasa moarte, Spământat lemnariul foarte Zice: Rog agiută un pic Ceste lemne să rădic! Moartea curmă toate cele, Omul însă-i mai dorit A suferi mii de rele, Decât a fi mântuit!


content:
Nevrând broaștele s-asculte De guvernul democrat, De la Zevs, cu strigări multe, Au cerut un împărat. Zevs, ce-i zân îndurător, Le-au trimes un domnitori Pacinic, drept, cu blândă fire, Încât altul nicăire Niciodată s-au văzut. Dar din ceri când au căzut, Au sunat așa de foarte, Încât neamul cel broscos, Bolând mult și mai fricos, Pin coșor, glodoase boarte Tupil s-au acufundat Și timp mult n-au cutezat De-a scoate un cap afară, Să facă conțert de sară. Suveranul îns-acel Pe care l-au socotit Că-i vun urieș cumplit Ram au fost d-un copăcel. Despre acesta mare teamă Avea broasca care-ntăi Au ieșit să iaie samă Și să deie semn l-ai săi. Dar abia de ramu-ncet Tremurând s-au propiet, Iacă ș-alta vine-n urmă, După ea întreaga turmă. Apoi nu pre târzior Tot acel broscos popor Așa bine s-au deprins La fireasca bunătate, Încât sărea, înadins Împăratului pe spate. Păzind al său caractir, Toate sufere-acel Sir. Însă broaștele rebele, Neastâmpărate, rele, Cătră Zevs iar au strigat: Să ni dai alt împărat, Care mai vioi să fie! Zevs atunce în mânie Li trimete o cucoară, Care-mpunge, le omoară, Să arete a ei putere Le înghite și-n plăcere Căpăținile le sfarmă. Iacă țipet nou și larmă Broaștile au înălțat. Atunci Zevs au detunat Cu aceste aspre zise: Broaște hâde, pare-vi-se Că eu voi să mă supun Cătră țipetul nebun? Dac-ați fi avut voi minte, Trebuia să fi ținut Pe guvernul de-nainte; Dar după ce l-ați pierdut, Vă era destul odor Acel pacinic domnitor. Acuma vă dau un sfat: Păstrați p-acest împărat, Nu cumva iar prin schimbare Să dați pest-un rău mai mare.


content:
Lângă-o curte boierească, în grădină minunată, Un castor ș-a sa familie trăia-n apa cea curată, De mănunți fii și fiice avea câte o păreche, Casa lui era de bârne, dup-a țărei modă veche. Ostenind cu ghibacie Și păzind iconomie, Spre nutreț ave-n camară Tot producturi de la țară: Frunză, scoarță, nuci și ghindă, La prânz, cină și merindă. Cu această rânduială Trăiau fără de sminteală În duratul foișor Acii soți cu fiii lor Fericiți, d-ar fi urmat Cu cest metod măsurat, Ce din neam în neam de fire Li s-au dat spre moștenire, Și-n repaos gios trăind, Mai presus n-ar fi dorind. Dar o pildă prea străină De-a lor sistemă-i dizbină; Din apoasa lor camară Ieșia adeseori, Pe răcoare, cătră sară, Cu soția-cel castor, Și primblându-se prin lac Scotea-n aer a lor cap. Lua aminte și vedea Ce la curte se dregea, Cât-armonie, lumină, Se lățea prin cea grădină, Cum prin înflorit parter, Cu-nvățatul guverner, Tineretul boierin Dialect vorbea străin. La aceste luând sama, A castorului madama Începu la soț să zică: Oare știi de ce, frățică, Firea e deosăbită Într-un om și într-o vită? Educația totdeauna O preface în mai bună. Pentru ce din castorași Să nu facem cuconași? Frate, să luăm, te rog, Dupr-a modei reglement, La copii de pedagog Pe o vită cu talent! Când în astă sfătuire Stă să deie-o hotărâre, Li s-arată lângă mal Veneticul papagal, Având pene verzi și mure, Ce din gros scăpând afară Și zburând din țară-n țară, După multe avanture, Parcă înadins chemat, Prest-un ram s-au așezat. Și s-arete că nu-i mult, Vorovind aice cu sine Cuvințele tot streine, La castori mult au plăcut, Că avea și o figură Plină de învățătură. Castoreasă, cu mirare, Cătr-a ei bărbat au zis: Papagalul mi se pare Al său plisc când au deschis Că așa au răsunat Ca mentorul din palat. Buna soarte mi-l trimete Pentru fiii mei și fete; Să luăm în casă-ndată Astă pasăre-nvățată! Ca bun foarte-au fost castorul, a ști încă să cuvine, Câte-i propunea femeia, el la toate zicea: bine! Încât, fără advocat, Învoiala au urmat Ș-un contract s-au iscălit, Unde chiar s-au lămurit: Datoria Și simbria Celui ce pre fii învață, Hotărându-i pe viață Și o pensie prea bună De castană și d-alună. Iată curs-acum începe În principii să-l adăpe Guvernorul papagal, Dizvălind a lui moral. În timp nu îndelungat Pre castori au învățat, Cu deplină sârguință, Papagalilor știință: Cum să salte, să se strâmbe, Fără noime-a vorbi limbe, Capu-ascunde sub aripe, Cum să șuiere, să țipe, Cum să de din cap, din coadă, Și mii lucruri de plăcere De bun ton și tot de modă. Dar nu lungă mângâiere Din metodul învățat Cii părinți au fost gustat, Căci îndată ce din mici Au crescut castori voinici, S-au văzut că ii o mie Știau lucruri frumușele, Numai nu știau acele Ce castorii au să știe. Căci de casnic interes N-avea gust, nici înțăles. Când părinții s-au trezit, Au scăzut ș-au bătrânit, N-avea cine să li deie Bârne pentru-a lor bordeie; La hambare nime cară Provizioane de la țară. Și părinții cii ușori Pentru-aceea-au scăpătat, Că pre fiii din castori Papagali au înformat.


content:
Urma ceartă dineoare între ochi ș-un nas vecin, Cui din doi, după dreptate, ochelarii se cuvin? Advocat se făcu limba și pe nas îl apăra, Iar urechea, prezindentul, a ei ziceri asculta. Atunci limba, cu talent, Au zis cătră prezident: Dreaptă pleacă-ni, ureche, Să auzi dovezi o mie, Prin înscris și mărturie, Cum de epoca cea veche Neam de nas, tot necurmat, Ochelarii au purtat Și-i să cade ca moșie Trecută-n paragrafie. O comisie de mazâli, Rânduită chiar pe nas, Au găsit între movili Brazda ce-ochelarii au tras. Tribunalul va ierta, Se pot pilde arăta: Fața dacă ar fi rămas De-ntâmplări să n-aibă nas, Cine ar fi acel magar Ca să poarte ochelari? Din aceste, lămurit, După legi am dovedit Cum că pentru nas anume Ochelarii s-au urzit, Ș-ochelarilor în lume Post pe nas s-au rânduit! La această limbuție Bravo-n sală au răsunat, Iar nasul de bucurie De trei ori au strănutat. Dar ghibace a noastră limbă A ei sistimă o schimbă Și chiar pentru altă parte Paragrafuri tot din carte Așa vederate au scos Că au dovedit pe dos, Fără nici un pic favor, Nici prepus de strâmbătate, Cum că ochii au dreptate Preste ochelarii lor. Dar urechea, care-n faptă A limbei au înțăles Mituirea în proces, Hotărârea-ncheie dreaptă: Nasul drit de proprietar Aibe preste ochelari, Ochii se vor mărgini Prin ii numai a privi.


content:
Murind Leul împărat, Fiarele s-au adunat Pe temeiul legei lor Să-și aleagă-un domnitor. Deci corona din cutie, Ce-avu șerpele-n păstrare, S-au fost scos în adunare Să o cerce cui să vie. Îns-oricâți o probuia, Nici unuia nu-i venea. Că deși toți aveau gust, Având unii cap îngust, Corona pe nas cădea, Alții gros și cap cornut, Încât ea n-au încăput. Deci momița cea bufonă Vru să cerce-acea coronă, Face șegi și mii grimase, Coțcării cu toate clase, Încât cap-au lunecat Și corona i-au întrat. Asta aleasă ghibăcie Minței sale dând protie, Toate fiarele o urează, Domnitoare o proclamează Numai vulpei n-au plăcut Lucrul care s-au făcut. Tăcând a ei sentiment, Ea-i face un compliment Ș-au zis: Doamnă, o comoară Zace-ascunsă lângă o moară. Cred că altul nu o știe; Deci aceasta după legi Se cuvine, doamnă, ție! Deși doamna iubea șegi, Cu argint nu șuguia, Ce supt stâncă-l încuia. Spre-a nu fi deci înșălată, Cu vulpea aleargă-ndată Să apuce-acel odor. Dar, aleu, a ei picior Începu în o capcană Ce au prins pe suverană. Atunci vulpea au urlat Și pe fiare-au adunat, Iar momiței au zis: Vezi, Vrei pe noi să guvernezi Și nu știi a te purta Pentru chiar persoana ta! Așadar toți o distronă, Declărând în deplin vot Că puțini în lume pot Vrednici fi de o coronă.


content:
Într-o sară foarte lină În primblare am ieșit, La Copou, lângă grădină, Să răsuflu-aer dorit. Când, văzut-am deodată La stat mare o figură, După modă îmbrăcată. Dar, precum fac cii săraci, Purta-n umere desaci. Dar nu am însemnat Di-i femeie au bărbat! Mă mir d-acel venetic Și întreb atunci de nume. Stahia-mi răspunde: N lume Intrigă oameni-mi zic. În această țărnă bună Straturi samăn de minciună; De calumnie, de crezare, Grânul meu amestec are; Nâobosită-n lucru sânt, Dintr-un trec la alt pământ, Însă nicăire nu-i Ca pe malul de Bahlui, Pământ gras pentru minciune, De se face de-a minune. Ș-apoi tot aici, c-un preț Foarte bun, astfeli nutreț Să întreabă și să cată Ca o poamă delicată. Pentr-acest product mănos Orice timp e priincios; Săcetă au umezală Niciodată-i dau sminteală. După-această, a sa mână Iute samănă-n țărână; Un grăunte nu se pierde, Iată tot ogoru-i verde. O minune! Ntr-un minut Ierburile au crescut; Înfloresc, ș-apoi pe loc Amu spicele se coc, Încât toat-acea câmpie Au produs minciuni o mie. Cele ce cu ochii văd, Pipăind abie le cred. D-oameni îns-atunci o ceată, De minciuni nouă-nsătată, Case și copii lăsa, La cules se îndesa. Mândru-i fiecare spic, Dar denuntru nu-i nemic. De-a gusta toți să îmbie; Altul pune în cutie Trufandale înfoiete, La ținuturi le trimete, Văd colo femei frumoase, Deși ceva minciunoase, A culege au mare dor Minciunele de amor. Îngiositul în trufie, Neavând altă meserie, De novele, care-i plac, Își culege un plin sac. Speculanții de pe loc Pe la bolte marfa cară, Ca s-o vând-în iarmaroc Și pin târguri de pin țară. Cii ce-ascultă pe la ușă Și veninul poartă-n gușă, De bun nume răpitori, Culeg intrigi dintre flori. Când prin chipuri feliurite Unu-ncarcă, altu-nghite, Deodată Se arată, Coborându-să din ceri, Luminosul adevăr. Nici un văl pre el umbrea, Fachie-n brațul său ținea. Abie sânta cea figură Aruncă o căutătură, Iute, cum au răsărit, Farmăcul au și pierit, Ș-oamenii s-au minunat Cum așa s-au îngânat!... Adevărule presfinte, Auzi calda rugăminte: Între noi etern te-așază, Mintea noastră luminează; D-aici intriga să piară, Ce pre noi vra să dezbine, Și poporul de prin țară Să se-ncreadă numa-n tine!


content:
Un filozof, ce aflasă A științelor secret, De pe lume adunasă, Pentru public cabinet, Dupre sistematic plan: Scoice, pești din ocean, Fiare, paseri cu verzi pene, Bolovani și buruiene, Crocodili de pe la Nil Și tablo de Rafail. Iar apoi cel învățat, De un gust, de o capriță, Pentru sine-au cumpărat Mare, tânără momiță. Care-i zic orangutan Și-i de țărmul african. În cărți ziua îngropat Și-n negrală împlântat, După lucru-ostenitor Iubea șaga uneori, Și, lăsând doparte tomul, Învățatul meu, ca omul, Să se poată răsufla, Cu momița se giuca. Deci, voios vrând să petreacă Sara unui carnaval, Pus-au straie ca să facă Cei momițe pentru bal, Ca s-o ducă acolo Mascuită-n domino. În costium înaurit Contrabandu-au mistuit; A ei ceafă-i învălită Cu o freză încrețită, Pune-n capul cel flocos Un beret cu fiong tufos, Mijlocul cu brâu încinge, Și în scarpe talpa-i strânge, Brânca-ascunde în mănuși; Nasul, roș ca pipăruș, Ș-a ei bot, să nu-l cunoască, Le acopere cu mască. Așa merg, fără ciocoi, La teatru amândoi. Filozoful intră-n sală Și momița cu-ndrăzneală, Ce cu grație cochetă Ține-n brâncă o lornetă. Aici află adunare, Mii lumini și vuiet mare, Sărituri, cacofonie, Grații date cu chirie. Fiecare, ca turbat, Intră unde-i îndesat; Unul altuia în pripă Sub nas, la ureche țipă; Multe masce sunt frumoase, Dar ca lumea-s minciunoase; Aici vezi pe un nălban, Având portul și organ Unui doftor la consult, Latinește vorbind mult. Vezi din școală un băiet Cu cunună de poet; Dama care-o lume-nșală Vezi cu hohot de vestală; Jidovul din Podul-Vechi, Îmbrăcat ca erou grec; Ș-advocatul cel limbut Gioac-aice rol de mut. Prin astfeli de iarmaroc A mei oaspeți își fac loc. Filozoful prin desime Trece, dar nu-l caută nime; A momiței pas mărit Și străina ei figură Asupra-i tot au țintit Adunărei căutatură. Cu zâmbire fiecare I șoptea niscai cuvinte, Dar momița cu-ngâmfare, Tăcând, trece înainte. O asemene tăcere Și măreața ei vedere Pe toți umple de mirare, Încât sună întrebare Cine masca cea să fie? Și idei s-aud o mie. Cu respect unii se-nchin, Crezând că-i un prinț străin. Unul zice: L-am aflat, Il arăt a sale-odoare Al Ungariei magnat. Altu-apoi: O, frățioare, Din tăcerea sa nu vezi Că-i un milord irlandez? Giură însă-a lui vecin Că-i de Hina mandarin. Fiecare-au socotit Că pe mască au gâcit; Pre ea toți în giur urmează Și i se recomendează. Iată, pentru rande-vu I dă-actrița-un bile-du; Poliță i dă bancheriul Minunatul hap spițerul, C-un cuvânt, pe cea momiță Toți o cred d-aleasă viță. I fac curte și-i să pleacă, Ca protectoră s-o facă, Iar pe omul învățat Nici în samă l-au băgat. El atunci, plin de mânie, Ast-a lumei nebunie Ca să rebde nu mai poate, A momiței mască scoate Ș-apoi zice asta vorbă: Fără crier, turmă oarbă, Tot e bun ce e strein, Vezi la cine te închini! Sistema ți-i părtinire, Interesul și-ngiosire; Meritul cel învățat, Cugetul cel mai curat, Sentiment de omenire N-au la tine prețuire, Și mai bine-ți place-o vită, Ce-n minciuni îmbrobodită, Neștiința și-nfoiere Le ascunde prin tăcere!


content:
Nu-i în lume fericire, nici plăcere mai dorită, Decât s-aibi amic de suflet ș-o femeie-nduioșită. De iubești pe mulți deodată, la mulți dacă te închini, Agiutori nu afli în nime când nevoile îți vin. Un sur iepure odată, De o fire minunată, Între iepuri filantrop, Trăind viața în galop, Cât putea pe fiecine cu ceva îndatorea, Și pe vita mică-au mare văr și frate o numea. Într-o zi de dimineață, Sorbind roua din verdeață, Iac-aude prin strâmtori Buciumând pe vânători, Și haliciul din seneață, Îi trecu pe la musteață. Cum că-i foarte slut la Prut Sărmănelul acum vede; Fără-a pierde un minut, În călcăii lui se-ncrede. Se rădică-n două, aleargă, Tremură chiar ca o vargă, Stă, răsuflă-un pic, ascultă, Mânat iar de spaimă multă Prin râpi fuge și tufari. A lui urme ca să-nșele, Face multe vârtejele, Pănă scapă de ogari, Ș-obosit de fugă, acum Se lungește chiar în drum. Ah, ce dulce bucurie În cumplit-acela val Au simțit, când pe câmpie Alergând văzu un cal. Zisu-i-au deci: Frățioare, Ca să scap de vânătoare Să te-ncalec puținel, Sprinten tu, eu ușurel, Este-a cailor virtute Pe vecinul său s-agiute! Nechezând calul îi zice: Vei da gios de pe cerbice! De aceea-alege-n urmă. Călăuz mai bun din turmă. Vinea taurul cel gras, Însă cu mai iute pas. Pre el iepurile giură Ca să-l scape de friptură. Cornoraticul vecin I răspunsă c-un suspin: În secretu-ți spun că-n luncă Mă așteaptă-o mândră giuncă; Și tu iepure galant Datoria știi d-amant! După taur vine-apoi Un bătrân bărbos căproi, Dar nici ista vra să-l ducă, Zicând că la mers hurducă. Iată că-ntre cii ce trec Vinea ș-un lânos berbec; Ce și el ceru iertare Că de-agiuns povoară are, Ș-apoi giocuri de noroc Nu vra peste-al său cojoc. Spre vițelul care rage Bietul iepure se trage Ș-agiutori ceru duios De la vărul credincios. Să mă-ncaier, zisă,-acum L-așe certe de pe drum? Sinior iepure, ț-oi spune Razim în mine nu pune, Când bătrânii din cireadă Nu s-amestecă la sfadă. Că sunt fraged, tu știi bine; Plânge-voi deci după tine, Și-n pieire timpurie Mângâierea asta-ți fie! Mă despart de tine greu, Că ogarii vin, aleu!


content:
Prin tăria cea azură Trecând soarele de vară, A lui rază-așa căldură Săgetat-au preste țară, Că apele a unui lac Toate-n aburi se prefac. Deci aceste-aburele Agiungând la-naltul lor, Uitând chiar, ca inimi rele, Cui datoare-s cu noroc, S-aduna, se îndesa, Ca-nchegându-se în nor Doar să poată-ntuneca Pe-a lor binefăcător. Însă-atuncea dreptul soare La-ngiosita cea estime Zisu-i-au: Uitat-ai oare Cum agiuns-ai la-nălțime? Pentru-asemenea trufie Vei simți a me urgie! Deci îndată a sale rază Cu putere scânteiază, Norul, umbra au pierit, Negura iar se desface, Și de unde s-au suit În tinos lac iarăși zace.


content:
Un lup foarte ipocrit, Având mare apetit Pe o turmă grăsulie Ce păștea în o câmpie, Socotea că a lui plan Nemerit s-ar fi făcut Dacă-n straie de cioban Vizetă i-ar fi făcut. Deci pre spate-o glugă-ncinge, Coapsele-n ițari le strânge, Spre-a-și ascunde a sa față Pune-n cap o pălărie; Ca păstor curat să fie, Din un ram își face o cață. Și vicleana ligheoaie Ie subsoară o cimpoaie. Chiar ca Trifon îmbrăcat, Pe-a sa cață rezemat, Lupu-ncet se-naintează, Când păstoriul repoza, De somn cânii se-ngâna, Dar nici turma era trează. Ipocritul, bucuros De prilej așa frumos, Avu încă ș-o idee, Ca cu portul cel mințit Să înșele nemerit Și un chiot să mai deie. Dar aceasta-i strică tot; Deschizând flămândul bot, Așa foarte au urlat, Că pădurea-au răsunat. Se treziră la-acel ton Turma, cânii și Trifon. Bietul lup se încurca Pe ițarii săi și-n glugă, Încât nu putu să fugă, Nici macar a s-apăra. Un fățarnic cât d-ascuns Nu rămâne nepătruns. Sune-ursariul numa-n surle, Cine-i lup ca lup să urle.


content:
Stânca odată, Îngreunată, Gemea și se văieta, Încât din giur s-aduna De mami și de moașe cete, Crezând că ea va să fete Un târg ca Iașii măcar. Vuiet, sunet în zădar, Căci stânca când au născut Un spân șoaric s-au văzut! Astă fabulă s-apleacă Cătr-acii ce vor să facă Lucru mare pre pământ, Ș-apoi iesă numai... vânt!


content:
Cu-nălțată, mândră frunte, Un deșert spic defăima Pe un spic plin de grăunte Ce în gios se atârnă. Zisă deci l-a lui vecin: De râs lucru-i curios Că ții capul așa gios! Îns-atunce spicul plin Au răspuns l-această ceartă: Nu doresc a mă schimba; A mea frunte-aș rădica Când c-a ta ar fi deșartă!


content:
Un sălbatic urs de munte, Cu ochi mici și lată frunte, Vrând să-și facă o carieră În a curței naltă sferă, Unde trăia vite o mie Sub a leului domnie, De vecini au întrebat Cum să între la palat? Mergi, momița au zis, sărind, Pasărea i-au spus cântând, Șerpele-i dă un alt plan: Vrând a fi bun curtezan, Mergi pe pântece, vecine, Târâindu-te ca mine!


content:
Lui poeta Paraplin Ce prin versuri strâmbo-drepte Pe Esop vre să îndrepte Apologul ista-nchin. Primăvara chiar în zori, Când sufla o boare lină, Zburând iute o albină Culegea miere din flori, De la roză peste crin S-așeza, și din pahar Ce adânc li sta în sân Sugea dulcele nectar. Pe când ea se ostenea, Făr de lucru petrecea Musca și un mic țânțar Ce ne supără-n zădar. Amândoi trăiau pre bine Ș-având ligă între sine Pe iarbă s-au așezat Și-n științei lor putere Despre metodul dezbat Cum se face bună miere. Pare-mi-să că la gust, Zisă musca cătr-albină, Cum faci miere din cel must Ea nu poate fi mai fină. Dar amestecul, prepun, Pentru nerve nu e bun. Deci aș crede că în loc De tei, roză, busuioc, Să iei ceapă, măndragună, Ce fac miere mult mai bună. Iar țânțariul cear,- au zis, Este aflare Foarte mare, Dar precum anțărț am scris O idee minunată Într-o foaie învățată, Nu lua ceara din floare, C-a fi mai luminătoare, Mai vâscoasă și mai plină De-i lua-o din rășină. Când făcea congresul lor Pentru a industriei spor, Biat-Albină cu răbdare Tot urma a ei lucrare.


content:
Dineoară-n sat la țară Un boier pătimea mult, Încât din giur s-adunară Doftori doi la un consult: Din Cotnar, domnul Mergrău, Iar Binmerg de la Hârlău. Cel din urmă-ncredința Că boierul va scăpa, Când întăiul da parolă Că boierul cu-a lui boală Va purcede împreună Unde moșii se adună. Dizuniți la-nvățătură, Îmbii scriu două rețete, Dar boierul cu-acea cură Nu putu să se îndrepte. Deci pe când îl îngropa, Doftorii se disputa. Zicea unul: S-au trecut Precum am fost prevăzut. Altul, în rostul latin, Au vădit chiar adevărul: De mi-ar fi urmat deplin, Sănătos era boierul!


content:
După ce au fost trecut Mai mult decât ani o mie De-ncruntată dușmănie, Lupii pace au făcut Cu păstorii și cu turme. La îmbi de folos era Ca masacrul să se curme, Diși lupii i dizbârna, Păstorii din a lor piele Făceau bune cojocele, Încât oaia-n liniștire Nu putu mai ca să pască, Dar nici lupul cu lesnire N-au putut ca să răpească. Drept aceea, întemeiet Un tractat s-au încheiet Ș-ambe părți dau spre tărie Cuvenită chizășie: Lupii dau pe lupișori, Oile pe câinii lor. Având pacea iscălită După forma legiuită Prin ghibacii comisari, Ce era de neam măgari, Urma liniștea în țară; Pe cât lupii tinerei N-aveau dinte, n-aveau ghiară, Au fost blânzi ca niște miei. Dar îndată ce la trup Din lupșor ieșit-au lup, Apetitul firesc mână Să se-ncrunte la o stână Ce-i lipsită de păstori. Atunci lupii răpitori De oi și de mei o sumă Prind, despoaie și zugrumă; Cânii, a turmei tărie, Ce dupre acel tractat Adormise-n lupărie, Tot de lupi s-au zugrumat. Încât iată adevărul S-au vădit și astă dată: Cum că lupul schimbă părul, Dar sistemul niciodată!


content:
Pe o holdă săcerată Păscând asinul odată, Din tâmplare au văzut Fluierașul cel pierdut. Vre, mirându-se, să știe Di ce lucru a să fie Lemnul cela găunos? Deci l-întoarnă-n sus, în gios, Tot cu botul său l-împinge, Îl amirosă și-l linge, Când, suflându-l, au sunat Viers ce n-au fost așteptat. Măi, măi, strigă-n bucurie, Acest sunet d-armonie Au vădit c-ascuns talant M-au menit de muzicant, Ș-astăzi nările-mi răsună Pruba-n lume cea mai bună Criticului pizmătar Că viers face ș-un magar.


content:
Era seară și-ntre nouri soarele s-acufunda, Când din Efes tot poporul de la giocuri se-nturna; Cuprins încă de plăcerea a priveleștei frumoase, Vorovea despre minunea luptelor mult maiestroase; Deodată, prin tuneric, ceriu-n giur au scăpărat; Tot poporul stă pe loc Și-nturnând spre Efes ochii, templul cel mai minunat Îl văzu cuprins de foc. Îndărăpt aleargă iute, spăriet acel popor, Ca să afle d-unde-i focul, ca să deie agiutor. Pintre fum, prin caldă boare, Prin scânteielor lucoare, De aproape agiungând, Iată că au însemnat Un om repede mergând; Era acesta Erostrat. Ca turbat de nebunie, Ținea-n mână o făclie, Și prin strigătul cumplit A sa faptă au vădit. A poporului, deci, ceată, De mânie înfocată, La giudeț pre el îl cheamă Și-osândire cere dreaptă Pentru astă crudă faptă; Erostrat stă fără teamă. Îl întreabă ce păcat L-astfel faptă l-au mânat? Cercetează dacă n-are Vun cuvânt de apărare. Ori din groapa-ntunecată Furia înveninată Fărmăcat-au a sa minte, Încât barbar s-au atins De atâte lucruri sfinte, Pe Diana au aprins. Au dărmat a ei icoane, Prețuite-n milioane, Templul ei au nimicit, Ce-i lăcaș de zei dorit Și-i misteriul de lege, Faima Greciei întrege! Dar Erostrat, nepătruns: Dede atunci acest răspuns: Am dorit ca al meu nume Cunoscut să fie-n lume; Iată-mi fapta și prihana, De-asta ars-am pe Diana! Inima-mi de venin plină, Mintea fără de lumină, De ambiție orbit, Neputând să fac nimic, Lucrul ce-i de alții urzit Hotărât-am ca să-l stric. Vreo mustrare nu îmi vine; Trist Efesul ca să fie, Nu cer alt decât de mine Să vorbească și să scrie! Dar giudețul declărează: O, de răle făcător, Prin virtute să câștigă numele nemuritor! Cel ce criminale face, de ambiție îndemnat, Bună faimă nu câștigă, ce în veci e blestemat; Vei muri la întuneric, defăimat de-ntreaga lume, Și epoca viitoare n-a cunoaște al tău nume!


content:
Spre o cale grea și lungă Călători doi s-au unit, Deși ii aveau s-agiungă Scop cu totul diferit. Numa avere să adune Unuia foarte-i plăcea, Pentru-aceasta el de bune Orice mijloace credea. Celalalt, în curăție, Câștig strâmb nu căuta, Fără de fățărnicie Dreptului se închina. Ista, deci, cu sigur pas Tot pe drumul drept au tras, Dar șiretul călător, Pintre nobili și popor Trecând, în gândul său zice: Nătărăul las să ție Drumul lung; eu prin potice Voi cârni cu ghibăcie, Că pre astă scurtă cale Deseori am fost găsit Titluri, laude și parale; Uneori le-am și răpit! Fața, vorba, tot le schimbă; Pe cărarea cea mai strâmbă Tupil se înainta Tot în stânga,-n dreapta ba! Ori pe unde el se duce Ceva trebuie s-apuce; Fiind toate de al său plac, Nu ferește nici un lac, Ce înainte ca să poată Păn la brâu în tină-noată, Ș-încărcat cu grea povoară, Deși plin e de ocară, Împroșcat de tot și uns, Așa la scop au agiuns. Însă toți îl defăimau, Cu degetu-l arătau. Omul bun, cu mică parte, Ce pe drum drept au călcat, Au sosit pe altă parte Sărac, însă tot curat!


content:
În adâncul unei stânce, În deșertele pustii, Un sălbatic ș-ai săi fii Au pus mursa lor să mânce; Cu femeia-n giur șădeau Peste-o piatră, Lângă vatră, Și copiii lor sorbeau. N-avea șervet, nici cuțit, Dar bun foarte apetit. De fortună ca să scape, Un nemernic călători, Răzbătut de a ploaiei ape, Au intrat în groapa lor. Sălbaticu-n sărăcie, Fiind plin de omenie, Deși nu l-au așteptat, La ospăț l-au îndemnat. Oaspele, înflămânzit, Să aștepte n-au voit De două ori ca să-l învite, Dar dintăi din a sa gură Peste degete-amorțite Boare suflă de căldură; Apoi în aceea zamă, Fiind caldă, suflă iară. Sălbaticul mult se miară, Zice: Asta cum să cheamă? Una zama-mi răcorește, Alta mâna-mi încălzește. Di-i așa, oaspelui zice, Poți să mergi de-acum de-aice! Zău! drept mă va feri Cu un om a locui Carele din a sa gură Când frig suflă, când căldură.


content:
Un mic pește, Mare-a crește, Dacă zile va avea; Dar prinzându-l tu abia, Să-i dai drumul, iar să-ți vie, Ar fi mare nebunie! Un crap încă foarte mic, Fiind încă chiar pitic, Păscuitu-s-au odată În o apă turburată. Când păscariul l-au văzut Au zis: Bunu-mi început, Unul mulți va să-mi câștige, Și cu ii pe tine-oi frige; Deci în sac așteaptă-un pic! Crapu-i zice-n a lui limbă: Ce-i să faci c-un pește mic? Cu un mare, rog, mă schimbă, Că în zamă sau friptură Nice-s de-o îmbucătură; Lasă-mă să mă fac crap, Că de undiță nu scap. Ș-apoi preț va da becierul Să mă ducă la boierul, Când acuma pănă-n sară Osteni-vei tu aici Ca să scoți din apă-afară Mizerabilii pitici! Dar păscariul flămânzit, Care zama-n gând o soarbe, Nu se-nșală d-aste vorbe Și-n acest chip i-au vorbit: Ce ghibace ritorie Dizvălești acuma mie, Să te duci l-a mea odaie, Acolo în o tigaie Când în cald unt vei pluti Mult mai bine-i sfârâi. Căci proverbia e bună: Ce-i în mână nu-i minciună.


content:
Între timpul vechi ș-acuma, oare cine nu-nțălege Că e mare diferire la nărav, la gust și lege? Plin de gară și proțesuri neastâmpăratul om, Astăzi pentru milioane, dar atunce pentr-un pom. Ca femeia-atunci și zâna Să se laude au voit, De aceea s-au sfădit Iuno, Venus și Atina. Pentru asta, la un munte, care Ida se numea, Unde Paris, păstor tânăr, turma sa de oi păștea, Au venit pe-ascuns tustrele, Ca să giudece pre ele Și la mai mândră femeie Dorit pomul ca să deie. Deci l-acela păstorel, Tânăr, blând și frumușel, Toate zânele jaluze Se ruga prin ochi și buze. Una minte-i giuruia, Alta averi i hărăzea, Iar a treia mult favor La frumuseță și l-amor. Abia Paris au ochit Pe-ntriita cea minune, Avere-au disprețuit, N-au voit înțelepciune, Ce frumuseței pom au dat. Însă azi, Un așa caz În alt feli s-au giudecat, Nu-ntre munți, c-acel cioban, Ci șezând pe un divan; Paris, de modernă lume, Care-noată în parfume, Vede-ntrând la el trii zâne, D-osăbite daruri pline, Cea-ntăi, aspră la figură, I-au zis: Te voi înzestra Cu înaltă-nvățătură, De soț dacă mi-i lua! Abie-au zis, ș-a doua zână, Chiar ca Vinera frumoasă, Au intrat de grații plină, Și sub genele umbroase Două stele-i scânteia. Mult nu cred c-a fi zis ea, Că triumful unei fete E d-agiuns ea să s-arete. În asemene minut Cel mai drept giudecător Paragraf-ar fi pierdut. Chiar ș-al nostru matador, Pe când sta ca fermecat, Zân-a treia au intrat. Era asta grăsulie, De ani nu pre timpurie, Era-n rochie strălucită, Dar la față cam urâtă, Și în spate, ascuns de vel, Firea-i dădu un muncel. Mare nas, cam roșă coamă, Dar de tot îmbrilantată, Și-n casetă ferecată D-olandeji ducea o soamă. Toate aceste, ea zicea, Cu mine-mpreună ia! De departe apoi ținea De noblesă-un pergament Și-n rezervă, iată vine Un decret de prezident. Văzând haruri sunătoare, Titluri, prețioase-odoare, Acest Paris, plin de fum, După moda de acum, L-Afrodita și Atină, Cu politică să-nchină; Pre cap pune a sa marcă, Buzunarii îi încarcă, Și spre a fi deplin ferice În giug pune a sa cerbice.


content:
Dineoare, un om pacinic, de mii grije-mpresurat, Pe o cale, în amurgul, trecea-aproape de un sat. Dulmecând pre el un câne, începu cumplit să latre; De asemene și alții, din bordeie și din șatre, Păzitorii câni de stână, cu dulăi ș-ogari urla, Cât de vuietul sălbatic toți munceii răsunau. Asurzit, plin de mirare, întrebă pe câni nu-s cine: Zgomotul și astă larmă, spuneți-mi, de unde vine? Însă nimene putut-au ca să deie vrun răspuns, Că lătra cânii, cățeii, din tunericul ascuns, Făr-a ști, cu toți, de ce În lătrat se întrecé! A deșertului om asta este chiar icoana vie: Cel rău scoate o minciună, alt nebun adaoge-o mie, Strigă, flacăra învită, Făr-a ști de ce-i stârnită! Focul din scântei precum, Născând, toate le preface În cenușă și în fum, Așa-a oamenilor pace O minciună au surpat Și pe frați au dezbinat. Deseori virtutea sântă prin intrigă s-au pierdut, Socrat pentr-o calumnie cupa morței au băut, Aristid s-au disțerat, Sțipion s-au defăimat, Staturi mari, ce-au înflorit, Tot de-acest rău au pierit!


content:
Un blanc galbăn scânteios, Gemând sub ciocan vârtos, Plângea soarta sa odată: Ori să poate să mă bată Înghiositul crud metal Care-l calcă păn ș-un cal? Dar ciocanu-i zice: Frate, Este vechi ist adevăr Că pre aur fierul bate. Un popor ce n-are fier, Curaj n-are, n-are armă, Să defaimă și să sfarmă.


content:
Socrat casa când zidea, Din vecinii fiecare Câte-o critică zicea: Unul că proporție n-are, Altul c-a ei împărțală E făcută cu sminteală. Pentru-un om de a lui clas, N-avei unde a face-un pas; Și s-uniră toți să zică Cum că casa era mică. Socrat spusă a sa dorință: De-ar da zâna de Atină, De amicii cu credință Casa mea să fie plină! Zicea Socrates cu minte și în astă întâmplare, Pentru cii ce amici se cheamă, casa lui era pre mare. Că tot omul și aice După moda veche zice Că-ți este amic prea bun, Cine-l crede e nebun! Nu-i nemică mai ușor Decât de prietini nume, Însă foarte rareori Unul poți afla în lume!


content:
Diogenes, în Atina, Unde strălucea lumina, Un barbat era mintios, Însă giudecat pe dos. Că-i filozof unii spun, Alții că au fost nebun! Dar de asta nu mă mier Căci un om cu caracter Nebunie când nu face, Care cetei oarbe place, Deseori în astă lume De nebun câștigă nume. Cu sistemul ce avea, Cu puțin se sătura, Cu apusul adormea, În răsărit se scula; Toți ziceau că e smintit, Dar el era fericit. A lui port ș-a sa figură Nu făcea macar trii bani; La frig cum și la căldură El purta de triizeci ani O mănta de tot cârpită, Pălărie bortilită, Locuia în un antal, Unde vorbea de moral. Ospătând odată-o ceapă Și cu palma băund apă, Văzu piața-mpodobită Cu o statuă sculpită. La ea merge,-n genunchi pică În sus mânele rădică, Și plecat ca cerșitor I cerea un agiutor. Dar un grec, trecând, i zisă: Filozoafe, pare-ți-să Că di-i cere noapte, zi, Ruga ta s-a auzi! Ori nu vezi c-acea figură E de piatră săpătură, Fără cuget și simțire, Vrun suspin nu o pătrunde! Diogen atunci răspunde Însămnat-acest cuvânt: Oamenii ce alta sânt? Prin a petrei închinare Eu aice mă învăț Pe al omului dispreț Ca să-l sufăr cu răbdare!


content:
Ah, ce soartă înfiorată! Zicea clopotul odată Cătră limba ce-l lovea. Ușor lucru ți se pare A urla fără-ncetare Atât vuiet și de ce? Di ce, nu știu, limba-i zice, Aninatu-m-au aice Să-ți dau ghionturi nencetat. Pe frânghie-ntreabă, vere, Ea mă trage cu putere, De-am lovit, am ascultat. Clopotul de la frânghie Di se mișcă vra să știe, Di ce trage cu amar? Dar frânghia răsucită Zice că pre ea învită Însetatul palamar. Palamarul de-altă parte Zice: Popa știe carte Ș-a suna m-au rânduit. Dar, aleu, de-atâta sunet, Gemet, vuiet și răsunet Bietul popa-au asurzit. Di-l întrebi di ce, de unde? El n-aude, nici răspunde, Ce din cap semne făcea, Și pre clopot îl supune Vuietul tot să răsune, Fără a ști macar di ce.


content:
Eu nu știu di ce acuma, ca în timpul cel trecut, Alte vite chiar ca omul nu au dar de limbuție? Căci în epoca străveche, cum făcutu-ni-au știut Esop, Lafonten în Franța și nu-s Cine-n Românie [1] Zburătoare, târâitoare și cvadrupede animale Discutau politici cvestii prin camere și tribunale. Pe atuncea de oi turme cu ai lor berbeci și miei Alegeau acele câmpuri unde ierbele-s mai bune, Rumigau trifoi și cimbru pe podișuri și prin văi, Fără a fi privighete de păstori pe la pășune, Nici de zer și d-a lor lapte n-au fost vasăle umplute Nici de lână dispoiete sau la măcelari vândute. Îns-acea independență și dorita liberta Cătră care ș-oaia aspiră au avut defecte grele, Cum în viața sa putut-au fiecine observa C-orice stare au meserie nu-i scutită de-a ei răle, Noi videm pe toată ziua pentr-a omului pacate Că cu binele și răle deseori sunt îmbinate. C-atunci când lânoasa turmă păștea-n pace, deseori, Îndemnat de foamea cruntă, stând la pândă în pădure, Nempacat nimic, chir lupul, ce e-al oilor fior, După instinctul ce natura dădu cestor creature, Negăsind o rezistență de pe câmp, au chiar din stână, Zugruma și înghițea oaia cu ciolane și cu lână. Cunoscută-i astă soartă ce domnează pre pământ, La ea oamenii și toate animale-s osândite, Acel mic să face prada celor ce puternici sânt, Precum cel mai mănunt pește de cel mare să înghite Ș-operația asta-n lume tot asemenea s-a face, Dacă cel ce au urzit-o în alt feli n-o va preface. Dar precum în toate zile nime nu s-a îndoi Că abuzuri învechite și deprinderile răle, De ar fi nepedepsite, într-atâta ar spori, Încât nu numai de lână, ce ni-ar dispoia de piele; Când asemenea sisteme pe la oameni aplicate, Între ii ar stârpi o parte pe celaltă giumătate. Așa deci, precum cerusă interesul general A lua-se fără preget o energică măsură Contra răului lățire, ce la toți ar fi fatal, Dizvălindu-se o cvestie de asemenea natură, Au voit să se consulte în obșteasca Adunare În ce mod să se ferească de acel pericol mare. A să ști se mai cuvine că în secolul antic Societatea primitivă ce au fost încă sălbatică De guvern avea o formă, precum cronografii zic, Parte aristocratică, iar parte democratică, Și-n congres când chema legea, neputând toți merge deci, Trimiteau din sânul turmei deputați pe-ai lor berbeci. Doară nu c-ar fi berbecii de natură alt popor, Căci și ei ca și confrații născuți fură tot din oaie, Dar mărimea și puterea, respectul și mare onor Ce avea în Zodiacul prezentantul a lui Gioae Pe berbeci considerat-au ale turmei scutitori, Venerat-au ș-ascultat-au ca părinți și senatori. Încât oile adunate în colegi electoral, În complect, toți mandatarii c-o foarte magioritate Au ales berbeci puternici prezidenți la tribunal, A comunei cvadrupede legiuit reprezentate, Având fiecare instrucții ș-un imperativ mandat, De care să nu s-abată pe a lor coarne au giurat. Așadar la o poiană într-o zi s-au adunat Din cotunurile țărei deputați de toate trepte, Și-n secrete comiteturi și-n complect au debatat Diferite combinații și proiecte înțălepte; Dar în cursul a discuției, ca în toată adunare, Bune vorbe s-auziră, dar și toante deseoare Propuneau unii cu-energie pe-acei lupi a-i înfrâna Prin canale-n giur săpate c-o puternică tărie, Alții propuneau îndată turmele a le muta Între râpi, stânci și corhane unde lupii să nu vie; Progetau însă și alții în giur curse să întindă Și pe lupii ca pe șoareci chiar de vii pe toți să-i prindă. În cea criză națională agiutori unii au cerut De l-acei ce între sine au simpatie animală, Aleanție cereau alții cu condiție de tribut, Pentru care ca să aibă la nevoie sprijineală, Încât lupii cei mai ageri, deși plini de răutate, Nu ar cuteza să calce încheietele tratate. În acel minut mult critic un măreț berbec și gras, Cărui frunte coronară două coarne maiestoase, Întăi membru al Adunărei au venit cu mândru pas La care cu umelire toți cerbicea o plecase, Căci ca ist-alt nu fusăse între toate turme în lume, Pentru care Mintios-Kornul i s-au dat gloriosul nume. El în limbă academă au zis: Zelul patriotic Laud mult, dar văd că este aist caz cam climatoric, Rostul vostru mi se pare că de tot este esotic, Și proieptul patriotic eu îl giudec prea himeric; Sigur sunt că-n aplicare el de tot e problematic Și nicicum cu starea d-astăzi de foloase în izul practic. Drept aceea, ascultați-mă! Eu espune-voi acum Alt proiect, pre care-l rumăg nu în gât ce-n capul meu, Cum că el să se adopte nu mă îndoiesc nicicum. Parlamentul fără crieri ni conduce foarte rău, Că de nu să adopta-s-a un sistem mult mai politic Am putea ca să agiungem la un caz încă mai critic. Între mii ființe-n lume eu cunosc un animal Ce atâta spirit are și mijloace diferite Că întrece a noastră gintă în putere și-n moral Și de el să-ntitulează împărat celor urzite, Încât nu ni-a fi rușine la atâtea virtuți bune Pentru a noastră mântuire chiar cerbicea a-i supune. Animal-acel e omul, ori pe unde ochii-ntorc Nu văd alt mai bun; pe dânsul l-au ales prin toate forme Boul, asinul și calul, și chiar filantropul porc, Care sub a sa protecție roade, grohăiește, doarme; Dupre cum a lui strămoșii petrecut-au păn-azi bine, Totdeauna esemple antice a urma ni se cuvine. Un om vrednic șede aice nu departe de la noi, Mare amic de cvadrupede, ce-i iubește ca un frate; Are turme, herghelie, animale de tot soi, Livezi, câmpuri și pădure, cinci odăi și patru sate; Penru cazul nostru, credeți, pe el soarte ni-l trimete; Să ne folosim de dânsul pănă n-a fi de el tăiete. Dar condiții reciproce, tot câte un paragraf, Lămurit să se înscrie pe hârtie timbruită, Să se publice prin foaie, nu cumva vrun plastograf Documentul, șarta noastră, să-l prefacă pentru o mită, Și condiția aceasta de n-a fi drept observată, De părțit ambe să rămâie chiar de sine răsuflată. Blânde oile atuncea l-acel plan s-au conformat, Consultând în plebiscidul [2] prin voturile comune, Mic și mare, surd și mutul, liber toți au declarat Din cea zi fără de preget omului a se supune Ș-a-ntroduce pentru vite liberale parlamente Spre a dizbate interesul prin solide argumente. După ce să lămuriră toate articule-n congres, Se decise diplomatic un ministru a trimete, Pentru care, ca cel ager, Korn-Mintosul s-au ales De a supune cazul public conferenției secrete. Datu-i-s-au vulpea veche secretar și consiliere Și un corb pentru depeșe ca să fie curiere. (a se urma) Note [ modifică ] ^ Aluzie la autorul care cel întăi au scris românește fabule și apologuri versuite (Gh. A.). ^ Plebescid (plebiscitum), decizia poporului, de la plebs, gloată, popor, se numea la romani legea care poporul decreta (Gh. A.).


content:
Și-n anticul timp d-eroi Ștrengari erau ca la noi, Carii din ecces de minte Derâdeau și cele sfinte. Cel ce nu li sămăna Prin minciuni se defăima. Spune istoria c-Esop Au fost hâd, ghebos și șchiop, De el pruncii se spăreau, Iar nebunii îl derâdeau. Îns-acea tristă figură Era vas d-învățătură, Ce prin fabule o mie Au agiuns și-n Românie. Esop, sclav când fu-n Efes, De patronul său trimes, Trecând în o zi pin strată, Alungat au fost d-o ceată De ștrengari ieșiți din șatră, Dintre care-unul cu-o piatră Nemeritu-l-au în șele, Că-i veniră amețele. Neputându-și răzbuna, Pe ștrengarul lăuda Esop pentru ghibacie Și i-au zis: Rău pare mie Că nu pot să fac alt dar Decât numai d-un dinar. Dar vezi cela ce-au trecut, Decât mine-i mai avut; Pre el de vei nemeri, Înzecit te-i folosi. Deci ștrengarul lăudat De câștig s-au apucat Ș-așa bine au chitit Că-n cap ținta au nemerit. Îns-acest avut barbat, Fiind public magistrat, Un sergent privighitor Prins-au pe cel praștiitor. Și în loc de mulțămită Dădu ceartă-agonisită. Iar poporul adunat La dreptate au aplaudat.


content:
Pentru-un spirit ce nu doarme Nu-i nimica mai ușor Decât planuri de reforme Ca să deie la popor. De sunt bune, de sunt rele, Destul fie frumușele. Așa odată o momiță, Din filozofilor viță, Care nimica creează, Ce toate le imitează, Prin formal act s-au fost prins Marea toată să o sece Și că-n sec prin ea va trece. Pentru asta au aprins Toți copacii din pădure Și din pietre făcu zgure. Atunci, iacă, cu mirare, Animalii toți strigară: Ce invenție minunată! Iar momița îngâmfată Li făcu acest cuvânt: Multe averi de bun pământ Și ogoare eu voi da Focul apa de-a seca, Iar despoticul guvern Chiar de astăzi voi schimba Și republica-n etern Pentru voi s-a proclama. După ce mai bună parte De moșii mi se va da, Restul n-are să să-mparte, Ce-n comun s-administra. Atunci patriei reformate Dulce soarta va să fie, Comunizmul de frăție, Libertate, Egalitate, De a lua lucruri străine Privilegi e pentru-oricine, Legile și direptate, Ca strigoie răsuflate, Mai veche de piramide, S-aibe ca invalide Și căzute-n hebeție Pensie din Visterie. Dar pe când ea declama, Pe un asin întreba Dacă scad a mărei unde. Încă nu, ista-i răspunde. Nu să turbură încă apa? Parcă doarme,-i zice iapa. Dar momița prefăcută Elementelor împută Că nu i s-au nemerit Cele ce au profetit. Ș-operația tot așteaptă. Oare ce-au urmat în faptă? Au ars arbori din pădure, Iar din marea cea adâncă N-au scăzut o picătură. Mai ales sporit-au încă. Codrul daună grea au atras, Marea, mare au rămas, Așa câte un șarlatan Ni propune un frumos plan, Zgură chiar cu poleială Care ploaia curând spală.


content:
De stejar ușoară frunză Prin aer se rotolea; Uitând c-au ieșit din grunză, Tot în sus zburând, zicea: Cât departe de pământ Începui a-mi înalța! Ori pre căile de vânt Cine poate a-mi urma? Ea se-nalță cătră soare, Pe cât zefirii au suflat; Dar abia stă a lui boare, Frunza-n vale au picat. Veți cădea și voi odată, Ce sunteți ferice o zi, Dacă schimbătoarea ceată Va-nceta a vă iubi!


content:
Disfătare nu să curmă D-a zâmbi năluci d-a sale; Toți aleargă p-a ei urmă, Dar p-o dosăbită cale. Că din mii chipuri ș-o mie Tot duc la ei dobândire; Toate gusturi s-afl-în fire, Omul unu alege sie. Învățat în dizghiogare Numai cauzălor petrece, Nebunul făr îngrijare Gustă vreme care trece. De-a scurta timp unul știe Măsuri, altu a sa mărire; Toate gusturi s-află-n fire, Omul unu-alege sie. Unu aleargă la războie, Unde biruința îl cheamă; De-a spune l-a sa voie Altul luptă cu o damă. Amândoi cu sumeție Plinesc a lor rânduire; Omu gustu întăi din fire Crede că-ș alege sie. Unul în a curții haos Ș-în a ei intrigi să pierde, Altul ceri spre răpaos Cer sănin și câmpul verde. Cesta zboară cu mândrie, Altul târâie cu zmerire; Omul gustu întăi din fire Crede c-îș alege sie Pentru alții scumpul strânge, Și-n sfârșit moare pe paie, Altu a sa avere o stânge Pentru cai, cotei și straie. Unu adună visterie, Altu împraștie o moștenire; Omu gustu întăi din fire Crede că-ș alege sie. Așadar, pe-această lume La gust nimine n-urmează, Că pe dos merg toate anume, Lui noroc toți împutează. Ș-în această măgulie Toți petrec în fericire, C-omu gustu întăi din fire Crede c-îș alege sie.


content:
Umelită alăută, Alăută a lui Amor, Tu ce viața me trecută Ai cântat de multe ori, În zadar cu măgulie Și nădejde m-ai păscut; Cânt-acum cu duioșie Răpaosul ce-am pierdut! Îns-amorul în privire Silvii mele străluce Și credem c-a me sâmțire Tot de-acel foc să hrăne. A ei buzăle credință Ș-amor mie îmi jura, Însă văd c-a ei voință Au fost de-a mă înșăla. Îndulcita ei rostire Pune inima me-n giug; Până și a ei zâmbire Plin-au fost de vicleșug. Ea ca Vănără îi frumoasă, Dar aș vre, ah, mie amar, Ca să fie mai duioasă, Sau să n-aibă atâta har. Alăută umelită, Vino, mângâie al meu sin, Du la Silvia oțărâtă Înfocatul meu suspin! Tânguindu-te, îi spune De năcazul meu cumplit Ce viața acum răpune Care ei am fost sfințit.


content:
M-au lovit Amor cu darde, Ș-ochii varsă amare unde, În al meu sân un foc arde Care inima-m pătrunde. Spre deplina me pieire Element-împotrivite Ș-au schimbat a loruș fire Ș-în al meu sân s-afl-unite. Dar zădar de lăcrămoasă Undă fața me-i vărgată, Inima me credincioasă În zadar îi înfocată. De duioasele pâraie Al meu foc ce nu să stinge, Ce nu soarbe a me văpaie Pe izvorul care plânge!


content:
Dacă soarele acufundă în ochean a sa făclie, Pe munte m-așez, la umbra învechitului stejar, Și duioasa a me privală o preumbl pe-astă câmpie Din a căria felurime mii de zugrăveli răsar. Râul dincoace răsună cu spumoase unde înalbite, Ce-ntre maluri înfloriți șărpind fuge împregiur, Lacul dincolo întinde a sale ape adormite Sau al sării ste răsare din a ceriului azur. De păduri posomorâte acea culm-încununată S-aurează încă de raze ce lucesc din a lor tron, Ș-amu carul cel de abur din umră întunecată Să ridică ș-înalbează geana a lui horizon. De-altă parte acea tăcere și văzduhul să dispică De sunet melanholiii călăuz lui călător, Ș-amorțitul clopot iarăș din zidire acea gotică Sara al său conțert adauge spre uietul muritor. Dar acestor zugrăvele în inima me împietrită Toate haruri și plăcere au încheiet a mele sorți. Privesc lume ce o asamăn cu o umbră rătăcită, Căci a viețuirei soare nu încălzește pe-acei morți. În zădar din munte în munte eu preumbl a me privală, De la sud la noaptei miezu, de l-apus la răsărit, Ș-a cerești tării noianul cercetând întru clipală, Amar mie, nicăire, zic, eu n-oi fi norocit! Ceste văi, bordei, palaturi oare ce-m agiută mie? Toate pentru mine aice acum făr de haruri sânt. Văi, păraie, stânci și codruri, singuratică câmpie, O ființă vă lipsește și-i pustiu în tot pământ. Sau că soarele să nască, sau s-apuie cătră sară, Urmez cale sa cu ochii fără dor în al mieu piept. Să apuie în sănin soarele, au în nori ca să răsară, De la soarele nimică, nimic de la zile aștept. De-aș pute s-urmez în cursul întru care el rotează, Pretutindene ai mei ochi ar zări pustiu subt cer. Nu doresc nimic din toate cele ce el luminează Și din lumi nemărginite nimic pentru mine cer. Însă poate că aiure, dincolo de-a noastre sfere, Unde lucie dreptul soarele altor ceriuri pe alte căi, De-aș pute să las aice pământeasca dispoiere, Cele ce-am visat atâta s-ar vădi la ochii mei. Îmbăta-m-aș la izvorul unde sufletul oftează Și-acolň aș găsi iarăș pre nădejde și p-amor Ș-idealu acela bine, ce tot omul îl vânează Și ce n-are nici un nume între neamul muritor. Ah, di ce nu pot pe-aripe sau pe carul de Avroră Neștiut obiect dorirei spre tine să mă răpăd; Pre pămâtul cel nemernic, o sărmană inimioară, Nici o dulce legătură pentru tine eu nu văd. Dacă a codrilor frunzime pre pământ cade oborâtă, Vântul sării să stârnește ș-o înalță de pe văi; Și pre mine care samen cu o frunză văstejită Mă răpiț ca și pre dânsa, o, îndurați dumnezăi.


content:
Ferice-i aceea june Care lângă tine oftează, Căruia lângă tine apune Și răsare a zilei rază! Care aude a ta vorbire Ș-al tău dulce râsul vede, Ah, acela în fericire Lângă Zefs în Olimp șede! Când privesc a ta figură, Plin de amorului văpaie, Sâmt precum pin vine-m cură Înfocatele păraie. Dacă negură răsare Preste aprinsa me vedere, Nimic n-aud și îm pare C-în noian pier de plăcere.


content:
Părăsând aceste clime, Port amorului obeze, Îns-a soartei agerime Pretutindeni a s-urmeze. Adio, rediule tăcute, Ce cu a tale umbre mute Ai ascuns în tăinuire A me dulce fericire! Iho malului răspunde L-acel chin ce mă pătrunde, Și din groapa întunecată În duioasa inimioară Să răsune încă o dată Numele de cântă Floră. Drăgălașe floricele, Ce țăsute în cununele Frunte încingeți la me zână, Dâmburi, văi și tu, fântână, Ce ne-ați zărit împreună, Adio, ah, pe totdeaună!


content:
Din amara und-a mărei iesă-o rază scânteioasă Ce-n coloruri vii lucit-au preste muntele înalt. Steaua zilei se renaște și lumina-i amoroasă Orizonului dă viață, florilor plăcutul smalț; Raza ei pătrunde codrii, prin bordeiuri se coboară. Face templu să serbeză cultul sfânt religios; Vulturul, cel pe sub nouri, preste turnuri sumeț zboară, Țintind soarele, urează fața discului focos! Dar la ușa-acelui templu un orb singur se găsește, Ascultând vuietul zilei ș-orice pas de trecători; Gura-i murmură o rugă ce adânc te umilește, Și-ntr-o noapte nesfârșită pășind e rătăcitori. Dar, vai, cesta nu-i tuneric-unei nopți posomorâte Ce în inimă dișteaptă misticoasele plăceri, Care tristele deșerturi de a lunei raze-umbrite Le-umple de-a melancoliei suvenire și dureri. Asta-i noaptea eternităței, un adânc nepriceput, Unde-amorului privire niciodată au străbătut. Tu ce nașterea-ți răpiră ochii, triste osândite, Razele dulci a luminei pentru tine nu-s urzite, Nici plăceri... strein e ție acel foc fermecători Ce în loc de fericire însoțesc pre muritori, Nici, aleu, pre lângă tine lațul lor nu se întinde, Și când nobila simțire pre vrun om duios cuprinde, Simț în mâna ta tributul cuvenit unui sărman, Îți aruncă-o cătătură ș-a lui mână vre un ban. Tu nu-i vezi ghețosul suflet, dar desprețul îți rămâne, Ș-aspra soartă ți s-alină de-un prieten, de-al tău câne. Când în mijlocul mulțimei, pe pământ chiar părăsit, N-asculți alta decât glasuri de streini, neauzite, Atunci cânele simțindu-ți întristarea, prin miite Chipuri inima-ți alină, lângă tine stând lipit. Este blând, dar cu-ndrăzneală, neadormit spre apărare, Și în urma ostenelei, mai duios în ascultare. Dulcea, trista lui privire, strigătu-i cel plângeros Trage-asupra-i cătătura trecătoriului duios; Și spre a-ți cruța durerea ca s-areți nenorocire, Se târaște pe-a lui urme și-l oprește din pășire. De-a sa rugă s-umilește și cel mai nepăsător La bordei cu el în urmă când te-ntorci încetișor, Este plin de bucurie și prin săltări înmiite De-a lui vie mulțămire inima-ți trerăsărind, În al tău sân de durere afle-un zâmbet renăscând! Nopțile când se coboară delungate, liniștite, Ș-împresoară carul zilei cu-a lor umbre și tăceri, La picioare-ți dormitează cânele ce-adânc suspină, Încât voacea lui auzu-ți fermecându-l, te alină Prin a sale visuri care te-ușurează de dureri.


content:
Gâsca odată ș-un cacom Se certa pentru protie, Eu îmbrac p-un galant om Iar eu pene-i dau să scrie. Plini de cuget sfăditor, Merg la bufna învățată, Ca prin dreaptă giudecată Să însemne rangul lor. Spuneți zise l-amândoi Învățata legheoaie Ce fac oamenii cu voi? Advocatul cu aripă Pentru îmbi răspunde-n pripă: Mă smulg, iar pre el dispoaie!


content:
Pe ogor, un bou bătrân, Ce iernasă c-un pic fân, Primăvară, Când se ară, Deși giugul l-apăsa, Pe-ncet brazda dispica. Dar vițeii, ce-l videa Cum o viespe ră-l împunge, Strămurariul cum l-agiunge, Scaii cum de el s-anină, I zic: Ce tragi cea mașină, Când cu noi lin ai păștea? Boul însă: Feții mei, Mintea voastră de viței Nu agiunge a giudeca: Cine plugul va purta Care scoate din cea humă Nutreț pentru a voastră mumă?


content:
Oamenii cu inimi crude cată fericirea lor În diregeri sunătoare, în a numelui mândrie, Altor cugetul se-mpacă în războaie și-n omor, Ce-n sărmani preface fiii, pe soții în văduvie. Alții pe aripa geniei străbat mai pre sus de nor, Cercetând minuni înalte ș-a naturei armonie, Unii inimile-ncântă prin frumusețe și amor, La străin adună altul aurul și avuție. Dar bărbatul cărui Pronia cătră darul luminos O semință au adaos de a ei sântă virtute Nu vra altă faimă, decât de-a fi altui de folos. De asemene, dorite, tu virtuți ai înnăscute: Cuget drept și patriotic, cu talent suflet duios, Ce-ntrunesc a lor putere pe aproapele s-agiute!


content:
De la shoală, de la carte, Dezertând un june, cere Și pretinde s-aibă parte Și de titluri și de-avere, Ce rar să câștigă-n lume Prin știință și bun nume. La bătrân, ce-l vede-n drum, Zisu-i-au: O, tu, în care Strălucește minte mare, Mă învață oare cum Aș pute să capăt bani, Moșii, titluri și țigani? Dar bătrânul atunci zice: Fătul meu, spre-a fi ferice, Să nu pierzi nici o minută, Lucră, patria agiută Și pre cel neputincios, C-asta-i lauda și folos! Așa viață nu îmi place! Să-nveți intrigi de a face! Supărare ș-asta cere! Îmi va fi mai de plăcere Ca să capăt bun venit Fără să fi ostenit! Dar bătrânul, c-un suspin, Zice: Văzui fără carte Fanfaron, ce nu-i străin, Că-n scurt timp au mers departe.


content:
Pe când frigul domnea-afară, Vizitele merg și vin, Toată ziua, pănă-n sară, Focu-ardea în un cămin, [1] Dar salonul fiind mare, Era încă tot răcoare. Oaspeții, deci, boieri, dame, Bătrâni, tineri, fiice, mame, Să se încălzească vin Mai aproape de camin. Cel ce nu-ncape se-mpinge De-a-l pute macar atinge, Și caminul împreună Mai mulți curtezani ș-adună. Șoptituri, străine zise De la ii deș-auzise, De-nteres au de amor, Și de intrigi multe ori, El, discret [2] , da vorbei drum Pe-unde ieșea al său fum. Înmândrit caminul dar De-așa post de secretar, Și căldura, har străin, Socotind spirt de camin, Cu dispreț el tot privea Peste scauni, canape, Ca pojâjie de casă În ungherul ei rămasă. Dar a lui orbire ține Pănă primăvara vine. Cald fiind în orice loc, Nu se face-n camin foc; La ferestrile deschise Oaspeții se-ndesuise, Și caminu-acum răcit Se văzură părăsit. Atunci, târziu, înțălege Cele ce favorul drege, Că acii ce-l cungiura Focului se închina. Când vei pierde-un har străin, Vei păți c-acel camin! Note [ modifică ] ^ Camin, franțuzește șemine, este acel horn elegant întrebuințat pentru încălzirea saloanelor. Cuvântul e dedus de la camin (horn), de la care vechea dregătorie caminar, ce avea inspecție asupra ogeagurilor curții domnești, precum stolnicul se îngrijea de masă, pitariul de pâine etc. Astă denumire nu ni se pare neologism, ci veche ca și hornul (Gh. A.). ^ Discret, om carele cu sfiire păzește secretele ce i se încredințează (Gh. A.).


content:
Călătoarea rândunică, Ce țări multe vizitasă, Și chiar pentru că e mică Multe bune învățasă, Nu ca alții, carii fac Un voiaj cu ochi-n sac. Rânduneaua, din cercare A tâmplărilor trecute Ce au văzut, deși pe mare Erau vânturile mute, De pe semne totdeaună Prezicea orice fortună. Deci în timp de primăvară, Când ogoarele se ară, Văz-un om cu ceata sa Cânepă cum sămăna Și, temând de urme rele, Au zis cătră paserele: Feții mei, deși în pace Acest lucru azi se face, Nu e bun și-mi pare rău Despre voi, pentru că eu, La tot cazul neplăcut, Peste mări pot să mă mut. Videți acea blândă mână, Care samănă-n țărână Niște fire mărunțele, Când vor crește toate acele, În loc să vă deie mană Să fac lațuri și capcană, Să vă prindă, să vă taie, La frigare, la tigaie. Pănă relele-s mănunte Să mâncați a lor grăunte! Îns-acel june popor, Ușurel în al său zbor, Își bătea de sfatul gioc, Că nutreț afla-n tot loc. Cânepa când răsărisă, Rânduneaua iar le zisă: A scăpa încă-i ușor, Zmulgeți iarba din ogor, Căci crescând din zi în zi, Neamul vostru va stârpi! O, profită tot de rele, Ni dai sarcini foarte grele, Toate paserile-i zic, A privi poate un ogor, Cât să nu-i rămâie un spic, A lăcustelor popor! După săptămâne opt, Iată cânepa s-au copt. Rânduneaua n-a-ncetat A da paserilor sfat: Ascultați, blem, vorba mea Iute crește iarba rea Și cu dânsa a voastră soartă Să-mi urmați amuși măcar, Păn n-agiungeți la amar, Dupre timpul cum se poartă Din câmp când s-or strânge toate. Nu zburdați în cârd și-n gloate. Că atunce, disfătat Omul caută vânat, Lațuri și rețele-ntinde, Paserile grase prinde. Neavând voi ghibacie De cucoară, de becas, Ce d-a iernei grea urgie Peste mări trec făr de vas, Strângeți sburătoare aripe, Mute stați ascunse-n ripe, Păn va trece acel rău Ce v-amenință mereu! Însă paserile orbite, De sănin timp amăgite, Ciripea, în câmp zburda Și pe vânători chema. Pănă ce-n rețele au dat Ș-a lor poftă au săturat. Timpuriu să prevezi răul este rară-nțelepciune, Cel ce sfatul bun urmează, niciodată nu răpune.


content:
În a vieței zile scurte, de suspin și grijă pline, Fiilor de un părinte trai de frați ni se cuvine; S-agiutăm unul pre altul sarcina a o purta, Fiecare om nu poate să rădice partea sa; Dușmani mii ni împresoară sub o mască ipocrită, În o viață amărâtă, însă pururea dorită; Ah, plăcerea iute fuge ca o umbră trecătoare, Iar durerea, grija, dauna între noi sunt stătătoare. Inima cea rătăcită, fără razim ș-agiutor. De dorință vie arde, sau îngheață deseori. Nime dintre noi trăit-au fără lacrimi și durere, Farmecele societății ni-aduc scurtă mângâiere. Să nu-nveninăm dulcimea ce-n picături ni se dă, Medețină slabă foarte pentru pătimire grea. Când urmează între oameni lupta cea răpuitoare, Pare-mi-se a vede hoții, osândiți la închisoare, În loc să-mblânzească soarta ce acolo i-au aruncat, Între ii combat cu fere de care s-au ferecat.


content:
Contenesc aice cursul Ce-mpreună am făcut Cu furnica și cu ursul, Pe drum încă nebătut. Dar cum voiajerii fac, Neputând nici eu să tac, Dintre cât-am auzit La apus și răsărit, Am scris mică Cărticică, Îns-acii ce o critică, Între cele ce-or să zică, Cugetez că-m vor s-împute, Cum că fiarăle sunt mute, Și prin cele, Care ele Cugetează, spun și dreg Eu pre oameni înțăleg, Ș-or căta ca să dezbine Publicul tot de la mine. Deci am zis cătr-a me carte: Ca să scapi d-atâte sfezi, Cărticico, acasă șezi! Că-n Moldova nu ai parte, Nici salonul e deschis La cii ce nu-s din Paris. Că la Ghiță-n librărie Pulberat-a să rămâie Pănă vreun literat, Ce-n Hârlău s-au doctorat, Va lua-o Și-ndesară, Cu țigară, Criticând, va afuma-o. Au din Țara cea de Gios Boierul gras și gros, Ca s-aducă nou ceva În a sa politioară, Zisă au scris-istorioară, După ce s-a neguța, Cartea ia în datorie, Și în loc d-Alexandrie, Cu cafe și cu zahar, O va duce acasă-n dar. Acolo o va ceti Cuconița, dac-a ști, Va da fiiei cei plăcute, La istețul cuconaș, Ista are s-o-mprumute La vecinului nănaș, De la văr la verișoară Cărticica văd cum zboară, Mastih, vitrig ș-un cumnat Fabula ș-au prumutat. Pe la socrul și bunica Vor să-nșire cărticica, Colendând la neamul tot, De la moș păn la nepot. Trecând pintre degeți mii, Va să-ncape la copii, Carii în puține zile Unde-s stampe or rumpe file Iar apoi La ciocoi Cartea a fi de silabat, De râs și de disputat. După ce vor destrama-o Și de său vor sătura-o, Un guzgan politicos, Ca să-ncheie a ei soartă, O va trage-n a lui bortă!


content:
Vivat, neam industrios! Zis-au un paingin gros. Când în fabrica a sa Sub o streșină lucra. Sunt a noastre toate cele Pre pământ pănă la stele, Cât s-urzăște prin țărine Numai firul nostru ține. O, paingini, clas ales, Toate pentru noi să țăs; Musca, viespea și țânțari Ni sunt nouă tributari! Plini de astă fantazie, Fabricanți-n bucurie Nu-ncăpeau în a lor pele, Tot țesau subțiri rețele Și în cursă adunau Muștile care zburau. Când deodată o suflare Turbură acea lucrare, Încât ii ș-a lor vânat Cu urzirea s-au surpat.


content:
O vulpe veche, din cele istețe, Ce-nghițea iepuri, găini și rețe Umblând noaptea la vânat, Încăpu în o capcană, Dar ghibace și vicleană Din cea cursă au scăpat, După ce ea în secret Ș-au lăsat de amanet O bună parte din coadă. Dar, deși cu necomplect, Ideat-au un proiect De-a-ntroduce drept moadă Într-a vulpelor popor Acest port mult mai ușor. Întrunite-n capitală În o serie formală, Vulpele să adunasă. După ce să săturasă Să dizbată-n parlament Despre oi amandament, Vulpea cu nările-n sus În ist mod planul ș-au spus: Pănă când vulpea va căra Coada ce-i povoara sa? Să măture toate cele Stercuri din drum și pavele? Omul nu mai poartă coadă, Să-i urmăm în astă moadă, S-o tăiem, o propun eu, Cine-m dă azi votul său? Dar o vulpe din congres, Ce țintirea au înțăles, Ca proiectul să-ți dispic, Zisu-i-au, cumătră dragă, En întoarnă-te un pic, Ș-adunarea-ndată întreagă Da-ți-va a ei răspuns! Atunci șuier, vuiet mare Răsună în adunare: Vulpea, deși dimplomată, S-au văzut mult rușinată. Ș-a ei tâmplare la toți au vederat Că cela ce cu vro zmintă să știe Ș-altul asămene lui vra să fie, Spre n-a fi singur cu deget arătat.


content:
O, străină buruiană, Preste mări de la Apus, Nu un om, ci o satană În Moldova te-au adus, Ca la luxul cel nebun Să adaogi încă un! Nu-i de-agiuns că luxul sapă, Despoaie din an în an, De sudoare se adapă A bietului moldovan; Prin țigări și prin ciubuci Tu și măduva-i usuci. Idole, cărui se-nchină Cel ce-odată te-au gustat, Cărui aburi învenină Aerul cel mai curat, În grădină și-n salon Tu dai lege și bun ton. De prisos a ști vro limbă, La vizite și la bal, Astăzi vorba se preschimbă Prin a fumului canal; Cel ce suflă mai vârtos Are spirt și-i grațios. Vezi junele-n Iași, la țară, Cum din gură deseori Negru fum scot din țigară Ca din hoarna lui vapor, Ș-a lor buză delicată Ca jambonu-i afumată. A țigarei aspra lege Au supus la greu tribut, Fără vârsta a alege, Pe sărac, pe cel avut, Încât oriunde acum Alta nu vezi decât ... fum!


content:
O vulpe tânără, ce-ncă nu știe A vânătorilor rea maiestrie, Se bucura c-asupra iernei grele Au crescut lungi noi peri preste a ei piele. Dar cea bătrână au zis: O, toantă giune, Să nu te bucuri d-astă minune; Mantaua numai nu-i de mântuire, A ei frumuseață ni duce-n pieire! Vai d-o vită, vai d-o fiară Ce nu are dinți și gheară, Ca în timpurile rele Însași s-apere a ei piele!


content:
Chemă Gioe dineoară Ca din toată împărăție Cel ce umblă,-noată, zboară, Înaintea lui să vie, Să-i zică de-i mulțămit Precum firea l-au urzit, Că-are scop ca toate trepte Dup-un nou calup să-ndrepte Tu, momițo, vino-ntăi! Între tine și ai tăi Fă o dreaptă asemănare, Cine vro meteahnă are? După o tumbă ce-au făcut, Momița au început: Decât mine în toată lume Nu e nime mai lăudat La talent, la spirit, la nume, Nici e mai frumos format. Umblu-n patru și în două, Eu scornesc tot modă nouă, Și al meu chip frumușel Omului au fost model. Însă ursul, unchiul meu, Este urât și nătărău, Și cu minte numa ar fi Când pre mult nu s-ar mândri. Ursul care apoi vine Foarte-i mulțămit cu sine I se pare, după modă, Pe elefant a-l reforma, A-l lungi puțin la coadă Și urechea a-i mai scurta. Elefantul, ce se știe Că e plin de-nțelepție, Critică pe-a mării chit Că mult pește au înghițit. De altă parte o furnică, Ce se crede un colos, Chiar pe lindenea critică Că n-aduce vrun folos. După aceea s-au chemat Din pământului popoare Cât-un ales deputat Ca să spuie ce le doare. Dar ș-aici s-au înțăles Că a fiecărui lege Este propriul interes, Pre care de bun alege. Să văzu deci neputință A preface vro ființă. Că a lumei Împărat, Când pre om au fabricat, Celui tont și lui ghibaci O păreche au dat desaci, Ca zmintelele nebune În acii desaci s-adune. Dar omul a lui pacate, Ca la ochii săi s-ascundă, În desacul de la spate Totdeauna le-acufundă, Iar cele străine sminte În desacul dinainte.


content:
Cătră un scop de iute alergi, Nu agiungi, de-ncet nu mergi. Iepurile ș-o țăstoasă Ni dau prubă curioasă. Zis-au broasca cea târzie Iepurelui sprintinel, Că ea, pășind cătinel, Mult mai sigură a să vie Și mai iute la un scop, Decât dânsul în galop. Încât pus-au rămășag Ș-au ales de țântă un fag. Iepurile, care crede Că puterea-n călcăi șede, I-au zis: Ți-ai ieșit din minte, Soro, pas tu înainte! De-oi purcede la asalt Sunt la țântă într-un salt. Văzând țânta apropietă Și țăstoasa-ngreoietă, Iepurele, după un pas, Stă și rumigă-n popas, Înainte face doi Și atâția pași napoi. Mai zburda, Adulmeca, Tot la umbra lui visa, [1] Își bătea de broască gioc Că încet pășea din loc. Când din a lui fantazie Iepurele s-au trezit, Nenea broască cea târzie, Neabătută-n calea sa, Pe încet, dar tot urma, Ș-agiungând întăi la fag Prinde a ei rămășag. Apoi iepurelui zice: Tinerel ești, vinetice, Nu-i de-agiuns a fi ușor, Mintea-n cap stă, nu-n picior! Oare ce ai face, frate, De ai purta ș-o casă-n spate? Iași, 12 noiembrie 1857 Note [ modifică ] ^ Cunoscută legumă sălbatică numită Umbra iepurelui (Gh. A.).


content:
O, lucefere străine, Ce pre căile sănine Trecând, prin mii leghioane De stele și prin mii zoane, Cursul tău cel minunat Lumea-ntreagă au admirat, Când a României soartă O-nchidea secreta poartă, Argintoasa a ta comă Ai întins spre cea menire Ce lăsa antica Romă L-ai săi fii de moștenire. Dorit timpul cel să vie Ca-n a ta călătorie, Când iar te vei înturna Pe român a lumina, Să găsești pe-a lui popor, În traiul nemuritor, Puternic și fericit, În Concordie unit!


content:
Solenela sărbătoare de cânt secular să sune Celui Domn ce-au fost Moldovei de mult bine făcător; Patria, care au luminat-o, tâmplele să-i încunune Și să-ncingă al său nume ca laurul nemuritori! O, voi meseri și voi orfani, junilor și voi junele, Ce prin el aveți un azil, ce prin el v-ați luminat, Umeliți de cunoștință, sunați lauda-i păn la stele, Unde evlavia cea sântă ș-a lui fapte l-au-nălțat. Demni de-a lui faceri de bine, arătați-i mulțămire, Pășind preste acea cale care el au petrecut; În voi Patria găsească lucrători l-a ei mărire, O tărie neînvinsă și-n fortună a ei scut. Românio, spre agiunge acolo und-al tău nume Și a tale sorți te cheamă: de a fi și tu iar Stat, Nu uita că a ta Mumă au trăit atâta-n lume Cât virtutea ș-amor Patriei au plinit ș-au onorat!


content:
Trecut-au secoli cu a lor fortune Ce preste Patrie au suflat pieire; Puternici domni, frumsețe de minune, Averi, invidia, frageda mărire, Toate au rămas a timpului pășune, De ele urmă nu vezi nicăire; Numa-a virtutei fapta nu răspunde Și să păstrează giune-n nemurire. Alți domni cu arme țara mântuise, I-au păstrat drepturi, viață, autonomie, Pentru mari sorți ce în destin sunt scrise. Tu-ntăi sfărmași obeze de sclavie, Ce ferecau a strămoșilor zise, Ș-ai înviet nou simț în românie!


content:
Iertat oare celor tineri și bătrânilor să fie Ca să facă-n toate zile scandaloasă nebunie? Iertat fi-va să prăzi oameni prin un nou metod ghibaci, Să te-nsori, să lași copiii, cununia s-o disfaci? Iar pe asemene nelege a tuna ori nu se poate? Să audă farizeii și a vițiilor gloate, Critico nemituită, adevărul cel curat La acii ce vreau s-asculte spune-l astăzi dizghețat. Unde-i legea cea sfințită și dreptatea nevândută, Între noi din vechi aflat-ați o petrecere plăcută, Pre voi bunii și părinții cu respect v-au onorat, Însă-n loc ca strănepoții p-urma lor să fi călcat, Derâzând simplicitatea timpurilor ce-s trecute, Pe fantoame lustruite austera-au schimbat virtute. Vorbe multe sunătoare, dar veninu-i mezul lor, Care pierde azi prezentul p-un nesigur viitor. Unde-s oameni de parolă, amici unde-s cu tărie, Unde giunii care patriei razim, vânta ei să fie? Soții giugul ce-l giurasă nu voiesc a-l mai purta, Pana nu cată alt merit decât cel a defaima; Patrioții între sine un altuia groapa sapă, De averea cea stăină epitropul să adapă. Giudele, căruia datu-i ministerul cel mai sfânt, Direptatea celor meseri ș-al său vinde giurământ. Nu cu-asemene principii Alexandru cel Bun Rege Reformat-au societatea cu-nțăleaptă eternă lege, Nice Ștefanu cel Mare, de nemicii patriei-ncins, Combătând un miez de secol, trii imperii au învins! Înarmează-te, române, cu oțele și cu zale, Mai mult însă te-ntărește și cu armele morale! Nemoralul, egoizmul, interesul ovelit Sunt tirani carii să-ncearcă să te ție cătușit. Așa Roma, a noastră mumă, păn virtutea avea altară, Fericită-au fost în nuntru și temută din afară; Dar când cetățenii Romei de virtuți s-au depărtat, Cele urzite-n curs de secoli într-o zi s-au surupat. De a străinilor urzele au scăpat a noastră țară, Numai vițiul din nuntru va putea ca să o piară!


content:
Al Italiii Cântătoare, Tu întăi din muritori Care te-ai deștins în Tartar și venit-ai iar în lume, Spre a ni spune suferința celui păcătuitori, Vaitele nencetate și osânda lui anume, Tu, prin grația zeiască te-ai suit la Paradis, Unde luce între angeli vergura ta Beatrice, Pentru care sântul amor poarta d-aur ț-a deschis Să admiri pe cea ce vie te făcu duios ferice. După șase secoli astăzi numele tău iar învie Și serbează triumfarea geniului nemuritor, Către carea și o muză, născută în Românie, Depune cu umelire tributul admirător.


content:
Ființa cea mai aleasă care Zeul a creat A răspuns la a sa menire de a fi lumei împărat, I-au deschis adânci secrete, i-au supus elemente și cele Ce pământul în sân ascunde, ce se operă sub stele. Asta ființă așteaptă altei viețe o dulce auroră, Că suflarea ce divină aice nicicum nu moare; Așa Cignul României, ce e pasere profită, A cântat în așteptare de-o viață mai dorită! Note [ modifică ] Se zice că cignul mai nainte de a răposa, cântă un viers melodios care se numește cântul cignului și se aplică la cea de pe urmă compunerea unui poet (Gh. A.).


content:
Iac-aproape acea zi, Întru care soarta crudă Ruga mea va să audă Ș-a ei legi va îmblânzi! S-a plini duiosul dor, Ca să văd a zânei mele Seninoase, chiare stele, Ce m-aprind d-atât amor. Acea față voi vedea, Ce s-asamănă c-o floare, Unde sânt viețuitoare Gândul ș-inimioara mea. Noi în frunte vom privi Sufletelor noastre stare, Și ce dulce lacrâmare Împreună vom uni! Ea-mi va spune al ei chin, Eu a mea durere-oi zice; Amor, în cea zi ferice, Vino, -nvață-un nou suspin!


content:
Toate sentimentele, care unesc pre oameni între sine și-i îndeamnă spre virtute, sunt nobile. Cinicul, ce are în dispoziția sa purure sofisme în contra tuturor sentimentelor generoase, se deprinde a se făli cu filantropia sa pentru a desprețui iubirea de patrie. El zice: „Patria mea este lumea. Ungheriul cel mic, în carile sunt născut, nu poate avea drept de a fi preferat înaintea alegerei mele, fiindcă nu este mai presus de atâte alte țări, unde-i de asemene bine, ba poate și mai mult. Iubirea de patrie este numai un egoism obștesc a unui număr de oameni, carii locuiesc într-o țară și întru care și fac dreptăți pentru a urî pre ceilalți oameni.” Nu te lăsa ademenit de această filozofie defăimată. Caracterul ei este a înjosi pre om, a-i tăgădui virtuțile sale, a numi deșertăciune, nebunie și destrămare toate acele ce-l înalță. A înșira o mulțime de cuvinte pompoase pentru a descuviința toate plecările omului cele nobile și toate întreprinderile lui privitoare cătră folosul societății, asemene graiuri sofistice sunt fără îndoială o știință ușoară, însă vrednică de defăimarea noastră. Cinismul ține pre om în tină, iar adevărata filozofie este aceea care se sârguiește a-l scoate din ea; este religioasă și cinstește iubirea de patrie. De bună samă, se poate zice că și lumea întreagă este patria noastră. Toate popoarele sunt o fracție a unei familie numeroasă, care pentru întinderea sa nu poate fi povățuită de un singur guvern, deși are pre Dumnezeu de cel mai înalt domnitoriu. Când privim ființele noă asemene ca pe o singură familie ne facem binevoitori cătră toată omenirea în general. Dar o asemene socotință nu răstoarnă pre altele, ci au de asemene dreptățile lor. Un lucru este vederat, că omenirea se împarte în popoare. Un popor este o întrunire de oameni, pre care unimea religiei, unimea legilor, deprinderile, asemănarea limbei, originea, faima, nefericirile, nădejdele, în sfârșit, toate aceste elemente sau cel puțin măcar o parte din ele îi unesc într-o de-asemene simpatie. A se da numele de egoism obștesc acelei simpatii și interesului comun, ce domnește între mădulările din care se alcătuiește o nație ar fi totuna, ca și când mania de a defăima ar descuviința iubirea de părinte și de fiu, înfățoșându-se ca pe o conjurație între fiecare părinte și fiii săi. Să ne aducem aminte, că adevărul are purure mai multe fețe și că dintre toate sentimentele virtuoase nu se află măcar unul, carile n-ar trebui cultivat. Dacă din osăbitele sentimente am cultiva numai pe unul singur, oare n-ar ajunge a fi vătămător? De aceea nu cultiva numai pe unile și nu vor agiunge a fi vătămătoare. Iubirea de oameni este nobilă, dar nu trebuie să împiedice pe iubirea de patrie; iubirea de patrie este asemene bună, însă să nu împiedice pe iubirea de ominire. Defăimare fie acelui suflet înjosit, carile nu încuviințază chipurile feluritelor înfățoșeri, ce poate căpăta între oameni instinctul sfințit a viețui frățește, a da cinstea cuviincioasă și agiutorul fiecăruia! Doi călători européi se întâlnesc într-un alt continent, unul este născut în Turin, altul în London. Ei sunt europei, acest nume comun de europeu naște între ei un feliu de legătură de iubire, pot zice un feliu de patriotism, din carile iesă o îngrijire vrednică de laudă a se îndatori unul pre altul. Iată, de altă parte, un număr de oameni, carii abia se înțăleg unul cu altul, fiindcă nu vorbesc tot o limbă; și oare ați putea crede, că între aceștia este cu putință a se afla vreun patriotism. Ei sunt svițeri, unul dintr-un canton italian, altul dintr-un canton franțez și al treile dintr-un canton gherman. Asemănarea legăturei politice, prin care se unesc și se apără unul pre altul, ține locul limbei comune, le însuflă tuturor iubire deopotrivă și-i îndeamnă prin jărtvire generoasă a consfătui la fericirea unei patrie, ce nu este o singură nație. Priviți în Italia sau în Germania, acolo se văd oameni carii viețuiesc sub deosebite legi, și prin acesta ajunse a fi popoare deosebite, încât adeseori au venit în împregiurare a se și război între sine. Însă ei vorbesc sau cel puțin scriu în aceeași limbă, cinstesc tot pre acii strămoși, au tot aceeași literatură, cu care se înmândresc, au gusturi deopotrivă, nevoie de prietenie, de îngăduință și de mângâiere. Aceste cuvinte-i fac mai binevoitori unii către alții și mai aplecați a se îndatori între sine. Iubirea de patrie la o nație mare sau într-o mică parte de loc este pururea o simțire nobilă. Nu se află vreo nație cât de mică, carea să nu aibă strălucirile sale, precum domnitori, carii au crescut puterile ei cu mai mult sau mai puțin, fapte istorice vrednice de aducere-aminte, așezăminte folositoare, politii însemnătoare, un ce deosebitoriu și cinstitoriu caracterului său, barbați, carii s-au făcut nemuritori prin curajul lor, prin politica, prin sporirea ce au făcut în științe și măiestrie. Aceste sunt pentru fiecare temeiuri de agiuns a iubi cu întâietate ținutul, politia sau satul, unde este născut. Însă trebuie să ne ferim ca iubirea de patrie, în înțelegerea ei cea mai întinsă, precum și în cea mai strânsă, să nu se cuprindă numai în o mândrie deșartă a fi născuți în cutare locuri, nici să fie aceasta un cuvânt pentru a păstra ura cătră alte politii, alte provinții, alte nații. Un asemene patriotism, carile, în loc de liberal, ar fi îngânfat, pizmătoriu și crud, nu este o virtute, ci un vițiu.


content:
De când soarta, românilor favorisitoare, au deschis căile pe care au a păși pentru a agiunge la scopul dorit a civilizațiii, mulți tineri, însuflețiți de o vrednică de laudă dorință, ostenesc în deosăbite ramuri, cu țintire a înavuți limba și ideile compatrioților. În unii să descopere talent, în alții numai buna plecare, în puțini fondosul cel clasic neapărat pentru nemerirea țintirii lor. Grăuntea, mai nainte de a putea fi sămănată, au costisit multă sudoare ostenitorului! Sfezile și controversele asupra formelor limbei sunt intempestive și însorb timpul prețios a acelor autori carii, cu însărcinarea traducerii din limbi străine, să par îndatoriți a aduce pe românie străine idiotizme și construcții, încât din asemene fabrici au început a naște bastarduri, pre carii totimea națiii necunoscând, nu le va putea priimi de ai săi fii adevărați. Fondosul limbei noastre, ce pe aiure să caută, să află în sfânta Scriptură, ce este de toți românii înțăleasă; această să se păstreze curată și întreagă, ca singura legătură ce unește încă pe românii despărțiți în staturi deosăbite, și cătră aceasta adaogă-să îmbunătățirile cerute, după un metod simplu și care s-ar cuveni a se legiui de un giudeț amfiction ce să poate închega din gramaticii români a Transilvaniii, a Țării Românești și a Moldovei. Doritori de a vedea așezată cultura neamului românesc pe trainice temeiuri, noi împărtășim aice portretul și însușirile omului literat, pe care să aibă totdeauna tinerii noștri de model întru a lor țintire. Omul literat este acela a căruia meserie îl îndatorează a cultiva a sa minte spre a putea spori cunoștința altora. În această ambiție să mărginește toată a sa lucrare și interesul pe carile alți oameni împraștie preste deosăbite obiecte. Ambițios de a înmulți ideile sale, el le caută păn prin veacuri antice, cercetează monumenturi și scripte, pentru de a culege preste urmele uneori șterse, sufletul și cugetarea oamenilor celor mari din toate veacuri și țări. El vorbește cu dânșii în a lor limbă, a căria odoare întrebuințează pentru de a înavuți dialectul patriii sale. El petrece culegerea literaturei străine, cu a căria esență înfrumusețează literatura națională. Înzăstrat de aceste norocite organe, care ne fac să iubim cu împătimire tot ce este frumos și adevărat, el lasă capitilor celor mărginite osteneala cea în zădar de a supune la această măsură și formă toate talentele și toate haractirile, când el culege din deosăbirea cea îmbelșugată feliurite mijloace a naturei pentru de a încânta (a disfăta) pe oameni, a-i lumina și a li fi de folos. Câte să fac în lume bune și folositoare nu sunt pentru el pierdute. Pentru o asemene ureche sună armonia poeziilor lui Virgil, a lui Tasso și a lui Rasin, pentru asemene sentiment Tacitus au aruncat înfricoșate scântieri pe inima tiranilor, cătră dânsul să adresază Monteschiu când apără dritul omenirii, Fenelon când împodobește virtutea. Pentru el fieșcare adevăr este o izbândă și fieșcare capodopera o plăcere. Deprinzându-să a să folosi atât din a sale reflexii, precum și din acele a altora, el nu va fi nici singur în singurătare, nici străin în soțietate. Cu un cuvânt, oarecare va fi a sa îndeletnicire, el cu un pas măsurat pășește în lumea cea cugetătoare a speculațiilor matematice, sau că să rătăcește în lumea cea înfărmăcată a poeziii, au că înduieșește pre oameni pe sțenă, sau că învață prin istorie; aducând la templul artelor a sale pârgi, el nu va căuta de a coborî pe concurenții (râvnitorii) săi în a sa cale, nici va defăima lucrările altora pentru de a înălța pre ale sale. Ochiul său, nespăriet, nu-l va întoarce de la triamvul altora; glasul faimei (laudei) nu va fi pentru sufletul său un neplăcut sunet și în loc, ca neastâmpărata mediocritate (cii cu puțin talent), să geamă pentru toate aceste sporiuri, pentru că înaintea ochilor ei să strâmtorează neîncetat câmpul geniii, adevăratul om literat, petrecându-l cu un ochi mai sigur, va vedea că rămân lui îndestule prilejuri de a înălța acolo câte un monument și de a putea cuprinde vreun loc!


content:
Preste toată fața pământului, atât de variată prin clime și producte, locuiesc oameni fericiți. Arșițele cocitoare a ecvatorului, ghețurile amorțitoare a polurilor nu-i îndeamnă a se strămuta aiure, deși, macar din auz, li sunt cunoscute țările mai frumoase și stâmpărate în care o climă paradisită răvarsă mană și plăcere. Di ce nu se oțărăște eschimoul de câmpiile coperite cu giulgiurea unui vecinic omăt și de noapte neîntreruptă de câteva luni? Etiopul di ce sufere săgetarea soarelui și se desfătează în miezul câmpiilor de arină? Pronia dumnezeiască au aprins în inima omului scânteia cea sfântă al amorului de patrie, care îl leagă cătră pământul unde au văzut lumina vieței, unde răposază părinții cătră carii dorește și el a uni a sa țărână. Ist sentiment, de Dumnezeu însuflat find împărtășit de mii conviețuitori a unei țări, au produs legătura cea puternică a naționalităței, care se nutră și se păstrează prin relighie, limbă, istorie, port și datine. Evenimentele au adeverit că un popor, de demult apus din orizonul politic, carele au știut păstra un asemene paladium, au triumfat de giugul veacurilor și, ca un fenix, au reînviet din proprie cenușă. Precum cu interes păstrăm odoarele și averile moștenite care ni asigurează o viață materială, cu atâta mai mult, mic și mare, să respectăm și să păzim semnele caracteristice a naționalități, din care fiecare poartă în sine tipul evlaviei, a virtuții, a pietății [1] și a simplicității trecute! De aceea să urmăm cu respect datina cea duioasă prin care românii mărturiesc în sâmbăta moșilor a lor sentiment în suvenirul strămoșilor ce odineoară stătură în putere, făptuiră pentru binele patriei și a familiei, plecară capetele obosite și muriră! Cu câtă îngrijire, de câteva zile, se îndeletnicea femei bătrâne și june întru pregătirea părței unei pietăți sfinte, și în noaptea de ieri nu era mormânt carele să nu fi fost avut a sa lumină, o cunună de flori și în genunchi o ființă vie carea răposatului ei consfințea rugi și lacrimi! Dar nici meserul cel lipsit nu fu ieri uitat. Precum în faptul zilei se văd albinele grăbindu-să spre stup pentru de a depune mana culeasă, de asemene de dimineață se purtau june fete ducând cu panere de fructe și cu cofe încununate și pline de lapte, de vin, căutând, săturând și adăpând pe acii săraci! Mărire celor ce păzesc datinele naționale! Prin dânșii nu va pieri dintre noi sentimentul de evlavie, de pietate, de dreptate și de unire, ce sunt baza puternică pe care se razămă ființa și fericirea unei nații! ↑ Pietate , sentiment de iubire firească ( Gh. A. ).


content:
Al doile an să apropie de a sa închiere de când, cu învoirea înaltului guvern, urmează publicația Albinei românești după statornicul său plan de a face nu numai interesantă, ce și folositoare cetirea găzetei, carea se poate zice a fi metodul practic al culturei naționale. Greutățile înfățoșate în plinirea unui asemine scopos se lămuresc de sine, dacă se ia aminte că limba românească, în a sa pruncie și sărăcie, este întrebuințată a fi astăzi organul politicei, a științelor și a literaturei, ce în limbele streine numai după ostineala a mii de învățați în cursul multor veacuri au răsărit! Pre lângă aceste, spre a înlesni înțelegerea gazetei, redacția este nevoită a o însoți cu descrieri lămuritoare, și încă pentru întocma și adevărata rostire, după regulile filologhiei a urzit trebuincioase cuvinte tehnice, a se feri de acele varvare, ce nu s-au înromânit, și a le întroloca cu cuvinte chiar românești aflătoare în vechile manoscrisuri și cărți tipărite în Moldova, ce le-au păstrat de uitare, cătră carea osândite au fost de atâte împregiurări împrotivitoare la orice fericire a patriei. Întru acesta redacția încă s-au povăț uit de o nouă pildă, ce lumei au înfățoșat limba grecească, carea, după asemine planuri lucrată, au cuprins astăzi un post însămnat în șirul limbelor cultivite, făcându-să vrednică de ființa politică a nației sale. Întemeietă pe aceste cuvinte aducătoare unui asemene fericit spori, redacția va urma planului său, cerând întru aceasta agiutoriul binevoitorilor români filologhi, carii în luminata lor dorință vor împărtăși redacției sfaturile și ideile țântitoare cătră cultura unei limbi interesante, atât pentru începutul de unde derază cât și pentru împoporarea a mai mult de cinci milioane oameni carii o vorbesc. Dorind apoi a împărtăși străinilor interesante novitale din Moldova sau a țărilor învecinate, precum și îmbunătățitoarele administrative măsuri după noua legiuire a țărei, redacția nu va pregeta a publica aceste împreună și în limba franțeză.


content:
Portul și limba au avut la noi totdeauna analogie între sine și vedera starea morală a nației. Strămoșii noștri, venind din Italia în Dacia, purta tunica, toga, coiful și lancea, costium carele astăzi vedem numai pe icoanele sfinților. Patricii [1] noștri vorbea limba latină (sermo urbanus), plebeii acea rustică și peregrină, care limbă astăzi trebuie să o învățăm prin shoale. În acel costium și cu acea limbă, plini de virtute și curaj, dacoromanii învingea pre dușmani, mărea faima și marginele imperiei romane, zidea cetățile Ulpia Traiana, Munițipium Iassiorum, Severinul etc., deschidea minele de la Torda, Auraria, Baia și înarca peste Dunăre puntea cea ghigantică, a căria ruine pun pe lume în mirare. De atunce de câte revoluții s-au prefăcut limba și portul patriciilor? Căci din Colona Traiană vedem că costiumul plebeilor era precum este astăzi și di s-ar fi păstrat niscai papire (manuscrisuri) despre limba rustică, de bună seamă s-ar fi vederat limba noastră cea mai apropietă de dânsa. În luptele lor cu barbarii și nevoiți de asprimea climei, ii au adoptat mai în urmă căciula dacică și au înspătat burca caucazică, și cu aceasta și câteva nomenclature s-au alunecat în limbă. La străbaterea hunilor în Dacia, românii, încălțând cizme și încingând brâul polon, au luat finale magiare și litvane. După asta vine epoha de primejdie și de faimă, când domnii moldoromâni, în costium de păstori naționali, înarmați cu curaj strămoșesc, se făcură scutul creștinătăței în contra mahometanilor, prin râuri de sânge au răscumpărat naționalitatea și cu limba lor rustică au încheiet tractaturi cu cele întăi puteri ale Evropei de a cărora binefaceri și astăzi ne bucurăm. În veacul al XVIIă-leaî se împlânta un ram de literatură națională, dar fortunele nu-i îngădui a prinde rădăcină adâncă. România se cungiură de raiele, de unde, cu moda traiului asiatic, ni se hultuiră prințipii cu cuvinte de șerbi, și pasul cel slobod se încătușă de încălțămintea târâitoare. Un venin adânc străbătu ființa României și limba, portul, precum și multe alte, se molipsiră de el. Grecească se făcu limba diplomatică și de salon, când cea română se respinsă în sânul sătenilor, carii o păstrasă în curs de 1700 ani. În codrii întunecoși, între plaiurile munților, pe malul râurilor spumoase, unde cu simplicitatea patriarhală se îndeletnicea cu păstorie și cu vânat, n-au străbătut săgeata tatarului, nici sunetul limbei sale, acolo în cursul fortunelor aprige s-au păstrat acest paladiu a naționalităței, așteptând zile mai senine! În timpurile nouă, armele străine, după fiecare campanie, lăsa în țară some de monede cu câteva duzine de cuvinte și câte o prubă de mode evropeie. Luminele Evropei începură a răzbate între români, cu limbele, științele și costumurile ei. Voiajorii noștri au cutezat a trece dincolo de marginea țărei, ce o socotea non plus ultra! Reforma, înturnând driturile vechi, au agiuns a rechema din exil limba și a-i înălța altare de închinare. Costiumul asiatic cu deprinderile sale s-au strâns între rărități, încât după cufundarea vasului zbuciumat se văd încă ici-cole înotând în mare oarecare rămășițuri. Apparent rari nantes in gurgito vasto. De atunce aretia, ce se părea la noi o zână mitologică, lăsă tronul ei virtuței disțărate și lângă ea, drept pază, timpul au cuprins postul vremei, și domnul înteri pe bei. Astă reformă, întroducând pe români în familia evropeană, urzi mulțime de lucruri nouă. Cu costiumul nou dregătorii primiră în pripă streine expresii forenze și administrative, dar nu târziu moldoromânii au simțit că tot aceeaș putere ce li-au înturnat pământuri împresurate, pronomii călcate, li dă dreptate a-și dezșerbi și limba de împresurări și a o aduce la gradul perfecț iei, întroducând cuvinte tehnice a maicei sau o sororilor ei, pentru că, dupre cum proverbia zice, „sângele nu se preface în apă.” În asemănarea grecilor, carii, curățând din limba modernă mixto-varvară cuvintele de element strein, videm stăruind pe literatorii români, adăpați cu studiile clasice și pășind dupre acea sistemă, spre a agiunge la asemene scop. De aice trag despre o parte fanatismul latinităței, franțeziei și a italianiei, de aici și critica împungătoare celor târzii, înfrânătoare celor prea înfocați, căci întru toate este mântuitor a păzi mijlocul. Medium tenere beati. Ca o critică, întru asta nemerită, cetim următoarele epistole, publicate în calendariul acestui an. Urmează CORESPONDENȚIE ÎNTRE DOI AMOREZI SAU LIMBA ROMÂNEASCĂ LA ANII 1832 ȘI 1822, satira în versuri a lui Neculai Istrati. ↑ Patricii, părinții sau nobilii (Gh. A.).


content:
Taurida sau Crimeea Cetatea Chilia Valea Albă Credința și fanatismul Panahida eroilor moldoveni Moldova, deși este despărțită prin deșerturi țărmurale și prin Marea Neagră de Crimeea, totuși în vechime avea cu acea țară relațiuni politice și comerciale, încât mai nainte de a agiunge la sugetul istoriei propuse credem de folos a da despre acea peninsulă clasică oarecare noțiuni. După ce se stânse virtutea și bărbăția antică a romanilor, prin care ii subgiugaseră ceea mai mare parte a lumei cunoscute, urmă epoha cea plină de turburări și de anarhie, încât ușor au fost barbarilor, veniți de la nordul Europei și al Asiei, căutând clime mai blânde și locuri mai îndemânatice de locuit, a pune sub jug popoarele cele deznervate și ovelite, a desființa așezămintele cele politice, a stânge lumina știinților, a surpa industria și artele, ce erau productul a multor secule, și a întinde preste lumea civilizată un văl de întuneric. Din sânul acestui haus, în care popoarele petreceau mai mult o viață hoțească, răsări un nou ordin de lucruri în Europa și în provințiile învecinate. Pe ruinile Romei eroice se înalță, sub papa, Roma cea sântă spre triumful lui Hs., iar Bizantul, ce se anevoia a purta titlul de Roma nouă, cuprins de viții politice și de orbiri fanatice, se făcu triumful lui Mahomed. Atunce, pe la începutul veacului al XIII, se urzi la marginea răsăriteană a Europei două staturi de viță romană: unul în Dacia, al moldo-românilor, și altul în Hersonezul Tauric sau Crimeea, statul genovezilor. Trecând amu preste istoria patriei noastre, vom aminti de Crimeea și de colonia genovezilor. Aruncând o căutătură pe harta Crimeei, astă țară se înfățoșază ca un patrat ce se pare aninat în Marea Neagră la capătul ei nordic prin istmul sau strâmtoarea de vechime numită Tafros, iar de ruși Perecop, ce are tot o însemnare, adecă râpă, ce era peninsulei de apărare, fiind acesta singurul punct de unde ea poate fi calcată de pe uscat. Lungimea țărei, de la răsărit spre apus, este de 66 oare, iar lățimea, de la amează spre nord, de 40 oare sau mile de Moldova. Din partea răsăriteană a peninsulei este Marea Azovă, sau unghiul răsăritean, carile este ca un adaos cătră forma patrată a Crimeei, unde se formează o altă peninsulă, ce era odinioară despărțită de Crimeea prin un val și o râpă apărată de un mur și de turnuri; acolo stătu regia Bosforului, pe care Mitradates au strălucit-o și a căreia capitală era Panticapea. Precum partea apusană, pe la Eupatoria, este plină de stepuri, de lacuri sarate și de râurele ce sunt mai des săci, așa partea de amiază a peninsulei este mănoasă, plină de suvenire istorice. Lângă golful Ctenus, modernii au zidit Sevastopolu; aproape de aice anticul Hersonez, capul Partenium, faimos după tradițiuni și unde se întindeau coloniile mileziene, asiatice și pe urmă cele genoveze. Partea din năuntru a Crimeei nu-i alta decât un șes întins; ochiul nu află, spre a se repoza, decât niște înălțături piramidale, unde dorm îngropate semințiile vechilor locuitori; aceste movili se numesc tumuli, iar de tatari se zic curgani, în a cărora sân deseori se află sarcofage cu obiecte prețioase de arte, depuse lângă îngropații eroi sau regi. Spre amiază pământul se rădică și la țărm formează o culme de munți, din care cel mai mare este acel numit Trapez, înalt 4700 palme; marmora și iaspul, cu coloane bazaltice, formează grote ca aceea a lui Fingal din Scoția. Vegetațiunea de aicea a olivului, figului și a altor poame să aseamănă cu aceea a Greciei și a Italiei.


content:
Persoane Ștefan cel Mare, Domnul Moldovei. Vlad, Domnul Muntenimei. Coste, spatar din Moldova. Voichița, fiia lui Vlad. Sabina, muma ei. Codrat, june sătean. Mina, mireasa lui. Parcalab, muntean. Caraiman, comișelul lui Ștefan. Osman Aga. Oșteni de ambele țări. Un sahastru. Scena urmează în Românie la anul 1474. Cuprins 1 Actul I 1.1 Scena I 1.2 Scena II 1.3 Scena III 1.4 Scena IV 1.5 Scena V 1.6 Scena VI 1.7 Scena VII 1.8 Scena VIII 1.9 Scena IX 2 Actul II 2.1 Scena I 2.2 Scena II 2.3 Scena III 2.4 Scena IV 2.5 Scena V 2.6 Scena VI 2.7 Scena VII 3 Actul III 3.1 Scena I 3.2 Scena II 3.3 Scena III 3.4 Scena IV Actul I [ modifică ] Scena I [ modifică ] Reprezentează din năuntrul unei case rustice, la mijloc o masă, în giurul căria fetile cu Voichița și muma sa destramă peteala de nuntă. Hor de fete: Tu, mireasă, azi alege Acest aur lucitor, Care mâne va să lege Imeneul cu Amor, Ca viața ta să fie Senină, cu bucurie. (Bis) Scena II [ modifică ] Codrat și Mina Codrat: (întrând spăriet) Nu sunet de armonie, ce de spaimă răsunați împregiur! Neastâmpăratul moldovan cu a lui Ștefan a calcat pământul muntenesc. Și domnitorul nostru Vlad cheamă la arme pe toată junimea; chiar și bătrâni a început a se înarma, ca să arătăm că acii pe carii ei numesc munteni sunt adevărați români și că noi pre dânșii i vom respinge la munte ca pe urși în a lor caverne. Eu iubesc pe Mina, a mea mireasă, ce are să fericească a mele zile, dar de asemenea iubesc patria mea. Oare cum aș putea eu fi fericit, dacă patria aș vedea gemând în fine? Dorito Mină, să nu te întristez de a mea departare, în ziua în care eram a ni întruni înaintea sântului altar! Mina: (plângând) Eu plâng de despărțire, dar totodată te conjur ca lacrimile mele să nu te reție de la datorie a apara țara. Codrat: Dacă toate femeile române sunt însuflețite de asemenea sentiment bărbătesc, apoi fiii unor asemene mume nesmintit vor triumfa în cauza cea sacră a patriei. De aceea să nu mă întârzie inima mea, deși este înduioșită. Arie: Inima-mi în două-i ruptă, Aud buciumul ce sună, El mă cheamă azi la luptă, Poate merg pe totdauna, Că ostașul în bătălie Mormânt află, au marie, Și în câmpul unde tună Mormânt află, au cunună! Mina: Tu mă lași, în văduvie Voi urma dup-al tău pas Zborul tău la glorie fie, Ferice fii, dar, aleu, nu m-uita. (Bis) Ambii: Ori ce soartă a să fie, Giur c-amorul n-oi uita! (Codrat se duce) Scena III [ modifică ] Mina Se duce, aleu, Amorul meu! Mă lasă în văduvie, Când oare a să vie? (Plânge) Horul femeilor: A ta plângere-nfrânează, Doamno, nu te tângui, Că al tău amor e pază Și pre el va mântui! Scena IV [ modifică ] Cii de mai nainte, Vlad și un ostaș Vlad: (intră mânios) Ce gemete femeiești s-aud aicea, când numai cânturi de arme ar trebui să răsune? Vi e poate milă de sângele moldovan, care în curând are în șuvoaie a se revărsa pe câmpul bătăliei? Din voi poate una are un amant între acii hoți de munte? Dacă aș afla pe una, cu mâna mea aș perde-o ca p-o trădătoare a patriei! Mina: Lacrimile care le vezi rourând și suspinele ce le auzi sunt acele a mumelor și a soțiilor acelor juni carii sub ordinul tău merg la bătălie. Patria va triumfa, dar multe dintre noi vor rămânea orfane și văduve! Un ostaș: Doamne, un trimes cu însărcinare de la pașa de Silistra să anunță ca să vă vorbească! Vlad: Oare ce să fie? Nu cumva vine cu un nou dușman? Spune să intre! (Oșteanul se duce și femeile de asemene). Scena V [ modifică ] Cii de mai nainte și Osman Osman: Alesului între sectatorii lui Mesie aduc sanatate! (Îl salută turcește.) Vlad: Sănătate închinătoriului profitului Mohamed! Osman: Voi a-ți vorbi de lucruri care pe ambii interesează foarte. Imperatorul meu, cărui ceriul deie ani îndelungați, și țara ta au în comun tot acel enemic puternic pe Ștefan a Moldovei, care nu mai pune în teacă sabia cea însângerată. El nu mai lasă în repaos nici pe poloni, nici pe unguri, nici pe tatari, nici pre noi și chiar nici pre voi, ce sunteți cu dânsul de un sânge și d-o lege! Iaca acuma că țara ta, moștenirea și corona părintească cată a ț-o răpi de pe capul tău! Unei nații și unui domnitor independent, precum suntem noi, mare ovelire ar fi a i se supune. Oare arma noastră este ruginită? Vlad: (bătând cu mâna pe sabie) Eu cel întâi voi arăta că sabia me are două tăișuri, înaintâ ndu-mă au retrăgându-mă, că pururea dau loviri de moarte. Cu aseminea putere nu voi lasa a mi se răpi corona. Deci în pericolul comun, comună să ni fie apărare; deși legea ni desparte, interesul ni unește și el cere să închiem o alianție ofensivă și defensivă. Osman: Dar, să închiem; mai nainte însă să ni înțelegem despre condițiile legăturei. Spre a te agiuta, imperatorul meu, căruia Dumnezeul deie ani îndelungați, va coopera cu toată a sa putere a Răsăritului și al Apusului, drept care i se cuvine o supremație, un drit de suzeranitate asupra ta și ai tăi deștinzători; de aceea, să-i dai ca onor nominal pe tot anul 12 șoimi și atâtea iepe, în războaile imperatorului meu să dai un corp de oaste și împreună să vii în persoană a te închina înaintea imperatorului. Acum reflectează! Vlad: Grele condiții, în adevăr! (În parte:) Voi giura aleanța și credința, însă fără termin; când îmi va da mâna o voi rumpe (Tare:) Am reflectat. Unirea noastră fie azi, închietă pe baza reciprocului interes. Osman: Giură dar pe a ta lege, precum eu pe a mea, tot în un Dumnezeu, care este pentru ambi. (Ambii ridică spadele în sus.) Vlad: Giur pe unul Dumnezeu și sânta cruce în unire cu închinătoriul lui Mohamed să combat pe comunul nostru inamic, tiranul Moldovei, să-l învingem în câmpul bătăliii sau prin alt ascuns complot să-i stângem viața! (Scoborând spadele unul pe capul altuia.) Iar dacă am fi necredincioși acestui giurământ, apoi acest fer cu blestemul ceriului să cadă pre capul trădătoriului! Osman: Aceste le giur, în numele turcesc a pașei de Silistra! Așa profitul Mahomed să mă certe, prin lipsa fericirei și a bucuriei seraiului care ni a păstrat în paradis! (Amândoi să îmbrățoșează.) Acum să pășim cătră lucrare. Planul meu este următoriu: cu o parte a oastei tale și cu toată a mea calarie eu voi înainti asupra Moldovei, iar tu vei rămânea mistuit în cetatea Brăila. Ștefan cu a sa furie are să mă atace; atunci cu o parte a oastei tale combătând, mă voi retrage asupra Silistrei. Când el va fi de agiuns departat de marginea Moldovei, tu vei înainti și-i vei tăia drumul; atuncea cu măiestrie luăm pe Ștefan între două focuri și atunce desigur îl vom capata viu sau mort. După aseminea triumf, tu vei anexa Moldova cătră țara ta; puternic te vei face și troianul nostru despre barbarii de la Nord, care tot ni amenință a ni răpi Stambulul, pe care noi cu atâtea sacrificii l-am conchistat. Vlad: Nu vezi în ce mod acel barbar cată a-și mai spori puterea! Am aflat că are scop prin legături de familie a se alea cu țarul Moscvei. De aceea, să ni grăbim prin foc și sabie să tulburăm serbările nunței, prin toate chipurile! Osman: Din partea mea, voi adăogi o nouă greutate; voi triimete un înadins cătră hanul tatarilor a Oardei de Aur ca să atace pe neamicul comun cu toată puterea sa militară și cu furia religiei sale. Vlad: Propun ca prin mijlocirea cavaleriii sale, care repede ca vântul cutrieră deșertările ce-l despart de moscoviți, să cerce a întrerumpe cale ambasadei lui Ștefan, ce peste puțin s-a îndrumat spre Moscva cu mireasa, ca să o conducă în brațele fiului țarului. Osman: Ce minunat vânat am face prin asta! Eu cred că Ștefan, care iubește foarte pe fiia sa, ar fi dispus a răscumpara a ei eliberare prin mari sacrificii. Vlad: Planul e bine combinat și merită un ferice rezultat. De aceea, la lucru, că fortuna favorează pe acii întreprinzători! Osman: Din partea mea voi face cele pentru alți neputincioase; mă voi îngrija a organiza cavaleria tatară, ca să cuprindă calea. Vlad: Eu mă voi ocupa despre cele-alte. Să ni revedem! Osman: Revederea ferice să ni fie! Scena VI [ modifică ] Cii de mai nainte, un curier Curierul: (intrând repede, cătră Vlad) Despre munții Vrancii se coboară oastea moldovană repede ca un povoi; a lor arme scânteiază la raza soarelui, încât abia poți acolo ținti ochii! Vlad: Ce fac viglele noastre? Curierul: Ai noștri a început a se retrage spre tabără. Vlad: Mișeii! Oare nu știu ei că eu aice mă aflu cu miezul puterei și că la apropierea mea moldovenii ca o pulbere de vânt se vor răspândi! Să răsune buciumul de aramă, să fluture bandierile, ca să cheme pe junii! Vie îndată aprodul meu Codrat, ca să-i dau ordinul secret! Curierul: Ascult! (Se duce.) Scena VII [ modifică ] Vlad: (singur) Pe Osman l-am ademenit, și cu agiutorul lui vom combate pe inimicul meu. Cu pași repezi se apropie oara dezlegării soartei mele, luceafărul meu pănă acum mi-a favorat, el va lumina și acum, cungiurată de nourii înunecați, calea care o voi răzbate cu a mea spadă. Scena VIII [ modifică ] Vlad și Codrat Vlad: În lovirea ce avem a face asupra moldovenilor, mă nevrează în mod ca turcii să intre în focul cel mare, că deși combatem pe dușman comun, dar fiind ii creștini și tot de sânge român ar fi pacat ca să încruntăm mânele în sângele fraților. Aceste voiesc să le pui în lucrare cu toată energia. Codrat: De-agiuns este un cuvânt al tău, Doamne, ca să plinesc scopul cu tot zelul meu! (Se duc amândoi.) Scena IX [ modifică ] Se aude mare zgomot; femeile spăriete, încărcate cu a lor prețuoase efecte, aleargă în toate părțile. Hor: Amar mie, amar mie, Turcul vine cel barbar, Să ni ducă în sclavie, Să ni vândă la tatar! Unde-i scut, unde scapare Aflu-n astă turburare! Amar mie, amar mie, Ne-or să ducă în sclavie. (Spăriete, fug.) Actul II [ modifică ] Scena I [ modifică ] O grotă întunecoasă. Sabina, Voichița și stol de femei. Sabina: Oare când se vor curma suferințele noastre, spre a scăpa de inemicii moldoveni? Fiul meu Vlad s-a unit cu turcii, dar acești noi amici ni sunt mai periculoși decât neamicii. Voichița: Amar mie! Între doi dușmani puternici, de la cine vom afla scapare? Sabina: În astă grotă subterană nu putem rămânea îndelung, pe când deasupra capetelor noastre domnează furia resbelului, care ni pregătește poate sclavie sau moarte, și nime nu vine ca să ni aducă vreo știre. Mina: Logodnicul meu mi-a giuruit că despre toate aicea ni va înștiința. Sabina: Aleu! Triste zile am agiuns, dacă în țara noastră suntem nevoite a ni mistui prin grote întunecoase, destinate a fi petrecerea balaurilor și a șerpilor veninoși! Și asta numai din rapacitatea unui singur om, carele pretinde a fi părintele poporului. Voichița: Pe când cu toți suntem constrânși a plânge soarta patriei, mie mai ales cătră astă suferință adaoge soarta, în primăvara vieței mele, a vărsa lacrimi și în astă grotă a suspina pentru ogetul amorului primar, pe carele nu luminează făclia Imeneului, ca acea înfricoșată a resbelului, unde în miezul furiei junimea, pentru că este plină de curagiu, își dă poate ce de pe urmă suflare. Sabina: Nu te dispera, fiia mea! Pe când noi aicea sub pământ ni disperăm, poate că deasupra capetelor noastre să plinesc lucrări pentru a noastră mântiure. Crede că, deasupra tuturora, mai presus este Providența, ce veghează asupra nefericiților! (Scena se întunecă. Caută afară.) Dar iată că apusul soarelui mai mult încă a întunecat astă grotă și (ascultând) prin coridorul subteranului se aud pași de oameni (Cu spaimă.) Să ni retragem în adâncul grotei (femeile fug în lăuntru), și eu mai de aproape voi veghea! (Se trage într-o parte.) Scena II [ modifică ] Osman și apoi Cariman și Voichița ascunsă. Osman: Lauda fie marelui profit Mohamed că a sosit ocazia ca să răzbun sângele turcesc care Ștefan, numit cel Mare, a varsat la Racova. Acolo în curând voi merge ca să îngrop corpurile omorâților mei compatrioți, precum am giurat înaintea marelui mufti, să răstorn semnul crucii, care în memoria învingerii noastre a înalțat acolo acel tiran. Măsurile care am luat cu Vlad spre a stânge de pe fața pământului pe Ștefan sunt puternice și nimerite, dar un lucru neprevăzut ar putea să zadarnicească toată înțelepciunea noastră. De aceea, am planuit a curma ostacolul prin un mod mai sigur. (Cată în giur.) Unde întârzie Cariman? (Voichița, ascunsă, ascultă. Cariman vine). Osman: (cătră Cariman) Mi te-a recomendat ca pe un om carele, pentru aur ce aș vărsa în chimeriul tău, tu ai putea varsa sângele unui tiran! Cariman: Adevăr este că de la un unchi al meu am moștenit-o astă artă, ce o țin secretă și cu condiție ca mai nainte de a muri să o trădau altuia. Osman: Fără a întra în secretul tău, spune-mi cum ai începe operația? (Arătându-i o pungă cu bani.) Cariman: Eu am oarecare mixtură care o voi administra armasarului lui Ștefan-Vodă cu o oară mai nainte de a-l încăleca. Atuncea peste puțin ea începe a lucra, armarasul se înfuriază ca cum l-ar împinge un roi de strechii, se învârtește și în urmă împunge la fugă la apa cea mai apropietă, unde intrând se răstoarnă pe spate și în acel mod mai nainte de a-i veni agiutor îneacă pe călătoriul său. Osman: Minunată aflare, care ni va scuti de varsarea sângelui și de prelungirea resbelului, că îndată ce va lipsi Ștefan, va lipsi cauza discordiii, românii se vor mărgini în țara lor și trufașii moldoveni vor rămânea fără un cap întreprinzător, pentru că fiul său Bogdan, chior de un ochi, se va feri de ocazia de a pierde și celalalt ochi. Deci dupre tocmala pentru care drept arvonă îți dau aiști 1000 de țechini (i dă punga), apucă-te de lucru și mă înștiințează despre toate, ca să le pot comunica lui Vlad. Să ni revidem cu bun rezultat. Cariman: La mine după începutul urmează îndată și sfârșitul (Ambii se duc). Scena III [ modifică ] Voichița iese din ascunsul ei. Voichița: Așadar păgânul, deși în aparență s-a aleiat cu creștinii pentru scopul politic, dar inima sa cea veninoasă nu încetează a urzi nouă pieire! Turburarea mea nu o voi putea ascunde maicei mele, dar din gura mea nu va ieși misterul. Scena IV [ modifică ] Sabina, apoi Voichița Voichița: Doamne sfinte, ce am auzit? Deși moldovenii ni sunt inimici, dar nu în van Dumnezeu a voit să aud acest complot, care nu prin cavalereasca bătălie, ce prin satanica urzie vra să biruiască! Aceste nu poate suferi cugetul unui creștin. Mamă, mamă, lucruri cumplite am auzit! Deși părintele meu Vlad este neamic neîmpăcat a lui Ștefan, dar niciodineoară nu va îngădui o trădare atât de ovelită. Sabina: Lămurește-m, fiio, acel mister! Voichița: Iartă, maică, dacă îl voi pastra încă în sânul meu. Misterul rămâne misteri, dar să ni rugăm la Dumnezeu ca să înlătureze răul ce el cuprinde în sine. (Ambe se pun în genunchi.) Dueto: Doamne, Doamne sânte, A luminilor părinte, De la tine astăzi cere Aparare, mângâiere Și puternic agiutor Credinciosul tău popor! (Bis) Sabina: Mă duc pe scurt timp, iar tu, fătul meu, te ferește de streini. (Se duce.) Scena V [ modifică ] Voichița: (singură) Misterul înfricoșat nu-l pot înmormânta în sânul meu. Religia orânduiește chiar pe inimicii a-i scapa de pericol. Oare cum să fac? (Reflectează.) Îl voi încredința sahastrului bătrân, care cu atâte duioșii m-a fost binecuvântat. Iaca el vine. Scena VI [ modifică ] Voichița și sahastrul Voichița: Cuviosule părinte, vino și nu-mi refuza și astă dată al tău bine-viitor concurs. Sahastru: Precum a mea datorie, de asemine și plecarea este a mângâia pe cii întristați. Spune-mi ce pot azi face? Voichița: Vezi fortuna rădicându-se, care ni amenință cu pericol, până și cu moarte, și prin satanica uneltire înarmă frați contra frați, creștini asupra creștinilor. Misiunea tagmei tale este, cu sânta cruce, a întra chiar în miezul focului resbelic, că cu acea flamură vei învinge nedreptatea. Pe darul tău cel sânt îți încredințez misterul ce l-am descoperit cum că turcul, spre realizarea mai sigură a victoriei, a organizat de a fi Ștefan-Vodă ucis prin mâna unui bandit. Sahastru: (spariet) Dumnezeu va feri pe cela ce numai pentru credința și dreptul espune a sa viață, dar noi ce facem? Că provorba zice: agiută-te, că Dumnezeu te va agiuta! Deci ist complot, ce este nu numai omor de om, ce de un domnitor, un erou, un părinte a patriii, și de toată nația română, eu mă însărcinez a-l preveni. Lasă soarta armelor se decidă între dânșii, dar nu pumnariul unui ucigători. Voichița: Până când voi putea recompensa zelul tău, iaca o jumătate a mantiei mele (rumpe mantia), împarte între acii ce vor favora scopul meu. Dumnezeu va binecuvânta virtutea ta, demnă de a fi consignată în istoria patriei. Sahastru: Mai prețioase de cum astă mantie înaurită este virtutea și pietatea inimei tale. (Se duce.) Scena VII [ modifică ] Voichița și a ei curtezane (în genunchi) Arie: Doamne, Doamne, foarte sfinte, Tu, a lumelor părinte, Auzi rugele umelite Unei nații asuprite, Care azi prin rostul meu Suie-să la tronul tău; N-o lasa ca să pice Între ghearile nemice! Speranța mea o depun în Dumnezeu și în dreptul meu, el mă va proteja în mezul fortunei care mă încungiură. Actul III [ modifică ] Scena I [ modifică ] Se aude zgomot de arme, locuitori, bărbați și femei, cu copii în brațe și cu pojijii încărcați fug. Un fugar : Să fugă cine poate! Moldovanul a biruit, taie, arde și robește, sângele curge, aerul răsună de suspinuri! Fugiți! Fugiți! Hor: Amar mie, oare unde De tirani ni vom ascunde! Pe bătrânul și sugariul Azi amenință tatarul, Ni-a răpi toată avere, Apoi și viața-mi cere. Scena II [ modifică ] Voichița și cei de mai nainte, urmată de a ei curtene, toate încărcate cu a lor odoare, vase prețioase și alte vestminte. Un bătrân, condus de un păstor și de nepotul său. Bătrânul: Nu mai pot păși înainte, și mersul meu cel întârziet grăbește a voastră pieire. De aceea, feții mei, lasați-mă sub umbra acestui arbore, poate că Pronia mă va umbri, iar de nu, apoi viața mea nu vă este de vrun folos. Pasul meu este obosit. De aceea, duceți-vă, pănă a nu veni inemicul. Copilul: Nu te voi lăsa, moșule! Eu te voi apăra nu cu arme, ci cu rugăminte și cu lacrimi. Cred că nu vor fi ei atât de cruzi să omoare pe un bătrân și pe un orfan, care nu este de pericol. (Se pune în genunchi cu nepotul său și se roagă la Dumnezeu.) Bătrânul: Arie De câte ori în cursul vieței mele Pe ist cotun fortuna săgeta, De câte ori a vieței ostenele Nemicul crud stârpea și le lua! Dar după nori vinea iar senin Și mângâierea se înturna în sin, Că cel ce rege mii lumi Nu părăsește pe ai săi fii buni. (Bis) Scena III [ modifică ] Voichița și cei mai nainte, văzând pe bătrânul Voichița: Doamne Dumnezeule, ce spectacol! Să luăm cu noi și pe ist bătrân cu copil; poate că a lor vedere va dezarma pe barbarul învingător. Scena IV [ modifică ] Ștefan și cei de mai nainte, Voichița și curtenile ei se pun în genunchi, prezentând a lor daruri giumatate de mantie. Voichița: Prin această jumătate de mantie s-a descoperit complotul ce amenință viața nemicului patriei mele, dar fiind tot român de un sânge eu l-am aparat cu pericolul vieței mele! Arie Tu iei tronul, tu iei țara Al învinsului părinte, Asta-i a mea rugăminte, Lasă-mi viața cea amară! Ia în schimb acest odor, Lasă-mi viața și onorul! Hor: Iartă dacă eu de spaimă Cu păgânul ni-am fost unit! Inima mea îl defaimă Și în veci n-a părăsit. Că numai la al tău tron Cat scaparea și pardon. Ștefan: Interesul de stat, care a fost unit pre inimici, azi se preface în adevarat amor patriotic român. Armele moldovane încing pe neamici trufași, dar respectează pe neputincioșii și inocenții. Dacă Vlad, pargiur și aleat a păgânilor, învins cată a sa scapare fugind spre Dunăre și lăsând țara sa fără Domn, dreptul resbelului mă face Domn a țărei muntene, dar eu o las în soarta care treisprezece seculi o a consfințit și în locul lui Vlad întăresc acolo pe Basarab. Din odoarile ce-mi prezentați spre răscumpărare, aleg pe cel mai prețios (întinde mâna la Voichița). Dumnezeu mi-a luat pe o soție. Dumnezeu mi-a dăruit-o azi o al doilea. Erolzii să publice în tabără a mea alegere, bronzurile sânte să anunțe solenela cununie, la care o duc în templele cele sânțite. (Oastea face un marș, ceremonialu de curteni se înaintează spre templu, de unde răsună armonie.)


content:
Volumul de versuri „ Celebrări ” a fost publicat în anul 1978 la Editura Cartea Românească . Coperta a fost realizată de către autoarea de literatură pentru copii Francisca Stoenescu . Pe coperta a patra, în antet, este imaginea poetului Valeriu Pantazi, sub ea este scrisă o dedicație editorială a lui Nichita Stănescu . Coperta a IV-a cu dedicația lui Nichita Stănescu Cuprins 1 Partea I-a 1.1 O zi imensă 1.2 Aici se arată Dimineața 1.3 Cum în amurg se zărește 1.4 Fără de timp 1.5 Soare în răsărire 1.6 O zi imensă 1.7 Soare și zeu 1.8 Lespedea solară 1.9 El spuse 1.10 Soare și frunze 1.11 Cotyso către Ovidiu 1.12 Poeion 1.13 Marea și Muma 1.14 Pămînt virgin 1.15 Desferec 2 Partea a II-a 2.1 Celebrări 2.2 Tu, Secole ! 2.3 Păsări în nouri 2.4 În urma stelei arsă pe coline 2.5 Poem al serii pe terase 2.6 Cântec 2.7 Luparul 2.8 Să fie o seară 2.9 Uimire, farmec... 2.10 Pădurea în urma cumplitului soare 2.11 De ești aproape 2.12 Zbor 2.13 Voi scrie... 2.14 Cu linii drepte de maci 2.15 Împotriva morții 2.16 Toamna ca un evantai 2.17 Cum se înalță pădurile albe ale mării 2.18 Poemul unei dimineți 2.19 Argint și acant 2.20 Trecut prin flacără 2.21 Oamenească este poezia 3 Partea a III-a 3.1 Cartea de nisip 3.2 Un peisaj 3.3 Alegerea din nimic 3.4 Apoi... 3.5 Patru ipostaze ale poemului 3.6 Veghea lungă a cărții 3.7 Logos 3.8 Orfic 3.9 Lumina de zada 3.10 Trei cîntece de dimineață 3.11 Pe malul rîului 3.12 Și se gîndi adesea... 3.13 Celebrare 3.14 O inimă 3.15 Pan și nimfa 3.16 Pe acoperișul lumii 3.17 Trei cîntece de dimineață 3.18 Este vînt în avril 3.19 Pasaj 3.20 Tîrziu ? Către ziuă -- Întinderea tace 3.21 Floare pe marmură 3.22 S-a revărsat apoi o nemișcare 3.23 Să batem un cui în perete 3.24 O, sărutările... 3.25 Țipăt 3.26 Sunt și de departe... 3.27 Chenar 3.28 O conștiință ca un aer viu Partea I-a [ modifică ] O zi imensă [ modifică ] Pot fi atît de viu ca răcoarea prin sîngele de piersică stînd în bătaia lunii Astfel vă spun, va fi o zi imensă și vom gîndi privindu-ne în ochi. Eu am văzut: iubirea e un nufăr dar cum vă poate spune aceasta nufărul? Aici se arată Dimineața [ modifică ] Din acest loc numai un Munte se poate înălța! Treaz și fără pămînt fără nori deodată! Numai un Munte! Păsările cum să fie, înalții pini și mesteceni, izvoarele-vulturi? Dar eu vin și nu întreb, am întrebări și nu întreb: Are din stele veghea luminii Are din aerul lumii lumină ca țărmul Mării, ca hyacintul tremură-n ochiul meu! Ziua în oraș trăind și visînd arborii de pe Calea Romană iarba din streașină apele-n pînza ploii ca nouri peste zare terasele albe, albastrul pasărea cîntînd în luminișul Pieții, Liniștea liniștii din amintire... Îmi desenez acum chipul în aerul cerului cel mai frumos. Piept de argint al Dîmboviței - poartă-mi privirea la Istros - la Mare! Nu am văzut hyacintul: să iau aminte cum în amurg se zărește. Cum în amurg se zărește [ modifică ] Cît de ușor este aerul bun al zăpezii ! îl despic traversînd grădini pot să fac semn cu mîna și să cînt pentru ființa care aude, să fac semnul iernii, asemeni ramului cu desene subțiri cînd zăpada respiră liniștea albă ce-i dăruise. Zborul păsării descoperă muguri... Ca și cum aș zări flori mă aflu într-o amiază primăvăratică mă aflu călcînd vastitatea visul acesta iscînd vesperale lumini frunzelor necăzute îmbrățișărilor limpezi cum numai zăpada și sabia sacerdotală pe fruntea poetului ! Fără de timp [ modifică ] Cuvinte tinere, cuvinte vechi să celebreze pămîntul asemeni iubirii cum Poezia șina tramvaiului ce se îngroapă lîngă semănături. Pun urechea la umărul grav al lumii, pun gîndul să audă o pregătire de cîntec acolo unde se împarte viața în grîu unde cuvinte tinere, cuvinte vechi sunt asemeni pămîntului. Semințe ce au vîrsta lumii încă o dată mă cheamă: stau ca un Sfinx și se acoperă cerul cu stele din luna avril a universului, din timpul de netăgăduit al acestui pămînt ca o frunte ! Stau ca un Sfinx și se acoperă zăpada cu grîul fără de timp al lumii. Soare în răsărire [ modifică ] Ca în adîncul lumii cade noaptea din butucul fierbinte al Osiei. Se trezește Orașul pentru marea călătorie a zilei Pe prispele Vrancei soarele aprinde mugurii de stejari, înstelații bouri Înstelații ! Și aud prin tălpile mele cum rădăcinile crapă asfaltul. O zori ! Pasărea voastră trandafirie se odihnește în vîrful Muntelui. Aici se topește un drum de cîmpie în poarta de fier a Danubiului ! Aici se arată Dimineața Lună neapunînd Soare în răsărire ! O zi imensă [ modifică ] Am vrut să adorm pe lespedea solară și-am adormit abia tîrziu, spre seară era un Soare mare și de piatră cum doar un zeu și-un tată își au vatră erau în juru-mi stîlpi înalți și scunzi pe după ei de timp să te ascunzi să te ascunzi de-al Timpului imper' să vezi cum urcă steaua în ether din gura de stindard ca un balaur la umbra munților cei mari de aur. Am vrut să beau din vinul cel mai vechi să pun în țeapă țapul prin urechi și carnea lui s-o părpălesc de viu am vrut să știu ceva ce nu mai știu... Coboară peste trupu-mi lunga seară Voi adormi pe lespedea Solară ! Soare și zeu [ modifică ] Dar iată că noaptea înaltă se așează pentru tot ce-i al lumii : Pădurea nu doarme căci muntele Omul privește prin raza golită a lunii Și cerul, un Cosmios tînăr, Înaltul în pîntecul viu și fierbinte de piatră sărută cu gura luminii bazaltul fecioara pămîntului Poartă. E mult întuneric în roata luminii Izvorul învîrte pămîntul spre zi cu mîinile galbene caută crinii Luceafărul care-i privi și muri și veșnici, ca numărul fără sfîrșit se pierd în rotire solară cu Cosmios tînăr în piatră-nvelit Sămînță a lumii e iară și Timpul e tînăr și stă nemișcat - tăcerea păzită e cîntec - În muntele Omul el s-a arătat în peștera lui ca un pîntec ! Lespedea solară [ modifică ] O, Tată al meu din Zece o, tată al meu, câte planete sunt ? Ridică-mă pe umeri să văd ce se petrece în universul tânăr și cărunt ! Retează tu cu spada atât de grea și scurtă căci iată, îmi intră-n gură aceste albe flori, Și nu mă tem, e floare de cucută și-mi crește o aripă cu care am să zbor, Și tu începi să semeni cu Soarele-n amiază suind la stele glasul din osul tău domnesc Ești amintirea ce rămâne trează și bourii de piatră în coarne se clintesc Tu semeni cu viața de către-mi este dor trecând în Cântec simplu, înzăuat pe cal Și simt cum în artere îmi urcă un popor O, Soare al meu - și Zeu - și Tată - Decebal ! El spuse [ modifică ] - Pletele și barba umbresc grîul și iarba Nici voi, nici cei care se vor naște vreodată din voi nu vor pieri, bucurîndu-se de toate cele bune - Ești pregătit ? - Sunt pregătit ! Se urcă-apoi precum un Zeu și Faur gîndire pură frunte cuprinsă în polen plutind și luminînd pe muntele de aur alături cu vecia ce-i răsucită ghem La depărtări de bezne în care nu auzi - acolo unde umbra tăcerilor o pierzi se distingea lovirea dintre ciorchinii uzi crescînd încet în jurul frunzei verzi El, fără osebire-n sclipirea lui curată se-asemăna cu soarele-copil mirîndu-se de recea lumină ce-l desfată ca florile, în noaptea de avril. În jurul depărtării pluteau popoare ninse puternice și rare cu cușme de vătui asemeni nemișcării se-apropiau prelinse și se-adunau chemate la semnul nimănui. -Să ai grijă de munte și de cîmpie muntele este de aur, cîmpia de aur. - Să nu intri cu sabia în apa Mării - Să aperi ce scrie în Carte - Ce scrie știu ! - Știi dar uiți și uitarea e moarte ! - Ce să nu uit din Carte ? - De vindecare și de uitare. * * * Îi simt ființa-n largul zării nestinsă, pe pămîntul meu - de oboseala depărtării din nou îmi pare Timpul greu : - Tînăr vei fi la Sarmisegetuza ! - Puternic vei fi la Ramidava ! - Înțelept vei fi la Kogayonon ! - Unde sunt aceste cetăți, unde sunt ? - Sunt aici neatinse de vindecare și de uitare ! * * * - Spre locul unde sfîrșesc pădurile acolo unde marea cade în nemărginire și stelele fug în lumină. - Nu există drum înapoi călăuză fiind numele lui Timpul stă direct între noi ! -Scriu mai mult decît sigur înfiorat de ceea ce știu de întoarcerea mea la plecarea deplină ! - Acolo marea cade în nemărginire și stelele fug în lumină ! * * * Prietenoase pămînturi de viață și un cuvînt liniștit - căpătîi ne-a lăsat ca pe o dimineață Decebal - numele lui ! El luminează și-i nepieritor El ne-a lăsat numele înghițit de fîntîna de soare mai greu decît eternitatea mai ușor ca o boare. * * * Privesc sufletul lui cum nu doarme veghind mileniile de belșug, Se trezește pe grui cu picioarele-n arme și cu mîinile grele uitate pe plug. EL, cu suflarea lui scobește piatra EL, cîntă blînd, de înfioară spuza : Și fumul urcă liniștit din Vatra De la-nceputul lumii - la Sarmisegetuza ! Soare și frunze [ modifică ] Din ochiul pămîntului soare și frunze timp de corolă - șarpele cerc urcă lumina din limpezimea uliului prins între umerii tăi Pîlcuri de stele îngemănate pe malul mării s-au odihnit treptele lumii - nesărutate pe unde trecem la nesfîrșit. Cotyso către Ovidiu [ modifică ] ...Lăsînd în urmă Marea mea rotundă păduri, neașteptatul grilaj al nemișcării Poesis către veghe, către pîndă m-ademenea, Ovidiu, pe muchiile zării Străfulgerat în față de-o creangă desfăcută am retezat-o iute cu un cuțit de os prinzîndu-i trunchiul tînăr, de prisos la vîrf, c-o rază limpede, de iută Și cum priveam curbura-i de aproape mă-nfioram că soarele se vede tăiat în două de curmeiul verde și tremurînd din arcul meu să scape ! Poeion [ modifică ] ...Iubirea, spune genium - demult fiind iubirea asemeni Orașului Romei uitarea căci tinerii știu cum iubește Catul Valerius cum apele fluviului Po de două ori o mie de ani albele lire - petale un cîntec acum de iubit vor rodi. Marea și Muma [ modifică ] Spune Spune ce ai văzut ! Marea și griul îmi luminară privirea ! Stejarul - aici - pretor al țărmului mării și arinii tremurători printre casele albe sălcii argintii lîngă piersici cireșul și trandafirul Spune ce ai văzut ! Cum spicele îl loviră pe Alexandros în piept și cum calul lui se împiedică de bostanii teribili - teribili ! Asini copilăroși rumegă mohorul și un bătrîn cu nuiaua de salcie mînă bobocii de aur. Cetății eterne la țărmul mării eterne aici la margini cum și departe la marginea trupului meu sîngele este la fel de roșu ca-n inimă. I I Iată cum te cinstesc vei auzi numai ușoara luptă a unei gîndiri - cu trupul ei plutitor acel suflet învățat să te rostească spune-mi : și voi tămădui de uitare și sublimînd vestirea tainic mă voi simți făcut din focul florilor tale și treaz de scrierea vestirii mă-ntorc acolo, undeva la pieptul tău adînc și viu, netulburat de nici o stea. I I I Ce muzică vestind de departe ca un suflet al meu ce mă face să știu deodată fără putere și fără pustiu fiind treaz și alb de un singur gînd : dacă sufletul numai al meu, cu putere pot să mi-l regăsesc în pieptul tău respirînd cu zîmbet cuvîntător vei vedea lumea străzile lungi către cîmpii întinse Orașe mari dezvelindu-se în zori... Trei cuvinte - o linie pură ca o dovadă - am băut rouă roua pieptului tău pămîntul era cana lut aer trestie prin care cîntai băui cu muguri roua pieptului tău. Pămînt virgin [ modifică ] Am văzut seceratul o barbă tînără pe acest obraz al lumii roua sărută acum. Pe drum e un luceafăr pămîntul înflori ca tresărirea umbrei. Ca tresărirea umbrei iartă-mă că te miros trandafirule cînd tu pentru mine ești o inimă roșie. Desferec [ modifică ] Aproape că tremur prin mîinile mele cum stau să ating hîrtia curată cu simple cuvinte cînd cerul atinge pămîntul cu duh și semințe Desferec din gura-mi pustie cîntarea de ziuă căci ziuă e ea pretutindeni și umbră. Aproape că tremur prin ochii mei cum stau să ating curata lume căci lumea nu mă atinge ci stă nemișcată în față-mi. Niciunde nu-i scris că e timpul să ating lumea Dar dacă e timpul s-o văd e și timpul să scriu c-am văzut-o : Îmi iau dezlegare din fire să spun că-i frumoasă ! Îmi iau dezlegare din fire să spun că e bună ! Îmi iau dezlegare din fire să spun că-i firească ! Îmi iau dezlegare din fire să spun că e una cu timpul, istoria taina luminii cu toate aceste Îmi iau dezlegare din fire să știu ce nu este ! I I Partea a II-a [ modifică ] Celebrări [ modifică ] MI S-A PĂRUT O LEBĂDĂ RUPÎNDU-SE DIN ZID CU CARNEA FOARTE ALBĂ, IREALĂ. O, DULCE AMINTIRE, STRANIE OBOSEALĂ ÎMI DECUPEAZĂ PĂSĂRI DIN FOI DE OZALID. I Se vede prin carnea Orașului armonia de tibii și femururi, culoarea îngropată în noapte și luna alternînd. Cortine boreale căzînd din cînd în cînd și galeria. Suntem pe seară, soarele e pal și balerini în teatrul ideal. Cei obosiți căzînd încet pe gînduri sunt spectatorii primelor cinci rînduri. Se aud claxoane și troleibuze sărut pe buze și în neștire adorm în somnul unei Meduze : decar de piatră cu lungi menhire... Fetele tinere îl înconjoară pe zeu scena e statică și se repetă zeul e tînăr, ca un semizeu măsor distanța cu o ruletă. I I S-a revărsat apoi o nemișcare puteam să spargem frunzele c-un țipăt ! Cum stă hieratic luna îți descopăr în aer ființa... Aud : dorm angrenaje în uleiuri reci și un miros de ardere a lumii zîmbește ca un demon, mă atinge. I I I Cum aerul se atinge cu pămîntul va fi acest poem în preajma ta, tu fă lumină și curați pereți vor crește apărîndu-ne. Un joc ce încă mai deosebește întîrziații călători prin stații voi celebra și somnul florilor căzute-n apă visînd tîrziu, lîngă șoferul tînăr voi celebra. I V Iată, nu mă deosebesc de tine dacă asculți un singur tremur al aerului luminat - cuvîntul pe care îl aduc zîmbind - pasaje din timp trăi - vom bucuria stelelor tinere iluminînd Orașul. V Mi-ai spus atunci cuvinte după cuvinte - salbă rîdeam pe bulevarde - și cum ningea întruna tu ai văzut că fruntea de ger îmi este albă și ca un crin, pe frunte ți se topise mîna. V I ȚI S-A PĂRUT O LEBĂDĂ RUPÎNDU-SE DIN ZID ! Tu, Secole ! [ modifică ] Este ziuă în pîntecul trandafirului mușcînd de tălpi colți de jar o cîmpie întinsă și plină de lumină nivelînd viitorul. Soarele lăcrimînd pe tarabele cu mărar. Mari întrebări rămîn cum zici tu năclăit de lumina amiezii tu, Secole ! Sunetul acestui cuvînt îmi rănește grumazul trece un mileniu adînc de tăcere ora uitîndu-și răgazul, timpul aspru de vis voi da drumul la cîini căci se zbat în curele se aude nisipul prin geamul deschis cum încearcă să muște din stele. Păsări în nouri [ modifică ] Cînd voi zări în raza lunii podoabele unui Oraș asemeni mării care poartă frunze cînd voi zări puterea nopții tăiată de lumini și lună tramwaiele vor trece mute, se va vorbi șoptit - șoferii vor trage lungile mașini cu brațele lîngă trotuare și vor fi nori subțiri acolo la tîmpla lunii lunecînd vor trece peste Oraș asemeni doar mării care poartă frunze și-n liniștea ca de pustiuri vom auzi ușor chemînd păsări în nouri. În urma stelei arsă pe coline [ modifică ] Mașini - eu văd aud cum somnul vă mîngîie tîrziu, dar nu și visul - Eu vă aud cum rătăciți corăbiile cețuri ! Adîncuri săturate de adîncime ! Asemeni cui aș mai putea iubi ? cînd toate florile m-ar odihni cum trece luna către altă zi. Mînia voastră, viața, supărarea asemeni sunt - cum valurilor, marea oglindă de-ntuneric așternînd : mă luminează luna nopții blînd, acum cobor și v-aș lua cu mine în urma stelei arsă pe coline. Poem al serii pe terase [ modifică ] Sus - pe terase - serile-s lungi și tăcerea pînă în vis, ca în vis n-o găsesc nicăierea cana din care beau e un clopot al uraganelor, casa o peșteră în care planete mari explodară... Cel născut din izvor unde murmur izvoară Cel ce este izvor - cu vechi sunet să-l doară a venit murmurînd, murmurînd mi-a șoptit : Sparge cana aceasta cu vînt otrăvit ! Lasă aștrii să moară departe în peștera cerului lasă-i să moară ! Cel ce este izvor numai murmur izvoară... Cântec [ modifică ] Intră pe ușă încet lasă mîncarea pe masă în casa aceasta de pămînt de pămînt, de pămînt. Mîncarea se răcește la rădăcina leandrului. Destupă o sticlă adîncă de vin cîntînd încetișor cu mîinile amorțite de pămînt, de pămînt. Dimineața naște puternic văzduhul cartofii mai aburesc vinul e bun și adînc. Luparul [ modifică ] Pe o piatră mai morocănoasă ca tăcerea lui ursuză și morocănoasă pe o piatră ca un susur ca sfiala răsuflării lui pe o piatră lină ca liniștea lină plină de singurătate divină fierul ars în foc și stins cu apă înviat de flacără și de apă stins stins ca moartea ca să și omoare și tăios ca vremea iernii care taie fierul ierbii Luparul cuțitul și-l ascuțise. 2 Vara sorilor îngheață stelele ce-s mai departe. dulce timp de ce mi-e greață nu de viață ci de moarte ? 3 Eu au fost doi : doi se luptară își împărțiră - ce altceva decît lumina - stau între ei : lumină întuneric stau de o parte : lumină și moarte stau de o parte : moarte și moarte. 4 Păianjen și Himeră - diminețile mele 5 Ei, cei ce mor în ei, i-aud cum mă aud dacă am fi mai grei am fi și Nord și Sud și liniște am fi am fi și întuneric iar tu mai către zi iar eu mai către noapte... 6 Nu îi atingeți căci or să sufere ei sunt Aceia fără de numere ! 7 Și dacă nu sunt mort ia mîna de pe barba mea ia mîna de pe barba mea ! lupul m-a mușcat era un copil de lup și între coaste cuțitul îmi alunecă din greșeală ! și dacă nu sunt mort lasă-mi sîngele pe beregată lasă-mă curat de dintele lui cosmic trist și însîngerat ! muri ca lumina și înțepeni ca lumina și iată că se face întuneric se face zi se face întuneric mă lasă singur cum vine frigul cum vine frigul de alb și singur ! 8 Lumină - leagăn - sunt un păianjen Lumină - sferă - sunt o himeră 9 Treci înainte ca să te saturi de tine Timpule - de ele - laturi ! 10 Prin mijlocul Căii cum ar fi un rai limpede-i lumina între care stai De jos crește iarba și de sus zăpadă crește greu zăpada iarba stă să cadă și cum stă să cadă dintr-un cer de iarbă blîndă peste umeri, aspră peste barbă ce-ai putea să numeri, ce-ai putea să uiți te priviră stele - nemișcate - iuți ! Să fie o seară [ modifică ] Să fie seara de iarnă cînd frunzele încă nu au căzut. Se aud milioane de stele afară... Fulgii pietroși între șine de fier. Părul tău să-l ating și o lume va fi o doresc atingînd foile albe. Și seara de iarnă este o seară cînd încă frunzele nu au crescut - au înmugurit Deschide-mi fereastra ! Uimire, farmec... [ modifică ] Clipă de clipă un sunet cumplită pândă fac - aud Cuvintele oglinzi și talisman, cer vesperal fragil ca sunetul desfolierii ca amintirea umbrei Vulturii dimineața deschizînd aripile același cer și același pămînt Soarele tăind urme adînci urme adînci și aripi deschise prin aburi imaginea autocarelor pe Podul Operei fete inocente urcînd treptele Facultății Spre fruntea zeului un sărut trimite ușor o floare: Zeul e soarele ! În umbră fie rădăcina poemului urme adînci, aripi deschise mă gîndesc la singurătate ca la o floare deschisă pe jumătate și melcii nestăpîniți fulgerător sărută eterul. Pădurea în urma cumplitului soare [ modifică ] Știu că pădurea în urma cumplitului soare mă uită noaptea cînd miriști de raze îmi pune sub talpă Doar un Oraș am iubit cum un sunet auzi cînd adormi pe o mare. Doar un Oraș visul lunii aduce, el m-a privit de aproape, a plîns frunza lui mi-a lipit-o de frunte ca și cum pe o stea mă aplecam. Mă așteaptă să vin cu rouă puțină poate un fir de polen mi-a rămas între gene cînd privirii steaua venus și umbra nu am zărit-o. Sau să trec și ființa vîntului să-l atingă să-mi rămînă o clipă în preajmă De-aș iubi, cel mai mult pe pămînt aș iubi așteptarea. M-a rănit cînd am rupt de la capătul ramului floarea cea înflorită aproape de-a stelei lumină : niciodată nu m-a uitat nu mi-a spus un cuvînt nu a vrut să-l ating. Visarăm Cosmosul ! Și acum nu sunt departe visul lumii aduce deasupra Orașului gelul frunzelor lui mă ninge absența, răsare ca ființa vîntului să-mi rămînă o clipă în preajmă. De ești aproape [ modifică ] De ești aproape rănește-mi doar închipuirea prin care ziua trece prin care norul pe cîmpie sau vulturul aruncă umbra lor ; va fi un timp mai mic și trecătorii vor povesti copiilor că au văzut lumina trecătoare. Se face seară de ești aproape rănește-mi doar închipuirea prin care... Zbor [ modifică ] În altă viteză, în altă lumină în marginea pragului, ochiului meu rămînă secunda și umbra rămînă în altă viteză rămînă mereu ! Se-nclină talazuri de grîuri și rîuri și pasărea șade în zboru-i de sus în altă lumină de alburi și viuri viteză din care - în care m-am dus ! În vremea aceasta adie pămîntul suflarea lui caldă mă trage de piept în altă viteză și carnea și gîndul mă spulberă-n visul pe care-l aștept. O, timp și culori despicate-n privire mai doare-mă încă, ruptură deplină ! și sunt și voi fi pe aceeași rotire în altă viteză, în altă lumină ! Voi scrie... [ modifică ] ...Și doar asfințitul va pune sub stele un semn. Focul din pântecul lumii e greu ca un copil veșnic. Pe mările cerului valuri pasărea soarelui acolo rămîne, aici despărțirea pescăruși argintii ca pădurea tânără fremătători Același vînt prin planete cu mult înainte soldații crinii galbeni ai pustiului voi scrie și doar asfințitul va pune sub stele un semn. Cu linii drepte de maci [ modifică ] Vom colora poienile, vom desena pe deal cu pete de tineri stejari cu linii drepte de maci cu sinusoidele crinilor cu galbenul rapiței arzătoare cu o pată a crizantemelor vom amîna toamnele fuga zilelor către nopți fără nici un prieten pierdut fără nici un anunț grav pe programe fără să amînăm întîlnirile fără spaime fără mîinile mele odihnind bucuria poemului ci doar cu aceste cuvinte. Împotriva morții [ modifică ] Și iată parcă iar a rămas ceasul în urmă și e dimineață soarele nemilos și parcă ceasul tremură în perete, ce sens poate avea toată povestea asta cînd am o rană uriașă, nevăzută prin care îmi pierd toate gîndurile ? o rană uriașă, nevăzută, prin care fugi acum adolescența mea ca un fluture ! Ce ciudat este gîndul meu către tine, prietene... Ce frumoasă arhitectură au aceste idei călătoare Rușinat, universul le trece cu vederea dar ele ajung la tine ca o apoteoză ca un cor alegoric, mirific în spatele broaștei țestoase. Așa am înaintat în această dimineață apărat sub carapacea unei imagini solide ce nu mă părăsea ! Culorile proaspete pe care le arătam lumii cu inocență, curajul teribil al zborului - vîntul curat. Ca să arăt lumii aceste culori puteam să ard ! Ca să arăt lumii fragilul puteam să mă spulber ! O, cenușă și vînt ! Iată că acum mă invită broasca țestoasă : pătrunde în carnea incertă și caldă asemeni mezului de pămînt al fructei fii de bunăvoie apărat ca de o mumă de această formă a timpului matur și tînăr ! Laba regească a leului se culcă pe spinarea noastră și nu ne face vreun rău apa și pămîntul ne rabdă căci iată florile aproape sunt și iarăși comete străbat depărtarea, alături de botul animalelor bem apă și nimeni nu ne înspăimîntă cerul se lasă pe noi - aproape ca un foc este noaptea stelele stau nemișcate așteaptă - și spun : Steaua pămîntului ajungă-vă ! Ceasul din nou a rămas în urmă poate că nu observ și de aceea ți se pare lumina, prea mare, e prea dimineață - spui - și soarele nemilos... Dar amintirea noastră este această Dimineață în care noi am hotărît să folosim pentru ultima oară tunurile cimitirului dar împotriva intrării, a morții și noi luarăm linia de ochire îndelung pînă la lacrimi cu mîinile amorțite am pregătit salvele. Tu între timp îngrijeai fiii tăi îi creșteai și în ceasul de răgaz visarăm amîndoi această Dimineață ! Toamna ca un evantai [ modifică ] Toamna, ca un evantai de oțel pentru soare cuceri Orașul. Dinspre cîmpia stropită de pompe imense veni o mireasmă de ierburi - răcoare mirosul mi se limpezi. Pe cer se vedeau sateliții enui luceafăr urcînd spre zenith. Este ora la care doar liniștea urcă și un cer colorat în tonuri descrește pînă la violet orizontul. Pornesc liniștit mă îndepărtez. Cum se înalță pădurile albe ale mării [ modifică ] O zi de muncă în cer e mai grea decît pe pămînt arcul voltaic al zării îți trece prin frunte lumea se leagănă leneș, e mică vîntul e numai o apă și o undă tăiată de elicele norilor. Acolo stînd el și ascltînd prin oasele lui și ale turnului macaralei o bătaie în fierul amorf, care - ngheță se face cristal pînă în gîndurile care-l însingurează, o bătaie în fierul care se face clopot, el stă pe un clopot acum ce-l vesti : placa pe care o ținuse în ghearele lui în mușchii lui în coastele pieptului care demult nu mai sunt decît niște cabluri și niște triunghiuri rigide de fier cornier niște late platbande cu scripeți, placa sunase asemeni doar rarului clopot căzut peste trupul unui bărbat... Patru zile nu auzi nimic decît un sunet de fier lovit cu viață patru zile nu a mîncat ci doar și-a lipit buzele de fiarele brațelor lui de oțel, albite de rouă. Patru zile barba i-a crescut atît s-a luptat bărbatul acela cu moartea cu viața apoi cineva a strigat pînă la el, i-a spus : Nu ești vinovat ! și cuvintele au urcat prin văzduh cum se înalță pădurile albe ale mării. Poemul unei dimineți [ modifică ] Confuz nu poate fi răsăritul confuz nu poate fi întinsul loc al cerului nici acest gînd bucurie-tristețe noaptea trecuse reală ca un blestem noaptea fugise, se îndepărtase, trăisem stelele dispărură ca o privire ce rătăcește tot mai departe cai adăpîndu-se la gurile fluviului în îndepărtata mare. Argint și acant [ modifică ] Noaptea în care frigul dărui viței sălbatice frunze albastre Noapte în care frigul sărută ferestrele albe Mîinile-și lasă urme fierbinți pe umerii frunzei pe floarea din geam : Gură a spațiului, să nu mă minți gîndul meu nu era - eu eram ! Zăpada albă pe șine Lumina lămpilor fixe Miez de pămînt Și mii de luceferi în mii de eclipse ! Trecut prin flacără [ modifică ] Din uzina unei case înalte, în martie a ieșit un om trecut prin flacără și mi-a spus: este atât de frig ca mai înainte de a fi primul foc pe lume prima zi ! Și acum la fel, nu mai văd ziua simt doar aerul cum trece prin beton flacăra se lasă tot mai jos în adînc focul se întoarce. Cîte o dată, noaptea priveghez sunt atît de viu și de bătrîn mi se-neacă oasele de stele rîd asemeni focului fără putere. Se aude apoi cum mișcă lumea mă privesc în suflet și mă doare de lumina unei flăcări care trece rar în depărtare. Oamenească este poezia [ modifică ] Întind mîna în ziua mea de ieri și pe mînă se așează o pasăre... O alung acum: ea întinde aripile și zboară. Și zboară... Omenească este poezia - alungă păsări - căci ieri a fost copilăria mea. Privesc o alee cu păsări de piatră le spun cîteva cuvinte fac același gest ca mai înainte și deodată zboară ! Cînd eram copil mi se așezau pe mînă - acum le alung - alung păsări căci ieri a fost copilăria mea. Partea a III-a [ modifică ] Cartea de nisip [ modifică ] Este o carte de nisip undeva, în nisip. Un peisaj [ modifică ] Un peisaj de toamnă era ziua și pâinea soarelui aburea, aproape că râdeam simțind alintul aerului rece aproape că știam cum trec prin lumi nenumărate... Un peisaj de iarnă era ziua priveam câmpia și am văzut urcând din iarba rece, un alt fir plăpând. De sus ningea abia văzut vibra ușor către necunoscut aproape că râdeam și am știut cum trec prin lumi nenumărate... Alegerea din nimic [ modifică ] De două zile stă o floare în apă de trei zile stau eu în fața ei. Două zile, spun eu pentru floare - dar floarea nu știe nimic. Atunci floarea îmi spune: O zi m-ai privit și te-ai ales din nimic ! Eternitatea îți intră în ochi și nu știi îți stă pe limbă și nu poți spune îți înnumeri degetele și sunt fără număr tu respiri un aer care este veșnic. Mănîncă-mă să nu te chinui ! Nu răsare luna nu se mișcă vîntul în privirea mea nu sunt decît flori. Totul este floare mai ales acum șarpe ! Să nu te chinui mănîncă-mă ! Tu respiri un aer care este veșnic îți înnumeri degetele și sunt fără număr îți stă pe limbă și nu poți spune îți intră în ochi și nu știi: Eternitatea ! O zi m-ai privit și te-ai ales din nimic - Două zile, spun eu pentru floare: de trei zile stau eu în fața ei ! Dar floarea nu știe nimic ! șarpele îmi spune: De două zile floarea a murit ! Nu răsare luna nu se mișcă vîntul în privirea mea nu sunt decît flori. Totul este floare mai ales acum, șarpe ! Apoi... [ modifică ] În liniștea lunii marea plutește ușor parcurgi negre întinderi, aluneci Înțelesul e lăcuit. Patru ipostaze ale poemului [ modifică ] Nu am în față decît un dragon roșu și iasomie argila vasului de fum și lut. Și dacă nu mă uit mă uită larma nuielelor de prun într-o tăcere plumbuită Și cineva îmi face semn prin văz mai mult și prin culoare povestea unui mic poem cu timpul comprimat în floare: Ascuns în frunze, după zid vedeam, tăcute, fără greș cum fructe-n muguri se-închid în clipa florii de cireș. Veghea lungă a cărții [ modifică ] Spunînd el privea pe vînzător: O, sunt atîția fluturi colorați ! și ea s-ar bucura enorm are atît de multe flori și i-ar hrăni pe toți cu flori. Spunînd privea spe vînzător: îmi pare rău aș fi luat cîțiva ducîndu-i în ușoara colivie Mă mir că nu aveți așa ceva în Librărie ! Logos [ modifică ] Spune-mi, tu auzi auzul Sau vezi ochiul meu ce vede în tăcerea, în refuzul și culoarea dintre pietre ? Spune-mi tu de știi ce eu cînd alunec, cînd mă smulg între mine și mereu plutitor precum un fulg ? Pune tîmpla, pune mîna știe-l-ai de parc-ai ști pînă trece săptămîna care ne-ndumnezei ! Orfic [ modifică ] Pe coji și pe limita vorbirii un gînd lenevește - sumar - să nu și-l închipuie orbii,-I ascund în iluzii de var apoi îl petrec în orbită și dorm doar de jur - împrejur, tăcerea din sine invită un gol din Afară, mai pur rotund, în adîncuri coboară sunînd - ce sfială pe prund - și somnul începe să doară în gînduri sub care m-ascund. Lumina de zada [ modifică ] Fire lungi, tăioase mă legau de soare un pustiu albastru respirînd pe mare caprele-nserării sar peste-nserare minunată noapte ! îi spun numai nopții lumina de zada începe să existe crește ca o gheară într-o blană mată carnea mea lucidă parcă se sfiește cine să răspundă cu alt întuneric ca să uit măcar lumina de zada ? în zadar zi da da zi în zadar. Trei cîntece de dimineață [ modifică ] O, i-aș fi spus: călătoresc ades plec din Oraș să caut iarbă sufletul meu e zimbru de la șes secînd fîntîni cu o suflare scurtă lovind cu cornul soarele în burtă scaieți solari cînd i se prind în barbă. O, i-aș fi spus: n-am mai plecat demult mi-e sufletul mai veșnic, mai deschis cu tîmpla rezemată cînd ascult mașinile ascunse în subsoluri desupra piețelor, asurzitoare stoluri Iubesc Orașul călcinat de vis. O, i-aș fi spus: acesta e un ceas acesta este timpul, un pasaj un trecător, o carte, un grilaj un fir electric, lămpile celeste și viața -- i-aș fi spus: aceasta este ! Pe malul rîului [ modifică ] Te voi atinge. Umbră a lunii -- sărută-mă E dimineață și amețește unda pădurilor sunînd Parfumul soarelui în cerul nisipos e pasărea călăuzindu-și puii ! Nimic nu-i strigătul căci plînge Nimic nu-i ochiul ce mă vede Nu știe că zboară Și tulburat întreb: -- Unde-i imaginea ta gîndul meu celebrînd-o ? Unde este visul de care sunt pregătit ? Nu știe că zboară, nu știe că visez ! Și se gîndi adesea... [ modifică ] Un om iubi atîția arbori și se gîndi adesea la păduri călcînd, lăsa în urmă pe asfalt cu dinții verzi lăstari în crăpături. La barieră-i marginea pădurii în trenuri lungi, peste un arc din fier și soarele îmi arde cerul gurii un fruct amar lipsește de pe cer. Iubirea ta foșnește iubite, o aud pe pieptul tău e mușchi catifelat și de triunghiul păsării din sud ți-e ochiul nedormit și dilatat. Celebrare [ modifică ] Aug spărgându-se uscat frunzele nucilor în ram, lebede negre înserînd acolo unde înseram ... Și nopțile orbind vederea uimirii stelelor - etherul - Trece prin mine tăcerea albă și rece ca fierul. O inimă [ modifică ] O inimă în aerul împrejmuitor în noaptea abia murdărită cîndva ideală pe tălpile necuprinsei scîntei circuitul sensibil al mușchiului roșu care este o inimă da -- o inimă -- un ciclon ca o masă de șah pentru zei ca un apocalips încetînd deodată ! În stirpea mașinilor -- oțeluri perfecte în bătaia vîntului, în fericirea navigatorilor a celor ce călătoresc cu privirea sprijiniți de obiecte, doar descriindu-le rezemați de reliefurile trecătoare ale cosmosului sprijiniți de umbră... În veghea liniștită a mîinii așternînd zefirul ușor al poemului lupta mă înfioară puțin: dacă aș fi soarele acesta ! în așteptarea aurorei pe care cineva o întîrzie cîte puțin înspre toamnă. Un zugrav a venit alături -- nu zugrăvește ci stă de vorbă despre ce am scris dar cu alte cuvinte și va veni dimineața, lumina va descoperi aceiași pereși. Pan și nimfa [ modifică ] Și martor de liniști tîrzii iubind încordarea - auzul sunt malul și apa - havuzul prin care fluidă revii... Odină cu fugi argintii și fuga de mine - e uzul - în gînd strălucește refuzul sortit să aud veșnicii. Pe acoperișul lumii [ modifică ] Ar fi un geam acest aer aer al nostru de gînditori ziua strada uitării ne dăruie nemuritori. Ar fi un nesfîrșit în răsuflarea geroasă din nări respirînd un aer, un vid nemuritori. Lovește pămîntul cu unghia și ascultă de care parte am fi nemuritori din care parte ți-ar plăcea să intri de care parte ți-ar plăcea să zbori ? Trei cîntece de dimineață [ modifică ] În genunchi stă noaptea și privește roua părul tău de aur odihnește melancolia. Culcată ușor este dimineața și albă pată a soarelui ca un arc ce ușor tresare nalba între florile din parc. Stau în genunchi, culeg o floare albă simplu îți cade părul pe umăr lănci fără număr trupul meu de iarbă. Este vînt în avril [ modifică ] Este vînt în avril și sunt fluturii vii prin asfalt auzim floarea ghindei urcînd Eu atunci voi veni rupînd muguri în dinți Voi suna printre pruni într-un clopot de crin Să mă lași să aștept otrăvit de mireasmă Este noapte și degetul tînăr din arbor arată luna... În neștire e drumul întunericul -- greu ca un taur ! Pasaj [ modifică ] Curbez închipuirea după cum gîndeam acum și uit de prevestiri : și zborul păsării -- să nu te miri -- se face arc pentru săgeți de fum și duble corzi cutremură fierbinte și ochiu-mi, simțămînt de vînător... Sunt pasărea ucisă înainte și urma ei în care mă cobor. Tîrziu ? Către ziuă -- Întinderea tace [ modifică ] Și dacă voi întinde mîna prin aerul absent, Soare, cît iubesc izbînda lunii mai ! Floare pe marmură [ modifică ] Vrei să-ți spun adevărul ? Floare pe marmură Ca un vin dimineața este fereastra și zăpada eternitatea și mîna rezemată pe umărul prietenului și tot ce vrei : doar cenușa nervoasă a ochilor îmi spune : versul acesta arde noaptea pe pămînt și pe mare. S-a revărsat apoi o nemișcare [ modifică ] E toamna vie ca un astru pe care florile de soc îi cheamă iarăși în neștire Și nu e taină mai adîncă decît să știi un timp al florii care nu-i tăinuit deloc Auzi cum trece depărtarea simțită numai de aici Și mîna ta cu pete roșii pe care ți-o privești în somn Și spiritul al cărui sînge nu ai visat să îl atingi Și cineva te părăsește plutind sub mantia-i de domn. Să batem un cui în perete [ modifică ] Să batem un cui în perete, să punem un ceas în perete, să credem cuvintele ! A trecut timpul -- gîndesc fără să vreau, demult începută e ziua în gîndul meu alungat demult așteptarea O, e o limbă de pămînt cu care pămîntul vorbește abia, nu spune nimic, nu șoptește nimic și mai limpede totul se naște ! Unde este jocul cu pietre al fratelui ? Unde este pasărea verde cu cheie ? Unde e luna ? O, sărutările... [ modifică ] Au căzut cei mai albi fulgi pe ziare -- citeam zăpada : O, sărutările foșnite... în zbor imaculat -- cuvintele -- Pe umeri, pură mîngîiere orbiți de fulgi și de tăcere. Țipăt [ modifică ] ... vară tăiată-n cuțite de umbră ușoare frunze puse pe ochi... Marea de cretă m-a cuprins cu mîna întinsă către țărmul de vînt, marea de cretă m-a cuprins poemul l-a cuprins mărul l-a cuprins viermele în măr... Și pe deasupra o femeie desculță trecea cu mîinile depărtate de trup trupul o frigea și bluza de bumbac pe care și-o scoase : sperie păsările de pe mal le sperie și o pasăre se lovi de alta și scoase un țipăt ! Sunt și de departe... [ modifică ] Prin luncile soarelui de vei trece piciorul său în iarbă va fi și de departe și de demult Prin lunci soarele de va trece va fi numai lumină. Aici un templu nou se poate înălța și atît de puțin îmi va trebui să rostesc : Nu atinge nimic poartă haina ta aurită strînsă pe trup și nu te despărți nici în somn de mirare ! Cînd te trezești rostește cu voce tare pădurii : Sunt și de departe și de demult ! Chenar [ modifică ] Cuvîntul ca depărtarea -- el este fierul : cuvintele -- mări scuturate în stelele ce se ivesc Spun întuneric, poate-i deajuns soare ce stă în privire ca un nimb, eu, cel fără răspuns Gîndul ce se trezește acum e tăcut și aprinsă iubirea și numai depărtarea o simte și o spune nu poeticele-i semne nu iubirea. Un cărăbuș de aur nemișcat pupilei pavăză -- pe iris negru. De-ar fi doar gîndul și în privirea aceasta n-ar prețui nimic, de s-ar închide-n sine și cuvîntul ar străluci tăind întunecimea. O conștiință ca un aer viu [ modifică ] Și dacă nu și-ar mai simți ființa Poetul ar dormi în soare și zăpadă ținînd în mîini pămînt cuprins de flăcări cum sîngele mai arde -- să se vadă -- ! O conștiință ca un aer viu din care mă hrănesc -- în care pot muri cuvintele pe care nu le scriu ci numai ție ți le pot jertfi. Va fi poemul tău atunci este poemul tău acum : Acum miros a mine însumi și a lunci.


content:
Căutare surse pentru cărți ISBN: Caută Mai jos se află o listă de legături înspre alte situri care vând cărți noi sau vechi și care pot oferi informații suplimentare despre cărțile pe care le căutați: AddALL Barnes & Noble Amazon.com


content:
Valeriu Pantazi , Foto 2014 Mă duc să-mi fac o cafea; am terminat un tablou, aș fi vrut să fiu trist, aș fi vrut să am sentimentul sfârșitului - dar nu-l aveam. Aș fi vrut să spun gata! Dar nu spuneam. Eram ca Edmund Percival Hillary când a ajuns pe Everest. Era în vârf, Extazul, Nirvana, suprema fericire, absolutul. „Pentru că există” Cu Edmund Hillary a fost Tenzing. Cu mine nu e nimeni. Așa sunt artiștii. Pictură, poezie, iubire. Limbaje care se tolerează. Fericit cel ce iubește căci a lui va fi împărăția visului, frumusețea. Ale lui vor fi fructul și rodul și parfumul - floarea de leandru, cămașa mirelui, cel cununat cu Cosmosul. Când iubești nu există sfârșit, când iubești ceea ce faci, stelele luminează pentru tine cărarea ta. Luna îți arată cărarea secretă. Adierile, argintul plin de miresme al Luceafărului, privesc spre Orion și văd Piramidele acolo pe steaua îndepărtată. Adierile visului, aurul lumii te mângâie și tu nu știi și visezi și exiști, „Pentru că există” a zis Hillary. Fața lui arsă de ger, îi căzuseră dinții, avea riduri adânci, timpul și vântul mușcaseră piscul acela, stelele înnebuniseră în ceruri, oceanele gemeau în prăpăstii adânci, dar El fusese acolo! Anul trecut mi-a dispărut o zi, mi-au dispărut 5 - 6 tablouri, mi-au dispărut 400 de poeme în manuscris, au dispărut ființe dragi mie, a dispărut Atlantida. Roata nopții cu spițe de diamant calcă florile de mixandră, greierii au tăcut și momentul eternității se scufundă între pietrele mici ale râului trezind un păstrăv care sare speriat și se lovește de stele. Liniștea se așterne sub aripile cocorilor obosiți, ca să doarmă zburând. Iubirea îl poartă acolo, ea le dă putere, voință și vrajă. Aceasta este Marea Chemare. Pasăre călătoare care știe drumul pentru că drumul este iubirea. În vecii vecilor! Acesta este rugul nestins. Putere, voință și vrajă. Poți să spui în cuvinte și vei face lumea, poți să spui în culori și vei atinge frumusețea, poți să iubești și lumea se va face singură putere, voință și vrajă. A fost noaptea în care am văzut că sunt făcut din tot ce se vede. A fost ziua în care am știut ce se știe și apoi ce nu știe nimeni. Legat fără să fiu legat, stăpânit fără stăpân, supus fără asupritor, biruit fără ca cineva să-mi ceară bir. Sfinx în puterea Timpului, peste Timp, pentru că din tot sunt făcut, deschid Ușile Timpului. Există o putere mai mare, o voință mai mare, o vrajă mai mare: este iubirea. Nimic nu arde dacă nu e Duh - Cuvântul, culoarea și diamantul vor arde când Duhul va coborî. Acela e rugul nestins - al fiecăruia la timpul lui. Referințe [ modifică ] ↑ „Luceafărul de dimineață” NR 7. 2015 - Sentimentul tradiției - de Iolanda Malamen , mai 2015.


content:
Mai! Mai! și aurora cu lacrimi de topaze, Mai: albele calicii de crini, dulci flori de-amor, Și vocile de frunze, și raze, și extaze, Ș-a traiului uitare, un chin de care mor. Mai: barca ce se duce pe undele tăcute, Și clarul dimineții, și veseli lopătari, Și luni ce sparg văzduhul pe-azururi renăscute, Și bălți de-argint, și trestii, și candizi nenufari. Ș-oriunde, o natură tot tânără, tot blondă, Și-n cer, pe car de flăcări, Apollon, crud și blând, Lucind într-o părere de cursă vagabondă, Jucându-și caii de-aur și-n inimi săgetând. Excelsior (1895-1897), de Alexandru Macedonski Valțul rozelor - Excelsior - Stepa - Cu morții - Vis de mai - Psalmi moderni - Noaptea de noiembrie - Sub stele - Acșam dovalar - În răstriște - Plecare - La bestii - Naiada - Apolog - Noaptea de mai - Castele-n Spania - Orchestrare - Noaptea de martie - Zori roze (Imitație) - Prietenie apusă - Vaporul morții - Primăvara - Bucolica undă - Pe balta clară - Noaptea de februarie - Niponul - În noapte - Libelule - În atelier - Hora - Noaptea de ianuarie - Homo sum - Fântâna - Moise - Bătrâna stâncă - Epigraf - Ospățul lui Pentaur - Neron - Zi de iarnă - Avânt - Vânt de toamnă - Tu ce ești a naște - Se duce... - Stuful de liliac - În arcane de pădure - Pădurea - Între frunze - Epigraf - Faunul - Noaptea neagră - Când aripi... - Ură - Noaptea de iulie - Răsmelița morților - Noaptea albă - Visul fatal - Cântecul și poetul - Către viitorime - Gândului


content:
Valeriu Pantazi - foto. 2014 Valeriu Pantazi , ori de câte ori aud acest nume izbucnește înauntrul meu o reacție în lanț care mă duce iar și iar la imuabila întrebare: "Ce este arta ?"; și de fiecare dată îmi amintesc că nu știam ce este arta până să-l cunosc pe Valeriu. El mi-a arătat drumul spre frumos și totul a început într-o noapte de toamnă, în al douzeci si unulea an al vieții mele. Prima vizită în atelierul lui a fost ca o călătorie într-o lume uitată de lume, unde timpul a stat în loc pentru a ne putea da nouă, celora care l-am cunoscut, șansa de a întâlni o persoană care a întruchipat arhetipul artistului. Afirm aceste lucruri pentru că, așa cum o vedeam eu atunci, arta aparținea unei epoci de mult apuse, o epocă a romantismului, în care omul era capabil să creeze imagini mai frumoase decât cele oferite de natură. Arta era pentru mine un concept care nu putea exista decât în cărți, care aparținea istoriei. Nu îmi puteam închipui că de fapt, ea este atât de aproape de mine și de restul lumii, de o lume care împreună cu mine trăia în ignoranță. Mă consider un norocos fiindcă am avut șansa de a-l cunoaște pe Valeriu în acea seară de toamnă. La prima vedere operele lui mi-au părut o alăturare haotică de culori, mintea mea căuta o țintă, un scop ce nu se lăsa deslușit. Ca mai toți profanii, căutam o copie cât mai fidelă a realității în tablourile maestrului. Atunci nu înțelegeam că arta trebuie să fie mai mult decât realitatea pură, ea trebuie să fie ghidul nostru, trebuie să acționeze ca o oglindă ce distorsionează imaginea pentru a ne dezvălui adevăratele comori ce se ascund ochiului uman. Totuși, chiar din acele prime momente, ceva mă atrăgea spre Valeriu. Dacă la început acest lucru nu au fost operele lui, cu siguranță a fost omul în sine. Era ca un compendiu al cunoașterii umane, nu pentru că știa totul despre tot, ci pentru că simțea totul în fiecare lucru. O minte tehnică ca a mea, ce se baza doar pe logică pentru a cunoaște lumea, nu putea întelege sursa cunoașterii lui Valeriu. Acest fapt m-a intrigat și datorită curiozității, împinsă de la spate de o sete de cunoaștere ce rar mi-a fost dat să cunosc până în acel moment, am persistat în a-l vizita pe mestru iar și iar și iar. Nu a durat mult să înteleg că haosul coloristic este de fapt foarte ordonat și că realitatea își ascunde multe din fațete unui ochi neinițiat. Cu fiecare vizită un alt tablou mă aducea mai aproape de artă. De fiecare dată Valeriu avea câte o poveste ce ascundea mai mult tâlc decât poți sorbi dintr-o mie de atlase. Eram conștient că jumătate din ce spunea era completă fantezie, dar această fantezie era alimentată de o ingeniozitate ieșită din comun și avea la bază un fundament construit pe baza unei logici ce se îmbina perfect cu o spiritualitate ce doar un suflet nobil o putea avea. Ghiocei, vas de lut și-o carte Veneția inundată Lui Valeriu îi plăcea să răstălmăcească legende pentru că știa că atâta timp cât sâmburele de adevăr e același, esența reverberează până la capăt indiferent de cât de înflorită ar fi povestea. Pentru el totul se putea aduce într-un plan mitologic unde timpul era o variabilă neglijabilă. Putea expune o perorație vis-a-vis de Decebal ca și cum regele ar fi fost conștient că înfrângerea sa va duce la nașterea națiunii române. Trecutul, prezentul și viitorul puteau coexista. De ce, va puteti întreba ? Pentru că Valeriu Pantazi a înțeles că arta nu este doar pictură, poezie, muzică, actorie sau teatru. Artă este tot ce ne înconjoară, pentru că omul poate modela lumea cum vrea el doar printr- un gând pus în poveste . Un univers există în interiorul fiecăruia dintre noi, puțini dintre noi sunt în stare să îl exprime pentru ca și ceilalți să îl vadă. Călăuzit de Valeriu Pantazi am înțeles că el este unul din acei puțini oameni. Am văzut în picturile lui sufletul lui, lumea lui interioară. Pot spune că era o lume plină de extaz în cele mai multe instanțe, arareori de agonie, pentru că Valeriu nu putea să se trasfigureze în opera sa când era abătut, cel puțin nu cu aceiași măiestrie ca atunci când era exuberant. Ajunși în acest punct, nu putem să nu ne gândim la cum stările noastre de spirit ne influențează în fiecare moment al existenței noastre. Valeriu m-a făcut să înțeleg că nu doar punctele de maxim de potențial contează, ci și abisurile în care te simți neputincios. Pentru că atunci când ești la pământ se vede de fapt tăria volițiunii tale. Nu pot să nu îl admir pe Valeriu și în acest aspect. Că avea o voință de fier, e puțin spus, omul putea privi orice dezastru ca un semn al unei noi speranțe providențiale ce bate la ușă. Acest spirit a reușit să îl călăuzească pe drumul anevoios pe care orice artist trebuie să îl parcurgă, acela spre opera sa. Opera lui Valeriu, iată aici un subiect greu de cuprins într-o frază. Însă nu mă las înfricoșat de inefabil și zic, opera lui Valeriu este o inestimabilă nestemată a postimpresionismului românesc. Mi-aș fi dorit să apuc ziua în care posteritatea va avea revelația valorii culturale pe care o are Valeriu Pantazi, dar fiindcă știu că cel mai probabil nu o voi mai apuca, mă mulțumesc cu infinitul deliciu al unei seri de toamnă care ne-a încrucișat destinele. De ce ? Pentru că din acea seara într-un fel am știut că Valeriu Pantazi va fi unul din cei mai buni prieteni pe care îi voi avea vreodată. Nu doar pentru că m-a învățat că arta este de fapt cunoașterea frumosului în toate manifestările lui, nici pentru că m-a determinat să o apuc pe un drum al introspecției ce m-a făcut un om mai bun, nici măcar pentru faptul că prin el am reușit să cunosc deliciul filozofiei și să îmi dau răspunsuri unor întrebări ce nu știam că există, ci pentru că prin prietenul meu Valeriu Pantazi am reușit să înțeleg că divinul există cu adevărat. Într-un fel, Valeriu mi-a arătat drumul spre sacralitatea ce se ascunde în fiecare rază de lumină, sub fiecare con de umbră, în fibra scoarței fiecărui arbore, în adâncul respirației oricărei vietăți, în esența fiecărei forme. Un drum ce el l-a cunoscut prin artă, prin simțire și revelație, nu prin logică și experiment, mi-a fost transmis mie prin arta sa. Foto 1980 Foto 2015 Autoportret - 1988 Autoportret - ? Portret de Ion Pantilie - ? Portret de Paul Mecet - 2013


content:
Valeriu Pantazi , Foto 2014 Artistul, acest refugiu al potențialului creativ ce există în interiorul fiecăruia dintre noi, el este cel care ne împinge să gândim dincolo de limitele posibilului. Obiectivitatea intrinsecă unei abordări raționale ne este de folos atunci când evaluăm actualitatea, însă atunci când vrem sa întrevedem o potențialitate trebuie să dezlănțuim o forță lăuntrică ce nu este mărginită sau explicată întru-totul de sistemicitatea unei logici. Uitându-mă la tablourile pictate de Valeriu Pantazi, am realizat că am găsit un om ce a putut să îi lase mână liberă artistului pentru a crea capodopere ce ne îmbie ori de câte ori le privim. Prin armonia redată în picturile lui, Pantazi a reușit nu numai să își canalizeze energia pentru a da satisfacție propriului eu, ci a desăvârșit un univers ce poate să ne ajute să ne găsim drumul spre noi înșine. Acest drum al introspecției este necesar pentru a oferi rectitudine țelului fiecăruia. Scriind cuvintele de față nu pot să nu ma gândesc la vorbele pe care Valeriu, din când în când, ținea să mi le reamintească: „ Viața nu are un scop. Viața are scopul pe care i-l dăm. ” Nu știu dacă am putut să-mi însușesc suficient de bine înțelesul lor, dar cu siguranță m-au facut să mă gândesc la scopul care îl măcina pe artistul Valeriu Pantazi și anume, oferirea unei continuități picturii românești. Valeriu a pornit de la convingerea că Balcicul a fost ultima izbucnire a spiritului creator românesc. E imposibil să te uiți la un Balcic și să nu vezi căldura, înflăcărarea de care dă dovadă un suflet profund bucolic. Pentru că românul a fost și va fi întotdeauna omul care se regăsește în dogoarea unei dimineți petrecute în câmp secerând spicele de grâu și în odihna ce urmează la umbra răcoroasă a unei sălcii bătrâne. Suntem spirite libere ce cutreieră natura și simt elementele în primordialitatea lor; ce poate fi mai sugestiv decât un car cu boi, un Grigorescu? Suntem oameni ce recunosc efemeritatea lucrurilor și infinita lor reiterare; oare o culă nu e un testament al ideii de reziliență a neamului pe un pământ ce parcă dintotdeauna ne-a aparținut? Sau e doar un Petrașcu? Suntem suflete ce apreciem frumusețea simplă, trecătoare, dar în același timp eternă a unei flori, altfel nu ar fi existat un Luchian. Lui Valeriu îi erau cunoscute toate aceste partituri și multe altele. I-a făcut deosebită plăcere să le întrepătrundă și să compună liber. Și-a permis să se joace pentru a crea ceva nou și a duce în față arta figurativă românească. Abordând tematici clasice a reușit să redea picturii ce e al picturii, imanența unei naturi statice, serenitatea oferită de un peisaj, avalanșa cromatică ce animă o floare. Toate acestea acompaniate de acea îmbinare de ludic și tragic ce ne caracterizează atât de mult pe noi românii. Vor exista întotdeauna răuvoitori și neavizați care se vor încumeta să afirme că Pantazi i-a furat pipa lui Pallady, că s-a inspirat mai mult decât trebuia din picturile lui Dărăscu sau că expresionismul abstract redat de dânsul a fost doar o nouă abordare a unei tematici adânc erodate. Îi voi întreba, ar fi avut Columb faimoasa caravelă cu care a descoperit lumea nouă dacă nu ar fi inventat anticii triremele? Un privitor onest își va da seama că Pantazi nu a făcut decât să ne reamintească cât de multe mai are de oferit pictura, figurativul și temele consacrate pe care mulți le cred sortite desuetudinii. Epoca modernă vrea ca artistul să ofere numai abstract. S-a ajuns în acel punct în care orice linie curbă trasată la întâmplare pe o pânză, orice cui înfipt într-o ulucă să fie considerate artă. Se vrea ceva nou de la artă, oricare ar fi prețul, chiar dacă ar însemna să uităm scopul imuabil al artei, acela de a dezvălui frumosul, și datoria sfântă a artistului, aceea de a crea o reprezentare mai frumoasă decât poate izvorî din natură. Ultimul cuter de la Sulina Într-o lume în care nu numai direcția dar și sensul în artă par pierdute, Valeriu a reușit să se exprime sincer și conclusiv fără să compromită sufletul artistului din el. Pentru că a înțeles și nu i-a fost frică să recunoască primatul culorii, pentru că ochiul i-a fost antrenat să iscodească orice compoziție în care frumosul se putea dezvălui, pentru că a știut de la bun început că norocul nu îi poate favoriza decât pe cei pregătiți, pentru că a urmat sfatul lui Baba și a găsit locul unei pete de roșu. Când te uiți la un Pantazi îți poți da seama că cerul nu este constituit doar din nuanțe de albastru, că atât dânsul cât și apa sunt tot timpul un cumul de reflexii și refracții ce mărginesc ca două oglinzi întreg pământul ce stă la mijloc. Ultimul cuter de la Sulina [1] ne oferă un exemplu edificator al modului în care întreg uscatul își are originea în uniunea boltei cerești cu elementul indispensabil al vieții. Contemplând tabloul, o îndoială ne este sădită, ochii cercetează, iar mintea începe să analizeze care este de fapt oglinda și care imaginea reflectată. Jocul umbrelor este dezvoltat atât de subtil încât pictorul își permite să valorifice surse fictive de lumină. Deși nenaturale și bizare acestea conferă accentele indispensabile unei compoziții ce evocă sentiment și exuberantă. Saga luminii și întunericului este exhaustiv redată în Gondolierul Șchiop . [2] Mai mult decât o simplă Veneție, tabloul ne descrie călătoria anevoioasă întreprinsă de arhetipul omului însetat de dreptate. Confruntat mai întâi cu răul, acest veteran călit de soartă se îndreaptă tot timpul cu văzul spre grădinile perene ale paradisului. Când privești un Pantazi realizezi că linia orizontului nu este dreaptă. Vrem doar să credem asta, pentru că e în natura noastră să gândim geometric, să creăm limite pentru a ne sprijini universul, pentru a rămâne lucizi în fața unei mări de necunoscut. Contemplând orizonturile măiestrite de Pantazi am ajuns să înțeleg că micile imperfecțiuni contribuie și ele la perfecțiune. Dacă spiritul ludic și veselia nemarginită a pictorului sunt ușor de surprins datorită bogației cromatice a tablourilor, pentru a observa manifestări melancolice este nevoie de o cercetare mai îndelungată. Adesea îl regăsim pe Pantazi metamorfozat într-un copil care se plimbă cu bunica sa. Tot timpul cu spatele la privitor, îndepărtându-se, îndreptându-se spre povestea descrisă de tablou. Drumul spre Dunărea albastră ilustrat în tabloul intitulat Turtucaia [3] evocă o călătorie de perpetuă regăsire a resorturilor necesare confruntării atât cu monotonia cotidiană cât și cu nimicnicia vieții. Doar în rememorarea copilăriei îndrăgite de noi toți, acel izvor nesecat de serenitate, putem găsi sursa de energie care să ne redea determinarea, să ne hrănească volițiunea. Acel moment de maximă puritate și inocență la care nu mai putem reveni. Aceeași lipsă de comutativitate trebuie aplicată și picturii în general. Nu putem să ne întoarcem la ce a fost, dar asta nu înseamnă că nu putem învăța să ducem mai departe stindardul pe noi culmi. Artistul trebuie să aibă curajul să exprime și să se exprime liber, dar trebuie în același timp să își conștientizeze imensa responsabilitate etică si morală. Exprimându-se, el inspiră, inspirând el modelează fanteziile altora. Este singurul capabil să dezlănțuie întreaga putere a creativității umane. Pantazi a înțeles că avea o misiune și o datorie care flancau plăcerea lui de a picta. Ghidat atât de extazul creatorului cât și de datoria de a proteja templul frumosului, a mânuit pensula cum numai un maestru putea și a dat lumii culoare. Foto 1980 Foto 2015 Autoportret - ? Autoportret - 1988 Portret de Ion Pantilie - ? Portret de Paul Mecet - 2013 Referințe [ modifică ] ↑ eAZI - Puterea picturii - articol de A.C. din 13 octombrie 2016 - accesat 16 octombrie 2016 ↑ Pictorul din strada Mecet numărul 15 - Coperta I-a din Revista Cafeneaua Literară Pitești, nr. 11/166, 14 noiembrie 2016 , Anul XIII ↑ În Catalogul editat pentru Expoziția retrospectivă Valeriu Pantazi intitulată „Un gând pus în poveste” - 12 - 30 octombrie 20016 de la Galeria de Artă Calea Victoriei 33, sub patronajul Teatrului de revistă „Constantin Tănase” din București


content:
Poezii deosebite sau cântece de lume, din care, unele sânt culese de alții, iar altele originale de Anton Pann. Tipărite în privilegiata tipografie din București 1831. Crez că la mulți va aduce mirare pornirea mea spre a da prin tipar la lumină niște poezii ca acestea. Știut fiind însă la cei mai mulți din obște că aceste poezii de multă vreme avându-le manuscrise, unele adunate de la alții și altele chiar de mine compuse, mai tot dauna aveam silă de către prieteni, a le da izvoade, și cu aciasta mi se pricinuia zăticnire dela alte lucruri mai folositoare. Pentru ușurarea mea dar, și pentru a prietenilor mulțumire m-am îndemnat a le tipări. Priimească, mă rog de ocamdată aceste și văzând că sânt primite cu dragoste mă voiu îndemna ale da și altele. Cuprins 1 Cine simte înțelege 2 Grele chinuri m-a cuprins 3 Un comit când să arată 4 Cerule cum nu ai milă 5 Trist filo milo 6 Suflet altu n-are 7 Tinerețea-m să petrece 8 Cine zice că amorul 9 Tot mâhnire pentru mine 10 Când un suflet înelege 11 Că ai putere 12 Eu sânt mai mică 13 Ceasul cel de despărțire 14 Sus pă cer cum e o lună 15 La doi ochi ce sânt din fire 16 Ați fi rob îmi este fală 17 La obrazul ce mă-nchin 18 Oglinda când ț-ar arăta 19 Cât e zioa de frumoasă 20 Ochilor ajung atât 21 Afrodită întristată 22 În flacăra carea mă arz 23 Firea de te a-npodobit 24 Tirană să te numesc 25 Cum nu socotești vr-o dată 26 Îți arăt cu jurământ 27 Ochișori frumoși 28 Cu lanțurile ce le-ntinzi 29 Cine are piept să poarte 30 Haină ești la toate 31 Suflet hain nu-i păcat? 32 Cu inima aprinsă 33 Pâna când nu te iubeam 34 Pâna când ești la stat 35 Până când un soare 36 Tinereșe frumusețe 37 Jurământ l-a mea iubită 38 Osebire amară 39 Gândesc să plec să mă duc 40 Cum plec de la dumneata 41 Tot de dor, de dor, de dor 42 Cine pătimește cine 43 Spune inimioară spune 44 Vai de doi ce să iubesc 45 Dragostea, fohul, de dor 46 Vezi cu ochii și nu-m crezi 47 Oi să mor, ah oi să mor 48 Mă topesc eu pentru tine 49 Bată-l Dumnezeu d-amor 50 Ah! o păsărică 51 Aluniță luminătoare 52 Munților fiți mărturii 53 Azi, râz, vorbesc și glumesc 54 Cum ziceai că mă iubești 55 O! Iubita mea ce dulce 56 Stăpâna inimii mele 57 Săgeți de dor arzătoare 58 Primăvara cum sosește 59 Florile cum să ivesc 60 Cum sosește primăvara 61 Primăvară timp frumos 62 Primăvară cum s-arată 63 Trecut-au primăvară 64 Chitar muz-armonicească 65 Bine este totdaună 66 D-ar fi aurul ca să poată 67 Noi fetele vizitate 68 Nimic nu-i ca vinu 69 Veniți cu toții dinpreună 70 Când bem mai mult vin 71 O! Veselie la masă Cine simte înțelege [ modifică ] Cine simte – înțelege Că este firească lege A pătimi or ce om. Chiar ș-acel ce să arată, Că simțire nu-i e dată Cât la piatră, sau la pom. Și acela pătimește, Ca un dobitoc trupește, Pricina făr-a-ntreba. Dar ș-un suflet ce pricepe Leagea astă când să-ncepe, Nu poate să zică ba. Asta lege necurmată La mine tot deodată, Cu nașterea s-a- nceput. Și d-atunci cât vârsta crește Sufletul tot pătimește Încetare n-a avut. Nici crez că-m ajunge viața Ca să văz tăiată ața Patimilor sufletești. Sau să poată vre o dată Norocirea fi schimbată Sufletelor omenești. Grele chinuri m-a cuprins [ modifică ] Grele chinuri m-a cuprins, În mine foc s-a aprins. Ochii singuri mă vădesc, Ce firește pătimesc. Și m-arăt învederat, Că-s cu totul înfocat. Zioa trec mai cu ușor, Noaptea-m vine greu să mor; Când din somn-mă pomenesc, Nu știu cu cine vorbesc: Din așternut mă râdic, Stau, mă uit, nu văz nimic. Vorba, mintea ci-am avut, Cu totul o am pierdut. Umblu râzând și gândind, La un nu știu ce poftind. Flacăra ne mai scăzând, Ș-ațâță mai mult arzând. Gândul voea mi-am stricat, Caut, privesc, ne-npăcat. Mințile mi le-am zmintit, Vorbesc tot ca un uimit. Și câte acuma zic, Nu știu, nu pricep nimic. Un comit când să arată [ modifică ] Un comit când să arată, Între stele sus pe cer. De lumina razei sale, Cele lalte stele pier. Ține sciptrul fericirii, Și arată luminat, Cumcă este nu-s din fire, Spre un semn prea minunat. Și cu cât să zăbovește, Razele lui să întind, Și d-a Soarelui lumină, Nici de cum nu să cuprind. Pâna când să îm plinește Semnul ce a arătat, Și apoi fară-ndoială Vezi comitul întrupat. Dobândește altă fire Și să face un trup viu, Căruia după drepatate Am pornire rob să-i fiu; Și să mă închin la dânsul Că are un dar firesc, Am tămădui durerea De carea mă prigoresc. Are și altă putere Trăgând chiar ca un magnit, Și preface or ce jale Au nu-i suflet mâhnit. Apoi la așa putere care face un mort viu Oare? Nu mi să cuvine; A hotărî rob să-i fiu, Ah! Comit, comit! Cerule cum nu ai milă [ modifică ] Cerule cum nu ai milă De o stea fără de vină Carea mi s-a fost ivit, I-ai fost dat loc între sfere Și acum o văz că piere Cu un chip ne potrivit. Carea dacă n-avea parte Să stea între cele lalte Precum s-a alcătuit. Pentru ce tu ai lăsat-o Ș-apoi iară ai luat-o Stricând chip orânduit? Pentru ce atâta raze A arătat la obraze Și apoi s-a înnegrit? Dacă era să nu fie De ce i-ai dat drum să vie Cum de nu o a poprit? Pentru ce să strălucească Ș-apoi iară să lipsească Când ia nu te-a supărat? Pentru ce o faci să piară Când pentru ia firea zbiară Cu suspin ne-a stâmpărat? Pentru ce ia fiind blândă Îi orânduești osândă Ca când n-are și ia loc? Pentru ce ofaci lipsită Când și ia este planită Și are din fire foc… Trist filo milo [ modifică ] Trist filo milo Tu cânți cu daruri multe Tu cel mai rău îl faci milos Silindu-l să te asculte, Inimă rupi d-om simțitor Gârlă pornești de lacrămi, Când spui cântând cu mare dor Tristele tale patimi, Și Eu prea jalnic te găsesc Cu inim-amărâtă Cu tine mult mă potrivesc Lumea-m este urâtă La tine viu aici în crâng Mă rog nu-ți fie silă La omeni nu voiu să mă plâng La inimi fără milă. Nu fugi, stăi, nu-ți sânt vrăjmaș, Eu nu am colivie Ci sânt simțitor pătimaș Si voiu tovaroșie, Viu ca să plângem însoțiți Spuind cu-ndestulare La frunze la copaci pârliți A ta ș-a mea-ntristare. Suflet altu n-are [ modifică ] Suflet altu n-are Chin ast fel de mare Foc ast fel de greu. Trăesc moarte vie Fără să mă știe Altul decât eu. Zioa nu-mi dă pace Noaptea n-am ce face Greu-m-e într-ascuns. Unde cer dreptate, Surdă răutate, Nu-mi dă nici răspuns. Mă-ntinz în putere Cu glas cu vedere În sus și în jos, Nu-e nici o fire Să aibă pornire Am fi spre folos. Ce e sus ascunde Cine știe unde Supt acea perdea. Carea n-o ridică Zicând că e frică, Nu-l puteam vedea. Ale lui slugi sfinte, Mii de seci cuvinte, Celor ce vorbesc. Care nu-i cunoaște Că sânt vulpi, șarpi, broaște, Ce-n zadar trăesc. Vii la omenire, Mai rea nesimțire, De piatră sânt toți. Mai d-aproape rude Mai rău nu aude D-ai striga cât poți. Nu găsești ființă, Să aibă credință Nici într-acel cias Când paharul morții Stă în pragul porții Alt ci-a mai rămas? Căci n-am o putere Să trec printre sfere, Doar va fi vrun loc. Unde e astâmpăr Nici vânz, nici nu cumpăr N-am stăpân noroc, Un loc prea departe De vecinică moarte Ci-acum pătimesc, Numai pentru nume Că mă aflu-n lume Și adecă trăesc. Tinerețea-m să petrece [ modifică ] Tinerețea-m să petrece Tot cu amar și cu chin, Că nici un minut nu trece Dintra dânc să nu suspin. Crez că mai sunt ș-alți ca mine În lume ne fericiți, Însă tot trăesc mai bine Nu-s atât ne norociți. Numai eu avuiu în viață Triste zile d-apurta, Și tot în loc de dulciață Amărăciuni d-a gusta. Nici nu-m trece o-ntristare Alte mă coprind în loc, Și de-m trece oarecare Alte s-aprind mai cu foc. Ah! mi-am urât și viață Cu ast fel de traiu amar, Dacă n-a fost cu dulceață Ce mai trăesc în zădar? Strig moarte, moarte grăbește Vino îți zic mai curând, I-am viața nu-m trebuește Să mai trăesc pre pământ. Cine zice că amorul [ modifică ] Cine zice că amorul Nu suppune inimi tari, Și că nu poate cu zorul A robi suflete mari. Acel om cu ori ce pază S-au cu armă de va vrea, Meargă numai și să-l vază Să-i râză tirana mea, Nu-i zic să-i auză glasul Nu-i zic să-l vază de tot, Că își va perde compasul Ș-atunci nici îngerii pot, Tot mâhnire pentru mine [ modifică ] Tot mâhnire pentru mine Norocul a hotărât, Și cumva de-i cer vr-un bine Mult mai mult îl întărât. Lacrămile de-n-tristare Ce din ochii-m nu să șterg, Trecere credința n-are Nicăiri or-und-alerg. Ne simțirea este fire La câți pot da ajutor, Ah! nu e tămăduire Nici decum la al meu dor. La voi viu semeți mormânturi Care toate biruiți, Sfârșind ale vieții vânturi Un pumn de pământ popriți. Ah! Voi ce sânteți scăpare Celor goniți de noroc, Voi vedeți trist a mea stare Ca să scap voi dați-mi loc. Dela voi eu voiu pricepe Binele odihnitor, Și a trăi voiu începe Când toți m-or jeli că mor. Când un suflet înelege [ modifică ] Când un suflet înelege Că-alt suflet să va robi, Ș-au hotărât să se lege Fără sfârșit al iubi. Nu poate cu nesimireț Să stea ne cunoscător, Trebui să-i dea răsplătire Cu asemenea odor. Și eu fără îndoială Gândul când te-am înețles, Am dat și făgăduială Să-ți fiu ție rob ales. Tu zici că cel din tâișu bine Numai în mine găseti, Și eu mult mai mult în tine, Și voșesc ce tu voșeti. Vino dar numai ochi, gură, Inimă ,suflet și trup, Să facem o legătură Cu noduri ce nu să rup. Să unim aceste toatei Și amândoi noi să fim,un adevăr, o dreptate, Ș-o dragoste să slăvim. Că ai putere [ modifică ] Că ai putere Să dai durere, La ori ce fire Și mângâiere Am mărturie Cu datorie, Un om ce are Filotimie Tu ești supt Soare Moștenitoare, Mie stăpână Mângâitoară. Izvor din fire Plin de simțire, Cu daruri multe Milostivire. N-ai trebuință De sirguință, Că toată lumea Îți dă credință. Care dar minte Ceia ce simte, Ar face tagă Ăstor cuvinte. Așa persoană Ca o Icoană, Ar fi să aibă Și o coroană. Eu sânt mai mică [ modifică ] Eu sânt mai mică La toți supusă, Slujesc de frică La ce sânt pusă. Nici o sorț tie La trebi de casă, Grijile mie Toate le lasă. Cenușăreasă Toți mă numește, Slujbă tot deasă Mie-m găsește. Sânt ne văzută Vatra-m e locul, Unde-n colț mută Șez și fac focul. Eu sufer multe Nădăjduită, Ca să s-asculte O oropsită. Ne vinovată Crez că eu poate, Cerul vr-o dată Am da dreptate. Ceasul cel de despărțire [ modifică ] Ceasul cel de despărțire În semnat cu mâna ta, L-am înțeles cu mâhnire Ci te rog nu mă uita. Cale bună prea iubită Dar inima mea ș-a ta Fie-n veci ne despărțită Și te rog nu mă uita.(20)pag. Și te du unde îți scrie Ai tăi dela casa ta, Și să-i vezi cu bucurie Dar te rog nu mă uita. Și or pă unde vei trece Și la ce te vei uita, Inima să nu ț-o plece Ah! te rog nu mă uita. Și eu or unde voiu merge Soarta-ncotro m-o purta, Din inimă nu t-oi șterge Ci te rog nu mă uita. Și d-om avea sănătate Vremea îi va arăta, Sus pă cer cum e o lună [ modifică ] Sus pă cer cum e o lună, Așa ești pre pământ ună. Arunci din ochi raze line, Cu nuri de dulciață pline. Fireasca ta frumsețe Nu să află-n alte fețe. Tu ești ună între toate, Asemeneț nu să poate. Ah dar, cum ești de frumoasă, De vei fi și credincioasă. Atunci îți zic să știi bine, Mă și jertvesc pentru tine. La doi ochi ce sânt din fire [ modifică ] La doi ochi ce sânt din fire Plini de nuri și de simțire, Urmează ca să se-nchine Urând, nevrând, fiește cine. Căci dintr-o căutătură Viață dau și viață fură. Sânt deprinși tot a supune Ș-a robi făr-de minune. Acești ochi plini de putere Cătându-mi cu mângăere. N-au zăbovit să găsească Lesnire să mă robească. Dar și eu făr de sfiială De dedeiu făgăduială. Rob să le fiu în vecie Cu multă stătornicie. Acest dulce de rob nume Să-l port și pă ceia lume Ați fi rob îmi este fală [ modifică ] Ați fi rob îmi este fală Rău te aflu la ndoială, La ochi ce au din fire Osebiți nuri și simțire. Este cătră toi o lege Bucuroși robi să se lege. Cu cât mai vârtos la mine Un om ce moare de tine? Oi să pociu sta înpotrivă La legi-aa milostivă. La obrazul ce mă-nchin [ modifică ] La obrazul ce mă-nchin Văzând daruri pă deplin. Unite cu nur firesc Nu pociu să tăgăduiesc Că rob credincios îi sânt Pân voiu întra în pământ. Singur! Eu așa mă leg De vreme ce înțeleg, Alt fel nu pociu a trăi, Făr de a mă chinui. Nu găsesc nici un cusur Pe razele lui mă jur Dea ceia m-am hotărât Cu dulcele lanț de gât, Răbdând în veci să-i robesc Știind că mă fericesc, Așa lui m-am închinat De când l-am întimpinat. Oglinda când ț-ar arăta [ modifică ] Oglinda când ț-ar arăta Întreaga frumuseța ta Atuncea și tu ca mine, Te-ai putea- nchina la tine. Dar fi mijloc să te privești Așa-ntocmai după cum ești Și idolatrie Ț-ai aduce tu ție. Dar ia t-arată mai puțin De cât cum ești și nu deplin, Fiindcă cum te și vede Toată puterea își perde Ochii în ia când iți arunci De tot să-ntunecă atunci, Și de te și arată Dar nu adevărată. D-aceia nu da crezemânt Oglinzii cei cu scăzământ. Că-ți face înșălăciune Și mai tot minciuni îți spune, Ci pre cât ești să știi de vei Dă credință ochilor mei Fiind că nu te-nală Cât e zioa de frumoasă [ modifică ] Cât e zioa de frumoasă Lâng-o noapte-ntunecoasă, Așa ești și tu-ntru toate, Hotărât, nu să mai poate. Singură ești numai una Carea ai luat cununa, Darurilor de la fire Mai pre sus de omenire; N-ai potrivnică supt soarei Șu mă jur, și puiu prinsoare; Că ești mai deosebită Și cu toate-npodobită. Frumusețe, înțelepciune, Vorbă, duh și istăciune, De văz toate-npreunate Și la tine adunate. Ah! Dar cât ești de frumoasă De ai fi și credincioasă. Atunci sufletul din mine Să-l fac jerfă pentru tine. Ochilor ajung atât [ modifică ] Ochilor ajung atât Numai plângeț-amărât, Vreme este să uscați Păraele, ce vărsați. Și tu limbă ce tăcuși Ca o mută pân-acuși Desleagă-te ca să-ți spui Focul, unde te supui Pieptule ce până azi Nu știui decât să arzi Aflând acum unde mergi Bate în ciasuri întregi. Mâinilor nu vă-nlemniți Ci vă dați să pipăiți, Și să strângeți binișor Acel minunat trupșor. Picioarelor alergai Săraci numai trepădați. Duceți-mă să-ntâlnesc Stăpâna care-m slăvesc. Iar voi veze ce-mi țineți Sufletul, acum vedeți. Făr-de spațiu sărutând Să-l faceți teslim râzând. Afrodită întristată [ modifică ] Afrodită întristată Și jos pre pământ ești dată, Frumsțe îndestulată De duh foarte cuvântată. Te zări d-abia pre tine Și te hotărî lipon, Căria i să cuvine Ca să-i fie clironom. Și zimbind îți lasă ție După cum s-a cuvenit, Sciptrul său de-npărăție Și puternicul magnit. Dăruindu-ți o putere Ca să poți să stăpânetși, Și să tragi la a ta vrere Inimile omeneti. Dar când te-au făcut stăpână Pe tot neamul omenesc, Țe-a zis, să fii și blajină Cătră cei ce te slăvesc. Iar să nu t-arăți tirană Și judecătoriu ne drept, Cătră un om ci-are rană Și atâta foc în piept. Dar să vede amăgită La cel dupre urmă gând, Și stăpână afrodită Căci tu când mă vezi plângând; Nu că numai milostivă Nu-mi ești nici decum atunci, Ci te arăți și-nprotivă D-ale ei sfinte porunci. În flacăra carea mă arz [ modifică ] În flacăra carea mă arz În loc de chinuri și necaz Găsesc tot mângăere Dulciață și plăcere. Ca pervaneaoa am ajuns Nu e vr-un lucru de ascuns, Căci singur alerg de voe Întru în foc făr de voe. Când nu te văz îngheț de frig Voiu să te văz și să mă frig, A ochilor tăi rază Îmi place să mă arză. În focu-ți când mă prigoresc Atunci mă număr că trăesc, Atunci mă număr cu viață Altmintrelea sânt de ghiață. Astă parte mi-am ales Din flacăra-ți să nu mai es, Nici că voiu să am scăpare D-un foc, ce raiu mi să pare. Să arz trăind, să mor arzând Ș-al tău obraz ne mai văzând, Să-m pară focul viață Și moartea o dulciaă. Așa m-am hotărât să fiu Cât voiu trăi și voiu fi viu, În piept purtându-ți focul Să-mi fericesc norocul. Iar când pe urmă voiu muri Nici de morți nu mă voiu feri, Și voiu spune la oricine Că așa mi să cuvine. Firea de te a-npodobit [ modifică ] Firea de te a-npodobit Cu acest nur dosebit, Dar nu te-au făcut geallat Să omori fără păcat, Nici ț-a zis, te fac, șină, Oricine ți so-nchina, Om sarăl numaidecât Sau fiți măcar urât. Ci poate ț-o fi și spus Că trebue p-un suppus, Cât ti-o iubi, să-l iubești Dup-ale ei legi firești, Apoi mie căci mă-nchin De ce-mrăsplătești cu chin? Și cu moarte drept hair Nu știu nici cum să mă mir, Căci în starea carea sânt Nu găsesc nici un cuvânt, A îndemna să faci morți Pentru frumusețea ce porți Tirană să te numesc [ modifică ] Tirană să te numesc Nici nu voiu, nici nu-ndrăsnesc. De vreme ce mie-m placi, Și cu moartea care-mi faci. Atâta numai îți zic, Să n-o numeri drept nimic. Și drept băgătela chiar, A mă omorî-n zadar. Ca să nu-ți fie vrun cias, Pentru câte trag ș-am tras. Să vezi nește răsplătiri, Și singură să te miri. Cum nu socotești vr-o dată [ modifică ] Cum nu socotești vr-o dată Că ești și judecată. Carea-n treabă pă ori cine, De a făcut rău, sau bine. Și gândind la răsplătire, Să-Și vii singură-n simȘire. Și să lași atâta rele, Care faci inimii mele, De gândești că n-o să-ți vie, Câte mi le faci tu mie, Vei vedea vr-o dinioară Cât de mult o să te doară, Ale mele toate zise, Ce le numeri tot drept vise, Și drept basne așa nume, Ai greală, lasă glume, Și înțelege, te deșteaptă, Că judecata t-așteaptă, Unde n-or să fie jocuri, Câte-mi dai dureri și focuri, Vrei să dai răspuns la toate, Câte una când l-oi scoate, Arătând din ce pricină, Mai căznit ne având vină, De aceia de-țe teamă, De dreptate bagă seamă, Nu vărsa în zadar sânge Ce atunci te poate plânge, Ci îți vin-o în simțire Și cunoaște că din fire, Nu poți face strâmbătate Unde vezi numai dreptate. Îți arăt cu jurământ [ modifică ] Îți arăt cu jurământ Că a nu sta la cuvânt, Ș-a strica paroala dată Nu te credeam nici odată, Tot deauna socoteam Și a crede mă sileam, Că poți fi deosebită Și la cei voiți robită, Iar acuma pe dintreg Începui să înțeleg, Că la câte îmi vei spune Nici un temeiu nu pociu pune. Când îmi zici că mă iubești Te leșini, te prăpădești, Când te văz iar cu schimbare Și deosebire mare, Apoi nici aci nu stai Și tot pricină îmi dai, Și te arăți cu durere Mai cerând întemeere, Nu știu și eu ce să zic Că or ce voiu face stric, Cum voiu gândi am greșală Căci dragostea mă înalșă, Nici într-un fel nu te-apuc Că ești chiar ca un năluc, Și asemenea ca luna Ce să schimbă totdauna, Ci dar mă rog să mă erți De vreme ce-n doă părți Și să-nduplecă cuvântul Dincotro îți bate vântul. Ochișori frumoși [ modifică ] Ochișori frumoși Dulci și mângăișui, Ce stați mânioși? Voi vă bucurați, Când mă-ntâmpinați. Iar nu vă-ntristați, Vă știam porniți, Să mă miluiți Voi mă chinuiți. Ș-acum mă pricep Că sât la gazep, Nu știu ce să-ncep. Că să vă-nblânzesc, Căci mă tot sfiesc, Să vă necăjesc. Vinovat nu sânt, Vă fac jurământ, Și cu ce cuvânt? Să vă necăjiți Și să urgisiți, Pă un cel robiți. De sânt vinovat, Spuneți-mi curat? Să știu-devărat. Ce fel să urmezu, Să vă-ncredințezu, Și cum să-ndreptezu. Ochișori cu haz, Lăsa-ți acest tarz, Căci de mult mă arz. Cu lanțurile ce le-ntinzi [ modifică ] Cu lanțurile ce le-tinzi, Din ai tăi ochi rănitori? Știu bine că inimi prinzi, Nu pasări privigători. Și-nc-ai după ce le prinzi, De ce nu le și omori, Ci numai vei să le prinzi, Cias pă cias de mii de ori. De arzi până le deprinzi Cu flacără, de faci haz, Apoi de-am le desprinzi Pentru mai mare necaz, Încât te faci că desprinzi Cum și mrejile le uiți Și că aprinzi cât coprinzi Cu ochi-ncotro te uiți. Acestea de ni le vinzi Drept marghioli te-amagești Minților ce sânt oglinzi, Că văd curat ce gândești Cine are piept să poarte [ modifică ] Cine are piept să poarte? Focuri și dureri de moarte Și să fie odihnit, Suferind cu mulțămită Așa patimă cumplită Făr d-as-arăta mâhnit. Numai eu mă văz în stare Că mă arz făr-de-ntristare Și râzând să mă topesc. Numărând drept datorie A muri cu bucurie Pentr-aceia ci-o iubesc. Mulți gândesc că despărțire N-am din cei fără simțire Piatră zic că sânt și fier. Văzând ast fel de răbdare Făr-d-avea asămănare Și să miră cum nu pier. Măcar că au și dreptate De urmări aa ciudate Toți de obșta să mira. Să am moarte drept plăcere Și să sufer cu durere Făr-de-a nu mă supăra. Dar greșesc, că n-au știință Că cu poftă și voință A răbda este dator. Cine e să te-nțăleagă? Și o mucenie-ntreagă, Nu că e nesimțitor. De aceia, cu-ntregime, De simțiri, nu cu prostime, Că cât ești înțelegând. Ș-al meu suflet te iubește, Și de voe să trudește, Și să bucură arzând. Dar mă rog de înțelege, Că la pieptu meu e lege, Pentru tine a ofta. Ș-a răbda dureri și chinuri, Patimi, focuri, și suspinuri, Și a nu să văeta. Și rămâi încredințată, Că d-oi muri vro dată, Tot același fiind eu. Că și-n iad și fite unde, Voi striga făr de ascunde, Că tu ești amorul meu.(42)pag. Chiar de nu mă crezi pe mine, Întreabă și pă ori cine. Și vezi câte pătimește, Un suflet ce te iubește. Întreabă dar și pă lume, Și să vezi că nu sânt glume. Că necazurile mele, Carele petrec cu ele, De lacrămi varsă părae, Cu o groaznică văpae. Cât și suflețelu-mi este, De ohtături multe dese. Și un cias nu văz odihnă, Ca să dorm vreodată-n ticnă. Durerile îmi sunt hrană, Și mângâere la rană. Mă arde făr de măsură, Și slăbesc făr de căldură. Că sânt bolnav din picere, Și murind o fac tăcere. Când nu te văz le am chinuri Și când te zăresc leinuri, Haină ești la toate [ modifică ] Haină ești la toate La câte te-am rugat, Îmi zici că nu se poate Mă mir ce ț-am stricat, Răpui cu a ta fire Fără milostivire Viețe Omenești, Izvor ești plin de haruri Dar ai ș-aceste daruri Faci haz să pedepsetși, Suspinurile mele Și desele ohtări Vei să le ai pre ele Ca niște desfătări, Te bucuri dușmănește De cel ce te iubește Văzându-l întristat, A căruia-ntristare Va să t-aducă-n stare Să plângi ne încetat, Căci carele rănește Al altuia amar Păcatul îl gonește D-ai fi râvna-n zadar, Ia-ți seamă dar vezi bine Că nu ți să cuvine Cumplit să pedepsești, Prea cela ce-ți arată, Și dragostea îi faptă Prea cela să-l iubeti. Suflet hain nu-i păcat? [ modifică ] Suflet hain nu-i păcat? Să mă vezi tot înfocat, Și dintru adânc ohtând, În chinuri petrecând. Ajungă cât mai trudit, Că doar de-ai fi mulămit, A mă vedea pătimind, Și cu necazuri trăind. Fericire n-am avut, Din ciasul ce te-am văzut, Ce pururea-nprotiviri, Suspinuri și tânguiri. Tocmai ca o pervenea, Să arde inima mea Și nu are rezământ, La nimenea pre pământ. Am hotărât și voesc Cât voiu avea să trăesc Pe alt chip să nu iubesc De cât pe care-l slăvesc. Cu inima aprinsă [ modifică ] Cu inima aprinsă În flacără nestinsă, Zioa noaptea ohtez. Am spune chin prea, Dorul și tânguirea, La nimeni nu cutez. Ticălosul de mine, Câte o dată-m vine, Să viu ie să- spun. Inima mă oprește, Mă ține, mă sfiește, Și d-aceia răpuiu. Numai prin mijlocire, Când avem întâlnire, Cumva să te zăresc. Chinurile mă lasă Nicăierea nu-m pasă Focul îm răcoresc. Apoi fără de vrere Când te perz din vedere Mai cumplit pătimesc. Pâna când nu te iubeam [ modifică ] Pâna când nu te iubeam Unde mă culcam dormeam. Acum de când te iubesc Nu pociu să mă odihnesc. Răpuiu mă sfârșesc de dor Fără nici un ajutor. Arz mă frig în mare foc N-am astâmpăr la un loc. Suflet nu me-a mai rămas Ohtând mii de ori pă cias. Cu totul m-am prăpădit Mințile mi s-a zmintit. Es din casă mă duc, Nu știu încotro s-apuc. Viu iar mă întorc și șez Stau în loc și suspinez. Inima mea vai de ia De la tin-nu să mai ia Pâna când ești la stat [ modifică ] Minunată ești la stat Și nostimă la umblat. Ai doi ochișori frumoși Blânzi cu totul mângâioși. Rănind cu privirea lor Inimile tuturor. Iscusită, și cu haz De suppui or ce obraz Omori inimi tari pă loc. Și le aprinzi cu greu foc. Răpind simțiri tinerești Îi fermeci, și îi uimești. Aprinzându-i cu amor Și de tine să omor. Până când un soare [ modifică ] Razele de la un soare Cele prea strălucitoare, În fața ta luminează Cât firea să minunează. Ai ochi frumoși peste fire Înpodobiți cu simțire Care cu a lor privire Aduc minților uimire. La trup ești îndelecată Potrivită minunată Încât cin te zărește De o dată să rănește. Ună ești tu între toate Asemeneați nu să poate Cu totul înpodobită Tocmai ca o afrodită. Uită-te cu milă puică Nu trece ca o nălucă. Țineț-i ochișorii bine Și te uită drept la mine. Inima mi-o știi prea bine. Nu trebue d-ați mai spune. Caută fii miostivă, Cum urma tot în grotivă. Ogrăvindu-mă în față Să-m scurtezi a mea viață. Tinereșe frumusețe [ modifică ] Tinerețe Frumusețe Ș-alte daruri câte sânt. Isteciune ‘Nțelepciune La tine-s într-un cuvânt. Numai ună Te cunună Firea toată pre pământ. Căci or care Spre n-dreptare Te-arată cu jurământ. Altă fire Cu-mplinire A fi nu-i de crezământ, Afrodită, Întocmită Ești fără de scăzământ. Jurământ l-a mea iubită [ modifică ] Jurământ l-a mea iubită Făcusem strașnic, și sfânt, S-o iubesc ne osebită În pieptu-mi s-o am slăvită. Pân voiu intra în pământ, O acest fel dar finiță Legătură de amor Am scris-o p-o frunzuliță, D-un pom într-o grădiniță Verde, pentru vecinic dor. Ivindu-să însă-ndată Iute mânios un vânt Frunzulița fu suflată, Și în aer depărtată N-a mai rămas jurământ. Țintuit întru-ntristare Am rugat-o lăcrămând Să mai aibă adăstare, Poate iarăși vr-un vânt mare Îm va da frunza curând. Adio i-am zis finiță Și pieptul meu o ohtat Adio i-am zis zeiță, Și sărutând-on guriță De dânsa m-am depărtat. Osebire amară [ modifică ] Osebire amară Osebire ria, Osebire cu pară Osebire gria. Toată lumea-m pare Iad întunecat, Ș-a ei luminare ‘N negru înbrăcat. N-are cum nimică ‘N ia de fericit, Dacă i-am râdică A tău chip strălucit. Iar cu întâmplare Când te dobândesc, A le ei amare Nu le socotesc. Amor și rănire ‘N mine să unesc, Munci și chinuire ‘Ndată mă găsesc. La toate aceste Împotriva-ș sta Dar mai grea îm este Osebirea ta. Pieptu-m ticălosul Fără să-l dorești, Prea ne norocosul Tot îl pedepsești. Ș-a ta osebire N-are ne greșit Fără prelungire Oi să-m de-a sfârșit. Gândesc să plec să mă duc [ modifică ] Gândesc să plec să mă duc, Iar de un dor mă usuc. Și mă cuprinde o jale, Că mă depărtez în cale. Că d-un puiu mă despărțesc, Poate nu-l mai întâlnesc. Care m-a iubit cu milă, Ne făcându-i nici o silă. N-am ce face plâng! ohtez, Cu greu foc mă depărtez. Ci mă rog cu lacrămi multe, Ca dragostea să nu-m uite. Cum plec de la dumneata [ modifică ] Cum plec de la dumneata, Pă loc încep a ohta. Și nu știu-ncotro s-apuc, Nu știu unde să mă duc. Mă mir ce dor urgisit, Pentru tine m-a găsit. De nu poci nici un minut, Din gândul meu să te uit. Un cias de nu te-oi vedea, Nu-m vine-n loc d-a ședea. De-m pare că-n nebunesc, Până când te întâlnesc. Tot de dor, de dor, de dor [ modifică ] Tot de dor, de dor, de dor, Tot de dor văz c-oi să mor, Tot de dorul unui ce, Nu pociu spune pentru ce. Oi să mor să mă sfârșesc, Și un tainic nu găsesc, Paraponul ca să-m spuiu, Și focul să mi-l rapuiu, Că d-aș spune alt cuivaș Mă tem să nu-l fac vrăjmaș, Și-n loc să mă folosesc, Voi fi-n veac să mă căesc. Cine pătimește cine [ modifică ] Cine pătimește cine? Așa de cumplit ca mine, Vie, vie să mă vază, Vază, vază și să-m crează, Ah! ah! ah! cine mă vede, Vede ,vede și nu crede, Cu ce foc petrec în lume, Numai eu știu și un nume, Care și el pătimește, Ca mine să pedepsește, Acela care îmi crede, Acela cu dor mă vede. Spune inimioară spune [ modifică ] Spune inimioară spune Ce durere te răpune? Iartă ce te muncește, Ce boală te chinuește? Fă-o cunoscută mie, Ca să-ți caut dohtorie? Te rog fă-mă d-a pricepe, Boala din ce ți să-ncepe? Dă-m un cuvânt și-m răspunde, Arată spune n-ascunde? Dă-m un cuvânt și-m răspunde Spune inimioară spune? Ce durere te răpune. Vai de doi ce să iubesc [ modifică ] Vai de doi ce să iubesc Ș-între ei când nu-ndrăznesc, Inimile îș săgiată Și dragostea nu-ș arată. Amândoi ard într-un foc N-au astâmpăr la un loc, Umblă uimiți nu s-așază Tot doresc ca să se vază, Așa ș-eu fiind rănit Umblu tot ne odihnit, Că amorul e foc mare Dacă n-are-ncredințare Dragostea, fohul, de dor [ modifică ] Dragostea, fohul, de dor, Omoară pre om cu zor. Că de suspin și ohtat, Te-aruncă de zaci în pat. Vai amar! amar! amar! Ia vezi milă ia vezi dor, Ce câștigi de la amor? Că-n loc să te folosești, Cu patim te pomenești. Vai amar!... Că în dreptate nu țin, Nici măcar cât de puțin. Dacă stă la interes, La ce eu din minți să-m es? Vai amar!amar!amar! Vezi cu ochii și nu-m crezi [ modifică ] Vezi cu ochii, și nu-m crezi, Și mă-ntrebi? De ce ohtezi. Ohtez suflețelul meu, Că foarte îm pasă greu. Oi să mor de ah! și vai! Și dumneata știre n-ai. Că dorul m-a ohticat, Și suspinul m-a secat. Mă mir cum de nu gândești, Că sânt răsplătiri firești. De să-n torc mai cu prisos, Cătră cel necredincios. Oi să mor, ah oi să mor [ modifică ] Oi să mor, ah oi să mor Amărât, și plin de dor. Nu știu scris,nu știu făcut, Văz, că parte n-am avut. Oi să mor,ah! oi să mor, Fără nici un ajutor. N-am pă nimini nicăiri, Să-m dea ranii lecuiri. Vedeți traiu rău și trudit, Amărât și dosădit. Numai unii cu noroc, Și alții să ard în foc. Mă topesc eu pentru tine [ modifică ] Mă topesc eu pentru tine, Și nu-ț e milă de mine. Nu știu pentru care silă, Mai urât fără de milă. Că eu prea mult în credință Te-am iubit tot cu dorință. Poți să ei pliroforie, Fața mea spre mărturie. Ah! ajungă dar, ajungă, Atâta mânie lungă. Că e păcat pentru mine, Dar e rău și pentru tine. Bată-l Dumnezeu d-amor [ modifică ] Bată-l Dumnezeu d-amor, Că m-a prăpădit de dor. Zio, nopte, mă muncește, Trupul rău îm chinuește. Bată-l Dumnezeu d-amor, Că m-a prăpădit de dor. Nici un minut nu-m dă pace ‘N toată vremea n-am cei face. Bată-l Dumnezeu d-amor Că m-a prăpădit de dor, Mă usucă, mă slăbește, Viața îm ticăloșește. Bată-l Dumnezeu d-amor, Că m-a prăpădit de dor Umblu tot într-o uimire Pare că nu-m sânt în fire. Bată-l Dumnezău d-amor, Că m-a prăpădit de dor Și-m făcu ponos în lume, Că mă-nchin lui, pentru un nume. Ah! o păsărică [ modifică ] Ah! o păsărică, Mult odihna-m strică. Tot pricin-îm face, Nu mă lasă-n pace. Nu știu ce gând are, Asta ei urmare, Că prea îm arată, Față-namorată, Ivindu-să vine, Aprope de mine, Și îm ciripește, De mă-n nebunește. Când s-o arunc zboară, Când stau să scoboară, Nici va să se ducă, Nici nu să apucă. Astă păsărică, Ce liniștea-m strică, Altfel nu să prinde, Decât laț d-ai tinde. Aluniță luminătoare [ modifică ] Aluniță luminătoare, Și stele strălucitoare. Luminați mai cu tărie, Scumpa mea călătorie. Dați lumină înfocată, Pân cărarea-ntunecată. Să văz drumul d-a mă duce, La iubita mea cea dulce. Carea tristă și deșteaptă, Cu dor mare mă așteaptă. Ca să ajung cât mai tare, Să-m dea dulce sărutare. Munților fiți mărturii [ modifică ] Munților fiți mărturii Că prin voi călătorii. Cu sufletul plin de dor, Ș-ichima de dogor. Păduri copaci înfrunziți Și voi mărturii să-m fiți. Cu ce chin și cu ce foc, Am trecut prin acest loc. Râuri, ape mari și mici, Ce v-am trecut pân aici. Nu uitați cu ce nevoi! Am băut apă din voi. Mierlițe, privigători, Păsări dulci glăsuitori. Cântați și voi acest vers, La truditului meu mers. Azi, râz, vorbesc și glumesc [ modifică ] Azi râz, vorbesc și glumesc, Cu ceia ce o iubesc. Ș-amândoi ne mângâem, Foc și dor numai avem. Azi soarele-a luminat, Mai frumos, mai seninat. Că ceia ce doream, Acum cu mine o am. Azi luna a strălucit, Limpede mai îndulcit. Că ceia ce-am gândit, Acum o am dobândit. Cum ziceai că mă iubești [ modifică ] Cum ziceai că mă iubești, Nu gândeam să mă urești. Ș-atât să mă depărtezi, Cât nu vei nici să mă vezi Mă mir cum te-ai îndurat, D-al meu dor înflăcărat. Așa rău de te-ai scârbit, Și atât te-ai osebit. Dragostea ci-o arătai, Și nădejdea ce mi-o dai. I-am veac n-aș fi socotit, Să fiu așa oropsit. Ah! cerule-n nalt și sfânt, Tinde-ți mila pre pământ. Și-m dă al tău ajutor, Ca un drept judecător. O! Iubita mea ce dulce [ modifică ] O! Iubita mea cea dulce Stăi nu fuci, nu te duce. Așteaptă mă rog fierbinte, Să te întreb doaă cuvinte. Ce ți-am greșit? vin de-m spune, Nu grăbi d-a mă răpune. Or nu-ți aduci aminte? D-ale tale jurăminte, Când ziceai că pân la noapte, De min nu te vei desparte. Poate că nu ești creștină? De mă urești făr de vină. Du-te dar va veni vreme, De vei plânge, și vei geme Când te v-ajunge cu boală, A ta jurata paroală. Stăpâna inimii mele [ modifică ] Stăpâna inimii mele, Și scump suflețelul meu, Tu simți și cunoști prea bine, Cât de mult te iubesc eu. Amorul ce mă muncește, Mă silește să-ți vorbesc, Și să-ți spuiu cu îndrăzneală, Că cu totul mă robesc. Firea te-a făcut în lume, Cu un dor deosebit, Că cum te-am văzut îndată, Din acel ceas te-am iubit. Tot dauna d-un foc mare, Peptul meu fiind pătruns, M-a făcut fără-ncetare, Să suspinez într-ascuns. Inima mea cea rănită, Gândind să o tăinuiesc, Dar nu a fost cu putință, Că iar o destăinuesc. Cu toate că nu-ți lipsește, Aceste să ți le spuiu, Că fața mă dovedește, În dorul care răpuiu. Ah! Ce mare bucurie, În mine aș dobândi, Aciasta a mea iubire, De nu o vei osândi. Săgeți de dor arzătoare [ modifică ] Săgeți de foc arzătoare, Arunci din ochi când privești, Rănești inimi simțitoare, Or încotro te ivești. Arcuri crunte, și întinse, Din sprâncene-nfățișezi, De pornești focuri ne stinse, Aprinzi, suflet veninezi. Fiorii grele-nspăimântate, Dai din buze când zâmbești, Ațâți junghiuri, ne curmate, Robești, fermeci, minți uimești, Tolbe pline înarmate, Peste tot chipu tău porți, Pătrunzi piepturi de să bate, Și rămâi ca niște morți. Acest cântec ți-l fac dare, Și te rog să-l primești, Să-l ții pentru neuitare, În viață cât trăești. Primăvara cum sosește [ modifică ] Primăvara cum sosește Toată firea veselește, Pământul tot înverzește, Și de flori să-npodobește. Cucul cântă răurează Copacii în mugurează, Dumbrăvioară-nrămurează, Văzduhul în semnează. Pân grădini pân floricele, Și pân pomi pân rămurele, Cântă privigătorele, Și feluri de păsărele. Toate părțile răsună, Glasuri de părere bună, Și tinerii flori adună, De îș înpletesc cunună. Nu mai eu de întristare, Nici odată n-am scăpare, Ci tot în chin, și dor mare, Ohtatul meu sfârșit n-are. Florile cum să ivesc [ modifică ] Florile cum să ivesc, Păsărilea-morizesc, Toate cu mare dogor, Una după alta zbor. Apoi pân pomi când să pun, De viers zeferii răsun. Și cu a lor zis firesc, Focurile-ș răsipesc. Ah! Când niște păsărei, Tot au foc și dori și ei, Cu cât mai vârtos un om, Va putea să aibă som. Cum sosește primăvara [ modifică ] Cum sosește primăvară, Îm dă inimă amară. Căci când mă uit în grădină, Trupul meu n-are odină. Oriunde văz iarbă verde, Mă-ntristează de mă perde. Unde văz câte o floare, Mă rănește de mă doare. Und-auz vro păsărică, Toată voia-mi să strică. Că gândind me-aduc aminte, De cele mai din nainte. Primăvară timp frumos [ modifică ] Primăvară timp frumos, Mult ești bun și mângâos. Că tu îndată cum vii, Toată făptura în vii. Tu faci văzuhul senin, Și la toți voia de plin. Tu pământul veselești, Cu iarbă-l înpodobești. Tu copacii înfrunzești, Și dumbrăvile-nverzești. Tu ne aduci floricei, Și ne-nflorește geocei. Ș-apoi cum pleci și te duci, Grădinile le usuci. Inimile la toți strici, De te jelesc mari și mici. Primăvară cum s-arată [ modifică ] Primăvară cum s-arată, În podobită-nflorată. Multe inimiori rănește, Și spre amor le pornește. Cu dor mare le cuprinde, Și cu foc greu le aprinde. Care alt leac numai are, Decât echisohi plimbare, Unii plec râu pă vale, De să răoresc în cale. Alții es la Olt să plimbă, Vântui bate, doru-ș schimbă. Uni la Inătești afară, Îș potolesc a lor pară. Și de văd că nu le trece, Beau și cât o apă rece. Alții pă la cetățue, Merg focul ca să-și răpue. Precum să obicnuește, Fel de fel să răcorește. Trecut-au primăvară [ modifică ] Trecut-au primăvara, Îmbătânit-au vara, Și iarna s-ă ivit. Ș-acum cele-nflorite, Cu totul veștejite, Zăpada le-a albit. Burienile uscară, Și toate să plecară, Triste la pământ. Frumusețea li să stinse, Pământul le cuprinse, Parcă nici nu sânt. Ia vezi dar tinerețe, În ce fel de bunețe, Oi să te prefaci. Și vârsta frăgezită, Frumsețea cea-nflorită, Așa oi s-o faci. Deci nu-ți jindui viața, Nici îți popri dulceața, În dor petrecând. Cât în astă stare, Trăește-n dezmerdare, Vreme neperzând. Chitar muz-armonicească [ modifică ] Chitar-muz- armonicească, Până când oi să tăcem? Până când să ne munciască, Întristarea ci-o avem. Și când iarăși oi să-ncepem? Dulce să ne veselim, Că din griji precum pricepem, Nimica nu folosim. Ciasul umblu, vremea trece, Și noi nainte pâșim, Ne spune ne dă jungiu rece, Că vârsta ni-o moleșim. Și dacă în astă floare, Cu dulciață nu trăim, Când nădăjduești oare, Vrem astă s-o mai găsim. Ducă-să doru-n tristarea, Ducă-să, inima rea, Ducă-să chinul,ohtarea, Ducă-să grija cea grea. Iar noi cu o glăsuire, Tot dauna să cântăm, Și tot cu bună voire, Slobozi să ne desfătăm. Bine este totdaună [ modifică ] Bine este tot daună, Să bem să ne ospătăm, Și cu toții din preună, Să râdem și să cântăm. Lasă lumea să vorbească, Strigă, zbiere, cât o vrea, Gluma, jocul, să trăiască, Voiu cu ea a mă-ngropa. Veniți frați să trăim bine, Veselindu-ne-ntre noi, Căci prea curând vremea vine, Cea-ncurcată cu nevoi. Ne apasă ne-nconvoe, Cu mânia ei cea rea, Și de jocuri ne despoe, Ne-nbracă cu haină grea. De bătrâni să ne ascundem, Și să fugim cât putem, Și necontenit să facem, Ce ne place și ce vrem. Nu voiu avere, nici bogăție, Nu voiu mărire, nici avuție, Nu voiu simțire, nu voesc minte, Nici isteciune, cât bob de linte. C-aceste toate, cin-le voește, Cât le-n mulțește, să amărește Eu voesc pace și liniște, Viață bună, dulce iubire. Voiu cântecele, desfătătoare, Jocuri, și glume mângâitoare. Și cu aceste voiu totdaună. Să mor cu ele stând înpreună. D-ar fi aurul ca să poată [ modifică ] D-ar fi aurul ca să poată, S-ăm dea viață-ndelungată, Alt nimic n-aș mai pofti; Ci m-aș strădui d-aș strânge, Și de moarte nu m-aș plânge, Căci l-am da și m-aș plăti. Dar de vreme ce nu poate, Să mă scoată de la moarte, Dă ce să mă străduesc? Cu amar, și cu durere, Ca să dobândesc avere, La toți să mă căciulesc. Mai bine sărac în pace, Să trăesc cum mie-m place, Căci când va fi ca să mor. Petrecând în sărăcie, Sfârșitul meu voiu să fie, Între vii, ș-ntre amor. Noi fetele vizitate [ modifică ] Noi fetele vizitate, Vrem să trăim desfătate. Și să petrecem în lume, Tot cu râsuri, și cu glume. Noi iubim toate-n tot locul, Cântecele și jocul. Unde-s Oamenii buni la fire, Și trăesc în liniștire. Noi cu ei vrem tot daună, Să petrecem înpreună. Unde-s cu firea ciudată, Nu vrem să fim nici odată. Nimic nu-i ca vinu [ modifică ] Nimic nu-i ca vinu, El ne dă odinu. Lumea sfârșit n-are, Când golim păhare. Mâhniri atunci n-avem, Când cântăm și mult bem. Nici frica n-adapă, Când nu bem pic de apă. Suge măi fârtate, Cât ai sănătate. Că nu știm prea bine, Vii vom fi și mâine. Lic, lic,lic, lic,lic,lic. Pân n-o rămânea nic. Veniți cu toții dinpreună [ modifică ] Veniți cu toții din preună, Să ne veselim, Cu toți acum și totdaună, Vinul să-l jertvim. Și mari, și mici cu toți frățește, Să ne ospătăm, Căci bând vinul veselește, Și de griji uităm. Atunci mâhnire nu este, Când bem mai mult vin [ modifică ] Când bem mai mult vin, Bărbați copii, și neveste, Toți veseli deplin. Toți cântând întru unpre, Toți să glăsuim, Dând la păhar mulțămire, ‘Ndată să-l golim. Urmând unul după altul, Toți de rând să bem, Fieșcare cu tot șartul, Beți să ne vedem. O! Veselie la masă [ modifică ] O! Veselie la masă, O! Ce beție aleasă. O frumoasă adunare, Tot de carii scurg păhare. O! Ce vină învoire, Că toți au gust de sorbire, Tot de carii vin le place, Și cupă n-au a face. Hai dar toți c-o glăsuire, Cu chiot într-o unire. Să-n nălțăm păhare pline, Și să le scurgem toți bine. SFĂRȘIT. TOMULU ÎNTÂIU.


content:
Ah! cu ce dor, cu ce jale De tine m-am depărtat, Că-n toat-a mea lungă cale Nencetat am suspinat. Nu voi da în veac uitării, Nici îmi vor ieși din gînd Cîte-n minutul plecării Mi le ziceai lăcrămînd. Inima arzînd în mine, Ț-am zis adio, rămîi, Și peste zile puține Iarăși viu să te mîngîi. Că silit sînt a mă duce Ș-în mîhnire să te las. Dar de amoru-ți cel dulce Voi dori în orce ceas. Al meu suflet niciodată De oftat nu va-nceta, Ci fii pe parola-ți dată, Și te rog nu mă uita.


content:
Amorul cînd să-ntărește Între cei ce să-nsoțesc, Unul și alt pătimește Osebiți cînd viețuiesc. Nu pot ei cînd să desparte Să petreacă mulțămiți, Și o parte ș-altă parte Ummlu și șed mîhniți. Nimic nu-i mai veselește Din cîte sînt pre pămînt, Lumea toată le negrește Amîndoi dacă nu sînt. Inima lor ia plăcere Ochi în ochi cînd să privesc, Atuncea simt mîngîiere Ș-atuncea veseli trăiesc. Că Amorul unde este Deopotrivă la doi, Totdauna sînt aceste Ș-alte mai multe nevoi, Auzi, Nica mea iubită, Ale Amorului legi N-au critică osebită Lesne poți să le-n-țelegi.


content:
Luniță luminătoare Și stele strălucitoare, Luminați mai cu tărie Scumpa mea călătorie. Dați lumină înfocată Pîn cărarea-ntunecată Să văz drumul d-a mă duce Carea tristă și deșteaptă, Cu dor mare mă așteaptă, Ca să ajung cît mai tare, Să-mi dea dulce săruiare.


content:
Munților, fiți mărturii, Că prin voi călătorii Cu sufletul plin de dor Ș-inima de dogor. Păduri, copaci înfrunziți, Si voi mărturii să-mi fiți Cu ce chin și cu ce foc Am trecut prin acest loc. Rîuri, ape mari și mici, Ce v-am trecut pîn-aici, Nu- uitați cu ce nevoi Am băut apă din voi! Mierlițe, privigători, Păsări dulci glăsuitori, Cîntați și voi acest vers, AL truditului mieu mers.


content:
Primăvară cum s-arată, Împodobită-nflorată, Multe inimiori rănește Și spre amor le pornește. Cu dor mare le cuprinde Și cu foc greu le aprinde. Care alt leac nu mai are Decît exohi plimbare. Unii plec rîu pă vale, De să răcorese în cale. AIții ies la Olt, să plimbă, Vîntu-i bate, doru-și schimbă. Unii la Inățești afară Își potolesc a lor pară. Și de văd că nu le trece, Beau și cît-o apă rece. Alții pă Ia Cetățuie Merg focul ca să-și răpuie Și d-acolo să pogoară Cu durere mai ușoară. Alții în Capela suie, Sicreturile să-și spuie Precum să obicinuiește, Fel de fel să răcorește.


content:
Suflet altu n-are Chin astfel de mare, Foc astfel de greu. Trăiesc moarte vie, Fără să mă știe Altul decît eu. Ziua nu-mi dă pace, Noaptea n-am ce face, Greu mi-e într-ascuns. Unde cer dreptate, Surdă răutate; Nu-mi dă nici răspuns. Mă-ntinz în putere Cu glas, cu vedere; În sus și în jos. Nu e nici o fire Să aibă pornire A-mi fi spre folos. Ce e sus ascunde Cine știe unde, Supt acea perdea Carea n-o ridică, Zicînd că e frică Nu-l putem vedea. Ale lui slugi sfinte, Mii de seci cuvinte, Celor ce vorbesc, Care nu-i cunoaște Că sînt vulpi, șarpi, broaște, Ce-n zadar trăiesc. Vii la omenire, Mai rea nesimțire, De piatră sînt toți. Mai d-aproape rude Mai rău nu aude, D-ai striga cît poți. Nu găsești ființă Să aibă credință, Nici într-acel ceas Cînd păharul morții Stă în pragul porții. Alt ce-a mai rămas? Căci n-am o putere, Să trec printre sfere, Doar va fi vrun loc? Unde e astîmpăr, Nici vînz, nici nu cumpăr, N-am stăpîn noroc; Un loc prea departe De vecinică moarte Ce-acum pătimesc, Numai pentru nume Că mă aflu-n lume Și-adecă trăiesc.


content:
Ani ca, zilele trec Și minutele ca clipa, Nu simțim cum să petrec Tinerețele cu pripa. Noi din zi în zi murim Și ne pierdem din viață, Ca musca ne amăgim Si ne-necăm în dulceață. Interesuri căutînd, Trăim tot în neodihnă Și ne hrănim griji păscînd, N-avem un minut în ticnă. Cu nădăjdi ne mîngîiem Și ne îndulcim amarul, Ne îmbătăm și iar bem Pînă la drojdi păharul. Am vrea pe plac să trăim, Și să fim în fericire, Iar orcît să dobîndim. Murim în nemulțămire.


content:
Pe lângă un copaci mare Un dovleac, din întâmplare Primăvara răsărise Și pe dânsul să suise, Care într-atât crescuse, Încât vârfu-i întrecuse, În lung și-n lat să-ntinsese, Ramurile-i cuprinsese, Și pretutindeni umpluse De dovleci care făcuse. Deci cu această iestime Văzându-se la înălțime, Începu să se mândrească Și zicând să se fălească: — „Vezi, eu numa-ntr-o vară Cât crescui și tot cresc iară, Și tu copaci din vechime, În sumă de ani mulțime, D-ai fi crescut voinicește, Precum și vrejul meu crește, Mai, mai ajungeai la stele, După părelele mele.” Iar copaciul cel cu minte I-a răspuns aste cuvinte: — „Ei! te lauzi tu acuma, Că încă n-ai văzut bruma, Dar când va da și zăpadă, Atuncea ești jos grămadă!” Gândește la viitoare Și la cele-ntâmplătoare. Nu te înălța cu firea Pân' nu cerci nenorocirea.


content:
Lupul părul își leapădă, dar năravul nu-și lasă Un lup dac-a-mbătrînit, Într-o zi ce i-a venit, A vrut a să pocăi Și faptele a-și căi. Deci cu acest al său gînd, Numele-n cîine schimbînd, S-a smerit ca un bătrîn Și s-a băgat la stăpîn, Să slujească într-un an La oi, pe lîngă cioban. Într-acest chip dar slujind Și oile-n cîmp păzînd, Într-o zi fiind lungit, O oaie l-a mirosit. El îndată ș-a uitat Că e în, cîine schimbat Ș-apucînd oaia de trup O jertvi-n grab ca un lup. Ciobanul peste el dînd Ș-această faptă văzînd: -Ce-ai făcut, l-a întrebat, Cîine bătrîn și spurcat? Iar el smerit să uita Ș-într-acest chip să-ndrepta -Eu, zise, fiind culcat, M-apucasem de visat. Oaia cum păștea-mprejur, Vind tocma ca un fur, Pe la șpate mă mușca Și coada îmi îmbuca. Eu i-am zis o dată "mîr", I-am zis ș-altă dată "bîr" Dar ea tot mă supăra Și nu să astîmpăra. Atunci și eu, necăjit, Cum o trîntii, a murit. Și de frică să n-o vezi Și să mă-nvinovățezi, Apucai de o mîncai. Și în burtă o băgai. Dar ciobanul nu glmni, Dîndu-î una-l adormi.


content:
Un călător ostenind. Și la un stejar sosind, Subt umbra lui a șezut, Să răsufle un minut. Aci un bostan fiind Și în el pepeni zărind, Mergînd, unul a luat Și supt copaci l-a mîncat. Deci ochii-n sus ardicînd, Gîndea-ntru sine zicînd "Ce lucru nepotrivit Dumnezeu a rînduit! Că la un copaci asfel Să facă rod mititel, Iar la un vrej slab pe jos, Așa rod mare și gros!" Pe cînd aceste gîndea Și cu ochii-n sus privea, O ghindă s-a slobozit Și toma-n nas l-a izbit. Atunci el nasul suflînd Zise iar într-al său gînd: "Ce nesocotit sînt eu! Bine-a făcut Dumnezeu. Dar de nu era rod mic Ș-era pepene, cum zic, Așa-n cap de mă lovea, Aci-n loc mă adormea. Iar de era vrun dovleac, Apoi nu-mi mai dam de leac." Multe un fel să gîndesc Și altfel să potrivesc.


content:
Odată un negustor Fiind pe drum călător, Patru hoți îl întâlnesc, Îl dezbrac, îl jefuiesc Și într-un minut de ceas Numa-n cămașă îl las. După ce l-au dezbrăcat, Unul din ei s-a uitat, Și cămașa nouă văzând Striga celorlalți zicând: -"Nici cămașa nu-i lăsați Și de dânsa-l dezbrăcați!" Iar bietul om striga: -”Jupân hagiu! fă-mi ăst dar, Lasă-mi cămașa măcar.” Hoțul auzind astfel, S-a răstit privind la el: -”Spune-mi că nu te las viu, D-unde cunoști că sunt hagiu?” Omul răspunse pe loc: -„Ba nu te cunosc deloc, Decât jupânelul meu, Auz de la alții și eu Că hagii așa fac, Adică: de tot dezbrac” Hoțul râzând l-a iertat Și lăsându-l a plecat.


content:
Trei cerșetori au plecat Să se ducă la un sat, Unul era orb de tot, Altul surd, cu el nepot; Ș-al treilea era gol, Despuiat, făcut pistol. Deci printr-un crâng trecând toți, Vorbea pe drum pentru hoți. Surdul, ce i s-a părut, -”Stați! să zică a început, Că nu știu ce auzii Când acum cu voi vorbi” Orbul zise: -”Bre, haideți, Și în drum nu mai ședeți, Că ce o fi om vedea, Noi să cerem să ne dea.” Golanul a zis: -”Ba, frați, Aici locului să stați, Că d-o fi niscaiva hoți, Zău ne dezbracă pe toți.”


content:
Un țăran tot auzind Pe unii, alții vorbind: Cîți știu carte și citesc Cu patru ochi să numesc", A plecat la tîrg și el. În desagă cu un miel. Vîndu mielu, luă bani Și merse prin lipscani De ochi de om întrebînd La ce negustori să vînd, Cu care poate citi, A scrie ș-a socoti. Un boltaș l-a auzit Și după ce l-a poftit, I-a dat niște ochelari Ca să vază toate mari. El dacă i-au așezat Ș-ntr-o carte s-a uitat, A zis : -Apoi mă căznesc Ș-uite, nu poci să citesc. Neguțătorul, ș-alți avînd, I le arătă zicînd : -Vezi, ăștia sînt boierești, Doar vei putea să citești. El prin ei cum s-a uitat A zis : -Geabă mi le-ai dat, Că nu poci citi de loc; Să vede că n-am noroc. Boltașul, privind la el, I-a zis : -Eu mai am un fel Și crez c-o să poți cu ei, Dar sînt prea scumpi și nu iei. El zise : -Adu-i încoci, F'e scumpi numai să poci. Dacă i-a dat, a zis iar : -Și cu acești în zădar, Că, uite, ochii-mi bleojdesc Și tot nu poci să citesc. Of ! și ce poftă aveam, Acasă cînd mă gîndeam! Vînzătorui l-a-ntrebat: -Cum te văz, n-ai învățat, Și acum te căznesti Pentru întîi să citești?" -Vezi bine a răspuns el, D-aceea venii c-un miel, Că d-aș ști eu să citesc, De aștea ce-mi trebuiesc?


content:
Unul avînd un nepot Sărac și lipsit de tot, Vine într-o zi la el Și să roagă-ntr-acest fel: -Unchiule, bine mă ști Că n-am coprins, nici moșii, Bani nu mi-a dat Dumnezeu, Să negustoresc și eu. La multe mă cam pricep, Dar n-am cu ce să încep, Nădejdi a m-ajuta N-am decît la dumneata; De aceea, unchiul meu, Mă rog ca la Dumnezeu, Să-mi dai cinci sute de lei, Ca să fac negoț cu ei, Ș-în jumătate de an Ț-îi răspunz pîn'la un ban. Unchiul său s-a îndurat La vorba ce l-a rugat Și mîna sa ardicînd Îi arată sus, zicînd: -Vezi acea oală din cui? Eu ce am acolo pui. Caută, și cîți găsești, Numărați să-i priimești. Nepotul său, bucuros, A dat pe loc oala jos Și numărînd a gasit Tocma cîți i-a trebuit. Deci, luîndu-i, a plecat, De unchiul său ajutat, Și umblînd în sus, în jos, Să negustorea frumos. Dar la numitul soroc Nu s-a dus să-i dea la loc. Nici unchiul său nu-i cerea, Lăsînd să-i dea cînd va vrea. Multă vreme a trecut, Unchiul său tot a tăcut. Deci nepotul socotind C-a uitat, nepomenind, Să duse la dînsul iar, Cu aceleași vorbe chiar, Văitîndu-se și plîngînd, Multe nevoi arătînd, Cu rugăciuni pîn' la cer, Ca și alți săraci cum cer. Unchiul său cel înșelat Și d-al doilea rugat N-a zis nimic, a tăcut, C-a uitat s-a prefăcut Și, iar spre cui căutînd, Arată oala, zicînd: -Acolo orcîți găsești, Ia-i și să negustorești. Nepotul iar bucuros A dat oala pe loc jos. Dar dacă a căutat, Nimic în ea n-a aflat. Și cu părere de rău . A zis către unchiul său: -Unchiule, iar o ardic, Că nu e în ea nimic. Deci unchiul său n-a ascuns, Ci-îl dete acest răspuns: -Apoi de cînd ai luat Într-însa ai mai băgat, Și ai venit iar să cei Ca să găsești și să iei?.


content:
P-un țigan mort cu paradă Cum îl ducea toți grămadă Ș-a vrut să treacă o punte, Să meargă la schit pe munte, Purtătorii cînd pîșiră, Picioarele își greșiră Și cu mort cu tot îndată Căzură în rău dodată. Cei vii sta să se cufunde Și mortul sălta prin unde. Iar cei din apă afară La vii nici nu să uîtară, Ci-ncepură guri să facă : -Săriți, că mortul să-neacă ! Toți după mort alergară Și pe cei vii îi lăsară, Carii ca glonțul căzură Și nici nu să mai văzură. Cîți săraci sînt ce n-au pîine, Cît să dea nici la un cîine, Și vînd sculele din casă Să facă pentru morți masă, Las pe cei vii să postească, Ca pentru morți să-mpărțească.


content:
Oarecând un cântăreț Atât să ținea măreț, Cât gândea în sine el Că-ntrece pe Cucuzel. În biserici când cânta La toți de rând să uita, Să vază care obraz Mai mult îl va face haz. Astfel cum și el cântând Și gura la toți căscând, Zărea p-o babă plângând Ș-adesea ochii ștergând; Și fiind capricios, Gândi căci cântă frumos, Inima babii rănea Și spre jale o pornea. De-acest gând să-nfomura Ș-încă mai tare zbiera, Cât celor ce-l auzea Urechile însurzea. Și vrând a-și încredința Părerea ce-l înălța, Într-adins el într-o zi Mătușii vreme păzii, La un loc mai singurel Și o-ntrebă acest fel: -”Mamă, te jur pe Cel Sfânt, Să-mi spui, dă de ce eu când cânt, Tu începi să lăcrămezi Și de plâns nu încetezi?” Baba nimic n-a ascuns, Ci oftând i-a dat răspuns: -”Of! of, dragul maichii pui! Fiindcă mă-ntrebi, să-ți spui: Am avut un măgărel, De ne hrăneam, biet, cu el, Și de când s-a întâmplat De lupii ni l-a mâncat Orcând te auz cântând, Plâng cu jale ascultând, Că parcă-l auz pe el Cu glasul cel frumușel”.


content:
-„Vedeți, zise un țigan, Ăl gard după ăl curcan? D-acolo nici să-l luați, Dar nici iară să-l lăsați. Eu nu voi să am păcat Să ziceți c-am îndemnat. Dar împărțind ca între frați Partea mea tot să o dați, Și fiindcă sunt jurat Să nu mănânc de furat, Să mergeți să o schimbați Și pe pește să o da-ți, Că sunt bătrân și mă păzesc, Și voi să mă pocăiesc.” Căți sunt așa pocăiți Și de rele părăsiți, Ei ca de foc să păzesc, Dar pe alții povățuiesc A face rău neîncetat, Gândind că nu e păcat, Dar, vai! când se dovedesc Dopotrivă pătimesc.


content:
Peste un râu foarte mare Și repede curgător Vrând să treacă oarecare Scump, de argint iubitor, Mergând pe pod, cum să pare, Unde-a călcat, n-a văzut, C-atât s-a-mpiedicat tare, Cât drept în râu a căzut. Ș-începu să strige-n apă: "Aoleu! mă înec! mor! Vino, lume, de mă scapă, Da-mi mână de ajutor!" Un pescar, din întâmplare, Care aci s-a aflat Spre acestui scăpare Degrab’ în râu s-aruncat, Și cu multă osteneală Spre el tare înotând, L-a ajuns ca-ntr-o clipeală, Coraj dându-și strigând: "Dă-mi mâna încoaci mai tare, Întinde-o mai în grab’, Să te scap de înecare. Fii cu curaj, nu fii slab" Pe "dă-mi" auzind prin unde, Scumpul mult s-a supărat. "Nu-ți dau nimic", îi răspunde. Ș-în adânc s-a cufundat.


content:
Un simigiu oarecând Covrigi, simiți încărcând, A umblat din sat în sat Și schimbând, pe oau i-au dat: Deci tabla-n cap dacă ia Cu acele oau pe ea, Se întorcea la oraș Ca și un negustoraș. Dar pe drum când să ducea, Se gândea și plan făcea: „Cum sunt - zise - aste oau, Tot bune, proaspete, nuoau, Care-s cinci sute, să zic, De vor prisosi, nu stric, D-oi sta la cloșci să le pui, Tot oul o să-mi dea pui. Să zic acum c-a crescut Și găini mari s-au făcut, Aste-ntr-o zi peste tot Cinci sute de oau îmi scot. Să le vânz ca un sărac, Ceva părăluțe fac. Cinci sute de găini dar, Clocind o să-mi dea pui iar, Fiecare douăzeci. Ho! ho! Stane, unde pleci? Stăi să vedem câte fac, Apoi cum o să mă-mbrac! Socoteală prea nu au, Cinci sute de cloșci îmi dau O sută de sute-n cap Hait! de sărăcie scap.” Când zise „hait”, bucurat, Își uită că e-ncărcat. Și sărind sus ca un țap, Dete tabla peste cap, Oule pe jos turti Și planul își izbuti. Mulți mari lucruri socotesc Și nici nu isprăvesc.


content:
Un vînător în pădure Văzînd pe urs mîncînd mure, Pușca la dînsul întinse, Dar bine nu i să prinse; Așa făcu judecată Ca să vie altă dată, Fiindcă, cum trebuiește, Văzu unde lăcuiește. Asfel gîndind, aci-l lasă Și să duce trist acasă. Deci într-o zi să-ntîlnește C-un cojocar ce cîrpește Și fără nici o-ndoială Să apucă la tocmeală, Zicînd : -Frate cojocare ! Am o piele de vînzare Bună de tot, nestricată, Tocma prin șale-mpușcată. Cojocarul îi vorbește : -Dară, frate, trebuiește. De lup e, or de ce treabă ? -E de urs, răspunse-n grabă. -Aici o ai, or acasă ? -Ba, zise,-n pădurea deasă, Că-i știu vizuina bine; De vei, poți merge cu mine. -Ce ceri pe ea ? Este mare ? Îi făcu iar întrebare Este ca cea de berbece ? -Ba zice, d-un stînjin trece. Ursul în pădure șade, Ei să tocmesc cum să cade. După ce i-a dat arvună, Și bea-ldamașu-mpreună, Să apucă vînătorul. Vrînd să-și împlinească dorul, Umple pușca o gătește, Cu glonțuri o-nțepenește, Cînd pe umăr s-o ardice, Atunci cîrpaciului zice : -Ai frate, acum cu mine, Să vezi cum ți-l culc de bine. Necăjit cu creață-n frunte, Pleacă către urs la munte, Ș-ajungînd pădurea deasă, Ursul unde vrea să iasă, Cojocarul îl oprește Și, stînd, cu el să-nvoiește, Că el aci să s-ascunză La vreun copaci în frunză, Și d-acolo să privească Pe urs cînd o să-l lovească. Deci vînătorul pîndește, Gîndește, să socotește Cum și unde să-l lovească, Pielea rău să nu-i găureasca. Tocma cînd își făcea planul, Iacă și ursul, dușmanul, Ieșea trosnind din pădure Și să ducea după mure. Pușcașul, cum îl zărește, Să spăimîntă, înlemnește, Stă și tremură de frică, Perii-n cap i sa ardică, Să dea fugă e rușine, Că cîrpaciul vedea bine. Slobozi pușca în grabă, Dar nu făcu nici o treabă, Că nu căzu ursu-ndată Cu o pușcătură dată. Să mai umple vreme n-are, Ursul venea spre el tare. Neavînd altă ce face, Cade jos, ca un mort zace. Urșul, după ce sosește, Peste dînsul să trîntește Și să pune de ascultă La urechea-i vreme multă, Ca să vază dacă suflă. Iar el săracul se umflă, Era moartea să-l apuce, Ursul pînă a se duce. Și văzîndu-î că nu mișcă. Nici nu-l mușcă, nici nu-l pișcă, Ci să pune de-l împute Și merge-n pădure iute. Apoi pușcașul să scoală Gaiben, ca zăcut de boală. Iar cîrpaciui vine-n grabă Și începe de-l întreabă: -Măi nene ! măi frățioare! Spune-mi drept te jur pe soare, Ursul c-e vorbă îți spuse La urechea-ți cînd se puse ? Iar pușcașul zise : -Frate ! Îmi spuse lucruri ciudate: Cum că de azi înainte Ține, zise, bine minte Si nici un lucru nu vinde În mîini pînă nu-l vei prinde, Nici bea cu tocmeală bună Aldămașu împreună.


content:
Un țigan meșter fierar, Vecin find c-un plugar, Și certîndu-se în vînt Pentru un colț de pămînt, Face-ndată un topor Plocon la judecător Și ducîndu-l la piept strîns, De acel plugar s-a plîns, Zicînd : -Cocoane, fă-mi drept, Dumneata ești înțelept, Pravila o știi de rost, Nu ești ca d-alde noi, prost. Un rumân azi a venit Și șatra mi-a necinstit. Ce mi-a zis d-aș înșira, Mă tem că te-oi înjura, Mi-a zis : Mă ! tu ești un hoț De n-ai de potrivă-ți soț. Ești un țigan răpitor, Șiret șî înșelător, N-a rămas un om în sat Care să nu-l fi pișcat." -Mă ! mă ! n-auzi tu, mișel, Zapciul strigă la el, Aste cîte mi le spui Mie le-a zis el, or cui? -Ba, ba, coconașul meu, Zicea el cum că sînt eu. -Cînd dar bîrfești lo, lo, lo", Să zici mie acolo". -Așa, cocoane, făcea, Mie acolo zicea. -Mergi dar, nu te necăji, Cum știu eu voi îngriji. Țiganul dac-a ieșit, Rumânul n-a zăbovit. Pe loc o văcșoară ia. Merge la zapciu cu ea, Jalbă pentru țigan dînd Și dreptate iar cerînd. Zapciul, vaca văzînd, Porunci cît mai curînd Ca s-aducă pe țigan Să stea față la divan. Deci daca s-a-nfățișat. Ș-amîndoi s-a judecat, Cel cu vaca ieși drept Ș-a zis că-n zădar să cert, Țiganul, dac-a văzut Că judecat-a pierdut, Și socotind c-a uitat De toporul ce l-a dat, Zise : -Cocoane! apoi, Fie-ți milă și de noi. Și ia un topor încai Dreptatea-n două să tai, Judecătorul, rîzînd. Îi dete răspuns zicînd : -Așa e, țigane, dar Toporul este murdar, Că o vacă l-a călcat Și coada i-a băligat, De' nu poci nici într-un fel Să mai pui mîna pe el.


content:
Cum dormea un biet cioban L-a umbra unui tufan, Măgarul își pășuna Și de căpăstru-l ținea. Doi hoți vin cu vicleșug Și fac acest meșteșug : Unul zise : -Să iau eu Căpăstrul în capul meu, Precum și al său samar Și să mă prefac măgar, Iar tu măgarul luînd, Mergi undeva mai curînd, Că eu lesne poci scăpa Cînd el să va deștepta. Precum a zis făcînd dar, Și hoțul stînd drept măgar, Omul cînd s-a deșteptat Și asupra-i s-a uitat, Începu a să cruci, Zicînd : -Fugi, drace, d-aci. Iar hoțul privind la el Îi zise într-acest fel : -Stăpîne, eu drac nu sînt, Să mă păzească cel sfînt, Ci sînt chiar al tău măgar, Poți să cunoști pe samar. -Lucru ciudat, zise el, Eu nu mă pricep ce fel ! Zise hoțul către prost: -Stăpîne, eu om am fost, Și la părinți cînd eram, Totdauna supăram, Așa într-o zi pe loc, Cum m-a blestemat cu foc, În măgar m-am prefăcut Ș-am plecat după păscut. Umblînd pe cîmpul întins, Unul îndată m-a prins Și ca un măgar pierdut La dumneata m-a vîndut. Acum, precum văz curat, Părinții mei m-au iertat Și iar m-am schimbat în om. Cum pășteam supt acest pom. Omul zise: -Fătul meu! Dac-așa vru Dumnezeu, Și de mine slobod ești, Dar vezi să nu mai greșești. Deci ceva vreme trecînd, Ciobanul la bîlci mergînd, Și fiind cumpărător, Văzu măgaru-n obor, Îl cunoscu că e el Și îi zise acest fel: -Sărace, ce-ai greșit iar De ai ajuns tot măgar!


content:
Unul avînd opt feciori, Tot mari, ajunși negustori, În pat bolnav cum ședea Și sufletul vrea să-și dea, Fără să lase înscris, Numai atîta a zis: -Al meu mult-puțin rămas La un fecior tot îl las. Dar n-a numit, la Coman, Vîlcan, La Stan, la Bran, or la Nan. După ce dar l-a-ngropat, De ceartă s-a apucat, Vrînd fiecare fecior Să fie moștenitor; Trăgea tot în partea sa Ș-altor nimic nu lăsa. Daca văd că nu să-mpac, Ci mai mult gîlceavă fac, La judecată să duc Și să arate apuc Că de către răposat Diată nu s-a lăsat. Ci-a zis: Tot al meu rămas La unul din voi îl las." Judecata a răspuns: -Aici e sicret ascuns, Ci mergeți de odihniți Și dimineață veniți Toți cu cîte un ciomag (Să vază cui a fost drag). Deci a doua zi viind Și în-mîini bîte țiind, Județul cum i-a văzut Să ardică din șezut Și își dă al său cuvînt, Zicînd: -Aideți la mormînt. Dacă au ajuns aci. Să-l dezgroape porunci, Și dînd cu bîtele-n el, Să-l întrebe-ntr-acest fel: Taică! pe care fecior Ai lăsat moștenitor?" Ei porunca ascultînd Și precum a zis făcînd, Unul privea și plîngea Ceilalți cînd îl ciomăgea. Judecătorul văzînd S-a răstit la el zicînd: -Pentru ce și tu nu dai? Ce te uiți așa și stai? El răspunse: -Ce fel cu Poci să bat pe tatăl meu? Nu dau în el d-aș ști chiar Că-nu iau nimic măcar. Județul strigă atunci: -Ajunge nu-i mai dați munci. Îată, mortul a vorbit Ș-a spus cin' l-a fost iubit, Acest dar al său fecior Va fi si moștenitor.


content:
Cîînile pe gerul tare, Cînd ningea zăpada mare, Să-ncovrigase cu totul, Vîrîndu-și sub ooadă botul, Ș-într-a lui tremurătură, Clănțănindu-i dinții-n gură Zicea : O, cît e de bine vara! Că doarme omul afară Și de nici un frig nu-i pasă, Fuge de purici din casă. Dar acum ca-să-i e dragă, Aleargă-ntr-însa să bagă, Și pe mine-n vînt mă scoate, Să-i păzesc din curte toate. Dar vezi cap sec și la mine! C-astă-vara fuse bine, Și era destule oase Prin curte de mine roase. N-am strîns sa le fac grămadă, Ci au rămas sup zăpadă. Numai -cu te-mi da din masă Puteam să-mi zidesc o casă, Că după cum mi să pare Nu trebuie așa mare, Uite-mi capul, uite-mi coada, Mai sa-mpreună cu noada. Dar lasă, d-acu nainte Patima mă-nvață minte, Cum va sosi vara-ndată, Precum a mai fost odată, S-apuc să strîng oase goale, Țot ciolane de rasoale. Și cînd le roz, să-mi zic mie: Mă! vezi, fă iconomie, Nu roade peste măsură, Mai oprește de la gură Și îți fă și tu o casă, Știi că la iarnă îți pasă. Apoi după ce-mi voi face, Vie gerul cît îi place." Așa cîinele sirmanul Făcîndu-și, cum am zis, planul, Dacă sosi primăvara, După aceea și vara, Începe oase s-adune, Merge, la un loc le pune, Nu le roade așa tare, Le ține supt pază mare, P-alți cîini să le ia nu lasă, Ca-i trebui să-și facă casă. După ce-a strîns puțintele, S-a întins pe lîngă ele, Ș-începu să se privească Ca s-apuce să zidească. Dar uitîndu-se-n lungime, La toat-a lui întregime, Și nădușindu-l căldura, Zise: U! a! căscînd gura, Und-așa oase mulțime După toat-a mea-ntregime? Aș! o să-mi mai fac eu casă, Să-ncep să zidesc, or lasă, Că iarna trecută-mi pare Nu era frig așa tare. Cum va fi fost nu țiu minte, Voi vedea d-acu nainte." Ș-aceasta zicînd în sine, S-a pus să le roază bine. Mulți cînd dau peste nevoie Să frîng și să încovoie Zicînd : De azi înainte, Asta mă învață minte. Apoi răul dacă 'trece Ș-în ceva bine petrece, La trecut nu mai gîndește, D-următor nu să ferește.


content:
Demult, în vremea uitată, O muiere cînd dregea, De bărbatul ajutată, Cele de lipsă-n argea, Săpînd ei din întîmplare La iepe să facă loc, Au dat peste o căldăre Plină cu gălbinet foc. O scot d-acolo îndată, În casă sup pat o duc; Fiind și o groapă gată, Aici iară o astrunc, Zicînd barbatul muierii: – Să taci, nevastă, cît poți, Că de vor afla boierii, Ni-i ia îndată pe toți. Ea fiind ca într-o parte, Fără de creieri în cap, Că tot așa seci au parte, Alți mai cu minte nu sap, Să tacă mijloc nu fuse, Taina inima-i rodea, Ș-apucînd, sori-sei spuse Că ea o tăcea gîndea. Soru-sa și ea îndată La bărbatul său a spus, Și el, fără judecată, De frate-său n-au ascuns. Frăte-său la altul iară Să o spuie au putut Și așa mai toți aflară Și tot satul au știut. Deci cel ce găsește banii, Trăgînd c-urechea prin sat, Văzînd că știu și dușmanii De ceea ce s-a-ntîmplat, Pricepu că vestea asta De la altul n-a ieșit, Ci chiar proasta lui nevastă Ar fi spus-o negreșit. Și atuncea cum fusese La un bîlci cu alți bărbați Și cu sine adusese În traistă niște cîrnați, Vine în grabă acasă, Să face speriat nespus, Strigă nevastă să iasă, Îi arată un nor sus, Zicînd: - Luai la tîrg veste De la oameni învățați Că norul ce vine este Plin de ploaie cu cîrnați, Și cum că vin le e teamă Niște păsări după el, Cu aripile d-aramă Și cu ciocul de oțel, Și dau toți cu socoteală Că de mulțime ce sînt, Viind într-a lor iuțeală, Vor face rău pre pămînt. Nevasta-ncepu să zică : – Ce spui ? așa să trăiești! Aoleo ! eu mor de frică, Tu, frate, să mă păzești. El necăjit îi răspunde : – Ce să păzesc mai întîi? Tu mai bine te ascunde Și eu singur să rămîi. – Unde ? unde, frățioare? Zicea țiindu-l de brîu. El zicea să se pogoare Aci-ntr-o groapă cu grîu. Aceasta ea o și face. Puind o scară curînd, Intră-nlăuntru și tace, Speriată, tot tremurînd. Bărbatul său c-o prăjină Gura gropii-ncrucișind, Aruncă o rogojină, Peste ea mei presărînd. Găini, curcani năvăliră La meiul cel răsipit, Ciocămră, bocăniră, Pînă cînd s-a isprăvit, Făcînd pe biata muiere Să crează că au plouat. Începu el să și zbere, Ca cînd ceva l-a mușcat, Ș-alergînd cu grabă mare, Scoase căldarea pe loc Ș-îngropînd-o-n depărtare, Lipi pămîntul la loc. Deci după ce trecu norul, Mergînd, groapa a deșchis Și în mînă cu toporul Către nevasta a zis ; – Ai, acuma ieși afară, Că eu făcui ce făcui, Mă luptai pînă zbuiară Și apucai ce putui. Ea, ieșind îngălbinită, L-a-ntrebat că l-a mușcat? El i-a zis: - Fii odihnită, Cu securea am scăpat. Îl mai întrebă ea iară : -Dar vrun cîrnat ai răpit ? El i-a răspuns: - Dară, dară, Vro cinci am căpătuit. – Unde-s, neică? mai sînt încă? Veselă îl întreba. Dar ce-o să-i faci? să mănîncă? Să frig vreunul, au ba ? – Frige, frige, zise, puică, Sînt buni ca orce cîrnați, D-am avea să bem și țuică, Ar fi și mai minunați. Mai scoase el din desagă Și o lipie pe loc, Zicînd: - Șezi, nevastă dragă, Să mîncăm pe lîngă foc. Ea mîncînd întrebă: -Neică! Dar și lipii a plouat? El îi zise: - Ba nu, leică, Altă potcă s-a-ntîmplat, Ispravnicii azi bătură Pe zapciu pentr-o belea Tot cu lipii peste gură Și înapoi le-azvîrlea. Eu văzînd că toți luară Care-n mîmă le cădea, Abia și într-a mea gheară Asta o putui vedea. După ce făcu el asta Bazagonie atunci Și își fermecă nevasta, Cun momim și noi pe prunci Trecu vreo cîtăva vreme Și la zapciu fu chemat. El iar fără a se teme Îndată s-a-nfățișat, Căruia-ncepu să-i zică Cu un ton foarte răstit : – Cum tu de n-ai nici o frică Să ții ceea ce-ai găsit? Nu știi că de stăpînire Avem strașnice porunci Pentru așa tăinuire Ca să pedepsim cu munci? De aceea nu ascunde, Ci scoate tot la maidan, C-apoi de nu, vei răspunde În cazne pîn' la un ban. Iar el de aste cuvinte Fără a se-nfricoșa, Cu coraj stînd înainte, Urmează a zice-așa : – Boierule! mie năpaste, Poți să-mi faci orice urît, Eu pentru vorbele aste Cu greșală sînt pîrit Că de găseam vro comoară, Era altfel să mă port, Iar eu nu am nici de moară, Umblu de foame mai mort, Cine m-a văzut în viață Vrodată să găsesc bani? Să vie să stea de față, Să văz, care-mi sînt dușmani? Pîra cere și dovadă, Oameni buni de crezămînt, Că așa pot o grămadă Să vorbească numa-n vînt. Atuncea zapciul pune Pe pîrîșul la mijloc Și către el zise : -Spune, Cum l-ai văzut ș-în ce loc? – Eu nu-l văzui, el răspunse, Ci numai am auzit. Vecinul lon îmi spuse Cum că el l-ar fi zărit. El dar să vie în pripă La slujitori porunci, Pe care numa-ntr-o clipă Îl aduseră aci. I s-a făcut întrebare, Și el iară a răspuns Că l-a văzut i să pare Alde nea Stan pe ascuns. Viind Stan, spuse pe altul, Altul p-altul arătă, Pînă cînd strînse tot satul, Și pe toți îi cercetă. În sfîrșit dar vorba asta Din om în om s-a-nfundat, Și află că chiar nevasia Sori-sii au arătat. Deci pe ea dac-o aduse, Afară pe toți a dat, Și la-ntrebare o puse Cu un mijloc delicat, Zicînd: - Eu aflai prea bine De banii ce i-ați săpat, Dar voi ca și de la tine Să auz cuvînt curat. Bărbatul tău o căldare Arată c-ar fi găsit Și alții fac arătare Că două sînt negreșit. Tu dar spune adevărul Și nimica mi feri, C-apoi te trîntesc ca mărul, De nu vei descoperi. Nevasta, de spaimă mare, Cu gînd a se apăra, Începu cu tremurare Înaintea-i a jura Cum că numai o căldare Au fost scoa ei din pămînt De mai mult ea știre n-are Și sa nu dea crezămît, Zapciul îi zise: -Bine, și el tot așa mi-a spus, Eu mă-ncredtnțez pe tine. Dar acum unde i-ați pus? – La noi supt pat, ea răspunse. Și zapciul trimețînd, Peste tot locul străpunse, Cu sapele căutînd. Și negăsind, chemă iară, Pe bărbatul ei aci, Zicînd: -Te voi pune-n fiara Și așa te voi munci; Nevasta ta dreptu-mi spuse Și tu tot tăgăduiești? Omul zicînd îi răspunse: – Coconule, să trăiești, Muierea mea e nebună Și rău cu ea te-nțelegi, Că măcar o vorbă bună Vrodată ei nu-i alegi. Ea noaptea orce visează Ziua spune c-a văzut, Și face pe am să crează La ce nu e de crezut. Fiind ea aci afară, Fără să aibă habar, De față-n grab-o chemară Ca să o întrebe iar. Dragă ! i-a zis, nu te teme, Tu nu încapi în nevoi, Numai spune în ce vreme Ați găsit acești bani voi? Ea gîndindu-se în sine Îi dete răspuns zicînd: Nu țiu minte așa bine Ca pe ce vreme și cînd... Cînd cu norii... și cîrnații, Parcă era... da, da, da, De cînd ploaia cu cîrnații Mai-nainte cu ceva. Se umflă de rîs îndată Zapciul cînd auzi Ș-ncepu-n palme să bată Întrebînd: - Cînd? cînd? mai zi. Ea poftori vorba iară Cu un chip nerod și prost, Alt fără să i să pară, Zicea cum c-așa a fost. – Neroado! zapciul zise, Gîndești că sînt fermecat? Ce-mi spui tu mie de vise, Cîrnați cînd zici c-au plouat? Zise ea: -Cînd te bătură Ispravnicii cu lipii Pentr-o vină peste gură Și le-arunca la oopii. În sfîrșit el rîzînd iară Și prostia-i ocărînd, O dete pe loc afară Că e nebună crezînd. Nu știu aceasta poveste Adevărată de este, Dar în vremile aceste Nu găsești așa neveste.


