# FragmentsContent

content:
A fost odată ca niciodată, că de n-ar fi fost, nu s-ar povesti. A fost odată un împărat, care a avut trei fete, dintre care cea mai mică așa era de frumoasă, de gîndeai că-i ruptă din soare, cu păr galbăn ca aurul; în aceea țară deodată s-au trezit că nu mai au nici soare, nici lună, nici stele, nu se știa unde sînt; au văzut numai că nu sînt. Odată deci împăratul dă de știre că cine le va aduce, va căpăta pe una din fetele lui și drept zestre: a treia parte din împărăție. Mulți au și plecat dar’ nu s-au mai întors. Era pe vremea aceea o babă bătrînă, care a mers la împăratul și i-a zis: — Înălțate împărate, eu aș avea trei feciori, care vor aduce soarele, luna și stelele. — Bine, zise împăratul, să vedem! — Înălțate împărate, răspunse baba, să-mi dai trei pîni, pînză de trei cămăși, ață și ac ca să le cos. Împăratul i-a dat ce-a cerut, și după ce-a mers baba acasă a născut seara un prunc și i-a pus numele Serilă. Cum l-a născut s-a și dus. La miezul nopței a născut altul și i-a pus numele Miezilă. Cum l-a născut s-a dus și acesta. Dimineața a născut pe-al treilea și i-a pus numele Zorilă. Cum l-a născut s-a dus și el. Ziua următoare baba s-a grăbit să le coasă cămășile, dar’ pînă de seară nu le-a putut găta de tot. Cînd colea pe la apusul soarelui vine Serilă și zice că-i e somn. — Culcă-te dragul mamei, aci în pat și te odihnește. — Bine, mamă, îi răspunse el, dară să mă scoli îndată, să nu dea frate-meu Miezilă preste mine dormind, că ne batem amîndoi. — Fii pe pace, zise baba. Pe la miezul nopții a venit Miezilă care a găsit pe mamă-sa cosînd, și zise și el că-i e somn. — Culcă-te, dragul mamei, aici în patul acesta, îi zise baba, arătîndu-i alt pat, și te odihnește. — Bine, mamă, dară să mă scoli îndată, să nu dea frate-meu Zorilă preste mine, căci ne batem amîndoi, îi întîmpină Miezilă. — Fii pe pace, îi zise baba. Tot cu aceste cuvinte a venit în zori de ziuă și Zorilă și s-a culcat în al treilea pat. Pînă atunci baba a fost gătat cămășile de cusut și a tot așteptat să i se scoale feciorii, căci acum erau mari, dară ei nu s-au sculat. Cînd fu pe la prînzul mare, toți trei se pomeniră în aceeași clipă și văzîndu-se unul pe altul, săriră toți trei din pat și se puseră la bătaie. Baba neștiind ce să facă pentru ca să-i împace, a aruncat între ei cele trei cămăși. Fiecare și-a luat pe a sa și așa s-au împăcat. Atunci baba le spuse: — Dragii mei, nu pentru aceea v-am născut eu pe voi, ca să vă bateți laolaltă, ci pentru altceva. Ascultați: împăratul nostru are trei fete, și de veți aduce voi soarele, luna și stelele, o să le căpătați de muieri, rămînînd voi împărați după moartea lui. De vreți să încercați, mergeți la împăratul și-i spuneți, dar’ încă odată vă spun să vă împăcați bine, că cu sfada nu veți merge departe. Vreți? — Vrem! răspunseră toți trei. Au mers dar’ la împăratul și i-au spus că ei sînt hotărîți să ia lumea-n cap și să aducă soarele, luna și stelele. — Bine, le zise împăratul, dar’ toți trei vreți să mergeți? — Toți trei, fu răspunsul. — Atunci, zise împăratul, ținîndu-mă de făgăduința mea, de veți izbuti, am trei fete și vi le voi da vouă, dimpreună cu împărăția mea după moartea mea. Dar să văd cum vă cheamă? — Pe mine mă cheamă Serilă. — Pe mine Miezilă. — Iar pe mine Zorilă, ziseră frații. — Îmi place de numele vostru, răspunse împăratul, dar eu zic că numele celui mai mic să fie Aripă-Frumoasă. Ascultați-mă pe mine! — Să trăiești, împărate! strigară frații. Acum Aripă-Frumoasă, căci așa se va chema de aici încolo Zorilă, începu a se ruga de împăratul, că fiind ei săraci, și trebuindu-le cai și săbii, să le dea împăratul, care se și învoi, și poruncind să le aducă trei cai de cei mai frumoși din grajd, și-i arătă fraților, dar’ suindu-se Aripă-Frumoasă pe unul călare, acela și căzu cu el. Atunci Aripă-Frumoasă zise: — De acești cai ne dai, înălțate împărate! — Du-te și-ți alege din grajd, care-ți place, răspunse împăratul. Atunci s-a dus Aripă-Frumoasă în grajd și a ales unul slab de gîndeai că-s numai oasele pe el, dar’ cînd se sui călare, el zise: — Astfel de cai îmi plac mie. Asemenea le-a ales și fraților săi. În vremea aceasta împăratul a poruncit să aducă trei săbii de cele mai frumoase. Văzîndu-le Aripă-Frumoasă puse una din ele în genunchi, o rupse și iar’ zise: — De aceste săbii ne dai, împărate?! — Du-te și-ți alege după plac din armăria mea, îi răspunse împăratul. Aripă-Frumoasă s-a și dus și-a ales trei săbii ruginite, ruginite și-a zis: De aceste săbii ne trebuie nouă! Una și-a ținut-o sieși iar’ celelalte le-a dat fraților săi. După aceste s-au gătit de plecare, au luat trei turte de cenușe în traistă, au încălecat și au plecat. Baba și fetele împăratului i-au petrecut cu ochii, pînă ce nu i-au mai văzut. Au mers mult, multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție; au mers pînă ce au dat de un pod de aramă. Acolo au mîncat o turtă de cenușă, iar’ după ce s-au săturat, Aripă-Frumoasă s-a băgat sub pod, iară frații lui s-au culcat în șanț. Nu preste mult vine un zmeu cu cal de aramă, frîu de aramă, și el îmbrăcat tot în aramă. Cînd ajunge calul pe pod nu mai vrea să meargă, ci sforăia și tropăia, atunci zmeul îi zice: — Calul meu! ori nu ți-am dat mîncare și beutură? nu te-am țesălat? ori te-am bătut de nu vreai să mergi? — Ba nu, stăpînul meu, toate dorințele mi le-ai împlinit, răspunse calul, dar’ nu merg înainte, fiindcă e Aripă-Frumoasă sub pod. — Mi se împlini visul, zise acum zmeul, dar’ voi cerca norocul! ce i-au adus cioarele picioarele și corbii grumazii?! Atunci s-a dat jos de pe cal, a mers în gura podului și a strigat: — Ieși, Aripă-Frumoasă de sub pod?! — Îndată, îi răspunse acesta, nu te grăbi așa de tare, că e vreme destulă. După ce-a ieșit afară, zmeul îi zise: — Cum vrei: în luptă să ne luptăm, ori în săbii să ne tăiem? — Ba în lupte, că sînt mai drepte! răspunse Aripă-Frumoasă. Și se luară la luptă. Cum îl prinse, cum nu-l prinse, Aripă-Frumoasă pe zmeu, destul că îl trînti la pămînt, încît în grumazi s-a cufundat, apoi îi luă paloșul și-i tăie capul. Îndată și răsăriră stelele, căci acest zmeu le-a fost mîncat. După această biruință se duse la frații săi; îi sculă și le spuse ce-a pățit, care au și crezut văzînd stelele pe cer. Cînd s-a făcut ziuă, Aripă-Frumoasă a luat calul și îmbrăcămintele zmeului pe seama sa, calul lui l-a dat lui Miezilă, iar Miezilă a dat pe al său lui Serilă și așa au plecat iar’ la drum. Tot au mers apoi, au mers pînă seara, cînd au ajuns la un pod de argint. Acolo au mai mîncat o turtă de cenușă. Aripă-Frumoasă s-a băgat din nou sub pod, iară frații lui au mai păscut puțin caii și iară s-au culcat în șanț. Într-un tîrziu vine un zmeu cu cal de argint, și el îmbrăcat tot în argint. Cînd ajunse calul pe pod sforăia din nas și tropăia cu picioarele, dar’ nu vrea să meargă. Zmeul îi zise: — Ori nu te-am hrănit și nu te-am adăpat? nu te-am țesălat? ori te-am bătut, de nu vrei să mergi? — Ba nu, dulce stăpîne! toate dorințele mi le-ai împlinit, dar e Aripă – Frumoasă sub pod. — Aha! mi se-mplini visul, zise zmeul, dar ce-a da norocul, de i-ar fi scos corbii ochii și cioarele picioarele! Se dete apoi de pe cal, merse în gura podului și strigă: — Ieși, Aripă-Frumoasă de sub pod! — Îndată, răspunse Aripă-Frumoasă, numai nu te grăbi așa tare, că este vreme destulă. Cînd fu ieșit afară, zmeul îi zise: — Cum vrei, în lupte să ne luptăm, ori în săbii să ne tăiem? — Ba în lupte, că-s mai drepte, fu răspunsul. Cum îl prinse, cum nu-l prinse și pe acest zmeu Aripă-Frumoasă, așa-i izbi, de pînă la coaste se bagă-n pămînt, îi luă apoi paloșul și-i tăie capul, îndată răsări și luna. După această biruință iară se duse la frații săi, îi sculă din somn, și le spuse întîmplarea. Aceștia văzînd luna pe cer și calul de argint, precum și îmbrăcămintele zmeului, crezură spusele fratelui lor. De cătră ziuă, căci în aceste două nopți a fost lumină, iar ziua întunerec, Aripă-Frumoasă a luat calul și îmbrăcămintea de argint pentru el, calul și îmbrăcămintea de aramă le-a dat lui Miezilă, iară pe aceea ce a fost la el la început, a dat-o lui Serilă; au pornit apoi iar’ la drum voioși, căci pînă acum Aripă-Frumoasă a avut două izbînzi și mai aveau nădejde și de altele. Plecînd dar’, ei merseră ziua-ntreagă pînă ce ajunseră la un pod de aur. Se mirară ei mult de acel pod și gîndiră că trebuie să fie ceva și aici. După ce mai mîncară și cea din urmă pogace de cenușă, Aripă-Frumoasă grăi: — Dau cu gîndul că și aci trebuie să fie ceva ca la celelalte poduri: grijiți și nu dormiți greu și de se poate privegheați, ca la vreme de nevoie să-mi fiți întru ajutor. După lucru se poate cunoaște măiestrul; la podul acesta poate să vină un zmeu și mai groaznic, și atunci vai de noi. — Vom priveghea și te vom ajuta, ziseră frații săi. — La vreme de nevoie să veniți, urmă Aripă-Frumoasă. După aceste vorbe, Aripă-Frumoasă se băgă sub pod, iar’ frații lui, după ce păscură caii, își ziseră: „Să ne culcăm, căci va fi el harnic să-și apere capul orișicum, tot se va lăuda el, că izbînda a fost numai a lui”. Se culcară dară în șanț. Într-un tîrziu veni și zmeul cel mai mare și mai tare, îmbrăcat în aur și cu cal de aur. Ajuns pe pod, calul sforăia din nas și tropăia din picioare, nevrînd să mai meargă. — Ori nu ți-am dat mîncare și beutură? nu te-am țesălat? ori ce ți-e de nu mergi?! se răsti zmeul. — Ba nu, toate dorințele mi le-ai împlinit, dară e Aripă-Frumoasă sub pod. — Am visat rău, dar nu voi crede în visuri, ci-i voi arăta eu, că-i vor mînca cioarele picioarele și corbii îi vor scoate ochii. Oh! paloș, ajută-mă să-l fac scrum și cenușă. Am auzit de el, dar îi voi arăta cine sînt eu; pe frații mei i-a ucis, dar pe mine nu mă va ucide. Cu aceste vorbe sare de pe cal, și merge în gura podului strigînd: — Ieși, om pămîntean, de sub pod. — Nu te grăbi așa de tare, răspunse Aripă-Frumoasă cam tremurînd de frică. După ce Aripă-Frumoasă ieși, zmeul zise: — În lupte să ne luptăm, ori în săbii să ne tăiem? — Ba în lupte, că sînt mai drepte! Și se luară de se luptară pînă ce se obosiră, dar nici unul pe altul nu s-a putut învinge. Cînd văzură că nu se mai pot lupta zmeul grăi: — Amîndoi în lume nu-ncăpem, fă-te dar tu o roată de lemn și eu una de fier, să ne dăm unul pe un deal, altul pe alt deal în vale și acolo să ne ciocnim și a cărui roată se va rupe acela să fie învins. — Bine! Zmeul se făcu roată de fier, iar Aripă-Frumoasă roată de lemn și după cum a fost vorba se ciocniră în vale, dar iarăși amîndouă roatele rămaseră întregi. Plin de mînie zise zmeul: — Fă-te tu pară vînătă, iar eu mă fac pară galbină și care pară se va înălța mai sus, acela să fie învingătorul. Se făcură așa cum ziseră, dar nici una nu s-a putut ridica mai sus decît alta. Într-un tîrziu văzură niște corbi zburînd. Zmeul le zise: — Corbilor! Veniți și aduceți apă în ciocurile voastre și turnați pe para vînătă, că vă dau carne dintr-un om. Aripă-Frumoasă, adecă para vînătă, zise: — Corbilor! dragilor! mergeți și sculați pe doi frați ai mei din șanț și spuneți-le să aducă apă în pălăriile lor, iar voi aduceți în ciocurile voastre și turnați pe pară galbenă, că vă dau carnea din trei zmei și din trei cai. Auzindu-le aceste, corbii se duseră; sculară pe cei doi frați a lui Aripă-Frumoasă și aduseră cu toții apă, turnară pe para galbină și așa fu învins zmeul, căruia îi tăie Aripă-Frumoasă capul. Acum răsări și soarele. După aceste Aripă-Frumoasă luă calul și îmbrăcămintea de aur, cele de argint le-a dat lui Miezilă, iar cele de aramă le-a dat lui Serilă. Apoi Aripă-Frumoasă se întoarse cătră frați și grăi: — Cu ajutorul lui Dumnezeu am învins pre cei trei zmei, care au fost înghițit soarele, luna și stelele, scopul ni l-am ajuns; acum putem merge acasă, că după făgăduința făcută de împăratul, să ne dea fetele în căsătorie. Însă n-ar fi oare mai bine, fiindcă acum nu ne mai temem de nimeni, să mai umblăm puțin prin lume, să știm cum e lumea. De căsătorie avem vreme! Ce ziceți frații mei? — Bine, să mergem, să vedem lumea, răspunseră ceilalți. Așadară iar plecară la drum; dar nu mult merseră, pînă văzură niște curți mari, frumoase, făcute toate numai din aur și argint. Văzînd aceste curți, Aripă-Frumoasă zise cătră frații săi: — Frații mei, stați puțin în drum aici, să mă bag în aceste curți, să văd cine șade în ele. Dă el să se bage, nu știe să deschidă ușa, se făcu dar muscă și se băgă pe gaura de la încuietoare și începu a zbura, dar nu văzu pe nimeni, merse deci mai departe, pînă ce în a 12-a odaie văzu o zmeoaică bătrînă și trei mai tinere, îndată ce văzu musca, zmeoaica zise: — Dragi nurorilor mele! prindeți musca aceea, căci ea v-a omorît bărbații voștri și feciorii mei. Auzindu-le aceasta, Aripă-Frumoasă se băgă în o crepătură din grindă. Căutară destul zmeoaicele, dar n-o putură prinde. Atunci una din zmeoaicele tinere grăi: — Lasă, mamă! că din mîinile noastre tot nu scapă căci eu mă voi face o fîntînă și împrejurul meu așa căldură va fi, că tot cel ce va trece pe-acolo, va trebui să bea apă din mine ș-atunci îl voi otrăvi. Cealaltă zise: — Mamă, eu mă voi face un cuptor cu foc și împrejurul meu așa de frig va fi, încît tot cel ce va trece trebuie să se încălzească și atunci îl voi otrăvi. Cea mai mică și mai frumoasă grăi: — Mamă, eu mă voi face un păr cu pere de aur, atît de frumoase pere vor fi pe mine, de toți vor trece, vor trebui să guste din ele și toți, cîți vor gusta vor muri de otravă. Auzind aceste vorbe, musca zbrrr! fugi afară. Acum zmeoaica cea bătrînă strigă: — Lele-i fie mamă-sa, că-mi pare că scăpă, dar mergeți și faceți ce ați zis. Au și mers și s-au făcut ce-au zis. Întorcîndu-se la frații săi Aripă-Frumoasă grăi: — Să mergem încă puțin! Abia plecară și deodată dete preste ei o căldură, încît leșinau de sete. Iată și-o fîntînă! Ce bucurie pentru dînșii, cînd vrură să bea, Aripă-Frumoasă nu-i lăsă, ci îndată făcu cruce preste fîntînă, care se și prefăcu în venin roșu ca sîngele. El grăi dar: — Vedeți, frații mei, ce-ați vrut să faceți! Merseră iar mai departe și-i ajunse un frig grozav, cînd iată că văzură și-un cuptor cu foc; bucuria lor! Dar Aripă-Frumoasă le zise: — Nu vă bucurați așa de tare, că nici de acela nu veți avea parte. — Cum să n-avem, doar nu ne vei opri ca de la fîntînă? Cînd ajunseră acolo, călătorii dau să se încălzească, dar Aripă-Frumoasă face cruce cu sabia preste cuptor și îndată se prefăcu și acesta tot venin. — Vedeți, frații mei, ce-ați vrut să faceți? De-aici iar plecară și merseră mai departe. Nu preste mult însă, văzură un păr cu pere de aur și strigară: — Ah! ce pere frumoase! Serilă mai adause: — Din aceste o să-mi umplu traista, să-i duc miresei mele. Miezilă zise: — Nu numai traista mi-o voi umplea, ci mă voi și sătura și eu bine. — Ba, vă puneți pofta-n cui! grăi Aripă-Frumoasă căci cu perele acestea chiar așa stăm ca și cu fîntînă și cu cuptorul de mai înainte. — Ce vrei cumva să ne oprești de la pere? se răstiră frații. — Ai grijă, că nu ne vei tot purta de nas. Cînd ajunseră lîngă păr, îi mai rugă Aripă-Frumoasă ca să se stăpînească, dar ei tot vrură să ia pere. Atunci Aripă-Frumoasă făcu o cruce cu sabia cătră păr și tot părul se prefăcu în venin. El zise dar cătră frații săi: — Vedeți ce-ați vrut să faceți? Atunci frații se rugară de iertare, iar el urmă: — Văd că nu vă țineți de făgăduința ce i-am făcut-o mamei noastre, cînd am plecat de-acasă; eu răul nu vi l-am vrut; ne-a ajutat Dumnezeu de scopul ni l-am ajuns, la care lucru voi foarte puțin ați ostenit. Mergeți dar acasă și luați în căsătorie pe fetele cele mari ale împăratului, iar pe cea mică mi-o lăsați mie, căci eu mă duc să văd, dacă se află ori nu în lumea aceasta viteaz mai mare ca mine? Cu acestea ei se despărțiră. Miezilă și Serilă o luară cătră casă, iar Aripă-Frumoasă își urmă calea. Merse multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, pînă ce dete de-o cîrciumă, intră în ea și întrebă pe cîrciumar, după ce-i spuse toată întîmplarea sa, dacă nu cumva știe undeva vrun om mai viteaz ca el, și dacă știe unde este el? — Este un om nu departe de-aci, zise cîrciumarul, care în toată ziua se bate cu zmeii și niciodată nu mai gată, căci este o zmeoaică bătrînă, care face cătanele de zmei cu ițele. — Ah! ce om prost, strigă Aripă-Frumoasă, trebuie s-o omoare pe zmeoaică! După aceste sări pe cal și întrebă, că încătrău locuiește zmeoaica aceea? Aflînd cum și încătrău șade, el dete pinteni calului, se duse și-o găsi pe zmeoaică făcînd cătane de zmei cu ițele. Fără ca să mai piardă multă vorbă, el îi tăie capul cu sabia, pe celelalte cătane pe toate le omorî, iar colții zmeoaicei, care ajung caii pînă la genunchi, îi luă cu el drept dovadă și se-ntoarse iarăși la birtul de mai nainte și zise cîrciumarului: — Mai mare viteaz sînt ca omul dumitale, căci am omorît zmeoaica bătrînă și-acum nu mai are cine să facă zmei. — Foarte bine, zise cîrciumarul, îți mulțumesc de bunătate, că baremi acum și eu am odihnă; dar viteazul de care ți-am pomenit, doarme ici în casa aceasta, iar acela îi este calul. Cînd își aduse Aripă-Frumoasă și el calul înlăuntru îl văzu celălalt cal, începură a se săruta, căci au fost frați. După aceea Aripă-Frumoasă se băgă în casă, unde dormea acel viteaz și-l sculă din somn, legară amîndoi prietinie, apoi Aripă-Frumoasă începu a-și spune întîmplările cu cei trei zmei și cele trei zmeoaice, iar viteazul, care zicea că se cheamă Pipăruș Pătru, îi spuse pățaniile lui. — Nu te mai teme, frate Petre, grăi Aripă-Frumoasă, că eu am ucis zmeoaica bătrînă, iată aici dinții ei ca dovadă. — Norocul nostru că legarăm prietinie, zise viteazul, căci preste vrun ceas unul din noi ar fi trebuit să piară. Foarte rău mă supărai, auzind de moartea ei, căci n-am acum cu cine să-mi petrec toată ziua. A doua zi, Aripă-Frumoasă întrebă pe cîrciumar: — Mai știi undeva vrun viteaz mai mare ca mine? — Mai știu unul, răspunse cîrciumarul, un bătrîn în pădurea blăstămată. Acela îndată ce te vede, îți arată o oglindă și-ți ia puterile și frumusețea, apoi face ce vrea cu tine. — Mă voi duce și acolo să văd. — Mai bine stai pe pace, că știu că ți se va întîmpla rău, îl rugă cîrciumarul. Dar Aripă-Frumoasă nu l-a ascultat, ci și-a luat rămas bun de la Pipăruș Pătru și s-a dus multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție. Multe zile a călătorit, pînă ce în urmă a dat de „pădurea blăstămată”. Acolo vede că îi iese un bătrîn înainte, îi arată o oglindă și îi ia puterile și frumuseța, îl scoboară de pe cal, calul îl bagă în grajd și pe el îl închide în cușcă de fier. Acolo și-a plîns Aripă-Frumoasă neascultarea, dar era tîrziu. A treia zi bătrînul zise cătră el: — Pămînteanule! îți voi da puterile și frumuseța, dacă îmi vei aduce pe Ileana Cosînzeana de muiere, calul ți-l voi da după aceea. — Bine, zise Aripă-Frumoasă, dar nu știu unde locuiește. — Preste marea aceasta, îi arătă bătrînul. I-a dat apoi drumul din cușcă, i-a dat însă numai frumseța, dar nu puterile. Aripă-Frumoasă își făcu acum o corabie, în care a băgat tot felul de marfă și așa a plecat. Cînd a ajuns la marginea mării, a deschis negoțul său în corabie și-a chemat pe-o femeie ce spăla la margine, ca să-și cumpere. Femeia însă îi zise: — Eu n-am nevoie de haine, căci am destule, dar stăpîna mea poate că și-a cumpăra. — Cum cheamă pe stăpîna ta? întrebă Aripă-Frumoasă. — Ileana Cosînzeana, fu răspunsul. Tare s-a bucurat Aripă-Frumoasă la auzul acestor vorbe și zise: — Fii bună, spune-i că este aici negoț, de tot felul, să-și cumpere ceva. După ce îi spuse femeia, Ileana Cosînzeana veni și ceru să-i aducă la margine marfă să-și aleagă, dar Aripă-Frumoasă zise: — Am foarte multă marfă și scumpă și nu o pot aduce toată afară; binevoește a veni înlăuntru și-ți alege de care-ți place. Ileana Cosînzeana și veni înlăuntru, dar pe cînd alegea mai bine, Aripă-Frumoasă închise iute ușa și porni corabia. Văzînd aceasta, Ileana Cosînzeana voi să se arunce pe fereastră în mare, dar Aripă-Frumoasă o prinse și n-o lăsă. Atunci ea zise: — Lasă-mă să mă arunc în mare și să mor, căci știu că nu mă duci ție, căci atunci n-aș zice nimic, dar mă duci la spurcatul de bătrîn, care de mult a voit să mă prindă, însă numai prin vicleșugul tău m-a putut. — Lasă, dragă, că voi scăpa eu de acolo și atunci te voi scăpa și pe tine, fii numai pe pace, căci nu mult vom robi acolo. Așa s-a mai liniștit și-a adormit. Cînd s-a trezit era în brațele bătrînului, iar Aripă-Frumoasă stetea închis în cușcă. Ea înțelese acea ce i-a fost spus Aripă-Frumoasă că nu mult vor fi „robi”. A doua zi, după ce s-a dus bătrînul la vînătoare, Aripă-Frumoasă grăi cătră Ileana Cosînzeana. — Cînd va veni acasă bătrînul, întreabă-l unde-i stă puterea căci atunci facem ce facem cu el. După ce se întoarse bătrînul și după ce îi dete de mîncare, ea îl întrebă că unde-i stau puterile? El a răspuns: în mătura de după ușă. Altă zi, cînd iar a fost la vînătoare bătrînul, Ileana Cosînzeana i-a spus lui Aripă-Frumoasă ce i-a spus ei, dar Aripă-Frumoasă îi răspunse: — Minte! întreabă-l a doua oară! După ce veni bătrînul acasă și după ce îi dete de mîncare, Ileana Cosînzeana a început a se linguși pe lîngă bătrînul și a-l ruga să-i spună unde-i stau puterile, dar bătrînul s-a mîniat și i-a tras o palmă zicînd: — Lele-ți fie mumă-ta, ce nevoie ai de aceasta? iacă colo în pușca din cui îmi stau puterile! După ce a mers iar la vînătoare bătrînul, i-a spus lui Aripă-Frumoasă ce palmă a căpătat și ce răspuns. — Nu te teme, dragă, zise Aripă-Frumoasă, mai întreabă-l o dată, că ce ți-a spus nu e adevărat și atunci cred, că-ți va spune adevărul. După ce a venit iar acasă bătrînul, atîta s-a lingușit Ileana Cosînzeana și în urmă l-a rugat să-i spună cu adevărat, unde-i stau puterile? și mai tare s-a mîniat acum bătrînul și i-a dat un pumn, încît a amețit, dar în urmă i-a părut rău și i-a zis: — Draga mea, acum te-am adus, acum să te schilăvesc, iartă-mă că-ți voi spune, iată: Nu departe, la nouăzeci și nouă de pași se află o peșteră, în peșteră se află un urs, în urs un iepure, în iepure o rață și în rață două muște; în acele stau puterile mele. Fie de mine ce va fi, pentru tine o fac aceasta, ca să nu zici că nu te iubesc și nu-ți spun drept. Abia a așteptat Ileana Cosînzeana să meargă bătrînul de acasă la vînătoare, pentru ca să-i spună lui Aripă-Frumoasă; deci cînd a gîndit că bătrînul e cam departe, a fermecat Ileana Cosînzeana cușca, care îndată s-a desfăcut și a ieșit Aripă-Frumoasă s-a uitat în oglindă și și-a dobîndit iară puterile și frumuseța, apoi s-a suit călare pe cal, a luat și cuțitul cel mare al bătrînului și s-a dus la peștera aceea, a omorît mai întîi ursul, din urs a ieșit un iepure, și pe acela l-a ucis, din iepure a ieșit o rață, aceea încă o ucise, din rață ieșiră două muște, una o putu ucide cu palma, iar celaltă îi scăpă. Din întîmplare însă văzu o muscă înainte, dete cu pălăria în ea și pică la pămînt, atunci puse mîna pe muscă și-o luă cu pămînt cu tot, o învălui în o cîrpă, se sui pe cal și se duse acasă, cînd fu aproape de locuința bătrînului, vede pe bătrîn venind și-abia trăgîndu-se. Atunci el zise: — M-ați înșelat; dar așa-mi trebuie, deci fii bun și omoară și cealaltă muscă, ca să nu mă chinuiesc, și apoi mergeți. Atunci Aripă-Frumoasă a omorît musca și bătrînul încă a căzut mort la pămînt. Întorcîndu-se în casă, Aripă-Frumoasă grăi: — Dragă! bătrînul e mort, să mergem! Bucuria Ilenei fu nespusă de mare. Ei plecară amîndoi călare pe un cal. Într-un tîrziu, Ileana Cosînzeana întrebă: — Unde mă duci? — Eu numai din răsfăție am venit pe aci și am căzut prins, dar am încredințat acasă; te duc prietenului meu Pipăruș Pătru dacă vreai? — Vreau, căci îl cunosc de cînd eram mică și după el însetam, fu răspunsul. Cînd au ajuns la birtul de mai nainte, au găsit acolo pe Pipăruș Petru, care și-o luă de nevastă pe Ileana Cosînzeana. Cînd auzi crîșmarul de soarta lui Aripă-Frumoasă, îl plînse, dar a rîs apoi de soartea bătrînului. După ospățul lui Pipăruș Pătru, Aripă-Frumoasă plecă cătră casă unde găsi pe mireasa lui plîngîndu-l. După ce a spus toate cîte a pățit, împăratul grăi: — Îți mulțămesc foarte pentru credința ta cătră mine; ce ți-am făgăduit și-am jurat, că îți voi da, îți și dau: frații tăi încă n-au căpătat nimic pînă acum, ca să fie toate trei ospețele deodată. Începură dar a tăia la scaune și la căzi pentru ospățul la care a fost nun mare Pipăruș Pătru cu Ileana Cosînzeana. Ce se va mai fi întîmplat după ospăț, asta n-o știu, căci am băut prea multă apă la acea petrecere, la care am auzit această poveste chiar din gura lui Aripă-Frumoasă.


content:
Zice că odată au ieșit din școalele cele mai mari trei dieci foarte învățați, unul era doctor, care da zile la cine vrea Dumnezeu și i le lua de la care vrea el; al doilea era procatăr, adecă încurcător de trebi, sporitor de pricini; iar al treilea era solomonar, care făcea călindare, adecă hastronom. Toți trei au plecat prin cea lume mare să-și cîștige pînea de toate zilele. Mergînd ei toți trei și mai sfătuindu-se d-ale lor, ajung seara într-un sat românesc. Se uită, că oare unde șade o gazdă mai bunișoară, ca să-i poată omeni cum se cade; că știau că românul nu-i lasă să meargă în cap de noapte nicăiri, să nu li se întîmple ceva, mai ales fiind streini; știau și aceea, că dacă stăpînul casei unde vor intra, va avea și numai un bruș de mămăligă, nu-l va mînca fără ei; știind omenia românului, aveau să-și aleagă: unde să dea de-o gazdă cum e data, că de inima lui nu se mai îndoiau. Văd ei o casă frumoasă în jurul căreia mai vedeau de-ale găzdășagului, șura ocolită de stoguri, grajduri mari în ușa cărora grămezile de gunoi erau cît stogurile de lîngă șură de mari, semn că grajdurile nu erau goale; mai văd cosceiul cel mare de leți, prin care nu se vedea ziua pe nicăiri, decît numai cucuruz. — Aci e de noi, zise doftorul. — De bună seamă, îi răspunde procatărul. Toate seamănă a găzdășie, a stare bună împreunată cu socoteală, adause solomonariul. Aici intrară. Stăpîna casei îi primi foarte bine ca pe niște bieți călători osteniți. Nu mult după aceea vine și gazda acasă de la cîmp. El încă se bucură de bieții drumari și spune boresei să aducă cină pentru toți. Boreasa ascultă cu bucurie porunca și începe a aduce: pe-un cîrpător mămăliguță fierbinte de ieșeau abori din ea, iar la umbra ei puteai bate coasa cu voia cea bună, de mică ce era, într-un hîrdău lăptișor de la Suroaia, Joiană, Marțolea și Vinereană; apoi pe-un blidișel de lemn un moșinoi de brînză de oaie și într-o tigaie ca de-o jumătate de mierță tocană de carne de berbece îndoită cu ceapă. După ce erau toate gledă pe masă, mai întîi fac trei cruci, zic un „Tatăl nostru” și dau ocol unei glăjuțe plină cu horincă de bucate, colea îndulcită cu miere de stup. Gazda casei cu căsenii și cu lucrătorii mîncă din toate bucatele, cum se mîncă bucata bună cînd ești fiămînd, dar diecii noștri nu prea, căci doftorul le spuse ungurește – ca să nu priceapă gazda – că toți trebuie să moară cîți vor mînca seara mămăligă cu atîtea amestecături. Doamne și cum ar fi mîncat ei, mai pogan doară decît gazda, ci se temeau de moarte, că doftorul pricepe la de astea de-ale beteșugului și de-ale morții! În deșert cercă bătrînul casei a-i dumeri, că nu-s otrăvite și pot mînca, ei după sfatul doftorului, nu mîncară mai nimica. După cină se dau la culcare, că, pînă nu se face ziuă trebuie să fie-n tălpi. Găzdoaia așterne diecilor în casă, ci solomonariul zice că ei vor dormi afară, că e bine și e cald destul. Iar se cearcă gazda a-i îndupleca să-l asculte și să rămînă în casă, că peste noapte poate da un viscol, cu vînt și cu ploaie, dar solomonariul zice că nu se poate, că doar el știe umblarea vremii vremilor, că aia-i învățătura lui și rămîn afară. — Bine, zice gazda, numai eu știu că va ploua. Încă înainte de miezul nopții sînt siliți diecii a se trage sub părete, dar și-acolo îi boteză ploaia, strigă la gazdă să-i lase-nlăuntru. Acela, bun, îi lăsă, dar unde să se poată răbda să nu le zică: — Spusu-v-am? iată vă plouă! După ce se făcu ziuă mirarea doftorului fu mare, că nici barem unul nu era mort, ba nici capul nu-i durea, ci se apucară din nou de mămăligă și, hai la lucru! Era năcăjit doftorul că nu i se împlinise prorocia, deci întrebă pe gazda casei: — Dar pentru Dumnezeu, cum de nu vă bolnăvirăți de-atîtea amestecături ce mîncarăți aseară? Acela-i răspund’ curat: — Domnule fălceriu, atunci ne-om bolnăvi cînd n-om avea ce mînca; dar pînă vom avea de-acestea, din altă parte să nu ne vină boala, dar din pricina mîncării stau bun că nu ne va veni. — Dar n-ai fost dumneata bolnav nici odată? — Ba am fost, domnule, o trăsnită de măsea m-a durut de două ori trei zile, pînă n-am avut încătrău, fără a trebui să o scot; ba odată am avut și-un junghiu, două zile nu m-am mișcat de după cuptor de răul lui și tot horincă de drojdii am pus pe el, de atunci, mulțam Doamne, nu mi s-a mai scurmuzuit. — Dar de unde ai știut dumneata aseară că va ploua? întreabă solomonariul, cît de limpede mai era ceriul?! — Hm, zice țăranul, nu văzuși dumneata vaca mea Suraie, că n-a vrut să se culce afară, ci s-a băgat sub coperiș; ea prevestea vijelie! Apoi și scroafa a intrat aseară în coteț cu paie în gură. Ele nu mă mințesc niciodată! — Bine, zice procatărul, dacă cuptorul țăranului e mai mare doftor decît tine; și dacă vaca și scroafa lui sînt mai mari hastronomi decît tine, atunci în astă țară nu-i de noi. Eu credeam, că de s-a împlini vorba doftorului, am să fac astăzi cîteva testamente, dar așa, hai să plecăm de-aci. Și s-au dus, dar nu toți trei laolaltă, ci se împrăștiară cu învoirea, că peste un an iar să se întîlnească colo, la crucile drumului, să vadă care va veni mai bine și pe ce cale? Doftorul merge pe o cale, solomonariul pe alta și procatărul pe altă. La anul iar se întîlnesc, după cum le fu vorba. — Dar cum ați mai umblat, fraților? Unul rău, altul nu prea bine și al treilea, printre ele. — Știți ce? zice procatărul, cu dreptatea nu-i de a trăi în lumea asta rea; haidați, doară vom putea trăi cu cînia. Azi e tîrg în orașul cutare, bîlciu mare, numai un ceas de departe pînă acolo; haidați să mergem într-acolo! — Bine, răspunde tovarășii și plecară. * * * Aproape de oraș dormea un popă într-un șanț; ținînd în mînă căpăstrul unui măgar ce păștea lîngă el; poate că era cam beat Sfinția sa, ori doară numai obosit de cale. Procatărul ia căpăstrul de la măgar din cap și dă măgarul, fără căpăstru, la ortaci să-l vînză, iară el își băgă capul în căpăstrul măgarului și se culcă jos lîngă popă. Ortacii lui merg în tîrg și vînd măgariul numai decît cu 25 florini și se pun în calea procatărului să împartă banii. Se trezește popa: — Da ce-i, fiule, ce-i cu dumneata de stai în căpăstrul măgariului meu? — D-apoi, părinte, m-a fost blăstămat un om, pe care-l înșelasem, să mă fac măgar și chiar azi mi s-a împlinit canonul; poate nu te-am ascultat cum se cade, dar’ te rog să fii iertător. — Hm, hm, fiule, ce slujbă ai avut pînă a nu te face măgar la mine? — Procatăr, cinstite părinte! — Hm, mare domn! și vezi ce-ai fost ajuns? iartă și dumneata că poate nu te-am hrănit totdeauna cum s-ar fi căzut, poate că te-am și mai bătut, cînd eram cam șumăn, cînd mă cam îmbătăm, vezi dumneata, cum e datina noastră cîteodată; aici ai cinci florini să poți merge cinstit acasă, dară să nu mai greșești, să nu mai înșeli, fiule, pe nime, că iar’ te face Dumnezeu măgar! Se despart cu sănătate bună și-și caută fiecare de cale. Procatărul se întîlnește cu cei doi ortaci și împart banii, iar’ popa, cum intră în tîrg, dă de măgar și-l cunoaște. — Vezi, fiule, zice popa plecîndu-se la urechea măgarului, nu ți-am spus să nu mai înșeli pe nimeni, că te face Dumnezeu iar’ măgar? N-ai ascultat, acum rabdă! Măgarul scutură din cap și popa credea că-l pricepu. * * * După ce se întîlniră cei trei ortaci, se gîndiră la de ale mîncării. — Să ne cumpărărm ceva de mîncare, zice solomonariul. — Da, răspunde doftorul, bine ar fi, că eu nu mai pot de foame. Dară advocatul îi înfruntă: — Măi, nu-i de prădat banul, vedeți cu cîtă trudă se cîștigă, să fim păstrători, dacă voim să ajungem la ceva; cu bani toți nărozii știu mînca și bea, ian să încercăm doar vom putea mînca de-a fetea! Haideți cu mine! Mergînd toți trei se-ntîlnesc cu o fetiță, care ducea o coșarcă cu pită pe cap. — Tu fetiță, zice advocatul, n-ai vrun răsunoi? — N-am aci, domnilor, ci acasă chiar am doară două; dacă poftiți deloc ‘s aci cu ele. — Du-te și le adă, zice advocatul, îți vom avea noi grijă de coșarcă pînă vii cu ele. Fetița unde să-i plesnească prin minte că domnii vreau să o fure, lăsă corfa cu pita jos și merge tot într-un suflet acasă după răsunoaie. Dară pînă ajunse ea cu răsunoaiele îndărăpt, ia drace domni, dacă ai de unde! Ei duseră frumușel coșarca cu pitele la crîșmă și începură a se gîndi de carne, că pită aveau destulă. Plîngea fetița, ci-n zadar! — Să vedem de carne, zice advocatul. — Să cumpărăm un funt ori doi, zise solomonariul. — Să cumpărăm, zice doftorul. Dară advocatul răspunde: — Ba cumpere... acuși eram să vă spun cine? Du-te, mă, zice cătră un ortac, mergi iute cu țedula asta la măcelarul și adă-ne zece funți de carne! Cela merge și aduce carnea, că doară țedula era scrisă în numele pîrcălabului de la temniță. Acum numai vin le mai trebuia, ca să poată prînzi domnește, dar advocatul nu voia să dea bani nici pe vin. Merge el însuși la crîșmăreasă cu trei glăji: — Jupîneasă, să-mi dai dintr-o bute trei feliuri de vin. — Cum, dintr-o bute trei feliuri de vin? Nici n-am mai auzit una ca asta, necum să fi văzut cîndva? — Ei, apoi ce crîșmăriță ești dumneata, dacă nici atîta nu poți și nu pricepi la lucrurile crîșmărești? Hai să-ți arăt! Merg amîndoi în pivniță. Procatărul umple pe cep o glajă: — Un fel de vin, jupîneasă! — Bine! Face o gaură în doaga de-a dreapta, umple de acolo o glajă. — Alt fel de vin, jupîneasă! — Bine, domnule! — Acum vino jupîneasă și astupă gaura cu degetul pînă voi afla un stupuș, ca să astup huda. Jupîneasa ascultă. Mai face o gaură cu sfredelul și în doaga stîngă, de-acolo umple a treia glajă; — Trei soiuri de vin, jupîneasă. — Trei, domnule, ci te rog grăbește, că cură vinul. — Bine zici, dar’ placă și astupă o leacă cu degetul și gaura asta, pînă caut stupușe la amîndouă. Muierea nu se putea lăsa de pagubă, să-i curgă vinul în pivniță, și astupă cu degetul crezînd că domnul procatăr nu s-a duce dracului, să o lase tîrșită pe bute, ci o păți. Domnia-sa merse frumușel cu trei glăji pline cu vin roșu ca sîngele, iar ea cine știe cît o fi stat acolo astfel, pînă o fi dat de ea vrun om mai de omenie decît domnul acela. Astfel, cu cînia, își făcură bani, pită, carne și vin; cine știe cît or fi putut-o duce pe asta cale? Cine-o știe mai departe, spună-o, că nu-l opresc!


content:
Multe s-au mai întîmplat în lumea asta mare, și cîteodată auzim povestindu-ni-se cîte o întîmplare de ne vine mai a n-o crede. Și totuși trebuie să credem multe din cele ce auzim; cel puțin eu unul mai bucuros cred toate, decît să merg să caut de sînt adevărate sau nu. Așa se zice, că a fost odată o femeie atît de frumoasă, cît ar fi crezut omul, că nu poate să fie în lume alta mai frumoasă ca ea, de întrecut nici poveste. Și era foarte încrezută în frumuseța sa. Și cum nu, mă rog, cînd fața ei era mai albă decît neaua și totuși bătea în roșu, ochii mai negri decît murele cele coapte, dar aruncau scîntei, părul ei, Doamne sfinte! cu ce l-aș asemăna oare? Era ca un caier de mătase neagră, sclipea de negru, și cădea peste umeri în jos făcînd sute de mii de inele, unele mai mari, altele mai mici; gurița ei gîndeai că-i cerașă pocnită în două, grumazii ei, mînile ei, picioarele și tot trupul ei era atît de frumos, cît rar om se poate lăuda a fi văzut cîndva o așa frumsețe. Ea știa bine, că lumea se miră de frumsețea ei, chiar de aceea era atît de făloasă, cît în toată dimineața ieșea afară, cînd răsărea soarele și întreba: Soare luminat, Spune-mi tu curat Și adevărat: Văzut-ai ori ba În umblarea ta Față ca a mea? Față de muiere Cu-atîta plăcere? Față de nevastă Atît de frumoasă? Soarele, soare dar tot sta puțin în loc și se uita la ea, apoi gîndindu-se puțin, îi răspundea: „Multă lume am umblat, multe muieri frumoase am văzut, dar pe tine nime nu te-ntrece, decît fiica ta”. Așa întrebă muierea în mai multe dimineți pe soare, și soarele tot așa-i răspunse în mai multe rînduri, din care pricină, încetul cu încetul s-a stins toată dragostea mamei, ce-o avea mai nainte cătră fiica ei. Se gîndea zi și noapte cum s-o poată prăpădi. Nu-i tignea somnul, nu mîncarea și beutura, nu-i mai plăcea nimic, ar fi dorit cu orice preț să nu mai aibă fată, ori dacă o are, să nu o aibă atît de frumoasă. Într-o noapte avuse fierbințeli mari, dureri de cap și bătaie de inimă. De abia aștepta să se facă ziuă. Nici nu se zărise bine de ziuă și chemă pe servitorul și îi zise: — Toadere, vezi de du fata asta undeva și, să nu mi-o mai aduci în casă; inima din ea și degetul cel mic să mi le aduci, mai mult nu, pricepi? — Pricep, stăpînă. Și a mers sluga cu fata pînă a dat de-o pădure mare – mare, acolo i-a spus fetei ce poruncă are de la stăpînă-sa. Atunci fata a început a plînge și a se ruga: — Fii bun, nu-mi lua viața, că nu sînt eu vina, dacă Dumnezeu m-a făcut mai frumoasă decît pe mama mea; te las să-mi tai degetul cel mic, dar inima nu mi-o scoate din piept, ci scoate-o pe a cățălușului ce ne urmează și ducînd-o mamei, zi că-i a mea, că eu casa nu i-o voi mai călca. Sluga se arătă cu mult mai omenos decît mama, omorî cățelușul, îi scoase inima, tăie degetul cel mic al fetei și se duse la stăpînă-sa acasă. Fetița socotea, că tot mai bine să rămînă în pădure, chiar să o mănînce și fiarele, decît să moară omorîtă de mînă omenească. Încercă deci, după ce se văzu singură, a-și face voie bună, ca să-i treacă urîtul, și tot cîntînd merse înainte prin cel codru întunecat. Deodată se oprește. Vede înaintea ei niște curți mai frumoase decît cele împărătești. „Oare ale cui să fie? Curți așa frumoase în mijlocul codrilor! Fie ale cui vor fi, își zice fata în sine – eu merg înlăuntru, că știu că nu m-or mînca domnii aceia din curți”. Și intră fata înlăuntru, se uită prin toate chiliile, dară nu zări pe nimeni. În urmă, văzînd că în curți nu e nimenea, băgînd de seamă că pustii încă nu sînt curțile acelea, crezu a face bine dacă le va curăți cum știe ea, că poate o fi murit găzdoaia curților și bărbații nu știu orîndui lucrurile femeiești. Și aduse copila apă, udă, mătură prin case, șterse scaunele și mesele de praf, apoi se vîrî după cuptor să n-o afle gazdele. Nu așteptă mult după cuptor și veniră înlăuntru zmeii, căci curțile erau ale lor. Doamne ce se bucurară cînd își văzură chiliile orînduite frumos, de gîndeai că așteaptă pețitori. Și începură a se întreba, că oare cine să fi făcut cu ei binele acela pînă au sosit de la vînat. Iar unul din ei zise: că aceea nu poate să fie decît ori mama lor, ori sora lor. Și căutînd-o, o aflară și o numiră sora lor. A doua zi iar ieși femeia cea fudulă în calea soarelui și-l întrebă, dacă este cineva în lume mai frumoasă decît ea? Soarele nu mai stătu de vorbă cu ea, ci fugînd în drumul său îi răspunse: „Fost-ai, mîndră, cînd ai fost, Și-ai rămas un lucru prost. Tu ai fost cea mai mîndră femeie, dar acum ești cea mai urîtă. Ai gîndit să-ți prăpădești fata și apoi nimenea nu te va întrece cu frumseța, dar te amăgiși amar, femeie becisnică ce ești tu, că ea tot trăiește și e cu mult mai frumoasă decît tine, ea e acum chiar la curțile zmeilor”. A doua zi dimineața se luă femeia cea fudulă la drum, du-te, pînă ajunse la curțile zmeilor. Acolo se puse sub poartă și începu a se văieta, a plînge și a suspina. — Fii bună copila mea, lasă-mă înlăuntru, că de nu – tot mor de dorul tău. Vai, draga mamii cea mai scumpă, unde ești tu acuma? hai să te mai văd odată, lasă-mă înlăuntru să-mi stîmpăr sufletul! Dar fata se făcea, că nici n-o aude. — Dar fii bună, fata mea, nu mă lăsa aci sub poarta ta, ci lasă-mă înlăuntru, ori dacă nu, deschide poarta puțintel, ca barem odată să te mai văd, apoi nu-mi pasă și de voi muri. Și fata crepă puțin poarta, iară mamă-sa se repezi ca o zmeoaică și îndesă fetii degetul în gură, încît îndată căzu jos moartă, și apoi mumă-sa se depărtă cătră casă. Cînd veniră zmeii acasă de la vînătoare, o aflară moartă și mult timp o plînseră și o jeliră, ca pe o soră a lor, în urmă-i făcură un coșciug de aur și-o așezară într-un vîrf de paltin, ca să o legene vîntul și să o vază pămîntenii, și să se mire de inima cea îndrăcită a mamei sale. Și toată ziua o legănau vînturile ca și pe frunzele paltinului, și lumea o vedea și lumea se minuna zicînd, că o fată așa frumoasă nici soarele doară n-a văzut; alții iarăși își făceau cruce și ziceau: „ferește, Doamne, de mintea slabă; mamonul a pus pe mama aceea să-și omoare copila, și apoi ce copilă? Vai minte femeiască, oare cînd ți-i veni în ori? În altă zi iar ieși femeia cea sumeață, ucigașa copilului său, în calea soarelui și-l întrebă: Soare luminat. Spune-mi tu curat Și adevărat, Văzut-ai ori ba, În cărarea ta, O față frumoasă Și de drăgăstoasă, Față ca a mea? Iar soarele zise: „Piei dinaintea mea, nebună, piei blăstămată netrebnică și prăpădita lumei, multe nebune și prăpădite am văzut în lume, dar soață ție nu ți-aș găsi, să umblu și noaptea nu numai ziua, după firea mea. Netrebnica netrebnicilor, să-și omoare ea fiica, căci se făcuse mai frumoasă ca dînsa! Dar nu știai tu hăbăucă, că Dumnezeu a vrut să fie tinerii mai frumoși decît bătrînii, iar bătrînii să fie mai cu minte decît tinerii. Tu neghioabă însă, voiși a răsturna chiar și voia lui Dumnezeu sfîntul, care te-a și bate pentru faptele tale!” Mergînd vestea în toate părțile de astă întîmplare, auzi și feciorul împăratului, care și grăbi cătră acel loc și se rugă de zmei să-l lase să o coboare jos de acolo. După multă rugare se învoiră zmeii și feciorul împăratului scoborî fata din paltin și se jucă cu ea moartă ca și cînd ar fi fost vie. Din întîmplare, Dumnezeu știe cum, o a lovit după cap, și îndată i-a sărit un măr din grumaz și a înviat fata. Vă puteți închipui bucuria zmeilor și a feciorului de împărat; toți o sărutau de toate părțile. Apoi o luă feciorul de împărat, și-o duse la el acasă, în palatul împărătesc, unde s-a și cununat cu ea și-a făcut o nuntă mare, cum numai împărații știu face, și, de n-au murit și astăzi trăiesc. Lumea zice că mumă-sa a nebunit de supărare, cînd a auzit că fata ei s-a făcut împărăteasă. Eu însă zic, că a fost răsplata lui Dumnezeu pentru inima cea rea a mamei.


content:
A fost odată ce-a fost, că de n-ar fi fost, nu s-ar pomeni; așadară a fost într-un oraș un măsar, și era atît de sărac, de nu-i ardea nici focul în vatră, fiindcă nu avea lemne să pună pe el; lemne de lucru încă nu avea. Altcum era meșter harnic, banii cîți îi căpăta pentru lucru îi erau numai buni și nu chiar destui pentru vinars, că nu era gingaș, bea vinarsul și pe nespălate, ca și pe mîncate, noaptea ca și ziua și iarna ca și vara. Muierea lui se tot gîndi cum s-ar putea dezvăța bărbatul de la beutul fără cumpăt, cum l-ar putea aduce la brazdă bună să-și facă și ei nițică stare. În urmă-i plesnește ei ceva prin minte: „În pădure – cugetă ea – lemne ar avea destule pentru lucru, și ce-i mai frumos, nu e nici o crîșmă, acolo nu ar avea de unde să mai bea, acolo e de noi!” Deci se puse și într-o bună dimineață începe cam cu binișorul, știți, cum știu muierile cîteodată: — Bărbate, dragul meu, știi tu ce am gîndit eu? Dar bărbatul, ca mulți bărbați, îi răspunde scurt și îndesat: — Știu, dacă mi-i spune! — Apoi să-ți spun dară: M-am gîndit, că de noi ar fi mai bine în pădure, decît la oraș, că vezi tu, aici toată lumea cumpără lemne, și vezi tu, îs foc de scumpe, apoi nici bani nu prea avem să dăm pe cîte toate, cu deosebire de lemne o ducem chiar rău, mai ales tu cu măiestria ta, ai lipsă de lemne foarte multe! — Bine zici, tu muiere; acolo ar fi de noi, lemne destule pentru lucru, eu aș tot lucra, iar tu ai asculta cum cîntă cucul... Și încă ceva, nu m-ai vedea beat veci pururea vecinică! Se hotărăsc oamenii noștri și merg la pădure, își fac casă, și bărbatul începe a lucra. Și lucră el, mai una, mai alta, pînă odată zice nevestei: — Noa, muiere, lucrurile cîte le am gata trebuie să le ducem la tîrg, să le vindem, eu merg deci cu ele la oraș, tu rămîi acasă să nu ne fure cineva ce avem prin casă. Și merge măsariul nostru la tîrg, și vinde lucrurile toate pe bani rotunzi, dar vedeți dumneavoastră cum e banul rotund, se tot duce d-a dura; din mîna măsariului ajunseră unul după altul în mîna unei crîșmărițe, pînă rămîne măsariul mort de beat, și numai cu patru bănuți în pungă. Astfel merge el acasă. Văzînd muierea că bărbatu-său tot el a rămas, de îndreptare nici vorbă, începe a se văieta, că ea nu mai rămîne în pădure, că moare de frică și de urît. Auzind măsariul de una ca asta, îi plesnește ceva prin minte: — Tu muiere, eu nu știu ce-i frica și urîtul, trebuie deci să merg în lume, doară voi învăța și eu ce e frica și urîtul. Auzi dară, muiere, eu merg, sănătate bună! La astfel de oameni nu le e grea plecarea; cînd gîndesc, îndată pornesc. Așa făcu și Ioaneș, plecă d-acasă ca-ntr-o glumă, ca să nu mai vină în veci, iar muierea îi muri la o săptămînă de năcaz. În calea lui nimerește Ioaneș într-un oraș și intră la o crîșmă, că merinde nu-și pusese, poate că nici nu avuse de unde, ori doară numai ca să fie mai ușor de cale. — Bună ziua, jupîneasă! — Sănătate bună! hai de șezi! și ian vedeți dumneavoastră cum mai schimbă oamenii vorba, pînă într-un tîrziu măsariul Ioaneș poftește mîncare și beutură tot în ales. Crîșmăreasa, voioasă, că o să se încarce de parale de la Ioaneș, începu a-i aduce tot fripturi și plăcinte și vin roșu, de și un împărat s-ar fi îndestulit. Și mîncă Ioaneș boierește și după ce se sătură bine, zise crîșmăriței un bogdaproste! Dar mîncările cele bune și beuturile cele alese nu se cumpără pe gospodi pomilui și drept aceea nici nu se pot vinde pe bogdaproste; crîșmărița cere bani, zicînd că de nu-i dă bani, ea îi va lua hainele! Dar Ioaneș nu știa ce-i frica și urîtul, el se întoarnă într-un picior în mijlocul casei, fluieră una în bătaie de joc și zice crîșmăriței: — Auzi, leliță dragă, pe mine nu mă vei dezbrăca în veci, eu sînt Ioaneș măsariul, bani am patru bănuți, de gîndești că ți-s destui pentru mîncare și beutură, bine, de nu, du-mă la împăratul, eu numai pe el îl cunosc mai mare. Crîșmărița-l și duse înaintea împăratului, pîrîndu-l că a mîncat și a beut și acum nu voiește a plăti. — De ce nu plătești socoata? întrebă împăratul. — Dar cu ce s-o plătesc? răspunde Ioaneș. — Cu bani. — Dar eu nu am decît patru bănuți și jupîneasa zice că-i trebuiesc mai mulți, adică tocmai atîția cîți nu am eu. — Apoi cum putuși tu cere mîncare și beutură, dacă ai știut că nu ai bani? — Foarte lesne, am fost flămînd, domnia ei mi-a dat și eu am mîncat; mîncînd, mi-a venit sete și domniaiei mi-a dat și vin de am beut; domniaiei mi-a dat că avea de unde; acum cere, ce eu nu-i pot da, căci nu am de unde; domniaei numai aceea mi-a dat, ce a avut! — Și cine ești tu de vorbești așa! întrebă împăratul. — Eu sînt Ioaneș măsariul, am plecat de acasă să învăț ce e frica și urîtul. — Și tu nu știi ce e frica și urîtul? — Nu! — Foarte bine, dacă vreai să știi ce e frica și urîtul, vei merge d-aci cale de două ceasuri, acolo am o cetate, oricîte cătane trimet, toate ni le face, nu știu cine, stan de piatră dacă vei ședea în cetatea aceea singur o noapte întreagă, apoi îți dau ce vei cere. — Merg, bucuros, înălțate împărate, numai să-mi dai cărți de joc, mîncare și beutură, două scaune și-o masă și-un drot. Toate i le dete împăratul și merse Ioaneș la cetatea aceea și intră înlăuntru și-și așeză masa și scaunele, își puse mîncare și beutură pe masă și hai la trai bun; tot mînca și bea și cînta, și, ca să nu-l prindă somnul, se juca singur în cărți. Cînd colo, cam cînd încep cocoșii a cînta de miezul nopții, începu a se auzi un zgomot prost prin podul cetății, dar Ioaneș nu se sperie, ci cînta fără grijă ca și cînd nu s-ar fi auzit nimica, și striga singur: mîncă Ioaneș, bea Ioaneș, cîntă Ioaneș, nu te teme, Ioaneș! Dar în pod era o zînă; ea era aceea care prefăcuse în piatră toate catanele împăratului; aceea lăsă mai întîi un picior să cadă din pod jos la Ioaneș. Acesta cum îl văzu, în loc să aibă ceva frică, să se sparie cum am zice, clătină din cap și zise zîmbind: — Hm, bine-i, bine, grijește numai că ce vei strica tu, vei și plăti, eu nu plătesc pentru nime, că n-am bani! După aceea slobozi zîna alt picior, Ioaneș iară-i spuse: — Griji, că tu plătești, ce strici! După aceea își slobozi zîna întreg corpul prin pod în jos și în urmă capul. Ioaneș însă nu pierdu curajul, legă întreg corpul zînei cu drotul primit de la împăratul și puse apoi zîna pe scaun lîngă masă zicînd: — Vezi așa, o să am cu cine-mi petrece, ce să șed eu singur ca ursul în bîrloagă! Apoi o îmbie să mănînce și să bea cu el; ea însă nu se învoi; atunci Ioaneș îi trase o drăguță de palmă încît îndată învie, din moartă ce se făcuse. Apoi iar o îmbie Ioaneș la mîncare, dar ea nu primi, ce-i zise să ia cheile de pe părete. — Eu să iau cheile? răspunse Ioaneș, niciodată! Nu de aceea m-a trimes pe mine împăratul, ca să stric cîte ceva pe-aci, ci să grijesc ca nici alții să nu strice! Văzînd zîna că Ioaneș nu o ascultă, luă ea cheile și zise cătră Ioaneș să o urmeze. Ioaneș nu se îmbie mult și merse fără frică după zînă pînă în pivniță. Acolo era o grămadă mare de bani de aramă. — Ia-ți, îi zice zîna, ia-ți cîți vei voi și te du unde voiești! Dar el nu voi să ia nici un bănuț rău, zicînd: — Pe mine nu m-a trimes împăratul să stric, ci să grijesc p-aici! într-altă pivniță erau numai bani de argint, taleri și husoși ca laptele de frumoși. — Ia-ți de aci bani, cît chibzuiești că vei putea duce! zise zîna, dar Ioaneș nu primi nici unul, zicînd: — Pe mine nu m-a trimes împăratul să stric, ci să grijesc p-aici! De-aci intrară în pivnița a treia: Doamne, ce frumsețe mai era aci! Era să cadă jos Ioaneș cînd văzu atîta bunătate: aur peste aur, galbini mîndri, noi, de parcă la soare te poți uita oleacă, dar la ei (ba) de loc; apoi adimanturi și pietrii scumpe și toate comorile împăraților din lume. Ioaneș gîndeai că tot cu de-acelea a umblat, așa se făcu a nu-i păsa de ele. Iar începu zîna a-l îmbia să-și ia cît va voi el, dar el nu se atinse de comori, ci grăi cu dispreț: — Nu am venit eu aici să stric ceva, ci să grijesc! Atunci începură a cînta cocoșii de ziuă și zîna căzu jos moartă, apoi se făcu nevăzută. Ioaneș merse iar în casă, mai bău un pahar de vin și se culcă cu capul pe masă. În minutul acela s-au despietrificat toate cătanele și începură a-și face exercițiile chiar ca și în minutul cînd se pietrificaseră. Și ele stătuseră pietrificate vreo trei sute de ani unele, altele mai puțin, dar altele și mai mult. O cătană, care era strajă la ușa împăratului, a auzit la cetatea cea pustiită un zgomot, ca și cînd multe regimente ar face acolo exercițiu și merse la împăratul și sculîndu-l, îi zise: — Înălțate împărate, la cetatea cea părăsită se aude mare zgomot, parcă toate regimentele din lume fac exerciții, așa bat tobele, suflă trîmbițele, ba și pușcături am auzit. Împăratul nu voi să creadă, ci-i dete o drăguță de palmă și-l împinse pe ușă afară. Îndată după aceea intră o altă strajă la împăratul și-i spuse că zgomot mare se aude la cetatea cea părăsită; dar împăratul plăti cu bani mărunți și pe acesta ca și pe cel deîntîi. După aceea mai veni un păzitor și spuse împăratului lămurit: — Înălțate împărate! fă cu mine ce-i vrea, dar eu-ți spun verde că rău făcuși că pălmuiși pe ortacii mei; ei de bună seamă au auzit sunet de tobe și exercițiu la cetatea cea părăsită, că și eu l-am auzit și rog pe înălțatul împărat, să vie cu noi, să vadă ce poate să fie! Împăratul se sculă cam a lene și destul de mînios, că i-au speriat somnul cu astfel de minciuni, căscă una mare, se scărpină în ceafă, se întinse o dată de-i pîrîiră toate oasele, apoi se îmbracă și merse cu hinteul la curtea cea părăsită. Dar soldații, adecă cătanele din cetatea cea părăsită nu voiră a-l primi, căci ei se mîntuiau cu aceea: — Avem noi împărat aici în cetate, acum doarme, dar îndată o să se scoale! Numai cu mare greutate putu împăratul străbate pînă în cetate. Acolo află pe Ioaneș măsariul dormind cu capul pe masă de obosit ce era după munca de noapte. Se minună însă tare împăratul cînd văzu cătane, ce fuseră pietrificate înainte cu trei sute de ani, acum făcînd exercițiul. Și dacă se sculă Ioaneș măsariul, merse împăratul și-i lăudă vitejia și curajul, îmbiindu-l cu fata și cu jumătate din împărăție. Dar Ioaneș nu primi nimic zicînd, că el nu se va însura, ba nici nu va sta locului, ci va tot umbla în lume, pînă va afla ce-i frica și urîtul. Și s-a luat Ioaneș la drum și du-te, du-te, pînă ieși afară din lumea albă și ajunse în pădurea cea mare din lumea neagră. În pădure încă nu se opri, ci o luă de-a lungul și toată o călcă pînă ajunse la o căsuță, apoi intră-n lăuntru și se puse la foc. Nu așteptă însă mult înlăuntru și-i se ivi un bivol mic, care cu cît se apropia de el, se tot mărea și țipa atît de urît încît era să asurzească bietul Ioaneș; de bivolul acesta s-a spăriat și-a tulit-o la fugă văietîndu-se: „Vai de mine mor de frică și de urît!” Dar bivolul acela era dracul, care-l alunga dindărăpt, lovindu-l cu o lopată în dos. Bietul Ioaneș a fugit pînă la curtea împăratului; i-a luat apoi fata și a căpătat jumătate din împărăție, și după moartea împăratului rămase împărat după cum e data. De multe ori-l întrebă împărăteasa de ce nu a luat-o numaidecît, după ce a făcut vitejia aceea, în cetatea cea părăsită, dar el totdeauna îi zicea: — De nu mă lovea dracul cu lopata în dos și azi eram neînsurat! Și de atunci a rămas zicala: „Va tot umbla și cela de colo pînă colo și numai o dată l-a lovi dracul cu lopata-n dos, apoi grija mea-i de nu se va însura!” Și mă suii pe-o șea și v-o spusei așa; șeaua poate fu cam ruginoasă, dar și povestea mea cam mincinoasă!


content:
Zice că era odată un om, om cu stare și cu socoteală, după cum se mai află și astăzi cîte unul ici-colea, el își avea vituțele sale, moșioara sa, căsuța sa, cu un cuvînt avea ce-i trebuia. Un năcaz însă avea și el ca toți oamenii, că bag-seamă om fără nici un năcaz și iarnă fără frig nu se poate. Năcazul și supărarea lui era aceea, că n-avea copii. Și se ruga bietul om zi și noapte, se ruga în coate și în genunchi să-i dăruiască Dumnezeu copii, dar în zadar, că tot nu-i se împlinea rugarea. Era cît pre aci să piardă și nădejdea, ba-și făcuse și cîntec: Doamne, Doamne! Mult zic Doamne, Dumnezeu gîndești că doarme Cu capul pe mînăstire, Că de mine n-are știre. O dată, cum mergea el gîndindu-se la bucuria oamenilor cu copii și la nefericirea lui, se întîlnește cu Dumnezeu și cu Sfîntul Petru. — Dar unde mergi, măi omule? îl întrebă Dumnezeu. — O, Doamne! Mă duc să mă prăpădesc de năcaz, răspunse omul. — Și ce năcaz ai, omule? Spune-mi ce dorești? căci eu îți pot împlini orice poftă a ta. Ce-ai vrea ca să ai? — Copii, Doamne! Copii aș vrea să am! — Și ce ai mai vrea să ai? Iar Stan, că așa-i era numele răspunse și-a două oară, că copii ar vrea să aibă. — Te mai întreb o dată omule, zise Dumnezeu. — Ce-ai mai vrea tu să ai? Iar Stan răspunse și a treia oară că copii ar vrea să aibă. — Bine, zise Dumnezeu, copii să ai după cum ai cerut tu. Și se duse Stan acasă; adecă ce să vezi? și casa și curtea îi era plină de copii; nici mai mulți nici mai puțini decît o sută de copii află el acasă, care toți îi ziceau tată și-i cereau de mîncare. Acum dă-le, Stane, de mîncare dacă ai de unde! se puse omul meu pe gînduri: cu ce să hrănească atîta amar de copil? Vîndu tot ce avu pe lîngă casă și cumpără tot fărină, apoi se duse în lume să le cîștige hrană. Mergînd el prin această sîcreată de lume mare, ajunse seara la o stînă, lîngă o pădure mare. În staur erau cîteva mii de oi, iar în comarnic vreo doisprezece păcurari unul mai lat în spate decît celălalt. — Bună seara feciori, zise Stan intrînd în comarnic. — Să fii sănătos, bade, răspunseră ciobanii, apoi îi puseră scăuneciu să șadă, ca la om strein și începură a vorbi mai de una, mai de alta, pînă Stan le spune, că el a luat lumea în cap să cîștige de mîncare la cei o sută de copii. Păcurarii încă-i povestiră, că lor le merge bine, că oile au pășune destulă, dar s-a învățat un trăsnit de zmeu și în toată noaptea fură cîte trei oi. — Oh, zice Stan, și voi nu vă puteți apăra de el? — Nu, răspunseră păcurarii. — Haidați să ne tocmim; ce-mi dați să vă mîntuiesc de el? Și se tocmiră să-i dea a treia parte din toate oile, dacă va fi harnic să alunge pe zmeu de la turmă. Acum se puse Stan la pîndă, în staur, în mijlocul oilor, de bună samă după ce cinară un balmoș păcurăresc. Colo cătră miezul nopții veni zmeul și dă să intre în staur, dar Stan îi strigă răstit: — Mai încet, mă! Ce vrei să faci? Dară foruitul de zmeu rîse cu hohote și zise: — Cine ești tu, care vrei să mă oprești, să nu intru în staur? — Eu sînt Stan Bolovan, care mănînc pietri și carne de zmeu, dar tu cine ești? — Eu sînt zmeul, dar dacă tu zici că mănînci pietri și carne de zmeu, hai să ne cercăm puterile. — Nu-mi pasă, zice Stan, să vedem dară care din noi va putea stoarce apă din piatră? Și apucă zmeul un bolovan mare și tot îl sfarmă în mînă, dar nu ieși pic de apă din el; atunci apucă Stan un bruș de caș ce-l avea în traistă și cum îl strînge începe a-i curge zărul printre degete. Noa, vezi zmeule, așa să faci tu, dacă ești tare? Iar zmeul răspunse: — Cunosc, că ești mai tare decît mine, dar știi ce? Hai la noi slugă, că mama de multă vreme tot cearcă doară va afla o slugă tare ca tine. — E bine, zise Stan, și ce simbrie îmi vei da pe un an? — Eu, răspunse zmeul, îți dau o desagă de bani de aur. Tîrgul fu gata. Stan intră în comarnic la păcurari și le spuse că de zmeu i-a mîntuit pe vecie, dar ei să facă bine și să ducă partea lui de oi la el acasă, să nu-i moară copiii de foame, că el a intrat în slujba zmeului pe un an de zile. Păcurarii se legară că-i vor duce oile acasă pînă într-una, ceea ce și făcură, că vedeau cu cine au de lucru, iar Stan merse cu zmeul acasă. Pe atunci anul era de trei zile. Cînd ajunseră acasă aflară pe mama zmeului cu trei căldări cu apă fierbinte, ca să opărească oile ce le va aduce zmeul. După ce intrară în casă, spuse zmeul bătrînei numai la ureche, ca să nu mai tragă nădejde de oi, că acum fu Stan Bolovan la stînă, care e așa de tare de scoate apă din piatră. — Și cine e acela, Stan Bolovan? întreabă zmeoaica. — Iată! L-am băgat slugă pe un an, aici e. — Bine, zise zmeoaica, bine, să vă cercați puterile, să văd care sînteți mai tari! Și se apucă zmeul și-și aruncă buzduganul cel de nouăzeci și nouă de măji cale de o poștă. Apoi zise cătră Stan: — Noa, Stane, haida după buzdugan și să vedem tu pînă unde-l vei putea arunca? — Să cercăm, zise Stan, dar să ne luăm merinde barem pe trei zile, că eu vreau să-ți arăt ce pot! Și-și luară merinde și se puseră la drum și du-te, du-te pînă deteră de buzdugan. Acolo Stan nu mai putea de obosit, deci se puse să șadă pe buzdugan. — Dar ce faci, Stane, întreabă zmeul, nu mai dai? — Ba dau îndată, răspunse Stan, numai aștept oleacă pînă ce trece luna, să n-o nimeresc cumva s-o stric, ori să-ți rămînă buzduganul pe-acolo, că chiar în lună am un frate faur de ți-l prinde știu că nu-l mai vezi. — Ba, zice zmeul, decît să faci atîta pagubă, mai bine lasă că dau eu și pentru tine. — Cum vrei, zise Stan, iar zmeul luă buzduganul și-l aruncă îndărăpt acasă. O zi era trecută. Seara spuse zmeul mamei sale toată întîmplarea și se mirară grozav de puterea lui Stan cea mare. A doua zi îi mînă zmeoaica după apă. Fiecare luă cîte o piele mare de bivol cusută ca burduful, că în de acelea aduceau apă, alte vase n-aveau. Cînd ajunse la fîntînă, zmeul umplu pieile amîndouă cu apă și dă să plece. Dar Stan zise: — Ho! ho! cine să care atîta apă în toate zilele? Dacă-ți sînt slugă, voi să te slujesc cu dreptate. Și scoase Stan cuțitul din șerpar și începu a brăzda locul în giurul fîntînei. — Ce faci, bre? întreabă zmeul. — Ce să fac, zice Stan, voi să duc toată fîntîna odată! — Ba lasă-te, zise zmeul, mai bine duc eu și burduful tău, numai nu strica fîntîna; că o avem de la moși-strămoși. — Cum voiești, zice Stan, numai să nu zici, că nu te slujesc pe dreptate. Două zile trecură. Seara iar povesti zmeul mamei sale de toată întîmplarea și se mirară amîndoi de puterea lui Stan. A treia zi îi trimise zmeoaica după lemne; după ce ajunseră la pădure, zmeul rupse un copaciu din rădăcină și dă să plece cătră casă. Stan însă tot lega la vițe de curpen una de alta, să facă, drag Doamne, funie din ele și să facă nu știu ce lucru mare cu ele. — Ce faci, Stane? întreabă zmeul. — Ce să fac, răspunse Stan, doară numai n-am nebunit să merg cu vreascuri acasă ca țiganii, eu vreau să duc cu o cale toată pădurea acasă, să nu zici că nu-s slugă cu dreptate! — Ba, zice zmeul, una ca aceea n-o fi, să scoți tu din pămînt astă dragă de pădure toată o dată, mai bine duc eu și pentru tine un copaci! — Cum vreai, zice Stan, numai să nu zici că nu te-am slujit pe dreptate! Și luă zmeul încă un copaci în spate și mergea gîfîind cătră casă, iar Stan mergea îndărăptul lui, duhănind ca un domn. Trei zile trecură, anul era împlinit. Veni rîndul să-i dea o desagă de galbini. După cină însă zise zmeoaica cătră zmeu: — Mă, de noi nu va fi bine de scapă din casa noastră cu zile Stan, mergi la noapte, cînd doarme și-l lovește cu buzduganul chiar în frunte, auzitu-m-ai? chiar în frunte, să piară că și de-atîța bani ce-i dăm îmi pare rău, dar mai rău îmi pare de voi ști că scapă sănătos din casa mea, c-atunci nu mai cutezăm a ieși de-aci de frica lui. Stan ascultase la ușă, dar nu se înspăimântă, știind că zmeul e prost ca miezul nopții. Deci merse în casa lui și culcă în pat un butuc mare de lemn, apoi după ce-l acoperi bine cu țolul se băgă sub pat. Colo cătră miezul nopții vine zmeul și dă de vreo cîteva ori cu sabia în butuc, crezînd că s-a văieta de durere, apoi mai în urmă dete cît putu de tare cu buzduganul și merse voios la mumă-sa. — Noa, da omorîtu-l-ai? — L-am șters dintre cei vii, răspunse zmeul. Adecă dimineața, spre mirarea lor Stan se scoală intinzîndu-se și căscînd o gură de gîndeai că vrea să-i soarbă. — Dar cum te hodiniși astă-noapte, Stane? întreabă zmeoaica. — Mulțam de întrebare, stăpînă, bine, numai cît am visat ca și cînd m-ar fi mușcat nescai pureci și parcă peste frunte mi-a trecut un șoarece. Și nu se puteau destul mira de tăria lui, deci zise zmeoaica: — Te-ai purtat bine, fătul meu Stane, ți-ai împlinit anul foarte omenește acum aci-ți e simbria, o desagă de galbini, poți merge acasă și să-i folosești în pace. Dar Stan bine vedea că zmeul cu mumă-sa îi duc frica, deci zise hotărît: — Eu gîndeam că barem doi-trei ani să slujesc la voi, să am cu ce merge acasă la copilași, numai cu atîta agonisită ce voi ști eu face cu o sută de copii? băgați-mă slugă baremi pe un an încă. Dar zmeul cu mumă-sa atîta frică știau de Stan, încît se hotărîră a-i da și două și trei perechi de desagi cu galbini, numai să se vadă scăpați de el, deci zise zmeul: — Stane, îți dăm două perechi de desagi pline cu galbini, numai mergi și ne lasă în pace. Dar Stan nu se învoi. — Auzi, Stane, zise zmeoaica, îți dăm trei părechi de desagi plini cu galbini, numai fii bun și ne lasă în pace, că nu mai avem lipsă de slugă. Stan ce cugetă puțin apoi zice: — Fie, dacă-mi dați trei părechi de desagi plini plinuți cu galbini de aur, atunci plec, dar să mi-i și ducă zmeul pînă la mine acasă. Și se învoiră. Zmeul luă trei părechi de desagi plini cu galbini în spate și merse după Stan. Dar zmeul așa greu sufla de greutatea poverii încît, cînd sufla, Stan mergea fuga înainte, ca suflat de-un vînt pogan, cînd își trăgea zmeul răsuflarea, Stan iar venea îndărăpt tras de răsuflarea lui. Tot mergea zmeul și tace mult timp, dar o dată nu se poate răbda să nu întrebe pe Stan: — De ce fugi tot înainte și vii iar îndărăpt? Iar Stan răspunse: — Să pot aș zbura pînă acasă, dar văd că nu te poți ținea de mine și-mi vine să mă întorc la tine și numai una să-ți dau cu pumnul în frunte, să te învăț cum ai de mers pe drum cînd ești cu mine pe cale. Zmeul tremura și mergea după Stan. Cînd erau aproape de casa lui Stan, ieșiră toți copiii în calea lor zbierînd de foame. — Ce zic copiii aceia, întreabă zmeul pe Stan. — Iată, răspunse Stan, copilării de-a lor, zic c-ar mînca carne de zmeu! Atunci zmeul aruncă desagii jos și... du-te, copile! Ce-o fi spus la mumă-sa nu mai știu, atîta știu, că din minuta aceea copiii lui Stan nu se mai văietau de foame. Mulți din ei vor fi murit de-atunci, că doar e de mult, dar care n-au murit încă, aceia și azi trăiesc.


content:
Într-o pădure mare s-au întîlnit odată doi oameni, unul mergea cătră răsărit și celălalt cătră sfințit, se prinseră la vorbă. — Bună ziua, vere! zice unul. — Să fii sănătos, zice celălalt, dar de unde și pînă unde? Vin din lume Făcînd tot trebi bune; Și mă duc în lume Să fac tot trebi bune, zise cu îngîmfare unul dintre oamenii cei doi: — Dar cine ești tu și unde mergi și de unde vii? — Eu, răspunde celălalt, sînt Mintea, umblu prin lumea asta sucită și dreg ce strică blăstămatul de Noroc. — Cum poți vorbi tu așa, că eu sînt Norocul? — Mă gîndeam, că tu vei fi, că ești prea îngîmfat. — Și de ce să nu fiu îngîmfat? întreabă Norocul, de ce să nu fiu fudul și sumeț? Au nu eu fac tot ce-i bun în lumea asta? Bogățiile cele mari cine le dă oamenilor? Nu Norocul? Muierile cele frumoase cine le dă oamenilor? Nu Norocul? Rangurile și domniile cine le împarte? Nu Norocul? Dacă toate acestea le face Norocul, trebuie să fiu fudul, că eu sînt Norocul! — Așa, așa, grăi Mintea clătinînd din cap, tu faci bogat pe cîte-un nemernic, care apoi subjugă și chinuiește mulțime de oameni, pînă ajung eu la el de-l mai mustru puțin: dar orbit de bogăție nu m-ascultă mai niciodată; tu ridici la domnie pe cîte-un tigru setos de sînge... și alte bazaconii mai faci, apoi zici că fericești lumea; vai de lume ar fi, dacă ar fi lăsată numai pe mîna ta! De n-aș merge eu tot în urma ta, cîți oameni sînt atinși de mîna ta, toți ar turba ori ar nebuni, numai eu mai țin cîte pe unul în frîu: apoi afară de aceea să nu crezi tu că fără mine poți îmbogăți nici baremi pe cineva, necum ferici! — Nu? — Nu! — Hai să ne rămășim! — Hai! Și se iau amîndoi pe drum înainte pînă ajung la marginea pădurii acolo dau de-un om, care aduna niște uscături să-și ducă de foc. — Să mă lași pe mine să mă înțeleg cu omul acela, zise Norocul fudul. — Bucuros, zice Mintea, înțelege-te cît îți place! Și prinde Norocul la vorbă cu omul. — Ce cauți p-aici, măi omule? — Am venit, bade, după vreo două lemne de foc. — Unde-ți este carul? Cu ce ai să le duci acasă? — Sînt om sărac, nu am car nici coadă de vită la casă: o să le duc în spate. — Hm! zise Norocul și nu-ți sînt prea grele în spate de aci pîn-acasă? — Le ușurează sărăcia... — Măi omule, uite, aici ai o pungă de bani, mergi acasă, cumpără-ți car și boi, vaci și oi, să ai de dulce-n casă și să nu mai cari lemne-n spate. — Dumnezeu te țină, zise bietul om sărac și plecă voios pe coastă la vale, punînd punga-n mîneca cămeșei. Cînd a fost lîngă sat, dă de nește țigani pescuind într-o băltoacă. El, în loc să-și țină drumul, se băgă-n băltoacă și prinde pești cu țiganii. Și stă pînă cătră seară. Dar cînd merge acasă cu cîțiva pescuți, merge însă fără de pungă, căci o scăpase-n băltoacă și atîta n-a mai aflat-o. — Dar tu ce vii așa tîrziu din pădure, barem adus-ai lemne? Bărbatul spuse muierei toată întîmplarea: cum s-a-ntîlnit în pădure cu doi oameni; cum unul i-a dat o pungă de bani; cum el venind cătră casă a văzut pe țigani pescuind în băltoaca de lîngă sat și uitînd de pungă s-a apucat și-a pescuit și el cu țiganii, iar punga a pierdut-o în băltoacă. Auzind muierea toate acestea, era să se prăpădească de supărare și începu la el: — Nărodule și prăpăditule, dacă ai căpătat tu o pungă de bani nu puteai veni acasă să ne cumpărăm, vite de jug și hrană la copii!? Și mi ți-l sfădi și mi ți-l ocărî numai ca pre el, de gîndeai că-n veci nu s-or mai împăca. A doua zi iar merse omul în pădure: Norocul cu Mintea erau tot acolo. Cum vede Norocul pe om mergînd în pădure numai cu săcurea se mînie de gîndeai că are să-l prăpădească cum s-a apropia de el; dar Mintea-i zise, nu te înfuria, Noroace, mai bine-ți mai cearcă o dată norocul cu el, că să mă crezi, că el nu e vinovat. — Cum de vii iar numai cu toporul la pădure? unde-ți sînt boii și carul? ce-ai făcut cu banii de ieri? I-ai beut în crîșmă? Ce? — Răspunde! zice Norocul înfuriat. — Să fie cu iertăciune, moșule, zise bietul om; mergînd cătră casă cu punga în mîneca cămeșei, am ajuns pînă la balta de lîngă sat; acolo nește hăramuri de țigani pescuiau și scoteau nește drăguți de pești de să tot mănînci din ei. Am lăcomit și eu, flămînd cum eram, să-mi prind vreun pescuț, să mi-l frig pe cărbuni dacă ajung acasă. Cum am umblat, cum nu, destul că mi-am pierdut punga; de aceea venii iară să duc uscături în spate. — Na! zice Norocul, îți mai dau o pungă de bani, mergi și-ți cumpără boi și car și să nu te mai văd cărînd lemne în spate. Dar vezi și mai prăpădește iar banii! Și mulțămește omul Norocului și merge tot cu banii în mîneca cămeșii pînă intră-n sat; acolo, înaintea birtului se băteau doi oameni beți; el, nu, să-și caute de cale, intră între ei să-i domolească, să-i împace. Și unde mi se pun amîndoi bețivii pe el și dă-i, dă-i! pînă-i sfîrtecară toate hainele și-l bat ca mărul. Scăpînd ca printre pene, fuge ca din pușcă oblu acasă, dar punga ca-n palmă, nu-i și pace! Muierea cum îl vede bătut și zdrănțuit prinde la el: — Așa că tu în loc să mergi la pădure s-aduci lemne, în loc să-ncerci doară vei da de omul cel bun de ieri, să te mai miluiască cu ceva, tu umbli prin făgădaie, tu te bați cu bețivii, prăpăditule, hăbăucule, neghiobule... — Dar taci muiere, că doară din pădure vin, iar am căpătat o pungă de bani, dar cînd veneam cătră casă am aflat pe vărul Culiță și pe cumătrul Pahon pricinuindu-se la birt și-am voit să-i despart, iar ei cam beți cum sînt, mă bătură și-mi sfîrticară cămașa, apoi fugind cătră casă, ce mai știu eu unde am pierdut punga?! Nici să fi turnat unsoare pe foc parcă nu s-ar fi bobotit mai tare, de cum s-a bobotit muierea, cînd a auzit vorbele acestea. În cealaltă dimineață iară plecă omul nostru în pădure, firește numai cu toporul pe umăr. Pînă nu plecă de-acasă, bătutu-i-a muierea perele cum să se poarte de s-ar întîlni cu omul cel bun, cum să se roage de iertare și, de i-ar mai da ceva, cum să vină sfoară acasă. Cînd îl vede Norocul apropiindu-se de pădure tot numai cu toporul pe umăr, și mai zdrențos decît în celelalte zile și tot zgîriat, sta să-și iasă în piele. — Îmi vine să-l toc în cap, să-l omor, zice Norocul cătră Minte, că încă atîta necaz nime nu mi-a făcut ca mișelul acesta. — Domolește-te, îi zice Mintea, nu el e de vină, ci eu; pînă nu-l voi adia eu cu mîna, să-i dai tu toată bogăția lumii acesteia și tot nu va avea parte de ea. Dacă chiar vrei să cunoști puterea mea, dă-i acum, o sumă de bani cît de mică și vei vedea ce spor va face cu ea, că o să-i sar într-ajutor. Dar Norocul nu se poate răbda, să nu ocărască pe bietul om, iar în sfîrșit îi dete iarăși o pungă de bani și-i zise: — Îți mai dau o dată, acum cumpără-ți măcar și ștreang pe ei, că nu-mi pasă, că de trei ori te-am dăruit, încît de aveai cap... puteai să te faci ca un grof. — Noa vezi așa, zise Mintea, de-avea cap, tu parcă nu ai auzit zicala: Cap ar fi, dar minte nu-i, Ăsta-i lucru dracului! Și adie mintea numai cu-un deget pe om și-ndată se cuminți omul nostru, sărută mîna moșnegilor și le mulțămi pentru daruri. Apoi o apucă lin cătră casă, ca oamenii cei cu minte. După ce ajunge acasă, arătă nevestei punga plină de bani, îi dădu să cumpere de-ale mîncării și el luă din bani trei sute numărate și-i puse-n șerpar, să meargă la tîrg să cumpere car, boi, și o vacă cu lapte, iar ceilalți bani îi dădu muierii să-i pună chiar pe fundul lăzii. După ce mîncară ei împreună, după ce se schimbă cu hainele cele mai bunișoare ce le-avea, plecă la tîrg să cumpere boi, vacă cu lapte și car. Cînd plecă îl învăță muierea cum să le aducă: — Bagă de seamă, zice muierea, cumpără și jug, și funii la car, boii-i vei prinde-n jug, vaca o vei lega-o-n feleherțul dinapoi, iară tu vei ședea pe feleherțul dinainte și-i mîna boii încet, să nu se obosească, numai din cînd în cînd îi striga la ei: — Ho Bourean, cea Surilă! apoi din cînd în cînd te mai uită și-ndărăptul carului la vacă; vițelul să-l legi lung de grumaz cu o funie, iară celălalt capăt al funii îl înfășuri pe lîngă grumazul vacii. Bagă bine de seamă, c-așa fac gazdele. Și ascultă omul, apoi își făcu trei sfinte cruci, zise un Doamne ajută și plecă, iar a treia zi intră-n sat șăzînd pe feleherțul unui car nou și strigînd: — Ho, Bourean, cea, Surilă!; de feleherțul din dărăpt al carului era legată o vacă și de grumazii vacii un vițel ca de nouă săptămâni, vinea adică chiar precum îl povățuise muierea. Părerea de bine a muierii, că a ascultat. Iar oamenii din sat se mirau de unde el, un sărăntoc, avu atîța bani odată? Ba se chiar ciudeau și ziceau: — Mă, de cînd a dat norocul de el, parcă e și mai cuminte! În sat era plin, că el are o mulțime de bani scumpi. Deci, cine avea ceva lucru frumos de vîndut, numai la el mergea. El era însă om cuminte, nu cumpăra toate nimicurile, ci numai de ce avea neapărată trebuință. Într-o zi el era la ogor, cu boii și cu plugul lui, copilul cel mai mărișor ca de șase ani mîna boii la jug. Era chiar într-o miercuri, parcă amu văd, zi de post. Acasă la muiere merg doi țigani c-un pește cît un copil de trei ani. — Cumpără, jupîneasă, peștele acesta de la noi, că e prea bun, noi nu ne-ndurăm să-l mîncăm, dă-ne ce ni-i da pe el și să-l mîncați sănătoși. Muierea cumpără peștele și-l spintecă să facă mîncare din el. Adecă cînd îl spintecă: Zdupp o pungă de bani din foalele peștelui. Ăsta nu fu scump pește, zise muierea și puse punga bine. După aceea nu trecu vreme de un ceas bun și vine la ea o muiere beată c-o traistă de făină: — Tu, Măriucă, dă-mi două groșițe pe făina asta, îi da-o la purcei ori la vacă, iar baba Todora ș-ar stîmpăra inima c-oleacă de rachiu. Nevasta numai să se vadă scăpată de Todora cea beutoare îi dădu două groșițe pe făină și-o goli în lăturariul porcilor. Adecă și din făină huzdup! o pungă cu bani. Dacă veni bărbatul acasă îi spuse muierea toată întîmplarea, iară el răspunse: — Pungile acelea ale mele au fost și-ale mele sînt iară, că așa a fost hotărît, ceea ce a căzut din pește o pierdui în baltă colo pescuind, peștele a mîncat-o, țiganul l-a prins dară Dumnezeu l-a-ndemnat pe țigan să vină la noi cu peștele, iar pe tine să-l cumperi; punga cea din făină, numai așă a putut ajunge acolo: — Cînd cercam să despart pe bețivii ceia la birt, ei îmi sfîrticară cămașa și eu pierdui punga; Tudora cea bețivă cobora treptele cu traista cu făină pe umăr, ea a aflat punga și-a ascuns-o în făină. Beată fiind a uitat de ea, acum nemaiavînd pe ce bea, ți-a vîndut ție punga cu făină cu tot pe două groșițe: ieftină făină! Dar punga a mea a fost și la mine a venit iară singură. Să mulțumim numai lui Dumnezeu de darurile cu care ne-a învrednicit. În scurtă vreme adunară loc mai mult decît un grof, că dezlegară pungile și tot cumpărară și cumpărară iar oamenii ziceau: — Pe acela știu că l-a păscut un noroc; iară muierile, ca mai sfătoase adăugau: Norocul și cu Mintea vreau să-l facă domn cu puterea. Și ele aveau dreptate! Cine o știe mai departe, eu nu-l opresc, spună-o, că eu atîta o-am auzit, cît v-am spus-o.


content:
Zice că a fost o dată un împărat, gazdă nu tîndală, oile lui se vedeau și se cunoșteau dintre ale altor botezați, boii lui erau cei mai frumoși, în tot satul. Apoi mai departe avea doară țări întregi, că doară de aceea era el împărat: unele le moștenise de la tatăl său, altele le cîștigase el vitejește, că-i plăceau bătăile. De la mumă-sa îi rămase mult aur și argint și adiamante, putea deci cu drept cuvînt zice că-i bogat cumu-i data. O dată, hai drace, că el face un plug de aur și merge să are cu el. Arînd pe cel hotar, iată vine la el un moșneag: — Bun lucru, înălțate împărate! moșneagul dete adecă binețe. — Bun, da scump, moșule, îi răspunde împăratul, care nu pricepuse cum se cade pe bătrîn; se vede că nu știa bine românește, ce de altcum nu-i mirare pentru împărați, că doară și ei au numai un cap, apoi într-un cap numai, nu pot nici ei băga atîtea feluri de limbi, cîte neamuri de oameni au în împărăție! Deci împăratul, așa, mai slăbuț, cum poate el zdrobi românește, zise cătră vîj: — Moșule, ce gîndești că ar fi vrednic plugul acest de aur? (împăratul credea că vîjul despre plug a zis: „bun lucru”). Dar vîjul îi răspunse fără pic de gîndire: — Înălțate împărate, de n-a ploua în luna lui mai, nu-i vrednic nici o coajă de mălai! Cu aceste vorbe merse moșneagul mai departe. Împăratul se gîndi mult la vorbele țăranului și le află de adevărate, căci gîndise precum era într-adevăr: „De nu va fi ploaie în luna lui mai, de bună seamă că mai mult va fi vrednică o coajă de mălai decît plugul acesta, că din el nu poți mînca, pe cînd cu coaja îți alungi batăr o dată foamea, cît de cît.” Deci se pune împăratul și vinde plugul cel de aur și cumpără o moară chiar lîngă casă, că moară n-avea pînă într-aceea și se gîndi, ce să mai împartă el bucatele cu alții pentru măcinat; mai bine să capete el ceva de la moară! Gîndul nici n-a fost rău de altcum. După ce avea acum și moară, se gîndește să se însoare că era holtei cam stătut și-acum și-avea cu ce-și ținea muierea că doară un împărat are venituri, nu ca noi, dar și cheltuieli îndoite și înzecite ca noi, fără îi aduce moara cîștig frumos. Se pune deci și începe a se cam uita printre cele fete, să vază care ar fi de el? într-acelea iar se întîlnește cu moșneagul cel de la arat. — Bună vremea, moșule! — Bună să-ți fie inima, înălțate împărate! Da de unde și pînă unde? — Caut ce nu am moșule. — D-apoi să fie într-un ceas bun și cu noroc, înălțate împărate, dar te rog de una: nu te lăcomi la rang, la neam, la avere, la zburdălnicie; dumitale îți trebuie o muiere isteață; așa-ți caută una, care va fi mai isteață; nici nu merge dumneata pe la ele, scrie numai cărți în toate părțile, răvașe în toate orașe, că vreai să te însori și vei lua de nevastă pe fata cea mai isteață și mai cuminte, fie chiar și dintre oamenii de jos, dintre plugari, apoi să văd eu dacă nu nimerești bine! — Bine, moșule, dar cum voi ști eu care-i mai isteață? — O, Doamne, înălțate împărate, scrie în toate cărțile și răvașele așa: că pe aceea o vei lua de muiere, care va veni la palatul Măriei tale mai întîi, dar cum? nici călare, nici pe jos, nici îmbrăcată, nici dezbrăcată, nici pe drum, nici pe de lături, nici cu cinste, nici fără cinste! — Bine, moșule, dară poate-se una ca asta? — Și de ce să nu se poată? bată-și capul cine vrea să fie împărăteasă! Merge împăratul acasă, face cum l-a învățat moșul și așteaptă în pace văzîndu-și de moară, de moșie și de împărăție. Mult și-au bătut capul cele fete de crai și de împărați, de grofi și de baroni, de boieri și de fruntași din toate satele și orașele împăratului, cum să facă să se mărite careva după împăratul, dar în zadar le fu truda că nu izbuti nici una. Vestea merse pînă în poporul de rînd, și ce să vedeți? Ce nu putură scoate la cale domnii cei mari și învățați, o fată de țăran o să ducă la îndeplinire! Chiar a doua zi-și lepădă toate hainele de pe sine și se îmbrăcă într-un leșteu și astfel îmbrăcată prinde o vrabie și-o pune într-un blid, o acopere cu alt blid și se suie călare pe un țap și pleacă astfel călare, cu picioarele pe jos și merge tot dintr-o margine a drumului pînă în cealaltă. De cătră seară ajunge la palatul împăratului și intră înlăuntru. Toți încep a rîde de călăria și de mersul fetei, dar mai tare de călăria ei. Împăratul nu rîdea, îi plăcea fata, că era frumoasă și isteață și credea că va fi și de neam mare. Deci zise împăratul: — E drept că ai venit cum am zis, numai una tot te strică, să văd cinstea – necinstea, și dacă și aceasta ai nimerit-o, încă azi ne cununăm. Fata îi întinse blidele, împăratul ridică cel de deasupra și vrabia zbîrr! zboară ca glonțul, încît împăratul rămînînd înmărmurit scapă blidul din mînă de se făcu tot bucățele. — Ei bine, draga mea, zice împăratul, acum să-mi spui a cui ești și de unde? — Eu, înălțate împărate, sînt dintr-un sat cu oamenii, fata unui român, plugar, după munca lui trăiesc toți domnii și toți leneșii din împărăția Măriei tale. — Prea bine, însă deoarece tu ești fată de plugar și eu numai după istețime te fac împărăteasă, poftesc de la tine ca să te prinzi că nu vei face nici o judecată, că îndată ce ai cuteza să faci și numai una cît de mică, te alung să mergi îndărăpt, așa precum ai venit. Fata se învoiește și astfel împăratul o duce la altar numaidecît, și-l cunună un cinstit părinte, după cum li era legea și obiceiul, firește după ce o îmbrăcară ca pe o fată de împărat, că doară nu ar duce-o la sfînta cununie, colo înaintea icoanelor, Doamne ferește, numai iaca așa! Nu trece multă vreme după cununie și împăratul trebuie să meargă la bătaie, să ia viața la vreo cîteva mii de oameni buni de lucru, el care nici la o muscă nu-i poate da viață. Împărăteasa rămîne acasă să aibă grijă de una-altă, dară mai cu seamă de moară, apoi afară de aceea cîte nu mai are omul de lucru dacă vrea să și-l caute, că doară lucrul nu mai are sfîrșit numai cînd intrăm în mormîntul rece, unde gluma trece. Într-o zi iară merge împărăteasa să mai vadă de cea moară, că doară nu se putea încrede numai în credința morarului. Acolo află pe doi oameni sfădindu-se, un român și un sas. Românul adecă dusese ceva bucate la moară pe spatele unei mărține. Sasul era la moară, și dusese bucatele în carul tras de doi boi săsești. Românul legase mărțina de carul sasului, și pînă erau amîndoi în moară aceea fătase și se trase mînzul sub car. Sasul nu mai poate de bucurie că carul lui a fătat un mînz; nu era chip să-l poată cineva face să priceapă cum că mînzul nu poate fi decît de la mărțîna românului, el nu mai da două cu două, că mînzul este al lui, să sub carul lui l-a aflat, că românul n-a adus de acasă decît iapa cu sacul desăgit pe șeauă, iar în urma iepei nu era nici un mînz, decît un sas, care însă era mai mare, și decît iapa, și deci n-a putut să fie mînzul acelei iepe, și cine știe cîte nu îndrugă sasul în prostia lui. Văzînd împărăteasa cearta, uită că nu are drept să facă judecată și zice cătră cei doi pricinați: — Măi oameni buni, plecați amîndoi în două părți, care cu ce-are; tu, sasule, cu carul tău, și tu, române, cu mărțina ta; după care va merge mînzul, al aceluia să-i fie, că a aceluia se cade să fie. Firește că pricinașii au trebuit să se supună la judecata împărătesei, dară mînzul naibei, spre năcazul sasului, merse după mărțîna românului. Acum văzînd sasul una ca asta, se mînie foc pe român și pe împăcător, că nu pierduse în viața lui nici un proces și-acum să piardă, și chiar față c-un român, și înaintea împărătesei! îndată ce veni împăratul acasă, merse și-i spuse întîmplarea. Împăratul ascultă pîra sasului pînă la capăt, apoi îi spuse verde în buze că: „Lege mai dreaptă decum v-a făcut Măria sa împărăteasa, nici un împărat din lume nu vă poate face”, dară se și cam năcăji împăratul văzînd că nevasta se amestecă în lucrurile lui, fără slobozenie. De cumva erau pe atunci advocați, ce mai știi, poate aflu vreun paragraf cu care să arate, că carul sasului a fătat mînzul, așa însă din lipsă de advocat rămase dreptatea pe partea românului, precum o făcuse împărăteasa. Numai atunci se făcu și românului dreptate, ci cine i-o făcu, era cît pe aci să o pățească cît de rău. Împăratul chemă pe împărăteasa înainte, îi spuse că mai mult pită și sare pe o masă nu pot mînca, și că ea să se gîndească în trei zile ce are de gînd să-i ceară, că îi va da orice va încăpea pe o căruță numai iertare să nu ceară, că iertare nu-i poate da. Vorba împăratului fu vorbă sfîntă. A treia zi dimineața stăteau două căruțe gata de cale dinaintea ușei palatului, într-una să-și pună împărăteasa cîte ceva, și într-una să se urce împăratul să o petreacă pînă între hotară. Împărăteasa însă nu vrea să primească nimic de la împăratul, zicînd că ea n-are ce face cu atîta avere, cîtă ar încăpea într-o căruță, că se îndestulează numai cu cît va putea strînge în brațe. Nu-și ia deci chiar nimic, fără se pune lîngă împăratul în căruță și pleacă, poruncind ca cealaltă căruță să nu vie în zadar cu ei, că ea n-o primește nici plină, necum goală! Cîțiva miniștri încă o petrecură pînă între hotară, în altă trăsură, fiind foarte mîhniți că trebuie să se despartă pentru totdeauna de o împărăteasă atît de isteață și de cuminte, apoi frumoasă, Doamne! După ce ajung între hotară se coboară toți din trăsură și începură a-și lua rămas bun. Deci împăratul o mai întrebă încă o dată: — Dar vezi, muiere, de cere ceva că orice-ți dau, numai iertare, cum ți-am spus nu pot să-ți dau, deci iertare nu cere. Atunci ea zise: — Înălțate împărate, iertare nu-ți cer că nu-s vrednică de ea, dar zici că-mi dai ce voi putea strînge în brațe? — Dau, iată aud și miniștrii mei! Atunci împărăteasa se răpede și cuprinde pe împăratul în brațe zicînd: — Numai atîta îmi trebuie și nimic mai mult! Pacea fu gata. Toți se suiră în trăsuri și se întoarseră la palat precum și veniseră; împăratul și împărăteasa într-o trăsură drăgostindu-se, iară miniștrii într-altă trăsură, clătinînd din cap și zicînd: „Isteață și pace!” Auzită în Năsăud, cînd eram școlar. MĂR ȘI PĂR A fost o dată ca niciodată. A fost un împărat și o împărăteasă, care cu toate că erau trecuți cu anii, nu aveau nici un copil, de care să se bucure, care să facă să le treacă de năcazuri, să mai uite de suferințele vieții acesteia, căci, ca și acum, atunci încă erau suferințe; n-aveau nici un copil, pe care din dragoste părintească să-l dezmierde, împodobindu-l ca pe-un copil de împărat și sărutîndu-l ca pe-un singur copil la o casă părintească. Toate acestea ar fi fost și ar fi trecut, dar durerea cea mai mare era, că nu avea cine să moștenească scaunul împărătesc, avuțiile cele multe, căci avea împăratul multă blagă, multe scumpeturi, din care să fi mîncat cu lingura și tot nu s-ar fi gătat în veci. Dar ce plăteau toate, dacă nu avea cine să le folosească? Și astă durere cît de cu greu, totuși mai trecea; de una însă erau mai îngîndurați ca de toate, și aceea era că li se stinge sîngele, seminția lor. Oh! Doamne! Și mare era lucrul ăsta. Cînd își aduceau bieții aminte de aceasta, plîngeau ca și niște copii mici. Cum să nu? Cum să nu aibă năcaz și suferințe, cum să nu-l ajungă jalea pe oricine, cînd știe că n-are cine să-l cînte, cine să-l plîngă cu adevărată durere la moartea lui, și cine să-l pomenească cu sfințenie după aceea? Nu însă numai ei erau supărați, tot poporul din împărăția lor era pătruns de durere, văzînd că se stinge seminția împăratului; și vai, ce oameni buni erau, și împăratul și împărăteasa ca și-o bucată de pîne! Nu era om în întreaga împărăție, căruia să nu-i fi făcut un bine, nu era sărac, pe care să nu-l fi ajutat; nu era bolnav, la care împărăteasa să nu-i trimită ceva bun îndată ce auzea de boala lui. Toate acestea erau prea mult de la un împărat, și chiar pentru asta era în jale toată împărăția, văzînd că neamul bun de oameni se împuținează. Se temeau ca nu cumva să deie peste vrun neam rău de oameni, care tocmai așa să le amărască zilele, precum le-a îndulcit împăratul de-acum. De-a mai avea copil a trecut nădejdea, căci erau bătrîni, își puseră dară nădejdea-n Dumnezeu, se lăsară în voia lui, fiind încredințați că Dumnezeu toate le face cu socoteală pentru binele oamenilor, și oamenii nu trebuie să judece despre ceea ce face Dumnezeu, căci el într-un chip ne iubește pe toți, apoi nici nu știm ce ni-e bun nouă, numai Dumnezeu știe, care nu face decît bine. Într-o zi venind împăratul cu împărăteasa de la biserică și trecînd peste un pod, văzu împărăteasa în apă un pește foarte frumos, deci îi zise împăratului: — Uită-te, împărate, în apă, ce pește frumos! acela ar fi foarte bun de prînz, mi-e și dor de pești proaspeți, căci de mult nu am mîncat; la cel din apă mi se dă. Se uită și împăratul, și văzu peștele. După ce ajunse acasă, dete poruncă pescarilor, ca să prindă vreo cîțiva pești de care văzură. Cîți pescari au fost în oraș și-n apropiere, toți s-au dus să împlinească porunca împăratului cît de în grabă. Căutară mult timp, dar degeaba s-au trudit, căci numai unul a aflat de felul acela, cum spusese împăratul, dar totuși era destul, ca să-i treacă împărătesei de dorul peștilor. Bucătăreasa, o țigancă, se și puse îndată să pregătească din acel pește o mîncare cît se poate de bună, își adună dar toată iscusința, ca să poată face o bucătură, care să-i placă împărătesei. Cînd era mai fript, gustă de sare, dar cu toate că a pus destulă, era ca și cînd n-ar fi pus, mai puse deci și gustă iar, dară nici acum nu era sărat deplin, și-a treia oară puse, și mai gustînd o dată o află bună. Acum putea să o ducă împărătesei, care tot aștepta să se frigă o dată. Mîncă împărăteasa, iar oasele le dete la o cățea. După cîtva timp băgară de seamă, atît împărăteasa, cît și bucătăreasa, că au pornit grele; cățeaua încă se vedea a fi prins căței. La nouă luni de la mîncarea peștelui, împărăteasa a născut un copilaș frumos, pe care l-a numit „Măr”. Își poate închipui orișicine bucuria împăratului, a împărătesei și-a întregului popor. Bătrînii aveau la cine să se bucure, pe cine să sărute, era cine să le urmeze în împărăție, și cine să le moștenească averile, iară poporul acum, nu se temea că se va stinge neamul cel bun. Știură toți bine că această întîmplare e numai de la Dumnezeu, deci nu încetară a-l lăuda pentru împlinirea rugăciunii lor. Tot în ziua aceea mai de cătră seară născu și bucătăreasa un copil, pe care îl numi „Păr”. Cățeaua puiase încă de mult șase căței, tot unul ca altul de frumoși; acum erau mari. Tot din brațe-n brațe, creștea Măr, copilul împăratului; cînd era la mumă-sa, cînd la tată-său; dar nici Păr, copilul bucătăresei, încă nu se lăsa de crescut și cu toate că Măr era ținut mai bine și mai odihnit ca Păr, care trebuia după ce mai crescuse, să ajute mamei sale, totuși erau unul ca și altul, parcă ar fi fost chiar frați gemeni și la un cost. Împărătesei nu-i plăcea de aceasta și s-a gîndit mult, cum să facă, ca să se cunoască bine copilul ei din al bucătăresei, dar ce-a gîndit să facă a lăsat pe alte timpuri. După ce au trecut de opt ani, au început a merge la vînat; și-au împărțit cînii cei șase de la cățea; Măr i-a numit pe-ai lui: Florian, Cioban și Frunză-de-Măgheran, iar Păr i-a numit: Bujor, Rozor și Cetina Brazilor; cînd de ici, cînd de colea, săgetau cu arcurile lor cîte ceva și duceau la părinți. O dată fiind iar amîndoi în pădure la vînat, s-au făcut frați de cruce, jurîndu-și dragoste vecinică. După ce s-au făcut frați de cruce, Măr nu a mai vrut să poarte veșminte de cele scumpe, ci numai de acelea de care avea și Păr, apoi părinții ce nu ar fi dat pentru iubitul lor, care acum nu era copil, ci voinic, i-a făcut și lui Păr tot așa vestminte frumoase ca și lui Măr. Acum chiar nu se puteau cunoaște unul din celălalt. Nu era nici un semn, prin care să se deosebească unul de altul. Pînă acum, cînd baremi de pe vestminte se cunoșteau, mai putea suferi împărăteasa, dar acum nu. De multe ori vrea să-și dezmierde feciorul cu cîte un sărutat și săruta pe al bucătăresei; de multe ori vrînd să-și țină feciorul cu cîte ceva mîncări mai bune chema pe-al bucătăresei. Își puse dar de gînd, că neapărat îi va face vreun semn lui Măr, de pe care să-l cunoască. O dată venind iar amîndoi de la vînat, împărăteasa-și cunoscu odrasla, căci o strigă: „Mamă”. Ea îl chemă de sine, și cu un fier ce l-a fost ars în foc, îl înfieră la mîna dreaptă. Ca și un leu răcni Măr, cînd simți că e înfierat și zise: — Mamă, mi-ai mîncat norocul! Fără noroc voi fi deci în lume și pînă atunci nu mă odihnesc, pînă ce nu-mi capăt iar norocul, căci fără noroc nu pot sta. Vă las cu Dumnezeu! Împăratul și împărăteasa, cînd auziră aceste cuvinte ale fiului lor, leșinară de durere, îl rugară să nu se ducă, dar toate rugăciunile lor, a lui Păr, și a întregului popor fură zadarnice. El răspundea: — Mă duc ca să-mi împlinesc cît mai iute viața cea fără noroc, și ajutînd Dumnezeu, să îmi cîștig iarăși cea cu noroc. Cînd plecă, fratele său de cruce, Păr îl petrecu cale de două zile, și îl rugă baremi lui să-i spună adevărat pentru care pricină se duce, căci se temea să nu-i fi părut rău, pentru că el, fecior de împărat, s-a făcut frate de cruce cu un fiu de bucătăreasă. — Frate, să mă crezi, răspundea, mama mi-a mîncat norocul, eu nu le-am spus lor, dar trebuie să mor; tu însă cînd vei vedea pe mărama aceasta, pe care ți-o dau acum, trei picături de sînge, să știi că am murit, vino și mă caută, căci de mă vei afla iar voi fi cu noroc, dar pînă atunci nu. Și-i dete o maramă. — Atunci, frate Măr, nu te las; acum voi veni și eu cu tine, că dacă vei da de vreo nenorocire, atunci îndată să te pot scoate. — Lasă-mă, frate, rogu-te, să mă duc și vină de mă caută, cînd va fi de lipsă. Se sărutară și se despărțiră. Măr, însoțit de cei trei cîni ai lui, a mers prin o pădure pînă unde văzuse o licurire de foc. Acolo erau niște păcurari la oi. — Bună seara! zise Măr. — Să ai noroc, străinule! răspunseră păcurarii, dar șezi cu noi aici pe butucul acesta, căci știm că ești ostenit. — De ostenit nu sînt ostenit, căci numai de astă dimineață călătoresc. Dar faceți bine și îmi dați puțină apă să beau, căci nu mai pot de sete. — Apă n-avem, răspunseră păcurarii, dară îți dăm să beai zăr, de care bem și noi. Bău dar zăr de care n-a mai băut niciodată și-i plăcu, totuși nu putu să nu întrebe, pentru ce n-au apă. — Ei, frate, răspunseră păcurarii, aici în apropiere se ține un zmeu, care bea toată apa din izvorul nostru, vitele ni se împuținează, că le mîncă și el, dar și mor de sete. Am vrut să mergem de aici, dar nu ne lasă, ci precum a zis, nu se odihnește pînă ce nu ne va mînca pe toți. Precum vedem, ne sînt numărate zilele, și ale nostre, și ale tale, căci nu te va mai lăsa să te duci de aici, cum nu ne lasă nici pe noi. — Voi cerca să mă lupt cu el, dacă nu vor putea face cînii mei nimic cu el. — Și te-ai încumeta să-ți cerci puterile cu el? — De cînd eram de opt ani, toată ziua cu cînii mei am fost la vînat, am omorît ca copil urși cu ajutorul fratelui meu, dar acuma că-s voinic să nu încerc cu un zmeu, am nădejde în cînii mei, ca și în mine. Nici nu gătă bine vorba, cînd auziră o zbierătură în pădure, de care vitele și cînii păcurarilor așa s-au înfricoșat, încît toate s-au strîns grămadă la un loc. — E aci zmeul, ziseră păcurarii, iar ne duce cîteva vite. Atunci voinicul își strigă cînii lîngă sine și merse cătră zmeu; cînd era aproape de zmeu, care arunca foc din gură, îi zise: — Nu fi așa de turbat, focul din gură-ți nu-mi strică, numai mă încălzește, căci nu mi-e frică de tine. — Cine ești tu de-mi stai în cale? întrebă zmeul, doar nu ești tu Măr sau Păr cu cînii tăi? — Eu sînt, răspunse voinicul, dar ce ai tu cu oamenii aceștia de omenie, de nu le dai pace să trăiască de pe-o zi pe alta? — Vreau să trăiesc și eu bine, mai ales azi, cînd te voi mînca și pe tine cu cînii-ți cu tot, zise zmeul. — Așa? răspunse Măr. Își strigă apoi cînii: — Na Florian! Na Cioban! Na Frunză-de-Măgheran! prindeți-l și țineți-l! Numai aceasta o așteptară și cînii: îndată săriră la el și-l prinseră de grumazi. Măr se duse și îi tăie capul. Trupul l-a dat la cîni, iară capul l-a ars și oasele le-a pisat tot praf și praful l-a suflat în vînt. Bucuria păcurarilor era nespusă de mare, căci acum nu aveau de cine se teme, își puteau prăsi vitele în tihnă. Îi mulțămiră foarte și-l rugară să primească dăruința jumătate din vitele de la ei. Măr nu s-a învoit nici cum, dar numai așa scăpă de ei făgăduindu-le că le primește cînd se va întoarce. După aceea își luă rămas bun de la ei și plecă. A mers iar o bucată bună de vreme, pînă ce într-un tîrziu a ajuns într-un sat; a tras la o muiere bătrînă, și a rugat-o de conac peste noapte. Bucuros l-a primit bătrîna, căci era și ea cu frica lui Dumnezeu și primitoare de străini, ca românul. Cînd însera, Măr scoase din traistă ce biet a fost vînat, și s-a rugat de bătrîna să facă bine să-l lase să-și gătească cumva carnea de vînat. Bătrîna a luat-o și a pregătit-o ea. Cînd gîndi Măr că acuma va fi friptă carnea, zise cătră bătrînă: — Mamă! dar de unde aș putea cumpăra puțină pîne de-aici, eu nu știu rîndul; nu ai face bine să te îngrijești dumneata? iată aici cîțiva bani. — Oh, dragul meu! foarte bucuros ți-aș da eu și nu te-aș lăsa să-ți cheltuiești banii, căci un călător are lipsă de bani, dar zău n-am și nici nu vei putea căpăta la noi. Căci crede-mă, dragul meu, nici noi de mult nu mîncăm pîne. Aici în pădure este un taur sălbatic, care ne strică toate bucatele și care rămîn, încă le lăsăm noi pe cîmp să se strice, fiindu-ne frică de acel taur. Din aceea pricină nici nu punem pe cîmp nimic, de vro cîțiva ani, ci trăim și noi ca vai de noi; de dus, iar nu ne-ar plăcea să ne ducem din satul acesta, căci aici ne-am născut. Multe nenorociri s-au întîmplat și cu oamenii, căci pe care l-a văzut numai, n-a mai scăpat de coarnele și de picioarele acelui taur sălbatic. Vei mînca carnea și fără pîne, cum mîncăm și noi ce biet avem. — Cum puteți duce fără pîne? întreabă Măr. — Vai de traiul nostru, răspunse baba, Dumnezeu să ferească pe toată lumea, să nu ajungă ce am ajuns noi. — Apoi fii bună, mamă, și-mi spune despre taurul acela ce știi. Unde se ține? Cînd vine? Cum știți că vine? Mare e? și altele, din care aș putea cunoaște mai bine acel taur. — Lasă-l năpustului, zise bătrîna, să te ferească Dumnezeu să nu-l cunoști, ci să fii totdeauna ocolit de el. Dar dacă vrei să știi, iată-ți spun. E un taur mare, cu părul sur, aci se întrerupse bătrîna făcîndu-și cruce zicînd: Doamne ferește-ne, precum zisei e cu părul sur, cu două coarne de cîte o jumătate de stînjin de lungi și de largi și c-un ochi în frunte și cu dinții ca la porcii cei sălbatici, așa spun care l-a văzut mai de-aproape. Se ține aici în pădurea de lîngă sat și pe cîmp; mai ales acum, cînd e iarbă verde pe cîmp, mai mult e acolo decît în pădure. Apoi cînd e aci-l cunoaștem după zbierătura lui cea urîtă, prin care ne dă de știre, să nu mergem nici unul afară din sat, că apoi e capăt de acela care se duce. — Unde-l-aș putea întîlni? întreabă Măr. — Ba să te ferească Dumnezeu; și ce te-ar duce păcatele să-l întîlnești? — Aș vrea să-l omor! — Poate ți-ai urît zilele! — Ba aș vrea eu să-i iau zilele! — Lasă-te, dragul meu, de așa gînduri, căci cu acela nu se poate lupta nimeni, au cercat oamenii de la noi, s-au dus mulți, satul mai tot cu furcoaie, cu topoare și cu coase, dar abia jumătate s-au întors vii, pe ceilalți i-a omorît. — Eu totuși mă încred în cînii mei. A cinat, apoi i-a făcut bătrîna pat și s-a culcat, de s-a mai odihnit, căci s-a fost ostenit. Dimineața s-a sculat, s-a rugat lui Dumnezeu mai mult ca în alte dimineți, s-a îmbrăcat, și-a săturat bine cînii și s-a gătat de plecat. Bătrîna încă s-a rugat la Dumnezeu, ca să-i ajute. Mergînd pe cîmp, Măr nu văzu nimic, se-ntoarse deci cătră pădure și-atunci auzi o zbierătură puternică. El își strigă cînii: — Na, Florian! na, Cioban! na, Frunză-de-Măgheran să stați tot lîngă mine. Nu trecu mult și iată vine taurul cel cu un ochi în frunte. Ținea drept cătră el. Atunci el luă arcul, își îndreptă săgeata și-l nimeri tocmai în ochi, de-i scoase ochiul. O zbierătură puternică dete taurul din pricina durerii, ce avea din pierderea ochiului; coarnele și le împlîntă în pămînt și scotea pămînt ca și cu lopata. Atunci iar strigă Măr: — Na, Florian! na, Cioban! na, Frunză-de-Măgheran, pe el, căci și eu vin! Și-l prinseră cînii și-l spintecară, iar cînd ajunse Măr acolo nu mai trebuia nimica, decît să-l lase în grija cînilor, căci și-a fost scos limba. Lăsă cînii să se sature și se întoarse apoi în sat. O mulțime de oameni-l așteptau în capătul satului, care, înștiințați de bătrîna și de zbierătul puternic al taurului, ieșiră să vadă ce s-a fi întîmplat. — Fugit-a taurul? întrebară oamenii. — N-a fugit, răspunse el, și n-a mai fugi, căci l-am omorît. Uitați la gurile cînilor cum s-au sîngerat în el. Plecară deci cu toții să vadă mort e taurul, care atîta pagubă le-a fost făcut. Oamenii nu mai încetară de-a veni, căci s-a întins ca fulgerul vestea că un străin a omorît taurul. Cînd văzură taurul mort, mulțimea toată s-a strîns împrejurul lui Măr, se puseră în genunchi și voiră să-i mulțămească. Dar el zise: — Sculați din genunchi, fraților, căci numai lui Dumnezeu se cuvine să mulțămim în genunchi. Plîngînd de bucurie, îi mulțămi toată mulțimea. Iar el le zise: — Luați-i capul și-l ardeți, iar trupul trebuie îngropat în pămînt, ca nici poveste să nu mai fie de el. Atunci merse la taur, îi tăie capul și-l dete la oameni, iar ei merseră toți în sat și făcură ceea ce le spuse Măr. Făcură apoi și-o petrecere și-și petrecură toți. După petrecere l-au întrebat oamenii pe Măr, cu ce sînt datori pentru că a omorît taurul? — Cu nimic, răspunse Măr. — Numai așa nu te lăsăm, trebuie să primești ceva de la noi, strigă mulțimea, îți vom da bani cîți vei putea duce. — Fraților le zise, eu acum nu merg acasă, ca să-mi fie de ceva folos banii voștri, ci cînd mă voi întoarce, va fi alta; acum nu pot să primesc nimic, dar nimic chiar. Ascultară oamenii și nu-l mai îmbiară. Și iar a mers multă lume împărăție, pînă a ajuns într-un oraș. Chiar pe la miazăzi ajunse și fiindu-i foarte cald, se băgă într-o casă, ca să ceară puțină apă, ca să-și stîmpere setea. În casă era numai o muiere bătrînă, care la rugarea lui ca să-i deie apă răspunse: — Oh! dragul meu, bucuros ți-aș da, numai să fie în casa mea, dară nu e nici o picătură. Aici în orașul nostru e numai o fîntînă, în care este un bălaur cu șapte capete. Acesta tot la o jumătate de an cere cîte o fată, pe care o vrea el, iar orașul trebuie să-i deie, căci de nu, nu ne dă apă. Acum chiar pe fata împăratului a cerut-o; împăratul fiindcă o are numai pe ea, nu ar vrea s-o deie, a și cercat să o schimbe, dar balaurul a cunoscut că nu-i aceea și acum nu vrea să ne mai deie apă, pînă nu-i va da împăratul fata. De cinci zile nu am băut și așa nu o mai putem duce, poate azi, așa era vorba, o va da împăratul, că n-are încătrău. Nici noi n-avem ce face, dacă sîntem așa de nefericiți. — Dar frumoasă e fata împăratului? întreabă Măr. — Dar încă cît de frumoasă? parcă ar fi ruptă din soare! Nu e mai bătrînă decît de vreo șase-șaptesprezece ani, cu părul galbin ca de aur. Dar apoi ce buneță, ce inimă are, nimeni nu știe și nici nu-și poate închipui, numai acela a putut să vorbească vreodată cu ea. Destul de rău ne pare și nouă, de mai că ni se rupe inima, căci numai pe ea o are împăratul și ar fi pagubă mare, dacă s-ar stinge neamul împăratului, că e neam milostiv, dar n-avem ce face, așa ne-a rînduit Dumnezeu bag seamă. — Ei! dar nu e nimeni să poată omorî pe acel balaur? — Oh! Doamne, răspunse bătrîna, dar cine s-ar putea împotrivi cu acea bidiganie spurcată? Nu se poate apropia nimeni, căci îndată-l trage în fîntînă. Apoi cine ar putea lupta cu șapte capete înveninate? Se zice, că dacă i-ar tăia cineva un cap, îndată alte trei i-ar sări în locul celui tăiat. — Iată, aici am puțină carne, ce am vînat în pădure, fii bună, lasă-mă să o frig, să mănînc și să odihnesc puțin, apoi mă duc să văd și eu ce bălaur se ține în fîntînă și ce fîntînă e aceea. — Ți-o frig eu, dragul meu; vom merge mai mulți acolo, căci precum știu, chiar azi își va aduce împăratul fata. — Voi cerca să-l omor, zise Măr. — Ba lasă-te de aceea socoteală, căci nu vei putea și atunci mai tare se va mînia balaurul pe noi și nici după ce îi va da împăratul fata nu va vrea să ne mai deie apă: lasă să petrecem după cum ni-e ursita. — Să mănînc și să odihnesc oleacă numai, apoi fie ce-a fi, tot cerc; cînii mei mult îmi vor ajuta, dar și eu lor. Atunci bătrîna fripse carnea și o puse înaintea lui Măr, care mînca cu poftă, fiind tare flămînd. Tot ce a rămas carne friptă și nefriptă dete cînilor. După ce mîncă, se puse să odihnească, însă nu putu să doarmă, căci gîndurile îi umblau tot pe la fata împăratului. Văzînd că tot nu poate să odihnească, se sculă, făcu trei cruci, își luă cînii, încinse sabia și plecă la fîntînă. Acolo, cînd ajunse, văzu o mulțime de oameni care așteptau să vină fata împăratului. Se băgă și el în mulțime. Nu mult însă stătu, căci iată veni dintr-o parte o trăsură, toată îmbrăcată în negru, din care, cînd se opri, se coborî o fetiță frumoasă de gîndeai că e înger scoborît din cer. Păru-i galbin, lăsat pe spate, fața-i gingașă, ochii cei vineți, buzele subțiri și roșii o ridicau peste celelalte zidiri ale lui Dumnezeu de pe pământ. Cum se coborî din trăsură, o înecă plînsul și cu ea plîngeau toți oamenii. Ți se rupea inima văzînd-o pe sărmana fată cum își aștepta moartea. Nu mai putu sta pe picioare, leșină și căzu la pămînt. Cînd văzu aceasta Măr, nu mai putu răbda, ieși din popor, chemă cînii cu el, se duse la fată și zise: — Scoală, cocoană, nu te teme? că eu nu te voi lăsa să te omoare bălaurul. Atunci ea-și ridică capul și văzîndu-l aci, zise: — Cine ești tu de mă batjocorești, sau îți pui viața pentru mine? — Eu sînt, dragă, un străin, care din norocire am ajuns aici și văzînd ce este, voi cerca să te scap... — O să-ți pui viața, zise fata. Lasă-mă, du-te de-aici, scapă-ți baremi viața ta și nu gîndi la mine, la o nenorocită ale cărei minute din viață sînt numărate. — Fără tine nu mă duc; mai bine mor! fu răspunsul scurt al lui Măr. — Apoi, de ce ți-ai pune viața pentru mine? întrebă fata. Atunci Măr nu mai știu ce să zică. Într-un tîrziu zise: — Nu mă întreba: nu este iertat și nu o să murim niciunul, căci trebuie să trăim și să fim fericiți. Poporul adunat văzînd acestea zicea: — Ce om străin poate să fie acesta, de vorbește cu atîta cutezare, ca și cînd nu i-ar fi frică de bălaur, sau e voinic viteaz și atunci poate că scapă fata împăratului și ne mîntuiește și pe noi de nefericirea aceasta, ori este smintit! Cînii neîntrerupt se preumblau în jurul stoborului fîntînii, rîcăind cu picioarele în pămînt și schilăind, parcă ar fi știut că acolo este ceva. Măr îi întreabă pe oameni: — Ce semne se văd, cînd iese bălaurul afară? — Ies stropii din fîntînă, ziseră oamenii. — Atunci, draga mea pune-ți capul la mine în poală și odihnește-te puțin, căci rămîn eu să priveghez. Ea-și puse capul la el în poală și fiind ostenită și suferind mult, îndată și adormi. De la un timp cînii începură a țilăi și hămui. El trezi atunci fata de împărat, căci gîndea că o să fie ceva și îi zise să meargă mai încolo. Nici nu greși cu gîndul lui, căci abia se duse cu cîțiva pași mai încolo, și ieșiră cîțiva stropi din fîntînă. El își chemă cînii lîngă el, și-și pregăti sabia. Poporul cît a fost adunat, tot a fugit. Odată ieși un cap de balaur din fîntînă: Măr se repezi și-l reteză, din acela însă se făcură trei capete, dar cînii apucară fiecare cîte un cap; el tăie vîrfurile limbilor și le băgă în buzunar, dar deodată din acele capete ieșiră trei șerpi, cu care însă avură ce face cînii; îi sfîșiară în bucăți. Al doilea cap, cînd ieși, iarăși nu avu răgaz și îl reteză, tot așa făcu cu al treilea, al patrulea, al cincilea și al șaselea, pe toate le reteză. Făcîndu-se apoi din ele cîte trei, cînii le apucau pe cîte unul, Măr tăia vîrfurile limbilor, care ieșeau la cîte un șarpe, iar cînii îi sfîșiau pe rînd. Cînd ieși al șaptelea cap, încă-l reteză, dar din acela nu se făcură numai trei capete, ci nouă din care se făcură nouă șerpi mari. Trei din ei îi apucară cînii și-i sfășiară, mai rămase însă șase, care săriră toți la capul lui Măr să îl apuce în toată clipita. El călcă cu picioarele doi, cu mîna apucă alți doi, dar mai rămaseră doi, cari săreau și mai turbat asupra capului lui Măr. Ce să facă el atunci? Nu se gîndi mult. Îi apucă și pe aceștia și cu o vitejie uimitoare se luptă cu ei, pînă ce cînii gătară cu cei mai de ‘nainte; atunci Măr slobozi pe rînd și pe ceilalți șerpi, pe care încă îi sfîșiară cînii, încît n-a mai rămas nici urmă de înfricoșatul bălaur. După ce gătă, mai așteptă Măr o bună bucată de vreme să vază, că poate tot o să mai iasă ceva, dar spre bucuria lui nu mai ieși nimic. Atunci scoase apă din fîntînă cu o vadră și beu el, îi dete fetei și chemă și pe oamenii, care cu mînile încrucișate se uitau la cele ce s-au întîmplat. Veniră și ei și beură pînă ce se săturară. Fata împăratului atunci luă pe după cap pe Măr și zise: — Mi-ai scăpat viața; de nu erai tu, eu nu aș mai fi pe pămînt. Ești voinic, de care nu s-a mai pomenit. — De nu te scăpăm nici eu nu mai trăiam; neputîndu-te să te uit în veci. Să nu uităm însă, dragă, că Dumnezeu, bunul nostru părinte din cer, a fost care ne-a ajutat, ca noi, biruind pe vrăjmaș, să putem fi fericiți, să-i mulțămim dar lui întîi. Se puseră în genunchi amîndoi, se puse tot poporul și cu o rugăciune tainică, cu lacrămi în ochi, mulțămiră lui Dumnezeu pentru ajutorul ce l-a dat. Veni apoi poporul la el și îi mulțămi și lui, pentru că l-a scăpat de năcaz, nemaiavînd grijă de aici înainte de bălaur să-i cîștige tot la o jumătate de an o fată. Mai înșiră apoi vîrfurile limbilor, care erau 27 la număr, pe o ață, puse steag alb pe trăsură, sui fata împăratului în ea, se sui și el, apoi chemă și cînii la picioarele lor, și plecară cătră curtea împăratului. Ajungînd acolo, găsiră pe împăratul și pe împărăteasa leșinați de durere pentru pierderea fiicei lor. Dau să le vorbească, dar în deșert, căci nu aveau cu cine; împăratul și împărăteasa înnebuniseră. Curtenii înainte erau supărați pentru una, acum erau supărați pentru alta. Nu se puteau deci îmbucura din destul pentru scăparea fiicei, erau însă supărați că împăratul și împărăteasa sînt în așa stare, încît le era în primejdie viața. Iute chemă Măr toate babele din oraș să le întrebe ce ar fi de făcut, ca să se scoale împăratul și împărăteasa. Și au venit babele și au cercat cu cîte de toate: descîntat-au, vrăjit-au, bosconit-au, tămîiatu-i-au, dar toate nu au folosit la nimic. Veni în urmă o babă foarte bătrînă, se uită la împăratul și la împărăteasa și pe-o parte și pe alta, apoi le-a descîntat cu inimă de șoarece mestecată cu usturoi, dar nici asta n-a folosit nimic. În urmă zise: — Împăratul și împărăteasa nu se pot scula pînă nu se vor spăla cu apă adusă de la „zîna de peatră”. — Unde-i zîna de peatră? întrebă Măr. — E foarte departe, dragul mamii, peste nouă țări trebuie să meargă cineva, dacă vrea să ajungă acolo. — Apoi bună va fi apa aceea? întrebă din nou Măr. — Va fi foarte bună, chiar și morții se pot scula cu ea. Așa mi-a spus mama și așa trebuie să fie, dar pînă acum nimeni n-a putut străbate pînă acolo, cu toate că s-au dus foarte mulți și nu s-au mai reîntors. — Într-adevăr este zînă de peatră? cum curge apa? și pentru ce se poate merge așa de cu greu acolo? întrebă iar Măr. — Acea fîntînă știu bine că este, apa curge la picioarele unei zîne de peatră, iar pentru ce se poate ajunge așa de cu greu, eu nu pot să-ți spun; atîta însă știu, că împărăția aceea e a unei zmeoaice bătrîne, care a avut trei feciori. — Eu plec să aduc de-acolo puținică apă, să scol pe împăratul și împărăteasa, zise Măr. — Ba să nu te duci, dragă, îl întrerupse fata, căci te vei pierde p-acolo și eu rămîn singură; nici părinții nu mi se vor scula, nici tu nu vei veni și apoi va fi vai de mine. — Nu te teme, iar vin, răspunse Măr. — Lasă-l să meargă după apă, zise fratele cel mai mic al împăratului, care gîndea că dacă va merge Măr acolo nu se va mai întoarce, iar frate-său împăratul și cumnată-sa împărăteasa vor muri, și el va rămînea singur împărat. Se și gătă Măr de cale, luă un cal din stavă, cînii lui, paloșul împăratului și sabia adusă de-acasă și plecă. Cu lacrămi în ochi-l petrecu fata împăratului pînă la marginea orașului. Acolo el o sărută și o mînă acasă zicînd: — Du-te, dragă, acasă și mă așteaptă. — Te voi aștepta, scumpul meu, orișicît, zise ea. Merse Măr multă lume și împărăție, cu gîndul la norocul ce l-a fost pierdut, cînd l-a fost înfierat mumă-sa, dar care pînă acum nu l-a lăsat, se temea că acuma va da de rău, nu avea ce face, căci ce-i era scris în cartea sorții, tot trebuia să i se întîmple. Se gîndea și la fata împăratului și-atunci uita toate năcazurile, ba nici de moarte nu-și aducea aminte, numai să ajungă iar la ea cu veste bună. Iată că ajunse cu seara o dată la un loc, unde se vedea „zîna de peatră”. Cugeta ca mai bine să odihnească puținei pînă dimineața, cînd apoi va lua apă și va pleca cu ea spre casă. Se puse deci sub un copac și făcu foc și vru să frigă niște carne, ce a vînat-o în pădure. Înserase bine, cînd le gătă aceste și abia își putu întoarce în frigare carnea de vreo cîteva ori, cînd auzi un glas din copac. — Vai, că frigu-mi-e, mor de frig. Se uită în sus și văzu o babă bătrînă în copac. Ca om milos ce era zise: — Scobori, babă, de te-ncălzește. Ea iar zise: — Vai, că frigu-mi-e, mor de frig. — Scobori, babă, de te-ncălzește, zise iar Măr. — Vai, că frigu-mi-e, mor de frig, zise a treia oară baba. — Dar scobori și te încălzește, să nu te aud văietîndu-te, zise Măr răstit. — M-aș scoborî, dar mi-e frică de cînii tăi, zise baba. — Nu te teme, pînă voi fi eu aici, nu-ți vor face nimic. — Ba mă tem, numai na, fiii bun, trei peri din capul meu și țipă peste cîni. — Bine. Ea luă trei peri din cap, îi aruncă jos și zise încet încît el să n-o audă: — Lanț peste cînii tăi! Atunci se scoborî și se puse lîngă foc și iar zise: — Vai, că mor de foame. — Fă-ți de mîncare. Baba-și luă o broască, o împlîntă în frigare, o puse lîngă foc să se frigă, pe care, atingînd-o de carnea lui Măr, zicea: „Cine frige broască, va mînca carne și cine frige carne va mînca broască”. — Taci, babă spurcată, zise Măr, și nu-ți tot atinge broasca de carnea mea, că te dau cînilor mei să te mănînce. — Te mînc eu pe tine! răspunse baba, precum ai mîncat tu pe cei trei feciori ai mei. Atunci ca mușcat de șarpe sări sus Măr și strigă cătră cîni: — Na, Florian! na, Cioban! na, Frunză-de-Măgheran, prindeți-o și-o faceți tot fărîmi, nimic nu mai rămîie din ea. Cînii nici nu se mișcau, căci erau lănțuiți peste tot trupul, cu perii din capul babei. Prinse sabia, dar nu avu putere să o scoată și nemaiavînd nici alte puteri în trup, baba îl mîncă, iar inima i-a așezat-o într-un buștean. Păr rămînînd acasă, în toată ziua privea năframa de la frate-său Măr. O dată privind-o, văzu trei picături de sînge pe ea, și zise: — Oh! săracul frate-meu Măr, e mort, mă duc să-l caut. Și-și luă rămas bun de la mumă-sa, de la împăratul și împărăteasa, care de cînd se pustii Măr, îl țineau ca pe fiul lor. Își chemă cînii și plecă. Merse multă lume-mpărăție, pînă ce ajunse la locul unde erau păcurarii. — Bine, că ai venit, ziceau păcurarii pînă nici nu se apropie bine de ei, de mult te-am așteptat, hai de-ți ia ce ți-am făgăduit, pentru că ne-ai scăpat de năcaz. — De ce năcaz? întrebă Păr? — De zmeul care l-ai omorît. — Oh! fraților, răspunse Păr, nu eu l-am omorît, ci fratele meu, care a trecut pe-aici și acum a murit, mă duc să-l caut, doar voi putea da de el. — Ce mare pagubă că a murit, căci a fost om bun, ziceau păcurarii. Dumnezeu să te îndrepte în calea în care ai plecat, iar cînd vei veni înapoi să vii și pe la noi. Se duse mai încolo, multă lume, pînă ajunse în satul unde omorîse frate-său Măr pe taurul cel sălbatic. Acolo fiind ostenit și sosind pe înserate, se băgă la bătrînă și ceru cortel peste noapte. — Cum să nu-ți dau, zise bătrîna, că doar dumneata ne-ai făcut binele cel mare, cînd cu dihania cea de taur! — N-am fost eu, zise Păr, a fost frate-meu care a murit și mă duc să-l caut, doar voi da de el undeva. — Unde a murit? — Nici eu nu știu, tocmai pentru aceea mă duc să-l caut. — Pagubă de el, căci era un suflet de om bun; Dumnezeu să-ți ajute, să-l poți afla. Stete noaptea aceea la bătrînă, iar dimineața își luă rămas bun și plecă mai departe. Merse iar multă lume-mpărăție, pînă ajunse în orașul cu fîntînă. Acolo se băgă la bătrîna la care fusese și frate-său Măr, și se rugă să-i deie cortel peste noapte. — Eu-ți dau bucuros, dar fost-ai la împăratul? — La ce împărat? — La împăratul nostru, căruia i-ai mîntuit fata de moarte și-ai slobozit fîntînă, omorînd bălaurul. — Care bălaur? — Poate că ți-ai uitat de bălaurul, care l-ai omorît și de fata împăratului, pe care o-ai mîntuit de moarte și care acum te așteaptă cu dor, să vii o dată de la „zîna de peatră”, sau nu ești dumneata acela și atunci greșesc eu? — N-am fost eu acela, ci frate-meu, care a murit; acum mă duc să-l caut; Dumnezeu știe, da-oi de el undeva ori ba? — Unde a murit? — Nici eu nu știu, tocmai pentru aceea-l caut. — Oh! cum sameni cu el, fie iertat și mîie pe unde a-nserat căci bun suflet de om mai era; pe fata împăratului era să o ieie de soție; nu mergi pînă acolo? — Nu merg, numai fii bună spune-mi cum s-a întîmplat de a omorît bălaurul și cum s-a cunoscut cu fata împăratului? Îi spuse bătrîna toate, cum s-au întîmplat și i-a spus și de „zîna de piatră” la care s-a dus. — Ce fel de zînă de piatră e aceea? întrebă Păr. — Eu nu știu, dacă vei vedea, vei ști, numai grijește să nu păți ca fratele dumitale. Noaptea durmi acolo, iar dimineața plecă. Bătrîna-l petrecu pînă la portiță cu cuvintele: „Dumnezeu să-ți ajute în calea în care ai pornit”. Merse prin oraș, dar cu fața astupată ca să nu-l mai cunoască nimeni. La marginea orașului văzu o casă, care era să se huruie de veche, el se gîndi: „Precum văd, aici șade cineva și i se huruie casa, iar de reparat nu și-o poate. Tot atîta, cu cîteva minute, mă duc s-o proptesc cu un lemn”. Se duse la casă și puse un lemn, ridicînd cornul picat. Cînd era să plece, ieși din casă o muiere bătrînă, era Sfînta Duminecă, care îl strigă înapoi zicînd: — Vino încoace, omule, vino. Se duse, îl băgă în casă, îl puse pe scaun și îl întrebă: — Unde mergi? — Am avut un frate, răspunse feciorul, cu numele Măr, pe mine mă cheamă Păr, frate-meu s-a dus în lume și precum am auzit, s-a dus la zîna de piatră după apă, ca să spele pe împăratul și împărăteasa spre a se însănătoșa. Acolo de bună samă a pierit, căci pe năframa ce mi-a lăsat-o, s-au ivit trei picături de sînge. Mă duc să-l caut. — Oh! dragul meu, acolo și tu piereai, dacă nu te-ai fi abătut pe la mine. Ești bun la inimă, pentru că mi-ai proptit casa de nou; și fratele tău a fost bun om, dar adîncit în gînduri, nu s-a uitat în lături, și așa ca toți care au trecut p-aici și nu au dat de mine, nu s-au mai întors. Ti-am spus că ești bun și toți oamenii buni trebuie să aibă ceva răsplată, un viitor frumos te așteaptă. Ascultă dar ce-ți spun eu. A fost o dată un împărat, care avea numai o fată. Împărăția lor era mare și puternică, se putea măsura cu toate împărățiile. Lor nu le-a fost destul că li-a dat Dumnezeu o fată, ci ar fi dorit ca să aibă un fecior, care să moștenească împărăția și avuția lor; pentru aceea totdeauna cîrteau împotriva lui Dumnezeu. Apoi știut este că Dumnezeu totdeauna pedepsește pe aceia, care deși știu, sau trebuie să știe, că Dumnezeu toate le face bine, totuși cîrtesc împotriva lucrării lui, nefiind îndestuliți cu ce face. Cînd a crescut fata mărișoară, ba încă și cînd se juca în colb, a avut destui pețitori, dar împăratul nu a vrut s-o deie, zicînd că lui îi trebuie împărat în loc. Pe-aici se ținea o zmeoaică bătrînă, care avea trei feciori, pe care i-a omorît fratele tău, Măr, pe unul în chip de zmeu, pe altul în chip de taur și pe al treilea în chip de bălaur; acea zmeoaică ceru fata pe sama feciorului ei cel mai puternic, acela care a fost în chip de bălaur în fîntînă din orașul nostru, dar firește împăratul nu s-a învoit. Nu s-a rugat lui Dumnezeu să-l scape din încurcătură, n-a cerut de la nime vrun sfat, ci numai de capul lui a lucrat. A pornit cu oaste în contra zmeoaicei pentru îndrăzneala care a avut-o, cînd a cerut fata. Zmeoaica cum a făcut, cum n-a făcut, ce a vrăjit, ce n-a vrăjit, destul că a omorît pe împăratul, pe împărăteasa sa și pe toți oștenii lui, iar fata a făcut-o piatră, chiar cînd era la izvor. A fost foarte frumoasă fata aceea și pentru aceea se chemă Zîna de piatră. Poate ursita a voit ca pînă va fi rămășiță de zmeoaica aceea, zîna de piatră să nu se mai miște de acolo, ci tot piatră să fie. Acum cei trei feciori ai ei sînt omorîți, mai este bătrîna în viață, care a omorît pe fratele tău. De vei avea grijă, o vei omorî și-atunci folosind ce-ți va spune bătrîna de zmeoaică, vei învia pe fratele tău, vei învia și pe fata cea de împărat, o vei lua de soție și vei fi împărat preste împărăția aceea. Norocul fetei, că zmeul în chip de bălaur a pierit de sabia fratelui tău, că luînd pe fata împăratului de-acolo niciodată nu s-ar fi gătat neamul și rămășița. Eu am fost la împăratul de le-am spus că e bună apa de la Zîna de piatră, cu toate că aceea apă e ca și cealaltă, gîndind, că fratele tău ca om bun și credincios ce l-am cunoscut se va abate pe la mine și după sfaturile mele va dezlega de vrăjituri pe aceea nenorocită fată, omorînd zmeoaica, dar am văzut că el aceea nu a făcut-o, dar a și pățit-o cu negîndirea lui. Zmeoaica i-a țipat păr din capul ei, ca el să-l țipe preste cîni, el așa a și făcut, iar ea cu vrăjiturile ei a legat cînii ca și cu niște lanțuri; lui i-a luat puterea și așa l-a prăpădit. Te vei duce și te vei feri de aceasta. Ai grijă însă la lucrurile acestea, nu uita de Dumnezeu căci atunci toate sînt trecute. Dumnezeu să-ți ajute. Iată eu-ți dau niște picături, acestea bîndu-le nu se va lega de tine nici o vrăjitură. Acum te du, căci fiind ziua mea, eu trebuie să merg la biserică. Plecă Păr mulțămind lui Dumnezeu pentru îndreptare și gîndind la ceea ce zisese Măr cătră mumă-sa, cînd l-a înfierat; acesta era norocul, care i l-a mîncat mumă-sa, căci și-a uitat să facă o faptă bună și din aceea au provenit toate nenorocirile lui și mai în urmă moartea. Ajungînd și el în așa loc, de unde se vedea Zîna de piatră, un dor fierbinte-l cuprinse. I se părea departe locul pînă acolo să vadă pe-aceea, care îi este ursită lui. Totuși gîndi, că fiindcă înserat, să rămînă sub un copac și să se odihnească pînă dimineață, ca așa în ziua următoare mai bine să se poată lupta cu zmeoaica, dacă va fi lipsă de aceea. Se duse tocmai sub copacul unde fusese frate-său, făcu un foc bun și vru să-și frigă carnea ce a fost vînat-o prin pădure. Cînd întorcea carnea în frigare mai bine, auzi din copac glasul: — Vai, că frigu-mi-e, mor de frig. Se uită în sus și văzu o babă în copac. Îndată știu cine e, deci zise: — Scobori, babă, de te încălzește. Baba iară zise: — Vai, că frigu-mi-e, mor de frig. — Da scobori-te și te încălzește, să nu te aud văietîndu-te, zise Păr, făcîndu-se răstit. — M-aș scoborî, dar mi-e frică de cînii tăi, zise baba. — Nu te teme, zise Păr, pînă voi fi eu aici, nu-ți vor face nimic. — Ba mă tem, răspunse baba, numai fii bun na trei peri din capul meu și-i aruncă peste cîni. — Bine. Ea luă trei peri din cap, îi aruncă jos, și zise încet, ca el să n-audă: — Lanț peste cînii tăi! El luă perii și-i băgă în foc. Însă ea simți putoarea și zise: — Ai aruncat perii în foc, mă înșeli, poate ți-e frică, un june voinic de o biată babă rătăcită și ascunsă aici de fiarele sălbatice. — Ba, nu mi-e frică. Na, Bujor, ce ți-ai băgat coada în foc de ai pîrlit-o? Coada cînelui s-a pîrlit, nu perii tăi. Ea crezu; se scoborî jos, se puse lîngă foc și zise: — Vai, că mor de foame. — Fă-ți de mîncare! zise Păr. Baba luă o broască, o împlîntă în frigare, o puse pe foc să se frigă, și pe care atingîndu-o de carnea lui Păr zicea: — Eu mînc carnea și tu broasca. — Taci, babă spurcată, aibi grijă nu atinge broasca ta de carnea mea, căci ți-o arunc în cap. Iar atingea broasca de carnea lui Păr și zicea: — Eu mînc carnea și tu broasca. — Taci, babă spurcată, zicea Păr, și aibi grijă nu tot atinge broasca ta de carnea mea, căci te dau la cînii mei să te mănînce. — Te mînc eu pe tine, cum am mîncat și pe frate-tău. Atunci ca mușcat de șarpe sări Păr în sus și strigă cătră cîni: — Na, Bujor, na Răzor, na, Cetina-brazilor! prindeți-o și mi-o țineți! Îndată săriră cînii, unul o prinse de grumazi, altul de picioare și altul de mîini. Atunci zise Păr: — Afurisită-ți fie mumă-ta, te-nvăț eu pe tine! Unde-i frate-meu? — Lasă-mă, că ți-l dau, răspunse baba, e aci la copacul din dreapta, vezi cînii acolo. — Haid’ iute și mi-l arată. — Du-te la bușteanul acela, scoate-i inima din el, te du cu ea spre dreapta și vei găsi lacul zînelor, pune-i inima jos și fă formă de trup de om din pămînt pre lîngă inimă, spală-l cu apă din lac și va învia. Așa și făcu, se duse, făcu ceea ce zise baba, și învie frate-său Măr. — Vai, că mult am dormit, zise Măr. — Ai fi durmit tu pentru totdeuna de nu veneam eu, și îi spuse în ce umblase și cîte pățise, și ce știuse. Atunci Măr zise: — Cît e de bine, că are cineva un frate credincios ca tine, îți mulțămesc, că m-ai scos din nenorocul în care m-a băgat mama. Vorbind, ajunseră la zmeoaica, care era tot în ghearele cînilor. Măr îi zise: — Unde sînt cînii mei?! — Iată colo, arătă zmeoaica, sînt dezlegați. — Na prindeți-o și cînii mei! Florian, Cioban și Frunză-de-Măgheran. Păr îi zise: — Babo, cum să înviez Zîna de piatră? — Este acolo dedesubtul ei un cui de fier, acela să-l scoți și apoi învie, zise zmeoaica. — Ai grijă, frate Măr, zise mai încolo Păr, să nu-i faci nimic, că poate n-a fi spus drept și cînd mă reîntorc s-o aflu încă aici. — Bine, frate. Plecă Păr, ajunse la Zîna de piatră, beu apă din izvor și scoase cuiul dedesubt. Piatra din ce în ce se schimba în carne și-n oase, pînă în urmă se făcu o fată frumoasă, ca și care n-a mai fost sub soare. — Vai, că mult am durmit, zise. — Ai fi durmit în veci, de nu te sculam eu. Văzînd ea un june înaintea ei, se înspăimîntă și zise: — Cine ești tu? — Eu sînt cela, care din blăstămul zmeoaicei te-am scos. — Unde-i zmeoaica? — Zmeoaica e aci, mai încolo, îndată o să-i curm zilele! Ea căzu leșinată în brațele lui. — Nu te teme, dragă, zise el, nime nu te va mai scoate din brațele mele, a mea vei fi și o sărută cu dragoste. Ea se trezi din leșinul în care căzuse și zise: — Dacă m-ai scos, a ta voi fi. Merseră înapoi și ajungînd la zmeoaică zise Păr cătră cîni: — Na, Florian, na, Cioban, na, Frunză-de-Măgheran! na, Bujor, na, Răzor, na, Cetina-brazilor! toată fărîmi să o faceți! Cînii o prinseră și o făcură toată praf, nu mai rămase scheamătă din ea. Capul i-l arseră. Încă tot atunci noaptea a mers la curtea fetei celei schimbate din stîncă, acolo toți au cunoscut-o de pe chipul ei, care era pe păretele casei unde dormea ea. Tot orașul, care o aștepta de mult, îi veni înainte să o vadă, și a întrebat-o: — Unde ai fost atîta timp? — Am fost moartă, răspunse ea, dar junele acesta m-a înviat, omorînd zmeoaica, vrăjmașa noastră. — El să ne fie dar împărat! S-au logodit fiind de față și Măr, și au plecat cu toții la orașul unde era fata împăratului, pe care o scoase Măr de la bălaur. La marginea orașului se uită Păr să vadă căsuța cea stricată, dar nu văzu. Deci, zise cătră Măr: — N-ai văzut aici o căsuță? — Ba mi s-a părut că am văzut, dară nu m-am uitat la ea. Atunci spuse Păr toată istoria cu casa aceea, și știură toți că Dumnezeu i-a îndreptat pe calea aceea. Ajungînd la împăratul, el și împărăteasa s-au fost sculat și îl așteptau pe Măr. Au spus toate cîte au pățit: au făcut apoi logodnă și au mers cu toții la tata și mama lui Măr și la mama lui Păr. O! ce bucurie mare a fost pe toată împărăția. Au făcut apoi un ospăț cu acela! Măr a luat de soție pe fata de împărat, ce o scăpase din gura bălaurului, rămînînd la tatăl său, iară Păr a luat cu sine pe mumă-sa, pe bucătăreasa, și cu logodnica lui se duse acasă în împărăția acesteia; a făcut apoi și el ospăț, și a rămas împărat. Măr împăratul și Păr împăratul au trăit apoi și mai departe ca doi frați și dacă n-au murit și astăzi trăiesc. Cine nu crede, să se ducă să vază.


content:
Lumea asta nu e numai de ieri, de alaltăieri, ci e tare demult; Doamne, cine ar fi în stare să ne spună de cîți ani e lumea? Multe rînduri de oameni s-au mai părîndat într-însa, și buni și răi, suflete bune și inime împietrite, putrezi de bogați și săraci de nu le ardea nici focul în vatră, domni mari și slugi plecate, frumoși și urîți, toți au trăit împreună și au încăput unii lîngă alții, și în urmă s-au stins, s-au dus ca să nu mai vină, s-au mutat de la noi de n-a mai rămas nici pomenire de ei. Este însă cîte un om care și după moarte e pomenit de următorii lui; ori că a fost prea bun, ori prea rău; prea avut, ori prea sărac; prea cuminte, ori prea prost; prea frumos, ori prea urît și Dumnezeu mai știe pentru ce, destul că cîte-un om e pomenit și după moarte, numele lui umblă din gură în gură, faptele lui le știu povesti și copiii din școală și fetele din șezătoare, și moșnegii de lîngă cuptor. Așa a fost și badea Ion din... nu știu, zău, din ce sat a fost, că doară de atunci e tare demult. Destul că badea Ion era avut nu Tîndală împăratul, că-i împărat, dar cu el nu se putea măsura în bogăție. Cîmpiile lui, vitele lui, casa lui, pădurile lui, viile lui, slugile lui, erau mai presus decît ale împăratului. Și era credincios badea Ion și cu frica lui Dumnezeu. Avea badea Ion și copii, că doară văzîndu-se atît de avut se tot ruga lui Dumnezeu să-i dea și copii lîngă avuție. Nouă feciori și o fetiță îi dărui bunul Dumnezeu. Se credea foarte fericit; și avea de ce se ținea, că nu în toate zilele și nu în toate satele se întîmplă să vezi cîte un om fericit ca el: bogat, sănătos și cu copii buni, ascultători și sănătoși. Toată lumea nu vorbea în acea vreme decît de casa lui; ba că om fericit ca el nu este; ba că copii ca el buni nu avea nimeni, ba că viile și țarinile badei Ion rodesc mai bine decît ale altor oameni; ba că femeie ca badea Ion rar om are; ba că nu-i femeie să aibă un bărbat cuminte și înțelept cum avea lelea Irina, muierea badei Ion; cei mai mulți ziceau încă că rari copii se nasc într-o zodie, într-o planetă bună ca copiii badei Ion. Și erau fericiți și copiii văzîndu-și părinții voioși, sănătoși și în stare ca nimeni în satul lor; și erau fericiți și părinții văzînd fericirea copiilor lor, și ziceau adesea: Doamne, fericit e omul, care e părinte! Dar bine a zis cine a zis, barem de nu ar fi zis, ori dacă a și zis, barem de n-ar fi grăit într-un ceas rău; drept a avut cine a zis, că nu e nici o dulceață să nu fie urmată de amăreală, nu e nici un suiș, fără coborîș, nu e nici un bine să nu vină după el și răul, căci așa a lăsat Dumnezeu, după bine s-aștepți rău! După voie bună, vine Plîns, nevoi și mari suspine. Apoi: Pîn’ vine iar binele Rău-mi ciuntă zilele. Cînd era bucuria mai mare, fericirea mai deplină, cînd gîndeau să trăiască mai fără gînduri, atunci vine o durere mare, o întristare neașteptată: badea Ion moare, se duce de cea parte, de unde nimeni n-a venit să ne poată spune cum e acolo. Un plîns și o jale urmă în locul bucuriei, întristare în locul veseliei, nefericirea în locul fericirei, amarul în locul binelui. Dară omul e făcut în lumea asta ca să se dedea cu toate, cu binele și cu răul, cu răul ca și cu binele, încetul cu încetul uitară năcazul, începură a se mîngîia, și numai din cînd în cînd mai gîndeau la nefericirea urmată din moartea părintelui. Cînd erau mai consolați le veni alt necaz, muri fratele cel mai mare. Năcazul se reînnoi, biata văduvă trebuia să înceapă a doua oară a umbla în cimitir spre a vizita două morminte: al bărbatului și al feciorului celui mai mare. Cine ar putea spune nopțile petrecute în plîns și zilele petrecute în lacrămi, nopțile jelindu-se, zilele văietîndu-se, nopțile fără somn și zilele ajunînd! Sărmana muiere! după pierderea bărbatului zicea adeseori plîngînd „Doamne, greu e a fi văduvă!” Acum, după ce-și pierdu și copilul mai mare, plîngea și zicea: „Doamne, Doamne greu e a fi văduvă și mamă!” O durere după alta, un năcaz după altul, o jale după alta ajunse pe biata văduvă, nouă ani dupăolaltă pierzînd în tot anul pe cineva din cei iubiți ai săi; mai întîi bărbatul apoi cîte un copil după altul, în tot anul tot cel mai mare. După tată fiii toți se mutară-ntre cei morți, pierdu unul după altul după bărbat toți copiii, și-i rămase numai cel mai mic, Constantin și fata Maria. Din muiere cu bărbat înțelept, ajunse văduvă, din zece fii ajunse numai cu doi, cu cei mai mici. Rămînînd biata muiere numai cu copiii acei doi mai mici, își văzu de trebile sale, suspina și învăța copiii să meargă în toată ziua în cimitir, și-n toată ziua îngenunchea și plîngea pe nouă morminte, pe opt ale fiilor și pe unul al bărbatului. Avută însă era ca și mai nainte, averea nu o pierduse, numai bucuria și dragostea casei o părăsiră; acum era numită „văduva cea avută”. Așa trecea o zi după alta; Constantin era azi mai mare decît cum fusese ieri, și Maria mîne mai frumoasă ca azi. Lelea Irina avea numai un dor: să-și vază copiii mari; și la Dumnezeu numai o rugare: să o țină să și-i poată vedea căsătoriți. Maria era mai tînără cu vreo cinci-șase ani decît Constantin, dar totuși îi veni mai curînd vremea măritișului, decît frate-său, vremea însurăciunei. Constantin nici nu se gîndea la însurat, cînd Măriei începură a-i umbla pețitorii. Apoi știți dumneavoastră cum e lumea și cum sînt feciorii, unde dau de-o fată frumoasă și bogată se îndeasă care de care. Și Maria era bogată și frumoasă, frumoasă ca o zînă și bogată ca o crăiasă și bună ca pita cea albă, cînd e omul flămînd; frumoasă ca primăvara, bogată ca toamna și bună ca o fată mare; și îi mersese vestea peste nouă țări și nouă mări, că frumoasă ca ea nu-i nimeni, apoi lîngă frumsețe era și avere ca la o crăiasă. Se îmbulzeau deci pețitorii care de care, unii mai frumoși decît alții, unii mai avuți și mai din oameni decît alții, căci știți zicala: „La fîntînă bună, mulți voinici s-adună!” Apoi o fată frumoasă și bogată e ca fîntîna cea bună. Mulți îi mai trăgeau nădejdea, mulți îi mai duceau dorul, mulți se credeau vrednici de a o căpăta de soție, dară al ei numai unul poate fi, ea numai după unul poate merge, toți ceilalți pețitori trebuiau să fluiere a pagubă, numai unul a bucurie. Cine va fi fericitul acela? s-a vedea. Lelea Irina, ca muiere cu minte și înțeleaptă, nu dădu pe Maria cui veni mai întîi, că doară nu avea o sută de fete, nici nu era sărîntoacă să o dea cui o cere numaidecît. Lelea Irina se gîndea și chibzuia: după cela aș da-o că e frumos, dar nu-i de neam, celălalt ar fi de neam, dar nu-i frumos, altul ar fi din neam și frumos, dar e departe. Tot cu de-aste gînduri își petrecea zilele, după ce mergea cîte o păreche de pețitori cu corfa goală de la ea. După aceea iar mergea în cimitir, iar se punea pe plîns și plîngea, plîngea pe nouă morminte, pe mormîntul bărbatului și a celor opt fii iubiți și nu venea din cimitir numai seara; de dimineața pînă seara sta acolo, se muta de pe mormînt pe mormînt plîngînd și văietîndu-se. Într-o zi iar se întoarce lelea Irina supărată de la morminte și cu ochii roșii de plîns. Ea adică adormise pe un mormînt, pe mormîntul bărbatului și visase că rătăcește singură printr-o pădure mare, deasă și întunecoasă și tot striga, acum după bărbat, acum după feciori, acum după fată, dar în zadar, nu-i venea nici unul într-ajutor. Deșteptîndu-se în starea aceasta, merse supărată acasă, părîndu-i-se că visul îi prevestește o nefericire nouă. Acasă pe cine află? Un pețitor voinic și frumos ca un soare, voinic ca un stejar și bogat ca un fecior de împărat. Lui Constantin și Măriei îi plăcea foarte mult de el. Lelea Irina se uită la el plină de îndestulire și din fața ei parcă puteai ceti: numai de n-ar fi de departe. — Dar de unde ești dragul lelii? îl întrebă lelea Irina. — De-aici a noua țară! – răspunse junele, de preste apa lucioară. Cînd auzi lelea Irina una ca asta, înlemni deodată; îi veniră în minte toate necazurile: văduvă jelindu-și bărbatul și opt fii, să mai mărite și fata atît de departe... nu era în stare să suporte atîta necaz, ci zise aci ca să auză toți cei din casă: — Dragii mei, ne-a dat Dumnezeu avere, ne-a fost dat și mîngîiere, dar ne-a luat-o; pe bărbatul meu, fie iertat, l-am îngropat acum sînt doisprezece ani, după aceea în tot anul cîte un fecioraș, pînă îmi rămaseră numai acești doi copii mai mici, tu Constantine și tu Mărio; credeam baremi că de acești doi voi avea parte la slăbiciunile și bătrînețele mele; o dată cu capul n-aș voi ca tu, draga mamei, Mărio, tu scumpa mamei, tu să te măriți așa departe și să mă lași singură; îți va da Dumnezeu și aci un om de treabă, chiar de nu ar fi atît de bogat ca noi, numai să fie de aci mai de aproape, nu mă lăsa pentru Dumnezeu singură și necăjită, fără mîngîiere la bătrînețe. Maria însă avea foarte drag pe holteiul acela din minuta cînd intră în casă și astfel nu știa ce să facă, ca să umble mai bine. De pețitor nu s-ar despărți bucuroasă, de mamă-sa îi era jale să o lase singură și să se depărteze așa tare. Constantin vedea chinul și al surorei și mamei sale, deci luă și el vorba și zise: — Mamă dragă, poate că asta ne-a fost împărțită, să nu fim aproape deolaltă, dar deoarece Măriei îi place de feciorul care o pețește, deoarece e din oameni aleși și om cinstit, eu aș gîndi să o lăsăm a se mărita după el, că de cîte ori te va lovi dorul de ea, totdeauna voi merge și ți-o voi aduce; știi, mamă dragă: Patru cai înhăma-oi, Fata acasă aduce-ț-oi. Cu mare năcaz se despărți lelea Irina de Maria, de draga ei fată, dar tot se despărți, ea rămase locului cu Constantin și Maria merse cu mirele ei chiar a noua țară preste apa lucioară. Nu trecu mult dup-aceea și muri și Constantin, cel mai iubit din toți copiii ei, cea din urmă mîngîiere, și pe el îl îngropă, nu în cimitir între alți morți, ci: Sub fereastră, în grădină Ca să-i fie la-ndemînă. să poată merge în toată ziua, în tot ceasul, în toată minuta, și nu spre a plînge după el, nu spre a-i binecuvînta țărîna, ci spre a-l blestăma cît o lua gura: „Constantine, dragul mamei, scumpul mamei, fiul mamei, ieși afară din mormînt, ieși du-te și-mi adă fata acasă, adă-mi pe Maria, că tu așa te-ai lăudat, că nu mă vei lăsa să-i duc dorul, ci mi-o vei aduce ziua și noaptea, cînd m-ajunge dor de ea; te-ai lăudat, că nu mă vei lăsa să-i duc dorul, ci mi-o vei aduce: du-te dară că de nu, te blastăm să nu te rabde pămîntul, precum mi-ai luat și cea din urmă mîngîere. Scoală-te, Constantine, du-te tu știi unde, în care parte mi-e fata, adă-mi-o s-o văd, că de nu, sap pămîntul, te scot afară și te blastăm, să n-ai odihnă în veci, de nu-mi aduci tu mîngîierea îndărăpt; nu te rabde țărîna cum mi-ai ars tu inima!” Bietul Constantin n-avu odihnă în groapă de gura mamei sale, ci se sculă odată, noaptea și zise cătră mormînt: Dragul meu, mormîntul meu, Fă-te tu căluțul meu; Iară tu pînzuca mea, Să te faci o cărărea Să mă duc la sora mea, Să o aduc la maica mea, Că de nu m-a blăstăma, Pămîntul nu m-a răbda. Și mormîntul l-a ascultat și s-a făcut un cal, un armăsar năzdrăvan și s-a suit Constantin călare pe el, și pînza lui s-a făcut o cărare albă, luminoasă și lungă, pînă la casa suroriei sale, a Măriei. Cît ai bate în palme fu acolo Constantin, că mersese mai repede decît vîntul, mersese chiar ca gîndul, era zmeu! Soru-sa nu se culcase încă: — Soră, soră, mama moare de dorul tău. — Acum, zise Maria, bine c-ai venit, odihnește-te pînă dimineață ș-atunci plecăm să văd pe biata mea maică. Dar el îi răspundea: — Soră dulce, soră dragă, Nu pot sta că mi-e degrabă, Maica nu poate răbda Pînă nu te va vedea! Văzînd Maria cît dor duce mamă-sa după ea, se hotărî să meargă, deci zise fratelui său: La car caii prinde-i-om Și la mama duce-ne-om! Și s-a pus pe cale. Caii mergeau de gîndeai că mîncă pămîntul. Cum n-or merge, că doară mergeau pe calea cea fermecată, făcută din pînza de pe obrazul lui Constantin. Dar, minunea-minunei, era noaptea înainte de miezul nopței și păsările cîntau cît le lua gura: „Ce rînd e pe acest pămînt, de umblă viii cu morții!”... Că doară păsările îi cunoșteau, ele știau că nu-i lucru curat. Crengile și tufele și toți copacii din păduri strigau în urma lor: „Oare ce rînd e pe pămînt de umblă viii cu morții?” Auzind Maria atîtea glasuri strigînd în urma lor, zise cătră Constantin: — Ce zic acelea, frate? — Dar lasă-le să cînte, ele nu știu ce zic! Cînd erau aproape de casă, zise Constantin către soru-sa: — Soră dragă, stai puțin, eu merg înainte să deschid porțile. În aceste Constantin merge și deschide porțile, apoi intră curînd în mormîntul său, de unde nu s-a mai sculat. Văzînd Maria că frate-său nu se mai întoarce, a intrat cu trăsura în curte și văzînd pe mamă-sa ieșind din casă în haine negre de jale, o întrebă: — Dară, dumneata ce călugăriță ești aici? — Oh, draga mamei, nu-s călugăriță ci sînt draga ta mamă, jelesc pe frate-tău, pe Constantin, care a murit și l-am îngropat aci sub fereastră în grădină ca să-mi fie de-ndemînă să pot merge în toată minuta ca să-l blăstăm că te-a-nstreinat așa tare de mine. — Dară? mamă dragă, cu el am venit eu! el m-a adus, aseară după cină am plecat și acum cîntă cocoșii de miezul nopții și iată sîntem aci; am venit în cîteva ceasuri o cale care de-abia o pot alți oameni bate în două săptămîni; el îmi zise că se grăbește așa tare ca să nu mori dumneata de dorul meu; vai de mine, am călătorit cu morții, cu strigoii, cu zmeii... zicînd acestea Maria căzu moartă de groază, iară lelea Irina înnebuni, și se vedea în toată ziua umblînd la celea unsprezece morminte, la al bărbatului și la cele zece ale fiilor, iar cînd ajungea la mormîntul lui Constantin își smulgea părul și zicea: Nu te rabde mormîntul Cum mi-ai rănit sufletul; Nu te rabde țărîna Cum mi-ai rănit inima!


content:
Zice că a fost ce-a fost, că de n-ar fi fost, nu s-ar povesti; că nu-s de cînd poveștile, ci-s mai dincoace cu vreo două, mai dincolo cu vreo nouă. Au fost odată trei frați orfani, care adecă nu aveau nici tată nici mamă. De atunci însă este tare de demult, a trecut multă vreme, cu toate că și azi sînt destui copii orfani, supărați, săraci și năcăjiți, în cea lume mare. Și frații acești trei, ca mai toți orfanii, erau foarte săraci; ei n-aveau decît un bordei gol, o grădiniță mică și un pom, un măr frumos și mare; atîta le rămase de la părinți. Bordeiul, după ce era gol, mai avea și altă scădere, numai cît nu cădea de rău, de slab; grădina după ce era mică, era și dezgrădită; iar pomul, mărul, era într-adevăr un măr frumos, mare și chiar de la pămînt era împărțit în trei părți, avea adecă trei ramuri. Apoi cum a înflorit mărul acela într-o primăvară, se dusese vestea jur-împrejur; nu vedeai tu crăngi, nu frunză, ci numai flori mîndre ca rujile cele de Rusalii, care miroseau și numai vîjîiau albinele în ele. După ce cad florile, încep a crește merișoarele, azi erau tot mai mari decum au fost ieri; timpul cel cald, cel de vară, ploițele, roua, toate le ajuta să crească și să se rumenească. Cînd începură merele a se rumeni, colea mai de cătră toamnă printre Sîntă-Mării, începură și frații a se gîndi la merele lor, le era frică de furat. Se pun deci și se sfătuiesc, ce-i de făcut? Din sfatul lor iese că: mărul vine împărțit la fiecare frate cîte-o creangă, și din ziua aceea se și pun la pază, ci nu toți trei odată, ci în toată ziua unul, și se hotărîră să păzească sub măr pînă ce vor culege merele. Toți trei se legară a păzi cu credință, nu numai de creanga lui, ci și de a fraților. Colea, pe la Sîntă Măria cea mică, încep merele a fi bune de mîncare, și din ce în ce tot mai bune, pînă le merse chiar vestea cale de un ceas și mai bine. Într-o zi, pe cînd era fratele cel mai mare păzitor, vin doi oameni pe drum, și-l întreabă dacă sînt bune merele ori ba? El le răspunde că sînt bune pentru plată, dar de pomană nu se dau. După ce drumarii se învoiesc cît să-i plătească pentru o traistă de mere, el se pune și scutură din creanga fratelui celui mai mic, căci din ale sale îi păru rău să dea chiar și pentru bani, necum de pomană; apoi de frate-său cel mic nici nu se temea, căci doară el era tare și mare, pe cînd cela slab și fără putere; de păcat nici vorbă să-i vină prin minte. În altă zi, pe cînd era fratele cel mijlociu la pază, iară vin doi călători și după ce dau binețe, îl întreabă dacă le poate vinde mere; acesta, poftăreț pe bani, se pune și scutură și el creanga frate-său celui mai mic, că doară nici el nu era mai bun nici mai slab decît frate-său cel mare. Astfel amîndoi frații cei mari vindeau mere tot de pe creanga fratelui celui mai mic, și încă, poate mai în multe rînduri. Într-o zi cînd era băiețanul cel mai mic la pază, adecă fratele cel mic, iară vin doi călători. Era căldură mare. Nici nu se apropie bine de băiat și acela îi și poftește să șadă la umbră pînă le va scutura vreo două mere. Șed călătorii la umbră și el se urcă în creanga lui, care era mai goală, și începe a le scutura mere. Unul din cei doi oameni l-a întrebat, de ce nu scutură din crengile celelalte, că sînt mai încărcate, dar el răspunde că acelea sînt ale fraților mai mari, și că nu se cuvine să ia el mere de-acolo fără știrea lor. Nu trece vreme de un ceas, și unde nu începe a se-nnora apoi a trăsni și a fulgera, gîndeai că piere lumea, sufla un vînt și ploua ca din cofă. Băiețandrul se trage în bordei dinaintea vremei acele rele și cheamă și pe cei doi drumari înlăuntru, să nu-i ploaie. Nici vreme rea ca aceea, ba să mai vezi! Colo într-un tîrziu vin și cei doi frați acasă de la cîmp, de unde vor fi fost la lucru și unde nu încep a face o gură, unde nu se apucă a sudui pe bietul băiețan, era cît pe-aci să-l apuce în pălmi; de ce a lăsat pe străini de mas? Dar și bieții drumari numai după multă rugăminte, mai fură suferiți a rămînea la ei noaptea aceea. După ce-și domoliră frații cei mari mînia, făcu băiețanul foc bun, că pînă-i veniră frații nu cutezase, temîndu-se că-i vor împuta pentru lemne, și se așezară toți cinci pe lîngă foc și începură a povesti, mai de una, mai de alta, pînă într-un tîrziu fratele cel mai mare zice: — Doamne, Doamne, să am eu o turmă de oi, mult bine aș mai face la săraci; n-ar ieși nici un sărac ne-ndulcit de la mine; le-aș da lapte, brînză, caș, urdă, ba și lînă le-aș da să-și facă haine. — Ba eu, zise fratele cel mijlociu, nu aș pofti de la Dumnezeu alte decît să am loc mult și bun și patru boi buni, să muncesc cu ei, să adun bucate peste bucate, apoi lasă-mă de-ar ieși vrun sărac flămînd din casa mea. Mai în urmă zice frățiorul cel mic: „Nu doresc nici turme de oi nici boi frumoși și scumpi, nu doresc nici moșii, eu doresc numai atîta să-mi deie Dumnezeu o luntre și un bordei lîngă Dunăre; apoi cheme-mă oamenii la miezul nopții să-i trec, eu n-aș zice odată ba! Doamne drag mi-ar fi mie să trec oamenii preste Dunăre și pe cei ce ar fi în primejdie, în valurile Dunării, să-i scap de înnecat. Așa făcură ei planuri pînă-i mai prindea somnul; atunci străinul cel mai bătrîn zice: „Bine! Fie cum ziceți voi! Tu, zice către cel mai mare, vei avea turmă mare de oi!” Iară către cel mijlociu zice: „Tu vei avea moșii mari și boi după cum dorești; iar tu băiete, zice cătră fratele cel mai mic, tu vei veni cu noi, să te-nsurăm, să-ți cîștigăm o luntre și un bordei lîngă Dunăre și apoi să te lăsăm cu dorul împlinit”. Nu scoase streinul bine vorba din gură, și toate se-mpliniră; feciorul cel mai mare avea o turmă de oi, de nu se mai sătura omul de a se uita la ele; cel mijlociu avea niște boi frumoși, da niște holde de grîu curat, da locuri cu cucuruz, numai de cules; și cum să nu se împlinească vorba streinului, că doară el era Domnul Hristos, umbla pe pămînt cu Sfîntu Petru, și împlinea dorințele oamenilor. După ce împliniră dorința celor doi frați, luară pe feciorașul cel tînăr cu ei și-și ziseră noapte bună. Ploaia încetase, frig nu era, era lună frumoasă afară, încît îți era mai mare dragul să călătorești. Merseră ei tustrei cît merseră, pînă ajunseră într-un sat, acolo intrară într-o casă și-și cerură cortel peste noapte. Stăpînul casei îi primi cu toată bucuria, ba îi îmbie și cu cina. Omul acesta însă avea o fetiță frumoasă, numai bună de măritat. Ba o vorbă, ba alta, vedeți dumneavoastră, din vorbă-n vorbă dau la pețit. Stăpînul casei începe ca toți oamenii cu fete mari de măritat: „Noi, oameni buni, de oameni de omenie nu ne ferim, știm noi bine că fetele, dacă le vine vremea, măritate-s bune, știe Dumnezeu după cine va fi rînduită să se mărite și fetița noastră, noi o încredințarăm de credințat cu un fecior de aci din vecini, acum Dumnezeu va alege, care să-i fie al ei. În vorbele acestea iată vine și mirele, cum e datina să mai vază mireasa, să se mai drăgostească o leacă și să se înțeleagă de nuntă. Mirele, ca toți junii pînă sînt miri, se poartă ca o fată mare, tot gătit, tot cu vorbe alese, cum-decum să placă mai tare miresei. Cînd intră în casă, dete bună seara la toți și prinse a vorbi cam smerit, mai numai aceea răspundea, ce-l întrebau cei din casă. Cam băgă el de seamă, că flăcăul cel strein ce era cu cei doi oameni, încă ar fi venit a peți, ci nu cuteza a zice nimic; gîndea însă, că streinul se duce cu buzele umflate. Ei, dar Hristos Dumnezeu știe și gîndul omului, deci nu lăsă pe nimeni ca să se frămînte cu atîtea gînduri, ci spuse de aud toți cei din casă: — Văd, fătul meu, că ție-ți place de copila asta; la copilul nostru încă-i place de ea și chiar de aceea am venit s-o pețim, că spunîndu-ți cea dreaptă, feciorașului îi e dragă și nouă încă nu ni-i urîtă; dar vouă la amîndoi nu poate fi, pentru că vezi tu, e cu neputință; tu nu te-ai despărți bucuros de ea, noi încă n-am merge bucuroși fără de ea de aci. Drept aceea Dumnezeu să aleagă: scoateți fiecare cuțitul din șerpar și-l împlîntați în masă; acela va avea fata de nevastă, al cărui cuțit va fi înverzit pînă dimineață. Îndată începură holteii a scociorî și-a scormoni prin șerpare după cuțite; flăcăul ăst de sat scoase un cuțit de teacă de vreo trei degete de lat și lung cît un paloș și cum îl împlîntă în masă, cum sta drept ca și cum ar fi fost crescut acolo, holteiașul acesta însă, care venise cu cei doi oameni, tot căuta prin șerpar și ori că nu afla ce căuta, ori că-i era chiar rușine să scoată un cuțitaș copilăresc, o brișcuță jidovenească de doi crițari. În urmă o scoase și el, cu toată rușinea. Cînd a doua zi dimineața, cuțitul cel mare al holteiului de sat, era cum îl lăsase împlîntat în masă; iar al feciorului celui strein răsărise o viță de vie, înfrunzită și rodită, cu struguri buni de mîncare. Era minune-ntreagă! Nici nu se mai gîndea nimeni să pășească preste hotărîrea lui Dumnezeu sfîntul; fetei îi plăcu de băiat ca de cel trimes de la Dumnezeu; părinții fetei nu se-mpotriviră căci nu le cerea zestre, părinții feciorului nu se-mpotriveau, căci erau în groapă, iară Domnul Hristos și cu Sfîntul Petru se puseră unul popă și altul nănaș și-i cununară. Mare nuntă n-a fi fost, dar tot a fost destul de frumoasă pentru niște oameni săraci. Mi se pare însă, că la logodnicul cel dintîi al fetei nu-i cam venea la socoteală nunta cea pripită, dar totuși se mîngîia și el zicînd, că așa a voit Dumnezeu. Feciorul cel sărac, îndată după nuntă-și ia nevasta și pleacă cu ea și merg și merg pînă ajung la Dunăre. Acolo află o luntriță legată de un pociumb și pe țărmure află o căsuță goală, dar curată și bună. Din ceasul acela el a început a trece la oameni cu luntrea de pe-un țărmure al Dunărei, pe celălalt; dar se și înavuțea văzînd cu ochii, că pe cîți-i trecea, toți îi dau cîte ceva; mai bani, mai bucate, de dulce, care ce voia și ce avea, că el nu era lăcomos la averi. Dumnezeu dară a dat la tus-trei frații ce-au dorit ei. Domnul nostru Isus Hristos și cu Sfîntul Petru tot pe pămînt erau. Odată merg la țară, cam în locul unde era fratele cel mai mare cu turma. Ei erau ca doi moșnegi slabi și bătrîni. Dau bună vremea la ciobanul cel cu turme multe și-l roagă să le dea ceva de mîncare, că nu mai pot de foame și de oboseală. Gîndiți că ciobanul le-a întins ceva, ferit-a Dumnezeu! El deloc începu: — Dumnezeu mai poate da la toți calicii și coldanii din lume cîți trec pe drum; dacă aș umbla să dau la toți, mie nu mi-ar mai rămînea nimic, miluiască-vă Dumnezeu. Și nu le dădu chiar nimic, nici chiar o ulcică de zăr. Bătrînii se depărtară, dar nu trecu un ceas și oile zbrr! se fac cioare și se-nalță în văzduh; acum ia oi dacă ai de unde! Ciobanul rămîne cu bîta în mînă și cu buzele umflate, părîndu-i rău că n-a miluit săracii, pînă avea cu ce și din ce. Cei doi bătrîni se duc de aci la fratele cel mijlociu. Îl aflară în vîrful unui stog mai mare decît șura. — Bună ziua, jupîne gazdă! — Să trăiți, dar ce vă trebuie? — D-apoi, jupîne gazdă, fă-ți milă și pomană și ne dă ceva de mîncare, să-ți țină Dumnezeu binele și sănătatea. — Ba mai mergeți și la lucru! Cine să hrănească pe toți leneșii? Acum e vremea lucrului, umblați la lucru, că apoi și mîncare veți căpăta! Cu vorbele acestea alungă pe bieții bătrîni din ogradă și el rămîne rîzînd în vîrful stogului cu lucrătorii. Bătrînii merg acum chiar la Dunăre. Acolo ajunge pe la miezul nopții, era o beznă de nu-ți vedeai nici mîna și ploua și sufla un vînt, cît să nu scoți nici cînele afară. — Măi podar, măi luntraș, vino de ne treci, că aci pierim! Luntrașul aude, o ia tot într-o fugă din casă, se aruncă în luntre și hai! printre valuri, fără de a afla pe cineva. Se întoarce supărat în casă și spune nevestei plîngînd că se înnecară doi sau trei oameni din pricina lui. Nu se pune bine pe scaun și iarăși aude pe cineva strigînd: — Vino, luntrașule și ne treci la țărmure, că aici ne-nnecăm. Iar alergă în fuga mare, iar se aruncă în luntre și începu a o mîna într-acolo, de unde i se părea, că a auzit glasul: fu însă prea tîrziu, că nu află pe nimeni. Acum merge și mai supărat în casă, spune nevestei, că iar se înnecă cineva și se pune oftînd pe un scaun lîngă foc. Dar nu apucă a se așeza bine și aude a treia oară strigînd: — Dar pentru Dumnezeu, luntrașule, nu te temi de păcat, de stai în casă și noi ne prăpădim aci? Acum pornește bietul luntraș pentru a treia oară și spune muierii, că nu se mai întoarce pînă nu va afla pe streinii aceia ori vii ori morți. Într-adevăr că-i și află, erau adecă cei doi moșnegi. Îi pune în luntre, îi scoate la țărmure, îi duce la sine în casă și-i schimbă în haine uscate, că ale lor toate erau ude, după aceea îi îmbie cu ceva de cină. Unul dintre cei doi moșnegi însă îi zice: Nu vom mînca, numai dacă ni-i frige ce ai tu mai drag la casă. El nu se mai gîndi nici o minută, fără făcu jarul în laturi de pe vatră, luă copilul din leagăn și-l puse pe vatra fierbinte, apoi îl acoperi cu spuza și cu cărbunii cei roșii. Ce mare îi fu mirarea însă, cînd văzu, că în vatra focului cît ai zice „unul”, era crescută iarbă verde și copilul se juca acolo cu niște mere de aur. Acum văzu bietul luntraș pe cine are în casă, căzu la picioarele Sfinției-sale și se rugă de iertare de cumva le-a greșit ceva. Domnul Hristos îl ridică de jos zicîndu-i: „Scoală-te, n-ai greșit nimic și tot așa să te porți.” După asta se ospătară, apoi se culcară să se odihnească. A doua zi cînd erau moșnegii să plece, dau cu ochii de un stog mare de grîu, ce-l căpătase de la cei oameni, ce-i trecea cu luntrea și cu podul peste Dunăre, de la unul un snop-doi, de la altul trei patru, pînă se făcu stogul hăt mare. Unul din moșnegi luă un tăciune mare de foc, și-l puse sub stog. Acela luă pe loc foc, dar casa cu toate că stogul era lipit de ea atît de tare de nu puteai nici umbla printre ele, casa zic nu se aprinse. Cînd ardea stogul mai bine vine la el frate-său cel mai mare și-i spune întîmplarea, cum doi moși i-au deocheat oile și acelea s-au prefăcut în cioare. Toți se mirară de povestea aceluia, ce zicea că oile lui s-au deocheat și s-au făcut cioare; dar mai mare fu mirarea tuturor, cînd văzură că numai paiele arsese și că grîul a rămas vrav în mijloc, ca ales pe masă. Fratele cel mic omenește frățește pe frate-său cel mare și la plecare umple o pungă mare cu galbeni și i-o pune în cale chiar pe unde avea să treacă; lui, săracul i-a fost milă de frate-său cel mai mare, dar n-a cutezat să-i dea banii în mînă, temîndu-se că nu-i va primi, deci îi aruncă cum zisei în cale, să-i afle. Ce vezi însă? minune! Frate-său cel mare merge pînă era aproape de pungă atunci, îi vine în minte să-și închiză ochii, să vază cum umblă orbii? Așa și făcu, trece cu ochii închiși pe lîngă pungă și se cam mai duce cătră frate-său cel mijlociu. Acestuia-i spune, că fratele lor cel mic, îmblătește, nu cu îmblăcii ci a aprins stogul și paiele și pleava au ars, iar boabele de grîu au rămas curate ca aurul. Fu destul fratelui mai mijlociu știrea auzită, numaidecît se dă și-și aprinde stogul, că doară n-a împărțit el grîul cu îmblătitorii, de nu alta să-l și mai fure! Dar vai, rău s-a păcălit; i-a ars nu numai stogul, dar și casa, grajdul, șura și cu un cuvînt tot ce avea. Acum pune-te, copile, la plîns, la sudalme, ci toate fură în zădar, ce cuprinde focul, face numai scrum! Fratele lor cel mic, luntrașul, îndată după plecarea fratelui celui mai mare, se ia tot încet, încet, pe departe înapoia lui să vază, lua-va acela punga? După ce văzu, că într-adevăr punga e tot la locul care o pusese el însuși, se puse și-o luă și-o duse acasă zicînd nevestei: — Tu nevastă, frate-meu cel mare nu-i hotărît de la Dumnezeu să aibă cîndva ceva, uită-te tu, punga plină la locul unde am pus-o eu, și el pare-mi-se a călcat-o chiar cu piciorul, nu-i alta, fără i-a luat Dumnezeu mințile. — D-apoi – răspunse femeia, – dacă nu sînt banii aceia împărțiți de la Dumnezeu să fie ai lui, îi poți băga chiar în sîn, că și de-acolo trebuie să-i arunce; lasă-i de-a-ndemînă, vom mai împărți din ei celor bieți de oameni săraci, ce se mai abat pe la noi în cerșit. De-abia trec cîteva zile și vine la luntraș frate-său cel mai mijlociu. Bucuria lui fu de tot mare, îl primește cu dragostea cea mai frățească. Dar în zadar toate, frate-său cel mijlociu era supărat, nu-i venea nicidecum să-și facă voie bună. Văzîndu-l frate-său cel mai mic atît de întristat, îl roagă să-i spună ce năcaz are? Atunci el începe a-i spune toată întîmplarea, de la despărțirea lor, pînă în ziua întîlnirei. Îi povestește paguba ce-o avu cu grîul și cu casa, îi spuse că nu mai are nimic, decît cîmpul gol și că toate acestea se întîmplară, zice el, numai că ascultai pe frate-meu, care zise, că tu ți-ai îmblătit stogul cu foc. — Da, răspunse luntrașul, însă nu l-am pus eu focul în stog, ci doi moșnegi bătrîni, care dormiră o noapte la noi în casă. Cu aceasta aduse și mai mare năcaz fratelui celui mijlociu, începînd a gîndi că doară moșnegii aceia pe care nu i-a miluit el, aceia l-au cumpănit să pață astă pagubă: și avea dreptate, de gîndea așa. Cînd se gătă și acesta de întors cătră casă, adecă cătră locul casei, zice luntrașul cătră femeia sa: — Tu nevastă, fă tu o azimă de făină de cea mai albă, cernută prin sita cea deasă, pune în mijlocul ei toți galbenii din punga aceea și de socotești mai pune vreo doi s-o dăm de merinde la bietul frate-meu, îi va prinde bine pe cale și acasă. Muierea se-nvoiește prea bucuroasă: da numai face o azimă de grîu curat cernută prin sita cea deasă, da n-o umple cu galbini, da n-o coace chiar după cum se înțelese cu bărbatul său, de gîndeai că s-o mănînci cu ochii. O pun în traistă la fratele, ce era gata de plecare, dar ce să vezi, a doua zi azima, fu iarăși la luntrașul pe masă, care scoase gălbinii din ea, precum i-au băgat. Iată însă cum îi veni iarăși lui în mînă: Frate-său cel mijlociu o dete la un plugar pentru o bucată de mălai, că i se părea prea grea în traistă și văzînd-o atît de grea cugetă, că da de nu-i coaptă bine?! Plugarul, avînd și el frică, că nu va fi coaptă, de aceea este așa grea, o dase la țiganul să-i ascuță fiarele plugului pentru ea, zicînd că bani n-are de unde-i da. Țiganul avea de trecut Dunărea, să-și aducă cărbuni și neavînd nici el bani, apoi știind că luntrașul este om de omenie, nu face mult din bani, îi aduse luntrașului azima, care numai cu o zi mai înainte fu coaptă în cuptorul lui. Aceasta fu povestea cu azima mergătoare! P-atunci se vede că rămînea binele numai la cei vrednici de el; oare și azi este tot așa?


content:
A fost odată un moșneag bătrîn, dară bătrîn ca vremea, alb ca zăpada și bun ca pîinea cea bună. El avea un băiat, vedeți dumneavoastră, băiat ca toți băieții, frumușel și sprintenel, dară și fără obrăzel. Moșneagul însă nu avea nici o avere, nici o bogăție, numai inima cea bună și sufletul în oase. El începuse a slăbi, ba era slab cum e data, iar băiatul nu se prea îndemna la lucru. Odată zice bătrînul către băiat: — Mă Pahoane, că Pahon îi era numele, tu vezi bine că avere nu avem, vezi bine că numai bordeiul și vaca asta cu lapte ni-i toată averea, eu sînt slab, nu mai pot munci, du-te și te bagă undeva slugă și mai înseamnă-ți și tu baremi pentru tine, că eu voi mai face ce mi-a ajutat Dumnezeu; iată-ți dau trei bănuți să ai de cale, tu cearcă-ți norocul prin cea lume mare. Și primi Pahon cei trei bănuți și merse în lume să-și capete loc de slujit. Dar cum mergea, dă de niște copii făr’ obraz chinuind un cățeluș. Și i se făcu milă lui Pahon de cățeluș și zise copiilor: — Măi copii, nu chinuiți voi cățelulșul acela, mai bine dați-mi-l mie și eu vă dau pentru el un bănuț, ca să vă cumpărați ceva. Și se învoiră copiii, luară bănuțul și dădură cățelul lui Pahon. Acum mergea Pahon voios, că el are ceva. Dar cum mergea pe cale, nimerește niște copii, care chinuiau un pisic. Lui Pahon i se făcu milă și de pisic și zise cătră copii: — Măi copii, e păcat de Dumnezeu să chinuiți voi pisicul, mai bine dați-mi-l mie și eu vă dau pe el un bănuț ca să vă cumpărați ceva. Și copiii se învoiră bucuros, primiră bănuțul și dădură pisicul. Acum avea Pahon și cățel și pisic. Mergînd mai departe dă de niște copii, care chinuiau un pui de șarpe. Și i se făcu milă de puiul de șarpe, deci zise cătră copii: — Măi, dragii mei, nu chinuți voi puiul de șarpe, că și el e făptura lui Dumnezeu, mai bine dați-mi-l mie, că vă dau pe el un bănuț, să vă cumpărați ceva. Și se învoiră copiii, dădură puiul de șarpe și căpătară un bănuț de la Pahon. Acum Pahon avea trei jivine: un cățeluș, un pisic și un pui de șarpe, dar nu mai avea nici un ban. — Mai departe nu merg, zise el, în calea asta, destul am lucrat și destul mi-am adăogat: am scăpat trei vietăți de la pierire și mi-am adunat trei prieteni; acum merg acasă. Și se luă Pahon și merse ață acasă cu cele trei vietăți. — Tată, zise el, după ce ajunse acasă, fost-am în lume, mîntuit-am trei vietăți de la pierire și acum sînt aci sănătos și voinic, cum mă vezi, și cele trei vietăți tot așa; vom munci împreună și ne vom ținea cum ne va rîndui Dumnezeu, dar vom ținea și cele trei vietăți; ce va da Dumnezeu, aceea va fi. — Bine, zise moșneagul, nu-mi bănuiesc, fie cum zici tu. Și se puse Pahon pe muncă, și lucra pe la oameni și căpăta atîta cît trăia el, tată-său și vietățile lor, toți îndestuliți. Cățelul și pisicul creșteau ca din apă și se făcură frumoși de să te fi tot uitat la ei; șarpele creștea văzînd cu ochii; și cum să nu crească, că vaca dădea lapte destul, apoi mai numai ei îl mîncau, că Pahon mînca tot prin sat, pe unde era la lucru, moșneagul puțină pradă făcea în bucate. Destul că bordeiul lor era fericit. Și trecu multă vreme; cățelul se făcu cîne, pisicul se făcu mîrtan, iar puiul de șarpe era cît o talpă de casă de mare și de gros. Pahon era fecior holtei, iară moșneagul numai umbră și vis; așa e în lume: cei mici cresc, iară cei mari scad. Într-o zi frumoasă de primăvară ieșiră toți din bordei afară la soare; moșneagul ședea pe prispă cu capul între mîni, mîrtanul torcînd se freca de umărul moșneagului, Pahon se juca cu cînele, iar șarpele sta lungit la soare. Deodată numai zice șarpele: — Drag domnul meu, destul năcaz ai avut cu mine pînă m-ai crescut, acum nu mai șed la tine, mă duc în țara mea, iară tu vino cu mine să-ți răsplătească tatăl meu binele ce mi l-ai făcut, că m-ai scăpat de la moarte și m-ai crescut mare. Pahon se minună auzind pe șarpe vorbind, iar bătrînul își ridică capul și zise: — E năzdrăvan, dragul tatei! — Și unde să merg cu tine? întrebă Pahon. — Să vii, zise șarpele, pînă în țara șerpilor, tata e împăratul șerpilor și eu sînt copilul lui, să vii numai cu mine, și te faci avutul avuților, o să-ți dea tata ce vreai: bani, aur, argint, scumpeturi, vite, orice vei cere; tu însă să nu ceri altceva decît mărgeaua de sub limbă, că mai bine-ți va prinde. Iată eu te învăț ce ai să faci, numai pentru că și tu mult bine mi-ai făcut. Atunci cînele încă începe a vorbi, că doară și el era năzdrăvan, el zise: — Domnul nostru, și eu merg cu tine, că poate că vei da de năcaz pe cale, și să fie cine să te apere. Mîrtanul, care însă era năzdrăvan, încă prinde a vorbi și zise: — Nici eu nu mă las de domnul nostru, că mult bine mi-a făcut și mie, ca și vouă: doar de cumva îi voi fi de vreun folos în cea cale lungă. Și porniră la drum, șarpele înainte, Pahon călare pe el, și cînele cu mîrtanul îndărăpt, numai bietul moșneag rămase la bordei, singur ca cucul. Și mergînd, mergînd, ies din lumea cu oamenii și intră în țara șoarecilor. Și erau șoareci și cloțani grozăvenie, mulți cîtă frunză și iarbă și cu dinții ascuțiți, de gîndeai că acum-acum apucă pe Pahon să-l mănînce. Dar mîrtanul numai cîte-o labă arunca după ei și fugeau mîncînd pămîntul. După ce au ieșit din țara șoarecilor, nevătămați, intrară în țara sobolilor. Și erau acolo soboli mari și mici, de era negru pămîntul de ei. Șarpele de-abia înainta printre ei, iară Pahon tot tremura, că-l vor trage jos și-l vor mînca. Cînele însă numai morăia și toți le făceau cale, de gîndeai că trece soigăbirăul printr-un sat țigănesc. Acum intrară în țara șerpilor. Și erau Doamne sfinte, șerpi și șopîrle și bălauri de era greu pămîntul de atîtea jivine, care de care mai mare, care de care mai grozavă și mai înfiorătoare, care de care mai primejdioasă. Pahon tremura ca frunza pe spatele șarpelui, cînele-și vîrîse coada între picioare, iar mîrtanul mergea zgulit și tremurînd. — Nu vă temeți, zise șarpele, nici un rău nu vi se va întîmpla, că aici eu sînt domn. Și fluieră odată de nici fluierul de la carul de foc nu l-ar fi întrecut, și toate făcură loc, iar ei mergeau încet și semeți ca nemeșii cînd aleg deputații. Și au ajuns la curțile împăratului șerpilor. Aci se coborî Pahon de pe șarpe, iar șarpele zise: — Voi stați afară, că eu intru în curte să vorbesc cu tata. Cînd își văzu împăratul șerpilor copilul, nu știa ce să facă de bucurie, îl strînse și-l sărută și tot juca prin curte de părere de bine: — Cum ai venit, dragul tatei, unde ai pribegit, unde ai trăit așa bine? Spune-mi, dragul tatei, că eu era să mor de dorul tău! — Oh, bunul meu părinte, zise șarpele, de cînd nu m-ai văzut, am pățit foarte multe. Am ieșit odată, cînd eram mic, din gaură și niște copii mă prinseră și mă chinuiră de mai nu mă și omorîră. Atunci aduse p-acolo Dumnezeu un flăcăiaș, milos, care mă cumpără cu un ban, mă duse la el acasă și tot cu lapte de vacă m-a ținut, pînă am crescut cît mă vezi. Acum am venit acasă. — Îmi pare bine, fiule, zise împăratul șerpilor cu glas popesc, îmi pare bine, fiule, dară nu ai adus cu tine pe făcătorul tău de bine, ca să-i întoarcem binefacerea? — Ba l-am adus, dar nu cutezam a-l băga în curte, temîndu-mă, că tu-l vei mînca. — Nu-l voi mînca, dragul tatei, cheamă-l înlăuntru să-l cinstim ca pe un om de omenie. Și chemară pe Pahon înlăuntru, iar dacă intră îi zise împăratul șerpilor: — Fătul meu, tu ai făcut un mare bine copilului meu, de aceea și eu am să te cinstesc cu ce vei cere; îți dau turme de oi, ciurzi de boi, stave de cai, bani, ce poftești îți dau, cere dară fătul meu după gîndul inimei tale. Iară Pahon zise: — Înălțate împărate, vite, de mi-ai da cît de multe, toate mi le mîncă șerpii și sobolii și șoarecii, cînd voi trece prin țările lor cătră casă, bani nu pot lua, mă tem că mă vor prinde hoții de oameni în țara noastră și mă vor sluți și-mi vor lua și banii, dar dacă chiar voiești să-mi faci un bine, atunci să-mi dai mărgeaua de sub limbă și rămas bun! Împăratul se cam supără pe Pahon de îndrăzneala lui cea mare, dar venindu-i în minte că el i-a scăpat fiul de perire, aducîndu-și aminte cît năcaz a avut cu el pînă l-a crescut, apoi văzînd că altceva nu primește, se înduplecă a-i da și mărgeaua, căci ce nu ar da un părinte la binefăcătorul copilului său! Și dădu împăratul șerpilor lui Pahon mărgeaua cea de sub limbă, iar Pahon își luă sănătate bună și se gătă de cale. Puiul șarpelui însă-l petrecu pînă-l scoase afară din țara șerpilor, iar pe drum îl învăță ce fel de putere are mărgeaua. — Pahoane, îi zise puiul șarpelui, ce vei voi ca să ți se împlinească, numai scoate mărgeaua din șerpar, ține-o în mîna stîngă, iar cu dreapta fă-ți trei cruci și zi: „Eu vreau asta și asta, și aceea se va face, ce vei dori”. Șarpele se întoarse acasă, iar Pahon își urmă drumul prin țara sobolilor și a șoarecilor pînă acasă. După ce ajunse dinaintea bordeiului, scoase mărgeaua din șerpar și o ținu în mîna cea stîngă, iar cu cea dreaptă își făcu trei sfinte cruci și zise: „Aș vrea ca să se facă în locul bordeiului acestuia niște curți ca ale împăratului!” Și îndată se făcură curți împărătești în locul bordeiului. Acum se puseră pe trai bun, ce doreau aceea li se împlinea. Și erau fericiți. Cînele umbla tot sărind pe lîngă Pahon, mîrtanul tot torcea împrejurul moșneagului, iar moșneagul pare că se temea a se sui pe treptele curților și să șadă pe scaunele cele scumpe la mesele cele încărcate cu mîncări și beuturi alese. Odată, într-o seară după cină, zise moșneagul cătră Pahon: — Dragul tatii, ți-ar fi vremea să te însori, că, Doamne, greu e fără femeie la casă; unde nu-i femeie în casă, casa e ca și pustie, aibă omul ori cîte averi! — Bine, zise Pahon, dumneata mergi mîine la împăratul și-i spune, că eu vreau să iau pe fata lui de soție. — O, Doamne, Doamne, zise moșneagul, dar nu mai sînt ele fete, ci numai chiar la împăratul? Acela nu ți-o va da, numai în zadar vei călca și mi-oi răci gura; să ne încercăm norocul în alte părți, dragul tatei! — Apoi, tată, dacă nu mergi să-mi pețești fata împăratului, nu mă însor. Ce era să facă bietul moșneag? Ar merge... se teme că împăratul nu-i va da fata; n-ar merge... cum să-și lase feciorul neînsurat? Deci se gîndește: ce va da Dumnezeu, aceea va fi, și dimineața plecă spre curtea împărătească. Dacă ajunse la curte, își întocmește ciupii cei de păr, își netezește mustățile și intră la împăratul. — Bună ziua, înălțate împărate! — Bună să-ți fie inima, moșule; dar ce veste ne aduci? — D-apoi, înălțate împărate, să nu-ți fie lucru cu supărare, am venit să te rog dacă va fi cu voia lui Dumnezeu, să dai fata după feciorul meu, după Pahon. Împăratul se uită lung la moșneag, apoi zise: — Glumești, măi bătrînule? — Ba nu glumesc, înălțate împărate. — Apoi dacă nu glumești, mergi acasă și spune feciorului tău, că dacă va face pînă dimineață un pod de aramă de la casa voastră pînă la curțile mele, eu îi dau fata. Moșneagul își ia rămas bun și merge supărat spre casă. Cum îl vede Pahon, îl întreabă încă de departe: — Ei, da ce-i tată, fîn ori paie? — Mestecătură, dragul tatei! — Da cum așa? — D-apoi, iată, mi-a zis, că dacă vei face pînă dimineață, un pod de aramă de la casa noastră pînă la curțile lui, atunci îți dă fata, dacă nu, nu; care va să zică să-ți pui pofta-n cui. — Adecă nu chiar așa, tată: eu gîndesc că dacă-mi va ajuta Dumnezeu, am să-i fac podul mai altcum decît a poftit. Și îndată ce înseră, scoase Pahon mărgeaua din șerpar și-o luă în mîna stîngă, iar cu dreapta făcu trei cruci și zise: „Voi să se facă un pod de aramă d-aici pînă la curțile împăratului”. Și într-o minută podul fu gata. Dimineața se plimba împăratul pe el. Acum merge moșneagul la împăratul și zise: — Înălțate împărate, făcut-a feciorul meu podul după cum ai poruncit? — Făcut, moșule! — Așa dară acum îi dai fata? — Adecă nu încă, ci spune-i că de va face pînă mîine dimineață o apă de argint de la voi pînă la noi și pe ea să plutească corăbii de argint, să înoate păsări de argint, să fie în ea pești de argint, atunci i-o dau, altcum nu. Și iarăși merse moșneagul acasă supărat. — Ei, da cum ți-a umblat? îl întreabă Pahon. — Bine și nici prea, zise bătrînul. Mi-a zis împăratul că de vei face pînă dimineață o apă de argint de la noi pînă la el și pe ea să plutească corăbii de argint și să înoate păsări de argint și să pescuiască în ea pești de argint, să tragi nădejdea fetei, altcum pune-ți pofta-n cui. — Numai atîta e, tată? Las că va fi cum va vrea Dumnezeu. Și după ce înseră, scoase iar mărgeaua, o puse în mîna cea stîngă, iar cu dreapta făcu trei sfinte cruci și zise: „Dorire-aș să se facă de-aci pînă la împăratul o apă mare toată de argint și pe ea corăbii de argint și păsări de argint și pești de argint în ea”. Și cînd gătă vorba, toate fură gata. Dimineața, pescarii împăratului pescuiau la mrene de argint. — Ei, zise moșneagul, doară acuma nu va avea călcătură să mai poftească ceva, ci-ți va da fata. — Du-te de vezi, zise Pahon. Și se duce moșneagul la curtea împăratului și se întîlnește cu împăratul și prind la vorbă: — Place-ți, înălțate împărate, cum a împlinit feciorul meu porunca? — Place, moșule. — Așadară acum vei da fata după el? — Adecă nu, moșule, ci dacă va face pînă mîne dimineață din șesul acesta un deal tot cu viță de vie și vițele să fie tot cu struguri copți, iar în vîrful parilor să cînte tot păsări de aur, atunci nu zic ba, dar altcum nu pot. Și iară merse moșneagul supărat acasă și spuse feciorului, dar acela zise: — Lasă, tată, va fi ce va vrea bunul Dumnezeu! Și peste noapte se făcură toate de gîndeai că de cînd lumea acolo au fost. Acum se duse moșneagul iar la împăratul, iar împăratul, minunîndu-se de puterea lui Pahon, zise: — Ei, moșule, de azi încolo sîntem cuscri; lucrurile ce le făcu Pahon nu mi le putu face nici unul din pețitorii fetei mele; hai acum să ne ospătăm oleacă amîndoi, apoi mergi acasă și vă gătiți de nuntă. Acum să fi văzut bucuria bătrînului, gîndeai că a prins pe Dumnezeu de picior, așa era de voios; puteai prinde iepuri cu el; nici nu-i mirare, cînd ne vom aduce aminte că el a fost om sărac, iar acum se face cuscru cu împăratul! Dar pe atunci așa erau vremile. După ce se ospătară cuscrii amîndoi oleacă și mai povestiră una-alta ca neamurile, moșneagul o luă la picior ca să poată spune vestea cea minunată lui Pahon, fiului său. Și-i spuse, cum știu mai cu ponturi, din fir în păr toată întîmplarea, apoi începură a se găta de nuntă. Peste scurtă vreme Pahon era ginerele împăratului și fata împăratului era nevasta lui, iar moșneagul era socru la fata împăratului și cuscru cu împăratul. Ar crede cineva, că aci povestea e gata, dar se înșeală, căci d-aci încolo vin minciunile. Zice că fata împăratului, pînă era acasă, avea un drăguț de arap, care era slugă în curtea împărătească. După ce se mărită fata împăratului după Pahon, ea își duse și sluga cea de arap cu sine și cînd nu-i vedea Pahon, se sfătuiau în diferite chipuri împreună. Odată zice arapul cătră ea: — Tu, întreabă pe Pahon în ce-i stă puterea, cu care face el atîtea minuni? Dacă am putea afla, bine ar fi să-i luăm puterile, apoi să fugim amîndoi în lume. — Las’ pe mine, zise ghiolbana, o să aflu eu năzdrăvăniile lui, numai atunci să fii om, să știi unde să fugim, ca să nu ne dea de urmă. Astfel se înțeleseră ei în mai multe rînduri. Odată, șezînd cu nevastă-sa la masă numai amîndoi, se puse ea cu lingușire să scoată vorba de la el: — Scumpul meu bărbat, zicea ea, de mult trăim noi împreună, tu bine vezi, cît de tare te iubesc, dar niciodată nu te-am întrebat unde-ți ai tu puterea de faci atîtea năzdrăvănii, fii bun spune-mi, scumpul meu, în ce-ți stă puterea? Pahon, unde să se gîndească că doară nevastă-sa vrea să-l înșele, îi spune limpede și curat din fir în păr toate năzdrăvăniile mărgelei, ba îi arătă și mărgeaua. Ea se făcu atît de voioasă, ba drăgăstoasă, ba săruta pe Pahon, de gîndeai că mai mare dragoste nu-i în lumea întreagă ca între ei. Trecu multă vreme și nu mai vorbiră nimic despre mărgea. Odată, însă cînd vrea să plece Pahon la vînat cu cînele și cu mîrtanul, nevastă-sa îi ține calea și mi-l giugiulește și mi-l drăgostește și prinde a-l săruta și a-l ruga să-i lase ei mărgeaua pînă deseară, cînd va veni de la vînat, că-i e urît singură. El unde să-și aducă aminte de înșelăciune, scoate mărgeaua din șerpar și o dă nevestei sale, apoi pleacă. Cum se vede nevastă-sa singură acasă cu mărgeaua în mînă, strigă pe arap și-i arătă, și-i spune din fir pînă în păr cum și ce au de-a face cu mărgeaua. Iar arapul luă mărgeaua în mîna stîngă și cu cea dreaptă își făcu trei sfinte cruci, cu toate că era păgîn, apoi zise: „Eu doresc ca curțile acestea cum stau, cu noi cu tot să se mute în țara arăpească dincolo de mare!” Și într-o minută se ridicară curțile din loc și zburară ca o pasăre în țara arăpească, iar în locul lor rămase numai bordeiul cel rău și moșneagul în el. Doamne, cum mai plîngea bietul moșneag văzîndu-se căzut așa de jos din mărirea la care ajunsese. Seara, cînd ajunse Pahon acasă, i se întunecă lumea înaintea ochilor, mai căzu ca lovit de trăsnet, văzînd numai bordeiașul cel sărac în locul curților de azi-dimineață. Nevasta, ca-n palmă. — Nu ți-am spus, zise moșneagul, să nu te ridici așa sus pe la fete de crai și de împărați, că-ți vor mînca capul? Acum ce folos ai că ai luat pe fata împăratului? Ea s-a dus și a luat cu sine tot ce aveam; ce amar ne vom ști face? Iată am rămas calici ca mai nainte! Pahon nu zise deocamdată nimic, apoi după ce suspină una a pagubă, se uită lung la cîne și la mîrtan, ca și cînd ar fi vrut să-i întrebe: ce e de făcut? Cînele zise: — Nu te spăria așa tare, drag domnul nostru, că de va rîndui Dumnezeu, iar vei fi bogat cum ai mai fost; vino cu noi. Și se luară toți trei, Pahon, cînele și mîrtanul, du-te, du-te, cînele tot adulmecînd încătrău au apucat fugarii. Și au ajuns tocmai la mare. Dincolo de mare, departe, se vedeau niște curți mari chiar cum fuseseră ale lui Pahon: — Vedeți curțile acelea? întreabă cînele, acelea sînt ale noastre, care le-a dus arapul cu stăpîna noastră. Pînă acolo nu-i chip să poată străbate stăpînul nostru, dar noi vom merge, tu, mîrtanule, suie-te călare pe mine, că ești ușor și eu voi înota cu tine pînă de cealaltă parte, acolo apoi te voi aștepta pe țărmure pînă vei umbla tu prin curți, că eu mă tem că nu voi putea intra. Și așa făcură. Pahon rămase acolea, iar mîrtanul se sui călare pe cîne și înotară pînă de cealaltă parte. Acolo cînele rămase pe mal, iar mîrtanul se ia binișor, numai în vîrful picioarelor, cum știu mîțele și merse pînă la zidul dimprejurul curților, apoi tot umbla, tot cerca mai ici, mai colea, dar de unde să poată sări peste zid, că doară era înalt de nici pasările nu cutezau să zboare preste el. Apoi, după ce văzu că nu-i modru să poată sări, merse la poartă. Aceea era de lați de brad și mîrtanul îndată fu în vîrful porții și de acolo în curte. Pînă colea pe înserate se ascunse în niște paie, apoi se luă chitiș cătră ușa curților. Din întîmplare ușile erau deschise, că era căldură foarte mare. Intră în o sală, apoi în alta, și tot așa pînă era în o casă cu arapul. Acolo intră sub pat și nu zise nici miau. Tot povesti arapul cu nevastă-sa multă vreme, mai de una, mai de alta, apoi dădură în vorbă de Pahon. — Oare ce o fi făcînd Pahon al tău? zise arapul. — Dar dă-l în bubă, zise hoțomana de femeie, nu mi-l mai pomeni, mai bine scoate mărgeaua să ne jucăm oleacă cu ea. Și scoate arapul mărgeaua și o durigă pe masă cătră coțofana lui, aceea dă să o prindă, dar nu poate și astfel se durigă jos și fiind podelile tare lucii, se durigă chiar sub pat. Atunci mîrtanul pune gura pe ea și țîșt! afară, în fuga mare. Arapul nu băgase de seamă că mîrtanul a fost aci, nu-l văzuse nici intrînd, nici ieșind, deci se pune a căuta mărgeaua pe jos, pe sub paturi, pe sub dulapuri, pe unde numai gîndea că s-a rostogolit, hăbăuca de muiere-i purta lumina, că deoarece era întunerec în odaie, de arap se întuneca și mai tare. Mîrtanul însă tot o fugă ținu pînă la cîne, apoi, după ce-i arătă mărgeaua, o luă în gură, se urcă pe spatele lui și înotară la Pahon. El dormea, nu dormea, ca omul necăjit, dar cînd se apropie cînele de mal, sări drept în picioare și întrebă: — Cu bine veniți? Nu primi însă nici un răspuns; cînele nu putea de obosit, iar mîrtanul ținea gura închisă temîndu-se să nu scape mărgeaua. După ce ajung pe mal, povestesc lui Pahon toată întîmplarea și pornesc spre casă. Dar Pahon își aduse aminte că cu mărgeaua în mînă e domn, deci zise: Mărgeluță, mărgeluță Du-ne l-a noastră căsuță, Du-ne iute, cum gîndesc, La bordeiul părintesc. Și cînd gătă vorbele de zis, era înaintea bordeiului: veniră într-o clipită calea ce o făcură pe jos în cîteva săptămîni. Acum iar ținu mărgeaua în mîna stîngă și cu dreapta își făcu trei sfinte cruci și zise: — Să vină curțile mele, aci, cum sînt! Și veniră. Adecă ce să vezi? Arapul tot căuta mărgeaua pe sub paturi înjurînd, iar blăstămata de muiere îi purta lumina plîngînd. — Da ce căutați? întreabă Pahon. Atunci arapul se întoarse să vadă cine-l întreabă, că nu știuse nimic despre strămutarea curților. Cînd vede arapul pe Pahon stînd cu pușca în spate, cînele cu dinții rînjiți și mîrtanul cu ghearele gata de luptă, nu știu ce-o fi gîndit, atîta însă știu, că muierea scăpă lumina din mînă de frică și se stinse, adecă acum era ziuă albă și numai în jurul arapului era întunerec. Pahon însă nu le făcu nici un rău, ci-i alungă de la sine pe amîndoi zicînd: — Blăstemat să fie cel ce ș-a lua nevastă care să crede mai pe sus decît el! Apoi zise mărgelei: — Du-i de unde i-ai adus, dar fără curți, numai pe amîndoi cum sînt acum. Și cînd a gătat de zis vorbele acestea, numai îi văzură ridicîndu-se în sus și... unde au ajuns ce au mai făcut e treaba lor; destul că Pahon nu s-a mai însurat în veci ci-și ținea numai găzdoaie cum își țin și... Doamne iartă-mă că era să greșesc; iar cînd cerea cineva sfat despre căsătorie îi zicea: — Fata, care se ține mai sus decît tine, nu o lua și de ți-ar da tată-său cît bine în lume, mai bine rămâi ca mine.


content:
Era odată un om foarte sărac, dar atîta era de sărac, încît nici focul în vatră nu-i ardea. Și astăzi mai sînt oameni săraci, dar parcă tocmai ca acela rar ai afla. Și avea omul acela o fată, dar așa fată frumoasă, cum nu era în toată lumea ca ea. Lumea zice că la omul sărac o fată frumoasă îi face și mai mare sărăcie; dar pe el nu-l putea sărăci mai tare, căci nu avea chiar nimic, decît un bordei vechi în pământ. Odată veni la bordeiul acela zîna Ilina, cea mai măiastră zînă și îi zise omului: — Măi omule, fata e numai sărăcie la casa omului; tu ai mai trăi de pe o zi pe alta cum ai putea, mai lucrînd pe la alții, mai miluindu-te cei creștini, dar cu fata îți merge mai greu, ești tot cu frica în spate, să nu o lași singură și să i se întîmple ceva primejdie. Dă-mi tu fata mie, eu voi griji de ea ca o mamă, i-oi căpăta și bărbat cinstit, cînd va fi de măritat. Ce zici, omule? Și bietul om se gîndi cît se gîndi, îi părea rău să-și dea fata la o zînă, dar văzînd sărăcia ce-i în bordeiul lui, aducîndu-și aminte, ca omul, de toate primejdiile ce i se pot întîmpla unei fete frumoase și sărmane, cugetă în urmă: eu voi trăi cum m-a milui Dumnezeu, numai pe ea să o văd ferită și dete fata zînei, zicîndu-i: — Fii cuminte, fiica mea, și ascultă de Dumneaei, că doară s-a milostivi și te-a așeza mai bine, decum te-aș fi putut eu așeza! Și se duse fata cu zîna, se duse prin codri și prin munți, prin văi și pre dealuri, pre stînci și prin poieni, se duse multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că cuvîntul din poveste, de aici înainte este, se duse pînă își pierdu urma, de nu ar mai fi știut veni la bordeiul bătrînului. Cam trei săptămîni călătoriră pînă ajunseră la curțile zînei. Doamne ce mai curți pompoase! curțile zînelor, și pace! cum nu mai putea avea nici un om pămîntean. După ce intrară în curți, dădu zîna la fată 13 chei și îi zise: — Aci ai 13 chei de la 13 chilii; cu 12 chei vei deschide cele 12 chilii și vei ședea și-ți vei petrece în ele, lipsă nu vei avea de nimic, tot ce-ți va cere inima, vei afla în ele mîncare, beutură, îmbrăcăminte, fel de fel de scumpeturi și de flori, ci în casa 13-a să nu intri, cu cheia asta micuță să nu deschizi casa cea de cătră răsărit, că atunci nu va fi bine. Te legi că mă vei asculta? — Leg! — Te legi? — Leg! Te mai întreb odată: legi-te că nu vei intra în casa cea de cătră răsărit? — Leg! — Bine-i, fii ascultătoare, eu merg de acasă, dară tu să faci după cum te-ai prins. Și plecă zîna de acasă, se duse în trebile ei, că doară omul că-i numai om și cîte trebșoare nu mai are, dar o zînă? o vîlvă? iară fata rămase singură. Se desfăta fata în palatul zînei ca într-un rai, nimic nu lipsea; avea mîncări peste mîncări, beuturi peste beuturi, feliuri de haine și de scumpeturi, mulțime de flori mirositoare și pasări cîntătoare, care de care mai minunate o încungiurau; și umbla dintr-o casă într-alta cîntînd și veselindu-se. Dar zîna zăbovi multă vreme în umblările ei. Odată ce își gîndi fata? Oare să intru în casa cea de cătră răsărit? Doară zîna nu e acasă să mă vază, pînă vine ea, eu intru puțin și închid ușa bine dacă ies, de nici n-a ști nimic. Iese pînă afară, se uită nu cumva vine zîna, și hait cu cheia a 13-a la ușa casei cei de cătră răsărit. Cum o deschide cade leșinată la pămînt de atîtea mîndrii ce văzuse. Dacă se deșteptă, dă să se scoale și ca să poată ridica mai repede adie un scaun cu degetul, atunci toate curțile țiuiesc și degetul îi rămase într-aurit. Se supără fata și o prinde o frică apoi se ridică, iese din casa aceea și intră în celelalte apoi o încuie bine. Tot cearcă să-și destraurească degetul, dar nu poate. Într-un tîrziu vine și zîna. Ea știa de toată întîmplarea, dar se făcea a nu ști nimic; deci întreabă pe fată cu frumușelul, ca să nu o sperie: — Nu ți-a fost urît, fata mea, în timpul cît ai fost singură? — Nu, mamă. — Bine-i, draga mea; dar nu ți-a lipsit ceva? — Nu, mamă. — Ai avut tot ce ți-a cerut pofta inimei? — Avut, mamă. — Foarte bine; dar în casa cea de cătră răsărit intrat-ai? — Ba nu, mamă. — Nu ai intrat? — Nu, mamă! — Te mai întreb odată, copila mea, intrat-ai în casa a treispezecea, în casa cea de cătră răsărit; spune-mi adevărul, că de mințești, îți leg limba și te alung să mergi unde te vor duce doi ochi ce-i ai! Spune drept, intrat-ai ori ba? — Nu am intrat. Atunci nemiloasa zînă amuți pe mincinoasa copilă și o alungă de la palat. Și s-a dus fata plîngînd unde o duceau vederile ochilor, nici ea nu știa unde merge și de unde vine, unde ar putea ieși din acei codri înfiorători, pe unde nu intrase om pămîntean niciodată; pribegea copila de pe stîncă pe stîncă, din munte în vale și din vale în deal, din codri în tufișuri și din tufișuri în codri, nutrindu-se cu smeură, mure, alune, fragi, jir, ghinde, corobețe și rădăcini. Și de ce mergea se înfunda tot mai tare în codri. Odată fiind lîngă un pîrîu limpede de munte își vede fața în el și rămîne uimită de frumuseța ce zări în apă, dar o lovește și o adîncă jale, că nu poate vorbi și cînta, să-și facă voie bună. Astfel trăi ea cam trei ani singură ca o căprioară, neputînd scoate nici un cuvînt din gură și neîntîlnindu-se cu suflet de om. Zîna însă o scutea pe nevăzute să nu i se întîmple nimic, alunga lupii și urșii, mistreții și șerpii din giurul ei. Cînd o prindea somnul, ea se urca pe un copaciu înalt și între crengile lui dormea mai liniștită și mai bine, decît pe toate dricaiele și perinile din lume. Odată i se făcu milă zînei de ea și îi trimete un fecior de împărat, care încă rătăcise prin cei codri, umblînd la vînat cu pușca-n spate. Cum o vede feciorul cel de împărat dormind între crengile copaciului, rămîne înmărmurit de atîta frumseță. O deșteaptă și o roagă să se coboare jos. Dar ea era mută, nu putea vorbi, fără de înțeles înțelegea vorbele lui și-i făcu semne că bucuroasă ar merge cu el oriunde, ci ea e mută. Nu face nimic, zise prințul, vino cu mine, fii-mi nevasta mea, nu am grijă că nu poți vorbi; Dumnezeu e bun, da de ți-a da și grai; dar chiar să nu-ți deie, eu nu merg fără tine de sub acest copaciu, să știu că aș muri chiar așteptîndu-te, că și de voi merge, tot trebuie să mor de dorul tău, căci altă ființă sub soare nu pot afla, care să fie mîndră ca tine. Fata se înduplecă și coborîndu-se jos din copaciu merse cu prințul acasă, unde se cununară și mare nuntă făcură. La un an după cununie făcu crăiasa, (că acum era crăiasă căci murind tatăl prințului, acela rămase crai în locul tătîne-său), născu, zic, crăiasa un copil frumos de gîndeai că e rupt din soare. Mare bucurie era în casa lor. Lumea zicea că crăiasa cea frumoasă a făcut un copil chiar ca ea de mîndru; iar fetele care s-ar fi măritat bucuroase după prințul, ziceau că crăiasa cea mută a născut un copil, dar poate că n-a trăi, ori și de va trăi, va rămîne mut ca mumă-sa. Așa cobesc muierile în răutatea inimei lor, din rîncoare, vezi bine. Nu mult după botezul copilului, cînd era crăiasa singură acasă și-și legăna copilul, intră zîna Ilina la ea și o întrebă: — Spune-mi drept, intrat-ai în casa de către răsărit? Ea făcu cu capul că nu. — Nu ai intrat? — Nu! Te mai întreb odată: intrat-ai ori nu? Și biata crăiasă iar face semn cu capul că nu. Atunci zîna ia copilul din leagăn și se face nevăzută. Mai ia copilul dacă ai de unde! Cu cît fu bucuria de mare la nașterea pruncului, cu atît fu acum supărarea mai mare. Vremea însă le schimbă toate. Peste un an are crăiasa alt copil, mai frumos decît cel dintîi. Acum bucuria le era nespus de mare; ospețe peste ospețe, veselii peste veselii, dar odată cînd era iarăși numai crăiasa singură acasă și-și scălda copilul, se ivește zîna Ilina, pe unde și cum știa ea și zice crăiesei: — Fost-ai în casa de cătră răsărit a palutei mele? Crăiasa iar face din cap, că nu a fost. — Nu ai fost? — Nu! — Și zici și a treia oară că nu ai fost? — Nu! Atunci iar se face nevăzută ducînd cu sine și pe acest copil. Supărarea acum nu avea margini. Nu se puteau din destul mira cum și cine le fură copiii, unul din leagăn și altul din ciupă. Unii curteni își dau cu socoteala că crăiasa e în legătură cu Necuratul, și acela-i fură copiii; alții ziceau, și cu deosebire muierile, că mamonul a norocit-o de s-a făcut crăiasă și că ea îi datoare să-i dea lui rodul pîntecului; alții ziceau că e strigoaie și-și omoară ea copiii, ori îi mănîncă. Știți dumneavoastră cîte iscodesc oamenii. Craiul, în supărarea sa, chemă senatul țărei, bătrînii norodului, să chibzuiască și să judece ce ar fi de făcut? Și horărî senatul țării să-i mai dea grație încă un an și dacă va mai naște un copil și nu va avea grije de el, să nu i-l fure, atunci să o arză de vie în foc. Și începu biata crăiasă a plînge și a se ruga lui Dumnezeu din toată inima să-i mai deie un copil, că va griji mai bine de el. Și o ascultă Dumnezeu; la anul iar avu un copil. Nu se mai bucura curtea crăiască așa tare de el, crezînd, că vor păți ca mai nainte. La cîteva zile veni iar zîna Ilina la crăiasă și-i zise: — Spune-mi drept fiica mea, fost-ai tu în casa palatului meu cea de cătră răsărit? Crăiasa, spăimîntată, voi să mințească și acum, dar aducîndu-și aminte că de-i duce și copilul acesta ea va fi arsă de vie, îi spuse adevărat: — Fost-am în casa a 13-a și fie-ți milă de mine și mă iartă! Atunci zîna îi dezlegă limba de putu vorbi, băgă mîna în sîn și îi scoase și ceilalți 2 copii de o sută de ori mai frumoși și se depărtă de la ea zicîndu-i: — Te iert, ci mai mult să nu greșești, nici să mințești în toată viața ta! Acum să fi văzut bucurie și veselie, crăiasa putea vorbi și avea trei feciori ca rupți din soare, iar craiul zicea: „Doamne mulțămescu-ți, că m-ai fericit”! Morală: Nu face peste voia mai marilor; ai greșit, nu minți, ci descoperi greșala ta, că de nu tot iese la iveală și te face de rușine. Mărturisirea, cît de tîrzie, aduce mîntuire.


content:
A fost odată ce-a fost, că de n-ar fi fost nu s-ar povesti. A fost odată un moșneag bătrîn, dar bătrîn nu șagă, de abia se mișca dintr-un loc într-altul, apoi era și sărac, dar sărac de n-avea chiar nimic. Numai cît avea trei feciori harnici de muncă, aceia ținea și pe bietul moșneag, din lucru mînilor lor, lucrînd adecă pe plată pe la alții. Odată iar ies feciorii tustrei în sat să capete ceva de lucru și căpătară cei doi mai mari numaidecît, dar cel mai mic, anume Parsion, era cît pe aci să se întoarcă acasă la moșneagul cu mîna goală, căci nu căpătase de lucru. Dar în cale cătră casă se întîlnește cu un moș bătrîn ca și tatăl-său. — Unde mergi, Parsioane? — Mă duc acasă, că n-am căpătat de lucru pe ziua de azi, o să merg în pădure să mai aduc vreo două lemne, baremi frig să nu rabde bietul tata. — Mă Parsioane, da să vii tu la plug la mine, că uite, eu sînt bătrîn și slab, nu mai pot munci, apoi loc și vituțe am de la Dumnezeu sfîntul, umblă la mine la plug în săptămîna asta, apoi îți dau loc de o zi de plug, îți dau grîu să-l semeni și plugul cu vitele să ți-l ari, vreai Parsioane? — Vreau, moșule! Și se duse Parsion la plug și ară toată săptămîna în locul moșneagului, iar seara cînd mergea acasă îi da moșneagul de mîncare, să ducă și la tatăl său. În cealaltă săptămînă, îi dădu moșneagul boii și plugul să-și are și pe sama lui, dar loc bun nu mai avea de unde-i da, că acela îl sămănase moșneagul pe sama lui, fără-i dădu o coastă plină de spini, să și-o lăzuiască și are cum va voi, apoi grîu de sămînță i-a da el. Și se apucă Parsion de lăzuit, el tot tăia spinii cu toporul și-i scotea din pămînt cu rădăcini cu tot, iar un cîne al stăpînului său îi lua în gură și-i căra într-un fund de părău. În cîteva zile fu coasta lăzuită, arată și semănată. Se bucurară frații că au și ei sămănătură, că pînă atunci nu mai avuseră, dar mai tare se bucură tatăl lor, văzînd ce feciori buni și harnici are. Dete Dumnezeu și veni timpul seceratului, deci merg toți trei feciorii la secerat în holda lor, un lucru acesta pe care nu-l mai făcuse nicicînd, că ei pînă-ntr-aceea numai în holde streine seceraseră. Nici moșneagul nu vru să rămînă acasă, trebuiră feciorii să-l ducă și pe el la holdă, cum vor putea, că de va muri să nu poată zice că n-a fost baremi la holda lui, că în holde streine destul a lucrat pînă și-au crescut copiii. După ce ajung la holdă se minunează. Și cum nu s-or minuna, mă rog dumneavoastră, cînd holda lor era cu spicele de aur! Mulțămesc deci lui Dumnezeu și se pun pe muncă și seceră bărbătește tustrei feciorii, iar bătrînul se uita mîngîiat, ce spor fac; ar fi secerat și el săracul, dar nu mai putea decît să adune ici colea cîte un spic ce vedea că a rămas îndărătul harnicilor feciori. Cînd fu seară, făcură din holda secerată patru grămezi mari și se puse fiecare din frați cîte pe-o grămadă să doarmă peste noapte, dar să și păzească să nu le fure cineva vreun spic, că aurul, vedeți dumneavoastră, e scump. Bătrînul încă se puse să străjuiască o grămadă. Cînd fu colo pe la miezul nopții, veni o pasăre și smulse un spic de grîu chiar din grămada care o păzea Parsion, feciorul cel mai mic. Dar el nu vru să se lase de pagubă, strigă la frați să aibă grijă și de grămada lui și el se luă tot într-o fugă, după pasăre, că ea nu putu zbura pe sus fiindcă-i era spicul greu, ori că doară așa voia ea. Și s-a tot dus Parsion după pasăre pînă se omizea de ziuă. Atunci au ajuns la o pădure mare. El află o zburătură de lemn și zvîrli în pasăre. Și-o nimeri de-i rupse o aripă, dar de lăsat tot nu lăsă spicul din gură. Pînă află el aripa, care căzuse de la pasăre, pierde pasărea dinaintea ochilor și se pierde și el prin pădure numai cu aripa în mînă. Tot umblă el prin pădure pînă-l apucă noaptea și numai dă de urmă să scape din pădure. După ce înnoptează bine vede departe un foc mare. Acolo vor fi niște păcurari la oi, merg într-acolo că doară îmi vor da ceva de cină, ori baremi m-or lăsa să dorm și eu cu ei, iar dimineața îmi vor arăta calea să ies la largul. Și se duse ață la foc. Adecă acolo era un uriaș mare încolăcit pre lîngă foc ca un șarpe. Acum începu a se înfrica bietul Parsion; s-ar fi dus, dar unde? nu știa calea, ar fi rămas, se temea de uriaș. Deci își luă inima-n dinți și se băgă în mîneca sumanului la uriaș cum era obosit, deloc adormi ca mort. Cînd se trezi uriașul și se ridică căscărind, pică Parsion din mîneca sumanului lui, dar nu se trezi, așa dormea de greu. Uriașul se uită la el și se miră de unde a putut el răsări în mîneca sumanului? în urmă-și socoate: ce-o fi, aceea o fi, dar eu îl duc acasă. Și-l luă uriașul în brațe și-l duse la casele lui în mijlocul pădurei, unde dacă intră în casă îl puse în pat să doarmă și plecă pe ușă afară. Dar cînd închise uriașul ușa, bagseamă cam scîrțîia, că se trezi feciorul și începu a striga din toate puterile: da unde-s eu? Uriașul veni îndărăpt și-l mustră cum de a cutezat el să se culce în mîneca sumanului lui? Iar Parsion se rugă de iertare și-i spuse toată întîmplarea cum vi-o spusei și eu dumneavoastră. Ș-apoi zise Uriașul: — Fătul meu, dacă ai rătăcit tu chiar la mine, rămîi de tot aici și fii copilul meu. Și s-a învoit Parsion și a rămas la uriaș copil de suflet și trăiau acolo în mijlocul codrilor numai amîndoi. Într-o zi cînd veni uriașul acasă, află feciorul pus pe gînduri, supărat și-l întrebă: — Da ce ești supărat, fiule? — Nu-s supărat, răspunde feciorul, numai mă gîndesc că rău o ducem noi aci fără muiere la casă, nu avem cine să ne facă o mîncare cum se cade, cine să ne spele o haină, cine să grijească casa cum știu ele. — Așa e, răspunse uriașul, bine zici tu, iacă tu ai fi chiar bun de însurat, dar pe aci nu sînt fete, nu sînt muieri, numai cît vin în tot anul odată trei zîne de se scaldă în tăul cel din mijlocul pădurei, mîne poimîne iar li-i timpul să vină, vin în formă de porumbițe zburînd și dacă se slobod jos din văzduh își lasă aripile pe țărmure, apoi se bagă în tăul cel de lapte dulce și se scaldă cîndu-i cruce amiazăzi. Du-te, și cînd s-or scălda mai bine, tu fură de la una aripile și vino cu ele numaidecît, dar să nu te uiți îndărăt, că de te vei uita nu va fi bine. Și s-a dus Parsion cum a zis uriașul la tăul de lapte dulce, cînd era cruce amiazi și văzu pe zîne scăldîndu-se în lapte dulce și jucîndu-se acolo, iar aripile erau pe țărmure. Și s-a repezit Parsion și-a luat o păreche de aripi și s-a cam dus cu ele, iar zînele cum l-au văzut, au ieșit din tău și și-au luat aripile și au zburat, dar una ale cărei aripi le luase feciorul nu s-a putut face porumbiță și nu a mai putut merge cu cele două surori, ci a rămas fată frumoasă, zînă. Deci a fugit după fecior plîngînd și rugîndu-l să-i dea hainele, adecă aripile; dar el nu o ascultă, nici că se uită îndărăt s-o vadă în față. Și s-au tot dus ei așa, el înainte și ea după el pînă au ajuns la uriaș acasă. Acolo i-au dat haine muierești și au făcut o veselie, că își căpătară muiere în casă. Parsion însă era om cuminte, el știa că de va pune mîna pe aripi, atît o mai vede, deci se puse și cusu aripile în pieptar, nime să nu știe de ele. Ea bine știa că unde sînt, dar nu se putea apropia să le descoasă, că el își grijea pieptarul ca ochii. Trăiră ei multă vreme acolo fericiți numai toți trei: uriașul, Parsion și zîna, muierea lui Parsion. Dar pe Parsion îl lovi odată dorul de casă, de tată și de frați. Deci se rugă de uriașul să-l sloboadă pe cîteva zile la ai lor. Și uriașul s-a învoit, l-a lăsat să meargă cu muiere cu tot, ba le-a arătat și calea și ei s-au dus multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că din poveste multă este, lungă și frumoasă s-ascultați și dumneavoastră, că cine o ascultă o va învăța, iar cine o adormi – bine s-a hodini; cui nu-i place n-o asculte, ci-mi deie mie pace s-o mințesc pînă-n capăt. Și s-au dus Parsion pînă au ajuns acasă la ei în sat. Tatăl său trăia însă, dară era slab și bătrîn, frații-i erau însurați și erau gazde bune, că doară avuse o holdă de aur, pe care moșii și vite și-au cumpărat. Veselia era mare cînd se mai văzură toți frații laolaltă, toți sănătoși, toți însurați, unul avea muiere mai frumoasă ca altul, dară zînă numai Parsion avea. S-au pus deci toți la voie bună și mîncară, și beură și-și petrecură. Iar după ce se săturară s-a pus zîna la hori, dar hori cum știu zînele. Parsion fiind cam vinos și obosit s-a pus să se culce să doarmă; și-au adormit, dar zîna tot cînta. Cumnatele ei se minunară cum poate cînta așa frumos: dar ea zise, hm și mai frumos aș cînta, dar glasurile îmi sînt cusute în pieptarul lui Parsion și acum nu cutez să-l trezesc, să mi le dea. Cumnatele, poftărețe ca toate femeile, să audă cîntece și mai frumoase, traseră mentarul de sub capul lui Parsion și-l dădură în mîna zînei. Ea descusu repede aripile și cum și le văzu în mînă, cum se făcu porunbiță și zbură pe un pom afară de unde strigă: „Să spuneți lui Parsion dacă s-a scula, că de vrea să mă mai vadă, să mă caute la cetatea nevăzută și neauzită, că numai acolo mă mai poate afla”. După aceea zbură ca glonțul de repede. După ce se trezi Parsion cel dintîi lucru-i fu să întrebe că ce-i face nevasta? dormit-a vro leacă și ea, ori tot cîntat-a pînă în dalba ziuă? Atunci frații și cumnatele i-au spus toată întîmplarea după cum v-o spusei și eu dumneavoastră; iar el se supără de moarte și nici rămas bun nu le zise, fără apucă drumul tot întrebînd pe toți trecătorii, nu cumva au auzit de cetatea cea nevăzută și neauzită? Dar nimeni nu-i putea spune nimic. Și s-a tot dus pînă a ajuns iară la uriașul din pădure și-i spuse toată pățania. Iară uriașul îi zise: — Nu te supăra din samă în afară, că poate așa a fost să se întîmple. Șezi și te odihnește, apoi ți-oi pune merinde și-i merge pînă la fratele meu cel mai mare, care este împărat peste toate fiarele pădurilor, poate că el te va ști îndrepta. Și se odihni Parsion o zi și o noapte la uriașul apoi își luă merinde, iară uriașul îi arătă drumul și merse trei zile și trei nopți, pînă ajunse la fratele uriașului, care era împărat preste toate fiarele pădurilor, și era un uriaș groaznic de mare, cu cap ca de urs. — Bună ziua, moșule! — Să trăiești cu bine, fătul meu, dară ce păcate te poartă pe aici, pe unde încă picior de om pămîntean n-a umblat? — D-apoi, moșule, îndreptat de fratele dumitale, de Uriașul pădurilor, vin cu o rugare la dumneata, să faci bine să-mi spui unde este cetatea nevăzută și neauzită, că mi-a fugit nevasta, și chiar acolo a zis că merge. — O, dragul meu, eu nu știu, fără stai puțin și te odihnește, că mi-oi întreba supușii mei, dar de cumva vor ști ei? Și ieși uriașul afară și răcni odată, ca urșii și începură a se aduna tot felul de fiare de prin pădure și de jivini mici și mari, urși, lupi, dihori, soboli, șoareci, iepuri, cerbi, căprioare și alte bidigănii ce sînt în lume și pe sub soare, și le întrebă: care din voi știe unde este cetatea cea nevăzută și neauzită? Iară ele tăcură ca mute, că pe semne nici nu auziseră de cetatea aceea. Dacă a văzut uriașul că fiarele nu-i știu da răspunsul, le porunci să meargă, care de unde a venit și intrînd la Parsion în casă-i zise: nu te supăra peste fire, fătul meu, că deși supușii mei nu ne putură spune nimic despre aceea cetate, dară eu am o soră mai mică, ea este crăiasă preste toate pasările, vei merge la ea și poate că ea te va ști îndrepta. Și-i dete uriașul merinde și-i arătă calea, care duce pînă la soru-sa tot prin munți și prin crînguri, prin păraie și prin prăpăstii, de gîndeai că nici cerbul n-ar cuteza să umble pe acolo. Dar Parsion își luă rămas bun și plecă, unde n-ar merge un bărbat pentru o muiere frumoasă?! Și s-a dus și s-a dus șapte zile și șapte nopți pînă a ajuns la curțile crăiesei pasărilor, care erau între niște stînci pe un vîrf de munte. Și intră Parsion înlăuntru, dar se îngrozi cînd o văzu, că era o urieșiță groaznică cu un cap mare ca buhele, dar cît o bute de cincizeci de vedre de mare. — Bună ziua, înălțată împărăteasă! — Să fii sănătos, voinice, dar ce cauți prin astă lume pustie, pe unde picior de om n-a mai călcat? — D-apoi, înălțată împărăteasă, nu umblu de bună voie, ci de mare nevoie; mi-a fugit nevasta, și-a zis că numai la cetatea nevăzută și neauzită o pot afla; întrebat-am de frații dumitale, pe Uriașul pădurilor și pe Craiul fiarelor și nici unul nu m-a putut îndrepta acolo, fără m-au îndrumat la dumneata, doar vei face bine să mă îndrepți? — Nu știu, dragul meu, fără fiindc-ai bătut atîta amar de cale, o să cerc doar vor ști supușii mei. Și ieși urieșița afară și făcu odată U-hu! ca buhele, dar atît de tare de răsună toate pădurile și tremurară munții de groază. Și au prins a se aduna pasări, fel de fel: vulturi, ulii, găi, buhe, huhurezi, libuți, cioare, corbi, țărci, vrăbii, porumbi, pajori cu două capuri, pasări mari și mici de era greu pămîntul sub ele, și tăceau așteptînd porunca împărătesei. Atunci le zise împărăteasa: „Care din voi știe unde este cetatea nevăzută și neauzită?” Dară toate tăcură, pe semne nu știau nici ele; mai întrebă împărăteasa o dată, dar iar tăcură toate; atunci văzu că se apropie o presură ostenită, numai cu o aripă și cu un spic de aur în gură. — Tu cum de vii așa încet, ce întîrzii atîta, o întrebă crăiasa. Dar mica presură răspunse, să fie cu iertare, înălțată împărăteasă, am văzut pe pămînt o holdă cu spice de aur, și am gîndit să-ți aduc un spic de cinste, dar stăpînul holdei, hoțul cel de om care e lîngă dumneata, m-a simțit cînd am luat spicul și a fugit tot după mine, iar cînd s-a apropiat mai tărișor de mine, m-a pălit cu o zburătură de lemn, de mi-a rupt aripa; de aceea întîrziai așa tare, că spicul e greu, iar eu numai o aripă am. — Dar cetatea nevăzută și neauzită știi unde este? — Știu, înălțată împărăteasă, dar e foarte tare departe. — Fie cît de departe, te vei pune pe umărul feciorului acestuia, dacă zici că ești obosită și îl vei duce acolo; pricepi? — Pricep. Și mulțămi Parsion la urieșiță și se puse la cale, peste rîpe, peste gropi, peste hîrtopi, preste munți și surupături, s-au tot dus vro trei luni de zile. Acum nu mai putea de obosit bietul fecior, dar mergea, mergea mereu; cum duce dorul pe om! Bine zice cîntecul: Cînd îmi vine dor de ducă, Merg pe deal ca și pe luncă! Așa era și Parsion. Odată au ajuns la cetate. Pasărea a rămas afară pe un pom, iară Parsion a intrat înlăuntru unde a aflat trei porumbițe. — Dar ce cauți pe-aici, voinice? îl întrebă o porumbiță. — Caut pe nevasta mea, că mi-a fugit și una din voi trebuie să fie. — Așa? bine-i, uită-te dară bine și de vei cunoaște care-i a ta, cu muiere vei fi, iar de unde nu, vei merge pe unde ai venit, fluierînd a pagubă. Și se uită Parsion lung la ele, să nu smintească cumva, apoi puse mîna pe una și zise: tu ești! — Ai avut noroc că m-ai cunoscut, că de nu mă cunoșteai, mergeai precum ai venit; apoi se aruncă preste cap și se făcu nevastă cum fusese. Și-și luară rămas bun de la cele două porumbițe și porniră pe cale cătră casă, luînd pasărea cea din nou cu el și ducînd-o cînd unul, cînd altul pînă ajunse la crăiasa pasărilor. Aci lăsară pasărea cea cu aripa ruptă și-i mulțămiră de povață, și ei s-au tot dus apoi pînă au ajuns la craiul fiarelor; acestuia încă-i mulțămiră de povață; apoi s-au dus acasă la uriașul pădurei, care s-a bucurat foarte tare văzîndu-i iar pe amîndoi. Și a făcut un ospăț mare, mare, unde toți cînii umblau cu colaci în coadă. Multă lume de om a mai fost acolo, chiar și eu am fost, tăiam lemne cu sapa, și căram apă cu ciurul; iar ouăle le duceam cu furca-n casă, și pentru slujba ce le-am făcut, atîta m-au omenit de n-oi uita-n veci. Cine-o știe mai departe, mai departe s-o spună, că eu mă suii pe-o șea, și v-o spusei așa, mă suii pe un cui, să nu v-o mai spui.


content:
Zice că a fost odată un împărat mare și puternic, numit împăratul Verde. El avea împărăția sa lungă și lată, încît îi trebuia cîțiva ani ca să o poată ocoli; chiar lîngă palat, adică nu departe de curțile lui, avea o grădină fermecată, dar fermecată nu glumă, atît de fermecată, de ea făcea minuni cu oamenii care treceau pe lîngă ea, că: de cumva cel ce trecea pe lîngă ea era tînăr, se făcea bătrîn, de era bătrîn se făcea tînăr, de era fată sau nevastă devenea împovărată. Și împăratul Verde avea feciori și fete, dar din toți fiii ce-i avea mai mici era o drăguliță de fată, colea ca fetele de împărat, mîndră cît gîndeai că să-i bei apă din gură. Și împăratul ca tată, îngîndurat, ca toți tații, se temea ca nu cumva fiica lui să meargă pe la grădina cea fermecată, de aceea o ținea închisă într-o chilie din curțile lui, și de acolo nu o lăsa nicicînd afară, numai doară cînd mergea și el cu ea, dar atunci o lua în altă parte, nu pe lîngă grădina fermecată. Într-o sărbătoare mare s-a dus împăratul la biserică și a uitat chilia fetei deschisă. Fata văzîndu-se singură, și-a bătut capul că oare de ce nu o lasă tatăl său în dreptul grădinei aceleia, deci se ia frumușel și merge de ici pînă colea, pînă ajunge la grădină. Se uită în dreapta, se uită în stînga, dar nu vede ceva deosebit și se întoarce iar în chilie, să nu știe tată-său că doară ea a fost pe afară. Dar după ce ajunse în chilie, simți că ea este împovărată. Năcazul și supărarea ei era mare. Acum văzîndu-se ea în așa stare, se gîndi, că de așteaptă pînă ce vine tată-său, cum o va vedea că e împovărată, cum o omoară, mai bine să nu îl aștepte acasă. Și se puse fata și își adună tot ce biata putu cu degrabă, o leacă de merinde, niște hăinuțe și vreo doi bani ce avea de-ndemînă, le îndesă toate într-o pereche de desagi, își ia desagii pe umeri și se cam mai duce. Și s-a tot dus pînă a ajuns într-o pădure, unde s-a pus sub un stejar mare, a făcut foc și s-a culcat să se hodinească, că era obosită de cale. Colea, cînd se făcea ziuă, a născut un drag de copilaș cît să mai ai doi ochi să te uiți la el. Ea se bucură foarte de copilaș, făcu o colibă de vreascuri sub acel stejar și stătu acolo cu copilașul, drăgostindu-l ca mamele. Cînd colo cătră amiazi nimeresc p-acolo doi oameni, unul bătrîn-bătrîn și altul mai tînăr. După ce dau ei binețe, ca oamenii cei de omenie, întrebă pe fată că botezat e copilașul? Iar ea le răspunse că nu-i botezat, că n-a avut pe nimeni să îl boteze, iară ea nu știe. Deci se pun cei doi oameni și botează copilul; cel mai bătrîn i-a fost naș, iar cel mai tînăr a făcut slujba de preot. Și i-au pus numele: Urmă Galbină. Nănașul a cinstit pe finul său cu o pușcă și cu un paloș, apoi și-au luat rămas bun și s-au făcut nevăzuți. Numai după aceea i-a plesnit mamei lui Urmă Galbină prin minte, că acei doi moșnegi nu au putut fi decît Dumnezeu cu Sf. Petru, că chiar atunci umblau prin lume, printre oamenii cești păcătoși. Dar Urmă Galbină așa tare a prins a crește după botez încît seara își luă armele și merse la vînat, și peste o clipită veni cu o căprioară la bordei. Mumă-sa se bucură foarte văzînd căprioara, că li se gătase mîncarea, dar mai tare se bucură văzînd ce fecior voinic are. În toate zilele mergea Urmă Galbină la vînat și totdeauna aducea cîte ceva la mamă-sa, mai un mistreț, mai un cerb, mai o căprioară, ori barem un iepure, dar gol nu venea niciodată. Odată vine Urmă Galbină supărat de la vînat, iar mamă-sa-l întrebă: — De ce ești supărat, dragul mamii, doară ți s-a întîmplat ceva? — Nu mi s-a întîmplat nimic, mamă, dară m-a ajuns dorul de însurat. Mamă-sa se minună foarte de vorbele lui, că el era numai de patru zile, deci zise: — Nu zic, dragul mamei, să nu te însori, dar nu știu ce fată ar fi potrivită pentru un voinic ca tine; tu fă cum te-a trage firea. Într-o seară l-a ajuns pe Urmă Galbină și mai tare dorul însuratului, deci neștiind ce să facă, încătrău să plece, s-a suit în vîrful unui copac și de acolo și-a aruncat căciula într-o parte și a zis: „Încătrău s-a dus căciula mea, într-acolo mă voi duce să-mi caut mireasa”. Dimineața s-a sculat și-a luat armele și s-a dus în partea încătrău își aruncase căciula și s-a dus pînă a ieșit afară din pădure, dar nu s-a întîlnit cu nime; cînd era acuma ieșit la larg, aude lătrat de cîni, încît răsunau pădurile. Și merge în partea aceea, adecă acolo dă de vînătorii împăratului Verde. Prinde vorbă cu ei, le spune cine este el, ei îi spun cine sînt ei, și tot povestesc împreună pînă ajung ei la împăratul Verde, care încă era la vînat. Cum îl vede împăratul îndată gîndește că trebuie să fie un viteaz mare; deci-l îmbie să rămînă cu ei pînă deseară la vînat. Dar Urmă Galbină răspunse: — Bucuros aș rămînea, dar uite eu am plecat să mă însor. — Așa! zise împăratul, atunci fii pe pace, rămîi cu noi, că deseară vei veni la curțile mele, că și eu am fete de măritat. Și-a rămas Urmă Galbină la vînat toată ziulița și tot ce le ieșiră în cale, numai el vîna, că nici împăratul, nici vînătorii lui nu nimereau, oricît își încordau arcurile și puștile. Seara l-a întrebat împăratul că de unde este? Iar el a răspuns că de-aci din pădure. L-a mai întrebat împăratul că al cui e? Dar el n-a voit să-i spună. Au mai povestit ei ce-au mai povestit și-apoi a zis împăratul: — Acum ia-ți și tu ceva din vînat, și pe mîine să vii la mine la amiazi. — Din vînat nu mi-oi lua nimic, că mai aflu eu ceva pînă acasă, dar pe mîne la amiazi încă nu m-aștepta, că nu viu. — Nu? — Nu! Acum și-a gîndit împăratul: dacă n-aș ști că numai de cîteva zile e fata mea dusă de la curte, aș gîndi că-i chiar al ei, că prea seamănă la vorbă și la nărav: e drăcos ca ea. Deci nu i-a mai zis nimic, ci s-au despărțit, împăratul cu vînătorii lui s-au dus la curțile lui, iar Urmă Galbină la bordeiul din pădure, unde-l aștepta mamă-sa. A doua zi iar își luă Urmă Galbină armele și merse la vînat, dar în altă parte, nu în aceea unde se întîlnise cu împăratul. Umblînd el așa prin pădure, a dat de niște curți mari, iar înaintea curților era un tău de lapte dulce. Și s-a uitat Urmă Galbină bine la curți să vadă pe unde poate intra omul în ele și, de ar fi vreo primejdie, pe unde ar putea-o tuli la sănătoasa, apoi păși hotărît și apăsat pînă la poarta cea mare, care era de fier, și bătu cu paloșul în ea de trei ori. Atunci un glas din curți a întrebat: „Cine bate în poartă?” Dar el n-a răspuns nimic! După aceea a mai bătut cu paloșul în poartă de trei ori, și iar l-au întrebat cei din curți că cine bate? Dar el iar nu a răspuns nimic. După ce tăcură cei din curți, a bătut Urmă Galbină a treia oară cu paloșul de trei ori și atunci numai văzu că se deschid porțile și un zmeu își scoate capul să vadă cine bate! Dar Urmă Galbină îi reteză capul și-l aruncă în tăul cel de lapte dulce, și iară bătu în poartă de trei ori cu paloșul. Auzind zmeii cei din curți bătătura în poartă, se minunară, că ce poate să fie, că streinul tot bate în poartă, și ortacul lor, care s-a dus să-i deschidă nu mai vine. Atunci le plesni în minte că ce poate fi pricina: deci strigară, că de nimeni nu se tem, numai de Urmă Galbină doară nu-i poartă corbii ochii și cioarele picioarele pe aici! Deci năvăliră toți asupra porții, numai mamonul cel bătrîn rămase în curți, dar care cum scotea capul pe poartă, Urmă Galbină îndată îl reteza și îl arunca în tău, pînă ce i-a omorît pe toți. Apoi a intrat în curți, unde a aflat pe mamonul cel bătrîn, pe tata dracilor. Acela era după masă, cu pipa cea cu cănaci (ciucuri) în gură și cu sînge de om într-o sticlă mare, din care tot bea. Cînd a văzut însă pe Urmă Galbină intrînd, și-a scăpat și sticla din mînă și pipa din gură, și din negru ce era a îngălbenit de frică, și tremura ca varga, că el cunoștea pe Urmă Galbină. Iar Urmă Galbină l-a întrebat: — Hei, mamoane, dar acum ce moarte-ți dorești, că și tu multe ai făcut pînă am dat de tine? Iar mamonul i-a răspuns: — Fă cu mine ce-i voi, că cunosc că ai putere, nici nu cerc a mă apăra, dar fiindcă ești în curțile mele, mă rog să mă înfunzi într-o bute și să mă bagi în una din chiliile mele. Iar Urmă Galbină a zis: — Așa să fie cum zici, ca să nu gîndești că mi-e frică de tine, știindu-te viu, dar să știi că din bute nu vei ieși pînă ce nu te va scoate Mandalina mea, căci el știa, că așa se cheamă fata împăratului Verde, care o să-i fie nevastă. Apoi Urmă Galbină s-a dus la bordeiul mamei sale și i-a spus toată întîmplarea; mamă-sa s-a bucurat foarte tare și a doua zi s-au mutat la curți, care acum erau ale lor. A doua zi iar a plecat Urmă Galbină la vînat, dar a băgat de seamă că unde călca se făcea urmă, dar ce urmă? urmă într-aurită. El s-a minunat de acest lucru și-a întrebat pe mamă-sa, că oare ce să fie pricina, de după el rămîne urmă galbină într-aurită? Iar mamă-sa i-a răspuns: — De aceea te-a botezat nănașul tău Urmă Galbină! Multă vreme n-a mai trecut și iar i-au venit în minte gîndurile însuratului; deci, într-o bună dimineață zise: — Mamă, eu merg să mă însor! — Du-te, puiul mamei, în voie îți stă ce să faci, că ești destul de mare și de cuminte. Și s-a dus Urmă Galbină ață la împăratul Verde și i-a pețit fata, pe Mandalina. Fetei îi plăcea tare de Urmă Galbină, că era un voinic numai ca el, părinții încă nu se împotriviră și în cîteva zile să văzu Urmă Galbină cu nevastă și Mandalina cu bărbat. După ce făcură nunta, se duse cu nevasta la mamă-sa în codru la curțile lui. Și duceau ei zile bune împreună, Mandalina îi era și soție și mătușe, tinerii nu știau nimic de una ca asta, numai mama lui Urmă Galbină știa, dar tăcea. El mergea în toată ziua la vînat, însăma cele trebuincioase pentru traiul casei, iar mamă-sa și cu nevastă-sa ședeau acasă ca femeile și mai lucrau cîte ceva prin casă, mai și povesteau una-alta, cum e năravul lor. După ce știu Mandalina că ale cui au fost mai înainte curțile acelea, și cum au ajuns în mîna lui Urmă Galbină, se simțea făloasă că are un bărbat atît de voinic. Dar muierea-i muiere și pace! Nu se poate răbda pînă ce nu știe ea toate. Umblase ea în toate chiliile, văzuse toate bunătățile, dar în chilia din fund nu fusese niciodată, că cheia aceleia o purta Urmă Galbină tot la el. Odată se furișă Mandalina și îi fură cheia, și după ce bărbatu-său se duse la vînat, deschise ușa chiliei din fund încetinel și intră înlăuntru. Dar nu păși bine înlăuntru, cînd și plesniră cercurile de pe bute, și din ea ieși un voinic mîndru și frumos de să mai ai doi ochi să te uiți la el. Era mamonul în chip de om. Mandalinei îi căzu foarte drag. Se drăgostiră ei toată ziua, pînă de cătră seară, cînd era vremea să sosească Urmă Galbină. Atunci zise mamonul: — Acum mergi, draga mea, și pe mine mă încuie aici, dar vezi de poți, fură paloșul lui Urmă Galbină și mi-l dă mie, că, de ne putem mîntui de el, mai bine o să trăiești tu cu mine, decît cum trăiești cu el. Am eu și alte palate mai frumoase, vom merge acolo și vom trăi ca doi porumbi. Și Mandalina a ieșit de la mamonul și și-a așteptat bărbatul. El a și ajuns în scurtă vreme, și-a aninat armele în cui, ca și de alte dăți și s-a pus la cină, iar după cină la odihnă. Cînd dormea mai bine, se sculă drăguța lui de muiere de lîngă el, luă paloșul din cui și-l duse mamonului. Acela ieși repede din chilia lui, merse la patul unde dormea Urmă Galbină, îl trezi din somn și-i zise: — Ce moarte-ți dorești? Iar Urmă Galbină zise: — Taie-mi capul și mă aruncă în tău, că văd că m-au părăsit puterile de cînd credincioasa mea de muiere ți-a dat paloșul. Și mamonul i-a tăiat capul și l-a aruncat în tău, apoi a luat pe Mandalina de mînă și s-a dus la alte curți cu ea, care-i erau într-o pădure mare, departe de acolea, cale de trei zile drăcești. Mama lui Urmă Galbină rămase singură plîngînd după copilul ei și văzîndu-se fără mîngîiere și fără ajutor. Dimineața dă să măture prin casă, și mătură ea cît mătură, pînă i se năzărește că vede un fir de piper. Ea se pleacă și ridică piperul și-l pune pe masă, dar acela se durdulică jos; îl mai ia odată, și-l pune în sîn, dar el și de acolo sare jos; atunci s-a mîniat și l-a băgat în gură și huzdup piperul pe grumazi la vale. Din minutul acela ea a rămas îngreunată și nu peste multă vreme a născut un fecior frumos și voinic. Nu mult după aceea nimeresc pe acolo doi moșnegi și o întreabă că botezat este copilul? Iar ea le răspunde că nu-i botezat. Deci cei doi moșnegi îl botezară și îi puseră numele Pipăruș Viteazul și îl dăruiră cu un paloș, o pușcă și cu o traistă în care erau trei suflete. Și Pipăruș Viteazul creștea ca din poveste; numaidecît a treia, a patra zi era fecior holtei, și mergea la vînat, și aducea mamei sale căprioare și cerbi, mistreți și iepuri și alte sălbăticii bune de mîncare. El era cu mult mai viteaz și mai priceput decît Urmă Galbină, știa și limba păsărească și a tuturor dobitoacelor și a gadinelor din pădure. Cînd mergea dimineața la vînat, auzea păsările ciripind și el pricepea ce zic ele, că ele ziceau, voinicul acesta seamănă tare cu frate-său, cu Urmă Galbină dar e mai viteaz decît acela. Într-alt loc auzi doi cerbi sfătuindu-se. De cînd a omorît mamonul pe Urmă Galbină, am avut pace prin crînguri, dar de cînd s-a ivit Pipăruș Viteazul, fratele lui Urmă Galbină, n-avem pace nici în somn, că este mult mai viteaz decît Urmă Galbină. Și el pricepea glasul lor și se gîndea adesea: dacă am mai avut frați, de ce oare nu îmi spune mama ce s-a întîmplat cu ei, să merg să-i caut? Într-o zi după ce iară auzi păsările ciripind și gadinile vorbind în glasul lor despre ei și despre Urmă Galbină, nu se putu răbda să nu întrebe pe maică-sa: — Mamă, mai avut-am eu frați? Iar mamă-sa îi răspunse că nu a mai avut nici un frate. Atunci Pipăruș s-a supărat, văzînd că mamă-sa nu vrea să-i spună și s-a făcut beteag; mamă-sa l-a întrebat că ce să-i facă ca să îl poată tămădui? Iar el a răspuns: — Eu nu mă voi tămădui pînă nu voi suge lapte din țîțele tale pe sub talpa curților acestora! Mamă-sa temîndu-se să nu i se bolnăvească feciorul și mai rău i-a răspuns: — Dar cum nu ți-aș da, dragul mamei, dar cine să ridice curțile acestea mari, ca să îți pot da țîță pe sub talpa lor? Iar Pipăruș Viteazul numaidecît s-a sculat din pat și numai cu degetul cel mic a ridicat curțile de și-a putut băga mamă-sa țîța, a mai întrebat-o: — Mamă, mai avut-am frați? Și mamă-sa i-a răspuns: — Ai mai avut un frate, pe Urmă Galbină, dar mamonul i-a tăiat capul și l-a aruncat în tăul de lapte dulce, care-i înaintea curților. Atunci Pipăruș Viteazul a ridicat iară curțile, încît mamă-sa și-a putut scoate țîța și i-a zis: — Vezi așa, nu mi-ai putut spune dintru început? Apoi s-a pus a pescui în tău, doară va da de trupul fratelui său, și-a scos de-acolo trei trupuri și trei capuri. Dar el nu știa acum, care-i capul și trupul lui Urmă Galbină? Urmă Galbină însă avuse un cățeluș, el cum mirosi îndată cunoscu care-i trupul și capul stăpînului său și dete semne de bucurie. Atunci Pipăruș puse capul lîngă trup, scoase din traistă un suflet și îndată învie pe Urmă Galbină. Acesta dacă se sculă zise: — Ce păcate, pînă pe astă vreme am dormit? Că era soarele pe la ojină. Iar Pipăruș spuse întîmplarea și lui Urmă Galbină îndată-i veni prin minte că așa este. Acum intrară în curți la mama lor, care se bucură foarte tare văzîndu-se cu doi drăguți de feciori ca doi brazi. Atunci le povesti minunata întîmplare cum a avut ea pe Pipăruș Viteazul. Nu trecu multă vreme și Urmă Galbină își aduse aminte de Mandalina lui, și nu-l mai ținea locul pînă va da de ea. În zadar îl sfătui mamă-sa să nu mai umble după cea sprăhuiată, că iar îi va pune capul, în zadar i se puse în poartă frate-său Pipăruș Viteazul să nu meargă, el ardea de dorul ei; gîndeai că stă pe cărbuni, pînă ce în urmă nu avură ce-i face, ci trebuiră să-l lase să plece, baremi să o mai vadă o dată. Pînă nu plecă însă, zise Urmă Galbină cătră Pipăruș: — Știi ce, frate? eu mă fac un cal frumos, iară tu te fă neguțător și mă scoate în tîrg la vînzare, că de m-a cumpăra mamonul și de s-a sui călare pe mine, eu fug cu el pînă ori și-l omorîm, apoi mergem și aducem pe Mandalina. — Așa să fie, zise Pipăruș Viteazul. Și Urmă Galbină se făcu un cal, de să mai ai doi ochi să te uiți la el, iar Pipăruș să sui călare pe el și merse la tîrg. Acolo se adună o mulțime mare de oameni și se minunau toți de calul acela frumos. Nimeni nu avea însă atîta amar de bani cîți cerea pentru el. Veni într-un tîrziu un om cam bătrîn îmbrăcat în haine domnești – era mamonul; calul numaidecît îl cunoscu, iar mamonul cumpără calul și îl duse acasă fălos. — Hai, afară, scumpă Mandalina, și vezi ce cal frumos ți-am adus. Mandalina ieși afară și se uită bine la cal, apoi zise: — Ucigă-te toaca, mamonule, dar prost mai ești tu, nu vezi, că în capul calului ăstuia sînt ochii lui Urmă Galbină? Atunci mamonul îl scoase afară în ogradă și-i tăie capul. Pipăruș nu era departe, numai cît era tupilat sub un gard să vază ce s-a întîmplat? Deci, îndată ce s-a depărtat mamonul, s-a dus lîngă trupul calului, i-a pus capul la loc și i-a băgat un suflet și îndată a înviat. — O, frate, dar greu mai dormisem, zise Urmă Galbină sculîndu-se. — Greu, că de nu eram aci la îndemînă, dormeai de veci. Acum s-au dus acasă. Dar nu mult s-a ogoiat Urmă Galbină, iar l-a lovit dorul Mandalinei, deci a zis cătră Pipăruș: — Știi ce, frate? Eu mă fac un porumb, tu mă ia și mă du de vînzare în tîrg, dar nu mă vinde nimănui pînă ce nu va veni mamonul să mă cumpere și să mă ducă, să mai văd odată pe Mandalina mea. — Eu mă tem că tu iar îți vei pune capul, zise Pipăruș, dar tot te ascult. Și s-a făcut Urmă Galbină un porumb, iar Pipăruș l-a dus la tîrg și orîcîți l-au întrebat ce cere pe el, nici unul nu l-a putut cumpăra, că cerea bani foarte mulți. Cătră amiază îl vîndu mamonului, care și merse acasă și-l arătă Mandalinei: — Uite, draga mea, ce porumb frumos ți-am adus. Și Mandalina luă porumbul în mînă și se uită la el bine, apoi îl aruncă cît colo zicînd. — Sări-ți-ar vederile, năucule, nu vezi tu că porumbul acela are ochii lui Urmă Galbină?! Atunci mamonul dă să-l prinză, dar fiind fereastra deschisă porumbul zbîrr! zbură afară și se puse într-un pom. Mamonul după el, tot de pe creangă pe creangă, porumbul se urmă tot mai sus și mai sus pînă ce ajunse în vîrful pomului; atunci mamonul, ca să poată merge pînă la el, își aruncă paloșul jos, știți paloșul acela cu care omorîse de două ori pe Urmă Galbină. Cum văzu porumbul paloșul jos, se dete ca fulgerul de iute peste cap de trei ori și căzu jos lîngă paloș în statura lui de om voinic și frumos cum era. Apoi luă paloșul în mînă și zise: — Jos, mamonule, să ne răfuim. Și s-a coborît mamonul, apoi l-a întrebat Urmă Galbină: — Ce moarte îți dorești? Iar mamonul a zis: — Taie-mă tot bucățele, și mă pune în desagi pe calul meu, și-i dă drumul să meargă încătrău va vedea cu ochii. Așa și făcu Urmă Galbină, tăie pe mamon tot bucățele, carnea cea spurcată o puse în desagi, îi așeză pe cal și-i dete drumul pe poartă afară. Dar Pipăruș era acolea de îndemînă, prinde calul și zise lui Urmă Galbină: — Ce gîndești, frate, de-l lași să meargă numai așa? Nu-ți aduci aminte că încă o să-ți mînce capul? — Dar ce să facem? întrebă Urmă Galbină. — Ce să facem? Uite încoace! și numaidecît găuri fundul desagilor și apoi dădu drumul calului și ici pica o bucățică de carne, colo alta, pînă ce nu mai rămase nimic și care cum pica, cum o apucau corbii și cioarele. După aceea a luat Urmă Galbină pe Mandalina de mînă și-a voit s-o ducă acasă, dar Pipăruș a zis: — Stai, frate, că trebuie lecuită, că-i plină de zmei de cei micuți. Și-a luat paloșul și-a crepat-o drept prin mijloc și-a curățit zmeii din ea și i-a aruncat în foc, apoi a așezat-o laolaltă, i-a pus un suflet curat și a înviat-o. Acum au mers acasă și-au făcut un ospăț mare, mare. Mama lor le-a spus toată întîmplarea, cum a purces grea cu Urmă Galbină, precum v-o spusei și eu și de n-or fi murit și azi trăiesc. Cine o știe mai departe, spună-o!


content:
Fost-au în săcreata astă de lume mare, de cînd s-a zămislit ea și pînă astăzi, multe feliuri de oameni, cu fire bună și cu fire slabă, care precum i-a fost ursita; dar om ca Man tîlhariul nu s-a mai pomenit altul pe podul pămîntului. Zice că el a fost cel mai mic din trei copii, ce avu tatăl său. Odată, cînd erau ei mărișori, i-a luat tată-său, cu sine și s-a dus cu ei în pădure. Cum mergeau ei așa prin pădure, iacă cel mai mare din frați se oprește și zice: Tată, uite ce lemn tăios, bun ar mai fi de butuci de roată! — Rotari harnic va fi din tine, dragul tatii, îi răspunse tată-său. Mai mergînd ei așa prin pădure, numai se oprește feciorul cel mai mijlociu, înaintea unui lemn și zice: — Uite, tată, ce mai grindei de plug ai scoate din lemnul acesta. — Plugari bun vei fi dragul tatii, zise bătrînul. Nu mai merg mult și dau de un cătur zdravăn, gros ca mîna și cu o măciucă la pămînt cît capul unui copil. — Ce mai măciucă, mămulica mea! strigă fiul cel mai mic, Man, cum o văzu – cu asta cui ai da una, știu că nu s-ar mai scula! — Hoț de codru vei fi tu, mișelule; piei din fața mea, strigă tată-său. Cu aceste vorbe se despărțiră; bătrînul cu cei doi feciori mai mari merse acasă, iar Man își tăie măciuca și se afundă în pădure. Nu merse mult și zări fum gros înaintea lui și trase ață într-acolo. Adică într-o poieniță era un foc zdravăn, ocolit de 12 hoți, care de care mai lat la piept și mai încrețit la frunte. Și Man trase aproape de ei: Bună ziua, oameni de omenie! — Să trăiești, melene, dar ce umbli cu măciucoaia aceea mare? întrebă vătavul hoților. — Umblu și eu cu ce am, răspunse Man; cătanele umblă cu pușca, popii cu cădelnița, iar voinicii... vezi, cum pot și ei! Mult plăcu vătavului răspunsul lui Man, deci îl cheamă mai aproape, îl omeni din carnea ce se frigea în frigare, și-l îmbie să intre în ceata lui. Man, ca toți voinicii de felul lui, nu așteptă să-l mai îmbie odată, ci intră în ceata voinicilor de codru, jură frăție cu ei; vătavul îl cinsti cu o lingură, o furcuță și un cuțit de argint, după felul ce aveau toți ortacii și se puseră la trai voinicesc. A doua zi trimise vătavul pe unul din hoți după merinde. El merse și îndată aduse un berbece gras și o desagă de fărină de coleșe. În altă zi mînă pe altul și mai în urmă pe Man. Dar Man nu prea era voios de ortacii ce-i are, văzînd că fiecare aduce numai cîte o oaie, un berbece, ba altul numai cîte un miel sugător. Sînt slăbuleni ortacii mei, își gîndea el, dar tăcu pînă să-i vină rîndul. Cînd îl trimise vătaful pe el, își luă măciuca și uneltele lui și plecă pe drum înainte. Și nu merse cale de o pipă bună de tăbac, și zări pe un măcelar, gras călare, mînînd un bou ca de două sute bune. Ăsta ar fi de mine, gîndi Man și aruncă cuțitul cel de argint în drum, iar el se trase în tufe. Cînd fu măcelariul pe acolo, zări cuțitul în drum, dar gras cum era, îi fu silă să se mai coboare de pe cal, ci își căută de drum. Man luă cuțitul și pe o cărare se fîștică iar la drum și aruncă furcuța înaintea măcelariului. Cînd ajunse măcelariul acolo, văzu furcuța, dar de lene nu se coborî să o ridice. O ridică însă Man și iar o tuli pe o cărare lăturișe pînă-i ieși înainte, și acum aruncă lingura cea de argint jos și se tupilă în tufe. Cînd văzu măcelariul și lingura în drum, își zise: Uite, de luam eu cuțitul cela și furculița ceea, acum aveam trei unelte de argint; o să mă cobor să întorc după ele. Așa și făcu sasul, că sas era măcelariul, se coborî de pe cal, legă calul de o tufă și boul de alta, apoi băgă lingura în desagă și înturnă să afle și cuțitul și furcuța cea de argint. Dar Man, îndată ce se văzu numai singur, tăie coada boului, o afundă într-o baltă din apropiere, se sui călare și hai cu boul pe alt drum la ortaci. Aceia se mirară văzîndu-l venind călare pe un cal scump și aducînd pentru merinde un bou săsesc ca de 6 ani. După ce ajunse, îi căutară desagii, adecă acolo aflară pîne albă, ploscă cu vin, slănină afumată, ceapă săsească și sare de la Ocna, iar o desagă era mai plină de bani. După ce ajunse sasul la locul unde-și lăsase calul și boul, se minună văzînd că acolo nu-i nimic. Se uită deci în toate părți și zări în baltă coada boului. Aha! zise sasul, la bou i-a fost sete și mergînd la baltă să beie s-a nămolit acolo. Dă să-l tragă, dar rămîne numai cu coada în mînă. Aha! își zise sasul, i-am rupt coada și tot nu l-am putut scoate! Ortacii lui Man se grăbeau să belească boul, să frigă carne, că erau flămînzi ca lupii, că vătavul nu le dădu nimic din merindea aflată în desaga sasului; el se ospăta singur și se gîndea, cum s-ar putea mîntui de Man, care o să se pună vătav, după cît e de harnic. Deci zise lui Man: — Ei, prietine, merinde ai adus, du-te și adă și apă, că la noi așa-i legea, cine te satură, să te și adăpe. Hoții se bucurară la acea poruncă, căci credeau că pînă să vină Man cu apa, vătaful va împărți banii din desaga de pe calul sasului. Așa s-ar fi și întîmplat dacă Man n-ar fi ghicit gîndul lor. El plecă deci după apă cu un foaie mare de țap, dar își luă și măciuca cu sine. După ce ajunse la fîntînă, își umplu foalele cu apă, îl legă bine și plecă cu el de-a umăr. Dar venind așa îi plesni prin minte să facă o glumă: ia să văd, cît sînt de curagioși ortacii mei și cu ce inimă sînt ei cătră mine?! Aruncă deci burduful jos și prinde a-l îmblăti cu bîta, buf, buf! și strigă cît îl ținea gura: „Nu mai da, domnule, că te duc la bou și la cal, sînt numai colea în poiană la ortaci”. Ortacii lui, auzind bătaia și țipetele, nu se gîndiră nici să meargă să-l scoată, nici să-și adune ce aveau, ci o tuliră care-ncătrău ca dinaintea turcilor. După ce se osteni Man de blănit la cel burduf, îl luă de-a umăr și plecă spre foc. Dar ortaci află cîți peri în palmă; carnea boului se frigea, și calul sta priponit cu desagii pe el. Hei, se gîndi Man, cu oameni de aceștia nu-i de stat în codru! Să-mi caut eu alți ortaci! își sătură calul, se sătură pe sine, apoi se sui călare și plecă spre oraș, că auzise de la ortaci că în oraș au ei o gazdă bună, care bucuros ascunde și păstrează ce agonisesc ei. Ajungînd în oraș, trage oblu la el, după cum știa să-l caute din spusa ortacilor lui. Mult se bucură orășanul de Man, văzîndu-l voinic, colea făcut ca din fierul omului, bine făcut, îndrăzneț, tare și viclean ca o vulpe. Se ospătară ei aci cît se ospătară, se făcură frați de cruce și-și spuseră fiecare povestea lui, că zice că tot omul are un joc, o hore și o poveste. Într-o seară zice orășanul cătră Man: — Măi frate, noi bem și trăim bine, dar de muncă nu gîndim; știi tu zisa aceea: de unde tot iei și nu mai pui, – se gată. E lesne de cheltuit, dar să mai vedem și de agonisit. — Bine zici, tu frate, răspunse Man, să vedem să adunăm cîte ceva, că s-apropie și iarna și va fi rău fără nimica cîștig; dar ce gîndești, oare încotro s-o dăm? — Vom merge – zise orășanul, la curțile împăratului și vom lua din banii țării azi o leacă, mîni o leacă, știi, să nu se cunoască; de acolo, de vom fi cu minte, și de vom avea și ceva și noroc, în tot anul dacă vom scoate numai odată, putem avea cît ne trebuie nouă destul pe toată viața. Colo pe la miezul nopții se luară amîndoi și hai la curțile împăratului, că într-acel oraș ședea și împăratul și ce făcură, cum făcură, destul că intrară chiar acolo, unde-și ținea împăratul banii și se încărcară cum știură ei mai bine cu galbeni de aur și cu taleri de argint, și apoi se duseră la odihnă. A doua zi dimineața împăratul avea să-și plătească cătanele, merse deci în chilia cu banii să-și ieie bani. Dar numaidecît zăpsi că-i lipsesc din bani. Hm, se gîndi împăratul, dac-odată au prins hoții a îmbla la banii mei, nu s-or lăsa pînă mi-i vor căra frumușel și eu voi rămîne cu buzele umflate, de nu cumva vor intra și în paiuta mea. O să cerc a-i depărta din aretul curții mele. Avea împăratul la închisoare un hoț vestit ca Ruja Șandor, care de 10 ani era la robie; pe acel hoț îl cheamă împăratul la sine și-i zise: — Măi, hoții au prins a îmbla la comorile împărăției mele, și acesta nu-i semn bun; spune-mi, tu, ce să fac, ca să scap de ei? — De scăpat de hoți nu-i poveste, răspunse hoțul, cîtă vreme scapă numai unul cu zile; să ne batem deci capul, cum să-i prindem pe toți cîți sînt? că mulți nu sînt, că la lucruri de acestea gingașe cam 2 mult 3 de se însoțesc, ca să nu fie tărăboiul mare, dar unul singur încă nu se prea leagă de un lucru ca acesta; deci hoții, care au îmbiat astă-noapte la bani, sînt 2 sau 3. Ei nu se bagă toți în curți după bani, ci numai unul odată, iar ceilalți păzesc. Apoi ași! de-i prinde pe cel ce intră, tot nu-i știi pe soții lui și aceia de bună seamă l-ar fura, de nu cumva ai da poruncă să-l omoare numaidecît; omorîndu-l, tot îi rămîn ortacii, care-și mai cearcă norocul barem odată în an. Așa învăța Ruja Șandor pe împăratul, și mai așa se întîmplă. A doua noapte hai iar după bani la curțile împăratului. Man tîlhariul străjui la fereastră, iar hoțul de orășan intră pe fereastră înlăuntru. Dar cînd să sară de pe fereastră în cămara cu banii, țup într-o bute cu clei, ce era anume pusă acolo unde era să coboare. Acum mai ieși drace, dacă poți! Nu era chip de ieșit, Deci zice cătră ortacul său: „Măi fîrtate, de aci nu-i chip de scăpare, dar ca să nu ajung viu în mîna păzitorilor, cari-i aud venind și întorcînd cheia în broasca ușei, taie-mi capul cu paloșul tău și mi-l du cu tine, apoi vezi la timpul său, doară-mi vei putea fura și trupul să mă îngropi omenește. Dacă mă vor afla fără cap, nu vor ști cel puțin cine am fost, și nu va cădea urgia și pre casa mea. Așa a și făcut Man tîlhariul, i-a tăiat capul, l-a băgat în traistă, și talpa, băiete, că auzia păzitorii intrînd în cămara cu bani. Păzitorii dimineața fac raport la împăratul, că iată un trup fără de cap este prins în butea cu cleiu. Împăratul mere la Ruja Șandor și-i spune întîmplarea, iar acela, adică Ruja Șandor, zice cătră împăratul așa: — Înălțate împărate, hoțul care îmblă la bani e în viață, el și-a omorît și ortacul, numai să nu fie descoperit și să știi că și trupul îl va fura. — Vom vedea, zise împăratul și porunci de spînzurară trupul hoțului din bute între hotare, și puse străzi să păzească, nu care cumva să-l fure cineva. Man tîlhariul auzi că trupul ortacului lui este spînzurat pe o dîlmă între hotare, chiar lîngă drumul țării; deci se puse și-și cumpără o cărucioară cu un cal rău, numai pielea pe el, apoi se îmbrăcă jidovește, tot rupt, și mere la prepanație de cumpără o bute de șligoviț și o pune pe căruță. Dacă înserează, pleacă încet pe drumul țării, către dîlmă, unde era ortacul spînzurat. Cînd era sub dîlmă, prinde a striga: haideți, oameni buni, de-mi ajutați să sui hula că vă dau șligoviț. Străjerii îl auziră și merseră de-i ajutară, împinseră de leuce, pînă fură în vîrful hulei. Acolo jidanul, adecă Man tîlhariu, care era îmbrăcat în haine jidovești, prinse a scoate la șligoviț și a da la străji, pînă pre toți mi-i culcă la pămînt, apoi mi-i dezbracă de hainele lor cătunești și-i îmbracă în haine călugărești și așa-i lăsă dormind în mijlocul cîmpului, iar el pune trupul ortacului său pe căruță și hai cătră casă, unde-l îngroapă cu cinste, ca pe un bun creștin ce fusese. Împăratul nu se putu destul mira, cînd văzu dimineața trupul hoțului furat, iar străjile îmbrăcate în haine călugărești; deci trimise cărți în toate părți și răvașe în toate orașele că cine a făcut lucrul acesta atît de cutezat, și nime nu l-a prins, să vie la curtea împăratului că grație capului i-a da și frumoasă cinste va căpăta. Man tîlhariu auzi porunca împăratului, dar se gîndi: oare să mai fac o nefăcută? Deci se duse din sus de oraș, unde știa că mere fata împăratului în toată ziua la fîntînă după apă, se făcu un ghinerar mare într-o căruță cu 6 cai și se preumbla p-acolo. Cînd mergea fata împăratului cu urcioarele cu apa, se făcu că-i este sete și ceru apă să beie. Fata se apropia de hinteu să deie ghinerariului apă, dar acela, după ce bău, o trase lîngă sine în hinteu și hi să meargă! Așteptară la curțile împăratului cu prînzul pînă a veni fata cu apa, dar de la o vreme nu mai putură aștepta, deci trimiseră pe cineva să vază, de ce întîrzia atîta? Acela nu află fata nicăiri, gîndeai că s-a băgat în pămînt. Cum auzi împăratul una ca asta, îi peri gustul prînzului și merse și el să-și caute fata. Gîscariul împăratului, care era cu gîștele chiar în aretul fîntînei, spuse împăratului, că iată domnișoara ducea apă, și un domn mare dintr-un hinteu s-a rugat să-i deie apă, și ea i-a dat, dar domnul acela a tras-o la el în căruță și s-a cam mai dus. Auzind împăratul și una ca asta, îngălbeni ca ceara și zise: „Cine s-a afla să-mi aducă fata, de-i holtei a lui să fie, cu jumătate împărăția mea, iar de-i însurat îl fac baron și-i dau avere să fie bun bunilor în veci.” Vestea se lăți lesne, că fata împăratului e furată; vorbele împăratului încă au mers din gură în gură, pînă au ajuns la urechile lui Man tîlhariul. Acum e bine, gîndi el, împăratul nu-și poate trage vorba, trebuie să împlinească făgădașul. El cu fata împăratului se aveau foarte bine, că era frumos tîlhariul, și din minutul cînd a furat-o trăiau la olaltă ca bărbatul cu muierea; deci i spune muierii, că amu așa cît să-i zicem. — Mă boreasă, uite ce am auzit, c-a zis tată-tău, că cine s-ar afla să te ducă la curțile lui, de-a fi holtei – îl cunună cu tine și-i dă jumătate împărăția, iar de a fi însurat, îl face baron și gazdă mare; ce zici tu că ar fi de făcut? — Ce să zic, răspunse fata, hai să mergem, du-mă la el, că el ca împărat nu-și poate călca vorba. Așa și făcură, se duseră la curțile împăratului, și Man tîlhariu zise: înălțate împărate, ți-am aflat fata, iată-o aici e. Împăratul s-a bucurat tare că-și mai vede fata și că i-o aduce un fecior așa zdravăn și voinic, care-i vrednic să-i fie ginere, deci îl cunună numaidecît, cu atît mai vîrtos, că fetei îi plăcea de fecior, iar după cununie a urmat un ospăț și o veselie, cum numai la împărați se pot vedea. La ospăț au fost chemați și părinții și frații mirelui, rotariul și plugariul. Cînd au văzut aceia, cine e ginere la împăratul, mai înlemniră și se uitau uimiți unul la altul, cum adecă acela din tîlhariu – precum îl știau – ajunge la cinste mare? Dar tatăl lor le zise: — Hoția încă-i un meșteșug, care te duce departe, numai rari-s cari îl învață cum se cade; de n-a fi născut în planeta hoției, de n-a bea mai întîi apă prin gîtlan de lup, și de n-a ave iarba fiarelor, nu o poate scoate la cale; fratele vostru, Man tîlhariu, toate însușirile hoțești le-a avut, de aceea s-a și ridicat așa sus cum îl vedeți. După nuntă și-au spus Man tîlhariu toate pățaniile lui, și toți se mirau de ele, iar după ce sfîrși, împăratul cel bătrîn îi zise: — Amu ești ginere de împărat, mîne poimîne vei fi tu împărat; deci lasă nebuniile la alții, că ție nu-ți mai stă bine a face nebunii!


content:
Zice că a fost odată un împărat, pe care-l chema împăratul Verde. El era mare vînător, cum sînt mai toți împărații. Odată mergînd la vînat, a dat de urma unui cerb și s-a tot dus prin cei codri tot după el, pînă ce l-a apucat noaptea. Acum ce să se știe el face? Singur era singur, că se zărătise de oamenii lui, întunerec era de puteai tăia cu brișca-n el. Se suie deci într-un vîrf de copaci și se uită în toate părțile, doară va zări undeva o zare de foc ori de lumină, să se tragă într-acolo. Și a zărit el undeva, departe, o leacă de lumină, licărind slăbuț, și s-a coborît din copaci și s-a dus într-acolo. Într-un tîrziu a nimerit la coliba unui om sărac, unde pe vatră licărea o zăgnată de foc, iar în pat se trudea o muiere bolnăvită. Afară ploua ca din cofă și tuna și fulgera de gîndeai că atunci e sfîrșitul lumii. — Faceți bine, oameni de omenie, și mă lăsați de mas la voi, că uite am rătăcit prin pădure, afară-i întunerec și vremuește de nici cînele să nu-l scoți afară. La bieții oameni le era silă să aibă om strein în casă chiar cînd muierea era bolnavă, dar le era și milă să alunge un creștin în cap de noapte și pe o vreme ca aceea; deci l-au lăsat să se culce pe o lăvicioară, lîngă fereastră. Ei nici nu-și aduceau aminte, că acela să fie chiar împăratul. Nu mult după aceea muierea născu o fetiță frumoasă, iar după aceea pe toți îi cuprinse somnul. Împăratul însă, care era dedat a dormi în paturi moi împărătești, nu putu adormi pe lavița cea tare de lemn, ci se tot întorcea de pe o parte pe alta, pînă colo ce cîntă cocoșul de miezul nopții. Atunci veniră ursitorile la fereastra bordeiului și începură a ursi; una zise: fetița asta va fi cea mai frumoasă și cuminte muiere din toată împărăția; a doua ursitoare ursi: fetița asta va trece prin mari necazuri, dar tot va scăpa odată la bine; a treia ursitoare ursi: cînd va fi de douăzeci de ani, s-a cununa cu feciorul împăratului Verde, iar împăratul de supărare s-a spînzura chiar în acea zi. După ce și-au gătat vorbele, au zburat de la fereastră și nu s-au mai întors. Împăratul auzise bine toate vorbele lor; deci, ce nu putu dormi pînă într-aceea, de aici încolo nici atîta nu putu. Toată noaptea-și frămîntă mintea, ce să facă, cum să dreagă, ca cuvîntul ursitoarelor să rămînă de minciună, în zori de zi se deșteptară și oamenii. Ei nu auziseră nimic din vorbele ursitoarelor. După ce se scormoniră din așternuturi, împăratul le zise: — Uitați-vă, oameni buni, voi sînteți săraci și tineri, Dumnezeu vă mai poate da copii, să-mi dați voi mie copila aceasta, că uite eu sînt bogat și nu am nice un copil, o cresc ca copilă de suflet și voi înzestra-o, cînd va fi mare după cum s-a cădea. Oamenii la început nu se învoiră, dar după ce le mai dete și o pungă de bani, primiră punga și dădură copila. Împăratul o luă în brațe, așa înfășată cum era, și plecă cu ea prin pădure. Cînd ajunse între nește tufe dese: huzdup! aruncă pe biata copilă acolo și-și gîndi: Acum să văd, cum vei fi tu nora mea?! Nu mult după aceea trecu prin acel loc doftorul împărătesc, care căuta pre împăratul, cum s-a fost zărăstit de ieri de cătră olaltă și nu mai dăduse unul de altul. Cînd fu pre lîngă acel tufiș, i se păru că aude glas de copil mic; caută-n dreapta, caută-n stînga, nu vede nimic; dă cu un picior nește tufe de fragă în lături, adică un copil mic înfășat. Doftorul se bucură foarte de copil, deoparte că era bogat și nu avea nici un copil, de altă parte că copilul era frumos și da semne de sănătate. L-a dus deci cu sine acasă, nici n-a mai căutat pre împăratul, c-a știut că-l caută destui. Pe acele vremi împăratul avea numai un copil, un fecioraș ca de trei ani. Preste vreo șase ani doftorul face un prînz mare, la care cheamă și pe împăratul cu împărăteasa și cu prunc cu tot, că numai cu un prunc i-a fost dăruit Dumnezeu în toată viața. Bătrînii se ospătară și mîncară și băură, după cum li-i agodul, iar copiii se jucară la olaltă toată ziua, adecă copilul împăratului cu fetița doftorului. Cînd fu de cătră seară, cînd merse împăratul acasă, întrebă unde-i e copilul? adică el se juca prin grădină cu fetița doftorului. — Ce fetiță frumoasă ai, doftore! zise împăratul cătră doftor, cînd veneau copiii din grădină, de cîți ani va fi? că-i mai cît și copilul nostru de mărișoară! — E chiar de șase ani, înălțate împărate, am aflat-o în pădure, știi cînd s-a fost zărăsit înălțatul împărat, de-l căutam în toate părțile. — Așa? întrebă împăratul. — Așa, înălțate împărate, răspunse doftorul. Cine s-ar fi uitat atunci la împăratul cu băgare de seamă, ar fi văzut că a îngălbenit odată la auzirea vorbelor ăstora, dar curînd și-a venit în fire și s-a dus acasă povestind cu împărăteasa, ca și cum nu s-ar fi întîmplat nimic. Dar pre împăratul îl rodea un vierme la inimă: cuvîntul ursitoarelor! și-i făcea multă supărare și copilul, că de cînd a văzut pe copila doftorului, în toată ziua trebuia să meargă barem odată să o vadă. Văzînd împăratul cum stă lucrul, își făcu un plan în gîndul lui și cheamă pe doftorul și pe doftorița la el și le zise: „Știți ce, dumneavoastră? Copiii aceștia trăiesc prea bine laolaltă, ar fi păcat de Dumnezeu să-i despărțim, hai să-i creștem laolaltă, apoi mai departe – ce s-a îndura Dumnezeu, aceea va fi. Lăsați voi copila să șadă aici la curțile mele, vor mai merge și pe la voi cînd va fi vreme mai mîndră, și iar vor veni împreună, barem acum să aibă parte de bine pînă nu cunosc binele și răul, că colo cînd l-or cunoaște, nu li-a mai scăpa a-și face zile bune. Doftorul și doftorița s-au învoit, și din minuta aceea copila fu dusă în curțile împăratului și crescută, ca și cînd ar fi chiar de împărat. Și o ținu împăratul cît o ținu, iar într-o dimineață, cînd se sculă copilul, nu o mai află; deci întrebă pe tată-său, unde-i este prietena? Și el răspunse, că a trimis-o la școală în orașul vecin, și copilul crezu, cu toate că nu era adevărat, deoarece chiar în acea noapte o înfundase împăratul într-o bute mare și o lăsase pe Dunăre la vale, ca să se prăpădească și să nu se împlinească vorba ursitoarelor. Dar una gîndim noi, și alta face Cel de sus; butea s-a tot dus pe apă-n jos, hai di hai, pînă colo la moara împăratului, acolo hai pe jilipuri; și morarii cum văzură butea o prinseră și o duseră în moară, apoi o desfundară să vadă ce-i în ea. După ce dădură de copilă, se bucurară cu atîta mai vîrtos, că morărița nu avea nici un copil. Dar scurtă li-a fost bucuria, căci preste cîteva zile trimise împăratul la moară cu grîu de toamnă cîteva care, ca să-i facă fărină pe iarnă și cu carele se fîștică și copilul împăratului, ca copiii pe vîrful sacilor; și cînd fu la moară – cum își văzu prietina, îndată o cunoscu și nu se mai despărți de ea, trebui să meargă cu el acasă pe vîrful sacilor, după ce gătară curtenii de măcinat. Cînd îi văzu împăratul pre amîndoi în vîrful carului, încremeni odată, deoarece el credea că de mult e înnecată. Acum prinse a crede, că totuși de cuvîntul ursitoarelor nu se poate feri, deci s-a lăsat în mîna sorții. Așa mai statură copiii laolaltă pînă era el ca de 13 și ea de 10 ani, atunci împăratul făcu două inele de aur cu diamante, le dete la fiecare cîte unul și le zise: „De azi încolo sînteți despărțiți pe 10 ani de zile, în vremea asta fiecare din voi are să învețe cele de lipsă pentru traiul vieței; tu, copile, vei merge în orașul cutare la regementul cutare și-i învăța bine trebile cătuniei, iar tu, copilă, vei merge în orașul cutare la soru-mea, acolo-i învăța trebile, care se țin de o bună găzdoaie, care cu vremea vrea să fie împărăteasă. Vedeți însă să nu vă pierdeți inelele, că de azi în zece ani, care s-a ivi înaintea mea fără inel, va plăti cu capul cutezanța lui și necredința cătră celălalt”. Copilul a și fost trimis departe la un regement, iar fata în altă parte, într-un oraș, la o soră de ale împăratului Verde. Iară împăratul Verde a scris la soru-sa carte, cum că în 10 ani de zile să țină copila aceea și să o învețe cum știe ea mai bine, că uite are să-i fie noră, iar preste zece ani nesmintit să fie cu copila de față la curtea împărătească. Mai scrisu-i-au fost în carte să facă cumva și inelul de adimant al copilei să-l fure și să i-l trimeată lui, dacă numai i-ar fi cu putință. Copilul învăța la regement toate lucrurile cătunești, adică cum să omori mai iute și mai cu spor cît mai mulți oameni buni de muncă, cum să lași mame fără copii, muieri văduve, fete fără drăguți și copii orfani, și alte lucruri de pănura asta, iar fata învăța a toarce și a coase, a țese și a face de mîncare și alte lucruri, ce se țin de o bună găzdoaie. Cînd se mai împlineau cei zece ani, într-o dimineață, pînă frămîntă o covată de pită, își puse inelul pe un scaun lîngă ea, și cînd dă a-l căta, după ce isprăvi cu frămîntatul, nici să fi intrat în pămînt nu s-ar fi putut ascunde mai pogan. Căutatu-l-au în dreapta, răscolit-au în stînga, colbuit-au toate, răsturnat-au paturile și nu-i mai dădură de urmă. Nu-i, și pace! Fata era grozav de supărată, sta să între în pămînt de supărare după inel, dar mătușe-sa – că mătușe zicea la sora împăratului – mătușe-sa o mîngîia din gură, iar de la inimă-și zicea: „Numai de una ca tine-i vrednic nepotul meu? Se ieie el o sărăntoacă cînd poate lua o fată bogată de crai ori de împărat? Și pentru ea să se spînzure scumpul meu frate? Niciodată!” Și deci pachetă inelul cel de adimant, pre care chiar ea l-a fost luat, pînă a frămîntat fata pita, și-l trimise numaidecît fratelui ei, împăratului Verde, că, precum se vede, ei erau sfătuiți într-ascuns, numai ei amîndoi, ce au de a face, și cum? Împăratul se bucură foarte la vederea inelului, îl căută cu băgare de seamă și după ce văzu că-i chiar acela, care i l-a dat el înainte cu 10 ani, merse la țărmurile Dunării singur singurel și făcu zvîrr! cu el în Dunăre. Acum era împăcat în gîndul lui cel negru, știa numai un lucru că preste cîteva săptămîni vin copiii acasă și că cel fără inel va fi judecat la moarte, căci n-a păstrat inelul de credință. Pentru acel lucru a și poruncit să se facă spînzurători lîngă Dunăre, ca cel necredincios să-și ieie osînda, după vrednicie. La timpul hotărît veniră amîndoi copiii acasă; el voios înaintea unui regement de călărași și ea grozav de supărată, fără inel. Pe ziua sosirei a fost hotărît împăratul ospăț mare, împreună cu veselie, cum nu s-a mai pomenit că are să-și însoare feciorul. După ce au ajuns amîndoi la curtea împărătească, pînă-a nu se întîlni, se puseră fiecare să dea probe despre hărnicie; el dregea și învăța călărașii, ea intra în bucătărie, să facă ea cu mîna ei bucatele de prînz. Într-o covată mare află fata o mulțime de pești proaspeți prinși din Dunăre, deci – pînă una alta – prinse a curăți la ei. Adecă abia curăți doi-trei, și încremeni de bucurie; în foalele unei știuce află inelul ei cel de mireasă. Îndată îl băgă în deget și lucră bărbătește mai departe, mulțămind lui Dumnezeu în gîndul ei, că nu o dă pierzării. Într-aceea împăratul cu miniștrii ținea sfat mare. Poate să fie nuntă, poate să fie moarte, zicea împăratul, că uite, amu-s zece ani, cînd i-am trimis în lume la învățătură, eu i-am logodit și le-am dat cîte un inel de adimant la fiecare, unul ca și altul, dar le-am spus, că acela, care-mi vine fără inel, plătește cu capul cutezarea; am și poruncit de s-au făcut spînzurătorile, că de nu s-a ținut careva de poruncă, să-și ieie pedeapsa, că un împărat nu se poate lăsa de minciună. — Să trăiască înălțatul împărat! strigară miniștrii, că bună hotărîre a adus, așa să fie după cum a chibzuit înălțimea sa. Apoi au trimis după fecior la regement, și a venit îmbrăcat în haine de generar și cu inelul cel de adimant în degetul cel mic, că amu nu-i mai era bun în alt deget, că în 10 ani se făcuse din copil ce fusese un voinic numai ca el. După ce împăratul și miniștrii-i căutară inelul cu de-amăruntul și-l aflară că-i tot cel de amu-s zece ani, se bucurară foarte. Acum veni rîndul fetei. Pe ea o află porunca în bucătărie, făcînd plăcinte pe lespede. Atîta era ea de mîndră cum s-a fost rumenit colo la foc cocînd la plăcinte, de se mai fi avut doi ochi să te uiți la ea. Cum intră îi căutară și ei inelul, și aflînd că-i tot cel de amu-s zece ani, se bucurară foarte, cu deosebire feciorul. Era însă unul care sta mirat și îngîndurat cu inelul în mînă și acel unul era împăratul. El nu putea cuprinde cu mintea: cum acel inel a putut să iasă din fundul Dunării!? S-a făcut însă că se bucură și el, dar numai el își simțea piatra cea de moară la inimă. Încă în acea zi chemară pe popa și-i cunună după legea creștinească, apoi se puseră la ospăț. Împăratul însă colea cînd să striga cinstea, pînă nu se împrăștia mesenii, au zis cu glas lămurit: Cinstiți meseni! Să știți, că de azi încolo feciorul meu este împărat în locul meu, nora mea este împărăteasă că-i vrednică să fie, deoarece ursitorile i-au ursit să fie cea mai frumoasă și mai cuminte muiere în împărăția mea; eu mi-am trăit traiul, mi-am mîncat mălaiul. Mesenii au strigat: Să trăiască! Iar el a ieșit pînă afară, și de mînios ce era că n-au putut împiedica hotărîrea ursitoarelor, s-au spînzurat chiar în spînzurătorile ce le făcuse pentru noru-sa. Așa s-au împlinit și aci, ca în tot locul, cuvîntul ursitoarelor.


content:
A fost odată ce-a fost, că de n-ar fi fost nu s-ar povesti, că nu m-aș da a minți, ca purecile-ar plesni; sări purecile pe părete, mai mincinos cel ce nu crede; sări purecile sus pe grindă, mai mincinos e cel din tindă. A fost odată un împărat foarte bătrîn, dar atît de bătrîn, că de-abia mai putea îmbla de bătrînețe, și de murit nu putea să moară, că-i era ursit de ursitoare, că el nu va muri pînă cînd va auzi glasul de la „Pasărea cîntă, domnii dorm”. Și ar fi voit bietul împărat să moară, că vedea el că-i numai spre greutate la căseni și lui-și, dar în zadar, moartea la el nu vrea să vină, fugea de el ca dracul de tămîie. Dacă văzu împăratul că vorba ursitoarelor e vorbă sfîntă, cheamă pe cei doi feciori mai mari ai săi și le zise: — Dragii tatii, eu nu mai pot de bătrînețe, nici nu văd, nici n-aud, nici nu mai pot umbla fără numai ca o rîmă, cu un cuvînt: sînt om – neom, dar de murit nu pot pînă voi auzi glasul de la „Pasărea cîntă, domnii dorm”. Drept aceea, vă puneți și ridicați o biserică cu 12 uși, cu 12 altare, cu 12 zăbrele de cătră sfîntul soare, și în biserica aceea apoi-mi aduceți pasărea cea de aur din lumea de aur, care cînd cîntă – domnii dorm, și cum voi auzi-o cîntînd, voi adormi și eu, iar voi veți rămîne în locul meu și veți împărți împărăția frățește, în două. — Dar mie ce mi-a rămîne, tată? întreabă Cenușotca din cenușă; că trebuie să știți, că împăratul avea trei feciori, doi mai mari, sfătoși și făloși, iar unul mai mic, mai nebăgat în seamă, care mai mult ședea pe vatră în cenușă, din care pricină îi și ziceau Cenușotca. Împăratul zîmbi a rîde, cînd auzi pe Cenușotca întrebînd, că lui ce-i va rămîne, și-i zise: — Ție, dragul tatii, ți-oi lăsa vatra cu cenușa. Bine, bine, gîndi Cenușotca, numai mă tem c-a fi altmintrelea. Feciorii cei doi mai mari se apucară de lucru, aduseră meșteri mari și le porunciră să facă o biserică, cum să nu mai fie alta în toată lumea. Și făcură meșterii după cum le fu porunca, dar acum unde-i pasărea? Se pun feciorii cei mai mari și merg la stavă, își aleg fiecare cîte un cal, își iau merinde, haine și bani de cheltuială, își iau rămas bun de la împăratul și pleacă în lume, după pasărea cea de aur, care cînd cîntă, domnii dorm. După ce rămîne împăratul numai cu Cenușotca acasă, se ridică Cenușotca din cenușă și zice: — Tată! fără mine puțină ispravă vor face frații mei; mă duc și eu să-i ajung și să mergem împreună. — Ba tu te ogoaie în cenușa ta, zise împăratul, că de n-or face ei ceva ispravă, tu de puțin folos le vei fi. — Ba mă duc, tată. Și se spălă Cenușotca, și se îmbrăcă omenește ca un fecior de împărat, de mai nu-l cunoșteai, și se duse la stavă și se uită printre cai, și-și puse ochii pe o iapă albă, rea, numai oasele de ea și încă de-a făta; asta mi-oi lua-o, zise Cenușotca, că azi mîne fată și-i omor mînzul aci, iar cu ea pornesc la cale; că și de voi rătăci, ea va trage acasă la mînzul ei, și așa nu m-oi prăpădi. Așa și face, prinde iapa și o duce acasă, și cum o duce cum fată un mînz cu șease picioare. Și mînzul cum vine pe lume prinde a vorbi: — Drag domnul meu, nu mă omorî, că de bun ajutor ți-oi fi, fără mă îngroapă în gunoi și mă ține îngropat trei zile, iar în ziua a treia mă scoate afară și-mi dă o trocuță din ovăs și trei trocuțe de jar, apoi să plecăm la cale, că ce-om face noi doi, n-or face frații tăi. Și Cenușotca a ascultat de mînz, l-a îngropat în gunoi de numai capul îi era afară, să nu se înnădușe, și l-a ținut acolo trei zile, iar după aceea l-a scos și i-a dat o trocuță de ovăs și trei de jar. Și s-a scuturat odată mînzul și a rînchezat odată de s-a răzbunat, și se făcu, frate, văzînd cu ochii, din mînz mic și neputincios, un cal cum numai în poveste mai poți afla, și a zis cătră Cenușotca: — Acum urcă-te, drag domnul meu, pe mine și-mi poruncește cum să merg: ca vîntul, ori ca gîndul? Iar Cenușotca, fecior cuminte, își luă cele de lipsă de drum: merinde, haine și bani, apoi sărută mîna tătăne-său și-i zise: — Rămas bun, tată, să știi că fără ispravă nu mă întorc. — Dumnezeu să-ți ajute, fătul meu, fără eu tot gîndeam, că mai bun loc aveai tu aici, în vatră, în cenușă, decît în lume la vitejii; pentru vitejii sînt frații tăi, că sînt mai bătrîni și mai firetici. Bietul bătrîn nu-și putea vedea feciorul bine, că era mai orb, că de l-ar fi văzut bine, de bună seamă nu vorbea așa, că acum Cenușotca era un voinic de mai nu-l cunoșteai; se gătise și se întinsese ca struna. Destul că Cenușotca luă calul de dologi și-l duse pînă afară din oraș, iar cînd fu afară din oraș, se aburcă pe cal și zise: acum drag căluțul meu, să mă duci ca gîndul, că frații mei de mult au plecat de acasă, și eu vreau să-i ajung, să mergem împreună. Iar calul a răspuns: Ține-te stăpîne bine și lasă în grija mea! Apoi se aruncă odată în înaltul ceriului și de acolo văzu pe cei doi frați ai lui Cenușotca, apoi se lăsă la largul pămîntului, și merse, și merse de rînduneaua că-i rîndunea, dar de el nu se putea ținea, mergea ca săgeata, și într-o clipită au fost ajuns înaintea fraților lui la o fîntînă mîndră sub un păr mare, pe unde aveau să treacă și frații lui negreșit. Acolo se coboară de pe cal, își adapă calul și-l lasă să pască, iar el scoase merindea din traistă și prinde a mînca. Într-aceea sosesc și frații lui, și cît de mare le fu mirarea cînd îl aflară aici, precînd credeau că el este pe vatră în cenușă. — Ei, da ai ajuns și tu? întrebă cel mai mare. — Da, am ajuns cam cu anevoie, dar era să-mi spetesc calul, așa l-am alergat, temîndu-mă că nu vă voi ajunge. Acuma-mi pare bine că ne întîlnirăm, că vom merge împreună. — Na, hai dar cu noi, zise cel mai mijlociu; ce mai stai dară, dacă vrei să vii cu noi? — Trebuie să mai stau o leacă, că e obosit calul preste măsură, dar poposiți și voi, ca să mergem apoi împreună. — Da vezi bine că vom mai umbla atîta poposind și mocoșind ca tine, zic cei mai mari; aci nu-i vorba de umblat după popasuri și după mocoșeli, ci-i de călcîiat la drum; de vrei, – vii, de nu, treaba ta, că noi mergem, nu mai stăm la umbră. — Apoi mergeți dar, că și eu voi ajunge, zice Cenușotca, întinzîndu-se a lene la umbră, iar calu-i păștea la troscoțel de pe marginea drumului, de-ți era mai mare dragul să te uiți la el. Frații cei doi au mers tot într-un suflet pînă au dat că drumul se împarte în două: unul mergea spre dreapta, altul spre stînga. Acolo era un stîlp, și pe stîlp sta două table, pe tabla din stînga sta scris: drumul ăsta duce spre pierzare, pe tabla din dreapta sta scris: drumul ăsta duce spre noroc. Ce se gîndesc frații și ce vorbesc, destul că schimbă tablele, cea din stînga o pun în dreapta și cea din dreapta în stînga. Într-aceea numai văd că și Cenușotca ciop! e aci. — Uite, frate, zic cei mai mari, aci avem înainte două drumuri, drumul ăst din dreapta-i scris pe tablă că duce spre perire, noi sîntem doi, nu te vom lăsa pre tine singur să mergi spre el, ci vom merge noi, că oricum dar doi îs mai mulți decît unul, iar tu fiind singur să mergi pre drumul ăst din stînga, care-i scris precum vezi că duce spre noroc. — Așa să fie, zise Cenușotca, și apucară: cei doi în dreapta, iar el în stînga. Cei doi frați au tot mers pe drum înainte, pînă ajung la curțile împăratului Roșu. Acolo îi primiră ca pe nește copii de împărat, cu mîncare, cu băutură și cu voie bună; iar după ce se ospătară, le spuse împăratul Roșu că cine vine la casa lui, trebuie să joace cu fiica lui un joc, iar de n-a putea juca cît fata lui, îl bagă în temniță pe viață, și de va juca pînă să se obosească fata, – atunci capătă fata de soție și jumătate împărăția zestre, iar după moartea lui – toată. Frații cești doi se bucurară, că așa lesne poate unul din ei ajunge la nevastă frumoasă și la atîta potop de zestre, că oricum, dar o jumătate de împărăție nu-i lucru puțin. Deci cel mai mare prinde a juca cu fata, bănzile ziceau de gîndeai că le calcă, și ei jucau; și jucară, și jucară, pînă odată zice fata: stăi o leacă, că mă strînge un papuc. El, prostul, o lăsă. Ea merge în altă casă și-și trage alți papuci fermecați, cu care nu se mai putea obosi. Și vine așa, și joacă, și joacă cu feciorul cel mai mare al împăratului celui bătrîn, pînă îl face pic de apă, în urmă el cade de pe picioare ca mort. Apoi o apucă la joc feciorul cel mijlociu al împăratului celui bătrîn, și și cu acela atîta joacă pînă cade de obosit. După aceea împăratul Roșu îi bagă într-o temniță și-i ține robi legați pe veci. Cenușotca, după ce a rămas de frații săi la crucile acelea de drum, s-a luat pe drumul din stînga, și s-a tot dus, s-a tot dus, pînă a ajuns la o pădure mare. Cînd a ajuns acolo, a zis calul: Acum drag stăpînul meu, ia-ți merinde pe trei zile, că prin pădure de-om merge, ne mănîncă lupii și urșii; de-om merge prin nori, ne mănîncă bălaurii, deci trebuie să mergem prin văzduh pe deasupra norilor. Și așa a făcut Cenușotca. De la o crîșmă, ce era aproape de pădure, și-a luat merinde, mîncare și băutură, să-i ajungă trei zile, apoi s-a urcat pe murguțul lui și hi la drum! Iar calul s-a avîntat cu el deasupra norilor, și a tot mers prin văzduh pînă au ajuns în țara de aramă. Acolo, la un pod de aramă, se coborî Cenușotca de pe cal, iar calul se dădu preste cap și se făcu un par de aramă. După ce mai întîi își scosese Cenușotca din urechea calului un rînd de haine de aramă și se îmbrăcase cu ele, apoi luă parul de-a umăr și merse mai departe pe jos, pînă ajunse la o fîntînă. La fîntînă șezu și poposi și prinse a mînca ceva din merindea ce o avea. Dar nu mult stătu acolea, că îndată veniră nește zîne după apă și văzîndu-l fugiră înapoi și spuseră stăpînei lor, că un voinic frumos, șede la fîntînă și mănîncă. Împărăteasa de aramă numaidecît se urcă într-o căruță de aramă cu patru cai de aramă, și porunci cocișului să o ducă la plimbare cătră fîntînă. Într-o minută a fost acolo, a luat pe Cenușotca lîngă ea și l-a dus la curțile ei, unde l-a ospătat crăiește, cu mîncări și băuturi scumpe. După ce se ospătară, zise Cenușotca: nu cumva e pe la dumneavoastră pasărea, care cînd cîntă domnii dorm? — Nu, voinice, zise împărăteasa, nu e la mine, că numai mai ieri alaltăieri am cinstit-o la soru-mea, care-i împărăteasă în țara de argint. — Atunci, zise Cenușotca, chiar acolo o să merg după ea. Acum se supără împărăteasa, îi păru rău că i-a spus, și prinse a-i zice: — Știu că nu-i mai abate altu pe la noi, că soru-mea e mai frumoasă și împărăția-i e mai bogată. Iar Cenușotca răspunse: — Nu te supăra, eu trebuie să merg pînă unde voi da de pasăre, dar să știi că de bună seamă pe aici voi veni cînd m-oi întoarce cătră casă. Apoi își luă rămas bun, și cu parul cel de aramă de-a umăr merse pînă nu mai zări curtea împărătesei; apoi dădu parul de trei ori preste cap și i se făcu iar cal și merse mai departe călare. Și se tot duse, se tot duse, pînă ajunse la un pod de argint. Aci intră în țara de argint. Aci iar a stat calul în loc și a zis: — Drag domnul meu, bagă-ți mîna în urechea mea și-ți scoate un rînd de haine de argint și eu m-oi face iară bîtă de argint și mă du de-a umăr pînă mai încolo, unde este o fîntînă, acolo apoi vom sta și vom poposi. Și așa făcu Cenușotca, scoase un rînd de haine de argint din urechea calului, le îmbrăcă și după ce calul se întoarse preste cap și se făcu bîtă, – luă bîta de-a umăr și merse pînă dete de o fîntînă, acolo se puse la umbră și prinse să amezeze. Nu mult stătu acolea, și numai ce văzu că vin nește zîne să ducă apă, și cum îl văzură, o tuliră înapoi la curțile crăiesei, că ele erau froiele ei, și-i spuseră, că uite la fîntînă poposește un voinic frumos tot în haine de argint. Cum auzi crăiasa, îndată porunci cocișului să prindă șase cai la un hinteu și porni la preumblare cătră fîntînă. Cînd văzu pe tînăr atît de frumos, îndată-i căzu drag la inimă și-l rugă să se suie și el cu ea în hinteu. El, din firea lui, bag seamă n-a fost tocmai gingaș de fete frumoase, n-a așteptat să-l cheme de două ori – vorba ăluia: dintr-o vorbă abia se-nmoaie, își luă bîta cea de argint și se sui în hinteu lîngă crăiasă. Și s-au dus tot povestind pînă au ajuns la curțile ei, iar acolo au intrat în lăuntru și s-au ospătat crăiește. După ce s-au ospătat, a spus Cenușotcă crăiesei că uite după ce umblă și de unde vine. Iar ea i-a spus că bucurosă i-ar da pasărea care cînd cîntă, domnii dorm, dar e la soru-sa cea mai mică, care-i împărăteasă în țara de aur. — Atunci trebuie dar să mă grăbesc pînă acolo, dar de voi putea-o căpăta, că altcum bietul tata numai se trudește, nici moare, nici trăește, că așa i-au ursit ursitoarele, că el n-a putea muri pînă va auzi glasul pasărei celei de aur, care cînd cîntă, domnii dorm. — O! Atunci știu că nu ne mai vedem, zise crăiasa, că soru-mea e mai frumoasă și mai bogată decît mine. — Ba de bună seamă pe aici voi veni, zise Cenușotca, apoi își luă rămas bun și bîta de-a umăr și se duse tot pe jos pînă ieși din oraș. Acolo iar dădu bățul de trei ori preste cap de se făcu cal, apoi se sui pe el și se duse ca gîndul, pînă ajunse la un pod de aur. Aci intrăm în țara de aur, stăpîne, zice calul, dă-te deci jos, scoate-ți din urechea mea un rînd de haine de aur, iar eu m-oi face un băț de aur, și mă ia de-a umăr și să mergem pînă mai încolo, unde este o fîntînă, acolo apoi vom poposi și va fi ce-a da Dumnezeu. Așa a făcut Cenușotca. Dar puțin se odihni, și numai văzu că se apropie nește zîne să ieie apă, dar cum îl zăriră, o tuliră în ruptul capului cătră casă și spuseră stăpînei lor, – care era chiar împărăteasa țărei de aur, – că uite ce voinic frumos zăriră poposind la fîntînă, din care pricină nici nu se apropiară să-și ia apă, ci să reîntoarseră cu vasele goale. Împărăteasa numaidecît porunci să-i prindă opt cai la hinteu să vază că cine cutează a intra în împărăția ei, fără știrea și învoirea ei? Trebuie să știm, că pînă într-acelea făptură bărbătească în țările acelea nu fusese. Dar nu doară de mînioasă că-i calcă voinicul țara a plecat ea, ci iac-așa, să vază cum îs voinicii. Deci numaidecît plecă. Curtenii gîndeau că ce o să facă cu străinul, care a cutezat a-i călca țara iac-așa fără știrea și învoirea ei. Cînd colo, preste vrun ceas, ce era să le vază ochii? Voinicul cel frumos în haine de aur și cu o bîtă de aur venea în hinteu lîngă împărăteasa! Și cum ajunge acasă, încep la ospăț și la trai bun, colea ca la împărați, trei zile și trei nopți au tot benchetuit, de era cît pe aci să uite Cenușotca, la ce venise atîta cale, de nu-i aducea aminte calul. Nici nu-i de altcum, nici o minune, că lîngă împărăteasa țării de aur fiind, nu stau bun că nu ți-ai uita și numele. Apoi el încă era doară voinic, nu sînge de broască! Dar după ce-i aduse murgul aminte, numaidecît zise cătră împărăteasa: înălțată împărăteasă și draga mea, noi ne ospătăm, dar nu mă mai întrebi, de ce am venit pe aici? Atunci împărăteasa se cam supără și zise rîzînd cu gura jumătate: — Dar nu pentru mine ai venit? Frumos de la tine, adecă tu mai ai pe cineva? Și totuși vii să mă amăgești! Acum văzu bietul Cenușotca, că rău începuse vorba, dar îndată-și trase seama și-i răspunse: Nu te supăra, lucrul stă așa și așa, eu la tine am venit să te pețesc să vii cu mine în țara noastră, dar să aduci apoi și pasărea cea de aur, care cînd cîntă, domnii dorm, că uite cum stă lucrul cu bietul tata. — Acum ne mai înțelegem, zise împărăteasa, acum veniși de acasă, dar mai înainte era cît pe aci să mă supăr pe tine. După aceea, cu puterea cea năzdrăvană a calului să adună toate avuțiile ei într-un măr de aur, ea îl pune în buzunar și pleacă cu Cenușotca și cu pasărea cătră țara lui. Dacă ajung în țara de argint, duc și pe crăiasa țărei de argint cu ei, după ce-i făcură și avuțiile ei într-un măr de argint și-l băgă ea în buzunar. Tot așa făcură și în țara de aramă, și se luară la drum. Cînd au ajuns la pădurea aceea, care-i despărțea de lumea asta, era greu să o treacă, că acum erau mai mulți, erau patru, și toți numai cu un cal, cu calul lui Cenușotca puteau trece, că prin pădure cale de căruță nu era, să poată merge tot cu hinteiele, cum veniră pînă aci. Dar ce să gîndește Cenușotca? Pasărea ouase patru ouă. Deci se pune și aruncă un ou de acelea jos, și din el, cum se sparge, se face o furcă de aur, cu caier de aur, cu 12 fuse de aur și cu un scaun de aur și torcea singură fire de aur; după aceea aruncă alt ou jos; din acesta se făcu un război de aur, cu fire de aur, cu fustei, brîgle, ițe, spată, tălpigi, suli cu toate de aur, care țesea singur pînză de aur. Apoi aruncă al treilea ou jos, și din el se făcu o masă, dar masa lungă și lată cît vedeai cu doi ochi, ba doară chiar trei ochi să fi avut și nu o puteai odată cuprinde cu ei, atît era de posnită, și încărcată cu feluri de mîncări și băuturi; în urmă aruncă oul al patrulea, și din acela ieși o mulțime de cătane cîtă frunză și iarbă, ba încă mai mult cu trei. Și se puseră cătanele la masa cea mare și mîncară și băură cătănește – și cine știe bea și mînca bine ca cătana? numai să aibă de unde! Și după ce se săturară, își aprinseră țigări și afumau cu ele ca turcii, apoi întrebară pe Cenușotca: — Drag domnuțul nostru, ce poruncă ne dai? — Să-mi faceți prin pădurea asta drum de țară, drum bătut, să putem trece omenește cu căruțele prin ea. Și cătanele se pun la lucru bărbătește: pădurea mare, dar și cătane erau atîta spuză, de tot cîte patru-cinci trebuiră să se pună la cîte un lemn să-l taie, că erau mai multe cătane decît lemne în pădure, că doară v-am spus că erau cîtă frunză și iarbă, ba încă mai mult cu trei. Apoi Cenușotca preface cătanele într-un ou de aur, masa în alt ou de aur, războiul în alt ou de aur și furca în alt ou de aur și toate le bagă în sîn, după aceea se pun în cele trei hinteie: el în hinteul cel de aur cu împărăteasa țerii de aur, și cu pasărea cea de aur și cu bîta cea de aur care era calul lui; după ei venea hinteul cel de argint, în el crăiasa țării de argint cu un măr de argint, în care-și avea bunătățile ei, și cu froiele ei, iar mai îndărăt era hinteul cel de aramă, unde era crăiasa țării de aramă, cu un măr de aramă, în care-i erau scumpeturile și cu froiele ei. Cînd ajung la crucile cele de drum, unde se despărțise Cenușotca de frații lui, opriră hinteiele în loc, iar Cenușotca le spuse fetelor să aștepte o leacă acolea cu trăsuri cu tot, că el are o leacă de treabă în satul vecin. Luă apoi bîta cea de aur și o învîrti de trei ori preste cap și se făcu un cal ca mai înainte, se urcă apoi pe el și într-o clipă fu la împăratul Roșu, unde erau frații lui închiși. Cînd să între în orașul împăratului Roșu, zise calul cătră Cenușotca: — Drag domnul meu, eu mă fac aci sub gardul ăsta o căpățînă de cal mort, iar tu du-te la curțile împăratului și te-a pune împăratul să-i joci fata, dar i-o joacă să fie jucată și să n-o lași din mînă, dacă ai apucat-o odată la joc, pînă s-a obosi și va cădea jos de oboseală; că de o lași, merge în altă casă și-și trage pe picior o păreche de păpuci îndrăciți, de cari are trei părechi și dacă-i îmbracă aceia, nu se mai obosește, ci te vei obosi tu și-i cădea în prinsoare, ca și frații tăi, că ei sînt acolo închiși. Așa și făcu Cenușotca. Merse la curtea împăratului Roșu, după ce calu-i se făcu o căpățînă de cal mort, și împăratul îl ospăta frumos, apoi-i spuse că cine vine la casa lui trebuie să joace cu fata lui un joc pînă s-a obosi; de s-a obosi fata mai întîi, jucătorul, o capătă de nevastă și jumătate împărăția de zestre; iar de s-a obosi el mai întîi, rămîne rob pe viață. — Bine, zise Cenușotca, și prinde a juca cu fata împăratului, dar juca colea de se clătinau podelele sub picioarele lor, dar să se obosească Cenușotca nici vorbă! Dar nu putură juca chiar mult, că fata împăratului Roșu începu a slăbi din picioare și se rugă de Cenușotca, să o lase o țîră pînă și-a trage alți păpuci, că aceștia o strîng de i-au amorțit toate degetele. Dar Cenușotca se făcu că n-aude cu acea ureche, ci tot juca pînă văzu numai că fata face spume la gură și cade ca moartă. Atunci zise împăratul Roșu: — Acum, dragul meu, dacă vrei o poți lua de nevastă și-ți dau jumătate împărăția zestre. Dar Cenușotca răspunse: — Eu ți-oi spune alta, cioplită cu dalta: să-mi dai înălțate împărate, frații să mergem acasă, că ne așteaptă tata. — Și cine-i tatăl tău, voinice? întreabă împăratul Roșu. — Împăratul Verde e tatăl meu. — Așa? moșul cel bătrîn? — Chiar el, înălțate împărate. — Apoi dar ți-i las, că doar de cumva îmi veți fi careva ginere! — Aceea nu o știu, răspunse Cenușotca, dar știu atîta, că fără ei nu plec, ci iari-ți iau fata la joc. — Ba decît să o mai joci, să-i stea moartea din aceea, mai bine-ți dau frații și du-te în știrea Domnului. Așadar și-a scos frații din robie și au plecat tustrei pînă au ieșit din oraș, acolo au dat cu picioarele în căpățîna cea de cal și odată a sărit un parip de-ți era mai mare dragul de el. Apoi Cenușotca scoase din urechia calului un rînd de haine de aramă și dădu fratelui celui mai mare, apoi scoase din ea un rînd de haine de argint și le dădu fratelui celui mijlociu, iar lui își scoase un rînd de haine de aur și se îmbrăcară tustrei și plecară bărbătește cătră crucile drumului, unde-și lăsase cătanele și averile și cele trei surori. Pe cale le spuse, ce aduce și cum, și că pasărea cea de aur, care o tot dorește tată-so, încă e la el. După ce ajunseră la locul cu norocul, traseră un ospăț numai cu ei, că numai aruncă un ou de cele de aur și jos îndată se întinseră mesele acolo în cîmp cu mîncări și cu băuturi de se săturară toți, cu cătane cu tot, și încă mai rămase destulă mîncare și băutură. Apoi ridică Cenușotca un corn de masă sus și iară se făcu ou de aur și-l băgă în sîn. Acum se pun la cale, fratele cel mai mic cu împărăteasa țării de aur în hinteul dinainte, fratele cel mijlociu cu crăiasa țării de argint în hinteul cel de argint în mijloc, fratele cel mai mare, cu împărăteasa țării de aramă în hinteul cel de aramă în urmă, și cătanele pe de amîndouă laturile hinteielor, în glidă (linie) și înapoia lor, de parcă nici o muscă n-ar fi lăsat să treacă pre hinteie. Cînd ajunseră la fîntînă aceea, unde se întîlniră mai întîi frații cînd plecară de acasă, se opri hinteul cel dinainte în loc și se coborî din el Cenușotca și zise cătră frați: — Nu vă coborîți să beți apă, că știți că aci ne întîlnirăm mai întîi, după ce plecarăm de acasă? Ceia gîndeai că s-au vorovit, un gînd aveau, să arunce pe fratele lor cel mai mic în fîntînă și ei să meargă acasă și să se laude la tată-so că ei sînt vitejii, care au făcut cîte și mai cîte, și unul din ei, pe care va cădea soartea să fie împărat, să ia pe nevasta frățîne-său de muiere, că era mai frumoasă și mai bogată, iar despre Cenușotca să zică că nici nu-l văzură. Deci cînd îi chemă să beie apă, îndată săriră din hinteauă și ziseră cătră cociși să mîne încet pînă în vîrful deluțului ce nu era mai departe ca de 2-3 pușcături, iar acolo să-i aștepte că ei pîn-acolo vor merge pe jos, deoarece au amorțit șezînd atîta. Hinteauele și cătanele merseră deci înainte, iar cei trei frați se puseră o leacă la umbra răchiții lîngă fîntînă, că era o căldură de stai să te topești, vedeți dumneavoastră, cum e în dricul verei. După ce se depărtară de o pușcătură bună hinteauele și cătanele, zise cel mai mic din frați: dar să bem, fraților, și să mergem să nu li se urască mireselor așteptîndu-ne. — Bine zici, răspunse cel mai mare, și se plecă să bea apă din fîntînă; după el bău cel mijlociu. Dar cînd să plece cel mai mic, își făcură hoții de frați semne din ochi, și unul îl prinse de un picior și altul de alt picior și huzdup cu el în fundul fîntînii cu capul în jos, apoi, după ce văzură că-i înnecat se duseră încet la drum sfătuindu-se ce să mințească mireselor, că uite un bălaur au ieșit din fîntînă și l-au tras după el și i s-a pierdut urma în apă. Dacă ajung la hinteauă acolo în vîrful deluțului, întrebară miresele: dar Alexandru unde e? Că așa-l chema pe Cenușotca. Iar frații ăști doi se arătară supărați de moarte și plîngeau, cu lacrămi de scroafă, cum să zice, și suspinînd spuneau că uite, cînd voiră să bea apă, odată ieși un balaur cu 12 capuri din fîntînă și pe Alexandru îl trase numaidecît acolo și i se pierdu urma, și voi să-i tragă și pe ei, dar ei de groază au fugit să nu pață și ei ca dulcele lor frate și să rămînă trei surori văduve de odată. Apoi mai ziseră cești doi frați blăstămați, că să fie ele bune să nu spună nimic bătrînului lor tată de întîmplare, fără să zică mai bine că nici nu l-au văzut, că numai va muri bietul moșneag de supărare. Foarte se întristară cătanele cînd auziră una ca asta, dar mai tare se întristară cele trei surori și le năpădi plînsul, iar mireasa lui Alexandru leșină de supărare. Nici nu plecară ei din loc pînă-și mai veni și ea în fire, de o mai mîngîiară că: să nu se supere din cale afară de rău, că așa i-a fost scrisă, că și ei sînt supărați, dar totuși să nu spună bătrînului tată nimic de întîmplarea asta nenorocită, că va fi cum va vrea Dumnezeu, și cîte și mai cîte îndrugară ei, numai să o mîngîie. Dar ea, parcă îi spunea cineva că nu-i după cum zic ăștia, nu se putu mîngîia, pînă nu băgă de seamă că și calul mirelui lipsește. Atunci își gîndi: din cît îs amîndoi, bun e Dumnezeu, trebuie să scape, chiar balaurul de i-ar fi dus. Apoi plecară încet cătră orașul lui Verde împărat. Cînd ajunseră în capătul orașului, fratele cel mai mare înșiră cătanele pe toate ulițele și le spune că pe nime călare să nu lase a intra în oraș fără de știrea lor, că de vor lăsa – moartea îi aștepta. Acum intrară în oraș și traseră chiar la curțile împăratului. El era acum și mai slab și mai neputincios. De abia aștepta să-și vadă feciorii, doară l-a strînge Dumnezeu din lume, că nici vedea, numai ca printr-o sită deasă, nici auzea, nici putea mînca, nici bea, nici dormi, fără era mai mult mort decît viu. Bucuria lui cînd își văzu feciorii și miresele lor, dar încă bucuria lui cînd îi spuseră că vin cu pasăre cu tot, că pasărea era la mireasa lui Alexandru. Acum se încinse o voie bună, de chiar uită bietul moșneag să mai întrebe și de feciorul cel mai mic, de Cenușotca. A doua zi duseră pasărea cea de aur în biserică și de abia așteptau să-i auză glasul; dar pace! ea tăcea supărată. Cercat-au fel și formă să o facă să cînte, dar ea sta numai supărată ca o porumbiță ce și-a pierdut soțul. Acum ce-i de făcut? Ce să facă cu ea ca să cînte? Moșneagul, împăratul Verde visează că pasărea nu va cînta, pînă la cununia zînei, care o aduse. A doua zi spune visul la feciori și la miresele lor. Feciorul cel mai mare de loc se scoală vitejește și zise: — Apoi dacă asta-i toată buba, eu mă cunun cu Aurica, că așa o chema pe mireasa lui Alexandru, iar pe cea mijlocie o chema Argintica și pe cea mai mare Arămica. Dar Aurica răspunse: — Atunci ne-om cununa, cînd mi-i face o furcă de aur, cu caier de aur și în caier 12 fuse de aur, care să toarcă singure fir de aur și lîngă furcă scaun de aur. — Asta-i altă căciulă, se gîndi moșneagul, iar feciorul cel mai mare, fălos cum era, numaidecît răspunde: în scurtă vreme o să le ai, și ieși să dea poruncă la meșterii din orașul lui ca să i le facă, dar toți se codeau și ziceau că una ca aceea nu se poate. Dar să mai vedem o leacă ce s-a întîmplat cu Alexandru, Cenușotca? După ce l-au aruncat frații în fîntînă, el s-a tot dus cu capul în jos odată pînă în fundul fîntînei, iar după ce s-a umflat de apă, apa iar l-a aruncat deasupra. Calul lui nu s-a mișcat de lîngă fîntînă pînă i s-a ivit stăpînul deasupra apei, atunci l-a pus o leacă pe iarbă pînă a ieșit apa din el, și iar l-a luat în dinți și s-a dus cu el pînă a ajuns într-o pădure mare, unde ședea fata pădurii. Cum îl văzu fata pădurii, îndată-l cunoscu, că doară aceea pe cine nu cunoaște? Și-l întrebă: Dar tu ce cauți pe aici? Iar calul îi răspunse: De ai făcut cuiva vrun bine, fă acuma și cu mine, uite dragul meu de stăpîn e mort, învie-mi-l, că trăind în lume da de-i avea și tu lipsă cîndva de mine. — Bucuros, zise fata pădurii și îndată aduse nește oloaie și-il unse, apoi l-a lovit cu trei nuiele de sînger și trei de înger, și s-a ridicat Cenușotca mai mîndru și mai frumos decît fusese. Vai, cum adormisem, zise Alexandru frecîndu-se la ochi și ridicîndu-se de jos. — Adormit, adormit, zise calul, că de nu eram eu cu domniaei (arătînd pe fata pădurei), dormeai pe vecie, că dragii de frații tăi te aruncară colo în fîntînă. Atunci își aduse Alexandru aminte ca prin vis de lucrul acela și zise apoi calului: — Dar acum ce-i de făcut? — Ce-i de făcut? Vom merge la curțile tatălui tău, că uite frate-tău cel mai mare vrea să se cunune cu de-a sila cu mireasa ta, cu Aurica. Auzind Alexandru vorbele acestea, sări ca mușcat de șarpe și strigă: — Adică de aceea m-au aruncat ei în fîntînă, ca să-mi ieie mireasa? Hai de grabă acasă. — O, ho! zise calul, în zădar ne-om grăbi cu urda în Turda și cu cașu-n Făgăraș! Toate și-au timpul lor. Lasă numai după mine, și n-avea nici o teamă! Îndată vom fi acolo. Acum ia-ți haine slabe, vechi, cîrpocite cum au ucenicii faurilor, dar vezi să nu pierzi ouăle cele de aur, că fără ele nu facem cea ispravă. Apoi dac-om ajunge aproape de oraș, eu m-oi face bîtă cum au vandralăii și tu mă ia în mînă și te du pănă-i ajunge lîngă curțile voastre și te bagă calfă la faurul curții, știi, care este în dereptul curților. Mai departe toate vor fi bune, dar nu cumva să spui faurului ori altcuiva că doară tu ești fecior de împărat; înțelesu-m-ai? — Înțeles, căluțul meu! — Apoi dacă m-ai înțeles încalecă pe mine, zi doamne ajută și te ține bine! Așa și făcură, și cît ai bate în pălmi, fură lîngă oraș. Acolo calul se dete preste cap și se făcu băț noduros, după cum vedem că poartă vandralăii, iar Alexandru Cenușotca se făcu un vandralău cu pinchelu în spate și merse ață la făuriștea din dosul curților împărătești, și cum văzu pe faur, cum îl cunoscu, dar faurul nu-l cunoscu pe el. Alexandru ca om de omenie dete vezi bine bună vremea și spuse faurului că uite el este calfă de faur și ar vrea să-și capete de lucru. — Tocmai bine-ai venit, voinice, zise faurul, că am lipsă de o calfă harnică, că tocmai acum nu știu ce m-oi face, că mi-a venit o poruncă aspră de la împărăție să fac o furcă de aur, cu caier de aur, cu scaun de aur și cu 12 fuse de aur, care să toarcă singure tot de aur; eu nu pot face un lucru ca acela, dar dacă tu te legi că-l vei face, bună plată capeți de la mine, dar mai bună de la împăratul. — O! numai atîta cere? acesta nu-i cel lucru mare, răspunse Alexandru, las’ pe mine că-l voi face eu. Bucuria faurului! nu știa cum să omenească mai bine pe Alexandru ca să-l scoată din năcaz. Și drept e, că îndată ce se ospătară oleacă, merseră în făuriște și Alexandru prinse să pilească un fier ruginit, iar pînă merse faurul după ceva pînă afară, scoase un ou de aur din sîn și dădu cu el de pămînt, iar din ou ieși furca de aur, cu fuse, cu caier și un scaun, și fusele torceau fir de aur întocmai după cum dăduse feciorul împăratului porunca. Cînd intră faurul în făuriște, toate erau gata ca din poveste, și nu se putea destul mira cum le-a putut face calfa atît de minunate și în așa scurt timp, și dintr-o bucată de fier ruginit. Destul că le duse faurul la curtea împăratului, iar împăratul și feciorii și miresele se bucurară foarte, cu deosebire feciorul cel mai mare și Aurica; el se bucura fiindcă credea că Aurica va fi muierea lui, iar ea se bucura fiindcă vedea că mirele ei trăiește și nu poate fi departe de ea. Acum feciorul cel mai mare al împăratului zise: — Vezi, Aurică dragă, eu am făcut ce mi-ai poruncit tu, acum hai să ne cununăm. Dar Aurica răspunse: — Încă nu! Ce să fac eu cu firul ăst de aur, dacă n-am și un război de aur, care să țeasă singur pînză de aur; pînă nu mi-l aduci și pe acela, nu mă cunun cu tine. Acum iar dete feciorul împăratului poruncă la toți meșterii din orașul lor ca să-i facă un război de aur. Năcazul meșterilor, dar cu deosebire al faurului din dosul curței împărătești, că acum feciorul împăratului sta narmă pe el că cum a făcut furca, trebuie că poate face și războiul, numai de va voi; iar de nu ar voi, îi taie capul ca la un pui de găină. Văzînd Alexandru pe faur necăjit, îl întrebă: dar ce năcaz ai, stăpîne? — D-apoi uite, dragul meu, n-am scăpat bine dintr-un năcaz și dau în altul. De abia am dus furca cea de aur, și mi-a și dat în poruncă că să-i fac un război de aur, cu tot ce se ține de el de aur, care să țeasă singur pînză de aur, iar lucrul acesta om pămîntean nu-i modru să-l poată face, și de nu l-oi face, mi-a spus oarzin că-mi taie capul ca la un pui de găină! — Nu te teme, stăpîne, că nu ți l-a tăia, pînă trăiesc eu, zise Alexandru, și intră numaidecît în făuriște și prinse iar a pili la un fier ruginit. Acum faurul se uita tot la el să vază ce face, cum drege, de-i ies din mîni lucruri atît de minunate. Dar odată trebui să intre faurul în casă, te miri după ce, și pînă se întoarse, războiul fu gata, întreg întreguț din aur, cu tălpi, cu suli, cu brîgle, cu ițe, cu tălpigi, cu spată, cu thiară, cu suveică, cu tindeică, cu sucală de aur, și țesea singur pînză de aur. Cînd văzu faurul lucrul acesta, înlemni de bucurie și de mirare. Văzu el că calfa lui e un viteaz mare. Deci îi mulțămi frumos și apoi luă războiul să meargă cu el la curtea împărătească. Dar singur nu putu, că războiul era mare și greu, deci zise cătră calfă să-i ajute să-l ducă. Și-l ajută Alexandru, faurul prinse de sulul dinainte, iar Alexandru de sulul dinapoi. Cînd intrară în curte, zise feciorul împăratului: — Na, vezi că l-ai făcut întocmai după cum ți-am dat poruncă; de ce te codeai dar? — Iar faurul răspunse: — Nu mă codeam, luminate prințule, dar nici că-l făceam de nu-mi trimitea Dumnezeu calfa asta bună; el a făcut și furca și războiul, că eu de cînd sînt, nici n-am văzut de acestea, necum să fi făcut. Atunci Aurica se apropie de calfă, și cu toate că era tot cănit cu cărbuni ca faurii, cunoscu că el este Alexandru: deci nu se putu răbda să nu-i sară în grumazi, și sărutîndu-l îi zise plîngînd de bucurie: — Vai, tu ești, Alexandre?! — Eu, Aurică, zise Alexandru, sărutînd-o și el cu dulce. Atunci frații lui Alexandru prinseră a tremura, dar Alexandru, suflet de om bun, le zise: — Nu aveți nici o frică: așa a fost să se întîmple, că din veci, e zicala aceea: fă bine și așteaptă rău! Acum gătiți-vă de nuntă, aveți fiecare mireasa, eu încă am pe a mea; îndată vin și eu gata de nuntă. Apoi Alexandru se coborî cu faurul în făuriște, se spălă frumos, apoi își luă bîta cea noduroasă și ieși afară și o învîrti de trei ori preste cap și-i se făcu cal năzdrăvan numai ca el, apoi își băgă mîna în urechea calului și scoase de acolo hainele cele de aur și se avîntă pe cal. Atunci văzu faurul, ce calfă avusese și prinse a se ruga de iertare. Dar Alexandru zise: — N-ai să te rogi de iertare, om bun și de omenie; tu vei fi mai mare preste bunurile mele. Apoi se duse Alexandru la curte. Acolo toți erau gata la nuntă: fratele cel mai mare cu mireasa lui, amîndoi în haine de aramă, cel mijlociu cu mireasa lui, amîndoi în haine de argint, iar el, Alexandru Cenușotca, cu Aurica lui, în haine de aur. Cînd intrară toți în biserică și prinse popa a-i cununa, pasărea prinse a cînta, dar așa cîntă, de toți domnii adormiră, iar împăratul Verde, moșneagul, adormi somnul de veci. După ce se sfîrși cununia, ieșiră afară și îngropară pe bătrînul, apoi întinse Alexandru masa lui cea minunată și se ospătară toți oamenii cîți se aflau atunci în oraș, cu răi cu buni, cu avuți cu săraci, cu tineri cu bătrîni, că era ospăț și comândare totodată. Dup-aceea rămase Alexandru Cenușotca împărat în locul tătîne-său, iar pe frații lui îi făcu ghinărări preste armăzi, – și de n-au murit – și astăzi trăiesc. Iar eu m-am suit pe-o șea – și v-o spusei așa; șeaua fu cam ruginoasă și povestea mincinoasă!


content:
A fost ce a fost... A fost un împărat, – căci ce vreți, – poveste fără-mpărat, pomană fără popă, tîrg fără țigani poate-se? Și împăratul acela avea o grădină de parcă nici raiul nu era mai rai decît ea. Plină de pomi, plină de flori, plină de pasări și de mîndrenii, iar chiar în mijlocul grădinei o fîntînă de lapte dulce. Nici că se mai afla pe podul pămîntului fîntînă scumpă ca aceea. Dar nime nu era iertat să ieie lapte dintr-însa, nici chiar pentru curtea împărătească, căci așa dedese împăratul poruncă. Și de ce poruncise el așa? El va fi știut, destul că păzitori erau acolo zi și noapte, ca nici pasăre măiastră să nu se apropie de ea. Într-o dimineață vin păzitorii înaintea feței luminatului împărat și zic: — Înălțate împărate! De cînd străjuim la fîntînă, încă pățanie ca cea de astă noapte nu ne-a mai păscut; colo cătră miezul nopții era lună de se vedea ca ziua, cînd numai auzim ceva lipocind în fîntînă. Mergem mai aproape, – adică un om străin se scălda acolo și se zvîrgolea în lapte de săreau stropii cît colo din fîntînă. Dacă am zis să iasă, el a rîs de noi; iar cînd a văzut că întindem puștile cătră el să-l pușcăm, știuldic! în fundul fîntînei, și nu l-am mai văzut. Împăratul s-a supărat de vestea asta și a pus păzitori și mai mulți, dar în zadar, că din ora cînd s-a arătat mai întîi, în toată noaptea venea de se scălda și cînd păzitorii dau să-l prindă ori să-l puște, se știuldica în fundul fîntînei și atîta-l vedeau pînă în altă noapte. Se luase împăratul pe gînduri: ce ar fi de făcut? Trimis-a cărți în toate părți și răvașe prin orașe, că cine s-a afla să prindă și să scoată din fîntîna cea de lapte dulce, viu sau mort, pe cel ce cutează a se scălda acolo, va căpăta mare cinste, avere și boierie. Și cercatu-și-au norocul sute și mii de voinici, dar după ce străjuiau două-trei nopți și vedeau că nu pot, se duceau de unde au venit cu buzele umflate. Împăratul nu mai putea de mînie, cum de nu se afla în toată împărăția lui un singur voinic, care să-i împlinească porunca pe pont. Amu și-a fost și luat mandatul și sta îngîndurat și crîșnea în dinți de mînie, cum de în fîntîna lui să cuteze cineva a se scălda fără voia lui, și ca împărat el să nu aibă putere a-l opri?! Dar cînd era mai îngîndurat, iată că-i vine înainte un opșitar bătrîn și-i zice: — Înălțate împărate, patruzeci și cinci de ani te-am slujit cu credință, în slujbă împărătească vreau să și mor; lasă-mă să-mi cerc norocul, da de voi putea pune mîna pe pîrlitul ăla, ce face atîta necaz măriei-tale. — Da du-te în treaba-ți, vîj nebun, îi zice împăratul; tu vei face ceva ispravă, cînd voinici ca zmeii au luat frunza în buză de la fîntînă, de groaza mișelului aceluia, ce-mi cernește zilele cu nerușinatele lui cutezări! Mai bine îți vezi de bătrînețe, nu mai încerca vitejii voinicești! Dar opșitarul nu se dă dus, ci stăruiește că numai să-l lase și să-l lase să străjuiască și el barem o noapte, să vază ce n-a mai văzut. — Bine, îi zice împăratul, dar să știi vîjule, că de nu-mi faci ispravă, – cu capul plătești nebunia. — Așa să fie, înălțate împărate! Și intră moșneagul în grădină, și cît ținu ziulița se înholbă la cele mîndrenii, ce numai în grădini împărătești să pot vedea; de ici luă moșneagul o prună, de colea un strugure, de din colo o piersecă, ba trecînd printre flori nu se putu răbda să nu-și pună chiar o ruje în pălărie; ce vreți? se simțea chiar în rai! Dar cînd se apropie seara, și zise: Amu-i amu! Iar după ce înseră bine, se puse pe gardina fîntînei și se uită tot în fîntînă pînă colo cătră miezul nopții, cînd auzi numai vîjîind laptele și ivindu-se bulbuci pe deasupra lui, iar din bulbuci ieși un moșneag alb ca omătul. Atunci opșitarul știuldic! se aruncă în fîntînă și prinde pe moșneagul de cap. Se încinse o luptă între moșnegi: unul vrea să se cufunde, altul să iasă, dar nici unul nu se lăsa de celălalt de gîndeai că-s chiar legați deolaltă. Se zvîrcoliră ei cît se mai zvîrcoliră, iar de la o vreme moșneagului celui străin începură a-i slăbi puterile, iar opșitarul îl ținea cătunește și nu-l slăbea din tuși pe după cap, pînă îl scoase din fîntînă. — Lasă-mă, creștine, să te ție Dumnezeu, că-ți dau averi cîte vrei, numai mă lasă, te fac bun bunilor. — Vezi bine că te-oi lăsa?! numai atîta mi-ar trebui să calc porunca înălțatului împărat acum la bătrînețe; hai în sus la împăratul! Să fi văzut zvîrcolituri și trăsături de la moșnegii aceia; unul nu se da, altul nu se lăsa, pînă în urmă opșitariul mi-ți trînti pe moșneagul cel străin, mi-ți-l înhămă de guler și hai cu el pe trepte în sus la împăratul. Împăratul dormea dus, că era ostenit, și afară de aceea amu era tîrziu după miezul nopții. Opșitariul însă bătu cu pumnul în ușă pînă se deșteptă. — Da cine-mi bate în uși pe vremea asta? — Eu, înălțate împărate, îți aduc pe jupînul, care cutează a se scălda în fîntîna cea cu lapte dulce. Împăratul nu credea dar totuși fiindcă somnul i se spăriase, se sculă și deschise ușa. Adică numai un șiroi de lapte era după moșnegi, și unde stătuse la ușă gîndeai că un ciubăr de lapte ai vărsat pe jos. — Aha! Tu ești, jupîne? Cine ești tu? și cum cutezi a te scălda în fîntîna mea? — Eu, înălțate împărate, sînt „Tata florilor”. Fîntîna asta eu am făcut-o cu mînile mele amu-s patru sute de ani și am stăpînit-o pînă cînd moșul măriei tale făcu în livadea mea curțile astea și-mi îngrădi livadea mea de făcu grădină domnească din ea. De atunci rar m-am arătat că era om aprig și moșul și tatăl măriei tale. Dar după ce ai rămas Dumneata împărat, am gîndit că ești mai milostiv și nu mă vei alunga cu puterea din fîntînă, care eu cu mînile mele am clădit-o. — Tanda-Manda, zice împăratul, ce e al meu, e al meu; ce e al altuia, încă să fie al meu, așa cer eu, și așa cere dreptatea! Aruncați-l colo în temniță și încuiați ușa bine. Așa s-a și întîmplat. Au încuiat pe Tata florilor într-o casă mică cu păreți groși de piatră și cu grătare la fereastră – că numai o fereastră avea temnița aceea, și și aceea foarte mică. Acolo se chinui Tata florilor multă vreme pînă să-i umble judecățile, iar din judecată cine știe ce i-a ieși; unde chiar împăratul e pîrîtorul și tot el și judecătorul, ceva bine știa că nu-l așteaptă. Opșitariul însă s-a îmbogățit cumplit din darurile împărătesei. Avea însă împăratul un pruncuț, numai unul, ca de 5-6 ani, și-l ținea ca pe apă puțină, că doară era de împărat și era să urmeze după tatăl său în domnie. Odată jucîndu-se băiatul pe la ferestruica casei, unde era închis Tata florilor, vede pe moșneagul jucîndu-se cu două mere de aur. Și i se făcu lăcomie băiatului să aibă și el batăr unul. Deci, cam rușinos și cu glas rugător, zise cătră Tata florilor: — Moșule, dă-mi mie un măr de acelea mîndre să mă joc cu el. — Bucuros ți le dau, puiul moșului, și amîndouă și alte jucării și bunătăți îți mai dau, de mă vei slobozi tu afară din temniță, că vai rău e aicea, puiucule! — D-apoi cum să te slobod, moșule, că doar cheile-s la mama la brîu? — O, fătul meu, joacă-te tu pe lîngă mumă-ta, zi să te peptene, și cînd n-a băga de seamă ia-i cheile de la brîu și te fîștică la mine, deschide ușa, și capeți merele amîndouă și încă alte jucării și bunătăți. Copilul, ca copiii, ca să capete merele cele de aur și încă te miră ce jucării frumoase, făcu ce făcu și pili cheile de la brîul mumă-sa, se duse la ușa robului, o descuie, slobozi pe moșneagul, iar acela-i dădu merele și-i spuse, că oricînd, orice lipsă va avea și orice necaz, să-și aducă numai aminte de Tata florilor. Apoi închise ușa frumos, dădu cheile la prunc să le pună de unde le-a luat, și se făcu nevăzut. Pruncul, nu-i vorbă, făcu ce făcu și puse iar cheile la brîul mumă-sa, apoi merse în grădină să se joace cu merele cele de aur. Nu mult după aceea nimeri acasă și împăratul, că fusese dus în satul vecin, te miri după ce, poate la moară, poate după bucate împrumut. Și cum veni, cea dintîi vorbă-i fu: Ce face Tata florilor? — D-apoi cine-i mai are grija, acolo va fi, că știu că nu-l vor fi mîncat șoarecii, răspunse împărăteasa, uitîndu-se la cheile de la brîu. Dar împăratul voia să știe anume, ce-i face robul? Deci merse pînă la grătarele ferestrei, se uită înlăuntru, moșneag nu-i! Căută ușa – aceea era încuiată ca de frica tîlharilor. Hm! își gîndi, oare ce lucru poate să fie? Slobozitu-l-a cineva? Ieșit-a el cumva cu ceva năzdrăvănie, ori că doarme într-un unghiu de nu-l pot vedea? Merge deci iute înlăuntru, aduce cheile, deschide, intră, se uită – nu-i, și pace. Acum îl înfoie mînia și unde nu începe a sudui și a blăstăma, că era iute la fire de para focului. Toți curtenii se adunară în larma lui și stau numai spăriați oare ce are împăratul! — Care a cutezat de a dat drumul la mișelul de rob? Numaidecît să-mi spuneți, că de nu, pe toți vă spînzur! Curtenii stau încremeniți, nu gremujda nici unul nici mac, numai se uitau unul la altul spăriați. — Nu-mi dați nici un răspuns? Las’ că aflu eu îndată! Într-aceea zări merele cele de aur la prunc și numaidecît îl săgetă ca cu un cuțit prin inimă, că numai el a făcut lucrul acela. Apoi îl cheamă mai aproape și-i zise răstit: — De unde ai tu merele acelea? — De la moșul, care era închis colea. — Și unde-i el amu? — D-apoi s-a dus, dacă i-am deschis ușa. — Așa? adică tu ai făcut mișelia asta? Las’ că te învăț eu omenie! Și dă să prindă pe copil de ureche, dar el țivli una ca un cățel, iar împărăteasa – ca mamele – se repezi, iute, luă copilul și-l ascunse în poală, de nu-l putu prinde împăratul. Ei, dar și împăratul într-o bobotă, adună miniștrii și judecătorii, să judece, de ce-i vrednic copilul, căci a făcut un lucru ca ăsta? Sfetnicii judecară: unul să-l puște, altul să-l spînzure, altul să robească el în locul moșneagului; dar un sfetnic mai bătrîn, opșitarul cela, ce scosese pe Tata florilor din fîntînă, zise așa: — Măria ta înălțate împărate, și cinstiți boieri de cinste și de omenie! Nu-l putem nici pușca, nici spînzura și nici închide, că-i sînge împărătesc; nepedepsit încă nu poate rămîne, că așa cere dreptatea. Dar eu socot, că numai cu voia și știrea lui Dumnezeu s-a întîmplat ce s-a întîmplat. Drept aceea de mă veți asculta – bine, de unde nu – iară bine, eu aș gîndi la gîndul meu și după priceperea mea, că copilul să-l sui în căruță și să-l trimitem pînă la mijlocul pădurei celei mari de stejar, acolo apoi să-l dăm jos și căruța să vină goală acasă. De va fi rînduit de Dumnezeu să trăiască și să fie împărat, te miri pe ce cale l-a scoate de acolo și l-a sui la cinstea ce i se cade; de unde nu, fie voia Domnului. — Bine grăiești; ziseră atunci ceilalți sfetnici, așa să fie! — Așa să rămîie! zise împăratul, și numaidecît porunci unui fecior să prindă caii la căruță, să pună bani, haine și merinde pentru copil, ca să aibă pe mai multă vreme și apoi să plece cu copilul la pădurea cutare, unde să-l lase cu hainele, cu banii și cu merindea, iar el cu căruța să întoarne numaidecît acasă. Așa s-a și întîmplat. Preste un ceas de vreme căruța ieșia durăind din curtea împăratului, iar împărăteasa rămase bocindu-se morțește, și frecîndu-și mînile și smulgîndu-și părul de pe cap de jele și de supărare după puiul mamii. După ce ajunse feciorul în mijlocul pădurii, făcu după cum i-a fost poruncit împăratul, iar copilul rămase și el bocindu-se de frică și de supărare, cînd se văzu numai singur om într-un codru întunecos. Dar de la o vreme îi întări Dumnezeu firea, se puse și mîncă bine, să mai jucă singur, mai cercă pușca – că și arme-i pusese tată-său, destul că-i peri urîtul. De la o vreme se dedase de nici nu gîndea la oameni, toată ziua umbla și hăulea prin cea secreată de pădure, iar seara trăgea la un copaci mare scorburos, unde-și avea hainele, banii și merindea. De-i era frig – făcea foc, că doară nu ducea lipsă de lemne. Și creștea băiatul, dar creștea ca din apă, într-o zi ca altul într-un an, într-o săptămînă, ca altul în zece ani. Cît va fi stat el p-acolo, cine mai știe, destul că s-a trezit melenaș, de nu-i mai erau bune hainele, că-i erau prea mici. Se apropia și iarna. Deci gîndi: ce pot, iau cu mine; ce nu, las aci, și plec tot după nas, și trebuie să ajung eu undeva, că doar numai nu va fi pădurea asta chiar pînă la capătul lumii, să nu-i mai dau de margini; ce a fi – a fi, de stat nu mai stau, că mă apucă iarna. Haine n-am, mîncarea i pe ciuntate, ba poate da și vrun urs de mine, apoi ține-te băiete! Și zicînd el așa, într-o bună dimineață, mi se culese de pe aci, și dus a fost pînă în ziua de azi. Cît s-a fi tot dus, cine mai știe, destul că odată se vede scăpat din codru, iar înainte, pe o cîmpie lată, vede strălucind niște turnuri de biserici. Acolo-i vrun oraș – gîndi el, acolo mă trag! Și s-a tot dus pîn-a ajuns în orașul acela! adică acolo ședea împăratul Verde. Și merge el ață la curțile împăratului și se îmbie slugă. Împăratul, cum să nu-l primească, văzîndu-l așa tînăr și așa frumos! Dar fiind că era numai ca o canură de gingaș și de cruduț, porunci altor slujitori să nu-l pună la lucruri grele. Ți-ai găsit-o! Chiar slugile cele bătrîne și încînite să cruțe pe unul mai tinerel și mai nepriceput! Ba dimpotrivă, tot la lucrurile cele mai grele îl punea. Și făcea bietul copilandru ce putea și împlinea slujba fără sminteală. Dar cînd a fost pe la Bobotează, de umbla popa cu crucea, era un ger de crăpau lemnele de frig, și omătul era de un stat de om mare. Și ce fac slugile cele bătrîne chiar atunci? Fiindcă vedeau că împăratul și împărăteasa și fata împăratului părtineau pe sluguță, se pun și mințesc împăratului, că sluguța s-ar fi lăudat că el e în stare să aducă un loitrar de trifoi verde pe seama cailor celor de parade. Împăratul, cam fuicaș cum era cîte odată, crede, și poruncește că de loc să meargă să aducă un loitrar de trifoi verde, ca de unde nu, – nu-i bine de el. În zădar zicea bietul cotîngan, că nu s-a lăudat, în zadar arăta că pămîntul e înghețat și plin de omăt, împăratul sta narnă să plece. Ce să facă dară? Înhămă doi cai la o sanie mare cu șireglă ca de adus nutreț și plecă într-o doară, nici el nu știa unde. Caii fugeau de gîndeai că rod pămîntul, vîntul fluiera pe la urechi de gîndeai că te-a lua de unde stai, iar el sta țeapăn ținînd hățurile în mînă. După ce ieși din oraș, își aduse aminte de Tata florilor și se gîndi: De nu făceam eu nebunia să-l slobod din temniță, nu trebuia să zgriburesc buigăt de cap prin gerul acesta; și încă cine știe, ce mă mai așteaptă? — Așteaptă-te la bine, puiul moșului, zise atunci Tata florilor, care din chiar senin era lîngă el în sanie. Ian lasă hățurile la mine! Și lasă feciorul hățurile la moșneag, și acela numai odată pișcă cu zbiciul, și – ce erau îndrăciți caii pînă aci, de deabia-i putuse ținea meleanul, amu zburau, nu altmintrelea, și într-o clipă erau cu sania pe sub nori, și cînd se sloboziră jos, erau într-o grădină verde, cu pomi verzi, cu paseri fel de fel, erau într-o grădină ca în dricul verei, care-i mai frumoasă. Tata florilor poruncește unui slujitor să încarce sania de trifoi verde, iar el purtă pe melean prin mîndrenia grădinei. Pe un pom văzu el 12 paseri, care de care mai mîndră, toate în pene deosebite, cît nu sămăna una cu alta. — Ce paseri mîndre! zise flăcăul. — Acestea-s cele 12 fete ale mele; ele sînt zîne, fătul meu. Atunci una se dă preste cap din pom și cade jos ca fată minunat de frumoasă. Asta era Ileana Cosînzeana. Și întreabă lingușindu-se pe lîngă bătrînul: — Ce ne-ai adus tătucă? Iar bătrînul se uită acru la ea și-i zise: — Ogoi-te, că vezi că am lucru cu dumnealui. Ileana s-a rușinat și a dat fuga de acolea de i-a căzut un păpuc. Feciorul iute s-a plecat și a luat păpucul și l-a băgat în sîn. Într-aceea trifoiul fu încărcat pe sanie, și feciorul se sui sus, și mulțămind moșneagului zise: — Hi, cai! Și caii zburară pe drumul știut pînă la curțile împăratului verde. — Na vezi, înălțate împărate, că drept am avut, zic slugile cele bătrîne mirîndu-se de ceea ce le văd ochii; doară ți-am fost spus noi că se codește de la lucru, dar dacă-l ia omul o țîră la poruncă cătunească, apoi face cînele. Împăratul era voios că i s-a împlinit porunca, și și porunci să dea cailor celor de parade trifoi verde. Adică aceia cum prinseră a mînca, tot năpîrliră și căpătară păr galben de aur. Toți se minunară de ce le văd ochii. Copilandrul, ducînd un braț de lemne în casa fetei împăratului, scapă păpucul din sîn și cum îl scapă, îl vede fata împăratului și să repede de-l ridică. Mult se miră de mîndrenia aceea de păpuc, că încă așa păpuc nu-i văzură ochii. Și de loc desculță unul de ai ei și dă să tragă pe picior ăst căzut de la slugă. Adică sta ca scris pe picioruțul ei! Bucuria fetei că i se vîjește, dar bucuria scurtă, că numai cu unul ce să facă? Din minuta aceea începu fata a fi supărată, dar grozav de supărată – să nu poată ea avea o pereche de papuci pe plăcere, ea, fată de împărat, singură la părinți, să aibă un singur papuc după plăcere, iar perechea să nu-i capete! Era, știți dumneavoastră, ca fetele, zglobie și întrecută, și amu căci nu avea soț la papucul acela, gîndeai că nu știe ce ar face de supărare. Părinții ei îi vedeau supărarea, o întrebau, ce are de-i așa mîhnită? Ea la început zicea să-i dea pace, iar după ce o mai necăjiră cu întrebările, le spuse tot plîngînd, că uite ce papuc frumos a căzut de la sluguță din sîn, cînd îi ducea lemne în casă, că i se vîjește minunat de bine, dar n-are pereche la el. Slugile cele bătrîne cum auziră, se bucurară că mai pot face bucluce sluguței, deci ziseră fetei: — Nu fi îngrijată, stăpîna noastră, că sluguța s-a lăudat că el poate să aducă și celălalt papuc, numai să-i poruncească înălțatul împărat; că cum a adus el trifoi verde în miez de iarnă, și păpucul l-a aduce. Împăratul numaidecît cheamă pe sluguță înainte și-i porunci aspru: — Tu mișelule și ștrengariule, numaidecît să mergi să aduci soțul păpucului ăstuia, ori de ce l-ai adus și pe acesta? — Dracul m-a pus – gîndi sluguța în gîndul lui – să ridic papucul acela de jos și să-l ascund! Dar tot Tata florilor e de vină, că de nu-l slobozeam din temniță, eu nu pățeam ce pățesc. Apoi se rugă de împăratul, să nu-l asuprească cu porunci așa grele; dar împăratul știa una și bună: ori papuc, ori capul! Ce să facă bietul fecior? Prinde iar caii la sanie și pleacă pe drumul unde se întîlnise cu Tata florilor, tot gîndindu-se: Doamne, Doamne, scoate-mi-l în cale. Și în adevăr numai să trezi cu moșneagul în sanie lîngă el. — Dar ce ai pățit iară? Parcă iară te-a plouat? — Lasă-mă, moșule, că din pricina dumitale uite ce pățesc! — Așa-ți trebuie, dacă umbli după papuci fetești! Dar nu te supăra nimic, că aicea e și celălalt. Du-te acasă și-l dă stăpînei tale, să nu se mai scîncească atîta. E cam întrecută dumneaei, dar n-ai ce face, e fată de împărat și pace! Dacă te vei ști purta, încă are să fie a ta, numai bagă de seamă: ea are patru semne, pe care numai ea și părinții ei le știu: în genunchi are luceferii, în spate luna și în piept soarele. Împăratul numai după acela va mărita-o, care i-a ști spune semnele. Amu vede-vei tu, ce mai ai de făcut. De mine nu mai cred să ai lipsă; dacă însă totuși vei avea, – adu-ți aminte de mine, barem la nunta ta. Zicînd Tata florilor vorbele acestea, se făcu nevăzut. Feciorul se întoarse de unde plecase și pe seară fu la curțile împăratului cu papucul. Bucuria fetei era amu fără margini, nu știa ce să facă de făloasă și de voioasă. Apoi cum e obiceiul în cîșlegi, la fetele fecioare le îmblă pețitori, ba unele se și mărită de le cade orînda; așa se întîmplă și acolo. Începură a veni feciori de crai și de împărați din țările vecine, care de care mai sfătos și mai nialcoș, dar – după ce-i întreba împăratul de semnele fetei – toți se duceau cu buzele drîmboiate. Mersese vestea și povestea de ceea ce pățeau pețitorii fetei împăratului. Postul Paștilor se apropia, pînă în săptămîna albă mai erau numai două săptămîni, adică, cum numărăm noi, din cîșlegi erau numai trei cu a brînzii, și pețitorii nu se mai arătau. Slugile cele bătrîne încă auziseră ce-i pricina de nu-și poate împăratul mărita fata, deci se gîndesc: hai să mai facem un bucluc sluguței ăstuia, că prea e în dragul stăpînilor, mai ales de cînd a adus și ruptura aceea de papuc. Iar alții mai fricoși ziceau: ba să ne ogoim noi locului, că pîrdalnicul încă poate să ghicească și să ne ajungă stăpîn, atunci vai de pielea noastră. Dar cei mai sfătoși și mai cărpănoși la inimă nu se ogoiară, ci merseră ață la împăratul în casă: — Înălțate împărate, uite sluguța s-a lăudat că el știe ce semne are stăpîna cea tînără, fiica înălțatului împărat. Împăratul zise: — Hm! nu zic ba! că minunate lucruri a făcut, nu ca voi! Iar fata împăratului se gîndi: Dă Doamne să gîcească; ba parcă-i părea rău că nu i-a spus ea, dar amu era prea tîrziu, că împăratul și porunci să-l cheme înlăuntru. După ce se înfățișă, îl întrebă împăratul: — Drept e că te-ai lăudat că tu știi ce semne are fata noastră? Iar feciorul răspunse: — De lăudat nu m-am lăudat, că flecărie de gură n-am fost niciodată, că doară-s copil de împărat și eu, nu-s fiecine, pentru că mă vedeți în starea asta slabă de slugă; dar dacă chiar voiți să știți, iată vă spun: domniaei are în genunchi luceferii, în spate luna și în piept soarele. — Brava! răspunse împăratul, iară curtenii se uitau numai unii la alții mirîndu-se: de unde știe el toate, că-i numai de ieri de alaltăieri la curte, și ei să nu știe, deși unii erau la curte de cînd fata era copilă în leagăn. Împăratul apoi porunci de dezbrăcară pe slugă de hainele cele slabe și-l îmbrăcară în haine scumpe crăiești, apoi să fii fecior! Făt-Frumos din poveste era parcă numai ciuf pe lîngă el. Fata gîndeai că l-a sorbi cu ochii, iar împăratul și împărăteasa îl purtau ca pe pălmi, nu cumva să se ducă la aceea, de la care adusese papucii. În ziua aceea și veni popa de-i logodi, apoi trimise soli după cuscrul său, după împăratul Galbin, să vină la nuntă. Iar acela veni cu împărăteasa, și după ce-și văzură feciorul atît de frumos și de voinic și ajuns la așa mare cinste, plîngeau de bucurie ca doi copii. Apoi se făcu nunta, nuntă mare ca la împărați. Mirele cheamă la nuntă și pe Tata florilor. Iar acela veni și nime nu-l cunoscu, cine e și de unde e? Iar mirele văzînd că toți ar dori să știe cine-i moșneagul, îi închină un pahar de vin și zise: — Să trăiești, moșule, că de nu erai dumneata, nu știu zău de era și nunta asta ori ba? De azi încolo te poți scălda cît vei vrea în fîntîna tatii cea de lapte dulce, că știu că nu te-a mai opri! — Să fie într-un ceas bun și cu noroc! zise moșneagul, dar din partea aceea fii liniștit, că am grijit eu ca om pămîntean, să nu mă mai alunge din fîntîna mea, tocmai mai înainte am dus-o la mine în grădină! Cînd gătă vorba, bău un pahar de vin, inturnă păharul cu fundu-n sus și – mai ia-l de ai de unde! — Doară n-a fost acesta Tata florilor? întreabă socrul cel mare. — Ba chiar el tată! răspunse mirele. — Vai, ucigă-l toaca, da frumos vîj. — Știam eu, zise fălos socrul mic, că de nu l-a cunoaște ginere-meu, nime nu-l cunoaște! — Apoi eu dar mă pot linge pe buze de fîntîna cea cu lapte dulce? zise socrul cel mare. Dar să trăiască tinerii, nu-mi pare rău după ea, că numai grije și supărări mi-a făcut, cît am avut-o; vecueasc-o Tata florilor sănătos, numai tinerii noștri să trăiască! — Vivat, să trăiască! strigară toți mesenii și curtenii și ciocneau cu paharele de curgea vinul baltă din ele. Cît o fi ținut ospățul nu știu, cu toate că și eu am fost pe acolo, dar ori rușine ori ba, mai mult am fost troncănit la cap decît limpede, de, ca la ospăț; atîta însă, știu bine, că cuscrii amîndoi s-au lăsat în pensie, și împăratul cel tînăr a stăpînit amîndouă împărățiile. El a fost împăratul Alb, că pînă a stăpînit, noroadele lui numai tot zile dalbe au avut. Mai departe spună-o cine-o știe; dar dați-mi careva o pipă de tabac și apoi ziceți-mi să tac!


content:
Zice că a fost odată, ca niciodată, a fost odată un om și avea trei copii. Odată într-o seară, după cină, zise omul cătră copii: „Dragii tatii, culcați-vă și durmiți, dar mai întîi vă rugați la Dumnezeu, și să fiți cu băgare de seamă, care ce veți visa. Și dimineață să-mi știți spune, care ce ați visat”. Și s-au culcat copiii, după cum îi îndrumase tatăl lor, și dimineața s-au sculat și au prins a-și spune visurile. Cel mai mare și cel mijlociu spuseră ce visară; dar cînd ajunse la cel mai mic, la Micu Grămădicu, acela nu voi să spună nici decît; zicea numai atîta: Am visat eu, – dar nu vă spun ce. Tată-său atunci să mînie foc pe el și prinse a-l sudui, dar în zadar; el nu voia și nu voia să spună visul de locul locului. Atunci tată-său prinse a-l bate, și îl bătu rău pe bietul băiat, dar el totuși nu voi să spună visul. Chiar cînd îl bătea tată-său mai tare, trece p-acolo împăratul, cu un hinteu cu șase cai, și aude plînsul copilului. P-atunci împărații nu erau așa făloși ca cei de azi, să mai opreau și prin popor să le vază năcazurile. Cum auzi plînsul copilului, porunci cocișului să steie în loc să vază, ce este, de ce plînge copilul acela în așa măsură? Și au stat cocișul cu căruța în loc, iar împăratul a întrebat pe om, de ce-și bate băiatul în așa măsură, de se adună lumea îngrozită la plînsul lui? Iar omul a spus din fir a păr întîmplarea, cum adecă el nu vrea să-i spună visul. — Numai atîta-i toată supărarea? întrebă împăratul; atunci nu-l mai bate, dă-mi-l tu mie. Și s-a învoit omul bucuros, și împăratul l-a suit în hinteu și l-a dus acasă la el, adică la curțile lui. Acesta era împăratul Roșu. După ce ajunse acasă, îl întrebă și împăratul: — Ei, spune-mi tu mie, ce ai visat? Dar el nici împăratului nu voi să-i spună visul. Se cam mînie împăratul, dar nu chiar atît de tare, ca să-l bată; deci îi dete bună pace, îl îmbrăcă bine și-l dădu la învățătură. Și învăța bine hoțul de copil, și era bun și ascultător, numai un lucru nu voia de loc să facă, nu voia adică să spună nimănui visul lui de acasă, pentru care mîncase bătaia cea zdravănă. În cîțiva ani gătă toate școalele și se făcu mai învățat chiar și decît împăratul, cu toate că atunci împărații erau oamenii cei mai învățați. După ce gătă școalele, îl cheamă împăratul la raport și-i zice: — Fătul meu, te-am scos de la bătaie, din mînile tătîne-tău, te-am crescut, te-am învățat; acum cred că-mi vei spune ce vis ai visat atunci, cînd te bătea tată-tău? Batăr atîta să faci și tu pentru cîte bune ți-am făcut eu ție. Dar el nici acum nu vru să spună visul. Atunci împăratul s-a mîniat pe el atît de tare, de era să-l omoare chiar; dar iară-și veni în fire: Țara-i cu judecători, cu legi, cu așezăminte bune rămase din moși strămoși: nu-mi voi mînji eu mînile cu el, fără îl dau în mîna judecății. Și așa făcu împăratul, cheamă la curte pe toți judecătorii cei mai înțelepți ai împărăției și le spuse să aducă ei lege și judecată, ce-i vrednic un ștrengariu ca acela, care pentru binele ce l-a primit de la împăratul, el nici un vis nu vrea să-i spună. Judecătorii își frămîntară mințile multă vreme, în urmă ajunseră la hotărîrea ca să-l închidă de viu într-un zid, adică să-l zidească în zid. Hotărîrea se împlini. Chiar a doua zi aduseră zidari și le porunciră, ca în mijlocul ocolului să facă un zid gros, ca un turn, iar în mijlocul lui să zidească pe feciorul cel îndărătnic. Împăratul însă avea o drăguță de fată, numai ca ea, și ei – spunîndu-vă cea dreaptă – îi cam plăcea de fecior, crescuseră laolaltă și se cunoșteau unul pe altul de bun și de rău. Ea dar porunci zidarilor, ca să facă ei cumva o gaură în zid, ca să poată barem răsufla tînărul și în caz de lipsă să-i poată da cîte ceva de mîncare. Și așa făcură zidarii. Iar fata în toată ziua-i ducea cîte o leacă de mîncare și băutură acolo și-i mai spunea ce-i în lume și-n țară. Odată merse fata tare supărată la feciorul din zid. — Da ce ești așa supărată? o întrebă feciorul. — Dar cum n-oi fi supărată, că uite, a venit feciorul împăratului Verde la noi a peți, ai mei vreau să mă deie cu puterea după el, că se tem de tată-său, dar eu nu bucuroasă aș merge după el. Mi-am pus în gînd ori să fiu a ta ori a nimănui. — O, atunci nu fi supărată, va fi cum va voi Dumnezeu, numai nu te mărita, că bun e Dumnezeu, voi scăpa și eu cumva de aici, și atunci vei fi a mea. Și nu s-a măritat fata împăratului Roșu după feciorul împăratului Verde, iar împăratul Verde s-a mîniat foc pe cel Roșu pentru aceasta și trimise sol împărătesc cu semn de bătaie. I-au trimis adică o bîtă tăiată în strung, care era pe o formă de groasă la amîndouă capetele și i-au trimis vorbă că ori gîcește care capăt e de la vîrf și care de la rădăcină? ori să iasă cu el la bătaie. Adunat-a împăratul Roșu pe toți învățații țării și au ținut sfat asupra bîtei, dar toți rămîneau bîtă lîngă ea; nici unul nu putea tălmăci întrebarea, împăratul și toată curtea lui erau supărați, că nu pot scoate cumva la cale răspunsul, ca să nu se încurce în bătăi cu împăratul Verde, că gîndește omul, dar bătăile mîncă sumedenie de bani și de voinici. Cînd merse fata cu prînzul la fecior în zid, îi spuse în ce încurcătură mare e țara din pricina ei. Dar feciorul îi răspunse: — Nu fi supărată nimic; du-te acasă și te culcă și te fă că dormi, apoi te scoală repede și zi că ai visat, că să bage bîta într-o bute cu apă, că capătul de la trupină e mai greu și s-a așeza o leacă spre fund, iar cel de la vîrf e mai ușor și va rămîne deasupra. Și așa a făcut fata și a nimerit foarte bine, că cu răspuns hotărît au plecat solii împăratului Verde, încît toți s-au minunat de înțelepciunea celui ce i-au pus la cale să facă așa. Acum iarăși era voie bună la curțile împăratului Roșu: dar nu mult ținu, că într-o zi se trezește iară cu soli de la împăratul Verde, care aduceau trei mînzi, unul de 3 ani, unul de 2 ani și unul de un an, dar toți într-un păr, și pe o formă de mari. Acum avea împăratul Roșu să gîcească care-i de un an, care-i de doi și care de trei ani? ori să iasă la bătaie. Iară strînge împăratul-Roșu pe toți învățații împărăției să judece și să dee răspuns bun și hotărît. Dar, minunea minunilor! Nu puteau nimeri de loc. Atunci fata împăratului ducînd mîncare la cel din zid, îi spune încurcătura. Iar el zice: Nu-i cel lucru mare: culcă-te și te fă că dormi, apoi te scoală și zi că ai visat că să aducă trei gîfurele și în unul să pună lapte dulce, în unul jar din vatră și în unul ovăs; mînzul cel de un an va trage la mirosul laptelui, cel de doi ani s-a apropia de jar, iar cel de trei ani va da fuga spre ovăs. Și așa făcură, și iar nimeriră ca de pe scrisoare de bine. Bucuria împăratului și a curtenilor, că se scapă atît de ieftin de necaz. Dar nu mult le ținu bucuria, că împăratul Verde iar îi trimise vorbă, să-i săgete bumbul de pe vîrful cetății; ori dacă nu, să iasă la bătaie. Iar se adunară ghinărarii și domnii cei mari de sfat și chibzuiră și sfătuiră; dar nu aflară om, care să se lege că va arunca săgeata pîn-acolo. Fata de bună seamă a spus feciorului celui din zid năpastea, care a căzut iară preste capul tătîne-său din pricina ei, iar el îi zise: Culcă-te și dormi și zi că ai visat că numai eu, dar altul nu va putea face acel lucru. Și așa făcu fata, se culcă și se făcu că doarme, dar iute sări ca friptă și zise: — Tată, am visat că din toată împărăția singur voinicul cel din zid este în stare să săgete bumbul din vîrful cetății împăratului Verde. — Dar, draga tatii, zise atunci împăratul, acela de mult va fi putrezit acolo. — Dar de trăiește, să căutăm, tată, că Dumnezeu e bun. Și a pus împăratul pe servitori să strice zidul. Și l-au stricat. Adică din zid se ivi feciorul frumos și spătos, de gîndeai că anume a fost pus spre îngrășare. Și se minunară toți de el. Împăratul îl întrebă: — Te simți tu în stare, voinice, să săgeți bumbul cel din vîrful curții împăratului Verde? — D-apoi, înălțate împărate, voi cerca. Și apucă săgeata și o învîrti de trei ori pe lîngă degetul cel mic și zvîrr! cu ea încotro slujeau curțile împăratului Verde, că de văzut nu le putea vedea. Atunci împăratul Verde, care era chiar la prînz, zise: — Acum am dat de dracul! Că săgeata nimerise nu numai bumbul din vîrf, ci-i despicase casa în două, cum ai tăia o pîne. Mult se miră lumea de puterea feciorului și mult îl mai lăudau toți, iar împăratul Roșu îl puse chiar cu el la o masă și-l ospăta cum se cade. Dar multă vreme nu trecu, și veni sol de la împăratul Verde, să vină pînă la el voinicul cel ce a aruncat săgeata. Împăratul Roșu era supărat, îi părea rău să piardă drag de viteaz ca acela, iară fata împăratului Roșu era cea mai supărată, că se temea că de merge, nu mai vine altul. Dar el îi mîngîie: — Nu vă temeți, iar voi veni, numai dați-mi unsprezece ortaci toți unul ca unul și pe-o formă de mari și de groși, pe-o formă îmbrăcați și pe-o formă cai încălecați, dar toți să semene cu mine, ca nime să nu ne poată deosebi pe unul din ceilalți. Și au trimis împăratul de i-au căutat unsprezece soți, toți unul ca unul și i-au îmbrăcat pe toți doisprezece într-un port și le-a dat cai pe-o formă și i-au plecat la cale. Pe cale și-a învățat feciorul ortacii că, de-i va întreba Împăratul Verde: care a aruncat săgeata? să răspundă: noi. După ce ajunseră la împăratul Verde, să coborîră de pe cai, slugile le băgară caii în grajduri, iar ei intrară la împăratul. Acela cum îi văzu întrebă: — Na, voinici, cari ați aruncat săgeata? Iar ei răspunseră toți cu un glas: — Noi. — Cum, voi, care din voi? — Noi toți, înălțate împărate! — Ei bine, zice împăratul, acum rămîneți la mine la gustare. — Bucuroși, înălțate împărate. Cînd mîncau feciorii, a venit împăratul la ei și a zis: — Acum c-o cale rămîneți și de mas la mine. — Bucuroși, răspund feciorii, c-așa-i învățase ortacul lor cel mai de frunte, adică viteazul Grămădicu. Împăratul Verde ar fi voit să cunoască pe viteazul de Grămădicu, dar nu putea nici decît. Deci a socotit în capul lui, că doară dormind voinicii la ei, va pune pe cineva să păzească, și te miri cum va putea afla. Și avea împăratul o babă hîrcă meșteră și fermecătoare mare. Pe ea a pus-o să păzească și dimineața apoi să-i spună. Și după ce au intrat feciorii în casa care le-a fost dată lor, baba s-a dat de trei ori preste cap și se făcu o muscă și intră pe gaura cheiei în casă la feciori. Feciorii după ce se dezbrăcară, se puseră pe paturi și prinseră a povesti, pîn-adormiră. Hei, ce pită bună mîncă împăratul acesta, cît fu de bună și asta, cu care ne-a omenit pe noi, zise unul. — Bună și nu prea – zise Grămădicu – că-i cu lapte de femeie. — Aha, gîndește baba, ăsta-i feciorul cel viteaz, pentru care nu vrea fata împăratului Roșu să vină după feciorul stăpînului meu. Și după ce adormiră feciorii, se pune baba și încrestă o leacă cu foarfecile căpeneagul lui Grămădicu, care era în cuier la capul lui. Dimineața spune baba la împăratul: — Înălțate împărate, acela e viteazul, care-i cu căpeneagul încrestat. Dar feciorii cum se sculară și se îmbrăcară, voiră să iasă afară, însă Grămădicu le strigă: — Îndărăpt! îi puse pe toți în glidă și se uită bine la fiecare, la haine, la bumbi, la păr, la papuci, ca să fie la toți unul ca unul. Apoi se uită și la el și văzu, că căpeneagul lui este o leacă crestat dindărăpt cu foarfeca. Atunci se pune și la toți face în căpeneag cîte o crestătură chiar ca a lui și așa ieșiră împreună afară. Împăratul se uită cu lăcomie la ei, că toți erau zdraveni și frumoși, dar cu deosebire căuta după semnul babei. Dar nu putu afla nimic, că toți aveau unul și același semn pe căpeneag. Apoi merse împăratul la babă și zise: — Dar tu ce mă porți cu minciuni, că uite toți au căpenegele pe o formă. — Apoi nu știu, înălțate împărate, că io numai pe unul l-am însemnat, pe acela adică care a zis că pita cu care i-ai omenit, e bună și nici prea, că-i cu lapte de muiere; și de bună seamă numai acela-i viteazul, iar cei unsprezece sînt numai ortacii lui. Împăratul iară a ospătat pe feciori toată ziua, și seara iară i-a îmbiat să rămînă la el. Și s-au învoit feciorii. Cînd fu seara, iară intră baba în formă de muscă pe gaura cheiei înlăuntru la feciori, și îi auzi cum povestesc. — Măi, da bun vin mai are împăratul ăsta, zice unul. — Bun și nu prea, răspunse altul, că este cu sînge de om. — Aha, gîndi baba, ăsta-i! Și cum adormiră, merse cu foarfecile și-i ciontă o leacă din mustața dreaptă, apoi dimineața spuse împăratului: — Însemnatu-l-am, înălțate împărate, chiar în mustața cea dreaptă, că i-am ciontat-o din vîrf cu foarfecile. Dimineața se scoală feciorii, se gată, se uită-n oglindă, și Grămădicu dă că-i e ciuntată o mustață. Stați în loc feciori, zise el, uitați-vă, pare-mi-se, oare nu e mai scurtă o musteață, ca cealaltă? Se uitară feciorii și văzură, că zău aceea așa e. Deci se puseră bărbătește, luară foarfecile și toți și le ciuntară pe o formă, apoi ieșiră afară. Împăratul iar se uită, dar pace! nu putu face nici o deosebire între ei, că era unul ca altul. Iar merse la babă și o mustră, dar în zadar, că ea se apăra din toate puterile și spunea că a ciuntat din mustață la acela care a zis că vinul înălțatului împărat este amestecat cu sînge de om și numai acela este viteazul. Acum împăratul iar s-a ospătat toată ziua, iar seara le-a făcut pat bun de hodină și apoi le-a spus: — Mai dormiți o noapte la mine, că apoi mîine vă las să mergeți acasă în țara voastră. Ei! uitasem să vă spun, că toată dimineața-i întreba o dată: — Care ați aruncat săgeata? Și ei toți răspundeau totdeauna: — Noi! Destul că în astă a treia noapte iară intră baba la ei pe gaura cheiei și-i asculta cum povesteau. — Măi, zice unul, dar bun om mai este împăratul acesta! — Bun și nu prea, răspunse Grămădicu, că-i adunat de pe ulițe cu furca și cu grebla. Acum iar cunoscu baba, care-i viteazul, dar nu știa ce ar face, ca să-l poată cunoaște și a doua zi. Se puse deci, după ce adormiră, și în căciula celui ce zise că împăratul e adunat de pe uliță cu furca și cu grebla, puse un semn micuțel, apoi fugi și spuse împăratului. Dimineața, după ce se deșteptară feciorii, se îmbrăcară, și dau să iasă afară. Dar Grămădicu le zise: — Stați, ortaci, de vă gătiți căciulile. Și le gătiră bine, și el află în căciula sa semnul cel mic, dar nu-l aruncă de acolo, ci puse fiecăruia cîte un semn chiar ca acela. Apoi ieșiră toți în curte, unde-i aștepta împăratul cu nerăbdare, doară, doară va putea pune mîna pe vătavul. Dar de unde? că toți erau unul ca altul. Iară se mînie foc împăratul pe babă și zise: — D-apoi ce foc să te ardă, te legi că poți isprăvi una alta, cînd tu în trei zile, și-n trei nopți nu fuși în stare să-mi poți arăta din doisprezece unul, care-mi trebuie? — În zadar te superi, înălțate împărate, că acela nici cu spirituș să fie și n-ar putea fi mai al dracului. Doară auzitu-l-am pînă a zis, că dumneata ai fi om bun, numai pagubă că ești adunat cu furca și cu grebla de prin sat, și i-am pus semn în căciulă. Cum vine asta de au toți scaune într-o formă? eu nu știu. Împăratul atunci mînios, cum era, se pune și poruncește slugilor, să le aducă caii și zise feciorilor, să se gate de cale, c-amu-i lasă să meargă unde vreau ei. Dar după ce se urcară pe cai, îi veni în minte, că în ziua aceea nu i-a întrebat, care din ei a aruncat săgeata? Deci îi întrebă acum, după ce erau călări: — Care din voi a aruncat săgeata? Atunci Grămădicu răspunse: — Eu, singur. — Tu? Dar de unde știi, că pita mea-i cu lapte de femeie? — De nu crezi, întreabă! Și aduse împăratul pe femeia care cocea pită la curtea împăratului și o întrebă: — Dreptu-i că pita mea-i cu lapte de femeie? — Drept, înălțate împărate, că o țîță tot într-una mi-a curs în covata cu aluatul pîn-am frămîntat. — Dar, voinice, de unde știi tu că în vinul meu este sînge de om? — Întreabă pe cel ce l-a stors! Și cheamă împăratul înainte pe cel ce i-a stors vinul și-l întreabă, dreptu-i că în vin este sînge de om? Iar acela răspunse că-i drept că chiar cînd storcea vinul i-au țîșnit sînge din nas. Și a mai întrebat împăratul pe Grămădicu: — Dar cum poți tu zice, că eu-s adunat de prin sat cu furca și cu grebla? Iar Grămădicu răspunse: — Întreabă pe mumă-ta. Și a adus împăratul pe mumă-sa înainte și i-a zis: — Auzi, mumă, ce zice feciorul acesta, că dumneata m-ai adunat pe mine de pe uliță cu furca și cu grebla; dreptu-i? — Drept, dragul mamii, că lumea-i cu păcate, și eu în tinerețele mele am fost ca lumea. Dumnezeu să mă ierte. Auzind împăratul vorbele acestea, scoase paloșul să taie capul lui Voinicu Grămădicu, ca să nu mai ducă vestea în lume, că el îi adunat din sat cu furca și cu grebla; dar Grămădicu prinse sabia cu mîna și o învîrti de trei ori pe lîngă cap, apoi tăie repede capul împăratului Verde și al babei celei vrăjitoare. După aceea se duse acasă la împăratul Roșu, se cunună cu fata lui și la nuntă le spuse: — Ei vedeți, visul acesta l-am visat io, cînd mă bătea tata că ce nu voiam să-l spun; acum îl spun, că nu mă mai tem, că nu s-a împlini pînă-n capăt. — Și care-i capătul? întrebară cei de față. — D-apoi capătu-i așa: că eu voi fi împărat preste împărăția împăratului Verde pe care l-am omorît, și preste împărăția împăratului Roșu – care-mi este socru. Și așa a și fost. Și de n-a murit, și astăzi mai trăiește iar lumea-i zice: Voinicu Grămădicu.


content:
În vremile de demult zice că erau doi împărați vecini: împăratul Verde și împăratul Roșu. Împăratul Roșu a făcut odată un ospăț mare-mare, la care ospăț a chemat și pe împăratul Verde și pe toți craii și împărații din vecini. Împăratul Verde era mare iubitor de pește. Aceea o știa împăratul Roșu, deci porunci pescarului să-i aducă nici mai mult nici mai puțin de 99 cară încărcate cu pește și toate să le gătească pentru acel ospăț împărătesc. Lucru ușor nu este de a prinde atîta potop de pește, dar porunca-i poruncă, bietul pescari trebui să plece cu mrejile, și fără pește să nu se întoarcă, că de vine fără pește, – plătește cu capul, că doar porunca împărătească nu-i numai iac-așa! Cercat-a bietul pescar noaptea-ntreagă și nici un pește n-a putut prinde. Cînd se zărea de ziuă, atît era de necăjit, de sta numai să se arunce-n apă să se înnece de supărat ce era, că nu poate prinde pește. Atunci văzu venind pe apă un scai, cînd era în drept cu el, scaiul se ridică-n sus și se face un omuleț numai cît un deget de mare. Era Ucigă-l crucea. — Ce stai așa îngîndurat? întrebă pe pescar. — Dar cum n-oi sta îngîndurat, că împăratul mi-a poruncit să-i prind 99 cară de pește că-i trebuiesc la ospăț și pîn-acum încă nici un pește n-am prins! îmi vine să mă arunc în apă de supărat ce sînt, că să merg fără pește e și mai rău, că împăratul știu că m-a omorî, el va gîndi că n-am vrut să-i împlinesc porunca. — Nu te supăra așa tare, că eu te pot scăpa; de-mi dai ce ai mai drag la casă, eu-ți ajut să prinzi pești cîți voiești – așa zise omuțul cel mic. Pescariul se gîndi și se răzgîndi că oare ce are el mai drag la casă, dar nu-i veni în minte nici decît, deoarece el bine știa, că numai o biată de mîță are la casa sa. Deci zise omuțului: Bine, așa fie, cum zici tu, numai mă scapă. Tîrgul fu gata. Ucigă-l toaca se scufundă în apă și învrăjbi atîta potop de pește, încît pescariul nu mai juoia a trage mrejile, tot pline, de se mai rumpeau. În scurtă vreme era plin pe țărmure de pește, deci merse pescariul la curtea împărătească după care să-l încarce. Și veni de la curte cu 99 de cară cîte cu patru boi și toate le încărcară de pește ca de păpușoiu, apoi le duse la curtea împăratului Roșu. Bucuria pescariului că putu împlini porunca împărătească; dar și bucuria împăratului, că are pește din greu, să-și poată omeni oaspeții. Trei săptămîni ținu ospățul împărătesc, după care se duse fiecare la ale sale. Pescariul a căpătat de la împăratul o cinste foarte frumoasă pentru că i-a împlinit așa bine porunca, iar muierea pescariului, de voioasă ce era, n-avu ce lucra făr’ făcu un copilaș cu păr de aur. Vestea se lăți iute, că muierea pescariului are un copilaș cu păr de aur, și tot plină le era căsuța de oameni să-l vază și fiecare aducea ceva cinste norocoasei mame. Bucuria cea mai mare era a pescariului și a nevestei sale, că le era cel dintîi copil și apoi ce odor de copil! în bucuria lor cea mare uitară zicala că după bucurie mare vine și întristare și mai mare. Cînd fu copilașul de un an, putea vorbi bine și umbla în piciorușe ca altul de cinci ani, că doară era năzdrăvan, și-și făcea cruce și zicea Tatăl nostru, de gîndeai că tot la școale a umblat. Dar într-o noapte tîrziu numai aud glas de om la fereastră: — Pescariule, dă-mi făgădașul. Atunci se gîndi pescariul la făgădașul ce-l făcuse omului celui mic și mai înlemni de supărare; dar se făcu totuși uituc și zise: — Ce făgădaș? — Dar nu-ți aduci aminte, ce mi-ai făgăduit acumu-i anul, cînd ți-am prins pești, ca să scapi de pedeapsa împărătească? — Ba aducu-mi aduc, zise bietul pescar îngăimăcit; dar oare ce ți-am făgăduit? — Știi tu ce, zise omuțul de la fereastră. Atunci pescariul luă mîța de după cuptor și i-o întinse pe fereastră, dar cum luă mamonul mîța, aceea așa-l zgîria, de o scăpă din mîni și zise răstit: — Nu mîța mi-ai făgăduit-o, ci copilul, că pe acela-l ai mai drag la casă. Prins-au pescariul cu muiere cu tot a plînge, că să-i fie milă de ei, să nu le ducă odorul; dar dracul drac, și pace, de ce-i auzea plîngînd, de aceea era mai vesel și nu se mișcă de la fereastră pînă nu-i dădură copilul. Acela nu plîngea, el era vesel și zicea părinților: — Dar nu vă supărați în zadar, bag seamă așa a fost să se întîmple, lăsați-mă să merg la el, că știu, că nu m-a mînca. Și în urma urmelor, văzînd bieții părinți că n-au încotro, dădură pruncul mamonului pe fereastră. Dar cînd puse mamonul mîna pe copil, copilul își făcu cruce, care lucru atîta l-a supărat pe mamon de l-a aruncat peste nouă hotară și nu i-a mai avut grija. Acum băiatul ar fi venit acasă, dar nu știa calea. Deci merse tot înainte pe un drum părăsit, că doară va ajunge el undeva. A și ajuns într-o pădure mare, dar nu se înspăimîntă, ci merse prin pădure tot înainte, pînă nimeri într-o poiană. Acolo se certau și se pumneau trei copii negri de drac, dar se pumneau chiar drăcește, erau tot sînge. Copilul pescariului nu se înfrică de ce-i văzură ochii, ci merse ață la copiii cei de drac și întrebă: — Dar ce faceți voi nebunii, nu puteți fi oameni de pace? Atunci copiii cei de drac lasă pricina și prind a-i spune de ce se bat și-l roagă să-i împace. — Uite, zise unul, ne-au murit părinții și noi am rămas trei frați gemeni și de părinți ne-au rămas un căpeneag, o păreche de păpuci și o bîtă și nu le putem împărți. Fii bun și ne fă dreptate. — Bucuros, zise fiul pescariului, dar să-mi spuneți voi de ce sînt bune lucrurile acestea? — Sînt bune, zise un pui de drac, de te îmbraci în căpeneag, nime nu te vede, iar tu vezi din el toate celea, ca și fără el; păpucii sînt buni, că dacă-i încalți și dai odată-n călcîie îndată ești acolo, unde ți-e gîndul; iar bățul este bun, că pe cine-i amenința cu el, stan de piatră se face. — Bine, zise fiul pescariului, eu voi împărți pe dreptate; drept aceea, voi mergeți colo în cele trei vîrfuri de munte, fiecare într-un vîrf de munte și apoi eu voi face semn să plecați și cînd veți vedea semnul, să veniți bărbătește; care va ajunge mai întîi la mine aci, a aceluia vor fi tustrele lucrurile acestea, învoiți sînteți? — Învoiți. — No ce mergeți dar și într-o minută să-mi fiți aci, că nu pot sta toată ziua pentru voi, că am și eu lucrurile mele. Și se puseră puii de drac la fugă, du-te băiete, de tot scîntei le ieșeau din călcîie. Dar și fiul pescariului era isteț; cum se văzu singur, se puse și îmbrăcă căpeneagul și-și încălță păpucii, apoi luă bîta în mînă și așteptă pe puii de drac, care veneau scoțînd foc din gură. Cînd erau puii de drac aproape de fecior, el îi amenință cu bîta și se făcură stan de piatră, trei stani de piatră neagră. Acum o luă Făt-Frumos, că așa-i era numele la feciorul pescariului, și se tot duse prin pădure pînă nimeri la niște curți mari ca cele împărătești. Cum le vede, nu mai stă pe gînduri, ci intră înlăuntru. Adică acolo află o fată atît de frumoasă, cum nu mai era alta în lume, numită Mîndra Lumei. Mîndra Lumei îl cunoscu, cum îl văzu, deși nu-l mai văzuse pîn-atunci, dar ea era năzdrăvană, cum era și Făt-Frumos. — Bine te-am găsit, Mîndra Lumei, zice Făt-Frumos intrînd. — Bine ai venit, Făt-Frumos, zice fata uitîndu-se cu ochi mari la el. Hai șezi, că vei fi obosit de cale. — Obosit și nu prea tare, că n-am mai venit eu în ruptul capului, am mai și pășit, m-am și odihnit, c-am știut că tot ajung eu la tine, dar ia spune-mi cum trăiești? — Bine și nu prea; bine că-s sănătoasă, dar rău că-s numai singură ca cucul; ziua ar fi cum ar fi, dar noaptea nu pot să am odihnă în curțile acestea, că în toate nopțile vin dracii și țin bal în ele pînă dimineața, atunci apoi se duc, ce-i drept, și mi le lasă în bună rînduială, dar ce folos, că nu mă pot odihni în ele, fără preste noapte trebuie să merg într-o căsuță colo din jos, și acolo trebuie să dorm. — E! zise Făt-Frumos, și oare n-ar fi ac de cojocul lor? — Fir-ar, zice fata, dacă s-ar afla un voinic să le răscumpere de la ei, că numai de folosirea preste zi sînt răscumpărate și de folosirea preste noapte trebuiesc de acum răscumpărate. — D-apoi de i-aș face oare stan de piatră pe toți? — N-ar fi de nici un folos, că tot n-am avea pace de neamurile lor; și multe neamuri au dracii, de e plin iadul și pămîntul de ei. Fără cine vrea să răscumpere curțile acestea trebuie să dea piept cu dracii în trei nopți de-a rîndul, apoi fie ce va fi de el. — Oare să cerc eu? zise Făt-Frumos. — Cearcă, dragul meu, că eu te iubesc, și vreau apoi cu tine să trăiesc împreună în aceste curți, să fiu soția ta, muierea ta, dar mai întîi trebuie să răscumpărăm curțile de tot de la zmei, să nu mai aibă nici un drept în ele. Tot așa se sfătuiră ei pînă-n de seară, atunci cinară, se sărutară una și se despărțiră; Mîndra Lumei merse în căsuța din grădină de se culcă, iar Făt-Frumos rămase fumînd ca un turc și umplînd din cînd în cînd cîte un pahar, și dîndu-i dușca pe grumazi la vale. Colo după cina cea bună prind a se aduna zmeii și dracii de la răsărit și de la apus, de la miazăzi și de la miazănoapte, cîtă frunză și iarbă. Mult se mirară de Făt-Frumos, cum de cutează el a sta singur acolo și a-i aștepta cu paharul plin și cu pipa aprinsă. După ce se adunară toți, pîn-a nu începe jocul, luară pe Făt-Frumos la păruială, și atîta îl izbiră dintr-un părete într-altul, pînă rămase mort sărmanul fecior. Atunci îl aruncară sub o masă iar ei își începură jocurile lor cele drăcești și jucară pînă să omizi de ziuă, atunci se făcură nevăzuți. După ce se făcu bine ziuă, merse Mîndra Lumei înlăuntru și-l află mort sub masă. Îndată căută apă moartă și apă vie, îl spălă cu amîndouă, apoi îl lovi încetinel cu trei nuiele de sînger și cu trei de înger și deloc învie mai mîndru și mai frumos de cum fusese. — Vai, că greu adormisem, zice el rădicîndu-se, uite că-i soarele la prînzișor și eu numai acum mă scol. — Bine că te-ai sculat și amu, zice Mîndra Lumei, că de nu eram eu, cine știe de te mai sculai ori ba? Acum iară începură la trai bun, la povești și la jocuri, pînă-n de seară, cînd se despărțiră; fata merse să se culce în căsuța din grădină, iar feciorul rămase pipînd și bînd vin. Colo pe la cina cea bună iar veniră zmeii și dracii și se minunară mult, cum de aflară pe Făt-Frumos viu și sănătos, iar ei îl lăsară mort. Iar se pun și-l apucă în pălmi și tot îl melestuiesc, tot mii și bucățele mi-l taie, apoi se pun la joc pînă-n zori de zi. Atunci se despart dracii, iar după ce se făcu bine ziuă, veni Mîndra Lumei înlăuntru și căută pe Făt-Frumos; dar nu dădu nicăieri de el. Atunci se uită mai bine pe jos; adică tot oscioare și mici bucățele de carne erau din el pe jos. Dar fata nu se îngrețoșă de ce văzu, adună bucățelele de carne și de oase, le frămîntă laolaltă, le stropi cu apă moartă și cu apă vie, apoi le lovi cu trei nuiele de sînger și cu trei de înger și Făt-Frumos se ridică de jos mai mîndru și mai frumos de cum fusese. — Vai, dar greu adormisem, zise el ridicîndu-se; uite că-i soarele pe la prînzul cel bun și eu numai acum mă ridic. — Bine că te-ai sculat și acum, dar paremi-se că de nu eram eu, dormeai somnul de veci. Apoi îi povesti tot ce făcură dracii cu el și în ce stare îl aflase ea dimineața: mai pe urmă-i zise: — Nu te teme, dragul meu, o noapte nu-i un cap de lume, va trece și ea oarecumva, apoi vom fi noi domni și stăpîni în curți. Toată ziulița mîncară, băură, se jucară ca copiii pînă-n deseară, atunci Mîndra Lumei merse în căsuța din grădină să doarmă, iar Făt-Frumos rămase pipînd și bînd vin la masă. Colo după cina cea bună prind a veni roiuri-roiuri de draci și zmei, care de care mai negru și mai cornut, pînă umplură casele, de gîndeai că-s butoieșe cu heringi așa erau de pline de draci. Și după ce erau toți adunați au ținut sfat în limba lor cea drăcească, că oare ce-i de făcut cu Făt-Frumos, că omorîtu-l-au, iar a înviat; tăiatu-l-au tot mii de bucățele și acum e mai întreg și mai frumos de cum fusese? Iară din sfat a ieșit să-l ardă-nfoc, iar cenușa să i-o sufle pe pereți. Așa și făcură, îl arseră, iar cenușa i-o suflară pe păreți. Apoi se puseră la joc, și jucară și jucară, pînă-n zori de zi, atunci își luară rămas bun de la curțile acelea pentru totdeauna. Cînd se sculă Mîndra Lumii, dă-n dreapta, dă-n stînga, fecior ca-n palmă nici urmă de el nu mai era. Se minunează, că oare ce vor fi făcut mamonii cu el, de nu-i dă de urmă nicăieri. Atunci băgă de seamă, că pereții nu-s albi ca pîn-atunci, că-s suri. Deci ia o peană de gîscă și un gîf și prinde a mătura cenușa de pe pereți bine în gîf, și umplu gîful de cenușă de pe păreți, ca de fărină de bine. Apoi puse în gîf pe cenușă apă moartă și apă vie și făcu o frămîntătură și din frămîntătură un trup de om, apoi îl lovi cu trei nuiele de sînger și cu trei de înger și se sculă Făt-Frumos mai voinic și mai frumos decum fusese. — Bună dimineața, drăguță, te-ai sculat mai curînd decît mine! — Na las, că de acum înainte ne vom scula totdeodată, numai să ținem laolaltă și să ascultăm unul de altul. Apoi îi spuse toată întîmplarea și se puseră la trai bun și la bucurie. De aci încolo nu mai veniră nici zmeii nici dracii pe la curțile lor și trăiră multe zile bune, vreo douăzeci de ani de-a rîndul. Odată-l lovește pe Făt-Frumos dor de părinți, deci zise cătră Mîndra Lumei: — Tu, nevastă, oare să mergem odată-n lume, să văd ce mai fac bieții părinți, că mi-e tare dor de ei. — Du-te, zice Mîndra Lumei, dar eu nu pot merge; dar dacă mergi, nu cumva să spui cuiva că ești însurat, că atunci nu-i bine de tine. Orice ți s-ar întîmpla, ori peste ce ai da, tu să zici că ești holtei. Și a plecat feciorul la cale, adică și-a îmbrăcat hainele cele luate de la puii cei de drac, a dat de trei ori în călcîie și a zis: — Să fiu numaidecît la tata acasă. Și îndată a fost acasă la ei, colo în căsuța pescariului cea sărăcuță. Bucuria părinților că-l mai văd odată, dar bucuria și a lui că-i mai vede. Se pun la ospăț, că el dusese părinților o păreche de desagi plină cu bani de aur și de argint. Îndată se lăți vestea prin vecini, că feciorul pescariului cel cu părul de aur a sosit acasă, voinic și sănătos și umplură vecinii căsuța pescariului și nu se putură destul mira de el, cît era de voinic și de frumos. Vestea merse pînă în curtea împăratului Roșu, care ședea acolo-n sat, despre mîndrenie de fecior ce este feciorul pescariului. Deci trimite împăratul un om încrezut ca să cheme pe fecior la curte. Feciorul însă zise: — Cine vrea să mă vază, vină încoace; că eu nu pot merge, obosit fiind de cale. Trimise împăratul și a doua oară și a treia oară după el, dar el ca el, totdeauna a răspuns că: cine vrea să-l vază, vină la el acasă, că el nicăiri n-are gust să meargă. Dacă văzu împăratul și văzu că nu-i glumă, că Făt-Frumos nu merge la el, își luă căciula și se duse el la căsuța pescariului, unde era Făt-Frumos cu părinții și cu mulțime de vecini. La început împăratul a vrut să toiască pe Făt-Frumos, cum de nu ascultă poruncile să meargă la el cînd îl cheamă; dar văzîndu-l atît de zdravăn și frumos și încă cu părul de aur, numaidecît se gîndi: Ai, de n-ar fi însurat, deloc l-aș face ginere și următoriu în împărăție. Povesti împăratul puțin, apoi se duse, iar Făt-Frumos, care știa la omenie petrecu pe împăratul pînă la portița de cătră uliță cu capul gol. Acolo la portiță se părea și mai frumos feciorul decît în casă, deci nu se putu răbda împăratul să nu-l întrebe: — Însurat ești, fătul meu? — Ba nu sînt însurat, înălțate împărate, sînt holtei. — Dar de ce nu te însori? — D-apoi, înălțate împărate, pînă-mi voi agonisi cîte ceva, că vezi bine, tata n-are făr-mregea și bordeiul acest de casă, eu vreau să-mi agonisesc vreo doi bănișori de pe slugit și să-mi cumpăr moșioară și car și bouleni, să nu fiu eu chiar coada satului. — Bun gînd, fătul meu, dar unde ești în slujbă? — Sînt la o doamnă bogată, cale de trei săptămîni de aci. Acum își luă împăratul rămas bun de la Făt-Frumos și așa-i plăcu de tare de el, încît se hotărî, ca ori cu ce preț să-i deie fata de muiere și jumătate împărăția zestre, iar după moartea lui toată. Spune deci, cum ajunge acasă, împărătesii și fetii, ce odor de fecior are pescariul, fecior mare cît un munte, frumos ca o zînă, și cu părul de aur. Cînd rosti împăratul vorbele din urmă, împărăteasa se uită lung la el, numai cît nu zise: ăla ar fi bun de casa noastră să ne fie ginere; iar fetei îi lăsa gura apă după el, numai din spusa tătîne-său, dar apoi dacă l-ar mai și vedea. Deci văzînd împăratul cum stau trebile pe la el p-acasă, trimise numaidecît după pescariul, să vină pîn’ la el. Pescariul și veni numaidecît, după porunca împăratului, să vază ce poruncă-i dă? Adică mirarea lui, cînd văzu că în loc să-i dea porunci, ca de altă dată, îl așeză pe scaun domnește, îi dă țigare și-l îmbie cu vinars de cel bun. Nu știa bietul pescar, pe ce lume se află, ce cinste l-a ajuns? Mai fusese el la împăratul – nu-i vorbă, că pe vremile acelea nu mai erau nici împărații așa făloși ca în zilele noastre, dar nici odată nu-i dăduse cinstea aceea, ce i-o da acum. După ce băură cîte un păhăruț-două de vinars, li se dezlegară limbile și începură a vorbi, mai de una, mai de alta, pînă veni vorba și despre feciorul pescariului, despre Făt-Frumos. — Voinic fecior ai, bade pescariule, zice împăratul. — Voinic și bun, măria-ta, răspunse pescariul, voinic și bun; uite, numai din slugit mi-a adus o pereche de desagi plini cu bani de aur și de argint, și iar merge să slugească, numa mi-a adus banii să-i cumpăr o leacă de moșioară și nește vituțe, că vai rău e, dacă muncește omul tot în breazdă străină; el vrea să aibă moșioară și vituțe pe cînd s-a însura. — Dar de ce nu-l însori? întreabă împăratul. — Bucuros l-aș însura, zise pescariul, dar el nu vrea, tot zice că mai are vreme, acum se gată să plece înapoi la slugit. — Știi ce, zice împăratul, vrere-ai să fii cuscru cu mine? — Da cum să nu vreau măria-ta? cum să nu vreau, dar oare poate-se una ca asta? Bietul om gîndea că împăratul ori glumește, ori că i s-a cam suit vinarsul la cap, deci nu-și credea urechilor. Dar împăratul mai umplu odată paharele și după ce închinară unul altuia, – trimise pe pescariu acasă zicînd: — Du-te, dragul meu, acasă și vezi să fim cuscri, spune feciorului hotărîrea noastră și nu-l mai lăsa să meargă în slugit; mai bine să se facă ginere de împărat, acum capătă fata și jumătate împărăție, iar după moartea mea toată; el e vrednic să fie împărat, nu slugă te miri la cine. Ce vremi bune erau acelea în lume cînd era prețuită vrednicia omului, nu ca astăzi, numai bogăția și rangul și starea! Și se duse pescariul acasă voios și spuse babei și feciorului hotărîrea împăratului, dar Făt-Frumos doară gîndiți că voia să audă ceva de povestea aceea? Nicidecît! El se gătea de cale, că el pleacă și el pleacă, că mai mult nu poate rămîne. În zadar zicea tată-său și mumă-sa: — Dar ce să mergi? Nu ți-a fi ție mai bine aici, într-un sat cu noi, ginere la împăratul Roșu, mîne poimîne împărat? El nici nu vrea să auză de una ca asta, el numai cu o vorbă sta înainte: că adică a făgăduit stăpînei, că atunci și atunci va fi îndărăt, deci trebuie să plece. Împăratul, împărăteasa și fata lor sta ca pe spini, că nu mai vine pescariul cu răspunsul; nici prin minte nu le trecea, că doară feciorul n-ar voi să ieie de nevastă pe o fată de împărat, el un biet fecior de pescar! Nemaiputînd aștepta, iese împăratul la uliță și dă în aretul acela unde era casa pescariului, să vază singur ce-i și cum? Adică acolo era plin de neamuri, care toate stăruiau din toate puterile să facă nunta, cînd a porunci înălțatul împărat și să mulțumească lui Dumnezeu pentru cinstea la care l-a urcat. Dar el sta rece ca gheața și gata de plecare. Văzînd și auzind împăratul toate acestea, atîta se înfurie și se mînie de rușine, încît porunci ca înaintea casei pescariului să se ridice spînzurători și să spînzure pe Făt-Frumos, de ce nu vrea să-i ieie fata? Toate se făcură, după cum porunci împăratul, părinții și neamurile feciorului plîngeau și-l rugau să împlinească pofta împăratului, că fata-i frumoasă și bună... dar el pace! Nu vrea nici să audă de însurat. Atunci împăratul porunci să-l spînzure gîdea; dar cînd îi punea lațul în grumazi, strigă tare: Dar ce vreți cu mine? Cum pot să mă însor cu fata înălțatului împărat, cînd eu sînt de mult însurat, eu am muiere. — Cine ți-e muierea? întrebă împăratul. — Mîndra Lumei, răspunse feciorul. Atunci împăratul l-a iertat, oamenii s-au împrăștiat, iar el și-a luat rămas bun de la părinți și s-a întors către curțile lui. După ce a ieșit din sat, și-a îmbrăcat căpeneagul și-a încălțat papucii și și-a luat bîta în mînă, apoi a bătut în călcîie și a zis: Să fiu la curțile mele. Și în minuta aceea a și fost la curțile lui, dar... le află goale goluțe: Mîndra Lumei ca-n palmă. Acum de unde să ieie el pe Mîndra Lumei, de al cărei dor se topea? Se ia bietul Făt-Frumos și se tot duce, se tot duce pe drum înainte, pînă înnoptează bine, dar el nu se oprește fără tot merge înainte pînă zărește o zare de lumină licurînd dintr-o mică ferestruică. Grăbește pînă ajunge acolo, unde și intră înlăuntru și dete binețe la o babă bătrînă, ce află acolo scărmănînd lînă. — Bună seara, mamă bătrînă. Iar baba-i răspunse: — Bine făcuși că-mi ziseși mamă bătrînă, că de nu-mi ziceai așa, nu era bine, dar de unde și pînă unde? — Eu, mamă bătrînă, sînt Făt-Frumos și-mi caut muierea, pe Mîndra Lumei și nu știu unde aș da de ea; nu m-ai ști îndrepta unde să o caut? — Nu, fătul meu, fără stai o leacă, ți-oi da ceva de cină și apoi te-i pitula undeva să nu te afle pe aici fiul meu, Soarele. L-oi întreba eu pe el și de știe ceva despre ea, mi-a spune de bună seamă, de unde nu, te-a îndrepta Dumnezeu, că-i bun și milostiv. Cină Făt-Frumos omenește, sărută mîna bătrînei, apoi se puse într-un ungher cu căpeneagul în cap, de nime nu mai știa că el e în casă, că nu-l vedea. Nu mult după aceea nimeri acasă și fiul babei, Soarele, și cum veni, prinse a mirosi prin casă. — Dar ce ai, dragul mamii, de umbli cu nasul în toate părțile, parcă nu-ți vine ceva la socoteală? — Parcă miroase a om pămîntean, mamă, zice Soarele căutînd în toate părțile prin casă. — Da, a fost aici Făt-Frumos și m-a rugat să-i spun, unde ar putea afla pe nevasta lui, pe Mîndra Lumei, dar nu i-am știut da nici un răspuns; nu cumva știi tu de ea unde se află? — Nu, da eu, mamă, nici de nume nu i-am auzit pînă acum. Auzind Făt-Frumos vorbele Soarelui, se fîștică pe ușă și hai la drum, nu putea sta locului de dorul nevestei sale. Și a tot mers toată noaptea, a doua zi încă s-a tot dus pînă pe înserate, și n-a dat nici de un om, nici de o casă. Atunci pe înserate zări o rază mică de lumină licărind din ferestruța unei căscioare. Să văd cine șede aici, își gîndi Făt-Frumos și intră înlăuntru: — Bună seara, mamă bătrînă, zise cătră o babă bătrînă, carea depăna un ghem de lînă. — Bună să-ți fie inima, răspunse baba; dar de unde și pînă unde? Cum de umbli pe aceste locuri, pe unde picior de om pămîntean încă n-a călcat? — Eu, mamă bătrînă, sînt Făt-Frumos, și-mi caut pe nevasta mea, pe Mîndra Lumei; nu m-ai ști îndrepta unde s-o aflu? — Nu, dragul mamii, nici de nume nu i-am auzit, fără voi întreba pe feciorul meu, pe Vîntul, el cum umblă lumea și țara, ziua și noaptea, poate că va fi auzit de ea, că eu nu știu. Dar tu-i fi flămînd, hai la masă și cină ceva, apoi-ți caută de cale, nu cumva să te afle feciorul meu aci și într-o bobotă să-ți facă ceva rău; apoi mîne după ce a pleca feciorul meu de acasă, să vii că-ți voi spune de Mîndra Lumei, că o să-l întreb îndată ce va sosi. Cină feciorul omenește și apoi-și luă rămas bun de la babă, ca și cînd ar merge, dar rămase după ușă cu căpeneagul cel vrăjit în cap, de nime nu-l vedea! Ori cine ar fi jurat că nu-i nime acolo. Într-un tîrziu sosi și Vîntul acasă, tot fluierînd ca feciorii cînd vin din șezătoare. — Bună seara, mamă, zise încă de la fereastră. — Bună să-ți fie inima, puiule, îi răspunde bătrîna rîzînd voioasă că-i vine feciorul cu voie bună acasă; apoi mai adause: — Cam tîrziu vii, prășcăule, ce mă lași să te aștept atîta cu cina-n masă; de s-a fi răcit – să știi că rece-i mînca-o. — Bună-i și rece, mamă, dar nu știu ce miroase pe aci, parcă a om pămîntean? — A fost, puiule, un biet fecior necăjit p-aici, Făt-Frumos și m-a rugat, doară l-ai ști îndrepta unde și-ar afla nevasta, pe Mîndra Lumei? Eu i-am spus că nu știu precum nici nu știu, apoi i-am dat ceva de cină și s-a ca mai dus. — Ducă-se învîrtindu-se, că Mîndra Lumii e mireasa mea; azi ne-am logodit și mîne ne cununăm, apoi poate sufla-n păsat de dorul ei. Făt-Frumos bine auzea toate, dar nu zicea nimic, fără își gîndea: Vom vedea mîne, care pe care? A doua zi Vîntul prinse caii cei mai frumoși la hinteu, puse cocișul cel de paradă în capră, să sui în ziț și porni la nuntă, dar Făt-Frumos de mult era în ziț de cînd punea cocișul hamurile pe cai; și cînd plecară, de zise Vîntul: rămas bun, mamă, pe seară vin cu muiere, Mîndra Lumei îți va fi noră! atunci Făt-Frumos pliosc! cu o palmă la Vîntul preste ochi, de tot scîntei verzi i se năzăreau. Esta-i mărăsin rău, își gîndi el numai dracul m-a putut pălmui atît de strașnic, fără a-l vedea, pe semne-i mînios pe mine că ce iau pe Mîndra Lumei; că și mîndră-i, bat-o norocul, n-are ce nu fi pismos pe mine, cine știe că azi mă cunun cu ea. Caii zburau ca vîntul prin slava norilor și cînd fură la porțile cetății se opriră, pînă va ieși Mîndra Lumei, stăpîna curților, să-i deschidă. Cum se opriră caii cu trăsura, Făt-Frumos dădu de trei ori în călcîie și zise: — Să fiu înlăuntru la Mîndra mea! Și în clipita aceea fu în palută lîngă Mîndra Lumei. — Bun găsitul, drăguță! — Bun ajunsul, scumpule, sosiși abia? — M-a adus ibovnicul tău, Vîntul, în căruța lui pîn la poartă, nu-l auzi cum te strigă să-i deschizi? — Mai strige, că n-are alt lucru. M-am logodit ieri cu el, ce-i drept, că sta tot narnă, dar bine știam că tu vii; apoi o țîr de lecție nici ție nu-ți strică, că nu m-ai ascultat: ai spus că ești însurat și că chiar eu ți-s muiere. — Mă duc acum să-l trimit de unde a venit; hai ascultă cît de bine ne înțelegem. Și se duse Mîndra Lumei pîn’ la poarta cea mare, care era de fier și înaltă pînă-n înaltul cerului, de nici pasărea nu putea străbate peste ea. Dacă fu la poartă strigă. Cine bate-n poartă? Iar Vîntul îi răspunde: — Eu, ibovnicul tău, dar ce întîrzii atîta? — Să vezi, răspunse Mîndra Lumei, mi-am perdut cheia porții și am fost la faurul de mi-a făcut alta; acum pe cînd sosesc acasă cu cea nouă aflu și cea veche și-s cu două chei; ce zici tu: să folosesc cea veche, ori cea nouă? — Ba tu să folosești cea veche, că o cunoști... — Atunci dar du-te de unde-ai venit, că-i aici Făt-Frumos, bărbatul meu cel credincios, cel dintîi, că tu ți-ai rupt legea. Și se mînie Vîntul pentru rușinea ce-l mîncase și suflă cu turbat, dar nici un rău nu putea face celor din curți, la Mîndra Lumei și la Făt-Frumos. Rupt-a copaci în furia lui, surpat-a păduri întregi, iar Făt-Frumos și cu Mîndra Lumei rîdeau cu hohot, ca de un nebun, rîdeau și se jucau, și – de n-au murit, și astăzi trăiesc, și rîd de suflarea vîntului. Vîntul însă, de cîte ori își aduce aminte cum l-a păcălit Mîndra Lumei, totdeauna face pozne și minuni în furia lui. Nici n-a mai umblat a peți de atunci, a rămas holtei tomnatic; de aceea-i și totdeauna mînios și îndîrjit, ca o fată bătrînă.


content:
Zice că a fost odată un împărat și împăratul acela avea doi copii, un fecior și o fată. Cînd a fost feciorul mare, colea cît oamenii, l-a chemat tată-său deoparte și i-a zis: — Dragul tatii, uite, ești cît oamenii, vezi de te însoară, că eu sînt bătrîn, nu știu ora și ceasul, cînd m-oi duce cu scînduri, soru-ta s-a mărita, că-i umblă destui pețitori, atunci ce-i ști tu face singur, că mamă n-ai? N-a fi cine să te spele, să te cîrpească, să-ți facă cîte o țîr de mîncărușă bună, cum ești dedat, dragul tatii; fă și tu ce fac alți feciori de vîrsta ta, și cum am făcut și eu cînd eram ca tine. Așa a zis împăratul, iar feciorul l-a ascultat pînă-n capăt, ca un fecior bun ce era, apoi s-a gîndit și răzgîndit ce-i de făcut? Că – adevărul vorbind – el încă de mult umbla cu gîndul însuratului, dar nu afla nici o fată pe plăcere, că, de, era fecior de împărat, gingaș și-nțînat, cum numai feciorii de împărat sînt. Era ea o fată, care-i plăcea, dar îi era groază să se gîndească că doară ar putea-o avea de soție, că aceea era soru-sa. Iar altă fată pe lume cît a umblat și cît a văzut, ca soru-sa n-a mai văzut și alta nu-i trebuia, numai ea, ori de s-ar afla undeva una tocmai ca ea. Îngîndurat cum era, intră la soru-sa. Aceea, cum îl văzu așa pus pe gînduri, îl întrebă ca o bună soră ce era, că ce-i e? Iar el se pune p-un scăunaș lîngă ea și începe a-i spune, că uite tată-său stă de el să se însoare. — Ei bine, zice soru-sa, tata are numai dreptate, cînd zice că ți-ar fi vremea să te așezi și tu odată, că uite, tata-i bătrîn, mîne-poimîne poate să moară, atunci rămîi tu împărat și gîndurile împărăției nu ți-or da timp să te mai gîndești și la însurat; apoi împărat holtei cum să fii? Vezi tu că toți împărații-s însurați. — Așa-i, soră dragă, zice feciorul, eu bucuros m-aș însura, că bine văd eu, că drept are tata și drept ai și tu, bine vorbiți voi amîndoi, dar... — Ce dar? vezi numai și te uită, că lungă-i și lată împărăția noastră, se află în ea fete cîtă frunză și iarbă, poți cerca și pe la împărații din țările vecine, cum umblă feciorii pe unde știu că sînt fete, vezi tu cum vin și pe la noi, de cînd am apucat eu fată mare. — Așa-i, soră dragă, uitatu-m-am eu printre fete, cît am umblat în lungul și în latul împărăției noastre; dar fată ca tine n-am aflat, mie numai de tine mi-e drag, și numai pe tine vreau să te am de nevastă. — O, bată-te iștanțiile de frate, ce ai stat tu a gîndi? Unde ai mai și auzit una ca asta, să se ieie soră cu frate? Nu-i largă lumea, nu sînt fete destule? Du-te-n lume și caută, că nu cred eu că nu-i afla și mai altcum decît mine! Acum n-a mai zis feciorul nimic, fără a ieșit afară și s-a dus ață la țiganul din capul satului. Țiganul, cum îl văzu, se ridică de lîngă ileu, își luă cămașa-n spate (că era țiganul meșter mare, lucra și fără cărbuni, și cînd lucra, ca să aibă mai bun spor, arunca cămașa cît colo de pe el, numai traista o ținea de-a grumazi și țevea pipei întoarsă-n gură), și punîndu-și mînile pe piept dădu binețe la feciorul împăratului: — Fie-ți fața cinstită, domnișorule. — Să trăești! zise feciorul împăratului, apoi se băgă la el în bordei și porunci să-i facă o păreche de opinci de fier și o bîtă de oțel. Și se apucă faraonul de lucru, el da din ciocan, feciorul împăratului din baros, și – cît ai trage o pipă de tabac, îi gătă și bîta și opincile. Apoi merse cu feciorul la împăratul acasă, acela-i dete patru cupe de grăunțe, mai ceru un vojoiaș de curechiu și o țîr de rîncezeală, și pînă nu i le dădu, nu se văzu urnit din curtea împăratului. Iar feciorul, chiar a doua zi dimineața, își luă opincile cele de fier în picioare și bățul cel de oțel în mînă, și hai la pețit! Umblat-a împărăția lor lungiș și curmeziș, dar fată ca soru-sa n-a găsit; merse și prin împărățiile vecine, pînă i s-au spart opincile și i s-a ros bățul, dar fată pe plac, ca să fie chiar ca soru-sa, n-a aflat; una era prea cacioră, alta i se părea prea bălțată, una prea albă, alta prea neagră, și nici una pe plac. Și se întoarse acasă fără ispravă, și iară merse la faraonul din capul satului, și-i mai dădu o cupă de fărină și un pachet de tabac pîn’ ce-i cîrpi opincile cele de fier și-i nădi bățul cel de oțel. Cum și le văzu tocmite, porni iar la cale, și umblă pînă tot ferferiță i se făcură opincile, iar bățul era mai numai de o palmă de lung, ca un răsteu mic. Atunci se întoarse acasă și nu mai voi să meargă nicăiri, ci zise către soru-sa: — Soră, făcutu-mi-am opinci de fier și bîtă de oțel, și umblat-am pînă le-am odovăit, dar fată ca tine n-am aflat. Deci, se vede, că așa este scris, ca tu să-mi fii mie muiere, hai să ne cununăm. — Nu se poate, frate dragă, zise soru-sa, nu se poate nici decît; fără fii pe pace, o să merg eu a peți în locul tău, dar de voi fi mai norocoasă decît tine? Și se luă soru-sa la cale, lin și chitilin, dar merse tot înainte pînă a ajuns la Sfînta Miercuri. — Bună ziua, maică sfîntă! — Să fii sănătoasă, drăguță; dar ce vînturi te poartă p-aici pe unde picior de om pămîntean încă n-a călcat? — D-apoi, uite, maică sfîntă eu sînt fată de împărat, am numai un frate și pe tata. Noi tot stăm cu frate-meu să se însoare, că-i e vremea, dar el zice, că numai așa s-a însura, de va afla o fată chiar ca mine, ori de nu – să mă mărit eu după el. Eu una ca aceea nu o pot face, deci am plecat în lume, doar voi afla undeva o fată chiar ca mine, s-o pețesc pentru frate-meu; fii bună și mă îndrumă, unde aș da eu de o fată chiar ca mine? — Bucuroasă te-aș îndruma, draga mătușii, dar nu știu; fără mergi, draga mătușii, la soru-mea, la Sfînta Vineri; doar ea te-a ști îndrepta. Ia peria asta cu tine, te miri de ce ți-a fi bună în lunga ta călătorie! Și s-a luat fata iară la drum și s-a tot dus, s-a tot dus, pînă a ajuns la casa sfintei Vineri. Sfînta Vineri era acasă și cum o văzu, o întrebă: — Dar ce umbli p-aicea, drăguță, pe unde picior de om pămîntean încă n-a călcat? — D-apoi, uite, maică sfîntă, de ce potcă și de ce năpaste dau cu frate-meu, că el nu vrea să se însoare făr’ cu mine, ori cu una care să fie chiar ca mine; eu m-ar bate Dumnezeu, să mă mărit după frate-meu cîtă vreme sînt destui streini, dar el stă narnă de mine, că de nu vreau să mă mărit după el, să-i caut o fată chiar ca mine. De aceea am venit să te rog, să faci bine să mă îndrepți: unde aș ști eu afla o fată chiar ca mine, să o duc fratelui meu muiere? Sfînta Vineri o ascultă cu băgare de seamă, apoi îi răspunse: Draga mătușii, eu bucuros te-aș îndrepta, dar nu știu unde, fără mergi pînă la soru-mea, la sfînta Duminecă; dacă nici ea nu te-a ști îndrepta, atunci nime nu te mai îndreaptă. Să iai, drăguță, cutea asta și să ai grijă de ea, te miri de ce ți-a fi bună în lunga ta călătorie. Plecă fata supărată și de la Sfînta Vineri, după ce-i sărută mîna, de bună seamă ca o bună fată ce era, și se tot duse, se tot duse, multă lume și țară, pînă nimeri la o căsuță mică și frumușică, pîn’ la casa Sfintei Dumineci. Întră înlăuntru, dar nu află pe nime, că Sfînta Duminecă era la biserică. După ce se odihni puțin, se puse fata și făcu rînd bun prin casă, mătură, șterse de praf, spălă vasele, apoi se puse într-un colț de casă și așteptă pînă va veni Sfînta Duminecă acasă. Nu mult după aceea nimeri și Sfînta Duminecă acasă și mult se bucură de rîndul cel bun ce-l afla acasă, și zise plină de bucurie: Oare cine mi-a făcut mie binele acesta să-i fac și eu vreun bine? Atunci fata cea de împărat ieși din ungheriu, sărută mîna Sfintei Dumineci și-i spuse că iată ea a cutezat de a făcut rîndul prin casă. — Și cine ești tu, nepoțică? de unde ești? și cum de te-ai zărăstit p-aici, pe unde picior de om încă n-a călcat? — D-apoi, maică sfîntă, eu sînt fată de împărat și am venit să te rog, doară m-ai ști îndrepta undeva la o fată chiar ca mine, că am un frate care nu vrea să se însoare pînă nu și-a afla o fată chiar ca mine, ori apoi să mă mărit eu după el. Iar eu mă tem de Dumnezeu, să fac un lucru ca acela, mai bine m-am pus pe căutate, doară-doară voi afla undeva o fată chiar ca mine, că el a umblat, săracul, pînă tot și-a odovăit o păreche de opinci de fier, și toată i s-a ros o bîtă de oțel, dar fată pe plăcere, care să fie chiar ca mine, n-a aflat. — O, draga mătușii, eu știu o fată, chiar ca tine, Fata Pajurii, care șede colo în curțile cele de piatră, ce să văd în vîrful muntelui de aici spre miazănoapte. Aceea-i întru toate ca tine. Du-te și-ți cearcă norocul, doară o vei putea amăgi să vină cu tine. Na, draga mătușii, năframa asta, te miri la ce ți-a prinde bine în călătoria asta lungă. Acum pleacă biata fată mai îngrozită că auzise ea multe despre Pajura, cum adică mănîncă numai oameni, și cît este de înfiorătoare, că este cu două capete. Dar își făcu cruce, își luă rămas bun de la Sfînta Duminecă, îi sărută mîna și plecă. Multă vreme a tot mers ea pînă a ajuns la munte, iar cînd a fost la curtea cea de piatră, de abia mai putea de ostenită. Nici nu mai umblă întrebînd, fără intră înăuntru. Adică la o măsuță află o fată întru toate ca ea, de ai fi jurat că-s surori gemene. Cum intră, îi sări în grumazi, o sărută și-i zise: — Bună ziua, soro! — Bună să-ți fie inima, soro! și nu se puteau mira din destul, cum de seamănă ele așa tare una cu alta. Fata cea de împărat a fost cules venind niște flori atît de frumoase, cum nu văzuse Fata Pajurii nici cînd, și se tot uita la ele, dar îi era rușine să le ceară. Fata cea de împărat bine vedea, la ce se uită ea, deci îi zise: — Te miri, soro, de florile mele, hai cu mine, că mai frumoase-ți voi arăta și vei putea culege cîte ți-or plăcea. — Bucuroasă aș merge cu tine, zise Fata Pajurei, dar mă tem de mama, că acuși o să sosească, și de nu mă află acasă, vai de capul meu va fi; fără stau pînă a veni ea acasă, apoi după ce va pleca ea d-acasă, putem merge, că trei zile nu mai vine, după ce pleacă odată. Atunci numai auziră sunet mare, ca de o vijelie grozavă. — Vai, tu soră, ce vînt mare-i afară, zise fata cea de împărat. Pe la noi niciodată nu-i așa vijelia mare. — Hei, răspunse Fata Pajurei, că nu-i vijelie, e harnica de mamă; iară vine mînioasă acasă, te miri ce i s-a mai întîmplat! Hai iute colea sub covată să nu te vadă în furia cea dintîi, că te și înghite. Fata cea de împărat se vîrî iute sub covată și Fata Pajurei se puse pe covată. Atunci intră mamița de Pajură, roșie ca para focului de mînie și încă din ușă zise: pe cine ai ascuns sub covată? — N-am ascuns, mamă, pe nime. — N-ai ascuns pe nime? Mie cutezi tu a-mi minți? Cară-te dară de pe covată, să caut eu. — Mamă... mamă, fie-ți milă, e o fată săracă, a fugit de lume și a nimerit la noi, așa e de bună și așa seamănă cu mine, de gîndești că sîntem dintr-un măr tăiate: să nu o mănînci, mamă dragă. — Scoate-o afară, – răcni Pajura. — Că-i mînca-o, mamă... — Scoate-o afară, îți poruncesc! Și atunci îi dădu una cu aripile peste cap, de se răsturnă de pe covată ca un bostan. Apoi răsturnă covata și îndată înghiți pe fata cea de împărat, toată odată, așa cum era, cu haine cu tot. Atunci începu Fata Pajurei a plînge și a se dăoli: — Mamă, mamă, de nu scoți pe sora mea cea dulce, mă prăpădesc și eu, mă arunc colo în fîntînă, ori mă spînzur, să nu mă ai nici pe mine, dacă nu lăsași în pace pe biata fată, care nici un rău nu ți-a făcut. Și-i păru rău Pajurei că a înghițit fata, deci se opinti odată și o scoase iară afară, vie și frumoasă, după cum fusese. A doua zi, Pajura plecă de acasă des de dimineață. Deci se sfătuiesc fetele să meargă după flori. Și pleacă și găseau tot din ce în ce flori mai frumoase, pînă se depărtară hăt tare de curțile Pajurei. Atunci auziră în văzduh sunet mare, ca de vijelie groaznică. — Vine mama după noi, zise Fata Pajurei, hai să fugim, că pe amîndouă ne mănîncă de mînioasă ce e. Și prinseră fetele a fugi pe munte la vale, dar și Pajura fugea după ele, cît era p-aci să le ajungă. Atunci scăpă fata cea de împărat peria din mînă de frică și se făcu din ea o pădure mare, mare și deasă, dintr-un capăt de lume pînă-n celălalt, și pînă-n ceri de înaltă și deasă, Doamne, de nici degetul nu-l puteai băga prin ea. Cînd văzu Pajura una ca asta, gîndeai că plesnește de necaz; cercă să zboare pe deasupra pădurei, dar nimerește cu capetele de ceri și nu mai poate; dă să meargă pe la un capăt de pădure, merge pînă la capătul lumii și tot la capătul pădurii nu mai ajunge; cearcă doară va putea străbate pe la celălalt capăt – dar pace! nu-i chip să-i deie de capăt! Atunci Pajura, mînioasă cum era, se pune a roade la pădure, și roade la ea ca capra la curechi și-și face prin ea cale de puteau merge trei cară alăturea și hai după fete! Dar ele erau acum hăt departe. Pajura însă dă a fugi și mai tare după ele. Dar cînd era cît p-aci să pună brînca pe ele, scăpă fata cea de împărat cutea din mînă și se făcu, Doamne, un zid dintr-un capăt de lume pînă-n celălalt de lung, pînă-n naltul ceriului de înalt și gros de puteau merge pe el 12 cară alăturea. Acum nu mai cercă Pajura să sboare peste el, nici să meargă pîn’ la capătul lui, ci prinse numaidecît a roade; și roase și roase, pînă-și făcu prin el cale de putu ieși și hai după fete. Cînd erau fetele aproape de casa Sfintei Dumineci, Pajura le mai ajungea. Atunci iese Sfînta Duminecă din casă și cum vede primejdia fetelor, strigă fetei de împărat: — Aruncă, drăguță, de la grumazi năframa ce ți-am dat-o eu. Și cum o aruncă, se făcu Doamne un tău mare, mare, de la un cap de lume pînă-n celălalt și afund, Doamne! și lat, de te îngrozeai uitîndu-te la valurile cele turbate; și tăul era de lapte dulce. — Acum sînteți scăpate! zise Sfînta Duminecă. Dar Pajura nu să se ogoaie și să meargă de unde a venit, ci se pune a bea la lapte, și bea, și bea să sece ea tăul. Dar de unde? în loc să sece tăul, plesni rînza în ea și muri. De atunci nu mai sînt Pajure cu 2 capete, că pînă atunci erau, precum se și văd tipărite pe banii cei împărătești. Fetele au mulțămit la Sfînta Duminecă, apoi au plecat cătră casă, pe la Sfînta Vinere și pe la Sfînta Miercure. Sfînta Duminecă a spus la Fata Pajurei așa, că o vedea îngîndurată: — Draga mătușii, nu fi tu îngîndurată, mergi tu cu fărtată-ta pînă la ei acasă și te mărită după fratele ei; căci nici tu nu ești Fata Pajurei, tu ești fată de împărat, numai cît te furase Pajura cînd erai mică, te-a fost scos mumă-ta cu leagănul la soare, și pînă a intrat după ceva în casă – Pajura s-a repezit și te-a furat, dar fiind frumușică nu te-a mîncat, ci te-a crescut pînă ai fost cît ești de mare. Auzind fetele una ca asta, se bucurară și merseră ață la împăratul acasă. Cînd fură acolo, nici împăratul, nici feciorul împăratului nu le putură deosebi una din alta, nu știau care-i fata lor și care-i Fata Pajurei, pînă nu spuseră ele. Atunci împăratul fu voios că-și vede iar fata și că peste scurtă vreme și-a însura feciorul. Nici nu trecu mult și numai ne cheamă la nuntă. Nici nuntă cu aceea nu s-a mai făcut de mult; dar nime, nici chiar mirele nu știa, care-i mireasa și care-i soru-sa. Ca să le poată cunoaște, a poruncit la aurari de au făcut o păreche de cercei, pe care era tipărită Pajura cu 2 capete și-i dădu împărătesei celei tinere să-i poarte și să se știe, că ea-i Fata Pajurii, care de n-a murit și astăzi trăiește.


content:
Zice că a fost ce-a fost, că de n-ar fi fost, nu s-ar povesti, au fost odată doi frați, unul mai mare și putred de bogat, celălalt mai mic și sărac lipit pămîntului. Cel mai mare adică luase cu habca tot ce rămase de părinți: moșia, vite, casă... tot tot, de nu lăsase fratelui său nimic, dar chiar nimic odată. Cel mai mare era însurat, luase o fată bogată și astfel din bogat ce fusese, acum era ca un boieri de cei mari. Cel mai mic sluji prin sat pînă se făcu cît oamenii, apoi se însură și el și luă o fată iară săracă, ca și el și se așezară într-un bordeiaș în capătul satului. Acolo ședeau ei și toată săptămîna lucrau pe la cei oameni pe plată, iar seara trăgeau la bordeiul lor. La vreun an după ce s-au luat, le dărui Dumnezeu o fetiță atît de mîndră și de frumoasă, cum nu mai era în șapte sate. Iar cînd o botezară, nănașii o cinstiră cu o vițea mică. Bucuria lor că au și ei ceva. Dar și aveau de ce se bucura, că sănătoși erau amîndoi, fetița le era frumoasă și sănătoasă și creștea ca din apă și se făcea din zi în zi tot mai sprintenă și mai frumoasă; iar vițica în cîțiva ani, grijită bine, se făcu vacă mare, cum nu mai era alta în sat. Numai cîteodată erau îngîndurați, cînd își aduceau aminte, că nu au pămînt, ci trebuie să lucre tot în breazdă streină și cînd își aduceau aminte, că după dreptate ar trebui să le deie frate-său și lor din moșia părintească. Dar iar se întăreau în fire și ziceau: — De ce vom fi vrednici, ni-a da și nouă Dumnezeu. Dar copila creștea ca din apă; cînd era de 2 ani, era ca altele de 8, cînd era de 5 ani, ai fi jurat că-i de 15, și ei nu se puteau destul mira, de unde vine aceasta? Las’ că rău nu le era de ajutorință, lucra tot lucrul într-o brazdă cu ei și din lucrul mînilor își însemnau cele trebuincioase lor și nutreț vacei, care acum era cu vițel și de lapte mult și gros, ca grosciorul. Bocotanul nu avea nici un copil. Într-o primăvară se sfătuiește săracul cu muierea și cu fetița, oare să vîndă vaca și să-și cumpere și ei o holdă, că vai rău e cînd n-ai tu locșorul tău, unde să semeni ce vreai și să culegi cît dă Dumnezeu? Cînd vorbeau ei așa, iată nimerește la ei frate-său, bocotanul, care de cînd e nu le trecuse pragul. Oare ce-a mai fi și asta? se gîndiră ei, dîndu-i scaun de odihnă, ca la un bocotan ce era. — Știți de ce am venit? întrebă bocotanul, după ce se puse pe un scaun, fălos, ca bocotanii. — D-apoi știm, dacă ne vei spune, răspunse săracul. — Apoi uite, începe bocotanul, voi fînațe n-aveți; să țineți vaca cu nutreț de cumpărat nu să plătește, că-i destul că cumpărați bucate pentru voi; dar am venit să facem noi un tîrg. Uite vă dau moina cea de pe răzoare vouă de veci, și să-mi dați mie vaca, că ale mele vaci toate au rămas sterpe și mi-e rușine de lume, să n-am eu lapte-n casă. Ce ziceți? Săracul se gîndi: cum n-ar fi bine să avem și noi o moină, dar cea de pe răzoare cu care ne îmbie frate-meu, tot parcă-i prea plină de spini și înțelenită din veci, că nici tata n-o prea lucra, numai rar, la 5-6 ani odată. Dar, fiindcă-i din moșia părintească, aș vrea s-o am; apoi grăi: — Bine, frate, fie cum vrei dumneata, dar fii bun și-mi dă plugul să o ar după ce voi lăzui-o de spini și de mărăcini. — Bucuros, răspunse bocotanul. — Și dumineca, cînd nu sîntem la lucru pe la oameni, fii bun și ne dă cîte o cupșoară de lapte de la Steluca (că Steluca era numele vacii, fiindcă era galbenă, cu o stea albă în frunte), zise fetița. — Bucuros, răspunse iară bocotanul. Tîrgul fiind gata, bocotanul duce vaca la el, iar frate-său se pune și merge ață la moină cu muiere și cu fată cu tot și prind a lăzui: scoteau spinii și mărăcinii din pămînt cu rădăcină cu tot, cu ajutorul toporului și a sapelor, în vreo două săptămîni toată moina era curățită ca palma, numai arată trebuia. Deci merse săracul la frate-său să-i deie plugul să o are; dar acela, ca toți zgîrciții, nu voi în cinste, iar bani încă-i era rușine să ceară, ca de la un frate, parte că știa că n-are și parte că se simțea dator de cînd cu tîrgul cu vaca; deci nu voi, și pace. Lapte încă nu le dădea nici cînd de la Steluca. Dar săracul tot nu se supără rău; merse la nănașu-său, îi făgădui cîteva zile de lucru, și acela-i dete plugul cu cei patru boi și în două zile-și ară moina și o semănă cu grîu de primăvară. Acum era voios sărmanul, că are și el o holdă de grîu curat, holda lui, unde va secera el cu muierea și cu copila lui, grîul lui, care l-a face stog înaintea căsuții lui; acolo l-a îmblăti el cu muierea și cu copila lui și l-a pune tot colo în hambare în podul casei lui, și n-a mai trebui să cumpere cu mierța și cu cupa. Puteai prinde iepuri cu el, de voios ce era. Și mergea el mai în toată ziua pînă la holdă, cu muiere și cu copilă cu tot și stau și se uitau ceasuri întregi, și parcă vedeau cum crește holda înaintea ochilor lor, și nici a gremujda nu cutezau, nu cumva holda să se sparie și să nu mai crească. Și drept e că holdă ca aceea nu era în tot hotarul, că pămîntul fusese odihnit, iar acum săracul îl lucrase cum numai a știut el mai bine. Cînd era colo aproape de secere, îți rîdea inima uitîndu-te la ea. Nici nu mai trecea acum nici o zi să nu meargă bietul om să o vadă, ba mai totdeauna mergea cu muiere și cu copilă cu tot. Dar cînd era aproape să intre cu secerile în ea, îi oprește bocotanul cu primarul satului, ca să nu între în holdă, că strică tîrgul, că vaca-i rea, că nu dă lapte, că-i teacă, că-i pungă, destul că-l oprește și le duce vaca acasă, slabă, numai pielea pe oase, și vițelul numai ca un cățel, că bocotanul nu grijise de ele cum ar fi trebuit, de zgîrcit nu se îndura să le deie hrană de ajuns. Atunci zice fetița: — Tată, pînă la împăratul nu-i cel lucru mare de mers, că-i numai în satul vecin, du-te dumneata chiar la el și-i spune, ce pățești cu unchiul. — Duce-m-oi, draga tatii, dar bine știu că și împăratul ca și primarul nostru, va ține cu el, că-i bogat, nu cu nește nemernici de săraci ca noi. — Ba du-te, tată, și să vezi că nu ți-a părea rău. — Duce-m-oi, dar voi mergeți la holdă și tăiați ceva mîncare pentru biata vacă și pentru vițel de pe cele răzoare, că vedeți că-s mai moarte de foame, de la harnicul ăst de frate. Și așa făcură. Ele merseră amîndouă la holdă și cît clipești aduseră cîte o legătură de iarbă-n cap, iar el merse pe la frate-său și-l cheamă la împăratul. — Bucuros, zise bocotanul, merg și la șapte împărați, numai ca să nu zici că-ți fac nedreptate, că tot așa am auzit că-ți umblă gura, că te mănînc cu nedreptul. Și se luară la drum și minteni fură în satul împăratului. Împăratul era un fecior holtei, cam fuicaș, cum ziceau unii, dar tare drept, cum ziceau alții. — Noa, dar ce veste-mi aduceți, dragii mei? îi întrebă împăratul, după ce se apropiară cu pălăriile în mînă, cum se cade înaintea unui împărat. — Am venit, măria-ta, începe bocotanul, că nemernicul ăst de calic zice că-i fac nedreptate; să ne judeci și măria-ta, că primăriul nostru ni-a făcut dreptate, dar calicul nu vrea să steie pe judecata primarului. — Ei și ce pricină aveți? — D-apoi lucrul stă așa, începe bocotanul, că astă primăvară i-am dat o drăguță de moină, pe care acum are o holdă de-i vrednică trei sute bune și el mi-a dat o cioloagă de văcuță de nu-i vrednică nici treizeci de florinți, acum aș strica tîrgul, că mă rîde lumea, măria-ta, dar el ducucitul nu vrea. Eu i-am și dus vaca acasă cu primarul, dar el stă narnă c-a secera holda și una ca asta nu-i cu drept, știe tot satul. — Destul! zice împăratul. Apoi întorcîndu-se către sărac îl întrebă: — Dar tu de ce zici, că nu-i dreaptă judecata primăriului? — Apoi, măria-ta, să-ți spun lucrul din fir în păr cum stă. Eu cu dumnealui sînt frate. Cînd mi-au murit părinții, dumnealui era fecior holtei, iar eu copil ca de opt ani. Dumnealui s-a însurat, a luat o fată bogată, a luat în stăpînire tot ce ne rămăsese de la părinți, iar pe mine m-a alungat pe ulițele oamenilor. Văzînd lucrul cum stă, m-am băgat sluguță, mai întîi la gîște, apoi la miel, după aceea la vaci și boi, pînă am crescut cît sînt de mare. Atunci m-am însurat. Muierea mea a avut o căsuță, iar fratele meu din moșia și din averea părintească nu mi-a dat nici cîtu-i negru sub unghie. La anul după ce m-am însurat, ne-a dăruit Dumnezeu cu o fetiță. Iar la botezul ei ne-a cinstit nănașul cu o vițea mică. Am crescut-o mare. Astă primăvară a fătat. Frate-meu a venit să i-o dau lui că-mi dă o moină. Moina era plină de spini și de mărăcini, dar fiind din moșia părintească am primit-o și i-am dat vacă grasă și frumoasă ca un bujor, cu vițel sub ea ca un bumbuț. Înțelesul a fost să-mi dea plugul să-mi ar moina și duminecile să ne dea cîte o cupșoară de lapte de la vaca ce i-o dădurăm noi. Eu cu muierea și cu copila mea lăzuirăm cîteva săptămîni la moină, pînă o făcurăm ca palma, apoi mă rugai la fratele să-mi dea plugul, dar nu voi. Lapte de la vacă încă nu mi-a dat. Am lucrat, măria-ta, în sat, de mi-am căpătat plug să-mi ar moina și am sămănat-o cu grîu de primăvară. Drept că Dumnezeu s-a milostivit, de grîul s-a făcut tare frumos. Acum, cînd grîul e de secere, după atîta muncă, după ce mîncă și lăptișorul vacei, după ce o hămisi cu foamea și pe ea și vițelul, mi-o țipă pe cap să-i dau eu holda lucrată și grijită, numai să bagi secerea-n ea; cu dreptate-i una ca asta, măria-ta? Împăratul bine vedea al cui e dreptul, dar vă spusei că era tînăr și zburdat, încît zicea că-i fuicaș, deci își gîndi: Să fac o glumă. Apoi le răspunse: — Veți merge acasă și mîne veți veni iară și care-mi va ști spune: ce-i mai iute? ce-i mai dulce? și ce-i mai moale? a aceluia va fi și vaca cu vițelul și holda pe veci. Acum își luară frații rămas bun de la împăratul și merseră cătră casă: bocotanul fălos, iar săracul supărat. După ce ajunse bocotanul acasă, îl întrebă muierea, ce dreptate li-a făcut împăratul? Dar acela răspunse, că mîne s-a rupe legea, a aceluia va fi și vaca cu vițelul și holda pe veci, care i-a ști spune ce-i mai iute? ce-i mai dulce? și ce-i mai moale? — Oh! dragul meu bărbat, zise bocotana, tu vei spune, că mai iute e armăsarul nostru, mai dulce mierea noastră cea de doi ani și mai moale dricala noastră cea de lînă. Cu aceasta bogatul se simți îndestulit, deci se culcă și dormi liniștit pîn-a doua zi. Dar după ce ajunse sărmanul acasă supărat, îl întrebară și pe el muierea și copila: — Da ce judecată v-a făcut împăratul? Iar el răspunse cum și ce și să puse îngîndurat pe o laviță. — Nu te supăra nimica, tată, zise fetița, culcă-te și te odihnește, c-a fi cum va rîndui Dumnezeu. Doară noi sîntem trei, mai mult vom putea gîndi decît unchiul, că ei-s numai doi, el cu mătușa. Dar unde să poată bietul om a ațipi? Cît fu noptița de lungă, se tot înturna de pe o latură pe alta; și gîndindu-se la întrebările împăratului, somnul fugea de el ca dracul de tămîie. Cînd se omizi de ziuă se sculă să-și hrănească vaca și să meargă la împăratul, dar nici un răspuns nu nimerise. Copila însă era în tălpi și zise: — Tată, nu fi supărat; dumneata lasă pe unchiul să răspundă întîi, iar cînd ți-a veni rîndul dumitale, dumneata să zici așa: măria-ta, mai iute-i soarele, că într-o zi ocolește toată lumea; mai dulce-i pămîntul, că el îndulcește pe toată făptura și mai moale-i palma, că pe ea o pui sub cap cînd vrei să te odihnești bine. Acum începu a se înveseli o leacă bietul om. Deci merse pe la frate-său și plecară spre satul împăratului. După ce ajunseră acolo, împăratul îi întrebă: — Ei, dar gînditu-v-ați bine? — Gîndit, măria-ta, răspunse bocotanul, că mai iute-i armăsarul meu, mai dulce-i mierea de stup ce o am eu de doi ani și mai moale-i o dricală de lînă, ce o făcu muierea mea numai în astă vară. — Dar tu cum te-ai gîndit? zise împăratul, întorcîndu-se spre sărac; iar săracul răspunse: — Eu aș gîndi, măria-ta, că mai iute-i soarele, că într-o zi ocolește toată lumea; mai dulce-i pămîntul, că el îndulcește pe toate făpturile și mai moale-i mîna, că pe ea o punem sub cap, cînd voim a ne odihni mai bine. — Tu ai drept! zise împăratul zîmbind, a ta e holda de veci și vaca cu vițelul, dar acum să-mi spui cine te-a învățat? — Băiata mea, înălțate împărate. Cînd auzi bocotanul răspunsurile frățîne-său și judecata împăratului, era să-l apuce frigurile de necaz, deci se și grăbi cătră casă, cît doară nici rămas-bun nu-i zise. Iar împăratul, după ce auzi, că băiata a învățat pe săracul ce să răspundă, îi zise să stea o leacă, că-i dă ceva și îndată veni cu un fuior de cînepă în mînă și-i zise: — Du fuiorul acesta la băiata ta și-i spune să-l toarcă și să-l țeasă, iar mîne să-mi vii cu pînză de o cămașă din el, pentru judecata ce ți-am făcut. După ce ajunse omul acasă și spuse muierei și fetei judecata împăratului, ele se bucurară, iar după ce scoase de după curea fuiorul și le spuse porunca împărătească, bătrîna se întristă, dar fata rîse cu hohot și zise: — Bată-l cucul împărat, dar mult îi place a șegui! Apoi se duse afară și aduse o nuia de alun ca degetul de groasă și zise: — Tată, fii bun du-te la împăratul și-i spune, că m-am rugat să-mi facă din nuiaua asta furcă, fus, răscitor, vîrtelniță, război și sucală, că noi nu avem, apoi îi voi împlini porunca. — O, bată-te norocul, băiată, ce-ți cade ție prin minte; dar de s-a mînia împăratul? — Nu te teme, tată, du-te numai și-i spune așa cum am zis eu. Și se duse omul nostru și spuse împăratului întocmai, iar împăratul sta să se omoare de rîs și zise: — Zdravănă băiată ai, omule, se vede că e a ta. Fiindcă foarte potrivit răspuns mi-a trimis și fiindcă-i mai avea să vii pe la mine, ia-ți un cal din stava mea, care vrei, să mai îmbli și călare, apoi hai încoace. Și așa făcu omul, merse la stavă, își alese un cal, se urcă pe el, apoi veni înaintea împăratului și zise: — Ce poruncă-mi dai? Dar împăratul îi dădu o oală spartă și-i zise: — Du-o băietei tale și-i spune să o cîrpească, să văd cum știe coase, că de tors și țesut văd că-i meșteră, apoi să mi-o aduci numaidecît. Și se duse omul drept acasă, călare, dar nu intră bine în curte și se întîlni cu fata, care chiar ieșea din casă. — Da ce-mi aduci tată? — Îți aduc, draga tatii, o oală de la împăratul să i-o cîrpești. — Atunci nici nu te coborî de pe cal, du-te iute și-i spune să facă bine să mi-o întorcă pe dos, că petecele nu se pun pe față. Așa făcu omul, iar împăratul atîta-i plăcu răspunsul, cît îi dădu omului un pumn de galbeni să ducă la fată și-i mai dădu o piatră zicîndu-i: — Du această piatră la băiată-ta să o belească și să o frigă de cină, că vin și eu la voi la cină. Acum iar merse omul tot în galop cu calul pîn-acasă, dete galbenii la fată și-i spuse că-s plată de la împăratul că ce i-a cîrpit oala, apoi-i spuse că pe seară-i la ei la cină, numai să belească piatra și să o frigă. — Atunci nu-i de stat, tată, trebuie să mergi numaidecît îndărăt, să facă bine să o junghie, că ți-a dat-o nejunghiată și eu nu știu junghia. Acum nu mai puteau toți trei de rîs, iar omul, ca mai cuminte, zise: — Vă vîjiți doi nebuni, sînteți buni să mă purtați calea mînzului, dar de dragul vostru umblu bucuros. Zicînd acestea, iar apucă drumul cătră împăratul. Împăratul era dinaintea porții și cum îl vede venind așa repede îl întreabă: — Dar ce-i, omule, e și gata cina? — Nu e gata, măria-ta, că copila mea nu știe junghia, te roagă frumos să-i junghii dumneata piatra, apoi să vii la cină. Într-atîta-i plăcu împăratului răspunsul, încît rîse cu hohot și zise: — Omule, ai fost om sărac, dar eu vreau să te fac gazdă; du-te la măieriștea mea și-ți ia un car cu doi boi care ți-or plăcea și-ți ia de acolo plug și grapă, să nu mai umbli cerșind prin sat. Omul mulțămi, cum știu el mai frumos, apoi merse la măieriștea împăratului și-și alese o pereche de boi, un car, plug și grapă, apoi plecă cătră casă, mînînd boii de călare. Cînd intră în sat la ei și-l văzu frate-său, mai nebuni de necaz, cum de împăratul îl îmbogățește cu de-a tăria, dar ceilalți oameni din sat ziceau: — Bine că a dat Dumnezeu de a scăpat deasupra necazului, că destul a fost neîndreptățit și batjocorit de frate-său. A doua zi merse și el la secere ca gazdele. Prinse boii la car, muierea și-o sui în car, iar fata mîna vaca dindărăpt și calul îl ducea de căpăstru. Toți erau cu voie bună. Mai întîi tăiară de pe răzor un braț de iarbă la vite, apoi se puseră la secere. Muierile secerau, el lega snopi și-i punea șireag la soare să umble razele prin spice și să le uște, că le era dor de pîne din grîul lor, că pîn-atunci tot numai cu bucate de cumpărat trăiseră. După ce secerară o postate bună, adunară snopii la un loc și sloboziră vitele pe miriștină, că doară era a lor și vitele și locul, nu se temeau de nime. Și tot secerau și puneau clăi, pînă în cîteva zile gătară toată holda, apoi aduseră grîul în carul lor și cu boii lor colo înaintea căsuții lor și făcură un stog chiar mai mare decît căsuța. Toți oamenii din sat se bucurau de darul lui Dumnezeu, ce ajunsese peste bietul sărac, numai unul era supărat de moarte pentru aceea; și acel unul era bocotanul satului, frate-său. Nu mult după aceea se întîmplă că-i plesnește la împăratul prin minte, că lui i-ar fi vremea să se însoare, și vremea-i și era, că începură a-i miji mustețele. Dar pe cine să ia? Un sfetnic bătrîn și înțelept, ce avea la curte, îi zise: măria-ta, nu îmbla după fete, las’ să îmbie ele după dumneata, nu mere a peți – pețească ele dacă vrea să se facă împărătese, dumneata nici un pas nu face de acasă, fără las să vină ele și-ți alege pe care-i gîndi c-ar fi de măria-ta. — D-apoi cum să știu care ar fi mai bună de mine? că de bune – Dumnezeu le știe, de frumoase – le mai vede omul. — Așa-i, măria-ta, dar noi zicem, că doar care ar fi mai cuminte, aceea ar fi mai bună de măria-ta. — Și de unde aș ști eu, care-i mai cuminte? — De unde? Vei porunci, că cine vrea să fie împărăteasă, să vie la curtea măriei-tale și călare și pe jos, și pe drum și fără drum, și îmbrăcată și dezbrăcată, și cu cinste și fără cinste. — D-apoi, poate-se una ca asta? — Cine vrea să fie împărăteasă, și-a bate capul! Și așa făcu împăratul, cum îl învăță miniștrii, trimise cărți în toate părțile, răvașe-n toate orașe, că el s-ar însura și că va lua pe acea fată, care în ziua cutare va veni la el: și călare, și pe jos, și îmbrăcată și dezbrăcată, și pe drum și fără drum și cu cinste și fără cinste. Mult își bătură capul cele fete de crai și de împărați, de grofi și de baroni, să poată merge după gustul împăratului, dar pace! nu nimeri nici una. Vestea ajunsese și pe sate printre oamenii cești de rînd, că o spusese popa în biserică și primăriul la părade, dar nici din ei nu se afla fată, care să-și ia inima-n dinți să meargă la împăratul în pețite, că aflată s-ar fi, dar alta era buba, că nu știau cum? Ajuns-a vestea și la omul nostru din poveste și a spus acasă în glumă, că uite fuicașul de împărat nici nu vrea să se însoare ca alți oameni, fără tot după felul lui; apoi adause: — Tu băiată, te-ai vîji cu el, că voi sînteți într-o minte! Iar fata zise: — Adecă ai voi să fii socru de împărat! Bine, așa să fie, dacă te zburdă mintea într-acolo, vom cerca, că nu-i cel lucru mare. — Ba, tu băiată, te ogoaie locului, nu-ți aprinde paie-n cap, că ăsta nu-i lucru așa ușor cum gîndești tu! Așa o învăța tată-său și mumă-sa, dar ea tot ca ea, de abia aștepta să sosească ziua pusă și dis-de-dimineață se îmbrăcă într-o mreje de pești, prinse o pasăre și o puse între două blide și încălecă pe un iepure, apoi hai la drum tot pe ogașul unei roți. Cînd ajunse la împăratul, toți se minunară de fată, că și era frumoasă, bat-o cucul să o bată, și era drăcoasă numai ca ea. Împăratul cînd o văzu în curte, zise: — Ține minte, că asta-i fata ceea ce mi-a trimis vorbă să-i întorc oala pe dos! — Bun ajunsul la dumneavoastră! zise fata apropiindu-se de împăratul și de curtenii lui, care erau toți adunați în curte la sfat. — Bună să-ți fie inima! răspunse împăratul; dar cum vii tu la noi? — Cum mă vezi, cu ochii verzi! răspunse fata. — Și de unde ești tu? o mai întrebă împăratul. — Dintr-un sat cu oamenii, înălțate împărate, drumul trece pe lîngă noi și casa vecinului e lîng-a noastră. — Ai venit în pețite? o mai întrebă împăratul. — Ba eu am venit în cămașa mea. Și se uită împăratul cu băgare de seamă la ea și văzu că-i frumoasă, că-i cuminte și că întru toate a venit după cum dăduse porunca; numai între blide nu știa ce e? Deci zise fetei: Mi-ai adus cinste? ia să o văd! Și fata-i întinse blidele; el ridică cel deasupra, atunci un vrăbioi zbîrr! la împăratul în față! Acela se sperie și tresare, atunci blidele cad de pămînt și se fac toate hîrburi. Acum să fi văzut rîs! Gîndeai că n-o să mai încete. Împăratul îi plăcu tare de fată, deci o puse într-o trăsură cu patru cai, și o trimise la părinți acasă, spunîndu-i să se gate de nuntă, dar să bage de seamă, așa să se mărite după el, dacă în judecățile lui nu s-a mesteca în veci; că în minuta cînd s-a mesteca, atunci o și trimite acasă la tată-său. — Bine, așa să fie, răspunse fata, numai de m-aș scăpa cumva să mă mestec în judecățile Măriei-tale, și de a fi să mă trimiți la părinți, să mă lași să duc cu mine ce-oi putea prinde-n brațe. — Bucuros, zise împăratul și uneala fu făcută. Apoi merse fata acasă în căruța împăratului și se gătă de nuntă. Bucuria părinților ei, că fata li se face împărăteasă, bucuria sătenilor că înălțatul împărat ia fată de la ei și le-a face un ospăț, cum nu mai văzuseră, dar supărarea bocotanului pentru binele și fericirea ce cade asupra frățîne-său! Și se făcu o nuntă mare și vestită de se duse vestea și povestea pînă-ntr-al șaptelea sat, și după nuntă trăi împăratul cu împărăteasa multe zile bune. Dar odată veniră la împăratul doi oameni să le facă judecată, un sas cu un român. Și cum veniră, îi întrebă împăratul: — Ce rînd aveți, oameni buni? Atunci sasul începu: — Uite, Măria-ta, am plecat la moară, cu carul cu doi boi, românul ăsta încă veni la moară cu mărțina, cu un sac de mălai pe ea. Preste noapte carul meu a făcut un mînz, l-am aflat dimineața culcat sub carul meu, iar românul zice că mînzu-i al lui, pe cînd eu bine știu că el a venit numai cu mărțina fără mînz, și mînzul, dacă l-am aflat sub carul meu, numai al meu poate fi, că numai carul meu l-a putut făta; dar românul e prost, nu se înțelege. — Și tu ce ai de răspuns? întrebă împăratul pe român. — D-apoi, înălțate împărate, ce să spun? Numai cum a fost. Am mers la moară cu un sac de mălai desăgit pe mărțină. Sasul era la moară cu carul cu doi boi mari ca el. Eu am legat mărțina de carul sasului pînă să macin. Cînd peste noapte, mărțina mea a fătat, și mînzul s-a tras sub carul lui. Amu sasul zice că-i al lui; poate-se una ca asta? Împărăteasa încă era acolea cînd își dădură oamenii jalba; acum nu să tacă, ci – cînd gătă românul vorba, ea-i răspunse. — Dar cum să nu se poată să fete carul sasului? Dar unul cum a pățit? că mergea pipînd pre lîngă apă și i-a căzut cărbunele din pipă în apă, și apa luă foc, iar peștii fugeau cu focul în spate. La acestea sasul, crezînd că împărăteasa-i prinde parte, și nechibzuind că ea-l batjocorește, răspunse: E drept măria – ta, că și eu încă am văzut! Atunci toți cei de față prinseră a rîde, iar împăratul rupse legea așa. Mergeți amîndoi în două părți; tu sasule, cu carul tău într-o parte, iar, tu românule, cu mărțina ta în altă parte după care va trage mînzul, al aceluia va fi. Acum știți dumneavoastră după care s-a luat mînzul: după carul sasului, ori după mărțina românului?! Dar e rău preste părîu cu împărăteasa; că împăratul adună sfat să judece pe împărăteasa, de ce s-a mestecat în judecățile lui. Și sfatul a hotărît, că pe împărăteasa să o trimită la părinții ei acasă. Ei gîndeau că cît va fi ea de supărată. Dar nu fu așa. Ea era tot voioasă, ca și pînă-atunci. Atunci împăratul merse la împărăteasa și-i zise: — Draga mea, ai călcat legătura ce o făcusem cînd ne-am luat; te-ai mestecat în judecățile mele, deci trebuie să mergi la ai tăi acasă. — Bucuroasă, răspunse împărăteasa, dar am făcut legătura că să iau cu mine, ce voi putea duce în brațe. — Așa e, zise împăratul, ce poți duce-n brațe e al tău; ia ce gîndești și tu urcă-n trăsură, și cale bună! Atunci împărăteasa se sufulcă și prinse pe împăratul în brațe, și hai cu el în trăsură apoi se urcă repede și ea și hi caii! Curtenii se prăpădeau de rîs, iar împăratul zise: — Sapa și lopata ne despart! Au făcut apoi o preumblare cu căruța pînă la socri și s-au întors îndată și au trăit în pace nedespărțiți, pînă i-au despărțit sapa și lopata. Dar nici judecăți drepte ca pe vremea lor nu s-au mai pomenit de cînd lumea și pămîntul, iar supușii lor ziceau de multe ori: — Împărăteasa noastră-i isteață din seamă afară!


content:
Zice că odată un împărat și-a pierdut inelul de credință și-i părea atît de rău după el, încît ar fi dat și jumătate din averile lui, numai să-l mai afle, că împărăteasa în toată ziua îl mustra: Așa, că nu mă mai ai dragă, că de m-ai avea dragă, ai fi grijit mai bine inelul meu de credință. Trimis-au drept aceea împăratul cărți în toate părți și răvașe în toate orașe, să bată doba și să strige din coastă peste sat, că: cine s-a afla să aducă inelul înălțatului împărat, mare cinste va căpăta. Băteau dobele de gîndeai că bubue, și vesteau porunca împărătească. Într-o căsuță mică, în capul unui oraș, ședea un cioroi cîrpaci de cioboate, cu muierea și cu cinci danci hămisiți de foame. Cînd aude țiganul dobele și strigătul pîrgariului, strigă copiilor, care se boceau de foame: — Tăceți la naiba, că vreau s-aud mai bine, ce zarvă-i prin oraș? — Să dă poruncă de la înălțatul împărat, zise țiganca, că s-a pierdut un inel de mare preț, și cine l-a afla, bună cinste a căpăta. — Auleo, dado! strigă țiganul în gura mare, eu l-am aflat. Cum îl auziră pîrgariul și jurații, îl iau cu muiere și cu cioroi cu tot și-l duc la împăratul. Muierea plîngea, că tocma cînd era mai gata cu petecitul unei cioboate, pentru care era să capete două cupe de fărină, din care putea face omenește o mămăligă mare, ori două mai mici, tocma atuncea aduse naiba pe hela cu toba, din a cărui poruncă trebuiră să plece la drum flămînzi și zdrențăroși. Dar țiganca mai avea o frică, pentru care plîngea, că sărmana bine știa că țiganul știe despre inel cît boul la slovă, din care pricină împăratul – de nu alta – i-a tăia capul ăl hăbăuc și ea a rămîne cu atîta spuză de danci și mai năcăjită de cum este. — Lăsați-l pentru Dumnezeu, nu-l duceți, zicea ea pîrgarilor, nu vedeți că-i nebun? el nu știe nimic de inel. Dar țiganul mergea țanțoș ca nemișii cînd aleg deputat, și numai din cînd în cînd își întorcea capul peste umăr de-și mustra muierea: — Taci, muiere, nu te boci, că de nu știu pîn-acum nimic de inel, voi gîci, că doar de aceea-s păscălitor! Cum ajung la împăratul, îl duc înainte la raport, iar împăratul, cum îl vede, îl întreabă: — Da ce-i, țigane? unde-mi e inelul? — Auleo, înălțate împărate, eu în minuta asta nu știu unde este, dar voi gîci, că sînt mare păscălitor, numai să-mi dai soroc de 40 de zile; și dacă în acest timp nu ți l-oi gîci, atunci să-mi tai capul, și pace bună. — Bine! zise împăratul. — Adică tocma bine nu-i, înălțate împărate, că io voi sta în slujba măriei-tale, dar copiii mei și muierea mea ce a fi cu ei? că am muiere și cinci copii, iar de felul meu d-acasă sînt meșter vestit de cioboate, cu meșteșugu-i țin popește, dar pîn’ de azi în patruzeci de zile ce să facă ei? Ia zi măria-ta! — N-avea grijă, țigane, pe toți vă aduc la curtea mea, vă dau cele trebuincioase; dar la patruzeci de zile de nu-mi vei gîci inelul, să știi că vă tai capul la toți. — Așa să fie, măria-ta, numai să ne înțelegem, uite, înaintea domnilor hăstora (că erau mulți domni de față), că de mîncare ce ni da? și de cîte ori pe zi? Că iacă, înainte ți-o spun, măria-ta, dacă la fiecare amiază voi căpăta o pită albă, dar de hele mari, o gîscă friptă, o varză colea cu rîncezală dă porc și o cupe dă vin roșu, apoi mă leg să gîcesc inelul, altcum, noroc bun, măria-ta, că tîrgu n-are supărare. — Așa să fie, cum zici tu, răspunse împăratul, dar de mă vei purta cu minciuna – uite! (îi arătă sabia acățată într-un cui în părete). — Așa să fie, măria-ta. Și duc pe toată laia țiganului și o pun într-o casă deosebită și sub pază bună, nu cumva să scape vrun danciu, că peste patruzeci de zile trebuiau să plătească cu capul gîștele cele grase și găluștele cele bune. Țiganul era pus pe gînduri, că el bine știa că în capul lui nu-i duh de păscălitor nici cît negru sub unghie, dar nu se da răului, făcea gură, împăratul era mîngîiat barem în cîtva, își pusese în țigan nădejdea mai bine de jumătate; țiganca însă și copiii plîngeau, că peste patruzeci de zile le taie capul. Dar odată sare țiganul oblu în picioare, ca fript de pe scaun, și prinde a-și dojeni hada: — Dar tăceți odată, mînce-vă amarul vostru, că decît 40 de ani hămisiți, mai bine 40 de zile sătui de gîscă cu varză și de pită cu vin; iacă vă spun, care s-a cuteza a mai grămujda numai mir, cu mine o dă de popa Grigore, lua-v-ar Sărsăilă să vă ieie! Împăratul, îndată după ce făcu legătura cu țiganul, cheamă înainte pe omul cel mai încrezut al său și-i porunci ca să dea țiganilor de mîncare, ca să nu hămisească, și din care bute să le dea vin, vinars și celelalte. Dar era lucru dracului la casa nănașului! Inelul împăratului era chiar la încrezutul ăsta; îl găsise din întîmplare o slujnică de ale curții, care-l arătă unuia și altuia din slugi, destul că patruzeci în capăt erau, care știau de inel, și toți patruzeci hotărîseră, că omul cel mai încrezut al împăratului, acela să ducă inelul. Dar inelul era scump și lăcomos, încrezutul nu bucuros l-ar da de la el avîndu-l chiar pe deget, deci zice slujitorilor, peste care era și pus de înălțatul împărat: — Mă, tăceți, voi, făceți-vă ca cum nimic n-ați ști de inel, și uite, vă dau cîte un bun aldămaș la fiecare. Ceia să învoiră bucuros, că doară el le era mai-marele, el le măsura porțiile de mîncare, dar el le număra și cu măcăul cel de alun, pînă se mai coșeau de spate. Drept aceea slugile toate erau învoite, ca lui să-i rămînă inelul, că ei nimic n-or grămujda împotriva lui. Și așa făcură: inelul rămase la el, iar împăratul își sfărma capul, unde să-l poată afla? Cine să-i poată gîci, unde e? Pîn-acum încrezutul împăratului habar n-avea să se gîndească la inel; dar de cînd văzu că împăratul aduse pe strajnicul păscălitor la curte, de atunci nu știu cum, parcă nu-i tigneau mîncările și băuturile cele bune, era hăbăuc, cu gîndul tot la inel. În dimineața cea dintîi, cînd trimise încrezutul mai întîi gîsca și curechiul la țigan, zise cătră slugă: — Pune bine seamă cîtă vreme-i sta în casă la gîcitorul, și vezi ce zice? ce semne de gîcit are? că eu mă tem că țiganul acela-i al dracului, prost cum se vede, acela încă ne poate face o poznă; apoi hai! luați lumea-n cap vreo patruzeci de oameni, cu rușine, de nu ne va înfunda încă prin cele temnițe împăratul, ba la cei mai vinovați poate să le taie și capul. Eu îmi aduc de multe aminte. Așa zice încrezutul, iar sluga plecă la țigan cu mîncările legîndu-se, că nici o vorbă nu-i va scăpa nechibzuită. Țiganul, hămisit de foame cum era, gîndea că i s-a spînzurat gura, oare de ce nu mai prinde a rumega ceva, și de inel nici habar n-avea. Atunci intră sluga cu bucatele înlăuntru: — Noroc bun, jupîne gîcitor, ți-a trimes înălțatul nostru împărat de mîncare și băutură, poftim la masă. Și era cu mare băgare de seamă: ce va zice țiganul? Atunci țiganul se uită odată lung la muiere, apoi zise: — Numărul unu! O venit la noi în casă cu cinste și cu omenie. Dar tu adă-ți aminte, că patruzeci e numărul bătrîn, deci 39 încă mai rămîn. El adică făcea socoata gîștelor. Dar sluga luă vorbele lui cu totul altcum: el credea că țiganul vorbește de cei 40 ce știau despre inel; deci tremura ca varga înaintea țiganului, temîndu-se nu cumva să-l deie de gol, de abia aștepta să se vadă dus și să spună ispravnicului, că țiganul știe tot chiripirul lor. Ispravnicul încă se îngrozi cînd îi spuse servitorul vorbele țiganului, că adică numărul unu a venit cu cinste și cu omenie. În ziua a doua trimite ispravnicul altă slugă cu demîncare la țigan; acela cum îl vede intrînd, zise către țigancă: — Muiere, cesta-i numărul doi, treizeci și opt îs înapoi. Țiganca știa că despre gîște e vorba, dar sluga credea că despre cei vinovați cu inelul împăratului, deci era cît p-aci să-l prinză frigurile de frică. Cum merse la ispravnicul, îi spuse verde-n buze, că el mai mult la țigan nu merge, că de departe, cum l-a văzut, a spus la țigancă: acesta-i numărul doi, și 38 îs înapoi. Ispravnicul clăti numai din cap și fluieră una lung a pagubă, apoi zise: nu-i lucru bun cu gîcitorul ăst îndrăcit: o să merg eu să cerc a face pace cu el, că de ne spune la înălțatul împărat, e vai și amar de zilele noastre. Voi însă să nu grămujdați mic cuvînt despre lucrul acesta! În altă zi, colo pe la prînzul cel bun, se duse ispravnicul, cu o gîscă grasă friptă, cu o oală mare de curechiu cu găluște, cu o pită mare albă ca spuma și cu o cupă de vin. Cum intră în casă, dă binețe: — Bună ziua, jupîne gîcitor! Dar țiganul mai întîi se întoarce cătră țigancă, și zice: — Asta-i numai numărul trei, încă treizeci și șapte mai sînt din ei! După aceea se întoarce cătră ispravnicul împăratului și-i mulțămește: — Să trăești cu bine, jupîne ispravnice, dar cam tîrziu îți aduseși aminte de noi! Acum ispravnicul îngălbeni odată, el credea că țiganul îi dă a pricepe, că trebuia să vină mai devreme la uneală; deci zise: — Să nu fie lucru cu supărare, jupîne gîcitor, am tot gîndit că doară – doară nu-i ști lucrul din fir în păr cum stă, și de aceea am întîrziat, dar acum văd că ești chiar gîcea. Drept aceea, hai să cercăm a face noi o uneală, să nu mai știe lumea și țara de noi. Bine știi că inelul e la mine, bine știi și aceea, că toți slujitorii împăratului, patruzeci la număr, sîntem pîngăriți la aflarea lui, drept aceea fie-ți milă de muierile noastre și de copiii noștri, nu ne da de gol, că și dumneata ai copii, și ce mai ști cîte pot să ajungă pe om, trăind în astă lume plină de ispite. Fă ce crezi că ar fi de făcut și ne mîntuiește, ca să rămînem tot în slujba înălțatului împărat. — Noa vezi, asta am așteptat-o, zice cioroiul, apoi adăugă: — Jupîne ispravnic, știu eu că lumea-i cu greșele; dacă aș descoperi io tot cît știu, ai vedea moarte de om, jupîne ispravnice, auzi? moarte de om ai vedea. Dar eu nu-s atît de negru precum mă văd. Adă inelul încoace, apoi mai gîndește-te și la suflet. Uite: sîntem șase suflete și cu al muierii cu tot cinci, adică nu... cu al ei șapte... — Pricep, jupîne gîcitor, Dumnezeu să te ție, placă numai și te ospătă, că minteni sînt aci. Și se duse ispravnicul, iar cioroii rămaseră mîncînd și lingîndu-și degetele, de bunele bucături ce le aveau dinainte. Iar țiganca începu a se mira de înțelepciunea bărbatului ei. În scurtă vreme fu ispravnicul îndărăt cu inelul și cu o pungă de galbeni. — Noa vezi așa, acuma vii de acasă, așa sîntem prieteni! zice țiganul. Lasă numai pe omenia mea. Dar să știi, jupîne ispravnic, nici o grijă să nu mai ai, nici dumneata, nici cei 39 ai dumitale, eu însă mai stau treizeci și șapte de zile aci; pînă atunci să-mi vină porția mea omenește, iar atunci, cînd s-o împlini vremea, să vii chiar dumneata cu capul dumitale la mine, să punem lucrul la cale cît se poate de bine; pricepuși, jupîne ispravnic? — Priceput, jupîne gîcitor. Acum era pace la curțile împăratului; slugile îmbiau tot fluierînd, ispravnicul tot glumind, țiganii mînca și bea boierește, iar împăratul trăgea nădejde. Cînd se împlini sorocul, des-de-dimineață intră ispravnicul la lăieți în casă: — Bună dimineața, jupîne gîcitor! — Să fii sănătos, jupîne ispravnic; dar ce-i, împlinitu-s-au sorocul? — Împlinit, jupîne. — Noa bine-i; acum să-mi spui, ce galițe are împăratul mai dragi la curtea lui? — Are vreo șase sute de lebede, acelea-i sînt mai dragi. „Vai, mîncu-le”, gîndi țiganul, apoi zise: — Noa bine, acum na inelul cel împărătesc și să bagi de seamă, cînd oi merge pe trepte-n sus să-mi dau răportul, dumneata să bagi inelul la o lebădă pe grumazi, și să stai pe lîngă ele, – de l-ar lepăda din grumazi, să nu pună cineva mîna pe el; ba de ai putea, să-mi chiar însemni lebăda. Colo către prînzișor trimise împăratul pe ispravnic să cheme pe gîcitorul în sus. Țiganul sui treptele, iar ispravnicul merse de vîrî inelul la o lebădă pre grumaz. — Noa da ce-i, gîcitorule? întrebă împăratul. — Bine, luminate împărate, e bine cum se cade. Că uite – zise cioroiul uitîndu-se în palma stîngă, care era neagră-n mijloc de scrumul din pipă, uite cum stă scris la păscălie: inelul înălțatului împărat l-a înghițit o lebădă cînd l-a scăpat înălțatul împărat de pe deget. Toți curtenii se mirară și clătiră din cap, iar împăratul zise: — Poate că-i așa, că-mi era cam larg, și ieșea lesne de pe deget. Dar apoi să-mi spui, tu gîcitorule, la care lebădă-i inelul în gușă? — Apoi, înălțate împărate, nici io nu-s chiar Dumnezeu să știu anume la care, destul că la una este! — Bine, țigane, zise împăratul, tu mă faci să tai o grămadă de lebede, dar de va fi să le tai chiar toate, eu tot nu las inelul necercat; dar de o fi să nu găsesc inelul, atunci să știi că și capul tău ți-l retez ca la un pui de cioară! — Că nici n-aș fi vrednic de alta, înălțate împărate! Atunci și sfetnicii împăratului se mirară, cît de hotărît spune țiganul că să-i taie capul de n-a fi inelul la careva din lebede; iar împăratui porunci de tăiară cap după cap de lebedă, pînă în urmă găsiră la una în gușă inelul cel scump al împăratului. Bucuria și mirarea tuturor celor de față nu se poate spune, dar mai presus de toate fala și sfătoșia țiganului. „Spusu-v-am” zice el, „că capul mi-l dau, dacă mințește păscălia mea?” Împăratul de bucurie că-și vede iară inelul cel de credință în deget, era cît pe aci să sară să sărute pe cioroi, dar băgînd de seamă, cît e de negru, se trase iară înapoi, porunci însă de i se făcură haine nemeșești și cioboate cu pinteni și-i dădu o casă pe vecie și premîndă pe viață. Cîtăva vreme să află bine țiganul cu parpangeii lui lîngă curtea împărătească, aveau ce le trebuia și de lucru nu aveau nimic, dar țiganca, din cînd în cînd ofta și prindea a plînge. Dacă o întreba țiganul, de ce plînge? ea suspina numai și-i spunea cu frumosul: — Du-te, dănciucule, dragul meu, la înălțatul împărat, și te roagă pe iertare și-i spune să ne lase să mergem de unde am venit, spune-i că ni-a ajuns dor de neamuri, că io mă tem că iară te-a mai pune să gîcești – te miri ce – și nu-i putea, apoi a fi vai și amar de zilele noastre. — Că bine zici tu, răspunse țiganul, și dă să meargă la împăratul. Dar în prag se întîlni cu ispravnicul, care tocma venea după gîcitorul, că sosise carte de la împăratul vecin, să meargă gîcitorul acolo că i s-a pierdut împărătesii nește mărgele scumpe de aur și nu le află nicăiri, să meargă numaidecît să le caute. Și căruță trimisese după el. Cînd auzi cioroiul vestea asta, îngălbeni odată, dar iară își veni în fire numaidecît și-și zise: te miri de n-oi gîci! Cu căruța, și trimisese împăratul chiar pe ispravnicul său, care te miri cum pilise mărgelele și nu bucuros le-ar fi dat. Și era grozav de supărat ispravnicul, că tocmai el trebui să ducă pe gîcitorul, care i-a pune capul. Pleacă deci amîndoi mîhniți, țiganul căci nu știa să gîcească, iar ispravnicul căci își ducea moartea în căruță lîngă el. Nici un mic cuvînt nu scoase niciunul din gură. Caii zburau, nu mergeau, cum trag toate vitele cătră casă, iar cei doi jupîni stăteau ca opăriți unul lîngă altul. Cînd era pe la miezul nopții, rătăciră calea și huzdup! într-o mocirlă. Bucuria țiganului, că doară n-or putea merge mai departe; dar bucuria ispravnicului că doară țiganul și-a rupe capul să nu mai poată gîci pe hoțul mărgelelor. Dar amîndoi s-au înșelat, că auzind oamenii din jur că carul împăratului s-a răsturnat în glod cu ispravnicul împărătesc și cu gîcitorul cel vestit, au alergat mari și mici și i-au scos din mocirlă. Era încă mult pînă-n ziuă, cînd ajunseră la curtea împăratului, dar socotiți că s-a culcat careva? Nici o minută rea n-au stat locului, ei s-au tot preumblat prin grădină, puși pe gînduri, dar nu laolaltă, ci țiganul pe o cărare și Ciacșir pe alta, că așa se chema ispravnicul împăratului. Coalea cînd se omizea de ziuă, bătea un vîntuleț subțire de făcea pe cioroi să zgribulească cu deosebire căci era tot ud și înglodat, iar afară de aceea avea nește pantaloni subțirei și lărguți de intra vîntul prin ei și mi-i înfoia ca pe nește foi de suflat. Simțind țiganul răceala pe la pulpele picioarelor, zise încetișor: hei ciacșir, ciacșir! că așa se numesc pantalonii aceia în limba țigănească. Iar ispravnicul împăratului, care încă se numea Ciacșir, auzindu-și numele, se gîndi, numaidecît, că țiganul pe el îl văietă, deci se apropie binișor de cioroi și-i zice: — Cunosc, jupîne gîcitoriu, că știi toate; fii bun nu mă da de gol că iată-ți dau mărgelele să le dai la înălțata împărăteasă, și-ți mai dau și o pungă de bani, numai să nu spui că la mine le-ai aflat. — Hm! zice țiganul, d-apoi nu vedeai tu cît sînt eu de îngîndurat și cît îmi părea de rău pentru ceea ce ți se găta? Noroc că vii de te pocăiești, că altcum eram silit să te fac de rușine înaintea gloatelor și să-ți pierzi cinstea cu cap cu tot! Ispravnicul să mai încălzi o leacă, văzînd că țiganul se dă tîrgului, merse deci în casă și-i aduce o pungă cu bani și mărgelele împărătești. — Acum – zice țiganul – să-mi spui dumneata ce dobitoc are împărăteasa mai drag? — Are un cățeluș, răspunse ispravnicul, care tot cu ea îl poartă. — Noa bine, mărgelele te dă și le vîrește pe gură la cățeluș să le înghită, și să stai tot în apropierea lui, ca să nu le arunce afară. Aceasta să o faci cînd voi fi eu chemat înlăuntru să gîcesc. După ce se sculă împăratul, îi spuse ispravnicul, că gîcitorul e aci. — Să vină înlăuntru! zise împăratul. Ispravnicul cheamă pe țigan înlăuntru, iar el văzu să bage mărgelele pe gură la cățeluș. — Să-mi spui, gîcitorule, zise împăratul, unde ai gîndi să fie mărgelele cele scumpe ale înălțatei împărătese? Atunci țiganul se uită în palma lui cea neagră și zise: în păscălia mea stă scris că le-a înghițit un cățeluș, s-a tot jucat cu ele și le-a scăpat pe grumaji. — Să tăieți cățelul, strigă împăratul, dar vai de capul tău, gîcitorule, de mă faci să omor cățelul înălțatei împărătese în zadar! Și, minune! mărgelele cele scumpe le aflară în cățel. Bucuria împăratului și a împărătesei, că ei țineau că cutare curtean le-a furat și se temeau că-și îngreună sufletul cu păcate, năpăstuind pe cei nevinovați, precum așa și era. Plătiră deci țiganului omenește și porunciră să-l ducă iară cu căruța în țara lui. Ispravnicul însă credea și nu credea în cele văzute; era la îndoială, că oare de nu-i spunea el, gîcea țiganul ori ba? Deci băgă o vulpe într-un sac și leagă sacul la gură, apoi – pînă nu se sui țiganul în trăsură, zise cătră împăratul: — Înălțate împărate, fii bun pune pe țigan să gîcească ce-i în sac? Deci împăratul, ca să facă o leacă de glumă, zise cătră țigan: — Jupîne gîcitoriu, de mi-i gîci ce-i în sacul ăst legat, îți mai dau o pungă de bani. Țiganul se uită lung la sac, își puse degetul pe frunte și-și gîndi: Acum văd că-s al dracului! îi veni deci în minte zicătoarea românului: Pîn-acum a fost ce a fost, ai umblat tu vulpe cît ai umblat, dar acum ți s-a înfundat. Dar știți că țiganii nu gîndesc tăcînd, ca alți botezați, ci ei ce gîndesc, aceea și zic atunci. Așa făcu și țiganul nostru ăst gîcitor, cînd își gîndi zicala românului, atunci o și zise. Iar împăratul și cei din jur, auzind că zice: Pînă acum a fost ce-a fost, ai umblat tu vulpe cît ai umblat, dar acum ți s-a-nfundat! îndată strigară bravo! gîcit-ai, că vulpe este-n sac. — Știut-am eu, zice țiganul, că de nu știam, nu ziceam. Pentru astă gîcitură mai căpătă o pungă de bani, apoi se sui în căruță și hai cătră casă. Pe drum cătră casă avu țiganul destulă vreme să se gîndească, cum s-ar scăpa de gîcit, că vedea el bine că trebuie să se înfunde odată, că cu minciuna mergi cît mergi, dar de la o vreme n-ai încotro, trebuie să te poticnești. Cînd era mai acasă, strigă bravo! apoi iar tăcu, dar era veselos de gîndeai că o cumpărat un parip sur. — Mă muiere, zice colo noaptea-ntr-o vreme, mă, de noi îi bine acum, dar știi zicala românului: Așa lasă Dumnezeu, după bine s-aștepți rău! Rău mă tem, că minciunile mele n-or avea sfîrșit bun. Hai să scoatem băieții afară, cum dorm, și io mă pun și aprind casa. — Vai! să nu faci un lucru ca acela, zise țiganca, că ne spînzură împăratul. — Ba fac, muiere, fac, și să știi, că asta ne-a duce la bine. Și atunci în puterea nopții scoaseră copiii afară și dădură foc casei de toate părțile. Lumea prinse a se aduna la foc, doar vor putea scăpa cîte ceva și aflară pe țigan bocindu-se: — Vai dă eu, și dă eu, lăsați-mă să mă arunc și eu acolo, să ard acolo unde arde și norocul meu! Împăratul încă venise la foc și auzi vaietele țiganului, se apropie deci de el și-i zice: — Nu te mai văieta în așa măsură, că face-vom altă casă, știu că n-a mai fost cel lucru mare! Dar țiganul își smulgea părul și blăstăma ceasul, în care a venit la curtea împărătească. — Dar ce te blastemi așa? întrebă împăratul. — Dar cum să nu blastăm, că acolo în casă-mi arde cartea cea de păscălit, și nu mă lăsați să mă arunc să ard și eu cu ea că tot fără ea n-oi mai avea eu nici un cîștig și nici o omenie nicăiri. Împăratul a crezut minciuna țiganului și i-a fost milă de el. Drept aceea a zis: — Nu te supăra nimic, casă-ți voi da eu alta, și ca să ai cele de lipsă încă voi griji în toată viața ta, că mare bucurie mi-ai făcut cînd mi-ai aflat inelul. Și așa țiganul cu hada lui a rămas și de aci încolo tot în curtea împăratului, și de n-a murit – și astăzi trăiește; dar la gîcit nu l-a mai pus nime, că și de-l punea cineva, el răspundea oftînd: doară știți că mi-a ars zodiacul.


