# FragmentsContent

content:
Să pricea odată Norocu-n cuvinte Cu prealăudata și-nțeleapta Minte, Zicînd că el este ce pricinuiește Binele și răul la cine voiește. Mintea zicea iară că : -Fără de mine Nu să poate omul să aibă vrun bine; Cînd sînt eu cu dînsul, d-ar avea și rele, Le trece-n răbdare, nu i să par grele. Norocu-mprotivă-ncepe iar să zică, Mintea, d-altă parte, nu să lasă mică, Din vorbă în vorbă Norocul îndată De necaz și ciudă vru Mintea să bată. Dacă văzu Mintea că nu să-nțelege Ș-o s-ajungă treaba pînă la ciomege, Zise : -O Noroace ! ce trebuie ceartă S-avem ca nebunii și vorbă deșartă ? Noi un om s-alegem și, intrînd într-însul, Vrednicia-n faptă s-arătăm cu dînsul. Așadar d-această amîndoi voiră Ș-un om să găsească să călătoriră. Mergînd împreună, întîlnesc în cale Un om păzind capre în jos pe o vale. Văzîndu-l, Norocul stă în loc, vorbește : -Să mergem departe ce ne trebuiește? Iată domnișorul care mă așteaptă Să-mi arăt cu dînsul vrednicia-n faptă. Și te uită numai că nu-n vreme lungă Îl voi face însumi ș-împărat s-ajungă. Și zicînd aceasta, Norocul s-apucă Cu mijloace-n stare pe cioban s-aducă, Iar Mintea să trase, lăsînd pe Norocul, Și rămase prostul mai ca dobitocul. Dobitocul însă, deși nu vorbește, Dar are în sine simțire firește, Își cunoaște slujba la care se pune, Simte ș-înțelege stăpînul ce-i spune. Iar omul, zic, care e lipsit de minte Este ca o piatră ce de loc nu simte. Așadar ciobanul cu caprele sale Mergînd mai-nainte pe această vale, 0 pivniță vede, veche, darîmată, Curgînd înaintea-i o apă curată, Stă în loc, să uită, în păreri îi vine Că aci să-și facă colibă e bine. Ș-începu să sape, vrînd cu el Norocul. Să mai îndrepteze în pivniță locul. Săpînd dar, găsește o lespedă rasă, Lucrată în colțuri tocma ca o masă. Hotărî îndată, nu lăsă de mîine, Acum vru pe dînsa să mănînce pîine. După ce cu caznă și cu silă mare 0 scoase din locu-i, ca un ghigant tare, S-a deșchis sup dînsa o gaură adîncă, Ca de vro doi stînjeni și mai ceva încă, Care avînd scara ca de pivnicioară, Pe trepte-nlăuntru pe loc cum coboară, Vede, grijit bine, ce nu mai văzuse, Și patruzeci chiupuri frumos în rînd puse. Ardică la toate capacele grele, Să uită și vede niște pietricele, Adică : într-unul era diamanturi, Într-altul robinuri, ș-într-altul zmaranturi, Cu un cuvînt toate era, cum am zice, Pline cu tot felul de pietri antice. L-aceste ciobanul ochii cum aruncăi -Pfiu-îu! păcat, zise, de atîta muncă Barem nici într-unul nu-i de băutură, Măcar rachiu numai să-mi arunc în gură. Apoi ia-n căciulă din mărgăritare Ș-înșirînd ca-n ață pe iarbă d-a mare, Le puse la capre ca niște mărgele Și, lăsînd comoara, a plecat cu ele. lar Norocul care silința-și pusese Pe nebun să-l facă precum să prinsese, Aduce îndată prin aceasta vale Negustori să treacă cu marfă pe cale, Ce venea atuncea c-o sută cămile. Dintr-o depărtare d-o lună de zile, Și fiind cam seară, au vrut să rămîie Aci cu ciobanu-mpreună l să mîie. Așa descărcară cămilele sale, Dînd drumul să pască p-acea lungă vale. Dup-aceea merse din negustori unul, Vrînd ca să vorbească ceva cu nebunul. Și, vorbind cu dînsul, la capre zărește Un osebit lucru, care cam lucește. Vine mai aproape, mărgăritar vede, Îi pare că este, dar nu să încrede, Aleargă îndată, domnului său spune, Vine și-el, privește ca la o minune. După care-ncepe cu el să vorbească Cam pe de departe, ca să-l ispitească, Zicînd : ce sînt ale ? De unde le are ? Și întrebă dacă îi sînt de vînzare, Iar nebunul zise : -Pietri de aceste 0 pivniță plină aci-ntr-un loc este. De-mi veți da din ploscă să cinstesc o dată, Eu vă duc la dînsa acuma îndată. Văzînd negustorii că e prost în formă, Nu caut mîncare, nu vor să mai doannă, Prețuiesc comoara fără să o vază, De părere bună nu putea să șează. Dau să bea ciobanul, alerg la comoară, Ajungînd cu toții, într-însa coboară, Ș-acea bogăție dacă ei văzură Fără socoteală și peste măsură, Avuta lor marfă pe loc lepădară Și d-acele pietri scumpe încărcară, Alegînd ei numai cele mai frumoase, Care socotiră că sînt mai prețioase. Nici nu așteptară să se lumineze, Ci plecară-ndată să se depărteze, Lăsînd pe ciobanul cu plosca în mînă Și privind la dînșii răzimat p-o rînă. Iar Norocul care să necăjea tare De a lui cu totul neghiobie mare, Cînd domnul cu marfa puțin ochii-nchise, Să arată-ndată în vis și îi zise: -Întoarce-te și ia pe ciobanul cu tine. Ce zic mă ascultă, că nu-ți va fi bine, Fiindcă această multă bogăție Prostului aceluia e dată, nu ție. Atunci negustorul oprește chervanul, Să întoarce-n grabă să ia pe ciobanul, îi zice, îl roagă cu dînsul să vie, Dar el de aceasta nici nu vrea sa știe. În zadar mult bine îi făgăduiește, El caprele sale nu le părăscște. Văzînd că cu bine nu-l poate supune, ÎI ia cam cu sila și cu-nșelădune, Zicîndu-i că drumul dintr-un loc abate Și să nu greșască el să le arate. Mergînd dar cu toții într-o depărtare, La prînz conăciră la un oraș mare, Unde negustorul a croit îndată Ciobaniului haine scumpe din bucată, 0 giubea frumoasă cu samur de moscă (De putea mojicul ce e să cunoască!). 0 scurteică lungă cu oacom blănită (Tocmă pel nerodul bine nimerită). Anterii de stofă, cămăiși ca tulpanul (De știe ciobanul ce este șofranul). Scumpă-mbrăcăminte îi făcu destulă, Păpuci în picioare și în cap căciiilă. Apoi fiu de suflet dacă îl numește, Apucă-l învață și a sfătuiește î În ce chip în lume trebui să trăiasca, Ce fel să se poarte și cum să vorbească. Îi da-nvățătură în zilele toate, Dar să-l mai doplească vedca ca nu poate, Ca cînd oarecine ar lua bașteanul Să-l împodobească, să-i puie caftanul. Deci d-acolo dacă să călătoriră, La marginea mării în scurt timp sosiră. Aci iar găsiră corabie gată Ș-încărcînd avutul plecară îndată. La Constandinopoli cum ei dezbărcară, Și vameșii iată, viind întrebară: D-unde l-e venirea ? ce au de vînzare ? Și văzînd avutul, i-au coprins mirare. Privesc în tăcere, din umeri ardică, Și în urma unul începu să zică : -Domnule ! ascultă, eu nu sînt în stare A-ți prețui marfa ce-o ai de vînzare, Nici mîna-mi pe dînsa îndrăznesc a pune, Ci la împăratul mergînd îi voi spune, Ca, viind el singur, să vază ce face Și s-o vămuiască după cum îi place. Atunci negustorul o bătistă scoate Și puind într-însa din pietrile toate, Zise către vameș : -De vreme ce este Să mergi la-mpăratul, îi vei da ș-acesta Vameșul îndată, tot cu alergatul Ducîndu-se, zise către împăratul -Slăvite stăpîne! azi veni pe mare Marfă d-acest fel o corabie mare. Văzînd împăratul pietrile acele Ca care văzuse foarte puțintele, Ocărî pe vameș, zicîndu-i: -Nebune ! Visuri d-ale tale ai venit a-mi spune ? Tu nu-ți ești în fire, vorbești din beție, Să poate o asfel de marfă să vie ? Și mai vîrtos, cum zici, corabie plină, Bine zice vorba: de nebun te-nchină ! Vameșul răspunse : -Slăvite-mpărate ! Lasă aste vorbe nencuviințate Și scoală să mergem acum mai în grabă, Să nu pierdem vreme la asfel de treabă. Atunci împăratul, cu simțirea dusă, Aleargă în grabă la corabia spusă, Deșchide toți sacii, precum i-a spus vede, Și abia atuncea ochiior săi crede. Începu să-ntrebe: de unde veniră ? Ș-asta bogăție unde o găsiră ? Negustorul zise : -Înălțimea-voastră ! America Nouă e patria noastră, Neam de-mpărat sîntem, venim spre primblare, Luînd docamdată aste spre vînzare, Și de să vor vinde cu bun preț aceste, S-aducem mai bune scoposul ne este. Împăratul zise : -Dragul meu prieten ! Un asfel de lucru nu poate fi ieften, Și crez că nici sfertul d-a ta bogăție Nu să poate vinde l-a mea-mpărăție. ... Cu toate acestea, dați-mi cît vă place, Ș-în urmă, cu dînsa ce veți vrea veți face. lar ei i-a dat voie, zicînd : -Nu ne cere, Ci poftim alege singur pe plăcere. Luînd împăratul și, cînd vru să plece, Pe lîngă ciobanul cu-ntîmplare trece. Și lungit îl vede unde-i era patul, Făr-a băga-n seamă de loc pe-mpăratul. Întrebîndu-i zise : -Dar acest ce are De șade-n pat asfel lungit pe spinare ? Răspunse îndată, zicînd negustorul: -Acesta,-mpărate, îmi este feciorul, Ci dați iertăciune pentru c-așa șade Nedîndu-vă cinste după cum să cade, Căci la noi el unde creșterea își are Nu cunoaște p-altul decît el mai mare. Eu tot fiind iară în călătorie Și umblînd prin lume cu negustorie, C-obiceiuri bune nu l-am putut crește Să se poartce-n lume precum trebuiește. Acu-ntîiași dată l-am luat cu mine, Ca să-l port să vază cum e-n țări streine Ș-am nădejde bună, după a sa minte, A-l învăța toate d-acum înainte. N-am vrut să-l las prea mult să învețe carte, Numai să dea cerul s-am de dînsul parte, C-atît am în lume, după bogăție, Ca să moștenească a mea avuție. Pe cînd d-alde aste vorbea negustorul Ș-iși lăuda asfel pe moștemtorul, În gînd împăratul își făcu și planul Cum că d-a sa fiică este bun ciobanul Că avea o fată foarte înțeleaptă Și ca ea frumoasă nu să putea altă. Plecînd dar îndată, la palat să duse Și împărătesii despre toate spuse, Își arătă încă gîndul său și dorul Pentru încuscrirea cea cu negustoiruL Și împărăteasa n-a fost mai cu minte, A găsit cu cale aceste cuvinte, Și mai vîrtos zise că această treaba Fără-ntîrziere să se facă-n grabă, Ca nu cumva asta mare norocire S-o soape din mînă cu vro preltmgire Deci la prinz poftiră pe neguțătorul Ca să-l ospeteze și să-și spuie dorul Mînînd dar la masă cu toți împreimă, Păzi împăratul vremea cea mai bună, Ș-începu îndată, după cuviință, Scoposul să-și spuie și a sa voință. lar neguțătorul, l-acea veselie, -Bucuros, îi zise, poate și aă fie, Numai să am voie pînă mă voi duce Să-ntreb de voiește și fiu-ml cel dulce. Ș-în prînzul acesta după ce cinstiră Pe neguțătorul și îl omeniră, Cînd vru să se ducă, îl petrec grămadă Și duce la mare cu mîndră paradă. Aci cum sosește, la fiul său spune De va să se-nsoare și să se cunune. El, nerodul, fuse la vorba lui gată Ca să se însoare, să ia așa fată. Deci dar negustorul, văzînd că voiește Șade lîngă dînsul și îl sfătuiește Ce fel să se poarte către împăratul, Cum cu a sa fiică, cum cu tot palatul. Le zice o dată, iar le poftorește, Din prinz pînă seară tot îl procitește. lar el, bleojdind ochii cu buze deșchise Asculta la toate ca la niște vise; Era lui acestea ca cînd pui să scrie Pe deasupra apei vreo istorie. Cu toate acestea, după cuviință, Răspunsul să-l ducă făoea trebuință Nîci nu se făcuse ziua încă bine Și de la-mpăratul văzură că vine Cu aceeași cinste iară să-l "poftească, Ca să bea cafeaua-n sala-mpărătească, Și vrînd-ne-vrînd merse la palat în grabă Cu toată parada, ca un om de treabă. Unde împăratul ca și mai-naînte ÎI priiimi iară cu pompoasă cinste, Apoi șezînd zise către dînsu-ndată: -E ! ce mai zici, cuscre ? că noi sîntem gata Și de vei vrea, încă bine o să-mi pară Să săvîrșim nunta chiar și astă-seară. Văzînd negustorul că-'mpăratul are Pentru acest lucru pornire prea mare, Nu-i stătu-mprotivă, și el zise iară : -Fie, împărate, măcar ș-astă-seară. Trimit dar la mire să-l aducă gloate, Viind îl dezbracă de hainele toate, Care era pline, peste tot pătate, De noroi și seuri de jos pîn' la spate; Ca 'cel ce șezuse și să tăvălise Chiar ca dobitocul pe unde-i venise. Aduc haine scumpe, îl îmbrac cu ele, Îi pun și în dește galante inele. lar cînd îl băgară și văzu palatul, Nici nu-și plecă capul către împăratul, Ci șuierînd numai sta în nemișcare, Precum fac toți proștii la vreo mirare. Dar avutul care face între unii Să se socotească înțelepți nebunii, Le închise ochii și nici nu văzură Lipsirea-i de minte cea peste măsură Ci într-acea seară îi și cununară Și, șezînd la masă, cu toți ospătară. După veselie și scularea mesii, Duseră pe mire-n iatacul miresii. El în cap cu vinul și lipsit de minte, În loc să dea fetii cuvenita cinste, Îi dă două palme și trei pumni pe spate, Gîndind c-o mîngîie așa cînd o bate. Iar mireasa, cării nu i să-ntîmplase Așa mîngîiere cu pumni și palmi trase, Începu cu țipet a răsuna casa, Cît sări-mpăratul și împărăteasa. Alerg într-un suflet și intrînd îndată Găsesc pe mireasa de tot leșinată. Pe ginere-ntreabă : ce este pricina ? Pentru ce o bate ? să-i arate vina. El răspuns le dete, cu obrăznicie, Niște vorbe proaste ca din mojicie, De care-mpăratul, năsprindu-se foarte, A jurat că îl va pedepsi cu moarte, Atîtă pe dînsul, cît și p-al său tată, Cum ș-a dat poruncă să-i închiză-ndata. Dimineața dară după ce pornește Și marfa lor toată o pecetluiește, P-amîndoi scoțîndu-i de la închisoare, Legați îi trimise la spînzurătoare. Cînd însă pe dinșii îi ducea la moarte, Mintea, care este milostivă foarte, Privind cu durere reaua lor osîndă, Către Noroc zise cu vorbire blîndă : -E ! vezi tu, Noroace, în ce fel de stare Aduseși p-acestia prin a ta purtare? Unde sînt acuma laudele tale ? Nu simți ceva milă? nu-i privești cu jale? Nu era mai bine să fi fost ciobanul Într-a sa colibă unde sta, sirmanul, Și cu al său fluier umblînd p-acea vale Să se veselească cu caprele sale? Cum și negustorul asemenea iară, Decît acum asfel amîndoi să piară? -0, soru-mea Minte! răspunse Norocul, Mai mult ce poci face și-eu cu dobitocul? Dacă nu au creieri, așa să le fie, Că destul ciudă îmi este și mie. Iar Mintea îi zise: - Te știu eu, Noroace, C-ai nemilostive și rele mijloace, Multe ori te bucuri, ca de niște glume, Să pierzi, să dărapeni pe oameni în lume. Dar eu pe aceștia ce îi duc la moarte, Nu-i las niciodată relei tale soarte. Ci te uită numai a'cuma la mine Și vezi ce plătesc eu cînd sînt cu orcine! Zicînd ea aceasta, îndată se duse Ș-intrînd în ciobanul, în capu-i să puse. Atuncea ciobanul să deșteaptă-ndată Ca dîntr-un semn de vreme-ndelungată. Ș-întortîndu-ți ochii către cel maî mare, Care îi ducea la locul de pierzare: -Urîtule, zise, și am făr' de lege! Tu ai dat poruncă asfel să ne lege? De unde ai voie ș-atîta-ndrăzneală De-mpărătesc sînge să nu ai sfială? Nu știi că-mpărații și a lor neam mare Nu să osîndește la așa pierzare? De ar avea încă și vină de moarte, Tot e-a cinste neamul cel strălucit foarte, Cît mai vîrtos unul fără de pricină, Ce nu să cunoaște c-a făcut vro vină. Aveți voi în știre că pe urmă noastră Vin oștiri milioane împrotivă voastră? Dezleagă-ne, nu sta, gîdeo, spurcăciune, Și cazi în genuche, să-ți dăm iertăciune. Tremurînd, gelatul îi dezlegă-ndată Și ceru să-l ierte cu vorbă rugată. Și vestind aceasta pe loc la-mpăratul A luat îndată poruncă gelatul: Să nu săvîrșască hotărîea dată, Ci să ae întoarcă cu dînșii îndată. Carii cum veniră ș-au suit palatul, S-a-ntrebat ciobanul de către-mpăratul: – Fiul meu ! ne spune și dreptul arată, Nu te mai preface, dă-mi vorbă curată, Eu taina-vă nu poci de loc înțelege, Că este un lucru ce nu să alege. – Cu vreme,-mpărate, ciobanul răspunse. Ne vei înțelege tainele ascunse. Iar deocamdată vă spun num-atîtă C-ați avut asupra-mi purtare urîtă. Ieri mă cununarăți cu o grabă mare Ș-azi nejudecat m-ati trimis la pierzare. Împăratul zise: - Da! fără-ndoială, Eu cunosc prea bine c-am făcut greșală. Dar și înălțimea-ți nu să cădea iară Să te porți cu fiica-mi așa rău aseară. – Negreșit, el zise, făcea trebuință Să mă port cu dînsa după cuviință, Dar e o vorbă foarte înțeleaptă, Cum că "după cinste, cinste să așteaptă". Înălțimea-voastră, precum să cunoaște, Va-ți purtat cu mine ca c-un om de obște. Precum mă ținurăți, așa și eu iară, Ca c-o fată proastă m-am purtat aseară. Și ascultați numai să vă spui pricina, Ca să vedeți bine a cui este vina. Aici cum vă țineți înălțimea-voastră, Așa și noi sîntem în patria noastră. Cînd doi împărați dar într-un loc s-adună, Spuneți, așa-nsoară și asfel cunună? Nu să cădea nouă cel puțin o lună Să fi ținut nunta cu regulă bună? Nu era cu cale l-astă veselie Ca să se poftească ș-alți domni mari să vie? Am avut noi muzici? au fost luminații, Cum e obiceiul să facă-mpărații ? Unde s-au dat tunuri? Unde s-au dat focuri? Und-a fost teatruri, comedii și jocuri? Unde vă e zestrea? Unde mi-ați dat foaie? Ce mi-ați dat supt mînă ? la ce mi-ați dat voie? Cum dar socotirăți persoanele noastre, Așa și eu fiica înălțimei-voasstre, D-o aveați pe dînsa-n dragoste fiieaiscă, Urma ca să-i faceți nuntă-mpărătească. Ci rău vă purtarăți chiar înșivă dară, Și eu de aceea făcui mai rău iară. Atunci împăratul îl îmbrățișază, Cere iertăciune, din ochi lăcrămează, Zicînd către dînsul aceste cuvinte : -Eu, iubitul meu fiu, de azi înainte Cu toat-a mea voie îți dau tronul ție, Tu ocîrmuiește a mea-mpărăție. Iată îți dau schiptrul, stăpînește-n pace Și fă-ți acum nunta după cum îți place După ce dar multe de bine-i urează, Pe ciobanu-n locu-și îl încoronează.


content:
Un șoarece mare, anume Gherlan, Peste toată gloata fiind căpitan, Atît să mîndrise, precum povestesc, Încît își uitase neamul șoricesc. Și vrînd să se-nsoare, el nu gîndea alt Decît să ia fată de neam mai înalt. Cugetînd aceasta și tot cercetînd, Pe bătrinii șoareci mereu întrebînd, Află că mai mare dintre cîte sînt E soarele singur slăvit pre pămînt. Și precum să vede frumos, strălucit, Și fată întocmai are negreșit. Auzind, Gherlanul nu stă nicidecum, Ci cît mai în grabă s-au gătit de drum, Luă oaste multă, întocmi alai, Poruncind să 'poarle zaherea malai. Plecă către soare, împompat astfel, Șoareci ca lăcuste zbura după el. Mergînd zi și noapte, sfera au pătruns, Și la naltul soare s-au văzut ajuns. Soarele îndată pe mîndrul Gherlan L-au primit tocma ca p-un capitan. I-a vorbit cu cinstc și l-a întrebat: Să vie la dînsul cum s-a întîmplat ? Gherlanul atuncea compliment făcînd, Către el răspunse în asfel zicînd : -Luminate soare al naltului cer, De-ți fac supărare, iertăciune-mi cer. 'Eu sînt, cum știi bine, marele Gherlan, Care peste șoareci sînt azi capitan, Și am bogăție, trăiesc fericit, Numai despre una sînt nemulțămit. Că nu găsesc fata după placul meu, Cu neam de potrivă-mi să ma-nsor și eu, Doresc să am socru de neam mai de sus, Puternic în lume, la alți nesupus. D-aceea la tine dintr-atît loc viu, Că toți de mai mare pe tine te știu. Soarele răspunse la al său cuvînt : -0, mare Gherlane ! precum ziseși, sînt Înalt și puternic, de toți mă slăvesc, De nimeni n-am frică, precum voi trăiesc, Dar cum să ivește un nor căt de mic, Eu atunci îndată tot cheful îmi stric. Căci să pune-n dreptu-mi, fără a-i păsa, Și mă-ntunecează cu puterea sa. Mă face să nu poci vedea pre pămînt, Lui fără de voie-mi ca un supus sînt. Auzind Gherlanul pe soare asfel Cum că să supune de un nuor și el, De a-i cere fata nici nu pomeni, Ci-ndată să-ntoarse și la nuor veni. Pe carele nuorul dacă l-a văzut Și îi tăcu cinste cum i s-a căzut, L-a-ntrebat zicîndu-i: cum s-a întîmplat Să vie la dînsul din loc depărtat ? Gherlanul îi zise : -0, slăvite nuor ! Am venit la tine că voi să mă-nsor, Și caut copilă de neam mai de sus, Să nu fie-n luime nimunui supus. Tu dar mal putenic decît alții ești, Că și chiar pe soare poți să-l biruiești. Cum te pui în dreptu-i, îl întunecezi, Pe loc îl acoperi ș-îl nimicnicezi. -0, mare Gherlane ! norul a răspuns. Ceea ce se vede nu e de ascuns. Drept, eu sînt puternic, după cum ziseși, De sting și pe soare eu aburii-mi deși, Dar cum să ivește un cît de mic vînt, Eu trebuie-ndată să fug d-unde sînt. Suflă, mă gonește să nu-i stau în drum, Și mă răsipește tocma ca p-un fum. Auzind Gherlanul si că nuorul chiar Altuia mai mare este supus iar, Să pogorî-ndată la marele vînt, Care atunci groaznic sufla pe pămînt. Primindu-l vîntul într-al său palat Și d-a lui venire fiind întrebat, Începu Gherlanul și la dînsul iar Să-i zică întocma ca si la nuor chiar, ÎI făcu că este puternic în duh, Încît răsipește nuorii din văzduh. Vîntul îi răspunse : -Așa este, sînt Tare și puternic, dup-al tău cuvînt. Eu răsipesc nuorii în aer cînd zbor, Cutremur pămîntul, copaciuri dobor ; Dar e o cetate, lîngă ea c-un plop, Ce este zidită mai de la potop, Fiind pustiită de niște tirani, 0 bat și eu de sînt două mii de ani, Și nu am ce-i face, nu o poci da jos Puterea-mi supune, deși sînt vîrtos. Auzind Gherlanul și pe vînt asfel; Fără de zăbavă plecă de la el, Zicînd întru sine mai bine să ia Pe fata cetății, că-i mai tare ea. Mergînd dar la dînsa, fu iar priimit Ca și pîn-acuma, întocma cinstit, Apoi între vorbe la-ntrebări fu pus : Ce vînt ? ce-ntîmplare aci l-au adus ? El cu plecăciune pe loc a răspuns Și ș-a spus tot dorul nimic n-a ascuns. Mai zicînd cetății că ea, c-un cuvînt, Este care n-are habar nici de vînt. Căruia cetate răspunzînd a zis : Într-adevăr, vîntul de loc nu m-a-nvins, Și d-acu nainte nu-mi pasă de el, Că pe lîngă mine e mult mititel, Dar să încuibară pe supt temelii 0 groază de șoareci, vro cîteva mii, Ș-atît mă găuriră tot săpînd de rînd, Încît dintr-aceasta crez că caz curînd. Auzind, Gherlanul zise: -Așadar Toat-a mea umblare a fost în zadar. Cum văz eu, șoarecii într-adevăr sînt Neamul cel' putcrnic pre acest pămînt. 0, cît făr' de minte și prost am fost eu ! Să nu iau eu fată chiar din neamul meu ! Ci mă duc la soare, la nuor, și la vînt, Și la cetăți slabe, pe toți să-i descînt!


content:
Un împărat oarecare Prin grădina sa umblînd Pe răcoare în primblare Și un trandafir rumpînd, Atît cumplit deodată Degetul ș-au înghimpat, Încît îl lepădă-ndată De durere supărat, Zicînd : "Ce nepotrivire La acest frumos răsur, Ar fi făr' de prețuire Cînd n-ar avea și cusur !" Și chemă cu grabă mare Un grădinar iscusit, Căruia cu întrebare Într-acest chip i-a vorbit : -Aș vrea să știu : nu să poate A să altui-ntr-un fel Și trandafirul, ca toate, Ca să n-aibă ghimpi pe el ? El răspunse cum că știe Ș-îl va face în scurt timp După cererea-i să fie Curat fără nici un ghimp. Și lăsînd jois altă treabă, Altui un trandafir Care ș-înflorind în grabă A rupt dintr-însul un fir. Și la palaturi ducîndu-l, Împăratului l-a dat, Care în mînă luîndu-l, Foarte mult l-a lăudat. După acestea îl puse La nasul său bucuros, Dar cîtă mirare-i fuse Vazînd că n-are miros ! Și îi făcu întrebare Zicînd : -Asta e ciudat! Dar de ce și miros n-are Acum dacă s-a schimbat ? El răspunse : -împărate, Eu nicidecum nu mă mir, Că pilde nenumărate Ne dă acest trandafir. Adică : în lume toate Ca și trandafirul sînt, Fără cusur nu să poate Nici un lucru pre pămînt. Or ghimpi pe dînsul să n-aibă Fără de nici un miros, Or, ca întîi, ghimpi să aibă Și să miroase frumos. Asemenea dar și omul E zidit cu acest dar S-aibă ca floarea sau pomul Un dulce și un amar !...


content:
Privigătoarea micșoară, Stînd veselă pe tufșoară, Își răsuna cîntecelul Întorcîndu-l în tot felul. Cucul, ce abia tăcuse Și din cucuit stătuse, N-a mai putut să-i asculte Sfărămăturile multe, Ci necăjindu-se tare Îi zise cu supărare : -N-auzi tu, pasăre sură ! Proastă, farfara de gură, Ce te fărîmi într-atîtă Cu cîntarea-ți cea urîtă ? Astîmpără-te mai bine Și stînd ascultă la mine, S-auzi o dată cîntare, Dulce și cu răsunare, Iar nu supțiri gheonghenele, Ce n-au nici un haz în ele. -Jupîn cucule, ea zise, Aieve-mi vorbești, or vise, De îmi tot defaimi cîntarea Și îți lauzi răsunarea ? Într-adevăr, ai glas mare, Dar cine la gust îl are ? Cîntarea-ți e monotonă Toată, toată o broboană, "Cucu, cucu", o ții una, Atîta zici totdauna. Ca să mai făci vro figură Nu poți să o frîngi în gură, Că nu ți-e dat din natură, N-ai talent în căscătură, De cîntare nu ți-e glasul, Ești bun numai sa ții basul. -0, tu, pasăre neroadă ! Zise el mișcînd din coadă, Nu te ținea-nfumurată Că cînți mai bine vrodată; Ale tale cîntecele Sînt ca niște jucărele, Că începi cu piuita Și sfîrșești cu dripita; "Piu, piu, piu" docu-ți deșiră Și "cir, cir, cîr" o ții șiră. Cu aste tu, vai de tine ! 0 să mă rămîi pe mine ? Părerea-ți este deșartă Ș-în zadar te ții de ceartă ; Ci cere pardon mai bine Și te închină la mine. -Eu, cucule, niciodată, Zise ea nesupărată, Nu mă las supusă ție, D-o fi dreptul să se ție : Iar cîntarea-mi de nu-ți place, Te rog să mă lași în pace. -Ba, zise el, voi acuma Să-ți spui că nu iubesc gluma Voi, zic, acuma îndată Să mergem la judecată, Ș-acolo spuind pricina, Să ni se aleagă vina, Să vedem care pe care Va rămîne la cîntare, Și din noi amîndoi cine Va lua în nas rușine. Zise ea: -Cucule dragă, Dar cine să ne aleagă ? Cine socotești că are Auz mai bun la cîntare ? Iar el, privind în tot locul, Zise, arătînd cu ciocul : -Uite, acel ce să vede Păscîndu-se prin livede, Cu urechi mari ardicate Și poartă samar în spate, Încărcat cu alte multe, Acela să ne asculte. Atunci zburară dodată Ș-ajungînd la el îndată, L-au făcut să înțeleagă Că este pus să aleagă Pe cel ce cîntă mai bine, Ascultînd cum să cuvine. Zicînd aceasta-ncepură Care cum să pricepură, Cîntară, să frămîntară Și sfîrsind îl întrebară Care din doi i să pare A avea dulce cîntare ? Magarul, ce ochi zgîise Și urechile-și ciulise, Își deschise grabnic botul Ș-îndată își dete votul, Zicind : -Eu drept vă voi spune, Cucul cîntă de minune ! El strigă cu răsunare Și glasu-i mai mult gust are. Săraca privigătoare ! Îi venea să se omoare Văzîndu-se defăimată Și de măgar rușinată. Dar însă ciobanul, care Să afla în ascultare, Stind răzimat pe o coasta, Văzînd alegerea proastă Ce magarul o făcuse Și lui cucul îi plăcuse, Începu cu vorbă mică Privigătoarei să zică : -0, tu, pasăre frumoasă! Cu glăsuire duioasă, Inimă rea nu-ți mai face, Ci cîntă veselă-n pace. Lasă pe cuc să rămîie De magar să se mîngîie : Iar tu vin' de-mi cîntă mie, Că nu te dau pe o mie. De multe ori în viață Cîntarea-ți cea cu dulceață M-a făcut să stau din fluier, Nevrînd nici la oi să șuier, Și nici să mă duc nu-mi vine, Numai să ascult la tine. Acestea zicînd ciobanul. Să-ntristă cucul, sirmanul! lar dulcea privigătoare N-a mai vrut să se omoare, Ci de cioban mîngîiată, Mulțămindu-i, zbură-ndată.


content:
0 muiere rea, limbută, Otrăvită, netăcută, Nu înceta cu certatul, Tot își judeca bărbatul. El iar cu firea neghioabă De bătăi o făcea toabă. Așa ea ce să gîndește, Într-o zi nu zăbovește, Merge la o vrăjitoare, Vestită fermecătoare, Să roagă cu bună plată Să-i facă să nu o bată. Baba, fiind pricepută, Cunoscu ca e limbută, Și îi zise : -Fii în pace, Eu cererea-ți o voi face, Numai, draga mamii fată, Du-mi-te în tîrg îndată, Și vreme fără a pierde, Cumpără un ulcior verde. Apoi mîine des de noapte, Fără vorbe, fără șoapte, Mergi la fîntînă tăcută Și ia apa nencepută, Care iar tăcînd în tine, S-o aduci aici la mine, Ca s-o pui seara la stele Cu descîntecele mele. Așa femeia să duse Și toate-n faptă le puse. Luă ulcior, luă apă, Tocma ziua cînd să crapă, Îl duse la vrăjitoare Și ea îl puse la soare. Stătu pînă dimmeață, Cu astupuș de verdeață. Muierea cea îngrijată Veni la ulcior îndată. Baba cum o văzu-l scoase Cu niște vorbe șoptoase, Zicînd : -Dragă, iată-ți leacul. Numai dă babii colacul, C-am descîntat-o de pace Și să vezi ce minuni face. Atît numai, mamușoară, Are o pază ușoară, Adicăte : mă pricepe, Cînd vezi că bărbatu-ncepe Să te mustre, să te certe, Nevrînd greșala să-ți ierte Tu atuncea ia îndată D-astă apă descîntată Și o ține strîns în gură, Să nu-ți pice picătură, Pînă cînd vezi că el tace Și de ceartă chefu-și face. Ș-așa cum zic făcînd, mamă, Scapi de rău cu bună seamă. Deci ea asfel învățată, Luînd ulciorul îndată Și ducîndu-se acasă, Veni bărbatul la masă, Care d-o mică pricină Începu să-i bage vină. Ea ceva fără să zică Merge, ulciorul ardică, Ținu apă nencepută Și rămase nebătută. A doua zi așa iară, Ș-începu bine să-i pară. Trecu asfel săptămîna Și n-o atinse cu mîna. Într-acestea oarecine Din rude la dînsa vine, La care ea să plînsese Și traiul rău îsi spusese. 0-ntrebă că ce mai face ? Are cu bărbatul pace ? Ea răspunse bucuroasă : -Sînt, leica mea, sănătoasă, De bătăi acum nu-mi pasă, Am toată pacea în casă, Că îmblinzii pe bărbatul, I-a lipsit acum turbatul. Ruda ei, vrînd s-o-nțeleagă, 0-ntrebă : -Cum făcuși, dragă ? Atunci pățita să puse Și toate de rînd le spuse, Cum, ce fel făcu ea treabă Ducîndu-se la o babă Și, în scurt, acum, în gură Cum ia acea băutură, Pe loc bărbatul său tace Și ceartă nu să mai face. Iar ruda ei cu zîmbire Zise la a sa vorbire : -Nu, draga mea, acea apă, Cum zici, de bătăi te scapă, Ci tăcerea ta te face Să aibi cu bărbatul pace. Că țiind, cum zici, în gură. Din acea descîntătură, Vezi tu bine că, ferește, Orcum să taci trebuiește : Fii dar d-acum înainte Cum te-a-nvățat baba minte; Că tăcerea este miere La cea mai amară fiere, Tăcerea ț-a-ndulcit traiul Și a contenit vătraiul.


content:
Pînă la cheful bogatului iese sufletul saracului Unul avînd trebuință Să ceară bani în credință, C-un prieten să-ntîlnește, Îl roagă, i să jelește, Mergînd p-alături cu dînsul, Suspină, îl trece plînsul, Îi propune vorbe multe Ca să-l plece, să-l asculte. Prietenul gros în burtă Da cîte o vorbă scurtă : Că acuma n-are vreme Și cum că să-i dea să teme, Poate cumva nu-i plătește, Or că mult îl zăbovește. Să facu că are treabă Și să depărtă în grabă, După dîn-sul cu un cîine, Zicîndu-i : să vază mîine. Bietul om iară să duce La casa lui să-l apuce. Bogatul, cum îl zărește De plecare să gătește. Pînă a suit pe scară, El a și ieșit afară, S-a-ntîlnit fața în față, I-a dat bună dimineață. El cum i-a dat mulțămire, Cam cu chiorușă privire, Nu stă pleacă să se ducă, Cellalt după el apucă, Silește-n rînd să se puie, Nevoile să-și mai spuie. Acesta ținea cărarea, Cellalt cu împiedecarea Călca noroaie și gloduri, Înghițind destule noduri; Iar el, fără a-i răspunde, Intră pe loc oareunde. Acestalalt biet rămase, Dar tot n-a vrut să se lase. A treia zi merse iară, Stătu la ușă afară. Văzînd că sluga nu-l lasă, Îl așteptă ca să iasă. El ieșind plecă ca vîntul, Necăjit călcînd pămîntul. Acest după el iar pleacă, Rugăciune să-i mai facă, Asemenea călcînd gloduri (Nefiind p-atuncea poduri), Îi puse vorbe nainte Cîte-i veniră prin minte. El ca un sătul de pîine I-a zis iar : să vază mîine. În următoarea zi dară Să duce la dînsul iară. Acesta iar cum îl vede (Sătul la flămînd nu crede), De ciudă-i venea să crape, Să mira îar cum să scape, Plecă pe loc de acasă. Cellalt iară nu să lasă, Mergînd p-alături să plînge, Giubeaua la piept își strînge, Calcă noduri și noroaie Ș-îi spuse a sa nevoie. El, văzînd că n-are pace, În sfîrșit face ce face, Îi dă cu întăriri bune, A-i plăti soroc îi pune, Și așa de dînsul scapă, Bînd de necazu-i o apă. Deci la acest făcut bine Sorocul după ce-i vine, Trece o zi, trece două, Văzînd că trece și nouă, Pe loc la dînsul să duce Să-ntrebe căci nu-i aduce. Acesta, cum îl zărește, Acasă nu zăbovește, Pleacă pe poartă în grabă Ca după o mare treabă. Creditorul după dînsul, Crăpînd de necaz într-însul, Calcă gloduri să-i vorbească Și să ceară să-i plătească. Iar el, mergînd pe cărare, Îi zice că acum n-are, Dar mîine nădăjduește . Că de dînsul să plătește. A doua zi dacă merse, El d-acasă iar o șterse, A treia zi așa iară Îi fu cererea-n zadară. Zi după zi soroc puse Și acesta tot să duse. Pînă cînd îi zise : -Frate ! Asta este nedreptate, Mult o să mai calc eu gloduri Înghițind de necaz noduri Și să umblu după tine Pentru că ț-am făcut bine ? -Nu, nu, el îi zise, frate, Nu-ți fac nici o strîmbătate, Ci precum mi-a fost cerutul Voi să-ți întorc ș-împrumutu; Ia adu-ți aminte bine Cum umblam eu după tine Cu pălăria în mînă Mai bine d-o săptămînă, Călcînd gloduri și noroaie, Smerindu-mă ca o oaie, Umblă dar și tu acuma Și te rog îmi iartă gluma, Că nu-ți este spre osîndă, Ci priimești cu dobîndă. De poți cuiva să faci bine, Fă-i cînd să roagă de tine, Nu-l purta cu azi, cu mîine, Cu vorbă, ca pe un cîine.


content:
Un țăran la tîrg plecase. Și de vînzare luase Un lup, un ied și o varza. Nevrînd nici una să piarză Și nefiind nici călare, Vrea să treacă un rîu mare, Care era sa-l înoate Și să le treacă pe toate. Stînd în loc, se socotește Și întru sine șoptește, Cum și în ce chip să facă Cîte una să le treacă, Că fiind apa prea lată, Nu putea două dodată. "Să trec întîi lupul, zice, Capra varza o să-mi strice, Să trec varza, ș-așa încă, Lupul capra îmi mănîncă." Deci dacă-i veni în minte Și trecu capra nainte, Stătu iar să se gîndească Ca cum să o nemerească. Gîndind, zicea întru sine; "Trecui una, merse bine, Pîn-aci toate scăpară; Acum care să trec dară? Trecînd varza și lăsînd-o, 0 stricâ iedul rozînd-o, Precum lupul și el iară Îmi face iedul papară. 0, ce vită neunită Și marfă nepotrivită!" Dar mai gîndind: Ha! el zise, Nevoia minte-mi trimise", Trecu lupul, clătind capul, Ș-întoarse înapoi țapul. Trecu și varza îndatâ, Mereu făcînd judecată, Și mergînd a doua oară, Trecu țapui supsioară. Omul dacă să gîndește, Orce i să înlesnește, Prejudecînd cele grele, Le găsește ușurele, Că pe cît el să gîndește, P-atît mintea-i să tocește. Și orce, cu judecată, Nu-l greșește niciodată.


content:
Un cardinal într-o casă Șezînd cu alții la masă, Întrebă pe oarecine Ce vorbea cu nerușine Zicînd : -N-auzi vorbă multă, Nu tot spori, ci m-ascultă, Tu vei fi știind prea bine Ce zic oamenii de mine. -0 ! zice el, ai un nume Cam prea defăimat de lume. Te pun în rînd cu nebunii Și mai vîrtos te zic unii Că ești un bețiv în formă, Bei pînă să te adoarmă. Alți te zic lup cu bărboaie, Schimbat în piele de oaie. Si alți în vers-uri te cîntă Că numa vorba ț-e sfîntă, lar încolo totdauna Ești cu mireanul mai una. Cardinalul știind bine Ce vorbește fiecine : -Ha, ha, ha, rîzînd îi zise, Aste crez că nu sînt vise. Dar de n-ar vorbi neștine De un cardinal ca mine, De un ca tine, Pacală, Flecar fără de zăbală, Lumea o sâ se pornească Ca să te ponosluiască ! Asta, cum zice cuvîntul, Este de cînd e pămîntul, Cel slab, pre cel cu putință, Cel prost pre cel cu știință A-l defăima totdauna, Ca cîinii cum latră luna.


content:
Un grădinar oarecînd La zapciu în sat mergînd Cu poclon de zarzavat, Într-acest chip l-a-ntrebat: -Cocoane, ești înțelept, Și toate le judeci drept. Rog, ca un supus ce sînt, Să am parte de cuvînt; Cînd în grădina cuiva Va intra vrun bou cumva Și o va călca de rînd, Răsadurile păscînd, Acel sărac creștinaș Să rămîie pagubaș, Or să facă în alt fel, Fiind păcat și de el ? -Ba, ba, zapciul a zis, În pravilă este scris Ca, cînd vreun dobitoc Va intra în vreun loc Și sadul îi va mînca, Sau călcînd îl va strica, Stăpînul acelui loc Să prinză vita pe loc, Ș-a cui va fi va plăti Pe cît să va socoti. -Dacă este așa, dar, Zise bietul grădinar, Ca un drept judecător Astăzi îmi ești bun dator: Vaca dumitale chiar -Mă mir cum n-a dat în par Că sărind gardul ș-întrind, A păscut toate de rînd. -Ce ? zapciul s-a răstit, Vaca mea zici c-a sărit! Și cine ț-e vinovat ? De ce nu faci gard înalt ? Șl încă mai îndrâznești Să vii sâ te jeluiești ? leși afarâ d-aci-ți spui, C-acum să te bată pui.


content:
Un om bătrîn oarecînd Tot numai un cal avînd, Sui p-al său copilaș Ș-așa ieșea din oraș. Pe drum unii din norod Striga zicînd: - Ce nerod: Că el, bătrîn, n-are hal, Ș-a pus copilul pe cal, Care este putincios Să se ducă și pe jos Și să fi-ncălecat el, Ce bătrîn prost și mișel! Iar bătrînul auzind Pe oameni asfel vorbind, S-a rușinat oarecum Și puțin mergînd pe drum Pe copilul jos a dat Și el a încălecat. Ducîndu-se dar asfel, Cu copilul după el, Auzi pe alți rîzînd Și după dînsul zicînd: – Mă! ce bătrîn nătărău! A lăsat pe pruncul său Ca să alerge pe jos, Mic și crud, neputincios, Și nu-l suie după șa, Că nu este greu așa. Bătrînul iar auzind Acestea lumea vorbind, Puțintel daca s-a dus, Și pe copilul a pus. Deci pe drumul său urmînd Auzi pe alți zicînd : Mă-ă! mă-ă! ia vedeti Pe acești nevoiași beți! Cum s-au pus doi cît un mal Să deșele bietul cal! Bătrînul om, vai de el! Văzînd că-l rîd și asfel, După ce s-au depărtat, De tot au descălecat, Și pe jos calul trăgînd, Auzi pe alți zicînd: Uită-te oameni neroși! Gugumani și ticăloși! Că un cal voinic de drag Și de căpăstru îl trag, Nu încalecă pe el Încai bietul băiețel? Deci ieșind el din oraș Zise către copilaș: -E! ai văzut, fătul meu, Cît este-n lume de greu Ca să umbli și să faci La toți oamenii să placi? Căci tu ai încălecat, Oamenii ne-au judecat. Și eu am încălecat, Lumca iar ne-au judecat. Și doi am încălecat, Tot iarăși ne-au judecat. De tot am descălecat, Și așa ne-au judecată"


content:
Memorabilul Focului Mare întâmplat în București în zioa de Paști, anul 1847, Martie 23. descris de Anton Pann ediția a doa București În Tipografia lui Anton Pann 1854 * * * Vai ce vedere! ce groază-vie! Ce biciu de pară, urgii cerești! Ce jale mare! ce sărăcie Cazu odată pe Bucureșci! Martie-n doă-zeci și trei zile, Paștile sfinte când se serba, Când tinerimea, copii, copile, Sta'n haine nouă ce se schimba, Când fie-care după'nviere C'ăn a sa casă era culcat De obosire, de priveghere, Gusta odihnă ne îmbrăcat Când negustorii pe slugi lăsase Cu părinți, neamuri, a se vedea, Că la zi mare se'mprăștiase, La bolte nimeni nu mai gândea Când bătu'n turle unsprece ceasuri S'a-nceput toaca a răsuna De prânzul zilei mulțime glasuri La sfânta slujba cema, 'ndemna Când mergea unii spre'nchinăciune Și alții înca dormea'n somn greu, Foc izbucnește cu viiciune, Înalță flăcări ca curcubeu Și cum austrul se'ntărâtase Cu groază vie îl întindea, În depărtare peste zeci case Asvârlea flăcări și aprindea Sfântul Dimitre nu s'aprinsese În preajma-i focul încă ardea Și Bărăția o cuprinsese, Ca un balaur o mistuia D'aci la Vergu se văzu'n pripă Prin tot ocolul grozav aprins. D'aci Lucacii ca într-o clipă Și Udricanii ardea ne stins Apoi se ntinse ca o fâșie Până la Delea spre răsărit, Ș'alta fâșie cu vrăjmășie Spre miază noapte mergea cumplit. Biserici sfinte făcute bine, Palate, hanuri, de rând ardea, Lipscani, bolte de mărfuri pline Focului pradă toate cădea Sfântul Gheorghe, han ca cetate, Cu'mprejurare de zid înalt, Bolți doă rânduri înfrum'sețate Încat ca dânsul nu era alt. Al cărui clopot d'asupra nopții Cu acel foarte uriaș glas Din prejur focul și'n oraș morții Era vestite'n clipa de ceas Acuma pentru din urmă oară Iși scoase glasul la acest foc, Că alui pară în turn cum zboară, Îl și patrunde aci pe loc. Ș'așa cela ce vestea focul În cea din urmă de foc s'a ars, Ce vestea morții, viind sorocul, Că toate, moarte și ea a tras. Iată dar, morții toate's supuse! Nimic nu-i vecinic p'acest pământ! Eri monumente vedeam stând puse Ș'azi nicăirea de tot nu sunt. Sfântul Gheorghe, acest han mare Era mai bine să nu fi fost, Decât s'ajungă la fie-care Nădejdi deșarte de adăpost. Că'n el se stinse negustorime De sumă mare avut arzând, Aci'și pierdură starea mulțime Și scăpătară'ntr'un ceas pe rând. Toți brașovenii, bogasierii, Și postăvarii s'au fript, s'au ars, Și mai cu seamă sunt librierii Pagubi simțite care au tras. Fiind că târgul spre'asigurare De foc, într'nsul tot iși bagă, Și'n răzmirițe pentru scăpare, În el să intre toți alerga. Precum s'acuma văzând că focul Turbat începe a se roti, Apuc, car marfa și umplu locul, Gândind că'ntr'nsul o vor scuti. Dar, vai! zădarnic se osteniră! Le fu nadejdea făr'de folos! Căci aici toate se mistuiră Și fir de ață nimeni n'a scos. Ce poate zidul, ce poate omul! După cuvântul proorocesc Când o cetate n'o păzi Domnul, Deșert l-e truda câți o păzesc. Așa și'n alte biserici, hanuri, Scoțând din case câți au cărat, Tot cu aceleași de scăpări planuri, Nimic asemeni nu s'au scăpat. Lucaciul falnic, mahala mare, Clădiri frumoase pe al său drum, Și'o biserică din cele rare, Făcută nouă abia acum. A cării turle prea înălțate Ș'acoperite num'a fier blond, Cu osebire 'nfrumusețate, Ca niște cupe formate'n rond, Ca o făclie de sus din turle Prin zalojele cum lua foc, Podoabe scumpe, averi și scule, S'a topit toate aici pe loc. Două-spre-zece biserici toate [1] Acest balaur a inghițit, Nimic din gura'i n'a putut scoate, Până și clopot a mistuit. Că focul care se înălțase Și se suise până la nor, Plecându-l vântul, tot de mari case Își izbea vârful într'al său zbor. Și ca fosforu'n iuțeală mare Pân'să vezi casa de s-a aprins, Ca praf de pușcă din scăpătare, Pe clipa para o au și lins. Răzbea prin pivniți adânci, bolțite, Cu spirt și vinuri, buți aprinzând, Ardea cu fierberi înclocotite, Mulțime case și înotând. Unt-de-lemn, seuri, rezerve strânse, Product tot felul în magazii pus Belșugul focul pe loc frânse, Scumpete, lipsa'n toate-au adus. Aceste 'nsuma tot deodată Cum s-aprinsese înflăcărat, Vedeai o pară ne precurmată Curgând ca râul cel turburat. Tot orizontul se înnegrise De fumuri multe ce izbucnea, Zbura în zare mărfuri aprinse, Hârtii, materii pe sus pornea. Și'n nori ca zmeii șerpuia roate, Văzduhul parcă vedeai arzând, Și prefăcute cenușe toate, Venea ca ploaia pe jos picând. Nu e în stare condeiu să scrie, Nu poate gura a le rosti Ș'întocma toate să le descrie, Vrând către altul a povesti. În două ceasuri ard mii de case, Toate cenușe se prefac, cad, Tot Bucureștiul se'nflăcărase, Cazuse parcă întreg în iad. Fugea cocoane fără putere, Cu prunci în brațe, amar plângând, Lasă scumpeturi, scule, avere, Viața să-și scape numai vrând. Cuprinși d'odată, fără de veste, D'acele flăcări ce se'nalța, Desculți de fugă barbați, neveste, Neavând păs nici a se'nalța. Căci focul grabnic nu le da vreme Nici să-și îmbrace ai lor copii, Câți intră'n case făr'a se teme. Aici îndata au ars de vii. Ast-fel de jale d'a fost vr'odată Nu să gasește scrisă în cărți Mulți nu putură să fugă îndată, Iau cuprins focul din patru parți. N-avea pe unde din foc să iasă Aici îndată îi cotropea, Priveai cu jale din altă casă, De milă, pieptul ți se rupea. Vedeai pe omul că arde, piere, Și de viu focul îl îngropa, Și n'avea nimeni vre-o putere Să intre'n flăcări de a-l scăpa. Pe poduri, uliți, înota focul, Pe om din fugă îl aprindea, Cenușă, fumul de prin tot locul Îi orbea ochii, nu mai vedea. Era greu foarte a sta'npotrivă Grozavei furii acestui foc, C'acea furtună ne milostivă Suflă puternic, nu stă pe loc. Scânteia mică, ca o sageată, Pe pomul verde cum o lipea, Copac gros, mare cădea îndata, Pe clipa'n două jos îl rupea. Mistuia totul, pătrundea fierul, Țărâna, pietre, zidiri topia, Pornise parcă urgie Cerul Să arză totul și foc stropia. Acum vrea parcă Dumnezeirea Cu foc pământul a'l curăți, Și cu venirea-i pe omenirea Cea nesupusă a'mpărăți. Acuma parcă era să fie Județul lumii, precum e scris, Al cărui ceasul nimeni nu-l știe Precum chiar Domnul rostind a zis. Uimită lumea uită de toate, În desnădejde tot alerga, Uită că Cerul într'un ceas poate Să-și verse mila de'l va ruga. Înalta Doamnă cea prea duioasă, Mergând îndată, a pus pe cler, Rugând d'odata evlavioasă Să îmblanzească pe sfântul Cer. Și pe când clerul citea litanii Și pentru milă pre Sfânt ruga, Atunci poporul facea metănii Și'nălțând ochii spre Cer striga: Vai, nouă, Doamne! vai nouă, sfinte! Revarsă-ți mila, nu te'ndura! Aceste ș'alte de rugi cuvinte Cu lacrămi crunte toți murmura. Prințul călare cruciși tot locul Într'o suflare inconjura Aci da planuri să stingă focul, Appoi îndata'ntr'alt loc era. Dreapta și stanga pompieri, miliții, Să curme focul, tot dobora, Cu instrumente cârma poliții, D'o parte ș'alta sta, apăra. Și prin comanda cea înțeleaptă Ce o da Prințul către pompieri, Feriră stânga și partea dreaptă D'acele flăcari cu mari puteri. Ș'a lasat focul să se împingă Încotro vântul îi poruncea, Și ca pârjolul făr'să se stingă, Mergea 'nainte cum îi plăcea. Ast-fel se duse potop de pară, Ca un balaur mâncând semeț, Până'n câmpie, la vii afară Ș'aici se stinse, neavând nutreț. Speriata lume se amețise, Nu știa unde să facă pas, Bărbați, neveste, se răspândise, Copii pierduse în acel ceas. De unul, altul neavând știre De's cu viață sau au ars Umbla pe drumuri toți în uimire Copii și mume țipa cu glas. Goi, fără haine, cum se'ntamplase Din somn îndată atunci sculați, Cei mai mulți încă nici nu mancase, Umbla de foame ca leșinați. C'astfel de iute mergea pârjolul, Cât fugea numai de mâini cu prunci, Nici bani, nici haină, nu dă pas zorul Să se întoarcă să ia atunci. Fugea la margini, la câmp afară, Fiește-care'ncotro vedea, Că de vânt mare, de foc și pară Să scape vr'unul numai gândea. Sosind și seara cea răcoroasă De frig ca varga toți tremura Cădea pe calea ce pulberoasă Mai vrând truda a'și ușura. Mulți bolnăviră, mulți și muriră, De frig, de groază, de'nspăimântări, Mulți multa vreme'n firi nu'și veniră, Umbla'n uimire de întristări. Câți se crescuse în bogăție Și ne avere n'au pătimit Acum să crează la sărăcie Îi duce soarta cum n'au gândit. Îți era jale privind persoane Ce mai'nainte galant purta, Acuma zdrențe lua cucoane Punea asupra'și, nu se uita. Cei ce odată avea din masă, Să dea și altori mulți a manca, Flămânzi acuma și fără casă, N'au capul unde a și'l pleca. În loc de jimble, galante mese, Acuma vrea pâine și n'o gasea, Că pregatirea de Pasti arsese Și bani, moneda, la mulți lipsea. Aceasta jertfă, această jale, Privind'o Prințul c'ochi umilliți, O sumă mare din ale sale Sloboade pentru nenorociți. Ș'asa se'ndeamnă întreaga lume Cu indurare a se porni Și ajutoare din țară sume Și din parți alte mii a veni: Deci, ca un tata pornește, 'mparte La sărăcimea ce suspina, Și la streinul a făcut parte, Ca și pe fiul a'l îmbuna. Și cu aceasta milostivire Din mii de fete lacrămi a șters, A căror rugă de mulțumire Ca o tămâie la Cer a mers. Trăiasca Prințul Iorgu Bibescu, Mii de familii din guri rostea, Trimită-i viața de sus Cerescu Pe tronul țării mulți ani să stea. * * * Acest foc mare de'nspăimântare, De care tremur orcând gândind Fie de obște în neuitare Ăst memorabil al său citind; Și cu veghere fiește-care În curte'n casă și or ce loc De tot d'auna cu pază mare Să-și facă treabă umblând cu foc Să dea poruncă la slugi în case, Cum și la însuși ai săi copii, Nici lumânarea să nu o lase În orce parte, ca pe câmpii. Să aibă'n grije pe toata luna, Sau mai des coșul a-l mătura, Și de pericol de tot d'auna Proprietatea'și asigura. Cei ce prin cuhnii gătesc mâncare Ș'umbla cu unturi ceva prăjind, S'aibă porunca de paza mare, Să nu s'aprinză, ne îngrijind; Când iar țigar'aprinde neștine, Să n'o azvârle cum o fuma, Ci s'o stingă cum să cuvine. Vre-un pericol a nu urma. D'aste puține aicea scrise, Pentru acei ce'aud și'ascult. Or de mii vorbe și sute zise, Or numai d'una ințeleg mult. Note [ modifică ] ↑ 1. Sfântul Dimitrie din Metohul sfintei Episcopii Buzăului; 2. Biserica Domnească din curtea veche; 3. sf. Antonie de la Pușcărie; 4. Bărăția; 5. sfântul Gheorghie vechiu; 6. sfântul Gheorghe nou; 7. sfântul Mina din Mah. Stelea; 8. Vergu; 9. Udricani; 10. Lucaciu; 11. Ceauș Radu; și a 12 sf. Stefan; iar Mahalalele arse se numără 13. În urmă însă din aceste Biserici numai doă a rămas cu de săvârșire stricate, adică: Biserica sfântului Antonie din mijlocul Pieții și Sf. Mina din Mahalaoa Stelii; Precum și Hanul sfântului Gheorghie cel nuou; iar cele lalte toate, s'au inființat la loc care mai frumoasă, care mai simplă; Asemenea și Bolțile și Casele toate, afară din Mahl. Lucaci, care până astăzi stă ruinată, și numai Biserica s'a făcut la loc tot în forma cea din tâiu și mai cu de osebită comoditate, contrebuind fii ai acelorași Ctitori, și toți Mahalagii, cum și alți Boeri și negoțători evlavioși, prin îndemnul și stăruirea dinpreună și cu ajutorul Părintelui Ioann Sachelarie Călărășanul, care și până astăzi nu contenește a da și a osteni cu ne preget cum și a îndemna pe fiecare spre a împlini cele delipsă împrejurul sfintei Biserici.


content:
Cuprins 1 Despre cusururi sau urîciuni 1.1 Despre cusururi sau urîciuni 1.2 Povestea vorbei 1.3 (Spun c-a fost odată un crai oarecare) 2 . Despre pedanți sau copilăroși 2.1 Despre pedanți sau copilăroși 2.2 Povestea vorbii 3 . Despre vorbire 3.1 Despre vorbire 3.2 Povestea ăluia 4 . Despre vorbire iarăși 4.1 Despre vorbire iarăși 4.2 Povestea vorbii 4.3 (O slugă flecară pe unde slujise) 5 . Despre minciuni și flecării 5.1 Povestea vorbii 5.2 (Un împărat mare către răsărit) 6 . Despre minciuni iarăși 6.1 Povestea vorbii 6.2 (A fost o-nsoțire ce trăia-n iubire) 7 . Despre năravuri rele 7.1 Povestea vorbii 8 . Despre prostie iarăși 8.1 Povestea vorbei 9 . Despre nerozie 9.1 Povestea vorbii 10 . Despre leneși 10.1 Povestea vorbii 10.2 Povestea vorbii 11 . Despre obrăznicie și calicie 11.1 Povestea vorbii 11.2 Povestea vorbii 12 Despre beție, iarăși 12.1 Povestea vorbii 12.2 Povestea vorbii 12.3 (Când a fost odată pre pământ aleasă) 13 Despre sărăcie 13.1 (O femeie sărăcuță, c-o roche pe ea capot) 14 . Despre lucrare 14.1 Povestea vorbii 14.2 Povestea vorbii 14.3 Povestea vorbii 15 . Despre învățătură 15.1 Povestea vorbii 16 . Despre virtute (faptă bună) 16.1 Povestea vorbii 17 . Despre supus sau slugă 17.1 Povestea vorbii 18 . Despre negoț, iarăși 18.1 Povestea vorbii 19 . Despre amor sau dragoste și ură 19.1 Povestea vorbii 20 . Despre amor și ură, iarăși 20.1 Povestea vorbii 21 . Despre căsătorie. Mumă și fată 21.1 Povestea vorbii 22 . Despre căsătorie, iarăși. Tatăl și fiul 22.1 Povestea vorbii 22.2 Povestea ăluia 22.3 Povestea ăluia 23 . Despre Neunire și neînțelegere 23.1 Povestea cântecului 24 . Despre iuțeală, mânie și posăcie 24.1 Povestea vorbii 25 . Despre iuțeală și mânie, iarăși 25.1 Povestea vorbii 25.2 Povestea vorbii 26 . Despre amiciție și prietenie 26.1 Povestea vorbii 27 . Despre pricini și judecăți 27.1 Povestea vorbii 27.2 Povestea vorbii 28 . Despre obrăznicie și calicie 28.1 Povestea vorbii 29 . Despre frică și vitejie 29.1 Povestea vorbii 30 . Despre viclenie 30.1 Povestea vorbii 31 . Despre cumplitate sau zgârcenie 31.1 Povestea vorbii 31.2 Povestea vorbii 32 . Despre lăcomie iarăși și nemulțumire 32.1 Povestea vorbii 32.2 Povestea vorbii 33 . Despre laude 33.1 Povestea vorbii 34 . Despre cei ce plâng de copii 34.1 Povestea vorbii 35 . Despre făgăduieli și daruri 35.1 Povestea vorbii 36 . Despre sănătate și boale 36.1 Povestea vorbii 37 . Despre timp și vârstă 37.1 Povestea vorbii 37.2 Povestea cântecului 38 . Despre timp și vârstă iarăși 38.1 Povestea vorbii Despre cusururi sau urîciuni [ modifică ] Despre cusururi sau urîciuni [ modifică ] Aideți să vorbim degeabă, Că tot n-avem nici o treabă. Fiindcă Gura nu cere chirie, Poate vorbi orce fie. De multe ori însă Vorba, din vorbă în vorbă Au ajuns și la cociorbă. Ș-atunci vine proverbul: Vorba pe unde a ieșit Mai bine să fi tușit. De aceea Cînd vrei să vorbești, la gură Să aibi lacăt și măsură. Adică: Vezi bîrna din ochiul tău Și nu vorbi p-alt de rău. Spre pildă: Cînd vei vorbi de mucos, Nici tu să fii urduros. Că nu e mai urît cînd cineva Face pe frumos că e ponevos Și pe cel urît că e aurit. Altul iar Trîntește cuvîntul tronc, Ca cloșca cînd face clonc. Și se pomenește vorbind: Frumoasă noră dobîndiși, Dar se uită cam piaziș. Și că După ce e neagră, o cheamă și Neagă; După ce e mută, apoi e și slută. Sau Urît meșter a croit-o, Rău ciocan a ciocănit-o. Sau Bun ciocan te-a ciocănit, Că frumos te-a potrivit. Și Urît tată a avut, Să-i semene l-a făcut. Sau Fă-mă, tată, ca să-ți seamăn Ca frate cu frate geamăn. Dar însă A semănat crastaveți Și au răsărit scăieți. Sau că Tata avea armăsar, Dar el a ieșit măgar. Și așa, Cu vorbe îmbolditoare Îl atinge unde-l doare. De aceea niciodată Chelului despre chelie Să nu-i spui vro istorie. Și Cu pleșuvul cînd vorbești Tivgă să nu pomenești Și nici Să nu rîzi de măgar cumva, Că poate îl încaleci cîndva. Totdauna Gura care e-mpuțită Altui e nesuferită, Că dacă Mie-mi miroasă a floare, Dar altuia a putoare. Și în scurt, Noi rîdem de unul-doi Și patruzeci rîd de noi. Pentru că Nu este răsur să n-aibă cusur. 1 vătrai de lemn. Povestea vorbei [ modifică ] Primăvară-ntîia oară roazele cînd înfloresc, C-un fir merse la-mpăratul grădinaru-mpărătesc, Care cu plăcere multă-n mîna sa cum l-a luat, Totdodată fără veste la un deget l-a-nțepat Și întîia sa plăcere ce asupra-i o avea I s-a-ntors în supărare, cu acel gust n-o privea; Cum și către grădinarul zise: — Iacă un cusur Care n-ar fi cuviință ca să-l aibă un răsur; Tu cam te pricepi la multe măestrii grădinărești, Ș-astă roză ghimpi să n-aibă n-ai putea s-o altuiești? — Ba să poate, împărate, — grădinarul a răspuns — Și grădinăria are cîte un secret ascuns. — Nu știu, — împăratul zise — asta este treaba ta, Fă-l ca să-i lipsească ghimpii și un dar vei căpăta. Grădinarul dar să duse, puse-ndată, altui, Să se prinză și să crească îndestul se nevoi; În sfîrșit el cu secretu-i a văzut c-a izbutit Și mergînd la împăratul duse un fir înflorit; Care-n mîna sa luîndu-l, foarte bine i-a părut C-a putut să-l altuiască după cum a fost cerut, Dar la nas cînd îl duse, zise către grădinar: — Ce fel? Acum văz că n-are cel mai mic miros măcar! Grădinarul îi răspunse: — Împărate, să trăiești, Orce lucru firea-și schimbă cînd vei sta să-l altuiești, Și nimic iar nu se poate ca să n-aibă vrun cusur, Arburi, plante, flori și oameni, astfel și acest răsur, Care or ca-ntîi să-nghimpe și să fie cu miros, Or nici miros să n-aibă și să fie neghimpos. Fiecare poartă cîte un răvaș în spate. Pe al altuia îl vede și pe al său nu-l vede. Fiecare să ține mai cuminte decît altul. Fiecăruia i se pare că copilul său e mai frumos, d-ar fi cît de urîcios. Și Ce e frumos poartă și ponos. Fiecare trage spuză pe turta lui Lesne a judeca pe altul. Că Nu te pricepi să împarți un pai la doi boi. Și că Cu ce dascăl lăcuiește Așa carte-alcătuiește. Așa e lumea asta: Rîde om de om și dracu de toți. Dracu rîde de porumbe negre și pe sine nu se vede. Gura lumii numai pămîntul o astupă. Fiecare să leagă unde îl doare. (Spun c-a fost odată un crai oarecare) [ modifică ] Spun c-a fost odată un crai oarecare Ce avea din fire un nas foarte mare; El își vedea bine cusurul ce-l are, Dar tot gîndea cum că poate i să pare. Supușii și alții, carii întrebase, Că îi șade bine îl încredințase. Căci cine-ndrăznește la unul mai mare Să-i spuie de față cusurul ce-l are? Tot pe acea vreme ș-în acea cetate Era ș-o cocoană gheboasă în spate, Ce o amăgise lingăii să crează Că ea e în lume cea dintîie rază, Cu poezii, versuri o încorunase Ș-a se ținea zînă o înfumurase. Aceasta se duse la craiul odată, Cu alt oarecine avînd judecată, Și văzînd că craiul hatîr ei nu-i face Să vorbească-n parte-i după cum îi place, Prerumpînd cuvîntul, zise cu mirare: — Va—a—ai de mine, ce nas ai mare! Pe craiul cu astă vorbă îl împunse, Dar deocamdată nimic nu răspunse. Ea însă părîndu-i că nu auzise Între alte vorbe iară îi mai zise. Craiul și aceasta o-nghiți cu noduri, Ea nu-nceta însă de a-i da iar bolduri Și mai zise iarăși: — Ce ciudat îmi pare! N-am mai văzut încă astfel de nas mare! Se înăspri craiul și zise: — Cocoană! Știi că ești cu totul ciudată persoană! Ce îmi tot spui mie că-mi e nasul mare Și nu-ți vezi cocoașa ce-o porți în spinare? Cusurul cel mare nu ți-l simți din spate Și judeci p-al altui, el ț-e greutate. Plecînd ea să meargă și ieșind în tindă, Zise craiul iară, privind în oglindă: — Nu a fost minciună ce a zis neștine Că greu se cunoaște cineva pe sine! . Despre pedanți sau copilăroși [ modifică ] Despre pedanți sau copilăroși [ modifică ] Pomul se cunoaște din roadă Și omul din mintea neroadă. Că el Nici în cap ce nu-ți pocnește A vorbi se pomenește. Și trîntește vorba, Hodorog-tronc! ca o roată De la o moară stricată. Și Tot înșiră la gogoși, Spuind despre moși păroși. Și Vorbește neisprăvite, La-nșiră-te mărgărite. Adică: Să ni se arate va Că ar fi știind ceva. Dar se cunoaște Omul prost din vorbuliță Și nuca din ușurință. Pentru că Judecata-i e oloagă, Că-i lipsește-n cap o doagă. Om în trup destul de mare Și minte de copil are. Știe vorbe să îndruge Parcă tot la țîță suge. Știe ca calul prost Să ia hamul de rost. E bătut la cap Tocma ca un țap. Știe sfătuiri să dea Cît știe și baba mea. Ar vrea să facă și el, Dar nu știe în ce fel. Și el rosti de să plăti. Povestea ăluia: Zile înșirate, fire încurcate, Pînză rău țesută și vreme pierdută S-o lovi, nu s-o lovi, Na-ț-o frîntă că ț-am dres-o. Unde chiorăște și unde lovește. Cel copilăros totdauna. Gîndește-n mintea-i adîncă Numai el pîine mănîncă, Și alții mănîncă paie Ca vitele din copaie. Dar însă Vorba-n colțuri și rotundă Fără cercuri se înfundă. Povestea vorbii [ modifică ] Doi precupeți tineri se-ntovărășiră Și după negoțu-și prin țară ieșiră. Colindînd prin sate în lunga lor cale, Odată-nserară la un sat p-o vale, Și să mîie noapte au tras impreună La o casă care le-au părut mai bună, Unde-n bătătură le ieși-nainte Un bătrîn de treabă și foarte de cinste. Îi priimi bine, îi băgă în casă, Și ei îi cerură întîi și-ntîi masă. Zicîndu-i: — Tătuță! sîntem flămînzi tare, Fă bine,-ngrijește de ceva mîncare. Bătrînul le zise: — Ședeți, fiți în pace, Că despre mîncare vom face ce-om face. Pînă cînd dar masa moșul să le puie, De vro veste nouă întrebă să-i spuie. Vorbind una-alta cu toții-mpreună, Ca și unii-alții cîndva cînd s-adună, Ieșind din ei unul afară la treabă, Moșul găsind vreme pe cellalt întreabă Zicîndu-i: — Jupîne! voi frați sînteți poate, Că vă văz prea bine semănînd la toate? Tovarășu-i zise cu scîrbă într-însul: — Aș! n-aș mai vrea frate să am și ca dînsul, Că atît doar are, chip și trup ca omul, Dar poți să-i dai paie ca și la tot boul. Vorbind ei, sosește cel ieșit afară Și îndată vorba între ei schimbară. Puțin daca trece și acestlalt iese, Moșul iarăși, care curios fusese, Asemeni ș-acestui face întrebare: — Jupîne! — zicîndu-i — frați sînteți îmi pare? Că semănați, uite, la chip cu-ntregime, Potriviți întocma și la înălțime. Ș-acest iar răspune: — Ai greșală, tată, Să-mi fie el frate n-aș vrea niciodată, Că e măgar mare, care nu mai simte, Să-i pui să mănînce tărîțe-nainte. Auzind bătrînul aceste cuvinte, Către unul-altul nedîndu-și ei cinste, Se scoală îndată, caută copaie, Merge și o umple pînă sus cu paie, Mai ia încă ună, se duce cu dînsa, Apucă și pune tărîțe într-însa, Și cu amîndouă intrînd el în casă Le puse-nainte pe pat fără masă. Ei, văzînd aceasta, îl întreb dodată: — De ce ne pui aste înainte, tată? — Poftiți, — el răspunse — că vă dau eu încă, Boul și măgarul de aste mănîncă. Iar ei începură-n ochi să se privească Și unul de altul fața să-și roșască. Bătrînul atuncea gura-și întremează Și învățătura astfel își urmează, Zicînd: — Copii tineri! rău să nu vă pară De această glumă ce-o fac astă-seară, Că, cît are omul în lume viață, Tot mereu învață și nu se învață; Și voi de aceasta aveți trebuință, Numai d-ați lua-o cu bunăvoință. Deși nu-s atîtă înțelept, cuminte, Dar tot poci a zice două-trei cuvinte. De sînteți tovaroși or frați, eu n-am treabă Cum vreți puteți zice la cine vă-ntreabă. Decît zic, e bine că omul vrodată P-alt să nu defaime, să-i puie vro pată, Și mai mult p-acela care-l însoțește Sau altfel cu dînsu-mpreună trăiește. Că cine-i de treabă cu prost nu s-adună, Cinstea cu ocara nu pot fi-mpreună. Cine își defaimă contovaroșia Își arată însuși necuvioșia. Ca el prin urmare lumea-l prețuiește. A umbla pe sine mai bun să se facă, Defăimînd pe altul nu poate să placă. Că e o zicală mai de toți vorbită: „Omul la om trage și vita la vită.“ Atunci luînd moșul copăile date, Le puse-nainte pîine și bucate Și îi cinsti bine după cuviință, Făcîndu-i el astfel greșala să-și simtă. Carii cît trăiră tot îl pomeniră Și aceasta însuși ei o povestiră. . Despre vorbire [ modifică ] Despre vorbire [ modifică ] Îmbucătura mare să-nghiți Și vorba mare să nu o zici. Deși Îmbucătura cea mare Se înghite cu-necare. Căci Vorbele celor mari sînt ca zmochinele de dulci, Iar vorbele celor mici sună ca niște nuci. Zice un înțelept: Sau taci, sau zi ceva mai bun decît tăcerea! Și Dacă vei să trăiești liniștit, să nu vezi, să n-auzi, să taci. Vorba-și are și ea vremea ei, Iar nu să o trîntești cînd vei. După proverbul turcesc: Sioileiesem sioz olur, sioilemeiesem dert olur, Adică: De voi zice, vorbă să face, de nu voi zice, venin să face. Și cum zice românul: Limba vacii este lungă, Dar la coada-și tot n-ajungă. Și iarăși, Sarea-i bună la hiertură, Însă nu peste măsură. Că Unde este vorbă multă, Acolo e treabă scurtă (puțină). Totdeauna Cine are limbuția, E mai rea decît beția. Unul ca acela Parcă se pune la cioarbă Una-ntr-altă tot să soarbă, Asfel nu-ți dă pas de vorbă. Pînă-și găsește să-i zică: Stăi, că nu ț-e gura chioară, Ține rîndul ca la moară. Aici la rîșniță nu e, Care cînd o vrea să puie. Limbutul N-are cine să-l asculte Și el spune,-ndrugă multe. Și Silă de vorbă își face, Tot să troncănească-i place. Parcă A mîncat picioare de găină Ș-îl tot răcăie la inimă. De aceea Săracul n-are nici haină, Nici la inimă vro taină. Totdauna Vorbele cele ferite În piață șî-n moară-s vorbite. Povestea ăluia [ modifică ] Într-un oraș oarecare, Ca și Bucureștiul de mare, Unde lumea în piaț iese Și-ncoaci-încolo să țese, Pintre cei ce vînd producte Și fel de feluri de fructe, Unde răsună haznale Trîntindu-se pe tablale, Unde unii iau, dau, număr, Alții încarc braț, mîini, umăr, Unde glasuri și guri multe Nu stau să se mai asculte, Vorbind orce-n gură mare, Altul de ei habar n-are, Unde mulți casc guri degeabă Și de sănătăți să-ntreabă, Aci și-eu ca lumea toată, Într-o zi umblînd prin gloată Ș-ascultînd cum vorbea unii Cu glasuri mari, ca nebunii, Văzui doi inși se-ntîlniră Și cu zîmbet se opriră, Căciulile își luară Și asfel se salutară: — Bună ziua, măi, neavere! — Îți mulțumesc, dragă vere! — Ce mai faci, cum îți mai pasă, Sînt toți sănătoși p-acasă? — Tari, mari, neavere, ca piatră, Mănînc cenușe pe vatră. — Dar tu, măre, dragă vere, Ai de mîncare, de bere? Cum o duci cu sărăcia? Ce-ți mai face calicia? — Sănătos voinic sînt, vere, Și trăiesc după putere, De sărăcie nu-mi pasă, Că șade supt pat acasă, Au ouat ș-acum clocește, Ce-o vrea Dumnezeu sporește. Și de multă datorie, Umblu beat de bucurie. — Ba ca să zici, măi neavere, Vesel ești, or am părere? — Dar or nu vezi? Ce pustie! Tu o să mori în prostie. Apoi, te uită la față Și mă-ntreabă de viață. — Ba te văz cu fața vie Și, de deochi să nu-ți fie, Ești la piele ca curcanul, Galben de gras ca șofranul. Dar ce mănînci de ți-e bine Și ești numai os și vine? Ce bucată îți priește, Așa de te-ngălbenește? — Și asta mă întrebi încă, Nu știi omul ce mănîncă? — Negreșit, nici fîn, nici paie, Nici bea apă din copaie, Ci mămăligă cu ceapă Și un căuș, doi, cu apă. — Ba, ba, vere, mă cam iartă, Că nu ț-e fasolea hiartă, Eu am mîncat, ce să cheamă, Un mezelic de pastramă Cu un dumicat de pîine, De sînt patru zile mîine, Și uite pe loc mă dete La o pustie de sete; Nu faci tu vrun fleac de cinste, Ca să-mi ud măcar un dinte? — Bucuros, cu voie bună, Dar în buzunări nu sună, Că croitorul, ovreiul, Mi le-a cusut cu temeiul, S-au spart păn’ la săptămîna, Făr’ să bag într-înșii mîna; Punga, care n-o am iară, S-a bolnăvit d-astă-vară Ș-au ajuns într-o slăbire, De nu-și poate veni-n fire. Și dintr-asta, cum să vede, Îți spui dreptul, de m-ai crede, De cînd n-am văzut paraua, I-am uitat cum e turaua. — Tpiu! la dracu, pentr-o pungă Ținuși un ceas vorbă lungă, Aci în mijloc de cale; Nu intrarăm colea-ncaile La acea ospătărie, Unde pe părete scrie: „Azi bem și mîncăm bucate Pe parale peșin date, Și mîine, fără cîrteală, Ospătăm pe cicăleală?“ Astfel zicînd, se-mbiară Ș-a se ospăta intrară. Mă făcui și eu cu treabă Și-ntrai după ei în grabă, Să văz ce-o să se urmeze Și cum o să ospeteze. Șezînd dar eu deoparte Și ascultînd de departe, Văz, ei după ce cerură Mîncare și băutură Și se săturară bine De toate, cum se cuvine, Au venit să-i socotească, Ospățul ca să-și plătească. Neaverea se scoală-ndată Și pe perete arată, Zicînd: — Domnule, azi scrie Ca să bem pe datorie, Fiindcă ieri fuse anul De cînd trîntii colea banul, De-ți plătii cum să cuvine Și te-ai mulțămit de mine. — Domnule, — birtașul zise — N-ai înțeles cele scrise; Ia mai citește o dată Și vezi, zice ș-azi cu plată Și iar ca ieri mai la vale Că mîine fără parale? — Jupîne, — zise neaverea — Și orcum ț-o fi plăcerea Și sporește cît de multe Cui o vrea să te asculte. Nu trebuia să-mi scrii mie Vorbe cu iconomie, Că fiecare cap n-are C-al dumitale de mare, Să judece cele scrise, Că sînt după cum zici zise, Ci pe șleau le înțelege, Fără să le mai deslege. Iacă eu unul sînt care N-am înțeles ce tîlc are, De aceea nici n-am vină, Dumneata ești de pricină, De venii făr’ de parale După scrisurile tale. Că-mi este urît, nu-mi vine Să port parale la mine, Ba nici acasă în ladă Nu-mi place bani să văz grămadă, Ca și acum, bunioară, Nu e în ea para chioară; Dar cîntecul dumitale, Fiindcă cere parale, Și eu iar, deocamdată, Ț-oi cînta ceva drept plată. — Ce spui? — birtașul îi zise, Strigînd (cum se necăjise) — Să-mi cînți cîntece pe plată? Bani, că te-ncaier îndată! Eu am dat bani pe bucate, Nimeni nu-mi dă pe cîntate; Haide, zic, parale scoate, De nu, te despoi de toate. Neaverea sfecli de frică, Gîndi, hai, îl ia de chică; Și-ncepu cu binișorul Să moaie pe negustorul, Zicînd: — Jupîne, mă iartă, Aici nu încape ceartă, N-am plecat pe uș-afară, Ca să mă iei la ocară; Stăi, aici e învoială, Noi să facem o tocmeală, Să-ți cînt și, daca nu-ți place, Atunci fă-mi orce-mi vei face, Iar de-ți va fi pe plăcere, Atunci n-ai nimic a-mi cere; Am un cîntec, s-auzi numa, E nou, făcut chiar acuma, Ia să încep și ascultă, Că nu e cu vorbă multă. Așa el tuși dodată Ș-începu să cînte-ndată: „Toată vara fără treabă, O pierdui ca un nerod, Cîți umbla-nhaitați degeabă, Eu eram cu ei pe pod. Dacă mi să făcea foame, Eu la masă mă duceam, De la supă păn’ la poame Închinam și chef făceam. Cîte basne firoscoșii, Undeva spune-n vileag, Și eu ca năbădăioșii Alergam s-ascult cu drag. Dacă mi să făcea foame, Eu la masă mă duceam, De la supă păn’ la poame Închinam și chef făceam. Îmi plăcea la cîntecele Să ascult; cînd auzeam Frunză verde trei lalele, Alți cînta, eu chiuiam. Dacă mi să făcea foame, Eu la masă mă duceam, De la supă păn’ la poame Închinam și chef făceam. Nu-mi venea să șez în casă, Nici de lucru să m-apuc, Lumea unde sta mai deasă, Mă grăbeam iar să mă duc. Dacă mi să făcea foame, Eu la masă mă duceam, De la supă păn’ la poame Închinam și chef făceam. Cîțiva bani ce-aveam în ladă, Să-i păstrez nu mai gîndeam; Tot luam des din grămadă, Cheltuiam, galant eram. Carne cumpăram și poame Și acasă le duceam, Dacă mi se făcea foame, Beam, mîncam și chef făceam. Vreme bună pe cît fuse, Eu la iarnă n-am gîndit; Cînd din pungă tot se duse, Iacă și ea a sosit. Dacă mi să face foame, Privesc masa cînd mă duc, Nu e supă, nu e poame, N-am o dată să îmbuc. Ies pe poduri, viu acasă, Văz ca și afară frig, Nu e pîine, nu e masă, N-am ce să fierb, ce să frig. Nevasta acum îmi strigă: „Bărbate, lemne, mălai“, Pruncii: „pîine, mămăligă“, Îmi zbier toți ș-îmi fac alai.“ Sfîrșind cîntecul, neaverea Întrebă să-și dea părerea De i-a plăcut cîntecelul, Iar de nu, să-i schimbe felul. Birtașul îi zise iară: — Bani, bani, și curînd afară! De cîntec nu-mi pasă mie, Plătește-mi cu omenie, Iar de nu, ieși cu necinste! Ai înțeles de cuvinte? Scoate colea pungulița, Fă-o să-și caște gurița, Să verse din gît dulci glasuri, Soprani, secunde și basuri, Să vezi cum mă-mpaci cu ele, Iar nu cu seci cîntecele. Neaverea nu zăbovește, Ia punga ș-o descrețește Binișor cu două dește, Cîntînd vorbele aceste: — Deschide-te, punguliță, Cască draga ta guriță, Răsună frumos din corde Ale tale dulci acorde Și scoate acele glasuri, Soprani, secunde și basuri, Birtașului cum îi place, Ca cu mine să se-mpace. El încă nu isprăvise, Dar birtașul sărind zise: — Ha, vezi, ast cîntec îmi place, Asta pentru mine face, Dar nu d-alde pierde-vară, Fire-ai cu el de ocară! La aste vorbe, neaverea Sare îndată cu verea Ș-apucă pe uș-afară, Zicînd: — Ne plătirăm dară. Este o zicală: Boul se leagă de coarne și omul de limbă. . Despre vorbire iarăși [ modifică ] Despre vorbire iarăși [ modifică ] Din vorbă în vorbă, vorbă se deschide. Din vorbă în vorbă iese adevărul. Din vorbă se face fapta și din fapta vorba. Cuvîntul e ca vîntul, nu să ajunge nici cu armăsarul, nici cu ogarul. De multe ori limba taie mai mult decît sabia. Limba oase n-are și oase sfăramă. De aceea Pune-ți frîu la gură și lacăt la inimă Căci Gardul are ochi și zidul urechi. Vorba rea se duce ca glonțul. Ce să naște p-întuneric trebuia să se vază la lumină. Și boul are limbă mare, dar nu poate să vorbească. De aceea Taci, să-ți fie casa casă și masa masă Glumele să-ți fie ca sarea-n bucate. Ca să nu-ți zică cineva: Vorbe bune dar nesărate. Nu e meșteșug a găti mîncare, ci e meșteșug a o potrivi din sare. Limba îndulcește, limba amărește. Cu rîma mică se prinde peștele mare. Vorba dulce mult aduce. Povestea vorbii [ modifică ] Doi călători într-o vreme merindele isprăvind Și lîngă un sat p-o vale cu caii lor poposind, Zise unul: — Tu șezi, vere, și mai ia seamă de cai, Că eu mă duc l-acea casă să cer o pîine încai, Că d-alde alte bucate crez că aici nu gasim, Ci cu ce vom putea astăzi să ședem și să prînzim. Mergînd el, vede muierea în mîini cu un făcăleț Stînd, judecîndu-și bărbatul cu răstiri, cu grai semeț; Iar bărbatu-i se vîrîse pe supt pat, de frica ei, Și se bocea cu glas mare, ca pruncii cei mititei. Călătorul, de la ușă această scenă privind, Între multa lui mirare zise muierii grăind: — Ucigă-te crucea, drace! (Și se închina mereu.) Ia stăi, femeie, așteaptă, ce faci, pentru Dumnezeu! Cum poți tu să-ți bați bărbatul? Oaie e el, vacă, țap? Au nu știi că el îți este dat ție să-ți fie cap? — Tocma d-aceea — ea zise — de-mi voi bate capul eu, Cui ce-i pasă? Că poci face ce voi vrea cu capul meu: De-l voi lovi de perete or de vreun bolovan, La aceasta n-are treabă să mă judece Nan, Bran; Dar tu ce cauți aicea, ia cară-te din ăst loc, C-apoi încarc făcălețul în spinarea ta pe loc. — Am venit — el îi răspunse — ca să te rog de ceva, să ne dai turtă or pîine, de vei fi avînd cumva, Că am isprăvit merindea ce o aveam pentru drum, Nici ață n-am tras prin gură de aseară pîn-acum. — Piei d-aci! — zise muierea — dacă ai fost cerșetor, Ce ai venit la casa mea să te faci judecător? Și cu zicerea această, asupra-i se repezi, Ca să-l facă mai cu poftă în acea zi a prînzi; Care de nu fugea-ndată, precum venea ea să dea, Vro cîteva făcălețe în spinare-i grămădea. Ducîndu-se el în fugă și la celalt ajungînd, Cîte i se întîmplase le spuse toate pe rînd; Iar tovarășul său rîse ș-îi zise: — Geaba trăiești! Nu știi să te porți, frăție, cu firile omenești; Și cu tine mor de foame! Dar șezi tu, eu să mă duc, Și să vezi acum îndată bucate cum îți aduc. După ce zise el asfel, plecă ș-acolo mergînd Găsi pe muierea încă pe bărbatu-și judecînd. Stînd el și privind din ușă, zise: — Ba prea bine, zău! Ești bună de-l lași să plîngă ș-îngădui să-ți stea buzău; Dar nu ca la satul nostru, cînd îl vede supt pat tras, Ți-l îmboldește ș-îl bate pănă nu mai scoate glas, Ba încă îi poruncește și îi zice hotărît Să-i cînte și cocoșește cum stă acolo vîrît. Cum îl auzi muierea, lăsă acel făcăleț Ș-începu să-l îmboldească cu un băț mai lunguleț, Dînd și strigînd către dînsul: — Dar nu taci, mă, n-auzi tu? — Nu tac, fă, nu — el răspunse către ceea ce-l bătu — Că nu-s muiere ca tine, ci-s inimă de voinic, Bate-mă oricît îți place, că asta eu tot o zic. — Iartă-l, — îi zise streinul — e sirmanul nătărău! Nu știi că este o vorbă, degeaba bați fierul rău! Tu îi zici rasă, el tunsă, și niciodată nu poți Prostia cea din născare din capul lui să o scoți. Pe cînd zicea el acestea, femeia stînd ș-ascultînd Se-ntoarse către bărbatu-i ș-îi zise cu cuvînt blînd: — Ai văzut tu om de treabă, cuminte și înțelept? Ai auzit vorbe bune? Asculți cum judecă drept? De ce nu avesei, Doamne, parte d-astfel de bărbat, Să mă las el să mă bată, iar nu eu să stau să-l bat? Văzînd streinul acuma că femeia s-a-mblînzit, Socoti că este vremea să-și capete de prînzit Ș-îi zise: — Te-aș ruga, dragă, de ți să-ntîmplă cumva Vro bucățică de pîine, or turtă, or altceva, Să-ți faci pomană cu mine, că ș-aseară n-am cinat, Am avut ceva merinde, dar cu drumul s-au mîncat. — Bucuros, ea îi răspunse și scoase turta pe loc, Îi dete totdeodată și friptura după foc. — De vei — urmă ea a-i zice — aici să șezi să prînzești, Îți dau lapte dulce, acru și zmîntînă de poftești. — Ba, ba destul — el îi zise — și îți foarte mulțămesc, Calu-mi este la pășune ș-acolo merg să prînzesc. Așa el de la femeia prînzulețul cîștigînd Și la tovarășul care îl adăsta ajungînd, — Iacă prietine, — zise — dacă știi cum să te porți, Bucățica chiar din gura lupului poți să o scoți. De aceea zice: Cu o lingură de miere mai multe muște prinzi decît cu o bute de oțet. Nu te amesteca nepoftit în vorba altora. Că Nepoftitul scaun n-are. Unde nu-ți fierbe oala, nu-ți băga lingura. Nu te amesteca ca mărarul în toate bucatele. De multe ori gluma înjură muma. Și Gura aduce ură. Nu vorbi pe dintregul ca baba chioară. Că să găsește vreunul de Îți umflă ceafa de pumni și spatele de ciomege. Și Pîn’ la împăratul, rabzi încăieratul. Ș-apoi Bătaia și ocara nu se întoarce niciodată. Șarpele, pînă nu-l calci pe coadă, nu să-ntoarce să te mușce. Furnica cît e de mică și tot, dacă o calci pe picior, capul își rîdică și te pișcă. Însă Să vorbească și nea Chilom, că și el e om. Toată paserea pe limba ei piere. (O slugă flecară pe unde slujise) [ modifică ] O slugă flecară pe unde slujise Toți tot îl bătuse și tot îl gonise, Încît dintr-aceasta prea rău ajunsese, Hainele pe dînsul toate să rupsese. Un negustor astfel portul prost văzîndu-i, Odată-ntîlnindu-l l-a-ntrebat, zicîndu-i: — Ce o fi pricina de nu-ți merge bine? Că eu te știu încă de copil pe tine, Bețiv, curvar nu ești, cărți nu joci, îmi pare, Cum putuși ajunge-n așa proastă stare? De ce nu-ți vîri capul la vrun om de treabă Și tot umbli razna pe drumuri degeabă? — Jupîne, — el zise — nu-mi e altă vina Decît căci spui dreptul e toată pricina. Minciuna nu-mi place, vorbesc adevărul. D-aceea orunde mă pisez ca mărul Și mă dau îndată pe poartă afară, De nu-mi găsesc locul și pacea în țară. Îi zise lui omul, auzind aceste: — Că spui adevărul nici un rău nu este, Așa slugă mie chiar îmi trebuiește Și de vei, d-acuma vin’ de te tocmește. Să tocmiră-ndată și se învoiră, În două-trei vorbe zapisu-ntăriră. Deci îl luă omul ca să-l procopsească Și plecă cu dînsu-n piaț să tîrguiască. Cumpără, îi dete un codru slănină Și într-o hîrtie puțină făină, Zicîndu-i: — Na, du-le acestea acasă Și ză să gătească ceva pentru masă. El, dacă se duse la a sa stăpînă, Să uită la dînsa, dîndu-i-le-n mînă, Și văzînd că cată cam pieziș din fire, Începu să-i zică ei și să se mire: — Aolio! cu cauți chiar ca o găină, C-un ochi la făină și alt la slănină! Ea cum îl aude, luînd furca, sare Ș-îl încarcă bine cu ea pe spinare, Strigînd: — Auzi vorbă! auzi fleac odată! Tocma un ca tine de min’ joc să-și bată! Afară! afară! slugă blestemată, Să nu-mi calci în curte, că-ți sparg capu-ndată. El fugind pe poartă în drum se oprește, Iacă și stăpînul său îl întîlnește. Îl întreabă: — Ce e? Că l-a gonit zise, Scărpinîndu-și locul unde îl lovise. — Dar de ce pricină? — stăpînul întreabă — Pe bună dreptate, or așa, degeabă? — Văz eu, — el răspunse — e cum se vorbește: Cine spune dreptul loc nu-și mai găsește. Auzind stăpînul din ce i-a fost plînsul, Începu să zică asfel către dînsul: — Ba nu-ți e, sirmane, niminea de vină, Ci gura-ți, flecara, este de pricină; Să spui adevărul altă să-nțelege, Nu de unul ș-altul omul să se lege; Gura ta te bate ș-o să te mai bată Daca ea îți este flecară odată. . Despre minciuni și flecării [ modifică ] Omul care e flecar Troncănește ca un car. Îl auzi numai: Hodorog-tronc! vorba îndată, Ca moara cînd e stricată. El Pentr-un șoarece se-nnoadă Și jură că n-are coadă. Și Încornorează țînțarul De ți-l face cît magarul. Sau Vei, nu vei, el cu d-a sila Face musca cît camila. Și Purecile cînd îi place Cît un elefant1 îl face. Da însă Cu minciuna or prînzești, or cinezi, Pe amîndouă nu le închelbezi. Căci Vremea cu încetul poate Să le descopere toate. Și mai vîrtos Minciuna are și ea pe unde să trece. Povestea ăluia: Umblă la grădinar crastaveți să vînză, Și lui de dînșii îi este acră rînza. Minciuna ca glonțul în apă se afundă Și îndată ca frunza iese în undă. Și Sulița orșiunde Nu să poate ascunde. Dar însă Mincinos pe mincinos nu poate înșela. Povestea vorbii [ modifică ] Un mincinos stînd odată zise altui mincinos: — Prietine, vezi tu turnul acel nalt și luminos? — Da, acesta îi răspunse; și iar îl întrebă el: — Dar vezi tu tocma în vîrfu-i cum umblă un șoricel? — Ce mai minciună cu coarne, — zise prietinul său — Că eu abia zăresc turnul, necum șorecelul tău; Însă îl auz prea bine cum umblă-n tropot, încît Parc-ar bubui o tobă ș-ar avea clopot la gît. — Te crezi acel îi răspunse, văzîndu-se înfundat, Fiindcă nu-și găsi omul cu minciuni de înșelat. După proverbul ce zice: A umblat cît a umblat, Dar acum i s-a-nfundat. (Un împărat mare către răsărit) [ modifică ] Un împărat mare către răsărit, Care în vechime a fost prea vestit, Avînd moștenire de la moși-strămoși Un inel în deget din cei mai prețoși, A căruia piatră făcea la minuni, Tămăduia boale, vindeca nebuni; D-aceea-mpăratul purtîndu-l cu drag Și fiind în toartă puțintel cam larg, Jucîndu-i în deget, într-o zi căzu Cine știe unde, și el nu văzu; După ce-n palatu-i cătînd obosi Și nu fu putință de loc a-l găsi, Puse om îndată cu un trîmbițaș Ca să publiceze strigînd prin oraș Cum că împăratul, pe uliți umblînd, A pierdut inelul, din deget căzînd; Și acela care îl va fi găsit Cu-mpărătește daruri va fi dăruit, Îi va da și aur orcît va voi Și c-un palat mare îl va dărui. Acestea pristavul pe cînd le striga Și lumea s-auză spre el alerga, Un cîrpaci de cizme prea sărac fiind, Care aci-n piață sta-n-tr-un colț cîrpind Și copii o spuză împrejuru-i stînd, Precum și nevasta-i cu dînșii șezînd, Așteptau să vie niscai vechituri Și să ia parale după cîrpituri, Ca să nu mai țipe, să cumpere pîini, Pre toți să-i împace, dîndu-le prin mîini; Auzind atuncea pre pristav strigînd, Ș-împrejur copiii de foame plîngînd, Le dete o gură să tacă din plîns, Să-nțeleagă lumea pentru ce s-a strîns, Ș-în urechi sunîndu-i că publicuiesc De inel și darul cel împărătesc, Începu să strige: — Nu mai publicați, Eu îl știu inelul, nu-l mai căutați. Ei cum aud gura-i, cu toți îl apuc Și la împăratul îndată îl duc. Iubita-i nevastă-n urma lor să ia, Să roagă să-l lase, zicînd, vai de ea: — N-ascultați la gura-i, nu credeți de el, Că nimic nu știe de acel inel. Ei însă la vorba-i nici n-au ascultat, Ci la împăratul l-au înfățișat, Zicînd că acesta a mărturisit Precum că inelul el l-ar fi găsit. Iar cîrpaciul care era cu acești, — Împărate! — zise — mulți ani să trăiești, Nu că-l știu inelul, nici l-am găsit eu, Ci-l poci ghici numai cu zodiacul2 meu: Să ți-l spui anume cine l-a găsit Din minutu-n care din dești ț-a lipsit, Decît nu să poate să-ți ghicesc pe loc, Ci patruzeci de zile cer să-mi dai soroc Și pe toată ziua să-mi dai și tain (mertic), Adică pe lîngă pîine, rachiu, vin, Ș-un gîscan cu varză, gras, fript la coptor, Atît docamdată îți cei ajutor; Ș-în sorocul care îl orînduiesc Cu încredințare hoțul ți-l ghicesc. Acestea dar cereri care le-a propus Porunci-mpăratul ș-în faptă s-au pus; Rîndui pe unul regul-a păzi Să-i ducă merticu-n fiecare zi. Și mergînd cîrpaciul la bordeiul său, Începu nevasta să-l ție de rău, Zicînd: — Vai de tine! Ce-ți veni să lași Să țipe de foame bieții copilași, Să sari ca nebunii, în nevoi să-ncapi, Să-ți răpui viața și mormînt să-ți sapi? Că-n urma veniră mușterii vreo trei, Avînd să-și cîrpească, parale să iei. El curmîndu-i vorba: — Ci ia taci, — i-a zis — „Cine ce-o să tragă, la cap îi e scris“; Taci de cîrpăcia cu al ei venit, Sînt sătul de dînsa, ea m-a-mbătrînit; De azi înainte nu-mi suna-n urechi Ca să-mi cîștig pîinea din cîrpituri vechi; Cîrpaci nu-mi mai zice, ci zi-mi ghicitor, C-o să mănînci gîște fripte la coptor; Că-n toată viața am muncit mereu Ș-un gîscan cu varză n-am mîncat și eu, Dar cum zisei astăzi că știu să ghicesc, Cîștigai merticul cel împărătesc; Patruzeci de zile soroc am cerut Să ghicesc inelul care l-a pierdut. Îi tăie ea vorba: — Dar ce, nebun ești? Și de unde naiba știi tu să ghicești? Tocma pe-mpăratul s-amăgești te pui, N-ai gîndit că viața o să ț-o răpui? — Tocma chiar d-aceea — îi răspunse el — Voi să-mi fie moartea prin acel inel, Că ce-mi e folosul dacă am trăit, Alt decît necazuri, ce am dobîndit? Ca sărac necazuri iarăși o să strîng, Știu că nu voi rîde, ci tot o să plîng; Decît s-am viață patruzeci de ani, Jinduit de toate ca un fără bani, Patruzeci de zile mult mai mult plătesc, Cînd vor fi trăite după cum doresc; Așadar vro jale n-o să am că mor Mîncînd fripturi grase, ca un ghicitor. Și pentr-o mîncare — îi răspunse ea — Te lepezi de suflet, lași dracii să-l ia? Pentru o friptură pe Dumnezeu lași Și fără de milă pe ăști copilași Să umble pe drumuri flămînzind sirmani Și să te blesteme cît vor avea ani? — Ia lasă, nevastă, — îi răspunse el — Poate să va-ntoarce roata în alt fel, Patruzeci de zile avem la mijloc, Cîte nu să schimbă pînă la soroc?! Tatăl meu în viață cînd orce făcea, Îl auzeam numai că sta și zicea: „Cînd va vrea norocul să-și întoarcă pasul, Nu aduce anul ce aduce ceasul.“ Așadar (zic poate) va da Dumnezeu Cumva să-l găsească, și iacă scap eu. Cînd vorbea cîrpaciul cu nevasta sa Și gîndea la gîște fără a-i păsa, Vizirul atuncea prea era-ngrijat Pentru ghicitorul care s-a aflat, Căci găsind inelul unul din slujbași, Au putut să-l vază și alți vro cîțivași, Mai pe urmă ș-altor dacă l-arătat Mergînd la vizirul cu toții l-a dat, Patruzeci la număr fiind toți acești Supt vizir al curții cei împărătești; Îndată vizirul la toți daruri dînd Îi și sfătuise, către ei zicînd: — Să tăceți ca muții dintr-acest minut, Cin’ vă-ntreabă, ziceți: nu știu, n-am văzut. Pentru că inelul, după cum era, Să-l mai dea din mîna-i nu se îndura. D-aceea vizirul era prea-ngrijat Pentru ghicitorul care s-a aflat, Nu cumva să spuie că acel inel, Slujbașii găsindu-l, e ascuns de el. Și așa vizirul la întîia zi Rîndu-i dintr-înșii a se repezi Un slujbaș d-aceia l-acel ghicitor, Să-i ducă gîscanul cel fript la coptor Și să vază dacă zice vrun cuvînt, Căci nu-i venea parcă să dea crezămînt Că va fi cîrpaciul vreun ghicitor, Trențeros văzîndu-l ca un cerșetor. Mergînd dar trimisul cel dintr-acea zi, Cum intră pe ușe, alt nu auzi Decît zise numai: — Iacă-n căpătîi Ne veni pe ușe numărul întîi, Și păn’ la patruzeci, numărul bătrîn, Trei zecimi și nouă încă ne rămîn. Adică cîrpaciul asta o zicea Numărînd gîscanii carii aducea. Dar trimisul altfel vorba i-a-nțeles, Ca cel cu pricină fiind mai ales; Și mergînd îndată foarte îngrozit Vizirului spuse că: — Am auzit Zicînd eu sînt unul ce știu de inel Și treizeci și nouă încă știu de el, Și că din acești toți care mai rămîn, Tocma cel din urmă este mai bătrîn. Auzind vizirul pe acest trimis Cum că ghicitorul în astfel a zis, A crezut îndată cum că negreșit Ghicitorul este mag desăvîrșit; Și cuprins de groază stînd tot se gîndi Ce o să se-ntîmple de s-o dovedi, Cum că împăratul pe el și pe toți O să-i pedepsească ca pe niște hoți; Socotind acestea, se înfiora Și în neodihnă prea mare era; Dar ca să se-ncrează și mai cu temei, A doua zi altul trimise din ei Să ducă gîscanul cel fript la coptor Și să fure vorba de la ghicitor. Deci mergînd trimisul ș-în casă intrînd, Auzi îndată cîrpaciul zicînd: — Ei iacă, nevastă, și numărul doi C-a venit cu cinste în casă la noi: Din patruzeci dară dacă îi scădem, Treizeci și opt tocma încă mai avem. După ce se-ntoarse și acest trimis, Vizirului spuse: — Iacă ce a zis, Că am rămas tocma treizeci și opt noi, Ș-am intrat în casa-i pîn-acuma doi. Auzind vizirul și acest cuvînt, Și fără-ndoială dîndu-i crezămînt, După proverbul ce zice: „L-a mai îngrozit o toană.“ „I s-a făcut fața ca pămîntul.“ „A-ngălbenit ca turta de ceară.“ C-acel care „Să știe cu cuiul la inimă.“ Zicînd: „S-a îngroșat gluma.“ „Și de este glumă, dar nu e bună.“ Deci, Hotărî vizirul ca a treia zi Să vază și însuși ce va auzi, Și de gînduri multe tot fiind muncit, Toată nopticica de loc n-a dormit; Iar de ziua-ndată cum s-a luminat, În necunoscute haine s-a schimbat, Și, luînd gîscanul cel fript la coptor, Se duse cu dînsul el la ghicitor. Ghicitorul iarăși ca și pîn-aci, Cum intră vizirul, capul își suci Și văzînd gîscanul în gheveci adus, Aburit, fierbinte ș-înaintea-i pus, Zise: — Iacă astăzi să făcură trei, Și treizeci și șapte mai avem din ei, Pîn-o veni vremea sorocului meu Să ghicesc inelul, bun e Dumnezeu. Auzind vizirul, negreșit gîndi Că taina ascunsă o va dovedi, Ș-începu a zice: — Jupîn ghicitor! Eu te văz prea bine că ești știutor, Dar sînt la mirare de ce prelungești Și nu vrei îndată lucrul să-l ghicești. — Și eu mă mir singur — îi răspunse el — De tăinuitorul acelui inel, Cum de prelungește ș-îl ține ascuns, Sau cum i se pare că va da răspuns Cînd mîine-poimîine îl voi spune eu, Oare nu gîndește că-i va fi cu greu? Eu n-am vrut dodată să-l arăt, gîndind Că-l va scoate singur, vremea prelungind. Iar vizirul care sta ca slujitor: — Prea bine faci, — zise — jupîn ghicitor. Dar dacă, spre pildă, ar veni cumva Să-și dea taina ție-n vrun fel cineva, Adică să-ți spuie că ar fi găsit Undeva inelul și l-a tăinuit, Și acum de frică ar voi să-l dea, În vreo pedeapsă spre a nu cădea, Vrun mijloc ai face ca să nu-l vădești, Făr-a-i spune fată și să-l izbăvești? — O, Doamne! — răspunse bunul ghicitor — Eu o știu pricina, frate slujitor, Și tocma d-aceea vremea prelungesc, Că îmi este milă lumea să muncesc; Dar puteam inelul să-l ghicesc pe loc Și băgam d-atuncea pe mai mulți în foc; Ci crez omenirei, că om sînt și eu, Și greșim adesea toți lui Dumnezeu; Dar el ne așteaptă să ne pocăim, Nu ne pedepsește-ndată cum greșim, Într-acest chip nouă pildă vrînd a da Că și noi asemeni să putem răbda, Și cu bunătate să ne folosim, Să nu grăbim rău-n grab să-l pedepsim. Umilit, vizirul zise către el (Scoțînd totdodată și acel inel): — Iată dar inelul, că l-am găsit eu, Și mă-ncrez în tine ca în Dumnezeu; Ți-l dau d-acu-n mînă făr’ să mă sfiesc Ș-o pungă de galbini iacă-ți dăruiesc, Să faci cum vei face să nu mă vădești, Că eu sînt vizirul cu care vorbești, Și încă mai multe daruri o să vezi. Num-această taină-n tine s-o păstrezi; Îi vei da inelul or în ce chip știi Și cu mine d-astăzi prieten să fii. Îi zise cîrpaciul: — Banii poți să-i lași, Să mîngîi cu dînșii acesti copilași, Iar inelul ține-l în păstrarea ta Ș-în ce chip vom face îți voi arăta. Numai de-mpăratul des seamă să bagi Cam ce fel de lucruri mai mult îi sînt dragi, Adică ce vite în curtea sa sînt, Sau ce fel de păsări plăcerea-i încînt. Răspunse vizirul: — Să-ți spun și acum: Alte la plăcerea-i nu sînt nicidecum, Decît în grădină lebăde avînd, Merge, le privește cu drag cînd și cînd. — Vezi, în ele,-ntr-una — îi răspunse el — Vei băga pe gîtu-i pierdutul inel, Însă tocm-atuncea cînd ț-oi zice eu, Aproape de ziua ghicitului meu; Și făcînd aceasta după cum îți zic, Să nu mai ai grije mai mult de nimic, Rămîne asupra-mi orșice cuvînt, Te-ncrede pe mine, că copil nu sînt. Deci plecînd vizirul de la ghicitor, Împăcat de gîndul cel îngrozitor, Păzi ziua, ceasul cel orînduit Să bage inelul cum l-a sfătuit: Și cînd fu cîrpaciul chemat la palat Și la împăratul s-a înfățișat Zise: — Împărate, mulți ani să trăiești, Am ghicit inelul prin zodii cerești; Nu e de om însă în vrun fel aflat, Ci-ntr-o zi-n grădină cînd te-ai preumblat Ț-a căzut din deget de nici n-ai simțit Ș-o lebădă-ndată de jos l-a-nhgițit. Zîmbi împăratul vorba-i ascultînd Ș-îl întrebă iarăsi, cu blîndeți zicînd: — Prea bine, să poate să nu fi simțit, Dar vei putea spune care l-a-nghițit? Răspunse cîrpaciul: — Mai mult dintr-atît Nu poci, împărate, să-ți spui hotărît, Căci una cu alta seamănă-ntr-un fel, Destul că la una e acel inel. Porunci-mpăratul să taie de rînd Și să le despice, în ele cătînd; Tăind slujitorii cum a poruncit, Să găsi inelul care s-a ghicit, Și de bucurie bunul suveran Pe cîrpaciu-ndată îmbrăcă-n caftan, Și încălecîndu-l pe un armăsar Care și p-acesta i l-a dat în dar, Cu cinste, cu pompă l-au dus omenit La palatul care i-a făgăduit. Deci scăpînd cîrpaciul de traiul cel rău Și trăind domnește în palatul său, Cu averi destule și cu bogății, Să vesti de dînsul l-alte-mpărății, Cum că-n toată lumea nu poate fi alt Ca el să ghicească așa de înalt. Tot în acea vreme un alt impărat, Care cu hotarul era-nvecinat, Pierduse din pieptu-și la primblarea sa O cavalarie și nu o găsea; Căruia îndată cum i s-a vestit Despre ghicitorul cel prea procopsit, Trimise scrisoare c-un tatar aci, Poftindu-l să vie și lui a-i ghici Și pre împăratul rugînd a-l lăsa, Arătînd pricina și paguba sa. Ajungînd tatarul l-acest împărat Și pe loc scrisoarea cum i-a-nfățișat, Trimise îndată pe un slujitor Și chemă să vie-naltul ghicitor, Căruia îndată îi și porunci Ca fără zăbavă să mearg-a ghici, Și chiar curierul care a venit Conductor să-i fie la călătorit. Plecă ghicitorul cu acel tatar, Dar prea trist cu totul și plin de amar, Mirîndu-se-n sine cu ce meșteșug Ș-acolo să-ntoarcă vreun vicleșug; Nu contenea ziua, noaptea, a gîndi, Ce să facă dacă să va dovedi Că n-are știință și e un om prost Și prin viclenie în cinste a fost; Socotind acestea, se călătorea Ș-își veștejea fața de inimă rea; D-altă parte iarăși vedea pe tatar Stînd și el pe gînduri și oftînd amar Și i să părea că lui îi ajuta, Cu dînsul dodată văzînd că ofta, Și ca cînd pe dînsul tot îl tînguia, Știindu-i sfîrșitul care o să-l ia. Asfel împreună ei călătorind Ș-în poarta cetății aproape viind, Aci cu-ntîmplare dînd ei printr-un lac, Să răsturnă-ntr-însul micul lor olac Și să-nnomoliră atît de urît, Încît să umplură mai pînă la gît; Acum ce să facă? La o casă trag, Și stînd se dezbracă d-anteriu, nadrag. Pun pe o femeie, le spală pe loc, Le-ntinde la soare toate într-un loc; Le venea să rîză d-astfel de voiaj, Dar de întristare nu avea coraj, Să primbla prin curte cu ochii în jos Și el și tatarul să uita mijos. Astfel ghicitorul pe cînd se primbla Privind că ceacșirul vîntul îl umfla, Începu să zică: — Ei, ceacșir, ceacșir! Te primbli tu acuma, te mîndrești în șir, Dar te-oi vedea mîine cum te vei umfla Și care răspunsuri le vei răsufla. El zise acesta, dar bietul tatar, Ce a fost anume Ceacșir chemat chiar, Căzu la picioare-i, cu amar plîngînd Și cu rugăciune către el zicînd: — O, prea înțelepte jupîn ghicitor! Aibi milă de mine, fii îndurător, Nu aduce pîră pentru capul meu, Că cavalaria am găsit-o eu, Ș-avînd pietri scumpe mi-a dat a gîndi S-o ascunz, că poate nu s-o dovedi; Și văzînd c-acuma pe nume mi-ai zis, M-ai trezit îndată tocma ca din vis, Dîndu-mi a cunoaște că geab-o ascunz, Cum că tu ghicind-o eu ce-o să răspunz? Ci îți fă pomană, nu mă arăta, Na cavalaria d-azi în mîna ta, Și cînd te va pune ca să i-o ghicești, Fă-te că o cauți cumva ș-o găsești. Văzînd ghicitorul ce nici n-a gîndit, Îi înflori fața și i s-a-nzîmbit, Zicîndu-i: — Ceacșire, — către curier — Eu știam pre bine chiar d-alaltăieri Că cavalaria e în mîna ta, Dar n-am vrut d-atuncea a mă arăta; Cu toate aceste, bine ai făcut De o spuseși singur și n-o ai tăcut; Și îmi este milă, nu voi să te spui, Ce-o să-mi folosească dacă te răpui? Ci numai îmi spune, de vei ști cumva, De are-mpăratul amor la ceva, Însă dintre vite, precum cîini, pisici, Sau niscaiva păsări, dar mari, nu prea mici. — Da, — el îi răspunse — are un cățel Și de drag ce-i este umblă tot cu el. — Așadară — zise către curier — Eu, mergînd, trei zile soroc o să-i cer, Și pînă atuncea tu or în ce fel Vei pune prin taină mîna pe cățel Și cavalaria-n grab numaidecît Cu ceva unsoare să i-o-ndeși pe gît; Ș-apoi fii în pace, grije să nu ai, Că n-ai pentru dînsa răspuns să mai dai. Isprăvindu-și sfatul, luînd s-a-mbrăcat, S-au pus în trăsură și iar au plecat, Și unul și altul bucurați acum Sfîrșiră-ntr-o clipă rămasul lor drum, Și sosind dodată veseli la palat, Mergînd la-mpăratul s-au înfățișat. Împăratul, care era doritor Să vază-n persoană p-acest ghicitor, Cum îl văzu-ndată mult s-a bucurat Ș-îl trimise-n pompă la un alt palat, Să se odihnească cîtva timp aci Ș-în urmă să-l cheme lucrul a-i ghici. Iar tatarul care era îngrijat Pînă să se vază de belea scăpat, Păzind, găsi vreme pe cățel să-l ia Prin salon în brațe spre a-l mîngîia, Și cavalaria el numaidecît, Gura-n grab căscîndu-i, i-o dete pe gît; Dup-aceea-ndată să duse ca-n zbor Și isprava-și spuse către ghicitor. Sosind dară ceasul să fie chemat Și adus cu cinste ghicitorul nalt, Cum și toți miniștrii într-această zi Viind s-adunase spre a-l auzi, Ghicitorul nostru gura ș-a deschis Și către-mpăratul în astfel a zis: — Slăvite-mpărate, mulți ani să trăiești Ș-în zile senine să îmbătrînești; Iar pentru ghicirea ce sînt chemat eu, Astfel să arată în zodiacul meu, Cum că ai un cîine aici în palat Și cavalaria de el s-a mîncat; Care și acuma e-n stomahul său, Și de dînsul poate să vă pară rău, Că-n alt chip s-o scoateți din el nu puteți Decît fără milă de vreți să-l tăieți. Cît era-mpăratul mult de bucurat, Pe atît de tare acum s-a-ntristat Cînd auzi-ndată zicînd de cățel Că cavalaria să află în el. Ar fi dat în sumă ce i-ar fi cerut Numai pe cățelul să nu-l fi pierdut, Că era un cîine care mult făcea, El știa ca omul orce îi zicea, La săltări și jocuri pereche n-avea, D-aceea-mpăratul prea mult îl iubea; Să muncea de gînduri ce a hotărî, A lăsa cățelul, or a-l omorî! Sta la îndoială, nu să împăca, Nu crede-așa lucru cîine a-l mînca; Dar să-ntorcea iarăși cu un cuget alt, Că de unde știe cum s-o fi-ntîmplat, Și răspunzînd zise către ghicitor C-un cuvînt stătornic și hotărîtor; — Dar dacă în cîine nu o voi găsi, Priimești cu moarte a te pedepsi? — Capu-mi să se taie, — îi răspunse el — De nu vei găsi-o acum în cățel. Atunci împăratul chemă pe gelat Și dete pe cîinele nevinovat Să-l junghe îndată ca p-un mielușel, Cum și despicîndu-l să caute-n el; Care totodată porunca-mplinind Și cavalaria într-însul găsind, Să miră-mpăratul, rămîind uimit Pentru ghicitorul cel prea procopsit, Cum putu el astfel numa-ntr-un cuvînt Să ghicească lucrul tocma ca un sfînt! Pentru care foarte mult îi mulțămi Și bogate daruri dîndu-i îl cinsti. La plecarea-i însă din palat de sus, Tatarul atuncea care l-a adus, Parcă îi șoptise la ureche drac, Și o vulpe vie băgînd într-un sac, O puse la scară ș-în grab alergînd Drept la împăratul, îi spuse zicînd: — Îmi pare,-mpărate, c-acest ghicitor Un prost o să fie și amăgitor, Ci am pus o vulpe la scară-ntr-un sac, Vrînd un haz să faceți, glumă să vă fac, Și d-aveți plăcere, puteți întreba, Să vedeți, ghicește ce este au ba? Împăratul dară fiind îndemnat, Ca spre o cercare l-a și întrebat, Zicînd: — Filosoafe, vei putea ghici Ca ce lucru este în ăst sac d-aci? Iar el, clătind capul cel de tot prostesc, Ș-a zis singur luiși proberbul obștesc: „Ai umblat tu, vulpe, pe cît ai umblat, Dar tocma acuma ți s-a înfundat!“ — Bravo! — împăratul zise către el — Ai ghicit, așa e, mergi sănătoșel. Deci dar ghicitorul la țara-i plecînd Și daruri cu sine multe aducînd, Cum sosi, îndată la palat s-a dus Și la împăratul scrisoarea au dus, În care scrisese cellalt împărat Despre ghicitorul cîte s-au urmat, Ș-îl lăuda foarte că e procopsit, Cum ș-în ce chip toate frumos i-a ghicit. D-aci ghicitorul la casa-i mergînd, Spuse întîmplarea nevestii pe rînd, Și șezînd cu dînsa la vorbă și sfat Își deteră planul în chipul urmat, Zicînd: — Întîmplarea ne-a făcut bogați, Cu bani, cu avere și destui argați; Acest noroc însă care l-am avut Poate să mă surpe numa-ntr-un minut, Ba și să-mi aducă peire de cap, Să nu poci nici starea, nici viața să-mi scap; Că cumva-mpăratul iar d-o porunci Ca și pîn-acuma ceva a-i ghici Și n-oi putea lucrul cumva a-l brodi, Toat-a mea prostie să va dovedi; Că acuma, uite, cu tremurături, „Scăpai scurt de coadă, printre picături“; „Că minciuna poate pînă la un loc, Și ea ca și toate este cu soroc; Întîi te ardică ca fulg din gunoi Ș-în urmă te-aruncă ca glonțu-n noroi“; Că n-re nici aripi pe sus a zbura, N-are nici picioare pe jos a umbla, Ci noi mai-nainte să ne pregătim Și de rău viața să ne o scutim. Chibzuind acestea, mut toate pe loc Ș-în patru părți casii îi pun noaptea foc; Apoi stînd la uliți strig, zbier și răcnesc Că să ard cu totul și să săracesc; Sare lumea-ndată, tulumbe alerg, Toți, cu mic, cu mare, ca să stingă merg, Vine ș-împăratul răul a vedea Și la ghicitorul mîngîieri să dea; El iar cum îl vede să făcu pe loc Că voiește-n grabă să sară în foc. Strigînd: — Vai de mine! sînt stins, sărăcit, Că-mi arde în casă cartea de ghicit. Puse împăratul oameni a-l opri Ca nu-n desperearea-i în foc a sări, Zicînd către dînsul: — Dar ce, nebun ești, Vei pentru o carte să te prăpădești? Iar el striga iarăși: — Dar cum să ghicesc, Și în care case să mai locuiesc? Împăratul zise: — N-ai ce să-mi ghicești, Ș-îți fac alte case să te odihnești. Astfel el cu planul care-l născoci Scăpă și de grije de a mai ghici, Și cîștigă iarăși dar împărătesc, Palate și alte cîte-i trebuiesc. Mulți săraci în lume cred în ghicitori, Fără să-i cunoască că-s înșelători, Fiindcă se-ntîmplă cu vreun cuvînt Ceva să ghicească zicînd numa-n vînt; Dar vor lua pildă din acest cîrpaci Prin ce uneltire s-a vestit dibaci, Și să nu mai puie-n ghicitori temei, În bobi și cărți date de proaste femei. . Despre minciuni iarăși [ modifică ] Cîte le zice omul sînt toate vorbe. Și minciuna este vorbă. Dar Vremea descoperă adevărul. A mînca usturoi și gura a nu-ți puți nu se poate. Însă O minciună bine ticluită plătește mai mult decît un adevăr. Cu o minciună boierească treci peste granița nemțească. Cînd vede omul nevoia, vorbește cum nu-i e voia. Dar și Cine a mințit o dată nu să mai crede cînd spune și adevărul. Își mănîncă credința, ca țiganul biserica. Cine se învață mincinos, cînd spune adevărul, se bolnăvește. Insă Cine poartă plosca cu minciunile nu o duce mult. Își sparge dracu opincile. Tigva nu merge de multe ori la apă, că or să sparge, or crapă. Cu gogoși de tufă nu se-nnegresc sprîncene. Mai bine șezi strîmb și vorbește drept. Dacă nu știi să văpsești, nu te pune să mînjești. Mai lesne de a vorbi adevărul decît minciuna. Povestea vorbii [ modifică ] Un țigan furase două gîște grase Și să le ascunză-n desagi le băgase Gîndind întru sine ce minciuni să zică De-l va-ntîlni-n cale vreun român. Merse dar cît merse, îl și-ntîlni-n grabă Un român c-o bîtă și stînd îl întreabă, Zicînd: — Spune, ce ai în desagi, țigane? El răspunse: — Icea am niște ciocane. — Dar dincolo ce ai? El întîi mințise, Dar greșindu-i gura: — Altă gîscă, zise. Gura păcătosului adevărul vorbește. Și-a pierdut cumpătul ca găina umbletul. L-a luat gura pe dinainte. Minciuna are loc și ea pe unde se trece. ===(Alt țigan o dată a intrat să fure)=== Alt țigan o dată a intrat să fure, Cînd iată stăpînul în mîini c-o secure. — Ce cauți, țigane, (îi zise)-n grădină? — M-a aruncat vîntul, nu sînt eu de vină. — Te-a aruncat vîntul? Asta nu te scapă, Dar ce cată gheara-ți înfiptă în ceapă? — M-apucai de dînsa să nu mă ia vîntul. — Degeabă, țigane, nu ți-ai găsit sfîntul! Dacă e așa dar, de ce-ți umpluși traista? Apoi, românico, vezi, asta e asta! Dracu a mîncat plăcintele și crăpătorul stă de față. Minciună negîndită. Minciună cît Colțea de mare. Minciună cît toate zilele de mare. Minciuna sparge și case de piatră. (A fost o-nsoțire ce trăia-n iubire) [ modifică ] A fost o-nsoțire ce trăia-n iubire, În pace, în ticnă ș-în mare unire. Ei nu știa ceartă vreodată-n viață, Ci-și da unul altui vorbe cu dulceață. În scurt, într-atîta trăia acești bine, Încît de poveste era la orcine. Dracul însă, care-n casnici coada-și vîră Și face să-nceapă-ntre ei gîră-mîră, Să sili p-aceștia cu neîncetare După a sa voie să-i aducă-n stare. Întinzînd el dară cursele lui toate Și ca să-i supuie văzînd că nu poate, Căută o babă, auzind că ele Îl întrec pe dînsul la drăcii și rele. Ș-a găsit pe una, Vișana anume, Întîia drăcoaică dracilor din lume. Se duce la dînsa, pricina îi spune, Că n-a fost putință pe ei a supune, Zicînd: — Știi că este un grai de cînd vacu „Că-și sparge cu vreme opincile dracu“; Ia numai privește opincile mele Că să trențuiră în mici peticele, Și tot nu poci încă să bag între dînșii O intrigă mică și să-mi rîz de dînșii; Dacă dar poți face mai mult decît mine, Arată-ți puterea, te rog, fă-mi un bine. Ea clăti cu capul ș-între rînjitură Își arătă colții cei pociți din gură, Zicînd: — Ei, copile! vezi că e pricina Că nu știi pe unde să udă găina. Îți trebuie încă să înveți la școală, Deși ești diavol, dar ț-e tigva goală. O bătrînă asfel cum mă vezi pe mine Nici la degetu-mi ăl mic nu te pui pe tine. Zise el: — Să poate, pe vorba-ți să vede, Dar pîn’ nu văz c-ochii, nu-mi vine a crede. — Ei bine, dar ce-mi dai? — bătrîna întreabă — Că, pe capul tatii, nu mă duc degeabă. — Bucuros, — răspunde — pe loc voi fi gata Să-ți dau o pereche papuci galbeni plată. — Nu m-aș fi dus, — zise — dar cu aste toate, Merg ca să vezi numai Vișana ce poate. Deci începu baba adese să meargă La acea femeie, cășcioara să-i spargă. Găsi ea mijloace s-o-mprietenească, Cu una, cu alta ca să o momească. Și precum pescarul undița-și întinde Și cu rîmă-nșală peștele de-l prinde, Așa își întinse planurile sale, Spre ea ca s-o tragă cu vorbe morale, Pînă cînd văzu că prinse ea putere Și are mijloace ac să bage-n muiere. Așa-ntr-o zi-ncepe femeii să zică: — Of, fetica mamii! cum ești frumușică, Cum îți văz purtarea, cum te văz cinstită Și cum ești de blîndă, cu firea ticnită, Trăiești încai bine și cu bărbățelul, Or ca pisicuța (gîr-mîr) cu cățelul? Dar să nu-ți prea pese, că toate-și au leacul, Eu am meșteșuguri să-mblînzesc pe dracul, Să ți-l fac să fie blîndișor ca mielul Și să-l joci cum joacă mîtă șoricelul. — Soarta mea un prea bun bărbat îmi trimise; Drag mi-a fost ș-îmi este, el iar mă iubește, Și ca noi îmi pare ca alt nu trăiește. De ceva de-l supăr, îmi crede, mă iartă, Căci mațele în om încă tot să ceartă. Sînt prea mulțămită cum trăiesc în viață, Numai sănătate Sfîntul să trimeață. — Orișicum, fetico, — îi răspunse baba — Cînd îl vei supune, altfel merge treaba, Că usturoi dulce și bărbat iar moale Nu să poate-n lume, el nu poartă poale. Cît de bun să-ți pară, tot el ciocan este, C-așa l-e ursita bietelor neveste: N-ai să-ți deschizi gura să-i dai vro poruncă, Că-ndată asupra-ți ura își aruncă; Numai a lui vorbă-n seamă să se ție, El ca undelemnul dasupra să fie; Să-ți fac eu un lucru, ascultă la mine, Să trăiești cu dînsul încă și mai bine. Îl îmbrobodești, știi, chiar ca p-o muiere, ÎI pui în cap țestul și rabdă-n tăcere. Tînăra aceste auzind să pleacă, Ș-ascultați pe baba, ce-nvață să-i facă: — Na ăst brici, — îi zice — că-i vrăjit de mine, Și la prînz bărbatu-ți acasă cînd vine Și cînd după-masă o vrea să se culce, Tu du-te la dînsul cu firea-ți cea dulce, Prefă-te că îl iei, în cap a-i ucide, Și cînd vezi c-adoarme și ochii închide, Atunci scoate briciul (vai ce amăgire!) Și cruciș din păru-i taie patru fire, Și mai către seară firele acele Mi le vei da mie să le pui la stele; Apoi să vezi viață, să vezi fericire, Să vezi trai atuncea și să vezi unire! Proasta tinerică briciul în sîn bagă, Dorind să se facă soțului mai dragă. Baba d-altă parte la bărbatu-i merge, Intră-n prăvălia-i, sudoarea își șterge, Din ochi îi clipește, îl mișcă de haină, Să face că are să-i spuie o taină. El vrînd iar să afle ce o să-i vorbească, Se puse să-i spuie și ea să-i șoptească, Zicînd: — Dragul mamii, of, ce te așteaptă! Ce nenorocire ți s-a pus în faptă! Soția ta astăzi, perechea-ți iubită, O să te răpuie cu moarte cumplită: Că ea cu un tînăr are înclinare, Pe care-l iubește mai de mult, îmi pare, Și el un brici dîndu-i o-nvăță, dușmanul, Ca să-ți taie capul, asfel dîndu-i planul: Astăzi cînd vei merge să prînzești acasă, O să ia să-ți cate în cap, după-masă, Și viindu-i bine mîna o să-și puie Ca să-ți taie gîtul și să te răpuie, Și dac-a mea vorbă necrezută-ți pare, Prefă-te că nu știi de nici o urmare, Ș-ei vedea cu ochii gîndul cum îi este, Să zici bogdaproste că îți dedei veste. Omul, cum aude, speriat peste fire, Stă la îndoială ș-în nedomirire, Se muncea cu gîndul, cum a lui soție Într-atît tirană asupră-i să fie! Și cum să-ndrăznească la o așa faptă, Cu totu-mpotrivă și neînțeleaptă! „Nu gîndește urma! nu gîndește răul! Și acel ibovnic al ei, nătărăul, Cum putu s-o-nvețe ca să mă omoare? Nu știe că-i ocnă și spînzurătoare? Și ea, ticăloasa, nu putea să-mi spuie, Căci dragoste-n silă niciodată nu e. Să-mi fi zis: eu, frate, mă duc de la tine, Că nu ești pe gustu-mi, n-ai nimic cu mine, Cu el să trăiască pe unde îi place; Pesemne păcatul și ața îi trage Amîndoi viața în nevoi să-și bage. Ce zic nici eu nu știu, așa e, se vede, „Vorba de rău omul prea lesne o crede.“ Deci dar mă voi duce și mă voi preface Că nu știu nimica, să văz ce se face.“ Judecînd aceste, se duse acasă, Ca și altă dată se puse la masă; Mîncînd în tăcere ș-întristat cu totul, Se dete p-o pernă, răzimîndu-și cotul, De necaz și ciudă foc ieșea dintr-însul; Iată și nevasta veni lîngă dînsul, Îi aplecă însași capul pe genunche: — Stăi să văz, — zicîndu-i — ai vreun păduche? Așa el se lasă să vază ce-o face Și ca cînd adoarme mijind să preface. Ea atuncea briciul încet din sîn scoate Ș-asupra-și pornește urgiile toate: Că el, cum o vede, în picioare sare, Îi ia din mîini briciul, zicînd cu strigare: — Tirană muiere, asta-ți este dorul! Asta-ți e credința, asta-ți e amorul! Asta-ți e virtutea cea nelegiuită! Asta-ți e morala cea afurisită! Cum din cer nu cade fulger să te arză, Să te mistuiască, tresnet să te piarză, Cum nu să despică locul ce te ține Și să te înghită de vie pe tine! Fugi! Piei, nemilostivo! nu-mi sta înainte, Nu-ncape-ndreptare, nu ascult cuvinte! Du-te de trăiește cu cine îți place, Dintr-această clipă pleacă d-aci, drace! Că mi-ai voit răul, nu-ți fac răsplătire, Bogdaproste babii, că mi-a dat de știre! Ar fi vrut săraca să-l încredințeze, Dar cine-i da pas ei să se-ndrepteze? Geaba ea acuma făcea jurăminte Că cutare babă a scos-o din minte: Ș-a pierdut credința ca și Eva raiul, Și pîn-aicea nu le-au mai fost traiul. Care săvîrșire văzîndu-o dracul, S-a speriat cu totul de baba, săracul! Atît îi fu frică de acea bătrînă, Încît nici papucii nu-i dete în mînă, Ci i le întinse c-o prăjină lungă, Ca nici răsuflarea-i la el să ajungă, Și ca d-o aspidă să se otrăvească, Să-l facă în lume să se pedepsească. Iată dar minciuna ce face în lume, D-a cării pricină istorii sînt sume. . Despre năravuri rele [ modifică ] Cu șchiopu-ntr-un loc șezi, Te-nveți să șchiopetezi. Și Cineva cînd locuiește Cu măgarul cel trîndav, Or păr din el să lipește, Or că vreun alt narav. Și Cu păcurarul cînd trăiești Trebuie să te mînjești. Și Năravu-nrădăcinat Nu poate fi vindecat. Pentru că Cine orce învață Nu uită în viață. Fiecare știe că Buba cap nu face Pînă nu să coace. Și Rana dacă să deschide, Anevoie se închide. Și de multe ori Din zgăibulița cea mică Bubă mare să ardică. Totdauna Foc după foc, rău după rău. Dar însă Toate tot după neam merg, La tulpina lor alerg. Din rădăcina cea rea Odrăslește smicea rea. Mulți zic: Meserie are bună, Însă ea nu schimbă firea, Nici stîrpește nărăvirea. Pentru că Pomul lesne să-ndreptează, De mic pîn’ să-ncovoiază. Căci orce, Cînd o dată să strîmbează, Anevoie să-ndreptează. Și Firile cînd să-ncurcă Anevoie se descurcă. De aceea Dă-i, să nu se nărăvească, Nu-l lăsa să se sfințească. Că, Pămîntul pînă nu-l calcă, Oale nu poate să-l facă. Și Copilul nepedepsit Rămîne neprocopsit. Povestea vorbii [ modifică ] Povestesc că într-o vreme, dar nu să știe-n ce ani, Că-ntr-un oraș oarecare ar fi fost niște golani, Vagabonți, crai, haimanale, ș-alt orcum vreți să-i numiți, Oameni fără căpătîie, șarlatani neprocopsiți; Era de acela carii părinții că îi iubesc Îi țin tot pe lîngă dînșii și la pieptul mumii cresc, Lăsîndu-i într-a lor voie pînă se fac mari, ștrengari, Ș-ajung în cele din urmă desfrînaților stegari; Că în loc să se apuce de negoț sau meșteșug, Ei p-alți asemeni cu dînșii găsind fac prieteșug Și apuc prin mahalele împreună înhăitați, Umblă, miroasă pe uliți ca niște învierșunați; Orce zboară li să pare că îl vor putea mînca, Întind felurite curse, în mînă a-l apuca; Răsipesc fără de milă părintescul lor rămas, Dau, pînă numai în piele și în camașă se las; Apoi rămîind goi pușcă, or măcar și îmbrăcați, Neavînd ce să mai toace, după cum era-nvățați, Or se apuc de hoție, or de înșelătorii, Șî-n cele din urmă intră în ocne și pușcării. De asfel de caractere era ș-acești trei golani, Marțafoi porniți spre rele și de față hoțomani, A cărora istorie vrem aici s-o povestim, Care, precum ni să pare, nu strică ca să o știm; Că vom vedea-n haine bune niște oameni îmbrăcați Umblînd cu meșteșugire ș-înșelînd lume prin piaț. Într-o zi ei se adună ș-încep a se întreba Cum și ce fel să înșele acum iar pe cineva. Așa zise din ei unul: — Eu de pește îngrijesc. Al doilea zise iarăși: — Și eu untdelemn găsesc. Iar al treilea răspunse: — Dacă este așa dar, Eu trebuie să iau pîine orcum de la vrun brutar. — Dar pentru vin ce vom face? întrebă unul din ei. — N-ai grije, — răspunse altul — îți găsesc cît vrei să bei. Deci plecînd cel pentru pîine și trei parale avînd, Merge la brutar cu ele și le dă-n mîna-i zicînd: — Poftim aceste parale, datoria să-ți plătesc, Și pentru că avui credet îți prea foarte mulțămesc. Întrebă brutarul: — Ce fel? dator cînd îmi rămăseși? — Nu știi, alaltăieri, — zise — o pîine cînd îmi dedeși Ș-asupră-mi neavînd parale de tot să ți-o plătesc, Ț-am zis mîine sau poimîine cusurul ți-l împlinesc? Brutarul se gîndi-n sine: — Ce știu, poate i-oi fi dat, Și precum se vede treaba nu țiu minte, am uitat; Dar bravo! om drept, săracul, cu frica lui Dumnezeu! O datorie uitată plăti fără să-i cer eu. După ce dete parale acela, chip a-i plăti, Și puțin încoaci-încolo după ce se învîrti, Veni la brutarul iarăși, se făcu a cumpăra, Fără să aibă în pungă măcar o chioară para; Zise către dînsul: — Frate! eu azi cu grabă plecînd, Am uitat pe masă punga, niște socoteli făcînd, Ci te rog iarăși fă bine ș-îmi dă în credet trei pîini, Și mîine de dimineață îți dau paralele-n mîini. — Bucuros, — zise brutarul — mă-ncrez la un om cinstit, Că văz ceea ce uitasem ai venit și mi-ai plătit. Așa brutarul se-nșală c-uneltitul meșteșug, Nu-i da prin gînd c-o să-i joace un asfel de vicleșug. Cel cu undelemnul iară, un mare ulcior luînd Și pe gură un burete înlăuntru lui băgînd, Se duse la băcănie cu dînsul numaidecît Și poruncește să-l umple cu untdelemn pînă-n gît; După ce-l umple băcanul, el atunci cu grai semeț În întrebă ca să-i spuie cum îl vinde, cu ce preț. — Prețul — răspunse băcanul — chiar să știi și singur poți, Trei lei îi este ocaua, precum îl vindem la toți. — Trei lei? — acesta îi zise — toarnă-l înapoi, nu-l iau, Cu așa preț niciodată n-am cumpărat, nici nu-ți dau; Îți dau doi lei jumătate pe oca; de-l dai, să-mi spui. — Nu poci mai jos, — îi răspunse — mai bine-napoi îl pui. Și zicînd aceasta-ndată l-a-ntors cu fundul în sus, De necaz multe zicîndu-i, înapoi în chiup l-a pus; Atuncea înșelătorul luînd ulciorul s-a-ntors Și, spărgîndu-l, din burete destul untdelemn a stors. Al treilea, ca și ceilalți, în pescărie mergînd Și la un loc un crap mare ca de opt oca văzînd, Porunci (ca un om mare) să-l atîrne în cîntar; După ce-l cîntări, zise: — Acum să faci bine dar Să-mi dai un om să mi-l ducă acasă să-i și plătesc, Fiindcă n-am bani la mine atîția cîți trebuiesc. Pescarul „bucuros“ zise și îi dete un fecior, Spuind cîți lei să-i răspunză, cel gîndit de negustor. Luînd peștele feciorul ș-abia ducîndu-l de greu, Merge după el în curtea unuia arhiereu Și aci-ntr-un loc oprindu-l, îi zise: — Stăi puțintel Să mă duc să spui în casă cîți bani să-ți dea pentru el. Rămîind sluga afară, el intră l-arhiereu Și zise: — Venii, preasfinte, cu un biet frate al meu, Să-ți facă pomană cu dînsul, vro molitfă să-i citești, Că prea mult se bîntuiește de supărări diavolești; Alte răutăți nu face, nici nu dă cu bolovani, Ci tot vorbește de pește și să ceartă, cere bani. Îi zise arhiereul: — Unde e? Adu-l aici, Și sluga mea ca să-l ție să vie-n casă să-i zici. Pescarul biet, ca tot prostul, în casă dacă intră, De cîteva vorbe groase ca să-i zică se păstră, Ș-îndată: — Părinte! — zise — hai mai curînd de-mi dați bani, Că n-o să stau eu aicea să vă aștept zece ani! Ț-a spus peștele cît face? Este tocma opt oca, Mi-am rupt mîinele cu dînsul, dar era proaspăt, mișca. Cuviosul om crezuse că-n adevăr e nebun Și chemînd doi inși îndată, iau cu sila, jos îl pun, Cere-n grab un molitfelnic și începe a-i citi, Iar pescarul striga tare peștele a i-l plăti; Pe care, neascultîndu-l, îl ținură jos mereu, Pînă-i citi o grămadă bătrînul arhiereu; Apoi afară scoțîndu-l, el iar bani cerînd striga, Iar slugile îi ziseră să tacă, că-l vor lega. Atunci pescarul se-ntoarse la scaunul său, necăjit, Și spuse că pentru plată o molitfă i-a citit. Iar acel-, amăgitorul, luînd peștele porni Și mergînd cît mai în grabă cu ceilalți se întîlni, Sfătuiră împreună cum și ce fel a-l găti Și vreun meșteșug iarăși pentru vin a unelti. Așa cu toții deodată la un cîrciumar mergînd Îi deteră în mînă toate, învățîndu-l și zicînd Crapul să-l curețe bine, să-l cresteze frumușel, Să-i puie piper și sare, ș-untdelemnul peste el, Și cu o tavă să-l ducă să se frigă la coptor, În loc de apă turnîndu-i pe dasupra vinișor, Și că ei ceva prin piață pînă se vor învîrti, O să vie să mănînce, după ce să va găti. După ce dar s-a fript crapul, cîteșitrei s-au adunat Și au șezut în odaie la un chef îndelungat: Vin, rachiu, pelin băură pînă cînd n-au mai putut, Și cînd voiră să plece, socoteală au cerut; Stăpînul, dînd socoteala unui băiat ce-l avea, Îl trimise în odaie zicînd atîți lei să dea. Dînd băiatul socoteala, ei pe loc s-au apucat Și fieștecare mîna în buzunar au băgat, Zicînd cu toții-ntr-o gură: — Eu plătesc, ba eu plătesc! Se fac că unul pe altul a se lăsa nu voiesc; Sfădindu-se ei în asfel ca la un minut de ceas, Dintr-înșii se sculă unul și zise cu mare glas: — De vreme ce fiecare avem poftă să plătim, Ce trebuie într-atîta să stăm și să ne sfădim? Ci s-aruncăm sorți mai bine, și pe cine va cădea, Atuncea toți să se tragă și numai unul să dea. Răspunse altul: — Prea bine, bravo! așa vom urma, Să legăm pe cîrciumarul la ochi bine c-o basma, Și din noi trei pe care mîna își va pune el, Să numere banii-ndată și să plătească acel. Și cu-nțeles se-nvoiră, cum și făcură așa, Cînd la ochi legat băiatul prin odaie se-nfășa, A șters-o toți cîte unul, pe ușă în grab ieșind, L-a lăsat să dibuiască, încoaci-încolo pîșind; Într-acestea iaca vine stăpînul său după el Să vază ce zăbovește și nu vine nici un fel; Iar băiatul, care parcă de mijă umbla jucînd, Puse mîna-n grab pe dînsul: — Tu, tu să plătești! strigînd. Iar stăpînul său îi trase cîteva și îl bătu, Zicînd: — Eu plătii o dată ș-acum o să plătești tu. L-această-nșelătorie celor trei li s-a-nfundat; Că în mîna stăpînirii, prinzîndu-i, legați i-a dat; Unde și de alte multe, cercetînd a dovedit Și prin judecată dreaptă la ocnă i-a osîndit. Ce nu ar face crăimea de n-ar fi stăpînitori! De n-ar fi temnițe, ocne și n-ar fi pedepsitori! De aceea totdauna trebuie să mulțămim Stăpînirii cei înalte, cării supuși ne numim: Căci prin marea sa-ngrijire privighează pentru noi, Ne apără, ne ferește, ca și păstorul pe oi, Care-și îngrădește turma cu cîini vioi ș-învățați, Ziua, noaptea s-o păzească de lupii înverșunați. . Despre prostie iarăși [ modifică ] Ce-mi e prostul, ce-mi e nebunul! Ce-mi e Rada Badea, ce-mi e Badea Rada! Ia pe unul de picioare și lovește pe cellalt în cap, Cine să apucă să învețe pe nerodul nu se osebește de nebun. Prostu-nvață bărberie la capul tău. îi dai un ban să te rază și doi să te lase. Cu nebunul să nu-ți pui nici în clin, nici în mânică. El nu știe ce e laie, nici ce e bălaie. Nebunul nu asudă nici la vale, nici la deal, Tu îi faci cu ochiul, el îți face cu capul. Prostul este: Caută Nan iapa, și el călare pe ea. N-au ajuns la râu și ș-a ridicat poalele la brâu, Nu-l primise în sat și el întreba de casa pârcălabului. Cine își pune mintea cu nebunul este mai nebun. Pe nebunul nu-l aduci la cunoștință. E anevoie să tai pom și să cioplești om. Ziua bună de dimineață se arată. Vițelul după baligă se cunoaște ce bou o să se facă. Puica pe creastă se cunoaște ce neam o să iasă. La satul ce să vede, călăuză nu trebuie. Din coada pisicii sită de mătase nu să face. In tigvă seacă cât să sufli, nu poti să o umfli. Mintea de ar crește pe toate cărările, ar paște-o măgarii. Orbului degeaba îi spui că s-a făcut ziuă. Prostul face ce vede și ce aude crede. Îi pare că câte zbor să mănâncă. Surdului degeaba îi cânți de jale. El este: — Bună ziua, nea Istrate! — Doi boboci de rață, frate. — Mă Istrate, tu ești surd. — Mai era colea un cârd. Unde dai și unde crapă! Tu ce îi cânți, și el ce îți descântă? Tu îl trimiți la foc, și el îți aduce busuioc. Tu îl trimiți la surcele, și el îți aduce floricele. Povestea vorbei [ modifică ] Un neghiob cu totu,-n vremea mai demultă, Ca să-și ia nevastă făcând și el nuntă, De masă, bucate în gând îi venise. Dar cu ce să fiarbă deloc nu-ngrijise. Socrul, ca și dânsul, văzând că nu-s lemne, Aleargă la horă pe tineri să-ndemne, Strigând: — Cine este mai voinic de ducă, Să meargă îndată, lemne să aducă? Ginerele sare, ia car și secure: — Mă duc eu, răspunde și pleacă-n pădure. Ajungând se uită la un copac mare: — Să-l duc întreg, — zise — ce de mai haz are! I-aș face îndată pe toți ca să-mi zică; "Hop o dată, mare! ce mai ginerică!" Dar numai el singur în car cum să-l suie? Ș-îi veni-n gând carul alături să-l puie, Ca tăind să-l culce, drept în car să cază Și așa să-l ducă, nuntașii să-l vază. Făcând dar el astfel și tăind stejarul, Cum căzu, îndată îi turti jos carul. Acum ce să facă?Fluieră, privește, Ș-într-o parte ș-altă stă și se sucește! Văzând că nu-s boii, să-i caute pleacă, Cu securea-n umăr și cu hârca seacă, Și nemaigăsindu-i, că i-a pierdut crede; Iacă ș-într-o baltă niște rațe vede. Nu-i venea prin minte că o să mai pață, Azvârli securea să dea într-o rață. Nu înnemerește, rațele zbor, scapă, Și securea cade bâldâbâc în apă. Pe loc să dezbracă, se aruncă-n baltă, Negândid nerodu c-o să pață ș-altă. Pe când el cu totul se da-n afundare, Să scoată securea din apa cea mare, Vine oarecine în ascuns, pe taină, Ș-îi fură de-l lasă fără nici o haină. După ce rămase gol numai în piele, Privind împrejuru-și văzu floricele, S-a pus să culeagă zicându-și: "Nu-mi pasă, Cu mâinele goale tot nu merg acasă." Ș-așa numa-n piele se duse cu ele, In loc de surcele ducând floricele. . Despre nerozie [ modifică ] Eu îi cer ca să-mi dea mie, Și el îți întinde ție. Pentru că Nerodul și cu nebunul Amândoi sunt frați ca unul Sau Unul ș-altul tot un drac, Amândoi un ban nu fac. Precum e o vorbă: S-a-ntâlnit în drum Păcală Cu frate-său, nea Tândală. Totdeauna Nerodu-ntâi o croiește Ș-în urmă se socotește. Și Nerodui la orice fie Pe loc zice că îl știe. Nerodului se pare Că toate-n palmă le are. Ele Barbă lungă până-n burtă Și minte până-n gât scurtă. Câte le gândește, Rău le isprăvește. Povestea vorbii [ modifică ] Un nerod odinioară, Cu mintea lui cea ușoară, Se scoală, își ia măgarul, Îi pune-n spate samarul, S-aruncă-ndată pe dânsul, Dă cu nuiaua într-însul Și pleacă către pădure, In mână cu o săcure, Ceva lemne să doboare, Din copaci crăngi uscăcioare. Pădurea din întâmplare Se află pe un deal mare Și jos în poalele sale Spumega un râu la vale; Aici el dacă se duse, A privi pe sus se puse La toți copacii d-a rândul, Pironindu-se cu gândul. La toată învârtitura Belea ochi și căsca gura, Ca să vază crengi uscate De proprietar iertate, Fiind verzile oprite C-obiceiuri legiuite. Deci privind el spre o parte, Văzu-n vale, nu departe, Un copac gros la tulpină, Uscat pan' la rădăcină, Carele crăcile sale Le pleca spre apă-n vale. Aleargă-n grab, îl privește, Se bucură și zâmbește Că i-a ajutat norocul Să-și încarce dobitocul. Nu știa-n grab cum să saie, Să se urce ca să taie; Cum să urcă sus îndată, Craca-ntâia fu jos dată Pe loc p-a doua lovește Ș-o doboară voinicește; Apoi se urcă la altă, După aceea la mai-naltă, Taie, nici una nu lasă, Vrând să le care acasă. Când lăsă lemnul prăjină, Se uită jos la tulpină, Să vază grămada dată, Cum stă la pământ culcată, Și uitându-se, săracul, S-a închinat ca de dracul, Văzând că crăngile sale Se duceau pe râu la vale: Că toate în el căzuse Și de apă au fost duse. Acuma dar ce să facă? Nu mai rămăsese cracă, Trebuia acea tulpină S-o taie din rădăcină; Se dă jos și să gândește, In tot chipul chibzuiește, Ce fel să o nemerească, Nu cumva iar să greșască; Că vrea el cu vreo pază Copacul spre deal să cază; Căci și el căuta încă Spre prăpastia adâncă. Dar gândirea a fost scurtă, Că nu pierdu vreme multă, Ci până scobești un dinte, Ce să facă-i veni-n minte. Și luând funia-ndată Cea de la samar legată, Mai ia căpăstru, brâu scoate, Leagă una d-alta toate, Face o funie lungă Mai departe să ajungă. Apoi urcă dobitocul Unde era mai sus locul, Apucă funia-,nnoadă De samaru-i despre coadă; D-acolo-n copac se suie, Vrând pe voaia-i să-l supuie, Țapân de vârfu-i o leagă Și face o faptă-ntreagă. D-aci în grab se pogoară Ca o pisică ușoară, Apucă securea lată Ș-începe să saie-ndată. Taie, mii de ori lovește, Stă puțin, se odihnește. Și iar ia securea-n grabă, Ca un ager l-a sa treabă. Taie până nu mai poate, Așchii peste așchii scoate; Când s-apropie să cază, Aștepta spre deal să-l vază Dar, unde? copaciul mare Nu vrea să-i dea ascultare, Ci începând să trosnească Și spre vale să pornească Rădică în zbor măgarul, Cum era cu tot samarul, Și în vederile sale Îl aruncă peste vale. Iar el, privind la-nălțime Măgaru-n zbor cu iuțime, Căzu îndată pe vine Și începu să se-nchine, Zicând: — Ce minune mare, Din cele în lume rare! De ce muri bietul taica Și nu trăi draga maica, Să vază măgar cum zboară Ca o pasăre ușoară? Ieri de muream, Doamne bune, Nu vedeam astă minune! . Despre leneși [ modifică ] Lenea e cocoană mare Care n-are de mâncare. Toți copacii înfrunzesc, Dar mulți din ei nu rodesc. Plopul e destul de mare, Dar pe dânsul poame n-are. Pe nevoiașul și leneșul Cu o funie să-i legi Și p-amândoi să-i îneci. Parcă-i e gură-ncleștată Și de ielele luată. De lene ochii-și închide Și buzele își deschide. I-e lene să și vorbească, Dar încă să mai muncească! După cum a fost sădit, Astfel a și răsărit. Umblă drumurile-n rând, Podinile numărând. Toți pretutindenea sapă, El duce câinii la apă. Parcă pentru-o vorbă vie, gura îi cere chirie. Rumegă vorba ca oaia iarba. Leneșul fuge de danț Ca și câinele de lanț. De lene și de urât Tocmai supt pat s-a vârât. Așteaptă îmbucătura Să i-o dea mură în gură. Insă Mai bine ar tot mânca Decât ceva ar lucra. Joacă danț pe mămăligă Ș-îi ajunge cât câștigă. Când în cea după urmă La o pomană-nghesuit, Băut, sătul a murit. A mâncat până încât I-a venit până la gât. Leneșul Are gură-mpiedicată, Dar taina o spune-ndată. Și De vrei sfat la vreo treabă, Mergi pe leneșul întreabă. Altora le dă povață, Dar pe sine nu se-nvață. Leneșul zice: Mamă, zi să vină nenea Ca să mai scuture lenea. Sau Ăst lucru l-aș face-ndată, Dar n-am cine să mă bată. Povestea vorbii [ modifică ] Căldura după ce trece Și începe vântul rece, Țiganul ușor în pene Nu-și făcu bordei de lene; Acum vede că îi pasă Dar lenea tot iar nu-l lasă; Iarna iar nedându-i pace, Ia și el, un plocon face Ș-în sat la zapciu se duce, Grăbind din somn să-l apuce; Când el în mâini cu ploconul, Iacă ieși și coconul. — Ce vei, țigane?-! întreabă. — Te rog, cocoane, d-o treabă! Dă-mi un dorobanț, fă bine, Ca să stea astăzi de mine, Cum o ști să nu-mi dea pace, Un bordei până mi-oi face. Deci luând el dorobanțul, Juca într-acea zi danțul. Și, când începu a-l bate Cu gârbacele pe spate, Bordeiul gata îi fuse Și în el copii-și puse, Zicând: — Bogdaproste, frate, Mă cam bordușiși în spate, Dar îți mulțămesc de casă, Că acum de frig nu-mi pasă. Dar însă Lenea când este mai mică Tot știe și ea de frică. Dar când este lenea mare, Vede arzând pe el casa Ș-îi e lene ca să iasă. Povestea vorbii [ modifică ] Să zice că oareunde un împărat curios Vrea să afle-n ce chip este omul cel mai lenevos, Și porunci să-i adune câțiva din ținutul său, Însă de cei mai de frunte, ce să lenevea mai rău. După ce dar îi găsiră și după ce i-au adus, Tocma-n marginea cetății să șază-ntr-un loc i-a pus. Câtva timp așa țiindu-i, fără să facă nimic, De la curtea-mpărătească le da bucate, mertic, Și întrebând împăratul cum petrec ei și ce fac, Îi povestiră slujbașii cum că toată ziua zac, Și când le dă de mâncare, o mănâncă răsturnați, L-e lene gura să-și casce, parcă-s niște leșinați. De această împăratul auzind, la ei s-a dus Și de la ușe privindu-i, să dea casii foc a pus, Ca să vază ce vor face, vor ședea tot nemișcați, Sau, văzând focul, îndată o să fugă toți speriați? Dar văzând că privesc focul și nu se mișcă din loc, Puse un slujbaș să strige: - Ieșiți, că ardeți în foc! Iar unul din ei răspunse: - Nu-ț-e-le-ne-să-vor-bești? Și așa să prăpădiră, arzând în foc, toți acești. . Despre obrăznicie și calicie [ modifică ] Ce-mi este mojicul, Ce-mi este calicul? Unul ș-alt obraznic Și în zi de praznic Că Omul calic și obraznic merge nepoftit la praznic. El Ca porcul dă năvală. Dar și Duce la tăvăleală. De multe ori, Ca oala, de mânuse Ajunge după ușe. Obraznicul este: Lasă-mă supt pat, lasă-mă în pat. Povestea vorbii [ modifică ] Un călător într-o vreme lângă un sat înserând Trase aci la o casă, femeii sălaș cerând. Femeia însă răspunse, zicând: — Nu poci, dragul meu! Că bărbatul mi-e la moară și-s singură numai eu. — Și ce vătăma — el zise — să primești un drumaș, Carele nu-ți cere alta, decât numai un sălaș? — Adevărat, — ea răspunse — așa e după cum zici, Că de te-oi primi-n casă, nimica nu o să-mi strici. Decât nu e cu cădere unei tinere femei Să doarmă cu altu-n casă, când e dus bărbatul ei. — Nu, nu dragă, — el îi zise — nu cer cu tine-ntr-un loc, Mă mulțămesc aci-n tindă și la ziuă plec pe loc. Se înduplecă femeia, auzind acest cuvânt, Și zise: — Așa să poate, tot ești l-adăpost de vânt. El așezându-se-n tindă, ca un foarte mulțămit, Ea se închise în casă și mai mult nu i-a vorbit. Pe la miezul nopții însă el, neliniștit de gând, Se sculă, bătu în ușe: — Lele, lele — 'ncet strigând — Fă bine și îmi deschide, te rog pentru Dumnezeu, Că vântul bate prea rece și mor tremurând mereu, Ci lasă-mă după ușă, că tot e-n casă oricum, Nu-ți face păcat cu mine, să mă duc bolnav pe drum. Femeia fiind miloasă, deschizând, îl primi, Că aci, precum ceruse, după ușă a dormi. Nu trecu două minute ș-începu iar a striga, Zicând: — Lele! lele, dragă! îndrăznesc a te ruga, Că tot ț-ai făcut pomană și în casă m-ai băgat, Fă bine-ncai de mă lasă să viu acolo supt pat, Că prin crăpătura ușii vine vânt săgetător Și m-a înghețat cu totul, de tremur parcă să mor. Femeia cea-ndurătoare iarăși se milostivi Și supt patul ei să doarmă nu i să împotrivi. Trecând însă puțin încă, iar îl auzi strigând: — Lele, lelișoară dragă! și aci mor tremurând, Că vine vânt și mai rece din peretele crăpat, Ci fă bine de mă lasă într-un colțișor în pat. Păn-aci văzând femeia că i-a vorbit tot cinstit Ș-într-un colț aci în patu-i să doarmă l-a-ngăduit. Dar el, neastâmpăratul, în pat dacă a trecut Și văzând-o că ea toate voințele i-a făcut, își lungi nasul și zise: — Dragă lele! tot mi-e frig, Aici încă mai rău tremur, uită-te cum mă-ncovrig, Ci tot ț-ai făcut pomană, te rog fă-o-ncai deplin Și mă lasă lângă tine să mă încălzesc puțin. — Omule! — femeia zise — dar prea obraznic ai fost, întâi ceruși numa-n tindă să te las la adăpost, Apoi ceruși după ușă, și de acolo supt pat, Până în cea după urmă, cerând, ș-în pat te-ai urcat; Eu iar ți le-mplinii toate, gândind că ești om cinstit, Dar tu, că ț-am făcut bine, de proastă m-ai socotit, Și în loc de mulțămire, ca un om nerușinos, Te-ntinzi cât nu ți se cade cu obrazul tău cel gros. Zicând astfel ieși-ndată, strigă să vie Grivei, Îl arată pe streinul cel lungit în patul ei, Și sumuțându-l asupra-i, și el iar cum îl zări, Îl făcu-n grab să nu știe ușa cum a nimeri; Auzindu-i lătrătura și frații lui din vecini, Sărind și ei deșteptară cățel, purcel și găini; Și așa toți cu paradă, cu muzică de lătrat, Cu subțiri și groase glasuri, îl petrecură din sat. Obraznicului însă Orice o fi nu-i pasă, Unde o ieși să iasă. Că Porcului aci îi dai bice, Și el se-ntoarce și zice; Anțerț mă bătea p-aicea. Omul obraznic, Cineva ori de-l cinstește, Ori cu vorbe-l ocărește, El una le prețuiește. Îl vezi numai, Îți stă înainte cu cracii Ca ursu-n spinarea vacii. Și Nu-ți mai caută-n obraz, Îți dă cu liuleaua-n nas. , Și îngroașe obrazul. Ia rușinea-n nas în fiece ceas. Că este Cu obraz gros și semeț Și cu gură de orbeț. Însă Orișice obrăznicie Curge tot din mojicie. Și Tot cam după neam merg toate, Din ce este nu-l poți scoate. Căci Calicu-mpărat s-ajungă, Cât de mulți bani s-aibă-n pungă, El până când nu va cere, Nu mănâncă cu plăcere. Povestea vorbii [ modifică ] Auzim din alte veacuri că un fecior de-mpărat Preumblându-se prin țară îmbrăcat în port schimbat A văzut cu întâmplare-n marginea unui oraș O preafrumușică jună, cu chip ca de îngeraș; Care într-atât de dânsa inima i s-a rănit, Cât asupra-i deodată gândul i sa pironit; Ș-astfel, cu desăvârșire în amorul ei căzând, începu să pătimească, somnul, liniștea pierzând; Se afla în toată vremea fel și chip a se gândi Cum și ce mijloc să facă el spre a o dobândi! Și de neamu-i vrând să știe a trimis cercetător, Care i-a și spus că este fata unui cerșetor. — Fie, — zise el — nu strică, slobod este la sultani Ca să-și ia soții chiar roabe, cumpărându-le cu bani; Legea văz că nu ne-nvață ca să căutăm la neam, Dacă toată lumea-ntreagă este de la un Adam. Asfel el după ce zise, o aduse în sărai (palat), Unde ca o-mpărăteasă trăia ca în sân de rai; Dar însă acele bunuri nu o mulțămeau pe ea, Îi părea că cu cerșitul cu mult mai bine trăia; Acele mâncări luxoase nu o puteau împăca, Când le mânca "îi părea că după umeri arunca"; Mai de multe ori ea încă la masă dacă ședea Se scula mai mult flămândă, de dânsa nu să prindea; Dar însă și nemâncată vreodată nu umbla, Ci după masă în urmă se-ndopa când se scula, Că mergea pe la dulapuri, se ducea pe la cămări, Unde se afla în vreme feluritele mâncări, Ș-nchizându-se-năuntru mâna la ele-ntindea, Zicând: "Faceți-vă milă!" și cerșea, ca când să-i dea; Ș-apoi lua rămășițe d-ale mesii și mânca, Până se sătura bine, și asfel se împăca. Despre beție, iarăși [ modifică ] Cine bea în cinste ori în dator se îmbată de două ori. Că Una gândește cârciumarul și alta bețivul. Cârciumarul zice: Băutura e unde e, mâncarea e o fudulie. Apa nu e bună nici în cizmă. Vinul e pentru noi, nu e pentru boi. Cu vinul și cu somnul uită grijile omul. Vinul e toiagul bătrâneților și nebunia tinereților. Însă Vinul bun și nevasta frumoasă sunt două otrăvi dulci la om. Tu îl beai pe dânsul și el te bea pe tine. Tu Îi bagi în mațe și el iese în față. Cât să dai ocol, tot te dă de gol. Mergi pe cărare lină și dai drept în tină. Povestea vorbii [ modifică ] Un ungurean oarecare Ce n-au prea avut umblare Și nici vie nu văzuse, Nici vrodată vin băuse, Și văzând odată vie, Bând și vin pan' la beție, P-alt ungurean întâlnește Și cu el astfel vorbește: — Mai soațe, văz't-ai tu ghie? — Am văz't, măi, — zise — ș-o mie. — N-o, da cum îi? de-i văz't, spune — Da au îi, măi, vo minune? — De n-ai văz't cred pot' să-ți pară. — No, mă, să-ți spun cum îi dară: Îi albă și ste-n chișoară Răscăcănată la soare. — No, mint tu, că n-ai văz't ghine, Să-ți spun io, cată la mine: Ghia aie-i pi-un deal pusă, Tot cu țepi pin ea împunsă, Și cochile, voinici tună Poamă ei de i-o adună, Și supt chicioare, împarcă, Să-i cure zeamă, o calcă. Apoi p-aceea zeamă dragă O botez ghin și o bagă In o scorbură întinsă, Cu bețe d-alun închisă; De-aci mere o boreasă, Ce îi zice cârjmăreasă, Și chimă ghinul pi-o boartă, Țânând o cofă cu toartă, Și ți-l dea de-l beai cu oala. Mă, da-i șelău ghinul ala! Că, când II beai, te îmbuna, Până banII ț-îi adună Și să duce, nu-i mai pasă, Cu punga goală te lasă; Și să vezi cum, num-ascultă La hiclenia-i a multă: Io beui din el odată O oală ghine-ndesată, Și pan' grăII trei cuvinte, Mă luă un chic de minte, Când plecai să meri pe cale, Drumu oblu-m părea vale. Că el se ținea de mine Ș-îmi da ghes să caz pe vine, Io dam pe poteca lină, El mă da-n lături pin tină. Dac-am văz't că joc își face, Vrui să-l ghirui, să-mi dea pace, Dar el m-o trântit în tină Și mă dete pe hodină. Când m-o deșteptat o tuse, Mă uit, să vezi ce-mi făcuse! La gura-mi se băligase, Banii din punga-mi luase Și să dusese la dracu Și unde i-o fost lui plăcu. Vinul, țuica cui îi place n-are cu ce să se-mbrace. Bețivul când trece pe punte închide ochii să nu vază apa. Arama omului la beție se arată. Hoțu-nvață la hoție și bețivul la beție. Să bei pan' ț-o ieși păru pan căciulă și cămașa pan izmene. Dar Cine să ia după muscă ajunge la bălegar. Că Cine bea pan' la-mbătare nume bun în lume n-are. Și Decât să-ți iasă nume rău, mai bine ochii din cap. Spune-mi cu cin' te-nsoțești, ca să-ți spui eu cine ești. Cine te vede intrând în cârciumă nu zice că ai intrat să te-nchini. Omul a intra în baie și a nu se îmbăia nu se poate. Omul este ca oaia, lesne să ia după altul, nu judecă nevoia. Povestea vorbii [ modifică ] Un grec oarecare, din sate plugar, Plecă și se duse cu al său măgar Până la o rudă ce-i era cumnat Și avea șederea departe l-alt sat. Cumnatu-său, care prea mult îl iubea, Ș-în casa-i văzându-l o dată abia, Îl primi vesel, cum i s-a căzut, Și seara la cină cu el a șezut, Cu vorbe, cu glume tot s-a îndemnat, Ș-a dat cu paharul pan' s-a îmbătat. Culcându-se astfel și dormind ceva, A doua zi capul grozav îi urla, Îi părea mai mare de cum era-ntâi Ș-II trăgea să-l puie iar pe căpătâi; Îl punea, și geaba, orcum nu-i trecea, Îi atârna, parcă locul nu-i plăcea, Necăjit se scoală, greața a-și scuipa, Vrând și dobitocul a și-l adăpa, Și dacă se duse în sat la cișmea, Fluiera din buze, silindu-l să bea. Dobitocul însă, dacă a băut, își ardică capul ș-în loc a stătut. Deci văzând țăranul pe al său catâr, Că la fluierarea-i nu face hatâr Și de îmbiere n-are nici habar, Ca o picătură să-nghiță măcar, Zise (clătinând capul): — Hai, dobitoc, hai! Tu mai multă minte decât mine ai! De făceam aseară ca tine și eu, Nu era să-mi fie astăzi așa greu. Fiindcă și următoarea poveste este A rădăcinii beției, o alăturăm aici. (Când a fost odată pre pământ aleasă) [ modifică ] Când a fost odată pre pământ aleasă Nobila Gutuie poamelor crăiasă, Dând oblăduire și peste legume Celor ce se află în întinsa lume, Tronul își pusese sus la înălțime, Întinzîndu-și cortul în acea lățime, Sta înconjurată ca crăiasă mare De destule poame până-n depărtare; Iar în jos pe vale sta în șir supt coaste Feluri de legume drept vitează oaste. Astfel dar regina, nobila Gutuie, Vru în rânduială tronul său să-și puie Și după talente ce ea cunoscuse Pe vestita Chitra cap a fi o puse; Rodia alese cum și pe Lămâia, Piersica, Naramza pentru treapta-ntâia; Iar a doua treaptă rândui pe Părul, Cu Cireșa, Vișina, Zarzăra și Mărul; Iar pe supt aceștia Coarna și pe Pruna, Cum și dopotrivă Nuca și Aluna; Cu aceștia dară împlinindu-și suma Despre toată poamă și despre leguma, Sta din înălțime, se uita în vale, Răspândind la toate poruncile sale Prin Migdalul tainic, ce îi sta la spate Ș-îi avea credință a păzi dreptate. Deci bubosul Strugur, ce-și avea șederea Pe lângă crăiasă cu apropierea, Pârcălab să fie cinste avusese, De această slujbă vrednic s-alesese; Însă el zavistnic către celelalte, Care ocupase slujbe mai înalte, începu cu ură multe pâri să facă, Socotind reginei astfel să se placă, Și pe d-altă parte poamele sărace Nu avea de dânsul niciodată pace: Nu-nceta în lături tot să se întinză, Să se mai lungească, loc să mai cuprinză; Ș-atârna de une, sugruma pe alte, N-avea păs în sine de porunci înalte, Bătăios, zburdalnic dintr-a sa natură, Supără pe toate prea fără măsură, îi plăcea să-și bată joc de fiecare, Amețea o lume ca cu fermecare; Într-aceste ș-alte cu semeață față, Înfoiat în haine, răsucind mustață, Plin de nebunie, cu arțag în sine Se ardică-ndată, la crăiasa vine A aduce pâră despre celelalte Ș-într-acest chip zice cu strigări înalte: — Mă închin, stăpână, cu supus raport, Cum am și poruncă-n slujbă să mă port; Eu umblând cu toate-n bun prieteșug, Am aflat în ele mare vicleșug! Multe din legume rele uneltesc, Rânduielii bune să împotrivesc; Mai cu seamă Varza, cea-ngâmfată-n foi, Umblă să aducă-n toate mari nevoi; Ceapa cea bărboasă d-altă parte iar, Ea înlăcrămează prunci și mume chiar; Prazul iar, mojicul, cu obrazul tras, Are niște fumuri de rup parcă nas; Când e Usturoiul, el și mai grozav Turbură văzduhul cu al său nărav. Aști protivnici dară n-au de ține păs, Ci pre celelalte toate le apăs; Eu acela care am puteri de mac Ș-amețesc simțirea ca un țiriac, Ei mă veninează cu spirtosul duh, Și pe loc m-apucă tușea cu năduh; Despre care astăzi veste ți-am adus, După datorie, ca un mic supus. Auzind crăiasa vestea cea adusă De mustosul Strugur, sluga-i cea supusă, Zise către dânsul: — Ai tu mărturie Ca să stea dovadă după datorie? — Am, — el îi răspunse — și nu o dovadă, Ci îți poci aduce chiar și o grămadă, Nu persoane proaste, ci de cinste-n lume, Și mă rog ascultă să le spui anume: Am întâi dovadă pe Piperul care E la fiecine prea la cinste mare; Am și după dânsul pe enibaharul, Chimenul, Molotrul, Cimbrul și Mărarul, Capera, Măslina, care sunt de frunte Și întâi poftite la oaspeți și nunte; Pe lângă acestea am și pe Ciuperca Și cu preacinstita sora-i Minaterca, Mazărea, Năutul, Cuvioasa Linte, Care totdeauna e la mulți în cinste; Bobul, stingătorul de orice duhoare, Postnica Fasole, cea prea umflătoare; Am și preacinstitul verdul Crastavete, Agreșele, cum și Coacăzele fete, Și ghebosul Roșcov, cel supus poruncii, Cu Smochina care lesne-mpacă pruncii; Am și pe Curmaua cea în sâmbur tare, Cum și pe Castana cea cu miezul mare; Am și pe Stafida, soru-mea cea mică, D-o fi primită la ceva să zică; De voiești, aceștia gata sunt să vie Ca să stea să spuie care orice știe. Cum simți aceasta Ceapa totdodată, Cum e din natură foarte veninată, Se-mbrăcă îndată, iute, cu mânie, Douăspre'ce haine puse de dimie, Și cămăși atâtea albe, subțirele, îmbrăcând binișul roșu peste ele, Pieptenă și barba-și albă și bătrână, Scuturând-o bine de pământ, țărână, Plecă necăjită-n toat-a ei putere, Veninând văzduhul de catran și fiere, Pe pământ târându-și barba sa cea lată, Sus în deal ajunse la crăiasa-ndată. Cum intră de față gura își deschise Și cu îndrăzneală într-acest chip zise: — Să trăiești, stăpână, pe înaltu-ți tron, Să ne fii la toate pururea patron, Să-nflorești ca măru-n fiecare an, Aibă-ți chipul vesel fața de șofran, Rog cu plecăciune până la pământ Multa-ți bunătate, pentru crezământ; Mincinosul Strugur multe ne-a pârât, Că-ntra-a noastră slujbă ne-am purtat urât. Dar aceste toate câte le-a vorbit, însuși de la sine el le-a născocit. Te încrede mie, adevăru-ți zic, Că am barba albă, nu sunt copil mic; Poci să-ți fac îndată orce jurământ, Spre a te încrede la al meu cuvânt. Când porni din gură Ceapa jurământul, Zgudui îndată toată frunza vântul, Cât de groază multă jos se scuturară, Paserile-n aer de prin crăci zburară. Ascultați și ce fel fuse jurământul, Carea ca un retor ș-au urmat cuvântul: —Jur cu dreptu-mi cuget să n-am parte eu într-această lume de tot neamul meu Și să nu mă bucur ca d-acel noroi De al meu iubitul frate Usturoi, Cum și în osândă să ajung să caz, Ca să plâng de moartea socrului meu Praz; Să se stingă neamul cuscrului meu Hrean, Să-l mănânce viermii viu chiar în ăst an; Să îngrop în viață și să tânguiesc Fiicele-mi Ridiche, care le iubesc; Cum și al meu unul ginere Ardei Praf să se prefacă-n fiece bordei; Să ajung eu însămi unchiului meu Nap Și mătușii-mi Sfecla groapa să le sap, Nici să am în lume parte-n ochii mei De nepoții Morcovi și de Pătrunjei; Să se rătăcească-n lunci și prin câmpii Verele-mi drăguțe Broajbe și Gulii, Și să n-am iar parte de Cartoful văr De nu spui de față dreptul adevăr; Și bubosul Strugur de n-o fi mințit, Moartea mea să fie de tăios cuțit, Cum și să mă facă-n mici bucăți pe loc Și să mă prăjască în tigăi pe foc Rog dar ca să fie Strugurul adus, Ce-a bârfit de mine și minciuni a spus, Voi prin judecată ca ori eu, ori el, Să ni se aleagă dreptul la un fel; Voi aci acuma la-ntrebări să stea Și minciuna spusă-n față să se dea. Auzind crăiasa aste jurăminte, Porunci Salatei, ce îi sta-nainte, (Zic) către Marulă și către Lăptucă, Că aci de față legile s-aducă, Și sobor s-adune-ndată prin chemare, Frunte stând Dovleacul cel cu capul mare, Pepenele verde lângă el să șază, Și slujbași să aibă împrejur spre pază Pe Patlagelele-n roșu îmbrăcate Și pe cele-n vânăt, ce sunt venitate; Bamiile încă, Loboda și Știrul Să se afle față, să-mplinească șirul. Deci acestea toate cum se adunară, Pe mustosul Strugur îl înfățișară, Cumpănă, balanța aducând porniră Și pe cele spuse drept le cumpeniră. Astfel dar pe Strugur l-au găsit cu vină Și că însuși numai este de pricină; Iar vinosul Strugur începu să plângă Și ceru din partea-i mărturii să strângă, Dar și fură-n spate-i trei ce îl iubiră Și să-i părțineze singure veniră: Pepenele galben, Piersica, Caisa, Dar nu ascultară a acestor zisa, Ci îl osândiră toți ca dintr-o gură, Cum și hotărârea dintru-ntâi făcură. Pepenele, care părtinire puse, Se crăpă în două, c-auzit nu fuse, Piersica asemeni și Caisa iară De necaz și ciudă-n loc se despicară; Iar Urzica care sta aci zbârlită, Vrând să ias-afară iute, necăjită, Urzică-mprejuru-i pe câți îi atinse Și dintr-asta mare zarvă se aprinse; Dar crăiasa foarte-n sine supărată Cu urgie mare se porni îndată Pe sărmanul Strugur prea greu să blesteme Și asupra-i toate relele să cheme, Zicând: — Tu-n a ta viață, ca un blestemat, Tot de lemne-n lume să fii spânzurat, Soare să te arză, să te bată vânt, Și să nu-ți ajungă trupul de pământ; Ochii ciori să-ți scoată ș-alte paseri mici Și de bruma toamnei în bucăți să pici, Și apoi în urmă prin cuțit tăios Trupul tău să fie dat d-acolo jos, Și să n-ai pe nimeni a se umili Ca să-ți tragă clopot sau a te jeli, Ci cu râs, cu cântec a te arunca, Cum și supt picioare-n danț a te călca; După ce dar astfel, cum zisei te calci Și în mici fărâme dacă te prefaci, Sângele să-ți stoarcă, trupu-ți tescuind, Și să-l bea voinicii veseli chiuind; Cu strigări și jocuri a se bucura, Cu oalele bându-l, bunuri a-și ura, Grijile să-și uite în acel minut, Să se socotească cei mai cu avut; Unii iarăși limba a-și împletici, Iar neîndrăzneții a se-nvoinici; Alții iar, tăcuții, când îi vor gusta, Filosofi la vorbe a se arăta; Alții când dintr-însul vor ceva sorbi, La arțag să prinză-n certuri a vorbi; Alții iar să meargă pe două cărări, Câinilor pe drumuri dând întărâtări, Cum și ca nebunii vântul ocărând, Să se tăvălească în noroi căzând; Alții iar, cei lacomi, or pe unde mân, îndărăt să-l toarne și să-l verse-n sân; Alți cu nerușine a se dezbrăca Și golași piperu-ntr-alții a juca; Alții iarăși bându-l, dintr-al lui plecat Să se bolnăvească și să zacă-n pat; Însă toți aceștia când se vor trezi Stând să se căiască în ceealaltă zi, Să se rușineze chiar de fapta lor, Ne'ndrăznind să-și scoată fața la sobor. Astfel dar blestemul fuse-n acel ceas Care până astăzi îl vedem rămas. De aceea Vinul e dat să-l bea voinicii, iar nu toți nevoiașii. Că Toată lumea bea vinul, dar nu-și bea mintea, își înoată gura în vin până dă dintr-însul. Gândește să nu mai lase în bute. Și Umblă cu ochii logodiți. Pe unul îl vede ca doi. Ci Dacă nu ești vrednic să-l duci, nu te încărca peste măsură. Cum a zis țiganul: Dacă nenai puterință, la ce chichirezi gâlceava? Iar nu Toarnă, umple foalele, Până-și udă poalele. Și Vede că nu mai încape Și toarnă până să crape. Ardică paharul strigând: Dumnezeu să-l înmulțească Ca și pe piatră să crească. Despre sărăcie [ modifică ] Decât toată bogăția E mai scumpă sărăcia, Că până nu-și va da toate Să o capete nu poate. Sărăcia când ț-e-n vatră, E ca o stană de piatră. Sărăcia pretutindinea Să întinde ca pecinginea. Necăjita lui viață Se ține-ntr-un fir de ață. De sărăcie nu scapă. N-are după ce bea apă. De foame i să lungesc urechile. De sărac, nici unghii n-are La vreme de scărpinare. N-are cer, n-are pământ, Șade ca într-un mormânt. Trage neîncetat Vetrela pe uscat. E îmbrăcat ca un nap. Din călcâie pan' la cap. Haina lui Mai mult ață decât față. De la cel ce e de milă N-ai ce lua nici cu silă. Intr-un hambar gol, și șoarecele să cază, capul o să-și spargă. N-are casă, n-are masă. Unde înserează, acolo doarme. Casa săracul o are Toată ca melcu-n spinare, își ia oaule și cuibul. N-are în lume săracul Unde să-și plece nici capul. S-ars, s-a stins într-un ceas, Numai cu deștul a rămas. L-a luat sărăcia după urmă Ca o oaie rătăcită din turmă. Și făină ș-aluat tot împrumut le-a luat. Dacă moare juncul, se răpune jugul. Se rupe zăgazul, îi stă și sfârleazul. I-ai luat apșoara, a stătuit și moara, Îi zmulgi aripioara, d-aci nu mai zboară. De foame se învârtește, Supt călcâi locul găurește. Arzând numai doi tăciuni, Nu să pot face cărbuni. Numai într-un tăciune Nu să face mămăligă, Nici poate ceva să frigă. Herghelie de o iapă ciufă Și braniște numai de o tufă Nu să face niciodată. Murătură din mură nu să face. însă Când n-are cu ce săracul, Răbdarea îi este leacul. Să strâge ca melcul în coaja lui. Când îmbrăcat, când despuiat. Când mâncat, când nemâncat. înghite la noduri cât pumnul Și sufere în nas fumul. Cum a zis un copil: Tată! noi n-avem pâine nici o coajă Și câinii umblă cu covrigi în coadă. Găina curătură visează și vrabia mei. Altul a zis iarăși: Melcii îi frig pe cărbuni Și ei cântă ca nebuni. Așa și săracul, Cu necazul se hârsește, ca unul ce cu el crește. Că Arapul de n-ar vedea pe tatăl său și pe moșul său negru, el s-ar omorî. De aceea și săracul își cântă singur: Tu, foamete lungă, unde ai iernat? La săracu-n pungă, și mai mult supt pat. însă Cei mici vor multe cum și de toate. Dar Sărăcia învață pe om ca să fie econom. Sau Dăscălița sărăcie-nvață pe om meserie. Că dacă n-ai să mănânci, muncești până cazi pe brânci. Sărăcuța lelea plătește cu pielea! Calul râios se scarpină de copaciul scrobos. Ochii săracului sunt în mâinile bogatului. Bogatul se scarpină și săracul socotește că caută să-i dea. După toată sărăcia, îl mai mănâncă și râia. Dacă-ți moare calul, îți vezi pe jos halul. E destul de rău dacă n-ai al tău. Un bordei să ai cât de rău, numai să fie al tău. Te răsfață într-al tău ca ariciu-n cuibul său. Căci Ajungi în casa altuia, nu poți ședea cum îți place. Ajungi la masa altuia, nu mănânci după cum ț-e gustul. Ajungi în patul altuia, nu poți dormi cum ț-e voia. Tot câinele iese din iarnă, dar numai pielea lui știe. Că Oricât de mică piatră e mai grea într-a sa vatră. Și Tot cocoșul pe gunoiul său cântă. Din pumni streini nu te saturi când beai apă. Mână altuia nu te scarpină cum îți place. Dacă nu te saturi mâncând, dar lingând, niciodată. Albina vrednică însă d-orice floare face strânsă. Dintr-o muncă cât de mică Dacă nu curge, tot pică. Acul este mic, dar scumpe haine coase. Surdul n-aude, dar le potrivește. Tot omul Are ochi, mâini și picioare, Poate munci cu sudoare. Dar Vara cine își câștigă, Iarna nu se încârligă. Săracul de ce e sărac? Că Nu crede ce e în carte. Ci crede-n lucruri deșarte. N-are nici ce să îmbrace Și șade, sărbători face. (O femeie sărăcuță, c-o roche pe ea capot) [ modifică ] O femeie sărăcuță, c-o roche pe ea capot, Veche, ruptă, peticoasă și cârpită pestetot, Mai mult ață decât față se vedea în al ei port, De cânepă, in și lână și de tot felul de tort. Fiind astfel îmbrăcată, nici mai bine, nici mai prost, S-a dus să se spovedească la un duhovnic în post. Și mai întâi decât alte începu acest cuvânt, Zicând: — Cinstite părinte! Nu căci mă vezi precum sânt, De săracă sunt săracă, dar ori pe unde am fost M-am păzit ca de otravă și n-am spurcat sfântul post, Ba și în zile de dulce lăsate de Dumnezeu, Neavând să-mi cumpăr carne, am postit iarăși mereu. Decât numai câteodată când îmi dau oameni streini, Și când prinz vreo găină venită de la vecini, Atunci dau și eu de dulce, atunci mănânc mai pe plac, Atunci îmi este Crăciunul, atunci Paștile îmi fac. Dar tot, cinstite părinte, greșii o dată și eu, Care păcat ca un ghimpe îl port în sufletul meu. Că-ntr-o zi, mergând în piață și prin pescării trecând îmi veni la îndemnă, și un cosăcel furând, Uitai că e sânta lunea, fiindcă nu mănânc des, Cum mersei pe loc acasă, pornii pe gură să-ndes. Vai! când mi-am adus aminte că chiar sântă luni a fost, Cât m-am căit, părintele, că am spurcat sfântul post! M-am ucis în cap cu pumnII, am băgat degetu-n gât Și, să ierți, toată mâncarea o turnai numaidecât. Apoi mai o săptămână zăcui de inimă rea, De părea că toată carnea și oasele mă durea. Așa, cinstite părinte, păcatu-mi mărturisesc, Și oricum știi rânduiește-mi canon să mă mântuiesc. De alde sărbători iarăși nu știu de le-oi fi păzit, Sunt în iad și de acestea, d-o fi cum am auzit; Că este o văduvită, cu care mă-nvecinesc, Bogată și milostivă, mai mult de la ea trăiesc Și nu-i fac vro slujbă mare, ci nimic să zici de vei Mă trimite să chem numai cât-un prieten d-al ei, Și alteori iar mă pune de departe să-ngrijesc, Când va fi să vie altul, să mă repez să-i vestesc. Apoi îmi dă mălai, pâine, bucate, rachiu și vin, C-un cuvânt, mult bine face la câți în casa ei vin. Și este evlavioasă, să ferească Dumnezeu, Nici călugăriță-n lume ca dânsa n-am văzut eu. Că nu o văz niciodată lucru în mână luând, Ci orcând mă duc în casă-i o găsesc în pat șezând, Gătită, împodobită, hainele ei ochii-ți ia, Ferice de bărbățelul ce-o avea parte de ea! I-am zis odată: "Fetico! fă bine a mă ierta Să te-ntreb, pentru ce oare azi nu lucrezi dumneata? Ori este vro sărbătoare și ții pentru vreun sfânt? Spune-mi, mă rog, că știi carte și toate de pre pământ." Ea îmi răspunse, zicându-mi: "Mamă, dacă vei să știi, Peste toată săptămâna găsești sărbători să ții, Că lunea sunt sfinții îngeri, marțea sfântul Ioan, Carii și în alte zile să prăznuiesc peste an. Miercurea e ziua crucii, d-aceea și post mâncăm, Și furca fiind mai mică-nainte-i n-o ridicăm. Joia sunt sfinții apostoli, cum și sfântul Nicolai, Vinerea e sânta Vineri, ș-o ții chiar să n-ai mălai; Sâmbătă facem colivă și de răposați vedem, Dumineca-ncai să știe că trebuie să ședem. Asta e, mamă, pricină lucru-n mâini de nu iau eu, Că sunt prea evlavioasă și mă tem de Dumnezeu; Iar tu, mamă, ești săracă și nu-ți dă mâna să șezi, Cu voie și fără voie, trebuiește să lucrezi." Ș-așa, cinstite părinte, ca o săracă ce sânt, Nu le-am putut ținea toate tocmai dup-al ei cuvânt: Ci alte sărbători numai, a vro câțiva mai mari sfinți, Dintr-a mea copilărie, de când eram la părinți, Cum am văzut de la dânșII, le-am ținut și le-am păzit, Chiar și când n-am avut pâine, să lucrez n-am îndrăznit. Vinerea n-am tors cu furca, pilipii toti i-am ținut, Nouă marți și răpoținii i-am păzit cum am putut. Joile pan' la Rusalii eu nu m-am atins de fus, Și la circovii Marinii mână pe nimic n-am pus. Cum și alte ca aceste, după cum am apucat, Le-am prăznuit, mi-a fost frică să nu caz în vrun păcat; Căci, după ce sunt săracă, să n-ajung să mă sluțesc Să pierz vrun ochi or vro mână și să mă ticăloșesc, Și cu nădejde, părinte, că doar (aceste păzind) Voi scăpa de sărăcie, să nu umblu flămânzind; Dar văz că și cu acestea nu poci să mă procopsesc, Nu pricep ce o să fie, pentru ce nu izbutesc Așa, cinstite părinte, stau și mă mir ce să fac, Că-n loc să-mi meargă-nainte, îmi sporește ca la rac! Nu poci deloc să leg două, c-una mă bălăbănesc, Mai mă rup și mă sparg încă, în loc să mă mai cârpesc. — Fiică! — duhovnicul zise — în felul ce te privesc Puteam, fără d-a-mi mai spune, acestea să le ghicesc. Chiar portu-ți mărturisește și te arată curat C-ai ținut sărbători multe și nimica n-ai lucrat. în deșert dar ț-e mirarea și în zadar te ciudești De ce nu-ți merge-nainte și de ce nu procopsești, Că tocma pentru aceasta, cum zici, toate îți lipsesc, N-ai haine, n-ai pâine-n casă ș-alte nevoi te-mbulzesc. Fiindcă atâtea zile, de sărbători ce le crezi, Le-ai petrecut în ședere, dormind fără să lucrezi, Care putea să-ți aducă îndestul spor și folos, T-a pricinuit tot lipsă și așa trai ticălos. Căci Dumnezeu poruncește șase zile să muncești Ș-a șaptea zi, duminica, din lucru să contenești, Biserica iar oprește să se ție osebit Niște sărbători alese, ce praznice s-au numit. Aste trebuie creștinii a le numi sărbători Și cu evlavie bună a le păzi sunt datori, Iar nu răpotini și pilipi să ții și să prăznuiești, Or marți, joi, vineri și circovi, sărbătorile drăcești; Care le ținea norodul în vremile păgânești Și să închina la idoli, la dumnezei elinești. Lepădați, zic, rătăcirea, dacă credeți în Hristos, Întoarce-vă-ți la lumină, fugiți de drumul noptos. Lăsați credința deșartă, depărtați acest nărav, Apucați-vă de muncă și goniți traiul trândav. V-ați învățat tot în lene și vă place să ședeți, Iar lipsa și sărăcia deasupra-vă n-o vedeți. V-ați deprins în toată vremea la clopote s-ascultați Ca să tragă în trei rânduri, din lucru să încetați. N-a mai rămas om să moară, că clopot cum auziți, îndată de sărbătoare sunetul îi socotiți. Apucă-te, zic, de muncă și nu umbla haimănind Și ușile unei-altei înverigând și păzind. Tu zici că nu faci păcatul și deloc nu socotești Că greșești deopotrivă, altei când îi înlesnești. îmi spui că ții curat postul și apoi furi la găini, De pe la pescării pește, ș-altele de la vecini. Post curat nu să numește când furi și faci rău mereu, Ci spurcat, scârnav cu totul și urât lui Dumnezeu. Post zicând nu să-nțelege numai de a nu mânca, Ci și poruncile legii să ții a nu le călca. Nemâncând și făcând rele, nu te poți tu mântui, în zadar numai cu postul raiul vei nădăjdui. Postind și făcând păcate, pe Dumnezeu nu-l împaci, Că dracii-n veci nu mănâncă și nu se mai schimb din draci. Ci când postești, fă și bine, nu amăgi, nu fura, Nu pizmui, nu ucide, nu ocărî, nu jura; Nu face nici tu păcatul, nici altui nu-l înlesni, Și a băga în nevoie pe niminea nu-ndrăzni. Nu râvni la păcătoase, în trai mai bun de le vezi, Ci să-ți aperi cât poți cinstea și sufletul să-ți păstrezi. Nu cădea ca oaia-n râpă văzând p-altele sărind, Nu face ce face altul, ci îți fă cruce fugind. Cu al tău te mulțămește, d-al altuia nu dori, Inima-ți de vro plăcere n-o răni când vei zări. Să vorbești tot adevărul, minciuni să nu limbuțești, Fugi de fleacuri și de vorbe nebune și nerozești. Cinstește pe fiecare, pe nimenea nu urî, Iartă greșalele altor, cu vorbe nu-i amărî, C-atunci postul îți ajută și atunci te mântuiești, Atunci poți fără-ndoială creștină să te numești. La praznice și duminici la biserică s-alergi, Dacă nu te iartă lucrul ș-în alte zile să mergi. In sărbători mititele, în care poți să lucrezi, Repede-te de te-nchină și mergi de treabă să-ți vezi; Că sfântul nu se cinstește cu șederea, nelucrând, Ci cu păzirea de rele și cu bunătăți făcând. Sfântul nu îți poruncește să dormi și să stai pe brânci Când îți lipsește în casă și nu ai ce să mănânci. Sfântul nu va cuiva răul, ci va binele la toți Și nu cere de la tine peste aceea ce poți. Suflet curat totdeauna Dumnezeu și sfinții cer Și orice faptă vei face, să gândești întâi la cer. O asemenea povață ascultând ea ș-auzind Și lacrimi de pocăință din ochii ei șiruind, Cu o inimă înfrântă și cu suflet umilit Când a plecat să se ducă, într-acest chip a vorbit: — O, cât de întunecată și rătăcită am fost! O, cât mi-am petrecut anii și viața fără rost!... . Despre lucrare [ modifică ] Celui cu meserii multe Casa-i este fără curte. Căci Doi pepeni într-o mână nu poți ținea niciodată. Nici Nu poate omul să șază cu curul în două luntrII. Ci Ține-te numai de una, nu sări din una-ntr-altă. Că Decât multe și tot rele, mai bine una și bună. Multe știe, multe croiește Și nici una nu isprăvește. Totdeauna Croitorul umblă cu haina descusută. Și Cizmarul umblă cu cizmele sparte. Însă nu știe că Popa cu opinci încălțat De puțini e ascultat. Zicând: De la un calic nu afli nimic Că Ochii înțeleptului văd mai departe. Pentru că totdeauna Lumânarea se aprinde pentru cei ce văd, nu pentru cei orbi. Omul se uită în față Și îți judecă viața. Cum a zis oarecine: Nu știe bărbatul, pe cât știe satul. Că Nimenea nu întreabă de casa frumosului, Ci de casa vrednicului. Vrednicia omului se cunoaște după port. Că Dacă des sărbători faci, Nu o să aibi ce să-mbraci. Deci dar, Munca e blagoslovită, Când te ții de ea, ai pită. Omul Cel înțelept își gătește încă pan' nu flămânzește. Să luăm pildă că Furnica își strânge hrană De cu vară pentru iarnă. Și Șoarecelui nu-i lipsește, Că din vreme-și grămădește. Iar Greierele în vremea agoniselii cântă Și iarna cere să se împrumute. Așa și omul nevoiaș: Vara-ntins la umbră doarme Și iarna moare de foame. Când fiertură în oală, Și când mămăligă goală. Sau Când florile rodului, Când frunzele pomului. Pentru că Cine șade, coada-i cade, cine mișcă, el tot pișcă. Și La tinerețe cine nu lucrează la bătrânețe raiază. 106 De aceea zice un înțelept: Arvunează din vreme pe ferecita muncă. Și Scoală-te dimineață și te culcă mai târziu. Și Cine pleacă de dimineață departe ajunge. Pentru că Un ceas al dimineții plătește cât trei după prânz. Și De multe ori nu aduce anul ce aduce ceasul. Că De unde nu gândești, d-acolo sare iepurele. Toate sunt la vremea lor; Iar nu Lasă-ți lucrul ș-îți ia mucul. Pentru că Vorba lungă e sărăcia omului. Și Cine vorbește, lucrul nu-i sporește, Iar cine tace mai multă treabă face. Nu fii Bun de gură și rău de lucru. Că Numai cu vorba nu se face ciorba. Și Dă din mâini dacă vrei să ieși la liman. Mereu Lucrează pe mult și pe puțin. Că Mai bine ceva decât nimic. Povestea vorbii [ modifică ] Doi țărani când vrură la lucru să plece, Nevestele-n casă până a-i petrece I-au sfătuit ce fel și cum să urmeze, Cum să se tocmească și cum să lucreze. Una zise: — Frate, vezi de ține minte Și un-a muierii din zece cuvinte; Eu nu îți zic alta decât să știi cum că, După cum ești mare și vrednic de muncă, Când te tocmești, cere să-ți dea plată bună, Nu lua în grabă pe nimic arvună, Să-ți pierzi surda vremea și zilele tale Și să vii acasă fără de parale. Iar cealaltă zise: — Bărbate, ascultă, Lucrează pe plată puțină și multă, Cum ți se întâmplă, nu după plăcere, Decât să pierzi vremea degeaba-n ședere. Deci dar ei plecară amândoi dodată, Țiind fiecare sfătuirea dată. In oraș intrară lucru să găsească, Veniră ș-îndată oameni să-i tocmească. Cel cu plată mare nu vru jos să lase, Nevasta acasă cum îl învățase. Ăstalalt se duse, lucră, luă plata, A doua zi iară la alții fu gata, A treia zi încă n-o pierdu degeaba, In scurt, totdeauna se află cu treabă, Iar celalt tovarăș stând în așteptare, Ca să se tocmească tot pe plată mare, Mai multa lui vreme era petrecută Far' de nici un lucru ș-în deșert pierdută. Ce lua-n trei zile dintr-o săptămână, Da pe d-ale gurII odihnind p-o rână... "Ascultă din zece vorbe și una a muierII." Dar "Sfatul muierii muierilor folosește." Deci el cu șederea din zi până-n seară, Se învăță leneș prin munca cea rară. Într-aceste vine o văduvă-n piață Și văzându-i trupul și viteaza față Zise întru sine: "Ce om voinic mare! Ăsta crez că-n lucru cât trei puteri are." Ș-îndată cât cere îi dă să nu-l scape, Îl duce la vie ș-îl pune să sape. Ea, ca o femeie văduvă săracă, Se dete deoparte bucate să-i facă, Cugetul zicându-i că, plata ca plata, Pe om întărește la muncă bucata; Deși n-am tocmeală să-i dau de mâncare, Dar văzând se-ndeamnă mai mult la lucrare. Stând însă într-aceast-a ei gândire bună, Ascultă și vede că sapa nu sună, Aleargă la dânsul: — Ce șezi? îl întreabă. — Odihnesc, — răspunse — nu șez eu degeaba. Se scoală-naintea-i, începe, lucrează, Și ea iar se duce mâncarea să vază. Cum îl lasă însă, stătu totdodată, Sărmana femeie s-a-ntors iar îndată. începu să-l certe, zicându-i: ce șade, Că ea îi plătește după cum se cade, El iar înaintea-i începe să sape. Ea pleacă la oală să-i ducă să crape; Dar când se întoarse cu strachina-n mână, Îl găsi la umbră culcat pe o rână. — Ce faci? îl întreabă. El: — Stau după muncă. — Na, scoal' de mănâncă ș-apoi iar te culcă: Că pe trupu-ți mare te-am ales pe tine, Gândind să-mi iau bine ș-au fost vai de mine! "Iată omul dară leneș cum să-nvață, Și de a sa minte și de rea povață." Deci când trece vara și lucru-ncetează, Plec și ei acasă, copIIi să-și vază. Cel cu plata scumpă duse punga goală, Trist, galben la față și slab ca de boală, Iar cellalt umpluse de sfanți chimirașul Și se duse vesel ca trandafirașul. De aceea zice un înțelept: Foamea se uită la poarta omului muncitor și nu îndrăznește să intre. Iar cel leneș Până se încalță, soarele se-nalță, și până se gătește, soarele sfințește. De aceea, In casa trândavului e sărăcie lucie. Când mălai are, sare n-are, când sare are, mălai n-are. Rămâne în sapă de lemn și în casă fără lemn. Lenea face pe bogatul a i se urî, Și pe săracul în nevoie a se târi. Într-un papuc ș-o opincă, lipa-lipa, nea Stănică. Toată vara cu cojoc și iarna cu curul la foc. Se încălzește la față, Iar spatele îi îngheață. Trăiește viață cârpită cu ață. Pică, pară, pică; dac-ai pica, eu te-oi mânca, iar de nu, acolo îi ședea. Umblă cu capu între urechi, cască-gură, pierde-vară. Răsare unde nu-l sameni. Unde sunt doi, cu el trei, încârduit cu terchea-berchea, trei lei perechea. Și Sărăcia de el se ține ca pulberea după câine. Umblă pe drumuri tăind câinilor frunză. Casa-i e în trei pereți și cu ușa prin pod. Sărăcia îi roade urechile. Umblă gol ca un pistol. Se-mbracă numai pe dinlăuntru. Povestea vorbii [ modifică ] Unul avea o nevastă, Leneșă detot și proastă Atât, încât pan' la gușă Se tăvălea prin cenușă. Haină nu avea, nici treanță, Decât o cămașă zdreanță, Ruptă detot, prăpădită, In mii de locuri găurită, Nu să mai ținea pe dânsa, I se vedea tot printr-însa. Bărbatul ei ca ea iară Umbla capiu până-n seară. Mai mult ședea pe o rână Decât lucra-n săptămână, Cată tot muncă ușoară, Numai pentr-o pâinișoară. Nu-i plăcea trupul să-și frângă, Să lucreze și să strângă. Amândoi se potrivise Și la toate se unise, Câți îi vedea-n astă stare Zicea de ei fiecare: "Ș-a găsit hârbul capacul, tigva dopul și lelea bărbatul." "N-a spart Dumnezeu două case." Dacă ăst bărbat biet pe sine Vedea, nu să vedea bine, Dar văzând nevasta-și goală, Fără preș și fără poală, I să părea cu rușine, Deși ea nu simțea bine, Și cu-ngrijirile sale Strângând un leu de parale, Zise ai sale neveste: — Dragă, o zicală este: "Bogatul mănâncă când voiește și săracul când gândește." "Pastile săracului este când îmbracă Cămașă nouă și când are pe masă ouă.” Și tu azi dar te gătește, Te spală, te curățește, Că merg să-ți cumpăr cămașe, Ca să lepezi ale fașe. Deci dar ieșind el din poartă, Ca să se ducă la boltă, întâlni în drum pe nașul Ș-îi ceru la el sălașul. Finul acum ce să zică, Punga-i era ușurică, De cămașe se lipsește Și de masă târguiește. Găsește o gâscă grasă, O ia și pleacă acasă, Cu nașii săi împreună, Săltând de părere bună. Copilul său, cum îl vede, La mumă-să se repede Și de departe o cheamă, Strigând vesel: — Mamă! mamă! Tata aduce pe nașa! Tata cu nașul și nașa! Ei îi suflă-n urechi vântul Și îi să păru cuvântul: "Tata aduce cămașă" Sau cum zice pruncul: "masa". Și de bucurie mare, Pierzându-și cumpătul, sare, Numaidecât se despoaie De treanța ei cea cu soaie, Ș-aruncând-o-n foc rămase, Muma ei cum o fătase. Și așa ca o păpușe Iese îndată la ușe, Să-l adaste să sosească, Cămașa să-și primească. Dar când în loc de cămașe Vede gașcă, naș și nașe, Aleargă lipan s-adune, Rupe, împrejur își pune, Și tocmai ca paparuda Viind își primi ruda. Apucă gașca mai tare, Ca s-o facă vro mâncare. Și până ea să gătească, Nașu-începu să vorbească, Zicând: — Rea a fost nevastă Sărăcia-n lumea astă! Despuiata cum aude întreabă-ndată pe rude: — Unde ați văzut-o oare? Ori astăzi în târgul mare?! Cui i-e frică să se-nsoare, Să-și ia o nesimțitoare Ca și această neroadă, Și nu-i va mai cere modă. Despre învățătură Poartă condei la ureche Ca să-i zicem logofete. Și când îl iei de scurt zice: Sunt logofăt să te-nvăț Cu cuțit să scrii pe băț. Că Este tânăr ș-o mai crește, D-o trăi, să procopsește. In adevăr, Nu e nici o îndoială, Are semn de procopseală. Dar S-o procopsi când mi-o crește Păr în palmă ș-între dește Căci ce folos? Răsur frumos înflorit Ș-între spini a răsărit. Și Știe ce e în carte: slove negre pe hârtie albă. Că Îți citește ca în palmă. Și Numai pe dește Orice-ți socotește. îndată zice: Una este una, două fac mai multe. Sau: Una și cu una fac două. Sau: Tu știi una, două, eu știu pan' la nouă. Și Pe cât poate, pâinea-și scoate. Însă Tot învățăm cât trăim Și neînvățați murim. Că, Trăind omul, când și când Află ce nu-i dă prin gând. Zicând: De multe-n lume am dat Și tot nu m-am învățat. De aceea Câte cuvinte le zici, le vinzi, Și câte tu le auzi, le prinzi. Cum zice un filosof: Picioarele-ți să roază pragurile învățaților. Că Școala face pe-omul om Ș-altoiul pe pomul pom. Povestea vorbii [ modifică ] — Ascultă, mamă Marghioală, — zise fata către ea, Ce începuse la școală de curând lecții să ia — Ce sunt aste borcanele ș-acele clondire mari? Ce ai de vânzare-n ele, de stau ca la cârciumari? — Frumusește, măiculiță, —răspunse baba cu haz — De care și tu, guriță, o să-ți cumperi de obraz; Vezi tu asta alifie și acel clondir lucios, Cei mai urâte stafie îi dă aer drăgăstos. Copilița cea isteață de vorba babII râzând, Cu un glas plin de dulceață o-ntrebă iarăși, zicând: — Dacă dar poți chipul face din urât plăcut, frumos, Și din smolit a-l preface alb, rumen și luminos, Poți buze largi, destrămate să schimbi, vrând să te apuci, Și nasuri lungi, borcănate la măsură să aduci? Poți unui chip oarecare, slut, de natură greșit, Să-i dai o dreaptă formare și să-l schimbi desăvârșit? Poți un trup gros c-osebire, crescut trunci mai mult în lat, Să-l duci la semuire și să-l faci mai delicat? în sfârșit, unui cap mare și lipsit, sec, vreun fel, Poți să-i dai vreo schimbare ori să bagi creieri în el? Zise baba: — Copiliță, vorbele ți le-nțeleg, Dar nici măcar ferimiță să fac d-aste nu mă leg. Eu știu numai de la fețe zbârciturile să trag, Să dau rumeneli, albețe, și încolo nu mă bag, îi zise copila iară: — După cele ce-mi spui dar, Drept îți zic, rău să nu-ți pară, că toate-ți sunt în zadar; Dacă chipul ș-alte toate unui tânăr sau bătrân Ca să le schimbi nu se poate, ci tot precum sunt rămân, Surda ostenești tu, babă, cu ale tale albeli, în deșert sunt și degeaba foițe și rumeneli! Ce folos cu măiestrie un perete-l vei spoi, Dacă nu e din mistrie neted cum va trebui? în zadar pierde tâmplarul lustr-un lemn nebărduit. Că măcar să-i dea cu carul tot este nerenduit. Asemenea și nevasta ori fata nu va putea Cu meșteșugirea asta între frumoase să stea. Nu poate, zic, să se placă numai cu chipul frumos Și pe cineva să-l facă s-o iubească mai vârtos, Ci dacă ea din natură n-are de frumseți talent, S-aibă-ncai învățătură și lăudat sentiment. Școala, mamă, pe om face să se numească frumos, Ea pe urât îl preface ca să fie drăgăstos; Și ascultă o poveste ce-n școală azi mi s-a spus, Care și lecția-mi este și s-o-nvăț de rost m-am pus. Au fost trei fete odată care pe rând s-au născut Și d-a lor mumă și tată pe voia-le s-au crescut. Două atât de frumoase că ar fi fost se credea, încât erau drăgăstoase la toți de câți se vedea; Iar a treia prea urâtă: trup strâmb și chip slut având, Necăjită ș-amărâtă trăia în casă șezând; Căci la vrun bal câtetrele părinții când le scotea, Numai cele frumușele valsul, jocul învârtea. Ele erau de minune, pe ele toți le iubea, Pe urâtă nici un june n-o vedea nici nu-i vorbea, Ci sta-n seamă nebăgată într-un colț a se uita Și cu simțirea-ntristată întru sine a ofta; Dar unde e urâciune și chip sluțit, neplăcut, Mai multă înțelepciune firea să dea s-a văzut. Așa și această fată, prea înțeleaptă fiind Și cu bună judecată, socotind și chibzuind, Ceru să-i facă părinții partea ce i să cădea Și împrotiva voinții să nu-i facă, ci să-i dea, Zicând că cu a ei parte are a se ritera, Să trăiască într-o parte, fără a-i mai supăra. Ei, știindu-o cuminte, bucuros s-a-nduplecat Și dup-ale ei cuvinte, numărând, partea i-a dat. Deci cu a sa zestrișoară profesori buni ea luând, S-a tras la o moșioară, precum pusese în gând. Și acolo, într-o parte, îndată s-a apucat Să învețe limbi și carte, muzică și orice alt. La care ea, cu silință urmând, toate le-a pășit Și avuta sa dorință în scurt timp luă sfârșit. Apoi după ce se roade c-o grămadă de ștIInți, Pe profesorii-și sloboade și se-ntoarce la părinți. Carii în asfel văzând-o în brațul lor o au strâns, Și pe grumazi sărutând-o de bucurie au plâns. Auzind vecinii-ndată și dorind a o vedea, Seara fuseră toți gata pentru dânsa bal să dea. Mergând iară câtetrele la case ce le-au poftit, Toți, lăsând pe frumușele, la dânsa s-au grămădit; Iar când îi și auziră vorba și dulcele glas, Cu gurile în uimire căscând la ea au rămas, îi da toți laude sume, de ea nu se sătura, Cea mai frumoasă din lume li să părea că era. Astfel, mamă, se preface chipul urât în frumos, Școala pe om om îl face și să fie drăgăstos. Că d-ar fi fața născută cât de frumoasă măcar Și n-o fi bine crescută, toate-i sunt într-un zadar. Dageabă va purta nume unuia chip lăudat, Dacă nu va ști în lume să trateze un bărbat. Ce folos că-ntâi e dragă, când să cunună ș-o ia, Ș-în urmă în iad îl bagă cu scârbele ce-i dă ea. Cu încetul îl răcește ca fierul ars când îl scot Și dragostea îi descrește pân-o urăște detot; Și atunci acea frumoasă, ce ca un soare-i părea, I să face-ntunecoasă, urâtă și cea mai rea. Neputând să se-nțeleagă, în veac nu se mai împac, Ajung judecăți să tragă, de basnu-n lume să fac, Acestea mica școlară zicându-le către ea, Se duse la școală iară, altă lecție să ia. . Despre învățătură [ modifică ] Ce înveți la tinerețe, aceea știi la bătrânețe. Omul în copilărie lesne-nvață orice fie. Meșteșugul la om e brățară de aur. Nici un meșteșug nu e rău, ci oamenii sunt răi. Cine învață la tinerețe se odihnește la bătrânețe. Calul bătrân nu se învață în buiestru. Cine știe carte are patru ochi. Dar Orice cu bătaie de cap se dobândește, Pe drumuri nu se găsește. Procopseala nu se cumpără cu bani, ci se câștigă cu ani. Banii nu aduc procopseala, ci procopseala aduce banii. Omul cât trăiește învață și tot moare neînvățat. Nimenea nu poate să zică: acum le știu toate. De aceea La orce treabă, pe Stan pățitul întreabă. Că Cine întreabă nu greșește. Orbul cu întrebarea a nimerit Brăila. Dar Nu cere de la prost învăț și de la bătrân băț. Că Orb pe orb povățuind, cad amândoi în groapă. Orbul își caută acul în aria cu paiele și surdul îl povățuiește unde sună. Nu cine trăiește mult știe multe, ci cine umblă mult știe multe Mult trăiești, multe auzi; mult umbli, multe vezi; Mult trăiești, multe pătimești; multe greșești, multe-nveți. Iar Găina care clocește niciodată nu e grasă. Dar și Piatra care se rostogolește din loc în loc nu prinde mușchi. Toată musca nu face miere. Toate străchinile nu sunt pentru ciorbă. Procopseala nu e cârpă să o mototolești și să o bagi în sân. Că Unde nu e cap, vai de picioare. A lipsit de acasă nouă ani și s-a întors cu doi bani. S-a dus bou și s-a-ntors măgar. Căci Omul sfințește locul, iar nu locul pe om. Toată lumea este școală. Și Vremea învață pe aceia ce n-au dascăl. Adică: Nevoia învață pe om și nuiaua pe copil. Ursul nu joacă de voie, ci de nevoie. De aceea Pisica răzgâiată nu prinde șoareci niciodată. Și Copilul nepedepsit rămâne neprocopsit. Copilul răzgâiat rămâne neînvățat. Povestea vorbii [ modifică ] Um împărat oarecare neavând nici un fecior Și fiind la întristare că n-are moștenitor, Prin rugăciuni și postire Dumnezeu l-au ascultat Și după a lui dorire cu un prunc l-a mângâiat; Care cu dragoste mare din ceasul ce s-a născut Părinții în răsfățare ș-în răzgâieli l-a crescut. Atâta de mult împăratul asupra lui tremura, Cât strașnici tot palatul, nu cumva a-l supăra. Așa-l lasă pan' la mare să crească tot în desfrău, Pentru orice rea purtare nimeni nu-l ținea de rău. Și când el era-ntr-o parte și alta purtat pe sus, Ca să învețe și carte un dascăl i s-au adus, Poruncindu-i să-l învețe cu mângâieri și cu joc, Să-i vorbească cu blândețe, să nu-l supere deloc, Să nu-l silească vrodată ori să-l certe-n vreun fel, Ori să-ndrăznească să-l bată, c-apoi va fi vai de el. Așadar aceste toate urmate-ntocmai au fost, Din care un copil poate lesne a rămânea prost. Câțiva ani dacă trecură, împăratul a cerut Să vază ce-nvățătură copilul său a trecut, Și aducându-l de față începu a-l întreba, Cu mângâieri, cu dulceață, ca să citească ceva. El începu: — Alfa, vita, gama, delta, omicron, Capa, iota, sigma, tita, pi, mi, ni xi, ipsilon. — Bravo! — zise împăratul — num-atât ai învățat? — Apoi, — răspunse băiatul — celelalte le-am uitat, împăratu-ngrijat foarte de al său iubit fecior, Că-i rămâne după moarte un prea prost moștenitor, Pe miniștrii săi în grabă îi adună pentru el, Cere sfat și îi întreabă să-l învețe vreun fel Ce să facă, din ce parte s-aducă vrun iscusit. Ca să-l poată-nvăța carte cu vrun metod osebit. I-au zis miniștrII: —'mpărate, e un filosof aici, Cu ștIInți prea minunate la orice vei sta să-i zici; El ne-a învățat la carte pe copiii noștri toți, Și am vrea să avem parte de el și pentru nepoți; Pe dânsul, de vei, îl cheamă să-i vezi duhul cel înalt Și dă-i copilul în seamă fără să mai cauți alt. Acest sfat dar ascultându-l, împăratul a trimis Și pe filosof chemându-l de față așa i-a zis: — Am auzit pentru tine că ești om prea iscusit Și toți te vorbesc de bine, toți zic că ești procopsit; D-aceea cu râvnă mare te chem și te rog și eu Cu asemenea urmare să-nveți și pe fiul meu; Și văzând că-ți pui silința mai curând a izbuti, Pe cât îmi va fi putința, și eu îți voi răsplăti. — Preaslăvite împărate, — filosoful i-a răspuns — Toate sunt adevărate câte de mine v-au spus, Dar acum sunt bătrân foarte, nu mai sunt tânăr c-atunci, M-am apropiat de moarte, nu mai am gust să-nvaț prunci, M-am dat acum pe odihnă, voi să trăiesc liniștit, Să-mi petrec viața-n ticnă, că destul am obosit; Fug de zgomot, de nepace, singurătatea iubesc, Slugă chiar să am nu-mi place, ca să nu mă necăjesc; Dar ca să nu calc cuvântul și hatâru-mpărătesc, Voiesc, de va vrea și Sfântul, pe cât poci să vă slujesc. Trimiteți-l dar la mine, rog să nu fiu strămutat, Că precum v-am spus, nu-mi vine să vi-l învăț la palat. împăratul zise: — Bine, fie și așa cum zici, Să urmeze și la tine, dacă nu te-mpaci aici; Dar însă îți dau de știre nu cumva să-l necăjești, Să-l bați, să-i dai dojenire, ori la el să te răstești, Ci voi cu economie învățătură să-i dai, Toat-a ta filosofie cu bine să i-o predai. După ce-mpăratul zise către filosof astfel, A doua zi își trimise și pe fiul său la el. Cum veni, îi dete carte, pe un scăunaș îl cinsti, Și îl puse la o parte, poruncindu-i a citi. Nu apucă să-i arate, ș-indată s-a pomenit Că câțiva inși din cetate spre vederea-i au venit; După ce ceva vorbiră, filosoful a voit Ca cu ceia ce veniră să puie de gustărit (Că pe atunci, cum să vede, cafea nu obișnuia, După cum astăzi se crede că n-ar putea fără ea): Și neavând să-i slujască vreun fecior sau argat, Puse ca să-i poslușască feciorul de împărat; Îl îndreptă pe fereastră, dându-i în mână un ban, Zicându-i: — Na, ține asta și mergi colea la băcan Să-ți dea mezelicuri, pâine și o carafă de vin, Cusurul mi-l va da mâine, du-te și mai curând vin'. Deci după ce le aduse masă, tacâmuri a pus, Stolnic, paharnic le fuse, până mai către apus, Că ei dacă s-apucară de vorbă și de lung sfat, De sluga lor își uitară că slujește nemâncat. Și auzindu-l că plânge la spatele lor de post, Îi zise: — Vino de strânge ș-învață să nu fii prost; Apoi mergi și tu acasă să mănânci și să prânzești, Dar să nu spui că la masă te-am pus să ne poslușești. Și dimineață te scoală, ziua pan' nu s-o-nălța, Să vii mai curând la școală s-avem vreme d-a-nvăța. Plecând copilul se duse cu plânsete, cu văitat, Și pe rând mume-sii spuse cum l-a întrebuințat Mumă-sa mâinile-și frânge, spusele lui ascultând, Merge la-mpăratul, plânge, bocindu-se și strigând: — Vai de mine, împărate, alt dascăl n-ai mai găsit, De l-ai dat să-nvețe carte la un nebun și lipsit? Filosofu-n grab să vie, împăratul l-a chemat, Și l-a-ntrebat cu mânie de ce astfel s-a purtat. — împărate, știut fie — răspunse cel învățat — Că azi din filosofic o lecție i-am predat; De aceea fiți în pace, lăsați să-l învăț cum știu, Dacă voiți și vă place să aveți înțelept fiu. Se domoli împăratul și îi zise: — Negreșit, D-aceea-ți dedei băiatul, ca să-l faci desăvârșit. Se făcu zahăr amarul cu cele ce s-a mai zis, Și a doua zi școlarul la școală fu iar trimis. Filosoful primindu-l iarăși d-a citi l-a pus Și în casă încuindu-l la trebile lui s-a dus. Prea mare fiind orașul, abia s-a-ntors înserat Și găsi pe coconașul plângând acasă-ncuiat. — Ai, mergi de mănâncă pâine — îi zise — și prost nu fii Și aibi în grije ca mâine de dimineață să vii. Se duse iarăși băiatul plângând ca-ntâi, cum am zis, Aude și împăratul că l-ar fi ținut închis, Se necăjește și cheamă pe filosoful pe loc, Îl întreabă să dea seamă de ce-și bate de el joc El răspunse: — Să nu fie vrodată eu joc să-mi bat, Ci azi din filosofic iar o lecție i-am dat; Și împărăția voastră nu mă socotiți nerod, Că filosofia noastră are osebit metod. Se gândește împăratul, ciudate lucruri îi par, Și zise către băiatul să meargă la școală iar. A treia zi viind iară feciorul de împărat, L-a luat și până seară după sine l-a purtat; Pe unde avea să meargă, sta în loc ș-îl întreba: — Știi tu astă piață largă cum să numește, au ba? Când îi tăcea la-ntrebare, zicea: — Nu fii dobitoc, Asta e piața cutare, asta e cutare loc. Mai mergând întreba: — Știi tu cum se cheamă acest pod? Când răspundea că nu știe, îi zicea: — Nu fii nerod, Asta e podul cutare, asta e cutare han. Colea șade un domn mare, iar dincoaci cutare ban. Acestea zicând intrară într-un loc care i-a spus Și pe copilul la scară ca să-l aștepte l-a pus. Unde filosoful iară să șază a trebuit, Și tocmai cam către seară ca să plece a ieșit; Bietul școlar, vai de dânsul, flămând în frig așteptând, Îl găsi îngânând plânsul, tremurând și suspinând. După ce merse acasă, porunci către școlar, Zicând: — Mergi și tu la masă, dar vezi mâine să vii iar. Cum se duse iar băiatul, plângând mume-sii a spus, Auzind și împăratul, a trimis și l-a adus. Îl întrebă ca să-i spuie de ce l-a purtat astfel. El răspunse: — Alta nu e, decât lecții pentru el. — Nu-ți poci lecția pricepe, — împăratul îi rosti — Eu știu că omul începe întâi de la a citi. — Și aceasta o să fie, — înțeleptul a răspuns — Dar la o filosofic cititul nu e d-ajuns. Am să-i predau și moralul când l-oi pune la citit Și întâi materialul adunăm pentru vorbit. Se muie iar împăratul cu câte el i le-a zis Ș-a patra zi pe băiatul la școală iar l-a trimis. Deci cum sosi el la școală, dascălul ia o nuia Și îi dă pe pielea goală vreo câteva cu ea, Zicând: — Mai spui altă dată p-acasă câte fac eu? Mai superi mumă și tată și să voiești răul meu? Aceste și alte dară zicând câte i-a plăcut, I-a dat drumul către seară să se ducă și bătut. Pân-aci toate ca toate, împăratul le-a iertat, Acum să vedem ce poate mintea unui învățat! Că cum auzi-mpăratul de cele ce s-au urmat, Că i-a și bătut băiatul, cu totul s-a turburat, Și nici vm-n față să-i vie filosoful cel pârât, Ci porunci-n pușcărie să-l bage numaidecât. Ca a doua zi să-l piarză judecându-l cu divan, Să-l spânzure și să-l arză ca pe un vrăjmaș tiran. Așa a doua zi dară împăratul poruncind, Miniștrii se adunară ca să-l judece voind; Deci întrebă împăratul, uitându-se rău la el, Zicând: — Spune, căci băiatul mi l-ai pedepsit astfel? — Preaslăvite împărate, aste filosofii sunt, Și că sunt adevărate ascultați al meu cuvânt. — Ce fel de filosofic, că tu chiar cum a venit L-ai pus paharnic să-ți fie și stolnic de târguit? —împărate, așa este, eu nu o tăgăduiesc, Dar i le-am făcut aceste vrând ca să-l înțelepțesc, Adică: când va ajunge mâine-poimâine-mpărat, Masa să nu îndelunge, șezând la chef ne-ngrijat; Iar supușii pe d-o parte flămânzi împrejur să stea Ș-alții pe d-altă parte împărăția să-i ia. — Bine, bine, așa fie, — împăratul iar i-a zis — A doua zi, spune-mi mie, de ce l-ai ținut închis? — Ș-asta e filosofic, lecția proastă nu-mi e, Când va fi-mpărat să știe și închisoarea cum e, Iar nu pentr-un fir de ață or d-altceva vinovat, Să-l ție pe toată viața în pușcărie băgat. — Și aceasta așa fie, — împăratul a urmat — De ce ca p-o slugă ție a treia zi l-ai purtat? — Ș-aceasta e filosofic, căci prin oraș l-am purtat Și poduri ș-alte să știe i-am spus și i-am arătat, Iar nu dacă să va face mâine-poimâine-mpărat De oricare cum îi place să fie de nas purtat. — Bine, bine, ș-asta lasă, — împăratul zise iar — într-atât de mult nu-mi pasă, fie cum zici, n-am habar; In sfârșit dar spune-mi mie de ce pricină să-l bați? — Ș-asta e filosofic ce trebuie la-mpărați, Ca nu cum îi este vrerea pe vinovați a-i munci, Să știe ce e durerea, puține a porunci, Iar nu ca la jucările să strige: dați și iar dați, Că "cinci sute de nuiele lesne în spate la alți". — Lasă ș-asta la o parte, — împăratul iar a zis — Dar n-o să-l înveți la carte, prin urmare și la scris? — Anevoie, împărate, că prea mult e răzgâiat, El de vorbă nu se bate, ține ce a apucat; Dea cerul să aveți parte de fiul-vă cel iubit, Dar eu mai lesne-nvăț carte pe un urs nenărăvit. Se turbură împăratul auzind acest cuvânt Și răcni-ncât tot palatul s-a clătit pan' la pământ, Zicând: — Auziți necinste! Vedeți în râs cum mă ia? Să cade așa cuvinte să zică-naintea mea? Să-ntoarce către el iară și îi dă acest răspuns: — De vreme ce tu zici dară că mai lesne-nveți un urs, Să înveți, iar de nu, moarte, aceasta îți hotăresc! Zise el: — Bucuros foarte, v-am spus că eu primesc; Dați-mi un urs, dar nu mare, ci să fie mititel, Ș-în trei luni cu-ncredințate vă dau examen cu el. După ce aceasta zise, împăratul hotărât Pentr-un ursuleț trimise ș-au adus numaidecât; Cu soroc, cu legătură deteră pe dobitoc La a cărții-nvățătură, și-el îl primi pe loc. Acasă dacă îl duse, cumpără piei de cizmar Și să facă carte puse pentru noul său școlar. Făcând aceasta, aduce, bagă fleici prin foi de rând Ș-îi dă ursului să-mbuce foaie cu foaie-ntorcând. Ursul, cum e din natură, fleica când vrea să o ia, Ca, când ar citi din gură căuta și mormăia. Mâncarea lui totdeauna din acea carte fiind, Nici nu împlinise luna ș-îl vedeai mereu citind. Oricând flămânzea, de voie cartea în mână luând, Prefira foaie cu foaie și mormăia, fleici cătând. Așadar viind sorocul ursul examen să dea, Se rândui ziua, locul și toți adunați ședea. Iată și dascălul dară cu școlarul său cel mic, Cărui trei zile de vară nu îi dedese mertic Și din acea adunare la nimeni nu se uita, Decât la orce mișcare la dascălul său căta. împăratul cu mirare la ursuleț tot privind Aștepta cu nerăbdare ca să-l vază și citind. Și pravila-mpărătească având pe masă aci, Ca să-l puie să citească dascălului porunci. Ursul pravila cum vede, că e cea cu fleici gândind, Ca un flămând se repede, o ia-n mâini nezăbovind, O deschide și apucă să mormăiască în loc, Negăsind nimic de bucă, întoarce foi într-alt loc. Stă, mormăiește în carte, nu găsește iar mertic, întoarce ș-în altă parte, și iar nimic și nimic. Răsuna de râs palatul d-acest școlar curios Și îi zise împăratul: — îl văz, citește frumos, Dar nu putem înțelege zisele lui nicidecum, în ce limbă ș-în ce lege ne citește el acum? — în limba lui, împărate, — zise dascălul grăind — Cum scrie aci curate le tălmăcește citind. Atunci zâmbind împăratul necazul s-a răsipit Și ieftinei pe vinovatul cu daruri l-a slobozit. Care va să zică: Mult mai lesne se învață un dobitoc simțitor, Decât să ia de povață un neînțelegător. După proverbul turcesc: Annaiana bir sivrisinec sazdâr. Annamaiana daul, zurna azdâr. Adică: Celuia ce înțelege țânțaru-i e trâmbițar, Iar celui ce nu-nțelege, tobe, surle-s în zadar . Despre virtute (faptă bună) [ modifică ] Fă bine, ș-îl aruncă-n drum. Că A face bine e totdeauna mai bine decât a face rău. Binele, zic, nu se face Numai la cine îți place, Ci binele este bine Să-l faci la fieștecine. Chiar și La cel ce te dușmănește, Tu cu bine-i răsplătește. Că De te latră vreun câine, Astupă-i gura cu pâine. Știind că 130 Orice la voile tale Cu răul nu-l scoți la cale. Iar Binele pe om îl scapă Cu vreme de foc și apă. Dar vei zice: Să ne luăm după lume. Și Ce o face lumea să facem și noi. însă Ce avem cu lumea? Lumea ca lumea, și noi ca noi. Alții dacă ș-o scoate ochii, și noi nu o să scoatem. Alții de o da în gârlă, și noi nu o să ne-necăm. Fiecine ce face, pentru el este. Cum își va așterne, așa va dormi. Cum își va găti, așa va prânzi. Nu trebuie să imităm decât p-acei ce-i vedem făcând bine. Că Setosul bea apă din orice lac Mulți zic că Răul cu rău se gonește Și Fă-i rău, că te pomenește. Dar Cât e cerul departe de la pământ. Atâta n-are Asemănare. Pentru că Omul la rău aleargă cu armăsarul și la bine merge cu carul. Răul lesne îl face omul, dar binele anevoie. Și Cu vreme toate se fac bune. Numai Vremea ce a trecut nu se mai întoarce. Dar Binele ce-l faci la oarecine Ți-l întoarce vremea care vine, Vei auzi numai: Vine binele ca albinele. Și apoi Bine, bine peste bine, Când vine e tot mai bine. Că Cine face bine, bine găsește, Cine face rău, rău-l însoțește. însă Totdeauna fapta bună Este tuturor cunună. Căci Fapta bună în viață La norocire înalță. Și Faptele bune în lume îți las nemuritor nume. Povestea vorbii [ modifică ] Bogăția, Desfătarea, Virtutea și Sănătatea Disputându-se-ntre ele simplu, că cui a da-ntâietatea, Descriind și una ș-alta bunul său și fericirea Ce din parte-și totdeauna varsă către omenirea, 132 Și mândrită fiecare își găsea sieși dreptate, Că în adevăr ea este, și cerea întâietate. Într-această a lor luptă în cuvinte nepătrunse: Ardicându-se Virtutea către dânsele răspunse: — De voiți cu mulțămire dreptul să se înțăleagă, Aideți la zei și la oameni, lor să cerem să aleagă, Și a căruia problemă li se va părea mai bună, Ei să-i dăm ăst măr de aur și a premiei cunună. Și alegerea aceasta mai perfectă a se face Va fi timpul d-adunanță luptelor olimbiace. Sfătuirea dar Virtuții s-a părut prea de minune, Fiecare sperând mărul, bunul cum își va expune, Deci când fu-n Olimp mulțime de popoare adunate, Alergară fiecare ca să ceară-ntâietate. Ș-ncepu-ntâi Bogăția să exprime într-aceste Că nemărginitul bine numai ea în lume este, Pentru că e dătătoare de orișice fericire, Desmierdării și a Famei și orcărei norocire; Fără dansă orșicine pre pământ să tirănește, Ticălos viază-n lume și cumplit se chinuiește; — Mărul dar de aur mie — le zice — mi se cuvine, De se caută rezonul și dreptatea de se ține. Alergă-n loc Desfătarea și răspunse-n grab cu stimă Că-n nedrept va Bogăția să ia numele de primă: — Căci pre dânsa fiecare, dupe cum și știți prea bine, O trimite prin tot locul să mă caute pre mine; Eu dar în comunitate sunt dorința cea centrală Și că-mi este ea servicea nu e nici o îndoială. Pre pământ viețuitorii ce bun-sumt numai cu tine? Alt decât amărăciune gust cândva ei far' de mine? Fericirea omenirii nu stă în multă avere, Ci în ceea ce desmiardă sufletele în plăcere; De n-aș fi eu în oameni durerile cele rele, N-ar mai suferi cu anii a răbda necazuri grele. Unde însă eu m-apropii, izgonesc ticăloșia, Depărtez durerea-ndată și aduc voioșia; Eu sunt dar tot bunu-n lume îndeobște la orcare, Eu sunt dulcea mângâiere celui mic și celui mare; Prin urmare dar și mărul alta să-l ia nu să poate, Căci eu covârșesc cu bunul pre acestelalte toate. Cu asemenea cuvinte începu și Sănătatea Că prin ale lor probleme n-au drept să ia-ntâietatea. Pentru că nici Bogăția, nici Desfătarea, cum spune, Nu pot cu nemărginire s-aibă toate cele bune: — Că de n-aș fi eu în oameni, ar fi toți cu neputință, N-ar da folos Bogăția, nici ar fi de trebuință, Și nici Desfătarea poate să stea pre pământ vrodată. Dacă nu voi fi cu dânsa împreună totdodată. Când pe pat cineva zace în dureri și chinuire, Cine va putea să-i fie singura lui fericire? Bogăție o să strige? Desfătarea o să cheme? Ori pe mine, Sănătatea, mă cere în acea vreme? Cel bogat fără de mine nici o simțiciune n-are, Nici la vreo desfătare poate s-aibă aplecare, Căci atuncea mintea, trupul sunt în nelucrare toate Și să aibă mulțămire fără mine nu să poate. împărații, generalii, c-o zicere și ostașii Fără min-ar fi fIInțe ce nu pot a-și mișca pașII. Iar de aș lipsi cu totul în natură și în nume Atunci fără îndoială n-ar fi pre pământ nici lume. Eu îmbărbătez pre omul, eu dau curaj, vitejie, Eu aduc puteri în suflet, eu dau trupului tărie, Și când sunt în judecata celui ce mă prețuiește, Făr-avere, desfătarea în natură o găsește. Socotesc dar că în lume eu întâi sunt trebuită, Bătrânimii, tinerimii fără tagă sunt dorită. Eu sunt bogăția lumII, eu sunt tot bunul vieții, Eu sunt dulcea desfătare și cununa frumuseții. Bogăția numa-n sine este moartă întru toate, Desfătarea înaintea-mi nici cât fir de păr nu poate. D-aceea ca una ce sunt eu nemărginitul bine, Darul și întâietatea să le am mi să cuvine. Deci c-o manieră sfântă stând Virtutea înainte începu să-și spuie dreptul făr-a se lungi-n cuvinte, Zicând cum că: — Bogăția, Desfătarea, Sănătatea Deși dup-a lor părere singure-și găsesc dreptatea Și deși fieștecare are și de baz cuvinte, Dară însă-ale lor bunuri sunt pământești, iar nu sfinte; Nu că nu sunt și aceste de la Dumnezeu tot date, Ci de n-oi fi eu cu ele, sunt de lume defăimate. Eu sunt bunul providenței, eu sacrific p-omu-n lume, Eu fac s-aibă muritorii pre pământ glorios nume, Eu sunt liniștea vieții, eu sunt calea mântuinții, Eu sunt pacea, eu sunt bunul, eu sunt cârma conștIInții; Unde nu mă au pe mine, acolo ameninț rele, Vin pieiri, stricăciuni, patimi ș-alte mari greșeli cu ele; Eu sunt baz zeieștii lege, dau bun nume omenirei, Eu sunt povața în lume către drumul fericirei; Bogăția, Desfătarea, Sănătatea, fără mine Toate-n lume omenirei sunt de șinele rușine, Și nu numai sunt rușine când lipsesc eu dintru ele, Ci sunt și supuse toate pre pământ la multe rele. Și d-aceea câți în lume au fericea astor trele Tremur, să turbur adesea dacă nu sunt eu cu ele. Așadar mărul de aur și titlul de-ntâietate Mintea-nțelepciunei voastre să-l dea cui are dreptate. Atunci zeii ș-adunanța oamenilor să întreamă Și cuvintele Virtuții le iau în băgări de seamă, Văzând și cu osebire manierile ei toate, Cu sfat de obște-mpreună se înalță glasuri gloate, Strig deodată că Virtuții să cuvine cu dreptate Să ia darul și cununa și titlul de-ntâietate, Ș-așa cu sfatul de obște, după hotărârea dată, Dându-i mărul cel de aur, fu Virtutea întronată. Nimica dară pe omul nu-l poate-nălța în treaptă; Decât singură Virtutea, prin alegerea cea dreaptă; Că ea de comunitate se sacrifică în lume, Ea și după moarte lasă memorabilul său nume. Ferice d-acela care știe să o-mbrățișeze, Și va putea după dânsa paș să și-i îndrepteze, Că este ca diamantul, care ș-în gunoi de cade, Tot îi zise piatră scumpă și prețu-i deloc nu scade. . Despre supus sau slugă [ modifică ] Omul, până nu slujește, stăpân nu ajunge. Copilul stăpânului până e mic nu se osebește de slugi. (Apos.). Nimenea deodată nu sare ca cocoșu-n pridvor, ci se suie pe trepte. Și dacă ești slugă, Când te trimite la treabă Mergi și te-ntoarce în grabă. Adică Descăleca iute, încalecă, du-te, sat nu face. Nadă nu face-n prieteșug, Că nada e bună numai la plug. Că Cine lucrează și tace, El mai multă treabă face. Iar Care tot mereu vorbește, El treaba ș-o zăbovește. De aceea Treaba fă-o cum se cade Și șezi atunci când se șade. Când te apuci la vro treabă N-o lăsa fără ispravă. Pentru că Lași vreun lucru pe mâine, Îl vezi că așa rămâne. Argat vrednic cine are Se cunoaște pe mâncare. Că Când mănâncă îi trosnesc fălcile. Dar sunt și mulți de aceia: La mâncare leu și la treabă bou. Care Nu e vrednic codrul să-și plătească. Și care Îi blesteamă pâinea care o mănâncă. Unul ca acela Slugă va fi cât trăiește, Slugă l-alții îmbătrânește, Și slugă se prăpădește, Deloc nu se procopsește. Umblă gonind vânturile Și măsurând câmpurile. Se zbate ca peștele pe uscat. Că Unde nu e socotință, socoteala merge rău. îi sporește ca la raci. Deși sunt cu mai mulți craci. Așteaptă ca porcul muchea la cap. Să nu te blesteme cineva Să umbli ca banul din mână în mână. însă Omul vrednic se face munte și punte. Nu-i mai zice stăpânul: Ochi având, ai fost ca orbul, Te-ai dus, m-ai slujit ca corbul (cel din corabia lui Noe). Sau Vrednicia-ți mi-e oglindă, Că m-ai slujit până-n tindă. Sluga nevrednică stăpânii des își schimbă. Ca pupăza își umple cuibul. Povestea vorbii [ modifică ] Pupăza moțată și frumoasă-n pene, Gunoindu-și cuibul din nărav și lene, Îl lăsă și merse iar în altă parte, Ș-apucă să facă alt cuib, mai departe; Dar văzând-o cucul îi făcu-ntrebare: — Ce faci iar aicea, soru-mea cutare? — Cuib îmi fac, răspunse; ș-o-ntrebă el iară: — Dar făcuseși parcă altul astă-vară? — Mi-am făcut — ea zise — ș-altul după dânsul, Dar mai mult nu este d-a ședea într-însul, Că, după cum, poate, e știut și ție, L-am umplut cu totul de necurăție. Cucul auzind-o zise iar: — Ei bine, Dar îți lași năravul, or îl iei cu tine? — Cum, — ea îi răspunse — un nărav din fire Poate vreodată s-aibă lecuire? — De vreme ce, dragă, — îi zise ei cucul — Nu îți lași năravul, geabă-ți este lucrul. Căci și de acesta nu o să ai parte, O să-l umpli iarăși ca pe celelalte; Ci întâi năravu-ți lasă-l, de se poate, Ș-atunci o să-ți fie cuibul ca la toate. Asfel e și sluga cu năravuri rele, Care nu se poate părăsi de ele, Ori pe unde umblă, loc nu-și mai găsește, Tot schimbând stăpânii nu se procopsește, Și apoi stăpânii zice că-s de vină, Ei la toate strică, ei sunt de pricină; Iar năravu-și care groaznic îl apasă Tot cu sine-l poartă în fiece casă. . Despre negoț, iarăși [ modifică ] Puțin folos de cel: Prăvălie cu chirie și marfă în datorie. Că stăpânul Cere să-i dai la soroc, Parcă te pune pe foc Și Dacă n-ai, din umeri dai. Îl vezi că-ncepe să zică: Negustor mare de piei de cloșci. Negustor greu ca fulgul pe apă. Cu un ulcior de braga, negustorie întreagă. An n-am câștigat, ieftim am păgubit, la anul trag nădejde, Trei lulele în două zambile. Cumpără d-o para-două și le dă la o lețcaie nouă. Nu să alege câștigul din pagubă. De azi până mâine numai pentr-o pâine, ca să-i zică doar "jupâne". Mulți zic: Decât slugă mare, mai bine stăpân mic. Dar Omu e născut ca să umble și pasărea ca să zboare. Chiria deșteaptă pe chirigiu și drumul pe călător. Însă Drumul soroc n-are, nici pe jos, nici călare. Baba călătoare n-are sărbătoare. Mult umbli, multe-nveți, mult trăiești, multe vezi. Găina care clocește niciodată nu e grasă. Dar și Piatra care se răstogolește din loc în loc nu prinde mușchi. Că Cine schimbă stăpânii slugă îmbătrînește. Lac să fie, broaște multe. Stăpân nu poți ajunge, dar slugă când îi vrea. Dar însă Cine păzește sofraua (masa) mănâncă ciorbaua. Iar Negustorul fricos nici nu câștigă, nici nu păgubește. La multe cine gândește, nici una nu isprăvește. Cine aleargă după doi iepuri nici unul nu prinde. Omul vrednic se face munte și punte și trebuie să iasă la liman. Din piatră seacă scoate banul. Iar Omul nevoiaș se îneacă pe uscat. Țiganul, când a ajuns la mal, atunci s-a înecat. Decât să dai cu mâinele și să alergi cu picioarele, mai bine să te uiți cu ochii la marfă. Că Fă bine, să-ți auzi rău. Mai bine Peșingea pe ipingea. Decât Cu toptanul și banii la anul. Te tocmește dușmănește și plătește omenește. Iar nu Bună învoială, rea tocmeală. Ci Pune aici, bagă aici. Decât pe urmă Prinde orbul, scoate-i ochii. Găina, când îi vine, atuncea ouă. Dacă risipești meiul, anevoie îl aduni. Verși cu pumnul și culegi câte unul. Din bun sănătos te faci bolnav. Te găsește boala gălbinării și frigurile pungii. Ti-a trecut baba cu colaci. Și Dacă cade omul, anevoie se îndreptează. Ș-apoi, La copacul căzut toți alerg să taie crăngi. O boală dacă vine la om strigă către celelalte: săriți, că l-am prins. Cu toate aceste, curaj, Barba lasă să se ducă, capul să trăiască. Greu la deal, rău la vale. Dar Nu mi-au nins ca să nu-mi degere, nici mi-a plouat ca să nu mă ud. Cine are mult, de multe ori vine vremea să n-aibă nicidecum. Unde a mers mia, meargă și suta. Orzul îl ară boii ș-îl mănâncă caii. Lupul mănâncă și din oile numărate. Unde e marfă, trebuie să fie și pagubă. Marfă gata bani așteaptă. Și Apa trebuie să vie la matca ei și omul la teapa lui. La toate urma alege. Știe Dumnezeu al cui e sacul cu făină și podul cu slănină. De câte ori să bolnăvește, omul nu moare. Ce am avut și ce am pierdut. Gol m-am născut, gol o să mă duc. Cine nu e dator e destul de bogat. Însă Nu e după cum va omul, ci după cum va Domnul. Necazurile sunt pentru oameni și oamenii pentru necazuri. Cu nădejdea omul nu moare. Dacă datornicu zice: Slava lui Dumnezeu, am să dau, n-am să iau. Eu Nu o să mă omor singur, ca Iuda. Capul să trăiască, belelele curg. Sărăcia la om e stană de piatră. Decât bogat și bolnav, mai bine sărac și sănătos. Cu un rac, tot sărac, cu un lucru mic, tot nimic. Dacă Ciung nu sunt, olog nu sunt, Cap, mâini și picioare am, Munca e comoară. Povestea vorbii [ modifică ] Unul când a fost să moară, fiii săi toți într-un ceas Viind, patu-i înconjoară ș-îl întreabă de rămas, Zicând: — Tată! ești slab foarte și diată căci nu-ți faci? O să te apuce moarte și nimic nu ne spui, taci? Noi mai întâi de iertare am venit să te rugăm Și așa și pentru stare îndrăznim să te-ntrebăm. Căci pe lângă aste toate câte ț-a dat Cel-de-sus, Să n-aibi și strâns nu să poate, deoparte undeva pus, Fiindcă aici prin case știm prea bine că nu sânt Și e păcat să se lase să rămâie în pământ. Noi, tată, nu-ți cobim moarte, ci pe Dumnezeu rugăm Sănătos să te mai poarte, să trăiești ne bucurăm. Dar a omului viață, după cum singur spuneai, Se ține-ntr-un fir de ață și se rupe gând când n-ai. Cât mai vârtos când e-n boală i să poate proroci Că or moare or se scoală, nimeni nu poate ghici; De ț-e frică a ne spune nădăjduind să trăiești, Ca să scrie încai spune aceea ce tăinuiești. Nu poți zice că n-ai stare, căci știm că sărac nu ești, Poate dovedi oricare de-i vrea să tăgăduiești. Vestea e în țară sfoară că ești putred de bogat, Și că ai găsit comoară o povestesc toți din sat. Ei încă număr și anii când n-aveai para de ac, Și acum te joci cu banii turnându-i din sac în sac. Dar orșicum nu ne pasă, zică lumea ce o vrea, Fiecare-ntr-a sa casă zice și bună și rea. Noi știm că un bun părinte copiii nu-și va urî, Să-i lase fără de minte săraci a se amărî. — Copiii mei, — el răspunse — bogat e numai Cel sfânt Ș-are mii comori ascunse pe fața ăstui pământ. Și cel ce înădușește tot întruna căutând, Acel negreșit găsește, cu sârguință săpând. Mulți nerozi găuresc pământul comori în el căutând. Dar neștiind cum, pasc vântul, surdă ș-în deșert umblând. Comoara nu se găsește când ici, când colea săpând, Ci lesne se nemerește când iei pământul de rând. Ș-în adânc nu e băgată, pe om mult a-l obosi, Ci d-o palmă e-ngropată, ca să o poată găsi. De aceea de vă place ca să vă îmbogățiți, Cum am făcut eu veți face, ș-ascultați să auziți: Eu vrând să caut comoară ș-în deșert să nu muncesc Cumpărai o moșioară, dorința să-mi izbândesc, Și o apucai d-a lungul să caut comoară-n ea, Când cu sapa, când cu plugul, o săpai cum trebuia, Ș-adevărat astă treabă mă osteni-n acel an, Dar și nu mi-a fost degeaba, că tot găsii un borcan. Apoi cumpărai bucate și locul cât îl săpai, Îl semănai jumătate ș-încolo viță băgai. Făcând țarina și via am luat grâu, orz și vin, Și suta au adus mia sau un borcan cu vârf plin. Și acum acea comoară, fără nici un scăzământ, O am tot pe moșioară, îngropată în pământ. De voi muri, împreună veți merge s-o căutați, Săpând cu-ngrijire bună, moșia să nu stricați; Ci faceți, zic, cum e bine, adică de rând săpați, Ca să puteți ca și mine rod dintr-însa să luați. Abia pân-aci el zise și ostenind încetă, Adormi, ochii-și închise și nu se mai deșteptă. Feciorii lui s-apucară (după ce l-au îngropat), Pretutindenea cațără, loc n-au lăsat nesăpat. După ce se necăjiră că nici un borcan n-au scos, Locul cel săpat porniră ș-îl semănară frumos; Din care cu-mbelșugare în acel an rod luând, Făcură o sumă mare, cu preț bun toate vânzând. Atunci ei cu păreri bune frățește banii-mpărțind, Le-a venit înțelepciune, și zise unul zâmbind: — Vedeți, fraților, comoara de care tata a zis? Borcanul e moșioara și banII, cum ne-a descris. Adică: lucrând pământul, scoatem comoară din el, De munca i-a fost cuvântul, iar nu cum gândeam altfel. Munca e comoară mare ce stă-ngropată-n pământ, Care sfârșit nu mai are din porunca Celui sfânt. Și dacă nevoitorul cu nădejde va săpa, El își va dobândi dorul, comoara a dezgropa. Munca pe om niciodată nu-l lasă a flămânzi, Când cu firea-mbărbătată noaptea o va face zi. Așadar d-aci-nainte să nu ședem lenevoși, Ci, cum ne-a dat tata minte, să muncim mai inimoși. . Despre amor sau dragoste și ură [ modifică ] Mai bine varză acră cu-nvoială, Decât zahăr dulce cu cârteală. Mai bine legumă puțină și dragoste multă. Iar nu Mi-e drag ca tăciunele la nas. Și De drag ce-mi e, l-aș băga de păr în sân. Și Se uită la el ca dracu la popa Și Îi stă ca un gunoi în ochi. Zicând: Of! îmi vine rău de tine. Și Mă mir ce parte ai avut, bărbate, Că toți s-au înecat și tu ai scăpat. Și Îi stă ca un gunoi în ochi. Sau O iubește ca sarea în ochi. Și ea Îl iubește ca gheața în sân. Două-trei coade de topor curg din dragoste. Căci Iubirea mojicească e ca gluma câinească. Și Face chef de curcă beată. Despre care e o zicală: Dintr-o scânteie să ațâță focul. Și I-a căzut mârlă pe pârlă. Și I-a căzut la inimă tronc, Ca cloșca pe ouă clone Ș-apoi, Dragostele rennoite Ca bucatele-ncălzite. Este și dragoste: Eu leșin, mor pentru tine, Și tu habar n-ai de mine. Povestea vorbii [ modifică ] Un străin prost într-o vreme în România viind, Și două-trei românește ca să învețe dorind, Cată și își tocmi slugă din sate pe un român, De calul lui să-ngrijească, fiind el tare bătrân; Ș-ntr-o zi sluga văzându-l neîncetând de oftat: — Pentru ce oftezi, stăpâne? îndrăznind l-a întrebat. Streinul oftând răspunse: — Ah! nu știi tu, bre Ivan, Era să spunem la tine de mult, e! încă de an. Este una Mariuța, dincolo de Vadu-Lat, Eu mult iubește la dânsa și me rănit na ficat. — Dar ea te iubește oare? l-a-ntrebat sluga cel prost. El, oftând iar, îi răspunse: Eu-ncolo n-am fost, Tovaroș a spus la mine că este pre mult frumos, Eu n-am văzut, dar văz poate, daca este sănătos. . Despre amor și ură, iarăși [ modifică ] Lelea joacă până-n noapte, Iar bărbatu-i e pe moarte. Și De focul bărbatului Joacă-n capul satului. Și Lelea joacă, dănțuiește, Iar bărbatu-i pătimește. Și Cumetrii bărbatu-i zace Și ea face ce îi place. 148 Zicând: Dacă m-am căsătorit, Nu m-am și călugărit. Că De drag ce îl vede, Din ochi parcă-l pierde. Și Pân-a nu-i muri bărbatul, Ea a dat mână cu altul. Și In focul lui c-a murit, în grab s-a căsătorit. Dar A dat peste dracu. Că Pe dragul a căutat, pe dracul a găsit. Și acum Buna noastră gazdă Se dete pe brazdă. Ca călușaua, Se dă încoaci-încolo, se lovește de tânjală, ș-apoi vine singură la ham. Și Trage ca calul la grăunțe. Că Toate își au leacul. Și Arțagul își găsește pârțagul. Povestea vorbii [ modifică ] O văduvă-n vârstă, bătrână, zbârcită, Cu doi dinți în gură, barba ascuțită, Nas cât pătlăgeaua, la vorbă-nțepată, Cu ochii ceacâră, gura lăbărțată, Fruntea-i cucuiată, fața mahorâtă, Pestetot negoasă și posomorâtă, Umbla-ntunecată și tot înnorată, Nu o vedea nimeni să râză vrodată, N-o puteai cunoaște când e mulțămită, Că ea-n toată vremea era necăjită. (Cântă-ți, lele, cântecul, că mi-e drag ca sufletul: Neaga-Neaga reaua sparge mahalaua.) Nu putea ei nimeni să-i intre în voie, Din zi până-n noapte zbiera ca strigoaie; Cu nimenea-n lume nu se avea bine, Se certa cu sine, când n-avea cu cine; Slugi, câine, pisică bătea cu sudalme, Și pentru o muscă își da-n obraz palme. In scurt, nu ajunge omului viață Ca să-i spuie toate, din fir până-n ață; De ar fi (cum zice lumea o zicală) Cerul tot hârtie și marea cerneală, Ca să se descrie, ar fi puțintele, Toată istoria astei muieri rele. Dar deși în astfel era cum ziserăm, Și cele mai multe nu i le scriserăm, Tot să măritase pân-aci o dată, Și să se mărite iar era rugată, Că era vestită și în stambă dată, De văduvă grasă, putredă bogată Și pentru avere, tocmai ca nebunii, Să-mbulzea s-o ceară văduvii și junii; Nu-i căuta chipul, nu-i căuta anii, Toată frumusețea îi era ei banii. O văduvă însă când va după lege Cu a doua nuntă capul său să-și lege, Ea atuncea zice cum că se însoară, Iar nu să mărită pentr-a doua oară; Și caută-n lume bărbat să găsească, Ca pe o muiere să-l îmbrobodească; Ea să fie mare, ce o vrea să facă, Bărbatu-i la toate ca mutul să tacă; Și dacă găsește vreun ia-mă-mamă, Nu vede, n-aude și nu-i bagă seamă; De părere bună, pe carea-ntâlnește, își laudă casa și se fericește, Că ea bărbat are bun peste măsură, Ca pâinea a bună (cu pruna în gură). Și asfel de vorbe vorbind între ele, Smintesc și stric casa unei tinerele; O fac să-și urască îndată bărbatul Și să îndrăgească în locu-i pe altul. Pentru că bărbatul un amorez nu e Tot după plăcerea-i la minciuni să-i spuie. Și tot s-o mângâie, să o giugiulească, Cheful și dorința pan' să-și isprăvească; Ci el îi vorbește serios la toate, Că tot chef să aibă omul nu se poate; Grijile vieții care îl apasă La plăceri și chefuri rareori îll lasă. Și ea dacă vede că alt îi zâmbește, Umblă după dânsa și o curtenește, Îi face bezele, versuri îi citește, O-nalță în slavă, zână o numește, Socotește cum că-n toat-a lui viață Din gura-i nu curge decât tot dulceață. Și să-nnebunește după el să meargă, Lasă copii, casă, la altul aleargă. Și văzând c-acela i-a vorbit ei bune, Tot cu "dragă, dragă", pân-a o supune, Lasă-l și pe dânsul, la alt bărbat du-te, Ca vinul cel stricat din bute în bute. Până rămâne "Nici cu fetele la horă, nici cu nevestele la biserică" Povestea cântecului: Fost-ai lele când ai fost, Dar acum ești lucru prost; Ai fost floare, trandafir, Dar acum ești borș cu știr; Ți-a mers vestea, când ț-a mers, D-acum lețcaia-ți s-a șters. Geaba cochetării faci, Că la nimeni nu mai placi. Te-au lăsat toți ș-ai rămas Ca un odorog de vas; Cât să te dregi la obraz, Te-ai trecut, nu mai ai haz. Gândeai că chipu-ți frumos O să stea tot abanos. Acum poate să plătești Frumoasă să te numești. Așa și această văduvă bogată, Fiind pentru zestre de prea mulți rugată, Când venea-n pețite cineva s-o ceară, Ca să se mărite, să-și ia bărbat iară, Ea la acei oameni, bărbați sau neveste, Cu mândrie mare propune aceste, Zicând: — Mergeți, spuneți celui ce mă cere Că am să-i dau zestre destulă avere, Bani, casă, moșie, cum și știe poate, Scule, diamanturi, în ființă toate; Dar pe lângă aste am și din natură Un arțag, o pală de cam cert din gură, Și nu totdeauna aceasta îmi vine, Ci numai de față când e oarecine, Sau când stau de vorbă la vro adunare, Din ceva atuncea țandăra îmi sare Și încep îndată ca să-mi cert bărbatul, Să-l fac de ocară față cu tot satul. Iar el la necazu-mi îl voiesc să tacă, Să-mi sufere toate, nimic să nu-mi facă; îi cer dinainte condiția asta, De mă primește, eu îi sunt nevasta. Câți auzea d-aste fugea ca de ciumă, I se tăia pofta de asfel de glumă. Mai pe urmă însă își găsi ea unul, Cam lovit cu leuca, făcând pe nebunul. Ș-îi trimite vorbă că o primește, In felul ce zice și cum ea voiește; Dar îi dă să știe că din întâmplare Și el fără voia-i un pârțag mic are, Care în an numai o dată îi vine Și ca și un praznic într-o zi îl ține. Și el cum să leagă să-i rabde arțagul, Și ea să se lege să-i rabde pârțagul. Spuindu-i aceste, zise ea-ntru sine: "Zău că nu să poate din așa mai bine! Nu e lucru mare, într-un an o dată, Un pârțag, cum zice, și lui să-i abată." Și cu chipul ăsta dacă se legară Amândoi îndată se și cununară. Mireasa acuma găsindu-și norocul, De părere bună nu o-ncăpea locul. "își pierduse cumpătul, Ca găina umbletul." Și luând la masă de coadă purceaua, Cum era strâns satul, făcu și safteaua, Vro câteva vorbe trânti după lege, D-ale nodoroase, ca niște ciomege. Ginerile l-aste trebuia să tacă, C-așa să legase, n-avea ce să facă. Făcând ea safteaua, îi păru mult bine, Văzând că bărbatu-i legătura-și ține. A doua zi iară ș-urmă obiceiul, A treia zi încă și mai cu temeiul. Iar el la nici una cheful nefrângându-i Le suferea toate, în gându-și zicându-i: "Lasă să taie dracului bureți." "Lasă să se scalde în apele ei." "Lasă să-și alerge calul cât o vrea." "Lasă să latre ca cățelele la lună." "Acum e la largul ei și la strâmtul meu." "Până mi-o veni și mie palele nebune." "Îi tai eu de unghișoară." "Eu îi sunt doftorul ei." "Cum își așterne, așa va dormi." "Muierea, poale lungi, minte scurtă." "La baligă moale, puțintică apă trebuie." "Cu vreme și cu paie, mușmulele să moaie." "O să-i iasă toate pe nas," "I s-a urât cu binele." Deci, A patra zi dimineață pe loc cum se scoală, începe să geamă ca un prins de boală, Zicând: — E! nevastă, azi te-a călcat focul, M-a găsit pârțagul, i-a venit sorocul. Și zicând aceasta, o cam ia de coadă, Și pe după mână frumos mi-o înnoadă, Ș-începe să-i care mai în jos de spate, Cam pe piele goală, gârbace-ndesate. Ea îi zicea: — Frate! bine, ce e astă? El răspundea, dându-i: — E pârțag, nevastă. — Până când te ține? ea îi zise iară. El, dându-i, răspunde: — Numai până seară. Și rabdă, nevastă, cum îți rabd eu ție, C-asfel n-e legatul și mult n-o să ție. — Mă rog, bărbățele! mai stai! contenește! Stai să ne-nțelegem, puțin odihnește! Eu îmi întorc vorba, pui lacăt la gură, Dacă e pricina pentru legătură. — Nu, dragă nevastă, "năravul din fire Lesne nu se poate s-aibă lecuire". — Mă rog, bărbățele, dă puțin cu milă, Că nu știu bătaie de mică copilă. Aoleo, ajunge! aoleo, mă lasă! Văz eu că cu zapis nu să ține casă. Mă leg, mă jur ție că d-azi înainte Nu-ți voi mai răspunde nici două cuvinte. — E! bine, — zise el — dacă-ți lași arțagul, Iacă și eu dară îmi opresc pârțagul. Numai îi păzește cum zici jurământul, C-apoi iar îmi vine (să păzească Sfântul). Așa ei d-atuncea cu pace trăiră, Și singuri aceasta o și povestiră. Așa am cumpărat-o, așa o vânz. Ei mai zicea că: Toată pasărea pe limba ei piere. Șică Învățul îi dezbăra bățul. Pentru că Gâlceava fără-ncăierare nici un haz nu are. Și Eu fac, eu trag p-altu-n belea nu bag. De aceea Mațele în om să ceartă, dar om cu om! Lasă-i să-și scoată ochii, că ei o da seamă. Cine ce face, lui și face. Nu-ți pune obrazul pentru altul. Să nu te pomenești cu un doamne-ajută pe spinare. Ei se ceartă, ei se iartă. Zicând că Câteva coade de topor curg din dragoste. Însă Lesne a ierta, dar anevoie a uita. . Despre căsătorie. Mumă și fată [ modifică ] FATA Mamă, bărbat îți cer și voi să mi-l dai acum. Că orzul în copt a dat Și trebuie secerat. Și văz că: La toată casa bate coasă, numai la mine n-are cine. Ș-apoi, In loc să plângă fetele, Se văietă nevestele, Care au avut luați Câte doi și trei bărbați. MUMA De! că te-om mărita. Și Nu te uita chiondorâș la mine. Că încă Nu știi să torci, nici să țeși, Numai la horă te-ndeși. Nu știi că Calul bun din grajd se vinde Și mai bun preț pe el prinde. Iar tu Păzești casa cu praștia. Și Una-două la Marică, Mucii tot la ea îți pică. Și parcă Sunteți două rudișoare, C-ați uscat rufe la un soare. Și Te-ai făcut cu dânsa rudă, După mămăligă crudă. Și Amândouă mâncați dintr-un ciob. Și Amândouă vă lingeți mucii. FATA Puiul pene dacă face, Tot ca să zboare îi place. Că Știu și traiul de acasă. Și Nu-mi plâng copIIi de foame. Și Pe cine îl doare, să-i pese. Eu îți zic: Or dă-mi bărbat, or că plec Să mă duc să mă înec, Unde-o fi lacul mai sec, Că astăzi să lasă sec MUMA O să-ți vie mintea, mamă, Când mi-o crește păr în palmă. Tu ești aceea: Plete lungi și minte scurtă. Că Gândești că e măritișul păpușă. Că una cum a zis: Bărbatu-l gândeam păpușă Și el nu-ncape pe ușă. Și nu știi că Măritișul te leagă de mâini și de picioare. Că Până la anul și găvanul. Și pe urmă nu poți zice: Ducă-se, n-am tors pe el. Da-l-aș lui Satana Plocon de pomană. Că Sunt sătulă de așa sculă. Ci Dacă te prinzi în horă, trebuie să tragi danțul. Și Cine intră în cușcă trebuie să cânte cocoșește. De aceea e mai bine Nici drac să-ți iasă-nainte, Nici să stai să-i dai plăcinte. Că încă ești mică și Nu știi pe unde se pișă găina. Și Câte zboară pe sus încă, Toate-ți par că se mănâncă. Și Pe câți îi vezi cu nădragi, Toți îți sunt frumoși și dragi, Ca și aceia, Oriunde vede muiere, parcă îl lipești cu miere. De aceea Nu grăbi cu Pastile. Că Nici un părinte nu-și îneacă copiii. Iar de nu vei asculta, Poama bună porcii o mănâncă. Că Ascultarea e viață, iar neascultarea moarte. Și Blagoslovenia părinților întărește casele fiilor. Povestea vorbii [ modifică ] . Despre căsătorie, iarăși. Tatăl și fiul [ modifică ] Fătul meu! Omul o nevastă și o pisică trebuie să aibă în casă. Că Toate sunt până la o vreme. Și Dacă inima îți cere, Te-nsoară ș-îți ia muiere. Ca Să-ți car la nuntă apă cu ciurul. Scumpul meu tată! Omului cu sila poți să-i iei, dar să-i dai nu poți. Că Lesne e a se-nsura Și greu a se dessura. Că Muierea are nouă găuri și multe cere. Și Decât să zic pe urmă "vai de noi", mai bine să zic "vai de mine". Că Nevasta nu e cârpă, să o descoși și să o lepezi. De unde știe omul ce noroc va nimeri! Că pe mulți îi văz Duminică cununie Și luni la Mitropolie, În adevăr, Nevasta cu minte bună E bărbatului cunună. Dar Rar la om așa noroc. Cum a zis unul: Fă-mă, de poți, prooroc, Ca să te fac cu noroc. Că Ce e frumos la toți place, Dar nu știe-n el ce zace. Că te uiți, Dinafară măr frumos Și înlăuntru găunos. Și De departe trandafir, De aproape borș cu știr. Și De departe calu-ți bate, De aproape ochii-ți scoate. Și atunci, Cu lăutari și cu masă Aduci pe dracu în casă. Că Până nu pui cu omul în plug, Nu-i știi boii cum trag la jug. Și Până nu încaleci calul, Nu-i poți cunoaște năravul. Sau cum a zis unul: Cu lăuta și cu toaba, Adusei în casă gloaba. Și Am gândit că iau pe Stana Ș-am fost luat pe Satana. Că E mică și a dracului, Sare-n capul bărbatului. Că Alăuta zice din strună: "O, ce frumușică jună!" Iar toba zice: "Lasă, lasă, Ca s-o vedem și mireasă." Ș-apoi Viespea, miere după ce nu face, Sare și te împunge cu ace. Vai de mine, de urât Sunt sătul până în gât! Povestea vorbii [ modifică ] N-a mai rămas, frățioare, Cineva ca să se-nsoare, Că precum câștig nu este, De vom lua și neveste, Pas apoi de mai trăiește, Or în lume pribegește. Că ele nu te întreabă D-ai negustorie slabă, Ci: ad-o, dă-i, cheltuiește, La mode mereu croiește, Dă bani pe pălărie, De n-ai, ia în datorie. Ele privesc la cocoane Și la alte mari persoane, Ce în toată săptămâna Să-și croiască le dă mâna; Astfel și ele se-mbracă, Nu lasă modă să treacă, Tot îți cer, tot te frământă Până văd că cucu-ți cântă Apoi atunci ori te lasă, Ori de tine nu-i mai pasă, Cât trăiești nu mai vezi pace, Casa-n iad ți se preface; De ocări și de blesteme îmbătrânești fără vreme; Perii în cap îți albește Și obrazu-ți încrețește. Urăști lumea, urăști viața Și nu-ți mai veselești fața; Amărât îți privești groapa Și mângâierea-ți e popa. E! e! fătul meu! Cine caută nevastă fără cusur neînsurat rămâne. Și Alege, alege până culege. Și atunci, Dacă n-are frumos, pupă și mucos. Că precum Bărbat bun și usturoi dulce nu se poate Așa și nu se poate Lânoasă și lăptoasă și grasă, Să vie și devreme acasă. Că nu se poate iar Moarte fără bănuială Și nuntă fără căială. Și vine vremea să zică: Din pricina lui Nicolai urai și pe sfântul Nicolai. Dar însă Rău este cu rău, dar e mai rău fără rău. Că Ceea ce săvârșește muierea, nimenea nu poate săvârși. Și prin urmare, Cine-ncalecă măgarul, Să-i sufere și năravul. Că Unde sunt oi, acolo-s și foi. Ci Cu Dumnezeu înainte. Și Cum ț-o fi partea. Că Ce e scrisa omului trebuie să o pătimească. Fă și tu ce face toată lumea. Și A Ori te însoară, ori te fă ostaș, ori fă-te călugăr. Povestea ăluia [ modifică ] Mulți doresc singurătatea, dar eu de ea sunt sătul, I-am cunoscut bunătatea, mi-a venit acră destul. Un om singur într-o casă șade ca un surd și mut, Mănâncă fără de masă, doarme fără așternut; Când pleacă din cas-afară, drumu-i e fără soroc, Umblă ca un pierde-vară, zăbovind din loc în loc, Prânzește unde-i e foame, mănâncă ce o afla, Unde înserează doarme, așterne ce s-o-ntâmpla, în case familiare cu văz bun nu-l primesc, E grețos la fiecare, deși-n față îl cinstesc. De s-ar purta cât de bine și d-ar umbla ca un sfânt, Tot îl defăima orcine și îi zice paște-vânt. Fieștecare își teme nevasta, fata de el Și se sfiește să-l cheme să petreacă-n vreun fel. El cât de mult să postească și să umble nemâncat, Mațele să-i ghiorăiască, tot îi zic că e-mbuibat. De să duce la vro treabă mai des unde sunt femei, Curtezan îl fac în grabă, ș-își râd de el între ei. De să duce la primblare, umblă singur ca un cuc Și privește cu jind mare la câți de brațet se duc. Unde vede vro figură, vro tânără, vrun pantof, Stă, să uită, cască gura și se alege cu of! Acasă iar dacă vine, trăiește cu totul prost, Rareori mănâncă bine, mai mult uscături și post. Când e bolnav, n-are cine un pahar apă să-i dea, Moare până când îi vine un cunoscut a-l vedea. De are bani, tot găsește câte un mai doritor Și vine de-l lingușește, să-l lase moștenitor; Iar de este sărac moare cu zile din necătat, De patru, fără plânsoare, în groapă e aruncat Și se pierde după lume, ca o pulbere în vânt, Neamul său și al său nume merge cu el în mormânt. Nu-i rămâne în viață pomenire c-a trăit, Trăiește fără dulceață, se duce cum a venit. Iată dar singurătatea, pe care mulți o slăvesc, Asta e, zic, bunătatea traiului filosofesc. Fie, fie dăruită dintru tot sufletul meu Aibă-o cui e dorită, mai mult nu o voiesc eu. Cu Dumnezeu înainte, îmi iau inima în dinți, Mă-nsor, cunună, părinte, și zică-mi toți că n-am minți. Cunoscut și știut este c-am mai fost căsătorit, Am ținut două neveste și nici una n-a murit. Una mă lăsă pe mine, pe una o lăsai eu, De am trăit rău sau bine, să ne ierte Dumnezeu. Șapte ani trăii cu una și mereu m-am judecat, Gâra-mâra totdeauna, dar în sfârșit am scăpat. Cu a doua făcui casă și la al zecilea an, Vrând să se facă mai grasă, mă urî ș-îmi fu dușman. Sărace fuseră toate, săracă și acum iau. Cu doar, c-o fi și cu poate peste mai bine să dau. Dar însă deloc nu-mi pasă orșicum d-oi nimeri, Unde o ieși să iasă, sunt deprins a suferi. Ca un soldat ce-n războaie mai de multe ori a fost, N-are frică și nevoie ca acel recrut și prost. Cine n-a umblat cu armă, i-e frică-n mâini să o ia, In ochi îi e ca o spaimă, îl mănânc câinii cu ea. Iar cel învățat îndată o ia ș-o are de joc, Se aprinde și stă gata să intre cu ea în foc; Îl vezi cu fruntea semeață peste arma-ți tăbărât, Pe moarte ori pe viață, nu-i pasă, e hotărât. Așa și cel ce se-nsoară ș-a tras danțul căsnicesc, L-a doua ș-a treia oară, frici, spaime nu-l îngrozesc. Gâra-mâra nu-l sfiește, cântecele i se par, Când se-nvață ș-îi lipsește, duce dorul l-al lor rar. Omului de orice bine îi vine îmbuibaturi, De dulcețuri greață-i vine, dorește și acrituri. Pelinul amar ca fierea ca o doftorie-l ia Și mai cu gust decât mierea pe nemâncate îl bea. Mângâierea așa iară satură, des când o vezi, Ș-începe a fi amară, de n-o fi și ceva sfezi, Că unde sunt iubiri multe, sunt și multe-ntristăciuni, Ca plânsurile la nunte și râsul la-ngropăciuni. De când lumea, asfel toate a fost și vor fi cum sânt, Nici s-a putut, nici se poate împotrivă-le cuvânt; Cui dar pielea să-nfurnică nevastă-n casă să-și ia, S-o lase cui nu i-e frică să tragă danțul cu ea; Dar nici ne-nsurat, în urmă, să umble prin sat hârbar, Că-și găsește de îi curmă drumul din sat vreun par; Pentru că-n Sfânta Scriptură e-nvederat și citim, Unde dă învățătură în lume cum să trăim. Ca una din trei la număr să-și aleagă cinevași: Ori însurat, ori călugăr, ori să se facă ostaș. Iubite tată! Toate fonfoloagele își aștept noroacele. Și Măgarul se vinde tot în oborul armăsarilor. Ș-acolo Și pentru calul șchiop se găsește surugiu. Dar Cioara în loc de privighetoare nu se poate vinde. Că Unuia îi place popa, altuia preoteasa și altuia fata popII. Și Gustul dispută n-are. De aceea zice: Caută muiere să-ți placă ție, iar nu altora. Și . Cu funia altuia nu te lasă în puț. Că Nu e frumos ce e frumos, ci e frumos ce îmi e frumos. Și Nu este bun ce este bun, ci este bun ce-mi place mie. Dar însă Ce-mi e drag fuge de mine Și urâtul calea-mi ține. Ș-apoi Cine cade de sine Să plângă i-e rușine. Că Nebunul pe mai- marele său nu-l cunoaște. Țara piere de tătari și ea bea cu lăutari. Și Totdeauna gâra-mâra și trai cu vătrai. Nu crede, bărbate, ce vezi cu ochii, ci crede ce-ți spui eu. Muierea Îți judecă pe dracul și ți-l scoate și dator. Și Atunci îți iei ale trei fuiere și lumea în cap. Și Te duci opt cu a brânzII. Sau Te duci unde au dus mutul iapa și țiganul cârlanul. Că Muierea a-mbătrânit pe dracu. Oare unde iară bărbați și neveste Au mers să pețească, obicei cum este; Priviră, văzură, vorbiră de fată Și se învoiră cu mumă, cu tată. Acuma rămase să bea aldămașul D-alde cuscru, socrul și de alde nașul. Așa el și zise: — Draga tatii fată, Du-mi-te de scoate nițel vin îndată. Ea luând o oală, o spălă, o șterse Și în grab cu dânsa în pivniță merse. Dacă văzu tat'-său că prea zăbovește, Mumi-sii îndată zicând poruncește: — Du-te curând, dragă, dumneata de scoate, Că, pe cum bag seamă, copila nu poate. Mergând ea, găsește în plâns pe copila Și privind la dânsa i s-ațâță mila, Se sperie,-ntreabă: — Ce ai, drăguliță? Ia spune-mi și mie, spune-mi, măiculiță. Atunci fata-ncepe și îi zice: — Mamă! Acum, cum vezi bine, mă mărit să cheamă, Așa, să zic dară, o și făcui asta, Ș-am rămas grea-ndată, ca toată nevasta. Am făcut acuma, să zic, și pruncuțu Și îi puse nașu numele Vlăduțu; Îl vezi gras la față, frumos ca un soare, Crește , se înalță, merge ș-în picioare; Umblă și aleargă, să joacă prin curte, Cu izmene albe și cu haine scurte, încalecă bățul, sare tăietorul, Se duce îndată, apucă toporul, Abia îl rădică, pe umăr îl pune Toporul greu foarte puterea-i supune, Neputând să-l ducă, cade, îl doboară, îi retează gâtul și aci-l omoară. Aceasta când zise, începu să strige: — Of, Vlăduțu mamei! moartea ta mă frige, Inima-mi rănește, viața-mi scurtează, Că n-o să mai poată mama să te vază. Muma cum aude plânsul fiicei sale, Și ea se pornește să strige cu jale: — Of! vai! Duțu mamII! of, drag nepoțele! Prea avuși în lume zile puțintele! Tatăl logoditei, văzând că acuma Cu vin nu mai vine nici fata nici muma, Pleacă după ele,-n pivniță se duce Să vază ce este, vin de ce n-aduce. Și dacă le vede plângând amândouă, începu să-ntrebe: — Ce vă este vouă? De ce e vă plânsul? spuneți-mi și mie! Minunea ta, Doamne, asta ce-o să fie? Atuncea și muma și fata se puse Și îi povestiră cele de sus spuse. Aceste cuvinte auzind și dânsul, Cu ele-mpreună porni și el plânsul: — Of! of! vai de mine! cum ne calcă focul! Of! cum, nepoțele, te omorî jocul! Făcut, crescut gata, scos din tot necazul, Cum nu trăiși încă să-ți mai văz obrazul! Așa ei grămadă rămâind să plângă, Făcură pe oaspeți la ei să se strângă. Dacă îi întreabă și le spun pricina, Le-au răspuns cu toțII: — A voastră e vina, Căci lăsați toporul încolo-încoace, Ca să-l ia copilul, cu el să se joace; Dacă tăieți lemne, nu-l băgați în casă. Plângeți dar acuma, nouă nu ne pasă. Iar unul dintr-înșii vrând să-i mai mângâie: — Lăsați, — zise — frate, plânsul să rămâie, Casa nu vă spartă c-a murit băiatul, Sunteți încă tineri ș-o să faceți altul. Un vecin, l-aceste ce prin gard privise Și auzând toate, către dânșii zise: — Unde a tunat de v-a adunat! Dar însă Nu trebuie să râdem de zidirea lui Dumnezeu. Că Cine a făcut pe bunul A făcut pe nebunul. Și Cine a făcut pe bogatul A făcut și pe argatul. De aceea să nu zicem: Urât tată l-a făcut (sau a avut). Și După ce e prost, îl cheamă și Vladu. Și După ce e urât, bea și tutun. Și Parcă e lovit peste obraz cu leuca. Și L-a băgat mumă-sa în ladă și l-a mâncat moliile. Că adesea Mai multă înțelepciune găsești în fețele cele urâte decât în cele frumoase. De aceea Nu te uita-n pocitura-i, Ci vezi ce iese din gura-i. Dar Unde e minte multă, e și nebunie multă. Povestea ăluia [ modifică ] Povestesc că unui nevasta murind Și plin de-ntristare văduv rămâind, Se însura iarăși ca un om sărac, Socotind la jalea-i să-și găsească leac: Luă o fetică care îi plăcu Și ca cu întâia casă își făcu; Ei trăia prea bine, că ea îl iubea Și el pentru dânsa prea mult se robea; Decât despre alte câte îi făcea De-l mulțămea una, alta nu-i plăcea; Mai cu seamă lapte dulce când mânca, Deloc, niciodată el nu se-mpăca, Ci oftând adesea în sunet vorbea: — Nu știu răposata ce fel îl fierbea, Că de când, sărmana, o am îngropat, Lapte fiert o dată cu gust n-am mâncat! Biata lui nevastă, asfel de cuvânt Auzind adesea răsunând în vânt, Se mira săraca cu ce îngrijiri Să-l fiarbă mai bine, s-aibă mulțămiri! Spăla, freca vasul, punea, îl fierbea, Păzind să n-afume ș-în foc să nu dea, Dar geaba, bărbatu-i la gust nu-i venea, Tot pe răposata, oftând, pomenea. Așadar, nevasta văzând și văzând Că pe plac nu-i este orșicum făcând în cele din urmă îl puse pe foc Ș-il năpusti-n vatră, ne-ngrijind deloc. Laptele dar singur fierbând ca uitat, Dacă-l bătu fumul și în foc a dat, Turnând îi aduse, și el cum sorbi Plin de mulțămire către ea vorbi: — Ah, draga mea! astăzi m-ai îndatorat Cu laptele dulce, de când te-am luat, Că uite întocmai acest gust avea, Biata răposata oricând îl fierbea. Dar cum făcuși, dragă? ce ai uneltit Și așa de bine astăzi l-ai brodit? Vezi dar, ține minte tot așa să-l faci, Apoi totdeauna să știi că mă-mpaci. Auzind nevasta zicându-i asfel: — Apoi, bărbățele, — zise către el — Eu după părerea-mi am greșit acum, Că nu purtai grije să nu ți-l afum, Fiindcă cu treaba pe foc l-am uitat Și gustând în urma îl văz afumat, Ba îmi era încă că o să mă cerți Și vream de greșală să cer să mă ierți. Bărbatu-i răspunse: — Nu știu ce-ai făcut, Decât știu atâta, că azi mi-a plăcut; Și cu aste vorbe mă faci nătărău, Că la ce-mi e gustul să zici că e rău; Nu voi niciodată să m-aibi de nebun, Ci ce zic că-mi place, zi și tu: e bun, Și nu-mi spune mie c-ai făcut greșeli, Că cu așa vorbe nu poți să mă-nșeli; Gându-ți niciodată nu l-oi sfinți eu, Ca să nu-mi fierbi lapte după cheful meu; Așa îl voi tocmai cum fuse acum, Și curs în foc fie și, cum zici, cu fum. Biata lui nevastă pe loc o sfecli, Gândind că cu pumnii o va năvăli; Decât cu tăcerea care o făcu Îl aduse-n stare și el de tăcu. Zicând: Lasă să ningă, să plouă, numai vreme rea să nu se facă. Dar tu, copilul meu, Să-ți iei nevastă de casă, Nici urâtă, nici frumoasă. Că N-o să o pui cadră-n perete. Nici N-o să o atârni cercel la ureche. Nici N-o să o scoți în târg de vânzare, Ci Să-ți ei nevastă de potriva ta. Precum am mai zis, adică: Cum e sacul, și peticul. Și Cum e tingirea, și capacul. Că Ce nu-ți este de potrivă, îți va fi tot împotrivă. Nici, După gustul altora să nu-ți alegi nici materie, nici nevastă. Ci E destul să-ți placă ție. Iar nu ca acela: în hatârul dumneavoastră, Iacă m-arunc pe fereastră. Ca țiganul care în hatârul prietenului său s-a spânzurat. Cum a zis unul: Că a greșit croitorul, S-a spânzurat spoitorul. Ci tu Ești stăpân pe capul tău, Ori pe bine, ori pe rău. Că Voia este la tine Ca să faci cum îți vine. Cum zice vorba: Mie nici nu-mi intră în pungă, nici nu-mi iese. Eu știu că Silita căsătorie e frigură de livie. Numai Nu face din capul tău calendar. Ci, când vei să te-nsori, De ești tu viță de jos, să nu iei neam de sus, ca să nu-ți zică: scoală tu, să șez eu. Și De n-ai bani, nu lua cu zestre, ca să nu-ți zică: taci tu, să vorbesc eu. Ci Ia-ți nevastă săracă ca să-ți zică: fă ce știi tu. Și atunci Nu vă scoateți ochii unul altuia. Ci Trăiți ca în sân de rai. După. . Despre Neunire și neînțelegere [ modifică ] Boii uniți la pășune Lupul nu-i poate răpune. Și O nuia în mână lesne se-ncovoaie, Dar când sunt mai multe se frâng anevoie. Și Oaia retrasă din turmă Lupii o iau după urmă. Și Vai de acea însoțire Unde nu este unire! Că Nu poate fi nălbitorul Tovarăș cu văpsitorul. Nici care Va s-o-nnegrească din albă, Va și mâini albe să aibă. Și De va fi să nu voiască Muierea să plămădească, Șade, cerne până mâine Și tot nu frământă pâine. Și Să muncește, s-amărește Și nimica nu-i sporește. Și Îl joacă cu viclenie in aur tara vacalie Zicând: O, amărâții de noi, Nu ne unim amândoi! Că Eu zic tunsă și el rasă, Nu știu la ce o să iasă. Și Eu strig încât capul mi se descleiește Și bărbatu-n lene abia mormăiește. Unul zice: Nu ne putem înțelege, Un fel nu ni să alege. Altul: M-a înzăbălat muierea Și mă joacă cum i-e vrerea. Și Mă fierbe în oală seacă, Zi, noapte, nu va să tacă. Of! Și ca gheonoia copaciul Mă ciocănește ca covaciul. Când se necăjește. Strigă și țipă ca din gură de șarpe, De mă iau fiori din creștet până-n talpe. Și Zbiară tocmai ca o proastă Parcă-i pune sula-n coastă. Blestemând: Doamne, ia-mi moartea și zilele bărbatului meu. Că Nu poci scăpa de el ca de dracul. Și eu nu-i zic decât: Ci mai zi, zice-ț-ar popa la cap. Și oriunde mă duc Se ține după mine (n-ar fi să mai zic), întocmai ca dracu după copilul mic. S-a lipit de mine ca scaiul de câine. Și De prea mult ce mă iubește, Ca cocoșul mă chiorâște. Mă chiorâște parcă va să mă împuște. Cum zice vorba: Nici nu te lasă să te prăpădești, Nici nu te lasă ca toți să trăiești. Că M-a îmbătrânit, mi-a scos peri albi. Și ea Șade tot abanos, țapăn și vârtos. Că Dracul cât trăiește nu îmbătrânește. Și Drac mort n-a văzut nimenea vrodată. Se vede că Are nouă suflete ca pisica. Iar mie Ziua și noaptea îmi roagă moartea. Iacă Niște zile amărâte, Necăjite și târâte. Dar într-o zi Era să lepede potcoavele. Și I-a avut Dumnezeu de știre, Și puțintică norocire. Că A zis hopa și a sărit groapa, Dar de mult era să-i cânte popa. Și A dat mâna cu moartea. Dar N-a dat zapis cu Dumnezeu. Eu știu însă, Dacă moare nevasta mea, se duce lumea jumătatea, Dacă mor și eu, se isprăvește lumea. De aceea Rabdă, inimă, și taci, că n-ai altă ce să faci. Povestea cântecului [ modifică ] O, răbdare sfântă, baz mântuitor, Liman de scăpare tu ești tuturor! Din copilărie tu mă-mbrățișași, La toată nevoia lupta-ți protejași. D-orce-mprejurare tu mă izbăviși Ș-orice veninare tu mi-o îndulciși. Multele-mi necazuri a ți le descri, îți sunt cunoscute, nu mă părăsi. Tu și la-nsurarea-mi cu mine veniși Și multele valuri mi le stăviliși. Râuri de necazuri, ce vrea m-a-neca, Le puseși hotare a nu mă călca! Furtuni când bătură, mă adăpostiși, Vrăjmași se sculară și îi risipiși; M-ai trimis cu gându-n veacul bătrânesc, Ca să-l iau de pildă, să mă răcoresc; Mi-ai pus de icoană pre câți te-au urmat, Câți te-mbrățișară și au triumfat; Scorpii, șerpi, balauri ei au biruit, Tu le-ai dat putere, și s-au izbăvit. Răbdare! răbdare! zid sprijinitor! îmi cunoști consoarta, vezi că îmi dă chin, Vino și mă scapă de cumplit suspin, Nu-mi zugrăvi plată, desfătări cerești, Nu poci să mai sufer zile tiranești. Pentru ne'nțelegeri amărât trăiesc, Ah! viața-mi scurtă rău o cheltuiesc! Vezi dacă să poate stavilă să pui, Să-mi rădici nevoia, că-ndreptare nu-i. Soarta-mi împilează viața la pământ, N-am trai, n-am odihnă, n-am nici crezământ. O, răbdare sfântă! dă-mi a imita Ș-a lua de pildă chiar numirea ta. Solomoane drepte, tu pilda ne-ai scris, Tu cu-nțelepciunea ai cântat ș-ai zis: Leii și balaurii tot se îmblânzesc Iau de-nvățătură, se domesticesc, Iar a relii boală n-are nici un leac, N-are îmblânzire, ea e crudă-n veac, Ca vierme ce roade pomi verzi și copaci, Ca rugina fierul, și n-ai ce să-i faci; De consoartă bună câți sunt norociți, Le sunt cununi scumpe, viez liniștiți. Erouă răbdare! dă-mi un bun răspuns, Nu-mi curma viața, vezi cum am ajuns! Nu mai am putere, viața nu-mi răpi Și petec de petec nu mi-o tot cârpi. Știe Cel puternic cât d-amărât sânt, Care soarte-mparte la toți pre pământ. Știe ce consoartă e pre capul meu, Care îmi răspunde ca un dumnezeu. Prin răbdare, zice, vă veți mântui Despre câte rele vă veți bântui. Vino, dar, răbdare, vino nu-nceta, Vino, că prin tine voi înainta. Trista mea viață tu o sprijinești, De orice ispite tu mă mântuiești, Tu mi-ai fost și școală, tu învățător, Te-am avut în patimi ca un protector. Ale tale sfaturi mi-au fost de folos, Mi-ai dat mângâiere-n timpul dureros, Tu pe câți te-ascultă așa-i îmbunezi, Le dai cerești daruri ș-îi încununezi Nu-n flori împletite ce se veștejesc Și putrezitoare, lucru pământesc, Ci de raze sfinte luminând mereu, Drept răsplată bună de la Dumnezeu. O maică răbdare! nu mă părăsi, Tu îmi ești sperarea sprijin a-mi găsi. Sunt pierit atuncea când mă vei lăsa Fii-îmi mie razim și nu-mi va păsa. Voi să mor cu tine, să mă-ncununez, Cu tine-n braț viața-mi voi să o-ncetez. Așa e omul, El de boală pătimește Și p-alți de leac sfătuiește. Însă Găina-ntr-un loc cotcorogește Ș-într-alt loc oul se găsește. Și El într-un fel o ursea Ș-altfel ieși la văpsea. Căci Urșii c-ursul ursăresc In danturi nu se lovesc. Vorba e că Joci cu tichia chelului, Ajungi și tu-n felul lui. Adică: Cu cel ales, ales vei fi, și cu cel îndărătnic te vei îndărătnici. (Psalm. David) . Despre iuțeală, mânie și posăcie [ modifică ] El chiar singur a stricat Și iar el s-a mâniat. Și apoi Dă și cu coasa și cu gresia. Nu judecă, Unde o ieși să iasă. Ori că tunsă, ori că rasă. Că Focul când se încinge Anevoie se stinge. 187 Însă Cine se iuțește curând ostenește. Și Cine să oțetește, să bea oțet să-i treacă. Că Cela ce se pripește adesea se poticnește. De aceea Să nu te pripești, că o greșești. Totdeauna Măsoară de multe ori și croiește o dată. însă Sunt firi între firi, de nu știi cum să te miri. Unul Șade posac și tăcut, Parcă este surd și mut. Parcă i-am fript șerpi pe burtă. Parcă i s-au înecat corăbIIle. Parcă toată lumea i-e datoare. Parcă mi-a tors și nu i-am plătit. Parcă i-a murit curca cu oul în cuib. Parcă tot îi plouă și îi ninge. Parcă i-am tăiat lefeaua. Parcă i-am tăiat apa de la moară. Parcă i-am tăiat iapa de la gard. Parcă își jelește părințII. Când râde, soarele răsare, Când se necăjește, tună și fulgeră, își pierde și cumpătul și umbletul. Povestea vorbii [ modifică ] Unul trecând un râu mare, când vru carul a-și suci, Cu-ntâmplare deodată rupe oiștea aci. El necăjit stă, se uită, fluierând și înjurând, își dă palme, bate boii, dă-n car și-n toate de rând; Dup-aceea ca s-o lege o funie de tei ia Și începe să o scuipe, s-o poată ceva muia, Dar, din contră, și l-aceasta înjura, se necăjea, Că cum vrea el să o moaie, scuipatul nu-i ajungea; Iar un om ce sta deoparte și la dânsul se uita începu de el să râză, zicând: — Vai de mintea ta! Mă! omule, dar nebun ești? Moaie funia în râu! Ce tot stai și scuipi din gură, când ț-e apa pan' la brâu? — Da, bine zici, — el răspunse — că mai știu ce fac și eu! Parcă-mi lipsește o doagă, acum la necazul meu. Unii de necaz când dau Pierd și mintea ce o au; Iar alți de el nu mai scap Și tot au simțit în cap. . Despre iuțeală și mânie, iarăși [ modifică ] Omul îndărătnic toate d-a-ndaratele le face. Tu umbli să-l îmblânzești Și mai rău îl îndrăcești. El Pentru o muscă își dă palme. Și Pentru un purice își arde plapoma. Pentru un șoarece, Lasă să arză și moara, Numai șoarecii să moară. De aceea zice: Răul ce ș-îl face omul singur, nimenea altul n-ar putea să i-l facă. Că Oțetul tare vasul său ș-îl strică. Omul îndărătnic Ce apucă se usucă. Și Toate d-a-ndaratele îi merg. Adică: După ploaie, chepeneag. §' După moarte, cal de ginere. El nu știe că: Toată graba strică treaba. Și Cine se grăbește curând ostenește. Iar încet, încet, departe ajungi. Că Lucrul bun anevoie se dobândește. Și Cu încetul se face oțetul. Și Copacul mare dintr-o așchie nu să taie. De aceea, Nu te grăbi ca fata mare la argea și ca văduva la măritat. Ci Cu răbdare și cu tăcere Se face agurida miere. Că niciodată Două pietre tari nu pot măcina bine. Iar Cine să iuțește la mânie pentru orce fie, e dobitocie. De aceea Nu fii iute ca piperul în toată vremea. Și Nu umbla cu țifna în nas. Nu fii ca Văcarul care s-a mâniat pe nevastă și nasul ș-a tăiat. Povestea vorbii [ modifică ] Un văcar adese tot se mânia, De care sătenii nimic nu știa; Așa el odată iar s-a mâniat Și o zi întreagă nimic n-a mâncat. Seara dacă vine la nevasta sa, Cu părere-n capu-i că lumii păsa, O-ntreabă, zicându-i: ce zicea prin sat? Le păsa de dânsul, căci el n-a mâncat? Nevasta lui, care era ca și el, Prea cu minte mare, ca de copăcel, Îi zise: — Zău nu știu, ei nu mi-au vorbit, Poate și pe mine s-o fi necăjit, Că orcâți cu carul pe la noi trecea Asupra-mi nici ochii nu ș-îi întorcea, Ci-și biciuia caii, boii își bătea, Ca când de la dânșii necazu-și scotea. — Fie! — el zise — tot nu mă împac, Nu mănânc nici mâine, ca să vezi ce fac Așa el se duse, ca un sec și prost, Și ținu, săracul, ș-a doua zi post. Seara iar întreabă ce au zis de el Și ea îi răspunde tot în acel fel. El iar se-ntărâtă, cum o auzi, Și: — Nu mănânc — zise — nici a treia zi. Dar răzbindu-l foamea n-a mai întrebat, Ci îi părea miere codrul cel uscat. Prin urmare dar, S-a mâniat rău pe sat Și trei zile n-a mâncat. Le-a făcut-o pe piele. Că Nu mai putea de dânsul. Însă, Omul îndărătnic și pizmaș ca racul își mănâncă carnea singur. Îi auzi strigând: Nu mă plec, d-aș ști că m-aș târî cu inima pe pământ. Omul răutăcios și necăjicios, De nu poate strica altui, își strică luiși. Ca Ursul când n-are de mâncare își mușcă din labe. Muierea rea singură își dă palme ș-își bate capul de pereți. De vreme ce pe Muierea înțeleaptă o bate cineva și i-e rușine să plângă, Iar muierea rea numai dintr-o vorbă ardică mahalaua în cap. Țipă ca când o belește cineva de vie. Și Ca când îi frige cineva șerpi pe inimă. Și In necaz că i-a zis neroadă ș-a tăiat din rădăcină coada. Povestea vorbii [ modifică ] Unuia sătean odată muierea i s-a-necat, Când la un râu împreună cu altele s-a scăldat. El cu o prăjină-n mână în vârfu-i cu cârlig pus Se ducea tot căutând-o pe cursul apei în sus. Altul trecând îl întreabă ce tot umblă căutând; El spuindu-i totdodată își ceru și sfat, zicând: — Mi s-a-necat, frățioare, nevasta colea mai jos Și cum să o găsesc nu știu, că caut fără folos. — Bine, — acela răspunse — ce cauți pe râu în sus? Că apa-ncolo la vale trebuie să o fi dus. — Nu crez, frate, — el zise — să fi mers pe apă-n jos, Că ea cât trăia în viață toate le făcea pe dos, Și socotesc că și moartă d-a-ndaratele s-a dus Și trebuie prin urmare s-o caut pe apă-n sus. . Despre amiciție și prietenie [ modifică ] Timpul trece cu azi, cu mâine, Iar vecinul rău tot rămâne. însă Cine a aflat în lume prieten adevărat, El o comoară bogată-n viața sa a câștigat. Căci Pe câți îi credem de prieteni Ne sunt ca niște cunoscuți, Numai din vedere văzuți. Iar Pe câți îi numim cunoscuți Ne pot fi vrăjmași nevăzuți. Cei mai mulți sunt Prieteni ai mesii, iar nu ai nevoii. Care zice: Îl cunosc ca pe un cal alb. Ș-aleargă să te-ajute-n grab. Iar nu care Se răspândesc ca potârnichile. Zicând: De-l voi mai vedea o dată, se face de două ori. Zice un proverb: Cuiul cel nou scoate pe cel vechi afară. Însă Niciodată pentru un prieten nou câștigat nu lepăda pe cel vechi. Că Prietenul vechi este ca vinul, care pe cât se învechește p-atât mai cu gust să bea. Prieten adevărat este acela care te sfătuiește spre bine, iar nu care îți laudă nebuniile. Precum zice alt proverb: Dacă din nenorocire ai prieten nerod, tu fii înțelept. Iar de este Bun ca pâinea a bună, îi iei îmbucătura din gură. Zice alt proverb: Dacă prietenul tău este miere, tu nu umbla să-l mănânci tot. Cum a zis unul: Tu zici că-mi voiești binele și mă-nghimpi ca albinele. Prietenul la vreme de nevoie se cunoaște. Povestea vorbii [ modifică ] Doi prieteni împreună la un drum călătorind, Un urs le ieși-nainte, cu groază spre ei viind. Unul dintr-înșii, de frică, văzînd ursul furios, Se sui și se ascunse sus într-un copac stufos; Cellalt, într-acest pericol singur dacă s-a văzut, S-a-ntins la pământ îndată și în mort s-a prefăcut. Ursul dar totdeodată asupra lui cum sosi, Pe la nas, pe la ureche, se plecă a-l mirosi; Iar el își ținu suflarea, să nu-l simtă că e viu, Că ursul mort nu mănâncă, după cum zic cei ce știu; Și așa, de mort gândindu-l, cum sta nesuflând lungit, Nicidecum neatingându-l,l-a lăsat și a fugit; Iar prietenul său, care sta în copacul stufos, După ce se duse ursul, l-a-ntrebat, dându-se jos: — Ia spune-mi, măi frățioare, ursul ce lucru-ți șopti Când se puse la urechea-ți? (Și-ncepu a hohoti.) — Mi-a poruncit — el răspunse — să țiu minte să păzesc Și c-un prieten ca tine să nu mai călătoresc . Despre pricini și judecăți [ modifică ] Judecata e în capul omului. De aceea zice: Pune-ți căciula înainte și te judecă singur. Că Judecătorul când ț-e protivnic, cu cine o să te judeci? Dacă va, și Face hatârul corbului ca să învinovățească porumbu. Și Cine plânge înaintea judecății își pierde lacrimile. Că, de e vinovat, Îl întinde ca pe o opincă scurtă. , Și Îl poartă pe la icoane. Sau Îi poartă de nas pe unde îi place. Că Șchiopătarea oilor e bucuria lupilor. Pentru că Lupii totdeauna se bucură în timp de furtună. Că Două ouă când se tot ciocnesc, unul trebuie să se spargă. însă Gardul cu proptele bune Nu cade-n timp de tartane. Și Cine dă din mâini nu se îneacă. Că Darea trece marea. Și Aurul deschide raiul. Și Sabia de aur taie mai mult decât cea de fier. Ci Bate-te cu săgeți de argint, de voiești să biruiești. Că Banul e ciocoi de uși multe, Are trecere-n orce curte. De aceea Or să fii cu miere-n gură, or cu mâna-n buzunar. Că totdeauna Bogatul greșește și săracul cere iertăciune. Deși Dreptatea iese ca untdelemnul dasupra apei. Dar Mai bine o învoială strâmbă decât o judecată dreaptă. Căci Dreptul totdeauna umblă cu capul spart. Ș-apoi — Cine ț-a scos ochii? — Frate-meu. — D-aceea ț-a scos așa adânc. Povestea ăluia: Țiganul când a ajuns împărat întâi pe tatăl său a spânzurat. Că Prieteșugul judecătorului e pe genuche. Dar însă Corb la corb nu scoate ochii. Și Dacă vei să nu scârție carul, unge osia. Că Dacă o lingi, merge mai bine. Cum a zis unul: Carte nu știe, dar calcă popește. Cum a zis altul: Știe bine vlădica Pe cine ia de chică. Că Dacă pui untdelemn în candelă îți va lumina. Și Când pui piemn mai mult, se face mămăliga mai mare. Pentru că Boul nu treieră cu gura legată. Și Cine slujește altarului, din altar mănâncă (Apost). Și Cine va să se roage sfântului duce lumânare și tămâie. Și atunci Olarului unde-i place, acolo pune mânușa. Că rareori Buturuga mică răstoarnă carul mare. Ci mai bine Fă-te cu dracu tovarăș până treci puntea. Și Zi că e laptele negru. Decât să strigi: Cu judecata, nu cu lopata. Adevărat, E știută că pricina nu ajută. Dar In țara orbilor cel cu un ochi este împărat. De multe ori Rămâi bătut, ocărât și cu banii dați. Povestea vorbii [ modifică ] Primăvara într-un nuc, Stând și cucuind un cuc, Doi proști, cum îi asculta, Porniră a se certa: Pe unu-l chema Pălmuș Și pe cellalt Ciomăguș. Pălmuș privind la cuc sus Și Văzându-l spre el pus Zise: — Or văzuși tu, mă, Că cucu mie-mi cântă? Ciomăguș zise: — Minți tu, Că cucu-n nuc cum stătu La mine-ntâi se uită Ș-apoi atuncea cântă. — Dar nu vezi — Pălmuș a zis — Cu ciocu-ncotro e-ntins? Dacă ție ț-ar cânta, La tine s-ar și uita. Ciomăguș se-ntărâtă Și bâta îi arătă, Zicându-i: — Nu-mi tot vrăji, Că de mă voi necăji, Cu asta-n cap te pocnesc, Ai auzit ce-ți vorbesc? Ți-am spus că când a cântat întâi în ochi mi-a cătat. — Ce — e? tu să mă bați zici? Tu pe mine? Na dar! — plici! — Ce dai tu în mine, mă? (Și ciomagu-și întrema) Na! — poc! — Mă! — plici, sap! — Na! — buf! Aolio! — Stai! — Mă! Uf! — Ho, ho, ce aveți de gând? Strigă Lunea alergând, Ș-apucând îi dăscâlci. Pe un, pe alt îmbrânci, Pe amândoi ocărând, Judecându-i și zicând: — Fire-ați porci-de-câini să fiți! V-ați pornit să vă sluțiți! Pălmuș, aprins grozav foc, Merge la zapciu pe loc, Și spuind cum s-a certat, I-a dat bani și l-a rugat Ca, când îi va-nfățișa, Să zică ca el așa, Că cucul lui i-a cântat Și să certe pe cellalt. Ciomăguș, p-ascuns și el Mergând în acelaș fel, Pe zapciu unse pe bot, Dând cât avea-n pungă tot, Și să zică l-a rugat Că cucul lui i-a cântat. Deci când i-a înfățișat Și jalba le-a ascultat, Zapciul, puțin mișcând Și genuchiul ardicând, Supt saltea le-a arătat Banii ce i-a fost ei dat, Zicând: — Și un ș-alt mințiți Și ca nebunii vă sfădiți, Că cucul, să știți curat, Numai mie mi-a cântat; Și voi, zic, vă împăcați, Să n-auz că vă certați, C-apoi iau gârbaciul meu Și vă împac cum știu eu. Vezi așa, Cine face ca mine, ca mine să pață. Capul face, capul trage. Unde nu e cap, vai de picioare. Mulți zic că Banul e ochiul dracului. Șică Banul te bagă afund, banul te scoate în und'. Dar Culcă-te pe urechea aia. Și Îi fi bun cât îi fi. Căci Bolnavul multe zice și sănătosul face ce știe. Că A băga mâna în miere și a nu-ți linge degetele nu se poate. Povestea vorbii [ modifică ] Două pisici dintr-o casă, surori, frați vei să le zici, In cămară după masă intrând ca niște pisici, 201 Mirosiră, cotiliră din taler în taleraș Ș-între altele găsiră și o felie de caș. Sar amândouă deodată, asupra-i să grămădesc, Pentru el vor să se bată, fac gură, se gâlcevesc. Și una și alta rele, mârâia și miuia, Să-l împartă între ele nicidecum nu se-nvoia. Și ca să nu se mai certe merg la cotoi, cer la el Ca prin dreaptă judecată să le-mpace la un fel. Cotoiul, ca un cu minte, le-a zis: — Nu vă mai certați, Ce folos mii de cuvinte? eu știu cum vă împăcați: Care le împacă toate e cumpăna pre pământ, Și împotriva-i nu poate nimeni să zică cuvânt. Zicând aceste, apucă și cumpenele pe loc, Ceru cașul să-i aducă, îl rupe drept prin mijloc, Pune într-o parte ș-alta cașul cel în două frânt, înalță cu mâna-ndată cumpăna de la pământ; Dacă vede că-ntr-o parte atârna mai greu nițel, Ia din ceealaltă parte și mușcă ceva din el. Îl pune iar, iar rădică, acum dincoaci greu văzând, Mușcă și d-aci nițică, ca să potrivească vrând. Apoi iar și iar și iară, când aci, când colea greu, Vrând lor rău să nu le pară, el a mușcat tot mereu, Pan' se satură pe sine și lăsă părțile mici; Atunci le potrivi bine și le dete la pisici. Ele dar silite fură astfel a se mulțămi, Dacă minte nu avură singure a-l împărți. . Despre obrăznicie și calicie [ modifică ] Povestea vorbii [ modifică ] . Despre frică și vitejie [ modifică ] In vremea războiului e mai scump fierul decât aurul. Și Cine e viteaz, în urma războiului se cunoaște. Că După război se vede capul viteazului și urma fricosului. Lupului de i-ar fi frică de ploaie, ar purta ipingea. Și Leoaica numai un pui face și bun. Și Omul voinic nu se sperie de toate muștele. Mulți se laudă zicând: Dezlega-voi sacul, vedea-vei pe dracul. O să cauți în gaură de șarpe să te ascunzi. Și o să strigi: Ieșiți, morți, să iîntrăm noi, că e vremea de apoi. Dar După război mulți viteji se găsesc De cei Cu curaj de găină moartă. Ș-apoi Nu ț-e necaz când te izbește un armăsar, ci când te trântește un măgar. Dar Când geme mortul, și dracul moare de necaz. însă Vulpea nu se sperie de ăl de să laudă seara, ci de ăl de mănâncă dimineața. Sunt mulți: La plăcinte înainte și la război înapoi. Sau La război în coadă și la fugă în frunte. Zicând: Fuga e rușinoasă, dar e și sănătoasă. Și își face spaimă singur, ca calul de vânt. Și Fuge ca dracul de tămâie. Strigând: Apropie-te, crâng, depărtează-te, câmp. Și Fuge, ca când II gonește cu bici de foc Și Stă pitit ca iepurele și ciulește urechile. I se face în cap părul măciucă. Și Tremură de parcă îl găsesc toate năbădăile. Parcă i-a dat cineva mătrăgună. Și I se face fața ca turta de ceară. Că Omul fricos totdeauna umblă cu gheața în sân. El Se sperie de toate burienile. Și Părul în cap i se zbârlește De frică, când povestește. Și N-are-mprejur biet nimica De unde să-și lege frica. Zicând: De frică inima-n mine Se lasă în jos pe vine. Și Se sperie de umbra lui Și se uită-n urma lui. Fricosului De o gânganie mică Păru-n cap i să ardică Și pielea i se-nfurnică. Când vede groaza, Fuge ca câinele cu coada între picioare. Că De o umbră, d-o nălucă, Frigurile îl apucă. Numai când Este la largul lui și la strâmtul altuia. Zice: Înfricoșază-ți cusurul, să nu-ți umple... Curul. Dacă n-ai bătut cur mic, Nu-nfricoșa p-ăl voinic. Că numai Babele cu sânge bătrân Să sperie și scuipă-n sân. Iar când Îl iei la trei parale. Atunci Mai multe din c... b... Decât la tabaci meșini. Și Bea nițică apă rece, De sperietură a-i trece Și altădată, ca șoarecii când cântă jucând hora: Sus de mână, jos de vână și mai aproape de gaură. Cu toate acestea, Frica păzește pepenII. Și Câinii sunt paza oilor. Că Mai rău se sperie cineva din auzit decât din văzut. Povestea vorbii [ modifică ] O vulpe odinioară (povesteau strămoșii mei) Mergea seara să vâneze, după obiceiul ei, Și mai cu seamă adese se ducea la moară-n sat, Unde găsea gâște, rațe și găini pentru vânat. Așa și un cotoi iară venea pe lângă tarași, Că găsea să prinză șoareci și mari și mititei, grași. Aci vulpea cu pisoiul întâlnire des având, Amândoi se-ndrăguliră, unul altuia plăcând. Intrară și în tocmeală d-a se lua amândoi, A trăi în căsnicile ș-a se mângâia-n nevoi. Aci făcură și nunta, puind masă de vânat, Mâncară, se veseliră și să joace s-au sculat. Pisoiul își drese struna și răsună grosul bas, Iar vulpea cântă cu vorbe, slobozind ascuțit glas: — Bine este doi cu doi Și noi, neică, amândoi, Bine era mai de mult, Dar noi, neică, n-am știut... Când era ea să mai zică, un câine îi auzi Ș-ndată și el la nuntă pe fugă se repezi, Dorind și el să se prinză cu acești tineri la danț Și să joace vreo polcă, vreun vals sau cotrodanț; Dar cotoiul pierdu cheful îndată cum l-a zărit. Vulpea tăcu cântecelul, îl lăsă neisprăvit. Și croindu-o la fugă spre pustie amândoi, Tocmai în crâng se opriră a se uita înapoi. Ocărând aci pe câine vulpea cu glas înțepat Nu vrea nicidecum să-l ierte (deși era el în sat), Zicând: — Ai văzut mojicul cu obraz gros, necioplit, Cum venea-n fugă la nuntă, fără bilet, nepoftit?! Ce? Te-ai speriat, bărbățele? Răspunse el: — Aș! nimic! Nu se prea sperie lesne o inimă de voinic; Dar n-am vrut să fac gâlceava, la nunta mea, c-un netot, Că ți-l făceam să se lingă de cinci-gheara mea pe bot; Și repezindu-mă-n grabă mă suiam în vreun loc, Stăm aci fără să-mi pese ș-îmi băteam de dânsul joc; Dar îmi era pentru tine, că din mână te pierdeam, Ș-atunci, cu inima friptă rămâind, mă prăpădeam. Mireasa l-aceste vorbe negreșit că ar fi plâns, Dar nu-i putea veni jale de gâdilituri și strâns, Ci cu hohote și râsuri, fiind departe de câini, Ca să piarză supărarea îl luă iarăși de mâini, Și cu el hora, sărita, vizuina-ncunjurând, Răsuna cu glas din gură acest cântecel, zicând: — Bărbățelul meu, Voinicelul meu, Mult e inimos, Mult e nefricos. Deși am fetit, Dar am nimerit, Luai pui de drac, Tocmai după plac. N-am frică defel De nimeni cu el. Cumătrul lup, care-n vreme umblă ca un vătășel, Trecând p-aci cu-ntâmplare ș-auzind joc, cântecel, Cu raport despre aceasta degrab în fugă s-a dus Și la leul, împăratul dobitoacelor, l-a dus. Leul, cum citi raportul, pe lupul a întrebat: — Dar n-ai aflat tu pe cine a luat ea de bărbat? — Nu știu, — îi răspunse lupul — că în casă n-am intrat Dar fără să văz îmi pare că pe dracul a luat. — Cum așa? — zise-mpăratul — după ce ai cunoscut? — După cântec, — el răspunse — că cam nu prea mi-a plăcut. Când vorbea acestea, iacă cuviosul urs veni Și cu smerenia toată-naintea-i se ploconi. Mistrețul grof după dânsul îndată intră și el, Gras, gros, umflat ca cu țeava, și se închină la fel. Porunci leul îndată să le dea câte un jeț, Puind pe ursul în dreapta și-n stânga porcul mistreț. Apoi le citi raportul de rând în jos și în sus. Pentru măritișul vulpII, care lupul l-a adus. Se uitară toți la dânsul și cruciș și curmeziș Și se zbârliră de groaza al acestui măritiș, Zicând: — D-o fi luat vulpea chiar pe dracul de bărbat, Ne-a făcut pe toți papară, suntem pieriți, ne-a mâncat; Dar, după povestea vorbii, nici un lucru să nu crezi Așa, din auzit numai, cu ochii până nu vezi; Însă altfel nu se poate decât un prânz să gătim Și pe vulpea cu bărbatu-i la masă să o poftim; Și de va fi chiar și dracu, cum suntem noi grămădiți, Luptându-ne împreună, tot putem fi mântuiți, Decât câte unul-unul prin păduri a ne afla, Și cu noi prea cu lesnire pântecele a-și umfla; Iar de nu va fi bărbatu-i drac, după cum auzim, Atunci îi facem prieten și împreună prânzim. Zise leul: — Prea bun este acest sfat care mi-l dați, Dar și așa ciudat vine ca să fim asigurați; Căci pe dracul vreodată din noi cine l-a văzut? Și ca să-l putem cunoaște este prea de necrezut. De unde știm alb e, negru, galben, roșu, ori altfel, Și cum l-om zări îndată să zicem că este el? Noi auzim că-n orașe, prin acest mare pământ, C-ar fi multe dobitoace și nu le știm ce fel sânt: Că noi la ele nu mergem, nici ele la noi nu vin, Nu ne-am văzut unii p-alții chiar o dată cel puțin; Asemenea și de dracu numai doar cât auzim Că ar fi cea mai rea fiară ș-ar fi făcând mari cruzimi. Dar până-ntr-acest ceas Sfântul ne-a ferit ca să-l vedem, Fie de ăst loc departe, d-al vedea lipsă n-avem. Dar dacă vrăjmașa vulpe legea cumva a călcat. Ca numai rău să ne facă cu dracu s-o fi-ncurcat, Trebuie prin chibzuire să facem toți vreun plan, Ca să ne ferim de răul acestui cumplit dușman; Cu toate aceste, lupul să se ducă a-i pofti Și în grab să se întoarcă cu răspuns a ne vesti. Apoi vom vedea ce-om face, atuncea vom hotărî, Vom găsi fieștecare loc capul a ne vârî. După ce se sfâtuiră în felul de mai sus zis, Gătind masa, fu îndată vătășelul lup trimis, Ca să poftească pe vulpe la prânzul împărătesc, Cu soțul ei dimpreună, să vie, că îi doresc. Se repezi lupu-ndată ca un grabnic curier, Ardicând pulbere-n urma-i ca norii până la cer. Și tocma drept vizunia tinerilor când veni, Începu-ncet să pășască, curajul îi conteni; Nici nu îndrăzni să intre, ci tăcerea-și dezlegă Și cu sfială d-afară, din depărtare strigă: — Cumătră! Cumătră vulpe! — Cine e ? ea a răspuns. — Ia poftim până afară îi zise el, stând ascuns. — Dar ce vei? întreabă vulpea, până la ușă ieșind. — Sunt trimis, — răspunse lupul, de prin stuf capul ivind — A auzit împăratul cum că te-ai căsătorit Și prea mult îi pare bine că soț bun ț-ai nimerit. De aceea vă poftește ca să veniți mai apoi, Fiindcă azi are masă, să prânziți și amândoi. Zise ea: — Cât pentru masă, din parte-mi bucuros eu, Dar să-ntreb, să văz, voiește să meargă bărbatul meu? Auzi, bărbate! ne cheamă, spune-mi ce răspuns să dau. Mergi la masă-mpărătească? Răspunse el: — Mârâmiau! "Mârâmiau" auzind lupul, i s-a părut prea ciudat Și dete înapoi fuga cu totul înspăimântat. Ajungând la împăratul și de frică tremurând, Ostenit, cu limba scoasă, sufla și spunea zicând: — împărate! nu e bine, să știi că ne-am prăpădit. Îl întreabă leul: — Spune-mi, ce ți-a făcut? Ce-ai pățit? — E! d-aș fi stătut, — el zise — ce știi ce mi se-ntâmplă? Crez că mă învăța minte curier a mai umbla. — Ei bine, — îi zise leul — l-ai văzut? Ce fel era? — Nu l-am văzut, — el răspunse — dar glasu-i mă-nfiora. Vorbi o limbă pocită, pentru care eu mă leg Și mă prinz pe capu-mi cum că numai dracii i-o-nțeleg; Decât ea bucuros prinse, dar nu știu de vor veni, Și mai bine ar fi dacă bărbatu-i nu va voi, Auzind leul aceste, ceru de la ceilalți sfat, Zicând: — Spuneți ce să facem, că nu e de amânat, Ci trebuie mai în grabă vrun fel a ne folosi. Că ei o fi plecat poate și îndată vor sosi; Eu găsesc de cuviință că aici să nu ședem, Ci mergând să ne ascundem care pe unde putem Și pre ascuns cu ocheanul în drumul lor să privim. Ca din cale depărtată uitându-ne să-i zărim; Și de va fi, cum să zice, bărbatul vulpei vrun drac, Să nu faceți vro mișcare, ci să tăceți și să tac; Că ei, negăsind pe nimeni, o să șază ce-o ședea Și o să plece acasă, de treaba lor a-și vedea. Aste vorbindu-le leul, toți ziseră-ntr-un cuvânt: — Câte le-ai zis, împărate, toate înțelepte sânt. — Dacă e așa, — el zise — faceți-vă toți în părți, Că eu m-ascunz dup-o stâncă pe marginea astei bălți. — Eu iar — îi răspunse ursul — sus în ăst copac mă sui Și prin frunza lui cea deasă orice voi vedea vă spui. Porcul zise: — Și eu iarăși jos în frunzet mă-nvelesc, Să scot o ureche numai, ca să-i auz ce vorbesc. Lupu-și găsi și el locul,vârându-se într-un stuf, Ca să poată fugi lesne când va vedea vrun zăduf. Vulpea dacă intră-n casă și cotoiului a spus, Zise el: — Dragă nevastă! Eu pân-acum nu m-am dus Să văz împăratul cum e, precum și pe mine el, Nu ne știm unii pe alții, cum suntem și în ce fel; Ba nici nu știu înaintea-i cum să mă înfățișez, Nici cum să mănânc la masa-i, nici pe scaunu-i să șez. Ci ia să ședem mai bine în căscioara-ne aici Și de va fi vro-ntrebare, doar vei ști tu ce să zici. Cineva cu o minciună scapă de alte nevoi, Dar încă de la o masă să nu putem scăpa noi? Îi zise ea: — Ba, bărbate, ai să mergem să mâncăm, Că se mânie-mpăratul hatârul dacă-i stricăm; Chiar și politica cere să mergem să-l salutăm, Să-i facem închinăciune și mâna să-i sărutăm, Necum să fim poftiți încă și să urmăm în alt fel, Să ne purtăm mojicește și să nu mergem la el! — Dacă e așa, — răspunse bărbatul ei — bine dar, Apucă de te gătește, șterge-ți ăl cojoc murdar. Se sculă vulpea îndată și în cel mai grabnic pas Se scutură de țărână, se linse pe bot, pe nas. Cotoiul iar, ca și dânsa, scuipă în labă pe loc Și la cap se netezește, la coadă și într-alt loc; Apoi luându-și nevasta de brațet ca un bărbat, Plecară pe potecuță să se ducă la palat. El însă, zglobiu la fire, tot în jocuri se ducea, Sărea și glumea cu dânsa, mii de comedii făcea. Leul, cum sta după stâncă, tot adese întreba Pe urs, zicând: — Cuvioase, vede-să ceva, au ba? Ursul răspunse că vede cu vulpea un ce viind, Cu mult mai mic decât dânsa și ca un drac tot sărind. îi zise lui împăratul: — Poate îți pare așa, Unde îi vezi de departe, dar nu te înfricoșa; întinde ocheanul bine și te uită mai frumos, Ține-l tot spre acea parte, nu-l lăsa din mână jos, Ca nu cumva far' de veste cu ei să ne pomenim. Cum vorbim să ne auză și ceva să pătimim. — Curaj! curaj! să n-ai frică, — strigă porcul către leu — Căci când vor veni aproape, pașii lor îi auz eu. Deci, precum am zis, mațoiul cu vulpea pe drum viind Și într-o parte și alta făcând zglobii și sărind, Văzu pe o coțofană sus într-un copac cântând Și se opri aci-ndată, către mireasă zicând: — Nevastă! Iacă ploconul, îngăduiește nițel Să ți-l prinz ca să ne ducem la împăratul cu el. Aceasta zicând, îndată se urcă în copac sus Ș-într-o clipă cu iuțeală gheara pe dânsa a pus. Ursul, care aste toate cu ocheanul le-a văzut, Că ar fi chiar necuratul desăvârșit a crezut; Și de spaimă cu cutremur zise-mpăratului leu: — Suntem pieriți toți, stăpâne, după cele ce văz eu; Dacă el o zburătoare o prinse din vârf, de sus, De m-o vedea și pe mine, apoi, ait! atunci m-am dus; A avut dreptate lupul într-atât de s-a speriat, Dar să-ă! stați în tăcere, că iacă s-apropiat. Stând ei asfel în tăcere și ascunși, cum am zis toți, Ajunseră și intrară în casă tinerii soți; Care văzând masa-ntinsă și pe nimenea aci, Fu pricina ca să iasă la ușă, d-a se suci Ș-a privi când de o parte, când de alta ne'ncetat, Că doar vor vedea să vie marele lor împărat; Dar șezând cu amânare pe verdeață ș-adăstând, Un țânțar din întâmplare dintr-un loc în alt zburând, Viind s-a pus pe urechea a mistrețului ascuns Și fără ceva să-i pese, înfigând botul, l-a-mpuns. El tot scutura urechea să fugă, a nu-l pișca, Până când zări pisoiul frunzele care mișca Și gândind că șoareci umblă, deodată s-a sculat, Zicând către vulpe: — Dragă! o să mai prinz un vânat, Să te uiți acuma numai cum ți-l mănânc viu, nefript. Și în loc sărind cu gheara, dințII-n urechea-i ș-a-nfipt. Mistrețul îngrozit foarte, gândind că n-o mai scăpa, In râu ca nebun dând fuga, din puteri strigând, țipa: — Fugiți! fugiți, vă mănâncă, pe mine m-a și răpus! Cotoiul de spaimă sare să scape în copac sus, Ursul, părându-i că vine și pe el a-l nimici, Din copac jos să aruncă și să lungește aci, Făr-a putea alt să zică decât numai: — Mor! mor! mor! Lupul, cum auzi iarăși, alergă la leu ca-n zbor, Strigând: — Ce stai, împărate? Că mancă pân-acum doi, Și acum îndată vine să ne piarză și pe noi. Leul auzind pe lupul dându-i asfel de raport Zise: — Decât viu în gheara-i, mai bine în apă mort. Și închizând ochii-ndată în valuri s-a aruncat; Lupul și el după dânsul asemenea a urmat. Cotoiul în acea clipă pe ursul sus când văzu De spaimă sărind îndată ca o minge jos căzu Și se-nfipse-n țandăra unui copac rupt de vânt, Care era ca o țeapă ardicată de pământ. Vulpea iar în acea groază de spaimă fierea-i plesni, Somnul cel lung o cuprinse și nu se mai pomeni. . Despre viclenie [ modifică ] In față una-ți vorbește Și în dos alta-ți croiește. In ochi cu gura te unge Ș-în dos cu ac te împunge. Și In față dinți îți albește Și inima își negrește. In față te netezește Și în spate te cioplește. El este C-albina,-n gură cu miere Ș-în coadă cu ac și fiere. Vicleanul Fâțâie coada ca vulpea, în toate părțile. îl vezi numai, Bună ziua toată ziua și din cap la toți mereu moț. Și„ Te mângâie cu ghimpi Și Te atinge cu bumbac. Pe vicleanul Cât să umbli să-l pipăiești, Nici în piua nu-l nimerești. Cum a zis unul: De scund este scund, Dar nu-i dai de fund. Cu un cuvânt, Este taler cu două fețe. Povestea vorbii [ modifică ] Oarecare meșteraș A trimis un băiețaș Cu un taler rudăresc, Cu două fețe, prostesc, Ca să ia de la băcan Icre roșii de un ban; îi mai dete și alți doi Să ia icre negre moi. Băiatul cam prosticel, Cerând icre de un fel, Le-a pus pe taler aci Și altele porunci. Băcanul dacă i-a dat, — Unde le pui? l-a-ntrebat. El talerul întorcând Și icrele răsturnând: — Pune-le aici, a zis, Ș-a mers d-unde l-a trimis. Acolo când s-arătat, Stăpânul său l-a-ntrebat: — Celelalte unde sînt, Or nu-nțelegi de cuvânt? Copilul iar întorcând Și: — lacate-le, zicând, Căzură ș-acele jos, Nimica fiind din dos. Stăpânul său, necăjit, îndată l-a pălmuit, Zicând: — Vezi, minte să ții Și păzește să nu fii Cu două fețe și tu, C-ăst' taler ce te bătu . Despre cumplitate sau zgârcenie [ modifică ] Omul nu trebuie să fie nici prea-prea, nici foarte-foarte, Nici carnea să arză, nici frigarea. Adică: Nici prea econom, nici prea galantom. Că Cine strânge nu mănâncă. Banii strângătorului în mâna cheltuitorului. Lopata grămădește și sapa risipește. Bogăția rămâne la nebun. Care Nici pe sine nu se procopsește, nici pe altul nu folosește. Nu știe cum se câștigă paraua. Pentru că Cine dumică știe, cine mănâncă nu știe. Dar și Dac-o socoti cineva câte foi intră în plăcintă, niciodată nu mănâncă. Omul cumplit de toți e clevetit. AȘi Când nu tace o gură, nu tace o lume întreagă. Zicându-i: frige-linte, își mănâncă de supt tălpi (de supt unghii). Pentru o para își pune ștreangul de gât. Pentru bani își vinde sufletul. Îi tremură mâna de milostenie (care nu o face). Ar da tămâie lui Dumnezeu și nu se-ndură să dea parale. Punga-i e mare și gură n-are. Însă el zice: A cui e punga mai mare? — A cui se vede. Scumpului niciodată să nu-i zici "dă-mi", ci totdeauna "na". Zgârcitul numai stângă are (care ia), dreapta îi este uscată (care dă). Scumpul cu înșelătorul lesne se-nvoiesc. Îi făgăduiește marea cu sarea ș-îi dă ce nu curge pe apă. Vulpea în pădure, și el îi vinde pielea în târg. Îl face să umble după potcoave de cai morți. Ș-a găsit icoană să se închine. Scumpul cumpără stafide și cere să-i adaoge piper. Pune brânză în strachină și întinge p-alăturea. Umblă să scoată două piei după o oaie. Dar totdeauna Scumpul mai mult păgubește și leneșul mai mult aleargă. Povestea vorbii [ modifică ] Un ovrei odată în negoț umblând Ș-în Constantinopol la marfă mergând, Mai mult decât toate ce îi trebui, La cești și filgene întâi târgui; Ș-într-un zimbil mare după ce i-a pus, Umplându-l grămadă cu vârf până sus, Chemă să i-l ducă un hamal la han Și îi ceru plată de opt lei un ban. Chemând el pe altul și mai mult ceru, Ori pe câți aduse, nici unul nu vru. Văzând dar ovreiul, stând se socoti Cu înșelăciune dulap a-nvârti. Apucă și zice unui alt hamal: — Voinice, mi-e milă că ești în ăst hal! Dar de îmi vei duce ăst coș pan' la han, Fără să-mi ceri de dus nici un ban, Numai trei cuvinte să te-nvăț să știi Ș-îți ajunge-n viață procopsit să fii. Auzind hamalul pe ovrei zicând C-o să-l procopsească așa de curând, Zise întru sine: "O fi, ce știu eu! Ai să fac și-o slujbă în norocul meu." Ș-ardicând îndată zimbilul cel greu, — Ai, ardică-l — zise — pe umărul meu. Se cocoșă, duse pan' la un soroc, Și să odihnească puind la un loc: —Jupâne! — îi zise ia spune-mi acum. — Hai la han, — răspunse — nu poci aci-n drum. — Spune-ncai o vorbă, — hamalul a zis — Ca să merg gândind-o pe drumul întins. Deci văzând ovreiul că în loc ședea Și pan' nu i-o spune să plece nu vrea: — Așa, — îi răspunse — să-ți spui una dar Și o ține minte, să nu mă-ntrebi iar! "Cine îți va zice că e mai bine călare decât în căruță, să știi să nu crezi." Asta este zisă de un înțelept Ș-în adevăr, bravo! a vorbit prea drept. Auzind hamalul iarăși se sculă Cu zimbilu-n umăr și drumu-și urmă. Merse iarăși, merse pe drum cât putu Și să odihnească la un loc stătu. —Jupâne! — iar îi zise — una îmi spuseși Și de procopseală văz mă umpluseși Ia îmi spune încă unică măcar, Să merg cu ea-n gură procețind-o iar. Văzând iar ovreul că nu vrea altfel: — Și a doua este, — zise către el — "Cine ț-o zice că e mai bine pe jos decât călare, iarăși să nu crezi." Ține-o și asta în minte ca-n scris, Că iar de un mare înțelept s-a zis. Cu aceste vorbe întru al său gând, Plecă iar hamalul și ceva mergând Iar să odihnească puse la pământ Ș-întrebă să-i spuie și cellalt cuvânt. Cam cârmi ovreiul, dar chiar și nevrând Trebuia să-i spuie, și urmă zicând: — "Și cine ț-o zice că e mai bine slugă decât stăpân, să nu crezi iar niciodată." Ai mai auzit tu asfel de cuvânt? Cine l-a zis, bravo! a fost un om sfânt. Văzând dar hamalul că l-a înșelat, Ardicând zimbilul iarăși a plecat Și mergând cu dânsul acolo la han, Îl trânti îndată de un bolovan Ș-îi zise: —Jupâne, și tu chiar să vezi Că-s aci filgene, eu zic să nu crezi. Scumpul cu galantomul sunt doi vrăjmași neîmpăcați. Și Bumbăcarul nu să uită cu ochi buni la câinele alb. Zgârcitul nici el nu mănâncă, nici pe altul nu va să vază mâncând. Însă Cine se culcă nemâncat se scoală fără vreme. Stăpânul vinde și telalul nu se îndură să-l dea. Câinele osul nu-l roade și nici pe altul nu lasă să-l roază. Scumpul nu e stăpân pe banii lui, ci banii îl stăpânesc pe el. Șade dracul cu curul pe banii lui. Tot el la masa altuia, și la masa lui nimenea. Adică: Orbul de la toți, și la orb nimenea. Caută tot să răpească. Zicând: Nici lupul flămând, nici oaia cu doi miei. Va să ia și lâna și pielea. Bucatele de la masa altuia sunt mai cu gust. Găina vecinului e mai grasă. Punga altuia e mai mare. In sfârșit, Mai bine trăiește un sărac lipit decât un bogat zgârcit. Povestea vorbii [ modifică ] A fost un zgârcit odată, care mereu grămădea, Zi și noapte totdeauna pe bani dormea și ședea; Și de cumplitate multă trăia singur, singurel, Nu ținea-n casă nici slugă, nici pisică, nici cățel. Nu putea să se îndure să cheltuiască un ban, Să mănânce și el bine măcar o dată-ntr-un an, Ci trăia tot calicește, mâncări proaste cumpărând, Privind cu jind cele bune, ca și un sărac de rând. Așa el la o zi mare, când la pește dezlega, Văzând că fieștecare la pescării alerga, Se duse și el să vază d-o găsi vrun cosăcel, Să-și cumpere, să mănânce, ca să se spurce și el. Ajungând în pescărie, începu a se plimba, De la un loc pan' la altul și de prețuri întreba. Umblă vro două-trei ceasuri pretutidenea cercând Și nu-i venea să-și cumpere, mai ieftior căutând. Deci când sta în două gânduri, ca să ia or să nu ia, Și când scumpetea cu pofta în el nu se învoia, Vede viind un fin al său, carele dulgher era, Cu banii câștigați din muncă vrând pește a-și cumpăra; Și fără să zăbovească ori să întrebe de preț, Alese un pește mare ș-îi trânti banul semeț. D-acolo trece îndată alăturea l-alt pescar, Alege alt neam de pește și îl pune în cântar. Scumpul privind cu mirare la finul cumpărător, Care își târgui pește ca fiece negustor, Când plecă ca să se ducă, după dânsul s-a luat, Ș-ajungându-l după urmă: — Ce faci, bre? — l-a-ntrebat — Cum văz, ț-ai cumpărat pește? — Da, — îi zise — am luat L-a-ntrebat iar: — Pentru tine, ori altui l-ai cumpărat? — Ba pentru mine — el zise — și pentru casa mea chiar. — Dar ce-o să faci cu atât mult? — scumpul l-a întrebat iar. — O, Doamne, nașule! — zise — pentru mâncare te miri? Pe lângă copii, nevastă, să găsesc și musafiri; Și la o zi ca aceasta mai dai și la un vecin, Ce nu i-a dat mâna să-și ia, ori și l-alt sărac strein. Dar dumneata-ți luași pește, ori ești la alții poftit? — Ba nu sunt poftit, — îi zise — d-aceea am și venit; Și eram și eu să-mi cumpăr, dar iarăși am judecat Că cine să mi-l gătească! Și așa nici n-am luat. — Ai dar la noi, — finul zise — împreună să serbăm, Deși nu avem gătire pe un naș să ospătăm: Și vei avea să vezi astăzi cum trăiesc niște mojici, Dar ne vei ierta cusurul, ca la niște fini mai mici. Finul vorbe d-alde aste și altele îndrugând Și cu nașul împreună la casa sa ajungând, Cu destulă bucurie pe oaspete au primit, Până una-alta fuse și prânzu-ndată gătit. Așezându-se dar masa și bucate aducând, Șezură, o-mprejurară, puind și plosca în rând. S-apucară să mănânce, vorbe vesele spuind, Și cu înzâmbite fețe unii la alții privind; Plosca încunjura masa de la un la alt mergând Ș-îndemna să se mângâie, pe toți în guri sărutând; Îi înduplecă îndată pe ea a o asculta, Și ca să-i facă pe voie începură a cânta: Una în coarda subțire, altul bâzoiul ținea, Mic și mare își da glasul, la care cum îi venea. Zgârcitul, care-n tăcere era-nvățat a mânca, Și carele cu plăcere la acești gura căsca, Prea mult minunata ploscă sărutându-l tot des, des, Și la curaj îndemnându-l, fără nici un interes, Îl aduse și pe dânsul în stare d-o asculta Ș-începu și el cu toții împreună a cânta. Ș-într-atât se simți vesel, ș-într-atât s-a mângâiat, încât toată zgârcenia îndată i s-a muiat; Ș-începu să zică: — Fine, tu văz că știi să trăiești, Tu dar voiesc și pe mine ca să mă chivernisești. Toată a mea bogăție, de la moși-strămoși miras, Câtă o fi, o dau ție astăzi, chiar din acest ceas. Na cheile, mergi acasă și în pivniță intrând, Vei vedea stând zece chiupuri tot cu galbeni puși în rând. Și cu desagi, sac or traistă, cu ce știi și cu ce poți, Cară-i aicea la tine până deseară pe toți! Fă tu ce vei vrea cu dânșii, fii și economul meu, Cheltuiește cum îți place, nici să-ntrebi, nici să văz eu! Că moșii mei și părinții să trăiască n-au știut, Nici vrodată în viață așa chef ei n-au făcut, Ci s-au chinuit să strângă și să grămădească bani; Când au murit, îmi lăsară nouă chiupuri sau borcani, Sfătuindu-mă-n diată ca să urmez lor și eu, Iar de nu, să mă ajungă blestemul lui Dumnezeu; Adică: din nouă chiupuri zece în rând să le fac, Ș-am trăit ca vai de mine, mai rău decât un sărac; Umblai pe uscat, pe ape, m-am căznit ca un tiran, Am răbdat foame și sete, închinându-mă la ban; Nu m-am îndurat o dată un sărac să miluiesc, Numai și numai borcanul să-l umplu, să-l vârfuiesc; Ăst rău mi s-a făcut fire, nu poci alt să mă prefac, Nu-mi vine să dau paraua, nici mie un prânz să-mi fac. De aceea dar acuma du-te unde te-am trimis, Ia traistă, sac, orce-ți place, și fă după cum ț-am zis. Bietul fin, cu bucurie pe loc desagii luând, Alergă tot într-un suflet și în pivniță intrând, Cum s-apropie de chiupuri mâinele a-și împlânta, Auzi un glas dodată d-aiurea a-l spăimânta. Strigându-i: — Nu te atinge, teme-te a nu greși, C-apoi d-aicea zdravăn să știi că nu vei ieși. Răspunse el către glasul care îl înfricoșa: — Apoi nașul mă trimise, n-am venit singur așa. Glasul îi răcni deodată atât de înfricoșat încât pivnița și casa parcă s-au cutremurat, Strigând: — Ieși, zic, mă-nțelege, n-aștepta și alt cuvânt, N-are treabă el aicea, acești bani ai lui nu sânt, Ci ai diaconului Badea, el e pe dânșii stăpân. Bietul om fugi afară speriat, scuipându-și în sân; Merse la nașul să-i spuie cum s-a-ntâmplat și ce fel Și cum că diaconul Badea este stăpân, iar nu el. Nașul său cum îl aude se necăjește pe loc, Plosca-l ațâță mai tare, de să făcu numai foc. Că ea are multe daruri, aci face pe om bun, Și aci II întărâtă de-l preface în nebun. Se scoală totdeodată și răcnește ca un leu: — Dar cum să poate — el zise — să nu fiu stăpân p-al meu? Cine e diaconul Badea? Și ce treabă are el Cu banii mei, pentru care m-am trudit de mititel? Stai, mă! Să văz acuma dacă eu stăpân nu sânt! Și plecă acasă iute, înspulberat ca un vânt, Intră-n pivniță îndată, se uită, îi dă în gând Și spre negoț o grămadă pive de cireș având, Băgă aurul prin ele și cu alt lemn le-ndopă, Până către miezul nopții l-aceasta se ocupă; Și pe dinaintea porții fiind un râu spumegat Aruncă pivele toate și a mers de s-a culcat. Ș-asfel el din bogat putred, a sărăcit de s-a stins, își vindecă cumplitatea și zgârcenia-i s-a-ntins. Iar pivele, toată noaptea după ce au înotat, S-au oprit într-o vâltoare la marginea unui sat, Unde avea locuință un slujbaș bisericesc, Anume diaconul Badea, om cu totul sufletesc. Acesta prea de dimineață totdeauna se scula Ș-în marginea acei ape se-nchina și se spăla. Așa-n acea dimineață ca și alte dăți mergând Și pivele în vâltoare învârtindu-se văzând, Le-au tras câte una-una, până când toate le-a scos Și văzându-le-ndopate și prea grele mai vârtos, Se apucă cu toporul, despică una pe loc, Și ca să vază-n ea ce e, și ca să puie pe foc Dar câtă mirare-i fuse, cât s-a bucurat văzând Acea mulțime de galbeni cu strălucire curgând! Vă las să judecați singuri ce i s-a mai întâmplat Și din celelalte pive aurul când l-a aflat! Decât să vă spui acuma ce fel a-ntrebuințat Acea avuție multă și cu dânsa ce-a lucrat; Câți săraci știa în satu-i, câte unul i-a chemat Și prin taină fiecărui a dat și l-a ajutat; Unuia-i cumpără vacă, altuia-i dărui boi, P-alt scăpă de datorie și p-alt de alte nevoi; Apoi zidi un han mare, de săraci primitor, Și găzduia fără plată pe fiece călător; încât ducându-se vestea prin cei mângâiați în plâns, A putut ca să auză și zgârcitul ce i-a strâns Cum că un diaconul Badea, acel nume c-un cuvânt Ce i l-a fost strigat glasul că acei bani ai lui sânt. Care și plecă îndată ca să se ducă la el, Cu o trăistoară în umăr ș-în mână c-un toiegel. Din sat în sat cu-ntrebarea și hrană cerșind mergând Ș-în sfârșit la acel diacon cu încetul ajungând, Ceea ce-l făcu pe dânsul mai tare de se-ncrezu Fu o piuă, ce drept treaptă-n ușa-i care o văzu. Stând și lung privind la dânsa și din cap tot legănând, A ieșit diaconul Badea și îl întrebă, zicând: — Ești un strein, cum să vede, și cauți să-ți dau sălaș? — Așa este, — el răspunse — sunt un strein și drumaș; Dar mă uit la piua asta ș-îmi căiesc capul cel prost, Că cu altele-mpreună ea-n pivnița mea a fost, Care-ntr-o zi beat pe toate cu galbeni le îndopai Și gândind că fac rău altui, tot în râu le aruncai. După ce zise aceasta, săracul zgârcit s-a pus Și cu amăruntul toate cum s-a întâmplat i-a spus. Ascultând diaconul Badea la povestirea lui tăcut, Deloc a nu-i înțelege vorbele s-a prefăcut, Dar în inima sa foarte mult l-a căit și l-a plâns Că s-a pedepsit atâta în cumplitate d-a strâns; Și fiindu-i de el milă, îi răspunse: — Fătul meu! Eu am îndestulă stare, dar mi-e de la Dumnezeu Și fac pomană cu dânsa, eu dracului nu o dau, Ajut cu economie pe câți îi cunosc că n-au; Prin urmare și tu dară, de te plângi că sărac ești, Rămâi în curte la mine, hrana să-ți agonisești; Nu ai să-mi faci nici o treabă, ci de urât, să nu șezi, Să-ngrijești de una-alta, de argați și slugi să vezi. Cuvântul bun și blândețea ăstui diacon cuvios înduplecă pe zgârcitul și primi bucuros. Rămâind, cum zic, în curtea-i, era ca și un stăpân, Fiindcă diaconul Badea era de vârstă bătrân; El sta pentru fiecare socotelile să dea, în care cu prisosință zgârcenia-i să vedea; Dreptul de la unul ș-altul tot să rupă îi plăcea, Și fără să cheltuiască, iar strânsoare își făcea. Diaconul Badea văzându-l făcând acestea de rost, S-a-ncrezut fără-ndoială că banii ai lui au fost; Și gândindu-se-ntre sine de cugetul ce-l mustra, Că cel ce-l îmbogățise acum slugă îi era, Socoti să-l depărteze cu oarecare mijloc, Supt ascuns ceva bani dându-i să trăiască într-alt loc; Ș-ntr-o zi porunci-n casă să facă câteva pâini, Însă de făină neagră și albă, de două mâini; Și coacă pâinilor albe cu un cuțit despicând, A băgat pe taină galbeni, câte-o sumă numărând; Ș-asfel după ce le coapse și le scoase din coptor, Îl chemă ca să-l trimită la un sat mai depărtșor, Zicându-i: — Ia și înșală calul cel iubit al meu, Cu care din sărăcie m-a ridicat Dumnezeu; însă cu ale lui toate, deși nu sunt așa noi, Dar poate din norocirea-i să-ți vie banII-napoi; Și na aste trei pâini albe să le mănânci tu pe drum, Na de prisos ș-una neagră, că nu strică orșicum. El dar cum înșelă calul, după cum i-a poruncit, Și a plecat să se ducă la satul cel rânduit. Dacă merse o bucată, aproape de un alt sat, S-a rupt chinga, fiind veche, și șaua-i s-a răsturnat; El zgârcit fiind din fire, să nu dea din mână-i ban, A luat o pâine albă ș-o dete unui sătean, Cerând să-i dea pentru dânsa o chingă veșcoară iar, Care ș-îndată îi dete, bucurându-se de dar: De aci-ncălecând iarăși și la drumul său plecând, I s-a rupt pofilu-ndată, pe o vale coborând. Cu destulă greutate ajungând iar la un sat, Să cumpere de la hanuri cu bani nu s-a îndurat Ci luă iar altă pâine din albe care avea Și unui sătean o dete, un pofil mai vechi să-i dea. De acolo plecând iarăși și mergând pan' la un râu, I s-a rupt în bucățele și putregaiul de frâu; Acum scoase din desagă și acele două pâini, Una neagră ș-altă albă și stând le privea în mâini, Zicând: "De voi da pe neagra ca să cer un frâu cuiva, Neprețuind-o atâta, pentru dânsa nu-mi va da, Dar dându-i aceasta, alba, știu că prinde bucuros." Și mergând o dete-ndată pentru un frâu ruginos. Sătenii aceia însă pâinile albe luând Și de ele fiecare întru sine judecând, Cel dintâi zise în gându-și: "Ce jimblă, ca cozonac! Cine știe din ce parte o avu acel sărac! E bună să o mănânce binefăcătorul meu, Că ce folosesc c-o pâine, să stau să o mănânc eu?" Zicând el aceasta,-ndată pe un călușel s-a pus Și la moș diaconul Badea să o dea plocon s-a dus. Al doilea sătean iarăși, la pâinea albă privind, Zise și el întru sine, ca și cel dintâi gândind, Și mergând în grab se duse cu pâinea de căpătat Tot la moș diaconul Badea, carele l-a ajutat. Al treilea astfel iarăși în gându-și a hotărât Și lui moș diaconul Badea o duse numaidecât. Care câte una-una, aceste trei albe pâini, După cum le-a dat, întocmai viindu-i iarăși în mâini, S-a mirat diaconul Badea, zicând: "Una gândeam eu Și altele împotrivă văz că face Dumnezeu!" După trei zile zgârcitul, când s-a-ntors din acel sat, Chemându-l diaconul Badea pâinele i-a arătat, Spuindu-i cum și în ce chip sătenii i le-au adus: — Și iată (despicând pâinea) galbenii care i-am pus; Așadar nu-s ai tăi banii ce zici că i-am găsit eu, Ci poți mărturisi singur că mi-a trimis Dumnezeu. . Despre lăcomie iarăși și nemulțumire [ modifică ] Lăcomia de multe ori strică omenia. Că D-aia n-are ursul coadă. Ochii omului sunt din mare, că se bucură tot la mare. Dar ce folos d-o fi Lacom la bogăție și sărac la minte. Că Musca pentru puțină dulceață își răpune viața. Și Șoarecele nu-ncape pe gaură și ș-a legat ș-o tigvă de coadă. De multe ori, Cine îmbrățișază multe puține adună. Căci Doi pepeni într-o mână nu se pot ținea. Cu curu-n două luntri nu poți ședea. Deși Ochii văd, inima cere, dar e rău când n-ai putere Și ț-e drag cu doi pești în oală și cu coadele afară. Lacomului cât să-i dai, el nu zice ba. Mănâncă până dă din el. De la cinci pâini miezul și de la nouă colaci coaja. Să închină pântecelui. Zicând: Două bătăi strică, dar două mâncări nu strică. Lacomul de puțin nu se mulțămește. Dar Cine nu să mulțămește de puțin pierde și cel mult. De aceea Cel nemulțămit trăiește nefericit. El Nu să mulțămește nici în car, nici în căruță, nici în sanie, nici în teleguță. De multe ori însă, Vrând să aibă armăsar, ajunge din cal la măgar. Povestea vorbii [ modifică ] Unul având poftă să meargă la țară După trebuință, într-o zi de vară, Ducându-se-ndată la un oarecare, Ceru armăsarul, știindu-l că are. Acel îi răspunse: — Frate, rău îmi pare C-a-ți sluji l-aceasta nu-s acum în stare, Că nici trei minute nu sunt încă bine De când l-am dat altui prieten ca tine. El îl rugă iarăși, zicând: — Dă-mi dar calul. — E! frate, — răspunse — când i-aș spune halul, De milă i-ai plânge și nu mi l-ai cere, Că stă-n grajd, săracul, numa-n trei picere. El îl rugă iarăși: — Dă-mi încai măgarul. — Apoi l-am dat — zise — tot cu armăsarul Când zise aceasta, în grajd dobitocul A zbierat îndată, viindu-i sorocul. El auzind zise: — Cum nu e aice? Uită-te, el singur că e în grajd zice. — Frate! — îi răspunse — n-am cinste la tine Dacă crezi măgarul mai mult decât mine! Tu nu știi că-n lume e zicala asta, Că "să nu-ți dai altui calul și nevasta". Și pe lângă asta mai e o poveste: "Frate ori nefrate, brânza pe bani este." Așadar Omul la nevoie miroasă și ce nu-i e voia. De dorul fragilor, mănâncă frunzele. Sau înghite la răbdări prăjite. Căci Lucrul strein nu ține de cald. Că Tocmai când îți pasă, fără dânsul te lasă. Și Dacă nu ți se trece vorba, nu-ți mai răci gura. Că Dacă nu ești vrednic la o treabă, Nu-ți bate capul degeaba. Precum zice: Nu-ți este puterea cât îți este vrerea. Povestea vorbii [ modifică ] Un turc, care n-a mai fost întru nici un fel de post, Ducându-se a cerut Un post care i-a plăcut. Cadiul l-a cercetat După jalba ce a dat Și văzându-l tinerel, Neavând păr alb defel, Cunoscându-l și cam prost, Nevrednic de acel post, Îi zise lui: — Fătul meu! Voia ț-aș împlini eu, Dar de postul ce-l voiești încă foarte tânăr ești, Ci un altul să-ți alegi, După ale noastre legi, Iar în acel post poți fi Barba când îți va albi. Însă prea mult dorind el A-l orândui-n acel, Cu mintea lui ca de prunc Răspunse marelui turc: — Efendim, sunt ihtiar, Barba-mi este albă, var, Dar drept să-ți mărturisesc, Eu o cănesc ș-o-nnegresc; Iar de cere acel post Ca să fiu alb cum am fost, Poci fără să zăbovesc Să o spăl și s-o albesc. Deci dar astfel el mințind (Că o va albi gândind), Voia dacă ș-a luat, După leacuri a plecat; Ș-ncoaci-ncolo umblând, Pe unii-alții-ntrebând, Câți îl auzea râdea Și că e nebun credea. Dar el seamă nu băga, Vrea să se facă aga. Și umblând din uși în uși, întreba babe, mătuși, Cu făgăduieli de bani, Să-l facă de mai mulți ani. Și abia când obosi O șarlatană găsi; Care i-a făgăduit Că-l va albi negreșit, Numa-ntâi să-i puie ei In mâini cinci sute de lei Și îi va face degrab Ca colilia de alb. El auzind, bucuros Puse banii-ndată jos Și spre a o mulțămi, încă o mai dărui. Mătușa banii luând Îl opri aci, zicând: — Șezi până să târguiesc Acele ce îmi lipsesc. Și mergând în acel ceas, îi aduse într-un vas O apă ce a vrut ea, Numai banii ca să-i ia. Ș-începu a-l învăța Cum a o-ntrebuința, Zicând: — Iacă! (vai de el!) Și să faci într-acest fel: Acasă acum mergând Și asta apă luând, Să torni într-un vas din ea Ș-începi barba a-ți muia, Frumos de jur împrejur, Să nu rămâie cusur, Și în trei zile de rând, Tot așa cum zic făcând, O să te vezi cum albești, Tocmai după cum dorești. Așadar el ascultând Și la casa sa mergând, Cu acea apă a dat, După cum l-a învățat, Ș-în loc barba a-i albi, începu a năpârli, încât într-un sfert de ceas A rămas ca de brici ras, Ș-atunci cunoscu c-a fost Nevrednic de acel post. Prin urmare, Cămila vrând să dobândească coarne ș-a pierdut și urechile. Omul nemulțumit fuge de bine și dă peste mărăcine. Sare din lac în puț. Și Ajunge de la moară la râșniță. . Despre laude [ modifică ] Vede binișor în pungă, Are ochii ce să-ți ungă. 240 Că A dat cu mâinele-n foc. Și E gros la ceafa, are de ros. Are cheag la inimă (chimirul). Și E ca un stup neretezat. Și Trăiește din seul său. Are de moară, nu-i e frică să moară. Dar La părul lăudat, cu sacul mare să nu te duci. Când ești poftit la vro masă, pleacă sătul de acasă. Dar Nepoftitul scaun n-areGăina care cântă seara dimineața n-are ouă. Lauda de sine pute. Că Cine se laudă singur se ocărăște pe sine. Ci Lumea să te laude, câinii lasă să te latre. Vorba ăluia: Pe mine câți câini m-a lătrat, toți au turbat. însă, Cine are vecini răi se laudă singur. Sunt Ia-l după mine să-l omor. Și Laudă-te, gură, că pumnii cură. Cum se lăuda, Când eram la mama și eu știam să cos, că mama împungea și eu trăgeam acul. Tot țiganul își laudă ciocanul. Povestea vorbii [ modifică ] Mergând la bâlci un țigan Să-ntâlni cu un țăran Și stând se rugă de el, Zicându-i: — Măi românei! Tot mergi la ăl bâlci în deal, De ce nu-mi lauzi ăst cal? Fă-l tânăr, fă-l mânzuleț, Ca să-l poci vinde cu preț; Fă-mi ăst bine, românei, Că ț-oi drege vrun ciurel, Ori ț-oi pune vrun potlog Laudă-l, așa mă rog! Țăranul fiind iar un D-ăi de palavre cam bun Ș-altă treabă neavând, Cu țiganu-n bâlci mergând, Stătu cu el în obor, Să-i fie lăudător. Și zăbovind ei câtvași, Iacă vine ș-un geambaș, Care era iar țigan, Geambaș fără nici un ban. Privi calul colea, ici, Îi dă de încerc un bici, Și la dinți dacă-l cată: — Ce îmi ceri — îl întrebă — P-astă mârțoagă de cal, Ca să-l arunc după mal? Românul ce aci sta Și la dânsul asculta: — Ce! jupâne, — zise el — Nu te uita că-i astfel, Uite, zboară ca un zmeu, N-am bani, că l-aș lua eu; întrece pe armăsarul, N-are ce-i face ogarul. Să-ți spui drept, păcat că-l vinde, Dar nici cu dânsul nu-l prinde, Că nu îi știe merchezul Și să-i pipăie lui miezul; El e stăpân, cum vezi bine, Și nu îl știe ca mine; Mergi cu el la vânătoare Și uite, îți fac prinsoare, Iepurele-n pârlitură, Dai cu el prin arătură Și în fuga lui a mare Îl prinzi cu mâna călare. Țiganul ce l-a adus Și să-l laude l-a pus, Cum căsca gura la el Și îl auzi asfel, Zise: — Zău! uite aici, D-ar fi calul meu cum zici, Că e armăsar și mânz, Pre legea mea, nu-l mai vânz. Dar geambașul, neaoș hoț, Deprins la așa negoț; — Stai — zise — să-l încerc eu, Să-mi dau și cuvântul meu. Și cum l-a încălecat, Drept la Giurgiu a plecat. Ei au rămas așteptând, Cine știe până când (Lăudărosul râzând Și vânzătorul plângând). Și săracul păgubaș Tot căutând pe geambaș, Îl găsi după un an în cârciuma unui han; Și ducându-l în obezi La ispravnic, cu dovezi Pentru calul cel furat, Ispravnicul l-a-ntrebat: — Ce ești, țigane? — Geambaș. — Dar calul cum îl furași? — Să mă bată Dumnezeu D-oi fi furat calul eu, Calul, zău, e vinovat, El pe mine m-a furat. — Auzi, auzi, cal mișel! Cum te-a putut fura el? — Coconașule! să-ți spui, Eu vrând pe el să mă pui, Să fac împrejur un cerc, Să văz cum e, să-l încerc, El, cum l-am încălecat, Spre Giurgiu a apucat; Și fugi! fugi! pogoară urci! Ca să mă vânză la turci; Când la Giurgiu ne-am văzut, El turcește n-a știut, Ci cât știam eu nițel, Ceat-pat, l-am vândut pe el. — Dar banii ce i-ai făcut, Dacă zici că l-ai vândut? — Mă temui de niscai hoți Ș-îi băui pe loc pe toți. . Despre cei ce plâng de copii [ modifică ] Decât să fii bogat (de copii) și să n-ai ce mânca, mai bine să fii sărac și să aibi bani mulți. Sau Să fii cât de sărac, numai să ai bani mulți. De copii, de barbă și de coate goale să nu te plângi niciodată. Decât să zici "vai de noi!", mai bine "vai de mine!" Decât orb și călare, mai bine șchiop și pe jos. Chelului ce-i lipsește? Tichie de mărgăritar. Zamfirica toate le avea, numai topi îi lipsea. De copii case sparte nu s-au văzut. Dar Crește pui de șarpe, să te muște. Povestea vorbii [ modifică ] Un bătrân odinioară sfârșitul său cunoscând Și văzând că o să moară, bani, avere nelăsând, Chemă să vie la sine pe fiul său cel iubit Și cu cuvinte puține în astfel l-a sfătuit; — Fătul meu, eu mor acuma și alt nimica nu-ți las, Decât trei cuvinte numa în cel mai din urmă ceas. Care ca p-o bogăție să ți le păstrezi de mic, Să le aibi la bărbăție, aceste ce ți le zic: P-al tău stăpân sau mai-mare cu dreptate să-l slujești, Dar bani sau vro-mprumutare să nu-i dai, să te păzești. Pe nevasta ta-n viață din inimă s-o iubești, Dar nici cât un fir de ață taina-ți să nu-i dezvelești. Pe copiii tăi firește o să-i iubești d-or trăi, Dar fiu de suflet nu crește, că-n urmă te vei căi. Aste ale lui cuvinte ca o diată fiind, Le ținu fiul său minte, ce-nchipuiesc neștiind. Omul însă din natură este făcut curios, Cât să-i dai învățătură, îi este far' de folos; Căci el până nu încearcă orșice va auzi, Neted lui nu-i vine parcă odihnit a le păzi. Să-i spui c-o să pătimească, să-i spui că se va jertfi, El va să le pipăiască, să vază, așa vor fi? De aceea dar ferice de cel ce va primi Ceea ce lui i se zice până a nu pătimi! Așa ș-acest prin urmare lângă un stăpân fiind Și cu buna sa purtare mai multă vreme slujind, Crescu, veni-n bărbăție, fu cuminte, bani făcu, Se-nsură, luă soție o fată care-i plăcu. Se iubea cu osebire, unul p-alt se mângâia Ș-în cea mai mare unire în viața lor trăia; Îi venea în multe rânduri să-i spuie câte ceva, Dar se oprea, stând pe gânduri să nu greșească cumva. Într-aceste vine vreme, fără el a cugeta, Ca stăpânul său să-l cheme să-i cear-a-l împrumuta, Zicând că-i trebui acuma o mie de lei să-i-dea, Ca să împlinească suma pentru graba ce-o avea; Și că, de la oareunde niște bani cum i-o veni, îndată îi va răspunde, fără a mai pomeni. El își iubea pe stăpânul, cum și pe loc a gândit Cum că tatăl său bătrânul să nu dea l-a sfătuit; După socoti iar în sine că poate n-o fi nimic: Ia să-i dau eu lui mai bine, că bătrânii multe zic. După ce-i dă, stă, se uită să-i răspunză banii dați, Stăpânul său iarăși uită că bani are-mprumutați. Dacă vede că tăcere de banii lui s-a făcut, Merge într-o zi ș-îi cere să-i dea acel împrumut. Stăpânul său auzindu-l bani împrumutați cerând, Îl ocărî izgonindu-l cu înjurături, zicând: — Ce bani sunt dator eu ție? Om viclean și prefăcut! D-unde ai tu bogăție să-mi dai mie împrumut? Nu-mi ești tu, tu, slugă mie de atâția ani trecuți? Eu îți dau ție simbrie, ș-apoi tu să mă-mprumuți? — T-am dat, săracul de mine! dar să vede c-ai uitat, Ia adu-ți aminte bine și nu intra în păcat. — Auzi! auzi! vicleșuguri! să nu știu eu ce lucrez! Ia vezi cu ce meșteșuguri va să mă facă să crez! Ieși afară de mă lasă, nu mă face să turbez, Și să nu-mi mai calci în casă, că mă pui de te pisez. Ești un hoț, un păr-de-câine, nu voi să te văz mai mult, Nu ești vrednic d-a mea pâine, fugi, piei dintr-acest minut! Ieși bietul om îndată, necăjit și amărât, Să nu sară să-l și bată, că destul l-a ocărât; Pe drum zicând întru sine: "Iacă una s-a-mplinit Din cele trei ce pe mine tatăl meu m-a sfătuit." Trecând ceva dup-aceasta și copiii lui murind, Luă un sărman nevasta, să-l crească c-al ei dorind; Vrând și el ca să nu plângă pentru care i-a născut, Nu vru voia să-i înfrângă, o lasă și l-a crescut. După ce făcu aceasta, cugetul tot îl muncea: "Acest copil și nevasta ce mi-o face? — el zicea — Nu o fi degeaba zisul și sfatul cel părintesc, Voi însă-n grab să-mi văz visul, ș-apoi să mă odihnesc." Așa-ntr-asta cugetare fură el un copilaș D-ai stăpânului, pe care îl duce în alt oraș; Apoi după ce îi lasă, o cămășuț-a lui ia, O sângerează ș-acasă se-ntoarce în grab cu ea, Zicând: — Dragă nevestică! o taină să-ți spui aș vrea, Dar mult mă sfiesc de frică că n-o vei putea ținea. Răspunse ea: — Vai de mine! De asfel mă socotești? Așa cinste am la tine? Ș-într-atâta te ferești? — Mă iartă dar, — el îi zise — tu știi că stăpânul meu Când i-a trebuit, trimise de l-am împrumutat eu, Și în loc să mi-i plătească m-a-njurat, m-a necinstit, Ca p-o albie porcească m-a făcut și m-a gonit; D-acel necaz și eu dară sâmbetele i-am păstrat Și tocmai în astă-seară cum am vrut mi-am răzbunat; Că-ntâlnind cu întâmplare pe al său copil urât, Îl momii ș-în depărtare ducându-ll-am omorât; Numai astă cămășuță având pe el, o luai, Ca să prinz vro părăluță, cu dânsa nu-l îngropai. Dar să taci, dragă nevastă, să nu îți iasă cuvânt, C-apoi ait! din lumea astă, cum vei spune, pierdut sânt. Nevasta-ncepu să zică: — Vai! cum poci eu să crâcnesc? Nu vezi că tremur de frică numai unde mă gândesc? Ba să tăcem, zău, ca zidul, că nu-i lucru să-l vorbim. De să va afla ucidul, cu toții ne prăpădim. Lăsându-o dar bărbatul în făgăduială ei, Aștepta să vază sfatul de va avea vrun temei. Stăpânul său prin tot locul copilul își căuta, Mumă-sa-l jelea cu focul ș-îndestul se văieta. Într-aceste ucigașul, ca să zic acum astfel, Ce omorî copilașul, cum a spus nevestii el, Nu știu pentru ce pricină cu nevasta s-a certat Și la acea a ei vină câteva palme i-a dat. Ea pe loc ieșind afară inima-n gură își ia, Și țipă, răcnește, zbiară, aolio și vai de ea! — Săriți, mă junge bărbatul, hoțul, tâlharul de crâng. Cum omorî și băiatul stăpânilor săi, ce-l plâng. Oamenii, cum auziră, au alergat de l-a spus Și îndată străji veniră de îl duseră pe sus. Ducându-l la judecată, după cum a fost pârât, Fără prelungire-ndată la moarte fu hotărât. Care văzând vinovatul se rug-a-l îngădui Ca diata sau legatul pe scurt a își rândui; Ș-începu-n vileag să zică: — Eu am treizeci mii de lei, Dragii mele nevestică îi las zece mii din ei; Cinci mii lei las la băiatul ce-l crescui neavând prunci Și ceilalți îi las la gâdea ce m-o agăța de furci. Auzind băiatul suma ce gâdII o hotăra, Uită mila, ca și muma, și sări a-l spânzura; Îi aruncă ștreangu-ndată, zicând: — Gâde mă fac eu, Am drept l-această diată, ca la a tatălui meu. Deci după ce-n pază mare pe vinovatul l-au dus, La locul cel de pierzare și îl înălțară-n sus, Și când tocmai se suise gâdea cu ștreangul de gât, Atunci gura își deschise cel de moarte hotărât Ș-începu o cuvântare în auzul tuturor, Pe care o striga tare în chipul cel următor: — Stați, creștini, nu mă răpuneți ș-ascultați al meu cuvânt, L-altă pedeapsă mă puneți, c-atât vinovat nu sânt. Dau stăpânului meu veste ș-îl rog să-mi fie milos, Că copilul mort nu este, ci e viu și sănătos; El este în depărtare dat de mine-n pansion Ș-în prea bună căutare se află ca un cocon. Decât asta a mea faptă numai cercare a fost, Pentru povață-nțeleaptă tatălui meu celui prost, Care mi-a zis să țiu minte sfatul său cel părintesc, Și aceste trei cuvinte cât trăiesc să le păzesc, Adică: "P-al mai-mare sau stăpân nu-mprumuta, Taina îți păzește tare de către nevasta ta Și să nu iei în viață copii de suflet să crești, Păzește a mea povață, de vei să nu te căiești." Dar eu nu m-am putut teme c-oi pătimi vreun rău, Ci le-ncercai după vreme, ca un prost și nătărău! Mi-a zis tatăl meu, bătrânul, și eu nu l-am ascultat, împrumutai pe stăpânul și ură mi-am câștigat. Spusei în urma nevestii o taină ce o făcui, Și după pâra aceste iată viața îmi răpui. Crescui copil, uite-l, gâde! el îmi e spânzurător, Lumea plânge și el râde, că îl las moștenitor . Despre făgăduieli și daruri [ modifică ] Ce e în mână nu e minciună. Decât o mie de vrăbii pe gard mai bine una-n mână. Decât la anul un bou, mai bine azi un ou. Că La anul, or armăsarul, or samarul. Decât doi "ț-oi da", mai bine un "na". Tragi nădejde ca spânul de barbă. Cum a zis o fată: Până nu m-oi vedea cununată, nu mă țiu că sunt măritată. Că Eu de făgăduieli am o ladă îndesată cu genuchele. E o vorbă: Caprelor, mugurul ala voi o să-l mâncați. & Trăiește, murgule, la Paști iarbă verde să paști. Decât în fața ariei, mai bine în capul locului. Că Făgăduiala dată e datorie curată. De aceea Nu făgădui ce nu poți împlini. Că Pe unde iese cuvântul, iese și sufletul. Să nu fie vorba aia: Un înțelept făgăduiește și un nebun trage nădejde. Că Un nebun aruncă o piatră în gârlă și o mie înțelepți nu pot să o scoată. Numai miere zicând, gura nu se îndulcește. Vorba asta e de când cu moșii putrezi. 251 Dar la dar merge și cinstea împrumut. Ce ție nu-ți place, altuia nu face. însă Măgarul de dar nu se caută pe dinți. Iar Darul nemulțămitului se ia. Povestea vorbii [ modifică ] Spun că un sultan odată, care des tiptil umbla, Ieșind la marginea mărII, spre a se mai preumbla, A văzut aci pe unul șezând și pește undind, Și de curiozitate aproape de el viind, începu să-și facă vorbă și ceva a-l întreba, Zicând: — Prietene, prins-ai vreun peștișor, au ba? Răspunse el: — "Slabă viață, târța-pârța, mai nimic" Vro câteva fâțișoare, după proverbul ce zic: "Oaspătul nu mănâncă ce gândește, ci mănâncă ce găsește." Și "Cine n-are frumos pupă și mucos." "In pofida fragilor mănâncă frunzele." "Mănâncă gheorghinele și îngână măslinele." Văzându-l sultanul golan și cu curaj răspunzând, îi plăcu să mai vorbească și îl întreabă, zicând: SULTANUL De unde ești? PESCARUL De unde mi-e nevasta. SULTANUL Din ce țară? Care ț-e patria? PESCARUL "Patria omului este acolo unde-i e bine." SULTANUL Ai copii? PESCARUL "Unul în poale și altul în foaie." SULTANUL Ai vro stare? PESCARUL Proverbul îmi e dovadă: "Ce e pe mine ș-în ladă." SULTANUL De ce ești sărac? PESCARUL "Sunt sărac pentru că nu sunt bogat." SULTANUL Cum trăiești? PESCARUL "Te uită în față și mă-ntreabă de viață." SULTANUL Ești nenorocit? PESCARUL "Norocul se ține după mine ca pulberea după câine." SULTANUL Mai ai acasă vreun ajutor? PESCARUL "Numai eu sunt topor de oase." SULTANUL Sărac ești de fel, ori scăpătat? PESCARUL "Dacă tatăl meu a fost domn și eu nu sunt om, ce folos?" SULTANUL Te văz scăpătat și nu te plângi. PESCARUL "Cine cade de sine nu plânge." "Omul singur ceea ce-și face, niminea nu i-l poate des- face." SULTANUL "Copilul până nu plânge, muma țâță nu-i dă." PESCARUL "Până vine cheful bogatului, iese sufletul săracului." Că "Sătul la flămând nu crede." Atuncea zâmbind sultanul și haz de dânsul făcând, Scoase din sân portofelul și scriind i-a dat, zicând: — Na acest bilet și dute la vizirul mai curând, Ca să-ți dea lei una mie și nu sta, vreme pierzând. Luând pescarul biletul, atunce el a văzut Că a vorbit cu sultanul și nu l-a fost cunoscut. Sărmanul de bucurie rămâind în loc uimit Târziu ș-a adus aminte că nici nu i-a mulțămit. Deci alergă într-un suflet, inima în el săltând, Numaidecât la vizirul a ajuns nepricepând; Intră, îi dete biletul și vizirul îl citi, Și numărând lei cinci sute că să ș-îi ia îl pofti. Că "Cine împarte parte-și face." "Din gura lupului anevoie scoți întreg." Văzând că nu-i dă pe toți îi zise: — Apoi ce fel? Nu scrie să-mi dai o mie? De ce-mi dai mai puțintel? Vizirul cu necaz zise: — Și ce, nu te mulțămești? I-ai dat cu împrumutare și nu vei să-i primești? Și porunci să-l împingă pe ușă cum a venit, Zicând: — Nu-ți dau nici pe ăști, dacă nu te-ai mulțămit. Și cu câtă bucurie când venea a alergat, Cu atâta întristare la casa lui a plecat. întâi îi părea că zboară și de pământ n-atingea, Ș-acum parcă-l încărcase cu plumb, așa-ncet mergea; Se ducea și drumul parcă tot mereu i se lungea, Ca când cineva din spate-i să atârna ș-II trăgea. Dacă ajunse acasă, se trânti, șezu oftând, Și nevestii sale spuse toată-ntâmplarea de rând. Ea cum auzi îndată asupra-i s-a necăjit Ș-începu să-l ocărască, la gură cum i-a venit, Zicând: — O, om far' de minte! o, om ticălos și prost! Cum lăsași darul din mână, măcar oricât să fi fost! Nu vezi că n-ai cinci parale, la copii pâine să iei, Și n-ai avut mulțămire că-ți da cinci sute de lei? — Nevastă! lasă-mă, — zise — mi-ajunge necazul meu, De-mi va ajuta norocul, acei bani tot îi iau eu. NEVASTA "Departe griva (nume de câine) de iepure." "A zburat o dată de la mână, s-a dus." "Tragi nădejde ca spânul de barbă." "Săracul de ce e sărac? că n-are minte în cap." PESCARUL Nevastă! "Taci, să tac." "La cuptorul cald puține lemne trebuiesc," Nu ațâța foc peste foc. Că "îmi ajunge mie necazul care îl am." "Nu-mi tot îndruga la verzi și uscate." "Ce tot tai ciracului bureți?" "Hor, hor, hor, pentr-o coadă de topor," "Joacă ursul la cumătru, vezi să nu vie și la noi," "Vezi-ți de furcă și de câlți." "Nu-mi aprinde paie în cap." Că "Omul zice și isprăvește." Iar nu "Toată ziua clanța-clanța din gură." "Ce am avut și ce am pierdut?" "Din vânt a venit, în vânt s-a dus." Cu toate aceste "Am nădejde la Dumnezeu." "Dumnezeu nu lasă pe om " "După întristare vine bucurie." "După ploaie trebuie să răsară soare." "Necazul e de la dracu." Pescarul d-alde aceste după ce multe a spus A doua zi dimineață iar să undească s-a dus. Deci când trecu vreme multă și când toate s-a uitat, Iată iar tiptil sultanul a ieșit la preumblat, Care văzând pe pescarul și zicându-i "merhaba!" Iarăși ca și mai-nainte începu a-l întreba: SULTANUL Ai prins, prietene, ceva? PESCARUL "Pe câți i-am prins, nu îi am, pe câți nu i-am prins, îi am." (El vorbea de păduchi.) SULTANUL Ce ai zis? PESCARUL "Pentru o babă surdă, popa nu toacă de două ori." SULTANUL Scump ești la vorbă. PESCARUL "Vorba puțină și mâncarea puțină niciodată nu strică pe om." Că "De multe ori tăcerea e mai bună decât răspunsul." SULTANUL Socoteam că-i fi murit. PESCARUL "Banul roșu nu se pierde lesne." Și "Câinele de stârvuri nu moare." SULTANUL Mă cunoști? PESCARUL "Nu e numai un câine scurt de coadă." SULTANUL Așa vorbești la un om de treabă? PESCARUL "Gura mai lesne vorbește adevărul decât minciuna." "Numai cu un găinaț de cioară marea nu se spurcă." SULTANUL Nu ții minte că am mai vorbit amândoi? PESCARUL "Ochii ce nu se văd se uită." SULTANUL Nu-mi dăruiești un pește? PESCARUL "Cine cere nu piere, dar nici nume bun nu are." Însă "Ceri la văduvă bărbat și ea îi duce dorul." "Degeaba n-a dat nici mama tatII." SULTANUL Să ți-l duc acasă. PESCARUL "Nu dai eu izmene pe călător." "Nu-mi spune la palavre de aste." "La grădinar crăstăveți să nu vinzi, că inima lui e acră de ei." "Tu unde aduni surcele, eu am tăiat nuiele." SULTANUL Mă faci dușman. PESCARUL "Ce mai jaf în ciuperci." Ce? "O să-mi iei boii, să mă lași cu caru-n drum?" "Știu că n-o să beau braga cu tine." Și "N-o să cînte cocoșul meu pe gardul tău." SULTANUL Poate să mori din mîna unui dușman. PESCARUL "O dată o să mor, n-o să mor de două ori." "Și d-oi muri, nu o să dea cu tunul pentru mine." SULTANUL Nu-ți place să trăiești? PESCARUL "Nici n-am la ce muri, nici la ce trăi." "Mângâierea săracului e moartea." SULTANUL "Omul cât de rău să trăiască, tot nu se îndură să moară." "Se hârșiește cu necazurile." Și "Se învață ca viermele în hrean." PESCARUL "La orașul ce se vede, călăuză nu trebuie." "Mi-am văzut visul cu ochii." "Mi-a trecut făina prin traistă." "Ce-a fost verde s-a uscat, ce-a-nflorit s-a scuturat." "De acum înainte nu o să mai fac boi bălțați." "Tot alba (călușa) în doi bani," "Tot două oale-mi fierb, una seacă ș-altă goală." "Destul am fost topor de oase." SULTANUL Vrei să te dăruiesc cu ceva? PESCARUL "întrebi pe bolnav: vrei să-ți dau pernă?" "Numai bolnavii se întreabă." Dar "E rău când aștepți de la mâna altuia." Că "Bogatul mai tare se plânge decât săracul." "Până a geme boii, scârțâie carul." SULTANUL "Numai un cerșetor de ar fi, toți cu zahăr l-ar hrăni." In sfârșit, văzând sultanul că nu-l cunoaște defel, Scrise un bilet și iarăși dându-l a zis către el: — Na această hârtiuță, mergi la vizirul cu ea Și de la dânsul acuma lei tocmai două mii ia. Săracul pescar atuncea pe sultanul cunoscând Căzu, sărută pământul, multe mulțămiri zicând. Sultanul însă cu vorbe d-aste era-ndestulat Și nici stătu să-l auză, ci îndată a plecat. Deci plecă iarăși pescarul, biletu-n mână țiind, Făcând în capul său planuri și întru sine vorbind: "Acum pe toți banii iarăși nedându-i de voi vedea, O să-ncep cu rugăciune să-l înduplec să mi-i dea, C-atunci i-am cerut cu zorul și d-aia s-a supărat." Și gândind la d-alde aste, a și ajuns la palat. Dând vizirului biletul, el tăie iarăși din ei Ș-îi numără înainte numai o mie de lei. El văzând că îi oprește jumătatea banii iar, începu ca să se roage să-i mai dea ceva măcar: Să-i facă Dumnezeu parte de orce să va ruga, Să-i dea sănătate, zile și altele îndruga. Vizirul, vorbe d-aceste nevrând nici a auzi, L-a dat pe bete afară ca ș-în ceealaltă zi, Zicând: — Pe sărac d-aceea nu-ți vine să-l miluiești, Să-l scoți din noroi afară, ci încă să-l îmbrâncești; Îi dai lui banii cu pumnul și nu poți să-l mulțămești, Din pepenii tăi te scoate, de îți vine să plesnești. Pescarul iarăși, săracul, văzându-se izgonit, Îi venea să se omoare ca un deznădăjduit. Merse, spuse iar nevestii, ea iarăși a început Să-l certe, să-l ocărască, cu câte s-a priceput, Nerod, nătărău făcându-l, nătăfleț, guguman prost, Și că vorba bătrânească adevărată a fost. Adică: "De puțin cine nu se mulțămește, Nici de mult nu se învrednicește." Și "Nemulțămitului i se ia darul." îi zise el: — Nevastă! "Nu mă călca pe colțul ișlicului." "Cinste la cinste merge, și darul împrumutat." "O mână spală pe alta și amândouă obrazul." "îmi zici hârb, îți zic ciob." "îmi zici urâtă, îți zic slută." "Tu nu știi pe unde se udă găina." "Sfatul muierii muierilor folosește." "Maimuța e tot maimuță, de i-ar fi sfatul aurit." "Am eu glagole în cap." "Nu mă învăța să-mi înec copiii." "înveți pe dracu să dea cu pușca." "Toată ziua gâra-mâra." "Ești un drac împelițat." Dar "Asta e boală cu leac, am eu de cojocul tău ac." Deschide ochii, că, "Cât sunt de necăjit, să dau cu cuțitul în mine, sânge nu iese." MUIEREA "Fierbe sângele în tine ca într-o coajă de rac." "Bun de gură, rău de lucru." "Cu suflet viteaz și cu trup leneș." "Viermii te mănâncă de viu." Nu-ți vezi casa? "Când mălai are, sare n-are; când sare are, mălai n-are." "Îți ghiorăiesc mațele de foame." "N-ai o para chioară și lenea te doboară." "Am ajuns de poveste-n țară." BĂRBATUL "Cine râde gura-și întinde." "Gura lumii numai pământul o astupă." "Nu o să îndreptez eu lumea cu umărul." "De poale ridicate nu râde nimeni, ci de poale călcate." MUIEREA "întreabă pe leneșul să te învețe minte." "T-ai întins vrejul ca dovleacul ș-ai umplut lumea de crastaveți." BĂRBATUL "Tronc Marico!" (Așa o chema.) "Lovește-mă, lele,-n spate, să-ți dau un bulgare de iască." "Se lovi ca nuca în perete, ca mireasa la moară și ca musca în lapte." "Unde dai și unde crapă!" "Na-ț-o frântă, că ț-am dres-o." "Vorbă să fie, dă-mi o lulea de tutun, că bâlci se face." "Ai vorbit de te-ai prăpădit." MUIEREA "Și eu acătare poamă nu sunt, dar nici fiece pasere nu mă mănâncă." "Soarele să-mi fie bun, luna să o mănânce vârcolacii." "Câinele nu fuge de codru, ci de ciomag." BĂRBATUL "Mi se aprind călcâiele de doru-ți." "De dragă ce-mi ești, te-aș băga de păr în sân." "Lac să fie, broaște multe." "Mumă și tată nu găsesc, dar muieri câte voiesc." Pe muiere în toată viața o porți în spinare și o dată să o lași jos, iar ea să văietă că a ostenit." Povestea ăluia: "Câte belele, câte bube rele, tot în capul nevestei mele." Aceasta zicând îndată undișoara lui își ia Și ca și până acuma pleacă la mare cu ea, Zicând: — Asta mi-a fost soarta, geaba umblu eu să scap, Trebui să trăiască omul cum i-o fi scrisă la cap! Așa undind totdeauna și vreme multă trecând, Ieși iar tiptil sultanul, ș-încoaci-încolo umblând, Zări aci pe pescarul și iar veni lângă el. Stând: — Colai ghele îi zise. El: — Colai se, senda ghel! SULTANUL Au nu e lesne? PESCARUL "Lesne, pune viță și bea vin." Sau: "Ară, macină, mănâncă." SULTANUL Vrednic ești! 264 PESCARUL "Apa o beau pe picior, ca o pasăre din zbor." "Gândești că e floare la ureche." Să "Cauți acul în caru cu fân." Adevărat, "Lesne a băga în urechile acului când vezi." SULTANUL Nu ne potrivim la vorbă. PESCARUL "Cei ce se potrivesc lesne se împrietenesc." SULTANUL Mi se pare că te cunosc. PESCARUL "Mi se pare, poate, o fi și vom vedea, sunt toate sor cu minciuna." SULTANUL De nu te cunoșteam, nu veneam la tine. PESCARUL Adevărat, "Fiecare unde cunoaște, acolo trage." Adică: "Omul trage la om și dobitocul la dobitoc." SULTANUL Îți sunt prieten. 265 PESCARUL "Prietenul omului este punga cu banii și sacul cu mălaiul." Povestea ăluia: "Cu rudele să bei și să mănânci, daraveră să n-aibi." SULTANUL Poate că ai gândit că o să-ți cer vreun pește? PESCARUL "Și pisicii îi place peștele, dar când trece puntea închide ochii." SULTANUL Să n-ai grijă, nu-mi place. PESCARUL "Pisica unde n-ajunge zice că pute." SULTANUL Cum văz, ești sărac! PESCARUL "Bani au și țiganII." Dar și "Vasului gol toți îi dau cu piciorul." Și "Nu e mai grea boală decât pungă goală." SULTANUL Eu îți sunt voitor de bine. "îmi vorbești una de la răsărit și alta de la apus." PESCARUL "Cunosc de care pomană mă îngraș eu." Deci văzând iarăși sultanul că necunoscut a fost Și îi vorbea după haine, cum și era-mbrăcat prost, I să făcu iarăși milă, văzând că e tot golan, Fără a ști că vizirul nu i-a dat măcar un ban, Gândea în sine că poate o fi fost cumva dator, Ori a întâmpinat alte, ca un sărac muncitor. Socotind aceste, scoase o hârtie din sânet Și scriind într-însa zise: — Na, îți mai dau un bilet; Aici scriu către vizirul ca să-ți dea trei mii de lei, Aleargă acum îndată și numaidecât să-i iei; Dar să nu te văz ș-al'dată trențeros ca pân-acum, îngrijește de te-mbracă, că nu-ți mai dau nicidecum. El văzând că e sultanul căzu iarăși la pământ Și i-a fost frică să zică de vizirul vrun cuvânt, Ci ducându-se la dânsul, să tacă a hotărât, Să nu-i zică nici o vorbă, de îi va da orșicât. Intră, îi dete biletul, stătu căutând smerit; Vizirul își știa treaba, că după ce l-a citit, îi opri ca ș-înainte iar jumătatea din ei Ș-îi dete, adică, numai o mie cinci sute lei. Pescarul cu bucurie banII-n căciulă trăgând, începu să-i mulțămească, vorbe multe îndrugând; Dar când să gătea să iasă vizirul l-a-ntors din drum, Zicând: — Vezi, așa te-nvață, iar nu ca până acum; O para chiar să-ți dea omul de pomană, ești dator Să o iei cu bucurie și să fie mulțămitor; Cât scria-ntâi să-ți dau ție? El iar: — Una mie de lei. Vizirul: — Cât al doilea? El iar: — Două mii de lei. — Așa! — Vizirul îi zise — ș-acum trei mii, șase fac, Un capital cumsecade pentr-un om cât de sărac; Na-ț-îi pe toți, pan' la unul, și du-te cu Dumnezeu, Și nu fii prost, ține minte-nvațul ce ți l-am dat eu. Luând el banii grămadă și cu mulțămiri plecând, I se părea că visează, către casa lui mergând; Tot îi pipăia cu mâna, cu ne-ncrederi se uita, Se temea că îi va pierde, dacă se va deștepta. Ajungând ca-n zbor acasă și ca din simțiri ieșit: — Ce fac eu, nevastă, zise — dorm, or sunt învălmășit? — Vai de mine! — ea îi zise — doar nu vei fi-nnebunit? Vino-ți în simțiri, ce ai? Ce nevoi iar te-au găsit? — Uită-te la mine bine, — către ea vesel a zis — Am scăpat de sărăcie, de nu va fi cumva vis; Că de multe ori în somnu-mi cu banii-n mâini m-am visat Și când mă sculam la ziua rămâneam iar întristat; De aceea tocmai mâine o să mă văz ce fel sânt. Zicând aceasta îndată turnă banii pe pământ; Nevasta cu bucurie repezindu-se îi ia, Se-mbată de păreri bune, mai ca și dânsul și ea. Nu-i prinde somn toată noaptea, tot ședea ș-îi număra Și cu grijă să nu vie vreun dușman a-i fura. A doua zi dimineață, apucând din căpătâi, Merge la telal îndată, se-mbracă pe sine-ntâi; Cumpără nevestii roche și zmochine la copii, Zicându-i ea: — Dar lor haine? El îi zise: — Tu nu știi, "Copilul numai ce mănâncă e halal, ce îmbracă e haram." "Lasă-mă în boii mei." "Așteaptă întâi să vedem alb în căpistere." "Copilului dă-i cu palma peste cur, să-i vie minte la cap." "Muma unde lovește, carnea crește." 268 "Decât să plâng eu, mai bine să plângă ei." "Cui i-e milă nuiaua să nu-și frângă, el mai pe urmă copilul o să-și plângă." Atâta îți zic: "Ajungă un ciomag la un car de oale." Dar "Surdului degeaba îi cânți de jale." "Orbului degeaba îi spui că s-a făcut ziua." După ce pescarul nostru se-mbracă curat de rând, își mai ia chesea bună ș-un ciubuc mare, zicând: "Decât toată vara cioară, mai bine-ntr-o zi șoim." "Boierul e tot boier, măcar d-ar fi-ncins cu tei." "Apa curge, pietrele rămân." "Când va Dumnezeu cu omul, vine și dracu cu colaci." Zicând d-alde aste pleacă către mare, Cu ciubucu-n mână, ca în preumblare, Unde cu sultanul se tot întâlnise, Ca-mbrăcat să-l vază, cum îi poruncise; Și cum să-i vorbească când el făcea planul, Tot într-acea vreme, iacă și sultanul. El cade-naintea-i, se face jos broască, Sultanul nu poate acum să-l cunoască. Se uită la dânsul: — Ce vei? îl întreabă. — Eu sunt, eu, pescarul, — răspunde în grabă — "Lupul pe unde a mâncat măgarul, tot dă ocol câteodată." Eu sunt acela, "Dă-mi Doamne, ce n-am gândit, să mă mir ce m-a găsit!" "Caprii îi pică coada de râie, și ea tot sus o ține." Îi zise sultanul: — Vezi, așa se cade, Ai văzut acuma ce bine îți șade? Aș vrea să știu numai cum că tu de mine Ai vro mulțămire că ț-am făcut bine. PESCARUL "Găina bea apă și se uită la Dumnezeu." "Sunt gata în foc și în apă să mă arunc." "Nu sunt vrednic să mulțămesc." "A vrut norocul cu mine." SULTANUL Lasă aste vorbe, s-a isprăvit gluma; Cer și eu o slujbă la tine acuma. Tu știi, mi se pare, ostrovul cutare, Care un puț are adânc foarte tare Să te duci îndată acuma la dânsul, Să te pui la gura-i și să strigi într-însul: Care e norocul sultanul ce-l are? Și ieșind la vorba-ți să facă-ntrebare, Tu să zici: "Noroace, m-a trimis sultanul Să-ți fac întrebare: de ce-i ești dușmanul? Ce te-ai pus în pizmă ș-îi tot dai avere? Să roagă prin mine și milă îți cere Să-ți contenești ura d-a-i da bogăție, Că loc nu mai are unde să o ție." Pescarul îndată în luntre se puse Și drept la ostrovul acela se duse; Găsind pe loc puțul și strigând într-însul, Ieși o fantomă îndată la dânsul, Cu schiptru în mână ca o-mpărăteasă, In chipu-i frumsețe de cea mai aleasă; Hainele, porfira-i cu totul galante Și împodobită numai cu berlante, De părea că este o rază sorească, Astfel nu putea om la ea să privească. Aceasta fantomă, zic, sau nălucire, Făcu întrebare c-o dulce zimbire, Zicând: Ce e vrerea? Pentru ce o cheamă? Pescarul, sărmanul, tremurând de spaimă, Îi zise: — Noroace, m-a trimis sultanul, Se roagă prin mine să nu-i fii dușmanul; Ce-i tot dai avere? Că el sărac nu e, Nici loc nu mai are unde să o puie. Fantoma îi zise: — Du-te de îi spune Că el dator este a mi să supune, Și să nu să-ncerce a-mi da supărare Cu așa cuvinte de îngrețoșare, Că mă pui în pizmă încă și mai tare Și îi mai dau încă de trei ori cât are. Auzind pescarul asfel de cuvinte, Speriat peste fire și ieșit din minte. Se-ntoarce, se pune în luntre și pleacă, Vreo întrebare fără să-i mai facă. Când plutea pe mare, îi veni-n gândire: "Nu întrebai — zise — d-a mea norocire." Și cât mai în grabă înapoi se-ntoarce, Merge la puț, strigă: — Noroace! Noroace! Care e norocul lui Udrea pescarul, Care pe sultanu-l făcu să-i dea darul? Și îndată iese un negru c-arapul, C-o tambură-n mână și sărind ca țapul. El cum îl zărește, groază îl apucă, Se-ntoarce în fugă, grăbind să se ducă; Iar norocul negru zornăind tambura începu deodată la dânsul cu gura, Strigându-i: — Fugi! du-te! să nu-ți văz obrazul, Că nu mi să stinge nici acum necazul; T-a slujit, sărace, ție mititelul, Că mi se rupsese la tambura telul, Ș-îmi pierdui cu dânsa atuncea eu ceasul, De-i îndreptai tonul ș-îi ascultai glasul; Dar de n-aveam treabă, cum nu am cu anii, Tu de la vizirul tot nu pupai banii; Dar îți coc eu turta, nu te las în pace, Am de furcă încă cu tine, sărace! Și fugind pescarul pe mare cu vasul, I se părea încă că-i aude glasul. "Săracul de mine, — zicându-și în șoapte — Mult îmi este frică că-l visez la noapte!" Când gândea aceste de spaimă, sărmanul, Și era aproape s-ajungă limanul, Iese totdodată o furtună mare Ș-îi împinge luntrea înapoi pe mare; Valuri mari cât munții să ardic cu spume, Se turbură cerul, nu mai vede lume Luntrea lui ca paiul săltând peste valuri, Când se trăgea-n mare, când se da de maluri; Se legăna omu-n biata lui luntriță; Cum legeni copilul într-o copăiță; Sta când aci valul în ea să se toarne, Când pe dincoaci altu-n mare s-o răstoarne. El văzând că este-n primejdie mare Și de mântuire nădejde nu are începu cu jale pieirea să-și plângă, Să se tânguiască, mâinile să-și frângă; Și când el de groază plângea, spuind multe, Vine un val mare tocmai cât un munte, Îi repede luntrea, o sparge de-o stâncă Și el se afundă în marea adâncă; înghite la apă,-ncepe să se umfle, încât nu mai poate deloc să răsufle; Și când el cu lupte în apa cea rece Se afla în chinuri ca să se înece, Se deșteaptă-ndată din aceste vise Și gândind la ele întru sine-și zise: "Dracu-și bate joc de om la bătrânețe!" . Despre sănătate și boale [ modifică ] E mai bună sănătatea Decât toată bogătatea. Că Când ești sănătos, bărbat, Ești îndestul de bogat. Dar și Când nu-ți sună-n buzunare. Pătimești de galbinare (galbeni n-are) Și de friguri grele-n pungă, Cu scuturătură lungă. Căci Nu e altă mai grea boală Decât când e punga goală. Atunci Este bolnav foarte greu Și ar mânca tot mereu. Că Cu toat-a lui gemătură, Duce lingura la gură. De aceea Bolnavul credință n-are Când geme cerând mâncare. Dar însă Nu-ntreba pe om la boale: Voiești să-ți dau pernă moale? Sau: Numai bolnavul se-ntreabă (Vrei să-ți dau cutare treabă?) Cum a-ntrebat țiganul pe fiul său: — Ce-ai mânca, tată? spune! — Of! cum aș mânca căpșune! — Lungește-i, Doamne zilele Pân-o crește căpșunele! Asta se potrivește cu: Trăiește, murgule, pan' la Paști, Ca să-ți dau iarbă verde să paști. Căci Toate la vremea lor date Sunt ca și o sănătate. Și Lucrul la timp dăruit Prețuiește îndoit. Că Geaba binele cu sacul, După ce moare săracul! Precum zice el: După ce-nchiz ferestrele, Joace-mi măcar măiestrele. Că Ce folosește orbului obrazul frumos? Ci Când mi-e foame, să-mi dai pâine, Iar nu-mi zice: vino mâine. Și când mi-e sete să-mi dai apă, Iar nu fierea după ce-mi crapă. Unii însă zic: Bolnavul zice o mie, Doftorul face ce știe. Iar babele Nici nu-l scoală după boală, Nici nu-l lasă să moară. Ele mai zic că Boale să dea Dumnezeu, că leacuri sunt destule. Însă, Leacul fie ori nu fie, Colacul babii să știe. Și pe urmă, A murit că i s-au isprăvit zilele. Că Cămașa veche umbli să o cârpești și mai rău o spargi. De aceea, la orice, întreabă pe pătimaș, Nuntreba pe drumaș. însă, La orișice bolnav greu, Doftorul e Dumnezeu. Dar oricum, Nimenea n-o să trăiască, Lumea să o moștenească. Nimenea n-a dat zapis cu Dumnezeu cât o să trăiască. Că Lumea e înșelătoare, Moartea hoață, răpitoare. Și în deșert sunt toate Dacă este moarte! Că Astăzi câți mâncăm și bem Și mâine numai suntem! Și Vremea toate le mistuiește! Că Mulți copaci pe dinafară se văd frumoși Și pe dinlăuntru sunt putrezi, scorburoși. Și apoi, E mult de la mână pan' la gură, dar de astăzi până mâine! Rar găsești Om tare de sfânt. Și cum zice vorba: Are nouă suflete, ca pisica. Sau să poți zice: Moșul traiul ș-a nimerit! Și ca vultur a-ntinerit! Și S-a lungit firu-i de ață, Pentru puțină viață. Și Avu zile grămădite Cât carul cu patru vite. Și Era să-i cânte popa, Dar a sărit groapa. Și Târâș-grăpiș bietul moș Sări afară din coș (coșciug). Sau: Cam târâș, cam grăpiș, Ajunge la suiș. & Picioarele-și împiedica, Dar sărind rupse piedica. Și A fost până la calea-ntoarsă. Că I-avut Dumnezeu de știre Și l-a păzit de pieire. Dar mai mulți sunt care Au umblat, tot au umblat, Până când pe brânci au dat. Și Când a dat fugă, atunci s-a isprăvit pământul. Și N-a zăcut degeaba, deși nu muri în grabă. Că Nu i-a fost boala sănătoasă. Cum a zis un băiat: Nu este prea bine vacii (I-a trecut baba cu colacii), Că vine tata, îmi pare, Cu pielea ei în spinare. S-a îngroșat gluma, C-o să-i plângă urma. Că I-a cântat popa aghiosul. în sfârșit: Nimic nu e ca sănătatea. Că Boala intră ca prin roata carului Și iese ca prin urechea acului. Și atunci, Ce folosește bolnavului patul de aur! Dar este Parigorie de om bolnav. Zicând că Omul și din necătare Moare și zile când are. Povestea vorbii [ modifică ] Frigura tremurătoarea, Lingoarea aprinzătoarea Și Ciuma cea rea cu ele, Fiind surori câtetrele, Plecară toate năucă Prin orașe să se ducă, Și pe drum între vorbire, Neputând sta la-nvoire, Ajunseră la gâlceava Și la sfădire grozavă, Cerând drept fieștecare Spre a se numi mai mare; Și după multe cuvinte: — Stați, — zise cea mai cuminte — Rău ne putem înțelege, Alți de nu ne vor alege. Aideți să curmăm din cale Și să mergem colea-n vale, L-acel cioban ce se vede Păscându-și turma-n livede; Dar însă nu toate ceată Să ne arătăm deodată, Ci pe rând fieștecare Stând să-i cerem de mâncare, Să vedem de cine-i pasă Și cui dă mai bună masă, S-o ospeteze cum cere, Cu mâncări după plăcere; Și de care, prin urmare, Va avea frică mai mare, Ea mare să se numească Și gâlceava să lipsească. Deci după ce sfătuiră Și în astfel se-nvoiră, Merse Frigura îndată, In cerșetoare schimbată (Trăgându-se celelalte Supt niște măguri înalte, De departe stând să vază în ce chip se ospătează); Și pe loc dacă se duse La ciobanul ce-l văzuse, Fără să se milogească. Ceru să o găzduiască, Numindu-se călătoare Și pe aci trecătoare. Ciobanul ca pe o babă O și primi în grabă Și cu plăcute cuvinte Îi aduse înainte O glugă în loc de masă Și mămăligă rămasă, Puindu-i și brânzișoară, Zise: — Poftim, mămușoară, De vei vrea, îți voi aduce Și puțintel lapte dulce. Frigura de masa dată Îi răspunse supărată: — Geaba puseși aci brânza, Că nu mi-o sufere rânza, Și lasă, nu-mi mai aduce Nici lapte acru, nici dulce, Care pe om nu-l hrănește, Ci mai vârtos îl slăbește; Un miel nu e lucru mare Să tai, să-mi faci de mâncare! Ciobanul îi zise: — Lele! Eu sunt stăpân p-ale mele Și alt când îmi poruncește Necinstit se izgonește; Și ce ești tu, ia îmi spune, De-mi ceri mie mâncări bune? — Eu sunt Frigura — răspunse — Și îmi plac mâncări tot unse. Nu fac haz nicidecum postul, Îl las să-l mănânce prostul. Zise ciobanul: — Ei! dragă! Și cine-n seamă te bagă? Fii tu ori slabă, ori grasă, Mie nicidecum nu-mi pasă, Ci ia cară-te cu bine, Pan' nu-ncarc cată pe tine. Frigura-nsălbătăcită, Sare pe el necăjită Și îndată se pornește Să-l scuture vrăjmășește. El iar fără a se teme, Deloc nu mai pierde vreme, S-aruncă gol să o-nece, Supt în jgheab de apă rece; Șezând muiat pan' la gușe, Bând și câteva căușe, Frigura își pierdu rostul Ș-îndată lăsând pe prostul Începu-n fugă să saie, Ca un scăpat din bătaie. Prin crâng, prin câmpie lungă, Silind mai curând s-ajungă, Nu vedea nici mărăcine Uitându-se după sine. Frică intrase într-însa Că s-o lua după dânsa Ș-o gonește s-o apuce In apă s-o mai arunce. Ajungând la celelalte, Supt măgurile înalte, Ele pe loc o-ntrebară: — Soro, cum te ospătară? Ea, tot suflând ostenită, Le răspunse necăjită: — De unde știe ciobanul, Mojicul și bădăranul, Ce fel să te primească Și ce fel să te cinstească? lingoarea-ncepu să zică: — Cunoaște-te dar de mică; Ia să mă duc eu la dânsul Și să vezi ce scot dintr-însul. Zicând asfel, merse-ndată, într-o bătrână schimbată, Și ceru s-o găzduiască In coliba-i ciobănească. El o primi în grabă Și pe dânsa ca p-o babă, Ș-aceeași masă îi puse, Aceleași mâncări îi duse. Dar Lingoarea și ea iară începu alte să ceară Și mai vârtos să-l înfigă Un ieduleț și să-i frigă. Ciobanul îi zise: — Bine, Dar ce rudă ești cu mine? Or ce cuconiță mare De-mi ceri asfel de mâncare? — Eu sunt Lingoarea — îi zise — Carea vântul mă trimise, Să dau boale grele foarte Și să chinuiesc de moarte. — Și ce? — urmă el să zică — Vrei să te am eu de frică, Ca să-ți dau orice-mi vei cere Și masă după plăcere? Ia cară-te mai în grabă Dacă vrei să fii de treabă, C-apoi mă vei înțelege Cu vro câteva ciomege. Lingoarea iar supărată S-arunc-asupra-i îndată, Ș-începând să-l chinuiască, Aci moartea să-l găsească, în dureri, junghiuri băgându-l, Să răsufle nelăsându-l, El iarăși știindu-și leacul, Aproape fiind și lacul, Intră supt jgheabul cel rece Și începu să se frece; Făcând aceasta ciobanul, își spăimântă pe dușmanul; Că nemaiputând Lingoarea Să-i sufere recitoarea își apucă-ndată drumul Și pieri în grab ca fumul. Ajungând la celelalte, Supt măgurile înalte, îndată o întrebară Pe ea cum o ospătară. Lingoarea le zise: — Geaba, Ne-am găsit omul de treabă, Cine suntem să-nțeleagă Și umblăm să ne aleagă; Cunoaște el, dobitocul, Cui de ce îi e cojocul? Ia aideți voi mai-nainte La oameni zdraveni, cu minte; Prin cetăți și prin orașe Să vedeți case, sălașe, Să vedeți așternut moale, Iar nu fân și burieni goale; Să vedeți acolo mese Și mâncări bune, alese, Iar nu post, pâine cu apă, Ș-în loc de bucate ceapă. — Ba! ba! sunteți mititele, — Zise Ciuma către ele — Și de voi puțin îi pasă Să vă cinstească cu masă; Dar ia să vedeți acuma Cum tremură el de Ciuma. Zicând aceasta îndată Către cioban se arată Ca o babă furioasă, Țiind în mână o coasă, De să-ngrozea om de dânsa Când scotea vorbă dintr-însa. Carea văzând-o ciobanul, Se cutremură, sărmanul! Și o-ntrebă zicând: — Mamă! Unde mergi și cum te cheamă? — Ciumă-mi zic — zise —anume Ș-am plecat să cosesc lume, Numai, dragul meu, fă bine, Până odihnesc la tine, De-mi pune puțină masă Ș-îmi fă o friptură grasă, Că am foarte mare grabă Să merg, să-mi caut de treabă. Ciobanul pe loc se duse Și așternut îi aduse, Zicând: — Șezi puțintel, mamă, Să-ți frig, să-ți fac o zeamă. Apoi îndată aleargă, De frică tremurând varga, Făcu slugilor strigare, Fu și friptura-n frigare. Deci pe când se frigea mielul Și fierbea în oală felul, Stând el cu neîndrăzneală Îi zise ei cu sfială: — Mamă! te rog, de se poate, Până vor fi gata toate, Ia deschide acea carte Să vezi, sunt eu în vro parte Scris anume, Ion Bucur, Ca să plâng, ori să mă bucur? îndată el cum îi zise, Ea catalogu-și deschise Ș-începu pe toți din lume Să-i spuie de rând anume; Și sfârșind zise: — Nepoate! Astea sunt numele toate; Și precum auziși bine Tu nu ești trecut la mine. El vrând spre încredințare Să vază de nu îl sare, Îi zise ei iarăși: — Mamă! Eu nu prea am băgat seamă; Ia mai citește o dată, Să-mi stea inima-mpăcată. Vrând ea să-i facă pe voie, Îi citi iar foaie, foaie, Și isprăvind zise: — Iată, Nu ești scris, ț-am spus o dată. Auzind el, ia frigarea Ș-îi arde cu ea spinarea, Zicând: — Scol', boală urâtă, Ca să nu-ți trag și vro bâtă. Dacă nu sunt scris la tine, De ce ai venit la mine? Du-te, cere de mâncare Unde de frică te are! Atunci ea înspăimântată Plecă și fugi îndată; De rușine ce îi fuse Pe alte drumuri se duse, Lăsând d-atunci pe acele Ca să umble singurele. Prin urmare dar, Omul boala singur ș-o caută. Ș-apoi,^ O boală când vine la om, strigă către celelalte: săriți, că l-am prins. Însă A dat Dumnezeu și boale, dar a lăsat și leacuri. . Despre timp și vârstă [ modifică ] Frumusețea veștejește, Dar înțelepciunea crește. Că, Când n-aveam în gură dinți, N-aveam atunci în cap minți. Că Nu să poate omul să fie cu două, și tânăr și cuminte. Dar însă, Este tânăr între tineri și bătrân între bătrâni. Și Cine n-are bătrân, să-și cumpere. Povestea vorbii [ modifică ] Unul auzind aceasta prin povești a se vorbi, O gândea în toți de obște fără a mai osebi, Pentru că nu auzise ș-ăst proverb zis de români: Că "sunt tineri între tineri și bătrâni între bătrâni." Într-acestea se însoară și cu întâmplare ia O copilă prea de treabă ș-orfană ca el și ea; Dar moralul și virtutea ce asupra-i se vedea S-arăta că se silise muma-i creștere să-i dea; Că blândețea în cuvinte și unirea-ntre bărbat, Era pildă-n alte case, și amorul neschimbat; Totdeauna ea pe dânsul într-acest chip îl trata, Chiar ca în ziua de nuntă, când cu drag se mărita; El în toat-a ei purtare, mulțămirea ce-o simțea, Pe răposată ei mumă-n inima sa o sfințea, Zicând: — "Ah! cum n-avui parte soacra mea să fi trăit, Să mă-nchin ei ca la sfântă ș-în suflet s-o fi iubit! Carea într-a ei viață acest înger mi-a născut Și o asfel de consoartă pentru mine a crescut." Dar orșicum chiar tot omul de familie stăpân Este bine ca să aibă în casa sa un bătrân. Așadar, Mulțămit tânăru-n sine Că trăia tihnit și bine, Dorea s-aibă soacră numai, S-o iubească ca pe muma-i; Însă din reaua lui soartă S-a-ntâmplat să fie moartă; Dar când vrea omul să facă Lesne inima-și împacă; Ș-în dragostea soții sale, Puse îndată la cale Și mergând dete arvuna Să-i facă de ipsos una; Care după ce fu gata, El cu față bucurată Ia ș-în dulap o așază, Unde mai des să o vază. Deci într-o zi cu-ntâmplare, D-a casii cutremurare, Cade soacra, îl lovește Și capul îi amețește. El atunci de usturime Zise soacrei cu asprime: — Tu n-ai suflet ș-îmi spargi capul, Nu te-a mulțămit dulapul? Dar vai! de erai și vie, Ce-mi făceai, Dumnezeu știe! In adevăr, Este bătrân, să te-ntinzi, Cu patru mâini să-l cuprinzi, E și de care să fugi, Opt cu-a brânzII să te duci. Cum a zis unul: Soacră, soacră, Poamă acră De te-ai coace Cât te-ai coace. Poamă dulce Nu te-ai face. Că Umblând să mă prinz în danț, Dând un ban, intrai în lanț (horă). Și de voie dau cinci, șase, Ca să scap și să mă lase. Babele însă zic: Am ajuns să ne ia copiii în picioare. Zicând: N-are dinți să roază pâinea ș-îi cere inima mere acre. Și Nu să lasă nici o babă, Căci e bătrână și slabă, Ci pentru că îi zic "mamă" Și n-o mai bagă în seamă. Șică Pruncul și bătrânu-n toate Fără doică nu se poate. Și, Când ai pisică bătrână, Șoarecii-n casă-ți fac stână. Că Parcă are orbul găinilor. Dar, D-ar avea și baba ca oamenii barbă, Atuncea i-ar zice: ce mai moș de treabă! Însă, Știu d-aci-nainte bine Că n-o să fac doi din mine! Sau: D-acu-ncolo bine vezi Că n-o să fac eu boi brezi! Și Lasă să latre-n spatele mele, Ca cățelele seara la stele. Că Ursul de lătratul câinilor nu se sperie. Ei nu știe că Ceasul umblă și lovește, Iar vremea se odihnește. Și Trebui să vie și ei Ca mâine la anii mei. Povestea cântecului [ modifică ] Un timp c-unele se duce, Câte le-a adus cu el, Ș-alt timp altele aduce, Osebite ș-în alt fel. Unul vine și desface Câte celalt a făcut Ș-altul vine, iar preface Din plăcut în neplăcut. Totdeauna fiecare E c-unelte încărcat Și se află în lucrare Zi și noapte ne'ncetat. Noi dormim și el veghează Și lucrează când ședem, Din zi-n zi ne-nfățișază Câte-un ce nou să vedem. Vezi p-un tânăr în putere, Cu cuvânt viu și cu ton, Azi bătrân fără vedere, Răzimat p-al său baston. Vezi pe unul ce în lume Era-n sărăcie stins, Astăzi între alți cu nume, Cu moșii și cu coprins. Vezi pe unul ce-n mărire Era groază celor mici, Azi căzut din fericire, Ocolit și de amici. Deci dar toate sunt deșarte Ale lumii c-un cuvânt, Câte timpul le împarte, Unul ș-altul pre pământ. Lumea este ca o roată Ce se-ntoarce tot de rost, Fără cineva să poată Să rămâie-n ce a fost: Frumusețea cea mai sfântă Nu stă-n punctul fericit, Azi frumoasa ce se-ncântă Mâine vezi că s-a zbârcit. Multe lucruri trecătoare, Griji, necazuri de nimic, Sunt la om vătămătoare, Frumusețea care-i stric Astfel tu dar, prin urmare, Câte-ți zic de nu le crezi, Și frumsețea-ți în ce stare Va ajunge o să vezi. . Despre timp și vârstă iarăși [ modifică ] De ani e mare și minte n-are. De care A învățat carte până la glezne. Șie Trecut prin ciur și prin dârmon. Povestea ăluia: Moș Ion știe, el să vie să vă spuie. Că A fost o dată la moară și de două ori la râșniță. Și A învățat alții ce a uitat. De aceea Din tigvă amară în zadar iei sămânță. Că Nu cine trăiește mult știe multe, ci cine umblă mult învață multe. Iar nu, A lipsit d-acasă doi ani și s-a-ntors cu doi bani. Că Fierul care nu să-ntrebuințează ruginește. Prin urmare și răul rămâne: Om bătrân și cu minte de copil. Adică: Vrabia e totdeauna pui. Că Copilul ce vede cu ochii cere. El este: Vino, tată, să-ți arăt pe mama. Și Mintea lui nu plătește o ceapă degerată. Că Pomul dacă-mbătrânește, Pune-i paie ș-îl pârlește. Și Calul bătrân, un maestru Nu-l poți învăța-n buiestru. Și Armăsarul când îmbătrânește La râșniț-ajunge de râșnește. Că Și măgarul e bătrân, dar îl încalecă copiii. Însă Lupul când îmbătrânește, toate javrele îl latră. Că Valea e tot aia, dar nu e poteca aia. Și Dacă la patruzeci n-am putut, la optzeci ce o să poci?! D-aci-nainte sapa și lopata. Și Viață cârpită cu ață. Că Vorbește cu dușii după lume. Totdeauna Șade, dormitează Și deștept visează. Când îl întrebi, îți răspunde: Curând și degrabă, a treia zi după înfierbințeală. Căci e Cu un picior în groapă și cu altul afară. Și N-a apucat să-i iasă sufletul ș-îi dă cu "Dumnezeu să-l ierte". își cheamă singur moartea: Treci, zi, treci, noapte, apropie-te, moarte. Dar Omul cât să-mbătrânească tot cere să mai trăiască. Povestea vorbii [ modifică ] Un sărac bătrân cu totul, cocoșat, încovoiat, Abia umbla pe picioare, de moarte fiind uitat, Plecă odată-n pădure să-și adune uscături, Vârfuri de lemne tăiete și de vânt dărâmături; După ce cu osteneală alergă, își adună, Și după ce în spinare cu dânsele se-ncrosnă, Când a vrut să se ardice, se plecă, se opinti, Dar părându-i-se grele, pe spate jos se trânti; Se mai opinti o dată, ș-încă de câteva ori, Și degeaba, n-avea cine să-l scoale de subsiori; El atuncea cu oftare începu a se ruga, Zicând: — Moarte, moarte, vino! Cum și altele-ndruga. Moartea nefiind departe, numele-și cum auzi, Ca-ntr-o clipă-n acea oară la dânsul se repezi Și îl întrebă să-i spuie că pentru ce l-a chemat, Iar el văzând-o grozavă îi răspunse cu oftat, Zicându-i: — Mă iartă, mamă! și de-i vrea să te supui, Fă bine și mă ardică, mână d-ajutor să-mi pui, Că, cum vezi, neam de om nu e aci într-acest ocol, Ca să vie să-mi ajute cu lemnele să mă scol! Asta e asta, Stau să-i pice potcoavele și tot cere să mai trăiască. Dar însă, Moartea nu vine la om atuncea când o cheamă, Ci aleargă la dânsul, de ea când nu-i e teamă. De aceea, Cine sapă groapa altuia, intră el întâi într-însa. Că Mai multe sunt piei de miei decât de oi bătrâne. E știut că Tot omul are și moarte și viață. Cum zice un proverb: N-am omorât eu pe tata și pe mama, ci au murit că n-au avut zile. Și Tot omul trăiește pentru sine. Cu toate acestea, Cinstește pe bătrâni, căci și tu poți fi bătrân. Și Bătrânețele nu vin singure, ci cu multe nevoi. In sfârșit trebuie a ști că Științele sunt uși, iar cheile lor sunt cercetările. Și Omul la tinerețe trebuie să se păzească de desfrânare, La bărbăție de trândăvie și la bătrânețe de filargbirie (iubire de argint). După toate acestea, Sfătuiește-te cu cel mic și cu cel mai mare și pe urmă hotărăște tu însuți.


content:
Cuprins 1 ÎNVĂȚĂTURA DATĂ RĂU SE SPARGE ÎN CAPUL TĂU 2 PÂINE, LA FOAME UDATĂ E CEA MAI DULCE BUCATĂ 3 CÂND SE GĂTEȘTE ÎN LATURI, NUMAI DIN MIROS TE SATURI 4 GRIJILE-S LA CREDITORI MAI MULT DECÂT LA DATORI 5 CÂND CERI ȘI NU ȚI SE TRECE, TE-NTORCI CU INIMA RECE 6 CASCĂ OCHII LA TOCMEALĂ IAR NU DUPĂ CE TE-NȘALĂ 7 UN NEBUN FĂGĂDUIEȘTE ȘI-NȚELEPTUL S-AMĂGEȘTE 8 HAINA MAI MULT E PRIVITĂ DECÂT PERSOANA CINSTITĂ 9 OMUL NU POATE SĂ FACĂ UN LUCRU LA TOȚI SĂ PLACĂ 10 CINE FURĂ AZI O CEAPĂ MÂINE FURĂ ȘI O IAPA, DAR OR ÎN TEMNIȚĂ PLÂNGE, OR PICIOARELE ÎȘI FRÂNGE 11 TE PĂZEȘTE SĂ NU SUPERI P-ALTUL ÎNTRE PROȘTI SĂ-L NUMERI 12 MULȚI SUNT PROȘTI CARE LE PLACE P-ALȚII-N SOBOR SĂ ÎMPACE 13 CUI ÎI PLACE LINIȘTIRE SĂ-ȘI FACĂ ÎMPREJMUIRE 14 ÎNTR-ACEASTĂ LUME ORICE D-UNDE VINE SE ÎNTOARCE 15 PÂNĂ LA ANUL, OR MAGARUL, OR SAMARUL 16 Note ÎNVĂȚĂTURA DATĂ RĂU SE SPARGE ÎN CAPUL TĂU [ modifică ] Nastratin era un hogea (dascăl sau învățător) Care a rămas de basmu până astăzi tuturor, Pentru că era din fire cam p-o ureche, năzdrăvan, Nu-l găsești însă în faptă să fi fost vreun viclean; El șezând odată-n școală, ce îi dete-n simplul gând: - Ascultați, copii – le zise (cu-ntâmplare strănutând) - Să știți d-astăzi înainte că eu când voi strănuta, Toți bătând îndată-n palme să-mi ziceți hair-ola [1] ! Cu-ntâmplare dar odată găleata în puț căzând Și cu ce să scoată apă pentru școală neavând, Hogea porunci îndată ca din toți ai săi școlari Să se lase-n puț s-o scoată vreunul din cei mai mari; Merg școlarii toți în grabă, pe lângă puț se adun, Dar privind ș-adânc văzându-l, n-a vrut să intre nici un. Deci văzând că coraj n-are nici unul din câți era; Hotărî-n cele din urmă el într-însul a intra; Ș-așa dezbrăcat de toate, cu capul gol și desculț, Legat cu un ștreang de mijloc, școlarii-l lăsară-n puț; După ce găsi găleata și după ce o legă, Către școlari dete gură și să-l tragă le strigă; Ei pornind cu toți dodată să-l tragă în sus de jos Și tocma cam pe la gura puțului când fu el scos, Razele luminii-ndată îl gâdilară în nas Și începu să strănute una-ntr-altă-n acel ceas; Ei cum aud că strănută aminte-n grab ș-au adus De porunca lui cea dată (după cum am spus mai sus) Și cu toții deodată funia din mâini lăsând, Începur-a bate-n palme și “hair-ola !” strigând. Bietul Hogea cade-n dată ca un dovleac jos trântit Până-n fund își sparse capul, de pereți fiind lovit. După ce ieși în urmă d-acei nerozi copii tras, Jupuit ca vai de dânsul, la picioare, mâini și nas, Zise: - Nu e vina voastră, ci a mea, că n-am judecat, Ș-astfel de cinste neroadă ca să-mi dați v-am învățat, Care-n cele după urmă din pricina-i ajunsei Cu picioare, mâini belite și cu cap spart m-alesei. PÂINE, LA FOAME UDATĂ E CEA MAI DULCE BUCATĂ [ modifică ] Nastratin Hogea odată pe fiul său l-a-ntrebat Niscaiva zaharicale vreodată d-a mâncat. Copilul său îi răspunse că n-a mâncat nicidecum. Hogea îl întreabă iarăși: - Dar ce mănânci tu acum ? - Pâine uscată cu apă. Hogea zise: - Așadar, Socotești tu c-ar fi-n lume vrun alt mai dulce zahar Ca astă pâine uscată ce o uzi și o îmbuci, Cu atâta gust și foame cât ș-altui poftă aduci ? CÂND SE GĂTEȘTE ÎN LATURI, NUMAI DIN MIROS TE SATURI [ modifică ] Nastratin Hogea-ntr-o seară la fereastră cum ședea Își lungea nasul aiurea, p-alții fără a-i vedea; Trecând unul din prieteni: - Ce miroși ? l-a întrebat. - Vecinul meu – el răspunse – gătește scumpe mâncări, Și de-al lor miros mă satur, trăgându-l cu gust pe nări. . GRIJILE-S LA CREDITORI MAI MULT DECÂT LA DATORI [ modifică ] Unul, întâlnind pe Hogea, s-a oprit a-l întreba De s-a platit datoria. Iar el îi raspunse: Ba! -Dar ce umbli fara grija, când te stii ca esti dator ? - Grija – zise el – s-o poarte cel ce este creditor. CÂND CERI ȘI NU ȚI SE TRECE, TE-NTORCI CU INIMA RECE [ modifică ] Într-o zi viind la Hogea un prieten i-a cerut Să-i dea frânghia de rufe, numai pentru un minut; - De n-aș avea, Hogea zise, vreo trebuință de ea, Ț-aș fi zis cu toată voia: poftim, frate, de o ia; Dar am să întinz pe dânsa, să usuc niște pospai [2] - Nu-mi spui – acela răspunse – că nu vrei să mi-o dai ? - Bine vezi tu – Hogea zise – că e vorba cam aci Și mai mult nu e de lipsă să stau a ț-o tălmăci. CASCĂ OCHII LA TOCMEALĂ IAR NU DUPĂ CE TE-NȘALĂ [ modifică ] Murind lui Nastratin Hogea măgarul ce îl avea, Socoti cum să mai scoată din paguba sa ceva: Și așa tăind cu el capul măgarului celui mort, L-a-nfășurat pe deasupra binișor cu niște tort; Apoi cu acest ghem mare în piaț' să-l vânză mergând, Se duse și el cu dânsul cu alți vânzători în rând; Stând aci, veni îndată un ovrei cumpărător, Carele de chilipire era-n piaț' precupitor; În vreo câteva cuvinte învoindu-se din preț, Îi zise cumpărătorul (văzându-l prea greuleț): - Dar ce are ghemu-ntr-însul, de vine greu la cântar ? Nastratin Hogea răspunse: - Iaca un cap de măgar ! Dacă-l mai întrebă încă ș-îi răspunse tot la fel, Socoti cumpărătorul că îl face prost pe el. Și scoțând îi dete-n mână banii cât i s-a căzut, Care Nastratin luându-i, se făcu grab nevăzut. Pe cumpărătorul însă cugetele nu-l lăsa, S-apucă, desfăcu ghemul cum a mers la casa sa, Și abia găsi pe dânsul numai o oca de tort, Iar celelalte ocale capul măgarului mort. "Mai mare daraua Fu decât ocaua." Ce să facă ?! Pleacă iute să-l caute necăjit, Dar Hogea cum luă banii, la casa sa a fugit; El însă tot căutându-l prin piaț' de a-l mai vedea, Abia la o săptămână putu cu el ochi ca să dea, Și puind mâna pe dânsul, judecății-n grab l-a dat, Arătând cu jeluire cum și ce fel l-a-nșelat. Fiind dar Nastratin Hogea la judecată adus, El totodată de față și dovezile ș-a pus, Cum că i-a spus adevărul, că e un cap de măgar, Când i-a făcut întrebare de ce e greu la cântar. Judecata pe temeiul dovezilor drept dând dar, Cumpărătorul rămase cu capul cel de măgar. UN NEBUN FĂGĂDUIEȘTE ȘI-NȚELEPTUL S-AMĂGEȘTE [ modifică ] Într-o zi, Nastratin Hogea, ceartă c-un vecin având, Fuse tras la judecată, pentru dânsul jalbă dând; Nastratin plecând să meargă spre a se înfățișa, Băgă-n sân un pietroi mare și se-nfățișă așa; Când pârâtorul de dânsul spunea câte îi plăcea, Nastratin pe taină sânul își arăta și tăcea. Judecătorul văzându-l că își bătea sânul plin, Toată dreptatea o dete în partea lui Nastratin; După ce jeluitorul fu d-aci afară dat, Zise lui Nastratin Hogea: - Scoate ce mi-ai arătat; El scoțând îndată piatra, o puse cu cinste jos Și se trase la o parte, cu chip prea politicos. - Dar ce este asta ? zise judecătorul bătrân; - Este darul, el răspunse, ce ți-l arătam în sân. HAINA MAI MULT E PRIVITĂ DECÂT PERSOANA CINSTITĂ [ modifică ] Nastratin Hogea odată fiind la nuntă chemat, Se duse în haine simple, ca sărac biet îmbrăcat; Nuntașii astfel văzându-l nici în seamă nu-l băga, Ci pe cei cu haine scumpe să trateze alerga; Și după ce așezară la masă pe toți frumos, Îl puseră și pe dânsul în colțul mesii pe jos. Nastratin văzând aceasta, se sculă-n grab alergă, Și la un al său prieten să-i dea hainele-l rugă; Dându-i hainele acela, se-mbrăcă galant pe loc, Puse și-o blană asupră-și, cu postav roșu de foc, Și așa mergând el iarăși la nunta ce-a fost chemat, Cum îl văzură nuntașii, cu cinste l-a-ntâmpinat: - Poftim, poftim, Hogea - efendi [3] , către dânsul toți zicând, L-a pus tocma-n fruntea mesii, fiecare loc făcând. El dacă șezu la masă ș-a-ntins mâneca în vas, Zicând: - Poftim, poftim, blană, mănâncă ce e mai gras ! Îl întrebară nuntașii: - Hogea-efendi ! zicând, Pentru ce o faci aceasta, ș-întingi mâneca mâncând ? - Pentru că, el le răspunse, eu întâi când am venit, Cu hainele cele proaste, nimenea nu m-a cinstit, Și când v-am dat bună ziua, abia mi-a zis: "Mulțumim!", Iar cum venii cu acestea, toți mi-au zis: "Poftim, poftim !" De aceea și eu blana să mănânce o poftesc, Căci văz toți privesc la haine, iar persoana n-o cinstesc. OMUL NU POATE SĂ FACĂ UN LUCRU LA TOȚI SĂ PLACĂ [ modifică ] Hogea s-apucă odată ca să-și facă un cuptor, Pe nevasta sa-mprejuru-i având-o de ajutor; După ce-l isprăvi însă, după cum lui i-a plăcut, Veni un vecin și-i zise că nu e bine făcut, Pentru că l-a-ntors cu gura către vântul de apus, Ci era să fie bine spre miazăzi să-l fi pus; Altul viind zise iară: - Hogea, ce bine făceai Cătră răsărit cu gura cuptorul de-l întorceai; Altul iar îi zise: - Hogea, eu în locu-ți de eram, Cuptorul spre miazănoapte cu gura lui îl puneam. Văzând Hogea că la nimeni lucrul lui nu i-a plăcut, Îl strică ș-apucând iarăși, pe rotile l-a făcut; Dup-aceea din prieteni în vreun fel de îi zicea, El se apuca îndată ș-într-acolo-l întorcea. Și așa Nastratin Hogea cu cuptorul învârtit, Al fiecăruia gustul și plăcerea i-a-mplinit Zicând: - Câtă osteneală pentr-un cuptor avui eu, Ca să-l fac pe gustul lumii, iar nu după placul meu. CINE FURĂ AZI O CEAPĂ MÂINE FURĂ ȘI O IAPA, DAR OR ÎN TEMNIȚĂ PLÂNGE, OR PICIOARELE ÎȘI FRÂNGE [ modifică ] Nastratin Hogea-ntr-o vreme nici un câștig neavând Și în cea mai de pre urmă sărăcie ajungând Hotărî să fure ceapă de la un al său vecin Ce avea destulă-n casă și nu da la vreun strein. Dar văzând Nastratin Hogea că el ușa o-ncuia, Plan făcu pe coș să intre noaptea și ceva să ia. Deci suindu-se pe casă și privind pe coș în jos, Se ivi-n el umbra lunii în chip de stâlp luminos, Și lăsându-se la vale p-acea umbră, amăgit, Deodată fără de veste se pomeni jos trântit, Rămâind ca vai de dânsul cu piciorul rupt în loc, Având mică norocire că n-a fost în vatră foc. Deșteptându-se vecinul, de bufnirea-i când căzu, Se sculă totdeodată, nici o clipă nu șezu, Strigă, cere la nevastă lumânarea-n grab să-i dea, Mai curând să prindă hoțul, și cine e a-l vedea. Iar Hogea zise: - Vecine ! atât să nu te grăbești, Că ce am pățit, și mâine tot aicea mă găsești. TE PĂZEȘTE SĂ NU SUPERI P-ALTUL ÎNTRE PROȘTI SĂ-L NUMERI [ modifică ] Nastratin Hogea-ntr-o vreme nouă măgari dobândind Și într-o zi toți aceștia la pășune scoși fiind S-a dus seara ca să-i strângă de pe câmp unde era Și de sunt toți ca să vază, începu a-i număra. Ieșind dar la număr tocma, pe unul încălecă, Luă pe toți după urmă și la casa lui plecă. Când mergea pe cale însă stătu iar a-i număra, Și văzu că înaintea-i numai opt măgari era; Se uită, se miră singur cu unul ce s-a făcut, Și văzând o groap-adâncă pe unde a fost trecut, Gândi că poate într-însa unul din ei a căzut, Când a privit el cu ochii aiurea și n-a văzut; Descălecă și se duse în groapă a se uita, Dar ce să vadă într-însa, când degeaba căuta ? Se-ntoarse ș-începe iarăși măgarii a-și număra, Și văzându-i că sunt nouă, începu a fluiera; Iar încălecă pe unul, și până-ntr-un loc mergând, Să-i mai numere o dată iarăși îi veni în gând. Și văzând că și acuma iar la număr opt era (Că pe cel de supt dânsul nicidecum nu-l număra) Stând: - Ciudat lucru ! el zise - or ochii mei sunt stricați, Or că eu nu poci să-i număr, cum merg ei amestecați ! Și descălecând îi puse câte unu-unu-n rând Și pe fiecare mâna puind el și numărând, Ieșiră măgarii tocma noauă, după cum au fost, Ș-încălecă iar pe unul, făcându-se singur prost. Plecând însă cu-ndoială, nu se putu stâmpăra După ce puțin mai merse, stătu iar a-i număra, Și măgarul de supt dânsul nenumărând iar așa, Tot opt ca și pân-acuma, ceilalți la număr ieșea. Într-acest timp, trecând unul, i-a zis: - Nu te supăra, Fă bine și te oprește măgarii a-mi număra ! Ca să văz și tu ca mine tot așa lipsă îi scoți, Or că mie mi se pare că nu sunt la număr toți. Începu omul acela măgarii a-i număra, Arătând întâi cu mâna de supt el care era. Hogea îi zise (văzându-l că începe de la el): - Dar ce ! mă pui și pe mine în rând, omule mișel ? Și necăjit de aceasta, acasă cu ei s-a dus Și aci iar cu nevasta ca să-i numere s-a pus. MULȚI SUNT PROȘTI CARE LE PLACE P-ALȚII-N SOBOR SĂ ÎMPACE [ modifică ] Nastratin Hogea odată Măgarul din grajd scăpând Plecă cu traista-ncărcată Ca să-l caute-ntrebând: Ș-întâlnind pe oarecine Din săteni l-a întrebat: - N-ai văzut cumva, vecine, Pe măgarul meu prin sat ? - Ba l-am văzut, el zise, Colea ca jude șezând, Și la vite-n holde prinse Judeca, ispas făcând. Hogea zise cu mirare: - Jude-n sat măgarul meu ?! Zise acel la plecare: - Da, da ceea ce-ți spun eu. Hogea necăjit se duse În cel mai repede pas, În pragul ușii se puse Unde se făcea ispas. Și traista după ce-ntinse Cu un jos a o pleca, - Tpru, tpru, tpru ! din buze zise Către cei ce judeca. Toți râseră de această, Numai unul cum ședea, Viind, se plecă la traistă, Ca ce e-n ea a vedea; Iar Hogea traista-ncărcată După gâtu-i aruncând Începu totdeodată Ca să-l judece zicând: - Treburile-mi stau acasă Și tu aici în sobor Poftiși tocmai când îmi pasă Să te faci judecător. CUI ÎI PLACE LINIȘTIRE SĂ-ȘI FACĂ ÎMPREJMUIRE [ modifică ] Nastratin Hogea-ntr-o iarnă lemne de foc neavând Își arse dimprejur gardul, numai porțile lăsând; Și văzând el că vecinii ș-alții p-aicea trecea, Intrând sau ieșind din curtea-i, și venea și se ducea, Supărându-se de-aceasta ieșind striga către toți Că fiecare să intre și să iasă tot pe porți. ÎNTR-ACEASTĂ LUME ORICE D-UNDE VINE SE ÎNTOARCE [ modifică ] Nastratin Hogea-n grădină castraveți mai mulți făcând Și dintr-înșii pe parale unul-altuia vânzând, Cu banii strânși merse-ndată ș-își cumpără un magar, Gata, la cap un căpăstru și în spate un samar; Îl lău, merse-n pădure, tăie lemne,-l încărcă, Ș-încet-încet după dânsul către casa lui plecă; Când sosi la un râu mare și să-l treacă trebuind, L-a dat alături cu puntea, Hogea căpăstrul țiind; Magarul din întâmplare în apă se-mpiedică Și neputând să se scoale, s-afundă și se-necă; Nastratin Hogea lăsându-l fără a se turbura, Zise: - Cum se vede treaba, ursita asta-ți era, Unde erau castraveții în apă a se-nnăcri Pe tine-n locul acelor râul te acoperi; Așadar or castraveții, or banii din ei luați Sunt ursiți, precum se vede,-n apă a fi înecați. PÂNĂ LA ANUL, OR MAGARUL, OR SAMARUL [ modifică ] Într-o zi Nastratin Hogea pe o uliță trecând Și pe poartă-n curtea unui bogat ochii aruncând Se opri ca să privească la un lucru foarte rar. Adică la-mpodobirea a unui mânz de magar, Carele avea căpăstru peste tot cu fir lucrat Și pe ciucuri împrejuru-i margaritar înșirat, Un cioltar cu flori de aur pe spatele lui întins Și drept chingă peste dânsul un cordon de fir încins, Pus pe o saltea luxoasă, ș-alături pernă de puf, Ș-un rob cu apărătoare răcorindu-l de zaduf; Iar bogatul, de departe, în pridvorul său șezând, Îl privea-n mare plăcere, dintr-un ciubuc lung fumând. Nastratin văzând aceasta, fără a întârzia, Se apropie de dânsul ș-începu a-l mângâia; Bunioară ca copilul când vedea vrun mielușel Merge, îl îmbrățișează ș-îl sărută frumușel. Bogatul vesel privindu-l, când îl mângâia mereu, Întrebă: - Dar or îți place cum e măgărușul meu ? - De minune ! el răspunse, este vrednic d-a-l iubi, Și alt nici un cusur n-are, decât nu poate vorbi. - Ce fel ? bogatul îi zise, poate vorbi un măgar ? - Cum nu ? - Hoge îi răspunse - numai să mi-l dai școlar, Și într-un an ți-l fac ritor, or în ce limbă vei vrea. - Ba nu voi - bogatul zise - că-l procopsești așa prea, E destul ca să vorbească limba care o știu eu, Și vreo patru limbi streine, ca să-l fac tâlmaciul meu. - Așadar, îi zise Hogea, trebuie să ne tocmim, Însă să mi-l dai acasă, că-n alt chip nu ne-nvoim. - Bine ! - îi zise bogatul - cum știi tu, așa să faci, Numai despre plată spune-mi cu câți galbeni te împaci. - Să-mi dai - Nastratin îi zise - o sută de-mpărătești, Răspunzându-mi înainte jumătatea din acești; Iar jumătatea ceilaltă să mi-o dai la șase luni, Când și examen voi face, între câți vei să aduni, Ca să vază fiecare că nu dai bani în zadar, Ci pentru o-nvățătură așa auzită rar. Bogatul de vorba Hogii atât de mult s-a-ncântat, Încât scoase banii-ndată și jumătate i-a dat, Poruncind și pe școlarul să-l aibă în casa sa, Nu cumva la ne-ngrijire vreodată a-l lăsa: Pe salteaua lui să-l culce și pe perna cea de puf, Cum și după prânz când doarme să-l apere de zaduf Că el pe fiece lună îi va trimite mertic Cu toată îndestularea, să nu-i lipsească nimic. După ce aceste toate s-au făcut ca prin înscris Și pe școlarul cu Hogea împreună l-a trimis, Femeia Hogii, cu masa care sta și-l aștepta, Și din când în când pe poartă ca să vie se uita, Văzându-l cu măgărușul cel împodobit intrând, Se mira ce o să fie, pricina necunoscând. - Dar ce e asta, bărbate ! îl întrebă ea pe loc. El arătă acei galbeni, ca jaratecul de foc, Ș-îi răspunse cu amăruntul cum și ce fel l-a tocmit, Cum și jumătate banii-nainte i-a primit. - Dar or ț-ai ieșit din fire ? zise ea, la el privind. Unde ai văzut în lume vreodată măgar vorbind ? Or te-ai apucat acuma pe oameni să amăgești Și la bătrânețe tocma belele să pătimești ? - Fii pe pace, el îi zise, n-avea nici o grije tu, Că tocma acuma ceasul norocului îmi bătu. E o vorbă: "Pân' la anul câte căciuli nu rămân Într-această-ntinsă lume pustii și fără stăpân !" Asemenea pân-atuncea or să-ntâmplă de mor eu, Or cumva se bolnăvește și moare școlarul meu. Cu asemenea cuvinte și cu alte Nastratin Își mai împăcă nevasta și se liniști puțin... Note [ modifică ] ↑ Să fie de bine (n. A. P.) ↑ Făină ↑ Domnule


content:
Un om la lemne mergând Și carul în drum frângând, Ca și alte dăți l-a dres Și la casa sa a mers. Copilul sau alergând Și carul frânt dres văzând, Îl întreabă: "Taică! dar Cine-ți drese carul iar?" Tatăl său răspuns i-a dat: "Eu, fătul meu, cine alt?" "Apoi cine te-a-nvățat?" Copilul iar a-ntrebat. "Nevoia, copilul meu, Ea știe ce nu știu eu" "D-apoi unde șade ea?" Copilul să știe vrea. "În pădure", i-a răspuns. Și la treaba lui s-a dus. Deci copilul mai crescând Și la pădure mergând, Peste loc rău cum a dat, Frânse carul încărcat Și, să-l dreagă neștiind, Fluiera, la el privind. Apoi aminte ș-adus Tatăl sau cum i-a fost spus. Ș-începu a alerga În sus, în jos, ș-a striga: "Nevoie, nevoie, fă! Vin’, mă-nvață, ori îl fă" După ce a văzut dar Că strigă într-un zadar, Să apucă singurel, Căznește destul la el, Potrivit, nepotrivit, Bine rău, a isprăvit. Acasă dacă a mers Ș-îl văzu tatăl său dres, Îi zise : "Ei, fătul meu! Nu e cum îți ziceam eu?" "Nu – îi zise supărat – Nimenea nu m-a-nvățat. Iar tatăl său cam râzând Îi dete răspuns zicând: "Ba chiar nevoia a fost, Carea-nvață p-orice prost; Ca ea de n-ar fi venit, Tu atât n-ai fi căznit. Ea arată să începi La orce nu te pricepi, Apoi bine, rău, muncești Și tu-n lume să trăiești"


content:
Un bătrân trecut în zile Fiind foarte țermonos, La dame și la copile Era și mai cu prisos. Într-o zi văzând că vine O damă a-l cerceta, El cu părere de bine Vrând ei a se arăta, Ieșind să o-ntâmpineze, Pe loc de brățet o ia, Chip să o ajutoreze Ca să suie scara ea. Dama începu să zică: – „Lasă, mă rog, n-osteni! Că nu sunt vro mititică, Poci și singură veni!" El îi răspunse: "- Prea bine, Te-aș lăsa, sufletul meu! Dar să te ascult nu-mi vine, Că mă tem să nu caz eu" Mulți sunt carii ne arată Politică de prisos, Dar țermonia cea dată Privește-n a lor folos.


content:
La o masă boierească din vorbă-n vorbă veni Și vorba de calendare, d-astrologi a pomeni ; Fiindcă-n anul acela cîte prevestiri s-au pus Niciuna nu se-mplinise, ci tot minciuni le-au fost spus. Unul ce ședea la masă împreună a prînzi Și de astrologi cuvîntul îndată cum auzi, „Domnilor ! — el le răspunse — s-am audență mă rog, Eu vă-ncredințez că-n viață n-am văzut un astrolog Toți creierii-n cap să-i aibă, ci sînt toți niște lipsiți, Cărora lumea le zice învățați și procopsiți.” Aceste cuvinte zise, cum le auzi un prost, Carele la acea masă servitor și el a fost Și era atunci la masă să dea un cap de vițel. Îl aduse fără creieri, carii îi mîncase el ; Stăpînul său, luînd capul ș-în el creieri nevăzînd, S-a întors cu supărare și îl întrebă, zicînd : „Dar ce va să zică asta, n-a-avut creier ast vițel ?” „Nu, domnule — îi răspunse — a fost astrolog și el.”


content:
Adînca noapte-n veci nepricepută, Odihnă bun-a lucrurilor toate, Ce dormi pe stînci de trăsnet despicate Și-nvălui drag livada-n flori țesute ; Voi, flăcări vii, pe boltă semănate, Cu mîndra voastră strălucire mută, De-o tainică poruncă neștiută Pe-aceleași căi de-a pururi îndrumate : Și lună, tu, tu vitreg milostivă, Ce tuturor îți dărui deopotrivă Tremurătoarea pulbere-argintată : Răspundeți voi ce-i rostul lumii noastre, Ce taină doarme-n bolțile albastre ?… ………………………………………………………………………….. Nici nu te miști, tăcere blestemată !…


content:
Cuprins 1 Poezii (1905) 2 Ne cheamă pământul (1909) 3 Din umbra zidurilor (1913) 3.1 Din umbra zidurilor 3.2 Cântă apele 3.3 Coarde vechi 3.4 Clipe 4 Cântece fără țară (1916) 5 Din larg (1939) - poeme postume 5.1 Război 5.2 Noi 5.3 Astăzi 5.4 În sat 6 Traduceri 7 Din periodice 8 Discursuri 9 Publicistică 10 Teatru 11 Memorii 12 Lucrări despre Octavian Goga 13 Vezi și 14 Legături externe Poezii ( 1905 ) [ modifică ] Rugăciune Plugarii Noi Oltul Casa noastră Apostolul ( Ca o vecernie domoală ) Dascălul Dăscălița Bătrâni Reîntors Departe Dorință Zadarnic ( Noroc, logofeți de-acum zece ani! ) De-o să mor În codru Dimineața Pe înserate De la noi Cântăreților de la oraș Sara Lăutarul A murit La groapa lui Laie Cântece I (Sus la cârciumă-n Dealul-mare) II (Măi crâșmare Niculae) III (Bea și dumneata, părinte) IV (Lună, lună, stea vicleană) V (Dorurile mele) VI (Fată mare, fată mare) Pribeag Pace Cade-o lacrimă Singur Părăsiți Ruga mamei Zadarnic ( Zadarnic plânge vântul și nucii plâng, bătrânii ) La stână Toamnă Copiilor I (Veniți la sânul meu cu toții) II (Copii, cu ochii mari și limpezi) Părăsit Despărțire Învins Solus ero Noapte Clăcașii Așteptare Ne cheamă pământul ( 1909 ) [ modifică ] Fecunditas Prăpastie Cântecele mele Înviere Cosașul Portret De demult... Colindă Un om Graiul pânii Cain (1907) În munți Prima lux Cantorul Cimpoi Străinul Mi-a bătut un moș la poartă Scrisoare ( Vezi, cum trece vremea ) Lăcaș străbun Ion Crâșmarul Acasă Nepotrivire Asfințit Carmen O rază Iubirea mea Rapsodie Trandafiri Ești singură Sufletul A fost odat'... Revedere ( Un cântec legănat odată ) Răsună toaca Cântece I (Tu n-ai la ușa ta zăvor) II (Mor azi zâmbetele mele) III (E îngropare azi la mine) IV (De va veni la tine vântul) V (Atât de veche-i îngroparea) VI (Primăvară, primăvară...) Sonet ( Cuprinde-mă din nou, singurătate ) Sonet ( Tu, tainică, curată Poezie ) E sărbătoare Poezie Frumoasa cea din urmă Din umbra zidurilor ( 1913 ) [ modifică ] Revedere Din umbra zidurilor [ modifică ] Oaspe vechi Agonie Paris Ziua Notre Dame Felinarul În muzeu Cinquecento Mama Măsuța mea Cântă apele [ modifică ] La mal Aeternitas Mare moartă De profundis Lacul Eu stau la mal... Scrisoarea ta... Gândește-te... Scirocco Coarde vechi [ modifică ] Poet Doina Voi veniți cu mine... Inima Strămoșii... Carmen laboris Scrisoare ( Îți recitesc răvașu-n franțuzește ) Moș Crăciun Eu știu un basm Clipe [ modifică ] Trage-ți oblonul... Poetul ( Un cavaler cu ochi de vultur, cu inima de fată mare ) Mi-am făcut un cântec Un trandafir se stinge Păcat Taina Toamnă nouă Mă-ntorc din nou... Lacrimi Cântece I (Iubirea mea-i fărădelege) II (Dragoste cu vină) III (Vin' sub plopul mărturie) IV (Din înaltul bolții sfinte) V (Acum uitarea mi-e pe drum) VI (Ursita unei zodii rele) VII (Ascultă-l tainic cum se stinge) Tăcerea ta Singurătate Coboară toamna... Singur Sonet ( Acum din nou îmi treci pe sub fereastră ) Amurg În brazi O lacrimă În drum Moștenire O clipă Noapte ( Tu unde ești în noaptea asta ) Apus Pe-un album Mors magna Cântece fără țară ( 1916 ) [ modifică ] Fără țară Așteptare Pajurei cu două capete Sângele În pacea mută Atunci Portretul Trenurile Apostolul ( Văzduhul îl despică iarăși sinistrul țipăt de aramă ) În mormânt la Argeș Pribeag străin Lupul Bobotează Trecea convoiul mortuar Aducerile-aminte Pribeag Hora valurilor Poveste (1914) Sufletul Din larg ( 1939 ) - poeme postume [ modifică ] Din larg Profetul Poetul ( El nu-i canar de colivie ) Stejarul Pace Război [ modifică ] De profundis Poveste veche Pământ și cer Ceahlăul Vorbesc tăcerile Noi [ modifică ] Înviere Vita nuova Tovarăși Strigoii Tristia Cărbunii Chemare Munții Paris Așteptare O ramură întârziată Trecutul Apus Din viață Ressurectio Tibi mare De profundis La mal Mare aeternum Trec clipele Pax nobis Cântec Astăzi [ modifică ] Am fost... Post bellum Citind pe Baudelaire Karlsbad Marienbad Franzensbad Cântă moartea În sat [ modifică ] Cântecul cămășii În mine câteodată Trecea un om Bisericuța din Albac Vânt de seară În țintirim Traduceri [ modifică ] Eu am pornit din matca Tisei (de Endre Ady ) Eu vin de la malul râului Gange (de Endre Ady ) Noapte (după Giosuè Carducci ) Tragedia Omului (de Imre Madách ) Din periodice [ modifică ] Poveste de jale Zile grele Discursuri [ modifică ] România a Românilor Publicistică [ modifică ] O samă de cuvinte (1908) Însemnările unui trecător. Crâmpeie din zbuciumările de la noi. (1911) Strigăte în pustiu (1915) Mustul care fierbe (1927) Precursori (1930) Teatru [ modifică ] Domnul notar (1914) Meșterul Manole (1928) Memorii [ modifică ] Însemnări din zilele războiului nostru Lucrări despre Octavian Goga [ modifică ] Dimitrie Anghel - Lui Octavian Goga Titu Maiorescu - Poeziile lui Octavian Goga Cincinat Pavelescu - Lui Octavian Goga Cincinat Pavelescu - Lui O. Goga Vezi și [ modifică ] Țara noastră Legături externe [ modifică ] Romanian Voice: Octavian Goga, Poezii Cercul poeților dispăruți: Octavian Goga, Poezii Google Books: Octavian Goga - Poezii, Editura Minerva, București, 1907 Internet Archive: Octavian Goga - Domnul notar, Editura Institutului de Arte Grafice Flacăra, București, 1914


content:
Th. D. Speranță ----- Iubesc mult pe oamenii cari rîd, — dar mai ales pe cei cari mă fac să rîd. Rîsul e o plăcere, un farmec, o calitate. Cei care nu rîd sunt nenorociți, și de acești oameni am tot-d'a-una antipatie și teamă. Prin rîs atragi, impresionezi, ca prin frumusețe și talent. Profesorul care rîde cu elevii, e mai iubit și dă lecțiilor sale un farmec sugestiv; amicul care rîde, e mai leal și mai bun; femeiea care rîde, iubește mai sincer. Rîsul e poate cea mai însemnată deosebire între om și bestii. Bestiile nu rîd, din care cauză au vecinic în figură o tristețe stupidă, — lipsa rîsului. Oamenii cari au rîs genial se numără cu drept cuvînt printre cei mai mari bine-făcători al omenirei. Poeții cari rîd, moralizează. Rîsul lui Cervantes, rîsul lui Moliere, au adus reforme în caracterele și moravurile unor epoci. Don-Chișot a tămăduit pe mulți halucinați. Rîsul lui Voltaire a ilustrat un secol. Unul dintre scriitorii moderni cei mai regretați, mai plânși la moarte, a fost Labiche , care n'a știut în toată viața lui de cât să rîdă. Teatrul lui Labiche a înveselit, a emoționat, — va înveseli, va emoționa, generațiuni nenumărate de spectatori. Labiche ne face să uităm lacrimile! Cugetați puțin la însemnata reputație și simpatie de care se bucură mult admiratul nostru Carageali. Rîsul lui este o anchetă socială, un document omenesc. Rîsul acestui satiric ne-a pus în lumină unele din cele mal ridicule obiceiuri și tipuri din societatea noastră. Scrisoarea pierdută , Noaptea furtunoasă , produc hohote omerice. Ieșim din teatru mulțumiți, și par'că mai buni. „ Onorabile! ” al politicianilor din Scrisoarea pierdută trece în gura spectatorilor; și a doua zi, doi prietini întâlnindu-se pe stradă, își zic: „Salutare onorabile”! Rîsul îl apucă din nou. Și un moment de veselie pe stradă aduce poate un noroc, o dispoziție de spirit fericită. Săracul, dacă e sănătos, rîde. Țăranul intră în cârciumă ca să rîdă. Puțin tutun, un pahar de rachiu și chieful se întinde. Unul spune o întâmplare caraghioasă, aduce vorba de pățania unui flăcău și a unei fete, —și rîsul se revarsă în cascade, în valuri. „Un om care rîde mult” ți se spune despre cutare, și înțelegi numai de cât că acel om are sănătate. Bolnavii suferă, în primul rînd, că numai pot să rîdă. In iubire, rîsul este cea mai sinceră manifestare a fericirei. Doi amanți când se întâlnesc își surîd. Surîsul e copilul rîsulul. Bărbatul înșelat are tot-d'auna în urechi rîsul femeii sale, care se topește de voluptate în brațele seducătorului. Tot-d'auna rîdem cu cei care ne iubim. Credeți-mi: iubesc mult pe oamenii cari rîd, — dar mai ales pe cei cari mă fac să rîd. „Anecdotele” D-lui Speranță au fost judecate din toate punctele de vedere literare. Criticul lorga, poetul Vlahuță, alții încă, le-au consacrat pagini admirabile de critică. Anecdotele însă, mai înainte de ori-ce, te fac să rîzi. Dintr'însele se egzală o atmosferă de umor adorabilă. Citirea Anecdotelor e o serbătoare veselă. Această influență binefăcătoarea rîsului este, după părerea mea, calitatea de frunte a Anecdotelor . In rîs stă toată arta lor. Și pe lângă talentul rar al autorului, ele mal arată și rîsul fin, vioia și satiric al poporului nostru. Poporul știe să rîdă. D-l Speranță a cristalizat acest rîs al poporului, ca artist și psiholog. Când îl citesc, tot-d'auna rîd. Iată pentru ce'l admir. -----


content:
Cuprins 1 Versuri 1.1 Freamăte (1887) 1.2 Amurg (1888) 1.3 Cartea unei inimi (1890) 1.4 Sensitive (1894) 1.5 Aquarele (1896) 2 Proză 3 Traduceri 4 Legături externe Versuri [ modifică ] Poezii, Ed. Samitca, 1885 Freamăte, Ed. Tipografia Asociații Români, 1887 Amurg, Ed. Samitca, 1888 Cartea unei inimi, Ed. Samitca, 1890 Săracii, Ed. Benvenisti, 1890 Sensitive , Ed. Steiberg, 1894 Aquarele , Ed. Șaraga, 1896 (postum) Freamăte (1887) [ modifică ] Intermezo Și voiu fi Un răspuns mamei Pică florile Tâlhar Strofe Dacă Ți-am furat Pacea ochilor Frunza Bătrânețe Când am trăit Și dacă Ca să mă faci să sper Ași vrea Atât de mult Problemă Ploaie din senin Vijelia Cu vorba ta Paralelă Ingădue-mi Cunosc Tu înțelegi Văzându-mă Prăpastia Lacrimi La școală Oglinda Visele Într-un album Ochii Aseară Ad vitam Voluptate Legile La clavir Săgețile amorului Presimțire Prin grâu Ai uitat? Ziua de mâine Lumea Când întâlnești Că ești frumoasă Neînvoire Flori uscate Ostenit Ți-am dat inima Pe furiș Doamnei Știu bine Dar tu Ispită Epigramă Visul morții Pax Gândul Mă chemi Pe album Dramă Singur Desnădejde Ofițerul La umbra salciei Dacă și astăzi Aud Dați-mi Iartă-mă Femeea Scepticism Numai Spune-mi Nenorocirea Voi și noi Tristețe Tu Amăgirea Poveste Poema unei nopți Laura Noaptea de Decembrie (după Alfred de Musset) Ateul Amurg (1888) [ modifică ] Și când Scenă intimă Sub lilieci Lui Pasteur Caporal Loc Simfonie de toamnă Târziu Lumea nebunului Copacul Viața Morții Zambile Triluri Gânduri ostenite Tatăl (după François Coppée) Ea Socialistul Prin alee Cartea unei inimi (1890) [ modifică ] Floare de drum Luna și tu Pământul Noaptea de vară Farmec În stradă Gânduri ostenite Infinitul (după Leopardi) Clavirul Lui Eminescu Poveste de nebun Voluptate Simfonie de toamnă Christ Pustiu Numai frumoasă! Cad frunzele Vis Proletarii De profundis Halucinație Extaz Tatăl (după François Coppée) Și când Fără tine Ea Viața morței Noaptea Loc Femeile Amurg O viață Prin alee Târziu La mormânt Cugetare Mariei Aripi rupte (după M. Guyau) În harem Poate Unui amic poet Sensitive (1894) [ modifică ] În alte lumi Corbii Noaptea La anticar Necunoscuți Natura moartă Mărturisire Cugetare O filosofie Într-o cârciumă Pastel Același farmec Christ Amintire Pământul Noapte de vară Clavirul Singur Inima noastră Ironie Lui Eminescu În stradă O poveste Trec orele Ursarul Floare de drum Luna Fără tine Lumea nebunului Liniște Joc O viață Prin alee De profundis Farmec Tăcere În harem Conta Unui amic poet Amurg Idilă Câinele Flori de seră Mama În pace Gounod Cătunul Suspin Ca un glas Jules Vales Tristul zâmbet Gând de toamnă Întâia femeie E trist Aquarele (1896) [ modifică ] Magdalena Necredincioasa În atelier Vînzătoarea de iluzii Biletul de noroc În ochii lui Cireșele Povestea regelui Cerul Doi bogați Fata Nostalgii de antichitate Bătrînul artist Dușmani Împreună Ave-Maria Iluzia din urmă La morgă Șireata Lui Pasteur (după Sully Prudhomme) Gluma Tatăl (după François Coppée) Călugărul Zdrențurosul Muncitorilor Cît o viață Ciobanii Din Bavaria Aleluia Privind Alpii Din glasul tău Farmec Pe lacul Thum Idilă Frunze de toamnă Două drumuri Cîntărețul de stradă O minune Doi bețivi Copii Unei iubite Aceleași locuri Visătorul Tablou de iarnă Fior de moarte Sfîrșitul Iubire Melancolie Două dimineți de aprile În trestii Ironie Cîntec de bohem Legea Pe un album Azi... Unei femei... Proză [ modifică ] Evoluția în literatură (conferință), Ed. Samitca, 1889 Profile literare (eseuri), Ed. Benvenisti, 1891 Intim (nuvele), Ed. Samitca, 1892 și Ed. Steinberg, 1894 (ediția a II-a) Iubita (roman), Ed. Samitca, 1895 Priveliști din viață (nuvele), Ed. Samitca, 1896 Cum iubim (roman), Ed. Samitca, 1896 (postum) Simplu (nuvele), Ed. Samitca, 1896 (postum) Nuvele postume, Ed. Benvenisti, 1896 (postum) Traduceri [ modifică ] Patria (de Iulia Hasdeu ) Nu-ndrăznesc (de Iulia Hasdeu ) Între doi (teatru), Ed. Samitca, 1888, (după François Coppée) Lăutarul din Cremona, Pater (teatru), Ed. Samitca, 1895, (după François Coppée) Legături externe [ modifică ] Google Books: Traian Demetrescu - Profile literare, Editura Tipografiei D. I. Benvenisti , Craiova (1891) Google Books: Traian Demetrescu - Iubita, Institutul de Editură Raliant și Ignat Samtica, Craiova (1895) Google Books: Traian Demetrescu - Aquarele, Editura Librăriei Frații Șaraga, București (1896)


content:
Cuprins 1 [Invocația] 2 [Parada eteriștilor] 3 [Fărădelegile ienicerilor] 4 Note [Invocația] [ modifică ] Ce necaz, ce osîndire, vai mie ! ce foc amar, Ce trăsnet și ce lovire, ce otrăvitori pahar. Cine-au socotit vrodată, cine-au putut pune-n gînd, Jalnica țării stricare s-o vază așa curînd? În ce stare, amar mie! te cutremuri cînd gîndești A lacrimilor năvală, chip nu este s-o oprești. Toată țara-i în picioare, om peste om dă fugând, O suflare nu întîmpini și să n-o privesti plîngînd. Sate, orașe, ținuturi, mai toate pustiile vezi; Ș-un norod în îngrijire, atâta încât nu-l crezi Povățuitoriu [1] nu crede, n-ascultă mîngăitoriu, Aleargă, neștiind unde, vor liman [2] , cer agiutoriu. Cine să-l povățuiască [3] , căci dregătorii n-au rămas, Cei mai îndrăzneți și vrednici din dregătorii s-au tras [4] Vai, ponorături [5] , prăpăstii, codrii cei înfricoșați Gem de duioasa oftare a celor înspăimîntați. Toți aleargă, cer scăpare, în pustiuri năvălesc, Căci viața, starea toată-n primejdie o privesc; Mîinele la ceriu ridică, înalță adînci oftări, Plîng cu tînguire mare, privind jalnicele stări. Aice am trebuință de Iraclit [6] să aduc, Starea Moldovii să plîngă, sau să pui să scrie Iung [7] . Dar, în câtu-i prin putință, mă voiu nevoi și eu Osînda țării a scrie, oricât-mi va fi de greu. [Parada eteriștilor] [ modifică ] După prînz la noă ceasuri, încă păr-a nu toca, Năvală mare de oameni, cela pe cela călca ; Întreb ce-i ? îmi spun că oastea trece pe uliță-n sus, Dar c-o paradă ciudată încît nu este de spus. Alerg, mă duc la fereastră, stau și eu ca să privesc, Și văz, ceea ce vrodată a mai vedè nu gândesc. Mai întîi trîmbacii curții, călări mergînd trîmbița După ei, călări doi preuți, falnici încît nici căta Amîndoi cu șishanele, greci, dar bine îmbrăcați, Cît n-aveau deosebire din ostașii ceilalți. Unul dintre doi cocardă avè și purta la cap, Iar altul de fir o cruce o pusese la potcap. După dînșii, într-o butcă, un arhiereu vinè, Cu omofor peste rasă, și-n mînă cruce ținè. Sîrb era arhiereul, cîrn la nas și rău făcut, Un vînturători de lume, fățarnic, mult prefăcut, După ei începè oastea, arnăuții toți în rînd, Îi privei cu mare fală, giucînd caii și mergînd. Mai la urmă Hiliarhul, îmbrăcat foarte curat, De a sa ofițerime se afla încungiurat. Muzica italienească după dînsul răsuna, Îți părè pe pămînt Aris, și dînd pildă îndemna. Și-ndată artileria cu șef și artileriști, Și pentru mai mare fală, cinci-șase din eteriști. Anastasi Pezodromul era întru acest hal, Încît făcè mare silă, a putè să stè pe cal. [Fărădelegile ienicerilor] [ modifică ] Enicerii de mîndrie, îngîmfați cît nu s-au dat Vindè cu o fală mare acele ce au prădat ; Blane, straie și odoară, cît văzînd te minunai, Iar aere, antimisuri, erau harșele pe cai ; În stihare și-n feloane, mulți se primblau îmbrăcați, Cu alte multe odăjdii, spre vînzare încărcați ; Prinse de fer și de sîrmă, grele încît se putè, Sfinte hărăziri de ctitori ce de rîvna lor ardè, Evanghelii de preț mare, sfinte potire cum vrei, Care de care să vînză, să gîlcevè între ei. • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • Iau obraz mult enicerii, de ustale n-ascultau, Toți să tăvăleau prin crîșme, și precum vrè se purtau. De-a lor răcnete cumplite, ulițele răsunau, Butcă de trecè, trei-patru în coadă se aninau ; Răcnè și da din pistoale, cel dinuntru nu sufla, Poți închipui cu mintea, în ce stare se afla ; Din pistoale, zi și noapte, slobozè neîncetat, De fugei, dai peste dracul, unde nu l-ai căutat ; Mulți răniți din întîmplare, alții căzuți morți pe loc, De făceai vro arătare, răspuns era : „Zarar ioc”. • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • • În niște așa prelejuri, cînd pistoalele juca Cine îndrăznea o strună ca aceasta a călca ?... Note [ modifică ] ↑ Conducător ↑ Adăpost ↑ Conducă ↑ Retras ↑ Surpături, ruine ↑ Eraclit, filosof grec, care se tângula necontenit ↑ Young, poet englez (1681 — 1765), plin de melancolie


content:
Sganarelle sau Încornoratul închipuit SCENA II [ modifică ] Celia, Slujnica Celiei SLUJNICA Cum ! să refuzi, atîta de dîrz, coniță dragă, Un lucru pentru care se bate-o lume'ntreagă ? Cînd ți se cere mînă să'ncepi să plîngi de zor Și să'ntîrzii atîta c'un „da" fermecător ! Vai, nu-s și eu în felul acesta măritată ! Eu una, nicio clipă n'am să mă las rugată ; Să spun un „da" ca ăsta nu-i mare osteneală. Ea aș turna cu suta, n'aș ține socoteală... Profesorul ce vine la fratele și-ascultă De știe carte, are dreptate foarte multă Cînd despre multe lucruri de pe pământ l-învață Și zice că muierea-i ca planta ce se-acață Și crește doar atâta cât de-un copac stă strânsă, Dar dacă se desprinde rămîne vecinie stinsă. E dreaptă vorba asta, o, scumpa mea stăpînă, Și eu o văd în mine, nevrednică pagină ! Pe sărăcuțul Martin să-l ierte Dumnezeu, Dar cînd trăise dînsul, un înger am fost eu. Eram mai grăsulie, vioaie, mulțumită, — Și iată-mă acuma o babă gîrbovită. Pe vremurile-acele, trecute ca o rază, Dormiam fără căldură și'n foiu de Bobotează, Eu nici măcar cearceaful, să-l usc n'aveam vreun zor, Dar astăzi, tremur pînă și'n luna lui Cuptor. Nu te-ai codi, coniță, de-ai ști cît e de bine Să ai bărbatul noaptea alăturea de tine. De - ar fi doar pentru-atîta : Să știi pe cineva Că-ți zice „Sănătate !" când tu vei strănuta. CELIA Mă sfătuești tu oare la un așa păcat ? În loc de Leliu, dintr'un pocit să-mi fac bărbat ? SLUJNICA Hei, Leliu al dumitale e-un mare dobitoc! Prea multă vreme-l ține călătoria'n loc. Și zăboveala asta a lui în depărtare, Înseamnă că la mijloc e poate vreo schimbare. CELIA (arătîndu-i portretul lui Leliu) Ah ! nu mai spune asta și nu-mi meni a rău ; Privește mai de-aproape obrazul blînd al său : Îmi jură pe vecie o dragoste de foc. Am drept să cred că nu e un mincinos deloc, Și — martor mi-i portretul ce-aici l-înfătișează Că'a veci prietenie nestinsă îmi păstrează. SLUJNICA Pe cît l-arată mutra e-un vrednic amoraș Și nu pe de pomană de el te-amorezași. CELIA Și totuși trebui, parcă... Ah ! ține-mă ! (Lasă să-i cadă portretul lui Leliu din mînă) SLUJNICA Ce-i ? Stai ! Dar cum se poate asta !... Leșină ! Doamne, vai ! Hei, unul ... iute... SCENA III [ modifică ] Celia, Sganarelle, Slujnica Celiei SGANARELLE Ce e ? Venii numaidecât! SLUJNICA Conița mea, vai ! moare ... SGANARELLE Cum ! numai pentru-atît Credeam că cine știe de zbieri așa cumplit. Dar să vedem ce este. Coniță, ați murit ? Bre, nu mai sufla o vorbă ! SLUJNICA Să cat pe cineva S'o ducă'ntr'altă parte. Vezi, ține-o dumniata. Celia, Sganarelle, Nevasta lui Sganarelle SCENA IV [ modifică ] SGANARELLE (punînd mîna pe sînul Celiei) E rece pe tot trupul ; nici nu știu ce să zic. Ia să vedem aproape de mai respiră-un pic. Pe l e g ea mea, dar parcă, pe cît pricep, eu spui Că mai trăește încă. NEVASTA LUI SGANARELLE (privind pe fereastră) A, Doamne, ce văzui ! Bărbatul meu cu dînsa... Ci numai să cobor. Firește, mă traduce, dar las' — li-arăt eu lor. SGANARELLE Un ajutor, băete, să-i dăm la repezeală ; De s'ar lăsa să moară n'ar face vreo scofală. Să pleci pe ceea lume e o prostie mare, Cînd și pe lumea asta poți fi cu căutare. (O duce în odaia ei, împreună cu un om pe care-l aduce slujnica).


content:
Publicul a citit în foiletonul Albinei din 17 ianuarie niște luăriaminte ale domnului D. G. asupra pieselor date la Teatrul Național la prilejul benefisului dlui Necolau. Iscălitul se socotește în numărul acelora care gândesc cum că critica nu ar prinde loc în epoca de astăzi, căci, fără a vătăma vroiubire de sine, încă nu avem, nici putem avea o literatură până maitârziu. Tălmăciri, imitații, cercări, deși vrednice de laudă, nualcătuiește o literatură, ș-ar fi păzit tăcere, dacă oareșcare socotințejudecătorești ale dlui D. G. nu l-ar sili odată pentru totdeauna a-șida opinia sa asupra criticii de față, precum ș-asupra celor ce critică, spre învățătură, pe viitorime. Pe aicea, pe acole sunt oameni care se socot singuri în dreptate de a găsi un lucru bun sau rău, care se mânie când râde publicul șisocot cu totul abătută de bunăvoință însușirea ce-și ia parterul dea bate în palme la o piesă, fără mai întâi să treacă acele piese lacenzura dumilorsale domnilor, cenzori mai dihai decât a postelniciei. Odată cu binele s-a născut și răul, odată cu lumina s-a ivitîntunericul, adică critica; de aceea, de când lumea, critica a fostșchioapă și oarbă, când s-a iscălit D. G. De laudă este publicul(ui) că a înțeles că, bun, rău, locul său este la piese naționale: dă aplausuri nu numai pentru că pieselesunt bune, dar pentru că a înțeles, fără însuși a-și da socoteală dece, că este mai de folos a se juca pe scena națională obiceiurile,năravurile știute în limba noastră, decât traduceri de obiceiuri Acei care s-au alunecat pe calea teatrului național, niciodată n-au avut gând să scrie pentru a-și face un nume sau pentru a se dapublicului drept autori, ei sunt simpli iubitori de fală românească,socotindu-se ca niște salahori chemați a ridica o zidire... arhitecțiivor veni mai târziu, dacă criticii nu-i vor speria cumva... silindu-sea da o mică direcție deșteptării publicului și acelora care au gând,talent și vreme de a scrie... Scopul lor este de a introduce pe scenanațională naționalitate, dramă și comedii îmbrăcate în caracterulpământului, vorbind cum vorbim cu toții când suntem între noi, fieștecare după treapta lui , iară nu nemți, franțuji îmbrăcați în o limba care nu-i nici a lor, nici a noastră. Critica rareori este cumpănită în lecții sau în laudă, dreaptă în judecată și învățată... nu-i destul de a ști carte și a scri, pentru a ficritică... mai trebuie neapărat judecata nepărtinitoare, cunoștințalucrurilor, a lumii și a oamenilor... cunosc mulți critici, oameniînvățați și belč profesori, care la școala inimii omenești ar fi laa.b.c. Sfătuiești, domnule, publicul a învăța toate câte nu știu șitoate câte zic că știu... și apoi să fie critice. Acum altă gâscă... săvorbim de critica de față... începutul de la sfârșit. Domnul D. G. laudă talentul beneficientului și are cuvânt... Domnul D. G. laudă tot beneficientul de gustoasa alegere a pieselorși domnul D. G. se încurcă, sau uită cum a început articolul...pentru un critic aceasta este o mare greșeală, începutul și sfârșitulnu trebuie să se bată în capete... critica, bună, rea, trebuie să fielogică. Domnul D. G. n-a făcut despicarea cuvenită, domnul D. G.a vătămat logica. Suindu-ne în sus, găsim lauda domnului Alecsandri; nu știu cum ar fi făcut să nu-l laude... Dar pot încredința că nu l-a înțeles...căci, vorbind de un personaj al piesei, și anume de cc. (cuconașul)Nicu: "prostia unui cuconaș de astăzi era caracterizată în el, ca încel mai desăvârșit model, pe lângă care întrunește încă și patimaamorului". Nimica de asemenea nu se vede... Domnul A., care aînvățat la alt dascăl decât la dumnealui D. G. istoria lumii, când apus pe scenă pe cuconul Nicu, nici i-a trecut prin minte să caracterizeze pe cc. de astăzi, dar să ne arate cum am fost cu toții în vârstazisă a nevinovăției, care nu-i nici copilăria, nici holteiia coaptă,prin care tot omul, care a ajuns măcar la 24 ani, a trecut, ori de cetreaptă a fost sau este: boieri, țigani, feciori de bacal ... am râs cu toții, pentru că fiecare din noi s-a văzut în cc. Nicu, în vreme cândn-avea mustăți încă și iubea o femeie slăvită, cerească, precum sunttoate femeile pentru ibovnicii cei de 18 ani... ai râs, domnule D. G.,fără să știi de ce râzi: pentru un critic îi mare mângâiere... și cc.de astăzi mulțumesc că-i socotiți prea proști ca să râdă cu d-ta... ded-ta... nu zic. Domnul D. G. se pare a-și fi adunat toate puterile învățăturilor gramaticale, toată experiența filologică, pentru a critica în tot felulbiata Băcălie ambițioasă și a îngropa sub un nămol de cuvintesunătoare de științe dramatice. Din nenorocirea publicului și acelora care au citit articolul, domnul D. G., precum a înțeles piesadomnului A., asemene a înțeles și Băcălia dlui R.; nu este de mirare,căci nici unul din care au văzut reprezentația nu era mai în starede a o înțelege și a critica cu știință! Băcălia este scrisă moldovenește,încât fieștecare a înțeles-o până la o iotă, și tocmai un critic să-șiastupe urechile sau să-și închidă ochii într-o epocă în care duhulomenesc se dezvelește, precum știm, până și la băcali! S-a zis Băcălia ambițioasă , și nu O băcălie sau O băcăliță , pentru că ideea autorului este și a fost a generaliza și nicicum a privi lao singură băcălie . Domnul D. G. ar fi trebuit să înțeleagă că băcălia s-a luat drept nume colectiv, care cuprinde toată tagma, precumcând zice ciubotare se înțeleg și cel care face ciubote sau papucisau care le cârpește. S-a zis ambițioasă : asta nu s-a pus în bobot , cum ar crede criticul, și cere o explicație care va sluji domnului D. G. pentru alte articole. De la Adam Babadam până acum și cât va fi lumea, omul, cât de mic și mai cu seamă cel mic, are în cap o sămânță de ambiție.Acea ambiție se îmbracă cu haina favorită a omului, supus, fără săsimtă, unei pravili nestrămutate de sporire, de înaintire, lăsat de la Dumnezeu, ca omul să nu zacă în statu-co (statu-quo) letargicca dobitoacele. Între oameni învățați, acele pravili se îndeletnicesccu descoperiri, iscoade, cărți, zidiri și altele. La mulți, pravila aceastade deșteptare, mai bine zicând instinctul, scrisă cu inima omenească(cu care inimi domnul D. G. n-a citit niciodată) nu-i înțeles deopotrivă, nici poate a fi, de vreme ce unii sunt crescuți cu mai puținemijloace intelectuale, alții n-au creștere bună, alții pe jumătateînvățați, alți câțiva, deși învățați, înfășurați însă în pelinjele năravurilor pământului sau a casnicelor obiceie, alții în sfârșit dupăcroiala duhului lor. De aice izvorăsc strâmbăturile, grimasele, ridicurile, criticele și toate cusururile care îndeamnă pe oameni sărâdă unii de alții, a se deosebi; cei învățați, înțelepți se înseamnăprin faptele care rămân. De aceea un sătean vrea să se facă vornicîn satul lui, de aceea vornicul va face, dacă poate, băietul săudascăl de biserică, de aceea un cojocar nu-și dă fata după un sacagiu, de aceea orișice fată de băcal are ambiție de a fi mai multdecât o băcăliță sadea sau o băcăliță de frunte, de aceea un băcalîși dă învățătură copilului, de aceea fieștecare fecior de bacal vreasă-și schimbe bernevicii pe un pantalon, pestelca pe o pereche de mănuși, contășelul pe un surtuc, cuțitul sau cumpenile pe un condei și să-și zică domn, în loc de Neculai feciorul. Este de mirare căun om învățat ca domnul D. G., care vorbește de gramatică, să nuștie aceste toate. Ambiția este în orice om, în ceea ce atârnă dedânsul, se încuibează în toată tagma, s-ascunde și se preface în felde fel de patimi. Domnul D. G. n-a înțeles titlul piesei, pentru că nuînțelege oamenii. De zice domnul D. G. în trei rânduri că Băcălia nu învrednicește numele de piesă și că este numai un tablou de năravuri, sau căcursul piesei nu dezvelește sfârșitul ei, sau că acel sfârșit îi adusfără oareșicare preparații dramatice ce se cer neapărat într-o piesă,sau că o intitulație de asemenea în mâna dlui D. G., sau în mânaunui om cu talent, ar fi produs o comedie în 4-5 acte, m-aș închinași aș zice: "foarte mulțumesc, ai cuvânt și m-oi îndrepta, dacă voiputea"; dar când zice că Zoița rămâne înfruntată și Sărmală fărănici o răsplătire, în numele dreptei judecăți răspund: domnul D.G., precum n-a înțăles pe A., precum n-a înțeles titlul Băcăliei , asemenea n-a înțeles nici pe Zoița, nici noima piesei pe care o critică.Zoița, în gândul autorului, este o ființă care s-a aruncat afară dinsfera ei, prin ambiția ce are de a fi cc. (cucoană), fără a-și cumpăniacea ambiție cu tactul ce este de trebuință oricărui om spre a nu fiun obiect de râs, când aleargă după un țel. Scopul scriitorului afost de a arăta ridiculi, precum și este, încheindu-se morala pieseiîn rușinarea Zoiței ca o matimă pentru toate fetele (nu numai de băcal, căci noima Băcălia se poate înțelege orice trepte ale societății), care se urcă mai sus decât se cuvine după împrejurărileeducației și ale prejudețelor pământului: tonul face cântecul. Domnul Sărmală nu-i un cuconaș pospăit numai, care umblă după averi, precum critica îl vede. Sărmală este domnul D. G.,autorul, toți câți suntem; în sfârșit lumea, publicul, care râde și sejoacă cu cusururile Zoiței, precum eu cu critica domnului D. G.Sărmală înființează în el judecata obștiei, râzând și folosindu-se deridicurile Zoiței; el s-a pus în piesă numai și numai pentru ca lecțiasă saie în ochii fiștecăruia. Sărmală a râs cât a râs și, neputându-sefolosi, și-a luat pălăria și s-a dus: "așa-i lumea". Când se scrie o critică sau o piesă, trebuie cunoștința omului de când se naște și pân' ce moare. De aceea autorul a pus în scenă peMătăsar, care, afară de slăbiciunea părintească, face morală croitădupă meseria lui, educația lui și judecata firească de care în țaraMoldovei cei mai mulți au câte o fărmătură, afară de critici, caresocot că cu gugoașe de fată mare se face ou roșu. Sărmală îi criticaZoiței, Mătăsarul îi critica Zoiței și a lui Sărmală. Domnul D. G., care judecă lucrurile și critică precum se vede, se face cenzor stilului zicând că ești familiar! Învățat, literat și coborâtcu hârzobul din cer, domnul D. G. socoate că băcalii vorbesc caprofesorii de Academie și cinovnicii în stilul pieselor tălmăcite. Sinonimitate de cuvinte cam groase este iertat, deși în acest prilej există numai în închipuirea domnului critic; când e vorba debacale și vorbești cu bacali... după țigan și ciocan... Încă un punct al criticii nu înțeleg... răsplătirea ce cere domnul D. G. pentru Sărmală... care fuge pe ușă fără a-și lua ziua bună...Domnul D. G. poate să aibă cuvânt... și să fie mai competent înrăsplătiri băcălești decât în critică... dar noi n-am socotit iertat să-lținem pe scenă, ca Paraschiva, soția bacalului, să-l ocărască, precum se va fi obicinuind pe la bacal... sau să-i arunci în cap vreostrachină de icre moi. Să venim la personalitatea cu totul nerespectată. Domnule D. G., când un om, precum se înțelege acest cuvânt, și-a însușit dreptate a găsi personalități într-o producere literară, este dator a-și sprijini zicerea cu dovezi; căci la dimpotrivă își dă numele de unațâțător de foc și de neadevăruri. Numai și numai pentru acestcuvânt (nu trebuie) a răspunde la critica dlui D. G.; și dacă dumnealui a văzut o personalitate în Băcălia , îmi cer iertăciune și măjur pe cinste că, când s-a făcut această piesă, n-aveam cinste acunoaște pe domnul critic; nici am prevăzut că domnul D. G. vacinsti cu ființa dumisale Băcălia ambițioasă . Domnule D. G., când am avea vreme să stăm la vorbă, ți-aș spune că n-ai idee de construcția unei piese, că nu înțelegi niciautorul, nici piesa, nici lucrurile, nici noima celor care se arată pescenă, nici știința oamenilor, a lumii și alte multe, dar suntîncredințat că nu m-ai înțelege, precum nu înțelegi nici ce citeștiacum. Știu că la vârsta d-tale îi greu de a învăța: îi mai lesne de adesface decât a face, a descoase decât a coase, a critica decât ascrie: de aceea te las în pace, sfătuindu-te ca pe viitorime să înțelegice critici, să nu dai iar peste rușine.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Oamenii care se învârtesc astăzi în frumoasa noastră patrie sunt acei oameni care cu 15 ani mai devreme erau cunoscuți sub generala denumire de nemți, adică, într-un cuvânt mai lung, de stropșiți . Bătrânii, stavile neurcătoare, au părăsit încet câte încet lumea, unii prin neputința vârstei, alții și-au trăit traiul și și-au mâncat zilele, adică moldovenește mălaiul... Curioasă socoteală! sunt oameni mulți, cea mai mare parte din generația de față, copilașii cu musteață, barbă și plete lungi de la 1835, care și astăzi tot tineri se numesc; pentru dânșii, vremea astat locului; și se îngâmfesc în denumirea de bonjuriști , poreclă ce rămășița bătrânilor ne-a lăsat la 1848 drept moștenire, împreună cu datoriile lor, în ziua călătoriei vecinică. Vai de tinerimea aceea și de tinerețile aceeași tinerime! Veacul n-a stat locului pentru dânsa! Între 1836 și 1852 sunt șasesprezece ani. Astăzi nemții, franțuzii de la 1836, bonjuriștii de la 1848 -sunt albi, suri, cei mai tineri sunt obosiți, care cu 40, care cu 37, cei mai jos cu 32 ani în spinare, tocmai vârsta celor bătrâni de la 1835. Bez socoteala aritmeticească a anilor, aș pune un rămășag pe o chestie psihologică. Tânărul cel mai tânăr din oamenii de la 1835 este mai bătrân decât cel mai bătrân din bătrâni, fie acel bătrân din vremea celor întâi moscali. În 16 ani, de la 1835 până la 1851, mai mult a trăit Moldova decât în cele cinci sute ani istorice, de la descălecarea lui Dragoș la 1359, până în zilele părinților noștri. Viața părinților a trecut ca și viața strămoșilor lor, adică lină ca un râu ce cură prin livezi și grădini și se pierde fără huiet în Siret.Întâmplările lumii de primprejur mureau la graniță, vălmășagul veacului îi găsea și-i lăsa liniștiți. Viața noastră nu are legătură cu a lor, am putea să zicem mai că nu suntem fiii lor. Părinții noștri au deschis ochii în leagănul strămoșesc, oamenii de la 1835, care inaugurează generația de față, au răsărit în larma ideilor nouă. Ochii și gândul părinților se învârteau la Răsărit, ai noștri sunt țintiți spre Apus, deosebire de la cer până la pământ. Este o vorbă țărănească, ce seamănă a fi în Moldova de când Papură-Vodă: " sireacu Ștefan vodă, unde-i să vadă? " Această vorbă mult m-a muncit cu gândul, care n-am vreme să le spui toate, decât unul. Îmi închipuiesc câteodată că a ieșit din mormânt un strămoș de ai noștri, un vornic de Țara de Sus, un boier de Orhei, un hatman, un căpitan de târg, sau măcar cel mai ascuns postelnicel din Adunarea țării, care a iscălit dezrobirea vecinilor la 1772, în biserica Trei-Sfinților. Oare hatmanul acela ar putea să-și cunoască urmașii în oamenii de astăzi?... Hainele, năravurile, pământul au luat prefacere... până și numele. Astăzi nu mai suntem fiii hatmanului Baltag sau ai căpitanului Dragomir, dară domnul de Baltag, domnul de Dragomir, domnul de Lozonschi. Cât despre Ștefan vodă, îi mai ușoară treaba. Lozonscheștii, Dragomireștii s-ar mira, Ștefan vodă s-ar crede în țară străină. Întâi și-ntâi, de-ar mai putea veni un Ștefan vodă pe calul lui cel voinic de la Valea Albă, de la târgul Băii, din codrii Bârladului, de la Dumbrava Roșie, sunt încredințat că nu l-am înțelege... vorba lui n-ar fi vorba noastră!... Văd parcă în foiletonul Zimbrului imnul următor: "Erou ilustru, trompeta gloriei tale penetră animile bravilor romani de admirăciune grandioasă și indifinisabilă pentru meritul neinninvincinibilităciunei tale!..." Și alte cauze și mai frumoase, la care bietul Ștefan ar holba ochii lui cei înfricoșați... tare mi-i teamă că în ziua de pe urmă, când trâmbița cerească ne va chema la judecata cea mare, nu ne vom putea înțelege cu strămoșii noștri, nici în limbă, nici în idee — Moldova s-a schimbat în 16 ani din talpă până în vârv: limbă, haine, obiceiuri, până și numele... nu mai suntem moldoveni, ci români. II [ modifică ] Să spui drept, risipirea cea iute a trecutului mă pătrunde de jale; lupta intereselor, nevoile vieții nouă, iuțeala sângelui au năruit risipă peste risipă în societatea moldovenească casnică, fără să ne uităm înapoi, fără să ne simțim! dar sunt ceasuri când inima se întoarce în urmă și ș-aduce aminte de câteva fizionomii, de câteva obiceiuri ce plutesc pe nămolul risipilor. Repejunea cu care se stinge trecutul dintre noi este cea mai strașnică judecată a acelui trecut; ceea ce este vrednic de viață nu moare niciodată; nevrednicia se șterge din aducerea-aminte a oamenilor într-o clipală! unde sunt faptele de la 1772 până la 1835, care vor rămânea drept fală și folos în cronicile țării! unde sunt numele neuitate de poporul moldovan?... trecutul dar îi mort și de tot mort. Până a nu arunca țărâna vecinică pe sicriul lui, să ne mai uităm la dânsul; nu se întâmplă adeseori în lume într-o casă un mort, care, în viață fiind, nu-l iubeau casnicii? însă copiii, rudele, megieșii se strâng, se uită încă o dată la dânsul, își aduc aminte numai de bunele însușiri ale răposatului și, spre vecinica ziua bună, cuvântează un frumos și creștinesc: Dumnezeu să-l ierte! Așa zicem și noi: Dumnezeu să ierte trecutul, întâi pentru că a murit, și al doile pentru că suntem ca megieșii cei buni și am scociorât în viața lui ce-a fost mai bun. Suntem de ieri, putem încă să ne rememorăm câteva din obiceiurele copilăriei noastre... adevărat că am fost copii amfibii (în doi peri), ne-am născut în Moldova și am supt străinătatea, capul ni-i cap de neamț, de franțuz, dar inima ne-a rămas tot de moldovan; avem o datorie firească de a arunca câteva flori pe mormântul grabnic al părintelui nostru trecut; va veni vremea, dacă n-a și sosit, în care și noi, tinerii de la 1835, tinerii și bonjuriștii suri de astăzi, vom fi chemați barbarie, vom fi judecați nu după ceea ce am făcut, dar după ceea ce ar fi trebuit să facem, vom fi osândiți nu după greutatea vremilor, dar după patima nădejdilor partidelor și a opiniei mulțimii, opiniei, armă nouă ca și cuvântul cu care am îngropat părinții noștri, și care la rândul nostru are să ne dizgrume...! Noi, încale, ne măgulim că am prefăcut Moldova în 16 ani... așa... încât mii de ani n-a preface-o. Rămășița trecutului, ce întunecă când și când o parte din viața noastră zilnică, se rărește, Moldova veche mi se înfățișează ca o pădure deasă și mare, unde toporul a tăiat iute, fără a avea vreme de a curăți locul. Plugul, adică civilizația, stârpește zi pe zi rădăcinile și preface codrul în curătură , curătura — în lan frumos, iar lanul — în câmpii roditoare. Dar strămoșii noștri, săracii, cu ce să-i mângâiem? Florile care aș vrea s-arunc pe țărâna proaspătă a trecutului sunt culese nu în viața lui politică sau morală, dară în cele multe obiceiuri casnice, care ne-au legănat în fașură. Multe s-au dus, multe au rămas, dar, sărmanele, vai de ele! fricoase, rușinoase, ele se ascund și se pierd de frica bontonului. În stârpirea codrului, de care am zis mai sus, nu doresc nici caftanul , nici condițiile civile, morale, politice sau sociale ale vremii de atuncea, ci numai fizionomia casnică, viorelele și toporașii îngropați în risipa codrului. Nu numai le doresc, dar i le găsesc de neapărată nevoie. Nimica nu ne mai leagă cu trecutul, și fără trecut o societate este șchioapă. Națiile care au pierdut afiliația năravurilor părintești îs nații nestatornice sau, precum zice vorba cea proastă, nici turc, nici turlac. Obiceiurile părintești au părăsit clasele boierești; să mărturisim un adevăr adânc, ele s-au depărtat de fizionomia poporală, pre cât s-au depărtat de tradițiile boierești; în vreme ce în zilele părinților noștri obiceiurile acopereau sub o singură mantie toate treptele poporului moldovan. Credința, vorba era una la boieri și la plugari; acea legătură s-a întrerupt, o prăpastie adâncă desparte boierul de astăzi de popor; acea prăpastie să cheamă știința; pe cât boierul crește în idei și în învățături, pe atâta poporul rămâne în urmă. Pe vremea trecută, boierul vorbea, trăia cu țăranul, precum ar fi vorbit cu alt boier, se înțelegeau amândoi în limbă și în idei, astăzi înțelegem poporul cu inima numai, el nu mai este alta pentru noi decât o studie curioasă, morală sau pitorească. Pentru părinții noștri, studia pitorească nu era pe lume. Avem dar o datorie sfântă, firească și națională a culege viața părintească privată; nenorocirea literaturii, pedantă în silogism, pedantă în condei, pedantă în idei, care ne îneacă și omoară în țările române închipuirea sub o ridicolă ingeniozitate a cuvintelor, nu vine din altă pricină decât din neștiința tradițiilor vieții strămoșești. De abia născuți la lumină, nu ne uităm la leagănul copilăriei noastre, am ajuns în halul poeților, învățaților și teologilor imperiei răsăritene; sau pentru înțelegerea versificatorilor, gramaticilor și neologilor moldoveni, ardeleni, bucovineni și bucureșteni suntem Trisotinii și Vadiușii veacului al 19-lea. Pentru cei ce nu ar înțelege ideea mea, i-aș întreba cine oare citește nămolul de poezii, ce se nasc ca muștele vara pe toată ziua?...și cui nu-i place un cântec poporal editat de prietenul meu. Adevărat, filomela îi cuvânt poetic, azura îi frumos, orizonul nu-i slut și elementele fac bine în paginile poeziilor văduve de cititori. Dar ce folos! limbajul, geniul, inspirația și filomela cu suavele ei modulații plângeferi nu ne încântă sau pentru că sunt străine, iar nu române, sau pentru că suntem încă prea barbari, și nedemni de lirele acestor armonioși , deși neinteligibili orfei Ne învârtim într-o dilemă grea; sau sunt poeții de astăzi prea sublimi pentru noi sau suntem prea proști pentru accentele divei armoniei nouă și dar în tot chipul poeții scriu în deșert; însă nu așa, poezia adevărată este și a fost răsuflarea națiilor, inima popoarelor; fieștecare nație are organizația sa; în acea organizație întră limbă, haine, tradiții istorice sau casnice, obiceiurile care dezvoltesc plecările bune sau rele, în timp ce tăria lor pe un pământ și cu înrâuririle sufletești și sociale se numește naționalitate. Cei care cântă latinește, franțuzește, italienește, englezește sau măcar chinezește pot plăcea pedanților, dar nu-s poeți români: Mioara, Năframa, Mihul (balada), Bujor, Toma lui Moșu, Codreanul vor trăi cât va fi un român pe lume, iar poeziile D. D... D. D... D. D... D. D... vor trăi vremea cerută ca să putrezească un colț de hârtie, sau cu mare greutate și cu cheltuială să treacă de la librăria dlui Nica la cofetăria lui Vasile. Încheierea mea este în puține vorbe, ceea ce se face pentru balade, trebuie să se facă și pentru toate tradițiile noastre; cântece și tradiții fac una, ele se tălmăcesc și se întregesc. Izvorul adevăratei literaturi este aicea; dacă aș fi poet și mai ales poet mitologic, aș edita întâi mitologia română, care-i frumoasă ca și acea latină sau greacă și care nu-i bătrână și purtată ca o rufă lepădată, și ar fi înțeleasă de tot omul ce știe numai românește. Am ajuns departe-departe și nu prea departe, cum zice cântecul. Suntem în minutul vajnic, unde trebuie să facem chipul trecutului, precum se face la ceasul morții portretul unei rude. Cincisprezece ani încă, și hainele, limba și obiceiurile societății moldovene de ieri se vor acufunda în uitare; cu ce vom fabrica oda, drama, vodevilul sau elegia trecutului? Cu ce vom tălmăci istoria, dacă nu vom cunoaște sufletul mortului? Ce va putea fi propășirea dacă nu vom ști de unde a pornit? Ce mângâieri putem simți noi, ostașii propășirii, dacă nu știm mărimea luptei? Ce soi de părinți vom fi, dacă lepădăm clironomia părintească: cântecele mancilor , stahiile nopților, poveștile chelarilor , prieteșugul țigănașilor, ocara și zaharul jupâneselor, greceasca dascălului și câte și câte obiceiuri și credințe, care s-au dus și n-or mai veni, sunt legate cu viața politică și morala obștească, istoria filozofică a vremilor trecute? III [ modifică ] Arma întâi și cea mai grozavă care a bătut cetatea trecutului a fost schimbarea portului vechi. Straiul făcea omul; felul hainei modelează trupul și mintea, și întipărește din părinți în fii tradițiile și obiceiurile. Precuvântarea istoriei moderne a țărilor române este neapărat schimbul portului; civilizația de astăzi este fapta logică a părăsirii hainelor vechi; ideea nouă a năvălit în țară odată cu pantalonii, și mai strașnici decât năvălirile tătărești, încât ai scăpăra, au pârjolit șacșâri , șlicuri , mestii , giubele și toată garderoba strămoșească. Ivirea pantalonului în Principate, ca tot lucrul menit de a preface societățile, fu întâi rușinoasă, râsă, hulită și bajocorită. Cel întâi român care și-a schimbat hainele pe un frac și o pălărie a fost multă vreme pentru curțile boierești din Iași și din București un soi de caraghios, sau, după limba nouă, un bufon: vătavii de prin ogrăzi râdeau, rândașii și țiganii s-ar fi rușinat să-și ia căciula înaintea unui frac, iar boierii, netezindu-și bărbile mari și tufoase după rang și cin, strigau: "Măi neamțule!..." cu un haz nespus. Iarna ștrengarii alungau surtucele pe uliță... "cald... cald... domnule?..." și alte multe frumoase iscodiri ale duhului de pe acea vreme. Boierii și cucoanele leșinau de râs; un boier mare din capitalie, în ziua care, mai mult de glumă decât dinadins, se șfăbise, ieși pe ulițele Ieșului; i se păru lumea cu totul alta, până în acea zi soarele și lumina nu avuseră putere să răzbată prin taclituri , scurteice; boierul, deși deprins în hainele egalității, cum le numesc autorii de astăzi, sufla însă mai slobod și mai voios. Ce gândea boierul în hainele egalității nu se știe, el singur a uitat impresiile momentului, căci în mijlocul vioșelei sale o mână neagră și vânoasă îl apucă de mâneca surtucului, și un glas îi striga în ureche: "A! ce dracu!...Domnule... parcă ești surd... de când te strig!...hai degrabă să dregi trăsura, că așteaptă boierul să iasă la Copou!..." Boierul se întoarse cu o vorbă lată și curată moldovenească... iar vezeteul, înspăimântat, se depărta mârâind în dinți: "Pas de cunoaște acum care-i boier și care nu-i, dacă s-a nemțit și stăpânul meu!..." Vezeteul luase pe boier sadea de carătaș! O, egalitate! iată faptele tale...! Nu trecea prin cugetul epocii că în ziua aceea un vânt mare trecea peste Moldova și-i schimba fața... astăzi hainele vechi au rămas un suvenir de care ne mirăm când se mai ivește pe teatru. Precum primăvara rupe gheața, umflă pâraiele și pornește puhoaiele, așa schimbarea costumului fu semnul pornirii duhului de deșteptare. Ideea și progresul au ieșit din coada fracului și din buzunarul jeletcii; repejunea revoluției fu măreață, furioasă, dărmând în dreapta și-n stânga bunul și răul, clătinând toate obiceiurile și toate credințele oamenilor vechi; șalvarii încurcau slobozenia mișcării, calpacele și șlicele îngreuiau capul, de aceea rămaserăm în urma civilizației; am trântit tot la pământ, să alergăm mai iute, prefacerea hainelor a prefăcut de îndată condițiile sociale ale lumii noastre, precum și relațiile familiei. Emancipația copiilor de sub frica și palmele pedagogului se trage de la pantaloni...Înrâurirea morală a pantalonului a fost nemărginită... În vremea veche, un copil până la 25 ani nu avea voie, nici îndrăzneală să șadă jos fără porunca tatălui; cât ar fi fost de bătrân, burlac sau însurat, ieșit sau neieșit din casa părintească, tot copil era; un boier cu barba albă istorisi într-o zi că, fiind odată la drum cu nevasta lui, doi copii și părintele lui, s-au ascuns în dosul trăsurii să tragă un ciubuc de chef... și găsindu-l tata-boier, i-a rupt ciubucul de spate...! De când pantalonii, sistema educației s-a schimbat! frica, varga și ciubucul au lipsit. În relațiile sociale, schimbarea a fost mare, mai simțitoare, fracul a introdus demnitatea, pantalonul a silit oamenii a-și măsura coloveranțiile ce le făceau celor de la care așteptau vrun folos. Straiul oriental, moale, larg, se pleca la tot soiul de îndoială... straiul de astăzi, prins în curele, supiele, gâtul dezgrumat de legături, împiedică îndoiturile de șale și de cap; de voie, de nevoie, oamenii sunt siliți a nu se pleca pe cât poate ar vrea... între doi oameni cu fraci, pantaloni și pălărie, pas de cunoaște care îi de viță, care îi om nou; educația și pantalonul au astupat șanțurile ce despărțeau clasele boierești. În vremea de mai înainte, haina era răvașul de drum al omului, care-ți spunea de departe măsura închinăciunii, sau te silea să dai dreapta sau stânga pe drumuri. După barbă rasă de tot,mai mult sau mai puțin rătunzită, sau după soiul căciulii știai cu cine ai de a face; cu cât căciula era mai mare, cu atâta omul era mai însemnat; pe cât șlicul se urca în lățime și în lungime, cu atâta capul aflat dedesubt era tare și mare și strașnic la viață. Un om pe vremea aceea putea fără rușine să nu știe carte, dar pentru un șlic, mai ales să fi fost acel șlic nalt ca obeliscul din grădina publică, s-ar fi dat în vânt. Costumul însemnat aicea va părea urmașilor noștri o poveste din halimale !... poate că străbunii noștri ne-ar fi strâns de gât, să fi gândit ei că vom fi cu capetele pletoase, nerase și nevrednice de șlic și de calpac! Halima va părea viitorului slava lăutarilor, precum ni se pare halima astăzi, când povestesc babele și moșnegii de taiafetul bătrânilor: un boiernaș avea 20 slugi, un boier șlicar de la 20 în sus, calpacele se urmau peste sută! Deși mamele noastre strângeau oalele cu unt și smântână sub divanuri, economia era cuvânt și lucru necunoscut, petrecerile erau uriașe, viața de la țară o veselie îndelungată! ospitalitatea de care ne fălim astăzi, ca o dreaptă, sfântă și nemuritoare moștenire a sângelui român... este umbra numai a ospitalității părintești... hanurile, tractirurile otelurile au intrat în țară în frac și în pantaloni. IV [ modifică ] Acestea sunt suvenirele care le jelesc, parte s-au dus, parte se duc... cu cât vremea trece mai iute și le acoperă de uitare, cu atâta par mai frumoase. Nu mai înțelegem viața de la țară; părinții noștri singuri o cunoșteau. Vara și iarna, porțile curților scârțâie, orzul și ovăzul nu ajungeau la musafiri, pivnița era plină până în gât de vin vechi, de Odobești și de Cotnari, iar pelinul voios se scotea cu mare ceremonie la zi-întâi mai. Boierii de primprejur în chiotele surugiilor, în pocnetele harapnicelor, în împușcăturile feciorilor boierești se adunau când la unul, când la altul. Țiganii trăgeau la manele de se omorau, cucoanele sulimenite oftau, iar boierii așezați pe covoare beau vutcă în papucii amorezelor; își zvârleau în sus fesurile și se sărutau cu lăutarii; când nu erau nici musafiri, nici lăutari, nici amor, rămânea frica tâlharilor. Gătirea unei familii boierești de țară era un eveniment serios, la care cucoana gândea cu cinci luni mai nainte; pornirea era o bejenie întreagă. Astăzi ducerea la țară seamănă o preumblare la Copou; cel mai ahotnic șade două sau trei luni între gazete, reviste și publicațiile nouă ale Parisului și ale Iașului; poarta îi încuiată, boierul cască pe un divan, cucoana pe celălalt, când și când câte o rară vizită întreiește mai mult decât împrăștie urâtul; boierii nu mai au prin sat nici cumetri, nici fini, nici finișoare; nici că se mai învârtește prin ogradă hora sătească, de-abia s-a zărit boierului când ajung și când pornesc... Verdeața câmpului se cuprinde în iarba din ogradă... umbra copacilor... în doi salcâmi din grădină. După trei luni de zile, boierul și cucoana se întorc în colbul Iașilor, și nouă luni suspină iarăși după petrecerea și frumusețea de la țară. Când îmi aduc aminte de vremile acelea, de veselia familiilor, de credințele casnice, de obiceiurile traiului, mi se pare că moldovanul era vioi, vesel, cu inima deschisă, ca și casa; fracul ne-a deșteptat mintea, dar ne-a strâns inimile, ca și piepturile; veselia noastră îi păcătoasă, râsul nostru îi jumătate de râs; fudulia părintească era măreață, pompoasă și boierească, a noastră îi oțărâtă; veselia cuprindea știuții, cunosuții și necunoscuții; se vedeau și erau prieteni; noi suntem reci și cât s-ar putea mai străini unii de alții; șlic și șlic se iubeau, noi nu știm dacă sub oricare frac este un om; de aceea prietenia în acea vreme era multă și șaga lungă, astăzi prieteșugul îi rar, dar șaga îi mai bună; cu șaga, cu veselia și traiul de atunce numai țara putea să placă părinților noștri, salonul îi nou ca și noi. Cu cât erau slobozi și șăgalnici cu femeile în adunărilelor, începute și sfârșite cu mese mari și lăutari, cu atâta suntem politicoși și rezervați cu damele, gluma, și inima groasă era duhul de atuncea; galanteria lor nu s-ar primi măcar într-un bal public din Păcurari sau în vestitul și raposatul Șuster-bal de la Pârlita... câte și câte alte obiceiuri care nu le știu, nu vorbesc de vremile încă mai vechi unde echipajurile jupâneselor erau un car în doi sau în patru boi, trăsurile boierilor — un cal umblător, cofetăriile — orachierie-cârciumă, unde boierii cinsteau un pahar de rachiu și luau un covrig până a nu merge la Divan; aceste vremi sunt timpurile eroice, adică fabuloase, ale societății moldovene. Socotesc în opinia mea că mult aș face pentru luminarea istoriei, pentru dezvoltarea adevăratei literaturi naționale, de aș putea culege, zi de zi, ceas pe ceas, impresiile, hainele, traiul strămoșesc, sau măcar de aș putea ținti gândul oamenilor de talent a o face. Nu numai că nu-s bătrân... dar încă sunt tânăr de la 1835... și tot îmi aduc aminte de câteva lucruri. Una din cele mai vii întipăriri ale trecutului îmi este serbarea zilei-întâi mai. Dacă aș fi cât de puțin pedant, nu mi-ar fi greu să leg astă serbare națională cu sărbătoarea unei dumnezoaie a câmpiilor latine de pe vremea strămoșului nostru Traian și suitorii lui până la bunul Evandru; de nu mai jertfim pe altar un miel, fruntea turmei, și o juncă albă, fudulia imașelor, de nu mai dăm zânei colive făcute de miere și fructe de făină în ziua aceasta, dar obiceiul tot a păstrat florile și veselia. Fie această zi serbarea Maiei sau, precum îmi place a gândi,a (zeiței) Floris, câți flăcăi și câte fete mari sau codane în țările românești, toți și toate se împodobesc cu flori, care la pălării, care la codiță, care la sân; Moldova, Ardealul, Țara Muntenească în acea zi sunt flori mișcătoare; de cu seară fetele se lau, flăcăii se piaptănă și în zori de ziuă când Flora, vreau să zic zi-întâi mai, surâde (mă rog de iertare), văile clocotesc de chiote, pocnete de frunze, de râsuri, de fluiere și de cimpoaie; fetele aleargă prin pădure după flori, băieții — după fete; mesele se întind pe sub copaci, doinele răsună, pe coastele dealurilor nevestele șed la vorbă, iar seara o horă neobosită se învârtește la scrânciob în preajma crâșmei. Deși boierii, părinții noștri, erau moldoveni, viața câmpeană fiind adevărata lor viață, sărbătorile aveau tot aceeași primire în curtea boierească și în bordeiul sătesc, epocile mari ale anului, adică sărbătorile bisericii și serbările obiceiului, erau bucuria boierului și bucuria țăranului, precum umbra, urletul câinilor noaptea, stahiile și strigoii (nu de la Teatrul Național, dar strigoii de la sf.Andrei) îi umpleau de speriat pe amândoi. La zi-întâi mai era huiet mare în curțile boierești; țiganii, până și bucătarul, se fuduleau în cămașe din întâmplare curate, chelarul, chelărița, lăptărița, surugiii, oamenii ogrădași, albi ca omătul și rași; ograda se mătura, țigancele de prin casă n-aveau încă vreme să rupă rochiile roșii și tulpanele galbene de la Paști. În sfârșit, toată casa era plină de mișcare, toate fețele pline de bucurie; în asemene zi, jupânesele de la camară țipau și nu prea băteau, cucoana da două palme în loc de trei; după mult învălmășag și amețeală a nenumăratelor slugi, trăsurile cu cai împovărați trăgeau la scară: în una se suia cucoana, cuconul și arnăutul cu ciubucul, în alta jupâneasa cu vutca și dulcețile, în alta sofragiul cu talgerele, cuțitele, tacâmurile și țigănașul clasic, în alta stolnicul cu vinul, cafeaua și pâinea, în alta bucătarul, în alta proviziile și, în sfârșit, slugile; femeile și cuconașii. De se întâmplau musafiri, precum și era obiceiul, adunarea nu se mai număra, drumul se acoperea de trăsuri, strânsura cu răcnetele, chiotul ei semăna a o nuntă de cele huioase, precum numai părinții noștri știau a le face; călăreții, baloanele , brașovencele și căruțele ajungeau într-o poiană mare și frumoasă în mijlocul codrului, unde iarba (e) frumoasă ca mătasea și în vârv se găitănește , nu departe de un izvor rece, în care sticlesc fedeleșele cu vin. Mesele se întind după o dulceață, masa boierească, masa jupânesei, a feciorilor, masa oamenilor și masa țiganilor; sub poalele codrului verde se vede un foc uriaș, și împrejurul focului bucătarii asudați muncesc cât pot: mieii întregi se întorc în frigări de lemn, iar pârpălacul umple pădurea de miros. Lăutarii cântă, lăutarii, bucuria inimilor, veselia urechilor părintești, tot soiul lăutarilor de astăzi, care numai la vedere ne umpleau pe noi de spaimă și frică, ca buhaiul urător în ajunul Anului Nou. Boierii se puneau la benchetuit și-i trăgeau o veselie mai homerică decât cele din Iliada , boierii cei tineri cu arnăuții dau din puște, cucoanele cântau un viers frumos cu ahturi nesfârșite și cu ochii înecați în amor, slugile huiau și se băteau în capete, surugiii se îmbătau; porneala era un zgomot și o amestecare nespusă. La întoarcere, popasurile se îndeseau, închinarea paharelor era un act serios și beția — o faptă măreață. Generația noastră îi posomorâtă, lumea era zgomotoasă și cerul neguros, când ne-am născut... O zi îi ca și alta; nici una nu se așteaptă cu nerăbdare, nici una nu trece cu mulțumire deosebită; ar veni sau nu, tot atâta ne-ar fi. Bucuriile și necazurile oamenilor trecuți nu le înțelegem; Anul Nou sau anul trecut, zi-ntâi mai sau altă zi, tot același urât ne aduce, tot același sacalâc ne lasă; petrecerea noastră nu-i veselia, caii, vinul, țiganii, femeile și huietul, petrecerea noastră e gândul posomorât; balurile, care țin loc de adunările cele vechi, seamănă pe lângă ele o îngropare. Dacă culegem câte o floare, dacă vrem câteodată să iubim, facem... o experiență... o studie a inimii...! Sunt douăzeci de ani de când n-am mai văzut o zi-întâi mai cumsecade... Și nici voi mai vedea. De-abia se simte în ziua aceea o mișcare moale; sărbătorile au zburat. Societatea educată a Moldovei seamănă a fi o colonie engleză într-o țară a căreia nici limbă, nici obiceiuri, nici costume nu ar cunoaște; străinătatea se oploșește între noi; doi oameni se măsoară astăzi de două ori din cap până în picioare până a nu rosti un cuvânt. Cu cât câștigăm în propășiri, cu atâta pierdem în relațiile private.


