# FragmentsContent

content:
Actul I [ modifică ] (La Mizil. În zorii unei dimineți de vară. O uliță. În fundul scenei, două case despărțite numai prin niște uluci scunde. Câte o laviță la portița fiecăreia și câte un felinar pe trotuar. Doar cel din dreptul caselor primarului este aprins. La ridicarea cortinei, gardistul, învelit cu mantaua, tolănit pe banca de la portița lui Dom' Ghiță, doarme sforăind. Mișu iese, tiptil, din casa lui conu' Nae, se uită cercetător în toate părțile, apoi sare peste ulucele despărțitoare în curtea vecină și dispare în fund, în dosul caselor. Gardistul continuă să tragă aghioase. Mică pauză. Leonida, lampagiul, intră prin stânga, căscând, proptește o scară de felinarul aprins, se urcă, suflă și stinge lampa, pe urmă cu o cârpă scoate sticla și mașina, și toarnă gazul care a mai rămas în lampă într-un clondir din buzunarul pantalonilor. Gardistul trage în vremea aceasta o sforăitură mai puternică. Lampagiul se fâstâcește și scapă sticla care se sparge-n țăndări. Ioniță, gardistul, se deșteaptă brusc, cască, se freacă la ochi și se uită curios la operația pe care o făcea Leonida) Gardistul: Ce dracu faci acolo, chir Leonido? Leonida: Duc nițel gaz acasă, mei! Gardistul: (îngăduitor, râzând) Așa?... credeam că-1 bei! Leonida: Ce vrei să fac Ioniță? Acum sunt la putere... (semnul de bani cu degetele) Ciupesc și io acolo un ban pe zi... Măi vere, Să nu s-auză vorbă... Că nu mă știi cum lupt... Am șeapte guri acasă!... M-au supt mă rog, m-au supt! Hăinuț' asta-i întoarsă pe dos a doua oară... Pa' zecișipa' pe lună... Ce faci cu-așa lefșoară? Pa' zecișpa' Ioniță, -și știi că fac sirvici Nu într-un loc, nu-n două, -ci-n trei! întâi, aici... Gardistul: (nu te plânge) He, asta nu-i o slujbă tocmai așa de grea! Sunt patru felinare în tot Mizilu'... Leonida: Da... Aprinz și sting doar p'alea d'aici dă la premaru', Dă la zapciu, și doftor... Ș' am orden felenaru' D'alături unde șade... (în șoaptă) Gardistul: (cunoscător) La conu' Nae, hai? Leonida: Să nu-l aprinz, Ioniță, nici chiar la 10 mai! (radical) Gardistul: (admirativ) Al naibii'l cumbate dom' Ghiță pe ciocoiu! Leonida: (coborând scara) Și mai ales acuma, când sântără în toiu Alegerilor. (oftând, scârbit) Doamne! Tot p'ăștia să-i alegi! Gardistul: Mie puțin îmi pasă, fiincă, mă'țelegi, Ori cine-o fi gubernu' care-o veni în țară, Pă mine niciodată n'o să mă dea afară. Leonida: (cu pizmă) Ești tare mă loniță! Nu știu ce dregi, ce faci, Da' și cu-ăi albi ș'ăi roșii io văz că tu te'mpaci. (râzând, insinuant) N'oi fi măi verișcane vr'o rudă dă menistru? Gardistul: (confidențial) Nu's Leonido; însă, io's d'ăia... junimistru! Le'nvârtesc io bine, ce-i drept, da' să nu crezi Că'i mare pricopseală! Nu-i tocma moft să șezi (se laudă) În nopțile de iarnă aci de caraulă, Drept pat – lavița asta, drept pernă – o căciulă! Leonida: (râzând) Hei, lasă, că mai stai tu și pă saltea dă puf! Relaxa, vezi tu bine! Gardistul: Iluzie la Frosa adicătelea?... ufff!!!... Da'bine, măi cumetre, vieațâ este asta S'ai trei pe cap? Leonida: Trei, vere? Gardistul: Păi, trei: întâi nevasta; Pă urmă, când dom' Ghiță este premar, ca azi, Cu slujnica lui trebuie la dragoste să cazi. Leonida: Cu Frosa? Gardistul: Da. Pă urmă, când vine conu' Nae, Consirvatori – adică, nu’mi-aș aprinde paie Pă cap dă nu m-aș ține cu slujnica’mnealui. Leonida: (filosofic) Devine greu, Ioniță! Gardistul: (scărpinându-se în cap, atotcompătimitor) Greu nene, cui i-o spui! Leonida: Noroc că sunt frumoase ca două dude coapte! ==> (încetișor, plescăind) Gardistul: Vezi, d-aia sunt io, neicâ, mereu serjent dă noapte Subt orișice gubernuri, pen'că l’așa ceva Nu poate să slujească oricare mangafa!... Leonida: (râzând) Văz Doamne, faci sirviciu ca Pașa din Rusciuk!... Da' s'auzim dă bine, Ioniță, că mă duc... Gardistul: Noroc!... da'cât să fie acușa ceasu, frate, Dă stinseși lampa? Leonida: (se uită în sus, pauză două secunde) Șease... ori șease și jumate. Gardistul: Atuncea pân la șeapte mai trag un puișor Dă somn! (scoate un pește mic cu undița din curte) Leonida: (râzând, insinuant) Vezi dă Frusina! Gardistul: Nu-mi mai vorbi că mor! Să te fereascâ sfântu' să dai peste-o muere Cu-ambițuri, fin'că cică acușa-i la putere! Leonida: (care se depărtase, se întoarce îngrijorat, speriat) Or să mai stea Ioniță? Că ăilanții dă vin Mă mătură tâlharii!... Gardistul: Păi de, dă ești creștin Cinstit, consirvatorii în slujb'or să te ție. Leonida: Ce-i cinstea azi, Ioniță? Să ieși din pușcărie, Ș'așa dân cer să-ți pice 5000 dă poli venit, Chiar procuroru-ar zice: – Ce negustor cinstit! Gardistul: (căscând) Taci măi că liberalii tot or s'apuce anu'. Leonida: (întorcând pe dos tăblița de pe felinar) Un an!... și bulivardu' lu' domnu' Brătianu Când o fi conu' Naie premar, atunci sanchiu Îi schimbă sicritatea: Lascăr Catargiu! Și io, care-ori ce-ai zice's cevașilea'n Mizil, (gardistul adoarme în timpul discuției) Iar o să umblu iarna în pantaloni dă dril! (ascultă sforăiturile gardistului care în vremea asta a ațipit) A adormit... atuncea dă ce n'aș lua ș'o lambă? Și, dacă domnu' Ghiță o să mă dea în stambă, I-oi spune c'a furat-o... oi ști io cum s-o dreg... Of! Of! Dă la putere cu-atâta doar m-aleg! (se urcă din nou pe felinar, bagă lampa în buzunar, și apoi luând scara iese cu precauțiune prin dreapta. Mică pauză. Din dosul caselor primarului apar în grădiniță: Mișu și Veta la braț, în urma lor Guvernanta) Misu: (liric) E ora când surâde rozalba dimineață... Guvernanta: (plictisită, căscând) O! Jesus... morghen... uite, ridic oploane'n piață! Misu: (și mai liric) Cad lacrămi de adio din stele țe se sting Si-n picături de rouă pe ierburi se preling! Veta: Vorbești așa de dulce! Guvernanta: (aparte, într-o parte încet spre spectatori) Ba, bați vasăr în piuă! Misu: Aș vrea ca nițiodată să nu mai fie ziuă! O noapte de delițiu d'a pururi să trăim, O noapte lungă, lungă, luungă... Veta: Ah, sublim!... La polul Nord o noapte întreg semestru ține, – Hai să fugim acolo! Guvernanta: (aparte, spre public, semn la cap) Săraca... nu-i e bine! Abăr, d'ar ține-o noapte-atâta, ar fi trist Pentru mata, domn Mișu, că ești telegrafist. Nu te plinjeai adesea că noaptea-i greu serviciul? Misu: (transportat) Dar care-i madam Snițel, oh, care-i sacrifițiul De care nu-s capabil pentru al meu amor? Ofițiant sunt astăzi. Ei bine! Chiar factor Rural m'as fațe dac'ar țere Zulietta! Veta: (protestând mofturoasă, dar vădit măgulită) O cer! Eu, Julietta?! Uitași că-mi zice Veta... Misu: Da, Zulietta, scumpo, iar tu Romeo zi-mi Cu glasul tău țe'ntrețe un cor de heruvimi. Romeo zi-mi, nu Misu! Vai, soarta noastră, oare, Nu-i tot atât de neagră si neîndurătoare Ca tradzica ursită a țelor doi eroi? Veta: (melancolică) Așa e... nu se-ndură părinții nici de noi! Misu: De zețe ani își poartă o ură... seculară. Li's casele veține, un gard doar îi separă; Dar între a lor inimi durat-au zid înalt... Veta: (oftând) Papa e Capoletto, Montague-i celălalt... Misu: Politica! Infama politică-i desbină! Din zori, când beau cafeaua cu lapte în grădină, Si până când i-nhață în brațele-i Morfeu, O duc doar într-o țeartă haină... Veta: (același joc) Tu și eu, (minunată) Vai, ne iubim în taină! Misu: Îngrozitor martir! Veta: Amor fără nădejde! Misu: Țeva a la SEXPIR! Când sunt la sluzbă, Veto, si bat vreo depesă, Adesea mi se-ntâmplă să bat în loc d'adresă Al tău pronume dulțe si nume drăgăstos. Ascultă, o, ascultă cât sună de frumos! (bate-n masă cu degetul: /...– / . / – / .– /) Veta: Ce-ai zis acuma? Misu: Veta! Trei puncte, liniuță, un punct o liniuță... Îți fac o rugățiune ff urdzent, drăguță: Nu-nveți si tu ca mine asa să țiocănesti? Veta: Să-nvăț telegrafia? Misu: Zău dacă mă iubesti! Să pot să-ți spun amoru'mi doar prin telegrafie!... Veta: Poemă fară vorbe!... să-ți fac hatârul. Fie! Misu: Ascultă Zulietto, ascult'acum țe zic! (ciocănește în masă: / – /. / .. /..– / –... / . /... /–.–. /) Guvernanta: (spre public) Când bați la el depeșă, ești oare tot peltic? Veta: Ce-ai spus? Misu: Am spus, copilă, cuvintele ațelea Țe fac întotd'auna să îmi furnițe pelea, Si mii de volți prin suflet să zoațe-un danț drățesc; Am spus – nu ghițesti oare? -am spus că te iubesc! Veta: Cuvintele acestea rostite d'a ta gură (pătrunsă) Sunt dulci, Romeo, par'că mănânc o prăjitură. Mai spune-le odată! Ah... spune-le mereu! Misu: Le-as spune, Zulietto; da' vezi că e cam greu. N-am aparatu'aițea si dacă bat în masă Mă doare-al naibii mâna. Veta: Așa? Atuncea lasă, – Le voi citi în ochii-ți Misu: Țiteste, te conzur! Iar eu țitesc în ochi-ți albastri de azur! Guvernanta: (care începuse de mult să dea semne de nerăbdare și moțâia bătând toba cu degetele) Tomn Misu... tomnișoară... ist morgăn.. ziuă mare... Ih bitte... este timpul să mergem la culcare... Misu: O clipă, madam Snițel, mai lasă-ne' mpreună! Guvernanta: De știi burgmaistăr asta, îmi tai leafa p'o lună! Veta: Are dreptate... haidem... de ne-ar vedea aici La ora asta... Guvernanta: (făcând semnul crucii) Jesus așa nici glumi să zici! Misu: (disperat) Să viu si mâine noapte? Veta: Să vii, să vii, iubite! Guvernanta: Dar... abăr... Misu: Madam Znițel, zi da! Guvernanta: Abăr...-ich-bite... Misu: Zi da... o guvemantă fidelă! Veta: Tu ce-mi ții loc de mamă... Guvernanta: (înduioșată) Iș... muter?... bine!... ia! Misu: Iș tanke, madam Znițel, amabilă amică! Si'ncă țeva, izbite: o sărutare mică! Veta: Zi da! Misu: Zi da! Guvernanta: Ah... Jesus!... ei bine, La mine astup ochi, spre-a nu auzi! (cei doi îndrăgostiți se sărută zgomotos de mai multe ori) (Misu încalecă pe uluci, stând călare un moment ciocănește semnale telegrafice în zăbrele cu o mână, pe când cu cealaltă face bezele Vetei, care îi răspunde, mergând da'ndărătelea, până ce aceasta dispare în casă) Misu: Adio Zulietto! Veta: Să vii, Romeo! Misu: Viu! (Mișu când sare, pune piciorul pe lavița de la poartă, unde doarme gardistul. Acesta sare speriat și începe să dea țignale) (șoptind) Tați bre că nu vin turții! Nu mă cunosti? Gardistul: (salutând militărește, smerit) Dom' Mișu? Misu: (băgând mâna în buzunar și dându-i câțiva gologani) Na! Bea un spriț! Gardistul: Săr'mâna! E bun alișverișu' Dă dimineață... însă... pardon... și mă ertati... Dom' Mișule... știti, cere sirviciu... ce cătați Peste uluci la domnu premar?... Misu: (râzând) Țe, Ioniță, Văzutu-m'ai pe mine? Visezi sau esti cam criță? Gardistul: (uitându-se la monedă) De.. dom'le Mișulică, văz leul, nu zic ba... Da... te văzui io par'că, pardon, și pe 'Mneata! Misu: Hei, zi c-am rupt o floare... nu e nimic.. n-ai teamă... Zi țe-oi pofti; dar fă-te că n-ai băgat de seamă! Gardistul: (uitându-se la banii pe care îi ținea în palmă) Să-mi dea pentru o floare un leu bacșiș? Ei aș! Sunt deșcă veche, însă mai rar așa cevași! Pen'ce să-mi fac'adică c'un leu tratație? (stă pe gânduri o clipă. Lovindu-se cu palma peste obraz) Uliuuuuu! N-o fi la mjloc vr'o cospirație? Dom Ghiță opozantu' e tatăl lu dom' Mișu Și pe premar cumbate... n'o fi făcut mișmișu? (semn cu degetele) Să puie în grădină o... d-aia... o ghiulea? Să icsplozioneze Mizilu'ntreg cu ea?... Da'pă cât știu dom' Mișu politică nu face... Atunci? Două băncuțe pen'ce îmi dete?... Drace! (luminat) Da'dacă flăcăjneața o fi sărit pârleazu’ Pentru Frusina? Dacă devine mă rog, cazu' Dă mă traduce?... pen'că am mai văzut io d'ăi Ce sunt râioși foc ziua, iar noaptea p'în odăi De slujnici își fac veacu'!. Olio, olio, Frusino, (nervos rău, amenințător) (gradat) Dacă te-a'mpins păcatu’, atât'ți-oiu zice: „Vino La nen'tu!”, și chiar dacă în cremenal mă duc, De coc, de beregată, cu mâna te apuc! Ș'atunci să știi, Frusino, că ai văzut pe dracu: Îți toc ca pă' chioftele bojocii cu tesacu'! (zărind-o pe Frusina) A, uite-o, taman iese din casă. Să mă țiu! Să aflu'ntâi sicretu'! Mă duc la un rachiu! Să prinz coraj, și-n urmă i-oiu spune lu' domn Naie Premaru daravela, chiar d-aș mânca bătaie. (Pe când vrea să se depărteze, Frusina, cu un lighean în mână, î1 zărește, și-l strigă cu „psst!". Gardistul se întoarce.) Frusina: (reproș) Da' unde-ai fost azi noapte, măi nene Iionițâ? Par'că știeai alt'dată să sări peste portiță? Te-am așteptat cu lamba aprinsă. Pă grătar Ți-oprisem o fleicuță turbată. Gardistul (rece, implacabil, făcându-i o bezea ironico-amărâtă) Alivoar! Frusina: Da'ce te-a lovit strechea? Nu vrei să stai de vorbă Când sângele în vine îmi fierbe ca o ciorbâ? Doar când în colțul străzei zăresc al tău chipiu Și când 'ți-aud țignalu încep să tremur? Ce te-a găsit, musiu? Gardistul: (emotionat, dar energic) Azi, madamo,' ți-am pus cruce, Nu te fasoli-n zadar, N-am habar dacă te-i duce Alivoar! O mustață să îmi rază Dă' ți-oiu mai da io bonsoar Când ne-om întâlni pe stradă... Alivoar! (iese furios) Frusina: Ori ești nebun, Ioniță, ori vrei ca să mă-ncerci!... La urma urmei, dragă, na! (îi dă o tiflă) Pagubă-n ciuperci! (se-nvârtește o clipă prin curte și apoi aruncă conținutul ligheanului în curtea vecină, stropind pe slujnica avocatului care tocmai atunci ieșise și ea cu un lighean în mână. Marița scoate un țipăt.) Marița: Da de ce arunci, fă, în curte la noi mereu ligheanu? Să vază conu' Naie, te ia cu toroipanu'! Frusina: Pă mine? Să poftească, dă are gust să-i stric Jubenu cu vătraiu!... stăpân'tu e-un calic! Marița: Ș-al tău ce poamă bună-i! Că are cai și droșcă? Un mitocan ce face negoț dă piei de cloșcă? Frusina: Păi să nu mori? Dom Nae-i boier! Dă Fefelei!? D-un cot îi iese limba pentru a ciupi 2 lei La un proces! Marița: Stăpân'tu căra ieri cu zimbilu Și azi la premărie face de râs Mizilu'! Frusina: Al tău e-un coate-rupte! Marița: Al tău e un bocciu! Frusina: Clănțău fără parale! Marița: Mojic! Frusina: Palavragiu! Marița: N-o să mai pupe tontul la anul premăria! I-arată conu' Nae! Frusina: Nu v-ați plătit chiriea… Și tot râioși? Dom' Nae, ciocoiu, e-un pârlit, Stă-n casa coanii Moașii pă gratis, miluit! Marița: (bătând în pumni, îi dâ un „sâc") (Cu sâc, în ciudă) Da-i nobel, fa, e nobel, și crapă negustoru'! Frusina: O să vă bată toba la poartă pricictoru'! Marița: Să nu mă scoți din pepeni! Frusina: Să nu mai zici nici pâs, Că mor dă gât cu tine! Marița: Cu mine, fă? Ce-ai ziis? (îi aruncă un săpun) Na, pațachino, poate dă mult n-ai făcut baie, Lua-te-ar Aghiuță, la braț cu con'tu Naie! (îi pune ligheanul plin cu lături în cap; pe lighean scrie lături. Frusina pune șiea ligheanul în capul adversarei. Amândouă încep să-și care la pumni, care răsună ca două tobe de pe tinichea, cu acompaniamentul țipetelor beligerantelor. Atrași de zgomot, stăpânii lor ies în curte, doar pe jumătate îmbrăcați.) Conu Naîe: Ches că se că sa? Frusina: Marița! Dom Ghiță: Ce-i zarva asta, bre? Marița: (explică) Frusina! Frusina: Tu! Marița: Tu! Dom Ghiță: Fleoanca! Conu Naie: (aruncând lui dom' Ghiță o privire disprețuitoare și așezându-se la masă) (Rârâit): Tel metrî tel valé! Dom' Ghiță: (aparte) Să-ți arz una cu metru, ce mai valeu ai zice, Ciocoi mofluz! Conu' Naie: (imperativ, sbârnâit) Marițo, să-mi aduci aice Jurnalul, șocolata... depeche-toi! Plus vite! Frusina: (dând cu „sâc" Mariței, care vrea să intre în casă) Sâc! sâc! îți zice vită! Dom' Ghiță: (răstit câtre Frusina) Hei! Te-ai ciorovăit Destul! Adu-mi cafeaua! Mai cu caimac și groasă! Frusina: (intrând în casă, aruncă o ultimă privire spre ușa pe unde iese Marița și-i strigă înnăbușit) Ți-arăt eu matracucă! Marița: (același Joc) Te-nvăț eu, janghinoasă! (amândoi stăpânii bat, impacientați, cu piciorul în pământ și cele două slujnici dispar repede) Dom' Ghiță: (strigând) Fă, adu-mi și „Voința" de azi! Conu' Naie: (idem) „La Roumanie"! (pauza câteva secunde. Dom' Ghiță își răsucește și-i aprinde o țigară. Conu 'Naie fredonează „Embrasse moi Ninette", și își examinează unghiile. Înciudat, dom' Ghiță fredonează și el „Chiriac n-are parale") ACTUL II [ modifică ] Dom' Ghiță: (după ce a tușit) Pă cum vezi dom'le în casă io nu mai pot trăi, Fin'c'absolut vezi bine Marița dumitale Face-absolut tapajuri! Conu' Naie: Voyons! Istericale Să nu prea ai cu mine, sunt ferm și rezolut Să nu mai rabd! Dom'Ghiță: Vezi bine nici eu, dar absolut! Conu' Naie: Destul suport rușinea că urbea mea natală Să fie guvernată de șleahta liberală! Dom'Ghiță (bombănind nervos) Strigoi! Reacțiune! Vampiri! Ciocoi! Conu' Naie: Plait-il? Dom'Ghiță: Zic dom'le c-am luat oful reacții'n Mizil! Conu'Naie: Îți dau rendez–vous mâine! Dom'Ghiță: Alegerea? Poftească Reacția! Puiu pompa cu apă s'o stropească! Da, absolut, voi face ceva nemaivăzut! Conu' Naie: Voyons! Amenințare? Dom 'Ghiță: Vezi bine, absolut! Conu' Naie: Senseramente, în cazul când Constituțiunea Va fi iar violată... Dom' Ghiță: Vezi bine! Conu' Naie: Națiunea... Dom 'Ghiță: Să nu vorbești de dânsa! Ciocoii nu au drept! D'abia-i trecu, săraca, nădufu dă pă piept! Noi – absolut! – ai noștri, stimabile, vezi bine I-am dat Independența! Conu' Naie: Vraiment, nu vă-i rușine? Atunci nu vreați războiul! Dar Statul era copt Pentru endepandansă! Dom 'Ghiță: Vezi bine, copt! Pașopt... Divanu-ad-hoc...plus Tudor...plus Cuzea... Ei sireacii Au pusără la cale poporul!... Vârcolacii, Vampirii dumitale au suptără cu zor Tot sângele dintr-însul. Conu' Naie: (cu dispreț suveran) Popor!? Dis donc! Popor!? Vrei poate să zici plebea, la sale canaille de uliți? Les sans – culottes, peut-etre? Mojici să-i vâri în suliți? C'est ca poporul vostru, stimabile! Dom' Ghiță: Rahat! Conu' Naie: Dar, francamente, țara, poporu-adevărat, A fost, va fi și este conservator! Căci, popa Și'nvățătoru'n sate la noi ca și-n Europa, Conservă... Dom' Ghiță: (necăjit peste măsură) Ce conservă? Nix! Absolut! Nix! Nix! Vezi bine că'n Rusia Reacția dă chics! Mizilul, dom'le, este, zic, absolut, cetatea În care zic, se cade să fie libertatea Mai absolut, vezi bine, ca-n orișice oraș! Altminteri ce ne facem? Mai e progres? Ei, aș! Conu' Naie: (ironic) Progresul dumitale! Îți spun senseramente C'așa progres anarhic mai mult un faliment e! Aș vrea să-ți văd progresul și – ma parole! – mă'nchin! Dom' Ghiță: A! Te'ncontrezi? Păi bine, icspresul dă Berlin Cin'la oprit neicuță și la Mizil în gară, D' a statără cu gura căscată toți în țară? Noi, absolut! Conu'Naie: (batjocoritor) Hei! Mare ispravă ați făcut! Un tren ce stă în gara Mizil doar un minut Încât' și-azvârle omul valiza pe fereastră, N-ai timp nici a descinde! Dom' Ghiță: Mă rog, dar dumneavoastră Ce ați făcut, stimate, c'ați fostără premar? Conu' Naie: (indignat, repezindu-se afară și luând în brațe felinarul din fața casei). Dar cine-i autorul acestui felinar Pe care cârmuirea de azi 1-abandonează Și-1 lasă în tenebre, iar ea își eclerează A giorno locuința? Cin' 1-a făcut? Voyons! Dom' Ghiță: Vezi bine, dumneatale! Însă s'avem pardon, Cât oi sta io ș'ai noștri la premărie N'o să-l aprind, stimate! Io fac economie, Nu luxuri ca ciocoii! Conu' Naie: În schimb, la dumneata L-aprinzi cu grabă 'ndatâ ce'ncepe-a se'nsera. La belle affaire! Dom' Ghiță: Vezi bine, io sunt otoritate! Conu' Naie: Dau rendez-vous la toamnă, mon cher! Dom' Ghiță: (facându-i o bezea, zeflemist) Să-mi scrii, stimate! (Intră Marița cu gazeta și șocolata; Conu' Nae începe să citească și să soarbă din ceașcă) Conu' Naie: (slujnicei) Să chemi pe coconașu pân' aici. Gardistul: (intră ca o bombă, se apropie de dom'Ghiță și-i spune la ureche) Caz dă flagrant, dom'Ghiță! Azi noapte... Dom' Ghiță: Cum? Ce zici?! Gardistul: (care contmuă să-i șoptească) Pă ochii mei, dom'Ghiță! îi știu și signalmentu! Dom' Ghiță: Dă când din urbea noastră mutară reghimentu, Bre, n'a mai fost flagranuri nici unu pân Mizil! Gardistul: Nu-i meletar, dom'Ghiță! Dom' Ghiță: Dar? Gardistul: E de secs țivil! Am prins pă domnu Mișu în curte dumitale! Dom'Ghiță: (sărind de pe scaun) Nu! Absolut! Ești sigur? Gardistul: Mi-a dat chiar și parale Pen'ca să tac din gură. Dar nu pot dom' premar, (semn) Că uite'mi-arde trupu par'c'ar fi plin de jar... Nu pot să tac! Ambițu la dumneata m'aduce, Spre-a'ți spune că Frusina... (cu glas sugrumat, trântindu-și palma în partea stângă unde se presupunen că chiar gardiștii au o inimă:) Frusina mă traduce! Dom' Ghiță: (răsuflând ușurat, apoi radios) Frusina, măi? Frusina? Ești sigur? Ai văzut? Ai luat, zici, signalmentu' lu' Mișu? Absolut? A! Dacă-i așa treaba, păi o să fie lată! Lată dă tot, Ioniță!... reacția-i lucrată! Gardistul: Nu prea pricep, dom'Ghiță, Frusina însă... Dom' Ghiță: (cațavencian) Hei! O să-i zdrobesc, Ioniță! învăț io pă mișei! A! Careva să zică băiatu' lu' dom' Naie, Care-mi cobește'ntr'una ca și o cucuvae Trateaz' amor cu slujnici?! E, absolut, scandal! Așa cevași nu face partidul liberal! Am să lipesc pe uliți cât un cearșaf afișu, Să afle cetățenii afrontu’ lu chir Mișu, Și-apoi să mai poftească Reacția la urnă După ce-am prins ciocoii c-o dandana nocturnă! Gardistul: (implorând) (sacrificat) Da' io ce fac dom' Ghiță? Păcat d-așa amor! Dom' Ghiță: Vezi bine! Hai să-i facem un intirogator, Procest verbal și-n urmă s-o punem pe Frusina Să tragă jos cu deștul mărturisindu-și vina (ies amândoi) Conu' Naie: (ridicându-și ochii de pe gazetă și uitându-se la ei) N-am auzit o vorbă! Dommage! Ce i-o fi spus? Desigur că primarul la cale iar a pus O nouă infamie cu sbiru'n uniformă Campania s-anunță, par consequence enormă. Primarul cu gardistul conspiră în secret. Spre a face, certamente cu fonduri din buget, Vr'o bandă avinată, ca să terorizeze, Pe opozanții noștri, și să paralizeze O luptă ce-ncepe sub exelant augur... Dar vom veghea, dom' Ghiță! Te anfonsez! Misu: (intrând) Bonjour! Când m-a chemat Marița, tocmai eram pe cale Să viu, spre-a-ți cere, tată... Conu' Naie: (tăindu-i vorba scurt) Monșer, nu am parale. Misu: (cu lirism exagerai) Nu-i vorba de parale! Un suflet de poet, Cum e ațel pe care îl port eu sub jachet, Țe cu aripi de vulturi spre țeruri se repede, Disprețuieste banul! Meschinele monede De nichel sau d'aramă, de aur sau d'ardzint, De-al căror drag atâția înseală, fură, mint, S-ajung cu nebunia ades'chiar pân’la crimă. Le-as da, papa, pe toate, pentr-o sonoră rimă, Pentru o stea, un flutur, o roză, pentr-un vis, Pentr-un apus de soare le-as da, papa!... am zis. Conu' Naie: Ș-ai zis cam prost băiete... voyons, mais francamente Cu ce trăiesc poeții, monșer? Drept alimente Mănâncă dânșii oare speranțe și iluzii? Misu: Mâncarea-i bagatelă pentru copiii muzii! Conu' Naie: C'est ca! Doar băutura-i lucru prensipal! Misu: (înflăcărat) Papa, te rog nu-ți bate zoc de vapaia sfântă Țe-n inima mea arde, când cânt... Conu' Naie: (aparte, arătând la cap, spre public) Săracu-i cântă! Misu: (extatic) Când cânt cu păsărica din tainic luminis De codru; cu isvorul săgalnic... Conu' Naie: (energic) Je man fiș! Misu: Când cânt în vraza serei, luțeafărul de foc, Papa, mă contemplează, zâmbindu-mi... Conu' Naie: Je man moc!... Spuneai că vii a'mi cere... calmează-ți deci avântul! Nu mă-mbăta cu mofturi!... vorbește, ai cuvântul. (se așează amândoi) Misu: Papa, povestea-i simplă: m-adoră, o ador, Ne adorăm... si gata! Dă-mi voie să mă'nsor! Conu' Naie: Și cine-i... parte-adversă? Voyons! Misu: (transportat) E Zulietta. Conu' Naie: Nu o cunosc. De unde-i? Misu: (reculegându-se) Pardon, vream să zic: Veta! Conu' Naie: (sărind de pe scaun) Fata lui Ghiță Pleașcă, primarul?! Misu: (ridicându-se și el, intimidat) Dânsa e! Conu' Naie: (îndârjit) Rivalul meu politic? Jamais! Misu: (rugător) Papa! Conu' Naie: (trântind un pumn viguros în masă) Jamais! Colectivistul ăla? Ia-ți ori și ce speranță Că o s-aprob vreodată așa mes alianță! Comment? Cum e posibil ca fiul meu unic Să se scoboare pân' la o fată de mojic, Ce-n prăvălie vinde madipolon cu cotul? Dis donc, uiți tu străbunii? Mă uiți pe mine? Totul? Uiți tu, voyons, că-n timpul domniei lui Știrbey Strămoșul meu Tănase avea la Fefelei 5 robi țigani și 10 pogoane de moșie? Uiți tu că făceam parte din aristocrație? Fantoma lui Tănase, sdrobită de durere, Vrei tu să te blasfeme?... regret că n-am avere, Fiu decăzut, ca'ndată să te dezmoștenesc! (conu' Nae, c-o mișcare clasică de „pere noble" de melodramă, își strânge tâmplele între palme, oftând și gemând adânc) Mișu: (căzând în genunchi) Uțide-mă! Dar dă-mi-o, papa, căți o iubesc! Conu'Naie: (tragic) O, da! Să piei mai bine de propria mea mână Îți spun senseramente, decât ca să rămână, O pată rușinoasă pe păru-mi alb! Misu: (sculându-se, spre public) E chel! Cum să-i pătez eu părul, când n-are-un firițel? Conu' Naie: De-aș ști peste cadavrul meu propriu că voi trece, Voi ști să te împiedec! Voi fi ca piatra rece, Și voi uza de dreptu-mi de veto! Misu: Ah, papa! Te rog să nu mai ziți Veto, că pierd pă Veta mea! Conu' Naie: Din ambalarea-ți, oare nu te-a trezit nimică? Nici ce-o să zică șefu-mi? Partidul ce-o să zică? Aflând că desandantul unei familii vechi, Conservatoare toată din tălpi până-n urechi, Ia-n mariaj o fată de liberal? Ce tristă E rătăcirea-ți oarbă! Misu: Dar nu-i colectivistă, Papa, săraca Veta! E menazeră!.. eu, Doar nu mă-nsor cu tat'su! Conu' Naie: Pre viul Dumnezeu! Căsătoria asta jamais nu se va face! Misu: Papa, te rog, ai milă! Conu' Naie: (implacabil dar zdrobit) Va-t-en! Lasă-mă-n pace! Misu: (cu speranță) E ultima ta vorbă? Conu' Naie: Fără apel! Misu: (dramatic) Atunți, În ale morții brațe, tu singur mă arunți! Conu' Naie: Des blagues, jeune homme! Misu: (rătăcit) Nu-i blagă, papa, nu-i niți o blagă; Dacă nu iau pe Veta, o pui pe ea să-mi tragă Un revolver în tâmplă si-i trag apoi și ei Un glonț!... Mormântul nostru săpați-l sub un tei, Cum zițe-n Eminescu, ca vântul când adie Să scuture flori triste pe groapa țea pustie!... Conu' Naie: (îngrijorat) Le fou este capabil, parole d'honeur!... Misu: (ca în aiurare) Nebun? La trup ca si la minte, papa's sănătos tun, Dar inima mea este ca pasărea rănită Care-si târăste-n țărână o aripă obosită. Plângând azurul liber în care a plutit... Papa! Papa! Adio! Cu Misu s-a sfârsit! (începe să scâncească a plâns. Conu' Nae scoate o batistă și-și șterge cu un colț o lacrimă ce-i umezește geana) Conu' Naie: (înduioșat spre public) Voyons! În fond, prensipuri politice, noblețe... Nu pot să etufeze paterna mea tandrețe! (tare) Vraiment, vrei Mișulică să te suisidezi? Misu: Cosțiugul va fi patul meu nuptial! Nu crezi? Când voi fi mut si rețe... Conu' Naie: Assez! Voyon! Ajunge! Langaju-ți al meu suflet ca fierul îl străpunge!... J'approuve căsătoria! Misu: (azvârlindu-i-se în brațe) O, țerule! Țe-a zis! Realitate-i oare sau e numai un vis? Vei fi a mea, Vetuțo? Vetico? Vetițico? Conu’Naie: (solemn) Consimt ca pân'la tine să o ridici! Ridic-o… La rangul de soție a ta, vlăstar unic Din vechea mea tulpină Misu: O, da, o s-o ridic, O s-o ridic pe-o culme de ferițiri țeleste. Conu' Naie: (punându-și degetul la frunte) Ah! Mais voyons!... ești sigur tu, Mișule, că este Destul să-ți dau acuma al meu consimțământ Ca nunta să se facă? Nu crezi că prea luași vânt? Să știi, că Ghiță Pleașcă, colectivist la toartă, Nu o să dea pe fi-sa, d'ar ști c-o vede moartă, Dup' odrasla unui conservator! Să-l tai! Misu: Țe crudă desteptare! Asa e, vai, asa-i! În clipa de beție a ferițirei mele Nu mă gândisem! Conu' Naie: (pe gânduri) Drace!!! Misu: Presentimente rele Îmi spun că a mea soartă atârnă de un fir S-o s-o pățesc cu Veta ca-n pesa lui SEXPIR Conu' Naie: (vorbind cu sine însuși) Permis e ca un tată să fie crud cu fi-su? Și nu-i incumbă oare să facă sacrifisu' Chiar el?... la urma urmei e și cam ambetant Pentru un boier ca mine rolu-ăsta d'opozant!... Zău, francamente'mi vine să... (tare) Mișule, n-ai teamă Voi face pentru tine o jertfă sans pareille Și vei putea, în fine, pe Veta să o iei! Misu: Țe bun esti! Pentru mine, papa, ai fost o mamă! Dar e posibil oare? Conu' Naie: (la masă, scriind) Voi da o telegramă, Și vei vedea îndată că Ghiță, chiar și el, Dintr-un feroce tigru devine-un mielușel! (îndoiește hârtia și-o bagă-n buzunar. Strigă) Marițo! (servitoarea intră) Dă-mi jobenul! (i-l aduce) (către Mișu) Și-acum, la telegraf! (Tocmai când ies ei, intră Frusina și gardistul) Frusina: Vezi, nene Ioniță? Degeaba te faci praf! Auzi, auzi, să-ți treacă prin cap așa drăcie Că fac cu domnu Mișu hamur?... o sărăcie! Un sgârie-hârtie! Un... ăla! Un.. țivil! Gardistul: (aparte, orgolios) Sireaca iniforma! Nu-i slujnică-n Mizil Să nu să igzalteze când ispictez io piața Și când ca tirbișonu îmi răsucesc mustața! (tare) S-avem pardon dă scuză, Frusino, pă nedrept Te-am bănuit. Frusina: (întinzându-i mâna) Dă laba aicea, și te-aștept La noapte, priparată c-un clondiraș și-o fleică. Gardistul: Ia, dă-mi de-acu'!... Frusina: Ce, nene? Gardistul: (pupând-o) Arvuna Froso neică! Da' apropont, făi Froso, tu văz nu mă traduci, Pen' cine-atunci dom' Mișu sărea peste uluci? Frusina: Sssssttt! Taci că oite vine dom' Ghiță! Șterge-o'n grabă! (servitoarea iese. Dom' Ghiță apare, crunt, după el vine nemțoaica congestionată, dând din mâini și bombănind) Gardistul: (ieșind din grădiniță și începând să se plimbe de colo până colo pe uliță) Dom' Ghiță'și varsă focu'acuși pe biata babă. Dom' Ghiță: (necăjit) Vezi bine, madam Frailăn, da, absolut, da, da! Guvernanta: (ridicând mâinile la cer) O, Jesus! Gum posibel să crezi așa ceva? Dom' Ghiță: Crez absolut, vezi bine!... La cine-atunci să vie Descreieratul ăla?... Rușine, bre, să-ți fie La vârsta dumitale! Guvernanta: Dar, tomn brimar, gum ești Capabel ca la mine așa se'nchipuiești? Din cel mai bune case eu am certificate. Dom' Ghiță: Da, absolut, vezi bine, un pol și jumătate Eu îți plătesc pă lună, să-nveți pă fata mea Cevașilea mai fain, și... Guvernanta: Vas? Dom' Ghiță: ...Și dumneata Te-apuci de aventuri. Ptiu! Absolut! Rușine! Guvernanta: (spre public) Se spui pe tomnișoară? Să taci? Ce faci la mine? Veta: (care intrase, se oprise pe prag și auzise o parte din cele de mai sus) Tăticule! Rușinea – de-i vreo rușine-aici, – e-a mea! Guvernanta: (frângându-și mâmile) Mei Gott, ce zice? Veta: (hotărâtă) Ce-aveam de zis. Dom'Ghiță: (sărind în sus) Ce zici? Veta: Că Mișu pentru mine sărea pârleazu'n taină! Dom' Ghiță: (căutându-se prin buzunar) Uliuuu! Unde-i briceagu?... E'n ailaltă haină!... Pen'tine sărea, Veto? Pen'tine ma gazelle? Veta: (rezolută) Iubesc pe Mișu, tată! Guvernanta: (arătând-o) Și tumnealui pe el! Dom' Ghiță: (către guvernantă) Pe dumneata, madamo, te rog să taci din gură! (către Veta) Păi d-aia'mi-am pus, Veto, io carnea'n saramură Ca să înveți pianu cinci ani la pansion? Noroc că biata mă-ta e moartă...absolut! C'ar fi băut chibrituri dacă te-ar fi văzut! Veta: Dar, tată, Mișu are o slujbă foarte bună: Telegrafist! Guvernanta: Ain hundert und svanțig franc pe lună! Dom' Ghiță: Vezi bine-o să-1 trimeață guvernul la spațir, Că astăzi tiligrafu devine fără fir De când cu Macaroni... Guvernanta: Marconi! Dom' Ghiță: (enervat) Nu-i totuna? Nu-i talian madamo? Guvernanta: (aparte) Mi se-mplinește luna Se-mi dai salar, căci abăr un grose macaron Înghiți tu de la mine, ghemaine person! Veta: Compune ș'achrostișuri!... Dom' Ghiță: Ca să te bage-n cofă! Veta: Este poet... Guvernanta: Ca Heine! Veta: Și are-ntr-însul stofă. Dom' Ghiță: (neîndurător) Ce-mi tot cântați de haine, de stofă?...Filfison! Din stofa lui n-aș face un crac de pantalon! Veta: (scâncind) De nu consimți, tătică... Guvernanta: (rugătoare) Meinher... Veta: (idem) ...La-a mea iubire... Dom' Ghiță: (îndărătnic) Nu, absolut, vezi bine! Veta: (izbucnind în plâns) Mă duc la mănăstire! Guvernanta: (emoționată) Și eu cu domnișoara mă fac chelugheriț! Dom' Ghiță: (induioșându-se) Nu plânge, Veto!... Veto... îți trece... un capriț! Guvernanta: Das ist nicht var, seraca, mein herr, se veștejește Ca floarea chind la dânsa cu vasăr nu stropește! Dom' Ghiță: (către fiica sa) Cum? Să mă lași tu singur? Guvernanta: (aparte) Se crape de urât! Veta: (scâncind, râsfățată) N-o să-ți mai leg eu funda matale de la gât? Guvernanta: Nici eu nu faci cocoașe și ștrudele cu mere! Dom' Ghiță: (aparte) Să-mi compromiț io grantu taman că-s la putere? Nu, absolut, vezi bine! (tare) Dar, Veto, tată, știi... Că'n caz la o adică, afară dă copii, Mai sântără părinții... Veta: A! Știu ce vrei să spui: Că nu ești din partidul din care-i tatăl lui? Să suferim, prin urmare, și eu și Mișu pentru Politica matale? (plânge cu hohote) Dom' Ghiță: (aparte... ideea salvatoare) Dacă'aș trânti la centru O tiligramă? (tare) Veto! Nu plânge, că-mi rupi Ficații, dragăVeto! (o sărută) Veta: (prefăcută) Da, tată, să mă pupi, Că-i cea din urmă oară când suntem împreună Dom' Ghiță: Nu plânge, Veto! Veta: Tată, pardon, sunt o nebună: Nu intru-n mănăstire Dom' Ghiță: (înseninat) Nu? Absolut? Parol? Veta: (sumbră) Da-mi torn pă gât... Guvernanta: Oh... Jezus! Veta: Un chil de vitriol! Dom' Ghiță: (disperat) Să nu faci una ca asta!... Să nu faci vr-o prostie! Veta: (exaltată) Ce-i viața fără Mișu? Dom' Ghiță: (prăpădit) Ei bine, Veto... fie!... Voi face una lată!... Sunt bun de balamuc!... Da' fin'că țiu la tine, da, absolut... mă duc... (iese repede) Veta: (frângându-și mâinile) Oh, dragă madam Șnițel! Guvernanta: (același joc, și ducându-se repede să se uite pe gaura ușei) Oh... Jezus, Oh Maria! Vez cum tumnealui scrie... el a trimis hîrtia Cu serfitor Fruzina.... Veta: Scrisoare de comerț, Desigur... o! Cât sufer! Guvernanta: (sprijinind-o și mângâind-o pe frunte) Nu plinj, nu plinj main herț! Veta: Dar nu vezi, madam Șnițel, că inima-mi zdrobește? Conu' Naie: (ieșind împreună cu fiul său din casă, deschide portița care dă în stradă și se îndreaptă spre casa primarului) Haidem la el! Misu: Dar dacă, papa, nu ne primeste? Conu' Naie: Voyons donc, pas possible! Misu: Să merdzem, dacă vrei... Conu' Naie: Nepot al lui Tănase, boier de Fefelei Ai confiansă-n tine, ... Uite fata Și guvernanta! Veta: (zărindu-i) Doamne, ei caută pe tata! Ce-or fi vroind? Guvernanta: O, Jesus! Conu' Naie: (salutând cu o galanterie afectată) Pardon, mesdames, pardon... Est-ce que dom'ghiță pleașcă est-il a la maison? Veta: Da, domnule, e-acasă. Conu' Naie: Anunță-l de ești bună. Vrem să tranșăm o mică afacere-mpreună. Veta: (face semn guvernantei care pleacă să cheme pe primar.) Luați loc, vă rog. Tăticu îndată va veni. Conu' Naie: (salutând din nou ca mai sus) Merci... (încet către fi-su) Elle est charmante! (tare) Merci. (încet) Du chic! (tare) Merci! (se așează) Misu: (șoptind Vetei) Niți aparatul Morse nu țăcăne mai tare Ca inima mea, Veto; si ard de nerăbdare S'aud țe-o să-i răspunză. Veta: De ce-a venit? Mișu: Papa la domnu Ghiță vine să-i țeară mâna ta! Veta: (surprinsă) S'o ceară el? Mișu: Adică s-o țeară pentru mine... Curaz, curaz, iubito! Veta: A, uite tata, vine... (Dom 'Ghiță intră în grădiniță, urmat de guvernantă. Când zărește pe adversarul său, se oprește brusc, face un ....PAGINA LIPSĂ) [46–47] Misu: (rugător) Papa... Conu' Naie: (reașezându-se) Voyons, uitasem... Veta: (rugătoare) Tăticule! Dom' Ghiță: (muindu-se și așezându-se) Așa e! Conu' Naie: (dulceag) Monșer voisin, venisem... Dom' Ghiță: (idem) Pen'ce, cucoane Naie? Conu' Naie: Declar senseramente și francamente că Aș vrea ca să ne spunem, vecine, tu și mă! Voyons, e oare bine Mizilul a-1 divide? Prin lupte intestine... Dom' Ghiță: Și-n plus și fraticide! Conu' Naie: Zic, bref, că este timpul că acest război civil Să-l suspandăm. Dom' Ghiță: Suspandă-l! Conu' Naie: (concluzionând) Voyons, ești în Mizil Primar, ești la putere, ești donc mai în măsură Drapoul alb al păcei să-ntinzi p'a nostră ură! Guvernanta: (cu admirație) Ca'n „Ilustrirter Zeitung" forpești! Dom' Ghiță: Da, absolut! Conu' Naie: Par consequence, eu primul ruptura am făcut Cerându-ți mâna... Dom' Ghiță: (întinzându-i mâna) Uite-o! Conu' Naie: (dându-i încet pese mână) P'a madmoazelei Veta, Nu pe'a dumitale, pentru unicu-mi fiu! Veta: Ah, tremur! Misu: (susținând-o) Țin-te, Veto! Conu' Naie: Ei se iubesc! Dom' Ghiță: Hmmm, știu... Conu' Naie: Consimți? Băiatul are post exelant la poștă. Dom' Ghiță: (fără entuziasm) Consimț! Veta și Misu: O, cer, consimte! Dom' Ghiță: (aparte) Doar eu știu cât mă costâ! Conu' Naie: Și, spre a nu pune piedici la mariajul său, Am dat chiar adineaori depeșă la Buzău Și m-am retras din Clubul Conservator... amice, Acuma sunt d-ai voștri! Dom' Ghiță: (sărind în sus, năucit) Cum? Ce? Ce-ai zis? Ce zice? Conu’Naie: D-un sfert de ceas sunt membru'n partidul Liberal! Dom' Ghiță: (desperat) Dar bine, coane Nae, acușa, momental, Am dat și io depeșă pă cum ca să se știe La țentru că de astăzi mă las de premărie (triumfător) Pe'n că mărit pe Veta!! Conu' Naie: Vraiment? Dom' Ghiță: Parol! Să mor! Și – ce mai turavura – acu's conservator! Conu' Naie: Ce-ai făcut, Dom' Ghiță? Dom' Ghiță: (necăjiT) M-ai băgat mesa nene! Vezi bine acușica poți să te umfli'n pene, Mneata ești la putere și io sunt opozant, Mneata iei primăria, și io... (făcând gestul c-a rămas mofluz) Conu' Naie: C'est epatant! Donc, iarăși facem parte din tabere adverse! Dom' Ghiță: Hmmmm! Astfel merse treaba? Cam prost, stimate, merse! Veta: Tăticule, ce cior'le, hai vă-mpăcați! Misu: Papa! Zău, te conzur... Guvernanta: O, Jesus? Dom' Ghiță: Nu, absolut! Conu' Naie: Peux pas! Misu: (funebru) Durerea mea doar glonțul s-aline e-n stare! Veta: (idem) Oțetul cu chibrituri e singura-mi scăpare! Conu' Naie: (înduplecat) Dom' Ghiță! Dom' Ghiță: (idem) Coane Naie! Conu' Naie: Voyons, să fim amici! Dom' Ghiță: (emoționat) Păi... absolut... vezi bine... hai bate lab'aici! (se îmbrățișează.... de asemenea Misu și Veta. Guvernanta, cu brațele întinse și ea, se duce de la o pereche la alta, dar e dată la o parte) Gardistul: (din stradă, privindu-i) Adică Conu' Nae de mâine e premarul? Să-i spui lui Leonida s-aprinză felenaru' la dumnealui... Veta: Romeoo! Misu: Ah, Zulietta mea! Gardistul: (mutându-se pe lavița de la poarta caselor Conului Naie) Să-mi schimb și domițilu'... (zărind pe Marița care iese din casă) Ia vin'la nen'tu'ncoa! (CORTINA)


content:
Câmpia ne zâmbește, de flori împestrițată Ca un chilim ce-l țese natura-n fețe vii; Și iarba cea subțire, de vânturi aplecată, Ascunde mii de fluturi cu aripi argintii. Când florile mișcate de-o blândă adiere Se-mbată de lumină sub soarele cel cald, Din sânul lor albina cu poftă soarbe miere Notând din floare-n floare pe marea de smarald. Deodat’ un nor năpraznic astupă mândrul soare, Un văl ursuz și rece se-ntinde peste flori; Se-ntunecă pământul de-o noapte-ngrozitoare; Și fluturi și albine-s cuprinse de flori. Dar iată că pe ceruri, spărgând nemila ceții Un înger se ivește, trimis de Domnul sfânt: Împrăștie toți norii, cu raza dimineții, S-așterne iar voioasa lumină pe pământ. Câmpia cea bogată e dulcea Românie Cu fluturi, flori și-albine; iar norul cel cumplit E dușmanul ce tinde s-o ducă la robie Lățind o neagră umbră pe ceru-i umilit. Luceafărul ce vine ca să ne dea dreptate, Gonind întunecimea prin falnicul său zbor, În lume acel înger se cheamă Libertate; El trage după dânsul lumină peste nor!


content:
De m-ai asculta vreodată Aș voi ca să-ți vorbesc Tu m-asculți... cu toate-acestea N-am putere să-ndrăznesc Ești prea bună, ești prea dulce Însă fără voia mea Ca și-o pasăre pe cracă Tremur înaintea ta. Am a-ți spune multe lucruri Nu pot însă... mă-nfior Căci pe buze-ți văd un zîmbet Rece, batjocoritor Gura ta e ca o roză... Tu în rîs mă vei lua... Nu-ndrăznesc să ridic ochii Nu-ndrăznesc-naintea ta. Mersul tău e de regină Chiu-ți e impunător Pentru ce te-admir într-una Înțelegi tu prea ușor. De mi-ai fi tu suverană Și eu rege de ți-aș fi Pentru tine aș muri. Poate-s prost! e cu putință Însă știu că te iubesc Inima-mi e simțitoare Însă nu pot să vorbesc O! amoru-mi pentru tine Să ți-l spun de-aș îndrăzni N-ai mai rîde ... și pe-un altul Niciodată n-ai iubi!


content:
Cu mult mai cufundat în gînduri Pe-același drum el s-a pierdut N-a mai surîs ca-n alte rînduri... Ah, pentru ce a mai trecut? E poate mîniat pe mine: Inima-i rece s-a făcut? N-am turburat visări senine... Ah, pentru ce a mai trecut? Și la fereastra mea, privirea Azi întristată și-a pierdut Poate nu s-a răcit iubirea... Că de ce oare-a mai trecut?


content:
De este-n lume-adevărat Că-ndrăgostiții au aflat În germinal sau în brumar Avîntul altfel nesperat E că-n himeră-și fac hotar. Și pacea serii de-o iubesc Cu umbrele ce amăgesc Natura chiar – augusta mamă E ca-n visare se voiesc Și de himeră nu au teamă. Ei rîd de vise-amăgitoare Și nu se tem că omul moare Că-n timpul lui Homer mai speră... Sunt singuri fericiți sub soare: Că fericirea – e-o himeră.


content:
Nu mă-mpiedica de-a plînge Dacă am darul lacrimei Durerea în plîns o poți înfrînge Și speri ceva în boaba ei. Nu știi că-n plîns de-atîtea ori Poți să-ntrevezi o rază nouă Și că-i la fel cum pentru flori E-o reîmprospătată rouă? Nu știi că plînsu-i izbăvire La orice inimă înfrîntă? E ultima înveselire Ce-adesea durerea o cîntă. Cînd plîngi speranța nu te-nfrînge Și vezi ceva în raza ei O, lasă-mă, amice–a plînge Dacă am darul lacrimei.


content:
Mereu îi găsește cusururi Cînd vorbește de a lui țară; Cu toate-aceste neajunsuri Îi este totdeauna dragă. O critică fără-ncetare; Chiar sincer o compătimește. Totuși, îi sare în apărare, Pentru că pe ea o iubește. Mai ales când timp îndelungat Departe de patrie și casă Iubirea adâncă s-a aflat În inima necredincioasă. Iar când fiii nerecunoscători Îi cer iubire și mângâiere, Le deschide brațele tuturor Și la piept îi strînge cu putere. De-aceea, cu orice cusururi Ce patriei sale i le află, Cu orice greșeli, ea de-a pururi Îi rămâne scumpă și dragă.


content:
O, Doamne! Cer iertare, aș vrea acum să mor! N-am șaisprezece ani! Dar viața mea-i amară, Și inima mi-e tristă, speranțele nu cobor Și fără de prieteni, ruina mă-mpresoară! Mai bine e să mor. Nici nu mai pot să plâng, Și lacrimile au un farmec ne-ntrecut ... Când nu mai pot de-o vreme nici lacrimi să mai strâng, Vreau moartea să-mi aducă odihna ei de lut.


content:
Când pe cărți de rugăciune, genele ți le plecai, Spune-mi scumpa mea amică, la ce oare cugetai? Închinându-te, o! spune-mi, oare nu cumva rosteai Al meu nume, câteodata, așa dulce îl găseai? Eu ceream la cer - când vântul steagurile flutura - Ca să binecuvinteze lupta și izbânda mea; Și pe când gornistu-ntruna, marșuri de război suna, Sufletu-mi, gelos pe tine, tot spre tine s-avânta. Iar când tu, îngenunchiată, te rugai la Dumnezeu, Eu, călare pe fugaru-mi negru ca un pui de zmeu, Alergam după al slavei, zgomotos și lung alai; Îmi râdeam de-orice pericol! Moartea-n față am privit, Jupuită, numai oase și cu chip îngălbenit. Nu cumva atuncea iarăși, tot la mine cugetai?


content:
Același farmec verde Și ochiul nostru viu O primăvară verde Și-o toamnă-n arămiu. Că dacă primăvara, cu voci de păsărele Ne-nveselește-n cântec de paseri neînvinse, Și toamna calmă, tristă, cu vânturile grele, Ne liniștește-n taină cu umbrele ei stinse. O veselie albă Ce nu cunoaște haos; Pe când toamna în salba Îmbie la repaus. Inspiră fiecare o altă nostalgie Și-n caldele miresme ne-am vrea mereu ascunși: Cele de primăvară - ne-îmbată: o orgie; De cele ale toamnei suntem mereu pătrunși. Dorința de ieșire Adâncul cercetându-l; Dar toamna, c-o privire, Ne reculege gândul. În fiecare lucru un farmec poate fi! Aflându-l, omul știe să fie mulțumit: În primăvară simte nevoia de-a iubi, Pe când în umbra toamnei se vrea a fi iubit!


content:
Sărmana filă-n care aștern A gândului comoară Nu știi câte dureri se cern Când vin spre tine iară. Ca lumea, rece mă privești Mă vezi surâzătoare Dar rana cum s-o potolești Când inima te doare? Sunt rele care nu se scriu Și nu se spun în șoapte, În ele chinu-i tot mai viu Și sufletul e-o noapte. Poți să mă plângi hârtie deci Ca muta mărturie; Ce grea amărăciune Să râzi, când plânsu-nvie!


content:
Ah! crudele genus, nec fidum femina nomen! (Tibul) O inimă de Evă, enigmă-n veci profundă! Din foc divin și amestec din tina cea imundă; Protee fără nume, ce logica dezminți Deșartă sau prea rece, sau clocot de dorinți! Sub vraja frumuseții, ori dulcea ta zîmbire, Ascunzi tu suferință, rușine, sau iubire? În clara ta privire, de visuri încîntată, Pot eu citi, femeie, de vei fi plîns vreodată? Ah, ce perverși ai ochii, surîsul nu-i timid Sub fardul ce sclipește s-ascunde mai nimic, Sub finele dantele ascunzi, făr-de mustrare, Defectele, și-n taină, porniri spre desfrînare! La tine totul este spoială sau mascat: Ținuta, vorba, fața și glasul afectat Căci tot ce nu-i minciună tu-nfrunți cu viu răspăr: Minciuna pentru tine e unic adevăr! Fațadă-i tot la tine și prefăcătorie Și chiar a ta știință e doar cochetărie. Spre a trona mai bine, voind să ne uimească, Și-ndeosebi să placă! E vanitatea-ți dragă! Să placi... pentru aceasta ți-ai da viața-ntreagă, Ți-ai da averea, pruncii și cinstea, de se cere, Și totul pentru-o biată [și] ridicolă plăcere! Cochetăria-ți este virtutea cea suavă. Ea în femei se naște: în tine, doamnă gravă, În tine țărăncuță, cu fața-mbujorată, În tine, curtezană, mereu nerușinată. Femei! - e viața voastră și singura mîndrie; Voi sufletul vă-nchideți într-o bijuterie!


content:
Nox erat et coelo fulgebal luna sereno... (Horațiu) E noapte... doarme totul, Zefirul însă-i domn; Căci vrînd s-atingă roza, Învins-a-n drum pe somn. Glumind, el balansează Copacii-n visul lor; În jurul lumii-acuma Dansează-un negru nor, Așa c-a ei lumină Nu va mai stingheri Pe doi iubiți, ce-n pace Să fie, ar dori; Iar florile-alintate Mireasma și-o răsfrîng. E-atîta vrajă dulce În adormitul crîng! Nu-i nici un singur zgomot... Și filomela chiar Tăcut-a prin tufișuri, Visînd în tainic har. E ora cînd flăcăul Așteaptă-n doru-i sfînt La poarta mîndrei sale: Viață... sau mormînt. 1885


content:
Spiritus astra petit... Hai, suflete în zbor departe, Spre cer, pe-a viselor potece, Pe unde gînd profan nu trece Și n-ai de nici o grijă parte: Hai, suflete, cît mai departe, Pămîntu-n noapte să se-nece! Să ne-avîntăm în infinit... Sondînd superba înălțime Să rătăcim în zări sublime, În cer de-azur, locaș rîvnit; Dorind al tainei infinit, Uita-vom sumbra adîncime. Osuflet, duh ales și pur, Săltînd din pămînteasca tină, Să-ți rupi cătuși de vizuină; Deci, lasă-ți corpul, beci obscur, Și vino în eternul pur, Să facem baie în lumină. O, vino să ne bucurăm De-a fericirii plinătate! În drum de-o fi vreo greutate, Găsi-vom, totuși, ce sperăm; Căci vom putea ca să gustăm A liniștei singurătate. Și vom dezveli deodată Eterne taine, mult profunde, Ce infinitul le ascunde Acestei lumi, ce-n van le cată; Și vom zîmbi, ca de-o erată, De-a lumii cunoștințe scunde! Al nostru ochi descoperi-va Reala față-a tot ce este Și printr-o vrajă, ca-n poveste, Tot universul lămuri-și-va Secretul, care-atunci vorbi-va Din fir a păr - măreață veste; Iar adevăr, frumos și bine, Făr-a răni cu-a lor prezență, Ne-or apărea chiar în esență, Cu străluciri de tot senine; O, suflet, fericiri divine Ne-or copleși prin excelență! O, sfînt deliciu, voluptate! Să contemplăm esența pură Și-a tale taine, o, Natură, Și frumuseți abia visate! E o supremă voluptate, Al cărei dor e o tortură. Ah, ce tortură negrăită! - Tu, suflete nemuritor, Ai vrea să te înalți în zbor Spre bolta cea nemărginită; Dar nu poți - caznă negrăită! Să scapi de corpul tîrîtor. Zadarnic dorul te-nfioară, Vrînd taine mari să descifrezi; Să zbori și dulce să visezi, Ca un avar l-a sa comoară, Căci corpul greu te împresoară Cu lanțul gliei, să cedezi. Dar să răbdăm. E-o zi anume, Cînd sufletul se liberează, Sfărmîndu-și lanțul, și pe-o rază, Senin se-nalță, ca din spume, Spre-al său locaș din altă lume Și în lumină se-mbăiază. O, suflete, speranța-i mare... Fixat e ceasul cînd ai să treci Urcînd pe sfintele poteci; Frumoasa zi - frumos dispare. O, suflete, spranța-i mare: Totul trece... Dumnezeu e-n veci! Paris, 16 aprilie 1888


content:
But, oh! the choice what heart can doubt, Of tents with love, or thrones without? ( Thomas Moore ) Muriși, o, Beatrice, în floarea vîrstei sfinte... Cu dragostea-i poetul te-a însuflețit; Prin versurile sale ne stă mereu în minte Imaginea ta dulce, căci Dante te-a iubit. Ți-a fost, o, Eloise, fatală dimineața. De Abelard iubită, fu sincer dragu-ți crez, Și - crin în mînăstire - sfîrșitu-ți-ai viața... Dar, ca pe Beatrice, eu te invidiez. Tu-l plîngi pe Cid, Ximena, fiindcă, aspră, soarta Potrivnică îți este și nu-l mai poți vedea. El te-a iubit... Iubirea învinge chiar și moartea; De-aceea-ntotdeauna eu te voi învia! Ah, să te știi iubită! Ce sfîntă fericire! Să plîngi atunci îți vine, dar lacrime cerești! Să mori iubind!... Ah, moarte de har și norocire. Cînd mori în nimb de soare, ca-n el să retrăiești!...


content:
Cînd jalea vîntului tomnatic Prin desfrunziții arbori trece, Tu te gîndești la baluri, doamnă, - Eu mă gîndesc la soba rece... Cînd primii fluturi de zapadă Plutesc în zarea albicioasă, Tu te gîndești la rochii scumpe,— Eu mă gîndesc că-s zdrențuroasă... Și cînd în nopțile de iarnă Cînți la clavirul tău, visînd, Tu te gîndești că ești iubită, — Eu mă gîndesc c-o să mă vînd...


content:
Nani, nani, dormi, odorașul scump, al mamei odor, În culcușul tău, de vise cerești legănat ușor! Îngerul duios peste fruntea ta s-apleacă zâmbind, Ș-aripa-i de-argint pe-ai tăi ochișori Îi flutură blând. Nani, nani, dormi, dormi netulburat căci mama va sta, De-a dragul privind rumenele fragi pe gurița ta. Iat-o s-a deschis, iat-o iar s-a strâns plăpându-l boboc Un trandafiraș vesel zâmbitor l-al soarelui foc! Spicele de grâu parcă moțăiesc din cap lenevos; Colo-n stejăriș fâlfăie-n văzduh fragedul miros, Noaptea-ncetinel Învălește tot de jur-împrejur, Galeș adiind suflu-i răcoros c-un tainic susur. Paserea pe somn Ș-asterne-nchizând ochiul cel zglobiu, Iar cernitul corb s-ascunde pitiș În zidul pustiu. Din ascunzători ies la lilieci, zburând în târcol, Și din când în când al bufniței glas cobește a gol Dormi, puiuțul meu, de luna din cer privit drăgălaș; Sufletu-ți în trup e ca un altar În sfântul lăcaș! Somnul tău aș vrea să fie ș-al meu: somn nevinovat! Tu dormi făr’ să știi al lumii amar Ș-al vieței păcat! Nani, nani, dormi, odorașul scump, al mamei odor, În culcușul tău, de vise cerești legănat ușor!...


content:
Cuprins 1 Poezii 2 Proză 3 Istorie 4 Teatru 5 Filozofie 6 Traduceri 7 Legături externe Poezii [ modifică ] Frunzele Poezie Cranul lui Mihai cel Viteaz La Iulia Muntele și valea Viersul Complotul bubei Lilica Odă la ciocoi Dorul Sărăcia Vornicul Iancu Moțoc Luntrea Bradul Lui N. Nicoleanu Adevăratul poet O doină postumă Să vorbim românește Sunt român La România Femeia înecată Ionașcu-Vodă Ciocârlia Magda lui Arbore Alb și negru Mater Dolorosa Ștefan și Radul Gaudeamus La casa de nebuni Dumnezeu Domnița Voichița Din iarnă Proză [ modifică ] Micuța Ursita Duduca Mamuca Istorie [ modifică ] Pierit-au dacii? (1960) Ioan Vodă cel Cumplit (1865) Cine sunt albanesiĭ? Româniĭ bănățenĭ din punctul de vedere al conservatismului dialectal și teritorial Teatru [ modifică ] Răzvan și Vidra (1867) Filozofie [ modifică ] Sic cogito (1892) Traduceri [ modifică ] Cântecul de leagăn (de Iulia Hasdeu ) Legături externe [ modifică ] Universitatea din București: Bogdan Petriceicu Hasdeu - Românii bănățeni din punctul de vedere al conservatismului dialectal și teritorial, Institutul de Arte Grafice Carol Göbl, Furnisor al Curții Regale, 1896 Universitatea din București: Bogdan Petriceicu Hasdeu - Cine sunt albanesii?, Institutul de Arte Grafice Carol Göbl, Furnisor al Curții Regale, 1901


content:
Cuprins 1 Operă 1.1 Piese de teatru 1.1.1 Comedii 1.1.2 Drame 1.2 Nuvele și povestiri 1.3 Publicistică 1.3.1 Reminiscențe și note critice 1.3.2 Literatură și cultură 1.3.3 Articole politice 1.4 Parodii 1.4.1 Versuri 1.4.2 Fabulele marelui anonim și strofele lui Picolini 1.5 Alte Articole, Anecdote, Volume 2 Referințe 3 Legături externe Operă [ modifică ] Piese de teatru [ modifică ] Comedii [ modifică ] O noapte furtunoasă (comedie în două acte - 1878) Conu Leonida față cu reacțiunea (farsă într-un act -1880) O scrisoare pierdută (comedie în patru acte -1883) D'ale carnavalului (comedie în trei acte) Hatmanul Baltag (operă bufă în 3 acte și 5 tablouri, scrisă în colaborare cu Iacob Negruzzi -1884) O soacră (farsă fantezistă într-un act) Începem (instantaneu într-un act) Modern (monolog burlesc) 1 Aprilie (monolog) Drame [ modifică ] Năpasta Nuvele și povestiri [ modifică ] Mitică (1900) Moftul român Lache și Mache O inspecțiune Ajunul examenelor Examenul anual Publicistică [ modifică ] Reminiscențe și note critice [ modifică ] Literatură și cultură [ modifică ] Articole politice [ modifică ] Parodii [ modifică ] Smărăndița (roman modern) Dă-dămult... Mai dă-dămult Versuri [ modifică ] Fabulele marelui anonim și strofele lui Picolini [ modifică ] Duel Bietul Ion Temelia Talmud Mic și mare Mângâiere Boul și vițelul Savant Odă De ce? Alte Articole, Anecdote, Volume [ modifică ] Referințe [ modifică ] I. L. Caragiale, Opere - București, Editura „Cultura Națională” 1930 - Ediție îngrijită de Paul Zarifopol Legături externe [ modifică ] Biblioteca Metropolitană București CIMEC: Ion Luca Caragiale - Scrieri politice CIMEC: Ion Luca Caragiale - 1907 din primăvară până' n toamnă Muzeul Literaturii Române: Ion Luca Caragiale - Parodii în versuri și proză, fișier în format PDF - 571KB Globusz.com: Ion Luca Caragiale - Scrieri alese Google Books: Ion Luca Caragiale - Momente, schițe, amintiri - Opere complete, Editura Minerva (1908)


content:
Cuprins 1 I (Vioarele tăcură. O, nota cea din urmă) 2 II (Și flautul magic vorbi; tremurată) 3 III (Cântarea care n-a fost spusă) 4 IV (Iubito, tu floare fatală) 5 V (Vai, chinul nopților de vară) 6 VI (Întinde-mi, iubito, suava ta gură) 7 VII (În calda voluptate din serile-argintate) 8 VIII (Femei cu flori aprinse trecură pe-noptate) 9 IX (Ah, palidele umbre pe albele perdele) 10 X (Cum, palidă, cântase eternei cantilene) 11 XI (Un vis de-amurg de vară în cadrul lui de aur) 12 XII (Parfumuri din flori pălite și uitate) 13 XIII (Parfumul ei se-nalță-ncet tremurator în seara clară) 14 XIV (Am palida tristeță a apelor ce plâng) 15 XV (Amurgul are astăzi luciri ca de mătasă) I (Vioarele tăcură. O, nota cea din urmă) [ modifică ] Vioarele tăcură. O, nota cea din urmă Ce plânge răslețită pe strunele-nvechite, Și-n noaptea solitară, o, cântul ce se curmă Pe visurile stinse din suflete-ostenite. Arcușurile albe în noaptea solitară Stătură: triste paseri cu aripile întinse, Păreau c-așteaptă semne, și strunele vibrară, Ah, strunele, ce tremur de viață le cuprinse! Și degetele fine, în umbră sclipitoare Păreau ca niște clape de fildeș, ridicate Pe flaute de aur în seri de evocare A imnurilor triste din templele uitate. Murise însă cântul de veche voluptate, Și triste și stinghere vioarele părură În noaptea-ntunecată de grea singurătate Fecioare-mpovărate de-a viselor tortură. II (Și flautul magic vorbi; tremurată) [ modifică ] Și flautul magic vorbi; tremurată O notă stângace sălta peste clape Ca vocile stinse în murmur de ape Și-ncet simfonia căzu întristată. Plutea o durere ca-n tainele sfinte Pe sala cea veche și-n flacări aprinse Murea ziua albă pe stofele-ntinse Iar flautul magic plângea înainte. Mănunchiuri albastre de mici viorele Lăsară parfumuri subtile și clare În preajmă: o dulce și caldă-ntristare, Și nota ușoară lovea în perdele. Ea sta glorioasă ca-n razele sfinte Și iată! În vraja de note ușoare Iubeam pe frumoasa etern visătoare; Iar flautul magic plângea înainte. III (Cântarea care n-a fost spusă) [ modifică ] Cântarea care n-a fost spusă E mai frumoasa ca oricare, Misterul ei e o betie De voluptoasa-ndurerare. In nota sfanta care piere In tremurarile sfioase A unor rugi de Magdalene Curg clare lacrimi pretioase Dar in cantare fara nume Ascunsa-n negrele vioare, E-o tragedie tainuita; Plang albe vise morte-n floare. Tristetea lor neprihanita Atat e de chinuitoare Ca pune-n suflete patate O mistica infiorare. Si o chemare zace-n ele De-o strobitoare nostalgie: Tortura ei necunoscuta Este suprema poezie. Si cel menit sa duca dorul Cantarei sfinte si alese Isi simte inima cuprinsa De suferinti neintelese. In flacara nemistuita S-aprinde sufletul si arde Si moare dornic de misterul Cantarii stranii de pe coarde. Ah,cand in inemi sbuciumate Orice dorinte-ncet se curma, Sdrobiti vioara fermecata: Grozav e cantecul din urma. IV (Iubito, tu floare fatală) [ modifică ] “Iubito, tu floare fatală Cu fata suava de crin Saruta-mi bland fruntea mea pala Si sterge-acea umbra de chin. Iubito,tu floarea cea rara Pe tine am vrut sa te am, In vraja de-amurguri de seara Spre tine-al meu suflet-nlatam. Iubito,tu floare aleasa Eu maine in zori am sa mor, Desfa-ti al tau par si ti-l lasa Pe umeri,O,tristul fior! Iubito,tu floare-nfocata Revarsa-mi al tau cald parfum; In tina de sange udata Dormi-voiu eu maine de-acum. Iubito,tu floare de vise Ah,cand in pamant voiu dormi Cu buzele vinete-nchise Ce singura-n lume vei fi! Iubito,tu floare fatala Saruta-ma lung si duios, Saruta-mi bland frunte mea pala Si mangae-mi parul lucios.“ Iubita-l asculta pierduta Si ochii ei ard grei,fierbinti Pe fata-i suava o cuta Se sapa de-adanci suferinti. Nu spune o vorba,ci muta In bratele-i albe il strange, Il mangae trista-l saruta, Saruta-n nestire si plange. V (Vai, chinul nopților de vară) [ modifică ] Vai, chinul nopților de vară Si groaza razeor de luna! Misterul lor e o povara Si pacea lor e o minciuna. Incet un inger pal revarsa Din fina mana-nvinetita Visari ce cad pe frunte arsa. De taine grele si trudita. Iubtii dorm.Deasupra pare Ca trece dragoste pierduta; Un glas de clopot e-o chemare In noapte clara si tacuta. Le-ngalbeste fata luna Cu dureroasa-i poezie, Ei dorm mai stransi ca totdeauna Si plang in somn fara sa stie. VI (Întinde-mi, iubito, suava ta gură) [ modifică ] Întinde-mi, iubito, suava ta gură Sa-nec in saruturi supremul suspin Cu farmecul straniu din dulcea-ti faptura. Cei care pleaca saruta-asa trist! Cu farmecul straniu al buzelor tale Varsat-ai in cupa iubirei venin; Si totusi mi-e sete de buzele pale. Cei cari pleaca saruta-asa trist! Si totusi mi-e sete de dlce otrava Din ochii-ti ca marea-n amurgul senin A zilelor clare din stinsa-ne slava. Cei-cari pleaca saruta-asa trist! Ca-n zilele moarte tu lasa-ti alene Pe pieptu-mi sa cada bland fruntea-ti de crin; O lacrima-ti cade incet printre gene. Cei cari pleaca saruta-asa trist! O lacrima-ti cade.Nu plange iubita. Si blanda priveste cum sta inainte. Iubirea pierduta sub flori adormita, Cei cari pleaca saruta-asa trist! Iubirea cea moarta, o sentimentala Romanta uitata si fara cuvinte Se perde in noapte:poveste banala. Cei cari pleaca saruta-asa trist! VII (În calda voluptate din serile-argintate) [ modifică ] În calda voluptate din serile-argintate Fecioarele trecura cu mijloace de trestii Pleacate-n tremurare,iar farmecul povestii Canta in note clare pe culmile senine. Radeau privind-nainte albastra departare Cum tremura in raza de purpura-nfocata Cazuta-ncet din bolta inalta si scultata In cerul singuratec dormind pe larga zare. Si vorba lor ritmata pe forma faurita De rugile din temle urca in vantul serei Cum urca linstita in calda noapte-a verei Spre stele de aur dorinta fericita. Ca stoluri ratacite pe frunza se lasara Suspine prelungite in blande note stinse: In umbra-nfiorate cu aripele-ntinse Plangeau romante trsite pe coarde de ghitara. VIII (Femei cu flori aprinse trecură pe-noptate) [ modifică ] Femei cu flori aprinse trecură pe-noptate Și pașii lor de umbră pe căi nemaiumblate Sunară triști ca viersuri din cântecul uitat. Mantile fluturate în acea tristei seri, Mantile fluturate ca visuri usurele, Lasara vechi parfumuri pe visrile mele Trezind din nou suspinul trecutelor dureri. Seri triste coborira pe visu-mi vechiu si sfant, Seri triste ca un flaut ce plange-n departare: Pareau o liturghie la vestede altare Suptita-n dulce tremur la umbra de mormant. Acorduri ratacite din imnul parasit, Acorduri ratacite ca suflete-osandite Cazura greu ca stoluri de pasari pribegite Iar sufletu-mi se planse pe-amurgul ostenit. Si ea veni cu brate lasate trist in jos, Si ea veni:din neguri o umbra evocata, Un cantec de tari calde pe-o inima-ntristata, Pe valuri de-ntuneric un bland copil sfios. IX (Ah, palidele umbre pe albele perdele) [ modifică ] Ah, palidele umbre pe albele perdele: Icoane de madone uitate-n mănăstiri, Parfumuri adormite în file de psaltiri, Ce trist le port în suflet în nopți adânci și grele! Acorduri murmurate de negre pianine Atinse-ncet și dulce de mâini ce-au tresărit, Sub visul care, palid, o clipă-a răsărit, Sunt lacrimi neștiute-n tainice suspine. O mână diafană ce lunecă pe clape Trezind din somn de veacuri dulci visuri de mormânt E tot minunea veche mai sus de orice cânt, Iar ochii par o mare de-adânci și triste ape. Și lampa ce veghează! Albastra ei lumină Căzând pe frunți plecate sub caldul vis tăcut Vestește vechea pace senină din trecut Ca ruga ce se-nalță în seri de lună plină. Afară e-ntuneric. Încet mărunta bură Din cerul greu ca plumbul se cerne amorțiu Iar noaptea e ca moartea pe sufletul pustiu Și eu mă duc ‘nainte pierdut în ceața sură. X (Cum, palidă, cântase eternei cantilene) [ modifică ] Cum, palidă, cântase eternei cantilene De dragoste apusa,senina nota grava A mortei inchinate in purpura si slava, Maini triste revarsara arfumuri tyriene Vrajind in intuneric ciudata voluptate Ce umple seara calda de imnuri blestemate. Zadarnice fanfare cu note triumfale Sunau betiea lutei din turnuri majestuase Largind viteze gesturi spre flamuri luminoase; Un imn pata albastrul si pacea de pe vale: Plangeau asa de dulce viorile-ostenite Pe coarde tremurate durerile ranite. "Saruturi exilate in tarile de vise Si noti rovocatoare ca mantii desfacute Pe sanuri de princese abia intrevazute, O,glorii daruite de florile deschise! Vom merge-n pribegie pe-aducerile-aminte Si buzele curate vor fi de-orice cuvinte. Ca blonzii crini de noapte,in magica lumina Rotunde brate albe intind-vom sre stele Din viata-negurata de vise-adanci si grele, Romanta fara gesturi cantata-n umbra lina. Pe note in surdina,e coarde istenite Muri-vor tremurate durerile ranite". XI (Un vis de-amurg de vară în cadrul lui de aur) [ modifică ] Un vis de-amurg de vară în cadrul lui de aur Palpita:fantezie asa arzatoare Ca pune pe-a mea frunte cununa cea de laur Pe cand in suflet tragic speranta trista moare. Si bratele-obosite de rugile-asfintite In umbra care cade topita in azur Din nou n invocare se-nalta-nvinetite Iar ochii tristi si umezi se uita imprejur. Ci norul fin se sterge in ete car curg Pe stinsa frumusete a zilei care moare Iar umbra de fecoara se pierde in amurg Si nici un ton de flaut nu plange-n departare. Nimic.Doar un parfum subtil de iacint Isi lasa aripi albe pe pala suferinta Si-n seara intristata un crin lapand de-argint Profilul si-l arata.O,dulcea mea dorinta! XII (Parfumuri din flori pălite și uitate) [ modifică ] Parfumuri din flori pălite și uitate, Poema tainuita-ntr-o petala, Te stingi n dureroasa-ti voluptate In seara singurateca si ala, Parfum din flori palite si uitate, Visare-a unei roze ganditoare Te stingi -un cantec lenes care piere- Ci-nvie din usoara-t tremurare In sufletu-mi o stranie durere, Visare-a unei roze ganditoare. De vechile parfumuri ratacite In mine se topira desmierdari Si doruri vechi ramase adormite Din seri de voluptoase-ndurerari, De vechile parfumuri ratacite. Vor cari-au tacut pe neasteptate Isi plang cantarea lor neispravita, Grabiti-va!Din florile uitate Curand s-a stinge vraja tainuita, Viori car-ati tavut pe neasteptate! XIII (Parfumul ei se-nalță-ncet tremurator în seara clară) [ modifică ] Parfumul ei se-nalță-ncet tremurator în seara clară, Parfum de blonda vsatoare ntr-un amurg de primavara Ce-adoarme lin si intristat,pe-un cer de purpura si aur. In taina pacei vesperale ce-a resfirat al ei tezaur De-azur si raze e-naltime,parfumul cald si-ametitor Si rasandeste-n note clare:o simfonie in re minor Pe care-un zeu,oet si trist,a faurit-o-n desteptarea Dintr-o visare departata si nepatrunsa ca si marea Sub vraja cantului de-argint se-aprind pe culmile albastre Surazatoare si senine,bland scanteierile de astre. Faclii ce ard din vecinicie in sfantul temlu inchnat, Cu-n gest de veche adorare,stralucitorului pacat; De pe altarul parasit pe care moare amintirea Frumoasei blonde visatoare si-apune palda iubire. Zaimf de vis fluturator,un gand usor se mladiaza Sre tremurarile de stele ce jertfa patimei vegheaza. Ca doua brate ostenite si indreptate catre cer, In evocarea luminoasaa durerosului mister Parfumul ei se-nalta trist.O,sarutarea departata Ce reinvie volutoasa cu gingasia de-altadata, Si ochii mar,glauci s-adanci ca undele-nfioratoare Si-mbratisarile nebune-n fuga lor istovitoare Si dulcii crin ce suradeau peste etalele lor albe Visand in somn visari agane cu nimfe goale si rozalbe! Parfumul lor torturator se-nalta alb in seara clara, Parfum de blonda-namorata-ntr-un amurg de primavara. XIV (Am palida tristeță a apelor ce plâng) [ modifică ] Am palida tristeță a apelor ce plâng Pe jghiabul clar si rece al albelor fantani Sculptate-n intuneric de mesterele mani- Am palida tristeta a apelor ce plang. Pe fata blondei unde incet si trist s-abate Ca umbra unor aripi o doina din batrani Ce cadee ca un freamat al codrilor pagani In cari mor legende si vise departate. Pe marmura cea rece se lasa un amurg De toamna-ntarziata ca negura pe vale Si sufletul se plange pribeag pe vechea cale Iar lacrimi,calde lacrimi ca roua-n seara curg. Adancul intuneric se-ntinde ca-ntr-un vis Si nici o licarire in zare nu s-arata Vestind speranta pala ce turbura si-mbata, Fantanae o noapte,tacerea un abis. XV (Amurgul are astăzi luciri ca de mătasă) [ modifică ] Amurgul are astăzi luciri ca de mătasă Pe care lunecară mâni albe de princese, Și-n faldurile cari pe-albastre culmi se lasă Scânteie pietre scumpe din stofe vechi și-alese. Ci mândră de durerea-i în purpura de seară, Cetatea arde facle pe turlele-nnegrite Pe cari vechi coroane de slavă seculară Topeau de aur raze în zile fericite. Pe surele frontoane a vechilor palate Un vis de răzvrătire a pus o-nfiorare, Iar florile-n grădină stând pale și uitate Se plâng în invocarea lucirilor de soare. Cântări voievodale sunară-n amurgire Cu glas de altădată umplând singurătatea, Și-n notele lor grave de-adâncă tânguire Colinele ascultară cum moare-ncet cetatea. Și turlele părură ca brațe desperate Întinse-n frământare spre cerul azuriu; Străvechea frumusețe murea pe înserate Și sufletul cetăței se plânse-ntr-un târziu. Ah, cântul răzvrătirei în seara somptuoasă Și turlele-nălțate spre cerul cel senin Când pacea cade lină din falduri de mătasă Și limpede ca roua pe albe flori de crin!


content:
Cuprins 1 I (La Sinaia-n mănăstire) 2 II (Ochii mari și melancolici) 3 III (Boticelli întristatul) 4 IV (Melancolia adoratei) 5 V (O, marile pasionate) 6 VI (Tu ești o albă rugăciune) 7 VII (Blonde visuri înstelate) 8 VIII (Stingheră tinereță străină de plăcere!) 9 IX (Era odată-un prinț vestit) 10 X (Și nota fu din nou sonoră) 11 XI (Fecioarele îngenunchiate) 12 XII (Apune soarele pe dealuri) 13 XIII (Coboară seara blândă umbrind albastra cale) 14 XIV (Ca sa-ți vrăjesc singurătatea) 15 XV (Tu ești o roză parfumată) 16 XVI (Noapte ochilor albaștri ți se-ntunecă și cade) 17 XVII (Sună pe dealuri doina bătrână) 18 XVIII (Toată nopatea argintată) 19 XIX (O,ceasul trist al renunțării) 20 XX (Puțin parfum în umbra lină) I (La Sinaia-n mănăstire) [ modifică ] La Sinaia-n mănăstire De sub arcul caruntit Luminos de fericire Sboara cantul potolit. Catre bolta azurie Se inalta aruncand Blondul val de poezie Peste straniul meu gand. Pun facliile de ceara Fata negrului altar, Intr-o vie,calda para Ca intr-un nimb de aur clar, Si pe fruntile plecate In ploioase rugi ferbinti, Cade trista voluptoase Din adancii ochi de sfinti. La Sinaia-n manastire Ochii tristi si chinuiti Peste file de psaltire Se apleaca inistiti. Peste toti s-abate clipa Albelor infiorari, Ruga-si tremura aripa Blandelor induiosari. Stinsa-i flacara de vise Din trecutul greu si-amar, Crini cu florile deschise Plang la umbra de altar. Si din bolta instelata A bisericii,incet Cade pacea fermecata Peste tragicul poet. La Sinaia-n manastire Sub caruntul arc oval In de aur poleire Aparu profilul pal. Pala-n rochia ei alba Sta fecioara ca un crin, Intrupare fina,dalba Dintr-un vis de cherubin. De sub greaua bolta parca Trearit in mine lin Visul blandului Petrarca Imbatat de cer senin. Si-a mea frunte idolatra Am plecat-o pocait Peste recea,veche piatra De sub arcul caruntit. II (Ochii mari și melancolici) [ modifică ] Ochii mari și melancolici Tristi de visele duioase M-au privit odata dornici Pe sub gene matasoase. Si in calda tremurare Din adanca lor ispita, Ei pareau o ruga care Se inalta tainuita. Fata pala ca petala Rozelor de primavara Se-nclina cu ideala Rafaelica fecioara. De-al sau zambet,ca si blandul Suflet imbatat de roua, Inflorea extatic gandul Fermecat de viata noua. Iar cu sbor de aripi fine Cobora pe raze clare Din inalturi clare Lin,albastra-nseninare. Si dorinta chinuita, Groaza mea de alta data Fu o umbra ratacita Peste-o seara parfumata. III (Boticelli întristatul) [ modifică ] Boticelli întristatul. Mult vestitul florentin, Suflet dulce ca-nstelatul Cer de-al noptei farmec plin. Urmarit de viziunea Sfant-a lumilor de sus Maiestrit-a fin minunea Idealulu apus. Si fecioarele lui pale, Visatoare frumusesti, Pe noianuri de petale Plang de dorul altor vieti. Intristate,gratioase Se inclina ca un crin, Ce-o fi [plans in nopti duioase Mult vestitul florentin! Sfanta botticelliana E-adorata si-al meu vis Ca o frageda liana Intr-o ruga s-a deschis. Plin de gratia tristetei Feciorelnice ma-nchin Albei flori a tineretei Ca vestitul florentin. Numai ganduri vechi,ciudate, Negre flacari care ard. Aprind grelele pacate Cu parfum pagan de nard. IV (Melancolia adoratei) [ modifică ] Melancolia adoratei Cu maini intinse,obosite, In ceasul sfant al inserarei La tarm de ape linistite. Eu o cunosc. Odinioara In vremea negrelor vedenii Simteam ce dulce ma doboara Cu-o tremurare cald-a genii. Caci obosit am fost si-n minte Torturatorul vis chimeric M-a indemnat mereu-nainte Pierdut in marea de-ntuneric. La poarta alb-a fericirei Acuma bat ca-n aiurare, Doritul ceas al mantuirei L-astept in calda tremurare. Mi-e fruntea arsa si-negrita De-asa de lunga asteptare Si gura mea e ofilita Chemand suprema sarutare. Melancolia adoratei Cu maini,obosite, O simt ca-n ceasul inserarei La tarm de ape linistite. V (O, marile pasionate) [ modifică ] O, marile pasionate, O,tragicile Magdalene, Femei etern indurerate Ca niste triste cantilene. Au urmarit pe drumuri grele, Ca o lumina ce s-aprinde In noaptea neagra,fara stele, Ceea ce nu se poate prinde. Cu mani intinse inainte, Cu ochii negri de pacate, Au ratacit purtand in minte Supremul vis de voluptate. Si tremurand in adorarea Intunecatelor abisuri S-au departat in cautarea De tainuite paradisuri. Le-am insotit,erau frumoase Si gestul lor de stapanire Punea pe buzele-mi setoase A voluptatii amagire. Dar ma intorc din lunga cale De visuri rosii sangerata, Mi-e dor de-un cantec plin de jale, De-o adiere parfumata. S-ascult cuvintele graite Ca intr-un imn de fericire Asemeni rugilor soptite Sub vechiul arc de manastire. Pe cand deasupra aplecata In semn de vesnica iertare Va cobori inseninata Privirea albelor fecioare. VI (Tu ești o albă rugăciune) [ modifică ] Tu ești o albă rugăciune `naltata-n templul sfant al vietei Asemeni rozelor plapande Ce-n ceasul clar al diminetei Zambesc de roua tremurande. Tu esti o blanda rugaciune Asemeni binecuvantarei Ce din `naltimea azurie Coboara-n faptul inserarei Pe-un val de lina armonie. Tu esti o sfanta rugaciune Ca o privire de madona Iar vorba ta inaripata E un parfum de anemona La o icoana intristata. Tu esti o sfanta rugaciune Cazand pe frunti in umilinta, O,de-as putea cunoaste-odata, Misterul rugei fara pata! VII (Blonde visuri înstelate) [ modifică ] Blonde visuri înstelate Voluptoasa poezie, Le-am purtat orgolioase Ca pe-o manta purpurie. De-a lor calda stralucire Si de ritmul lor molatec, Se-mbata visarea trista Din trecutu-mi singuratic. Si in tragicul orgoliu Din vieata sbuciumata Numai ele-au pus frunte-mi Pala floare parfumata. Dar acum regala manta Purpurie,din-ainte Ti-o astern in tremurarea Asteptarei clipei sfinte. Mana ce-a facut odata Largul gest de cucerire Se apleaca sfiicioasa Cu adanca umilire. Tu sa treci surazatoare Alba-n rochia ta alba Raspandind in jur parfumul Visului de primavara. VIII (Stingheră tinereță străină de plăcere!) [ modifică ] Stingheră tinereță străină de plăcere! Ea n-are roze-n plete, nici rasuri fericite Si amforele-s goale de vinuri stralucite Iar fata ei e fata de sbucium si durere. In noapte-ntunecata se-nvaluie-n tacere Cu straniu val chimeric pe doruri chinuite; Pe note lungi si triste cu glasuri aiurite Porneste singuratec un tragic Miserere. Eu nu am cantul vesel din tample larg deschise, Nici fruntea-ncununata de verzi cununi de palmi Caci viersul meu e viersul pierdut al unor psalmi Cantat sub grea povara din lumile de vise. Ci trec ca umbra-n giulgiu in nopti ratacite ‘Naltand privirea stinsa spre ceruri sbuciumate; Sub pasii mei petale de flori indurerate Se sting in invocarea de imnuri de iubire. IX (Era odată-un prinț vestit) [ modifică ] Era odată-un prinț vestit Cu ochii tristi,cu fata blanda, Un viers de cantec ratacit Doinea in vorba-i tremuranda. Pe tristul print cu ochii mari Un gand adanc de pribegie Spre negrii codri solitari Il indemna cu viclenie. Ah,pala-i floarea de cicoare Ca floarea dorului ce moare! Un cal si-o spada si-a gatit Si s-a piedut in departare, Vai,blandul,tristul print vestit! Ce tristi sunt crinii pe carare! In urma lui ingandurat Privea un chip alb de fecioara Dar numai colbul argintat Se joaca-n razele de seara. Ce trista-i apa de cicoare, Ah,floarea dorului ce moare! Trecut-a timp si s-au lasat Dureri pe-ntinsa-mparatie De dorul celui ce-a plecat Pe lungul drum de pribegie, Iar ochii candizi si albastri Ce-au plans pe urma frumusetei Pareau pe ceruri niste astri Pierind in zarea diminetei. Si plange floare de cicoare Ah,floarea dorului ce moare! Tarziu de tot a revenit Intr-un amurg de toamna rece. Val,blandul,tristul print vestit Era o umbra care trece Infasurata-ntunecat In greaua mantie de vise: Donmne tacere in palat, Fecioara palida murise. Uscata-i floare de cicoare Ah,floarea dorului ce moare! X (Și nota fu din nou sonoră) [ modifică ] Și nota fu din nou sonoră Si grava ca o invocare A dragostelor triumfiale La singuratece altare. Parea o mare-nvapaiata Mareata bolta purpurie Scaldarea-n aurul de seara: Un cer de veche tragedie. Plutea o-ntinsa dezolare Ca o manie aruncata In soapta vanturilor triste: Plangea Isolda sbuciumata. ,Tristan!Din ceasurile sfinte Tortura dulce mi-o revarsa; Din lanturi grele iti apleaca Spre mine fruntea ta cea arsa!` Si nota fu si mai sonora Si grava ca o renuntare La dragostele ce-au fost planse In cea din urma imbratisare. ,Isolda!Alba ca o ruga, O ,lasa zilele-asfintite; E noapte neagra- al meu suflet Si plang cantarile iubite!` Si nota fu si mai sonora Si grava ca o blestemare A dragostelor sangeroase In greul ceas de remuscare. XI (Fecioarele îngenunchiate) [ modifică ] Fecioarele îngenunchiate Pe lespezi reci în mănăstiri Au frunțile încununate De slava dulcilor martiri. Fecioarele cari se închina În liniștea din mănăstiri, Au ân privirea lor senină Ceva din tristele iubiri. Fecioarele cari visează În învechite mănăstiri Stralucitoare-s ca o rază A misticelor fericiri. Dar sunt fecioare sbuciumate Ce plâng în negre mănăstiri. Ah, tragicele adoarte În clipa albei pocăiri! XII (Apune soarele pe dealuri) [ modifică ] Apune soarele pe dealuri În slava purpurei de sânge Și răsunând adânc din valuri Doinește-un glas și parc-ar plânge; De simți o caldă adiere Trecând pe fruntea ta curată Ca și o șoaptă care piere Sub bolta serei înstelată, Să știi că-i ruga mea senină, Ca visul nopților de vară, Ce se înalță-n umbra lină În ceasul jertfelor de seară. De vezi plutind pe blonda rază O umbră albă visătoare Și crezi că-i îngerul de pază Cu aripi lungi ocrotitoare, Să nu te-nșeli, căci visu-mi trece În zborul său primăvăratec, Și-i tot așa de alb și rece, Când se înalță singuratec. Spre marea boltă luminoasă. Făcând durerea mai amară Și amintirea mai duioasă În ceasul jertfelor de seară. Și dacă roua clară cade Frumoșii ochi adânci de-i scaldă. Când treci sub vechile arcade În parfumata noapte caldă, Nu-i roua rozelor în floare Căzută-n nopțile cu lună, Nici plânsul dulce de izvoare, Ci e iubirea mea nebună, Căci lacrimi mari și tăinuite Ca roua limpede și rară Coboară-ncet și liniștite În ceasul jertfelor de seară. XIII (Coboară seara blândă umbrind albastra cale) [ modifică ] Coboară seara blândă umbrind albastra cale Si pacea lin se lasa-n gandurile tale; Pe fata ta tristetea de-aducere aminte A pus melancolia profilurilor sfinte Cand singur vasul tainic,in preajma sta veghind. Ah,cate visuri blonde vazut-am eu murind! Ci arsa c-a mea frunte de apriga dorinta Si buzele-s setoase de dulcea suferinta A caldelor saruturi vibrand de voluptatea Ce plange-n noaptea sfanta,vrajind singuratatea Ah,cate visuri blonde vazut-am eu murind! Eternul dor ce puse in nopti de duiosie Pe fruntea mea cernita cununi de poezie Spre tine ca o raza ma-mbie si ma cheama, Dar lacrimile trsite me turbura de teama Sa nu vad visul gingas in negura pierind. Ah,cate visuri blonde vazut-am eu murind! Si-acum cand intrupata frumoasa inainte Te am,ce val de ceat coboara pe-a mea minte Si-ntuneca privirea te tremur sa nu piara Vedenia-ti ca fata nalucilor de seara In dulce-amurg de vara fantastice plutind? Ah,cate visuri blonde vazut-am eu murind! Sub farmecul din juru-mi din drapta mi-as intinde Si mijlocul subtire in brate l-as cuprinde, Ah,mijlocul ce pare o ramura-nflorita De albe roze pale in noaptea-nvaluita In mantia albastra de stele stralucind! Dar cate visuri blonde vazut-am eu murind! XIV (Ca sa-ți vrăjesc singurătatea) [ modifică ] Ca sa-ți vrăjesc singurătatea Venii cu canturi cari-ncet Suspina limpezi pe ghitare Ah,ese luna din boschet! Si ca sa dau avant visarei, Din flaut note argintii Se-nalta-n seara parfumata Stralucitaore si sglobii. Iar ca sa dau serbarei mandre Din vremi pagane,dulci fiori, Pusei pe frunte mea senina Cununi de crini mirositori. Peste balconul de ghirlande Te-apleci si stai pierduta-n vis Ca o coloana de lumina Intr-un amurg de paradis. Dar de-ai lasa sa-ti cada roza Ce sangerata-ti sta in mani Si-ai tremura din inaltime Privirea ochilor stapani. Pe incordate struni de harpe Ce plang de dor abia-nflorit, S-ar vesteji sarmana floare C-un vaet tris si prelungit. Si-n noaptea calda,visatoare, Infiorat nebunul cant, S-ar pierde-n umbra viorie Pe aripi sprintene de vant. XV (Tu ești o roză parfumată) [ modifică ] Tu ești o roză parfumată Din valea Sirazului cald, Iar ochii tăi ascund, curată, Lucirea marei de smarald. În părul tău ca diamantul De flăcări negre-ntunecat, Și-a revărsat întreg Levantul Misterul antic și ciudat. Și când în seri de primăvară Treci singuratecă încet, Pari o visare albă, clară, Elegiacă de poet. Eu sunt un imn duios ce plânge Pe triste note de viori, Pe când în zări, pribeag, se stinge Amurgul rece de fiori. Și în grădina ce visează Sub adierile de vânt E numai un parfum de rază Și viersul lin al unui cânt. XVI (Noapte ochilor albaștri ți se-ntunecă și cade) [ modifică ] Noapte ochilor albaștri ți se-ntunecă și cade Linistita si mareata cu incete,dulci sacade, Iar adancul lor de patimi si de doruri nepatrunse Cari zac intunecate in adancurile-ascunse Ale visului de aur din iubirile-asfintite Cu icoane-abia zarite si cu nume cald soptite. Si din taina lor ce vine arzatoare si profunda Ca un sol primavaratec,cu un glas incet de unda Bruna patina rasare cu-ntelesuri vechi,pagane, De infioara-n voluptate ruga noptilor batrane. Vantul serei isi trimse bland sagalnicii fiori Printre frunzelede cypresi,peste tinerele flori; Trandafirii scuturat-au sangeratele petale Ce cazura-nvinetite de crzimea buzei tale Si pierira risipite pe cararea fermecata De luciri misterioase si de umbra parfumata. Numai tu ramai pe ganduri fara veste inteleapta Si surazi nestiutoare ca o statua de dreapta, Templu alb,stapanitoare catre care se-ndreptara In zadar cersiri din ochii ce-al tau farmec indurara. Caci ma turburi ca si noaptea ce imensa,nesfarsita, Isi desfasura aripa peste lumea adormita. De sclupteaza-n umbra neagra marmoreicul tau sin Si-a mea frunte ce se-nclina ca un trist si palid crin. XVII (Sună pe dealuri doina bătrână) [ modifică ] Sună pe dealuri doina bătrână Noaptea se-ntinde-n singurătate Peste adâncuri veșnic stăpână -Palide vise cresc pe-noptate, Vântul prin frunze palide trece, Roua se lasă limpede, rară Peste-nvechita marmură rece. -Curg lacrimi calde în noapte clară. Searbede raze curg adormite, Luna zâmbește, blondă și dragă Culmilor albe și fericite. -Numai durerea-mi plânge pribeagă. XVIII (Toată nopatea argintată) [ modifică ] Toată nopatea argintată Pribegind pe drum m-am dus; Ma privea adânc mirată Mângâioasă stea de sus. Mângâioasă stea din zare Tremurând încet visa; Din petale-albastră floare Triste lacrimi revărsa. Triste lacrimi curg în noapte Din frumoșii ochi cerniți. Eu mă duc. Duioase șoapte Trec prin teii înfloriți. XIX (O,ceasul trist al renunțării) [ modifică ] O, ceasul trist al renunțării Pe frunți a pus melancolii Și-n glas fiorul înserării Cu dureroase nostalgii. E oare imnul de-ngropare A fericirilor sfârșite Sau e durere viitoare Căzând pe visuri chinuite? Ah, de-am fi mers pe drumul vieții În mâini cu albe flori de crini Pierduți în zarea dimineței Cu visuri blonde-n ochi senini! Ne-am fi pierdut în adorarea Eternei sfinte simfonii Ce-ar fi vărsat-o depărtarea Pe fruntea noastră de copii, Ci tu rămâi figura clară Și albă-n rochia ta pală: O fină marmoră-ntr-o seară De o tristețe ideală, La care-n calea depărtată În întunerec mă închin ‘Nălțînd privirea-ntunecată De trist și dornic pelerin. XX (Puțin parfum în umbra lină) [ modifică ] Puțin parfum în umbra lină, Surâsul florilor de seară, O rugăciune-abia șoptită, Un vis pierdut în noaptea clară Ce melancolică, senină, În cadrul său de primăvară Se pierde-n negura vrăjită De albe sonuri de ghitară.


content:
VII (Păunii verzi plecară în noaptea solitară) [ modifică ] Păunii verzi plecară în noaptea solitară Cu strigăte de jale ca nota care trece Plângând sub ceruri triste; iar sus în turnul rece Trei lacrimi umeziră pe coarde de ghitară. Și palidele trupuri de roze s-adunară Pe marginea-n ruină încet să se aplece Murind ca niște albe columbe-n noaptea rece. O, visele, poema de vise-n noaptea clară! Și noaptea cea muiată în aurul de lună Părea apoteoza fantastică și vagă Căzând pe frunți de ceară în taina lor nebună. Poeme dulci de vise, poeme de petale, Ce mor în tremurarea din mintea-ne pribeagă! Departe trec păunii cu strigăte de jale. IX (Se stinse alba lampă, căzând pe piatra tare) [ modifică ] Se stinse alba lampă, căzând pe piatra tare Cu geamăt lung și jalnic de suflet chinuit, Și umbra fu ca plumbul în turnul urgisit, Iar corbii s-adunară, strigând în depărtare. Ha, corbii s-adunară strigând în depărtare, Căci pradă lor gătirăm din trupul prihănit Ce sta întins și rece în turnul părăsit: Și mortul era visul suprem de așteptare. Și noi omorâtorii stam palizi și tăcuți, Privind cu ochii turburi în noapte, aiuriți. Ah, nopțile din suflet ce triste și amare-s! Simțirăm plini de groază o mână nevăzută Stând gata ca să scrie în noaptea grea și mută, Cu slove arzătoare sinistrul: Teckel, Phares.


content:
XI (Serbare sgomotoasă) [ modifică ] Serbare sgomotoasă Ca-n bâlci. Decor banal; O boltă luminoasă Scăldată-n aur pal. Pe culmea azurie Chiar soarele de-aramă Se pare-o jucărie De proastă melodramă. Mulțimea îmbătată De pulbere și soare Întoarce-nfierbântată Un danț nebun pe care Îl farmecă orgia Din surle, din țimbale, Din nai și măestria Din cornuri triumfale; O muzică ciudată Ce-nalță orgolioasă Spre bolta-nflăcărată Prostia glorioasă. Mulțimea se aprinde Și râde, strigă, -njură. Paiața se desprinde Din gloată. O figură Ciudată: meseria I-a pus pe buze-un rânjet Pe care sărăcia Mereu îl schimbă-n scâncet. În ochi îi arde para Durerei care crește. Ar plânge; dar ocara Mulțimei 'l-ngrozește Ce, crudă, îmbuibată Vrea glume, joc, plăcere. Paiața întristată Privește cu durere. O lacrimă îi pică Încet și el tresare Și mândru își ridică Privirea sfidătoare Spre cer iar a sa minte Orgoliul străbate; El trece înainte Cu brațe încleștate. Zâmbind din înălțime, Decât robit durerei, Să ceară la mulțime Pomana-nduioșărei.


content:
II (O ceată–ntunecată s-a oprit) [ modifică ] O ceată–ntunecată s-a oprit Tăcută și răsleață la răscruce; Atât de grea îi cade-n asfințit Tortura de-a nu ști-ncotro s-apuce. Cât fuse ziua clară s-a-mbuibat Cu cântece și joc în loc de pâine Și beată de plăcere a uitat De grija zilei groaznice de mâine. Dar seara se coboară răcoroasă Și-amurgul sărbătoarei e amar Ca drojdia cea neagră ce o lasă Năspritul must pe fundul de pahar. Cu trândavi ochi privește spre apus Mirată că nu poate să-l priceapă; O rugă pare c-ar avea de spus Dar nu știe măcar nici cum să-nceapă Ci stă îngrămădită ca o turmă Și tremură de taina ce-o-nfioară Cu moartea zilei blonde care curmă Și jocul și cântarea de vioară. Și tristă de pierduta fericire Tăcută stă cu fruntea încruntată Chemând ceva din stinsa strălucire S-aprindă facle-n noaptea-ntunecată.


content:
Se mișcă apa-ncetișor, Și pînzele s-au ridicat în vînt ușoare fluturînd: E totul gata de plecat. În ochii bieților pribegi, Veniți din mîndre depărtări, Sclipește vag melancolia Și nostalgia altor țări. Hrănit de-albastrul nesfîrșit Din luminatul firmament, Nedeslușit îmi fluturează În minte-un vis de Orient.


content:
Pe iarbă verde, cu capul în mâni, pe gânduri. Visez. Dinaintea mea un cosaș zbârnâie un cântec monoton și un toporaș galben întinde petalele lui lacome de sărutări spre mine. E lumină în aer, lumină multă și toate celea sclipesc, desfășoară o bogăție orbitoare de culori. Soarele trimite raze fierbinți cari-ți amintesc momente de profundă senzualitate... Ridic capul. Un nor cenușiu s-a înfipt în albastrul clasic, adânc al cerului, precum se înfige un cuget rău într-o inimă nevinovată. Sunt fericit. Senzații dulci mă năvălesc și pare că mă doboară, atât sunt de multe și atât sunt de intense. Sufletul meu zboară lin spre Dumnezeu, marele Pan, care pe toate le cuprinde și pe toate le simte. De pe mugurii plini de sevă se desprind sărutări sub îmbrățișarea caldă a razelor de soare, și sărutările zboară prin văzduhul clar și trezesc în minte-mi icoane de dragosti apuse. Iubirea veche, mare, puternică reînvie în sufletul meu pribeag. În noaptea accea, ah, cât n-am simțit eu în noaptea aceea! Sunt fiorii omorâtor de dulci ai iubirii senzuale – iubirea mea era senzuală – e remușcarea neagră, dureroasă – iubirea mea fusese criminală – e lupta între ideal și întrupare – iubirea mea fusese un trist episod din goana după ideal. Și la poalele crângului, sub razele fiebinți ale soarelui primăverii, renasc sărutările fierbinți și înfiorate din noaptea aceea, senzațiile omorâtor de dulci, privirile lungi și galeșe ale iubitei. Și visez, visez la poale de crâng


content:
...Și coardele vorbiră prelung și trist. Eu n-aș fi voit să le ascult, căci știam bine amara durere care zăcea în glasul lor, dar ele suspinară așa de rugător și notele se tânguiau așa de sfâșietor, încât am rămas pe loc, ca și când mi-ar fi fost ochii prinși de ademenirea ucigătoare a unei prăpăstii. Iar coardele vorbiră prelung și trist. O notă stângace sălta tremurând ca o umbră ce se mișcă fantastică într-o alee umbrită de tei negri în noapte. Noapte de vară! Cărarea se desfăcea albă și prăfuită ca un pod de argint peste pământul adormit. Copacii stăteau nemișcați ca niște copaci fermecați de poveste veche și luna părea prinsă pe imensa boltă albastră. Câmpul se întindea ca un strat de flori albe, și în toată această magie strălucită și ciudată a nopței numai umbrele negre ale teilor își lăsau dulcele lor mister ca un vis duios peste o serbare veselă. Și coardele spuseră prelung și trist povestea înainte. O notă ușoară sălta zglobie ca o rază de lună furișată prin frunzișul des al ramurilor. Ramuri întinse peste un drum de visuri! Drumul se umbrea mai tare, ramurile se întindeau mai mult și visul se făcea mai nerăbdător. Fruntea se ridică în sus ca o cugetare plină de cutezanță și inima bătea ritmul viitoarelor fericiri. Portița verde apărea scăldată în raze de lună și n-a fost niciodată pridvor de biserică mai cu evalvie călcat decât pragul acelei portițe. Și coardele spuseră prelung și trist povestea înainte. O notă suavă se înălța lină ca o față de madonă melancolică într-un templu curios. Grădina era un templu, și madona avea ochi mari și visători, iar părul îi cădea peste umeri ca o mantie regală. O, notele triste, o, madona părăsită, o, cântecul uitat!


content:
Nopți împovărătoare, nopți de vară monotonă și lungă! Ce trist vă port în suflet în ceas de singuratecă rătăcire, când visul cade spre amurgurile tragice în cari se cufundară iubirile mele ca un tezaur în mare, un tezaur misterios în marea adâncă! Gândul meu se duce mereu către misterele trecute și în zadar florile fragede de astăzi îmi surâd; ele par că tremură sub un vânt de doliu și parfumul lor e trist ca un cântec ce moare în depărtare. Mi-amintesc de serile fabuloase și de pădurile întunecate unde nu mă aștepta decât straniul glas al cornurilor de vânătoare și visez nopțile fermecate când ironia nu insulta inima mea castă și când dormeam sub bolta ramurilor lungi unde nu-și lăsareră tristețea decât duioasele raze de lună. Nopți împovărătoare, nopți de vară monotonă și lungă! Oh, aș vrea să fug către mările lucitoare, către grădinile îmbălsămate și către pădurile de legende. Să plec cu roze albe în mână și să las din ochi naivi să cadă surâsuri clare ca niște petale fragede din degete de fecioară, petale curate împrăștiate pe drumuri luminoase. Să nu turbure nimeni seninul meu somn de pribreag și diminețile zgomotoase să nu sune chemarea la vecinicul martiriu al visurilor grele. Să fie noapte de pace și umbră duioasă; florile să tremure încet pe tulpina lor subțire, iar vânturile să pară că plâng pe un frate. Tăcere magică! Să nu se audă nici zgomotul aripelor paserilor rătăcite!


content:
Șăgalnic adie zefirul, șoptind o poveste ușoară și dulce, povestea iubirii zvăpăiate ce se desprinde viu din cadrul copilăriei mele. Este un ungher de țară pe care-l văd adeseori, deși l-am părăsit de mult: acolo îmi petrec eu nopțile. Nu bine am închis ochii, și vine o rază din stele de mă fură din lumea prozei. Trupul meu doarme somn greu: e obosit de muncă, dar eu, sufletul, mă simt ușor ca un fulg și zbor... zbor sprinten prin regiuni muiate în splendoarea prafului de stele și argintul râurilor, cari șoptesc cântece de dragoste în nopțile cu lună, poleiește calea eterică a visului meu. Mă duc, mă duc cu gândul și ajung într-o grădină măiastră. Pun piciorul pe un pământ vânat de sărutările fierbinți ale soarelui și de sărutările stranii ale stelelor. E un pământ ciudat, un pământ care a simțit, a iubit, a cântat, a visat cu poeții, cu amanții, cu visătorii... un pământ care a absorbit razele vii din ochii mari și negri ce turbură și dau fiori. E un pământ care, pătruns de melodia dulce a poveștilor din copilărie, o cântă în fiecare noapte acelor care știu să asculte șoaptele zânelor. În fund sunt mălinii cu frunze întunecate, sub cari am plâns în serile triste, sunt mălinii cari mai păstrează în freamătul lor ecoul pierdut al sărutărilor pătimașe, sunt mălinii pe ale căror frunze sclipește încă roua dimineților de fericire ușoară, sunt mălinii ale căror frunze întunecate cântă povestea gravă a morții unui suflet... Acolo am trăit o viață. Adeseori trecut-am pe dunga luminoasă a cărării, alături de iubită. Ea pășea ca-n vis pe pământul înfiorat de splendoarea nopții lunare și capul ei micuț și drag se lasă galeș pe pieptul meu de tânăr. Aspiram în valuri mici răsuflarea ei caldă de patimă și sufletele noastre cântau o cântare numai de noi înțeleasă, o cântare hieratică, sfântă, cântarea stelelor de argint pe care a plutit divinul suflet al lui Gogol. Când amintirile acestea prind să zboare în văzduhul vrăjit, natura întreagă devine o liră imensă, și Ossian începe să cânte, și cântă...


content:
Oglinda cînd ți-ar arăta Întreaga frumusețea ta, Atunci și tu, ca mine Te-ai închina la tine. N-ar fi mijloc să te privești Asemenea după cum ești Și idolatrie Să nu-ți aduci tu ție. Ochii în ea cînd ți-i arunci Dă tot să-ntunecă atunci Și dă te și arată Iar nu adevărată. D-aceea nu da crezămînt Oglinzii ce cu scăzămînt Îți face înșălăciune Și tot minciuni îți spune. Ci cîtă ești să știi, dă vei, Da crezămînt ochilor miei, Fiindcă nu te-nșală Nici fac vreo greșeală. În ei te cată să te vezi Întocma pă cît luminezi Și d-într-a lor vedere Vezi cît ai putere. Crede-i săracii cînd îți spun Că numai ție să supun Și că le ești din fire A lor dumnezeire.


content:
În flacăra care mă arz În loc de chinuri și necaz Găsesc tot mîngîiere, Dulceață și plăcere. Ca pervaneoasa am ajuns Nu e vrun lucru de ascuns, Singur alerg de voie, În foc fără nevoie ! Cînd nu te văz, îngheț de frig. Voi să te văz și să mă frig ! A ochilor tăi rază Îmi place să mă arză ! În focu-ți cînd mă prigoresc, Atunci îmi pare că trăiesc ! Atunci mă știu cu viață, Aminteri sînt de gheață. Această parte mi-am ales Din flacără-ți să nu mai ies ! Nu voi să am scăpare D-un foc ce rai îmi pare ! Să arz trăind, să mor arzînd ! Și-al tău obraz numai văzînd, Să-mi pară focul viață, Și moartea o dulceață ! Așa m-am hotărît să fiu Cît voi trăi, cît voi fi viu, În piept purtîndu-ți focul, Să-mi fericesc norocul ! Iar cînd pă urmă voi muri, Nici între morți nu voi feri D-a spune la oricine C-așa ți se cuvine.


content:
Foarte multă văz plăcere La a tuturor părere, Hotărînd cu o pornire, Făr' d-a face osebire : Cum că lucruri delicate Trei se află-n lume date Care pot să îndulcească O vedere omenească. Zic : c-o apă și-o verdeață Și un chip frumos la față Au fireasc-a lor putere Să mîngîie o vedere. Arătînd că pot să facă Orice suflet ca să placă, Și cusur să nu rămîie Pe cît simte să-l mîngîie. Dar o minte cu simțire, Delicată și supțire, Vrînd acestea să le-adune, Face judecăți mai bune ; Nu dă făr' de cercetare Privileghiu așa mare : Tot un fel sînt cîte trele Dopotrivă între ele. Căci la apă și verdeață Și dă este vro dulceață, Dar o știm cu legătură Într-un fel dă la natură. Dînd dă obște o plăcere La a tuturor vedere, Și mai mult nu se-nmulțește, Nici mai scade, nici mai crește. Iar viind la frumusețe, Aici voi, idei istețe ! Căci intrăm în adîncime Și dă tălmăciri mulțime. Vedem chipuri milioane, Dar sînt cadre și icoane — Care-mpodobesc păreții — Cu năpastea frumuseții ! Și măcar că-s mișcătoare, Mai ales și vorbitoare, Dar le-arată tot cuvîntul Că umblînd geme pămîntul. Merg acelea, bunioară, La verdeață, la apșoară, Să-mi dea singure credință, Cît nu sîtn de trebuință ! Cînd voi zice frumusețe, Voi fi suflet cu blîndețe, Cu simțiri, cu isteciune, Depărtat de-nșelăciune. Și un nu știu ce prea dulce Ce simbadie aduce ! Și să-nnoadă cu strînsoare Unde va fi dat prinsoare. Atunci este însușită : Frumusețe săvîrșită, Care poate să numească Fitecine și cerească. Atunci fermecă din fire Orice suflet cu simțire, Și mîngîie și vederea, Și adăogă plăcerea. Acest dar al frumuseții Cu al apei și-al verdeții, Avînd și singurătatea, Face rai pustietatea !


content:
Trandafiraș norocit, Care te-ai învrednicit Să-mpodobești acel sîn Unde pururea mă-nchin ! Roagă-te și pentru mine Să mă aibă mai la bine, Găsește vreun mijloc Să m-așeze într-al tău loc ; Și-i spune că am durere, Nu dragoste cu părere, Poți să-i și făgăduiești Că tu, de te veștejești, Eu firea nu mi-o prefac D-oi avea noroc să-i plac. Arată-i cu umilință Că-n loc de ghimpi am credință Fă-mă s-ajung la devlet Și ia-mi și viața rușfet.


content:
Toamna mândră, harnică Și de bunuri darnică A-mpărțit a ei comori: Frunza-i dat-au vântului, Iar roada pământului Dat-o-au la muncitori. Dat-au in pentru ștergare Și porumb pentru coșare Plin de ținte aurii, Și toți strugurii de vie Pentru dalba veselie De la nunți și cumătrii. Dat-au încă pentru coasă Iarba-i verde și frumoasă Care-n mai au înflorit; Ș-a ei paseri cântătoare, Ș-a ei șiruri de cucoare Tainicului Răsărit. Ș-au rămas, sărmana, goală, Pe când viforul se scoală Aducând gerul de an! ... Ce-a să facă ea la iarnă? Norii vin ca să aștearnă Pe câmpii un lung troian. Vai de ea! ... Ce-a să devie Sub cumplita vijelie Care suflă oțerit Peste văile uscate, Peste apele-nghețate, Peste codrul desfrunzit? Dar nu-i pasă! ... Cât e soare, Toamna, mândră țesătoare, Pune furca-n brâul ei, Ca să toarcă și să țese Pânză lată-n ițe dese De-nvălit umerii săi. Și torcând de-a lungul trece Peste brazda murgă, rece, Unde ies painjini mii. Iar fuioru-i de matasă Pe pământ în urmă lasă Mreji de raze argintii. Câte lanuri, văi întinse, Toate-acuma sunt cuprinse De lungi fire ce lucesc. Unele s-adună-n caier, Altele, perdute-n aer, Tainic, lin călătoresc. Toamna grabnic le urzește, Le-mpletește, nevedește, Și cu toate la un loc Ea-și lucrează-o-nvălitoare Ca să meargă-n șezătoare Și să ia parte la joc. Iat-o în cămeșă albă, Cu lefți mari lucind în salbă, Mari cât ochii săi căprii. Trista iarnă-o pizmuiește Și prin neguri o pândește Descântând vrăjitorii. Iar românul cu drag spune: „Doamne! fă încă-o minune! Scoate-o față-n calea mea, Ca și toamna harnică Și de suflet darnică, Să-mi fac traiul meu cu ea!“


content:
Urieșul Strâmbă-Lemne cu-al său gemin Sfarmă-Peatră Au văzut căzând potopul ș-au trecut potopu-not. De când sunt povești în lume și se spun pe lângă vatră, Ei duc zile cu piticul Statu-Palmă-Barba-Cot. Amândoi pe-o vale verde, la picioarele-unui munte, Lungiți unul lângă altul, stau grăind în limba lor. Dar ei sunt în neastâmpăr. Când și când pe a lor frunte O gândire-ntunecată se întinde ca un nor. „O cunoști pe Trestiana, frate?“ zice Strâmbă-Lemne. „O cunosc... când se arată, soarele îi face semne, Căci de când Ileana mândră n-au văzut el așa floare... Ca Ileana Cosânzana, fata-i chiar ruptă din soare!“ „Bine zici, dar nu-mi stă-n minte cum l-așa frumoasă fată Buturuga Statu-Palmă au putut să fie tată!“ „Pomul nalt, frumos, răsare din sămânța cea măruntă, Ș-apoi știi tu că Pepelea vornicel i-au fost de nuntă!...“ Urieșii, stând pe coate, au trântit un hohot mare Cât s-au răsunat pământul într-o lungă depărtare, Și toți vulturii din codri, ridicându-se pe vânt, S-au nălțat în nori să vadă, ce minune-i pe pământ? Apoi iar, căzând pe gânduri, Sfarmă-Peatră zice: „Frate, Câte stânci de aur pline și de petre nestimate Le-aș va vesel Trestianei, toate zestre ca să-i fie, De-ar vroi cu mine fata să se lege-n cununie“. „Ca și tine, zise grabnic Strâmbă-Lemne, ca și tine, Câte lunci, păduri și codri de cântări și de flori pline, Câte paseri, vii, măiestre, șoimi și pajuri năzdrăvane, Păuni mândri, fulgi de soare, dulci minuni aeriane, Câți lei, pardoși, căprioare, cerbi cu coarnele de aur, Cuiburi de privighetoare, cuiburi scumpe de balaur, Frunzi și fructe, umbra dulce și codreana armonie, Toate-ar fi a Trestianei, de-ar vroi a mea să fie!“ „A ta!“ strigă Sfarmă-Peatră, în văzduh făcând un salt Ș-apucând în a sa mână un gigantic bolovan. „A mea!“ strigă Strâmbă-Lemne, ridicând un stejar nalt Și-nvârtindu-l pe deasupra-i ca un groaznic buzdugan. Iată că un răcnet jalnic sus pe munte se aude! Urieșii se-ntorc iute, părăsind armele crude, Și zăresc pe Statu-Palmă de-a lungul pe deal sărind Ș-încurcat în a sa barbă ca un ghem rostogolind. Sfarmă-Peatră-i ține calea și-l ridică-ncet pe palmă. „Săriți, voi, urgia lumei! săriți!... țipă Statu-Palmă, Răsturnați copacii-n codri, măcinați dealuri și stânci, Astupați cărări și drumuri, tulburați apele-adânci, Puneți stavili netrecute sus din ceruri până jos... Trestiana, Trestiana, mi-au răpit-o Făt-Frumos!“ „Făt-Frumos pe Trestiana!...“ strig' turbații urieși, Alergând unul spre codri, celălalt spre munții pleși. Atunci lumea îngrozită crezu că-i pieri norocul!... Sfarmă-Peatră cu largi pasuri calcă munte după munte, Trece râuri fără poduri și prăpăstii fără punte, Lăsând urme de cutremur la tot pasul, în tot locul! Unde vede-o stâncă naltă, el o macină cu palma. Bolovanii sub picioare-i dau de-a dura, dau de-a valma, Și cu peatra măcinată și cu petrele-aruncate El iezește, bate, umflă râurile tulburate. Culmele trec peste șesuri, apele trec peste maluri, Valuri mari se sparg în zgomot, răpezite peste dealuri, Dar nici clocotul lor aprig, clăbucind, ferbând în spume, Nici chiar troncătul de zdraveni bolovani în rostogol Nu-ngrozesc ca uriașul ce s-arată crunt la lume, Cu fălci negre scrâșnitoare, cu ochi roși, cu peptul gol. El apare pe sub nouri ca un munte de turbare Ce amenință pământul să-l turtească-n răzbunare! Ca și dânsul, Strâmbă-Lemne, uragan de vijelie, Intră-n lunci, păduri și codri, ducând viscol, ducând larmă, Plopul nalt l-a lui suflare ca o creangă se mlădie, Ulmul cade, fagul crapă și stejarul gros se darmă. El pătrunde prin desime, trece iute prin zăvoaie, Și sub brațul său puternic totul pârâie, trăsnește, Tot se rumpe, se răstoarnă, se sucește, se îndoaie, Ș-un troian de crengi, de arbori pe-a lui urmă se clădește. Iată însă mândrul soare că se-ntunecă de-un nor! Urieșii stau buimatici, fumegând de-a lor sudoare, Ridic-ochii, și pe ceruri văd trecând în zbor, drept soare, Făt-Frumos cu Trestiana pe-un cal sprinten zburător. Trestiana răsturnată lângă-un sân plin de iubire Strălucea zâmbind în aer ca un vesel meteor. Făt-Frumos cu păr de aur se părea că-n fericire Duce raiului din stele al pământului odor. Pept la pept, gură la gură, ochi în ochi duios privind, Se duceau, păreche dulce, ca prin vis călătorind. Urlă-n vaiet urieșii!... Amândoi, cuprinși deodată În vârtej de nebunie, se fac Dunăre turbată S-în văzduh încep s-arunce, împroșcând ca doi vulcani, Cei mai groși stejari din codri, cei mai zdraveni bolovani. Zbor copacii cătră soare, stâncele prin nouri zbor, Și din cer, ca să-i zdrobească, ele cad pe capul lor! Spun poveștile c-atuncea Statu-Palmă dintr-un plop Chicoti... apoi călare sări pe-un iepure șchiop Și, privind la urieșii morți pe munte și pe vale, Zise: „Mica buturugă carul mare mi-l prăvale!...“ Note [ modifică ] ↑ Statu-Palmă-Barba-Cot este un personagiu fantastic din cei mai originali cari se găsesc în povești. El e un pitic monstruos, având satura mică de o palmă și barba lungă de un cot. Locuința lui este într-un vârf de plop; iar când se coboară din acel copac, el încalecă pe un iepure schiop, de cutreieră lumea și pătrunde chiar pe sub pământ. Sfarmă-Peatră și Strâmbă-Lemne sunt personificările urieșe ale torentelor care macină și răstoarnă stâncele cât de nalte și a furtunelor care îndoaie și rup arborii cât de groși. Făt-Frumos este eroul ce se luptă cu zmeii, cu balaurii, cu urieșii și cu fearele codrilor pentru apărarea fetelor de împărați care se dau în dragoste cu el. Pepelea reprezintă spiritul glumeț al românilor; el știe să se descurce cu dibăcie în toate întâmplările, să joace feste dușmanilor lui și, strecurându-se ușor prin valurile lumii, să iasă totdeauna din orice pericul cu râsul pe față.


content:
Noaptea-i albă, luminoasă, Ceru-i boltă de opal. Toată zarea-i scânteioasă, Tot izvoru-i de cristal, Căci pe lume-acum domină Spaima vechilor stejari, Sora morței cea mezină, Iarna cu-orizonuri mari. Astfel gerul e de tare Cât îngheață-n orice loc Și a gurii răsuflare, Și cenușa de sub foc. El lipește ochi cu gene, Pe drumeț îl face orb, Și în cuiburi, chiar sub pene, Crapă ouăle de corb. Câmpul lung și lat albește Ca un strat de mărgărint. Alba lună sus lucește Ca icoană de argint Și apare nemișcată În abis nemărginit Ca pe marea înghețată Un vas mare troienit. Miezul nopței!... totul tace! Lumea pare un mormânt, Unde mort și rece zace Leșul marelui pământ, Și sub bolta cea senină Mii de stele cu foc viu Varsă-o jalnică lumină Pe gigantul său secriu!... Ies pe câmp... Sub pași răsună Câmpul sec și înghețat. Un păr mare stă drept lună, Cu corbi negri încărcat. Totu-i mort!... Sunat-au oare Pe al cerului cadran Ora stingerei de soare În al morței ocean? Numai eu să fiu pe lume Rămas singur trăitor, Ca-n pustiiuri fără nume Un nemernic călător? Dar ce văd? ce se strecoară Colo-n zare când și când? E o sanie ușoară Prin lumină lunecând. Săniuța e durată Dintr-un lemn ușor de plop Și se duce înhămată Cu un iepure ce-i șchiop. Iar într-însa cine este? Om să fie, sau un ciot? E vestitul din poveste Statu-Palmă-Barba-Cot! Iepurașu-n trei picioare Saltă, fuge ușurel, Pe zăpada lucitoare Săpând urme dupe el, Pe când barba argintie Al uncheșului străbun Se târie pe câmpie Ca o coadă de păun. Unde pleacă, unde zboară?... Iată-l vine spre Siret Și pe deal mi se coboară Ca un bulgăr de omăt. El în lunc-acum pătrunde Să descopere cu drag Primăvara ce s-ascunde Înlăuntrul unui fag. Iepurașul se răpede Naintând din salt în salt Pân' ce-ajunge, pân' ce vede În desime fagul nalt; Iar uncheșul cu-o bărdiță Bate-n trunchiul sunător: „Unde ești tu, copiliță?“ El întreabă, plin de dor. Lunca-ntreagă se răsună! Din copaci, din văgăuni, Mii de veveriți de lună Ies, aleargă pe aluni, Și din fagul nalt și falnic, Vechi al luncii împărat, Iese-un glas plăpând și jalnic, Care blând a cuvântat: „Cine vine? Cine bate La locașu-mi friguros? Ești tu, Prier [1] , al meu frate? Ești iubitul Făt-Frumos?“ „Eu sunt, dulce primăvară, Statu-Palmă-Barba-Cot. Din locașul tău afară Am venit ca să te scot.“ „Și ce vrei să faci cu mine? Ce gând ai? Ce dor lumesc?“ „Vreu în dragoste cu tine Să mă dau, să-ntineresc!“ Abie zice și deodată Glasul fetei a muțit, Iar în lunca deșteptată Hohot lung au clocotit. Și vrăjitul fag 'ntinde Un braț lung, cuprins de ger, Pe uncheș de barbă-l prinde Și-l ridică pe sub cer. Statu-Palmă țipă, zbiară, El se zbuciumă turbat, Dar din iarnă pân-în vară Sus rămâne spânzurat. Vântul bate!... colo-n aer Statu-Palmă clătinat Umple lunca de-un lung vaier, De-un lung vaier necurmat, Și drumețu-și face cruce, Căci se crede urmărit De-ale codrilor năluce Prin văzduhul oțelit. Note [ modifică ] ↑ Prier: numele poporal al lunei lui april.


content:
Baladă I [ modifică ] Cât au fost iarna de lungă Au ținut soarele strâns Sub al ei cojoc încins, Crivățul să nu-l ajungă, Nici să fie-n față nins. Iară sora ei mezină, Dochia, l-au îndrăgit Și la rându-i a vrăjit Să atragă-a lui lumină Lângă sânul ei zbârcit. Și sub cortul ei de gheață Unde tremură mereu Ține-acum odorul său, Dulcele izvor de viață, Zâmbetul lui Dumnezeu. Îl sărută, îl desmeardă Ziua, noaptea, nencetat, Ca pe-un mire descântat, Și se teme să nu-l peardă De la ochiu-i degerat. Bietul soare-n fărmecare Perde lustru-i aurit Sub răsuflul ei cumplit. El pe lume nu mai are Nici apus, nici răsărit. Iar în lipsa lui, pământul Zace-n triste amorțiri, Bântuit de vijăliri, Căci ferească Domnul sfântul De-ale Babelor iubiri! La răsuflul lor deodată Tot ce-i verde, înflorit, Cade, moare vestezit. Turba lor e nempăcată, Dorul lor neîmblânzit. Ele știu să-ncurce firul Feți-frumoșilor, pe plac. Știu să schimbe pentru leac Chiar în brustur trandafirul Și stiglețu-n liliac... II [ modifică ] Iată, mări, însă iată Că-ntr-o zi, spre răsărit, Mândrul soare au zărit O frumoasă, vie fată Pe un plai reînverzit. Era dulcea Primavară, Rumioară ca un frag, Scump odor și lumei drag, Care-acum ieșise-afară Dinlăuntrul unui fag. Brândușică zâmbitoare Și cu mersul leganat Pe sub ceriu-nseninat, Ea părea așteptătoare De un mire mult visat, Căci pe inima-i fecioară Purta-n sânu-i mii de flori, Ș-adăsta-n ferbinți fiori Să închine-a ei comoară Împăratului din ziori. Cum o vede, se aprinde Soarele rentinerit. Zboară-n ceriul părăsit Și cu razele-i cuprinde Tânărul odor iubit. Pe loc, omul renviază, Apa curge șopotind, Cuibul râde, ciripind, Lumea se desmormântează Și renaște înflorind. Iară Baba prin răstoace Ca o ciumă alergând, Vaietându-se, plângând, Scutură-ale ei cojoace Când în ploaie, când ningând. În bordei, în casă,-n șatră Ea pătrunde șuierând, Inimele-nfiorând. Spulberă cenușa-n vatră, Apoi iese-n câmp urlând. III [ modifică ] Ea furtunele stârnește, Întinzând pe câmpul gol Al troienilor nămol. Prin văzduh o cârâiește De corbi negri negrul stol. Ea din fugă se anină De sărmanii călători Înghețați, rătăcitori. Smulge tufe din tulpină Și le-azvârle până-n nori. Ea pe vite le chircește Și grăuntele de an Încolțit îl seacă-n lan, Și cocorii rătăcește Pe cerescul ocean. Nouă nopți și nouă zile Din suspin ea naște vânt Și blăstemuri din cuvânt, Vrând pe orișice copile Să le-ascundă sub pământ. Lumea tremură și zice: „Babă, strechie de dor! Duce-te-ai într-un picior Valvârtej de pe aice Până-n iadul arzător! Duce-te-ai în cale oarbă Alungată de-un cocoș, Până-n fund la Mărul-Roș, Și pământul să te soarbă Fără giulgiu, fără coș!” Baba cată sus, la soare, Ea îl vede zâmbitor Lângă scumpul ei odor. Țipă, cade-n loc și moare Pân' la anul viitor!... Veselie, renviere! Mugurii se dezvelesc. Gândăceii se ivesc. Roiurile-adună miere, Inimile se pândesc!


content:
Hai să dăm mână cu mână Cei cu inima română, Sa-nvârtim hora frăției Pe pământul României! Ardelean, copii de munte! Ian rădică-acum cea frunte Și te-nsuflă de mândrie Ca-mi ești fiu de Românie! Au sosit ziua dreptății! Ziua sfânt-a libertății! Bradu-n munte inverzește, Romania-ntinerește. Ardeleni! lumea ne vede! Muma dragă-n noi se-ncrede Ca de-acum românu-n lume A fi vrednic de-al sau nume. Ura, frați, în fericire! Ura, frați, într-o unire Sa-nvârtim hora frăției Pe pământul României! Brașov, 1848 Foaie pentru minte, inimă și literatură Variantă [ modifică ] Hai să dăm mână cu mână Cei cu inimă română, Să-nvârtim hora frăției Pe pământul României! Au sosit ziua dreptății! Ziua sfânt-a libertății! Tot creștinu-nveselește, România-ntinerește! Ardelean, copil de munte! Ian rădică-acum cea frunte Și te-nsuflă de mândrie, Că-mi ești fiu de Românie! Ardeleni! lumea ne vede! România-n noi se-ncrede, Căci de-acum românu-n lume A fi vrednic de-al său nume! Ura, frați, în fericire! Ura, frați, într-o unire Să-nvârtim hora frăției Pe pământul României! Un român


content:
I [ modifică ] E ger, e întuneric! Nori negri duși de vânt Se târâie pe șesuri, se lasă pe pământ Ca aripi urieșe de paseri nevăzute Ce curăță de sânge văi, șanțuri și redute. E vânt cu ploaie rece și noapte cu fiori, Căci umbra e țesută de fulgeri trăsnitori. Nu-s însă focuri nalte de-a cerului furtună, Dar fulgeri mii de tunuri ce-n zare crunt detună. L-a lor lumină roșă în clipă se ivesc Mari tabăre de oameni armați ce se pândesc, Și crâncene redute, și-n dos de parapete, De Văpăi de ochi sălbatici, luciri de baionete. Românii uzi la pele, flămânzi, lipsiți de foc, În șanțul lor, sub arme, stau gloată la un loc, De moarte și nevoie râzând cu nepăsare ... Voinici ei sunt la luptă, voinici și la răbdare! „Măi, oameni! zice unul, un șoim de la Bicaz, De mult ne spală cerul cu ploaie de obraz! Mâni, când s-a face ziuă, Jder Neagu, fără veste, Frumos a să ne-apară cât Albul din poveste.“ „Urât, frumos, alb, negru, eu nu știu, dar ce știu, Știu că halal de turcul ce-oi întâlni de viu.“ „Și ce-ai să-i faci, măi Neagu?“ „Să-l hăituiesc, fărtate, Pân' mi s-a usca bine cămeșa de pe spate.“ Toți râd ... dar ce retează deodată râsul lor? O bombă vine, - o bombă, al morții meteor! Toți vod moartea cu ochii! ... un vaiet: „Ah, mor!“ „Cine, Cine-i ucis?“ „Eu, Neagu ... mă duc ... vă las cu bine.“ „Sărmanul, zic românii, grăindu-l trist de-a rândul, Nici c-au avut el parte să-și împlinească gândul! Mult au să-l mai bocească neveste și copile!“ „He! ... Dumnezeu să-i ierte! ... Ce vreți? n-au avut zile.“ „Dar unde-i Jder mezinul?“ „De pază colo-n șanț, Unde-au perit aseară un zmeu de dorobanț.“ „Să-i spunem, să nu-i spunem că i-a murit frățiorul?“ „Ba să tăcem mai bine, să nu-l ucidă dorul.“ II [ modifică ] În capătul din dreapta al șanțului, în tină, Stă singur la o parte un om care suspină, Căci are-o presimțire ce-i tot menește-a rău Și-i duce, duce gândul măhnit la frate-său. El e ostaș de frunte, Jder Nistor, vânătorul, Ce intră-n turci năprasnic cum intră-n cârd omorul, Și-i place pe câmp neted cu durda să vâneze Cumpliți bașibuzucii și fiarele cercheze. De-aseară-n sentinelă Jder șede tot la pândă, Gândind la biata-i mamă cu inima plăpândă, Visând l-a lui mirească cu sufletul duios, Privind la turci în față cu ochiul scânteios. Dar vântul suflă-a iarnă, dar ploaia cade-n unde! Prin haine pân' la oase înghețul îl pătrunde Și-ncet el simte somnul că vine pe furiș De-ntinde peste ochi-i un văl paingeniș. Jder luptă, umblă, cântă, nevrând ca să se culce, Dar somnu-i varsă-n creieri beția lui cea dulce, Și el, pe nesimțite învins, întunecat, Se reazemă de pușcă ș-adoarme clătinat. Deodată i se pare că vede pe-a lui mamă Ce vine, îl atinge pe ochi cu-a ei naframă Și-i zice: „Te trezește, copile, dragul meu! Vin dușmanii! te-ajunge prin somn păcatul greu!“ Tresare vânatorul! ... Doi spectri se arată, Nălțându-se prin umbră cu arma ridicată! ... „Ho! fiară, ho!“ el strigă, și-n clipă, viu, deștept, Pe dușmani îi străpunge cu baioneta-n pept. Din doi, unul c-un gemet oftează, cade, moare. Iar altul, cu durerea luptându-se-n picioare, Se-ncruntă, se răpede ca lupul crunt la Jder Și-i face-o brazdă largă la braț cu-al său hamger, Apoi se prăbușește alăture cu mortul. Jder zice-atunci, mustrându-l: „De ce ți-ai lăsat cortul? Și ce cătași, păgâne, aice-n șanțul meu? Ți-au fost urât de viață? ... Amar de capul tău!“ Și aprig, cu mănie ridică stratu-n aer, Să sfarme peptul dușman ce scoate-un jalnic vaier, Dar când să dea: „Stai, frate! îi zice-un glas iubit, Nu-i drept să dai lovire vrășmașului rănit!“ Jder stă, aruncă arma, s-apropie-n tăcere De turc, îi leagă rana, alină-a lui durere, Apoi, când ziua vine, pe turcul leșinat Îl poartă-n ambulanță, zicând: „Poftim vânat!“


content:
Se dase trei asalturi redutei neînvinse, Tustrele îndrăznețe și crunte, dar respinse. Și câmpu-ntreg de sânge acoperit era, Și, cuib grozav de moarte, reduta fulgera. În șanțuri trupuri multe grămadă, răsturnate, Și altele străpunse, pe dâmburi acățate, Formau un crud spectacol ce lumei arăta Cum știe pedestrașul în foc a se lupta. Romani căpitanul de trei ori cu ai săi, De trei ori ajunsese la șanțuri cel întăi, Ș-acum, retras deoparte, strângea coloana-i ruptă, Cu ea să se arunce de-a patra oară-n luptă. Deodată ... cine-ar crede! ... un aspru colonel, Ieșind de nu știu unde, pășește către el Și-i zice: „Căpitane, nu-mi place-a ta purtare, Stai tot în urmă!“ „Cine? ... răcnesc în tulburare“ Ostașii lui Romano, arși, rumeni pe obraz. „El! căpitanul nostru?! ... din toți cel mai viteaz!“ „Tăcere, copii!“ strigă Romano la mulțime, Apoi spre colonelul c-un aer de mărime Se-ntoarce, îl măsoară c-un ochi plin de dispreț Și-i zice: „Colonele, de ești și îndrăzneț Pre cât nedrept și aspru, te-ndemn să vii cu mine Să vezi de știu la moarte să merg cum se cuvine ... Copii! ... Zor înainte l-al patrule asalt.“ „Ura! ...“ răspund ostașii ... iar el pe calu-i nalt Pornește înainte, deprins a merge-n frunte, Și zboară ... dar un glonte, un sol al morții crunte, Îi vine drept în cale și-i se oprește-n pept. Atunce căpitanul, pe cal stând încă drept, Răcnește: „Colonele! ... departe ești! ... răspunde Cine-i în cap și-n coadă? ... Eu unde ... și tu unde? ...“ Apoi, zdrobit, el care și moare lin, zâmbind, Căci vede în redută voinicii lui sărind.


content:
Un sanț se-naintează spre groaznica redută, În el, din zori, românii primesc ghiulele mii, Ș-așa plouă cu glonțuri, cât ei rămași o sută Se-ntreabă între dânșii de-s încă pintre vii. Alăture-o româncă, expusă-n nepăsare La tot ce duce moarte cu zvon nepomenit, Gătește-o mămăligă ferbinte de gustare Într-un ceaun de schijă sub dâmbul prăbușit. O-ntreabă căpitanul: „Leliță, nu ți-e teamă De bombe, de șrapnele ce zboară-n jurul tău?“ Răspunde româncuța: „Nici nu le bag în seamă, De lucru au și ele, de lucru am și eu!“


content:
Vântul e copil zburdalnic, fără milă, nici mustrare, Care-mpinge-n rea furtună toate vasele pe mare, Și, ca lupul dupa turme, se alungă după nori, Și doboară stejari falnici și desfoaie blânde flori. Vântul fură o scânteie și-n girezi el o aruncă, Privind cum se perde rodul unui an întreg de muncă, Apoi merge la copile ce culeg laur de in Și râzând le despletește, desmierdand albul lor sân. În tuspatru părți a lumei turbat vântul se tot duce, Ca păgânul pe mormânturi răsunând creștina cruce, Și de-a moriilor blastemuri alungat, fuge nebun Pintre tufe-nțepatoare și nuiele de alun. Iar când el se-ntoarce-n codri, mama lui ce-l tot bocește Zile-ntregi îl scaldă-n lapte și de răni îl lecuiește ... – „Nu mai plânge, măiculiță! zice el, așa cum sânt, Când sărut ochii lor veseli, se dau fetele în vânt!"


content:
Biserica e plină de capete plecate. Mulțimea-ngenunchiată ascultă lăcrimând Pomelnicul cel jalnic de nume neuitate A celor morți în floare, stindardul apărând. Stau față de serbare un Rege și-o Regină, Ș-un steag ce se înalță, umbrind altarul sfânt. El are multe sdrențe, dar lui toți se inchină, Caci e o moaște sacră, al Patriei veșmânt. O! sdrențe glorioase, victoria în lupte Vă dete mușcătoare și aprigi sărutari! O! haină-a României, atâtea poale rupte Cuprind întreg poemul al ei neatârnări. O! Steag, fii veșnic falnic cu Regele-mpreună, Tu Steaua României isbânditor o porți Fii vesel, azi Regină iși pune o cunună De roze pentru vii, de lauri pentru morți.


content:
I [ modifică ] Ceahlău, bătrân gigante al munților Carpați! Privește peste norii în juru-ți adunați! Ce sgomot, ce contraste pe laturile tale: De-o parte veselie, de alta lungă jale! Austria, imperiu, al cărui vultur mare Rotundul glob și sceptrul îi ține strânși în ghiare, Austria ce vede foind l-a ei picioare Un roi în neastâmpăr de mari și mici popoare, Și poartă cu mândrie coroana cezarină, La care-nsuși Carpații și Dunărea se-nchină; Austria ferice azi e în sărbătoare! Armatele-i deprinse a fi învingătoare Desfășură largi steaguri de falnică paradă Sub cerul Bucovinei ce geme, tristă pradă… Soldații-n uniforme ferite de-orice pete, Se-nșiră ca un codru de puști, de baionete, Atât de îngrijite cât par, lucind la soare, Un arsenal simetric de arme-încă fecioare. Vitejii poartă-n frunte crengi verzi ce se îndoaie Ca lauri blânzi de pace în lipsă de răsboaie, Ei stau în linii drepte și armele prezentă La șefi muiați în aur, înfășurați în lentă Și gârboviți sub sarcini de fapte glorioase. Aproape sburdă-n sgomot scadroane numeroase De bravi husari, centauri, iuți-fugători, mult sprinteni Cu aripi la copite și la picioare pinteni, Sleiți pe cai de frunte și stând în ranguri drept, Ei par în nerăbdare să iee lumea-n piept. Maghiarul răsucește mustața-i cătrănită; Iar calu-i mușcă frâul sub buza lui strunită, Având unul cu altul o tainică rudire Prin dorul ce frământă sălbatica lor fire. Privindu-i, stai pe gânduri și-ntrebi de-nobileazâ Calul pe om, sau omul pe cal îl completează. La dreapta se văd tunuri în rând lucind de-oparte. Deprinse a svârli moartea în dușmani de departe. Aspectul lor e crâncen, grav, amenințător. Căci moartea locuește ascunsă-n sânul lor; Iar gura-le e gata din piept s-arunce-n vânt O salvă triumfală sau salvă de mormânt. Și-n laturi și-mprejurul puternicei armate Se-ndeasă o gloată oarbă de tipuri variate: Nemți, leși, rusnaci și unguri, babelică mulțime Pătată, nădușită de neagra evreime. Toți pleacă a lor frunte pe când în catedrală Se-nalță Te-Deumul la sfera ideală. Toți sunt în așteptare… De-odată-un freamăt sboară De-alungul prin oștime și-n gloată se strecoară. Un semn! Comanda trece prin rangurile dese, Tamburele răsună și muzicile-alese În toană mari fanfare ce se unesc în sunet Cu-a clopotelor svonuri, cu-a tunurilor tunet. Electrică scânteie pătrunde lumea toată. Un glas de mii de glasuri, un ura lung de gloată Esprimă-n limbi diverse naive-entusiasmuri… Delirul evreimei ajunge pân-la spasmuri! Dar ce serbează astfel Austria cu fală? Serbează-al unui erou vr-o faptă imortală, Sau ziua unui Cesar, sau nouă mari victorii Ce-au coronat armata cu mari și nouă glorii? II [ modifică ] Ceahlăule, vecine cu-a cerului minuni, Vechi martur de-ale lumei clipești deșertăciuni! Răspunde din-nălțime: De ce astă serbare Deșteaptă în Suceava o lungă văetare, Un plâns de-amărăciune, un gemet de morminte, Un nou fior de moarte prin moartele-oseminte? A clopoteor tonuri metalice, pompoase, De ce trezesc în Putna răsunete duioase? De ce tresar stejarii cu-un freamăt de oștire? De ce românul simte o cruntă oțerire? De ce măreața umbră-a lui Ștefan, sus pe munte, Cu giulgiul său de secoli s-acopere pe frunte? “Austria serbează cu vâlfă maiestoasă A tristei Bucovine răpire dureroasă Prin frauda infamă și-a turcului vânzare!… E jubileu de moarte, căci prețul de trădare S-au numărat pe racla lui Ghica Domn, ucis!… Și astăzi pe-acea crimă un secol s-au închis”. Închis?… Noi îl deschidem!… și adevărul sfânt Chiemat, la glasul țerii se-nalță din mormânt, Fantasmă sângerândă, la lume el apare Să spuie a lui Ghica română protestare În ziua mult nefastă când tristă, umilită, Moldova de-a ei soră fu silnic deslipită; Să spuie făr-de-legea acelui laș vizir, Unealtă de peire a domnului martir, Ce-n setea lui de aur jertfit-au lăcomiei O sculă din coroana antică-a României! Victimă neferice înaltelor trădări, Azi este începutul a talei răsbunări, O! Ghica, nume sacru ce astăzi reapari Ca veșnică sentință a gâzilor barbari! Privește!-o mare umbră, din boitele senine. În astă zi de doliu când mii de limbi străine, Creștini legați cu Iuda în stranie unire, Serbează-a Bucovinei modernă restignire! Privește! Noi cu jale, supuși acum tăcerii Venim ca să-ți aducem ofrandele durerii, Venim să vărsăm lacrimi ce inima le plânge Pe locul unde curs-au o! Doamne, al tău sânge! III [ modifică ] Istoria înscrie tot ce-au văzut și vede. Ea zice: Românie, în ceruri te încrede. Căci lacrimile calde de-un neam întreg vărsate Rodesc jos Dreptul sacru și sus nalta Dreptate. Deci, umbră maiestoasă, te-ntoarce spre hotare Și-acum, după un secol trecut, zi cu glas tare: “Tu, scumpă Bucovină, odraslă românească! Tu, cuibul vitejiei, tu, fală strămoșească! Răspunde-n fața lumii cu-a ta diprețuire Acelor ce aclamă a ta nenorocire. Evreii te insultă l-a soarelui lumină Ca pe un șoim ce-l roade o lacomă vermină. Ei râd de tine astăzi crezând c-a lor grămadă, De-acum pe veșnicie te face a lor pradă; Dar nu te pot ajunge insultele profane Când ești vlăstarea, fiica cohortelor romane; Când, falnic rezemată pe vechile mormanturi Păstrezi în al tău suflet anticele avânturi. Când fiecare arbor din codri-ți fioroși Cuprinde o legendă din timpii glorioși; Când fiecare stâncă, și plaiu, și râu, și nume Atestă că nu piere romana gintă-n lume! Prin aer câteodată se văd trecând în sbor Lungi cârduri de corbi negri cu svon croncănitor. Flămânzi, ei cad pe câmpuri, se cred stăpâni pe țeară, Dar e destul să vadă un uliu, ca să piară. Pe ceriurile-albastre adeseori s-adună Troiene-ntunecoase de negri nori ce tună. Se pare c-au să verse potopul pe pământ, Dar ca să-i risipească ce trebue?… un vânt!” Veni-va ziua sfântă când vântul mântuirii Va duce corbi și nouri pe calea pribegirii, Și cerul țării noastre iar fi-va nepătat Și limpede ca ochiul de lacrimă spălat. Iar pân-atunci, o! Doamne, dacă-i permis să râdă De codrul vechiu și sacru prădalnica omidă, Hulească evreimea fanatică, dușmană, Uitând Ierusalimul; uitând spada romană! Și marele imperiu aclame cu trufie Un act care atristă pe-ntreaga Românie! Ordone umilirea simțirei creștinești Ca să complacă urei și turbei evreești, Și facă să răsune văzduhul de fanfare De clopote, de tunuri, de crâncenă serbare. Zadarnic! acel sgomot, cât de puternic fie, Nu-mpedică pe bronzu-i istoria să-nscrie, Pe lâng-a lumii fapte infame, sau sublime, O fraudă, o crimă și două mari victime!


content:
I [ modifică ] De secuii dispărută în noaptea neguroasă Tu azi apari la lume, Coronă maiestoasă, Cu opt regești floroane, însemn neperilor De glorie, mărire, tărie și onor. COR. În veci mărire ție, Coronă triumfală! Românul te salută Cu dragoste și fală. II [ modifică ] Prin foc ai fost purtată de timp, al lumei faur, Într-un oțel războinic schimbând anticu-ți aur. Cât soarele de naltă, lucindă cât și el. Trăiasc-a ta splendoare vărsată în oțel. COR. În veci mărire ție, Coronă trimfală! Azi lumea ta salută Cu dragoste și fală. III [ modifică ] O! zi solemnă, sacră! O! zi de neuitare! Viteaza Românie în mândra-i neatârnare Pe sine se-ncoronă cu brațu-i glorios Și-n ochii-i viitorul resplendă radios. COR. În veci mărire ție, Coronă trimfală! Azi cerul te salută Cu dragoste și fală.


content:
Dulce Bucovină. Veselă grădină Cu pomi roditori Și mândri feciori! Cuib de păsărele Albe, sprintenele, Care-n ochii lor Au foc răpitor. Tu ce ești o floare Căzută din soare Cu trei alte flori A tale surori! Ele cătră tine Privesc cu suspine, Și tu le zâmbești Cu zâmbiri cerești. Dulce Bucovină! Vântul ce înclină Cu aripa lui Iarba câmpului Naște prin șoptire Scumpa amintire De-un trecut frumos, Mare, glorios. Fii în veci voioasă Pre cât ești frumoasă! Fie traiul tău După gândul mieu! Ah! cine te vede Chiar în rai se crede, Cine-i trecător Te plânge cu dor!


content:
Amice, vrei să afli ce fac și cum trăesc În cuibul singuratic în care mă găsesc Departe de-ale lumii petreceri variate Cu intrigi de tot soiul amar înveninate? Mă-ntrebi cum nu iau parte la lupte sgomotoase, Politice numite… dar nepoliticoase? Cum eu, odinioară, de lume iubitor, Eu pasăre pribeagă, eu veșnic călător, Mi-am strâns acum aripa, de cale ostenită, Și stau în nemișcare ca apa-n loc oprită? Aceasta-i o enigmă, ce vrei ca s-o explic? Prea bine!… Cer cuvântul, dup-obicei, și zic: “Ce fac?” - Pe scena lumei privesc cum se lipește Invidia dușmană de tot ce strălucește Și-l roade ca un vierme ascuns sub un stejar, Cercând ca să-l răstoarne cu-al său venin amar. “Cum viețuesc?” - Ca omul ce fapte mari visează Și scumpe suvenire de prin trecut vânează, Ca să-și mângâie mintea de proasta comedie Ce-o joacă interesul și trista mișelie. Iubiam odată lupta…, dar lupta cea leală Pentru-o idee mare, frumoasă, triumfală. În care luptătorii cu inima-ndrăzneață, Prin arme fără pată, se atacau în față, Numind orice lovire pezișă: felonie, Și oarba clevetire: băloasă infamie! Acum, în loc de arme curate, lucitoare, Eu văd că se preferă hulirea mânjitoare. Oricine stă-n arenă, de tină are parte… Eu, nedeprins cu tina, mă țin de ea departe Și-aștept să văd sub trăsnet hidoasa pocitură, Care-au sădit în țară invidie și ură. Pe rând eram noi tineri, Florescule amice, Pe când orice sperare muria, născând aice, Avut-am un vis mare, o nobilă dorință, De-a scoate România din trista-i umilință Prin jertfe, prin virtute, prin strânsă înfrățire… Toți într-un gând, cu toții uniți într-o simțire, În batalionul sacru voioși ne luam rândul, Și fiecare-n parte-i c-un dor își hrănea gândul: Eu, să deștept prin cânturi mărirea strămoșească, Tu, să re-nvii pe lume armata-i vitejească. — Dor tainic, vis feeric, sublimă nebunie. Avânt semeț și falnic de falnică junie! Atunci al nostru suflet, prin nori luându-și sborul, Cu aripa-i ușoară lovia chiar viitorul, Și orice stavili-nalte, fantasme-ngrozitoare, Piereau în ochii noștri ca negurile-n soare. Și iată că prin muncă și ani de stăruință Au dat și flori și roadă puternica-ți credință. Din sânul țerii noastre o mândră oaste-apare, Menită ca să-ntreacă a lumii așteptare, Prin fapte glorioase din timpuri de-altădată… Ea sboară-n foc și iese cu fruntea-ncoronată. O! ce mândrie mare simțit-ai tu ca mine!… Dar ce amărăciune s-a revărsat în tine, Văzând feciorii noștri pășind măreț-nainte, Și tu… uitat de-o parte, tu, bunul lor părinte! Noi toți, din depărtare, pe-al morții câmp de pradă Cătăm a zări-n soare lucind bătrâna-ți spadă, Și-a noastră ostășime, în foc iuțindu-și pasul, Doria, cerea, prin tunuri ca să-ți audă glasul, Căci astă vie, jună, eroică armată, Sub Cuza și sub Carol prin tine-a fost creată, Și ție cu dreptate se cuvenia onorul Fruntaș de-a fi în luptă, tu, organizatorul! Și însă tu, victimă de-o oarbă prigonire, Ai fost ca un netrebnic lăsat în părăsire. Netrebnic, tu netrebnic!…De când, o! Doamne-n lume Lumina zilei poartă al nopții negru nume? De când netrebnic este acel ce cu iubire Consacră-o viață-ntreagă l-a patriei mărire? De când netrebnic omul cu inimă măreață, Ce-n lupta pentru țară oferă braț și viață? De când netrebnic șeful ce, oricum bate vântul, Își apără stindardul și-și ține jurământul? Amice, fii în pace, alină-a ta durere… În tot oșteanul astăzi tu vezi o mângâiere, Căci astăzi tot românul cunoaște, simte-n sine, Că arma strămoșească s-au ascuțit prin tine… Și când privești stindardul cu ochi plini de uimire, Stindardul viu tresare cu-o mândră fâlfâire!…


content:
Fata lui Gazi-Osman, Grivița poară-un colan, Un colan tot de oțel… Joacă fulgerii pe el. Alelei! de l-aș lua, Înapoi nu l-aș mai da! Mândra-n cale mi-au ieșit, Dorii-n mine-a răsădit Și de-o lună pân-acum Răsărit mă ține-n drum. Fa, colanul ți-oi lua… Și-napoi nu l-oi mai da! Puică scumpă de viteaz, Nu m-aduce la necaz, Că-ntr-o zi m-oi da prin foc Și te-oi prinde de mijloc. Iar colanul ți-oi lua Și-napoi nu l-oi mai da! Tu ești viță de păgân, Eu sunt viță de român! Bună ești de sărutat, Dar și eu bun de luptat! Eu colanul ți-oi lua, Înapoi nu l-oi mai da! Fa, deschide-mi sânul tău, Cât îs blând la graiul mieu, Nu mă face să te-aștept Și să dau cu tine piept. Piept cu tine de voi da Zău, colanul ți-oi lua… Tot așa mări-am grăit! Într-o zi m-am răpezit Și-am pus mâna pe colan Și pe fata lui Osman. Alelei! Griviță fa, Înapoi nu te-oi mai da!


content:
Vântul de la miază-zi Cu zăpadă se hrănește, într-o noapte și-ntr-o zi El pe dealuri o topește. Și când suflă și când trece Peste ghiața ce se moaie Iarna tristă, iarna rece Varsă lacrimi, lungi șiroae. El plecat-au dintr-un loc Unde iarbă când răsare, Sub o arșiță de foc Se usucă și dispare, Și pe unde ard în soare Lungi pustiuri năsipite, Și se văd rătăcitoare Caravane ostenite. Vântul iute, vântul cald Aripioara-și răcorește În mări late de smarald Pe al căror val plutește Și cu gura-i însetată Vine-aice de înghite Mana iernii așezată Pe câmpiile albite. El tot suflă ne-ncetat Pân-ce vede-n răsărire Pe pământul desghețat Colțul ierbii viu, subțire; Apoi merge de desface Cu-o suflare mai gingașă Mugurașii unde zace Frunza verde drăgălașă. Bun sosit, iubite vânt!… Animați de-o nouă viață Gândăceii din pământ La lumină ies în față, Și pâraele umflate. Mici torente spumegoase. De pe culme, de prin sate Curg în văile-aburoase. Și pe câmpul încă ud. Și pe crengile pădurii Se încearcă un prelud De concerte-ale naturii. Și prin aerul cu soare Trece-o vie prevestire De sosirea de cucoare Și de-a mieilor sosire. Însă vântul răcorit Din sbor, iată, se oprește; Ca drumețul ostenit El acum se odihnește, Și, râzând, privește-n zare Iarna goală, iarna slută, Cum se duce-n fuga mare, Și se face nevăzută. Dar cum stă pe-a luncii prag Iată-aude-un glas de jale Care iese dintr-un fag Nalt, cu brațe colosale Și deasupra-i încă-aude Plâns amar de desperare, Gemete, blăstemuri crude Care dau înfiorare. Glasul blând și rugător Zice: “Doamne! Cine oare, Ce viteaz îndurător M-a scăpa din închisoare? Ah! din fagul mieu afară Celui ce mi-a da scăpare Eu, frumoasa primăvară, I-aș plăti cu-o sărutare”. Vântul iute se scula… Peste fag cu fruntea lată El începe a sufla. A sufla ca niciodată. În curând a lui suflare Coaja fagului despică, Și la ochii lui apare Un luceafăr de fetică, Mândră, albă, scump odor, Cu zâmbire-atrăgătoare, Și duioasă ca un dor De simțire iubitoare. La plăcuta sa ivire Ies albinele cu miere Și sub vesela-i ochire Lumea saltă-n re-nviere. Ea rămâne în extaz La a soarelui lumină. Pe-nfloritul ei obraz Luce-o rouă briliantină, Și pe frunte-i se îndoaie O ghirlandă înverzită, Și pe gură-i se desfoaie Dulce roză-mbobocită. Cum o vede, fericit, Vântul brațele-și deschide, Și pe sânul său uimit Copilița vesel râde; Când de-odată sus în aer Printre frunza ce-l ascunde Se aude iar un vaer Care sufletul pătrunde. Cine țipă-așa de tot? Cine sus, în arbor, geme? E sărmanul Barba-cot Spânzurat de multă vreme. Searbăd, țeapăn, sloi de ghiață De-astă iarnă-n părăsire, Ah! de-abia mai are viață, De-abia umbră de simțire!… Primăvara fece-un semn… Pe loc vântul se ridică Și l-al feei viu îndemn Peste fag el suflă, pică. Iată-o creangă spre copilă Că se pleacă și se-ntinde. Pe moșneagul trist, cu milă De pe creangă ea-l desprinde Statu-palmă a scăpai! De sub tufe chiar îndată Iepurașul șchiopătat Ieșind iute, lui s-arată; Iar uncheșul cu rușine Zice-n limba bătrânească: “Cine-a fi nebun ca mine, Tot ca mine să pățească!” Și pe iepure sărind El se duce-n depărtare, Dar suspină tot gândind La frumoasa fată-mare. Și a vântului mireasă Lunecând pe iarbă verde Cu-al ei mire-n lunca deasă Ca un vis frumos se pierde!


content:
În viața mea avut-am un dor și-un vis de-acele Ce poartă pe-a lor aripi resfrângere de stele, Un vis frumos ca dorul ce naște dintr-un vis. Prin umbră de-abia ochiul țintit îl întrevede, Și mintea nu-ndrăznește în el a se încrede… Dar iată!… Azi la soare el sborul și-a deschis! Priviți! Această țeară, de alte țeri uitată, Avea asemănare cu-o ramură uscată, Ce-o duce pe-a lui valuri torentul dunărean. Uimit de trista-i soartă, eu o priviam cu jale Și-i tot ziceam: “Ah! cine te va opri din cale Pân-a nu fi înghițită de-al mărilor noian? Răspunde, creangă mică, din care arbor mare Te-a rupt cumplitul Crivăț cu aspra lui suflare Și te-a svârlit departe de trunchiul strămoșesc? Cuprinsu-te-au în ghiare un vultur gol pe frunte? Făcut-au el cu tine un cuib în vârf de munte? Sau fost-ai tu atinsă de fulgerul ceresc? Mergi unde? vii de unde? și care-i al tău nume? Mai simți în tine viață, sau moartă ești pe lume? Mai este pentru tine un viitor ascuns?…” O! stranie minune!… Cea ramură-necată Din tulburele spume s-a ridicat de-odată Și falnic peste valuri, ea astfel mi-a răspuns: “Poete! nu mă plânge, n-ai grijă de-a mea soartă. Plutind, privesc eu cerul, și prin deschisa-i poartă Zăresc lucind de-asupră-mi o rază de altar, Mulți au făcut cercare din cale-a mă culege, Dar n-au putut s-atingă odrasla unui rege, Căci rege e stejarul, și-s viță de stejar! Pe malul României voi prinde rădăcină, Și-oi crește în putere, și fruntea mea senină Va trece cătră soare prin norii dușmănești. Gigant voiu fi, cu fală privind peste-orizonuri. Eu port în sânu-mi lemnul din care se fac tronuri Și arme de izbândă și sceptri-mpărătești!” A zis! Și creanga verde crescând, mândră coloană, Nălță până la ceruri frunzoasa lui coroană Sub care lumi voioase găsiau un adăpost. Ah! cine-ar putea crede și cine-ar putea spune Cum astă necrezută gigantică minune A devenit ce este, din ceea ce a fost. Așa, tu Românie, tu țeară mult iubită, De soarta-ți cruntă, oarbă, mulți secuii prigonită, Ai re-nviat puternic, în clipă, glorios. Pe când păreai menită a piere din lumină, Tu ți-ai adus aminte de mama ta latină Și-ai scuturat trecutul amar, întunecos. Ai fost, vai! prinsă-n luptă cu moartea nemiloasă Dar smuls-ai tu din mâna-i a sa cumplită coasă Și ai cosit din cale funebrul siminoc. Acum ți-e calea largă și larg ți-e viitorul! Pe orice-mpiedecare tu pui acum piciorul Și treci tot înainte, strigând la lume: „Loc! Loc celui ce se simte de viță-mpărătească! Loc celui cu menire în glorie să crească! Loc sufletului tare! loc brațului viteaz! Cine-a domnit pe-o lume, fie-n mormânt, nu moare Un soare ce declină, din nou renaște soare, În somn adânc de moarte e sufletul mai treaz!” O! țeară de mari fapte, ce porți un nume mare! Pe margine de groapă redevenind mai tare, Ai provocat destinul și l-ai înfrânt pe el. Și azi învingătoare ca-n timpii de-altă dată, Tu însăți, tu Regină, acum neatârnată, Depui pe a ta frunte coroana de oțel. Onor, mărire, fală, și viață și tărie Să fie a ta parte în secuii, Românie! Oțelul din coroană cu glorie-i bătut. În taina ajutată de sacra providință Oricare fapte grele păreau cu neputință Tu le-ai dorit pe toate, pe toate le-ai putut! Frumos, sublim spectacol e-n fața omenirii, Când un popor se-ntoarce din marginea pieirii Și pasă plin de zile pe câmpul strămoșesc, Când el își face armă din lanțul-de-apăsare Și-n foc redobândește a lui neatârnare. Stropită și plătită cu sânge vitejesc! Mult scumpă, luminoasă, și vie și ferice E ziua când poporul se simte-n drept de-a zice C-a fost privit în față de însuși Dumnezeu. Ferice de tot omul a cărui scurtă viață Se leagă cu vecia prin astă zi măreață, Ca prin o cingătoare de vesel curcubeu! Săltați în piepturi, inimi, cu-o mândră exaltare! Tunați, viteze tunuri, lungi salve de serbare! Mișcați a voastre coame, vechi codri de pe plai! Azi Patria Română apare trimfală. Purtând cu maiestate coroana sa regală Și falnica hlamidă a soarelui de mai!


content:
Oaspeții caselor noastre, cocostârci și rândunele, Părăsit-au a lor cuiburi ș-au fugit de zile rele; Cârdurile de cocoare, înșirându-se-n lung zbor, Pribegit-au urmărite de al nostru jalnic dor. Vesela verde câmpie acu-i tristă, vejtejită, Lunca, bătută de brumă, acum pare ruginită; Frunzele-i cad, zbor în aer, și de crengi se dezlipesc, Ca frumoasele iluzii dintr-un suflet omenesc. Din tuspatru părți a lumei se ridică-nalt pe ceruri, Ca balauri din poveste, nouri negri, plini de geruri. Soarele iubit s-ascunde, iar pe sub grozavii nori Trece-un cârd de corbi iernatici prin văzduh croncănitori. Ziua scade; iarna vine, vine pe crivăț călare! Vântul șuieră prin hornuri, răspândind înfiorare. Boii rag, caii rânchează, cânii latră la un loc, Omul, trist, cade pe gânduri și s-apropie de foc. Mircesti , 1869


content:
Doina, doiniță! De-aș avea o puiculiță Cu flori galbine-n cosiță, Cu flori roșii pe guriță! De-aș avea o mândrulică Cu-ochișori de porumbică Și cu suflet de voinică! De-aș avea o bălăioară Naltă, veselă, ușoară, Ca un pui de căprioară! Face-m-aș privighetoare De-aș cânta noaptea-n răcoare Doina cea dismierdătoare! * Doina, doiniță! De-aș avea o pușculiță Și trei glonți în punguliță Ș-o sorioară de bărdiță! De-aș avea, pe gândul meu, Un cal aprig ca un leu, Negru ca păcatul greu! De-aș avea vro șepte frați, Toți ca mine de barbați Și pe zmei încălecați! Face-m-aș un vultur mare, De-aș cânta ziua, la soare, Doina cea răzbunătoare! * Doină, doiniță! Și i-aș zice: „Mândruliță, Mă jur p-astă cruciuliță Să te țin ca un bădiță!“ Și i-aș zice: „Voinicele, Să te-ntorci cu rândunele Peste dealuri și vălcele!“ Și le-aș zice: „Șepte frați, Faceți cruce și jurați Vii în veci să nu vă dați!“ Hai, copii, cu voinicie, Să scăpăm biata moșie De păgâni și de robie! Note [ modifică ] ↑ Doina este cea mai vie espresie a sufletului românesc. Ea cuprinde simțirile sale de durere, de iubire și de dor. Melodia doinei, pentru cine o înțelege, este chiar plângerea duioasă a patriei noastre după gloria sa trecută!


content:
Baba-i calul dracului (Vorbă veche) Șede baba pe călcaie În tufarul cel uscat, Și tot cată nencetat Când la luna cea balaie, Când la focul cel din sat. Și tot toarce, cloanța toarce, Din măsele clănțănind Și din degite plesnind. Fusu-i răpide se-ntoarce, Iute-n aer sfârâind. „Fugi, Urâte! baba zice, Peste codrul cel frunzos, În pustiu întunecos! Fugi, s-alerge-acum aice Dragul mândrei, Făt-Frumos. De-a veni el după mine Să-l iubesc eu, numai eu, Dare-ar Domnul-Dumnezeu Să-i se-ntoarcă tot în bine, Cum se-ntoarce fusul meu! Iar de n-a vrea ca să vie, Dare-ar Duhul necurat! Să fie-n veci fărmecat Și de-a Iadului urgie Vecinic să fie-alungat! În cap ochii să-i se-ntoarcă Și să-i fie graiul prins, Iar Satan, c-un fier aprins, Din pept inima să-i stoarcă Și s-o ardă-n foc nestins! Fiară-Verde să-l gonească Cât va fi câmp de gonit Și lumină de zărit. Noaptea încă să-l muncească Sânge-Roș și Hraconit!” [1] Toarce baba, mai turbată! Fusu-i zboară nevăzut, Căci o stea lungă-au căzut, Pe lună s-au pus o pată Ș-în sat focul a scăzut: „Dragă puiule, băiete, Trage-ți mâna din cel joc Ce se-ntoarce lângă foc, Ș-ochii de la cele fete, Cu ochi mari, făr' de noroc. Vin' la mine, voinicele, Că eu noaptea ți-oi cânta, Ca pe-o floare te-oi căta, De diochi, de soarte rele, Și de șerpi te-oi descânta. Vai! din ziua cea de vară Când, prin luncă rătăcit, Cântai Doina de iubit, Cu-a mea inimă amară Sufletu-mi s-au învrăjbit! Adă-mi fața ta voioasă Ș-ai tăi ochi de dismierdat, Că mă jur în ceas curat Să-ți torc haine de matasă, Haine mândre de-mpărat. Vârcolacul se lățește Sus, pe lună, ca un nor [2] , Vin' ca paserea-ntr-un zbor Pân' ce viața-mi se sfârșește Ca și lâna din fuior.” Baba Cloanța geme, plânge, Căci fuiorul s-au sfârșit, Iar voinicul n-au venit! Mânile cumplit își frânge, Crunt strigând spre răsărit: „Sai din hău făr' de lumină Tu, al cerului dușman! Tu, ce-n veacuri schimbi un an Pentru-un suflet ce suspină, Duhul răului, Satan! Tu, ce stingi cu-a ta aripă Candela de pe mormânt, Unde zac moaște de sfânt, Când înconjuri într-o clipă De trei ori acest pământ! Vin' ca-n ceasul de urgie Când zbori noaptea blestemând, Ca să-mi faci tu pe-al meu gând, Că de-acum pe vecinicie Ție sufletul îmi vând!” Abie zice, și deodată Valea, muntele vuiesc, În nori corbii croncăiesc, Și pe-o creangă ridicată Doi ochi dușmani strălucesc! „Eu pe mândru-ți l-oi aduce (Zbeară-un glas ce dă fiori), Pintre șerpi și pintre flori, La cea baltă de mă-i duce Și-mpregiuru-i de trei ori!” Baba Cloanța se pornește Fără grijă de păcat, Cu Satan încălecat, Ce din dinți grozav scrâșnește Și tot blastemă turbat. Saltă baba, fuge, zboară Cu sufletul după dor, Ca o buhnă la izvor, Și-n urmă-i se desfășoară Toată lâna din fuior. Fuge baba despletită, Ca vârtejul fioros, Sus, pe malul lunecos, Și-n tăcerea adâncită Satan urlă furios. Mii de duhuri ies la lună, Pintre papură zburând, Și urmează șuierând, Baba Cloanța cea nebună Care-aleargă descântând. Codrul sună, clocotește De-un lung hohot pân' în fund. Valea, dealul îi răspund Prin alt hohot ce-ngrozește, Dar pe dânsa n-o pătrund! Ea n-aude, nici nu vede, Ci tot fuge nencetat, Ca un duh înspăimântat, Căci Satana o răpede Către țelul depărtat. Zece pasuri încă grele... Mândrul că și-a dismierda, Ca pe-o floare l-a căta, De diochi, de soarte rele Și de șerpi l-a descânta. Doi pași încă... Vai! în luncă Țipă cocoșul trezit; Iar Satan afurisit Cu-a sa jertfă se aruncă În băltoiul mucezit! Zbucnind apa-n nalte valuri, Mult în urmă clocoti, În mari cercuri se-nvârti, Și de trestii, și de maluri Mult cu vuiet se izbi. Iară-n urmă liniștită Dulce unda-și alina, Și în taină legăna Fața lunii înălbită Ce cu ziua se-ngâna... Când pe malu-i trece noaptea Călătorul șuierând, Pintre papuri când și când El aude triste șoapte Ș-un glas jalnic suspinând: „Vin' la mine, voinicele, Că eu noaptea ți-oi cânta, Ca pe-o floare te-oi căta, De diochi, de soarte rele Și de șerpi te-oi descânta!” 1842, Mircești Note [ modifică ] ↑ Fiară-Verde, Sânge-Roș și Hraconit sunt stihii dușmane omului. ↑ Poporul român crede că vârcolacii mănâncă soarele și luna în timpul eclipselor. Această crezare superstițioasă domnește în țările noastre tocmai din timpul dacilor, căci însuși Ovidie pomenește despre dânsa în poeziile sale. Vârcolaciul se numește în limba latină: vermicolacius .


content:
Sus în deal la mănăstire, Plânge sora-ntr-o grădină, Plânge noaptea și suspină Dup-a lumii fericire: De când eu eram copilă Sunt de toți ai mei uitată Și de rude fără milă În pustiuri lepădată! Fără vină, din născare Mă văzui eu pedepsită, Și de-a lumii dezmierdare Mă simții în veci lipsită! În amar trăind de mică, Ochii-mi plâng, sufletu-mi geme, Și, ca pomul ce jos pică, Viața-mi cade fără vreme! Ah! sfârșească-se îndată Astă viață de durere! Vie moartea așteptată Ca o dulce mângâiere! Ce spui, dragă surioară? (Zise hoțul din pădure) Cu-ai tăi ochi ca două mure, Tu, frumoasă lăcrimioară, Tu să mori, dulce minune! Și de Domnul nu-ți e frică? Dragă soră tinerică, Fă trei cruci ș-o rugăciune. De vrei ochii să-ți lucească Într-un rai de veselie, Și ca floarea din câmpie În piept inima să-ți crească, Hai cu mine-n codrul verde S-auzi Doina cea de jale, Când plăieșii trec în vale Pe cărarea ce se pierde. Să vezi șoimul de pe stâncă Cum se-nalță, se izbește Peste corbul ce zărește În prăpastia adâncă. Iar ciocoiul cum se pleacă De mă vede la potică! Cum, smerit, în genunchi pică Și de fală se dezbracă! Am doi zmei de bună cale, Doi!... nici vântul nu-i întrece! Am tovarăși doisprezece, Și la brâu patru pistoale. Am la piept o cruciuliță Cu lemn sfânt, cu moaște sfinte, Și-n piept inimă fierbinte, Ca fierbintea ta guriță. Am o piatră nestemată Care noaptea viu lucește, Precum ochiu-ți ce pândește Fericirea depărtată. Lasă tot, neagră chilie, Comănac, mătănii, rasă, Și de vrei a fi voioasă Ca o zi de voinicie, Vin în lumea fericită Cu voinicul ce te cheamă, Căci cu dânsul nu e teamă De-a mai fi călugărită! De-a mers sora, nu e știre; Iar de-atunce prin grădină Nici nu plânge, nici suspină Nime-n deal la mănăstire. 1842, Hangu


content:
Pe când la cuibu-i pasărea zboară C-un țipăt jalnic ca un suspin Și, plecând capul sub aripioară, Pe creanga mică adoarme lin, Zamfira tristă din cort ieșise Și cu ochi umezi lung se uita La cornul lunii ce se ivise, Vărsând pe frunte-i lumina sa. De când în lume gingașa fată Zâmbea ca floarea de pe câmpii, Numai de soare fu sărutată Pe sânu-i fraged, pe-ai săi ochi vii. Părul său negru ca nori de ploaie De-a lung pe umeri neted cădea. Ades copila mândră, vioaie, De soare-n păru-i se ascundea. Iar când pe frunte-i ducea cofiță Cu apă rece de la izvor, Când era umedă-a sa guriță Și-i sălta floarea pe sânișor, Toți trecătorii simțeau deodată O sete mare în pieptul lor; Beau multă apă, cătând la fată, Și urmau drumul oftând de dor. Ea cânta dulce ca ciocârlia Ce ciripește vesel în zori, Și suna gingaș atunci câmpia Ca de un freamăt de Zburători. Ades bătrânii, stând împreună Și ascultând-o pe lângă foc, Trăgeau cu sorții, noaptea, la lună, Și vesteau fetei mare noroc. Dar într-o seară, sus, pe movilă, O Babă Cloanță, din bobi trăgând, I-a zis cu spaimă: Să fugi, copilă, De străin mândru, cu glasul blând! De-atunci Zamfira în multe rânduri Vedea o umbră zburând prin nori, Și toată noaptea sta ea pe gânduri În doruri tainice, în dulci fiori. Acum ea, tristă, din cort ieșise Și cu ochi umezi lung se uita La cornul lunii ce se ivise, Iar glasu-i jalnic așa cânta: Crai-nou, strălucite! Plânsă m-ai găsit, Cu gânduri mâhnite, Cu chipul cernit. Inima-mi jelește, Dar nu știu ce vrea; Nu știu ce dorește Inimioara mea. Căci aude noapte Freamăte de zbor, Ș-apoi blânde șoapte Ce-i șoptesc din nor. Iar a zilei rază Când lucește sus, Mult apoi visează Visul ce s-a dus. Crai-nou! vin cu bine, Cu bine te du, Dar jalea din mine Să nu mi-o lași, nu! Să mă lași cu salbă De galbeni frumoși, Cu naframă albă Și iminii roși. Să mă lași ferice, Cu doru-mplinit, Zburând tu de-aice, Crai-nou mult iubit! Iată că-n valea cea-ntunecată Un străin mândru atunci trecu, Auzi glasul, veni îndată Și-n calea fetei pe loc stătu. Blânzi erau ochii, blândă-era fața, Blând era glasul celui străin! Căci trecu noaptea, și dimineața Găsi copila fără suspin. Trei zile-n urmă ea avea salbă, Salbă de galbeni pe-al său grumaz, Avea pe frunte naframă albă, Iar flori nici una pe-al său obraz! Trei zile-n urmă Crai-nou se duse, Și, cu el, mândrul străin pieri, Sărmana fată în drum se puse Și mult îl plânse, mult îl dori! Trei zile-n urmă, colo, pe vale, Rămase singur un biet mormânt! Ș-ades de-atunce un glas de jale Șoptind s-aude astfel prin vânt: Tu, ce spui vesel, sus, pe movilă, La cornul lunii tainicu-ți gând, Când vine noaptea, fugi, fugi, copilă, De străin mândru, cu glasul blând! Note [ modifică ] Când se arată Crai-nou pe cer, fetele și flăcăii români ies în câmp de-i adresează rugăminți pentru îndeplinirea dorințelor lor.


content:
Cu ce jale, ce amar Plâng doi ochi peste hotar! Cât se bate, cât suspină O inimă de dor plină Colo-n țara cea vecină! Mândri-s ochii ca din rai, Dulci ca soarele din mai. Inima e mândră iară, Căci ea saltă ca o fiară În sân falnic de maghiară. De-ai fi pasăre sau vânt, S-alergi lumea pe pământ, Ca maghiara scumpă floare N-ai vedea lucind la soare, Nici în luncă, la răcoare! Alb i-e sânul, dulce crin, Dar hrănește-amar suspin! Negri-s ochii, cu văpaie, Dar pe fața ei bălaie Se topesc ca nori de ploaie, Căci un domn român vestit Peste munți a năvălit Ș-a luat cu vitejie Multe suflete-n robie Și maghiari nemeși o mie! A plecat domnul român! Robii după-al lor stăpân Au ieșit plângând din țară Ș-a rămas trista maghiară Cu ochi plânși, cu jale-amară! De trei zile plânge-acum! De trei zile cată-n drum, Dar nimică nu zărește, Căci iubitul ce jelește Pe drum nici că se ivește! Unde-i mândrul tău iubit? În ce cale-i rătăcit? Unde-i, Doamne! de nu vine De trei zile lângă tine? Cine-a spune unde-i, cine? Vai! cu jale, cu amar Plânge el peste hotar! Ca și tine el suspină Cu inima de dor plină Colo-n țara cea vecină! Iar de vrei tu să-l mai vezi, Peste munți să te repezi Într-a Zimbrului domnie, Unde zac mulți în robie Și maghiari nemeși o mie. Peste codri, peste munți, Peste ape fără punți, Unde-s florile frumoase, Unde-s fetele voioase, Unde-s doinele duioase. Să te duci spre răsărit, La cel loc nebiruit Unde-s paloșele crunte, Unde cresc stejari la munte, Unde nasc voinici de frunte!... Iată-n zori c-a și plecat Pe-un cal alb ne-ncălecat Maghiarina, mândra fată, În bărbat mândru schimbată Și cu paloș înarmată. De-ai fi pasăre sau vânt N-ai ajunge-o pe pământ, Căci ca vântul ea nu zboară, Nici ca pasărea ușoară! Dar ca dorul ce omoară! Șesuri, văi, norii din cer În urmă-i departe pier. Cine-o vede, o zărește Ca o stea care lucește Și-n văzduh se mistuiește. În codri merei pustii Unde urlă fiare mii, A intrat fata voinică Și se duce fără frică Pe-o strâmtoare de potică. Umbra nopții s-a lățit, Groaza-n lume s-a pornit, Vântul suflă, vâjâiește, Codrul urlă, clocotește, Tunetul în cer vuiește. Dar ea-ndeamnă tot mereu Calul ce răsuflă greu Și mult drum în urmă-i lasă; Că cine doru-l apasă, De furtuni cerești nu-i pasă! Iată-a sosit în ceas rău Pe malul unui pârău, Pârău mic și fără nume Ce curgea tainic în lume, Printre flori revărsând spume. Hai, voinice, la cel mal (Zis-a fata către cal.) Dar pe loc calul s-oprește, În pământ ochii țintește Și cu groază sforăiește. Haideți, hai cu Dumnezeu Să găsim pe dragul meu, Că de mult amar de vreme După el sufletu-mi geme! Hai, voinice, nu te teme... Calul trist a rânchezat Și-n pârău năvală-a dat. Apa-i crudă ca o fiară!... Iar pe mal din unde-afară N-a ieșit biata maghiară! Când luci lumina-n zori, Zăcea trupu-i printre flori, Lângă malul alb de spume... Și de-atunci pârău-n lume Poartă-al Maghiarinei nume. 1843, Slatina Note [ modifică ] În munții Slatinei curge un pârău mic ce se numește Maghiarnița. Legenda poporală spune că numele lui se trage de la întâmplarea descrisă în aceasta baladă.


content:
Domnul Ștefan, viteaz mare, ce-a dat groaza prin păgâni, Locaș sfânt creștinătății astăzi vrea să facă dar, Și pe malurile Putnei, cu vitejii săi români, Însuși merge să aleagă locul sfântului altar. Mare obștie-l urmează și pe culme se lățește, Precum aburii pe baltă când lumina asfințește. Căpitani, ostași cu zale și cu platoșe de fer Pe-ai lor cai sirepi stau mândri ca la semnul de război. Al Moldovei steag de fală fâlfâie falnic în cer; Buciumul vuiește-n munte, sună valea de cimpoi. Iată că lângă-o movilă domnul Ștefan s-a oprit! Totul tace!... ochii țintă, stă poporul neclintit. Trei ostași cu arce-n mână pe movilă-acum se urcă; Doi, ca zimbrul, ageri, mândri, nalți ca bradul de la munte, Pe-ai lor umeri poartă glugă, la brâu paloș, și pe frunte Cu-a lor lungi și negre plete se coboară-o neagră țurcă. Ei ades cu-a lor săgeată repezită sus, în nor, Printre-a fulgerelor focuri au oprit vulturu-n zbor. Multe fiare din cei codri, mulți dușmani tineri, semeți, Drept în inimi, drept în frunte au simțit a lor săgeți, Căci ei sunt arcașii vrednici ai lui Ștefan domn cel mare, Ce-și gătește-acum săgeata s-o izbească-n depărtare. Copii, trageți... eu vreau astăzi să mă-ntrec în arc cu voi. Astfel zice domnul Ștefan!... iar voinicii amândoi Se plec, arcele-și încoardă, trag... săgețile lor zboară, Spintecă repede vântul ce dă foc și vâjâiește, Se tot duc, se duc ca gândul, și de-abia ochiul zărește Pe câmp departe, departe locul unde se coboară. "Ura!-n ceruri se ridică! Urlă dealul, clocotește! Să trăiți, copii! le zice Ștefan, ce-acum se gătește. Zbârnâie coarda din arcu-i, fulgeră săgeata-n vânt, Piere, trece mai departe, șî-ntr-un paltin vechi s-a frânt. Acolo fi-va altarul! zice falnicul monarc, Ce se-nchină și se pleacă pe războinicul său arc. Să trăiască domnul Ștefan! mii de glasuri îl urmează, Și poporul jos, pe vale, umilit îngenunchează! 1843, Bucovina Subiectul acestei balade l-am cules în Bucovina, și chiar la mănăstirea Putnei, unde se află mormântul eroului care a zidit-o.


content:
Cine trece-n Valea-Seacă Cu hamgerul fără teacă Și cu peptul dezvălit? Andrii-Popa cel vestit! Șepte ani cu voinicie Și-au bătut joc de domnie Și tot pradă nencetat, Andrii-Popa, hoț barbat! Ref: E haiduc, Si e vestit, Andrii-Popa cel voinic! Zi și noapte, de călare, Trage bir din drumul mare, Și din țară peste tot! Fug neferii cât ce pot, Căci el are-o pușcă plină Cu trei glonți la rădăcină, Ș-are-un murg de patru ani, Care mușcă din dușmani, Ref:.... Ș-are frați de cruce șapte, Care-au supt sânge cu lapte. Și nu-i pasă de nimic, Andrii-Popa cel voinic! Căpitane, frățioare, Ce se vede despre soare? Să zăresc vro patru cai!... N-auziși tu de-un Mihai Ref:... Căpitane, te gătește, Mihai mândrul te gonește. Iată-l, vine ca un zmeu! Fă trei cruci la Dumnezeu. Cum îi vede-n depărtare, Popa strigă-n gura mare: „Hai la goană de neferi! Hai la goră de muieri!” [2] Ref:... Au zis! țipă, se aruncă, Trece șes, pâraie, luncă Cu fugarul sprintinel Și cu hoții după el. Mihai mândrul vine iară, Falnic ca un stâlp de pară, Pe-un cal alb ce n-are loc Și din ochi aruncă foc. Ref:... Fug cum fuge-o rândunică, Fug ca fulgerul când pică, Și se duc voinicii, duc, Cu urgie de haiduc! Pept în pept!... câmpul răsună, Toți de tot dau împreună. Toți la luptă-s încleștați, Toți în sânge încruntați. Ref:... „Ura, frați!” caii nechează, Sus văzduhul scănteiază. „Ura!” moartea s-au ivit! Vulturu-n zbor s-au oprit! Zi de vară păn-în seară Dau voinicii să se peară Și cu ferul ascuțit, Și cu pumnul amorțit. Ref:... Sângele-n răni gâlgâiește, Glasu-n gură se sfârșește. Zece-s morți! doi încă vii, Mihai mândrul și Andrii. Andrii fuge făr' de-o mână, Prinde murgul la fântână, Dă peptiș, sare pe șa Și din gură zice-așa: „Zbori, copile sprintinele, Să mă scapi de chinuri grele, Că mă jur, de mă-i scăpa, Ca pe-un frate te-oi cata.” Ref:... Murgul sprinten se răpede. În zadar! Mihai mi-l vede! „Stai, hoț-popă, dragul meu, Să-ți arăt cine sunt eu!” Și cum zice, mi-l chitește, Drept în frunte mi-l lovește! „Ura!” Vulturul din nori Răcni falnic de trei ori. Ref:... 1843, Ocna ↑ Acest hoț a cutreierat țara șepte ani întregi, fără a-l putea prinde vreo potiră. La anul 1818, Mihai Cozoni, unchiul autorului, a fost însărcinat prin poroncă domnească ca să puie mâna pe acel hoț vestit. Deci, întâlnindu-l la Valea-Seacă, l-a ucis din fuga calului, după o cruntă luptă de câteva ore. La 1821, când a izbucnit revoluția grecească, Mihai Cozoni, a cărui suflet măreț se aprindea lesne la glasul libertăței și a vitejiei, s-a înrolat în armia lui Ipsilanti cu rang de sutaș ( ekatondas ), și la crunta bătălie a grecilor cu turcii în Valahia, la Drăgășani, a rămas pe câmpul războiului, după ce făcuse mari și minunate vitejii. ↑ Istoric. – Acesta era răcnitul lui Andrii-Popa când de izbea asupra potirelor ce întâlnea.


content:
Galben ca făclia de galbenă ceară Ce-aproape-i ardea, Pe-o scândură veche, aruncat afară, De somnul cel vecinic Groz-acum zăcea; Iar după el nime, nime nu plângea! Poporu-mprejuru-i trist, cu-nfiorare, La el se uita. Unii făceau cruce; alții, de mirare, Cu mâna la gură capul clătina Și-ncet, lângă dânsul, își șopteau așa: El să fie Groza cel vestit în țară Și-n sânge-ncruntat! El să fie Groza, cel ce ca o fiară, Fără nici o grijă de negrul păcat, A stins zile multe și lege-a călcat! Un moșneag atunce, cu o barbă lungă, La Groza mergând, Scoase doi bani netezi din vechea sa pungă, Lângă mort îi puse, mâna-i sărutând, Mai făcu o cruce și zise plângând: Oameni buni! an iarnă bordeiu-mi arsese, Și pe-un ger cumplit Nevasta-mi cu pruncii pe câmp rămăsese. N-aveam nici de hrană, nici țol de-nvelit, Și nici o putere!... eram prăpădit! Nu așteptam altă din mila cerească Decât a muri, Când creștinul ista, Domnu-l odihnească! Pe-un cal alb ca iarna în deal se ivi Ș-aproape de mine calul își opri. Nu plânge, îmi zise, n-ai grijă, române, Fă piept bărbătesc; Na, să-ți cumperi haine, și casă, și pâine... Și de-atunci copiii-mi ce-l tot pomenesc, Oameni buni! de atunce în tihnă trăiesc. Și, sărutând mortul, bătrânul moșneag Oftă și se duse cu-al său vechi toiag. Iar poporu-n zgomot strigă, plin de jale: Dumnezeu să ierte păcatele sale!


content:
Ici în vale, la fântână, Două fete spală lână... (Cântecul lui Bujor) Colo-n vale, la fântână, Două fete spălau lână, Spălau lână și râdeau, Iar din gură-așa grăiau: Când a bate vânt de seară Prin ogorul de secară, De trei ori să descântăm Ș-în fântână să cătăm. Dacă-a fi să ni se prindă, Om vedea ca-ntr-o oglindă De-om avea sorți cu noroc Și ursiți cu ochi de foc. Cum bătu vântul de seară Prin ogorul de secară, De trei ori au descântat, În fântână au cătat, Și pe-a sa limpede față, Ca prin vis de dimineață, Au văzut ele, zâmbind, Două chipuri strălucind. Cele umbre bălăioare, Cu gurițe zâmbitoare, Pluteau lin, se legănau Și pe fete le-ngânau... * Iată că pe apă-n față, Ca prin vis de dimineață, Alte două s-au ivit, Chipuri mândre la privit. Iar aceste umbre nouă Nu erau ca cele două, Albe ca floarea de crin, Blânde ca cerul senin, Ci erau de vânt pișcate, Cu păr negru, sprânceni late Și cu ochii șoimuleți, La ochire mult semeți. Ian vezi, soro, ce minune! (Zis-au fetele nebune) Dorul nostru-i împlinit... Mult e mândru la privit! Vezi tu cele umbre mute? Parcă vor să ne sărute. Vezi cum brațele-și întind? Parcă vor să ne cuprind! N-au sfârșit bietele fete, Și pe frunte și pe plete Nu știu cine le-a furat Câte-un dulce sărutat! * Cele fete, la fântână, De-atunci nu mai spală lână; Căci în codri și la drum Își petrec zilele-acum. Acum știu ce fel s-aruncă În dușmani glonții din luncă, Ș-ades ele au văzut Ce-i fuga de arnăut, Că de când pe frunți, pe plete, Au simțit mândrele fete Câte-un dulce sărutat, Ele-n codri au urmat Doi voinici cu sprânceni late, Cu fețe de vânt pișcate Și cu ochii șoimuleți, La ochire mult semeți. Note [ modifică ] [1] Fetele românce întrebuințează deosebite mijloace de a cunoaște ursiții ce vor avea. Unele descântă izvoarele, crezând că vor vedea în fața apei chipurile bărbaților de care au să aibă parte; altele își leagă ochii în noaptea ajunului Bobotezei și merg de pun mâna pe un par din gardul casei. Dacă se întâmplă ca acel par să fie drept și curat, ursitul are să fie nalt și binefăcut; iar dacă, din contra, parul e strâmb și noduros, ursitul are să fie bătrân și urât. Etc., etc.


content:
În prăpastia cea mare, Unde vântul cu turbare Suflă trist, înfricoșat, Vezi o cruce dărâmată Ce de vânt e clătinată, Clătinată ne-ncetat? Împrejur iarba nu crește Și pe dânsa nu-și oprește Nici o pasăre-al ei zbor; Că sub dânsa-n orice vreme Cu durere jalnic geme, Geme-un glas îngrozitor. Când e noapte fără stele, Mii de flăcări albăstrele Se văd tainic fluturând, Și prin ele crunt deodată O fantasmă se arată, Se arată blestemând. Călător nenorocite, Fugi de-acele căi pocite De ți-e calul de bun soi, Că-n mormântul fără pace Și sub cruce-acolo zace, Zace singur un strigoi! * Într-o noapte-ntunecată Dulce șoaptă-namorată Prin văzduh încet zbura. Două umbre sta în vale, Ce, cuprinse-n dulce jale, Amor vecinic își jura. Iar pe-o culme-n depărtare Se vedea mișcând la zare Un cal alb, copil de vânt; Coamele-i erau zburlite, Ș-a lui sprintene copite Săpau urme pe pământ. Nu te duce, nu, bădiță! (Zicea blânda copiliță Cu ochi plânși, cu glas pătruns) Ah! te jur pe sfânta cruce! Stai cu mine, nu te duce... Dar voinicul n-a răspuns; Ci, strângând-o cu-nfocare, După-o dulce sărutare, Repede s-a depărtat Și, sărind cu veselie Pe-al său cal de voinicie, În văzduh s-a afundat. * Cine-aleargă pe câmpie Ca un duh de vijelie Într-al nopții negru sân? Cine fuge, cine trece Pe la ceasul doisprezece?... Un cal alb, cu-al său stăpân! Vântul bate, vâjâiește, Falnic calul se izbește, De se-ntrec ca doi voinici. Dar prin neguri iată, iată Că lucesc pe câmp deodată Mii de focurele mici. Ele zbor, se depărtează. Zboară calul, le urmează, Pășind iute către mal. Stai, oprește!... de pe stâncă, În prăpastia adâncă Au picat stăpân și cal! Și-de-atunci în fund s-aude Gemete, blăstemuri crude Care trec pe-al nopții vânt. Și de-atunci ades s-arată O fantasmă-nfricoșată Care iese din mormânt! 1845, Mânjina Note [ modifică ] [1] Această baladă am compus-o în tovărășie cu Costache Negri, împărțindu-ne subiectul în două părți; eu am lucrat partea I, și Negri, partea II. Acea compunere a prietenului meu, plină de frumuseți poetice, este una din cele mai nimerite scrieri ale sale.mmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmm


content:
Pe cel deal, pe coaste, Trece-o mândră oaste, Oaste de români! Toți voinici de frunte Care merg să-nfrunte Oarde de păgâni. Iar pe-o culme verde Ce-ntre munți se pierde Stau de mi-i privesc Două surioare, Albe lăcrimioare, Care mi-i jelesc: Vezi tu, surioară, Oastea se coboară Colo pe costiș, Vezi-o cum pătrunde Pe rând și s-ascunde Colo-n stejăriș. Vai! nu se mai vede! Cine, cine-a crede Grija ce duc eu, Oastea că-i purtată De bătrânul tată Și de dragul meu? Ei se duc în vale Unde țara-n jale Geme cu amar, Căci au intrat iară Sabie în țară, Paloș de tătar. De pe munți în poale, Cu armele goale, Ei mi se cobor, Și prin cea urdie, Dragă, o să fie Mare, mult omor! Căci tata bătrânul Nu cruță păgânul Când s-aruncă-n foc. El e român tare, Ca Ștefan cel Mare, Și om cu noroc. Pentru el n-am teamă... Dar îmi fac de seamă Când stau de gândesc La dragul Lisandru, Că-i un copilandru, Și mult îl iubesc! El n-a vânat încă Decât șoimi de stâncă, Cerbi cu coarne mari; Ș-acu-ntâia oară Face, surioară, Goană de tătari. Ș-așa mult mi-e frică Ș-inima-mi se strică Când gândesc la el, Că mult, mult îi place Vitejii a face, Scumpul tinerel! Taci, biată copilă! Nu-i plânge de milă Iubitului tău, Căci ferească sfântul Să-ți fie cuvântul Zis într-un ceas rău! Hai la mănăstire Ca să dăm de știre Pustnicului sfânt Să ardă tămâie Ca să nu rămâie Tătar pe pământ. Oastea-nvingătoare A stins de la soare Aprigul dușman: Ea se-ntoarce-n munte Având chiar în frunte Vechiu-i căpitan. Iar sărmana fată În zadar, vai! cată Pe iubitul său! El în foc căzuse, După ce făcuse Vitejii de zmeu!... Din bătrâni se spune Că sunt ceasuri bune Și că rele sânt. Vai de-acei ș-acele Care-n ceasuri rele Zic vre un cuvânt!


content:
În pădurea de la Strungă Sunt de cei cu pușca lungă Care dau chiorâș la pungă! Sunt de cei ce-mpușcă-n lună, Care noaptea-n frunze sună, Feciori de lele nebună! Fă-te-n laturi, măi creștine, Dacă vrei să mergi cu bine, Să rămâi cu viață-n tine! În potica fără soare Ei te-așteaptă la strâmtoare Să te prade, să te-omoare!... În dumbrava cea vecină, Unde buhna greu suspină, Vezi cea zare de lumină? Opt voinici cu spete late Și cu mâneci suflecate, Stau cu puștile-ncărcate. Trei sărută crucea sfântă, Trei se luptă greu la trântă, Unul drege, unul cântă: Oliolio, ciocoi bogate! Ici de-ai trece, din păcate, Să-ți arunc doi glonți în spate. Oliolio, mândră fetică! De-ai veni cole-n potică Să te fac mai frumușică. Că mi-i pușca hultuită. Și mi-i ghioaga țintuită, Și mi-i inima-ncolțită. Oliolio, măi Taie-Babă![2] Căci nu șuieri mai degrabă, Să sărim, voinici, la treabă! Pușculița-mi ruginește, Ținta-n ghioagă se tocește, Murgul sare, nechezește!... În pădurea de la Strungă Ce slujește pușca lungă Fără luptă, fără pungă? Note [ modifică ] [1] Pădurea Strungăi a fost mult timp locașul cetelor de hoți, încât acest nume a rămas vestit în Moldova, precum Pădurea Neagră în Germania și pădurea Bondi în Francia. [2] Taie-Babă: poreclă haiducească.


content:
Iarna vine, vara trece Și pădurea s-au rărit! Ziua-i viscol, noaptea-i rece, Gerul vieții a sosit! Cât mi-a fi iarna de mare, Ce-o să facem, vai de noi! Fără codru, fără soare, Făr' de bani, făr de ciocoi? Sai pe creanga cea uscată, Dragă corbi, corbișor. Vezi, în calea depărtată Nu-i zări vrun călător? Călător cu punga plină Și cu șal la cap legat, Să-mi mai cerc astă rugină Și să-mi fac bani de iernat. Daleu! codre, frățioare, Ce-ți făcuși frunzișul des, Unde-n pândă, la răcoare, Stam sunând din frunze-ades? Vara trece, iarna vine, Și tu, codre, te-ai uscat! Trece vara, și ca tine Florile mi-am scuturat! Ne-au ajuns vremea de muncă. De scos arma de la brâu, De lăsat potica-n luncă Și de dat capul sub frâu! Daleu! dragă primăvară, De-ai veni când aș vrea eu, Să mai ies voinic prin țară, Să fiu iar la largul meu! Să-mi pun cușma pe-o ureche Și să-mi las pletele-n vânt, Și-n potica mea cea veche Să mă-ntind iar la pământ. Să simt iar durda pe spate Și să-mi văd ici că lucesc Cinci pistoale ferecate, Cu hamgerul haiducesc. Și pe coarda-i cea pletoasă Să-mi dismierd murgul voinic, Și pe zarea luminoasă El să zboare, eu să-i zic: „Fugi ca vântul, fugi ca gândul, Măi, voinice năzdrăvan! Căci acum ne-au venit rândul, Au sosit vremea de an, Să ținem codrii și valea Noi, vitejii amândoi. La neferi să-nchidem calea, Să dăm groaza prin ciocoi.”


content:
O! Făt-Logofete, Cu netede plete, Cu părul de aur! Stai, te odihnește, Că-n deal te pândește Un negru balaur. Frumoasă fetiță, Cu lungă cosiță, Cu mândru colan! De dânsul n-am teamă, Căci am pe-a lui seamă Al meu buzdugan. O! tânăr semețe, Cu blânde mândrețe, Cu ochii de foc! Balauru-i mare Și milă nu are... Stai, ah! stai pe loc. Luceafăr din stele, Cu dulci porumbele Pe față de crin! Toți zmeii din lume Se-nchin l-al meu nume, Tremur și se-nchin. Viteze vestite, Cu arme-aurite, Cu dulce cuvânt! El peste munți calcă Și-n cer are-o falcă, Ș-una pe pământ. Păsărea de munte Cu salbă pe frunte, Cu salbă de flori! Murgul meu, când sare, Trece peste mare Și zboară prin nori. O! Făt-Logofete, Cu netede plete, Cu glasul ceresc! Nu te du de-aice, Nu te du, voinice, Că eu te iubesc! Frumoasă fetiță, Cu lungă cosiță, Cu sân fecioresc! Pentru-a ta iubire Fală sau peire Vreau să dobândesc! Note [ modifică ] [1] Făt-Logofăt este eroul poveștilor poporale; el se luptă cu zmeii și-i frumos ca soarele, având ca și el plete de aur.


content:
Iată! hora se pornește Sub stejar, la rădăcină. Iată! hora se-nvârtește... Vină, puico, vină. Lângă mine vin, drăguță, Să te pot strânge de mână Ca ieri seara, la fântână; Mario, Măriuță! Duh-de-Spaimă! Piei-Nălucă![2] Sună bine-n cobză, sună, Să nu-ți fac spetele strună Și chica măciucă. Tu, fes-Roș cu giubea lungă! Din arcuș trage mai tare, Căci în gard am un par mare Și mulți bani în pungă! Tot așa pân-în deseară! Mult frumoasă-mi e puicuța, Ca o zi de primăvară, Maria, Măriuța! Tot așa, tot voinicește! Nu mă dați, măi, de rușine, Căci gurița ce-mi zâmbește Vâră dracu-n mine. Mi-am pus flori la pălărie, Mi-am pus flori, mi-am pus mărgele, Să se uite cu mândrie Puicuța la ele. Am cămașă cu altiță, Tot de fir și de mătasă, Am pe spate-o durduliță... De nime nu-mi pasă! Nici de vornic, nici de dracul, Nici de vrajă ciocoiască, Nici de turc, nici de cazacul... Țara să trăiască! Bateți toți într-o lovire Să vuiască-n fund pământul; Lumea-ntreagă să se mire, Și Dumnezeu sfântul! Sunt sătul de biruri grele Și de plug, și de lopată, De ciocoi, de zapciele Și de sapă lată. Astăzi horele sunt pline! Crape-mi sura opincuță, Și să mor în joc cu tine, Mario, Măriuță! Note [ modifică ] [1] Hora este chiar jocul cel vechi al romanilor și care era cunoscut sub numele de chorus. În timpul horei este obicei ca unul din dănțuitori să cânte din gură și să deie astfel tonul danțului. [2] Porecle date țiganilor lăutari.


content:
Dragă, dragă surioară, Nu știi cântecul ce spune Că prin frunzi când se strecoară Raza zilei ce apune, Zburătorul se aruncă La copila care vine Să culeagă fragi în luncă, Purtând flori la sân ca tine? Fragii el din poală-i fură Cu-a sa mână nevăzută, Și pe frunte și pe gură El o mușcă ș-o sărută. Soro, buza-ți e mușcată! Fragii, poți să le duci dorul. Spune,-n lunca-ntunecată Nu-ntâlniși pe Zburătorul? Dragă surioară, dragă, Cântecul mai spune încă De-acel duh c-ades se leagă, Când e umbra mai adâncă, De copila mândră, albă, Ce culege viorele, Purtând pe ea scumpă salbă, Scumpă salbă de mărgele. Salba el râzând i-o strică Cu-o plăcută dezmierdare Și de fieșce mărgică Lasă-o dulce sărutare. Pe sân, dragă, ești mușcată! Salba, poți ca să-i duci dorul. Spune,-n lunca-ntunecată Nu-ntâlniși pe Zburătorul? Astfel vesel pe-o cărare Glumeau gingașele fete. Iar în luncă stau la zare Doi voinici cu negre plete Și, cântând în poieniță, Aninau cu veselie Unu-o salbă-n chinguliță, Altul flori la pălărie. 1845, București Note [ modifică ] [1] Zburătorul este un geniu nevăzut, care pândește fetele în lunci și le sărută pe furiș.


content:
Măi tatare, ține-ți calul, Măi tatare, strânge-i frâul, Măi tatare, lasă malul, Nu cerca a trece râul, Că, pe crucea sfintei lege! De voi doi, peste hotare, Nimic, zău, nu s-a alege, Măi tatare, măi tatare! Măi tatare, dă-ne pace, Măi tatare, stăi, nu trece, Măi tatare, nu mă face Să-ți fărâm capul în zece! Că de sus, de pe movilă, De-oi zvârli ghioaga cea mare, Zău, ți-oi plânge chiar de milă, Măi tatare, măi tatare! Măi tatare,-unde-ți e pala? Măi tatare,-unde-ți e calul? Măi tatare,-unde-ți e fala?... Nu spusei să nu treci malul? Nu știai tu, măi vecine, Ce-i românul în turbare? Corbii mușcă acum din tine, Măi tatare, măi tatare!


content:
Păstorul zise: Cinel-cinel, Copilei june de lângă el. Două steluțe cu raze line Lasat-au cerul plin de lumine Și pe-a ta frunte ele-au căzut. Ghici, drăguliță, că le sărut. Nu ghici-ndată Gingașa fată Și pe ochi dulce fu sărutată. Păstorul zise încă: Cinel, Copilei blânde de lângă el. O vezi închisă, rumenă floare, Cum se deschide, vezi lăcrimioare, Și pe-a ta față ea s-a născut. Ghici, drăguliță, că o sărut. Nu ghici-ndată Vesela fată Și pe guriță fu sărutată. Păstorul zise iară: Cinel, Copilei mândre de lângă el. Albe, rotunde, două-aripioare Ne-ncetat saltă, la cer să zboare, Și tu-n robie le-ai tot ținut. Ghici, drăguliță, că le sărut. Nu ghici-ndată Rumena fată Și pe sân fraged fu sărutată. Note [ modifică ] [1] Flăcăii și fetele de la țară petrec serile iernii la șezătoare, propuinându-și cimilituri, dintre care unele sunt foarte poetice.


content:
Mândruliță de la munte, Ce nu treci cole, pe punte, Să te strâng la pieptul meu? Că te-aș face, zău, puicuță, Să urăști a ta căsuță Și să uiți pe Dumnezeu. De-a tot toarce nu-ți e lene? Lasă-ți furca-n buruiene Și-mi sai iute cel pârău, Să culegem împreună, Tu, fragi roși de prin pășună, Eu, crini albi pe sânul tău. Ici, în lunca înverzită, Este-o iarbă înflorită Ce se-ngână c-un izvor. Vină-n iarbă, mândruliță, Eu să-ți cânt doina, doiniță, Tu să plângi de dulce dor!


content:
De-ar vrea bunul Dumnezeu Să-mi asculte dorul meu! De-aș avea un copilaș, Dragul mamei îngeraș! Cât e ziuă, cât e noapte, I-aș șopti cu blânde șoapte. Cât e noapte, cât e zi, Tot la sânu-mi l-aș păzi! L-aș păzi, l-aș dezmierda, Mii de sărutări i-aș da, Și i-aș zice-ncetițor: Nani, nani, puișor! [1] De-ar fi cerul cu priință Să-mplinească-a mea dorință! De mi-ar da un băiețel, Dragul mamii voinicel! N-ar fi prunc mai fericit Și pe lume mai iubit! Alt copil n-ar fi ca el, Mititel și frumușel! Obrăjelu-i ca de spume N-ar avea seamăn pe lume! N-ar fi ochii nimărui Dulci ca ochișorii lui! Iar eu, mândră măiculiță, Pe-ai săi ochi, pe-a sa guriță Nencetat l-aș săruta, Săruta și i-aș cânta. Și i-aș face-o descântare Să ajungă-un viteaz mare, Un viteaz ce-ar străluci, Cum n-au fost, nici n-ar mai fi! Și l-aș pune să se culce Pe-al meu sân, legănat dulce, Și i-aș zice-ncetișor: Nani, nani, puișor! Note [ modifică ] ^ Femeile românce au obicei a legăna și adormi copiii lor cu cântice dulci și melodioase, în care cuvântul nani, nani răsună ades ca o duioasă dismierdare.


content:
Român verde ca stejarul, Râd de dușmani și de moarte! Să-mi trăiască armăsarul Și prin glonți să mă tot poarte! Sai, voinice, și nechează Ager, falnic ca un zmeu, Căci am inimă vitează Și credință-n Dumnezeu! Cât mi-a sta mâna voinică Pe-a mea pală ostășească, N-aibă grijă de nimică Țara mea cea românească! Sai, voinice, și nechează Ager, falnic ca un zmeu, Căci am inimă vitează Și credință-n Dumnezeu! Cu-al meu suflet, cu-a mea pală, Cu-al meu șoim albit de spume, În dușmani vom da năvală, De s-a duce vestea-n lume! Sai, voinice, și nechează Ager, falnic ca un zmeu, Căci am inimă vitează Și credință-n Dumnezeu!


content:
Cântec de lume Ah! Mi-e dor, mi-e dor de tine, Îngeraș cu dulci lumine! Ah! mi-e dor și plâng de jale Tot privind în a ta cale. Zi și noapte cu durere Duios sufletu-mi te cere Și cu dulci, cu blânde șoapte, Te chem vecinic zi și noapte! Scump odor, dulce iubită, Unde-i fața ta slăvită? Unde-i glasu-ți ce pătrunde? Unde ești, draga mea, unde? De-ar fi cerul cu iubire, Mi-ar aduce-a ta zâmbire. De-ar fi cerul cu-ndurare, Mi-ar aduce-o sărutare. Dar, vai mie! vremea zboară, Zile, veacuri se strecoară, Ș-ai mei ochi nu văd lumină Și durerea-mi nu s-alină! Dorul arde ca un soare A juniei dulce floare! Dorul stinge, vestejește Inima care iubește!


content:
Trece vara cea-nflorită, Trece vara cea iubită, Și cu dânsa-n altă lume Se duc florile din lume, Se duc toate-n pribegie... Rămâne țara pustie! Numai două nu se duc, Nici se duc, nici se usuc. Una-i floare de zăpadă, Una-i floare de livadă, Una-i floarea crinilor, Un-a trandafirilor; Ș-amândouă-s răsădite, Ș-amândouă-s înflorite, Una-n câmpul raiului, Alta-n cuibul graiului! Mândrulițo, draga mea, A căzut din cer o stea Și mi-a zis într-un ceas rău C-am să mor de dorul tău! Și mi-a zis într-un ceas blând Că de-i face pe-al meu gând, Să mă lași a săruta Două flori pe fața ta, Una-n câmpul raiului, Alta-n cuibul graiului, De murit, eu n-oi muri, Ci cu tine m-oi iubi Cât or crește flori în lume Și s-or duce-n ceea lume!


content:
Legendă dedicată princesei M. Cantacuzin Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] La Moldova cea frumoasă Viața-i dulce și voioasă! L-a Moldovei dulce soare Crește floare lângă floare! Multe păserele-n sbor Fură minți cu glasul lor ! Multe fete și neveste Fură inimi făr' de veste ! Dar umblare-ai, frățioare, Noută ani întregi cu soare Sus în munte, la munteni, Jos în vale, la văleni, Și de-ai călca nouă țări Și de-ai trece nouă mări, Floricică n-ai găsi, Păserică n-ai zări. Nici nevastă mândruliță, Nicî copilă drăguliță Ca Mărîoara Florioara, Zinișoara munților, Sorioara florilor ! Albă ca o lăcrimioară, Dulce ca o primăvară, Era sprintenă, ușoară Ca un pui de căprioară. Trupușoru-i gingășel Părea tras pintr-un inel ! Nici micuță, nici năltuță, Numai bună de drăguță, S-o tot strângi la pept cu foc. Și să-ți fie de noroc ! Ochișorii săi căprii Trezea lumea-n veselii. Perișoru-i aurel, Ca mătasa subțirel, Trăgea ochii tot la el Și pe frunte-i strălucea, Și-n mici valuri se-ncrețea Ca valuri de-a grâului La suflarea vîntuluî ! Ș-apoi, frate, mai avea Pe guriță-o floricea, Și-n guriță mărgărele, Și pe față-i drăgănele, Și la sân doi crinișori, Și pe crini doi frăgușori... Să-i desmierzi ș-apoi să mori! Ea pe câmp de se ivea, Florile se-nveselea, Inimile-și deschidea, Sufletele-și răspândea Și voios i le-nchina, Și voios se legăna, Și din cale-o întorcea, Și cu toate-așa-i zicea: „Buna ziua, sorioară, Mărioară, Florioară ! Spune nouă ce voiești ? De la noi ce mai dorești ? Vrei tu miros de sulcină Care patimele-alină ? Vrei miros de busuioc Ce oprește mândru-n loc ? Vrei miros de lăcrimioare Ce dă visuri iubitoare? Vină, draigă-n veselie Să ne-aduni de pe câmpie Și ne-ascunde-n sânul tău, Să-l ferim de deochi rău. Sânul tău să-l răcorim, Și de este să murim, Lângă tine să perim!” Mărioara le-asculta, Și pe rând le săruta. Și cu ele se-ngâna, Și in plete le-anină, Și pe sân le legănă, încât ori cine-o vedea De dor mare s-aprindeă Și din cale-i se-ntorceă Și cu glas uimit zicea : „Iată zâna florilor, Florilor, surorilor!” Iar la munți când răsărea, Munții vechi întinerea Și cu mușchi s-acoperea, Și copacii-și înverzea, Și apele-și limpezea, Și păserile-și trezea, Ș-apoi astfel îi grăea: „Bună ziua, zânișoară, Mărioară, Florioară ! Spune nouă ce voești Dela noi ce mai dorești? Vrei tu apă ne-ncepută Pentru fața ta plăcută? Vrei tu pui de căprioare, Păsărele cântătoare, Fag de miere-ndulcitoare Și vr-o doină jălitoare?” Mărioara-i asculta, La izvoare se culca. Fața albă își spăla. Fag de miere ea gusta. Căprioare desmierda Și cu drag ea asculta Cânticul păsărilor De pe vârful crengilor, Și sunetul doinelor De prin fundul codrilor; Încât ori cine-o vedea De dor mare s-aprindea, Și din cale-i se-ntorcea Și cu glas uimit zicea : „Iată zâna munților, Munților, cărunților!” II [ modifică ] Iată frațe, frățioare, Că-ntr-o zi cu dulce soare, Mărioara se-ntâlnea C-un străin care venea Pe-un fugar sirep de munte Cu steluță albă-n frunte, Și pe loc, cât îl zărea, Făr' de voie se oprea. Ochii la pământ țintea, Inimioara-i se bătea. Cel străin în cale-i sta Și din gură cuvînta: III [ modifică ] IV [ modifică ] A doua zi se scula, Fața palidă-și spăla, Păr de aur peptăna. Și frumos se oglindea, Și la soare-apoi ieșea Spre resărit se-ntorcea, Un sămn tainic de făcea, Și de-ndată s-arăta Și spre ei înainta O teleagă sprintioară, Aurită, dălbioară, Ca un cuib de zânișoară. Iar cât zăna o zărea în cuib răpede sărea Cu străinu-alătureâ, Ș-apoi murgului zicea: „Murguleț cu perul creț, De-a Mărioarei drăguleț ! Lasă-ți coama vântului Și umbra pământnlui, Și pe fața câmpului Să zbori zborul gândului !” Murgușorul nechezea, La fugă se repezea Și fugea, mări, fugea... Nici umbra nu-1 ajungea ! Și trecea, mări, trecea De-a lungișul munților, Curmezișul câmpilor, Prin mijlocul florilor. Iar cât munții o zărea Cu străinu-alăturea, De verziș se despoiau, Cu nori negii se-nveleau, Frunzele-și ingălbineau, Și apele-șî tulburau Și de frunzi se scuturau ! Florile înc-o vedea Cu străinu-alăturea, Și capetele-și plecau Și de jale se uscau ! Ear cea mândră zinișoară Mărioară, Florioară, Nici la munți se mai uita, Nici la flori nu mai căta ! Căci de-avea ochi de privit, De-avea suflet de iubit, Sufletu-i și ochii săi Erau pentru dragul ei ! Fugea murgul sprintior, Cu aripi de dulce dor, Și-i ducea numa-ntr-un zbor Pe malul unui izvor. Mărioara mi-l oprea, Și pe mal ușor sărea, Și-n izvor se cufunda Și voios mi se scălda. Apa lin o desmierda, Ca pe-o floare-o legăna, Și pe plete-i se juca, Și cu drag îi anina De tot firul câte-o rouă, Și pe sînu-i câte două. Iar din apă când sălta Și la soare s-arăta, Soarele în cale-i sta, Trupușoru-i săruta, Și cea rouă de pe ea Cu-a lui raze o sorbea, Nouraș o prefăcea Și la ceruri o trăgea. Apoi el o-ncununa, Ș-astfel dulce-i cuvînta : „Alei! dragă zinișoară, Mărioară, Florioară ! Mult ești mândră, iubitoare, Și de lume uitătoare ! Dar gândit-ai, n-ai gândit Că norocu-i mărginit, Și că visul fericit Are-ades amar sfirșit? Și știi, dragă, ori nu știi Că la munți și la câmpii Florile s-au veștezit, De când tu le-ai părăsit ? Știi că toate, într-un gând, S-au întors în cer pe rînd, Și la Domn s-au jăluit Că tu viața le-ai răpit ? Mărioară, draga mea, Facă Domnul ori ce-a vrea! Deie-ți bine, deie-țî reu... Tu ascultă dorul teu, Căci în viața trecătoare Și în lumea peritoare O zi dulce de iubire E un veac de fericire!” V [ modifică ] Când norocu-și schimbă pasul N-aduc ani ce-aduce ceasul!... [1] A treia zi Mărioar Își tulbura inimioara Și pe gânduri se punea Și-n tăcere lin plângea. Ce plângea și ce jelea Cu iubitu-alăturea ? Plângea cum plâng florile, Plângea cum plâng zorile!... Era ziua mult senină, Munții, pluteau în lumină, Văile-n tăcere lină. Paserile-n umbră sta, Nici zbura, nici nu cânta, Numai umbra se mișca, Cu lumina se lupta Și-n păduri se cufunda. Iar Mărîoara-ncet ofta, Ș-astfel blând ea cuvînta : „Cântă-ți frate, cântecul, Să-mi mai dreagă sufletul.” El de sînu-i o lipea Ș-apoi astfel începea: „Frunză verde viorele ! Scumpe-mi sînt zilele mele De când mândra ca o stea, S-a ivit în calea mea ! Dalb luceafăr aurit, Crin ceresc și mult iubit ! Uită cerul pentru mine, Să uit lumea pentru tine!...” Iată, mări, cum cânta, Mândra cum îl asculta, Că din sat se rădica Glas de mumă plângător, Bocet lung pătrunzitor Ce prin văi amar suna Și-n văzduh se-mpreuna Cu alt glas răsunător Glas de clopot jălitor... Lumea se înfiora ! Mărioara tremura, Împrejuru-i se uita Și spre munți în vîrf cătâ. Când deodată, vai de ea ! Sus la munte ce vedea ? Un nor negru ca un zmeu Ce venea, venea mereu, Aripi negre întinzând Și tot cerul cuprinzând. Mărioara-ngălbinea. De ursitu-i se lipea, Brațele-și încolăcea Și cu groază-ncet zicea : „Dragul meu, ursitul meu! Iată vine, vine-un zmeu Dela sfîntul Dumnezeu. Frățioare iată-l vine Dela munte drept la mine Să me ia de lângă tine, Căci de când noi ne-am iubit, Florile s-au vestezit Și la Domn s-au jăluit Că de tot le-am părăsit !” VI [ modifică ] 1852, Paris _________ ↑ Proverb național


content:
Tu, care ești pierdută în neagra vecinicie, Stea dulce și iubită a sufletului meu! Și care-odinioară luceai atât de vie Pe când eram în lume tu singură și eu! O! blândă, mult duioasă și tainică lumină! În veci printre steluțe te cată al meu dor, Ș-adeseori la tine, când noaptea e senină, Pe plaiul nemuririi se nalță c-un lung zbor. Trecut-au ani de lacrimi, și mulți vor trece încă Din ora de urgie în care te-am pierdut! Și doru-mi nu s-alină, și jalea mea adâncă Ca trista vecinicie e fără de trecut! Plăceri ale iubirii, plăceri încântătoare! Simțiri! mărețe visuri de falnic viitor! V-ați stins într-o clipală ca stele trecătoare Ce las-un întuneric adânc în urma lor. V-ați stins! și de atunce în cruda-mi rătăcire N-am altă mângâiere mai vie pe pământ Decât să-nalț la tine duioasa mea gândire, Steluță zâmbitoare dincolo de mormânt! Căci mult, ah! mult în viață eu te-am iubit pe tine, O, dulce dezmierdare a sufletului meu! Și multă fericire ai revărsat în mine Pe când eram în lume tu singură și eu! Frumoasă îngerelă cu albe aripioare! Precum un vis de aur în viață-mi ai lucit, Și-n ceruri cu grăbire, ca un parfum de floare, Te-ai dus, lăsându-mi numai un suvenir iubit. Un suvenir, comoară de visuri fericite, De scumpe, și fierbinte, și dulce sărutări, De zile luminoase și îndumnezeite, De nopți venețiane și pline de-ncântări. Un suvenir poetic, coroana vieții mele, Ce mângâie și-nvie duioasă-inima mea, Și care se unește cu harpele din stele Când mă închin la tine, o! dragă, lină stea! Tu dar ce prin iubire, la a iubirii soare, Ai deșteptat în mine poetice simțiri, Primește-n altă lume aceste lăcrimioare Ca un răsunet dulce de-a noastre dulci iubiri!


content:
Multe flori lucesc în lume, Multe flori mirositoare! Dar ca voi, mici lăcrimioare, N-are-n lume nici o floare Miros dulce, dulce nume! Voi sunteți lacrimi de îngeri Pe pământ din cer picate, Când prin stele legănate A lor suflete curate Zbor vărsând duioase plângeri. Sunteți fragede și albe Ca iubita vieții mele! Cu voi, scumpe strugurele, Albe mărgăritărele, Primăvara-și face salbe. Dar deodată vântul rece Fără vreme vă cosește! Astfel soarta crunt răpește Tot ce-n lume ne zâmbește... Floarea piere, viața trece!


content:
Întinde cu mândrie aripile-ți ușoare, O! sufletul meu vesel, o! suflet fericit! Înalță-te în ceruri și zbori cântând la soare, Căci soarele iubirii în cer a răsărit Și-n cale-mi s-a oprit! Veniți, năluciri scumpe, dorinți, visuri mărețe, Ca păsări călătoare la cuibul înflorit. Veniți de-ngânați vesel a mele tinerețe, Căci steaua fericirii în ochii-mi a lucit... Iubesc și sunt iubit! * Sunt ore fericite, sunt tainice plăceri Ce-n cumpăna vieții plătesc ani de dureri! Atunce falnic omul ridică a sa frunte Și-n ceruri cu mândrie ațintă ochiul său. Ființa lui se-nalță ca vulturul de munte, Iubirea lui îl schimbă și-l face Dumnezeu! Atunci mai dulce steaua lucește-n miez de noapte, Și-n zori seninul pare mai vesel, mai curat; Ș-a zilei mii de glasuri, ș-a nopții mii de șoapte Îl proclamează-n fală a lumii împărat! Sunt urme prețioase, sunt scumpe suvenire, Ce-n suflet tipărite, ca el au nemurire! Zadarnic timpul trece c-un zbor neobosit, În sânul omenirii vărsând a iernii gheață; Lumina lor iubită lucește lin în viață Precum un soare dulce în veci neasfințit! Așa nu te vei stinge din minte-mi niciodată, O! suvenir puternic de dragoste-nfocată! O! timp ferice-n care minunea ce iubesc M-a deșteptat în raiuri cu glasu-i îngeresc! * Era blânda oră a blândelor șoapte, Când nu mai e ziuă și nu-i încă noapte. Pământul și cerul, ca doi frățiori, Își dau sărutare prin stele și flori, Și-n aer parfumul al florilor dalbe Plutea cu lucirea steluțelor albe, Și-n toată natura cuprinsă de dor Plutea o șoptire de dulce amor! Din marginea lumii a nopții regină Vărsa-n calea noastră duioasa-i lumină, Și-n lunca pătrunsă de razele ei Zburau caii noștri cu aripi de zmei. Mergeam noi în cale ca umbre tăcute, Pe-un covor de frunze, pe cărări pierdute, Și-n tăcerea nopții ce ne-nconjura, Sufletele noastre ca și noi zbura, Zbura ca doi îngeri din stele în stele, Dându-și sărutare tainic între ele... Deodată fugarii cu ochii de foc La capătul luncii s-opriră pe loc. Iar dulcele înger, pătruns de simțire, Îmi zise atunce, cu-o dulce zâmbire: Acum este ora când geniul sfânt Aude și vede minuni pe pământ. E ora ferice de sfântă uimire Ce-n suflet revarsă fiori de iubire. Spune-mi dar acuma, tu, ce ești poet, Ce poezii cântă inima-ți încet? Dacă vrei să afli taina ce mă-ncântă, Iată poezia ce inima-mi cântă: De este vreo ființă, de este vreun nume La care să se-nchine un suflet omenesc, Cu tot ce e mai nobil, mai iubitor pe lume, Cu tot ce-n omenire e mai dumnezeiesc, Tu ești acea ființă, tu, gingașă lumină, Aprinsă-n a mea cale de însuși Dumnezeu! Și sufletul meu vesel la tine se închină, O! scumpa mea Elena! o! drag îngerul meu! Când soarta vru să intru în rai de fericire, Când ochii mei pe tine zâmbind te-au întâlnit, Un fulger, o scânteie de vecinică iubire, Din ochii tăi pornită, în sânu-mi au lucit. Ș-atunci în altă lume am re-nviat deodată, Ș-un soare mai ferbinte în ceru-mi s-a aprins, Ș-o lume fără margini, frumoasă, desfătată, Ca o câmpie verde sub mine s-a întins. Atunci natura-ntreagă, zâmbindu-mi cu plăcere, Își puse pentru mine coroana sa de flori; Și glasul maicii mele, curmând a mea durere, Veni să mă dezmierde din cerul fără nori. Căci fața ta iubită mi s-arăta oriunde, În vis, în flori, în stele, în dulcele senin; Și inima-mi, cuprinsă de dorul ce pătrunde, Șoptea cu tine astfel prin tainicu-i suspin: Ferice de acela a căruia privire, Trezind în al tău suflet un fraged, dulce dor, Ar face ca să nască pe gură-ți o zâmbire Ca zori misterioase de vesel viitor! Ferice care, vrednic de-o soartă neașteptată, Ar face pentru dânsul, în ceas dumnezeiesc, A ta inimă scumpă de dragoste să bată Și glasu-ți cu-nfocare să-i zică: te iubesc! 1845, Blânzi


content:
De crezi în poezie, În sfânta armonie Din boltele cerești, Când noaptea-nseninată Lucește-ncoronată De stele ce iubești; De crezi în tinerețe, În gingașa frumsețe Ce-aprinde dulce dor, Și-n tainica uimire Ce-nsuflă-a ta privire, O! scumpul meu odor! De crezi în al tău frate, În suflete curate, În cer, în Dumnezeu... Precum eu cred în tine Ca în cerescul bine, Crede-n amorul meu. 1845, Blânzi


content:
Frumoasă e câmpia cu dulcea-i liniștire Pentru acel ce fuge de-a lumei amăgire, Pentru acel ce caută în rai neînsemnat! Plăcut, plăcut e ceasul de griji nentunecat, Și dulce este viața ce curge lin, departe De-al omenirei zgomot, de-a ei fumuri deșarte! Când inima hrănește o tainică dorință, Când omul simte-n sănu-i o crudă suferință, O jale fără margini, un dor fără hotar; Când zâmbetu-i ascunde ades suspin amar Și mintea-i se deșteaptă din vis de fericire, Perzând orice credință, oricare nălucire, Ferice de acela ce-n tulburare-i poate Pe-un cal să se arunce și prin văzduh să-noate, Pășind peste-orizonuri, zburând peste câmpii. Ferice care poate, departe de cei vii, Să uite-a sa ființă, să peardă-orice simțire, Să nu mai facă parte din trista omenire! * Era o noapte lină, o mult frumoasă noapte, Ce răvărsa în lume armonioase șoapte Și multe glasuri blânde în inimi deștepta; O noapte de acele ce nu le poți uita, Care aprind în suflet scânteie de iubire Și pun pe frunte raze de îndumnezeire. Eram ... parcă sunt încă! ... la oarele acele Când ochiul strălucește primblându-se prin stele, Și-n toată steaua vede un chip gingaș, slăvit. Atunci când visul zboară pe țărm nemărginit, Când dorul trist unește a lui duioase plângeri Cu sfânta armonie a cetelor de îngeri. Ca lampă aninată la poarta de vecie, Domnea în dulcea taină a umbrelor făclie, Vărsând văpaie lină, ce lumea acoperea. Lumină mângâioasă! în ceruri ea părea Menită ca să ducă pe căi necunoscute Dorințele omenirei în lung deșert perdute! * Deodat-un glas de înger, o sfântă armonie, Plutind ușor în aer, ca vântul ce adie, Se coborî prin stele din leagănul ceresc. Duios era și gingaș acordul îngeresc, Căci inimele noastre săltară mai ferbinte La dulcele său cântic, l-aceste-a lui cuvinte: „Ferice de acela ce cu-o simțire vie Slăvește armonie și-nalta poezie, Ca dismierdări plăcute de glas prietenesc. El poartă pe-a sa frunte un semn dumnezeiesc, Și geniul său gustă plăceri încântătoare Zburând la nemurire ca vulturul în soare; Dar mai ferice încă ființa de iubire Ce simte cu-nfocare a dragostei pornire Și nencfetat e gata cu drag a să jertfi! Căci dulce-i pentru altul și-n altul a trăi, Și dulce-i de a zice, când inima jălește, Am o ființă-n lume ce știu că mă iubește!“


content:
Vezi tu vulturul falnic, o! scumpa mea iubită, Cum saltă, se ridică și zboară către nori? Așa sufletu-mi vesel în fața ta slăvită Se-nalță cătră ceruri, plutind în dulci fiori. Vezi pintr-a nopții stele ce rază luminoasă Revarsă-n a sa cale luceafărul ceresc? Așa când vii, iubito, cu inima voioasă, De gingașă simțire așa ochii-mi lucesc! Auzi tu glasul tainic ce cântă-n miez de noapte Și prin văzduh plutește cu-a florilor miros? Așa răsună-n mine melodioase șoapte Când sufletu-mi te simte, îngerul meu frumos! Căci vulturului cerul a dat aripi' să zboare, Și stelelor lumină, și nopților suspin, Iar ție ți-a dat farmec, plăceri încântătoare. Și mie mi-a dat suflet ca ție să-l închin! 1845. — Blânzi.


content:
Te duci, iubită scumpă, în țărmuri depărtate, Lăsând frumoasa țară, surori, prietini, frate, Lăsând în al meu suflet un mult amar suspin! În ora de pornire, cu toții împreună Doresc l-a tale pasuri călătorie bună, Pe-o cale înflorită și sub un cer senin. Mergi dar fără mâhnire, te du și fii voioasă, Căci îngerul iubirei și inima-mi duioasă Te vor urma oriunde cu tainicul lor zbor; Și cât vei fi departe, ca mine te gândește, Că tu ești a mea viață, că soarta ne iubește, Că cerul ne păstrează ferice viitor. Gândește că în lume nimic nu e mai mare, Mai gingaș, mai puternic, mai sfânt, mai cu-nfocare, Decât simțirea vie ce tu mi-ai însuflat. Că orice fericire, că orice dulce bine Din ochii tăi derază, îmi vine de la tine, Precum lumina vine din cerul înălțat. Oriunde tu vei merge, iubită, ți-adă aminte De-a noastre ore pline de dragoste ferbinte, Comori neprețuite de scumpe desmierdări; De-acele vremi în care a noastră fericire Schimba întreaga lume în leagăn de iubire Și vremea trecătoare în lanț de sărutări! Mergi, dragă, plutind vesel ca paserea ușoară Ce-n faptul dimineții din cuib la ceruri zboară, Lovind a sa aripă de rouă și de flori, Căci sufletu-mi în taină șoptind inimei tale, Va depărta de tine orice gânduri de jale, Va alunga din ochii-ți oricare negri nori. Și când va fi lumină, și când în miez de noapte Vei asculta cu lacrimi a îngerilor șoapte, Zi, draga mea, atunce, precum oi zice eu: „Nu e ființă-n lume ca mine de iubita! Amorul mă-ncunună cu-o rază strălucită, Veneția m-așteaptă zâmbind la visul meu!” Iași, mai 1846.


content:
Dulce înger de blândețe., Tu ce-n cale-mi vesel zbori, Pe-ale mele tinerețe Aruncând frumoase flori! Mergi, sub alba-ți aripioară Să ferești de soartă rea Pe-a ta dulce sorioară, Pe Ninița, draga mea! Mergi să furi de printre stele Un luceafăr luminos, Și pe fruntea scumpei mele Să-l anini, cântând voios. Mergi de-ntinde verzi covoare Sub piciorul ei de crin. Schimbă dorul meu în floare Și-l depune pe-al ei sân! Mergi, pe-aripe-ți să se culce Adormind încetișor, Și îngână-a ei somn dulce Cu dulci visuri de amor ! Iar cu dânsa când prin lume Vei zbura, înger iubit, Ah! șoptește-i al meu nume, Spune-i dorul meu cumplit! Iulie, 1846. — Brusa.


content:
Gândul meu la tine zboară Ca o pasăre ușoară Cătră cuibul înverzit, Și la sânul tău pătrunde Ca un flutur ce s-ascunde Într-un leagăn înflorit. Dorul meu în a ta cale, Urmând pasurilor tale Te desmiardă ne-ncetat, Și pe dulcea ta guriță, Dragă, draga mea Niniță, Fură-un dulce sărutat. Ochii mei, ce-n veci la tine Ațintesc a lor lumine, Înotând în tainic foc, Văd lucind pe-a ta zâmbire Îngereasca ta simțire, Îngerescul meu noroc. Tot ce-n lume-i drag și place. Tot ce-nalță și preface Pe un om în Dumnezeu, Mi le-ai dat cu-a ta iubire, O, frumoasă nălucire! Scumpa mea! Îngerul meu ! De-acum vie cruda moarte! Sufle vântul relei soarte Pe pămîntul îngrozit! Eu aștept cu nepăsare A furtunelor suflare, Căci iubesc și sânt iubit ! Sufletu-mi e o grădină Unde-n gingașă lumină Cântă-o pasăre din rai. Viața mea de veselie Trece lin în vecinicie Ca o dulce zi din mai! Căci amorul e un soare, Ș-a mea inimă o floare, Ș-a mea viață-un dulce vis. Căci iubita mea Niniță Cu-o zâmbire, cu-o guriță, Mie cerul mi-a deschis! Constantinopoli. — August, 1846.


content:
De-ar vrea înaltul prooroc, Mohamed strălucit, Să-mi fie ziua cu noroc Și dorul împlinit! De-aș prinde-acum în mreja mea Pe-a mărei împărat, Ce poartă-n frunte-o mare stea, Un talisman bogat. [1] Eu care sînt un biet păscar Purtat din val în val, Eu care dorm la Iuschiudar, [2] În iarba de pe mal, Eu, Abdulah, cel mai voinic Vâslaș de pe Bosfor, Ce n-am decât un biet caic Ș-un suflet plin de dor! Allah! atunci orice-am dorit, Allah! orice-aș vrea eu, De la apus la resărit Ar fi îndat-al meu: Caftane, șaluri de Cașmir Cu late, scumpe flori, Iuți armăsari de la Misir [3] Ca vîntul de ușori. Ș-un lung caic de abanos În aur prelucrat, Cu imnuri din Coran frumos Pe margine săpat, Și treizeci de vâslași osmani Ce vesel ar zbura Mai răpizi decât elcovani [4] Pe-ntinsa Marmara. Dar n-aș vrea nici stofe cu fir Și cu mărgăritar, Nici largi caftane de Vizir, Nici falnic armăsar. N-aș vrea nici săbii de Taban [5] Deprinse la omor, Nici lung covor de Ispahan Ce saltă sub picior. Allah! me jur că de-aș avea A mărei talisman, N-aș vrea să fiu vizir, n-aș vrea Nici padișah-sultan. N-aș vrea comori, n-aș vrea să am Nici chioșcuri, nici sarai, Nici să desmierd în Bairam Huriile [6] din rai. Ci-n mrejă dulce prefăcând Duioasă-inima mea, M-aș duce-ncet și tremurând Să prind norocu-n ea, Să prind copila lui Topal, Frumoasa Biulbiuli Ce cântă noaptea lin pe mal, Pe mal la Kandili [7] ! Constantinopoli. — Iunie 1845. ↑ Popoarele Orientului au o oarbă încredere în puterea talismanurilor ↑ Iuschiudar sau Scutari , oraș mare pe malul Bosforului în Asia, în față cu Galata ↑ Egipt ↑ Elcovani : paseri ce zboară răpide pe luciul Bosforului. Turcii cred că ele sînt sufletele celor ce nu au putut întra în raiul lui Mohamed și au mare respect pentru dânsele ↑ Oțel fin de Damasc ↑ Hurie , femeie făgăduită mahomedanilor credincioși pentru a-i desfăta după moarte, în rai ↑ Kandili : sat frumos pe malul Asiei, la mijlocul Bosforului


content:
Pe malul mărei de spume-albită Ce-nalță gemet îngrozitor, Ca pe un înger te-astept, iubită, Cuprins de jale, muncit de dor. Fugind de lume, gândind la tine, In lume singur trec pe pămînt, Ș-a mele lacrimi, dorinți, suspine, Cu glasul mărei se perd în vânt. Vecinic s-afundă a mea privire În orizonul intunecit, Dar nici o rază de fericire In ochi-mi încă nu a lucit! Vecinic în noapte tristă, adâncă, Ascult a vremei pas necurmat, Dar de plăcere nici un ceas încă Pentru-al meu suflet nu a sunat! Nimic în lume nu me încântă, Nu varsă-n peptu-mi dulce fior. Frunza șoptește, pasărea cântă, Inima-mi plânge la glasul lor. Stau ca o piatră în nemișcare Perdut pe gânduri adeseori. Privesc la ceruri, privesc la mare... Pe mare valuri! în ceruri nori! Ah! vină dragă steluță lină, De strălucește pe sânul meu; Alungă noaptea cu-a ta lumină, Stinge cu-n zâmbet amarul greu. Destule zile de despărțire! Destule lacrimi, destul amar! Vină de pune cu-a ta iubire Durerei crude vecinic hotar. Te-aștept, iubito, în a ta cale, Precum așteaptă robul mâhnit Să bată ora scăpării sale, Să-și simtă trupul din lanț ieșit. Te-aștept, iubito, precum așteaptă Pe-a dimineții zâmbet voios Sărmanul bolnav ce se deșteaptă În sânul nopții întunecos. Ah! l-a mea jale, l-a mea chemare Dac-al tău suflet e simțitor, Vin' să-ți dau numai o sărutare, Ș-apoi din lume vesel să zbor! Triest. — Sept. 1846.


content:
I [ modifică ] Când ochii mei înnoată în gingașa lumină Ce tainic izvoresce din ochii tăi frumoși. Atunci ori ce durere în sînul meu s'alină Cu marea tulburată ce-adoarme și suspină Sub ale nopții blânde luceferi mângăîoși; Căci ziditorul lumii, în dulcea lor privire Vărsând văpaie lină și farmec de slăvit, Le-a dat a sa putere ș-a sa Dumnezeire, Ca să-mi arate-n lume un drum de fericire, O cale luminoasă sub cerul înnegrit! II [ modifică ] Când fruntea mea în pace cu drag e legănată Pe sînul teii ce saltă aprins de dulce dor, Ființa mea ferice, de visuri desmerdată, în lumi necunoscute se simte înălțată Ș'urmează-a ta ființă în tainicul ei zbor; Căci sînul teii în care domnesce-a ta iubire Precum o lampă sfîntă ce arde'ntr'un altar. Frumos ca și altarul uimesce-a mea simțire Trezind în al meu suflet ori care nălucire, Ștergând din a mea minte ori care gând amar! Când veselă, ferbinte, gurița-ți zimbitoare Mă'ncântă, mă îmbată cu-a sale sărutări. In inimă-mi atunce s'aprinde-un dulce soare. Și vîeața-mi, ca albina lipită de o floare, Se leagănă în raiuri pe-a tale desmerdărî. Căci îngerul iubirei, al cărui glas pătrunde Și care lângă tine din ceruri a sburat, A strins pe-a ta guriță aripele-i rotunde Ș'acum, ca într'un leagăn, în ele se ascunde Cu lira sa duioasă ce cântă ne'ncetat. IV [ modifică ] Când noaptea în tăcere, la oara ce s'adună A dogilor vechi umbre pe maluri șovăind, Gondola, leagăn dulce, ne primbla împreună Pe luciul lin al mărei în care alba lună Cu stelele voioase se scaldă strălucind. Atunci, din umbra deasă ce doarme 'ntre canaluri. Din lampele aprinse în boitele ceresci, Din turnuri, din palaturi ce triste zac pe maluri, O tainică-armonie plutesce peste valuri Șoptind inimei noastre cuvinte îngeresci: «Iubiți, iubiți! ne zice Veneția cernită, «Iubiți! amorul vostru puternic e și sfînt ! «Iubiți! și calea voastră va fi tot înflorită, «Și 'n sânul nălucirei, păreche fericită, «Cu-o lungă sărutare veți trece pe pămînt «Căci vremea ce restoarnă cu coasa-i ne'mpăcată «A falei omenirei vechi marturi și măreți, «Nu poate-avea putere de-a stinge nici odată «Acea scântee vie de dragoste 'nfocată «Ce luminează calea frumoasei tinereți!»


content:
Pe marea lină Care suspină Stelele toate plutesc ușor. De ce, drăguță, A mea steluță, Lipsești tu numai din horul lor. Dintre canaluri, Și de pe maluri Se nalță-un cântic melodios. De ce, Niniță, A ta guriță Nu se aude cântând voios? Tainica noapte Cu blânde șoapte Te cheamă, dragă, s'o încununi. Gondola geme, Căci multă vreme N'a fost cu tine printre laguni. Ah ! te coboară Vesel, ușoară, Dintr'al tău negru palat regesc. Vin' de zâmbește, De strălucește Ca un luceafăr dumnezeiesc. Cu blânda-i față Plutind prin ceață Luna din valuri se 'nalță 'n cer. Ah ! vină, vină, Scumpă lumină, Să mângâi dulce pe gondolier. Eu în gondolă Cu-o barcarolă Visul tău gingaș voi îngâna, Și noaptea 'ntreagă, Niniță dragă, Încet pe mare te-oi legănă !


content:
Într-o seară pe Piațetă Mocenigo cel frumos: "Biondinetă, Biondinetă! - Zise-n calea mea voios - "Știi tu, dragă Venețiană, Că Madona ta ți-a dat Mâini mici de patriciană Și ochi mari de sărutat? Știi tu iar că mie-mi pare, Cospeto! mare păcat Să porți apă de vânzare Pe-al tău umăr delicat? Vin' cu mine, dragă vină. Eu voiesc să te deprinzi A domni ca o regină În palaturi de oglinzi." Într-o zi, lângă fântână, Tițiano-mi zise-ncet: "Nu e-n stare nicio mână Ca să cerce-al tău portret. Dar mă jur pe mândrul soare! Dac-ai vrea pe loc a sta, Să te fac nemuritoare, Cercând numai umbra ta." Azi prin neguri, dimineață, Noul Doge mă zări Și pe-a lui San-Marco piață Din palat se coborî: "Venețiană tinerică, Biondineto! - zise el - Mâine-n marea Adriatică Am s-arunc acest inel. Mâine în purpură și-n aur Am să fiu încoronat, ‎Și pe vechiul Bucentaur Prin Veneția purtat. Zi că vrei a-mi fi soție, Și eu jur pe sfântul Marc Să-ți închin, Biondină, ție Toată fala de monarh." Da Biondina cea cuminte, Drumul repede urmând, La tustrei, cu dulci cuvinte, Le răspunse-așa râzând: "Nu-i oglindă mai curată, Nu-i portret mai îngeresc Decât cel ce mi s-arată În fântână când privesc. Nu sunt semne de mârire Nici inele de rubin, Cu mai dulce strălucire Decât ochii lui Tonin. Ca gondola-i din Piațetă Nu e tron mai de dorit, Când pe draga-i Biondinetă El o plimba fericit!"


content:
Ridică vălul negru ce-acopere-a ta față, Venețio cernită, Venețio măreață! Și cu o zâmbire dulce fii martur fericit L-a noastră veselie ș-amor nemărginit! În vremile trecute a libertății tale, În timpurile-acele de glorii triumfale Când nobil răzamată pe falnicul tău leu, Vedeai Adriatica săltând la glasul tău. Gondole negre multe se depărtau de maluri Și lunecau în taină pe negrele-ți canaluri Purtând comori ascunse de gingașe simțiri, Imparechiate inimi perdute-n fericiri. Dar spune-mi tu, văzut-ai în gondolă vreodată Ființă mai frumoasă, mai dulce dismierdată, Un înger de iubire cu suflet mai ceresc Decât minunea scumpă pe care eu slăvesc? O! gondolă iubită! noi lumei dăm uitare! Zbori vesel, zbori în pace purtându-ne pe mare, Și leagănă-n tăcere, sub cerul aurit, Amorul nostru mare ca cerul nesfârșit. Și tu, o! vis ferice a tinereții mele! De-ar fi-n a mea putință să fac precum doresc, Aș pune pe-a ta frunte un diadem de stele, Aș pune sub picioare-ți un tron dumnezeiesc! Căci te iubesc, Elena, cu-o tainică uimire, Cu focul tinereții, cu dor nemărginit, Cu lacrimi și credința, cu dulce fericire, Cu tot ce este-n mine putere de iubit! În dragostea cerească visând cerescul bine, La tine al meu suflet înalță zborul sau. Tot ce-i mai sfânt pe lume eu îl slăvesc în ține, Tu ești lumina, viață și dumnezeul meu! În tine cred, Elena, precum credeam odată În glasul maicei mele, în sfâtnul ei amor; Precum în soare crede natură-ntunecata, Precum un geniu falnic în falnic viitor. Tu porți un nume dulce și scump inimei mele, Un nume ce-mi inspiră un cult dumnezeiesc, Și care mă încânta că harpele din stele Și care îmi șoptește de maica ce jalesc. Iubirea ta-mi însuflă un dor de nemurire! Iubirea mea mă-nălță la tronul îngeresc! Și-n leagăn de gondola, în vecinica iubire, Cât lumea lângă tine aș vrea că să trăiesc! Veneția - Oct. 1846


content:
Cu Ninița-n gondoletă Când mă primblu-ncetișor, Trecătorul din Piațetă Ne privește-oftând de dor, Atunci cerul se-nsenină, Lucind vesel l-amândoi, Ș-Adriatica s-alină, Se alină pentru noi. În laguna de ne place A pluti pe-a marei val, Pentru noi Siroco tace Pe-a lui Lido verde mal, Și sub lunga să lopată Gondoleta saltă lin, Cu Ninița legănată Legănată pe-al meu sân. Mână vesel, lopătare, De la Lido la San-Marc. Ia de-alung Canalul Mare Ce se-ndoaie ca un arc. Mergi cât draga mea Ninița, Stând la peptu-mi înfocat, Mi-a dat dulcea să guriță, Mi-a dat dulce sărutat. Cât va fi în ceruri luna, Cât va fi senin pe cer, La Gindeca, spre lagună, Zbori, voinice gondolier. Du-ne, Toni,-n liniștire Pân' ce, stând gondola ta, Viața noastră de iubire Cu iubire va-nceta!


content:
Când vântul se scoală Turbat, și răscoală A mărilor val, Pescarul s-oprește, La valuri privește Și cântă pe mal. Ca dânsul de rele, De viscole grele. Departe să fim. L-a mărei talazuri, L-a vieții necazuri Ca el să privim. Junia ne-nvață Să trecem în viața Ca paserea-n zbor, Cu fruntea-n lumină, Cu inima plină De dulce amor. Deci fie pe mare Furtună, turbare. Și-n viață amar, Noi, veseli pe maluri, Să râdem de valuri Ca bietul pescar! Ianuarie, 1847. — Napoli.


content:
Scumpă, albă lăcrimioară! Vezi tu roua de pe flori Cum lucește ș-apoi zboară De se schimbă-n negri nori? Astfel gingașa lucire Din ochi dulci, veselitori, Trist în lacrimi de mâhnire Se preface-adeseori! Câte inimi înflorite La lumină vesel zbor, Și deodată vestejite Fără vreme cad si mor! Câte visuri de iubire, Dulci a inimei comori, Trec, se sting ca nălucire Și ca fulgeri trecători! Asta-i legea crudei soarte, Lege fâr' de mângâieri! Azi e viață, mâni e moarte, Azi plăcere, mâni dureri!... Fericit care-mplinește Visul său pe-acest pământ! Fericit care iubește Păn-a nu cădea-n mormânt! Căci iubirea din junie Schimbă lumea-n vesel rai, Și cu sufletul renvie In cerescul dulce plai! Fevruar, 1847.— Villa Delfina. — Palermo.


content:
De-aș trăi cât lumea-ntreagă, Gândul meu la tine, dragă, Vecinic, vecinic va zbura, Ș-orice e mai sfânt în mine, Dulce înger! pentru tine, Pentru tine-l voi păstra. Cea mai blândă-a mea gândire, Cea mai gingașă simțire, Cel mai falnic dor al meu Ție numai, numai ție Le închin pentru vecie Ca la însuși Dumnezeu! Tu, ființă de slăvire! C-un cuvânt, cu o zâmbire, Cu un dulce sărutat! Mi-ai dat suflet, mi-ai dat viață, Și a raiului dulceață Tu în sânu-mi ai vărsat! Tu mi-ai dat cu-a ta iubire Acea naltă fericire, Acel simț dumnezeiesc Ce puternic ne supune Și ne-nalță de ne pune Sus, pe tronul îngeresc! Tu, Eleno!... dar, vai mie! Într-o noapte de urgie Cerul crud ne-a despărțit! Tu te-ai dus, te-ai dus, iubită... Fericirea-mi nesfârșită Într-o clipă s-a sfârșit! Așa-i soarta! așa-n lume Tot ce poartă-un dulce nume, Tot ce-i falnic și frumos Curând trece, curând moare, Ca un cântec, ca o floare, Ca un fulger luminos! Steaua vine, steaua piere! Astfel dulcea-mi mângâiere A pierit de pe pământ; A pierit, s-a dus cu tine În locașul de lumine... Și eu plâng pe-al tău mormânt! Singur, singur cu-a mea jale, Rătăcit pe-a vieții cale, Ca un orb nenorocit, Viața-mi scade, jalea-mi crește, Ș-al meu dor în veci s-oprește Pe mormântul tău iubit! Adio! pe-aceste maluri De-ale Bosforului valuri Îngânate lin, ușor, Te las, înger de iubire! Cu a vieții-mi fericire, Cu-al meu suflet plin de dor! Constantinopol, mai 1849


content:
Ah! viața pentru mine, Scump înger! fără tine Nu are nici un bine, Nu are nici un dar. În cer fie lumină, Sau nori, sau noapte lină, Sufletul meu suspină, Suspină cu amar! Oricare nălucire L-a omului simțire Aduce-nsuflețire Cu glasu-i încântat, Se pierde-n neagra ceață Ce-ntunecă-a mea viață Și glasu-i se îngheață De mine depărtat. Acum cerul zâmbește, Natura-ntinerește Și tot care trăiește Se simte fericit; Dar mie ceru-mi pare Cuprins de-ntunecare; Văd lumea-n întristare Ca sufletu-mi cernit! Zadarnic cat plăcere, Zadarnic mângâiere, S-alin a mea durere, Să curm al meu suspin. Trecuta fericire Izvor e de jelire, Și dulcea-i suvenire Hrănește jalea-n sân! O, valuri mari de spume! Purtați-mă prin lume Ca frunza fără nume Ce o plutiți ușor, Și m-aruncați din mare Pierdut, fără suflare, Pe malul cu uitare Adâncului Bosfor! Pe Marea Neagră, mai 1847


content:
Într-un castel, departe, Din ceruri avui parte Să văd un îngerel. Mult trist era castelul! Mult vesel îngerelul, Mult gingaș, tinerel! Avea cerești blândețe, Pe frunte-i dulci albețe, În ochii-i dulce foc, Ș-o tainică zâmbire, Ș-un suflet cu iubire, Ș-o soartă cu noroc. Eram eu încă june... Acea scumpă minune Era ursita mea! Așa avui eu parte Într-un castel, departe, A mă-ntâlni cu ea. Într-un palat, pe mare, Într-un oraș, ce pare Din valuri răsărit, Departe de-a mea țară, În urmă văzui iară Ursita ce-am iubit. Ș-acolo, fără frică, Pe Mare-Adriatică Gondola ne-a primblat, Și-n leagăn de iubire, Pierdut în fericire, Tot sufletul i-am dat! Pe soare și pe lună. Cu mine împreună A fost ursita mea... Așa avui eu parte, Într-un palat, departe, A mă iubi cu ea! * Iubitu-ne-am în lume, Plutind pe-a mării spume, Călcând pe verde plai, Și, lumii dând uitare, Cu-o lungă sărutare, Trecut-am lin prin rai, Dar într-o noapte lină O palidă lumină Se stinse în eter, Și îngeru-mi cu jale, Zburând pe-a stelei cale, Se-ntoarse iar în cer. Eram atunci pe mare... În dulcea-i legănare Muri ursita mea! Așa avui eu parte A sta în veci departe Ș-a plânge după ea! 1859, Malta


content:
La Veneția mult duioasă Duios zboară gândul meu, Când, în noaptea-ntunecoasă, Pe simțirea-mi dureroasă Se abate dorul greu. Astfel pasărea rănită De un șarpe otrăvit Zboară, zboară obosită Și s-abate amorțită Lângă cuibu-i înflorit. O! Venețio mult măreață! Cine a putut gusta A iubirilor dulceață În poetica ta viață Vecinic nu te va uita! Te iubesc în a ta jale, În veșmântul tău cernit, Și în gondolele tale Ce se pierd printre canale Ca un vis neisprăvit. Te iubesc cu dor fierbinte În frumosul tău trecut Și-n aducerea-aminte Ale dragostelor sfinte Ș-a ființei ce-am pierdut!


content:
În ceasul trist de noapte, când apriga furtună Pe marea tulburată, săltând din val în val, Se-nalță, se lățește și vâjâie și tună, Zdrobindu-se de mal, Atunci când spaima crudă fiori suflă prin lume, Când tunetul se poartă vuind din loc în loc, Când marea frământată s-acopere de spume Și norii ca talazuri arunc spume de foc, Îmi place a sta singur pe-o stâncă dărâmată, S-aud pe valuri vântul cu groază șuierând, Să văd pe-ntinsul negru furtuna întărtată Și cerul fulgerând. Căci inima mea astfel de jale e muncită Și plânge cu durere la tine când gândesc, O! maică, înger dulce! o! maica mea iubită! Tu, ce-ai zburat din brațe-mi în leagănul ceresc! Pierdut în întuneric sub cerul fără stele , Lipsit de-a ta ființă ce zace în mormânt, Eu văd în nori, în valuri, icoana vieții mele Și gem cu-a noptei vânt! Ah! mult amar e ceasul când dorul ce jălește, Cătând în vremi trecute un suvenir slăvit, Se-mpiedică în zboru-i și cade, se lovește De peatra mormântală a celor ce-am iubit! Cu-a sale pânzi umflate o mică luntrișoară Pe luciul viu a mărei de vânt se îngână, Și sub un cer albastru, ca lebăda ușoară, Azi lin se legăna. Dar vântul crunt, deodată, suflând cu vijelie, Schimbă a mărei față în munți îngrozitori; Ș-acum sărmana luntre pe-ntinderea pustie Zdrobită, se zărește la fulgeri trecători!


content:
— Albă păsărică ! Ce stai singurică Lîngă cuibul tău ? Nu-i ziua senină, Sau nu curge lină Apa la pîrău ? De ce plîngi cu jale ? Vezi sorile tale Cum se veselesc. Prin luncile-umbroase Vezi cît de voioase Zbor și ciripesc ! Ce durere, spune, Ce dor greu supune Inimioara ta, De stai singurică, Dragă păsărică, Și nu poți cînta ? — Frate,-n depărtare O pajură mare Se-nalță mereu. Gheara-i se lungește, Ochiu-i se țintește Tot spre cuibul meu. Apa-i lină, frate, Frunza lin se bate În codru-nflorit. Dar cuibu-mi jos cade Că de mult îl roade Un șerpe cumplit ! 1843, Iași


content:
Mergi să-ți iei dreapta răsplată de la dreptul ziditor, Tu ce lași în urmă jale, vrednicule muritor! Om de bine, de credință, ce Moldova ți-ai iubit, Și-ntr-acest veac plin de rele fapta bună ai slăvit. Ai tăi vechi și dragi tovarăși, capul, armele plecând, La lăcașul tău de moarte te duc jalnic suspinând. Glasul clopotelor sună ceasul tău de vecinicie, Și văzduhul le răspunde prin o tristă armonie. Trupul tău ce-a fost țărână în țărână s-a preface, Iară sufletul tău vesel sus în veci va gusta pace, Căci în viață când, ca tine, omul binele slăvește, Domnul sfânt cu-a sa-ndurare după moarte-l miluește ! 1843. — lași.


content:
Te slăvesc, o! zi ferice, sfântă zi de libertate, Tu, a cărei mândră rază sufletul român străbate! Te slăvesc, o! zi măreață pentru patria-mi iubită, Tu ce-arăți ochilor noștri Omenirea desrobită! Veacuri multe de durere au trecut cu vijelie, Sub asprime plecând capul unui neam în osândire! Dar românul cu-a sa mână rumpe lanțul de robie, Și țiganul, liber astăzi, se deșteaptă-n fericire! Azi e soarele mai falnic! lumea azi e mai voioasă! Azi în pept inima-mi crește! azi e viața mea frumoasă, Căci la glasul libertăței văd Moldova deșteptată Și la glasul Omenirei o simțesc induioșată. Fală-n lume și mărire pentru tine-n veci să fie, O! Moldovo, țară mândră! tu, ce dai sfânta dreptate! Brațul tau ce sfarmă astăzi un jug aspru de robie, Ție insăși pregătește viitor de libertate! 1844


content:
Adeseori departe de-a lumei triste valuri, Cu pasuri regulate eu măsur al tău pod, Bahlui ! locaș de broaște ! rîu tainic, fără maluri, Ce dormi, chiar ca un pașă, pe patul tău de glod. "Trecut-au, zic atunce, a tale negre unde Ca gloria, ca viața, ca visul de noroc !" "Ba n-au trecut, stăpîne ! trist nasul îmi răspunde Eu le simțesc prea bine, căci mă cîrnesc din loc". Cînd luna se ivește pe-a munților gol umăr, Cînd pașii mei, ca gîndul, prin aburi rătăcesc, Îmi place acele imnuri de broaște fără număr, Ce, chiar ca oarecare , în hor orăcăiesc. Atunce în credință a mea inimă saltă Ca un glas prietin iubit și așteptat, Căci gingașele broaște sînt dulci poeți de baltă, Precum mulți poeți gingași sînt broaște de uscat. 1844, Iași


content:
Pe-o pajiște întinsă, cu flori îmbelșugată, Păștea Zimbrul voios, Când pe furiș, prin iarbă, o vulpe tupilată I s-arată și-i zise cu glas foarte duios: „O! Zimbrule puternic! o mult slăvite Doamne! Se poate-a ta mărire să pască pe câmpii, Supusă, ca noi proștii, la ploile de toamne, La vânt, la ger, la muște, l-a iernii vijelii? Au nu gândește oare că-n vremile trecute S-au prefăcut în Zimbru un falnic Dumnezeu [1] Că soarele s-ar perde pe căi necunoscute De n-ar domni un Zimbru în zodiacul său? Ah! scumpul meu prietin! dă-mi voie a te duce Într-un palat de cinste în care nencetat Chiar eu cu-a mele labe de hrană-ți voi aduce, Și te-oi feri de dușmani cu-al meu protectorat.“ „Ei! te cunosc, șirată! Răspunse Zimbrul meu. Ai râs și tu o în viață o cioară îngâmfată [2] Și de atunci, sărmano, tot caș visezi mereu!“ Note [ modifică ] ↑ Zeul Joe când au răpit pe Evropa.? ↑ Vezi fabula lui La Fontaine: Vulpea și corbul .


content:
Fabulă Niște curci îmbătrânite, Gârbovite și zburlite, Sta sub șură tremurând, Și, privind cu pizmuire A porumbilor iubire, Ziceau toate-așa , pe rând: „Elei, soro! Elei, frate! Așa păsări desfrânate Mai văzut-ați încă voi? Ian priviți, o! sorioare! Cum se drăgostesc la soare, Făr-a le păsa de noi! Nu le-i frică De nimică N-au rușine nicidecum! Au nu știu c-a nostru nume Onorat de toți e-n lume, Că drept pilde noi acum...” „Voi acum sînteți bătrâne,” Le răspunse-atunci un câne „Voi acum sînteți zbârcite, Gârbovite și zburlite, Voi, de ciudă, voi, de ură, Stați cobind acum sub șură, Clevetând cu pizmuire A porumbilor iubire, Căci de mult v-ați trăit traiul, V-ați mâncat de mult mălaiul, Și-acum toate la un loc Nu plătiți nici de-un potroc!”


content:
D-rei Z. Filipescu Frumoasă copiliță! Spune-mi de unde vii Cu zâmbet pe guriță, Cu mândri ochi și vii? Ce înger mult ferice Din ceruri te-a adus Și pe pămînt aice Străină te-a depus ? Tu ești o nălucire, Un farmec aurit, Un vis de fericire, Un înger de slăvit! Din cer ești o minune, Și dulce-i glasul tău Ca sfânta rugăciune Când bate ceasul rău! 1844. — Borsec.


content:
D-nei Z... N... Ți-aș zice că ești frumoasă, Că ești pasăre voioasă, Că ai glas melodios, Și că oricine te vede E ferice și te crede Dulce înger luminos. Ți-aș zice că ești o floare Ce lucești mai viu la soare Decât celelalte flori, Că-a ta gingașă zâmbire, Ca un vis de fericire, Naște-n inimi dulci fiori. Dar mă tem că mi-ai răspunde Cu-al tău glas care pătrunde Și c-un aer râzător : „O, poete, văd prea bine Că minciuna pentru tine E neprețuit odor. Lasă îngerii în pace, Și, de vrei plăcere-a-mi face Ca poet adevărat, Fă în viață o minune, Hotărându-te a-mi spune Adevăr neprelucrat.” Îți spun dar că ești frumoasă, Că ești pasăre voioasă, Că ai glas încântător, Și că-n vecinică frăție Sufletu-mi se-nchină ție Ca un frate iubitor. 1846.


content:
În zadar vuiește Cerna și se bate De-a ei stânci mărețe, vechi, nestrămutate, Și-n cascade albe saltă pe-a lor sân... Apa-i trecătoare, pietrele rămân! În zadar și anii s-adun cu grăbire, Trecând peste inimi ce-au gustat iubire! Suvenirul dulce de-un minut slăvit Pintre-a vieții valuri stă-n veci neclintit!


content:
De-aș fi, iubito, gingașa floare Ce crește-n vale, lângă pârău, Aș da și roua și mîndrul soare Pe-o rază dulce din ochiul tău. De-aș fi, iubito, pasărea mică Ce printre frunze saltă ușor, Pe-a tale brațe stând fără frică, N-aș vrea în lume ca să mai zbor. De-aș fi, iubito, vântul de seară, Eu nici o floare n-aș îngâna, Ci cât e noaptea de primăvară Pe sânu-ți fraged m-aș legăna. De-aș fi, iubito, îngerul care Te-adoarme noaptea cu glasul său, Ți-aș fura tainic o sărutare Și-n cer te-aș duce pe sânul meu.


content:
Scumpă țară și frumoasă O! Moldovă, țara mea! Cine pleacă și te lasă E pătruns de jale grea, Căci, plutind în visuri line Pe-al tău sîn ca într-un rai, Dulce-i viața de la tine Ca o dulce zi din mai! Eu te las, țară iubită, De-al tau cer mă depărtez Dar cu inima cernită Plâng amar, amar oftez ! Trist acum la despărțire De fiori mă simt cuprins. Ș-orice dragă nălucire Pentru mine-acum s-au stins! Cine știe, cine știe Dacă-mpins de-al soartei vânt, M-oi întoarce-n veselie Să sărut al tău pamânt! De-oi videa încă vrodată Munții tăi răsunători Ce cu-o frunte înălțată Se perd falnic pintre nori; Și-ai tăi codri de verdeață, Unde curg, șoptesc ușor Reci izvoare ce dau viață, Doine care zic de dor, Ș-al tău cer care zâmbește Sufletului românesc Și oricare mă iubește Ș-ori pe care eu iubesc! Iată ceasul de pornire! Iată ceasul mult amar! Veselie, fericire, Eu le las pe-al tău hotar, Ș-a mea inima iți zice: O! Moldovo ce jălesc, Adio! ramâi ferice, Ferice să te găsesc!


content:
Încă o rază care se stinge Din cerul nostru întunecat ! Inima noastră amar te plînge, O ! dulce frate înstrăinat ! Martir iubite a libertăței, Tu mori departe de-al tău pământ ! Mori trist pe țărmul străinătăței, Și noi te ducem l-al tău mormînt ! O ! dormi în pace pe-aceste maluri, Îngînat dulce, ca-n vis ușor, De glasul mărei purtat de valuri, De glasul nostru uimit de dor. O ! zbori din lume, zbori fără jale, Suflete blînde ! suflet senin ! Căci noi vom spune patriei tale Cît ai dorit-o pe țărm străin ! Cît vom fi încă purtați prin lume De valul vieții, de-al soartei vînt, Vom șopti jalnic dragul tău nume Ca un Adio l-al tău mormînt ! Constantinopoli, 31 mai 1849


content:
Pe muchi de prăpăstii lunecînd ușor, Cu corbii de iarnă mă-ntreceam în zbor. Sania-mi cea mică, murgul meu cel dalb Lăsau urme albe pe omătul alb. Zburam noi ca gîndul ce mă-presura; Gîndul meu, ca mine, în ceruri zbura. Eu răzbăteam iute troieni de ninsori, El lăsa în urmă-i troieni lungi de nori, Căci mergeam departe... el cătră o stea, Eu, înstrăinatul, cătră țara mea ! În zădar copacii crengile-și plecau Și zăpada-n cale-mi pe rînd scuturau. În zădar și cerul viscole stîrnea Și cu fulgi prin neguri cîmpii așternea. În zădar și lupii, codrii răzbătînd, Cu crivățul iernii m-alungau urlînd. Și lupii ce urlă, și arborii muți În negura deasă rămîneau perduți, Căci mergeam în grabă... el cătră o stea, Eu, înstrăinatul, cătră țara mea ! În țara mea dulce sînt drumuri de flori; În dulcea mea țară zbori, murgule, zbori, În blîndul luceafăr am un înger blînd; Înalță-te-n sînu-i, o ! tristul meu gînd ! Țara nu-i departe; o simt, o văd eu ! Raiul înflorește în sufletul meu. Steaua se arată pe cerul senin. Îngerul iubirei îmi zîmbește lin. Periți, neguri dese ! iată dulcea stea ! Pei, străinătate ! iată țara mea ! 1849


content:
Din ramura plăpândă a tinerimei tale, O, țara mea duioasă! A mai căzut o floare, te-a părăsit în jale, În jale dureroasă. Sărmană, tristă mumă, copii-ți de iubire Te lasă fără vreme! Ei cad, secerați grabnic de-a morței grea lovire, Pe sânul tău ce geme. Ce vânt amar de moarte, vai, suflă peste tine, De sufără și moare Orice de-abia-nverzește sub dulcele-ți lumine, Orice-i de-abia în floare? Fatală, crudă soartă! Tot ce e drag în lume, Curând din lume pere! Ferice care lasă măcar un dulce nume L-a patriei durere! 1850. — Iași.


content:
Cine n-a văzut Și n-a cunoscut Pe Dridri voioasă ca o păsărică, Jur pe Dumnezeu! Pe sufletul meu! El în astă lume n-a văzut nimica. (Cântic francez) Era grațioasa, Tânăra, frumoasa, Vie parisiană cu mii de-ncântări. Mica ei guriță, Ca o garofiță, Purta o comoară de dulci sărutări. Dulcea veselie Ce inima-nvie Ca un soare vecinic lucea-n ochii săi. Ea-nsufla iubire, Plăcere, uimire, Căci eră artistă în sufletul ei. Prin orice mișcare. Prin a sa cântare, Prin a sa ființă, vesela Dridri Semăna o floare Cu mici aripioare Ce zbura prin aer ca un colibri. Cine n-a zărit-o Și n-a urmărit-o Trecând în primblare câmpii Elizei [1] ? Cine-a urmărit-o Și iar a zărit-o Fără să dorească a fi dragul ei? Parisul e mare! Și-n sânul lui are Multe frumușele, dalbe cât ai vrea; Dar așa dălbică, Așa frumușică N-a avut Parisul, nici n-a mai avea! Multe știu să cânte Și voios să-ncânte Noaptea în bancheturi pe iubiții lor, Dar ca dânsa cine Știa să închine Cupa veseliei dulcelui amor? Ca un dalb de lună, Ca o veste bună Ea veni pe lume într-un carnaval. Și râzând de moarte, De relele soarte, Ea cânta tot astfel pe al lumei val: .„Viața-i trecătoare, Dragostea-i un soare, Care luminează calea scurtei vieți. Mergeți dar ca mine, Cu fruntea-n lumine, Voi ce treceți plaiul dulcei tinereți. Cerul mult ferice Ne-a trimis aice Ca-mpreună vesel să călătorim, Și ne-a dat simțire, Dor de fericire, Inimă ferbinte ca să ne iubim. Inima-mi e plină De-amor, de lumină, Și vrea să iubească până ce-oi muri. Sufletul meu râde, Raiul se deschide, Se deschide-n glasul veselei Dridri.” Astfel de cântare Cânta-n nepăsare Draga copiliță cu glas aurit. Ea credea-n iubire Și în nălucire Ca in cerești daruri fără de sfârșit. Nu știa că-n lume Cel mai dulce nume, Cea mai scumpă floare, cel mai gingaș dor Moartea le atinge Și curând le stinge Cum se stinge-un fulger viu si trecător!... Sub o cruce tristă Vesela artistă Odihnește-acuma singură-n mormânt. Singură, tăcută. Acum e perdută Într-un colț de lume, sub negrul pămînt! Dalbe tinerețe, Gingașe frumsețe. Cine putea crede că voi veți peri!... Deși n-o mai vede, Nimene nu crede C-a putut să moară vesela Dridri! 1851. — Paris. Note [ modifică ] ↑ Champs-Elysées , vestit loc de plimbare din Paris


content:
Tu ce-ai fost în lume atât de iubit! Inimă de înger! suflet amărit! Mare a fost taina durerilor tale, De-ai lăsat în lacrimi, de-ai lăsat în jale Patrie, soție, rude și copii. Ce te plâng pe malul tristei vecinicii! Dar cât de grozavă, cât de nepătrunsă A fost acea taină in sânu-ți ascunsă, Astfel tu in suflet erai simțitor Și l-a altor patimi dulce-ndurător, Astfel știai face jertfi necontenite, Că din pragul morței te-ai fi-ntors, iubite. De gândeai ce lacrimi lași în urma ta, De puteai copiii a ți-i săruta!... O, ființă blândă, umbră mult jălită! Auzi tu din țărmul unde ești sosită Cum te plânge lumea care te-a perdut? Cum te plânge țera care te-a avut ? Vezi tu vălul negru, noaptea-ntunecată Care peste inimi s-a întins deodată? Simți tu de departe ce deșert cumplit Lași între prietini care te-au iubit? Omenirea tristă a perdut în tine O comoară scumpă, un izvor de bine. Patria un razem, noi un frățior, Copilașii tineri fericirea lor!... O, voi, lanțuri tainici, voi, legături sfinte De copil al țării, de om, de părinte! Visuri de iubire și de viitor, Ce-ngânați în cale-i omul trecător! Voi, simțiri înalte ale omenirei, Glasuri mângâioase a Dumnezeirei, Toate, întro clipă, cum de-ați părăsit Sufletu-i nemernic, gându-i rătăcit?.. Astfel a vrut soarta! și când ea voiește, Omul cade!... iarba pe-a lui urmă crește! Omul e o taină, viața lui un vis, Sufletelor blânde cerul e deschis! Cel ce-a fost odată ștersu-s-a din lume Ca un fulger iute, ca un val de spume. Cel ce respândit-a bunuri pe pămînt, Singur, în tăcere, zace sub mormânt, Singur, într-un codru, doarme el departe De al lumei zgomot, visuri mult deșarte, Ș-umbra-i e-ngânată jalnic, lin, ușor De-al codrului freamet și de-al nostru dor! 1851 . — Iași.


content:
Primăvara cea verzie Cu cosița-i aurie Mi-au sosit voios în țară, Drăgulița primăvară ! Ș-au adus un dulce soare, Ș-un sîn plin de lăcrimioare. Ș-au adus o lună plină Ca s-o scalde în lumină. Lunca rîde și-nverzește, Doru-n suflet se trezește. Izvorașul curge-n vale Și-mi aduce dor de cale. Dați-mi, dați-mi aripioare, C-aud glasuri de cucoare. Dați-mi aripi sprintenele, C-aud glas de rîndunele. Să mă duc în depărtare Peste munți și peste mare. Să mă duc în lumea-ntreagă Ca o pasere pribeagă. Duce-m-aș în cale lungă, Dor să nu mă mai ajungă ! Duce-m-aș și m-aș tot duce, Dor să nu mă mai apuce ! 1852, Iași


content:
Dormea în liniștire Bosforul fără valuri Într-a Europei mîndrie ș-a Asiei verzi maluri Ca un balaur verde în lupte ostenit. Din zori și pîn-în noapte pe umeri el purtase Corăbii cu trei poduri, nenumărate vase Spre-apus și răsărit. Acum dismierdat însă de-a ginilor suflare Se legăna molatice cu-o leneșă mișcare Și, ca oglindă vie, sub cer se întindea. Iar luna zîmbitoare, și tainică, și lină, Vărsînd pe-a sale unde dulci spume de lumină, Cu fața sa bălaie în el se oglindea. Precum acele paseri, străine călătoare, Ce se abat în șesuri la asfințit de soare, Strîngînd ale lor aripi căzute de lung zbor, Mulțime de corăbii cu pînzele-nvălite Sta, umbre urieșe, fantasme neclintite Pe luciul Bosfor. Era la ceasul tainic cînd geniii de noapte De la un mal la altul aduc duioase șoapte, Cînd marea-ncet adoarme cu-o suspinare grea. Atunci cînd lumea-și pune fantastica sa haină. Cînd orice zefirtrece purtînd o dulce taină, Cînd orice undă poartă în frunte-i cîte-o stea. Era la ora tristă cînd palida cadînă, Cu lacrimi pe-a ei gene, cu fruntea pe-a sa mînă, Privind în depărtare un zbor de elcovani, Ar vrea pe luciul apei, ca paserile-acele, Să fugă-n sînul nopței, zburînd spre Dardanele, Departe de tirani. Nu se zărea atunce pe umeda cîmpie Decît scîntei și fulgeri de flacară-argintie Ce, șerpoind pin apă, pluteau și s-alungau, Sau delfini fără număr, care, sărind din mare Și-n spume luminoase mișcînd a lor spinare, În valuri după stele pe rînd se cufundau. Acum de mult imamul din minare cîntase, De mult glasu-i puternic la rugăciuni chemase Copiii lui Mohamed în naltele geamii; Nu s-auzeau în lume decît suspinuri mute Ș-acele blînde glasuri de umbre nevăzute Ce vin de prin pustii. Deodată-n întuneric o barcă nezărită Trecu ca visul negru pe-o frunte adormită, Lăsînd o urmă lungă pe-adîncul umed plai. Pe mal un cîntic dulce se auzi deodată; Iar barca cu grăbire spre cîntic înreptată Se afundă în umbra mărețului sarai. Constantinopoli


content:
STROFE lui C. Negri Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 IX I [ modifică ] Prietinul meu Negri, iubit și dulce frate, Îți scriu aceste strofe din locuri depărtate În care-odinioară, ca mine călător, Lăsând a ta gândire în tainicul ei zbor Adeseori ca mine ai stat culcat pe maluri, Cu sufletu-ți în ceruri, cu ochii tăi pe valuri. II [ modifică ] În orice parte a lumei străin eu mă găsesc, Îmi place, sunt ferice la tine să gândesc, Și-n orice întâmplare a vieții mele-mi place La gândurile mele părtaș de a te face, Căci din copilărie cu tine m-am deprins Să-mpart orice simțire de care sunt cuprins. III [ modifică ] De mă muncește dorul când îmi aduc aminte De vremile trecute a dragostei fierbinte: De simt a mele lacrimi curgând încetișor Când se deșteaptă-n mine al țării gingaș dor, Dureri sau veselie, orice vie simțire M-apropie de tine cu-o dulce înfrățire. IV [ modifică ] Acum, pe malul mărei, la umbră stând culcat, În liniștea adâncă și-n visuri cufundat, Privesc trecând mulțime de vase călătoare Ce lunecă pe valuri ca lebede ușoare, Și gându-mi le urmează sub cerul fără nori, Ca paserea pribeagă ce cată-un cuib de flori. V [ modifică ] El merge să revază acele mândre plaiuri, A tinereței noastre armonioase raiuri, În care, ca și tine, o! scumpe frățior, Simțit-am al meu suflet ferice, iubitor, Crescând în înflorire sub al iubirei soare Și culegând a lumei plăceri încântătoare. VI [ modifică ] Se duce el în grabă ș-oprește zborul său Pe unde-odinioară trecut-am tu și eu, Dar mai ales îi place uimit să se închine Acelor două țărmuri de suvenire pline, Neapoli, Veneția, poetice surori Ce-n inimile noastre deșteaptă dulci fiori VII [ modifică ] O! Negri, scumpe frate! Cât vom trăi în lume Cu multă-nduioșire șopti-vom aste nume, Și câte ori în viață cu drag le vom șopti, Cu drag unul la altul frățește vom gândi, Căci între două inimi mai strânsă e unirea Când ele deopotrivă au cunoscut iubirea. VIII [ modifică ] Trec anii cu grăbire pe calea scurtei vieți! Se veștejește floarea frumoasei tinereți. Dar sufletul nu-și perde a sale daruri sfinte. El vecinic are viață și își aduce-aminte De oricare simțire, de oricare cuvânt Ce l-au făcut să afle chiar cerul pe pământ. IX [ modifică ] Așa pe vecinicie va sta întipărită În sufletele noastre icoana mult slăvită Acelei ce în lume au fost îngerul meu! Și ora tristă-n care, zburând la Dumnezeu, Ne-au dat cea de pe urmă a sa dulce privire, Unind mânile noastre în vecinică-nfrățire!


content:
Voi ce stați în adormire, voi ce stați în nemișcare, N-auziți prin somnul vostru acel glas triumfător, Ce s-nalță pân' la ceruri din a lumei deșteptare, Ca o lungă salutare Cătr-un falnic viitor? Nu simțiti inima voastră că tresare și se bate? Nu simțiți peptul vostru un dor sfânt și românesc La cel glas de înviere, la cel glas de libertate Ce pătrunde și răzbate Orice suflet omenesc? Iată! lumea se deșteaptă din adânca-i letargie! Ea pășește cu pas mare cătr-un țel de mult dorit. Ah! treziți-vă ca dânsa, frații mei de Românie! Sculați toți cu bărbăție, Ziua vieței a sosit! Libertatea-n fața lumei a aprins un mândru soare, Ș-acum neamurile toate cătră dânsul ațintesc Ca un cârd de vulturi ageri ce cu-aripi mântuitoare Se cerc vesel ca să zboare Cătră soarele ceresc! Numai tu, popor române, să zaci vecinic în orbire? Numai tu să fii nevrednic de-acest timp reformator? Numai tu să nu iei parte la obșteasca înfrățire, La obșteasca fericire, La obștescul viitor? Până când să creadă lumea, o! copii de Românie! C-orice dor de libertate a perit, s-a stins din voi? Până cind să ne tot plece cruda, oarba tiranie Și la caru-i de trufie Să ne-njuge ea pe noi? Până când în țara noastră tot străinul să domnească? Nu sunteți sătui de rele, n-ați avut destui stăpâni? La arme, viteji, la arme! faceți lumea să privească Pe câmpia românească Cete mândre de români! Sculați, frați de-același nume, iată timpul de frăție! Peste Molna, peste Milcov, peste Prut, peste Carpați Aruncați brațele voastre cu-o puternică mândrie Și de-acum pe vecinicie Cu toți mâinile vă dați! Hai, copii de-același sânge! hai cu toți într-o unire Libertate-acum sau moarte să cătăm, să dobândim. Pas, români! lumea ne vede ... Pentru-a Patriei iubire, Pentru-a mamei desrobire Viața noastră să jertfim! Fericit acel ce calcă tirania sub picioare! Care vede-n a lui țară libertatea renviind, Fericit, măreț acela care sub un falnic soare Pentru patria sa moare, Nemurire moștenind. Note [ modifică ] ↑ Această poezie nu a fost publicată în ediția I a Doinelor , fiindcă volumul, tipărit la Paris, avea a trece prin Austria pentru ca să intre în România.


content:
Poem istoric Românul nu piere. I [ modifică ] Din vârful Carpaților, Din desimea brazilor, Repezit-am ochii mei Ca doi vulturi sprintenei Pe cea vale adâncită Și cu flori acoperită, Ce se-ntinde ca o ceață Pân în Dunărea măreață Și de-acolo-n depărtare Pân în Nistru, pân în Mare. Iar pe cel amar pustiu Cu văzutul ce-ntâlnii? Întâlnii viteaz oștean, Purtând semne de roman, Falnic, tare ca un leu Și cu chip frumos de zeu. Brațu-i stâng era-ncordat Sub un scut de fier săpat Ce ca soarele sorea Și pe care se zărea O lupoaică argintie Ce părea a fi chiar vie, Și sub fiară doi copii Ce păreau a fi chiar vii. Mâna-i dreaptă ținea pală; Iar pe cap purta cu fală Coif de aur lucitor, Ca un zeu nemuritor. Cel viteaz era călare Pe-un cal alb în nemișcare, Și, ca dânsul, neclintit Sta, privind spre răsărit. Numai ochii săi mișca, Vulturește-i alerga, Pe cea zare cenușie, Lungă, tainică, pustie, Unde, ca prin vis trecând S-auzea din când în când Vuiet surd, grozave șoapte Ce veneau din miazănoapte, Zgomot lung, înădușit Ce venea din răsărit. Iarba nu se clătina, Frunza nu se legăna. Pasărea la munți zbura, Fiara-n codri tremura, Căci prin lumea spăimântată, În uimire cufundată, Treceau reci fiori de moarte, Presimțiri de rele soarte! Iar pe cer un vultur mare, Făcând cercuri de zburare, Se vedea plutind cu fală, Și-n rotirea-i triumfală Ținea ochiul său măreț Pe viteazul călăreț. Cine ești? de unde ești? Pe la noi ce rătăcești? Sunt roman și sunt oștean De-a-mpăratului Traian! Maica Roma cea bătrână Mi-a pus arma asta-n mână Și mi-a zis cu glasul său: Fiiul meu, alesul meu! Tu, din toți ai mei copii Cel mai tare-n vitejii! Mergi în Dacia, grăbește, Pe barbari de-i risipește, Ș-apoi vecinic priveghează, Sentinelă mult vetează, Și te-aține la hotare Că s-aud în depărtare Răsunând dușmane pasuri, Menințând barbare glasuri... Venit-am și am învins! Pe barbari pe toți i-am stins, Și pe țărmurile lor Acum, domn stăpânitor, Aștept oardele avane, Aștept limbile dușmane Care vin din răsărit Ca potop nemărginit Să cuprindă, să înece Tot pământul unde-or trece! O! viteze neferice, Ai să pieri în câmpi aice! Eu să pier, eu?... niciodată! Vie-o lume încruntată. Vie valuri mari de foc... Nici că m-or clinti din loc. Tot ce-i verde s-a usca, Râurile vor seca, Și pustiul tot mereu S-a lăți-mprejurul meu, Dar eu vecinic în picioare Printre valuri arzătoare Voi lupta, lupta-voi foarte Făr-a fi atins de moarte, Căci român sunt în putere, Și românu-n veci nu piere! II [ modifică ] Apa trece, pietrele rămân. Abie zice, și deodată Fulgeră-n cer o săgeată, Vâjâie, vine, lovește Scutul care zângănește Ș-o respinge,- o zvârle jos Ca pe-un șarpe veninos. După dânsa-n depărtare, Colo-n fund, în fund la zare, Se ivește-un negru nor Plin de zgomot sunător Ce tot vine, ce tot crește Și pe câmpuri se lățește Cât e zare de zărit Între nord și răsărit! Sentinelă, priveghează, Norul crunt înaintează, Sentinelă! te arată, Norul crunt se sparge!... Iată Iată oardele avane, Iată limbile dușmane De gepizi și de bulgari, De lombarzi și de avari! Vin și hunii, vin și goții, Vin potop, potop cu toții Pe cai iuți ca rândunele, Fără frâie, fără șele, Cai sirepi ce fug ca vântul De cutremură pământul! Mulți sunt ca nisipul mării, Mulți ca ghearele mustrării Într-un suflet păcătos, Într-un cuget sângeros!... Sai, române, pe omor, Fă-te fulger răzbitor, Fă-te Dunăre turbată, Fă-te soartă ne-mpăcată, Căci potopul iată-l vine Și-i amar, amar de tine! Vie!... Ca o stâncă naltă Ce din vârf de munte saltă, Tună, se rostogolește, Cade, rumpe și zdrobește Codrii vechi din a sa cale Pân în fund, în fund devale! Astfel crunt ostașul meu Își izbește calul său Peste codrii mișcători De barbari năvălitori. El îi sparge, și-i răzbește, Snopuri, snopuri îi cosește, Și-i înfrânge, și-i respinge, Și-i alungă, și-i învinge! Calu-i turbă, mușcă, sare, Nechezând cu înfocare, Calcă trupuri sub picioare, Sfarmă arme sunătoare Și cu greu în sânge-noată, Și mereu se-ndeasă-n gloată. Crunt război! privire cruntă! Fiul Romei se încruntă... Fulgeri ies din ochii săi! Fulgeră mii de scântei Dintr-a armelor ciocniri Și lucioase zângăniri. Zbor topoarele-aruncate, Zbârnâie-arcele-ncordate Și săgețile ușoare Nourează mândrul soare Caii saltă și nechează, Lupta urlă, se-ncleștează Și barbarii toți grămadă Morții crude se dau pradă! Zece cad, o sută mor, Sute vin în locul lor! Mii întregi se risipesc, Alte mii în loc sosesc! Dar viteazul cu-a sa pală Face drum printre năvală, Și pătrunde prin săgeți, Că-i român cu șapte vieți! În zadar hidra turbează, Trupu-i groaznic încordează, Geme, urlă și crâșnește Și-mprejur se-ncolăcește. Fiul Romei se aprinde, Hidra-n mâine-i o cuprinde Ș-o sugrumă, și o sfarmă, Ș-o învinge, și o darmă!... Fug gepizii, fug bulgarii, Și lombarzii, și avarii, Fug și hunii, fug și goții, Fug potop, potop cu toții, Și se duc, se duc ca vântul Asurzind întreg pământul De-a lor urlete barbare, De-a lor vaiete amare! III [ modifică ] Roma, Roma nu mai este. Unde-s oardele avane? Unde-s limbile dușmane? Au pierit, s-au stins din față, Precum toamna-n dimineață, Se topesc, se sting la soare Negurile-otrăvitoare! Cu ce vifor de urgie Năvăliră-n Românie! Cum veniră de turbați, Ca balauri încruntați, Cu o falcă-n cerul sfânt Și cu alta pe pământ! Dar s-au dus cum n-au venit În pustiul lor cumplit, Părăsind în urma lor Câmpul luptei de omor! Lat e câmpul celei lupte, Lat și plin de arme rupte, Plin de trupuri fărâmate Care zac grămezi culcate, Plin de sânge ce-l pătează Și văzduhul aburează! Unde sunt atâtea vieți, Unde-s ochii îndrăzneți? Moartea rece le-a cuprins, Într-o clipă ea le-a stins, Și pe câmpul cel de moarte, Crunt locaș de rele soarte, S-a lăsat acum deodată O tăcere-nfricoșată! Numai când, din vreme-n vreme, Se aude-un glas ce geme, O jelire-ntristătoare, Un suspin de om ce moare, Sau nechezul dureros Unui cal răsturnat jos, Care cheamă ne-ncetat Pe stăpânu-i jos culcat. Soarele își schimbă locul! Și apune roș ca focul, Întinzând pe cea câmpie O văpseală purpurie Ca un sângeros veșmânt Peste-un lung și trist mormânt! Iar în naltul cerului, Deasupra mormântului, Țipă vulturul cu fală Și-n rotirea-i triumfală Încunună cu-al său zbor Pe viteazu-nvingător. Să trăiești, ostaș romane, Stâlp al lumii apusane! Tu cu pieptu-ți ai oprit Valul crunt din răsărit, Și cu brațul tău armat Pasul soartei l-ai schimbat! Dar ce zic!... un fior rece Prin a lumii vine trece, Căci deodat-un glas prin lume, Fără seamăn, fără nume, Sună, duce-o neagră veste: Roma, Roma nu mai este!... Zis-a glasul, un răsunet Lung răspunde ca un tunet, Și a Romei vultur falnic Cade, dând un țipăt jalnic! Zis-a glasul, și cu jale Plângând soarta mumei sale, Fiul Romei cei bătrâne Scapă armele din mâine, Pleacă fruntea și-n durere Moartea cheamă, moarte cere! Iară calu-i frățior, Nechezând încetișor, Câmpul luptei părăsește Și spre munți încet pornește, Ducând lin și nesimțit Pe stăpânul lui iubit... Ei se duc în tristă cale Și pe urma lor devale Cade-o noapte-ntunecoasă, Noapte oarbă, fioroasă Ca fundul pământului, Ca taina mormântului! Și sub neagra sa aripă Se șterg toate într-o clipă Cum se șterge de ușor Visul cel amăgitor, Și ca suvenirul sfânt Celor care nu mai sânt!... Munții Carpați, 1848


content:
MAGHIARUL Moțule, Măi hoțule! Nu tot trage-n carne vie Și mai trage-n cea pustie. Nu tot bate-n pieptul meu Că-i păcat de Dumnezeu! ROMÂNUL Puiule, Secuiule! Ce cați tu la noi în munte? Lance-n coaste, bardă-n frunte, Ori un plumb vrăjit în piept, Să te duci în rai de-a drept? MAGHIARUL Moțule, Măi hoțule! Tu ești tare, eu sunt tare; Bun e Dumnezeu și mare! De te-aș prinde-n mâna mea, Zile tu n-ai mai avea. ROMÂNUL Puiule, Secuiule! Eu sunt tare, tu ești tare, Dar ți-e lauda prea mare! De-alde tine, fătul meu, Mulți viteji ucis-am eu. MAGHIARUL Moțule, Măi hoțule! Sai din munte, dă-te-n vale, Ca să-mi mai scurtezi din cale. În cea vale de-ai sălta, Vai ș-amar de viața ta! ROMÂNUL Puiule, Secuiule! Nici eu să robesc la tine, Nici tu să robești la mine. Vrei, nu vrei dintr-un cuvânt? Că te sting de pe pământ! MAGHIARUL Moțule, Măi hoțule! Tu n-ai nume, tu n-ai țară, Asta-i patria maghiară. Tu se cade să-mi robești, Căci tu om încă nu ești. ROMÂNUL Puiule, Secuiule, Na! te du pe ceea lume Ca să afli de-al meu nume. Spuie-ți morții din mormânt De sânt om sau de nu sânt! Brașov, 1848


content:
Ea era frumoasă, dulce,-ncântătoare, Ca o floare vie, căzută din soare; Lumea-namorată și de doruri plină O slăvea în taină ca pe o regină, Și pe când nici visul nu-ndrăznea, nici dorul Până lângă dânsa să-și înalțe zborul, Gingaș, cu iubire, un poet ferice Prin a lui cântare îndrăznea a-i zice: Când privesc la tine, scumpa mea iubită, Ca o liră dulce inima-mi trezită Cântă și serbează bunurile vieții, Farmecul iubirii și al tinereții. Când privesc la tine, draga mea frumoasă, Raiul îmi deschide poarta-i radioasă, Și zăresc printr-însa plaiul nemuririi, Unde ne așteaptă îngerul iubirii. Atunci omenirea, viața de amaruri Se îmbracă-n ochii-mi cu plăcute daruri; Patria-mi ascunde chinurile-i grele, De zâmbește vesel fericirii mele, Și tot ce încântă, tot ce dă uimire, Tot ce-nalță omul la dumnezeire, Dragostea, virtutea, dulcea poezie, Îmi șoptesc de tine și mă-nchină ție! Iar când, mult ferice, îmi aduc aminte Că-ntre-a noastre inimi sunt legături sfinte, Că tu, înger dulce, tu, minune vie, Ai venit din ceruri ca să te dai mie! C-al tău sân fierbinte bate pentru mine, C-a ta frumusețe este al meu bine... O! atunci, iubită, sufletu-mi s-aprinde, Nobilă mândrie vine de-l cuprinde, Și simt că el numai e menit pe lume De a fi altarul scumpului tău nume! Astfel la picioare-i poetul cânta, Iar ea, vărsând lacrimi, blând îl asculta, Și-n a sa uimire gingașă, adâncă, Îl ruga, zâmbindu-i, să mai cânte încă: Spune-mi ce minune, care scump odor Ar putea în lume să-ți insufle dor? Care vis de aur s-a oprit din cale Ca să fie visul tinereții tale? Vrei pe-aripa dalbă unui sprinten nor Cerul și pământul să-i alergi ușor? Vrei s-anin pe frunte-ți mărgăritărele, Salbe înșirate pe raze de stele? Vrei tu la picioare-ți lumea s-o închin? Vrei să fii regina cerului senin? Spune-mi, ce minune dorești ca să nască Pentru-a ta plăcere dragostea-mi cerească? Dragul meu poete! nu doresc odoare, Din a ta cunună vreau numai o floare. Acea floare scumpă dacă aș avea, Altă-mpodobire pe frunte n-aș vrea. Și numai amorul care mă învie Ar întrece-n mine falnica-mi mândrie! Tu ești visul gingaș ce din zborul său Varsă încântare sufletului meu. Tu-mi îndulcești viața, tu-mi șoptești din stele, Tu luminezi calea rugăciunii mele, Și în veci pe tine cu drag te găsesc În orice îmi place, în orice iubesc, Ș-o credință sfântă de la cer îmi vine Că în altă lume m-am iubit cu tine. O! mult îmi e scumpă închinarea ta, Căci, iubind, amorul tu știi a-l cânta. Și prin armonia dulcei tale lire Vom zbura-mpreună către nemurire. O! pleacă-a ta frunte pe inima mea, De ascultă dorul ce șoptește-n ea, Ș-apoi cântă lumii țara mea slăvită, Cântă România și pe-a ta iubită!... Cine-ar putea crede că acest amor A fost o părere, un vis trecător? Poetul visase, cum visez poeții, Flori de altă lume pe cărarea vieții. Iar când la lumină ochii a deschis, În ceruri zburase cerescul său vis! O, vis al iubirii! zis-a el cu jale, Simțind două lacrimi pe genele sale. Scumpă nălucire! te întoarce-n rai, Mergi de înflorește pe cerescul plai, Căci un vis, ca tine, așa de ferice, A-nflori nu poate pe pământ, aice!


content:
Legendă Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] Sus, pe muntele Ceahlău, Stă la pândă Duhul rău Și aruncă peste munți Ochii săi șerpii și crunți, Cu ochirea-i să zărească, Vre o pradă sufletească. Dar deodată el tresare, Căci aude-n depărtare Glas de clopot chemător Printre munți răsunător Și cu groază el zărește Pe câmpia ce-nverzește O biserică măreață Strălucind albiu prin ceață Lâng-a Bistriței verzi maluri Ca un vas frumos pe valuri. II [ modifică ] Satan urlă, Satan zbeară, Căci mai vede, vede iară Șiruri albe de români, De femei cu flori în mâni, Și copii și mândre fete, Și flăcăi cu negre plete, Coborind ca lungă oaste, Pe-ale dealurilor coaste, Răsbătând codrii pustii, Trecând peste ape vii. Șerpuind prin văi adânci. Sărind peste-nalte stânci, Și-ndreptându-se în cale La biserica din vale, Unde clopotul suna Și-n văzduh se legăna. III [ modifică ] Satan urlă, Satan zice: „Răpezi-mă-voi de-aice, Și în gheară de-o voi strânge, Limba-n clopot o voi frânge, Vecinic ea să nu mai sune Ceasul crunt de rugăciune!...” Și cum zice, în turbare, De pe munte falnic sare, Aripi negre întinzând Și cu ele-ntunecând Șepte codri mari, cărunți, Șepte sate, șepte munți ! El se-nalță și se lasă Pe clopotnița frumoasă, Ca un vultur răpitor Pe o lebădă în zbor. IV [ modifică ] Turnul geme-n temelie Ca de aspră vijelie. Clopotul dogit resună Clătinat ca de furtună, Și pe iarbă vestejită Cade crucea aurită. Iar Satan grozav scrâșnește, Clopotul din turn smuncește Și-l aruncă-n depărtare Peste Bistrița cea mare. „Unde ești, Dumnezeu sfinte? Unde ești, Doamne părinte? De lași tu pe Duhul rău Să calce locașul tău?” Astfel munții stau privind, Către ceruri glăsuind! V [ modifică ] Iară Bistrița vitează, Apele-și înfuriează, Vrând cu zgomot să înece Pe Satan în sânu-i rece. Ea adună mări de apă Și-ntr-o clipă malul sapă, Încât turnul de pe mal Cade-n aprigul ei val Cu Satan ce se afundă Ca un fulger într-o undă! Apa saltă, clocotește, Nici că se mai limpezește ! Și de-atunci în acel loc Ea tot ferbe ca de foc. Și adeseori s-aude Resuflând gemete crude. VI [ modifică ] Spun păstorii din Ceahlău Că în timpul acel greu Cerurile sau deschis Ș-un glas tainic ar fi zis: „Tu ce-ai fost de iad călcată, Mănăstire blăstămată, Tu să aibi atunci iertare, De blăstăm să ai scăpare, Când doi ingeri iubitori Într-o noapte fără nori S-or opri din a lor cale Pe risipurile tale, Și prin dulcea lor iubire Ți-or aduce-a mea sfințire!...” * * * * * — Fost-a, nu, așa minune? Bistrița o poate spune!


content:
Auzit-ai, frate, de un plai frumos Care-n veci răsună de cîntări iubite? Unde se-mpreună cerul luminos Cu albastrul mărei cei nemărginite? Acolo-mi e dorul, acolo mă vreu; Pe-ale tale brațe du-mă, dragul meu ! Unde vîntul serii, blînd ca un suspin, Leagănă-n tăcere dalbe flori de aur? Unde pe-ale rodii salbe de rubin Flutură verdeața frunzelor de laur? Acolo-mi e dorul, acolo mă vreu; Pe-ale tale brațe du-mă, dragul meu ! Auzit-ai, frate, de acel Bosfor, Ce din valuri iese și s-aruncă-n valuri? Care oglindează ca prin vis ușor Tainice saraiuri și-nverzite maluri ? Acolo-mi e dorul, acolo mă vreu; Pe-ale tale brațe du-mă, dragul meu ! Unde călătorul, vesel îngînat, Doarme-n legănarea lungelor caice, Și în altă lume tainic deșteptat, Vede împlinirea viselor ferice? Acolo-mi e dorul, acolo mă vreu; Pe-ale tale brațe du-mă, dragul meu ! Auzit-ai, frate, de un plai îngeresc, Unde înflorește scumpa nălucire? Unde a iubirei dar dumnezeiesc Ca cerescul suflet are nemurire? Acolo-mi e dorul, acolo mă vreu; Pe-ale tale brațe du-mă, dragul meu ! Dar ce zic? Ah ! unde, unde este plai Mai frumos, mai vesel, mai bun d eiubire Decît țara noastră, acest dulce rai Plin de încîntare, plin de fericire? Acolo-mi e dorul, acolo mă vreu; Pe-ale tale brațe du-mă, dragul meu !


content:
De trei zile-acum pe mare, Navigînd fără-ncetare, Noi pămîntul l-am zărit ! Vîntul suflă și ne-mpinge; Orizonul ne încinge Ca un cerc nemărginit. În ce parte se răpede, Ochiul omului nu vede DEcît umede cîmpii. Marea-i lată și adîncă ! Cine știe mîine încă De-om mai fi pintre cei vii ? Ziua trece, ziua scade Și pe gînduri omul cade, Suspinînd încetișor. Noapte-aduce mii de stele, Varsă-o lacrimă de dor. Iar o păsărică vine Prevestind țărmuri vecine, Liman vesel și deschis. Pe catarg ea saltă, cîntă, Ne uimește, ne încîntă Și-apoi zboară ca un vis. Într-un suflet cu simțire Astfel glasul de iubire Sună dulce-ncîntător, Și din noaptea-ntunecată Îl trezește de-i arată Mult ferice viitor. Astfel glasul libertăței Va suna-n ziua dreptăței Pentru biata țara mea, Și din umbrele durerei Steaua mîndră-a învierei Răsări-va pentru ea !


content:
Pe vîrful aprig acestor maluri O floare mică a răsărit, Și între ceruri, și între valuri E clătinată de vînt cumplit. Naltă e stînca, marea-i adîncă ! Spumegă valul jos clocotind; Dar floricica sus, de pe stîncă, Zîmbește vesel, la cer privind. În zadar vîntul vrea să o zboare Ca s-o arunce cruntului val; Ea își deschide inima-n soare Și-nveselește aprigul mal. Astfel, iubită, în a mea viață, Scump suveniru-ți e neclintit; Și-n veci revarsă al lui dulceață În al meu suflet mult fericit ! Fie talazuri în astă lume ! El pe deasupra zboară voios Și se îngînă cu al tău nume Ca floarea mică cu-al ei miros. Biariț, 1853


content:
Pe cei munți pustii, sălbatici, Din Lombardo-Veneție, Unde noaptea în orgie S-adun demonii lunatici, Hoți de moarte doisprezece Stau în rond sub vântul rece Care șuieră și trece! Focul cerului s-aprinde, Urmărit de groaznic tunet, Și al munților răsunet Printre văi adânci se-ntinde. Hoții râd cu voie bună. Șeful lor, purtând cunună, Cântă astfel în furtună: Varsă-n cupa mea de aur Acest vin ce desfătează Și mă-mbată, mă turbează, Ca sângele roș pe taur. Toarnă, drege tot aice, Și când eu destul voi zice, Pe-al meu cap trăsnetul pice! Beți, voinici, până la moarte! În ceas vesel de plăcere Să uităm orice durere, Orice chin a relei soarte. Beți, copii, toți după mine Și-nchinați cupele pline L-a fulgerelor lumine! Vântul bate, cerul tună, Munții urlă, Satan râde, Iadul vesel se deschide Și cu noi cântă-mpreună. Pe când lumea se-ngrozește, Omul brav benchetuiește Ș-al lui suflet se-ntărește! Tremure-se tot în lume Cât va fierbe sânge-n mine! Facă-și cruce și se-nchine Cel ce-aude de-al meu nume. Eu sunt brațul care frânge! Eu sunt ochiul ce nu plânge! Eu sunt gura ce bea sânge! Abia zice, și deodată Cade hoțul de pe munte, Fulgerat, lovit în frunte De a cerului săgeată!... De-atunci mii de focurele, Limbi de pară albăstrele, Ard pe locurile-acele! Note [ modifică ] ↑ În Munții Apenini, între Giogo și Filigare, aproape de satul Petra Mala, există un fenomen vulcanic foarte curios de observat. Pe suprafața vârfului unui deal, numit Munte de foc, ies din pământ nenumărate limbi de foc care ard necontenit, răspândind noaptea lumini fantastice pe stâncile și pădurile de pe împrejiur (vezi în Salba literară articolul intitulat: Monte di fo).


content:
Frunză verde de alună! Trece voinicul pe lună Și codrul voios răsună. Trece hoțul hăulind, Pe cărare coborând, Din frunziș mereu pocnind. Măi voinice, voinicele, Ia-ți tăiușul de plăsele, Pune mâna pe oțele, Că se primblă pe potici Trei desagi de irmilici Și de galbeni venetici, Iar în urmă-le, călare, Vine-o mândră fată mare, Gătită pe măritare. Ea-i mireasa unui crai Și se duce cu alai Peste munte, peste plai, Dar copila-i amărâtă C-a să fie despărțită De Moldova mult iubită. Și în gândurile sale Ea se roagă-amar cu jale Ca să-i iasă-un zmeu în cale... Frunzuliță de brad mică! Iese hoțul din potică, Singur, vesel, fără frică, Ș-apoi zice: Cale bună! Unde mergeți împreună, Dragii mei, noaptea pe lună? Decât la curtea crăiască, Mai bine-n lunca hoțească, Lângă-o inimă frățească. Frunză verde stejărel! Hoțul pleacă sprintenel Cu domnița lângă el. Iarba crește-n calea lor Și domnița, scump odor, Vesel calcă pe covor. Dealul-Doamnei


content:
Ce gândești, o! Margarită, Când de visuri ești răpită Într-al nopții miez senin, Când din luna zâmbitoare Vine-o rază călătoare De se joacă pe-al tău sân? Nu crezi tu, o! Margarită, C-acea rază fericită Este gingașul meu dor, Ce-i trimis din depărtare Să-ți aducă-o sărutare De la bietul călător? Ș-atunci, dulce Margarită, Nu te simți duios uimită L-ale razei dezmierdări? Și cu-o șoaptă de iubire Nu trimiți a ta gândire Să mă caute pe mări? Mult frumoasă Margarită! Barca mea e rătăcită Pe al mării val turbat. Glas de moarte-n aer trece, Și de-al morții fior rece Sufletu-mi e tulburat! O! duioasă Margarită, Dă-mi o lacrimă iubită În acest minut amar, Dorul meu în cer s-o suie Și, ferice, s-o depuie Pe al Domnului altar! Canalul de Gibraltar, 1853


content:
Fericit e călătorul Ce, purtat voios prin lume, Își îngînă viața, dorul, Cu-al iubitei dulce nume ! Zbori pe luciul viul al mărei, Barcă mică sprinteioară; Mergi în voia întîmplărei, Ca o lebădă ușoară ! De l-a Patriei verzi maluri Am plecat în țări străine, Și pe plaiuri, și pe valuri Eu duc dorul ei cu mine. Zbori pe luciul viul al mărei... Doru-mi plînge ! dar îndată Între cer și marea lină O minune se arată Ce durerea mi-o alină. Zbori pe luciul viul al mărei... Cea minune strălucită Poartă nume de o floare. Ea-i frumoasa mea iubită, A mea dulce iubitoare. Zbori pe luciul viul al mărei... Ea-i comoara de plăcere, Ea-i voioasa nălucire, Ea-i cereasca mîngîiere, Ce încîntă-a mea simțire, Zbori pe luciul viul al mărei... Orișiunde eu voi merge, Vecinic ea mă însoțește. Lacrima din ochi mi-o șterge, Sufletul mi-l răcorește ! Zbori pe luciul viul al mărei, Barcă mică sprinteioară; Mergi în voia întîmplărei, Ca o lebădă ușoară ! Cadixa, 1853 Notă [ modifică ] ^ Un soi de vase plutitoare, mici, sprintene, elegante și care serv pentru plimbări pe mare ( n.a. )


content:
În Alhambra strălucită Mult vestită, Unde sufletul uimit Drăgălaș se desfătează Și visează La trecutul fericit; Pe o noapte-nseninată Și-nstelată, Eram singur admirând Peste marmurile dalbe Raze albe Din luceferi lunecând. Dulce-a nopților făclie Argintie În Alhambra deștepta Mii de umbre nevăzute Și tăcute Ce pe rând se arăta, Și trecând printre coloane, Prin saloane, Veniau toate-a să-nchina La frumoasa lor regină Ce-n lumină Tainic, lin se legăna Astă fantasmă gingașă, Drăgălașă Ca un zimbet de copil, Era falnica sultană Africană, Fiică a lui Boabdil [1] , Linda-Raia, pentru care Mic și mare Sufletul său ar fi dat, Pe când dalba-i tinereță Și frumseță Încântau acest palat. Acum Linda în tăcere, Cu durere Se uita l-a ei surori, Și-n a Leilor fântână [2] A sa mână Arunca plăpânde flori, Iară umbrele ușoare, Zâmbitoare, Privind floarea ce cădea, Pe-a fântânei apă lină, Cristalină, Se pleca, se oglindea. Dulce era acea noapte Fără șoapte Pe-al Andaluziei plai! Când deodată-o armonie Serafie Resuna viu în sarai. O duioasă biulbiulină [3] Din grădină Începuse a cântă, Ș-al ei cântic de iubire Cu uimire Linda-Raia-l asculta. Toate umbrele-ncântate, Adunate Sub al lunei dulce foc, De mâni gingaș se luară, Se-nșirară Iute vesel pentru joc, Și-n Alhambra nesonoră Ele-n horă Începură-a se-nvârti Cu-o mișcare grațioasă, Luminoasă Care mințile-mi răpi. Fiecare dintre ele Blând la stele Se uita, jucând ușor, Și steluțele uimite, Neclintite, Vărsau raze-n ochii lor. Toate-n horă vesel prinse Și cuprinse De-ale danțului beții, Respândeau luciri ușoare Zburătoare Ce săltau prin galerii ; Și din horă, din zburare, Fiecare Cu-o zâmbire saluta Pe-a saraiului regină Ce-n lumină Danțul răpede-l purta. Dar o rază aurită, Răslățită Din a zorilor cununi. Străluci ca o săgeată Deodată Pintre-a nopței dulci minuni, Și ghirlanda de fecioare Zâmbitoare, Invârtindu-se voios, Se-nălțâ pană la stele, Și cu ele Peri ca un vis frumos! Grenada. — 1853 Note [ modifică ] ↑ Cel din urmă sultan maur din Grenada ↑ Basin de marmură albă așezat pe 12 lei sculptați și care se află în mijlocul unui salon mare descoperit și încungiurat de galerii de coloane ↑ Arabii numesc privighitoarea biulbiul


content:
Cântic poporal spaniol De la Siera Nevada [2] Păn' la Munții Pirenei Nu-i minune ca Grenada, Nu-i cer dulce ca al ei! În Grenada strălucită Nu-i grădină, nu-i sarai Ca Alhambra înflorită Ce se pare-un vis din rai! În Alhambra mult frumoasă Nu-i nimic mai răpitor Ca al Lindei amoroasă Suvenir încântător!... Ah! mireasa mea iubită, Viață, rai, ce n-aș da eu Pentru-o noapte fericită Să te-adorm pe sânul meu, Între Siera Nevada Și-ntre Munții Pirenei, În Alhambra, la Grenada, Sub seninul dulce-al ei! Grenada. — 1853. Note [ modifică ] ↑ Unele cântice poporale din Spania se numesc seguidile ↑ Lanțul de munți ce se ridică aproape de Grenada


content:
Cântic arăpesc Sultanul de Maroc Are-n împărăție O sută și o mie De armăsari cu foc. Dar jur pe Dumnezeu! Că el cu veselie Mi-ar da averea-i mie În schimb pe calul meu. — La Allah, illa Allah, U Mhamed rasul Allah! [2] Sultanul de Maroc Are cămili ușoare Ce duc a lui odoare La Meca, stântul loc. Dar jur pe Dumnezeu! Că el orice comoare Și partea lui de soare Mi-ar da pe calul meu. — La Allah, illa Allah, U Mhamed rasul Allah! Sultanul de Maroc Mai are-o favorită Frumoasă, înflorită Ca visul de noroc. Dar jur pe Dumnezeu! Că inima-i răpită Chiar pe a sa iubită Mi-ar da pe calul meu. — La Allah, illa Allah. U Mhamed rasul Allah! Din Tunis la Maroc Nu-s iute rândunele Așa de ușurele Ca murgul meu de foc. I-a dat chiar Dumnezeu Picioare de gazele Și ochi frumoși de stele Să fie-odorul meu ! — La Allah. illa Allah, U Mhamed rasul Allah! Munții Uadras — Maroc. — 1853. Note [ modifică ] ↑ El R'baa înseamnă în limba arabă cal cincar, în toată frumusețea și puterea sa ↑ Adică: Nu este alt Dumnezeu decât Allah, și Mohamed este profetul său


content:
De la mine pân la tine Numai stele și lumine! Dar ce sunt acele stele? Sunt chiar lacrimile mele Ce din ochii-mi au zburat Și pe cer s-au aninat Cum se-anină despre zori Roua limpede pe flori!... Vărsat-am multe din ele Pentru soarta țării mele! Multe pentru cei ce sânt Pribegiți de pe pământ! Multe lacrimi de jelire... Iar de dulce fericire Ah! Vărsat-am numai două, Și-s luceferi amândouă! Sevilia, 1853


content:
De pe plaiu-nstrăinărei, Unde zac și simt că mor De amarul desperărei Și de-al țării mele dor, Văd o pasere voioasă Apucând spre răsărit, Și o rază luminoasă, Și un nour aurit. „Păsărică zburătoare, Unde mergi cu dorul meu?“ „Am solie-ncântătoare De la sfântul Dumnezeu Să duc glas de armonie Țărmurilor românești Și să scald în veselie Inimile ce jălești!“ „Rază vie, călătoare, Unde mergi cu dorul meu?“ „Am solie-nvietoare De la sfântul Dumnezeu Să depun o sărutare Pe al țării tale sân Și s-aduc o alinare Jalnicului tău suspin.“ „Nouraș pătruns de soare, Unde mergi cu dorul meu?“ „Am solie roditoare De la sfântul Dumnezeu Să mă las în Românie, Ca să crească mii de flori Pe frumoasa ei câmpie Ce o plângi adeseori!“ „Du-te, rază strălucită, Du-te mică păsărea, Și pe țara mea iubită Mângăieți-o-n lipsa mea! Iar tu, nour de rodire, Fă să crească-n sânul tău, Cu verzi lauri de mărire, Floarea sufletului meu!“ Note [ modifică ] ↑ Mult jălitul N. Bălcescu, autor a mai multor scrieri istorice de mare însemnătate, frate iubit a tuturor celor ce l-au cunoscut, s-a săvârșit din viață la Palermo în 28 noemvrie 1852.


content:
Dup-atâți răi secoli negri de dureri, de vijelie, Ce-au trecut fără-ncetare peste biata Românie, Tu, an nou, ce ne vestești? Vii s-aduci patriei mele, ca o dreaptă răsplătire, Pace, glorie, putere, libertate, fericire, Îndurările cerești? Din noianul veciniciei ești tu sol de mângâiere? Trebuie ca semn de moarte sau ca semn de înviere Să te blestem, să te-admir? Ești amic sau tu faci parte din cumpliții ani de rele Ce-au depus în al lor treacăt peste fruntea țării mele O coroană de martir? Orice-a fi a ta menire, vei găsi poporul tare, Înfruntând lovirea soartei cu-o puternică răbdare Și cu suflet de român. Căci românul e întocmai precum stâncile mărețe Care-n valurile mării furtunate și semețe Neclintite-n veci rămân. Pe aceste mândre țărmuri sentinelă-naintată Neamul nostru, fără sprijin, în veghere necurmată Stă pe loc la postul său. El de douăzeci de secoli a trecut prin mii de lupte, Dar acum i-a căzut brațul, i-au căzut armele rupte... O! puternic Dumnezeu! Sunt destule-atâte chinuri! Adă ziua mult dorită, Zi de pace, de tărie și de glorie iubită Pentru-acest sărman popor, Pentru-o nație creștină, care poart-un mare nume Și în sufletu-i presimte că-i chemat în astă lume La un falnic viitor. Fă ca anul care vine să aducă-un mândru soare, Să deschidă-o cale nouă de mari fapte roditoare Pentru neamul românesc, Căci el are din vechime o menire strălucită! El a fost și vrea să fie sentinelă neclintită Pe pământul strămoșesc!


content:
POETUL Ah! câte glasuri de armonie În al meu suflet cântă duios, Toate, uimite, se-nchină ție Când te-arăți mie, Înger frumos! Albă româncă! tu pentru mine Ești adierea lunii lui mai. Darul iubirii, cerescul bine, Naște și-mi vine Din al tău grai. Privește-n lume mărețul soare Cum răspândește veseli fiori. El dă o rază învietoare De orice floare Ivită-n zori. Privește-a nopții mândră coroană Cum lasă-a ninge stele din ea. De orice suflet care-n cer zboară Lin se coboară Câte o stea. O, dulce înger de dezmierdare! De-ai vrea, unită cu dorul meu, Să-mi dai, ferice, o sărutare, De-orice cântare Aș cânta eu, N-ar fi în ceruri dalbe lumine, Nici flori pe lume s-ar legăna, Pe câte versuri de amor pline Eu pentru tine Aș suspina! ROMÂNCA Când primăvara cu lărcimioare În locul iernii vine zâmbind, Inima, dulce privighetoare Scăldată-n soare, Cântă iubind. Dar când se luptă țara-n durere, Tot omul tânăr și simțitor Trebuie să-i deie cu-a sa putere O mângâiere Ș-un ajutor. Când țara geme sub apăsare, Mai bine-mi place s-aud sunând Un răcnet aspru de răzbunare Decât oftare De amor blând. Versul iubirii duios străbate, Focul poetic e răpitor, Dar nu-s cuvinte mai înfocate Ca libertate Și viitor. June poete! ascunde-ți dorul, Căci nu e timpul de dulci plăceri. Decât pe liră să cânți amorul, Apără-onorul Sărmanei țări! Cântă-un vers falnic de re-nviere Care s-aprindă sufletul meu. Ridică neamul de la cădere, Ș-orice-mi vei cere Va fi al tău! Iași, 1855


content:
I [ modifică ] Sus la munte, ninge, plouă, La Craiova pică rouă Din ai nopței ochi cerești Și din ochii omenești Dar ce plâng românii oare? Sufletul de ce îi doare? Plâng un mândru frățior Deslipit din sânul lor. Banul tânăr Mărăcină, Cărui Oltul se închină, De pe malu-i a plecat Pe-un fugar nencălecat. A plecat în lungă cale Cu ceata slugilor sale Și cu cinczeci de voinici, Adunați toți de pe-aici. Ei pășesc peste hotare, Trec prin satele maghiare, Prin orașele nemțești, Prin țări lungi împărătești, Și, în dragostea moșiei, Duc Vulturul României Care-n aur lucitor E cusut pe steagul lor. Tot pe-a Dunărei verzi maluri, Unde umbra-i joacă-n valuri Merge mândrul craiovan Câte zile-s într-un an, Și feciorii mi-l urmează, Și fugarii lor nechează, Și străinii ce-ntâlnesc Stau în cale de-i privesc. Pasă ceata călătoare Când pe noapte, când pe soare. Lung e drumul, lung și greu! Unde merg așa mereu? Ei se duc la vitejie, Căci au tainica solie De-a sădi în viitor Libertatea țării lor. II [ modifică ] Colo-n țărmuri depărtate, În a Franției cetate, Vechiul Luvru e deschis Poporimei din Paris, Care-aleargă să privească Armia cavalerească Ce din ziori s-a adunat Lâng-al regelui palat. Sala tronului e plină De o magică lumină Ce se varsă din senin Pe frumoase flori de crin, Și pe dame strălucite, Tot în aur învălite, Și pe nobili mult vestiți, Tot cu fer acoperiți. Filip regele s-arată Cu-a sa frunte-ncoronată Și le zice: „Nobili frați! Scoateți spada și jurați, Din a noastră dulce țară Dușmanul străin să peară!“ Mii de glasuri strig: „Jurăm Franția s-o liberăm!“ Iată că în sala mare Un străin deodată pare, Tânăr, mândru, nalt, frumos, La ochire luminos. El spre tron măreț pășește, Lânge rege se oprește Și din gură zice-așa: „Să trăiești, măria-ta!“ Toți s-apropie în grabă. „Ce voiești?“ regele-ntreabă. „Sunt român de la Carpați Ș-aduc cincizeci de bărbați Ce sunt gata ca și mine De-a muri toți pentru tine, Apărând cu brațul lor Franția ș-al ei onor! Țara mea cu blânde șoapte Mi-a zis tainic într-o noapte: «Mergi, copile, înarmat, La Apusul depărtat. Mergi de varsă al tău sânge Pentru Franția ce plânge, Căci și ea pe viitor Mi-a veni în ajutor.»“ Uimit regele-atunci zice: „Bun sosit la noi, voinice! Spune nouă, cine ești? În Carpați cum te numești?“ „Eu sunt banul Mărăcină, Cărui Oltul se închină.“ „Ține spada mea în dar, Brav marcheze de Ronsar! “


content:
În zgomotul de tunuri ce tună ne-ncetat La Crâm, pe triste țărmuri, me primblu întristat, Și-n cale-mi, pretutindeni, calc țărnă de morminte Sub care zac perdute grămezi de oseminte. Pe cerul alb de toamnă zbor bombele vuind Și cad pintre risipuri ca fulgerul trăsnind. Pământul împrejuru-mi, săpat in lungi tranșele, E plin de arme rupte, de glonți și de ghiulele. Un șir de mari corăbii stau înnecate-n port. Orașul Sevastopol ars, dărâmat și mort Întinde pe o culme ruina sa măreață, Fantasmă învelită c-un giulgiu de albă ceață! O, ce spectacol mare de mari deșertăciuni Cu fală-acoperite de-a gloriei cununi! Cât sânge, câte chinuri și câtă grozăvie Pentr-un monarc despotic și oarba sa trufie! Trecut-au pe aice cutremur sfărmător? Potop trimis din ceruri cu foc pedepsitor? Nici aprigul cutremur, nici flacăra cerească, Dar au trecut urgia și ura omenească! Și au lăsat în urmă grămadă la un loc O lungă risipire cenușărită-n foc. Și multe, fără număr, de tainice mormânturi Pe care sfânta cruce se clatină de vânturi!... Când va sosi, o! Doamne, un timp mai mângăios În care să pătrundă cuvântul lui Cristos? Să peară dușmănia din trista omenire. Să nu mai fie omul unealtă de peire? Când resări-va-n ceruri frumoasa, blânda zi Ce din orbire cruntă pe regi îi va trezi? Ș-a respândi în lume simțiri mântuitoare, Dreptatea, libertatea, frăția-ntre popoare?... Perdut în gânduri astfel pe câmp me rătăcesc Și-ntr-o adâncă râpă cu jale me opresc Lâng-un mormânt, la umbră sfărmat de-o bombă groasă Ce din văzduh căzuse pe marmura lucioasă. Se sparse bomba-n două, ș-acuma negru-i sân, Ca trista cupă-a morței, de rouă era plin; Iar din mormântul rece prin marmura zdrobită Crescuse și-nflorise o mică mărgărită. O, taină-a Providenței!... Unealtă de omor Se schimbă pentru păsări în vas recoritor! Din moarte naște viață, din întuneric soare, Din țărna mormântală răsare dulce floare! O, Doamne ! fie, fie ca sângele vărsat Pe sub aceste ziduri într-un răsboiu turbat Să deie-o roadă bună, un drept de re-nviere Pentru-a mea țară scumpă ce zace în durere! Sevastopol. — 1855.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] Dragoș, mândru ca un soare, A plecat la vânătoare. Ghioaga și săgeata lui Fac pustiul codrului! Cerbul moare, urșii per Și vulturii cad din cer... Iată că-ntr-o dumbrăvioară El zărește-o căprioară, Fiară blândă de la munte, Cu steluță albă-n frunte Și cornițe subțirele Și copite sprintenele. Căprioara cum îl simte Lasă locurile strimte, Fuge, saltă, zboară, pere, Ca un vis, ca o părere; Iară Dragoș înfocat O gonește nencetat. Zi de vară cât de lungă, Vânătorul o alungă, Ș-amândoi se perd de vii În codri merei pustii! II [ modifică ] Iată, mări, că deodată O poiană se arată, Înverzită, înflorită Și de lume tăinuită. Iar pe iarbă-n poieniță Cântă-o albă copiliță, Cu ochi dulci, dismierdători Și cu sânul plin de flori. Căprioara, cât o vede, Zboară vesel, se răpede Și îi cade la picioare Pe-un covor de lăcrimioare. Cât viteazul o zărește, Pe loc stă și se uimește! Uită blânda căprioară Și săgeata ce omoară! Uită draga vânătoare, Uită lumea de sub soare! III [ modifică ] „Copiliță! zice el Rezemat de-un stejărel. Ești tu zâna ăstui plai, Sau o floare de la rai?” „Dragoș, Dragoș, frățioare, Nu sunt zână, nu sunt floare, Dar am suflet fecioresc Și Moldova mă numesc. Mult e mult de când te-aștept Să-mi alin dorul din pept, Că de Domnul sunt menită Ca să fiu a ta ursită!” „O, Moldovo-ncântătoare, Gingașă fărmecătoare! Iată, arcu-mi vitejesc Lângă tine-l răsădesc, Ca să deie pân-în zori Crengi cu frunze și cu flori, Și cu-acele crengi frumoase Să-mpletim cununi voioase, Una ție, una mie, Pentru-a noastră cununie!” IV [ modifică ] A doua zi ei plecară Și prin codri apucară, Amândoi îmbrățișați, Cu flori mândre-ncununați. Dealuri multe ei suiră, Multe dealuri coborâră, Pân-în valea ce-nverzită, De-un râu luciu răcorită. Copilița-nveselea Și din gură-așa grăia: „Dragoș, Dragoș, frățioare, Lasă ochii tăi să zboare Peste dealuri și câmpii Păscute de erghelii, Peste văi, peste grădini Unde zbor mii de albini, Peste ape curgătoare Și dumbrăvi răsunătoare. Cât pământ tu vei videa, E cuprins de zestrea mea! Ș-acea dalbă de moșie Toată-n veci a ta să fie, Ca să fie-n veci scăpată De o fiară-nfricoșată, De un zimbru fioros Care-o calcă-n sus și-n jos.” V [ modifică ] Bine vorba nu sfârșea, Din râu iată că ieșea Zimbrul aprig ca un zmeu, Cu lungi coame ca de leu, Și cu coarne oțelite, Și cu aripi la copite. Fiara cruntă și turbată Pleca fruntea lui cea lată Și sărind, mugind, da zor Peste mândrul vânător. Iară Dragoș s-ațintea Și, cel zimbru cum venea, Ghioaga-n frunte-i arunca, Fruntea-n două-i despica! Apoi capul îi tăia, Într-o lance îl punea Și pleca în veselie Pe frumoasa lui moșie, De păgâni să o ferească Și ca domn să o domnească! ↑ După tradiția poporală, Dragoș a venit din Ardeal și a poposit într-o vale numită Câmpul lui Dragoș , ce se găsește între Bacău și Peatra. Asemenea se pretinde că bourul Moldovei reprezentă capul unui zimbru ucis de Dragoș la descălecarea lui în țară, în secolul XIII. Bour însemnează Boul Urus .


content:
Acea zi mult frumoasă, cea zi de neuitare, Când pentru-ntâia oară amorul înfocat Ne-a strâns la sânu-i dulce cu-o dulce-mbrățișare Și a depus pe frunte-ți întâiul sărutat! Acea zi mult iubită, când tu, prin o minune, Mi-ai dat reînviere l-al dragostei altar, Din suvenirul nostru în veci nu va apune, Căci ea a fost hotarul trecutului amar! Ea se împodobise cu-al primăverii soare Și se-ngâna voioasă cu frumusețea ta, Dar tu-mi păreai mai dulce și mai încântătoare Decât chiar primăvara care ne încânta. O! cât erai atunce de albă și frumoasă, Când dorul tău, în ceruri zburând cu-al meu suspin, A izvorât în ochii-ți o rouă luminoasă Și te-a plecat pe sânu-mi ca floarea unui crin! O singură minută a mea ș-a ta ființă S-au întrunit în raiul fierbintei sărutări, Dar din acea minută cereasca Provedință Ar face-o vecinicie de scumpe desfătări! Atât era de mare a noastră fericire, Că dacă moartea crudă, văzând cât ne iubim, Voia atunci să curme a noastră viețuire, Am fi murit ferice, făr-a ști că murim!


content:
Adio! ah, niciodată N-am crezut că pe pământ A mea inimă-ntristată Va rosti acest cuvânt; Dar tu însăți, tu pe care Te-aveam tainic Dumnezeu, Ai voit fără-ndurare Să jertfesc amorul meu! Martur am în vecinicie Dumnezeul tău slăvit, Cu ce sfântă poezie, Cât de mult eu te-am iubit! Câte lacrimi de durere Pentru tine am vărsat! Și, lipsit de mângâiere. Câte lacrimi ți-am iertat! Ani întregi am fost departe De a țării dulce sân, Numai ca să ai tu parte De un traiu plăcut și lin. Ani întregi, ascuns în mine, Plâns-a gingașul meu dor, Far-a cere de la tine Nici o jertfă de amor. N-am dorit eu alta-n lume Decât pănă ce-oi muri, Să mă-nchin la al tău nume, Să me lași a te iubi. Ah! din raiul nălucirei Pentru ce m-ai deșteptat? Din locașul fericirei Pentru ce m-ai depărtat? Adio! rămâi ferice! Șterge din inima ta Pe acel ce-adio-ți zice, Deși-n veci nu te-a uita! Te-am iubit cu dor ferbinte, Ș-astfel te iubesc, că vreu Să văd stins din a ta minte Întreg suvenirul meu!


content:
I [ modifică ] Inima-mi e amărâtă, Zarea vieții înnegrită! De-oi trăi, n-am ce dori, N-am ce jeli de-oi muri! Inimă, fii răbdătoare Ca pământul sub picioare, Pân ce-i zace cu-al tău dor În mormânt nesimțitor. Ce-ți slujește de a plânge, De-a vărsa lacrimi de sânge Într-al lumii val cernit?... Valul trece neoprit! Taci, cumplita mea durere, Și tot crește în tăcere, Pân ce tu la Dumnezeu Duce-vei sufletul meu! II [ modifică ] Avut-am odată-n lume Dor de fală și de nume, Dar acum vedea-l-aș mort Chiar și numele ce port! Avut-am odinioară Mamă dulce, dulce țară; Dar acum sunt rătăcit În pustiu nemărginit! Avut-am în fericire Un vis dulce de iubire... Unde-i, Doamne, visul meu? Unde-i raiul, unde-s eu? Amar mie! amar mie! Din cereasca-mpărăție Ce lung fulger m-a pătruns! Ce-am fost eu și ce-am ajiuns? III [ modifică ] Ah! durere, în ce parte De tine să fug departe? Urmă-n lume să nu las, Nici s-aud al lumii glas! Cum să scap de rău, de bine? Încotro să fug de mine, Pe pământ să nu mai știu De sunt mort sau de sunt viu? Dați-mi, dați-mi aripioare, Să zbor iute pe sub soare. Dați-mi aripi de pe dor, Pe sub noapte iar să zbor. Duce-m-aș și m-aș tot duce, Dor să nu mă mai apuce! Cine-n cale m-a vedea Să plângă de jalea mea!


content:
Legendă [2] I [ modifică ] Jos în vale, pe Bârlad, Lâng-a Docolinei [3] vad, Nimerit-au, poposit-au Și de noapte tăbărât-au Zece care mocănești Cu boi albi fălcienești. De tot carul zece boi, Înjugați doi câte doi; Boi cu coarne ascuțite Și copite potcovite, Boi de frunte și mânați De flăcăi toți înarmați. Iar în care ce avut, Ce merinde-s de vândut? Pești de apă curgătoare Și de apă stătătoare. Cu năvodul pescuiți Și cu undița undiți. Dar merindele-s în cui? A lui Petrea Majălui, Care-i om de omenie Ș-ar fi bun chiar de domnie Dac-ar pune Dumnezeu Tot omul la locul său! Iată-l colo jos lungit, Într-o burcă [4] învălit, Lângă focul de nuiele, Unde ard, jupiți de pele, Patru miei de la Ispas Pentru prânzul de popas. Focul pâlpâie mereu, Roș ca limba unui zmeu; Și pe culmea luminată Și prin tabăra-așezată Se văd boii la un loc, Țintind ochii lor spre foc. Ard nuielele trăsnind, Crește para scânteind. Împregiuru-i, ca o roată, Șede argățimea toată: Numai Petrea nu-i în rând; El deoparte stă pe gând. Unul zice:„Măi voinici! Auzit-ați voi pe-aici De biet domnul Ștefăniță, Ce-a fost om de mare viță, C-a murit cu zile-n sin [5] În cetate, la Hotin!” Toți fac cruce-ncremenind! Un bătrân zice, zâmbind: „A murit? Domnul să-l ierte! De-acum să vedeți voi certe, Lupte, vrajbe-ntre boieri Pentru scaun și averi!” Atunci Petre ia cuvânt: „Așa-i rândul pre pământ! Cine-i slab, vrea a fi tare, Cine-i mic, vrea a fi mare, Căci domnia-i dulce pom Care farmecă pe om!” „Fie bine, fie rău, Da-ne-ar sfântul Dumnezeu Un alt Ștefan la domnie, Să ieșim la vitejie!” Astfel toți raspund cu dor, Și adorm în somn ușor. II [ modifică ] Focul tabării s-a stins, Neagra umbră s-a întins. Totul zace-n neclintire, În adâncă amorțire; Numai stelele sclipesc Și pe cer călătoresc. Miezul nopții s-a ivit Și prin lume-a răspândit Ceata visurilor dalbe, Visuri negre, visuri albe Ce îngână [6] până-n ziori Pe sărmanii muritori. Iar un vis prevestitor, Abătându-se din zbor, Se oprește lângă Majă De-l încântă cu-a lui vrajă, Arătându-i viu prin somn Străluciri, măriri de domn. Când năluca mamei lui Pe malul Ialpăului Se arată lin și-i zice: „O! de sânul meu ferice, C-a purtat și a născut Domn viteaz și priceput!” Când un vultur aurit Sus, pe cerul înnegrit, Lucind falnic ca un soare, Zicea:„Petre, frățioare, Cât de nalt e zborul meu, Mult mai nalt va fi al tău!” Când un lanț întins de munți Cu-ai lui codri deși, cărunți, Se-nchinau voios în cale; Și din munte și din vale Zvon de glasuri cuvânta: „Să trăiești, măria ta!” Petre Majă, - adimenit, [7] Din somn dulce s-a trezit. O! minune! ce să vază În a zilei albă rază? Vede-acum cu ochi deschiși Ce-a văzut cu ochi închiși. Pe cel câmp, lung, înverzit, Vine visul împlinit! Pe colnice, pe-a lor coaste Se coboară-o mândră oaste Cu trei steaguri de oșteni Și trei cete de curteni. Mândrii-s bravii călăreți Pe-armăsarii șoimuleți! Strălucind la foc de soare, Ca-ntr-o zi de sărbătoare, Ei în tabără s-opresc Și lui Petru-așa grăiesc: „Petre-Majă-ntru mulți ani! Noi curteni și căpitani, Fost-am, fost trimiși cu bine Din Suceava cătră tine Ca să-ți zicem ție-așa: Să trăiești, măria ta! De când Vodă la Hotin A murit cu zile-n sân, Țara este-n văduvie. Ea se-nchină, se dă ție, Ca să-i fii tu mire blând, Domn viteaz, dup-a ei gând. Iată deci că ne-nchinăm Și-n glas mare îți urăm: Să trăiască-a a ta mărire Ani mulți plini de strălucire Pentru-a țării bun noroc, Pentru-a dușmanilor foc!” Petre zice: „Buni sosiți! Pace vouă, soli iubiți! Iară voi ce-ați slujit mie, Feții mei de argăție, Luați tot ce este-al meu... Așa-i dreptul, așa vreu!” Apoi mândru-nveșmântat, Pe-un cal șarg [8] încălecat, Pleacă vesel la domnie... Fericită calea-i fie, Căci pe dânsul Dumnezeu L-a pus drept la locul său! Note [ modifică ] ↑ Acest domn a fost fiu bastard a lui Ștefan cel Mare. Mama lui era văduva unui păscar; și însuși Petru era cunoscut sub numele de Majă, pănă a nu să sui pe tron. (n. V.A.) ↑ Subiectul acestei legende se găsește în „O samă de cuvinte” a lui Ion Neculce. În 1837 el fusese tratat și de Gheorghe Asachi, în drama „Petru Rareș”, jucată de mai multe ori pe scena teatrului din Iași. ↑ sat pe malul râului Bârlad, pe drumul care duce de la Galați la Iași. ↑ manta groasă de suman, șubă ↑ înainte de vreme ↑ amăgesc ↑ încântat ↑ cu păr galben deschis


content:
Când glasul Providenții te-a rechemat în ceruri, Ca să mărești podoaba cereștilor misteruri, O, fiică a Moldovei! o, suflet îngeresc! O, floare trecătoare pe plaiul pământesc! În ora de pe urmă a viețuirei tale, In mijlocul acelor ce te plângeau cu jale, Tu, blândă radioasă, cu zâmbetul senin. Primblând asupra lumei un ochi frumos și lin, Ai zis: „Eu plec, adio, pe calea veciniciei, Dar vreau a fi cântată in limba armoniei.” Ș-atunci, pe pragul morții, la mine ai gândit, La mine, ce duc jalea acelor ce-au murit!... O, dar, voi spune lumii cât fost-ai de frumoasă, Iubită, iubitoare și dulce și duioasă! Ce inimă-ngerească bătea în sânul tău Cum alinai c-un zâmbet amarul cel mai greu ! Cum dulcea ta privire era încântătoare Ca-n viforile iernii o zi de dulce soare, Și lumea va- nțelege că tu, spre cerul sfânt. De mult erai menită să zbori de pe pământ! O, soartă, lege crudă! o, taină-ngrozitoare! De ce lumina pere? de ce copilul moare? De ce în omenire așa multe jăliri, Ș-așa de trecătoare, de scurte fericiri? De ce să cadă crinul în zarea dimineții? De ce să moară Emmi în floarea tinereții? Lipsia Dumnezeu oare de ingeri lucitori? Lipsia cerul de raze, de stele și de flori? Nu! însă tu, alb inger, aveai nalta menire S-arăți că trista moarte e pas la nemurire, Că-n ora de pe urmă un suflet înzeit Privește fără spaimă l-al vieții asfințit. Și că o frunte albă păstrează, ca în viață, Frumseța-i răpitoare chiar sub a morții gheață... O, fiică a Moldovei! trecut-ai ca un vis, Și raiul nemurirei în sânu-i te-a închis. Dar câte flori frumoase răsar pe-a noastră cale, Ne amintesc de tine și ne cuprind de jale! Și câte păsărele cu dulce glasul lor Șoptesc de blânda Emmi și ne pătrund de dor! Iași.


content:
Scumpă Moldovă! țară de jale! Ah! în ce stare tu ai ajuns! Lasă-mă-a plânge rănile tale, Căci pân-în suflet mă simt pătruns! Tu, ce ești bună, dulce, iubită, Tu, ce ești fiica lui Dumnezeu, Cum te lovește soarta cumplită! Cum te îneacă amarul greu! Lupii, și corbii, și vulpi străine Fac a lor hrană din corpul tău, Și tu, Moldovă, plătești cu bine La toți aceia care-ți fac rău! O! cât de crunte ș-otrăvitoare Sunt pentru tine a lor mușcări, Când ei cu buze sfâșietoare Răspund l-ale tale dulci sărutări! Dar mult mai aprig trebuie să fie Chinul ce suferi, amarul chin, Când vezi chiar fiii-ți cu dușmănie Rupându-ți sânul de amor plin! Mamă duioasă, tristă,-n cădere, Cu agonie mâinile-ți frângi, Și nu-ți rămâne nici o putere, Nici glas, la lume ca să te plângi! Când ridici fruntea, jos în țărână O-mpinge, o calcă dușman picior! Când ridici glasul, o cruntă mână Îi curmă-ndată geamătu-n zbor! Dar cât va bate inima-n mine, Eu în veghere la luptă-oi sta, Și, cu tărie, eu pentru tine În fața lumii voi protesta! Pentru coroana-ți de suverană, Pentru-al tău nume și al tău drept Eu înfrunta-voi hidra dușmană Ș-un scut ți-oi face din al meu piept! Voi zice ție: Mamă-ntristată! Prinde la suflet învietor, Căci tu scăpa-vei de munci odată Și-i avea parte de viitor! Las să te prade hoții în taină, Să urle lupii în urma ta. Lasă-i să rupă mândra ta haină... Haină mai mândră tu vei purta! În zadar răii vor în orbire Cereasca lege a-mpotrivi. Cerul voiește a ta mărire, Și tu, Moldovă, mare vei fi! În zadar cearcă ei să ridice Un zid pe Milcov, despărțitor. Cădea-va zidul, și tu, ferice, Vei fi unită cu a ta sor. Căci tot se află în Românie Inimi aprinse de-un sacru dor, Ce vor românul ca să re-nvie Mare, puternic, ca dorul lor! E scrisă-n ceruri sfânta Unire! E scrisă-n inimi cu foc ceresc! O! Românie! l-a ta mărire Lucrează brațul dumnezeiesc! Voi zice, zice până la moarte Celor ce-s dușmani neîmpăcați: O! voi, unelte de rele soarte Pentru românii ce vă sunt frați! Voi, care înșivă cu-a voastre mâine Mormântul țării l-ați pregătit, Ș-ați mușcat mâna ce vă dă pâine, Și-ați rănit sânul ce v-a iubit! Voi, care țării plătiți cu ură Când ea vă cheamă dragii săi fii, Uitând Dreptate, Lege, Natură, Uitând că înșivă aveți copii, Blestemul țării tunând să cadă Pe capul vostru nelegiuit! Blestem și ură!... Lumea să vadă Cât rău în lume ați făptuit! Fie-vă viața neagră, amară! Copii să n-aveți de sărutat! Să n-aveți nume, să n-aveți țară, Aici să n-aveți loc de-ngropat! Și când pe calea de vecinicie Veți pleca sarbezi, tremurători, Pe fruntea voastră moartea să scrie: Dușmani ai țării! Cruzi vânzători! Iași, 1857


content:
Zgomot trist în câmp răsună! Vin strigoii, se adună, Părăsind a lor secrii. Voi, creștinelor popoare, Faceți cruci mântuitoare, Căci e noaptea-ngrozitoare, Noaptea Sfântului Andrii! Vântul suflă cu turbare! A picat stejarul mare, Cerul s-a întunecat! Luna saltă-ngălbenită, Printre nouri rătăcită, Ca o luntre părăsită Pe un ocean turbat. Bufnele posomorâte, În a lor cuiburi trezite, Țipă cu glas amorțit. Lupii urlă împreună, Cu ochi roși țintiți la lună, Câmpul geme, codrul sună, Satan pe deal s-a ivit! Iată-l! iată, Satan vine, Răzbătând prin verzi lumine, Pe-un fulger scânteietor. Umbre, stafii despletite, Cucuveici, iele zburlite Și Rusaliile pocite Îl urmează ca un nor! Sus, pe turnul fără cruce, Duhul-rău zbierând se duce, Și tot turnul s-a clintit! Miezul nopții-n aer trece Și, lovind arama rece, Ore negre douăsprezece Bate-n clopotul dogit. Strigoimea se-ndesește, Horă mare învârtește Lângă turnul creștinesc. Iar pe lângă alba lună Nouri vineți se adună, Se-mpletesc într-o cunună Și-mprejuru-i se-nvârtesc. Voi, cu suflete curate, Cu credinți nestrămutate, Oameni buni, femei, copii! Voi, creștinelor popoare, Faceți cruci mântuitoare, Căci e noaptea-ngrozitoare, Noaptea Sfântului Andrii! Acum iată, pe mormânturi, Clătinați, bătuți de vânturi, Toți strigoii s-au lăsat. Așezați într-un rond mare, Adânciți în întristare, Pe sicriu-și fiecare Oasele-și a rezemat. Unul zice: Eu în viață Cu o mână îndrăzneață Multe drepturi am răpit! Răpit-am pâinea de hrană Unei gingașe orfană Ce, pierdută și sărmană, În mizerie-a pierit! Altul zice: Eu în lume Am avut putere, nume, Căci am fost stăpânitor! Dar în oarba-mi lăcomie, Pentru-o seacă avuție, Am împins în grea urgie Pe sărmanul meu popor! Altul zice: Eu în țară Fost-am o cumplită fiară, Plină de amar venin! Împotriva țării mele Făptuit-am multe rele, Ș-am legat-o-n lanțuri grele Ș-am vândut-o la străin! Foc și ură-n vecinicie Pe voi cadă, pe voi fie! Strigă-atunci un glas ceresc. Și pe loc cad în morminte Păcătoasele-oseminte. Iar pe zidurile sfinte Trece-un foc dumnezeiesc! Iași, 1857


content:
Pe senin călătorește Un nor tainic plutitor. Al meu suflet ce jălesce După el se-nalță-n zbor! Norul trece și dispare În afundul cerului. Ah! de merge el spre mare, Duce-m-ași pe-aripa lui! Duce-m-aș la cele maluri Ce oglindă fruntea lor In poeticele valuri A frumosului Bosfor. Și de-acolo-n depărtare, Pe un vânt primăvărel, Să ating cu-o sărutare Mările din Archipel. Duce-m-aș încă-nainte Pe cel plai încântător, Unde soarele-i ferbinte Ca ferbintele amor. La Veneția mult iubită, Rai ferice, neuitat, Unde gondola cernită Te adoarme legănat. La Palerma-ncoronată Sub cer dulce, fără nori, Cu ghirlanda parfumată De-a naramzei albe flori. La Neapoli ce scaldă, Răspândind învăpăieri, Sânul ei în marea caldă Ș-a ei suflet în plăceri. Duce-m-aș fără-ncetare Ca vulturul să pătrund Peste-a ochilor hotare Orizonul fară fund. Să văd stingerea de soare In adâncul ocean, Ș-a lui coamă arzătore Răsărind ca un vulcan. Să văd stelele voioase Înflorind cerul senin, Și cu raze argintoase Desmierdând a mărei sân. Să văd luna răsărită In a nopții aer cald Ca o floare aurită Intr-o cupă de smarald. Și s-aud blândele șoapte Ce zbor tainic in eter, Izvorîte-n miez de noapte De pe valuri și din cer.


content:
În ce loc, unde se duc Florile ce se usuc? Unde zbor, în care rai, Flutureii de pe plai? În ce lume, unde merg Lacrimile ce se șterg. Visurile îngerești, Dorurile sufletești? În acel loc fericit, Plin de tot ce-i mai iubit, Dusu-te-ai, o! blânda stea, Dulce surioara mea! Ș-ai luat în zborul tau Dorul sufletului meu!


content:
Cunoșteam odată Un om rătăcit, Cu mintea furată De-un gînd strălucit. El se-namorase de-o stea zîmbitoare Și-i închina astfel vorbe rugătoare: "Dalbă stelișoară A lui Dumnezeu ! Dulce sorioară Sufletul meu ! Crezi că vecinicia fără de simțire Plătește-un ferbinte minut de iubire? Crezi tu că departe De acest pămînt Ai avea tu parte De-un amor mai sfînt, Mai mare, mai gingaș, mai vrednic de tine Decît adorarea ce-ai născut în mine? O ! floare cerească ! Dacă s-ar putea Ochii-ți să privească În inima mea, Ar afla atîte simțiri iubitoare Ce cresc l-al tău nume ca florile-n soare, Cît vreo lume altă Nici ai mai dori, Ci din bolta naltă Mi te-ai coborî, Ca s-auzi concertul de armonii line Ce-mi răsună-n suflet și șoptesc de tine !" Apoi sta-n uimire La ceruri privind; Plîngea cu măhnire, Suspina zîmbind, Și cînd, despre ziuă, fugea blînda noapte, Îi părea c-aude în cer aste șoapte: "Eu a țării mele Sînt lucinda stea ! De poți, între ele, Vină de mă ia. Fă-te geniu falnic, fă-te șoim de munte Ca s-ajungi la mine și l-a țării frunte !"


content:
Theodor Aman - „Hora Unirii la Craiova” Hai să dăm mână cu mână Cei cu inimă română, Să-nvârtim hora frăției Pe pământul României! Iarba rea din holde peară! Peară dușmănia-n țară! Între noi să nu mai fie Decât flori și omenie! Măi muntene, măi vecine, Vină să te prinzi cu mine Și la viață cu unire, Și la moarte cu-nfrățire! Unde-i unul, nu-i putere La nevoi și la durere. Unde-s doi, puterea crește Și dușmanul nu sporește! Amândoi suntem de-o mamă, De-o făptură și de-o samă, Ca doi brazi într-o tulpină, Ca doi ochi într-o lumină. Amândoi avem un nume, Amândoi o soartă-n lume. Eu ți-s frate, tu mi-ești frate, În noi doi un suflet bate! Vin' la Milcov cu grăbire Să-l secăm dintr-o sorbire, Ca să treacă drumul mare Peste-a noastre vechi hotare, Și să vadă sfântul soare Într-o zi de sărbătoare Hora noastră cea frățească Pe câmpia românească! 1857


content:
A Italiei libertate Va-nsufla o nouă viață Legioanelor uitate De la Dunarea mareață. Și-n curând ginta latină Răsări-va ca un soare, Coperind cu-a sa lumină Celelate mari popoare. – Spune-mi, inimă ferice, Pentru ce tresari cu fală? Pentru ce răsuni aice De-o cântare triumfală? Trista lume-acum îți pare Luminoasă și-nflorită; Presimți tu vreo soartă mare Pentru țara mea iubită? – Dar! o scumpă prevestire Vine-n taină de-mi șoptește Că-a românilor marire Azi în lume se urzește;


content:
Ades în codri noaptea, la stele, Mici păsărele duios suspină. Dumnezeu știe ce cîntă ele, Căci, în unire, lui se închină. Una pe alta nu se zărește, Dar al lor cîntic în cer răsună. Noaptea adîncă le despărțește, Dar a lor doruri le împreună. Astfel sînt inimi ce, fără știre, Sînt între ele tainic legate Și prin a țării sfîntă iubire Și prin iubirea de libertate ! Turin, 1859


content:
Contelui Cavur [1] Pe o noapte-ntunecoasă, Pe o mare furtunoasă, Trece-un vas necunoscut. Care geniu îl conduce Printr-a mărilor năluce Cătră malul nevăzut? Valul vine cu urgie Din întinderea pustie Ca un dușman tăinuit. El s-aruncă să înece Vasul gingaș care trece C-un lung gemet obosit! Nu e stea, nu e nici lună! Vântul suflă, cerul tună, Apa saltă clocotind, Și în neagra depărtare De lumină nici o zare Nu se vede strălucind! Călătorii, visând moarte, Sub asprimea relei soarte Au plecat frunțile lor. Înlăuntru toți grămadă Ei s-așteaptă a fi pradă Unui val omorâtor, Căci sub crâncena rafală Munți de spumă dau năvală Peste podul răsturnat, Și-n a mărei crunte larguri Arunc pânze și catarguri, Tot ce vântul a dărâmat! Un om singur se zărește Și la moarte nu gândește În acel minut cumplit. Lupta vasului e mare, Iar pilotu-n nepăsare Stă la cârmă neclintit, Și-n furtuna-ngrozitoare Mâna lui mântuitoare Poartă cârma până-n zori, Când limanul vesel pare Îmbătând de fermecare Pe sărmanii călători. Iată vasul în ferire! Călătorii cu grăbire Sar pe malul înverzit. Viața lor este scăpată; Ei se duc!... dar cine cată La pilotul ostenit? Turin, 1859 Note [ modifică ] ↑ Contele Cavour (1810 - 1861) a fost prim-ministru al Piemontului și un luptător activ pentru eliberarea și unitatea Italiei, care a sprijinit cauza unirii țărilor române.


content:
<poem>Pe deal, la Palestre, vitejii Zuavi, Bersalierii sprinteni, Vânătorii bravi. In oastea germană s-aruncă-mpreună Și cu al lor sânge sting focul ce tună. Dar cine-i mai aprig, mai brav luptător ? E Regele însuși, eroul Victor! Cu calul său falnic, cu lunga sa pală De trei ori în dușmani dă singur năvală! Calu-i ud de sânge până la genunchi, Pala-i roș văpsită până la mănunchi! Devale-n capela Madonei slăvite O mamă duioasă cu haine cernite Se-nchină și-nvață copilul ei blând In zgomotul luptei să zică rugând: „O! Santa Madona! tu l-al cărei nume Dulcea mângăiere se coboară în lume! Aduc la picioare-ți cu-adâncă uimire Inima-mi curată, plină de iubire, Ca o floare vie, ca o floare nouă Care îți inchină și parfum și rouă. Ascultă-o, Madonă, ruga mea duioasă Pentru a mea țară atât de frumoasă ! Pentru omenirea ce plânge-n durere Și pentru-a Veneții liberă-nviere. Dă patriei mele glorie, mărire, Pe dușmanii noștri scoate-i din orbire, Și mie-mi dă brațe ca să pot combate Cu cei mari d-avalma pentru libertate!” Pe câmpul de moarte, pe câmp de onor Regele înalță steag învingător. Zuavi-mpregiuru-i cu glas triumfal Pe rege-1 proclamă a lor Caporal! Și copilul strigă cu suflet de om! „Să trăești o! Victor, Rege-galantom!” Novară — 1859. ↑ La crunta lovire de la Palestro, regele Victor Emanoil a făcut atâtea minuni de vitejie, că regimentul de zuavi francezi i-a decretat rangul de caporal. Se zice că regele e mai mândru de acest titlu câștigat pe câmpul gloriei decât de acel de rege, dobândit prin moștenire. Italienii numesc pe Victor Emanoil: Il Ré galantuomo!


content:
E noapte! Magenta în umbră dispare Cu ranele sale, cu zgomotu-i mare De tunuri, de oaste, de cai zburdători, Ce-n tropot pe strade trec nechezători. Pe-o piață întinsă, sub vălul de noapte, Mii gemete surde, mii jalnice șoapte Se-nalță din pepturi de oameni răniți Ce zac pe-ntunerec, perduți, grămădiți. Unii, tineri încă, mor cu jale-amară, Chemându-și părinții, plângând după țară. Alții, în tăcere, cuprinși de fiori, Așteaptă căldura luminei din zori. Și însă!... de-asupra durerilor grele Străluce-o frumoasă ninsoare de stele, Ș-o pasăre dulce se-ngână duios Cu al agoniei suspin dureros! Viață pentru viață! când ești în junie, Demn e la războaie s-arăți vitejie! Moarte pentru moarte! plăcut e să mori În dalba cântare de privighetori, Și pe câmpul luptei să ai de făclie O lampă cerească, o stea argintie! Magenta. — 1859. Note [ modifică ] ↑ Bătălia de la Magenta dintre armatele franco-piemonteze și cele austriece a avut loc la 3 iunie 1859


content:
<poem>Gondola trece și-n urma-i lasă Un vers de jale ce mă apasă: „Cine-n gondolă pe-o noapte lină, Atunci când luna, ieșind din valuri, Revarsă tainic a sa lumină Peste palaturi, pintre canaluri; Cine-n gondolă culcat se duce, Atunci când suflă vântul de noapte Și de la Lido pe-aripi aduce Suspinuri blânde, duioase șoapte; Cine-n grondolă plutind în pace Pe-ale lagunei lucioase spume, N-a simțit viața-i că se preface Și că re-nvie în altă lume? Dar, o! durere! cea gondolină Pe val de lacrimi astăzi plutește Lacrimi vărsate de o regină Care sub lanțuri se chinuește!” Glasul se stinge, gondola trece Și lasă-n peptu-mi un fior rece ! Gena. — 1859


content:
Precum în vară dulci păsărele Sosesc voios Și pe un arbor cuprins de ele Cântă frumos; Veniți aice cu-a voastre lire Voi ce aveți Pe frunte raze de nemurire O! juni poeți! Voi, care-n focul ce vă străbate Visați cu dor Glorii, plăcere și libertate Și dulce-amor! Veniți s-aduceți o închinare De nobili fii Celor ce țării au dat salvare În vijelii. Cântați trecutul ce se mândrește De-ai săi eroi, Ș-a cărui rază se răspândește Lin peste noi. Cântați Unirea, fala străbună Cu glas sonor, Căci poezia adânc răsună Între popor! Cântați căci lumea trece, dispare, Visele per, Însă-a juniei dalbă cântare Zboară la cer, Ș-acolo merge de se unește Cu sfântul cor Ce în lumină cântă, slăvește Pe creator... Când mâna morții rece s-apasă Pe-al vieții fir, Dulce-i cântarea ce-n inimi lasă Un suvenir! București, 1860


content:
Sonet Pe albumul princesii C. Conachi-Vogoridi <poem> În lacul de Como e unda senină Ca cerul albastru ivit pintre nori. În giuru-i se-ntinde un rai de grădină Ce varsă pe maluri bucheturi de flori. Frumoasele villa, zâmbind în lumină, Se-nșiră sub dealuri ca scumpe comori, Și-n umbra de arbori ce-n apă se-nclină Trec barce ușoare cu juni călători. Pe mal o copilă se primblă-n răcoare. Un flutur de aur s-alintă la soare Și cată-a se pune pe albul ei sân. O! lac! o! minune! Ferice, ferice De cine-și închide aripele-aice, Ca fluturul vesel pe floarea de crin!


content:
Pe albumul d-nei M.D. <Poem> Draga mea, a noastră viață E ca pomul cu verdeață Ce dă umbră, ce dă flori Tinerilor călători. Draga mea, amoru-n viață E ca dulcea cântăreață Ce se-ngână cu-al ei dor Sus, în pomul roditor. Draga mea, amor și viață Simt a îernei rece gheață. Omul merge la mormânt, Pomul cade pe pământ. Dar cât le rămâne viață Tot suspină cu dulceață Suvenirul scump în om, Păserica dulce-n pom.


content:
Pe albumul d-rei Câmpineanu Pe când steaua se oglindă În izvorul tăinuit, Crinul merge de colindă Câmpul verde și-nflorit, Și în cupa lui adună Lacrimi albe de pe flori Ce cu razele din lună Se sărută, dulci surori. Iar când soarele s-aprinde Pe al cerului altar, Crinul vesel îi întinde Cupa-i de mărgăritar. Astfel tu, copilă dalbă. Când în lume te ivești. Culegi roua dulce, albă, De pe crinii sufletesci; Și când cerul în lumină Te deșteaptă despre zori, A ta inimă-i închină Virginalele-i comori! București. — 1860.


content:
Cristos mântuitorul din morți a înviat, Și fruntea-i ca un soare, Lucind peste popoare, Fiori de nemurire în lume a-mprăștiat. Cristos, zeul credinței, ieșit-a din mormânt! Ș-a sa reînviere Ne-arată că nu piere Dreptatea, și credința, și adevărul sfânt! Cristos e viu! Ca dânsul, o! voi ce suferiți În lanțuri de robie, Curând la viața vie Din umbra tristă-a morții veți fi cu toți ieșiți! Polonie strivită sub aprigul picior A tiraniei crude, Curaj! în cer s-aude Un imn de re-nviere, un glas prevestitor. Curaj! Deschizând astăzi a veciniciei porți, Mântuitorul vine, Polonie, spre tine, Să te ridice falnic cu dânsul dintre morți!


content:
Dedicată d-nei Zoe Cantacuzin Trei copile de-mpărat Stau într-un măreț palat, Înșirând la scumpe salbe De mărgăritare albe. Iar o pasăre măiastră Vine vesel pe fereastră Și, bătând din aripioare, Zice, blând cuvântătoare: Bine, bine v-am găsit, Dalbe flori din răsărit! Bine-ai venit de la rai, Păsărea cu dulce grai! Eu sosesc cu primăvara Ca să mă întorn cu vara; Ș-acum vin pe-al vostru plai, Aducând luna lui mai, Luna cea de lăcrimioare Și de doruri iubitoare, Și o dalbă de poveste Cum n-a fost și nu mai este! Păsărică, spune, spune Cea poveste de minune, Că ți-om face noi trei salbe De mărgăritare albe. Cuprins 1 I 2 III 3 IV 4 Note I [ modifică ] Înșiră-te, mărgărite, Pe lungi fire aurite, Ca o horă luminoasă, Ca povestea mea duioasă: Fost-a fost în lume-odată Mândruliță, dulce fată, Și la chip fermecătoare De puteai căta la soare, Iar la ochișorii săi Și la față-i nu putei! Florile îi ziceau floare, Stelele, stea lucitoare, Încât vecinic flori și stele Se certau noaptea-ntre ele! Iată-n fapt de dimineață Că pe câmpul de verdeață Copilița, cu-alte două, Se primbla, torcând prin rouă. Una zice: Am visat De-un fecior de împărat! Dac-ar fi acum să vie Să m-aleagă de soție, I-aș aduce eu în dar Un șoiman de armăsar Care zboară, care sare Peste munți și peste mare Și înconjură pământul Mai ușor chiar decât vântul! Alta zice: Surioare! Eu i-aș țese-n foc de soare O cămașă-n zece ițe, Cu descânteci prin altițe, Ca să-i fie de noroc Și să-l apere de foc, Și de patimi suflețești, Și de boalele trupești! Iar frumoasa copiliță Zice astfel din guriță: Eu i-aș face doi feciori, Doi de gemeni frățiori, Cu cosițele-aurite Și cu fețele-nflorite, De n-ar fi alții ca ei Drăgălași și frumușei, Căci ar fi strălucitori Ca doi ochi veselitori! De mi-i face-așa copii, Tu, mireasa mea să fii! (Zice-atunce mândrul crai Ce vâna pe verde plai.) Tu să fii a mea mireasă, A mea dulce-mpărăteasă! Tu, minune-ncântatoare Care ești ruptă din soare! Copiliță-n fericire Stă pătrunsă de uimire, Ochii galeș i se-nchid, Degetele-i se deschid, Fusu-i pică, firu-și pierde, Și ea cade-n iarba verde. Iară craiul tinerel O ia-n brațe ușurel, Și cu gingașul odor Saltă pe-al său cal ușor, Calul falnic se-ncordează, Sare, zboară și nechează; El nechezul n-a sfârșit, La palat c-a și sosit! Șapte zile-abia trecea, Mare nuntă se făcea, Cu nuntași nenumărați, Cum se cade la-mpărați, De-a mers vestea-n depărtări, Peste nouă țări și mări! Fost-au față crai vestiți, Cu coroane-mpodobiți, Și vestite-mpărătese, Tot frumoase și alese. Fost-au încă la serbare Oaspeți mari de spaimântare * Uriași cu negre semne, Sfarmă-Piatră, Strâmbă-Lemne, Zmei cu ochii sângeroși Și vitejii feți-frumoși! Dar din toți nuntașii cine Răspândea mai vii lumine? Dulce-a craiului mireasă, Tânăra împărăteasă, Care ochii fermeca De zâmbea sau de juca. Blândul zâmbet al copilei Lumina ca faptul zilei, Ș-al ei joc părea un zbor Chiar de flutur sprinteior. Fost-am încă și eu față La cea nuntă mult măreață, Și de-atunci tot mă gândesc C-am visat un vis ceresc! ʃ III [ modifică ] Înșiră-te, mărgărite, Pe lungi fire aurite, Precum șirul din poveste, Că-nainte mult mai este: Pe copiii-mbrățișați, Într-un leagăn alb culcați, Trista mamă i-a-ngropat Lângă ea, lângă palat, La fereastra din grădină, Sub o tufă de sulcină. Iar din leagănul de flori Răsărit-au până-n zori Doi brazi gingași de o seamă, Ca doi gemeni dintr-o mamă, Ș-au crescut, crescut-au iară De la zori și până-n seară, Pân-au dat să se lovească De fereastra-mpărătească... Frățioare, frățioare, Înlăuntru ce vezi oare? Văd pe mama!... Auzi, frate, Gemetele-i necurmate? Măiculița mea iubită, Cât de-amar e rătăcită! Ochii-i sunt două izvoare Tot de lacrimi arzătoare! Ah! privește cum ne cată Prin cea casă întristată! Cum ne cehamă, cum ne plânge! Mâinile cum și le frânge! Mamă, mamă, draga noastră, Iată-ne ici la fereastră, Vin cu dulce diezmierdat, Că de mult, amar de noi, Ne lipsești la amândoi! Astfel brazii suspinau Ș-a lor crengi le clătinau Pe fereastră-n sala mare... Mama doamnă viu tresare, Vine,-aleargă, stă, nu crede, Vede brazii și nu-i vede, Șterge iute ochii săi: Dragii mei, drăguții mei! Voi sunteți! inima-mi zice C-ați venit voi iar aice Lâng-a mamei dulce sân, Ce hrănește-amar suspin! Scumpii mamei frumușei, Copilași, iubiții mei! Frig v-a fost în cel pământ, Pedepsi-l-ar Domnul sfânt! Ș-acum nu mai cată nime De a voastră frăgezime, Nici vă leagănă-n cântări, Nici v-adoarme-n sărutări! Taci, măicuță cu durere, Că-ți aducem mângâiere. Nu jeli a noastră soartă, Că de grijă cerul poartă Și la morți, și la cei vii, Și la flori, și la copii. Seara primăverii caldă Cu dulci lacrime ne scaldă, Vântul ne adoarme-ușor Cu suspin răcoritor, Și steluța serii, mută, Cu dulci raze ne sărută. Ce vorbiți de primăvară, Și de stele, și de seară? Nu vedeți cumpliții nori Cum sosesc fulgerători? N-auziți cerul cum tună Și pământul cum răsună? Vântul suflă și vă-ndoaie, Pe voi cade rece ploaie... Dragii mei, gingașii mei! Cum să-i apăr eu pe ei?... Biata mamă n-a sfârșit, Cerul brazii a trăsnit Și sub ochii săi pe loc I-au aprins în mare foc! La pământ brazii cădeau, Cu lung geamăt ei ardeau Și spre doamna ce-i vedea Crengile și le-ntindea. Biata mamă, despletită, Spăimântată, rătăcită, Pe fereastră se pleca, Vrând în foc a s-arunca; Dar deodată ochii săi Au zărit două scântei Printre flăcări strălucind, În văzduh voios sărind, Către stele tot suind, Ș-amândouă printre ele Prefăcându-se în stele. Fața ei, l-acea privire, Străluci de fericire, Cum s-aprinde alba lună Dup-o aprigă furtună; Și cu grabă-n veselie Ieșind noaptea pe câmpie, Ea se duse aiurind, Cu ochii la cer privind, Cum se duce neoprit Dorul cel nemărginit! IV [ modifică ] Înșiră-te, mărgărite, Pe lungi fire aurite, Ca duioasa mea poveste, Că-nainte mult nu este: Pe cea vale de mohor, Lâng-un limpede izvor, Mama doamnă stă culcată Și cu dragoste tot cată Când la cerul înstelat, Unde doru-i a zburat, Când pe fața apei line, Unde-a cerului lumine Se prevăd, se oglindează Și în taină scânteiază. Biata mamă-ncet suspină Și cu-o floare de sulcină Ea dezmiardă-ncetișor Fața micului izvor, Ș-apoi stă, și tot privește, Apa când se limpezește, Care stele mai întăi Au să iasă-n fața ei? Umbra nopții de pe vale Se pătrunde de-a ei jale Și ascultă în tăcere Șoapta-i plină de durere. Căci ea stelele descântă Și, plângând, astfel ea cântă: Câte stele sunt pe cer, Până-n ziuă toate pier, Numai două-s stătătoare Pân la răsărit de soare, Și îngână dorul meu... Coborî-le-ar Dumnezeu! Stelișoare, blânde stele, Ochișori inimii mele! Pe pământ voi v-ați închis Și în ceruri v-ați deschis Să priviți la dorul meu... Coborî-v-ar Dumnezeu! Bine v-a fi vouă, bine, În cel rai cu vii lumine, Dar nici raiul nu e lin Ca al mamei dulce sân! Ah! copii, la sânul meu Coborî-v-ar Dumnezeu! O! minune! sus, în cer, Două stele iată pier! Și cu zborul de săgeată Prin văzduh iată-le, iată Că vin iute și voioase, Lăsând urme argintoase Pân ce cad lângă izvor Într-un lung, întins ogor, Și se fac din două stele Două mărgăritărele... Cine-n lume, cine poate Mările să le înoate, Codrii vechi să mi-i pătrunză Ca să numere-a lor frunză? Cine poate-avea aflare Câte valuri sunt pe mare, Câte raze sunt în soare, Cât parfum e într-o floare? Numai dorul mamei poate Să pătrundă-n lume toate, Ca să afle mângâiere La cumplita sa durere! Astfel Doamna, ca-ntr-un râu, Intră-n lanul cel de grâu, Și tot cată ne-ncetat Stelele care-au picat. Spic de spic ea îl culege, Grâu-n palme îl alege Și-l sărută, și-l dezmiardă, Copilașii să nu-și piardă! Zi de vară până-n seară Ea din lan nu iese-afară, Spicuiește, spicuiește, De odihnă nici gândește! Iar când lanul s-a sfârșit, Iată, Doamne! c-a găsit Într-un spic frumos și mare Două mici mărgăritare! Și de-atunci mama duioasă, În răpirea-i drăgăstoasă, Tot înșiră, visătoare, Prețioasele-i odoare Și la sânu-i tot le strânge, Apoi râde, apoi plânge, Le deșiră când și când Și le-nșiră iar, cântând: Însiră-te, mărgărite, Pe lungi fire aurite, Precum lacrimile mele Se-nșiră curgând la stele! Înșiră-te, mărgărite, Pe lungi fire aurite, Ca și anii mei de jale Pe-a durerii tristă cale! Înșiră-te, mărgărite, Pe lungi fire aurite, Pân ce dorul bietei mume Va-nceta de-a plânge-n lume! Mircești Note [ modifică ] [1] Poveștile poporale sunt pline de ființe fantastice, precum: urieși, feți-frumoși, care se luptă cu zmeii pentru fete de împărați, Sfarmă-Piatră, ce macină stâncile ca să tulbure pâraiele, Strâmbă-Lemne, care îndoaie copacii codrilor... etc.


content:
Perdelele-s lăsate și lampele aprinse; În sobă arde focul, tovarăș mângăios, Și cadrele-aurite, ce de păreți sunt prinse, Sub palidă lumină, apar misterios. Afară plouă, ninge! afară-i vijelie, Și crivățul aleargă pe câmpul înnegrit; Iar eu, retras în pace, aștept din cer să vie O zână drăgălașă, cu glasul aurit. Pe jilțu-mi, lângă masă, având condeiu-n mână, Când scriu o strofă dulce pe care-o prind din zbor, Când ochiu-mi întâlnește ș-admiră o cadână Ce-n cadrul ei se-ntinde alene pe covor. Frumoasă, albă, jună, cu formele rotunde, Cu pulpa mărmurie, cu sânul, dulce val, Ea pare zea Venus când a ieșit din unde Ca să arate lumei frumosul ideal. Alăture apare un câmp de aspră luptă, Pătat cu sânge negru acoperit cu morți. Un june-n floarea vieții strângând o spadă ruptă Țintește ochii veștezi pe-a veciniciei porți. Apoi a mea privire prin casă rătăcindă Cu jale se oprește pe un oraș tăcut, Veneția, regină, ce-n mare se oglindă Făr-a videa pe frunte-i splendoarea din trecut. O lacrimă... dar iată plutind pe-a mărei spume O sprintenă corvetă, un răpede-alcyon; Și iată colo-n ceruri pribejile din lume, Cocoarele în șiruri zburând spre orizon. O! farmec, dulce farmec a vieții călătoare, Profundă nostalgie de lin, albastru cer! Dor gingaș de lumină, amor de dulce soare, Voi mă răpiți când vine în țară asprul ger!... Afară ninge, ninge, și apriga furtună Prin neagra-ntunecime răspânde reci fiori, Iar eu visez de plaiuri pe care alba lună Revarsă-un val de aur ce curge pintre flori. Văd insule frumoase și mări necunoscute, Și splendide orașe, și lacuri de smarald, Și cete de sălbatici prin codri deși perdute, Și zâne ce se scaldă în faptul zilei, cald. Prin fumul țigaretei ce zboară în spirale Văd eroi prinși la luptă pe câmpul de onor, Și-n tainice saraiuri minuni orientale Ce-n suflete deșteaptă dulci visuri de amor. Apoi închipuirea își strânge-a sa aripă; Tablourile toate se șterg, dispar încet, Și mii de suvenire mă-ncongiuură-ntr-o clipă În fața unui tainic și drăgălaș portret. Atunci inima-mi zboară la raiul vieții mele, La timpul mult ferice în care-am suferit, Ș-atunci păduri și lacuri, și mări, și flori, și stele Intoană pentru mine un imn nemărginit. Așa-n singurătate, pe când afară ninge, Gândirea mea se primblă pe mândri curcubei, Pân' ce se stinge focul și lampa-n glob se stinge, Și saltă cățelușu-mi de pe genunchii mei. Mircești, 1867


content:
Oaspeții caselor noastre, cocostârci și rândunele, Părăsit-au a lor cuiburi ș-au fugit de zile rele; Cârdurile de cocoare, înșirându-se-n lung zbor, Pribegit-au urmărite de al nostru jalnic dor. Vesela verde câmpie acu-i tristă, vejtejită, Lunca, bătută de brumă, acum pare ruginită; Frunzele-i cad, zbor în aer, și de crengi se dezlipesc, Ca frumoasele iluzii dintr-un suflet omenesc. Din tuspatru părți a lumei se ridică-nalt pe ceruri, Ca balauri din poveste, nouri negri, plini de geruri. Soarele iubit s-ascunde, iar pe sub grozavii nori Trece-un cârd de corbi iernatici prin văzduh croncănitori. Ziua scade; iarna vine, vine pe crivăț călare! Vântul șuieră prin hornuri, răspândind înfiorare. Boii rag, caii rânchează, cânii latră la un loc, Omul, trist, cade pe gânduri și s-apropie de foc. Mircești, 1867


content:
Din văzduh cumplita iarnă cerne norii de zăpadă, Lungi troiene călătoare adunate-n cer grămadă; Fulgii zbor, plutesc în aer ca un roi de fluturi albi, Răspândind fiori de gheață pe ai țării umeri dalbi. Ziua ninge, noaptea ninge, dimineața ninge iară! Cu o zale argintie se îmbracă mândra țară; Soarele rotund și palid se prevede printre nori Ca un vis de tinerețe printre anii trecători. Tot e alb pe câmp, pe dealuri, împrejur, în depărtare, Ca fantasme albe plopii înșirați se perd în zare, Și pe-ntinderea pustie, fără urme, fără drum, Se văd satele perdute sub clăbuci albii de fum. Dar ninsoarea încetează, norii fug, doritul soare Strălucește și dismiardă oceanul de ninsoare. Iată-o sanie ușoară care trece peste văi... În văzduh voios răsună clinchete de zurgălăi.


content:
Gerul aspru și sălbatic strânge-n brațe-i cu jelire Neagra luncă de pe vale care zace-n amorțire; El ca pe-o mireasă moartă o-ncunună despre zori C-un văl alb de promoroacă și cu țurțuri lucitori. Gerul vine de la munte, la fereastră se oprește Și, privind la focul vesel care-n sobe strălucește, El depune flori de iarnă pe cristalul înghețat, Crini și roze de zăpadă ce cu drag le-a sărutat. Gerul face cu-o suflare pod de gheață între maluri, Pune streșinilor casei o ghirlandă de cristaluri, Iar pe fețe de copile înflorește trandafiri, Să ne-aducă viu aminte de-ale verii înfloriri. Gerul dă aripi de vultur cailor în spumegare Ce se-ntrec pe câmpul luciu, scoțând aburi lungi pe nare. O! tu, gerule năprasnic, vin', îndeamnă calul meu Să mă poarte ca săgeata unde el știe, și eu!


content:
Crivățul din meazănoapte vâjâie prin vijelie, Spulberând zăpada-n ceruri de pe deal, de pe câmpie. Valuri albe trec în zare, se așază-n lung troian, Ca nisipurile dese din pustiul african. Viscolul frământă lumea!... Lupii suri ies după pradă, Alergând, urlând în urmă-i prin potopul de zăpadă. Turmele tremură; corbii zbor vârtej, răpiți de vânt, Și răchițile se-ndoaie lovindu-se de pământ. Zberăt, raget, țipet, vaiet, mii de glasuri spăimântate Se ridică de prin codri, de pe dealuri, de prin sate. Și-n departe se aude un nechez răsunător... Noaptea cade, lupii urlă... Vai de cal și călător! Fericit acel ce noaptea rătăcit în viscolire Stă, aude-n câmp lătrare și zărește cu uimire O căsuță drăgălașă cu ferestrele lucind Unde dulcea ospeție îl întâmpină zâmbind!


content:
Zi cu soare, ger cu stele!... Hai, iubită, la primblare. Caii mușcă-a lor zăbale, surugiul e călare; Săniuța, cuib de iarnă, e cam strimtă pentru doi... Tu zâmbești?... Zâmbirea-ți zice că e bună pentru noi. Caii scutură prin aer sunătoarele lor salbe, Răpind sania ușoară care lasă urme albe. Surugiul chiuiește; caii zboară ca doi zmei Prin o pulbere de raze, prin un nour de scântei. Pe câmpia înălbită, netedă, strălucitoare Se văd insule de codri, s-aud câni la vânătoare, Iar în lunca pudruită cu mănunt mărgăritar Saltă-o veveriță mică pe o creangă de stejar. Acum trecem prin poiene, acum trecem prin zăvoaie; Crengile-aninate-n cale ning steluțe și se-ndoaie. Iată-o gingașă mlădiță cu șirag de mărțișori... [1] Tu o rupi?... Ea te stropește cu fulgi albi răcoritori. Note [ modifică ] ↑ Numele de mărțișori este dat crengilor de lozie îmbobocită cu muguri argintii. Românii le culeg și le anină în casele lor ca un semn iubit de primavară, în ziua de Florii.


content:
În păduri trosnesc stejarii! E un ger amar, cumplit! Stelele par înghețate, cerul pare oțelit, Iar zăpada cristalină pe câmpii strălucitoare Pare-un lan de diamanturi ce scârțâie sub picioare. Fumuri albe se ridică în văzduhul scânteios Ca înaltele coloane unui templu maiestuos, Și pe ele se așază bolta cerului senină, Unde luna își aprinde farul tainic de lumină. O! tablou măreț, fantastic! ... Mii de stele argintii În nemărginitul templu ard ca vecinice făclii. Munții sunt a lui altare, codrii – organe sonoare Unde crivățul pătrunde, scoțând note-ngrozitoare. Totul e în neclintire, fără viață, fără glas; Nici un zbor în atmosferă, pe zăpadă – nici un pas; Dar ce văd?... în raza lunei o fantasmă se arată... E un lup ce se alungă după prada-i spăimântată!


content:
La Gura Sobei de "VASILE ALECSANDRI" acesta a compus Iliada și Odiseea din tradiții și poate din fragmente de poeme poporale. Ariosto a scris fantastica epopee Orlando de pe legendele cavalerești răspândite în Italia și ilustrate prin imaginația poporului iubitor de minuni. Poporul dar este izvorul celor mai poetice creații, celor mai neperitoare opere; și poeții mari, carii apar ca niște rari meteori, nu sunt decât revelatorii măiestri a poeziei popoarelor, concentrată în sânul lor. Poveștile noastre reprezină o comoară atât de bogată în iscodiri ingenioase, în imagini feerice, în flori de grațioasă poezie, că, de s-ar naște în România un nou Ariosto, el ar compune un poem de aceeași valoare neprețuită ca poemul lui Orlando . În ele găsim o limbă armonioasă și perioade întregi versificate, încât lesne s-ar putea crede că poveștile ar fi poeme antice prozaite cu timpul. În ele aflăm producerile unui geniu fecund și original, precum: feți-frumoși cu părul de aur, fete de împărați atât de frumoase, că par a fi rupte din soare, cai năzdrăvani ce zboară în naltul cerului, șerpi cu solzii de aur carii au cuiburi pline de petre scumpe, cerbi carii duc între coarne leagăn de zâne, paseri măiestre cu grai omenesc, pajuri ce locuiesc în fundul pământului. În lumea neagră, mere de aur care se prefac în palaturi împărătești, furci de argint care torc singure, poduri de oțel, copaci cu poame de rubin și de smarald etc., etc. În ele mai întâlnim ființi fantastice care ne-au spăriat în copilăria noastră: balauri, zmei, urieși, ca Sfarmă-Peatră și ca Strâmbă-Lemne, câni cu dinții de criță... etc. În ele mai găsim zeii paganismului, sub figuri de sfinte creștine: sfânta Mercure, sfânta Joie, sfânta Vinere, și pe mult frumoasa Ileana Cosânzeana, imagina cea mai grațioasă ce a ieșit din inima poporului român. Și dacă vom studia poveștile noastre cu luare-aminte, dacă le vom compara cu unele perioade din poemul Orlando , vom descoperi în cuprinsul lor diverse tablouri, scene și chiar eroi și eroine care figurează sub alte denumiri în opera lui Ariosto.</ref> | autor    = Vasile Alecsandri
| secțiune = 
| anterior = 
| următor  = 
| note     = }} Așezat la gura sobei noaptea pe când viscolește Privesc focul, scump tovarăș, care vesel pâlpâiește. Și prin flacăra albastră vreascurilor de aluni Văd trecând în zbor fantastic a poveștilor minuni. Iată-o pasere măiastră prinsă-n luptă c-un balaur; Iată cerbi cu stele-n frunte care trec pe punți de aur; Iată cai ce fug ca gândul; iată zmei înaripați Care-ascund în mari palaturi mândre fete de-mpărați. Iată pajuri năzdrăvane care vin din neagra lume, Aducând pe lumea albă feți-frumoși cu falnic nume; Iată-n lacul cel de lapte toate zânele din rai... Nu departe stă Pepelea, tupilat în flori de mai. Dar pe mine ce m-atrage, dar pe mine ce mă-ncântă E Ileana Cosânzeana!... în cosiță floarea-i cântă. Până-n ziuă stau pe gânduri și la ea privesc uimit, Că-mi aduce viu aminte de-o minune ce-am iubit!


content:
Sus pe culme bradul verde Sub zăpada albicioasă Pintre negură se perde Ca o fantasmă geroasă, Și privește cu-ntristare Cum se primblă prin răstoace Iarna pe un urs călare, Iarna cu șepte cojoace. El se scutură și zice: „În zădar, tu, vrăjitoare, Aduci viforul pe-aice, Aduci zile fără soare. În zădar îngheți pământul, Ucizi florile și stupii Și trimiți moartea cu vântul Și trimiți foamea cu lupii. În zădar a ta suflare Apa-n râuri o încheagă, Șterge urma pe cărare Și de mine țurțuri leagă. În zădar aduci cu tine Corbul negru și prădalnic, Și din codrii cu jivine Faci să iasă urlet jalnic. În zădar, urgie crudă, Lungești noaptea-ntunecoasă Și, râzând de-a lumii trudă, Scurtezi ziua luminoasă. În zădar îmi pui povară De zăpadă și de gheață. Fie iarnă, fie vară, Eu păstrez a mea verdeață!”


content:
S-a dus zăpada albă de pe întinsul țării, S-au dus zilele Babei și nopțile vegherii [1] . Câmpia scoate aburi; pe umedul pământ Se-ntind cărări uscate de-al primăverii vânt. Lumina e mai caldă și-n inimă pătrunde; Prin râpi adânci zăpada de soare se ascunde. Pâraiele umflate curg iute șopotind, Și mugurii pe creangă se văd îmbobocind. O, Doamne! iată-un flutur ce prin văzduh se perde! În câmpul veșted iată un fir de iarbă verde Pe care-ncet se urcă un galbin gândăcel, Și sub a lui povară îl pleacă-ncetinel. Un fir de iarbă verde, o rază-ncălzitoare, Un gândăcel, un flutur, un clopoțel în floare, După o iarnă lungă ș-un dor nemărginit, Aprind un soare dulce în sufletul uimit! ↑ Românul caracterizează sub forme poetice sau glumețe toate variațiile timpului. Astfel, îi place a numi zilele Babei, zilele cele dentâi ale lunei mart ( giboulées de Mars ), pretinzând că ele sunt nesuferite, ca o babă care se ceartă necontenit, și plânge, se bocește și nu lasă pe nime în pace. Însă adevărata denumire de zilele Babei e bazată pe sărbătoarea Dochiei (baba Dochia), ce cade la începutul lui mart. Acele zile sunt urmate de zilele cocostârcului, a mieilor, a ciocârliei, a rândunelelor etc., care prevestesc reîntoarcerea în țară a paserilor pribegite de cu toamnă și epoha nașterii mieilor.


content:
În fund, pe cer albastru, în zarea depărtată, La răsărit, sub soare, un negru punt s-arată! E cocostârcul tainic în lume călător, Al primăverii dulce iubit prevestitor. El vine, se înalță, în cercuri line zboară Și, răpide ca gândul, la cuibu-i se coboară; Iar copilașii veseli, cu peptul dezgolit, Aleargă, sar în cale-i și-i zic: „Bine-ai sosit!” În aer ciocârlia, pe casă rândunele, Pe crengile pădurii un roi de păsărele Cu-o lungă ciripire la soare se-ncălzesc Și pe deasupra bălții nagâții se-nvârtesc. Ah! Iată primăvara cu sânu-i de verdeață! În lume-i veselie, amor, sperare, viață, Și cerul și pământul preschimbă sărutări Prin raze aurite și vesele cântări!


content:
Din cea zare luminoasă vine-un lung șir de cucoare Aducând pe-aripi întinse calde raze de la soare; Iată-le deasupra noastră, iată-le colo sub nor, În văzduh călăuzite de-un pilot, bătrân cocor. Ele vin din fundul lumii, de prin clime înfocate, De la India Brahmină, unde fearele-ncruntate, Pardoși, tigri, șerpi gigantici stau în jungli tupilați, Pândind noaptea elefanții cu lungi trombe înarmați. Fericite călătoare! zburând iute pe sub ceruri, Au văzut în răpigiune ale Africei misteruri, Lacul Cead și munții Lunii, cu Pustiu-ngrozitor, Nilul Alb cărui se-nchină un cumplit negru popor. Călătoare scumpe mie!... Au lăsat în a lor cale Asia cu-a sale râuri, Cașemirul cu-a sa vale, Au lăsat chiar Ceylanul, mândra insulă din rai, Și revin cu fericire pe al țării dulce plai!


content:
Noaptea-i dulce-n primăvară, liniștită, răcoroasă, Ca-ntr-un suflet cu durere o gândire mângâioasă, Ici, colo, cerul dispare sub mari insule de nori, Scuturând din a lui poale lungi și repezi meteori. Pe un deal în depărtare un foc tainic strălucește Ca un ochi roș de balaur care-adoarme și clipește. Sunt păstori în șezătoare sau vro ceată de voinici? E vro tabără de care sau un rond de tricolici? [1] Către munți prin întuneric un lung bucium se aude. El aminte suvenirul celor timpuri negre, crude, Când din culme-n culme noaptea buciumele răsunau Și la lupte sângeroase pe români îi deșteptau. Acum însă viața-i lină; țara doarme-n nepăsare! Când și când, un câine latră la o umbră ce-i apare, Și-ntr-o baltă mii de broaște în lung hor orăcăiesc, Holbând ochii cu țintire la luceafărul ceresc! Note [ modifică ] ↑ Tricolicii fac parte din lumea fantastică a strigoilor, a moroilor, a vârcolacilor (vârcolici), a zburătorilor etc., care apar în basmele și în superstițiile poporale.


content:
Zori de ziuă se revarsă peste vesela natură, Prevestind un soare dulce cu lumină și căldură, În curând și el apare pe-orizontul aurit, Sorbind roua dimineții de pe câmpul înverzit. El se-nalță de trei suliți pe cereasca mândră scară Și cu raze vii sărută june flori de primăvară, Dediței și viorele, brebenei și toporași Ce răzbat prin frunze- uscate și s-arată drăgălași. Muncitorii pe-a lor prispe dreg uneltele de muncă. Păsărelele-și dreg glasul prin huceagul de sub luncă. În grădini, în câmpi, pe dealuri, prin poiene și prin vii Ard movili buruienoase, scoțând fumuri cenușii. Caii zburdă prin ceairuri; turma zbiară la pășune; Mieii sprinteni pe colnice fug grămadă-n repejune, Și o blândă copiliță, torcând lâna din fuior, Paște bobocei de aur lâng-un limpede izvor.


content:
Pe lanul lung și verde, cu grâul răsărit, O umbră călătoare se-ntinde-ncet și trece, Precum un râu de munte când gheața s-a topit Se varsă peste maluri, câmpiile să-nece. E umbra unor nouri albii, ușori, mărunți Ce lunecă sub soare, clădind un lanț de munți; Ei vin în mezul zilei c-un surd și tainic sunet Și, ca semnal de viață, aprind în cer un tunet. Văzduhul bubuiește!... pământul desmorțit Cu mii și mii de glasuri semnalului răspunde, Și de asprimea iernei simțindu-se ferit, De-o nouă-ntinerire ferice se pătrunde. La răsărit urare! urare la apus! Un cârd de vulturi ageri, rotindu-se pe sus, Se-nalță ca s-asculte mult vesela fanfară Ce buciumă prin nouri frumoasa primăvară.


content:
Iată zile-ncălzitoare După aspre vijelii! Vin Floriile cu soare Și soarele cu Florii. Primăvara-ncântătoare Scoate iarba pe câmpii, Vin Floriile cu soare Și soarele cu Florii. Lumea-i toată-n sărbătoare, Ceru-i plin de ciocârlii. Vin Floriile cu soare Și soarele cu Florii. Păcat, zău, de cine moare Și ferice de cei vii! Vin Floriile cu soare Și soarele cu Florii. Copiliță, nu vrei oare, Nu vrei cu mine să vii, Când Floriile-s cu soare Și soarele cu Florii? Să culegem la răcoare Viorele albăstrii? Hai! Floriile-s cu soare Și soarele cu Florii. Eu ți-oi da de orice floare Mii de sărutări și mii. Hai! Floriile-s cu soare Și soarele cu Florii. Iar tu, dulce zâmbitoare, Te-i face că te mânii... Hai! Floriile-s cu soare Și soarele cu Florii.


content:
De Paști în satul vesel căsuțele-nălbite Lucesc sub a lor malduri de trestii aurite Pe care cocostârcii, înfipți într-un picior, Dau gâtul peste aripi, tocând din ciocul lor. Un scrânciob mai la vale pe lângă el adună Flăcăi și fete mândre ce râd cu voie bună; Și-n sunet de vioare, de cobze și de nai Se-ntoarce hora lină, călcând pe verde plai. Bătrâni cu fețe stinse, români cu fețe dalbe, Românce cu ochi negri și cu ștergare albe Pe iarba răsărită fac praznic la un loc, Iar pe-mprejur copiii se prind la luptă-n joc. Și scrânciobul se-ntoarce, purtând în legănare Părechi îmbrățișate cu dulce înfocare, Ochiri scânteietoare și gingașe zâmbiri Ce viu răspând în aer electrice luciri.


content:
Noroc bun!... Pe câmpul neted ies românii cu-a lor pluguri! Boi plăvani în câte șease trag, se opintesc în juguri! Brațul gol apasă-n coarne; ferul taie brazde lungi Ce se-nșiră-n bătătură ca lucioase, negre dungi. Treptat câmpul se umbrește sub a brazdelor desime; El răsună-n mare zgomot de voioasa argățime, Iar pe lanul ce în soare se zvântează fumegând, Cocostârcii cu largi pasuri calcă rar și meditând. Acum soarele-i l-ameazi; la pământ omul se-ntinde; Cârd de fete și neveste de la sat aduc merinde; Plugul zace-n lan pe coaste, iar un mândru flăcăoaș Mână boii la izvoare și îi paște la imaș. Sfântă muncă de la țară, izvor sacru de rodire, Tu legi omul cu pământul în o dulce înfrățire!... Dar lumina amurgește, și plugarii cătră sat, Hăulind pe lângă juguri, se întorc de la arat.


content:
Sămănătorii harnici, cu sacul subsuoară, Pășescu-n lungul brazdei pe fragedul pământ; Pe culme, pe vălcele se suie și coboară Zvârlind în a lor cale semința după vânt. „O mie!” zice unul menind cu veselie. „Noroc și roadă bună!” adaoge un alt. „Ca vrabia de toamnă rotund spicul să fie! Ca trestia cea naltă să fie paiul nalt! Din ziori și până-n noapte tot grâul să răsară; În el să se ascundă porumbii osteniți, Și când flăcăi și fete vor secera la vară, În valuri mari de aur să-noate rătăciți!” Sămănătorii veseli spre fund înaintează, De-a curmezișul brazdei boroanele pornesc, Și grapele spinoase de-aproape le urmează, Îngroapă-ncet semința și câmpul netezesc.


content:
Purtând cofiță cu apă rece Pe ai săi umeri albi, rotunzori, Juna Rodică voioasă trece Pe lângă junii sămănători. Ei cu grăbire îi sar în cale, Zicând: „Rodică, floare de crin, În plin să-ți meargă vrerile tale, Precum tu, dragă, ne ieși cu plin! [1] S-ajungi mireasă, s-ajungi crăiasă! Calea să-ți fie numai cu flori, Și casa casă, și masa masă, Și sânul leagăn de pruncușori!” Cu grâu de aur ei o presoară, Apoi cofița întreagă-o beu. Copila râde și-n cale-i zboară, Scuturând grâul din părul său. ↑ A ieși cu plin dinaintea unui călător sau muncitor este un semn de bun ogur (tradiție populară românească).


content:
Bate vânt de primavară și pe muguri îi deschide; Vântul bate, frunza crește, și voioasă lunca râde. Sub verdeața dragalașă dispar crengile pe rând. Și sub crengile umbroase mierla sare șuierând. O! minune, farmec dulce! O! putere creatoare! În oricare zi pe lume iese câte-o nouă floare, Ș-un nou glas de armonie completează imnul sfânt Ce se-nalță cătră ceruri de pe veselul pământ. Tot ce simte și viază, feară, pasere sau plântă În căldura primaverii naște, saltă, zboară, cântă. Omul își îndreaptă pasul cătră desul stejăriș, Unde umbra cu lumina se alungă sub frunziș. El se duce după visuri; inima lui crește plină De o sacră melodie, melanholică, divină, De o tainică vibrare, de-un avânt inspirător Ce-i aduc în pept suspinuri și-n ochi lacrimi de amor. Este timpul renvierii, este timpul rennoirei, Ș-a sperărei zâmbitoare, ș-a plăcerei, ș-a iubirei, Paserea-și gătește cuibul, floarea mândrele-i colori, Câmpul via sa verdeață, lanul scumpele-i comori. Sus, paingul pe un frasin, urzind pânza-i diafană, Cu-al său fir de-argint subțire face-o punte-aeriană, Iar în leagăn de matasă gangurul misterios Cu privighetoarea dulce se îngână-armonios. Jos pe la tulpini, la umbră, fluturii, flori zburătoare, Se-ndrăgesc în părechere pe sân alb de lăcrimioare, Și, ca roi de petre scumpe, gândăceii smăltuiți Strălucesc, vie comoară, pe sub ierburi tăinuiți. O pătrunzătoare șoaptă umple lunca, se ridică. Ascultați!... stejarul mare grăiește cu iarba mică, Vulturul cu ciocârlia, soarele cu albul nor. Fluturul cu plânta, râul cu limpidele izvor. Și stejarul zice ierbei: „Mult ești vie și gingașă!” Fluturașul zice florie: „Mult ești mie drăgălașă!” Vulturul uimit ascultă ciocârlia ciripind; Râu, izvoare, nouri, raze se împreună iubind. Luncă, luncă, dragă luncă! rai frumos al țării mele, Mândră-n soare, dulce-n umbră, tainică la foc de stele! Ca grădinile Armidei, ai un farmec răpitor, Și Siretul te închide cu-al său braț dismierdător. Umbra ta, răcoritoare, adormindă, parfumată, Stă aproape de lumină, prin poiene tupilată. Ca o nimfă pânditoare de sub arbori înfloriți, Ea la sânul ei atrage călătorii fericiți. Și-i încântă, și-i îmbată, și-i aduce la uitare Prin o magică plăcere de parfum și de cântare, Căci în tine, luncă dragă, tot ce are suflet, grai, Tot șoptește de iubire în frumoasa luna mai!


content:
Aburii ușori ai nopții ca fantasme se ridică Și, plutind deasupra luncii, printre ramuri se despică. Râul luciu se-ncovoaie sub copaci ca un balaur Ce în raza dimineții mișcă solzii lui de aur. Eu mă duc în faptul zilei, mă așez pe malu-i verde Și privesc cum apa curge și la cotiri ea se perde, Cum se schimbă-n vălurele pe prundișul lunecos, Cum adoarme la bulboace, săpând malul năsipos. Când o salcie pletoasă lin pe baltă se coboară, Când o mreană saltă-n aer după-o viespe sprintioară, Când sălbaticele rațe se abat din zborul lor, Bătând apa-ntunecată de un nour trecător. Și gândirea mea furată se tot duce-ncet la vale Cu cel râu care-n veci curge, făr-a se opri din cale. Lunca-n giuru-mi clocotește; o șopârlă de smarald Cată țintă, lung la mine, părăsind nisipul cald.


content:
Prin trestia din baltă ce-n aer se mlădie Răsună-n dimineață o tainică-armonie. Sunt zâne ce se scaldă în fragedele ziori? Nu-s zâne, dar copile, a zânelor surori. Verginile în apă intrat-au cu sfială, Ș-acum se joacă vesel în dulcea-i răcoreală, Șoptind, privind în undă albastrul cer senin, Umplând cu flori de nufăr cămeșa de la sân. O rază aurie prin stuhul des pătrunde Și gingaș luminează în cuibul ce le-ascunde Comori de tinerețe, comori de fericiri, Încântătoare forme de albe năluciri. Priviți! cetatea verde se mișcă, se deschide. O mândră copiliță apare, iese, râde Și lunecă... Deodată, rotunzi și albiori, Apar la foc de soare doi nuferi plutitori.


content:
În poiana tăinuită, unde zbor luciri de lună, Floarea oaspeților luncii cu grăbire se adună, Ca s-asculte-o cântăreață revenită-n primăvară Din străinătatea neagră, unde-i viața mult amară. Roi de flăcări ușurele, lucioli scânteitoare Trec în aer, stau lipite, de luminărele -n floare [1] Răspândind prin crengi, prin tufe o văpaie albăstrie Ce mărește-n mezul nopții dalba luncii feerie. Iată, vin pe rând, păreche, și pătrund cole-n poiană Bujorelul vioi, rumen, cu năltuța odoleană , Frățiori și romănițe care se ațin la drumuri, Clopoței și măzărele , îmbătate de parfumuri. Iată frageda sulcină , stelișoare , blânde nalbe , Urmărind pe busuiocul iubitor de sânuri albe. Dediței și garofițe , pârguite-n foc de soare, Toporași ce se închină gingașelor lăcrimioare . Vine cimbrul de la câmpuri cu fetica de la vie, Nufărul din baltă vine întristat, fără soție, Și cât el apare galben, oacheșele viorele Se retrag de el departe, râzând vesel între ele. În poiană mai vin încă elegante floricele, Unele-n condurii doamnei și-n rochiți de rândunele , Altele purtând în frunte, înșirate pe o rază, Picături de rouă dulce care-n umbră scânteiază. Ele merg, s-adună-n grupe, se feresc de buruiene Și privesc sosind prin aer zburători cu mândre pene, Dumbrăvenci, ganguri de aur ce au cuiburi de matasă, Ciocârlii, oaspeți de soare, rândunele,-oaspeți de casă. Mierle vii șuierătoare, cucul plin de îngâmfare, Gaița ce imitează orice sunete bizare, Stigleți, presuri, macalendri ce prin tufe se alungă Și duioase turturele cu dor lung, cu jale lungă. Iată, vin și gândăceii în hlamide smălțuite; Iată grieri, iată fluturi cu-aripioare pudruite, Și culbeci care fac coarne purtându-și casa-n-spinare... La ivirea lor poiana clocotește-n hohot mare. Iată-n urmă și albine aducând în gură miere... Zburătorii gustă-n grabă dulcele rod cu plăcere, Apoi sorb limpidea rouă din a florilor potire, Șoptind florilor în taină blânde șoapte de iubire. Dar, tăcere!... Sus pe-un frasin un lin freamăt se aude!... Toți rămân în așteptare. Cântăreața-ncet prelude. Vântul tace, frunza deasă stă în aer neclintită... Sub o pânză de lumină lunca pare adormită. În a nopții liniștire o divină melodie Ca suflarea unui geniu pintre frunze-alin adie, Și tot crește mai sonoră, mai plăcută, mai frumoasă, Pân' ce umple-ntreaga luncă de-o vibrare-armonioasă. Gânditoare și tăcută luna-n cale-i se oprește, Sufletul cu voluptate în estaz adânc plutește, Și se pare că s-aude prin a raiului cântare Pe-ale îngerilor harpe lunecând mărgăritare. E privighetoarea dulce care spune cu uimire Tainele inimii sale, visul ei de fericire... Lumea-ntreagă stă pătrunsă de-al ei cântic fără nume... Macul singur, roș la față, doarme, dus pe ceea lume! ↑ Luminările-n floare sunt florile numite luminărica-Domnului.


content:
Vânătorul pleacă grabnic la a ziorilor ivire, Și pe soare, falnic oaspe, îl salută cu iubire. Lumea veselă tresare, mii de glasuri sunătoare Celebrează însoțirea naturei cu mândrul soare. Valuri limpide de aer, ca o mare nevăzută, Trec alin pe fața lumii și din treacăt o sărută. Pe câmpia rourată pasul lasă urmă verde, Ce-n curând sub raza caldă se usucă și se perde. Vânătorul soarbe-n cale-i răcoreala dimineții, Admirând jocul luminei pe splendoarele verdeții, Admirând în umbra caldă florile de prin poiene, Și pâraie cristaline, și vultani cu mândre pene. Pe colnic, în zarea luncii, un plop mare se ridică, Cu-a lui frunză argintie făcând umbră pe vălcică. Vânătorul la tulpină-i cade-n visuri iubitoare... Două veveriți pe-o creangă râd de arma-i lucitoare.


content:
Șoapta nopții se aude suspinând încetișor; Arborii prin întuneric dau un freamăt sunător, Și deodată Aurora se ivește radioasă, Ca un ochi ce se deschide sub o geană luminoasă. Dulce, veselă, rozie, scumpă ca un vis iubit, Ea-și ia zborul peste lume de la mândrul răsărit Și-întâlnește-n a sa cale o copilă cosânzeană Ce-i scăldată în năvalnic și-n sân poartă odoleană. [1] S-a oprit copila tristă pe o punte de stejar, Plânsu-i lin pe sân îi cade ca un scump mărgăritar; Iar pârâul de la maluri smulgând floare după floare, Le depune cu șoptire lângă albele-i picioare. „De ce plângi?... îi zice-o rază pe-a ei frunte strălucind. Tu ești jună, ești menită să trăiești, să mori iubind; Pentru tine-orice durere trebuie ca să se curme... Nouri sunt ce nu fac umbră și dureri ce nu lasă-urme.” ↑ Fetele de la țară își fac scăldătoare de năvalnic ( pteris ) și poartă pe ele flori de odoleană ( valeriana ), pentru ca să devie mai atrăgătoare.


content:
Aerul e viu și proaspăt!... el trezește și învie Peptul, inima și ochii peste carii lin adie. Balta-n aburi se ascunde sub un văl misterios, Așteptând voiosul soare ca pe-un mire luminos. Ceru-n zare se rotește; mii de vrăbii deșteptate Ciripesc și se alungă pe girezi netrierate. Balta vesel clocotește de-un concert asurzitor, Și din ochiuri se înalță cârd de rațe ca un nor. Pintre stuhul ce se mișcă iată-o luntre vânătoare! Șerpii lungi se-ncolăcează sub a nufărilor floare; Rațele prin moșunoaie după trestii se ascund, Și pe sus nagâții țipă, lișițele dau în fund. Răspândind fiori de moarte, luntrea cea de arme plină Când la umbră se dosește, când s-arată la lumină; Iar pe mal în liniștire, un bătlan, pășind încet, Zice: „Nu-i peirea lumei... vânătorul e poet!”


content:
Pe cărarea înflorită care duce la fântână, În ștergar și în catrință, merge-o sprintenă română; Ea la brâu-i poartă furcă și la sân un pruncușor, Cu gurița lui lipită de al laptelui izvor. Nevăstuica trece iute, torcând lâna din fuioare Și sucind fusul vârtelnic ce-o atinge la picioare. Păsărelele-mpregiuru-i zbor voioase și cântând, Ea zâmbește și tot merge, pruncușoru-i sărutând. Iată,-ajunge la fântână, ș-acolo se întâlnește C-un drumeț din lumea-ntreagă, care lung la ea privește, Apoi cumpăna o pleacă, apoi scoate la lumină Și vecinei sale-ntinde o cofiță, albă, plină. Româncuța mulțămește, suflă-ncet peste cofiță Și cu apa nencepută udă rumena-i guriță; Iar drumețul după dânsa bea, fugarul își adapă Și se jură că pe lume nu-i așa de dulce apă.


content:
Faptul zilei se aprinde pe a dealurilor frunte, Ș-un râu falnic de lumină se revarsă peste munte. Iarba coaptă strălucește, ea se clatină la vânt, Ș-a ei umbră lin se mișcă în dungi negre pe pământ. Iată, vin cosașii veseli, se pun rând. Sub a lor coasă Câmpul ras rămâne verde ca o apă luminoasă. Unii brazdele răstoarnă, în căpiți alții le-adună, Le clădesc apoi în stoguri și cu stuh le încunună. Mai devale-n cea dumbravă cu poiana tăinuită, Unde umbra pare verde și de flori e-mbălsămită, Coasele sub teaca udă zinghenesc răsunător. Din căpiță în căpiță dumbrăveancă saltă-n zbor. Un flăcău, cosind deoparte, lângă-o tufă de sulcină, Vede iarba încâlcită, frântă pe la rădăcină. „Ce să fie?... Cuib de fiară?... O! minune!” zice el, Și, zâmbind, se pleacă iute de culege... un cercel!


content:
Superbă, maiestoasă, te simți că ești regină, Căci fruntea-ți se inalță când lumea se inclină, Și imnul omenirei, un imn de adorare, Ajunge pân' la tine in slabă suspinare. Ai ochi ca doi luceferi din aspra mează-noapte, Ce 'nghiață de departe a inimilor șoapte. Privirea ta măreață de-abia se rătăcește Pe turma 'ngenunchiată ce 'n taină te slăvesce. Chiar soarele ferbinte, de-ar vrea cu fericire Se 'și schimbe nemurirea pe-o vieață de iubire, Ar stinge-a sale raze pe inima-ți de ghiață, Și lumea tristă-ar zace sub o eternă ceață. Nici o mîndrie mare nu 'ntrece a ta mîndrire ! Nici spada nu intrece cumplita-ți nesimțire ! Nici marmura cioplită albimea ta nu 'ntrece... Ca luna 'n mezul ernei frumoasă ești și... rece !


content:
Plăcută, simtitoare, în toate grațioasă, Ești dulce ca seninul de zi primăvăroasă, Și ochiul ce oglindă cu drag ființa ta Nimic în astă lume nu-l poate întrista. Tot sufletul ferice s-apropie de tine, Ca de-o sperare vie, ca de un ceresc bine Și nu mai vrea să zboare simțind că a găsit În sufletul tău gingaș un frățior iubit. Ai farmecul puternic ce-aprince-n omenire Avântul de mari fapte, dorinți de nemurire. Tu poți să dai c-un zâmbet, cu-n singur sărutat, O patrie iubită la tristul exilat. Oricine te zărește e mulțumit de viață Că-ți răde veselia ș-amorul dulce-n față. Ești cea mai drăgălașă minune cu-ochii vii. Esti cea mai adorată... și numai tu n-o știi!


content:
Pe coastele Calabrei vaporu-naintează În unda luminoasă ce noaptea fosforează; El tae-o brazdă lungă pe-al mării plai senin. Și luna, vas de aur, plutește-n ceruri lin. În dreapta, pe-ntuneric, se ´nalț-un negru munte, Vulcanul bătrân Etna cu lava stinsă-n frunte; Sehastru ce cunoaște al globului mister. El pare că din sânu-i asvârle stelele-n cer. În stânga e Carybda sălbatică, stâncie, Din zare se întinde o punte argintie, Pe care se îndreaptă vaporul legănat, Ce calcă orizonul cu stele semănat. Dorm valurile mării sub atmosfera caldă, În baie azurie Sicilia se scaldă; Și-n umbră călătorul, țintind ochii spre mal, Aspiră-al Siracusei parfum oriental.


content:
Pe zidul din Alhambra lucește-n răsărit Un chioșc în filigrană de marmură-aurie, Cu stâlpi și arabescuri de jur împodobit, Prin care se-ntrevede nălțimea azurie. Acolo se arată, când ziua-i spre apus, Frumoasa Linda-Raia, regina de Grenada; Și maurii din Vega se jură că pe sus Se plimbă o hurie lucindă ca zăpada Minune admirată de Mauri și Creștini, Ea vine-n chioșc alene, privește prin zăbrele, Și-i place să arunce a rodiei rubini, Pe care-i prind în spațiu voioase păsărele. Dar iată că șiragul de alb mărgăritar Alunecă pe brațu-i și cade-n fund de vale. Don Pedro de Castilia, trecând, îl ia în dar, Zâmbește la regină și pasă mândru-n cale!


content:
Pe ceru-nalt lucește un râu albiu de stele Ce curge spre Moldova din tinicul noian; Ca flotă luminoasă, luceferii prin ele Cutreieră în umbră cerescul ocean. Din când în când desprinsă din bolta cea profundă, O stea albastră cade și-n spațiu s-acufundă, Trăgând pe plaiul negru o brazdă argintie, Ce-n clipă-i trecătoare ca viața-n veșnicie! Sub cerul fără margini, spre mândrul Răsărit, Se-ntinde-n umbra nopții un câmp nemărginit, Pustiu și trist ca golul ce lasă-n urma lor În inimi iubitoare iubiții care mor. Și râul cel de stele e călăuzul tainic Ce duce Moldova pe rătăcitul cainic; Și câmpul e Bugeacul cu orizonuri mari Bătut de oameni searbezi ce fug de la tătari. Note [ modifică ] Românii dau numele de Calea-robilor acelei aglomerări de stele care formează pe fața cerului un soi de râu luminos (voie lactée). Pe timpul năvălirii tătarilor, robii care scăpau din mâinile lor se întorceau la Moldova, luându-se pe direcția acelui fenomen ceresc.


content:
În poveștile frumoase ce se spun la șezătoare, Sunt cai ageri, iuți ca gândul și cu darul de cuvânt, Unul galben ca porumbul aurit la foc de soare, Altul negru ca păcatul... amândoi copii de vânt! Ei întrec în repeziciune rândunica speriată: Peste nouri, peste mare duc vitejii Feți-frumoși. Ochii lor aruncă fulgeri care fearele săgeată, Și copita lor ucide mari balauri fioroși. Mai sunt cai trași prin verigă și cu mintea năzdrăvană, Mândri ca o nălucire și ca fluturi de ușori. Ei, când poartă-n lumea albă pe Ileana Cosinzană, Fără ca să le îndoae, calcă gingașele flori. Eu credeam pe Vânteș, Graur, că-s închipuiri visate În geroase nopți de iarnă lângă focul de stejar; Am văzut insă cu ochii în a mea vecinătate Cal mai mândru decât visul, alb ca un mărgăritar. Șoimul tău, Mițică dragă, poart-o zale ninsorie, Ce lucește de departe sub seninul luminos. Tu-l iubești, el o cunoaște; e frumos, el înc-o știe, Și ca lebăda pe apă se alintă grațios. Când te vede, el te-admiră; când te-aude, el nechează Și te cheamă, și îi place să-1 dezmierzi încetinel, Glasul tău îi îmblânzește, mâna ta îl încordează; El trăiește pentru tine și tu, dragă, pentru el. Amândoi aveți un suflet, zburând vesel pe câmpie, Dulce, falnică perechie! tablou viu, încântător! El pe tine te-mprumută cu-n avânt de bărbăție. Tu îl împrumuți pe dânsul cu-al tău farmec răpitor. Și ori cine vă zărește, zice-n sine cu-admirare: 'Așa cal, așa copilă!... Ea frumoasă, el frumos! Pare dulcea primăvară lin plimbată-n legănare Pe un snop de crini ce zboară pe sub soarele voios. '


content:
Mandarinu-n haine scumpe de mătasă vișinie. Cu frumoase flori de aur și cu nasturi de opal, Peste coada-i de păr negru poart-o vânătă chitie Care-n vârf e-mpodobită c-un bumb galben de cristal. Fericit, el locuește un măreț palat de vară Plin de monștri albi de fildeș și de jaduri prețioși. Mari lanterne transparente de o formă mult bizară Răspând noaptea raze blânde pe balauri fioroși. O deschisă galerie, unde-a soarelui lumină Se strecoară-n arabescuri prin pereții fini de lac, Prelungește colonada-i pe-o fantastică grădină Ce mirează flori de Lotus în oglinda unui lac. Ochiul vesel întâlnește, pe colnice-nverzitoare, Turnuri nalte și pagode unde cântă vechiul bonz, Și auzul se resimte de vibrări asurzitoare, De resunetul metalic al Tam-Tamului de bronz. Iat-o joncă aurită pe albastrul apei line, Cu vântreli de rogojină și cu vâsle de sandal. In lăuntru râde visul fericirilor divine. Mandarina cu ochi galeși și cu sînul virginal. Ea-n grădină se coboară si-n palat apoi dispare, Pe nisip călcând a-lene cu-ale ei picioare mici. Nor de fluturi zboară-n cale-i și cu-a lor aripi se pare C-ar voi s-o mai oprească pintre arborii pitici. Ea se duce-n galerie s-o dezmierde Mandarinul !.. Grațioasă, pânditoare sub cortelu-i de atlaz, Îl invită cu ochirea, cu surâsul, cu suspinul. Ca să guste voluptatea amorosului estaz. Dar el stă în trândăvie pe-un dragon de porcelană. La minunile frumoase ce-i zâmbesc, nesimțitor, Soarbe ceaiul aromatic din o tasă diafană Și cu drag se uită-n aer la un zmeu zbârnâitor.


content:
Pe-un canal îngust ce curge ca un șerpe cristalin Se înșiră chioșcuri albe, cu lac luciu smălțuite. Tot ce-i nobil, avut, mare și puternic la Pekin În răcoarea lor plăcută duce zile fericite. Pe sub nalte coperișuri care-n margini s-albiesc, Galerii cu mari lanterne și cu sprintene coloane Au comori de plânte rare ce la umbră înfloresc Și-n ghirlande parfumate se revarsă pe balcoane. Papagali verzi, roși și galbini, iubitori de dismierdări, Prin zăbrele aurite zbor chemați de glasuri dalbe, Și pe buze rumeoare, cuib voios de sărutări, Ei culeg zâmbiri divine, ei culeg migdale albe. Apoi veseli, cu-a lor pradă, se pun hoții zburători Când pe mândre paravane de matasă diafană, Când pe crengi, când pe basinuri de albastră porcelană, Unde viu se joacă-n față pești cu solzii lucitori. Ș-o momiță strâmbătoare, sărind iute-n urma lor De pe umerii de fildeș unui zeu grotesc de China, Cade-n șahul de pe masă și răstoarnă pe covor Doi nebuni peste un rege și un turn peste regina... Pe canal trei poduri strimte ca trei arcuri se întind; A lor margini cizelate în șiraguri de inele Poartă zmei cu ochi fantastici, carii noaptea se aprind, Și catarguri poleite, cu lungi flamuri ușurele. Iar în fund, peste desimea de pagode azurii, Ca un bloc de porcelană, falnic, sprinten se ridică Un turn nalt cu șepte rânduri și cu șepte galerii, Unde ard în casolete flori de plantă-aromatică. Pe un pod pășește-alene fiica unui mandarin, Sub cortelul de crep galbin care-l pleacă despre soare, Ferind pielița-i de aur și rotundu-i piept de crin, Și gurița-i cu benghi negru ca un gândăcel pe-o floare. Umbra ei pe fața apei, de pe pod ușor plutind, Cu-o mișcare voluptoasă trece lin și se oprește Pe o joncă unde șede un om tânăr pescuind... El tresare, nalță ochii și cu dragoste zâmbește. Iar colo-n vecinătate, sus, în turn, ca un hurez, Un bătrân, pândind cu ochiul, taina dulce o surprinde... El desemnă-ncet tabloul pe hârtie de orez, Și se pare că hârtia sub peniță-i se aprinde!


content:
Pe cea câmpie lungă a cărei tristă zare Sub cer, în fund, departe, misterios dispare, Nici casă, nici pădure, nici râu răcoritor, Nimic nu-nveselește pe bietul călător. Pustietatea goală sub arșița de soare În patru părți a lumei se-ntinde-ngrozitoare, Cu iarba-i mohorâtă, cu negrul ei pământ, Cu-a sale mari vârtejuri de colb ce zboară-n vânt De mii de ani în sânu-i dormind, zace ascunsă Singurătatea mută, sterilă, nepătrunsă, Ce-adoarme-n focul verii l-al grierilor hor Și iarna se deșteaptă sub crivăț în fior. Acolo floarea naște și moare-n primavară, Acolo piere umbra în zilele de vară, Și toamna-i fără roadă, ș-a iernii vijelii Cutrieră cu zgomot pustiele câmpii. Pe cea savană-ntinsă și cu sălbatic nume, Lung ocean de iarbă necunoscut în lume, O cumpănă se-nalță aproape de un puț, Și-n orizon se-ndoaie ca gâtul unui struț. Un car cu bivoli negri a stat lângă fântână. Vro doi români în soare ș-o sprintenă română Încungiură ceaunul ce ferbe fumegos Pe foc, și mai departe un câne roade-un os. Pe car un copilandru privește-n departare... Zadarnic ochii-i zboară din zare-n altă zare! Nici casă, nici pădure, nici râu răcoritor, Nimic nu se arată pe câmpul de mohor! Din vreme-n vreme numai, lungi șiruri de cocoare Sub bolta albăstrie zbor tainic călătoare, Și vulturi mari, prădalnici, cu gheare înarmați, S-adună, lăsând puii pe vârfuri de Carpați. Ah! dulce, glorioasă și mult strălucitoare Va fi ziua de viață, când, pe sub mândrul soare, Trecând în răpegiune, un zmeu cu-aripi de foc Goni-va trista moarte ce zace-n acest loc! Mult vesel va fi câmpul când vecinica-i tăcere Va dispărea deodată la glasul de-nviere Ce scoate zmeul falnic din gura lui de fer, Vestind noua răpire a focului din cer!


content:
Pe câmpia dunăreană, care fuge-n depărtare, Unde ochii se afundă dintr-o zare-n altă zare. Ca pe sânul fără margini și pustiu de ocean. Unind două orizonuri, iată valul lui Traian! El se-ntinde ca o brazdă ce pe urma-i colosală A săpat, în primul secul, o triremă ideală. Sau ca frânghia destinsă a giganticului arc Ce-l purtă, luptând cu Roma, Decebal, falnic monarc. O! miragiu sublim, fantastic!.. Prin o pulbere de aur Gândul meu răpit în spațiu ca pe aripi de balaur Întrevede legioane deșteptate din mormânt Călcând, val de năvălire, peste valul de pămint. Torent lung de umbre-antice, în lumină el apare, Strălucit sub arme scumpe, sub hlamide consulare, Și trezind cu al său vuet de ostași învingători Iarba câmpului și codrii munților apărători. Iată-n frunte Sagitarii și Veliții, limbi străine, Înarmați cu proasce, scuturi și cu șapte javeline. Ferentarii ce, ca dânșii, au pe capetele lor Piei de fiare-ngrozitoare și calige la picior. Apoi Galii bravi și veseli ce glumesc pe Celtiberii, Și Romanii în cohorte urmăriți de Cavalerii, Ce se-mpart în zece turme, purtând coiful de oțel Cu o cristă de lungi pene care fâlfâie pe el. Legioanele conduse pe a Daciei câmpie De tribuni și de centurii înarmați cu vergi de vie, Sunt urmate de trofee, de sclavi mulți, de șefii daci Și de care mari cu aur ce-s mânate de săraci. Coniuri, buciume și tobe sună falnice fanfare! Lungul val de năvălire pe-ale Daciei hotare E menit să se iezească contra altor năvăliri... Dar ce vis! în care timpuri se pierd tristele-mi gândiri? Pe colnicul rotund, verde, la al vînturilor șuer Cântă umbra lui Murgilă un păstor din al său fluer. Lângă dânsul doarme-un câne; pe sus zboară un vultan Și o turmă de oi blânde pasc pe valul lui Traian! 1874


content:
Suflat-a vîntul morții pe dulcea-mi primavară Și floarea vieții mele curînd s-a vestejit ! Durerea e mai crudă și jalea mai amară Cînd simți că mori departe de tot ce ai iubit ! Încet-încet simțirea în mine amorțește. Un negru nor deasupră-mi tot vine și iar trece. Se tulbură-a mea minte, suflarea mea slăbește, Pe inimă-mi se pune o greutate rece. O ! suvenir al țării ! cerească mîngăiere ! Alungă-n depărtare cumplitul negru nor, Să văd lumina iarăși, să simt reînviere, Să cînt iubita țară, apoi voios să mor ! Insula Prinkipo, 1845


content:
Etern, Atotputernic, o! Creator sublime, Tu, ce dai lumii viață și omului cuvânt, În tine crede, speră întreaga românime... Glorie ție-n ceruri, glorie pe pământ! Sub ochii tăi în lume lungi valuri de-omenire Pe marea veciniciei dispar ca nori în vânt, Și-n clipa lor de viață trecând strigă-n uimire: Glorie ție-n ceruri, glorie pe pământ! Tu din sămânța mică înalți stejarul mare, Tu junelor popoare dai un măreț avânt, Tu-n inimile noastre ai sacre, vii altare. Glorie ție-n ceruri, glorie pe pământ! În tine-i viitorul, trecutul și prezentul! Tu duci la nemurire prin tainicul mormânt Și numele-ți cu stele lumină firmamentul. Glorie ție-n ceruri, glorie pe pământ! Etern, Atotputernic, o! Creator sublime, Tu, care ții la dreapta pe Ștefan, erou sfânt, Fă-n lume să străluce iubita-i românime... Glorie ție-n ceruri, glorie pe pământ!


content:
La poalele Carpaților, Sub vechiul tău mormânt, Dormi, erou al românilor, O! Ștefan, erou sfânt! Ca sentinele falnice Carpații te păzesc Și de sublima-ți glorie Cu secolii șoptesc. Când tremurau popoarele Sub aprigii păgâni, Tu le-apărai cu brațele Vitejilor români. Cu drag privindu-ți patria Și moartea cu dispreț, Măreț în sânul luptelor, Și-n pace-ai fost măreț. În cer apune soarele Stingând razele lui, Dar într-a noastre suflete În veci tu nu apui! Prin negura trecutului, O! soare-nvingător. Lumini cu raze splendide, Prezent și viitor. În timpul vitejiilor, Cuprins de-un sacru dor, Visai unirea Daciei Cu-o turmă ș-un păstor; O! mare umbră-eroică, Privește visul tău: Uniți suntem în cugete, Uniți în Dumnezeu. În poalele Carpaților, La vechiul tău mormânt, Toți în genunchi, o! Ștefane, Depunem jurământ: Un gând s-avem în numele Românului popor, Aprinși de-amorul gloriei Ș-al patriei amor!


content:
Ștefan-Vodă rătăcit Intră-n codrul înfrunzit. Codru-i zice: Domn viteaz! Ce-ți curg lacrimi pe obraz? Ah! îmi plâng ostașii mei Morți, luptând ca niște zmei! Codrul zice: Dragul meu, Încetează plânsul tău, Căci din brazii mei trufași Face-ți-oi voinici ostași Ca să scapi biata moșie De păgâni și de urgie. Fă! răspunde mult voios Domnul mândru, inimos. Codrul puse a vui, Brazii a-și însufleți, Pe stejari a mi-i trezi. Iar copacii mari și mici Se făceau ostași voinici, Și spre domn înaintau Și din gură cuvântau: Să trăiești, măria-ta! Hai la luptă, hai, Ștefane; Du-ne-n oardele dușmane! Ștefan-vodă-nveselea Și la luptă purcedea Peste munte și muncel Cu tot codrul după el. Vai de ungurul semeț Ce lupta c-un brăduleț! Vai de leah, vai de tătar Ce luptau cu un stejar!


content:
Dunăre! ce plângi tu oare? Plâng o floare de sub soare Ce din sânu-mi a răpit Ștefan-vodă cel cumplit! . . . . . . . . . . Pe cel țărm bătut de valuri, Sus pe zare, sus pe maluri, Sunt trei cete de oșteni, Turci, tătari și moldoveni. Una-i ceata hanului, Una-i a sultanului, Una-i a Ștefanului! Iar în câmpul cel turcesc Mii de săbii zângănesc; Iar în câmpul tătaresc Mii de arce săgețesc; Iar în cel moldovenesc Doi luceferi strălucesc: Ștefan-vodă cel frumos Ș-o copilă, chip duios. Fata plânge, fata zice: Lasă-mă să fug de-aice, O! Ștefane, scumpul meu! Domnul zice: Nu! nu vreu, Nu, pre sfântul Dumnezeu! Că-mi ești dulce la privit Și mai dulce la iubit, Ca lumina soarelui La lupta viteazului. De-ți sunt dragă, de-s frumoasă, Ia-mă, doamne, ori mă lasă. Ba! de-a fi să lupt pe dată Chiar cu Dunărea turbată, Nu te las nici chiar de-un pas. Nici chiar morții nu te las. Apoi dar, rămâi cu bine, Că tu n-ai parte de mine!" Fata zice și s-aruncă Iute-n Dunărea adâncă! Valurile clocotesc, Pe copilă-o-nvăluiesc Ș-o azvârl din val în val, Depărtând-o de la mal. Turcii stau încremeniți, Moldovenii împietriți Și tătarii înlemniți. Stau și ulii în zburare, Stau și caii-n alergare, Stă și soarele-n mirare, Căci deodată ce se vede? Cine-n valuri se repede? Domnul Ștefan cel vestit, Domnul cel nebiruit! El s-azvârle nebunește Și înoată voinicește. Taie-o brazdă, taie nouă, Taie Dunărea în două, Și pe fată mi-o ajunge Și la piept cu foc o strânge Și se-ntoarce fericit Sus, pe malul înflorit.


content:
Trei călători fantastici cutreieră pământul: Soarele splendid, gerul îngrozitor și vântul. Unul dă viață, altul dă moarte, aparând, Al treilea mângâie cu aripa-i, zburând. Ei întâlnesc o fată, voioasă căprioară, Ca soarele de vie, ca vântul de ușoară. Și-i zic: „Copilă dragă, alege din noi trei, De vrei să fii mireasă, pe care tu îl vrei!” Românca le răspunde cu o veselă zâmbire: „Sunt sprintenă ca vântul, pe dânsu-l vreau de mire!” „Cum? eu, lumina lumei! pe mine m-ai respins? Am să mă răzbun la vară cu focul meu nestins.” „Cum? zice gerul aspru, m-ai depărtat pe mine? Am să îngheț la iarnă și inima din tine.” „Nu-mi pasă, mândre soare, de focu-ți arzător Cât mi-a suflă în față un vânt răcoritor. Nici de-al tău frig nu-mi pasă, o gerule de gheață, Cât vântu-n mezul iernii nu mi-a suflă în față.”


content:
A venit din munți un vultur Și ne-a zis: — „Români Eroi, Știu un prinț viteaz și tânăr Ce-ar veni cu drag la voi. Dacă-l vreți vi-l dau ca Vodă”. Noi cu toții: — „Să ni-l dai”. Și ne-a dat pe Vodă CAROL, Într-o zi de 10 Mai. Și-a venit vulturul iară, Și ne-a zis: — „Popor Român, Ești viteaz, de ce mai suferi Jugul unui neam păgân? Fă-te liber, dezrobește-ți Mândra țară care-o ai”. Și noi liberi ne făcurăm Într-o zi de 10 Mai. Vulturul venit-a iarăși Și ne-a spus: „Popor Român, Ați luptat cumplit la Plevna Duși în foc de-al vostru Domn. Vrednic e să-l faceți Rege, Într-o țară ca în rai”. Și noi rege îl făcurăm Tot în zi de 10 Mai. Zece Mai ne-a fi de-a pururi Sfântă zi, căci ea ne-a dat Domn puternic țării noastre Libertate și Regat. Ridicați cu toții glasul De prin șesuri, de prin plai, Să trăiască România Ura! pentru 10 Mai!


content:
Poem istoric (1497) dedicat amicului meu C. Negri Cuprins 1 I - VISUL LUI ALBERT [2] 2 II -ȚARA ÎN PICIOARE 3 III - TABĂRA LEȘEASCĂ 4 IV - TABĂRA ROMÂNĂ 5 V - ȘTEFAN CEL MARE 6 VI - ASALTUL 7 VII -ARATUL 8 Note I - VISUL LUI ALBERT [2] [ modifică ] Albert, craiul Lehiei, făcut-a un vis mare, Un vis de năvălire, de-nvingeri glorioase! El se văzu puternic, pe-un armăsar călare, Înfiorând cu spada-i popoare numeroase. Din Miazăzi fierbinte în recea Miazănoapte, Din Răsăritul mândru l-Apusul lucitor El auzi prin visu-i mii, mii de mii de șoapte Crescând în zgomot falnic, gigantic, imnător, Un uragan de glasuri ce clocotea prin lume, Purtând, nălțând ca fală un nume... al său nume! Albert, craiul Lehiei, trufaș, semeț, ușor, Ademenit, se crede stăpân pe viitor Ș-aruncă ochi de pradă pe țările vecine: Care din ele, zice, mi-ar cuveni mai bine? El stă puțin pe gânduri, apoi cu mare glas: Moldova este pragul întâiului meu pas! În țara acea mica, neîncetat lovită De dușmani fără număr și-n veci nebiruită, În care toți bărbații sunt zmei ce s-au luptat Cu leahul, cu maghiarul, cu turcul încruntat, Și unde pe sub iarbă câmpiile frumoase Ascund troiene albe de-a dușmanilor oase, Un domn viteaz, un Ștefan, adună de mulți ani O glorie ce-i demnă de-ai lumii suverani. Voi merge la Moldova, la Ștefan drept voi merge, Și luciul de pe frunte-i cu spada mea voi șterge, Iar lumea îngrozită, privind spre răsărit, Vedea-va-n loc de soare al meu chip strălucit! A zis, și-n nerăbdare-i pe lângă el în grabă Adună-a lui armată deprinsă la omor, Urdie numeroasă de fiare ce se-ntreabă: Spre care orizonturi sălta-vom noi în zbor? În care parte-i hoitul promis l-a noastre gheare Să-l rupem într-o clipă, să-l roadem, înghițim? În care țări: teutone, române sau maghiare Vrea Albert, craiul nostru, pustiul să-l lățim? Așa zicea cu fală a lui Albert oștime, În cete adunată pe câmpul din Dombrova, Când, prin văzduh, deodată, o gură din mulțime Rosti cu glas de taur sălbatic: La Moldova! Ura! strigă lehimea, întocmai ca un tunet, Și văi și munți și codri răspunseră-n răsunet Ura!... și-n dor de sânge armata crunt aprinsă Ca un șuvoi de toamnă pe drumuri se întinse, Cu tunuri largi și grele, cu flinte lungi, cu spade Ce viu luceau la șolduri și-n teacă zângăneau, Cu armăsari zburdalnici ce vesel nechezeau, Mergând toți, cai și oameni, să calce și să prade. În fruntea lor magnații mândri, bătrâni și tineri: Toporski veteranul ce poartă barbă albă Înconjurat de neamuri: feciori, nepoți și gineri, Formându-i o vitează și glorioasă salbă. Drodeck, zis Falcă-Tare, ce-n gândul lui se jură Atâți români să darme câți are dinți în gură. Zciusko neîmpăcatul, cu brațe lungi și tari, Care-n Bugeac ucis-a trei sute de tătari. Biela cel nalt, subțire ca trestia de baltă, Ce-n lupte sângeroase ca dânsa se mlădie, Cu sabia-i turcească tăind în carne vie, Pe când fugaru-i sprinten nechează, mușcă, saltă. Gorow și Zablotowski, amici jurați pe moarte Să-mpartă soarta bună, să-nvingă rele soarte, Și care în trei rânduri scăpat-au din robie, Prin degetele morții trecând cu vitejie. Ei zbor pe doi cai gemeni, râzând în hohot mare Cu alți ca dânșii tineri, baroni, comți palatini; Glence din Pocuția, Zbaloș Litfan ce are Un cârd pletos de zimbri în codri de arini. Gavril de Moravița, frații Grotov, Huminski, Mardela Veneticul, Tecelski și Pruhninski, Iarmeric Mazovitul și Kozjatic Ucranul, Ce crește cai sălbatici și-i prinde cu arcanul. Ei merg, bătând din pinteni!... Zburdalnica lor ceată Străluce de departe în haine poleite: Dulămi cu flori de aur la piept împodobite Și-ncinse cu paftale de piatră nestemată, Ciapce purtând un vultur și pene la mijloc, Încălțăminte roșii de piele de Maroc, Și frâie țintuite, și argintate șele, Și armorii cusute pe colțuri de harșele. Ei merg jucându-și caii, și veseli între ei Vorbind de cai, de lupte, de-amor și de femei, Tot ce-i mai scump în lume și dă un farmec vieții Pe timpul mult ferice și viu al tinereții. Ei merg precum ar merge la simplă vânătoare, Glumind în nepăsare de moartea ce-au să-nfrunte, Urmați de steaguri multe, urmând în foc de soare Pe hatmani, capi de oaste, cu Albert craiu-n frunte... Și astfel în Moldova ei dau cu toți navală! Dar când trecu hotarul, al regelui cal tare Se poticni... O buhnă țipă în ziua mare, Și moartea-și găsi coasa în acea zi fatală! II -ȚARA ÎN PICIOARE [ modifică ] Ce vuiet lung de care, ce tropot surd de vite, Ce freamăt de suspinuri, de glasuri nădușite S-aud în sânul nopții prin neagra-ntunecime Și către munți se-ndreaptă l-a codrilor desime? Din când în când sub nouri, trecând ca o săgeată, Clipește o lumină și ca prin vis arată Bătrâni cu fruntea goală plecată spre pământ, Femei cu prunci în brațe și pletele în vânt, Copile spăimântate mânând turme de oi Și flăcăuași în fugă mânând cârduri de boi. Pe jos, pe cai, în grabă toți părăsindu-și satul, Fugând cu vaiet, lacrimi, căci i-a ajuns păcatul, Se duc pribegi și palizi, în sân de mănăstiri. Dar unde sunt bărbații, voinicii, junii, tarii, Să-și apere părinții, nevestele și pruncii? Când suflă grea furtună pe ramurile luncii Ș-o zguduie, ș-o darmă, ah! unde sunt stejarii? Stejarii sunt la locul lor, față cu furtuna! . . . . . . . . . . . . . . . . Acum de zece zile și zece nopți totuna, Din munți și pân la Nistru, pe culme și pe dealuri, Lungi buciume răsună, dând tainice semnaluri; Și călărași din fugă prin sate, prin orașe Crainesc: Săriți cu toții pe litfele trufașe! Viteazul Ștefan-vodă vă cheamă-n vitejie. Cine-i mișel să fugă, cine-i român să vie! Toți au răspuns: "Trăiască Moldova! și s-au dus. Pe loc tot omul verde ce poartă capul sus Și-a sărutat odorii, și-a ascuțit toporul, Și-a prins din câmp fugarul ce-i sprinten ca o ciută, '& Apoi, făcându-și cruce, zicând un: Doamne-ajută!, Ca șoimul de la cuibu-i voios și-a luat zborul. Astfel din țara-ntreagă plec cete înmiite Cu arce, barde, coase și ghioage țintuite, Purtând căciuli de oaie, mintene-n flori cusute Și barbe neatinse, al bărbăției semn. Ei merg de-a drept prin codri, pe lungi cărări pierdute Călări pe șele goale, cu scările de lemn, Și trec în zbor prin arbori ca demoni de urgie, Și umbra scânteiază de-a ochilor mânie. Tot astfel și boierii, stăpânii de moșii. Înconjurați de gloate, din casele lor pleacă, Privind cu mulțumire zburdalnicii lor fii Cum știu să-și poarte caii și-n fugă să se-ntreacă. Soții, surori și mame suspină-n urma lor; Dar ei alerg ferice la câmpul de omor. Coman de la Comana, un uriaș de munte Ce intră prin bârloage și prinde urșii vii, Aduce după dânsul mulți vânători de frunte, Născuți pe plaiuri nalte, trăiți în vijelii. Balaur de la Galu, Ciolpan din Pipirig Râd și de frigul morții cum râd de-al iernii frig; Și mulți cobor din munte ca lava din vulcan, De soiul lui Balaur, de soiul lui Ciolpan. Velcea, bastard lui Șarpe, ca șarpele pe apă Alunecă prin dușmani și mult cumplit îi mușcă. În luptă, când i-e sete, cu sânge se adapă, Și drept potir el are o țevie de pușcă. El vine din Hârtoape cu Purice-Movilă Și cu Roman-Pribeagul, ce nu mai știu de milă. Scheianul și Mircescul, vecini de pe Siret, Învingători de unguri, s-au prins cu jurământ Nici chiar sub brațul morții să nu dea îndărăt Pân n-or intra cu leahul pe-al leahului pământ, Și Zimbrul de la Scheie și Zimbrul din Mircești Se duc să ia în coarne pe vulturii leșești. Bătrânul Matei Cârjă are-mprejurul lui Cinci sute de năprasnici ce vin dinspre Vaslui, Toți racoveni!... Iar Cârjă, om înțelept și harnic, E-n floare când se simte călare pe Șargan. Glumeț, îi place-a zice lui Negrea, viteaz darnic [1] : Am să mă fac, nepoate, din Cârjă buzdugan! Negrea, zâmbind, răspunde: Ai cârja bătrâneții La sfaturi, iar în luptă ai brațul tinereții. Și, ajungând cu toții la Racova devale, O cruce luminoasă le se-arăta în cale. Așa, cu mic, cu mare, apărătorii țării, Ieșiți ca frunza-n codri la vântul primăverii, Din văi adânci se urcă, din piscuri se cobor, Trec râpile în salturi, trec râurile-not Ș-aleargă-n neodihnă, voinicii, cât ce pot La glasul țării scumpe ce-i cheamă-n ajutor. Merg unii cu grăbire spre codrii Bucovinei, Ș-acolo se adună la strâmtele potici, Pândind, ca vânătorii, mișcările jivinei, Și tot rugând: .ă, Doamne, să treacă pe aici! Merg alții la Suceava să facă pe Albert A pierde oaste multă și mult timp în deșert; Iar alții la Cotnarul iubit și podgoriu, Pe unde stau cu oastea Bogdan, domnescul fiu, Tăutu cu mintea coaptă, Costea cu ochi semeț, Și Trotușan și Boldur, cu suflet îndrăzneț, Și unde Ștefan-vodă înfipt-a steagul său, Strigând la cer: Ajută-mi, o! sfinte Dumnezeu! III - TABĂRA LEȘEASCĂ [ modifică ] Pe-o culme prelungită ard mii și mii de focuri Ca stele semănate în numeroase locuri. Se pare că tot cerul căzut e pe pământ Și c-au rămas în urmă-i un haos, un mormânt, Atâta întristare și-atâta-ntunecime Împrăștie pe boltă a norilor desime. Un zgomot lung se-nalță din culmea luminată, Unindu-se în aer cu tunete cerești. E zgomotul orgiei!... Iar zarea depărtată Roșește-n foc de codri și sate românești. Aici beții și danțuri și chiote voioase, În fund suspinuri, vaiet și plângeri dureroase! Aici de pofte rele sunt ochii toți aprinși, Acolo curge sânge, acolo-s ochii stinși, Căci astăzi celebrează lehimea-n sărbătoare Ostașii pretutindeni formați în dese grupe Frig boi întregi, rup cărnuri ca lupii flămânziți, Desfundă largi antale, beau lacom fără cupe, Se ceartă, râd în hohot și urlă răgușiți. Ca dânșii, câini de lagăr la praznic luând parte, Schelălăiesc sălbatic, rod oasele deoparte, În mijlocul orgiei turbate ce tot crește; Iar printre câini și oameni pe iarbă stau căzute Femei, prada orgiei, cu mințile pierdute... Și însă vântul nopții prin lagăr vâjâiește, Ș-un glas din umbra neagră la toți strigă de-a rândul. Orbi! orbi! la masa morții voi vă mâncați comândul! Magnații juni, sub corturi, pe perne de matase Deșartă cupe pline cu vin de la Cotnar, Cântând cu fericire: De viață rea nu-mi pasă! Iubită-mi e pe brațe, în viață nu-i amar! Și fiecare strânge la pieptu-i cu-nfocare O fiică de-a Podoliei, frumoasă și balaie, Cu buze pârguite la foc de sărutare, Și ochi ce-noată-albaștri în galeșă văpaie. Și fiecare simte că mintea-i se desfrână, Având lângă-a sa gură o gură voluptoasă, Și-n brațe-i o copilă ce râde amoroasă, Ș-un sân rotund ce saltă vioi sub a sa mână. Ferice, mult ferice de dânșii!... fața râde, Inima zboară, raiul în cale-i se deschide. Și însă vântul nopții prin corturi vâjâiește, De tunete cumplite văzduhul clocotește, Ș-un glas pierdut în umbră tot strigă ne-ncetat: Orbi, orbi!! moartea v-așteaptă c-un ultim sărutat! Cortul regal e splendid! Duzini de candelabre Revarsă-a lor lumină pe-o masă ce se-ntinde Sub table încărcate de scule și merinde Și sticle largi cu vinuri spaniole și calabre. În mijloc stă-n iveală un cerb de patru ani, Încins pe-a sale laturi cu șiruri de fazani, Și două piramide de fructe mai alese, În Asia-nflorită crescute și culese. Albert în fruntea mesei lucește ca un soare, Înconjurat de oaspeți în haine de splendoare. La dreapta-i al său frate mai june, Sigismund Apare-ntr-o dulamă de roș postav de Lund. La stânga-al Cameniței episcop vechi, Lonzinski, Ș-alăturea cu dânșii se văd: Sbignew Țenczynski, Cu Herbor Lucasievitz, Padlowski castelanul Radomiei, și Creslau Roza, numit Decanul, Și graf Ioan de Tiffen, magisterul Prusiei, Care-au adus la luptă cinci sute de cruciați, Și falnicii Toporski, vechi neaoși de-ai Lehiei, Și alți de frunte nobili, din cei mai însemnați. Toți gustă din merinde, deșartă largi pahare În sunetul metalic de vesele fanfare; Și sângele prin vine se scurge mai fierbinte, Ș-avântul crește-n suflet și nebunia-n minte... Când regele ridică o cupă de vin plină Și glasul său puternic acest toast închină: Eu, Albert, domnul vostru, și al Lehiei rege, Intrat-am în Moldova ca leu învingător! Mâini este ziua luptei... Nimic nu s-a alege De Ștefan al Moldovei și de al său popor. Cum beau această cupă, așa mândra Lehie Să-nghită această țară! Așa să fie! Fie! Vivat! Ura! trăiască Albert mult glorios! Răspund mesenii aprig c-un răcnet zgomotos, Și lagărul răsună în lungă depărtare... Dar iată că la ușă un om străin apare, Cu pieptul gol, cu părul în vânt, cu ochi focos; El spre Albert țintește privirea-i rătăcită, Face doi pași și strigă: Deșartă-ți cupa jos, Albert! de soarte rele ți-e cupa otrăvită. Toți se reped c-un urlet și mâna pe el pun. Lăsați-l, zice craiul; e Sropski cel nebun! Și iar înalță cupa, râzând de-o așa larmă... Dar cupa lângă buze-i în mâna lui se sfarmă, Ș-un trăsnet lung deodată în ceruri bubuiește Și-n cortul plin de umbră furtuna năvălește, Și masa se răstoarnă, și cortul se urducă... Iar pe câmpii, sub fulgeri, aleargă o nălucă. IV - TABĂRA ROMÂNĂ [ modifică ] O tânără pădure de ulmi și de stejari Ascunde-oastea română prin junii săi tufari. Misterul și tăcerea în sânul ei domnesc, Dar marginile sale sunt palid luminate De flăcările triste ce pâlpâie în sate Și veselele focuri din lagărul leșesc. Prin arbori și prin ramuri, din vârfuri pân-în poale, Din când în când lucește oțel de săbii goale Și ochi de lei, de vulturi, de leoparzi sălbatici, Ce ard sub vălul nopții ca niște roși jăratici, Căci ei s-ațint cu jale și se opresc cu ură Din zarea-nflăcărată pe lagărul vecin, Și tot românu-n suflet pe sufletu-i se jură Cu-al dușmanilor sânge să stingă-al țării chin. Dor crunt de răzbunare! greu, aspru jurământ, Ce sapă-n întuneric un larg, profund mormânt! Ici, colo, prin poiene, stau pâlcuri de oșteni: Arcași de la Soroca, năprasnici orheieni, Aprozi, copii din casă, curteni și lefecii, Toți, oameni tari de vână și oțeliți în foc, Deprinși a-și trăi traiul în timpi de voinicii Ș-a da mâna cu moartea făr-a mișca din loc. Ei poartă pe-a lor frunte, pe brațele lor groase Și-n piepturi brazde multe, hieroglife sfinte Cu paloșul săpate, ce spun ș-aduc aminte De lupte uriașe, de fapte glorioase! Și-n viață-i fiecare și-au câștigat un nume, O falnică poreclă, un titlu de strămoș: Mihul, Păun de codru, Balaur, Alimoș, Ursul și Pală-Dalbă, Grozan și Sparge-Lume! Eroi de vechi balade ce s-au păstrat în minți, Trecând în moștenire la fii de la părinți. Lungiți pe mușchiul verde și domolind fugarii Ce zburdă pe-ntuneric și desfrunzesc tufarii, Voinicii buni de luptă și bucuroși de glumă Astfel grăiesc: Grozane! ce-o fi ziua de mâini? O fi la unii mumă, o fi la alții ciumă, Amară pentru litfe și dulce la români. Amin! să deie Domnul! "Va da, măi Pală-Dalbă! Și-o fi precum la Baia, n-o fi ca-n Valea-Albă, Unde-am văzut pe Ursul gonit de șase turci. Gonitu-m-au pe mine, dar i-am urcat în furci! Va fi precum la Scheie, unde-ați văzut în silă Maghiari schimbați în iepuri, ș-un Purice-n Movilă [4]. Va fi precum la Lipneț cu dumbrăvioara verde, La Racova pe unde și azi turcul se pierde, La Grumăzești, pe maluri, unde cazacul jură Pe mine, chiar pe mine, m-a încrestat la gură! Te-a încrestat păgânul, dar când el vru de viu Înot să treacă Nistrul, o păți rău, fărtate, Căci de pe mal în fugă tu i-ai sărit pe spate Și l-ai trimis sub Nistru, să-și cate un sicriu. Bine-i făcuși, Grozane! E scris în cele sfinte: Chiar apele să fie vrăjmașilor morminte! Așa e țara noastră!... e bună pentru vii, Și pentru morți e bună. De-aceea-n astă țară Vecinii dau năvală cu sutele de mii. Urând viața la dânșii, le place-aici să piară! Le place, dar, Păune, și noi le facem placul. Ei cred că-aici e raiul, ș-aici găsesc pe dracul. Și cum să nu-l găsească urdiile nebune Când Ștefan e-n picioare, când versul lui ne spune: Ștefan, Ștefan, domn cel mare* Seamăn pe lume nu are Decât numai mândrul soare! Din Suceava când el sare, Pune pieptul la hotare Ca un zid de apărare! Brațul lui făr-încetare Bate ordele tătare, Bate cetele maghiare, Bate leși din fuga mare, Bate turci pe zmei călare Și-i scutește de-ngropare! Lumea-ntreagă stă-n mirare! Țara-i mică, țara-i tare Și vrăjmașul spor nu are! * Cântec vechi poporal. Trăiască Ștefan-vodă!... Mulți dușmani vin la noi, Dar cât vin de năprasnici, puțini fug înapoi. Păcatul lor îi mână, sărmanii, ca pe-o turmă, Și moartea le stă-n cale, și moartea le stă-n urmă. De-aceea la Moldova vezi floare lângă floare. E îngrășat pământul cu sânge. Așa-i, frățioare; Dar cresc bujorii mândri din sânge de român Și pălămida neagră din sânge de păgân! Sub cerul ce s-aprinde și-n clipă iar se stinge Vărsând pe a lor fețe lumini fulgerătoare, Așa grăiesc bărbații ce somnul nu-i atinge În așteptarea vie a zilei viitoare. Și poalele pădurii sunt palid luminate De flăcările roșii ce pâlpâie în sate. Și-n tabăra vecină orgia cea nebună Ca marea depărtată vuiește sub furtună; Iar în frunziș românii topoarele-și descântă Și caii lor dezmiardă, și-n umbră vesel cântă: Sunt român cu patru mâini, Și am leacuri de păgâni: De tătari am o săgeată, De turci pala mea cea lată, De litfeni un buzdugan Și de unguri un arcan! V - ȘTEFAN CEL MARE [ modifică ] În mijlocul pădurii este-o poiană lungă Și largă ce foiește de oameni ca un roi. La capătu-i din dreapta ea prelungește-o strungă Prin care ostășimea curge ca un șuvoi. Ea intră în poiană și se așează-n rânduri, Privind la o colibă de ramuri de stejar În care-o umbră mare de om plecat sub gânduri Stă pe genunchi, se-nchină în față c-un altar. Deodată o lumină fantastic izbucnește Din zece nalți mesteceni cu fruntea-nflăcărată. Coliba se deschide, umbra se scoală, crește Și splendid maiestoasă la oaste se arată! Un lung fior pătrunde mulțimea-n admirare. Toți zic: E Ștefan! Ștefan! Dar! Ștefan e cel Mare! Iată-l cărunt, dar încă bărbat între bărbați, Ca muntele Ceahlăul prin munții din Carpați! El întrunește-n sine o triplă maiestate: Acea care o dau anii la conștiinți curate, Acea care răsfrânge a tronului splendoare Ș-acea întipărită de faima-nvingătoare. Timpul i-a pus coroană de-argint, țara, de aur, Și gloria măreață i-a pus cununi de laur. Pe falnicii săi umeri, cu anii, sunt clădite Nepieritoare sarcini de fapte strălucite, Dar, ani și fapte, Ștefan nu simte-a lor povară, Căci dragostea moșiei, ca sfânta primăvară, În sânu-i înflorește și îl întinerește Pentru salvarea țării, când țara pătimește. Erou plin de lumină, el e menit în lume Pe secolul ce-l vede să sape al său nume Și să răspândă raze pe secoli viitori, Precum un soare splendid ce sparge deșii nori. Ființă de-o natură gigantică, divină, El e de-acei la care istoria se-nchină, De-acei care prin lume, sub pașii lor, cât merg Las urme uriașe ce-n veci nu se mai șterg, A cărora legendă departe mult se-ntinde Și-nchipuirea lumii fantastic o aprinde. Măreț, în a sa umbră un timp întreg dispare, Căci Dumnezeu pe frunte-i a scris: Tu vei fi mare! În mijlocul poienei el se înaintează, Se urcă pe movilă și astfel cuvântează: Români din toată țara! Boieri, vechi căpitani, Și voi, feciori de oaste!... Sunt patruzeci de ani, Moldova, la Dreptate, pe soarta ei stăpână[3], Mi-a pus pe cap coroana și buzduganu-n mână. Prin cel Atotputernic ce apele încheagă Păstrat-am până astăzi coroana mea întreagă Și buzduganul teafăr, deși pe mulți dușmani I-a doborât, lovindu-i, în patruzeci de ani! Dușmani din fundul lumii, păgâni, dușmani vecini, Și, cine-ar putea crede!... chiar dușmani frați, creștini! Trufași cu toți, sălbatici, lacomi, vicleni și orbi, Care-mprejurul țării, precum un cârd de corbi, Stau gata s-o sfâșie... dar n-a vrut Dumnezeu, N-a vrut Moldova, țara vitează, n-am vrut eu!... Pe Radu, Aron Petru și Țepeluș hainul I-am frânt!... Maniac tătarul și Matias Corvinul I-am frânt!... Chiar pe sultanul Mehmet-.atin l-am frânt! Ș-alți mulți care pierit-au ca pulberea în vânt. Voi îi cunoașteți bine, vitejii mei oșteni, Voi, pardoși de la Lipneț, vultani din Războieni, Zimbri fioroși din codrii Racovei, aprigi zmei Din Soci, din Catlabuga, din Baia, de la Șchei. Apărători ai crucii, voi îi cunoașteți bine, Căci pentru-a lor risipă ați războit cu mine Prin șesuri, munți și codri, pe iarnă, toamnă, vară, Făcând din pieptul vostru un zid, hotar de țară, Roșind cu-al vostru sânge fierbinte, plin de viață, Siretul, Prutul, Nistrul și Dunărea măreață; Stând vecinic în picioare, în veci neodihniți, De arma, sora voastră, în veci nedezlipiți, Fără copii, soție, o! dragii mei vultani, Și-n luptă, tot în luptă, de patruzeci de ani! Ș-acum când armăsarii Osmanului mărit Aruncă largi nechezuri din mândrul Răsărit, Când Mohamed pe ceruri și-a azvârlit hangerul Ce, ca o semilună, cutreieră tot cerul; Când noi oprim cu pieptul furtuna păgânească, Ferind de-a sale valuri amvona creștinească; Acum, când toți creștinii, regi, domnitori, popoare, Ar fi, ca frați de cruce, să-mpartă-același soare, Priviți!... Pe cerul negru se-ntinde-un roș de sânge, Din depărtare suflă un vânt ce geme, plânge Și spune că în zare ard sate și orașe, Că fiare fără nume ucid copii în fașe, Că țara e-n nevoie, că mor români sub chinuri, Că fete mor sub silă, că pruncii mor în sânuri!... Și cine oare face această fărdelege? Un domn vecin, prieten, un domn creștin, un rege! Albert, craiul Lehiei!... Albert, de cap ușor, Făcut-a un vis mare de rege-nvingător, Dar n-are el, sărmanul, așa de largă mână, Să poată-n ea cuprinde o patrie română! Nici a ajuns Moldova de râsul mișeliei Ca s-o răpească-n gheare-i un vultur d-a Lehiei! Cât va fi-n cer o cruce ș-un Ștefan pe pământ, Nime nu va deschide Moldovei un mormânt! Cât vor călca dușmanii în țara de români, Ei robi vor fi în țară, dar vecinic nu stăpâni! Decât Moldova-n lanțuri, mai bine ștearsă fie! Decât o viață moartă, mai bine-o moarte vie! Români din toată țara, boieri, vechi căpitani, Voi toți ai mei tovarăși de patruzeci de ani! Când Albert ne menește robie, rele soarte, Răspundeți, ce se cade lui Albert?... Moarte, moarte! Strigă poiana; Moarte! pădurea clocotește, Ș-un soare roș în ceruri deodată se ivește. Fie! le zice Ștefan, fie cum cereți voi... La arme! și pe moarte! căci Domnul e cu noi! VI - ASALTUL [ modifică ] Gonise vântul nopții furtunile cerești, Lăsând acuma rândul furtunii omenești, Și soarele-n splendoare din neguri răsărise, Părea că vrea s-admire pe acel ce se fălise Că lumea îngrozită, privind spre răsăsrit, Vedea-va-n loc de soare al său chip strălucit! El primblă ochi de aur pe tabăra leșească Superbă!... împrejuru-i având ca s-o-ntărească Un lung ocol de care legate strâns cu lanțuri, Ocol armat cu tunuri și-nconjurat cu șanțuri. Armata e-n picioare! Puternica armată, Cu-a sale lungi scadroane în larg cuadrat formată, Ocupă după șanțuri al taberei câmp nalt, Stând gata să respingă românii din asalt. Mii, mii de lănci cu flamuri se văd fâlfâietoare, Ca trestiile dese din bălți când suflă vântul. În aer zbor nechezuri, comenzi răsunătoare, Și caii-n neastâmpăr frământă-n loc pământul. Iar Albert, mândrul rege, în mijloc pe-o nălțime, Privește cu-ngâmfare frumoasa lui oștime. Călare pe-un cal sprinten din stepele ucrane, El are lângă dânsul un grup strălucitor De palatini, de hatmani sleiți pe caii lor, Și steagul înainte-i cu semne suverane. La dreapta, sub pădure, româna oaste-apare În pâlcuri și în cete pe câmp orânduită, Și fiecare ceată de luptă pregătită C-un tun cu șapte țevii, purtat pe roți ușoare. Hotnogi numiți de Ștefan comandă călărașii, Aprozii, lefeciii, curtenii și arcașii. Iar Ștefan stă pe-o culme cu-o ceată ce nu-l lasă, De-a țării boierime și de copii din casă. Sub dânsul are domnul un zmeu, un moldovan, În stânga lui pe Boldur, în dreapta pe Bogdan, În mână-i buzduganul domnesc care-n războaie, Ca brațul care-l poartă, în veci nu se îndoaie, Și pe deasupra-i steagul, amenințând furtuna, Cu bourul, cu steaua, cu soarele și luna. Precum doi nori pe ceruri stau față-ntunecoși Și merg unul spre altul, dând fulgeri luminoși, Armatele dușmane, crunt-amenințătoare, Răspând din ochi, din arme luciri fulgerătoare. Și litfii și românii privesc în nerăbdare Unii la rege, alții la domn, și fiecare, Dorind, pândind semnalul războiului... Deodată Ștefan ridică steagul, dând semn l-a lui armată. Ura!... trei pâlcuri dese de cei mai buni arcași, Plecând, pe câmp se-nșiră în grupe de hărțași. Voinicii merg în fugă spre lagăr, îndrăzneți, Din arcele lor nalte trăgând mii de săgeți Ce vâjâie-n desimea scadroanelor leșești Și prind răsad de moarte în piepturi omenești. Dar tunurile-ascunse în lagăr, după care, S-aprind, scoțând pe gură mortală detunare, Și mulți dintre arcașii departe-naintați Cad morți, scăldați în sânge, de glonțuri fulgerați. Tovarășii lor grabnic atunci se întrunesc, Dau semne de-ngrozire, la fugă se gătesc, Cercând s-atragă leșii din tabără afară. Dar leahul nu-i urmează, cercarea le-i zadară! Vezi litfa! zice Boldur, stă-nchisă la ocol. Nu vrea, nu îndrăznește să iasă-n câmp, la gol. Vom merge noi la dânșii! românul domn răspunde, În tabări lănțuite știm noi cum se pătrunde. Tu, Boldur, mare hatman, și tu, Coste-paharnic, Precum se cade vouă, îmi place a fi darnic, Făcându-vă cu mine părtași la zi de fală. În dușmanii Moldovei acu să-ntrați năvală Cum intră leu-n turme și paloșul în coaste! Pe loc semeții Coste și Boldur, capi de oaste, S-au dus, s-au pus în fruntea românilor, strigând: La foc, copii! și grabnic plecat-au alergând. Vuiește aprig câmpul și armele răsună, Și tunurile crunte ca tunete detună. O grindină de glonțuri fatală,-ucigătoare, În cetele române duc moarte-ngrozitoare; Dar ele, ne-ngrozite, făr-a-nceta de loc, Pășesc tot înainte, sub viscolul de foc. Mulți le rămân în urmă, rupți, morți, căzuți pe brânci! Ei zbor ș-ajung în număr la șanțurile-adânci. Năval cu toți în lagăr, năval! oastea răcnește. Din cer ne vede Domnul, și Ștefan ne privește! Și toți s-aruncă-n șanțuri, dau unii peste alți, Cei mici, ușori, în grabă s-acață de cei nalți, Le sar pe umeri sprinten, ca tigri se izbesc, Cu unghiile de maluri se prind, se opintesc, Se urcă prinși de lanțuri, de-a tunurilor buze, Și printre mii de săbii și mii de archebuze Ce-i taie și-i răstoarnă în șanțuri, fărâmați, Ei pun picioru-n lagăr, puternicii bărbați! Zadarnic Ceremișii, dosiți pe după care, Îndreaptă groase tunuri, le-ncarcă, le dau foc, Românii, de-ai lor dușmani deprinși a-și bate joc, Într-înșii dau izbire cu-o aprigă turbare, Îi pun sub coasa morții, în tabără-i resping, Și, grabnic, care, tunuri în șanțuri le împing, Și fac podișuri late cu trupuri sângeroase Ce mor în vaiet jalnic și-n chinuri dureroase. Atunce craiul zice: O! frate Sigismund! Zărești tu moldovenii în lagăr, colo,-n fund? Dar! Sigismund răspunde; zăresc o biată turmă. Nici unul însă teafăr nu-și va călca pe urmă! Nici unul viu, nici unul! zic leșii împrejur. Și Herbor Lucasiewitz, viteaz cu părul sur, Se duce să avânte armata cea crăiască Și cu românii aprigi în piept să se lovească. . . . . . . . . . . . . . . . . Ca niște mari balauri cu lungi coarne-ascuțite, Scadroanele în zgomot de tropot sunător Se mișcă, saltă-n copce; apoi, luându-și zbor, Cu lancele plecate la fugă-s repezite. Dar Costea și cu Boldur, tovarăși de izbândă, Ținând în frâu avântul românilor semeți, Le strigă: Stați aice! toți după cai, la pândă, Să trageți țintă-n litfe o ploaie de săgeți! Și cum veneau grămadă scadroanele sonore, Descalecă arcașii, gătesc arcele lor, Trag, strunele vibrează, sunând zbârnâitoare, Mii de săgeți trec iute sub soare ca un nor Și intră prin scadroane cu-o aspră vâjâiire, Ducând cu ele groază, durere și pieire. Întregi șiruri de oameni, din fugă săgetați, Se pleacă morți pe coame, cad grabnic răsturnați. Mulți cai zac lângă dânșii și mulți, atinși la nări, Fug, târâind cadavre cu un picior în scări. Dar Herbor Lucasiewitz răcnește: Înainte! Și lungile scadroane-nainte merg grămadă, Păn ce topor cu lance și buzdugan cu spadă S-ating în zângănire sub soarele fierbinte. Atunce mândrul soare ce spre apus plecase, Oprit în a sa cale, văzu cu ochii roși Un furnicar de moarte ce aprig se-ncleștase, Un iad grozav de demoni sălbatici, fioroși, Sărind, urlând ca fiare, mușcându-se scrâșnind, Rupând, lovind orbește, dând moarte și murind! Românii în scadroane intrau ca-ntr-o pădure, Clădind movili de leșuri sub zdravănul topor. Și coasa neobosită, și harnica secure Zburau abătând caii sub călăreții lor. Iar ulii din Soroca, și zgripțorii din Vrancea Cu lancea căngiuită în gloată pătrundeau, Și răsturnau cu cangea, și străpungeau cu lancea, Și trupurile moarte cu trupuri le-ascundeau. Dar și lehimea cruntă făcea pârtii grozave, În cetele române trecând ca prin troian. Bravi, ne-mpăcați, teribili, sub armele lor brave Curgea o dâră lungă de sânge pământean. Deodată prin oștime o veste a trecut: Herbor sub buzduganul lui Boldur a căzut! Herbor e mort! Stau leșii pătrunși, încremeniți, Scot șoapte îngrozite, prin ranguri răzlețiți, Pierd cumpătul, pierd capul, zvârl armele-n văzduh, Dau dosul, și fug iute, goniți de-al spaimei duh. Iar craiul trist, cu palma lovindu-se pe frunte, Suspină: "O! Toporski, o! veteran cărunte! Privește, fug mișeii! fug toți, fug mic și mare! De-acum în tine singur e singura-mi sperare! Cad iute ca un fulger pe-o pradă ce zăresc, Românii, duși de Ștefan, în lagăr se izbesc! Nimic nu le rezistă, nici tunuri, nici desime, Nici șanț, nici zid de care, nici deasă călărime, Căci ei răstoarnă-n treacăt, și darmă, asta e na clipă Scadroane, tunuri, corturi, și pun tot în risipă. Fug leșii, fug cruciații și fuge însuși craiul! Îi duce domnul Ștefan cum vântul duce paiul; Iar tabăra leșească un lung pustiu rămâne Sub apriga furtună a cetelor române! Când suflă vântul toamnei prin codrii veșteziți, Copacii plini de frunze sunt astfel zguduiți, Și crengile căzute, și frunzele uscate Pe câmp în depărtare sunt astfel semănate. VII -ARATUL [ modifică ] Odata catalina visind se ea la noapte, Ca munții de nisipuri în Africe pustii. Într-un vârtej de spaimă din urmă-i fugărită Prin văi, prin munți, prin codri, prin râpi și pe câmpii. Iar craiu-n desperare, din dealul Catilinei, Privește printre lacrimi frumoasa lui armată, Ieri floarea vitejiei, azi, vai! prada rușinei, Cum fuge ca un nour sub raze-mprăștiată, Ș-acum el se găsește cu adevărul față! Slab, mic, fără trufie, văzându-și înainte Spectacolul pieirii ce-i dă fiori prin minte, Și-n urmă-i alt spectacol ce sufletu-i îngheață. . . . . . . . . . . . . . . . . Pe-un șes întins și galben, sub arșița de soare, Cinci sute pluguri ară pământul țelinos, Și domnul Ștefan însuși, cu fruntea în sudoare, Asistă pe-un cal negru, sub un stejar frunzos. Opt mii de leși de oaste, legați, cu frâu-n gură, În loc de boi, la juguri se opintesc trăgând; Ei trag mereu, și fierul greu mușcă-n bătătură, Și unii gem, și alții cad pe genunchi plângând! Dar biciul îi lovește și lancele-i împung... Se scoală-n brânci și iarăși trag brazde pe pământ! Mulți dintre ei, sărmanii! în capăt nu ajung Și chiar în a lor brazde găsesc al lor mormânt! Românii cu glas aprig îndeamnă ca să-ntindă, Strigând: Hăis, ța, litfene; hăis, ța, haram de plug! Tu-mi pregătisei jugul, eu mi te-am pus în jug. Hăis, ța!... Apoi din urmă aruncă-n brazde ghindă. Iar Ștefan la tovarăși le zice cu glas tare: Așa scrie românul a sale fapte mari, Cu fieru-n brazdă neagră!... Românul astăzi are Pământul său drept carte și pluguri cărturari. Aici pe unde astăzi e numai câmp, otavă, Umbri-se-vor urmașii sub Roșia Dumbravă! Trecut-au patru secoli din ziua cea fatală Când se-ngropă-n țărână a dușmanilor fală! Și faptul cel istoric, sub formă legendară, Din neam în neam românii îl povestesc în țară. Priviți! lângă-o dumbravă stă tabăra de care. Flăcăi voinici șed roată pe lângă un foc mare, Mirânduse-ntre dânșii cum vreascurile-n foc Ca niște șerpi se mișcă, sucindu-se în loc. Știți voi de ce stejarul, arzând, plânge și geme? (Întreabă-un român ager pe care-a nins devreme.) Cole,-n astă dumbravă, copacii urieși Sunt locuiți, se spune, cu suflete de leși. Pe timpul bărbăției au prins Ștefan cel Mare O oaste de năvală ș-au pus-o ca să are; Iar în pământul negru cu sânge-amestecat, Spre lungă pomenirte el ghindă-au semănat! . . . . . . . . . . . . . . . . El zice, și dumbrava se pare că roșește, Ș-un aspru glas de vultur în noapte se trezește. El zice, focul arde, dumbrava luminând, Prin crengile frunzoase trec umbre suspinând! Note [ modifică ] ^ Regele Albert, după învoirea ce făcuse cu frații săi, regele Ungariei și ducele Litvaniei, în conferința de la Leutschau, cercând a-și împlini gândul asupra domnului Ștefan al Moldovei (conferință în care se dezbătu despre stârpirea românilor: super extirpatione Valachi) chemă la arme toată Polonia, Galiția, Mazovia, pe Ioan de Tiffen, magisterul Prusiei, iar mai ales pe Alexandru, ducele Litvaniei, cu toată nobilimea litvană. Deci cu multă oaste de mercenari pedestri și călăreți el plecă de la Leopol spre Moldova la 26 iunie. Acea nefericită expediție fu preînaintată de următoarele pronosticuri: Două sute de boi, apucându-i un vârtej înfricoșat la ieșirea din Leopol, se împrăștiară în toate părțile, unii căzură în șanțurile suburbiei, iar ceilalți cu greu se putură găsi și aduna. Când regele trecea un râuleț, calul său de mână se poticni și se înecă. Un oarecare Sropski, nobil de neam, dar cam nebun, de mai multe ori strigă în Leopol cu spaimă, prevestind pieirea polonilor. Fulgerul, căzând asupra taberei, ucise pe un nobil și 12 cai. Preotul, servind dinaintea regelui, scăpă jos sfintele taine... Și cu toate aceste înspăimântătoare întâmplări, departe de a se lăsa de păcate, oastea petrecea în libertate cu muieri, și înșiși șefii, nu numai noaptea, dar și chiar la lumina zilei, se desfătau în baie și în beție, dezmierdându-se în brațele femeilor. Creslau Curozwanski, nobil de Roza, decan de Cracovia, și Padlowski de Przytyk, castelanul Radomiei, au fost trimiși soli către Ștefan-vodă, pentru ca să ceară libera trecere prin țară a oastei leșești, cercând a-l înșela că expediția lui Albert ar fi menită în contra turcilor. Asemene misie au avut și Matei Lonzinski, episcopul Cameniței. Albert începu războiul asediind și bombardând Suceava, însă nu reuși a lua orașul, ci pierdu multă oaste și timp în zadar. Oastea leșească se retrase prin codrii Bucovinei, având în mijloc pe regele bolnav și dus pe un leagăn; însă acolo moldovenii, ascunși între copaci, se izbiră ca lupii asupra leșilor și le făcură multă stricăciune. Pieriră atunci mulți din neamul lui Toporski (unul din cele mai vechi din Polonia), doi Tenczynski, Nicolai, palatinul Galiției, și Gabriel de Moravița etc. Tot atunci un contingent de cruciați prusieni, urmând după armata regală, fură atacați de hatmanul Boldur, risipiți, și câți scăpară de moarte fură robiți. Acea oaste regală, în care se aflau magnații Podoliei, fu rău vătămată de oamenii lui Ștefan. Matei Miechovski zice: O! Ștefan, bărbat triumfal și victorios, care biruiși pe toți regii înveninați! O! om fericit, care te bucurași de toate darurile câte natura le dă altora numai în părți, unii fiind înțelepți cu viclenie, alții viteji ca sublima virtute a dreptății, alții iar norocoși contra dușmanilor, tu singur le avuși hărăzite ție toate deodată: just, prevăzător, viclean, biruitor asupra tuturor adversarilor! Nu degeaba cată a fi numărat între eroii secolului nostru! etc. (Arhiva istorică a României). Aceste fapte sunt relatate de Matei Miechovski în istoria lui Ștefan-vodă; iar prințul D. Cantemir, adeverind legenda poporală, zice: Ștefan V., prințul Moldovei, bătând oastea leșească la Cotnar, unde crește vinul cel lăudat, cu totul o au stins; numai 15 000 au prins vii, pre carii i-au pus în jug și i-au silit de au arat în lung două mile, în lat o milă de pământ, în care arătură tot prin leșii aceia au semănat două păduri ce și până astăzi se numesc, de poloni, Bucovina, iar de moldoveni, Dumbrava roșie, sau păduri roșii, pentru că s-au semănat și sădit cu sânge leșesc. [2] Familia Negre este una din cele mai vechi din Moldova. Chiar pe la începutul secolului XIV, un Negre vornicul figurează în istorie timp de 24 ani, adică de la 1402 până la 1426, între cei 12 boieri mari, consilieri ai lui Alexandru cel Bun. La 1471, paharnicul Negre a fost descăpățânat în Vaslui din ordinul lui Ștefan cel Mare, fiindcă a fost de părere a nu se război în contra lui Radu al Țării Muntenești, ca unul ce era creștin și român. Un alt Negre, Patrașco, ginere lui Petre-vodă Șchiopul, a urmat în exil pe socrul său, a fost înscris în cartea de aur din Veneția și a murit la Barcelona etc., etc. În hronicele și hrisoavele rămase de la străbuni, numele de Negre apare ades ca proprietari de moșii Negrești, ca oameni însemnați pe timpul lor, și ades ca victime ale urgiilor domnești. [3]Locul pe care Ștefan a fost proclamat domn al Moldovei purta numele de Dreptate. [4]Numele Puriceștilor a fost schimbat în Movilești pe câmpul luptei de la Scheie, luptă în care Hroiot, șeful armiei ungurești, a fost descăpățânat de Purice Aprodul (vezi poemul lui C. Negruzzi Aprodul Purice).


content:
Sub cer de plumb întunecos, Pe câmp plin de zapadă Se trăgănează-ncet pe jos O jalnică gramadă De oameni triști și înghețați, Cu lanțuri ferecați. Sărmani!... de șase luni acum Ei merg fără-ncetare Pe-un larg pustiu ce n-are drum, Nici adăpost, nici zare. Din când în când un ostenit Mort cade, părăsit! E lung cel șir de osândiți! Pe vânăta lor față Necontenit sunt pălmuiți De-un crivăț plin de gheață, Și pe-al lor trup de sânge ud Des cade biciul crud. În urma lor și pe-mprejur Cazaci, bașchiri sălbatici, Cu suliți lungi, cu ochi de ciur Alerg pe cai zburdatici, Și-n zarea sură stă urlând, Urlând lupul flămând. Dar unde merge-acest popor Ce nu mai are-n lume Nici o sperare-n viitor, Nici patrie, nici nume?... Se duce, șters dintre cei vii, Să moară prin pustii. Palid convoi, pierdut, uitat, Coloană funerară, Ea poartă-n frunte un stigmat... Amorul sfânt de țară! O! sfânt, sublim, ceresc amor, Câți pentru tine mor! Ah! câți martiri pentr-un cuvânt, Un dor de libertate, Cu zile mers-au la mormânt Prin răzbunări turbate! Câți au format grozavul șir, Pohodul la Sybir! Acum coloana s-a oprit Sub crivățul de noapte. Din sânu-i rece, amorțit, Ies dureroase șoapte. Toți se înșiră-acum în rând, Gemând și tremurând. Un comandant, aprig călău, I-adună ca pe-o turmă Și-nseamnă chiar pe biciul său Câți au căzut în urmă; Apoi în vânt cu aspru glas Dă ordin de popas. Convoiu-ntreg, nedezlipit, Îngenunchind se lasă Pe câmpul alb și troienit, Sub negura geroasă, Și stă gramadă la un loc, Făr-adăpost, nici foc. Cu pieptul pe omăt lungiți, Sărmani! adorm îndată, Visând de câmpii înfloriți, De țara depărtată, Și pieptul lor plin de amar Se bate tot mai rar. Unul prin vis vede plângând O mamă-mbătrânită. Altul se-ngâna dezmierdând Soția lui iubită, Și toți pe sub genele lor Au lacrime de dor. Ei dorm adânc! ș-al nopții vânt Cu șuier viscolește; Ei dorm adânc; și pe pământ Mereu troianul crește, Și stelele, privind la ei, Plâng lacrimi de scântei. Treptat, omătul spulberat Se-ntinde ca o mare, Și crește, și sub el, treptat, Convoiu-ntreg dispare, Și-n zori tot câmpu-i învelit C-un giulgi nemărginit. Au fost! acum ei unde sânt?... Un cârd de vulturi zboară Pe sus c-un repede avânt Și iute se coboară, Iar dintre brazi vine urlând, Urlând lupul flămând!...


content:
Rândunică, rândunea, Ce bați la fereastra mea? Du-te-ți pune rochița, Că te arde arșița, Te suflă vântoaiele Și te udă ploaiele. Mergi în câmpul înverzit, Că rochița a-nflorit Și o calcă turmele Și o pasc oițele. (Cântec poporal) Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Când se născu pe lume voioasa Rândunică, Ea nu avea făptură ș-aripi de păsărică, Fiind al cununiei rod dulce, dezmierdat, Copilă drăgălașă de mare împărat. Dar fost-a o minune frumoasă, zâmbitoare, Sosită printre oameni ca zâmbetul de soare, O gingașă comoară formată din senin, Din raze, din parfumuri, din albul unui crin, Și maica sa duioasă, privind-o, se temea Să nu dispară-n aer sub forma de o stea. O zână coborâtă din zodia cerească Veni să o descânte, s-o legene, s-o crească, Să-i deie farmec dulce, podoabe, scumpe daruri, S-o apere-n viață de-a zilelor amaruri. Ea-i puse-o scăldătoare cu apă ne-ncepută, De ploaie neatinsă, de soare nevăzută, Și-n apa încălzită cu lemn mirositor O trestie, un fagur ș-o floare de bujor, Menind prin șoapte blânde copila să devie Năltuță, mlădioasă ca trestia verzie, La grai ca mierea dulce, la chip fermecătoare Și ca bujorul mândru de ochi atrăgătoare. Apoi zâna-i aduse o dalbă de rochiță, Din raze vii țesută, cu stele prin altiță, Și-i zise: "De-ți e gândul să ai parte de bine, Rochița niciodată să n-o scoți de pe tine, Și cât vei fi al lumii frumos, iubit odor, Să fugi în lumea-ntreagă de-al luncii zburător, Căci el țintește ochii și dorurile sale Pe oricare ființă cu forme virginale, Pe dalbele copile, a dragostei comori, Ce-s jumătate fete și jumătate flori, Pe zânele născute în atmosfera caldă, Ce sub văpaia lunii în lacuri lin se scaldă, Și chiar pe luna plină de o lumină moale, Ce-atinge iarba verde cu albele ei poale. II [ modifică ] Copila descântată de zâna ei cea bună Creștea-ntr-o ziuă numai cât alta într-o lună, Ș-a sale brățișoare, ș-a sale mici picioare Aveau, fiind în leagăn, mișcări de aripioare; Iar când ieși din cuibul în care înflorise Ca roza dintr-un mugur cu foile deschise, Când umbra sa vioaie, plutind sub cer senin, Putea să se măsoare pe umbra unui crin, Mult îi plăcea copilei s-alunge rândunele Ce lunecau prin aer și o chemau la ele, S-alerge pe sub bolta bătrânilor arini, Cercând să prindă-n iarbă a razelor lumini, Să fugă rătăcită de-a lung, de-a lung pe maluri Atrasă-n cursul apei de-a râurilor valuri, Și-n cale-i să s-oprească, uimită, încântată De dulcea armonie naturii deșteptată. Atunci pe nesimțite un glas de zburător Îi tot fura auzul șoptindu-i, plin de dor: Atât ești de frumoasă la chip și la făptură, Că nopții dai lumină, și iernii dai căldură, Și orbilor din umbră dai ochi să te admire, Și morților grai dulce să spuie-a lor simțire. Ah! părul tău lung, negru, ca aripa corbie, Cu-a lui întunecime ar face nopți o mie, Și chipul tău ce fură chiar ochii de copile Din alba lui splendoare ar face mii de zile! Ah! buzele-ți rotunde, cu râs înveselite, Se par două cireșe în soare pârguite, Și mijlocu-ți de-albină sub vălul tău de aur Se leagănă prin aer precum un verde laur; Iar ochii tăi, luceferi cu tainice luciri, Răsfrâng toată văpaia cereștilor iubiri Ce ai aprins în inimi când te-ai ivit pe lume Tu, zână fără seamăn, minune fără nume! Copila, cu uimire, îl asculta zâmbind... Apoi, cătând în urmă-i, se depărta fugind, Lilie zburătoare, de fluturi alungată, Care-i formau pe frunte o salbă-naripată. III [ modifică ] Visează luna-n ceruri!... sub visul cel de lună Flori, ape, cuiburi, inimi visează împreună. Nici o mișcare-n frunze, și nici o adiere Nu tulbură în treacăt a nopții dulci mistere. Albina doarme-ascunsă în macul adormit, Bâtlanul printre nuferi stă-n labă neclintit, Și raza argintie din stele dezlipită Căzând, săgeată lungă, prin umbra tainuită, Se duce de aprinde văpăi tremurătoare În albele șiraguri de rouă lucitoare. Dar cine-acum, ca raza, în lumea nopții zboară? Ce umbră, cu sfială, prin arbori se strecoară Și merge drept la malul pârăului din vale? Oprindu-se-ngrijită ades în a sa cale, Ea vine lângă apă, cu drag la ea privește Și, singură-n răcoare, de baie se gătește. O! dalbă feerie! divină încântare!... Rochița de pe umeri alunecă, dispare, Și lumii se arată minunea cea mai rară, Albind ca faptul zilei în zi de primăvară! Toți ochii de luceferi, de păsări și de flori, Loviți ca de lumina rozatică din zori, S-aprind de-o scânteiere ce-n inimă pătrunde... Dar juna-mpărăteasă în apă se ascunde. Ferice, dezmierdată de unda răcoroasă, Ea-noată cu-o mișcare alene, voluptoasă, Lăsând ca să albească prin valul de cristal Frumoasa rotunzime a sânu-i virginal. Și iarba de pe maluri se pleacă s-o privească, Și trestia se-ndoaie voind ca s-o oprească, Și apa-n vălurele de aur se-ncrețește, Și nuferii se mișcă, bâtlanul se trezește, Pădurea cântă imnuri, și luna amoroasă Revarsă pe copilă o mantie-argintoasă. Acum pe lângă trestii ea lunecă ușor Și, vrând la mal să iasă, pătrunsă de-un fior, Pe sânul ei ud încă ea părul își adună, Se oglindește-n apă, se oglindește-n lună, Și umbra-i diafană cu formele-i rotunde În lină îngânare se clatină pe unde. IV [ modifică ] Cocoșu-n depărtare intonă o fanfară! Copila cu grăbire din valuri iese-afară. Ah! unde-i e rochița și unde-al ei noroc?... Ea vede zburătorul cu ochii mari de foc Ce vine ș-o cuprinde cu brațele-ntr-o clipă; Dar grabnic se aude un freamăt de aripă, Și dalba-mpărăteasă, din brațe-i dispărând, Se schimbă-n rândunică și fuge-n cer zburând! Atunci ș-a ei rochiță, nălțându-se în vânt, Topitu-s-a în ploaie de raze pe pământ, Și pân-în faptul zilei crescut-au flori din ele, Odoare-a primăverii: Rochiți-de-rândunele!... Mircești, 1874


content:
Frunză verde de mălai, Cine merge sus la rai? Merge Dan, șoiman de plai, C-a ucis el mulți dușmani, Un vizir și patru hani. Frunză verde lemn de brad, Cine merge jos în iad? Merg tătarii lui Murad, C-au ucis în zi de mai Pe Dan, căpitan de plai! (Fragm. de cântec poporal) Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII I [ modifică ] Bătrânul Dan trăiește ca șoimul singuratic, În peșteră de stâncă, pe-un munte păduratic, Privind cu veselie cum soarele răsare, Dând viață luminoasă cu-o caldă sărutare, Privind cu jale lungă cum soarele apune... Așa și el apus-a din zile mari și bune! Vechi pustnic, rămas singur din timpul său afară, Ca pe un gol de munte o stâncă solitară, Dincolo din morminte el trist acum privește O tainică fantasmă ce-n zare s-adâncește, Fantasma drăgălașă a verdei tinereți Ce fuge de răsuflul geroasei bătrâneți, Și zice: Timpul rece apasă umărul meu Și cât m-afund în zile, tot simt că e mai greu! O! lege-a nimicirii, o! lege nemiloasă! Când, când s-a toci oare a vremii lungă coasă! Apoi el pleacă fruntea și cade în visare, Iar munții, albi ca dânsul, se-nclină-n depărtare... Ai timpilor eroici imagine augustă, Pe când era el tânăr, lumea-i părea îngustă Pentru bine, și largă, prea largă pentru rău! El ar fi vrut-o bună ca bunul Dumnezeu. Deci îi plăcea să-nfrunte cu dalba-i vitejie Pe cei care prin lume purtau bici de urgie, Și mult iubea când țara striga: La luptă, Dane! Să vânture ca pleava oștirile dușmane. Atunci a lui mânie ca trăsnetul era, În patru mari hotare tuna și fulgera, Iar țara dormea-n pace pe timpii cei mai răi Cât Dan veghea-n picioare la căpătâiul ei. Ades el pleca singur prin codri fioroși, În care luceau noaptea oțeluri și ochi roși, Și dacă murgu-i sprinten da-n lături sforăind, Viteazul cu blândețe îl dezmierda grăind: N-aibi grijă, măi șoimane! eu am și duc cu mine O vrajă rea de dușmani și bună pentru tine. Și murgu-și lua calea în liniște deplină Prin codri fără drumuri și fără de lumină. Iar vulturii carpatici cu zborul îndrăzneț Făceau un cortegi falnic eroului drumeț. Încrederea-nflorește în inimile mari! II [ modifică ] Bătrânul Dan ascultă grăind doi vechi stejari Crescuți dintr-o tulpină pe culmea cea de munte Ș-având ca o coroană un secol pe-a lor frunte. O! frate, zice unul, un vânt în miez de noapte Adusu-mi-a din vale lung vaiet, triste șoapte!... E sabie în țară! au năvălit tătarii! Ș-acum în bălți de sânge își joacă armăsarii! Așa! răspunde altul, colo în depărtare Zărit-am astă-noapte pe cer lumină mare! Ard satele române! ard holdele-n câmpii! Ard codrii!... Sub robie cad fete și copii. Și-n fumul ce se nalță cu larme zgomotoase Zbor suflete gonite din trupuri sângeroase! Bătrânul Dan aude, suspină și nu crede! Dar iată că pe ceruri din patru părți el vede Trecând un stol de vulturi urmați de uli gramadă, Atrași în orizonturi de-a morții rece pradă. Un fulger se aprinde în ochii lui pe loc. La luptă, Dane! țara-i în jac, țara-i în foc! Bătrânul Dan desprinde un paloș vechi din cui, Și paloșul lucește voios în mâna lui. Bătrânul Dan pe sânu-i apasă a lui mână Și simte că tot bate o inimă română. El zice cu mândrie, nălțând privirea-n sus: Pe inimă și paloș rugina nu s-a pus. O! Doamne, Doamne sfinte, mai dă-mi zile de trai Pân ce-oi strivi toți lupii, toți șerpii de pe plai! Fă tu să-mi parâ numai atunci paloșul greu, Când inima-nceta-va să bată-n pieptul meu, Ș-atunci inima numai de-a bate să încete Când voi culca sub țărnă a dușmanilor cete! Apoi el strânge chinga pe zdravenele-i șale, Își face-o cruce, pleacă și se coboară-n vale. III [ modifică ] În scurtele răstimpuri când soarele declină Și noaptea-și pune stema stelei , stelină, E un moment de pace în care, plictisiti, Se pierde doru debataie-n umbra amurgului mâhnit. Atunci zărește ochiul minunile din basme, Acele legioane de tainice fantasme Care-ntre zi și noapte apar în loc oprite Cu mantii lungi și albe de-a lungul învelite. Așa apare-n șesuri mărețul om de munte, Călcând cu pași gigantici pe urme mai mărunte! Nu știu de el copacii tineri, crescuți pe maluri, Dar râul îl cunoaște și scade-a sale valuri, Să treacă înainte viteazul Dan la luptă. Și astfel tot el pasă pe cale ne-ntreruptă Pân' ce sosește-n seară la casa lui Ursan. Om aspru care doarme culcat pe-un buzdugan, Ursan, pletos ca zimbrul, cu pieptul gros și lat, Cu bratul de bărbat, cu pumnul apăsat, E scurt la grai, năprasnic, la chip întunecos. El e de peste Milcov pribeag misterios. Toți care știu de dânsul spun multe, dar șoptind, Și cale de o zare îl ocolesc grăbind, Deși-i place să crească sirepe herghelii, Răzlete pe întinsul câmpiilor pustii. Pe vremea lui, sub ochii lui Ștefan, domn cel mare, Intrând în dușmani singur ca vieru-n stuhul tare, A prins pe hanul Mârza din fuga cu arcanul; Iar Ștefan, de la dânsul în schimb luând pe hanul, I-a zis: "Ursane frate! să-ți faci ochirea roată, Și cât îi vedea zare, a ta să fie toată!"* De-atunci el stă de pază în mijlocul câmpiei Și nime nu s-atinge de zmeii hergheliei. Drumețul intră, zice: "Bine-am găsit, Ursane!..." Un aspru glas răspunde: "Bine-ai venit, moș Dane! Ce vânt te-aduse-aice?" "Vânt rău și de jelire! Ne calc' păgânii, frate, și țara-i la pieire!" Ursan tresare, geme, s-aprinde-n gândul său. Dan zice: "De pe munte venit-am să te ieu, Să mergem". "Dar! să mergem!" adaugă Ursan Și mult cu drag privește grozavu-i buzdugan. Apoi un corn apucă și buciumă în vânt. IV [ modifică ] Deodată se aude un tropot pe pământ, Un tropot de copite, potop rotopitor! Ursan cu al său oaspe în fund, spre soare, cată, Și văd sub cerul luciu, în zarea-nflăcărată, Zburând o herghelie de armăsari zmeioși, Cu coamele în vânturi, cu ochii scânteioși, Și-nfiorând câmpia de-o aspră nechezare. Un voinicel în floare, pe-un alb fugar călare, Îi mână c-un harapnic ce-n urma lor pocnește Și ca un șarpe negru prin aer se-nvârtește. Ursan le-aține calea și caii stau în loc. Apoi către voinicul ce poartă busuioc El zice: Fulga! prinde-mi pe murgul cel țintat, Moș Dan și eu la Nistru ne ducem pe luptat! Dar eu, întreabă Fulga, eu să nu-mi cerc puterea? Tu să rămâi aice ca să-mi păzești averea. Frumos odor e Fulga! și naltă-i e făptura! Sub genele-i umbroase doi ochi lucesc ca mura, Și părul său de aur în crețuri lungi se lasă Ca pe strujanul verde un caier de matase. El are glas puternic în gură rumeoară Și mers cu legănare de gingașă fecioară. Oricine-l vede-n soare cu pelița lui albă, Purtând la brâu un paloș și pe grumaji o salbă, Se-ntreabă: ce să fie, fecior de zmeu, ori fată? Iar când pe sub altița cămășii înfirată Zărește la lumină doi crini ieșiți în undă, Doi pui în neastâmpăr de lebădă rotundă, Răpit de dor, el cade pe gânduri câte-un an!... Voinicul e viteaza copilă-a lui Ursan. Ea intră-n herghelie cu pasul îndrăzneț Și merge drept la murgul sălbatic și răzleț, Zicând lui Dan ce-n treacăt îi dă povățuiele: Moș Dane! tu cu-a tale și eu cu ale mele! Sirepul o zărește, ridică narea-n vânt, Încruntă ochiul, bate copita de pământ, Zburlește coama, saltă, în lături se izbește; Dar Fulga zvârle lațul, de gât îl arcănește Și repede ca gândul, s-aruncă ușurel, Îi pune mâna-n coamă și-ncalecă pe el. Gemând, el sare-n aer pe patru-a lui picioare, Azvârle, se frământă, se spumegă-n sudoare Și-n zbor plecând deodată, nebun de groază, murgul S-afundă-n largul spațiu și spintecă amurgul... Dar când steluța lunii apare viu la lume, Copila se întoarce cu murgul alb de spume Și zice: Iată calul! El știe-acum de frâu Ca paloșul de mijloc și mijlocul de brâu. Ursan cu drag răspunde: Aibi parte de noroc! Apoi cu Dan bătrânul, arzând de mare foc, Încalecă și-n umbră dispar ca într-un nor... Iar Fulga-i urmărește cu sufletul în dor. V [ modifică ] E noaptea înstelată, e caldă, liniștită! Se pare că din ceruri apare moartea Plutește-o lină, dulce, divină îndurare, Dar ea nu poate stinge avântul de turbare Ce duce călăreții pe-ntinderea pustie, Precum doi spectri gemeni mânați de-o vijelie. Ei zbor tăcuți sub ochii steluțelor trezite În orizontul negru ce-i soarbe și-i înghite. S-afund mereu în taina nopții; dar gândul lor De mult e cu tătarii în luptă de omor. O țintă de lumină prin umbră viu înoată. Ea crește, se înalță pe zare ca o roată Și umple de văpaie cereștile abisuri. Păduri, movile, râuri apar căzute-n visuri, Dar leul de la munte și vierul de pe vale Nu văd prin vis de sânge decât Moldova-n jale. E roșie luna! zice din doi cel mai bătrân. E luna însetată de sânge de păgân! Răspunde cel mai aspru... Și puii mei de zmei Se duc trăgând doi spectri de umbră după ei. Se duc vârtej ca gândul plecat în pribegie, Se duc pân ce-a lor umbră întinsă pe câmpie Le trece înainte și pân ce se lovesc În ochi cu faptul zilei,morti... Atunce se opresc. Și iată-i pe o culme nocturnii călători, Lucind sub cerul palid în mantie de zori! Ei lasă jos pe coastă să pască armăsarii Și stau privind în vale cum fac pârjol tătarii. Cinci sate ard în flăcări pe câmp, și fumul lor Se-ntinde ca o apă, plutește ca un nor De-a lung pe șesul umed, și zboară sus în aer, Ducând cu el un vuiet de larmă și de vaier. Prin fum se zăresc umbre fuginde, rătăcite, Copii mărunți, și mame, și fete despletite, Și cai scăpați în fugă, și câini, și boi în turme, Goniți de tătărimea ce calcă pe-a lor urme. Ici, colo, se văd cete în luptă încleștate, Mișcări de brațe goale în aer ridicate, Luciri de arme crunte pătate roș cu sânge Pe care-o rază vie din soare se răsfrânge. Apoi din vreme-n vreme o ceată luptătoare Se-mprăștie cu grabă, lăsând cadavre-n soare! Iar lângă Nistru, multa urdie tătărească Năprasnic se ucide cu gloata românească. Dan zice: Măi Ursane! acolo e de noi! Acolo râde moartea în crâncenul război. Acolo să dăm proașcă, sub ochiul cel de sus, Tu dinspre faptul zilei, și eu dinspre apus, Și cale să deschidem prin aprigul dușman... La lucru-acum, fârtate! la lucru, măi Ursan! Amin și Doamne-ajută! Ursan voios răspunde, Și-n gloată fiecare ca viforul pătrunde. VI [ modifică ] Ursan năval' s-aruncǎ în neagra tătărime, Croind o pârte largă prin deasa ei mulțime. Sub mână-i buzduganul, unealtă de pieire, Ca un balaur face în juru-i o rotire, Un cerc de moarte-n care amar de cine-i prins Sărmanu-nchide ochii și soarele-i s-a stins! În lături, înainte, în urmă-i totul moare! Zbor creierii din tidve sub ghioaga zdrobitoare, Și-n urmă, și-mpregiuru-i, și-n lături semănate Zac sute de cadavre cu capete sfărmate. Și astfel ne-mpăcatul Ursan mereu lucrează, Și spre apus prin sânge mereu înaintează. Ca dânsul, Dan bătrânul, erou întinerit, Tot vine după paloș spre mândrul răsărit. El intră și se-ndeasă în gloata tremurândă Ca junghiul cel de moarte în inima plăpândă, Și paloșu-i ce luce ca fulger de urgie Tot cade-n dreapta,-n stânga și taie-n carne vie... Fug toți și pier din cale-i!... El strigă: Steie față Cui place vitejia, cui s-a urât de viață! Dar nime nu-ndrăznește la glasu-i să apară, Căci el se-naintează precum un stâlp de pară, Și cine-l vede falnic, aprins, cu fruntea sus, Îi pare că alt soare se-nalță din apus. Și astfel ambii oaspeți ai morții ne-mpăcate Cosesc la vieți în floare pe straturi sângerate Ș-ajung ei față-n față prin apriga furtună, Și armele lor ude cruciș le împreună. Noroc ție, Ursane! Și ție, tot noroc! Dar n-a sfârșit cuvântul Ursan și cade-n loc, Străpuns de o săgeată ce-i intră-n piept adânc. El scapă buzduganul, se pleacă pe oblânc Și greu se prăbușește c-un geamăt de pe cal. Tătarii ca zăvozii pe dânsul dau năval! În lături, litfe! strigă la ei viteazul Dan, Punându-se de pază la capul lui Ursan. Cu calu-n mâna stângă, cu pala-n mâna dreaptă, Amenințând cu ochii tătarii, mi-i așteaptă Precum așteaptă zimbrul de lupi înconjurat Să-i zvârle cu-a lui coarne pe câmpul spăimântat. Dar nici gândesc păgânii să deie piept cu el, Căci paloșu-i năprasnic e vultur de oțel. Retrași în jur deoparte, nemernici, sperieți, Ei scot din a lor arcuri un vifor de săgeți, Și Dan, lovit în coaste, șoptește cu oftare: Ursane, pentru tine de-acum nu e scăpare! Zicând, el cade-aproape, se sprijină-ntr-o mână Și paloșul lui ține în loc ceata păgână. O! Dane căpitane! puterile-ți slăbesc Și norii pe deasupră-ți trecând se învârtesc. Tu mori! și tătărimea s-apropie de tine! Dar iată din pustiuri un alb vârtej că vine Și trece prin urdie ca printr-un lan de grâu. E un voinic călare pe-un cal ce n-are frâu, Voinic, în brâu cu paloș și pe grumaz cu salbă. E Fulga, ce apare ca o fantasmă albă Și grabnic pe-al ei tată răpește din grămadă, Apoi cu el dispare ca șoimul cu-a sa pradă. Alah! răcnesc tătarii cătând cu groază-n urmă... Dar ce văd ei deodată, căci glasul lor se curmă? Ei văd curgând pe dealuri arcașii din Orhei Ce vin cu-o falcă-n ceruri, aprinși ca niște zmei! Un lung fior de spaimă pătrunde într-o clipă Prin deasa tătărime ce-i gata de risipă, Și toți pe loc la fugă plec iute, se duc orbi, Cum pleacă din câmpie un nor întins de corbi. Amar e de răzlețul ce-n urma lor rămâne! Și cade, mic sau mare, pe mâinile române! În față cu românul nu-i milă, nu-i iertare, Nici chiar în sân de mamă nu poate-avea scăpare. O știu de mult tătarii, o știu de la bătrâni Și fug, nevrând s-asculte de șefi, de-ai lor stăpâni. Tot omul vede moartea ș-aleargă-nspăimântat. Cel viu uită și lasă pe mortul ne-ngropat Și făr-a-ntoarce capul se duce-orice păgân, Că-n umbra fiecărui s-avântă un român! Iar hanu-și smulge barba, își rupe șalul verde Privind urdia-ntreagă în clipă cum se pierde. Sub ochii lui în lacrimi, pe câmpul cel de lupte Apar grămezi de leșuri, grămezi de arme rupte, De cai uciși, de care, de corturi risipite, Și tuiurile oastei de oaste părăsite O! pas cumplit al soartei! Tot ce-i era de fală, Cai, steaguri, cete mândre, strălucitoare arme, Clădiri de visuri nalte, magie triumfală, A fost de-ajuns o clipă ca totul să se darme! VII [ modifică ] Ghirai a trecut Nistrul înot pe calul său, Luând pe Dan rănitul ca pradă și trofeu. El merge de se-nchide în cortu-i, umilit, Precum un lup din codri ce-a fost de câini gonit. Trei zile, trei nopți hanul nu gustă-n suflet pace. Întins ca un cadavru jos pe covor el zace, Dar când revine, palid, din lunga-i desperare, În ochii lui trec fulgeri de crudă răzbunare. El strigă să-i aducă sub cort pe Dan bătrânul. Deși cuprins de lanțuri, măreț intră românul! Ghiaur! zice tătarul cu inima haină, Ce simte firul ierbii când coasa e vecină? Ea pleacă fruntea-n pace, răspunde căpitanul, Căci are să renască mai fragedă la anul! Ghirai cade pe gânduri, lăsându-și capu-n piept, Și, îmblânzindu-și glasul: O! Dan! Om înțelept! Te știu de mult pe tine, cunosc al tău renume Din graiul plin de lacrimi orfanilor din lume. Pe mulți tătari cuprins-ai de-ai morții reci fiori! Acum îți veni rândul și ție ca să mori. Privește! lângă ușă călăul te pândește Cu ștreangul și cu pala ce-n mână-i zângănește. Un semn, și capu-ți zboară la câini și la vultúri, Și sufletu-ți se pierde în lumea de ghiauri. Dar însă îmi fac milă de ani și de-a ta minte, Gândind la bătrânețea ce-apasă-al meu părinte, Și vreau, cu daruri multe, pe tine-a te ierta De vrei tu să te lepezi acum de legea ta! Creștinul Dan, bătrânul cu suflet luminos, Înalță-a lui statură și zice maiestos: Ceahlăul sub furtună nu scade mușuroi! Eu, Dan, sub vântul soartei să scad păgân nu voi. Deci, nu-mi convine viața mișelnic câștigată, Nici pata fărdelegii în fruntea mea săpată. Rușinea-i o rugină pe-o armă de viteaz, Un vierme ce mănâncă albeața din obraz. Cui place să roșească, roșească... eu nu vreu Nici pată pe-a mea armă, nici pe obrazul meu. Alb am trăit un secol pe plaiul strămoșesc Și vreau cu fața albă senin să mă sfârșesc, Ca după-o viață lungă, ferită de rușine, Mormântul meu să fie curat și alb ca mine! Așa m-a deprins Ștefan, ușoară țărna-i fie! La trai fără mustrare și fără prihănie. Nu-mi trebuie-a ta milă, nu vreau a tale daruri. Tu îmi întinzi o cupă mult plină de amaruri, Departe ea de mine!... mai drept e ca să mor!... Iar dacă ai tu cuget și-ți pasă de-al meu dor, Ghirai, mă lasă, lasă în ora morții grele Să mai sărut o dată pământul țării mele! Uimit, Ghirai se scoală, cu mâna lui desface Unealta de robie sub care leul zace, Cumplitul lanț ce-l leagă cu strânse noduri sute, Și zice grabnic: Tată, ia calul meu și du-te! Bătrânul Dan ferice se duce, Nistrul trece, Și-n aerul Moldovei se umflă pieptu-i rece, Și inima lui crește, și ochii-i plini de jale Cu drag privesc prin lacrimi podoaba țării sale. Sărmanu-ngenunchează pe iarba ce străluce, Își pleacă fruntea albă, smerit își face cruce Și pentru totdeauna sărută ca pe-o moaște Pământul ce tresare și care-l recunoaște... Apoi el se întoarce la hanul, intră-n cort, Suspină, șovăiește și, palid, cade mort! Iar hanul, lung privindu-l, rostește cu durere: O! Dan viteaz ca tine, ferice care piere, Având o viață verde în timpul tinereții, Și albă ca zăpada in iarna bătrâneții...


