# FragmentsContent

content:
Cei doi inamici se priviră crunt o secundă. Omul și pisica. Pe urmă, pe figura pisicei trecu ca un fel de bucurie răutăcioasă și din două salturi dispăru. Emanoil Badea își spuse: „Am s-o împușc… altceva nu mai rămîne…” Dar el știu de la început că astea erau doar vorbe de prisos. Brațul îi tremura totdeauna cînd trăgea cu revolverul, iar pe pușcă nu mai pusese mîna de la război. Așa că ar fi fost un canun pe bietul dobitoc. Mai ales pe-o pisică; jivinele astea au atîta putere de viață în ele, că țin chiar la mai multe gloanțe în șir. Dar dacă ar pune pe altcineva s-o împuște?… „S-o împuște!”… Cuvîntul pornit din gînd i se opri dinaintea ochilor, desfăcîndu-se ca o blană moale și lucioasă, pe care pete neregulate de sînge stricau dizgrațios contrastul albului dens de zăpadă stătută cu al negrului mătăsos. „Da, pe altcineva…” Și pentru că noua hotărîre nu i se părea tocmai bine fixată, în pervazul gîndului, o țintui ca pe-o hîrtie fluturătoare, cu neplăcerile cu care pacostea asta de jivină umplea casa de cînd o aduseseră aici. Ah, ar fi fost de ajuns doar miorlăitul ăla enervant, care nu mai înceta chiar cînd era sătulă! Dar stricăciunile pe care le făcea? Șoareci nu prindea niciodată, dar se da fără preget la puii de găină. Avea apoi un mare dar să descopere ouăle din cuibar înaintea femeii din curte; se strecura în sufragerie cînd. se pregătea masa și devora mezelurile, untul sau tot ce era pus înainte de aducerea felurilor. Iar cînd o surprindeai, răspundea cu ochii licăritori cu cari te privea drept în față; pe urmă botul se crispa în acea sinistră bucurie animalică ce-i era particulară și din două salturi dispărea. Au pedepsit-o de multe ori, desigur, dar asta a fost cu totul de prisos. Pe urmă, era atît de mobilă, că rar dacă o ajungea prima lovitură. Se strecura cu ușurință printre picioare. Iar dacă închideai anume ușa și fereastra ca să nu mai scape — cînd nu-și găsea vreun cotlon inaccesibil în fundul subpatului sau dedesubtul bufetului — devenea de-o sălbătecie fără seamăn. Se arunca nebună într-o parte și-n alta, se ridica pe păreții netezi pînă la înălțimi de necrezut, spumega și te privea cu ochi atît de dușmănoși și de groaznici, că singur trebuia să deschizi fereastra, ca dintr-o săritură să se arunce pe gardul dimpotrivă. Dar pedeapsa, pe lîngă că nu aducea în urmă-i nici un semn de îndreptare, însă nici măcar nu o făcea să stea mai multă vreme ascunsă. Reapărea îndată și te privea de departe, cu capul ușor încordat spre pămînt, cu un picior puțin fandat parcă în chip de înfruntare; dezgustat de barbaria bătăii, trebuia să ridici neputincios din umeri. Atunci grumazul ei se descorda și-n timp ce în ochi și pe botu-i se aprindea tainicu-i surîs, se întorcea deodată cu cochetării de femeie și dispărea cu pași neauziți, de hoț. „Am să pun pe Sandu s-o împuște!” hotărî în cele din urmă Emanoil. Sandu era cel mai mic dintre frați; era încă elev și venise în vacanță. Brațul lui tânăr n-avea de ce să tremure pe armă. Dealtfel, de multe ori el se scula de dimineață, punea să i se facă un pachet cu răcituri și pleca la vie, unde stătea ziua întreagă. Seara venea cu cinteze, cu grauri, cu mierle sfărîmate de alice și legate de gheruțele învinețite, crispate pe sfoară. Emanoil nu mînca niciodată din trofeele vînătorești ale fratelui său mai mic. Dar Sandu își aduna tovarășii de vînătoare și pe alți prieteni din tîrg și se închideau cu toții în odaia celuilalt frate, Ionică, unde se încingea sfat și veselie mare. Emanoil le dădea uneori voie să scoată vin din pivniță și, ceasuri multe după aceea, răzbăteau din dosul ușii cenușii freamături de veselie, răsunet energic de pian, îngînări dulci de mandolină. Emanoil trecea cu sufletul strîns pe dinaintea ușei de după care fremăta tinerețea; căci în mijlocul ei. inima însăși a acestei tinereți zgomotoase era un biet olog, frumos și plin de toate entuziasmele și de toate dorurile; era bietul Ionică, fratele mijlociu, pe care o boală neașteptată îl betejise de doi ani, făcîndu-l pentru toată viața, scurtă, cît acum se anunța să mai fie, prizonierul odăii lui cu pat de spital, cu lavaboul dintr-un colț și dulapul cu haine din colțul celălalt, cu scaunele pentru prieteni și cu pianul, care rămăsese pentru el singura mîngîiere și, cum spunea adesea, singurul rost pe pămînt. De aci, din spațiul acestei odăi largi, pe care doctorul o voise cît mai puțin încărcată, pornea șuvoiul de fierbinte sevă care pompa restrînsa și sportiva tinerețe a acestui orășel; înlăuntrul ei, începătorii vieței își primeneau sîngele cu altfel de doruri, cu pofte de altă culoare, cu visuri și aspirații care, uneori, între zidurile văruite simplu, din porunca aceluiași doctor, luau dimensiuni aproape de ideal. Emanoil îi privea cu melancolie venind unul cîte unul, aduși din șale, covîrșiți parcă sub greutatea cine știe căror griji nebănuite, ciocănind ușor la ușa sură. Erau toți tineri, sănătoși, unii chiar chipeși și voinici, încît el se întreba cu drept cuvînt ce puteau să mai găsească oamenii aceștia la un biet nevoiaș, lovit așa de crunt de soartă? Îi atrăgea oare vinul din pivniță? Dar cheile el nu i le dădea lui Sandu decît o dată pe lună, cum abia încuviințase doctorul, pentru ca bietul năpăstuit să mai aibe uneori iluzia plăcută a vieței tinerești, astfel încît mulțumirea sufletească să rămînă ca un prisos peste cît ar fi putut vătăma numărul ceva mai mult decît ar fi trebuit de pahare. Dar Emanoil știa destul de bine: Ionică nu se prea prăpădea cu firea pentru vin; chiar păhărelul ce i se aducea cotidian în camera lui, odată cu felurile de mîncare, de cele mai multe ori era scos aproape pe jumătate. O dată pe lună, însă, îi făcea mare plăcere să-și ospăteze și să-și înveselească tovarășii de hoinăreală de odinioară; ceea ce nu oprea pe aceștia să revie și în celelalte zile, cînd nu era vin, unul cîte unul, să se strîngă cu toții în jurul celui pe care, atunci cînd avea picioarele sănătoase, îl ascultau, de la mic pînă la mare, ca șef și ca îndrumător. Astfel acum, în locul vinului, gîlgîia cîntecul, visul. Degetele ologului, ca și cum ar fi răscumpărat pentru ele puterea pierdută a picioarelor, alergau de astă dată pe clape așa cum alergau picioarele valide odinioară prin zăvoaie și prin coclauri, în desele războaie, cu praștii și cu pietre, împotriva numeroșilor adversari ai gimnaziului: elevii de la meserii sau de la comerț; mai pe urmă, cum alunecau pe parchetul lucios în cadența tuturor jocurilor. Pentru întîia oară copiii ăștia de tîrgoveți ascultau minunile lui Beethoven sau tumultul lui Wagner și ascultau toată cavalcada ariilor traversînd secolele în ropot războinic, în huiet frenetic de alai nupțial, în ritm domol sau furtunos de vis ori de dragoste, în marș maiestos de cortegiu funebru, din fundul vremurilor și pînă astăzi. Mulți erau și ei, asemenea, feciori de oameni avuți; aveau surori sau mame care cîntau la pian ultimele romanțe și ultimul joc la modă și chiar mai mult decît atîta. Poate în casele lor răsunaseră aceleași note care răsunau și acuma sub mîna prietenului lor; dar pentru mințile lor tinere, Beethoven și Mozart, Chopin și Berlioz acum se dezghiocau din împletitura neguroasă a neînțelegerei. Ei se uitau la cel ce descifra cu atîta precizie inscripțiile încîlcite ale frumuseței muzicale, îngrămădită în teancurile de caiete, formînd movilă deasupra pianului, ca la un mag tînăr și țintuit pe vecie de scaunul cu șurub învîrtitor; magul făcea semne cabalistice cu mîinile lui lungi și nervoase și îndată prin noaptea de abanos a pianului se deschideau zări fără sfîrșit, orizonturi catifelate, luminate de aștri necunoscuți, în împerecheri inedite de culori, ele înseși inedite; frînele pământului slăbeau, scădeau, dispăreau: mica odaie cu înfățișare de spital plutea în depărtări astrale… Pe urmă. după muzică era rîndul cuvintelor; cîntărețul părăsea în cîrji scaunul cu șurub și se îndrepta spre patul cu dreve de bronz. Stătea pe șezut, pe moalele saltelii și asculta pe ceilalți aproape toți deodată; apoi începea să vorbească el și atunci se făcea tăcere. După primele cuvinte, mîinile — căci toată viața lui rămăsese în mîini — se ridicau în sus ca niște aripi. Ele se agitau într-una, parcă ar fi vrut să urce necontenit; și toți ceilalți priveau mîinile acestea, care păreau că vîslesc bărbătește spre înălțimi; le urmăreau cu capul ușor plecat într-o parte, parcă să le observe mai cu ușurință cum despicau albastrul nesfîrșit. În înot voinicesc. Căci mîinile acestea păstrau și acum aceeași putere magică de deasupra clapelor; la primele lor mișcări, ca la un semn vrăjitoresc, tavanul dispărea, și la căldura vorbirei bietului beteag aveai necontenit senzația norilor și a zborului. Intrînd pe neașteptate la Ionică, Emanoil putuse surprinde adesea pe tinerii aceștia ai tîrgului înghițind cu ochi, cu urechi, cu frunte, cu toate simțurile larg căscate vorbele fratelui său; pentru ei, ele erau ca o licoare fără pereche, pe care o legumești, în clipele mari ale vieței, ca pe-o binefacere a cerului în aridul de pustii a vieței [sic] de tîrg pe care o duceau. Îi vedeai apoi plecînd cu ochi luminoși, dornici de ducă spre alte tărîmuri noi, toți hotărîți să calce necontenit mai departe, să lase în urmă acest searbăd tîrgușor de provincie, unde cel care le dăduse viață și aripi avea să rămînă pentru totdeauna. Emanoil rămăsese nemișcat în fața ușei sure, pe care florile pictate își pierduseră de mult roșul: părea că ochii lui răzbat lemnul cenușiu și se opresc încărcați, în același timp de mîndrie și de stînjenire îndurerată, pe fratele său și pe ascultători. Zgomotul cel mare încetase de mult și-acum răsuna din nou doar cîntecul pianului. Era o sonată care aducea miros și gust de luncă, de joacă și de primăvară. Emanoil știa că e de Beethoven pentru că îl văzuse odată, pe cînd o cînta, cu caietul lui Beethoven dinainte. Dar titlul nu-l cunoștea. Și se prinse cu sine însuși că trebuie neapărat să fie vorba de primăvară… Un mieunat întrebător și neașteptat se desprinse deodată din umbra dedesubtul canaturilor, de parcă degetul vreunui glumeț prost ar fi apăsat grosolan o clapă nepotrivită. Surprins ca de-o stafie, Emanoil dădu un pas îndărăt, iar inima parcă i se mută într-o parte. Pisica bălțată stătea cu piciorul dinainte ridicat, gata să fugă. Totuși, pentru că Emanoil nu făcu la început nici o mișcare, pe figura ei rămînea aceeași expresie de întrebare, care se rezolvă din nou într-un miorlăit, de astă dată lung, pițigăiat și dureros de enervant, sfîșiind ca o unghie ascuțită țesătura de mătase a pianului. — Hai… marș… marș!… răcni el, scos din sărite. Figura nedumerită a mîței — Emanoil pentru întîia oară surprinse această succesie de înfățișeri — de abia acum deveni deodată răutăcioasă; ochii îi sclipiră și pe bot îi apăru rînjetul obișnuit… Ea sări din loc, se prelinse pe lîngă zid, în apropierea lui Emanoil, care bătu amenințător din picior, și după o clipită fu tocmai lîngă ușa cea mare și îndepărtată dinspre afară. — Haid, ieși odată… Îi deschise ușa cea mică de la sală și se îndepărtă ca să-i lase drum liber de fugă. Cînd pisica îl socoti la distanță convenabilă, se repezi să iasă în goană turbată, stupind cu înverșunare. Se duse să închidă după dînsa. Ea se oprise la colțul sălii, de parcă l-ar fi așteptat anume: îl privea cu aceiași ochi sclipitori și cu acelaș aer caraghios. În fine, dispăru. Sandu repara o pușcă veche, de mult aruncată în pod. El se pricepea de minune să dreagă tot felul de lucruri și chiar să le facă din nou. Gardurile, cotețele, răzoarele și rondurile din grădină, treptele cele noi ale scărei din dos erau doar în întregime opera lui din vacanțele anterioare și din vacanța de față. O grămadă de alte scule din bucătărie sau din întregul gospodăriei erau de asemenea reparate de el. Iar acum, dacă luase la zor rabla asta de pușcă, la serviciile căreia de mult se renunțase, e pentru că el își dădea seama că va ajunge cu siguranță la un rezultat util. Emanoil era convins de acest lucru pe cînd se apropia de dînsul. Se opri lîngă el și-i urmări tăcut, mai multă vreme, mișcările mîinilor. Le privi plimbîndu-se dibace prin șurubăriile mecanismului, pipăind grijuliu vreun colț ruginit de oțel, încercînd puterea vreunui arc sau mîngîind cu satisfacție un resort cu încă bine strînse încolăcituri. Privind atent, Emanoil părea că începe să dezlege el însuși tainicul rost al acestui organism metalic; ba chiar era surprins și contrariat cînd mîna fratelui său lua un drum protivnic așteptărilor lui în sondările necurmate, ca să regăsească unde s-a ascuns viața între viscerile acestea ruginite, care înainte puteau să scuipe, la un singur semn, moarte și spaimă, durere sau triumf. Dar cînd vedea că nu fără rost fratele său își îndrepta atenția într-altă parte decît ar fi dorit el, Emanoil se lămurea tot mai temeinic că astfel de mecanismurî vor rămîne pentru dînsul totdeauna de nelămurit. Și fără nici o strîngere de inimă despre partea asta, învăluind pe fratele său într-o privire de admirație, îl întrebă, cercetînd să vadă dacă se potrivea cumva în gînd: — Și care are să fie prima victimă, Sandule, a rablei ăștia, cînd va redeveni iar pușcă vrednică și sănătoasă? — Cine știe? răspunse Sandu, iar mișcarea umerilor lui, care însoți răspunsul, arătă că nici nu-i trăsnește prin minte măcar să-și bată capul cu astfel de preocupări. Emanoil simți ca un fel de stînjenire în suflet că, în gîndul fratelui său, ideea de a suprima pacostea aceea de pisică, ce le făcea atîtea mizerii zilnic, nu a venit de la sine, așa cum îi venise lui. Dar atunci pisica se ivi pe aleea grădinei. Pășea rar, parcă ezitînd, și-și ridicase botul, de parcă adulmeca înspre dînșii dacă e indezirabilă sau nu. Emanoil constată din nou că acum figura ei e umilită și temătoare; vrea să zică, numai atunci cînd o gonește și-o amenință sau o bate cineva ea devine rea și rîzătoare. O lasă să înainteze și schimbă semnificativ priviri de la ea spre fratele său și iarăși. Sandu își ridică ochii, îi remorcă de ai celuilalt, văzu pisica. — Cine ar putea să fie? întrebă, întorcîndu-i iar la Emanoil. — Ei cine? insistă acesta, fixîndu-l și aplecînd semnificativ capul la jumătate, gata să-l aplece de-a binelea pentru a marca consensul… — Vreo cintezoaică… ce zici… dacă nu te-oi pomeni cu gogeamitea iepurele… Și rîse voios. Pisica se așezase lîngă el pe șezut și se spăla rînd pe rînd cu labele dinainte. La Emanoil nu se uita nici măcar pe furiș. Atunci ridică din umeri și se îndepărtă fără să mai zică nimic. Din urmă îl însoți pînă departe ușorul ciocănit în metal al dregătorului. De acum înainte, Emanoil rîdea totdeauna cînd auzea de năzbîtiile pisicei. Rîdea cu poftă mare, într-atîta, încît enerva pe toată lumea cu hohotele lui. În fața figurei tăiate de toate cutele necazului, pe care i-o înfățișa uneori, cînd se întorcea din oraș, nevastă-sa, Elenuța, disperată de noua ispravă a animalului, el o înciuda și mai mult cu vorba lui zgomotoasă. Pe urmă încheia împăciuitor: — Lasă, frate, că nu e nimic… — Bine, dar pînă și potîrnichile… — Nu e vina ei. Trebuia să le închideți mai bine… — Numai cheia n-am întors-o… Însă e atît de-a dracului, încît i-a dat în gînd să deschidă ușa cu laba.. — Poate c-a umblat altcineva… — Am surprins-o cu friptura în gură… Furia Iui Emanoil reîncepea să vină, de undeva dinăuntru, în șuvoaie de sînge ce se izbeau în păreții obrajilor, congestionîndu-i, ca o apă care ar fi venit pe dedesubt, umflîndu-i vestmintele. Dar repede se scutura… — I-a dat în gînd!? Vorbă!… Imposibil să nu fi fost ușa crăpată… — Nu. n-a fost… Îți jur că n-a fost… asigura cu temeinicie Elenuța. E un neam rău de pisică… Toate îi trăsnesc prin gînd… Emanoil își aminti de rîsul acela animalic care îl scotea pînă acum din sărite. — Hm, parcă ar fi vrăjită, murmura el. Parcă ar fi o piază-rea abătută asupra casei… Și-și aducea încă aminte din nou acea constatare curioasă care-l uimise, cum rîsul pisicei, cu expresia lui răutăcioasă, drăcească, venea abia pe urmă, după ce întîi te privea ca orice pisică normală; și numai cînd o alungai și o certai, își arăta colții subțiri de porțelan și ochii cu pupilele complect căscate, rîsul din dosul căruia se desprindea, tăcută și hotărîtă, plămădeala viitoarei răzbunări. — Are pe dracul într-însa! conchise Emanoil, dînd din umeri neputincios. Cînd o pedepsești, îți rîde în față ca ducă-se-pe-pustii… Și cînd n-o pedepsești, atacă, provoacă, fură… Emanoil se opri. Soția lui se uita curioasă la el. Acuma să mai treacă și drept superstițios! Hm… O pisică la fel cu toate pisicile… De unde această obsesie idioată?… Și, în definitiv, de ce această stînjenire, de ce să nu-i spună lui Sandu de-a dreptul: „Ia, ia-ți pușca, tinere, și fă-i seama… Nu vezi că ne strică toate celea?…” Emanoil surîse amar. El știa bine că-și dă curaj degeaba… Nu va spune astfel lui Sandu. Cel mult îi va sugera ușor, pe nesimțite… Și-i fu milă de el. Parcă dacă i-ar spune drept în față sau numai i-ar înfiltra pe nesimțite ideea în cap, nu ar fi aceeași barbarie… Poate că nu… Sugerînd cu meșteșug, cel căruia i s-a imprimat pe îndelete gîndul strein în minte va avea aerul că el însuși l-a emis… Or, dacă-l acceptă și și-l însușește, e ca și cînd s-ar fi potrivit în gînd cu adevăratul emițător, care își simte astfel conștiința ușurată și sufletul întărit… Și toate astea pentru… o pisică… Emanoil se scutură cu energie: — Ia să cheme pe Sandu încoa… Elenuța, înainte de a suna, zîmbi: — Sandu nu știe că i-a mîncat potîrnichile… Potîrnichile erau vînate de el! — Atunci să nu-l mai cheme, hotărî Emanoil, rînjînd diabolic. Lasă, să-i oferim această surpriză la masă, în locul potîrnichilor! De astă. dată veni și Ionică la masă. Se gătise bine, își pusese lavalieră nouă și-și pieptănase cu îngrijire părul castaniu, pe care firele ondulate îl țineau în permanență umflat și zgribulit. Venise pe sala zigzagată, făcînd să răsune scîndurile sub lovitura cîrjilor, a căror deschizătură de larg compas depășea necontenit preșul îngust, pe moalele căruia se lăsau, îngroșate de feși, doar picioarele schiloade. Ionică venea la masă pentru că de astă dată Elenuța invitase și pe domnișoara Erminia, o fată uscată și brună, cu mîini și picioare subțiri, cu un nas puțin mai mare decît ar fi trebuit, dar care-i da feței un aspect ștrengăresc și plăcut. Ea era tare bună de gură și știa tot felul de snoave. Venea uneori la Ionică, intra singură în odaie și sta de vorbă cu el. Adesea îi aducea note și de multe ori prietenii lui o găseau stînd lîngă pian, pe un scăunaș, ascultînd pe muzicantul beteag, care atunci se întrecea pe sine. Cu toții erau convinși, iar Ionică era cel mai zdravăn convins, că fata vine pentru el, pentru figura lui cu adevărat frumoasă și pentru darul lui de-a da clapelor suflet și vrajă. Numai Emanoil credea că vine atît de din vreme la fratele său, tocmai pentru a nu se băga de scamă că e înțeleasă cu vreunul din numeroșii lui amici să se întâlnească cu dînsul în camera cu muzică și cu veselie. Pînă la adunarea prietenilor, domnișoara își satisfăcea și raia plăcere de a rătăci mintea acestui olog, pe care, desigur, n-avea niciodată să-l iubească. Masa aceasta fu scînteietoare de vervă și de bună voie. Erminia se dovedi o fată cu adevărat în stare, cu toată tinerețea ei — nici n-ajunsese douăzeci de ani — să întreție și să facă să rîdă cu inima deschisă pe niște convivi cari de obiceiul lor nu erau tocmai așa de dispuși la petrecere. Pînă și Emanoil rîdea cu toată pofta, uitînd uneori că-și impusese de la început să dea un ton particular, un aer de rînjet rîsului său, pentru a indica domnișoarei Erminia că, în privința atențiilor și a privirilor deosebite ce acorda lui Ionică, el are rezervele lui. Se vede însă că Erminia nu înțelegea acest limbaj de intonații, pentru că se întrecea tot mai mult cu vorba și cu rîsul și tot mai mult creștea în ochii ei lumina prietenoasă, bucuria de bunătate și de dispoziție pentru ologul pe care dunga mesei îl tăia în două, lăsînd privirilor numai trupul învoalt și capul frumos și ascunzînd netrebnicia beteșugului. Ionică rîdea. El se silea să fie cît mai plin de spirit și să întrebuințeze expresii cît mai alese; însoțea uneori cuvintele de cochete înclinări ale capului, care poate i-ar fi stat bine, dacă pentru Emanoil și pentru comeseni n-ar fi rămas veșnic prezente în minte, oricît scîndura mesei ar fi încercat să le ascundă, feșele groase de lînă ce-i învăluiau sfărîmatele lui picioare. Emanoil citea lămurit în ochii domnișoarei Erminia; la fiecare mișcare de cochetărie, de obicei stîngace, a fratelui său, peste lumina de veselie a ochilor ei se mai aprindea un punct, care ardea o clipă, de răutate, ca o flacără plutitoare într-o ceașcă de untdelemn. Simțea din nou venindu-i în față șuvoiul sîngelui otrăvit și cu greu se străduia să nu izbucnească. Căuta totuși un chip anumit de vorbă sau de privire, care să scape celorlalți, dar pe care Erminia să-l priceapă, singură, pentru ca să știe, cochetuța asta de provincie, cu aere de vedetă de cinematograf, că e cineva totuși la masa asta care i-a descoperit jocul și surîde cu milă dibăciei cu care ea crede că duce pe degete atîția bieți oameni naivi și lesne încrezători. Se gîndi într-un rînd s-o întrerupă, tocmai cînd vorba ei ar fi fost cine știe cît de departe, de străină de întrebarea pe care el ar fi aruncat-o în mijlocul mesei, ca o explozie de ironie și de dejucare: „— Spune sincer, domnișoară Erminia, care dintre tinerii aceia ce se adună la Ionică te atrage mai mult acolo?” Și să rîdă apoi zgomotos de figura ei uluită, de nasul acela lung, care ar ieși și mai mult în relief dintre obrajii supți brusc de neașteptatul izbiturei, să rîdă de mișcările amețite ale capului care nu știe pe unde să iasă din impas, ca ale înecatului ce-și mută sacadat, de colo pînă colo, nările și gura, setoase de aerul pur și întremător. Perspectiva acestei înfățișări succedînd celei actuale îl ispitește peste măsură; de două ori chiar rostește primul cuvînt, dar nu poate continua, căci atenția generală e confiscată, pînă la ultima lescaie, de verva domnișoarei Erminia. Nu se lăsă totuși: aștepta deci cu dîrzenie și încăpățînare. Și cînd se făcu tăcere, își aruncă dintr-o dată eroic privirea, roată, la cei ce-aveau să asiste la neașteptata strășnicie. Însă privirea i s-a oprit pe fața lui Ionică; e atîta fericire în ochii și pe obrajii aceștia, pe care sănătatea s-a lăsat, rumenă și biruitoare, ca un duh sfînt pe-un chip chinuit de apostol, că primul cuvînt, adineaorea scăpat, acum i se împiedecă în gît ca un os înghițit pe neașteptate. Figura ei va fi caraghios de interesantă la privit, de bună seamă, dar privirea lui? Nu s-ar usca imediat, ca la suflarea unui vînt ghețos, umezeala de fericire din ochii lui mari și calzi, n-ar fugi tot sîngele ăsta din obrajii secătuiți, pe care nici un medicament de pe lume nu-i poate umple de atîta roșu cît cîteva vorbe perfide de fată, cîteva ițe de păianjen, lăsate în grabă dintr-o pereche de ochi nestatornici, încurcîndu-te de-a binelea într-o biată zdreanță superficială de iluzie. Nu. Mințind cu nerușinare, bătîndu-și joc cu frenezie, canalia nu face decît să mîntuie. Iar el, venind cu întrebarea lui brutală, căzînd ca un bolovan grosolan și inform într-o leasă de mătase… Nu. desigur nu. Deși mititica ar trebui făcută să știe că navighează așa doar în mințile acestea adormite de hipnoza sărăcăcioase lor ei farmece; dar că nu domnește tot astfel și în mintea lui, rămasă liberă și forte, pentru că era stăpînă pe sine, dominînd prin înțelegere chiar pe acea care se crede atît de neînțeleasă. Ceea ce nu poate să-i spună graiul lui i-o va spune privirea. Și ochii lui pornesc să se-ațină la ochii ei; aceia scapă, aceștia le sar din nou în cale. În sfîrșit, scăpărările s-au încrucișat. Două împunsături energice dintr-o parte, două săgeți de alarmă din partea cealaltă. Obiectivul luptei nu se cunoaște încă de partea atacată; cu toate astea, defensiva se desfășoară din instinct. Angajamentele devin din ce în ce mai serioase. Domnișoara Erminia are oarecare poticniri în verva ei pînă acum aproape neîntreruptă, are chiar tăceri. Înfrîngere totală: ochi cari cad în farfurie. Iată-i, s-au ridicat de acolo, temători și înfrînți, ca un rănit într-o mînă: „Ce vrei de la mine?” întreabă ei atît de lămurit, că nu mai poate fi nici o incertitudine. „Doar atîta: te văd, te văd… nimic altceva…” Răspunsul e greu de înțeles. Emanoil redublează ascuțișul lăncilor, ce se întind din nou, războinice, din luminile culcușului lor verde. Ochii învinși cad din nou în farfurie. Dar, odată odihniți acolo, lumina lor nu se mai ridică de astă dată înfricoșată și șovăitoare… O, nu, acum rănitul se retrage dibuitor, dar restabilit, prin tufișuri, pînditor și cu degetul pe trăgaci. Privirile se strecoară viclean pe sub gene… Ascunse bine sub lungile gene tremurătoare și negre, cu luciu de mătase, ele scapără totuși!… Din ascunzătoarea minunată, își lasă din cînd în cînd văzută goliciunea. Răspund acum limpede: „Am înțeles. Te-am înțeles…” Și pe urmă scapără iar, ca o aripă de flutur căruia i-ai captivat pe cealaltă… „Bine…” Un „bine” apăsat, subliniat de-un rîs ușor, dar dur, compact… Dimpotrivă, au înțeles cu totul altceva… Emanoil e turburat… Nu asta a vrut să spună… nu… dar… Ochii adverși nu mai stau însă să dea răgazuri. Ei se reped acum necurmat, dau lovituri repezi, se retrag, vin iară… Verva domnișoarei Erminia a revenit; iar căldura și inventivitatea jocului ei de vorbe a atacat culmi nebănuite… Iar ochii se reped, acoperă cu învăluiri piezișe, surprind și se înfig cu siguranță uimitoare. Ochii lui Emanoil abia se mai ridică din farfurie. Vai, Doamne, dar n-a înțeles asta, n-a vrut asta… Cu toate astea, săgetările acelea negre au în vîrful lor licori blestemate, înveninate. El le simte cum i se răsfiră prin sînge ca vinul străbun ori ca hidromelul… El se zbate contra acestei invazii fluide, care-l încleștează și-i suflă amarnic prin golul vinelor și-al arterelor vînt uscat de amorțire… Pe furiș ridică ochii la Ionică… Și-i întîlnește pe-ai acestuia fixîndu-l seci, împăienjeniți, sticloși, fixîndu-l de-acolo, din mijlocul feței aceleia acum iarăși supte, galbene, stoarse, ca de mort… Ar vrea să facă o mișcare de împotrivire, de răzvrătire, cît de mică… Îngăimează un biet surîs lui Ionică… Fals și searbăd… Iar vocea Erminici se lasă și se ridică în zbor neastâmpărat de porumbel, însoțită de fluturările de rîs ale Elenuței și ale lui Sandu. Iar ochii ei, nevăzuți decît de Ionică, se înfig adînc în ochii lui Emanoil, se înfig cu putere și se dau în acelaș timp și se zbat, lumină în lumină, ca într-o vibrare supremă de flori… „Dumnezeule, n-am vrut asta, bîlbîiește într-însul Emanoil, unica lui scuză pentru sufletul lui, pentru halul ăsta de suflet îmbătat, robit, dărîmat… Ce ochi are mizerabila… ce ochi… canalia… nebuna… mititica…” — Dar potîrnichile mele? strigă deodată Sandu, sărind drept în picioare. Era și timpul… Emanoil simțea că se sufocă, de parcă-ar fi alunecat, undeva la o cramă, într-un butoi cu borhot parfumat și amețitor. — Pentru potîrnichile talc să-ți mulțumească doamna… — Întinse Elenuța mîna spre pisica bălțată, care își făcuse apariția și-și întindea capul prin întredeschizătura ferestrei, mîngîindu-l molatec de cerceveaua mobilă… — Cum, le-a mîncat? făcu Sandu un elocvent gest de dezamăgire, lovit de cea mai cumplită stupoare. Într-adevăr, el aștepta rîndul potîrnichilor, cu mîndria vînătorului care știe că onorurile cele mai de seamă ale sfîrșitului de masă vor fi ale lui. — Încît, interveni Emanoil răsuflînd adînc, de parcă-ar fi ieșit la mal după o cruntă luptă cu apele unui fluviu, încît vezi bine ce mai rămîne: ca să putem fi siguri că vom mînca, de-acum înainte, cel puțin, isprăvile tale vînătorești, trebuie în prealabil să-ți încerci puțin pușca și pe nepoftita asta… Vorbise mult, prea mult, prea ocolit… prea… vorbise idiot… Și brutal… desigur, judecînd după exclamațiile cu care comesenii i-au primit propunerea… Își vede singur rînjetul ce trebuie să-i fi însoțit vorbele; și-l vede ca într-o oglindă ce i-ar fi păstrat, cîteva minute mai mult, imaginea fugitivă… Se vede, și scîrbă crește… și totuși acolo, înăuntru, în adînc, e încă ceva cald, ceva dulce… Ai văzut? Ea n-a protestat… dimpotrivă, a rîs zgomotos… — Ba de cît s-o omori, domnule, intervine baba care strîngea tacîmurile întrebuințate, mai bine o iau eu cînd m-oi duce la fi-mea, duminecă… — Vrei s-o duci fetei dumitale?… — Nu, domnule, că ea e săracă și pisica e tare stricătoare… Da-i dau drumu pe cîmp… Nu putea suferi vorba babei ăștia, care-și îndulcea vocea totdeauna ș-avea ceva cîntător, de milog, de cîte ori căsca gura, în vreme ce ochii-i te priveau cu o culoare rece, de oțel. — Cum o să-i dai drumu pe cîmp, babo?… Păcat de ea… moare de foame… — Nu moare, se aciuiază ea pe undeva. — Tocmai dumneata, femeie bătrînă, propui asta, nu știi că e piază-rea… să dai pisica din casă?… — Ia… vorbe, domnule… Emanoil ridică din umeri și mai scîrbit decît înainte: o babă, o țărancă bătrînă, îi combătea superstițiile… Cu toate astea, el credea profund în această superstiție: — În orice caz, e o barbarie să-i dai drumul pe cîmp… — Pe cînd dacă o împuști, e ceva foarte civilizat, interveni Elenuța, privindu-l înciudată mai mult de schimonositurile neexplicabile pe care le făcea figura lui de la un timp decît de cele ce vorbea. — Eu în orice caz n-o împușc… nu pot s-o împușc… hotărî Sandu. — Așa să faci, babo, s-o duci… e foarte supărătoare, mai spuse Elenuța, privind rîzătoare la soțul ei și făcîndu-i în necaz cu mîinele. Dar Emanoil nu se dădu bătut: — Biata mama îmi povestea adesea, începu el, istorisiri cu pisici înstreinate… totdeauna venea cîte-o nenorocire după… Chiar la noi în casă s-a întîmplat să moară… Nu mai continuă, căci privirile, care instinctiv se opriseră pe Ionică, se retraseră înapoi înfricoșate, într-atît paloarea pe figura lui luase ton de ceară aproape neagră, iar ochii deveniseră sticloși, în vreme ce gura vînătă se strîmbase atît de sinistru, că-l cutremură de sus pînă jos. — Babo, mîine să duci pisica… răsună, răgușită și înghețată, vocea bolnavului. Totuși, poate tocmai privind din nou figura aceasta simți iarăși, imperioasă, nevoia disculpărei, a lămurirei. Simți nevoia să evoce pe mama lui, femeia aceea atît de religioasă, dispărută de mult, care în memoria copiilor ăstora nu mai trăia decît prin vaga ei siluetă, ca o stafie, și prin iubirea de singurătate, prin zilnicele și îndelungile-i retrageri în fața icoanelor din camera ei, împodobită ca un altar. Începu deci cu un ton tremurător, înfruntînd din nou, bărbătește, figura răvășită a lui Ionică, și crezu chiar că a reaprins în pupilele celor doi frați flăcările tremurătoare ce înconjuraseră catafalcul morței, pe care, cel puțin pe acela, ei trebuiau să-l aibe adînc de tot în minte. Dar tăcerea profundă și rece, cu miros umed de cavou, ce se lăsa pe urma acestor vorbe, îl îndureră mult. Emanoil nu mai spuse nimic. O clipă furișă o privire spre Erminia. Dar ea nu se mai uita acum la nimeni; el văzu însă limpede în ochii ei o lumină de mare fericire, pe care o tăie repede, ca un sfredel de sîrmă înroșită, un fulger de răutăcios triumf, focul eclatant al unui fior de rîs. A doua zi, baba a dus pisica într-o desagă, din care capul animalului ieșea cuminte și parcă împăcat cu sine însuși și cu destinul ce-l aștepta. Sau poate semăna cu al copilului ascultător din poveste, pe care părintele sărman îl duce să-l rătăcească în păduri. Emanoil a urmărit-o din fereastră pînă au ajuns la poartă. Era hotărît, dacă pisica va întoarce capul spre dînsul, s-o oprească numaidecît. Dar pisica nu s-a uitat nici în dreapta, nici în stînga. Calmă, cu privirea drept înainte, ea s-a lăsat dusă pe calea destinului ei și Emanoil a avut acum, mai puternică decît oricînd, impresia că odată cu ea a plesnit ceva în mijlocul ițelor pe care destinul le împletește deasupra acestei case. — Unde-ai dus-o, babo? — Am lăsat-o pe cîmp, domnule, cum am trecut de Pesceanu… — Și ea? — S-a luat după mine, dar am gonit-o… — Cu pietre… — Păi altfel nu se putea… Și baba surîde sinistru, arătîndu-și unicul clonț din gura știrbă. Iar Emanoil schițează și el un surîs, pentru că acum simte destul de lămurit că nu crede nici el în superstiții. — Bine, du-te, spune el babei, ca să nu-l surprindă Elenuța, care se apropie, că întreabă iar de pisică… Nu. Desigur, o stupiditate. Sau pură întîmplare, simplă coincidență. De unde vede el legătură de la cauză la efect? Dacă boala lui Ionică s-ar fi agravat de la sine, treacă-meargă. Dar cînd el, amețit de poveștile celor doi prieteni studenți, s-a hotărît să încerce puterea acelor fiole? Însă cum de au nimerit aci tocmai acum acei doi studenți, tocmai acum? Adică… au venit în vacanță, la părinți, doar sunt din partea locului. Foarte bine, foarte bine, dar au mai venit și altă dată în vacanță, de ce pînă acum nu i-au mai împuiat capul lui cu minunile conținutului acelor fiole, care aveau darul lui Dumnezeu de a face toți schilozii să-și arunce cîrjile? Dar, în sfîrșit. Ei puteau aduce mărturie că au văzut astfel de minuni în clinicele facultăței lor. Și cum de a găsit pe acel doctor tînăr și neexperimentat, venit de curînd în localitate, cu studiile de-abia terminate, care s-a decis repede să-i facă injecțiile omorîtoare? Doctorul cel mai bătrîn, adus mai pe urmă, a întărit că acele injecții erau într-adevăr o minune a științei medicale; dar ele nu se potriveau la boala lui Ionică, pe care, dimpotrivă, n-au făcut decît s-o agraveze… — Și mai e vreo speranță, domnule doctor?… — Inima, inima… e inima tînără care-l mai ține, răspundea evaziv doctorul și se grăbea să plece, ca întrebările următoare să nu ceară preciziuni. Inima? Hm! Emanoil intră în odaia bolnavului, care-l privea holbat și nesigur, grozav de înfiorător, cu obrajii aceia atît de supți… — Tu… ești… S… san… ddd… ule?… Se împleticea în vorbă și nu mai distingea nici la doi metri… — Nu, sunt eu, Emanoil… — Ttt… u ești, Em… manoil… Ce mai faci… fr… fr… fr… atele meu bun?… Nuumai tu… mai vii pe la mine… nici unul, nici unul… Nici unul din prietenii cei mulți nu mai dădeau pe la dînsul… — Hu… ce să c… c… aute… Și deodată se încordă în mîinile de schelet. Gîtul îi ieși lung din cămașa pleoștită, el însuși parcă un braț descărnat purtînd o hîrcă decapitată. Emanoil se ridicase… — Vrei ceva, Ionică?… Dar Ionică nu răspunse, ochii lui sticleau ca gheața sub lună și se bulbucaseră îngrozitor. Se ridicase pe șezut și cămașa i se desfăcuse cu totul. Su gratiile proeminente ale coastelor se vedea[u] într-adevăr limpede bătăile nedomolite ale singurului pumn de viață care mai rămăsese într-însul. Iar buzele arse și negre șuierau ceva neînțeles… Cu multă greutate, Emanoil putuse distinge: — Nici unul… Mîinile de schelet pipăiră cîrjile, care stăteau credincioase, rezemate de pat. Și atunci se desfășură o adevărată minune. Bolnavul se ridică deodată și răsări între cîrji, înalt și înfiorător. Emanoil, care se apropiase să-l ajute, trebui să se oprească… Mortul, căci era doar un mort ceea ce avea în fața lui, înaintă… Emanoil făcu un pas înapoi… Se apropie de pian cu o energie de negîndit și se lăsă pe scaunul cu șurub. Mîinile se întinseră deasupra clapelor și parcă erau ale unei alegorii a morței: — Nici… unul… Primele note ale cîntecului beethovenian de primăvară răsunară sigure și clare, ca un clinchet vesel de cristale. Dar restul se încălecă, se amestecă, deveni confuz… degetele se crispau teribil și neputincios ca să prindă falsele acorduri… Dîră spumoasă de venin verde se lăsă din colțul gurei… Cîntecul deveni de neînțeles, notele refuzară să răsune și, numai ici-colo, apăsări greoaie și oarbe de clape produseră disonanțe și hîrșcăituri. Pianul horcăia ca și cîntărețul… — Inima, inima… Inima tinerească… Teribilă inimă… De cînd practic n-am mai văzut… Au mai trecut încă trei zile și inima cea tînără și nedomolită ține încă bine, spre uimirea din ce în ce mai neliniștită a doctorului. Iar de trei zile, neștiut de nimeni, Emanoil pleacă, din îngînatul de zori, la marginea orașului, unde începe cîmpul, dincolo de rîul Pesceana. Timp de trei zile însă cercetările lui au rămas fără rod, a bătut cîmpul și dintr-o parte și dintr-alta, a scotocit tufișurile rîului și scorburile sălciilor, a ciocănit la ușile gospodăriilor megieșe. Dar nimeni nu i-a putut spune nimic despre nici o pisică. Și cu toate astea, ea trebuie să fie pe-aci, ascunsă undeva, căci, spre uimirea din fiecare seară a doctorului, inima bate înainte cu vitejie și siguranță. A patra zi Emanoil a dat într-adevăr de pisică. Nu era mai departe de cîteva zeci de metri; își scălda în soare, din dosul unui dîmb, petele albe și negre. S-a repezit drept spre ea. Dar pisica și-a înălțat deodată capul și a ciulit urechile. Și, înainte ca Emanoil să se apropie mai mult ca douăzeci de metri, s-a pus deodată pe fugă… Emanoil a început atunci s-o strige cu toate chemările cu care se atrage o pisică și cu toate numele cu care o mîngîiau și o rîzgăiau frații săi. — Pis… pis… pis… Pisica s-a oprit, fulgerîndu-l cu ochii. De astă dată Emanoil se apropia încet de ea, cu mîna întinsă asigurător și mîngăietor. Pisica îl aștepta neliniștită. Îl privea încruntat și, cînd fu aproape de ea, se puse din nou pe fugă. Făcea volte mari și se oprea din cînd în cînd ca să privească înapoi cu ochii însălbăteciți și parcă roșii… Zadarnic o striga Emanoil și-i făgăduia toate darurile și onorurile dacă se va întoarce cu el acasă. Zadarnic îi arunca bunătățile care le adusese cu el anume. Pisica se ferea de ele ca de pietre… Și-l privea cu dușmănie. Sau parcă nu-l mai recunoștea. Rămînea uneori pe loc mai mult și se părea atunci că ceva se luminează pe botul și în ochii ei; dar îndată încruntarea și spaima apăreau iarăși și cu salturi mari și elastice se abătea din drum. Emanoil înainta cu sufletul pe buze. În urechile lui bătea o inimă depărtată; bătăile se înceteneau uneori, obosite de-o luptă zadarnică, dar nu mult după, creșteau iarăși, proaspete de putere și dîrze de nădejde. Iar pașii lui atunci încordau și atacau cîmpul cu fermitate: — Pis, pis, pis… Niște țărani, care-l cunoșteau, se întâmplaseră la muncă și se grăbiră să-l ajute. Pisica se văzu înconjurată, privi îngrijorată în toate părțile; părea că-i lasă să se apropie, resemnată. Dar cînd Emanoil fu la cîțiva pași de dînsa, îi aruncă în față, deodată, rîsul acela al ei, plin de răutate și de veselie animalică. Ah, l-a recunoscut, poate… și Emanoil redublă făgăduielile și chemările mîngăietoare. Pisica redeveni încruntată și privi neliniștită cum cercul din juru-i se strîngea. Cînd fură numai la cîțiva pași de dînsa, se întoarse din nou spre Emanoil, rîsul izbucni din nou, mai răutăcios ca niciodată, făcu o smucire bruscă spre dreapta, ca să înșele, și dispăru printre picioarele țăranului din stânga. Fu apoi o goană cumplită, dar pisica, după cîteva zigzaguri neregulate, cîștigînd distanță, se îndepărta în salturi și-n goană atît de mare, că, pînă la goana omenească din urmă-i se căscă repede gol din ce în ce mai mare, din ce în ce mai spăimîntător. Rupt de oboseală, Emanoil trebui să încetinească; inima lui, care-l îmboldise pînă acum, ea singură mai păstra goana de la început, ea singură se zbătea în piept nedomolită încă și necontenit plină de ardoare. Pe șosea o mașină trecu, tăind drumul țăranilor cari continuau să alerge dînd chiote sălbatice și idioate. Trecea pe departe mașina, așa că Emanoil nu putu să vadă dacă șalul femeiesc care flutura într-însa era al domnișoarei Erminia sau nu… Mașina semăna cu a părinților Erminiei și numai ea, zburdalnica, avea obiceiul prin partea locului să-și lase șalul să fluture în vîntul stârnit de mașină. Dar putea fi și o altă mașină, din alte părți, cu altă domnișoară și alt șal… Țăranii se întorceau: — S-a dus dracului, boierule… — Asta n-o mai poate prinde nimeni, s-a sălbătecit… Emanoil stătea încă pe piatra pe care se lăsase și-n ochii lui flutura necontenit și vesel un șal fugar… Și-auzea un rîs sonor și crud. de sănătate, rîs de fată tânără, de viața care începe… În pieptu-i inima începuse să se domolească și bătăile ei mergeau din ce în ce mai spre nesimțit… El se încăpățîna încă să le mai distingă… dar fluturatul plesnitor al șalului și rîsul acela tineresc, necontenit rîsul acela… acopereau totul. El își ținea însă necontenit urechea înăuntru… Cînd nu mai auzi nimic, se ridică… Dinspre oraș venea cîntec depărtat de clopot…


content:
Cum s-au întîmplat toate lucrurile acelea, aproape nici acum nu-mi dau seama. A fost un vîrtej amețitor, de-o iuțeală, fără de pereche, care mi-a luat de la începui mințile de atunci, de la primul gest, și m-a dus apoi fără voia cu mîinile înfășurate în farandola nebună a unor zeități invizibile și zmintite sau bete, așa cum trebuie să fi fost săritoarele bețive în cortegiile dionisiace. Invizibile? Poate. Însă întrevăzute în ceața de vis a gîndului meu turburat. Căci toate aveau picioare lungi și subțiri, și-n saltul nebun se zbăteau pe ele, ca-n bătaia vântului, ușoarele văluri prinse doar de-un umăr, descoperind goliciuni amețitoare. Și toate aveau părul negru, despletit, iar pielea le era de un alb sub care necontenit sîngele aprindea nori mici ca petala închisă a trandafirului. Toate, una după alta, nu erau decît una și aceeași Ariana, așa cum am descoperit-o într-o bună dimineață, în biroul bărbatului ei, cotrobăind ceva prin cărți, acoperită doar de-o cămășuică prinsă de-un umăr și sărind la zgomotul surprizei mele ca o hamadriadă surprinsă, de satir. — Te-am văzut, i-am spus apoi îndeseară, când am rămas un moment singuri, și aș da tot avutul meu să revăd goliciunea aceea de dimineață, care mi-a oprit tot sîngele in loc. Nu mi-a răspuns. Buzele i s-au încrețit și toată fața și gîtul și brațele s-au acoperit de roșul închis al trandafirului. Dar eu nu am descurajat: — Eu nu vorbesc vorbe, am șuierat atunci, căci întradevăr sîngele mi s-a oprit a doua oară în loc. Eu vorbesc… fapte… Ochii i-au prins atunci sclipiri de gheață și pareză i s-au micșorat. M-au măsurat cu atîta dispreț adevărat, că singur am putut să măsor atunci distanța care se-ntindea de la unul pînă la altul, și a ieșit fără să zică un cuvînt. Numai ochii aceia parcă au exclamat: „Prieten!…” cu atît dezgust că n-am putut să nu-l simt și eu pe de-a-ntregul și să nu-mi fie atîta scîrbă de mine. Și de atunci n-a mai apărut niciodată singură, nici alături de bărbatu-său, ori de cîte ori am mai intrat în casa aceea, a bunului meu prieten Orghidan. Dar strălucirea de trandafir alb, cile cărui petale se-nroșeau la adierea celui mai neînsemnat gînd, creștea în mine și-mi umplea sufletul de-o lumină caldă, crepusculară, și-mi îmbăta nările de parfumul puternic al grădinei după ploaie. Numai pe stradă o vedeam din cînd în cînd, învorvorîtă în vestmintele ei grave și reci. Degeaba; în dosul lor simțeam caldul culorilor vii, și-l simțeam atît de puternic, că mă feream să. nu-mi dezvălui prea mult lăcomia ochilor sau — Doamne, mai ales — ca gestul să n-o ia înaintea gîndului. Mă apropiam de ea încet și sfios și umilit, dar ea trecea în așa fel pe lîngă mine, dusă de apa tulbure și pestriță a trecătorilor, că orice vorbă îmi murea în gît. Alteori se suia în trăsură și atunci pulpa i se dezgolea pînă sus, strînsă parcă în ciorapul negru, întins. Prin transparența aceea negurie vedeam minunea piciorului multiplicat, ce-mi sărea necontenit în gînd, în dansul nebun, fără popas, îmi apăsa creierul, îmi întuneca mințile. Îmbinarea aceasta de negru și de trandafiriu, de negru amestecat cu toată gama culorilor de trandafir, era peste puterile mele. A doua oară, cînd piciorul acela, înălțîndu-se pe scara trăsurei, se dezgoli pînă la încheietură, gîndul mi se și conturase în minte. Trebuia neapărat în după-amiaza următoare să obțin cu orice preț o întrevedere cu doamna Orghidan: „Nu puteți, doamnă, să-mi interziceți ca să mă explic. Nu vreau decît să vă sărut ciorapul de mătase neagră. Încolo nimic nu mai cer, doamnă!” Martor mi-e Dumnezeu că eram în toate mințile, cînd am luat această hotărîre, care mi s-a înfipt în creier ca o idee fixă. A doua zi după-amiază, la ora 4, cînd Orghidan era dus neapărat la Senat, stăteam înfipt dinaintea doamnei Orghidan, ca și ideea fixă din capul meu. Intrasem prin dos, fără grijă, căci servitorii mă cunoșteau cu toți și nu găseau nimic nefiresc în apariția mea pe orice scară sau sală s-ar fi întîmplat. De fapt nu întîlnii nici un servitor și lucrul acesta mă convinse că eram în voia și pe placul împrejurărilor ce sunt deasupra noastră și care cu siguranță ne cîrmuiesc toate acțiunile. Cum n-aș fi putut crede în destin, cînd mi se arăta de la început așa de binevoitor? Am ciocănit deci ușor și mi-a părut rău că n-am început să ciocănesc tare, pentru ca să iau lucrurile mai energic și mai repede; așa puteam deștepta bănuieli și provoca întrebări. Cum se și întîmplă într-adevăr. Mă prefăcui însă că n-aud și zdrîngănii de mai multe ori clanța de alamă. Dar. minune, ușa se deschise singură; era neîncuiată și cedase de la sine: destinul era deci alături, îl simțeam intrînd odată cu mine pe ușa larg deschisă, în privirea uimită a doamnei Orghidan, care se ridicase pe jumătate pe canapeaua unde-și făcea de obicei lunga siestă. — A, dumneata ești? Atît m-a întrebat și-apoi s-a întins cît era de înaltă, la loc, pe canapea. Totuși, nu mi-a scăpat o vagă rotire de fulger a ochilor, ca și cînd ar fi vrut la început să facă o altă mișcare și pe urmă s-a răzgîndit. A socotit că afectata nepăsare ce-mi arăta acum era o armă mai potrivită contră-mi și de aceea probabil s-a răzgîndit. Dar destinul cel bun era necontenit lîngă mine; îl auzeam rîzînd și îndemnîndu-mă să dau buzna. Eu eram însă mai cuminte decît îngerul meu. Mă bucuram numai că sufletul ei stă deschis înaintea mea și că-l văd ca printr-ùn capac de sticlă de la muzeu. Zadarnic ea-și trase cu o mișcare leneșe cuvertura galbenă peste dînsa. Sufletu-i se limpezea tot mai mult în ochii mei, cu tot galbenul și cu toate desemnurile acelea negre, curioase, ale cuverturei. Afectai și eu nepăsare și firesç și, încîlcindu-mi ochii în arabescurile covorului uriaș, întins pe părete deasupra divanului, cum ea nu scoteai nici o vorbă, îi lămurii, cu tonul cel mai natural din lume, scopul vizitei mele. — Am venit să te sărut, pe ciorapul negru! Și silindu-mă să pun o regulă în mersul fără înțeles al curbelor de pe covor, rîdeam în gînd de uimirea pe care trebuia să i-o provoace o explicare atît de absurdă, și de calmă.. Priveam pe covor și totuși n-o vedeam decît pe dînsa: la început, o tresărire bruscă înâ luminile privirilor uimite; o clipă, mai apoi, un calm tot așa de mare ca și al meu: dar atît de repede una după alta aceste schimbări, de parcă apa tălăzuită de aruncarea unui pietrei s-ar fi potolit subit, fără tranziția aceea lentă a cercurilor de unde din ce în ce mai line; mai liniștite. Și așteptam amîndoi, atît de calmi!… Dar ea nu spunea nici un cuvînt, nu făcea nici o mișcare, nici măcar mîna n-o întindea spre clopoțelul de alarmă. Și atît de mane. era tăcerea care se desfăcea din corpul ei, încît mă simțeam grozav de înfiorat și nu îndrăzneam, s-o turbur cu nici un cuvînt, de parcă m-aș fi trezit singur într-o biserică uriașă și sonoră, în întuneric, și aș fi pășit spăimîntat spre ieșire, de frică să nu se trezească sfinții cei groaznici de pe păreți. Vai! așa de puternică era tăcerea asta, că, spăimîhtat, am ieșit din templul zeităței cu ciorapi negri. Am ieșit, rușinat și am fugit pe săli și pe scări și ea. desigur, a rîs în urmă-mi și vocea-i de cristal s-a făcut înmiii de ecouri în templieri tăcerei ei, ca și cum toți sfinții din biserica depărtatei copilării s-ar fi prăpădit de rîs: de spaima plăpândă de icoane și închipuiri. Un an de zile am purtat în suflet culoarea fermecată. O simțeam crescînd și aprinzîndu-se în lumini sau stingîndu-se: în palori îmbătătoare. Unele se nășteau, pe altele, nuanțe răsăreau din nuanțe, o mie de nuanțe dintr-una singură, ca ecoul rîsului în biserica plină de coloane, de galerii și de firide. O lumină roză acoperită de-un negru transparent, ca un acoperămînt de doliu sau ca un amurg, ca străluciul cărbunelui pe care se întinde gangrena cenușei. Astfel și cărbunele patimei mele oarbe orbea pe îndelelte în tot acest timp, mocnea în cenușă ca mai apoi, după un an, să izbucnească în flăcări de voință și de hotărîre. Am pornit iarăși spre casa blestemată. Trecuse un an întreg și încă vreo cîteva săptămîni, iar în mîini aveam mănuși, trei rînduri de mănuși, care-mi deformau grozav mîna, iar în picioare purtam șoșoni, trei numere mai mari decît mi-era măsura tălpei. Erau șoșonii bunicu-meu și, ca să nu-mi iese din picioare, i-am pus peste ghete și peste galoși peste left. De ce m-am echipat astfel ca un oplit spartan sau, și mai nimerit, ca un cavaler din timpul războiului celor două roze, n-aș fi putut răspunde de la început decît vag, foarte vag. Gîndul cel mare îmi surîsese el de mult în nopți de insomnie, de dorință neîmplinită, de patimă, de gelozie și de ură. Dar de ce tocmai acum, în noaptea asta, cu vînt mare, bubuitor și cald, de se auzea[u] și-n miez de noapte strașinile curgînd de zăpadă topită, venise împlinirea lui? Poate pentru că de acasă nu putea să mă vadă nimeni, căci îmi învoisem servitorii la bal mascat. Era mare bal mascat, exact la crucișul dintre străzile cartierului meu și-al lui. Mă gîndisem desigur și la asta; așa împopoțonat cum eram, cu haine de apaș și doar ochii sclipind în întunericul dintre bordul pălăriei pleoștite și fularul cărămiziu ridicat pînă la rădăcina nasului, toată lumea m-ar fi luat drept un dansator întîrziat — pînă acolo — și unul obosit înainte de vreme, de-acolo înainte. Alături de mine mergea acelaș destin binevoitor și acest lucru era explicația cea mare a hotărîrei. mele subite. Am intrat amîndoi pe poarta larg deschisă, am ocolit amîndoi spre ușa de serviciu și am încercat — sfătuindu-ne ușor, în limbajul gîndului — passe-partout-ul sistematic, lucrat de mult de un răposat meșter neamț; amîndoi invizibili și amîndoi învăluiți și îmboldiți de mîngîierile vîntului bubuitor și cald. Ușa de serviciu a cedat repede, repede; am încuiat-o la loc pe dinăuntru, pentru că passe-par tout-ul era într-adevăr strașnic. Am intrat pe urmă în closet și am ridicat cîrligele la fereastră. Precauțiunea asta mi-a șoptit destinul s-o iau, căci în planurile mele de la început n-avea nici un rost, cum n-a avut nici la urmă. O siguranță mai mult nu strica totuși! Pe urmă m-am aruncat zglobiu pe scară, eu și cu Doamne ajută, care mă îmboldea voios din urmă. Cum mă așteptasem, casa era deșartă: servitorimea, desigur, țopăia toată la mar ele bal mascat. Mergeam cu pas sigur, stins de cauciucul șoșonului, spre ușa lui. O știam în capul coridorului. În dreptul odăii ei m-am oprit ca să sărut clanța de aramă. Dar atunci m-am simțit încleștat între două brațe de fier; și în ceafă, cu toată grosimea fularului, am simțit încălzindu-mă un răsuflu umed ca de vacă și gîfîitor. Am auzit apoi surda amenințare: — Tîlharule, de data asta n-ai să-mi scapi!… Și pe urmă, apropiindu-mi cu puteri teribile coatele pe la spate: — Te așteptam… te așteptam de mult, canalie, și iacă… d-asta am dat drumul la servitori. Am înghețat. Mă aștepta de mult? De cînd? De-un an? Atunci destinul acela care mă-mpinsese încoace era înțăles cu el! Căci acum, cînd își bătuse astfel joc de mine, nu mai putea fi nici o îndoială că într-adevăr mă însoțise încoace! În brațele voinice care mă strîngeau tot mai dureros eram un sloi de gheață. Scîncii ca un copil, pe care mumă-sa îl prinde escaladînd în cămara cu dulcețuri: — Dionisie!… — A… Atîta auzii. Ca un scrîșnet de uimire. Ca o uimire mai mare chiar decît a mea. Ce „aa!” sugrumat și groaznic! Ca o sforăială de strangulat! Pe urmă fusei întors de brațele puternice și fularul îmi fu smuls de pe față. Se făcu lumină. — Marius, tu. Și tu? Dar ce cauți, pentru numele lui Dumnezeu… — Atunci așteptai pe altcineva? — Spune, spune, de ce ai venit în costumul ăsta și de ce ai vrut să intri la Ariana? — Servitorii mei au plecat la bal mascat ca și ai tăi, i-am răspuns. Și mi-a venit atunci să mă maschez și eu și să merg la bal mascat. — La un bal mascat unde se duc servitorii? — La un bal mascat unde se duc servitorii! i-am răspuns ca un ecou. Nebunie subită de om singur! De om singur! am strigat rîzînd, dar privindu-l amenințător. Dar îndată am scoborît vocea ca să-l liniștesc. Așa mi se dicta din fundul conștiinței, unde bunul destin, pe care pe nedrept îl bănuisem o clipă, se așezase comod ca pe un scaun și-mi șușotea să n-am nici o grijă. „Totul merge strună”… Îmi șușotea. Am continuat deci pe tonul cel mai liniștit din lume: — …cînd am ajuns la ușa balului, o rușine fără de samăn m-a cuprins. Mi s-a părut că am fost descoperit prin transparența fularului, chiar am auzit un strigăt din fundul sălii, mi s-a părut că am fost strigat chiar de [lina, servitoarea mea, care venea țopăind spre mine… am fugit atunci însp’ăimîntat și am pornit spre casă. Pe drum mi-am adus aminte de voi și m-am gîndit să vă fac puțin să rîdeți. De un an n-am mai călcat în casa voastră și apariția aceasta a mea insolită, la o oră… Uimirea lui nu era însă potolită decît foarte puțin. Bine, așa să fi fost! Dar pentru ce m-am oprit la ușa Arianei? — …M-am oprit întîi la nevastă-ta… continuai liniștit, nelăsîndu-i timpul vreunei întrebări, deși în momentul cînd am început aceste din urmă vorbe nu știam cîtuși de puțin cum aveam să termin, jur pe toți Dumnezeii și pe toți dracii, că, în toate momentele astea, atunci cînd pronunțam o vorbă, habar n-aveam de vorba ce trebuia să urmeze! Ochii mi se opriseră pe mîna aceea osoasă, pe care o ținea necontenit în buzunar; … cum spun, dintr-un motiv, am socotit eu, destul de însemnat… Pentru ca apariția mea să aibă un și mai puternic efect! Începînd cu tine, lucrurile s-ar fi demascat de la început și gluma ar fi fost proastă… M-am aplecat să văd prin gaura cheii dacă e lumină… Mi se părea că mîna lui pătrunsese și mai adînc în buzunarul care se rotunji îngrijorător. — Nu ți se pare că gluma e cam nesărată? răsună vocea lui uscată, la fel de uscată ca și mîna aceea care se încleștase în buzunar… Și că putea să-ți fie fatală? Accentul acela grozav de sincer și naiv al vocei mele de totdeauna cred că m-a salvat. — Fatală? de ce? strigai… Mi-aș fi smuls fularul la timp în caz de pericol ș-apoi n-aș fi împins eu lucrurile tocmai prea departe. Așa, o simplă glumă! Iar că ar fi nesărată, nu m-am gîndit deloc. De-un an de zile nu ne-am văzut decît foarte vag, de departe, pe stradă. Și-n tot acest timp n-ați avut grijă să vă abateți câțiva pași ca să întrebați: ce-o mai face vechiul nostru prieten?… O mai fi trăind? A murit?… A înnebunit?… Spuneam toate aceste cuvinte eu o iuțeală fără de seamăn, dam cu ele unele peste altele, aproape le țipam și ochii mi se scurseră pe ghemotocul mișcător ce-l făcea pe pantalon forma degetelor din buzunar. Simțeam că mă înec și nu mai găseam nici un cuvînt, cînd văzui deodată mîna în aer și slobodă… da, da, mîna dreaptă, cu cealaltă făceau două. Simții sîngele luînd iarăși drumul prin vine și cuvintele dădură din nou buzna în gît. Dar nu mai fu nevoie de ele. Căci mă pofti în odaia Arianei, scuzîndu-se și pomenindu-mi de o mie și una de necazuri ale lui. Ne așezarăm față în față pe scaune; Ariana plecase la țară chiar în seara aceea. Tot timpul cît îmi vorbi, eu privii la patul de lemn trandafiriu, de sub macatul roșu al căruia dantela spumoasă a cearceafului își lasă greu colțurile spre podele. Închipuirea dădea la o parte macatul și-n albul de zăpadă vedeam tolănit corpul greu de marmură trandafirie. Îl vedeam zvîrcolindu-se în așteptarea dezlănțuirei cotidiane a patimei nerăbdătoare, ridicînd cu el omătul așternutului; îngropîndu-se în el ca-n giulgiul fără margini al sațului nepotolit. Răspundeam cu zîmbete și cu monosilabe de mirare, de uimire și de întrebare convorbitorului meu, în vreme ce în gîndu-mi lua relief din ce în ce mai puternic, se solidifica tăios ca un cristal, o singură idee: că niciodată nu-mi va fi dat să-mi îmbăt ochii dinaintea misterului acelui trandafiriu intens și totuși nedefinit, acelui flux și reflux de roșu, de galben și de portocaliu, făcîndu-se și desfăcîndu-se în ritm de clipe, venind și fugind ca umbra și ca lumina, alungîndu-se și îngînîndu-se ca noaptea cu ziua, în întreită îmbinare și totuși într-o), singură nuanță infinită și arzătoare, de care ochii acestui aprig vigil se îmbată zilnic, lacom) și zgîrcit și sălbatec. În fiecare zi martor minunei antice: metamorfoza unui trandafir în corp și sînge omenesc și-a ființei omenești în floarea cea mai mîndră și mai rîzătoare: martor stupid, păzitor imbecil al unei comori pentru el inutilă. Și totuși acum nu mai ține mîna-n buzunar, maîinile-i sunt libere și gesticulează în aer zburdalnice ca niște fluturi, bucuroase și ele că pot sta o clipă departe de arma păzitoare. Și-n casă nu e nimeni, e tăcere de moarte, și-n sufletul lui Orghidan de asemenea nu e nimeni, a zburat și cel din urmă pui de îndoială. Vorbite și vorbește. Vorbele îi curg domoale, ca o apă pe care o vezi curgînd într-una, adîncă, grea, cu sforuri. E atît de grea că mă înăbușe și, instinctiv, ca pentru apărare, mina mea apucă tremurătoare tăiușul grozav din ruptura căptușelii. Mă ridic, prefăcîndu-mă scuturat de-o tusă bruscă, pe care vreau s-o scuip, în găleata cu apă murdară din dosul lui. Mă opresc în spate-i și, prin oglinda lavoarului, văd mîna lui care se înfigea adineaori în buzunar, ca și-n sufletul meu, bătînd acum nepăsătoare tamburul pe plușul micului birou trandafiriu de alături. Ridic și lovesc: una, două, trei, patru… Cuțitașul intră foarte ușor, dar iese foarte greu, parcă inima lui sau plămînii sau splina sau cine știe ce de acolo, dinăuntru, se strînge să-ș oprească astupaș tăieturei omorîtoare. Și puterea asta de ventuză mă îngrozește. El și-a lăsat spatele pe spetează; apoi a căzut pe podele. I-am văzut mîna, desfăcîndu-se nătâng, ca o caracatiță, vrînd să se întindă pînă la buzunarul acela… degeaba, nu mai poate ajunge acolo! — Nu; te mai osteni degeaba, Orghidan, nu vezi că s-a zgîrcit? Lasă-mă, amicul meu, să-ți scot cuțitul din spinare. Trebuie să te doară, cumplit, dragul meu prieten! Iartă-mă, eu n-am vrut, dar trandafirul a fost mai tare, misterul, metamorfoza… I-am smuls cuțitașul și rana vicleană dedesubt a țîșnit spre mine ca un sifon cu sînge: — Rana ta vrea să mă însemneze. Orghidan… Ține cu tine! Lasă, prietene, nu mai bolborosi și nu mai holba ochii rugători spre mine, nu vezi cum te doare, sărmanule… nu vezi cum te doare?… haide, să sfîrșim odată! De ce te uiți îngrozit cum îți caut inima? Să sfîrșim odată, dragul meu, e prea cumplită durerea… Cînd m-am ridicat de pe dînsul, mi se părea că mă ridic de pe o femeie, atît de mult îmi aprinsese simțurile roșul și caldul și zbaterea aceea; din părete mă privea tulbure și crunt un alt Orghidan — sau poate același — ca și cum sufletul lui izbit de ultimul cuțit sărise din inimă și se proiectase pe păreți. Am răcnit o dată și-am aruncat briceagul infect cu plăsele de tinichea… m-am așternut la fugă cu șoșonii mei greoi și uriași, care lăsau urme false… M-am prăvălit pe scara care gemu sub furia goanei mele. Mi s-a părut că toată geme, scîrțâie din încheieturi, se mișcă; și-ndărătul meu unde nu mai îndrăzneam să mă uit, mi s-a părut că s-a pornit un huruit grozav și uniform, de parcă toată casa ar fi fost o moară care se pune în mișcare, ca să mă prindă în angrenajul mașinăriilor ei zdrobitoare. Cînd am atins, cu sufletul la gură, ultimele trepte, am auzit distinct sufletul celălalt, al lui Orghidan, desprinzîndu-se din cui și rostogolindu-se dintr-un colț într-altul al ramei, cu zgomotul lui de tablou greu, pe scări, după mine. Cum am descuiat ușa și cum am repezit-o înapoi, cu atîta putere de s-a clătinat în țîțîni, n-aș putea să prețuiesc în timp… Am luat-o agale pe drumul răcoros al nopții, sub clipirile înviorătoare ale Orionului cu atîția ochi. Mergeam în sens invers față de locuința mea și tipăream urme mai adînci în zăpadă. Apoi m-am întors spre balul mascat. Acolo, la intrare, erau atîtea urme de pași de toate chipurile și mărimile, că liniștit, în dosul unei trăsuri, mi-am desfăcut șoșonii și i-am aruncat în canal. La fel am făcut și cu mănușile mari de deasupra. Și-n sfîrșit, lăsînd înapoia-mi urme noi, am plecat spre casă cu tihnă în suflet, cu cîntecul strașinilor în urechi… Căci se topea zăpada și topea orice urmă, chiar și pe cele false… și orice bănuieli. Mi-am reamintit de preotul Ibycus și de corbii sau cucorii lui și am zîmbit în fundul inimei mele. Mi-am amintit apoi de tablourile acelea trădătoare din romanele cu patru mii de fascicule și am zîmbit la fel. Și am privit la soția mea — la frumoasa mea soție Ariana, pe care același destin bun, ce-mi condusese gîndul, pașii și mîna, cu atîta siguranță, în împrejurările trecute, mi-o adusese alături și am întrebat-o cu ochii: „Oare crezi că ai să mă descoperi cu mijloace așa de copilărești? Nu știi că El îmi conduce gîndul, pașii și mîna?” Ea a pregătit odaia noastră nupțială chiar în fostul ei iatac, în camera asasinatului. Dar ce odaie a făcut acum! Nici nu mai cunoșteai vechea încăpere a soției lui Orghidan! Totul era în lemn de trandafir, iar tapetele noi aruncau acum văpăi și palori trandafirii peste tot. Se poate închipui cît am contribuit și eu la acest decor îmbătător! Intrai parcă într-o seră de trandafiri, așa te înșelau culorile, desemnurile de pe păreți și cuprinsul cadrelor. Iar în afară de esența de trandafir, nici un parfum nu mai avea îngăduință peste pragul acesta. Într-un astfel de decor, Ariana părea mai mult ca oricînd zîna rozelor. Doar părul negru-albăstrui mai distona puțin cu ideea pe care poate să și-o facă cineva de zeița minunatei flori! Dar era de ajuns să-ți amintești de trandafirii negri — acele rarități descoperite nu știu de ce învățat, undeva, peste hotare și mări — ca tocmai părul greu, negru bătînd în albăstrui, să-ți întregească pînă la deplin înțelegerea celei mai frumoase flori de pe pămînt. Încolo, era de ajuns ca să apeși cu un deget pe pielea albă, strălucitoare, ca îndată să apară o petală albă-gălbuie, care să se prefacă îndată apoi într-una de trandafir roșu-întunecat, ca vinurile acelea fără preț, care te îmbată numai cu sîngele culorii! Căci aproape într-o continuă stare de beție stăteam de față — Dumnezeule, eu de astă dată și totdeauna de acum înainte! — la metamorfozarea acestei nimfe în floare, petală cu petală, sărut cu sărut. Ea mă privea uneori uimită de extazul în care cădeam dinaintea divinului mister. Alteori o înspăimîntam. Dar îndată spaima i se risipea din ochi și brațele ei mă strîngeau cu putere, recunoscătoare patimei fără margini ce se revărsa din inima-mi alcoolizată spre dînsa! Oare îi dăduse vreodată Orghidan dovada unei iubiri atît de sălbatece? Știam eu, singură va desprinde tabloul din cui, unicul obiect pe care cu încăpățînare acerbă s-a luptat să-l păstreze din toate lucrurile vechi în odaia trandafirului, și-l va arunca tocmai în fundul podului. Corbii lui Ibycus! (Nu știu de ce prefer „corbii”, cucoarelor din legendă!) Ea poate crede că tabloul mă va face să vorbesc odată, să-mi strig singur crima, ca acele roluri din tragediile proaste, sau că mă va surprinde vorbind cu tabloul mut ca-n baladele clasice sau, în sfîrșit, că voi sări cu pumnalul să-i scot ochii sfredelitori, bieții ochi pictați, puși în așa fel în ovalul lor, ca să te urmărească ori cum te-ai mișca în odaie. Romantism explicabil și iertat la o femeie cu o piele atît de catifelată, cu genunchii așa de înalți, cu coapse atît de moleșitoare, cu un căpșor al cărui contrast brusc între negrul pieptănăturei și albul de lapte al feței îți taie în două lumina ochilor, a sufletului și a gîndului și te aruncă netrebnic și neînsuflețit la picioarele de gazelă. O, n-aduceam niciodată vorba de el! Tabloul cu ochii neastîmpărați ar fi tresărit de bucurie și Orghidanul de vopseli ar fi strigat de biruință. Dar cu ochii îi spuneam orișice. Și o vedeam cum înțelege încetul cu încetul și cum îmi dă dreptate și cum privirea ei nu mai cată după fiecare spasm, după fiecare îmbrățișare — la început chiar după fiecare sărutare — la bălțata umbră a răposatului. Încetul cu încetul, și, scumpul meu. prieten, îți vei lua în curînd locul de onoare în podul încăpător, păstrător a toate ca sacul fără fund al tradiției. Și acolo poți să aștepți pînă om veni să întredeschidem traista amintirilor! Doamne, ce era să fac! Fără să-mi dau seama, pășeam spre ea hotărît ca să-i strig: „Ha! aruncă od’ată cîrpa asta încadrată! Nu vezi că nu-ți mai folosește la nimic.? Doamne, apără!” Așa aveam de gînd să-i strig, cuvînt cu cuvînt. Căci intrînd nesimțit prin ușa crăpată, am surprins-o vorbind cu tabloul, tare, Dumnezeule, — așa cum gîndea ea sa mă surprindă pe mine— șî plîngînd: — Încă puțin! Îi spunea… Și totul se va sfîrși… În curînd!… Ei, nu! dar asta era foileton curat, fasciculă proastă! Ea se-ntoarse și mă privi lung și speriată. Îmi venea să rid, îi dejucasem toate planurile. O femeie care vorbește tare, cu tablourile de pe păreți, crede că mă va descoperi pe mine. Haida de! Îi spuneam toate acestea cu violență și negreșit cu ochii. Și ea tremura zdrobită. Petalele roșii apărură în obraji și-n locul văduvei lui Orghidan apăru iar zîna trandafirilor. Îi spusei cu blîndețe, de astă dată desigur cu voce tare: — Ce sunt copilăriile astea, Ariana? Ce spuneai acestui tablou? Nu înțelegi că am și eu un biet suflet pentru a mă cruța de gînduri grele și nepermise la adresa unui mort venerabil? Îți spun astea pentru respectul lui și pentru iubirea mea. Pe cristalul ochilor i se zbiciră lacrămi. Mă-nfuriai. — Pentru că văd că l-ai iubit și-l iubești încă pe el, numai pe el… În sfîrșit, într-un chip sau într-altul, strigasem ce-aveam pe suflet! — De ce te superi? îmi șopti. În loc să mă ajuți… Căci răzbunîndu-l pe el, răzbim pe soț, te răzbun pe tine contra uzurpatorului eventual… — Să te ajut?… să mă lovesc?… pentru a răzbuna entități și noțiuni. „…Pff… Îmi bat joc de astfel de concepții!”… bîiguiam în mine, în vreme ce privirea mea, pătrunsă prin micul punct negru din mijlocul irisului, îi cerceta cu puteri de rază electrică cele mai mici ascunzișuri de pe retină. — …Eu am rămas totdeauna alături de soț, mă asigura ea continuîndu-și micul discurs, pentru că eu sunt una din puținele de demult. Îmi venea să rîd cu poftă mare de această pretenție absurdă. „Ei și? Dacă ești una din cele de mult? Închisei ochii și auzul: aflasem tot ce trebuia să aflu. Va să zică așa avea să meargă răzbunarea: mă va aduce să-mi dau singur lovitura de grație, după ce mă va fi convins că… (habar n-am ce trebuia să mă convingă…) că ideea de soț trebuie răzbunată… și că pînă atunci mai e puțin. Cum a socotit ea?… Ce-a vrut ea să înțeleagă? Adică e ușor de văzut ce-a vrut ea să înțeleagă! Dar cum? Prin ce mijloace, prin ce rafinament feminin…” Îmi venea să rîd cu hohote și să-i strig în față: „Așteaptă mult și bine pînă o să mă convingi… cu ideea de soț… auzi? ideea de soț…” Și era cît p-aci să-i strig astfel, dacă nu m-aș fi trezit brusc la un centimetru de cea mai înfiorătoare prăpastie. Ochii și zîmbetul ei străluceau de răutate. Mi se părea că nici n-o mai cunosc. Cu astfel de lațuri viclean răsucite și teoretice credea că mă va face să scap, în focul disputei, cuvîntul de care tremur, al destăinuirei! Și ce departe mă dusese vorba-i, și ce adîncit mă trezii în ițele acestei încurcate șiretenii! Cînd isprăvi de spus, mi se păru o păienjeniță obosită de prea marea muncă depusă în ziua aceea; musca a fost prea grea și a scăpat. Dar nu părea descurajată; își strîngea răbdătoare pînzele zdrențuite, pentru a le desfășura din nou, ademenitoare și cleioase. Acum începui să tremur de-adevărat. Brațele ei mă cuprinseră îndată ca pe-o pradă și căzui sub dulcea ei povară, în vreme ce peste umăru-i ochi-mi clipiră îngroziți la rînjetul chipului din cui. Îmi fu scîrbă de nemernicul tablou care rînjea la desfrîul nevesti-6ii, numai pentru a-și vedea răzbunarea împlinită. Fusei gata să-i strig în urechea mică și roză orbirea, dragostea asta stupidă pentru o pînză prost pictată, care-și mai bate și joc de amîndoi, pe deasupra. Dar mă cutremurai din nou la timp. Oh, tabloul și femeia asta or să mă scoată din minți! Sub mîngîierile ei diavolești, devenii și eu la fel de diabolic. Îi jurai cu un cinism care-mi readuse în suflet tot curajul, că o voi ajuta la răzbunare. Ea mă sărută cu un avînt și cu o patimă fără pereche și apoi, deodată, izbucni într-un plîns groaznic. Și printre lacrămi îmi destăinui lucruri de necrezut: — Baldovin l-a ucis! Acum pot să-ți încredințez totul… Holbai niște ochi de adevărată moluscă. Baldovin, prietenul meu și al lui Orghidan!?! — …el mă iubea încă de pe timpul cînd nu luasem pe Orghidan. Amîndoi s-au întîlnit, fatal… Și de atunci am văzut în sufletele lor aceeași ură rece de oțel… Nu știu dacă ai văzut ura asta? Eu am văzut-o de multe ori pe fețele omenești. Nu numai ochii, dar întreaga figură ia culoarea lividă a oțelului. E o culoare mată, cu sclipiri de gheață. Parcă mocnește ceva acolo, în adînc… și se-nvinețește, se-nvinețește… O, e groaznic! Am ales dintre amîndoi pe Orghidan, pentru că în ochii lui culoarea asta a fost mai puțin pronunțată. Aci ea tăcu, lăsîndu-se pe aripa zîmbetului, în trecut… — Eram curioasă să știu… dacă, lăsînd pe Baldovin, culoarea din ochii lui putea deveni și mai groaznică; dacă asprul acela metalic putea să se facă și mai aspru și mai metalic. Vai, așa a și fost! Pînă unde nu se poate ajunge pe această lume și unde se poate opri gama infinită a vibrațiilor care dau nuanțele! Am iubit mult pe Orghidan, deși am înțeles, că, alegînd pe Baldovin, în ochii soțului meu, dimpotrivă, culoarea oțelului s-ar fi stîns încetul cu încetul. Pe cînd, cum spun, întunerecul din sufletul lui Baldovin creștea de temut. Atît de mare era bezna din juru-i. că bojbăia ziua-namiaza mare, cînd eu eram de față: în sfîrșit mă distrau mult, ce zic, mă desfătau grozav toate aerele, toate gesturile, toate stîngăciile lui… și-n ochi îi vedeam întipărindu-se tot mai adînc crima. Ce să-ți mai spun? într-o noapte a alunecat spre dormitorul meu… Orghidan a prins de veste, alarmat de violența apelurilor pe care le dădeam în noapte cu soneria… De atunci între ei prăpastia a rămas cu totul fără fund… De atunci îl aștepta în fiecare seară. Știa că are să se întoarcă… Și s-a întors… și-a fost mai tare… parcă-l văd muiat tot în oțel… Și tăcu, ca să urmărească închipuirea fioroasă, turnată în metal, alunecînd în noaptea albastră, misterioasă ca umbra regelui shakespearean, apărînd dintre panourile zugrăvite cu lespezi de castel. Iar eu mi-adusei aminte de șoșonii mei strămoșești, de mânușile uriașe și de briceagul cu prăsele de tinichea, furnizat de la un negustor de camelotă. — De ce n-ai spus toate astea judecătorului? o întrebai. — Le-am spus. A cercetat. Urmele au fost însă dubioase. Nu s-au potrivit măsurile. Probabil se deghizase. A scăpat. Atunci m-am gîndit la o răzbunare mai puțin groaznică. Și tu trebuie să-mi dai ajutorul. — Ce să fac? — Să-l trimeți… după Orghidan. — ? — Cînd el va veni la mine, mîine noapte ? — Sau dacă nu atunci, într-una din nopțile următoare. Mi-ești soț. Pentru tine nu există pedeapsă. — De unde știi că va veni? — I-am surîs. — Așa-i surîdeai și înainte? — O, înainte de tot… la început. — Și asta ar fi pedeapsa cea ușoară? — Mi-ar fi plăcut mai mult să trăiască între gratii… toată viața între gratii de fier… și noi să mergem să-l vedem! Privii triumfător la tablou. Omul din cui se uita acum la mine vădit încurcat. Zîmbetul îi încremenise pe buze și părea că nici el nu mai știe dacă trebuie să mai zîmbească sau să se îngrozească. A trebuit să fac sforțări mari ca să nu izbucnesc în veselie prostească și trădătoare. Umerii mi-erau acum liberi de apăsarea ce-i strivea la cea mai mică mișcare. Pe fața Arianei era lumină multă și potol. Parcă se liberase și ea de greutate mare. O clipă numai m-am îndoit de povestea ei, dar întorcîndu-mi iarăși ochii la mortul din cui, am făcut îndată asemănarea între uimirea lui de acum și uimirea de atunci: „Marius, tu? Și tu?… dar ce cauți pentru numele Iui Dumnezu?“ Baldovin! Sărmanule Baldovin! Tu erai tîlharul așteptat atunci. Nu mă mai putui stăpîni: și rîsei cu atîta putere în nasul tabloului, că Ariana tresări: — De ce rîzi? Ce găsești de rîs?… Nu-i putui suporta privirea grea ce căzu asupră-mi. — Pentru că, îi spusei îndată, cu ochii în pămînț, mă fac forte să răpun pe Baldovin viu și înarmat, cum eu siguranță se va găsi în noaptea aceea. Și pe urmă voi chema pe iudele instructor. La unu noaptea. Înarmat, în casa noastră… îți închipui ce dovadă de vinovăție ne va furniza…? Dar haide să ne sfătuim… — Da„ da„ să ne sfătuim! O, de-ai putea izbuti asta… O! voi izbuti desigur… Simțeam puterile înzecindumi-se, căci eu eram acum urmăritorul… Gîndul meu rîdea acum în hohote și era de-o zburdălnicie fără seamăn. „Ha! Ha.! striga, cu toată puterea lui mută. Ha, ha! ha! corbii lui Ibycus… privește corbii lui Ibycus!” Și arătam de sub masă cu degetul în tavan și dam cu tifla închipuirei spre sărmanul mort… Iar el, în lumina crescîndă a amurgului, învinețise de ciudă, iar ochii lucioși, de ulei, se căscaseră într-atît de uimire și de necaz, că erau aidoma de mari și de sticloși cu cei din noaptea ceea. Și nici un fior nu simțeam pe șira spinărei. O nedumerire se lăsă ca o părere de plumb în sufletul meu și, privind cu scîrbă pictura din părete, întrebai pe Ariana: — Bine, dacă el putea să urască mai mult, desigur că și iubea mai mult. De ce nu l-ai ales pe el, pe Baldovin, și-ai ales pe acest…? „…pe-acest otrep, această cîrpă de bucătărie”, complectai în gînd, contemplîndu-i barba patrată și rară și galbenă-fadă, de care cu drag l-aș fi luat să-l scutur puțin, ca pe-un popă beat. Cînd pusei această întrebare era într-amurg. Poate în noaptea ce avea să urmeze venea Baldovin. Stăteam pe un fotoliu scund și încăpător, cu un picior sub mine și cu altul legănîndu-l, cît îmi îngăduia unghiul genunchiului, ca pe-un pendul. Ea stătea în pat, pe brînci, cu pumnii strînși sub bărbie. Era mîncată de tot de întunerec și nu î se vedeau decît fața și ochii; fața părea că acum ia naștere din cununa părului, care se făcuse una cu întunerecul odăii. O întrebasem nepăsător, jucîndu-mă cu piciorul și privind pe deasupra-i, prin fereastra mare, larg deschisă, văpaia de aramă a lunei, ce inunda cerul din culisa răsăritului. Acolo, departe, dincolo de tremurarea asta roșiatecă, o stea se zbătea înfricoșată de parcă noaptea ar fi arătat-o deodată goală vederii tuturor și n-o lasă să se ascundă. Am plecat îndată privirea sub puterea ochilor ce mă sfredeleau în negură. I-am văzut negri-aprinși pe ovalul nehotărît de figură, ca al aparițiilor supranaturale, cînd se plămădesc sub voința tulburătoare de morți a magilor. Îmi răspundea înfiorător la întrebarea mea nesăbuită tăcerea de moarte. Viața era departe și se auzea în huietul depărtat al trăsurilor. Întorsei ochii a spaimă spre tabloul pe care înserarea îl descompusese. El exista însă în cele mai mici amănunte pentru cugetul meu și mă fixa cu aceeași ardoare, ca și ochii cari spuzeau din pat. Mă simții prins între aceste două stafii care creșteau spre mine. Puțin n-a trebuit să strig; mîna s-a întins tremurătoare la butonul electric și lumină s-a făcut. I-am văzut la locul lor: o femeie și un tablou, o biată pictură proastă. Vedeniile nopții dispăruseră. Ariana mă privea nedumerită. — Da, da, din cele ce mi-ai spus rezultă iubirea nemărginită a lui Baldovin. Ce te miră? Unul care a ajuns pînă la omor, gîndește-te… Ea încă mă privea neînțelegătoare: — E un criminal, poate vrei să răspunzi? Dar înainte de a fi, de a ajunge acolo? Și acum chiar? Sau acum, cu atît mai mult. A ucis pentru tine, pentru tine a săvîrșit o măreață grozăvie! Privii pe furiș la tabloul căruia îi rîdeau ochii de viezure. Tresării speriat: vorbisem prea mult. Dar îmi adusei aminte că aveam tot dreptul să pretind soției mele ca să-mi lămurească și cele mai din ascuns gînduri și intenții, fie c-au ținut din [sic] trecut, fie că privesc doar viitorul. Ș-apoi întorsătura cu Baldovin avea și partea ei neplăcută; într-adevăr, ce însemna acel: „Am ales pe Orghidan… pentru că în ochii lui culoarea geloziei a avut mai puțină tărie…” Dumnezeule, pe cine aveam în fața mea? — Te-a iubit, te-a iubit mai mult decît Orghidan, continuai, cu toată înverșunarea ca să mă lămuresc. Dacă acela își apăra onoarea, acesta în orice caz își căuta iubirea… cu orice preț, cu orice sacrificiu. Ascultă-mă pe mine: cu cred că el te-a iubit incomparabil mai mult. De ce nu i-ai răspuns la fel! Ea continuă încă bună bucată de vreme să nu-mi răspundă și asta îmi zburli trăsăturile a spaimă. Coborîi toată figura de sub raza ochilor ei, liniștiți și scormonitori. Pe urmă. În sfîrșit, îmi răspunse: — Foarte simplu, pentru că eu nu-l iubeam deloc, nu simțeam nimic pentru dînsul afară decît… În sfîrșit pentru că mi-era nesuferit… Ah… Acest „ah’’ nervos, care i se smulsese parcă singur din inimă, mă asigură, mai mult decît orice, cît de nesuferit, într-adevăr, trebuie să-i fi fost Baldovin! — A… nu-l iubeai? La aceasta, într-adevăr, nu mă gîndisem. Într-adevăr, trebuia să iubească și ea. Doamne, era așa de simplu! Și atunci, automat, în mintea mea se rotunji; sîngeroasă ca roșul soarelui în apusurile de iarnă, întrebarea cea nouă și cea nemaipomenit de îmbolditoare, care-mi aprinse vinele zvîcninde ale tîmplelor și-mi umplu de tot capul de sînge: — Dar eu… dar pe mine?… Tabloul rîdea; mi se părea că-i văd vîrful dinților apărînd dintre cele două buze, de ieftin carmin. Dar ceea ce era mai teribil era că nici o groază nu mai întuneca acuma lumina rece de iarnă ce mi se aprinsese sub frunte. Avusei totuși stăpînirea de mine, să întreb pieziș… . — Ariana, dar dacă eu l-aș fi ucis?… admitem o ipoteză… dacă eu l-aș fi ucis, te-ai răzbuna tot astfel?… — Hm, ce idee!… Îmi răspunse ea repede și dădu din umeri, privind in altă parte, ca la auzul unei absurdități. Orghidan se strîmba de rîs, deși ținea acum buzele strînse. Și ochii parcă-i clipeau, din cauza luminei ce-l plesnea drept în ei; clipeau de rîs… E-hei, boierule! i-am zis printre dinți, aici se joacă o carte mare”. Dar el ridea înainte, sigur de favoarea norocului. Veselia aceasta de lucru mort îmi înțepa pînă la sînge amorul propriu. — Ariana, o părere, o simplă presupunere… Aici ar fi dovada iubirei adevărate… — Lasă-mă cu prostiile tale… Atunci, cu zvîcneli mari de umbre? întinse, cocorii lui Ibycus se lăsară pe aripile lor trădătoare. Ce-mi păsa acum de păsările acestea, cu țipete lungi și speriete, care-mi intrau șiraguri lungi drept în ochi-, ca două. sulițe sfîșietoare? În mintea mea, dinaintea ochilor mei, reîncepea misterul anticei metamorfoze. Vedeam, petală cu petală, înnăscîndu-se trandafirul de foc. Acolo, în mijlocul acestor petale, erau staminele și ovarele, era cheia misterului. Acolo, în necunoscutul acela parfumat, vroiam să mă trezesc, să mă simt, să văd, să înțăleg. — Ariana, eu l-am ucis!… Am strigat cu atîta putere, că am îngălbenit singur de îndrăzneala mea. Picioarele mi s-au clătinat, mi s-au îndoit slabe și moi și sub ele s-a crăpat prăpastia cea grozavă, pe care abia de îndrăzneam numai s-o întrevăd pînă atunci. Am închis ochii și am așteptat, livid și tremurător; în urechi vîjîia un vînt teribil. Mi s-a părut că e vîntul cel cald din noaptea aceea caldă și șuierătoare, ca sîngele cînd gîlgîie. Nu vedeam; dar simțeam privirile negre, înțepîndu-mă ca acele. Ca la un cuvînt de blestem, floarea se preschimbase brusc, își revenise în om și-n fiară. Și acum mă adulmeca, rînjind de plăcere; prada se arăta suculentă. Mă izbi. În piept mînia. Cum, nu mai pot rîde?… Cum, tremurătura astà de vechitură gelatinoasă trebuie să mă dea de gol mai rău decît o vorbă aruncată metalic, ca trîmbița în patru vînturi? — Încerci un joc urît, dragul meu, și prost debitat! mă încurajează ea. Abia acum casc ochii mari; pe-ai ei și-i ține pe florile tapetului din tavan sau îi plimbă pe cei doi șerpi, îmbinați în formă de caduceu, ai micului candelabru electric. — Te opresc să mai continui… Astăzi tabloul parcă se uită la ea mai cu tristețe. Nu-i plac desigur vorbele ei. Poate o vrea și mai diplomată și mai perfidă. Dar ce are a face? Eu sunt acum cu ochii deschiși și o cuprind toată în cercul lor; și beția parfumului ei îmi umple iarăși tot pieptul; în față, fereastra e încă deschisă și aduce, odată cu zgomotele îndepărtate și confuze, umezeala înviorătoare care dă și mai multă tărie parfumului de trandafir. În colț e oglinda în care mă văd. tablou viu, plin de culoare și de viață; sunt înalt, voinic și frumos, ochii îmi scînteiază de văpaia patimei și pieptul îmi clocotește de vigoare și curaj, o, niciodată nu m-am văzut atît de mare, atît de frumos! Iar în cui e atîrnat chipul hîd al mortăciunei! — Ariana, din nefericire este tristul adevăr. Eu, eu l-am lovit. Îmi va fi cu neputință să lovesc în nenorocitul acela, care se va tîrî pînă la ușa ta, în noaptea aceasta. Îți jur că eu, eu sunt vinovatul. Pentru că te iubeam. Să vedem acum: tu poți să răspunzi cu o iubire tot așa de mare, ca aceea care m-a condus pe calea atîtor fapte? Să vedem, tu poți să răspunzi cu iubirea tot așa de mare a înțălegerei, a iertărei, ce zic, a încuviințărei?… Așa-i vorbesc, tare și rar, răsunător, și privesc cu nepăsare la tabloul cadavrului care mă încurajează: parcă aprobă din cap. Dar Ariana, care mă ascultă înfiorată, se ridică și părăsește camera furioasă: — Chiar știi, ai început să mă plictisești de tot cu toana asta care ți-a năzărit în minte. Poți vedea iubirea mea și fără a o pune în cumpene așa de absurde. Și iese trîntind ușa. Dar eu trebuie, trebuie să-i spun adevărul, trebuie s-o conving de adevăr, ca să aflu la rîndu-mi adevărul Nu știu cum dar în mintea asta smucită din țintele așezărei ei, mă văd între girații, în întunerec, iar dincolo, în lumina ferestrei, o văd pe ea, Doamne! și pe Baldovin, privindu-mă și rîzînd. Mă cutremur. Și totuși e cu neputință. Pe Baldovin nu-l iubește și eu trebuie neapărat să aflu adevărul, fără de care o viață cu gratii sau fără de gratii n-are nici o însemnătate. Și am pornit hotărît, după dînsa, pe lungile coridoare întunecate…


content:
Țăranii plugari se așezau de obicei de-a lungul gardului de stacheți care împrejmuia curtea judecătoriei din trei părți. Ei stau toți pe pămînt, cu spatele rezemat de gard, cu picioarele întinse ori strînse în unghi mai apropiat ori mai depărtat. Erau oameni din diferite comune și-și povesteau încet păsurile și năpastele, fiecare mai mult pentru sine, căci ascultătorul urmărea mai totdeauna în jăluirea vorbitorului povestea propriului său necaz. În mijlocul curții se agitau zgomotos și rîdeau cu încredere într-înșii, printre grupurile de tîrgoveți, „negriturile” satelor: cîrciumari în haine de postav aspru, preoți în sutane înverzite de vechime, notari comunali numai pe jumătate negrituri, cu haină și vestă de lustrin negru ori albastru-închis, cu cămașă creață, împodobită cu flori de borangic, peste pantaloni de pichet alb ori de aba ușoară, și la fel ca ei politicienii comunelor, primarii la putere și foști demnitari sătești acum în opoziție, privindu-se furiș și șușotind cu însoțitorii, așa cum se uitau opincarii de lîngă garduri spre adversarii lor de proces, aciuiați în colțuri opuse… Din cînd în cînd, cu pas marțial și cu fireturi de general pe tunica albastră, trecea un aghiotant de jandarmi: oamenii îl priveau pe sub sprîncene, iar soldații veniți cu „executarea mandatelor” luau pentru onor și, dacă erau întrebați, dau raportul smirna și cu glas poticnit în schimbările brusce ale respirației. Cu spatele înalt și drept lipit de gard, cu un picior întins, cu genunchiul celuilalt strîns pînă aproape de bărbie, moș Toma aștepta să fie strigat. Alături, mătușa Neacșa, voinică și înaltă ca și dînsul, cu fața mică și obraz veșted, de culoarea micșunelei, cu nas cîrn și ochi blînzi, îl dăscălea într-una cum trebuie să spună în fața judecătorului. — Să nu uiți iar asta, că l-am găsit lepădat la marginea șanțului, în niște trențe de scutece, negre și murdărite, gata să moară dacă n-ar fi dat de el pas omenesc cu un ceas mai devreme. Abia mai scîncea și învinețise de tot, măcar că era vară, în sfîrșit… Dar dacă s-ar fi întîmplat asta mai încolo de mijlocul toamnei nu mai găseau ei suflet în el — „n-ar mai fi găsit să mai găsească” — continuă mătușa Neacșa spre semnul de plictiseală al moșului, care știa toate lucrurile și urmările acestea tot așa de bine ca și mătușa vorbăreață. L-au luat și l-au curățit, că ce și-au zis: „Asta Dumnezeu ni l-a pus în cale, unde n-avem copii. D-apoi să fie c a al nostru, că doar cine să ne moștenească a bruma de avere?…” — Ba că brumă! făcu moș Toma cu glas gros și vibrător. Îl pusăi eu în avere boierească și acuma vrea să mă dea afară. — Că să spui și asta… cum de la ai noștri am moștenit-o și am întins-o… și că avem actele la noi… Să spui tare și să dai din gură și să nu te lași ca data dintîi. Acasă strigi de se-aude peste deal și-aci abia deschideai gura… — Apăi dacă mi-au spus să tac; știe el avocatul ce vorbește… — Avocatul… Ce crezi, că nu l-a atins și pe el?… Toți sunt niște oți. — Oț, oț, da acuma, iaca, nu mai vrea să mai zică nimic, că n-am să-i dau banii înainte… — Zîce el, n-avea grijă, s-amestecă el… He, crezi că ale cinci pogoane cu vie pusă nu-i fac cu ochiu? Parcă dacă-i dau cinci sute de lei acuma, era mai mult? Da ar vrea să pună mîna și pe bani… Moș Toma oftă adînc. — Nu vrea vie deloc. El tot așteaptă să-i scot banii din chimir. Da dacă nu-s, de unde să-i dau? Nu-l rugai c-o sută? Ca să ne mai rămînă nouă ailaltă… O să-l încerc cu amîndo’uă… Dar, măre, de ce nu vrea el via? I-am spus că-i dau act… Nu vrea… mi-e frică… hm… că… hm… — Lasă, să zîci tu acolo ce-ți zîc eu… că legea știe el judecătoru cum s-o puie… Tu să spui numai cum stă tărășenia… Și să mai spui iar cum a fost cu actu… Cum ne-a învățat afară ce să zicem înăuntru… cu» tu în fața judecătorului ai pomenit că după moartea noastră să se întîmple asta… cum judecătorul ne-a dat atunci afară că nu scrie așa la act… și cum ei și cu avocatul lor ne-au spus și ne-au rugat că ce să mai stricăm actele, că el se jură pe copiii lui că așa va fi cum vrem noi… Moș Toma întoarse iarăși capul plictisit. Parcă el nu le știa toate astea? Și parcă nu i le-ar mai fi tocat de azi-dimineață numai și pînă acum de treizeci de ori dacă nu și mai bine. Petre Naibă intră clătindu-se pe poartă. Ochii îi luceau bine, dar de bună seamă nu era beat ciliar de tot. Ca și pe ceilalți martori pe care-i adusese cu dînsul, popa știuse cît să-i întărite. Pe urmă, după proces, dacă „spuneau bine”, îi ducea iar în prăvălie la Neală. E drept că Petre Naibă se cam împleticea în mers; moș Toma, care vrea acum mai bine să se uite la el decît să-și lase auzul la sporovăiala mătușei, îl știa doar bine că-l ajunge repede rachiul. Însă pe minți tot mai putea fi stăpîn încă bună vreme. Dar lucru ciudat: cînd își pierdea mințile i se înzdrăvenea trupul. Se mai clătina el puțin și-atunci, dar se făcea de-o putere de ți-era teamă să stai lîngă dînsul. Ochii i se înroșeau și fruntea i se lăsa de tot peste ochi. Totuși se ținea bine, în cîrciumă și pe drum nu căuta ceartă. Cînd ajungea acasă era prăpădenie: vai de muierea și de feciorul lui. Moș Toma îl cunoștea bine, îl avusese și el de martor în procesul lui, care acum ajunsese la capăt. Petre Naibă spusese atunci „bine”, deși intrase în fața judecătorului la fel de afumat ca acuma. Precum spusese toată lumea dealtminteri, care știa că „ce-a fost și cum”. Pe urmă moș Toma i-a cinstit pe toți și Petre Naibă a înnegrit de tot și s-a făcut stîncă de fier. Moș Toma își da seama atunci ce-o așteaptă pe nevastă-sa și pe fi-său. Da ce putea face și el? Avea nevoie de martori, și Petre Naibă, cînd ia puțin pe limbă, știe să glăsuiască mai bine decît toți; nu știe ce are el în glas, nu știe cu ce miere îl unge „de-l asculți fără să te mai saturi”, sau nu știu cum le tot aduce el, de nu s-a întîmplat niciodată să-i zică judecătorul, cum i-a zis bunăoară lui moș Toma: „Lasă, moșule, acum ce spui dumneata așa o fi, dar aici în proces nu-și are loc”. Adică și lui Petre Naibă i-a grăit tot așa, cînd s-au ținut întîile înfățișeri ale cîrcotii moșului. Însă se cheamă că i-a grăit astfel, după ce l-a ascultat d-a fir-a-cap, și judecătorul părea tare mulțumit. Îl asculta și zîmbea, închinînd din cap, sau îl privea lung. Dar acum Petre Naibă a venit pentru popa Tănăsescu. care nu te lăsa să-i zici: „popa Gligore”, așa cum s-ar fi cuvenit, creștinește, și cum știu oamenii să zică, precum bunăoară lui socru-său, popa Ilie, care nu mai slujește acum, gonit din biserică de ginere. Pe popa Tănăsescu trebuie să-l chemi „domnule părinte” și numai grangurii cei mari, ca primarul și învățătorul și cei cari mai sunt în „partid” cu dînsul, îi mai pot spune „părinte Gligore”. Dar de ce-i vin toate astea acum în cap lui moș Toma? A, da, pentru că acum Petre Naibă a venit pentru un alt proces, un proces al popei cu un mejdinaș, n-a mai venit pentru procesul lui moș Toma… La procesul lui moș Toma s-a sfîrșit cu martorii, s-a sfîrșit cu actele… Așa i-a spus încă de rîndul trecut domn’ avucat Marțian, băiețandru ăsta care cere banii înainte și nu mai vrea să știe de via din Curmătura Profesii, ce i-aprindea ochii ca felinarele de la „trin” cînd i-o făgăduise întîi. Barem să-i spuie: vrea și bani și vie, or nu mai e nici o nădejde?… Oh, și melița asta de Neacșa, cum îi mai umblă limba, asta nu-i d-a bună, are limpede impresia moș Toma. Mai mult ca să scape de mătușe, s-a sculat și s-a îndreptat spre domnu avocat Marțian. Două sute are; zicea ca să-și păstreze una pentru drum înapoi, ca să se ducă acasă cu „Irinu”. Da iaca, s-a răzgîndit; îi dă totul, două sute, că mai mult n-are. Șarpele încălzit la sîn i-a oprit totul, nici pe lucrurile casei nu le-a mai dat îngăduința să pună mîna. I-a aruncat într-o coșară șubredă, pe unde răzbate și ploaia cînd e mai aprigă, și-acum vrea să-i scoată și de-acolo. Bine, îi mai dă și suta ailaltă, da după cîștig, și-i face și act pentru vie, pe loc. Iar acum, înainte, să facă bine domnu avocat să primească numai o singură sută… Domnul avocat Marțian n-a vrut să audă de un tîrg ca ăsta. Ce e dumnealui? Negustor? Precupeț? Ce-i aicea? Cîrciumă sau judecătorie? De lăsat, îl lasă, poftim, la două sute de lei din cinci, da banii înainte. Și asta numai așa, pentru moș Toma. Cît privește despre vie, parcă i-ar spune bătrînul despre averea lui Papură-vodă. Întoarce capul plictisit și dă din umeri. — Poate că nu mai e rost de cîștig, domnu’ avucat, de nu vă mai gîndiți la vie… Mai bine spuneți, că să știm dinainte și noi, păcatele noastre… — Am spus că via o iau dacă avem cîștig! strigă nervos domnul avocat. Însă eu nu pot să apar în ședință pe-o sută de lei. Nu e voie, moșule… Acum s-a făcut „sindicat”, reguli… Aici nu e cîrciumă. Moșul i-a dat cele două sute și s-a întors lîngă babă. Mătușa Neacșa nu mai poate de bucurie că domnul avucat a primit banii. — O stație, acolo, o ducem noi și pe jos, încurajează ea pe moșneag. Parcă n-am umblat-o de atîtea ori… Da se cheamă că a primit paralele… Vezi, îți spuneam eu că nu le lasă el așa… Iar moșul rămîne împietrit și surd. El vede numai pe Petre Naibă, care spune ceva de rîs martorilor celorlalți ai popei. Așa începe cheful lui; pe la mijloc e vesel, dar la urmă rămîne țeapăn și vînăt ca o altă arătare… Oasele frunții îi acopere ochii și, întins, o ia spre sat, acasă. Și-acolo e prăpădenie de ai lui. Dacă nu cumva au apucat să se ascundă dinainte, apoi e vai și amar de ei. Aprodul strigă o dată lung și cîntător în ușa sălii de ședințe, apoi numele e strigat din om în om prin sala de așteptare pînă la cei din curte. Oamenilor le place să stea afară, pentru că e sfîrșit de vară și frumos. Moș Toma așteaptă liniștit; i s-a spus, procesul lui e tocmai la urmă. Acum și-a împăcat avocatul, n-are nici o grijă că nu va auzi cînd va fi strigat. Oamenii ceilalți, din curte, își au toți straja lor lîngă aprod. Cum le vine rîndul, straja aleargă și le dă de veste: „Hai, mă, hai, mă… mișcați-vă mai repede… Stano, vezi tu ce să făcu avucatu, că nu e aci… Vezi, nu e la Neală, în prăvălie?” Aprodul strigă și numele avocatului, clar și sonor, de se-aude pînă-n prăvălia de vis-à-vis a lui Neală. Și domnul avocat iese repede, ștergîndu-și mustăcioarele negre cu batista, înconjurat de alți oameni, cu fața luminată, pe care-i asigură, spre marea lor mulțumire: „Lăsați pe mine… știu eu cum să-l fac, de nu-l mai desface nici dracu… Ați auzit voi de vreun act de-al meu pe care l-a sfărîmat cineva?”… Apoi se pune pe fugă prin cărarea dintre oameni, pe care o supraveghează domnul sergent de oraș, și strigă de departe, spre mulțumirea și admirația celor cu care s-a cinstit: „Pre-zzz-eeent!” Aleargă bărbătește, cu pieptul bombat, ofensiv. Și oamenii se uită la el ca la un viteaz grozav și temut. În urmă-i își face loc într-afară o revărsare întreagă de lume: sunt părți, martori, rude, cari au ieșit de la procesul dezbătut mai înainte. Pe fața unora strălucește soarele, pe-a celorlalți s-a coborît noaptea grea a necazului și-a urii neîmpăcate. — Da, nu vă las nici mort, strigă cel mai negru din tabăra întunecată. Că am cîștigat și noi dreptul de apel… Pînă la București o să vă duc… Interpelatul, cel mai fericit din tabăra însorită, răspunde în glumă, cu nepăsare… Și din răspuns în răspuns cearta se întețește. Cei de alături se amestecă. Și procesul începe să se depene din nou, a doua oară, aci afară, în mijlocul curioșilor, care ascultă cu mare luare-aminte și plăcere; apoi își dau părerea ce li se solicită, cu gravitate și suficiență. Însă nu toți judecătorii sunt de acord; atunci cearta se reîntețește. răsună acum vorbe grele și ocări, amenințări și jurăminte de răzbunare. Vorbesc toți odată: părți, martori și judecători-spectatori. Iar într-un loc, un braț încordat s-a ridicat în sus, dezgolit de căderea mînecii largi a cămășii, un bufnet surd a răsunat și apoi înjurături grele. Domnul sergent de oraș aleargă scurt și îndesat, făcînd zgomot mare cu bocancii țintuiți pe cimentul sălii. Iese în curte și-i îmbrîncește pe toți în mijlocul străzii. Apoi se întoarce grăbit la locul lui, lîngă aprod. Ceata buclucașă s-a desfăcut în două, spre cele două aripi ale uliței. Dar din părțile opuse apar, iarăși unul după altul, aprigii certăreți. Larma reîncepe să urce, grea și dușmană. Și botforii sergentului răsună iarăși sacadat pe cimentul sălii, spre hazul jandarmilor, care s-au dat deoparte amuzați; nu e „în competința” lor. — Ce, s-au apucat iară? se trezește, lîngă gard, un împricinat din ațipeală. — Nu, ăștia sunt alții, rîde înveselit vecinul lui. Apoi își amintește ceva deodată, sprîncenele i se lasă zburlite, mari ca niște mustăți, și pe sub încîlceală de fire lăsate, ochii lui de oțel caută, în mijlocul opus al curței, pe vrăjmașul care l-a tîrît încoace, pentru o palmă de loc. Procesul lui Moș Toma n-a ținut mult. E acum în dosul mesei de pe estradă un alt judecător, mic, subțire, nervos. Vorbește pițigăiat, repede și neînțeles. Avocatul „șarpelui” grăiește puține vorbe. Apoi începe domnu Marțian, întîi mieros și cu un aer perfid, pe urmă se înfurie îndată, răsfoiește dosarul, îl pune la loc, îl ia iară, își trece degetul pe buze, ca să răsfoiască mai repede, și joacă nerăbdător în loc. Apoi, cînd a găsit ce-i trebuia, ochii îi sticlesc de bucurie și se aruncă iar în vorbă lungă și păsărească, dă din mîini, se lasă pe tocuri și se ridică în vîrfuri. Moș Toma nu pricepe nimic, domnul avocat vorbește în limba din legi. Tot ce pricepe moș Toma e că domnul judecător nu ascultă; a luat dosarul și-l răsfoiește plictisit; iar avocatul „șarpelui” privește poznaș spre adversarul lui și din cînd în cînd se-ntoarce rîzînd la judecător or la vreun coleg de pe bancă. Domnul Marțian însă spumegă și înalță mîinile una după alta, de parcă ar înota. Mătușa Neacșa îl urmărește cu admirație, îl aprobă din cînd în cînd cu capul și-și întoarce privirea triumfătoare la adversari. La un moment dat înaintează lîngă bară, lăsîndu-și și ridicîndu-și umerii ritmic, căci mătușa Neacșa e scurtă de un picior. Acolo atinge ușor cu degetele brațul vorbitorului tumultos și cu mîna la gură îi șoptește ceva. — Lasă-mă, femeie! țîșnește înfuriat domnul Marțian. Alea sunt chestiuni de fapt… Și încurcat de întrerupere, își caută necăjit firul, pipăind parcă aerul cu antebrațele. Avocații ceilalți rîd. Judecătorul cel nou se întrerupe din cetirea dosarului și sună clopoțelul. Surprinzînd pe femeie retrăgîndu-se șchiopătînd spre locul ei, o amenință cu darea afară din sală și amendă. Apoi își reia cetirea. Moș Toma oftează, șuierător. Își trece cu mîna peste pletele argintii, strînse la spate în stuf retezat din scurt. El pare că meditează adînc. Nu se uită nici măcar o clipă la dușmanul lui, „șarpele”: Ioniță Badea Bondoc, cum l-a strigat domnul grefier. Ioniță Badea este numele pe care i l-a dat din fantezie primarul pînă ce avea să-l înfieze moșul; Bondoc era porecla. Lumea îi spunea însă scurt: Badea Bondoc. Însă Badea Bondoc nu e chiar așa de scurt precum i se spune, nu e nici înalt cît moș Toma. Dar e îndesat bine și, numai văzîndu-i frînghiile gîtului cum se întăresc cînd își întoarce capul, îți dai seama cît de puternic e acest om. Mitrița Bondoc, femeia lui, e mică, plină și roșie. Își ține ochii plecați în jos și numai din cînd în cînd îi ridică îngrijorată spre mătușa Neacșa. Privirea ofensivă și triumfătoare a acesteia o face să coboare și mai mult capul și să se roșească și mai rău. Într-o vreme, biruită de satisfacția stridentă a mătușii, caută ajutor moral în atitudinea soțului ei. Dar Badea Bondoc e fiert și negru ca pămîntul. Atît cît a vorbit avocatul lui i se pare grozav de puțin. Iar impetuozitatea domnului Marțian îl înfricoșează pur și simplu. Azi e ziua hotărîtoare a procesului, „azi se rupe procesul”, i-a spus domnului Sușbei, avocatul său. Dacă Bondoc cîștigă, averea moșului e toată a lui, dacă pierde, moșul fără îndoială că-l va alunga și dezmoșteni. Pentru că Bondoc nu fusese încă înfiat de moș; îl găsise numai pe jumătate mort la marginea uliței, îl îngrijise și-l crescuse. Îl hrănise, îl îmbrăcase, îl însurase și-l ținea cu baba Neacșa ca pe copilul lor. Averea de bună seamă că fără proces tot lui și nevesti-si ar fi rămas. De aceea bătrînii se gîndiseră că un legămînt trebuie să facă: astfel, după moartea lui și a mătușii, rudele de sînge s-ar fi sculat. Și au hotărît să purceadă cu toții la avocat, ca să afle cum trebuie să facă mai bine. Avocatul i-a sfătuit: testament ori act de înfiere. Dar moșneagul aflase el de multe testamente căzute. Și el vrea să-și știe copiii în siguranță de lacomele lui rude și ale babei. Au rămas așadar la act de înfiere, dar pentru asta trebuiau să aducă de la comună cutare și cutare hîrtie. Au plecat așadar iarăși cu toții îndărăt, ca să-i aducă domnului avocat cutare și cutare hîrtie. Iar între timp, Badea Bondoc mai dăduse o raită prin oraș la avocat; simțise el nu știu ce în vorbele de la început ale avocatului. „S-ar mai putea face și un act de vînzare, cu… cu…” Bondoc nu mai știa cum spusese aci avocatul. — Și așa scăpați de buclucul hîrtiilor de la comună! pornise el să grăiască mai departe. Dar moșul i-o tăiase de-a dreptul. Nu, act de înfiere să se facă! Așa se cade și așa e bine. Iar pentru că de la comună se pierduseră niște registre privind vîrsta bătrînilor, Bondoc trebuia să plece tocmai la Rîmnic, în capitala județului, să scoată „istracte” din registrele de la tribunal. Însă înainte de a pleca la Rîmnic, Bondoc și-a adus iarăși aminte de vorbele avocatului. „Și așa scăpați de buclucul hîrtiilor.” A făcut iarăși drum la tîrg, la avocat. — Vînzare cu clauză! l-a dumirit domnul Șușbei. Păi sigur că dacă faceți asta, nu mai e nevoie de nici o hîrtie. Bătrînii vă fac averea vînzătoare și declară în fața judecătorului c-au primit prețul. Iar în act prevedeau clauză că voi, cei tineri, vă îndatorați să-i cinstiți și să-i îngrijiți pînă la sfîrșitul vieții… Iar dacă moșul și baba au în voi toată încrederea, nu e nevoie nici de clauză… Bondoc a băgat bine pe urechi cuvintele avocatului. „Dacă au încredere, nu e nevoie nici de clauză.” „Păi de ce să n-aibă încredere? Adică oare… cam să vie asta… dacă au încredere?… Care va s’zică, or clauza, or încredere… care va să zică. dacă e clauză de-aia… nu mai e nevoie de încredere… Bătrînii n-au nici o grijă pînă la sfîrșitul vieții… Dar dacă e numai încredere fără clauză… atunci… hm… bătrînii care va s’zică, rămîn cu o grije… Atunci eu, hm, care va s’zică, se cheamă că ei… hm…” Pe drum înapoi acasă, Bondoc a reflectat adînc. Se cheamă atunci că nu mai sunt stăpîni ei. Și lui i se păru foarte năstrușnică această idee. „Care va s’zică, doar cu o hîrtie doar cu un condei, și cineva nu mai e stăpîn… și e altul stăpîn, fără să-I doară nici un fir de păr.” Astfel gîndi Bondoc pe primul kilometru de drum; pe al doilea kilometru începu să se îndoiască. „N-ar fi ele, lucrurile tocmai așa… Hîrtiile sunt hîrtii, condeiul — condei, avocatul — avocat, judecătoria — judecătorie… da averea e a moșului și a babei din moși strămoși. Bine, dacă vine cineva și-i numără bănet acolo, foarte bine… Se cheamă că-i dă averea asta și ia pe ea bănet… Care va s’zică, rămîne cu ceva… De asemenei dacă înfiază ori Iasă tistament… Se cheamă că rămîn moșnegii stăpîni pe avutul lor cît trăiesc și pe urmă avutul trece la cine au dorit ei fiind încă în viață… Dar așa… Mai e de înțeles un dar, faci un dar poți să-l faci cu toată averea… dar atunci dăruitul nu trebuie să aibă grijă de dăruilor? C-altfel e blestem de la Dumnezeu, și poate că și la lege scrie că trebuie să aibă, cînd dăruitorul se despoaie de tot al lui… Dar așa, cum?… Care va s’zică, bătrînul dacă are încredere, poate să zică: «Da, domnule judecător, am primit, care va s-zică, banii». Și-atît… Nu trebuie să-i primească, dar numai să spună că i-a primit… Și pe urmă nu mai merge pe lege, merge pe încredere… adică așa cum vrea omul, adică așa cum vrea cel care se închipuie că a cumpărat… Fleacuri pîrîciuni” \ Badea Bondoc nu poate să creadă astfel de șmecherlicuri… O hîrtie și-o vorbă să ție loc de bani și de tot… I-a spus și nevesti-si despre „mașinăria” asta și au rîs amîndoi cu poftă. Dar cînd au intrat bătrînii la dînșii, ca să se bucure și dînșii de veselia lor, s-au oprit încurcați. Aci, lîngă moșneag, unde a avut ce i-a trebuit, Badea Bondoc nu prea lua seama la ale judecăților. El nu știa decît să fie cu ochii în patru la mejdinele bătrînilor, ca să nu le încalece cutropitorii. Și cutropitori nu se iveau, căci erau știute din mare vechime pămînturile bătrînești. Însă la necazurile altora lua și el parte cu sufletul, după cum îl bătea capul, de partea cui ar veni dreptate; aci mai avea putere și cuvîntul moșului, care știa precum a fost drept din moși-strămoși. Și ce spunea moșul, pentru Bondoc era sfînt; de aceea nu se dumirea el de ce, după ce oamenii plecau la judecător, se întorceau uneori cu dreptatea de partea cui nu s-ar fi cuvenit. Asta ce să însemneze oare? Că acolo, la judecătorie, dreptatea vine și altfel de cum e gîndul obștesc? Și atunci el nu căuta să adîncească lucrurile acestea mai departe. Era aci lingă bătrîni și avea tot ce-i trebuie: de ce să se mai învenineze și el cu năpastele altora?… Și iată acum ce-i spunea avocatul?… Că se poate, care va s’zică, să apuci doar să te rostești într-un fel… să te diclari… „Domnule judecător, eu am primit prețul”… Și gata… Toată știința oamenilor, martori, treabă, nu mai folosește la nimic. Așa trebuie să se întîmple atunci cînd se întorc gospodarii de la judecător cu dreptatea de zice lumea că este întoarsă… Hm, dar dreptatea e mai mult decît poate înțelege mintea nevoiașă de țăran… Moșneagul a întrebat pe Ioniță de ce nu mai pleacă la Rîmnic să aducă hîrtiile cari trebuiesc. Iar Badea Bondoc a răspuns că s-a mai sfătuit cu avocatul și poate nu va mai fi nevoie de ele. Dacă este încredere la mijloc, ce mai e nevoie de hîrtii?… Dacă nu este încredere, punem clauză… — Ce-i ăia, cum zici că-i zice? — Apăi, cum a spus avucatul, cînd ai fost și dumneata de față, că noi să vă întreținem pînă la sfîrșitul vieții și vînzarea să nu fie bună, să se strice dacă nu ne-om vedea de legămînt. Dar moș Toma nici n-a vrut să audă de vînzare: — Cum, băiete, ce ți-a mai venit în cap? Însă mătușii Neacșa lucrurile nu i s-au părut deloc încîlcite. Dacă poate scuti o cheltuială la Rîmnic? — Dar ce însemnează o cheltuială pînă la Rîmnic la toată averea mea? a strigat moșneagul. Și-a mai strigat: or act de înfiere or nimic!… La început a strigat așa, pe urmă a vorbit mai domol, că erau trei oameni pe el să-l mai îmblînzească… Dar baba Neacșa a fost cea care a știut să-l îmblînzească. — Dacă e clauză (ea accentua pe u), cum a spus avucatul, o fi știut el ce spune. Nu mi-a spus mie d-alde și d-alte (și aci mătușa putea înșira un sfert din gospodarii satului) că actele lui Șușbei sunt tari ca fierul?… Dar acum, în fața judecătorului, Badea Bondoc vede bine că actele lui Șușbei nu sunt tari nici ca lemnul. Iată, al lui se va frînge îndată ca vreascurile uscate de mult. Șușbei n-a vorbit mai nimic, iar domnul Marțian strigă acum mai furios decît oricînd. Iar judecătorul nu și-a luat nasul din dosar, îl ridică uneori în sus, îl întoarce într-o parte și se uită în lumină la filele cele mai mărunte. Apoi iar îl lasă pe catedră și umblă din aproape cu ochii pe filele mari. Ce lucruri grele și tari spune acum domnu Marțian. Iar Șușbei rîde, parcă să facă să creadă pe-ai lui că avocatul moșului turuie degeaba… Dar cine poate ști care e mai hoț din amîndoi? Moșul a rămas împietrit, cu fața în pămînt. Dar mătușa se uită încoa biruitoare, căci dreptatea lui Dumnezeu e cu ea. Cum a putut el, fiu găsit pe uliță, gata să-și dea sufletul, gata să-i găsească leșul cîinii rătăcitori, să-și răsplătească astfel pe binefăcătorii lui! Cum a putut să creadă el că numai cu o chichiță de lege, sau cu un sfat viclean, dat de-un avucat lacom să ia paralele cît mai repede pe act, să poată apuca o avere întreagă, să poată izgoni dintr-un pămînt sfințit de părinți, bunici și străbunici, pe un om ca moș Toma, mare cinste a satului și mierea lui Dumnezeu? Badea Bondoc se cutremură scurt și privi la Mitrița. Dar Mitrița s-a înnegrit ca un blid vechi și rostogolește în pămînt ochi înfricoșați. Bondoc ridică privirea. În fața judecătorului e o cruce de lemn, cu cele trei vîrfuri tăiate ca frunzele de trifoi. Pe ea e zugrăvit Domnul Cristos, zvîrcolindu-se în cuie. Iar deasupra, pe păretele din spatele judecătorului, e o poză mare cît un stat de om, zugrăvită cu mult albastru și negru și cu multe sîrme glabene, care vreau să zică fulgerele, pentru că mai jos sunt cele trei cruci cu Dumnezeu la mijloc, dîndu-și duhul între cei doi tîlhari. Fața lui Cristos e scofîlcită și ochii cît nucile s-au holbat la Bondoc. El își ascunde la rîndu-i ochii în podea și acolo, urmărind rotocoalele de praf, linse fugar de mătură, se gîndi deodată la pace: să întindă mîna și să nu mai fie act între ei, doar moșul să vrea și el împăcarea, să ierte și să uite. Lui Badea Bondoc îi juca acum gînditul pe buze… privea rătăcit în dreapta și stînga, la Mitrița, la Neacșa și la moș, și buzele îi jucau ca în friguri. Făcu semn lui domnu Șușbei, se apropie de el și-i șoptește: — Eu zîc că să ne împăcăm acum, pînă nu hotărăște domnu judecător, domnule avucat. Și ce-a fost să se uite… iar bătrînii să ne recunoască stăpîni după moartea lor… Dar domnul avocat îl privește a rîs: — Nu fi prost, bă Bondoc, vreau să te fac cu avere. Și tu-i dai cu piciorul tocmai la mal… Și avocatul îi întoarse spatele. Pe urmă reveni la grilajul de scînduri, care despărțea pe împricinați de scaunele avocaților, și-i făcu semn să se apropie: — Cum vrei, la urma urmei! Da eu-ți spun că averea se cîștigă…Așa, moșul o să creadă că Marțian v-a înfricoșat și că e gata să-i cîștige procesul și o să se încăpățîneze el acum… Bondoc mișcă mutește din bărbie și se retrase la locul lui. Judecătorul ridică fruntea din dosar, ascultă puțin pe domnul Marțian; zise ceva și domnul Marțian tăcu deodată. Domnu Șușbei rîse, și ceilalți avocați de asemenea. Judecătorul întrebă ceva pe domnu avocat Marțian, iar domnu Marțian nu mai găsi tot așa de ușor ca pînă acum vorbele la răspuns. Și pe cele care le găsea, domnului judecător nu-i plăceau, căci tot îl oprea într-una cu altă vorbă. Dar moș Toma și Bondoc nu pricepeau nimic, pentru că vorbeau în limba legilor. Numai baba Neacșa se lipise de moș Toma și-l izbea în ascuns peste șale: — Zî mă, începi tu mă, spune cum a fost. Domnu avocat Șușbei rîdea. Atunci moșul se hotărî. Înghiți adînc în sec și începu. Spuse cum l-au făcut din act de înfiere să primească să facă și act de cumpărare cu claoză, cum domnu avocat la urmă n-a mai pus claoza în act, cum în fața domnului judecător „ăl vechi”, cînd a fost să se întărească actele, moșul a spus că fără claoză el nu trage cu degetul, cum domnul judecător cel vechi i-a dat afară pînă s-or înțelege, cum pe urmă l-au luat din minți să di clare și fără claoză, ca să nu strice actele și să se refacă alte cheltuieli… Cînd a început moșul să vorbească, domnul judecător, subțirel și neastîmpărat pe scaun, i-a aruncat o privire necăjită că-l rupea din vorbe cu domnu avocat. Dar moșul îi primise căutătura de ură cu ochi atît de dulci și de luminoși, că și ochii judecătorului se înduioșară; îl lăsară să spună totul pînă la urmă, spre triumful mătușei Neacșa, care se întoarse biruitoare spre cei doi. Bondoc și cu Mitrița nu-și mai ridicau ochii din pământ; ei simțeau totuși izbindu-i din coastă ochii bâtrînei și se strîngeau și mai mult în ei înșiși, de parcă privirile mătușei ar fi fost frigări. Bunăvoința judecătorului fu pentru Bondoc semnul hotărî tor, pierderea lui pentru totdeauna. Așa cum vorbea moșul în tribună, așa cum număra el lucrurile în șir, întocmai precum au fost, era limpede că domnul judecător il va crede, pentru că adevărul era cu el. Și pentru a doua oară își dădu seama Bondoc de zădărnicia și scîrbovenia îndrăznelii lui. Cum putuse el să creadă pe Șușbei acesta, care și-a luat banii înainte și pe act și pe proces, că se poate cîștiga numai prin vicleșug și minciună atâta moșie și se poate lăsa pe drumuri un gospodar cu femeia lui. Gîndul împăcărei se mai clăti iar pe fundul cugetului lui Bondoc. Dar acum își dădu și el bine seama, așa cum îi spusese avocatul, că moșul va fi oțărit. Privi spre Mitrița și ochii Mitriței erau înlăcrămați. Dacă domnul judecător ar fi zis acum: „Ia lăsați cearta, oameni buni, și împăcați-vă…. Pînă la moartea bătrînilor să trăiți în pace cu toți și după aceea cei tineri să rămînă singuri stăpîni” — Bondoc ar fi oftat și .ar fi mulțumit domnului judecător pentru sfatul lui luminat, iar moș Toma, cînd s-ar fi întors judecătorul spre el, de bună seamă că nici el nu s-ar mai fi codit, că era om bun de felul lui. Dar, după ce moș Toma isprăvi de vorbit, judecătorul se adresă astfel bătrînului: — Bine, moșule, așa poate să fie cum zici dumneata. Da cu ce dovedești dumneata ce spui? Nouă ne trebuie dovezi. Dumnealor au arătat poliță c-au ridicat bani din bancă să-ți plătească, iar dumneata la judecător ai spus c-ai primit banii… — Asta i-a învățat cine i-o fi învățat cu polița… dar noi n-am văzut un ban… și nici n-a fost vorba de bani… — Polița are data pe ziua actului… așa că martorii dumitale. care au mai spus ce spui dumneata acum, nu ți-au slujit la nimic… Eu cred în ce-au spus ei aici, unde am citit eu, că Bondoc a fost găsit de dumneata și de soția dumitale, că a trăit numai după dumneata și că n-ar fi avut de unde face bani ca să-ți cumpere pămîntul. Dar precum vezi, polița de la bancă arată că putea să-ți cumpere pămîntul; și-apoi a adus și el martorii cari te-au auzit la băutură închinîndu-i să stăpînească sănătos. Astfel că, moșule, eu nu pot crede nici ce-mi tot spui dumneata acum și nici pe el nu-l mai cred nimic. Eu cred ce spune actul. Dacă nu ești mulțumit, ai două căi, sau să faci apel la tribunal, și pînă cînd se va judeca apelul poate mai faci rost de ceva dovezi noi, că e așa cum zici dumneata, sau să-i dai jurămînt dacă ți-a dat sau nu banii… — Îi dau jurămînt! strigă tare moș Toma… Să jure cu luminările aprinse… — Cu lumînările aprinse nu mai e voie, moșule, asta a fost îndată după război, acum nu mai merge… Badea Bondoc și Mitrița se uitară grăbit unul la altul, apoi se urniră greu. Domnul Șușbei veni între ei… — E, vă dă jurămînt… le spune și el cu un ton voios, care însemna limpede: „Atîta a mai rămas”. Dar Badea Bondoc vru să știe dacă fără jurămînt nu se poate. Iar Mitrița începuse să dîrdîie. Domnul Șușbei se răsti la ei plictisit: sigur că dacă partea vrea jurămînt, asta nu i se poate „refuza”. Dar „principalul” după dumnealui era că toate celelalte „probe” ale moșului nu avuseseră nici o tărie. Cît despre jurămînt, el nu poate nici să-i îndemne să jure, nici să nu-i îndemne. Face fiecare cum crede, după conștiința lui. Jură, îi rămîne averea; nu jură, o pierde și bătrînii intră în stăpînirea lor; „chiar dacă s-o dovedi mai la urmă că jurămîntul n-a fost drept”, le mai spuse domnul avocat, „și averea tot celor ce au jurat pe strîmb le rămîne”. Pedeapsă poate să ia ei pentru așa faptă, dar averea le rămîne de veci. „Așa e legea”, întări domnul avocat Șușbei. El nu-i învăța nici așa, pici așa, dar el e dator să le spună cum glăsuiește legea. Iar ca să dovedești că un jurămînt a fost strîmb, asta numai Dumnezeu știe cum poți s-o faci. Și numai moșul și baba singuri pot să reclame la procuror de strîmbătatea jurămîntului. Iar dacă nu dovedesc cum trebuie reclamația lor, îi așteaptă pe ei osînda celui pîrît. Asta e tot ce spune legea despre jurămînt. Domnul avocat nu-i sfătuiește nici așa, nici așa, dar el e dator să le arate ce zice legea, care ne cîrmuiește pe toți… — Stați aci pînă la sfîrșitul ședinței, le recomandă el în cele din urmă celor doi soți înfricoșați și șovăitori — atunci se iau jurămintele! Și el aleargă spre cabinetul judecătorului, în fața ușei căruia alți oameni, cine știe de unde, cu colile timbrate ale cine știe cărui fel de act, îl așteptau să intre împreună cu dînșii. Și erau și de astă dată, printre cei care așteptau, un moș și-o babă, cu alții, tineri și femei. Domnul avocat Marțian a ieșit repede cu moș Toma și cu mătușa Neacșa, să le redacteze jurămîntul. Afară l-a bătut pe umeri și l-a trimes la chioșcul de la poarta judecătoriei, să cumpere coală de 50 lei pentru jurămînt. — Pas alergător, moșule, să vedem, o să îndrăznească să jure? strigă cu cerbicie domnul avocat Marțian. Dar moșul nu se urnise din loc și, la nedumerirea domnului avocat, el mărturisi că nu mai are nici un leu. Ultimele două sute le dăduse domnului avocat. Dar dacă domnul avocat e atît de bun să-i împrumute 50 lei, moșul i-ar aduce, chiar mîine, înapoi. Știe el de unde să facă… (Dar mintea moșului umbla acum rătăcită prin sat și bătea zadarnic la toate porțile; cine să-i dea 50 lei, ca să plătească avocatul, cînd averea i se dusese pe gîrlă?) Iar dacă se cîștigă procesul, că nici ei nu-i crede că vor jura (inima lui bătrînă și descurajată îi spunea că vor jura) se știe via din… Dar să fi văzut atunci chipul domnului avocat Marțian. ȘI să fi auzit ocărite Iui… Va s’zică, tot el se zbate și-i susține procesul și tot el să-i plătească moșului!? Dar ce-i aci? Cîrciumă, unde se dă pe datorie? Dar ce e el?… Dar există un sindicat… La urma urmei, dacă nu găsește bani, „renunță” la jurământ și-i rămîne calea deschisă pentru apel… Numai că l-a anuraițat… Hm, e greu de revenit… adică, hm, chiar așa de greu… Și domnul avocat Marțian a plecat bolborosind, foarte încurcat, el singur nemaiaimintindu-și cran vine chestia asta; dacă se mai poate reveni sau nu după ce ai anunțat jurămîntul. Și intră grăbit în sala avocaților, ca să consulte codul. Moș Toma privi lung la mătușa Neacșa și mătușa Neacșa privi lung la el. — Să cer de la Petre Naibă? o întrebă moșul cu fața ca varul. Da crezi că are? se miră tot el. Altul crezi că-mi va da?… — Încearcă, omule, îl îndemnă mătușa… Dar cînd moșul fu să pornească, îl opri tot ea!.„ Scoase un ștergar de la brîu și-l despături îndelung. Pusese de-oparte acolo 30 de lei. Ar mai fi trebuit un pol. Moșul îi smulse banii și o certă: — De ce nu spui, fomeie? Iar ea răspunse: — Ne mai rămînea și nouă pentru o pîine pe drum. Moș Toma însă nu mai putu găsi 20 lei. Petre Naibă n-avea un ban. Se jură pe sufletul și pe averea lui (pe copil și pe nevastă nu se jura niciodată cu toate că-i zdrobea în bătăi cînd era beat). Alții din sat! Îi mărturiseau moșului că ultimul ban au trebuit să-l dea tocmai adineauri, cu un minut înainte. „Nu știi dumneata cum e la judecătorie? Toți sunt niște hoți, toți trag de tine în toate părțile”. Iar domnul părinte Tănăsescu îi spuse că toți banii lui sunt numărați! Niciodată nu ia cu el mai mult decît îi trebuie. Și ce i-a rămas e pus deoparte pentru martori, dacă „vor zice bine”. Un pol îi trebuia lui moș Toma, și numai un pol. Poște cu un pol și-ar îi cîștigat toată averea. Dar nimeni din satul lui nu se găsi să i-l dea — afurisita zgîrcenie oltenească sălășluia în satul ăsta mai mare stăpînă ca oriunde. Iar moș Toma știa că fiecare îl păcălește, spunîndu-i că a dat ultimul ban nițeluș mai înainte. Numai pe Petre Naiba îl credea. Petre Naiba cu siguranță n-avea, dacă zicea el. Iar cei care-l aduceau de martor îl luau doar pe băutură. Toți îi știau patima lui și toți știau că e vai și amar de femeia și de copilul lui cînd Petre Naibă se va întoarce beat acasă. Și moș Toma știuse asta și totuși îl luase și el de martor pe Naibă. Nu-i dăduse bani, ci băutură. Și se bucurase de glumele și poveștile lui, pentru că la începutul băuturii era un farmec să asculți pe Petre Naibă. Iar acasă aștepta prigonirea și ruperea oaselor. Moș Toma oftă. Iată de ce nu găsea el acum douăzeci de lei. Atît, numai atît ai” mai fi trebuit pentru bunătate de avere mare. Douăzeci de lei, d-ăștia după război, mai mici decît creițarii dinainte. — N-ai făcut nimic, omule? întrebă Neacșa. În pragul judecătoriei a apărut domnul avocat Marțian… — Ei, ce faceți? Hai mai repede cu coala… Acum se isprăvesc procesele… Moș Toma se îndreptă spre el, cu capul lăsat pe umăr, cu privire dulce și miloagă: — Am făcut numai doar de treizeci, domnișorule… mai ne trebuie un pol… doar un pol… — Mai caută, mai caută… Îi găsești dumneata și pe-ăia… cere de la popa… așteaptă-l până iese din ședință… e tocmai acum procesul lui… Popa ieșea vesel nevoie mare și bătea pe umăr pe Petre Naibă. Îl bătea pe umăr, îl strîngea de braț și-l trăgea la pieptul lui ca pe-un fiu iubit, cu toate că Petre Naibă era mai vîrstnic decît popa. Popa oștigase procesul și era cum se poate mai vesel. Era fericit. Moș Toma se apropie și puse și el pe față cea mai mare bucurie. — Ați cîștigat, domnule părinte, să vă dea Dumnezeu noroc… — Mulțumim, mulțumim, mulțumim, moșule… da… dumneata ce făcuș, cu jurămîntul ăla?… A-ha… da… la sfîrșitul procesului… Bine-bine, nu ti teme, moșule, că nu jură… e păcat mare… nu jură… — D-apoi că mi-ar trebui polul ăla de vă spusei… Și dac-oi pierde, vă muncesc pentru el… — Apoi că acum ce munci au mai rămas? Porumbul l-am strîns… poate la culesul viei… dar e mult pîn-atunci, moșule, că strugurele e tot aguridă acum la începutul lunii septembrie… și mi-e… — …că mor, ai? — …ba că pleci cumva din sat, dac-o jura Bondoc și ți-o lua averea… Da, asta-i glumă, moșule… nu de asta nu pot să-ți dau… că doar nu sînt eu omu ăla, pentru un pol… mai ales cu dumneata, care-ai dat totdeauna un pomelnic la sfînta biserică… Dar eu uite, nu-s mînă spartă… nu iau cu mine decît ce trebuie… Cum sunt dator să-mi cinstesc martorii… Și știi pe Petre Naibă cum gîlgîie pe gît… Apoi mă întreb: mi-o ajunge mie pentru atîtea guri? că n-aș vrea să-mi zică martorii mei că sunt un calic… Iartă-mă, moșule, dar nu pot… Și domnul părinte Tănăsescu nu mai stătu o clipă să asculte. Martorii toți, cu Petre Naibă în frunte, ieșiseră în ușa prăvăliei și așteptau acolo. Iar moșul, după ce fu mîngîiat și de domnul „conțilier” cu vorbe de mîhnire că nu poate să-l „servească” și cu mustrări, de ce nu i s-a „adresat” cu o jumătate de ceas mai devreme, „că atîta lucru putea să-i facă — nu suntem cu toți dintr-un partid” — se îndreptă dîrz spre Neacșa: — Hai, mătușă! — Păi, jurămîntul?… — Cu ce vrei să-l facem?… Dacă nu ți-a trecut prin ăl cap să pui deoparte cincizeci de lei… — Și averea noastră?… — Tot jura el… Un șarpe ca ăsta jura… mai se ducea pe gîrlă și ăi treizeci de lei și polu de-l împrumutam… Așa ne mai rămîne și nouă de-o pîine… Și de cîte-o lumînare… — Și de cîte-o… — Lumînare… Și moș Toma porni înainte hotărît și drept. Mătușa Neacșa îl urma, înaltă și ea ca bradul și șchiopătînd de-un picior. Fața de culoarea micșunelei i se făcuse acum ca șofranul. Iar ochii îi luceau mici și ageri sub cîrpa albă, adusă pînă deasupra sprîncenelor. Ea mergea astfel după moșneag, fără să mai întrebe nimic. Numai buzele mici și agere îi jucau repede în versurile rele ale unui descîntec de moarte. În curînd cotiră și judecătoria nu se mai văzu. Iar cele două capete ale cîrpei din capul mătușei, petrecute cu mult dichis pe cap și pe sub bărbie și lăsate în falduri elegante pe spate, ca velamenul matroanelor romane, fluturau ușor în urmă-i două aripi albe, obosite.


content:
Cînd a venit să-și facă luna de concentrare la cazarma de jandarmi din orașul acela măre, ardelenesc, ceea ce a surprins mai mult pe Botoran a fost poarta enormă de stejar masiv, căptușită cu drugi metalici, compunînd pe ea complicate figuri de geometrie. Și într-adevăr, ea putea să cîntărească sute de ocale, iar grosimea-i neobișnuită te îndemna îndată să crezi că era făcută să slujească unei cetăți întregi, în vremile nesigure de demult, și nu unei cazărmi moderne, cu aproape două sute de ostași, cu puști, cu mitraliere, cu grenade, cu tot felul de arme de toate puterile și calibrele. Jandarmii ceilalți, recruți, reangajați sau concentrați, simpli soldați sau gradați, îi ziceau cu toții poarta de fier și încolo nu-i mai dau nici o importanță. Dar pe Botoran îl amuza nespus cum namila asta, pe care n-ai fi dus-o cu doi boi, se deschidea [așa] de sprinten și de elegant doar la o simplă apăsare de buton. Atunci trei sonerii începeau să țîrîie în trei locuri distincte prin fundul curții lungi și întunecoase ca o văgăună dreptunghiulară, cu păreții abrupți și fără podoabă, sau cine știe unde, în restul clădirei imense și cenușii. Într-o astfel de cetățuie, sentinelele făceau paza pe dinăuntru; de fapt ele nici nu prea foloseau la cine știe ce lucru. Iar Botoran, om cu stare și plătind la o vîrstă nepotrivită ratele unor vechi și obscure datorii către serviciul militar, se mulțumea cu gîndul că doar o lună numai avea de stat între zidurile acestei sinistre pușcării. Și zilele îi făceau pe. plac; treceau chiar prea repede. În cea dintîi a făcut cunoștință cu camarazii mai apropiați; în a doua — zi de sărbătoare — a și tras un chef de pomină cu gradații din secție. Și îndată simpatiile tuturor au început să-l înconjoare. Iar ofițerii i-au considerat cu deferență îmbrăcămintea, de calitate cel puțin egală cu a elegantului locotenent Pîcleanu, rufăria fină, pielița subțire și albă a obrazului… A trecut întîia săptămînă și a trecut și a doua, iar el privea cu drag orice nou amurg, care, în curtea adîncă și tăiată exact ca o cutie uriașe, se cobora din vreme și grabnic; simțea atunci ocrotitoare învăluirea timpului curgător, luîndu-l cu sine, ca un rîu molcom, spre limanuri mai bune. Și astfel trecu și săptămînă [a] treia. Iar Botoran rîse de melancolia lui de la început, că putuse să i se pară atît de îndepărtate o margine de alta ale unei luni. Și mai rîse puțin și de poarta cea grea de fier. I se păru acum și mai inutilă și mai ridicolă, cu grosimea ei neobișnuită și cu armura ei metalică, față de neîncetata și calma trecere a timpului. Astăzi poarta era deschisă, ca de obicei, pînă nu se înserase bine. Botoran putu să iese chiar afară pe trotuar, privind în lungul și-n latul străzei largi și libere. Lumina cea mare îl lovi în ochi și el trebui să clipească de cîteva ori ca să se obișnuiască într-însa; trecătorii erau rari aci, la marginea orașului, dar pe strada dreaptă, acolo, departe, în centru, se vedea forfotul cel mare și negru și neobosit, iar zgomotul lui îi umplea urechile potolit și dulce. El intră repede în semiobscurul umed al curței; i-ar fi plăcut acum să simtă mai grea apăsarea zilelor acestora din urmă ale serviciului. Ar fi vrut mai multă asprime din partea ofițerilor și mai multă necuviință din partea camarazilor. Își aminti că la concentrările trecute găsise neapărat cîte-un comandant rău. care-l punea la încercări josnice tocmai ca să se amuze de hainele lui bine pistruiate cu stropii tuturor murdăriilor; iar seara, în dormitor, aluzii de răcani, forfecîndu-i obîrșia și nenorocul, îl exasperau de grosolănie și groază. Atunci ceasul liberărei avea farmecul lui. Acum — de bună seamă pentru cea din urmă oară — îl „vărsaseră” tocmai aici, la compania aceasta de jandarmi, unde prea multă atenție ca zonă și bunăvoință începeau să-l plictisească. Ora închiderei sună și poarta porni, puternică și vioaie. Botoran, deșteptat din gînduri, o privi poznaș, cum se îmbucă ferm și detunător în cadru. Și zîmbi iarăși, socotind ce oameni blajini ferecă astfel și-i desparte de restul lumei. Mecanicul legă balamalele de sîrmele celor trei sonerii, iar caporalul de gardă așeză primul schimb. Botoran rămase de vorbă cu santinela: — Ai putea să-mi spui, măi camarade, dacă ești dumneata aci, la ce mai servește goșgogeamite poartă?… Sentinela îl privi cu uimire, pe urmă își lărgi gura în surîs de înțelegere; coconașul ăsta vrea, de bună seamă, să potrivească lucrul pentru vreo raită prin oraș… — D-apăi că să am iertare, măria-voastră, eu mi-s schimb întîi… la miezu nopții vini altu… Botoran vru să-l lămurească de bunele lui gînduri: — La noi… la cazărmile noastre din Oltenia… porțile stau toate deschise în timpul nopței… și nimeni nu îndrăznește să intre sau să iese… odată ce-s santinele acolo… Numai că, opină el, pentru a dezlega pe deplin încrederea străjerului, asta e, se pierd prea mulți paznici cu atîtea porți și deschizături, înțelegi?… Îi tot obosește degeaba pe bieții oameni… Și după ce tăcu cîtva, căutînd în ochii soldatului capătul de punte pe care credea că a deschis-o spre sufletul lui, lovi în poartă de mai multe ori, așa cum ai bate prietenește un cal pe crupă. — …așa că, vezi dumneata, or una, or alta… or porți… or sentinele… Dar soldatul se edificase. — Eu-s caraulă, domnișorule, dar poarta asta numai mecanicul o poate desface. Îi declară aceasta oarecum mirat că Botoran n-a aflat încă un lucru atît de elementar. Iar Botoran o luă agale spre dormitor. Neînțelegerea aceasta îl întristase deodată și pînă într-atîta, că el singur nu-și da seama cum. Urcînd scările alene și greu ca un moșneag, trăgîndu-se obosit după mîna pe care o muta tot mai sus, pe rampa încolăcită în spirală strînsă, i se păru stupidă toana asta a lui de a aduce vorba tot de poartă ori cu cine sta de sfat. Poate camarazii au și început să-l facă țintă de glume și-și aminti de Mereuț, poznașul companiei, care-i imită pe toți la glas și mișcare și care ține lipiți de patul lui, pînă dincolo de miezul nopței, pe ascultători. Hotărît, de-acum o va da dracului de poartă. Chiar mîine va aduce vorba despre ea, ca să le arate că s-a convins de utili… Ei, asta-i acum… ba nu mai aduce nici o vorbă… Afurisită poartă, domnule… Doamne ferește… da zău… ceva-ceva tot o să tragă de pe urma ei… Dacă a pornit cu trenul de douăsprezece noaptea, atunci azi la prînz este aici… Dacă n-a pornit, atunci a ajuns-o telegrama… Botoran avea permisie pînă seara la nouă. Luă o birjă și plecă la gară. Dar doamna Botoran nu veni. Lucrul acesta îl bucură; va să zică, primise telegrama. El se opri la unul din restaurantele ungurești de pe lunga stradă a gărei; s-ar fi dus mai cu plăcere în centru, unde românii din regatul vechi deschiseseră bodegi și birturi cu mîncări tradiționale românești. Dar acolo forfoteau ofițerii și el vrea să se țină departe aceste ultime zile — de tot ce i-ar fi putut aduce cine știe ce neplăceri. Prin aburul bucatelor și al vinului, în atmosfera îmbîcsită de fum de tutun, încărcată de aburii alcoolului, străpunsă de țipete femeiești, ochii văd altfel, și țîfna ascunsă în dosul veseliei sare mai repede decît oriunde. Afară de asta, vru ca să aibe întreagă impresia exilului forțat… Îl mai țineau încă, deși termenul concentrărei se sfîrșise aseară… Dar domnul căpitan lipsea, iar domnul locotenent nu putea să hotărască nimic. Nu primise nici un ordin. Asta chiar produsese încurcătura cu scrisoarea… Dar, în sfîrșit, taci că n-a apucat să plece… Alt tren, cu legături directe de-acolo încoace, numai după-masă la patru mai este… Or, telegrama a pornit aseară la șase… Astăzi, chiar de dimineață, o are… Lasă, că tot nu scapă ea nevăzut orașul ăsta… Mîine probabil se va întoarce și domnul căpitan. Hîrtiile vor fi iscălite, iar el o va aștepta liber și… civil. O va aștepta el, în toată ființa și puterea, și nu milițianul ăsta, destul de curățel, e drept, dar timid și binevoitor, caraghios de binevoitor, cu buzele atîrnate în surîsul stupid și descleiat, gata să se închege la orice moment în expresia corespunzătoare feței domnului căpitan… ba chiar a domnului plutonier… Ei, cu mutra asta de nerecunoscut vrea el să-și primească nevasta, s-o plimbe pe străzile pline de lume, biet domn caporal, umil și resemnat dinainte?… Haide-de… Cum putuse s-o cheme înainte de a avea în mînă foaia de liberare?… Și Botoran, care pînă acum mîncase în neștire un papricaș, ce denega faima vestitei mîncări ungurești, ceru de astă dată vin cu sifon. Privi mirat mesele goale din juru-i, acoperite de fețe curate și albe; judecînd după locul ocupat de estrada și pupitrele muzicanților absenți, înțelese că a nimerit într-un local de seară. În colțul opus mînca un domn bătrîn, ce părea că-și ascultă atent gîndul; chelnerul îl servea fără să-l întrebe nimic, apărea și dispărea cu felurile cele noi la timp, mutește, fără nici măcar să se privească unul pe altul. O masă mai mare dintr-un colț fu ocupată apoi de cîțiva tineri, cari rămaseră tăcuți pînă li se aduse comenzile, apoi izbucniră într-o violentă discuție ungurească. Botoran vedea în toate lucrurile astea ceva neobișnuit; pînă și chelnerii se mișcau cu totul altfel de cum el îi știa că se mișcă. În curînd însă toate se vor schimba; el va fi din nou în orașul lui unde totul se mișcă așa cum trebuie să se miște, unde cunoaște pe toți chelnerii și unde toată lumea îl știe și-i dă ziua bună. Un simplu militar, un caporal; acum probabil i se va da drumul cu gradul de sergent; dar cum putea să se plimbe pe străzi cu ea și cu gradele și cu hainele ăstea?… Întrebarea revenea necontenit, înveselitoare și de nerăspuns. Ar fi fost nostim. Și la plată lăsă, la cei ce-l serviseră, bacșișuri care-i uimi. El ieși pe străzile scăldate de soarele galben al toamnei; mergea cu pas liniștit, de om pe care nu-l mînă nici o grijă. Rarii trecători ai după-amiezei priveau cu respect la haina lui de albastrul cerului, la fireturile albe și împletite, la cele două galoane late de la umăr; pintenii mai ales și sabia obligau pe toți cei întîlniți să-și coboare ochii dinainte-i. Botoran se simțea jenat de fugarele umilinți. Rictusul lui statornic se schimbase acum într-un surîs de prietenie și încurajare. Părea că le spune tuturor; „N-aveți grijă, sunt rezervist, mîine chiar trebuie să mă libereze; dacă nu lipsea domnul căpitan, astăzi nu mai mă priveați cu aerul ăsta stupid și prefăcut… mă priveați cum trebuie să mă priviți”. În fața somptuosului hotel „Astoria”, cîteva birji staționau încărcate de bagaje și de oameni cu figuri înnegrite și îngălbejite de drum și de oboseală. Așteptau moțăind istovit, privind vag dinainte-le, sau pleoștind ochii în crupa cailor. Înșiși birjarii păreau cuceriți de această stare generală de îndobitocire. Cineva ieși atunci din holul luxos, dînd din umeri și călcînd alături. Lîngă prima trăsură rosti mînios două vorbe, se aruncă în grămada de oameni și bagaje și birja mică porni clătinîndu-se. Pînă ce Botoran să ajungă în dreptul hotelului, rînd pe rînd, alții ieșiră din holul elegant, dînd din umeri și călcînd alături, și rînd pe rînd birjile cele mici porniră agale, ca și cea dintîi; el le petrecu cu privirea multă vreme, ținîndu-se una după alta în șirag jalnic de băjenari… Le ajunse apoi în fața hotelului „Central”, unde avură aceeași soartă, și mai apoi în fața hotelului „New York”. De bună seamă, hotelurile erau toate înțesate, și el mulțumi din nou norocului că nu i-a adus soția. Altfel, acum ar rătăci și el din hotel în hotel, în coada șiragului, în mîrîielile pretențioase și amenințările birjarului, în privirile cercetătoare sau compătimitoare ale trecătorilor, întîmpinînd pretutindeni aceeași înălțare seacă din umeri a portarilor galonați, cu șapcă scrisă cu aur. Botoran se duse în parc și-și căută strîmta lui alee favorită. Aspiră adînc umbra umedă a copacilor cari se împleteau pe deasupra în bolta de nepătruns. Aici, de bună seamă, nu străbătuse vreodată nici soarele, nici ploaia. Își scoase gazetele și începu să cetească. Dar ochii îi fugeau necurmat in desișul negru al arbuștilor, cuiburi de șerpi încolăciți în jurul trunchilor enormi. O broscuță pîntecoasă ieși din întunecime și-l privi cu ochii holbați. Apoi porni șonticăind pe marginea cărării. Cînd se ridică să pornească, înserarea împînzise orașul, căruia luminile aprinse în șir, pînă hăt în dealurile dimpotrivă, îi dau o întindere neștiută și neînțeleasă. Aproape de cazarma jandarmilor, Botoran descoperi una din birjile de la prînz; o cunoscu după cocoana cu voal verde dinăuntru. Trăsura staționa în dreptul unui vestit han popular, cu cîrciumă zgomotoasă în față. Domnul — însoțitorul cocoanei — ieși din cîrciumă cu acelaș gest obidit din umerii zdrobiți. Trăsura se lăsă spre el cînd piciorul apăsă scara; dar nu urcă. fiindcă, cine știe pentru a cîta oară. un nou conciliabul în șoapte se porni între pasageri și birjar. Din poarta cazărmei. Botoran văzu, după lungă zăbavă, trăsura întorcînd și luînd-o agale înapoi. Plantonul îl anunță că e ora închiderei și el pătrunse înăuntru. Și-odată cu poarta, care să prăvăli în cadru, gîndul tîrzîielnic și neașteptat îi înflori cu picușuri de sînge în minte. Parcă fusese înțăles cu poarta și numai atît a așteptat ea, să-l prindă în capcana asta adîncă și neagră, pentru ca el să-i sară deodată, înfigîndu-i-se în creier ca un cuțit tîlhăresc. Se întoarse amețit și privi. Poarta, acum închisă, stătea calmă în fața lui, atît de calmă, că drugii de fier bătuți deasupra-i păreau brațe încrucișate de uriaș, păzind în repaos. Dar gîndul ascuțit îl frămînta cu strășnicie; el avu impresia că un mic animal acvatic i-a căptușit creierul, vierme încrengat și multiplu, grapă minusculă de fier, vie și sfîșictor de pătrunzătoare. De bună seamă s-ar putea să se întîmple! Și dacă ea n-a primit telegrama pînă la 12, cu siguranță că a luat trenul de amiazi… …Cu neputință, cu neputință… ea știe că va ajunge noaptea… și că noaptea el nu poate s-o aștepte… pentru că… pentru că… …Dar ea mai știa că el trebuie să fie liberat… și că trenul sosește la unu… …Că ora asta, mai ales acolo, la ei, în viața lor de toate zilele, de oameni avuți, nu-i tocmai cea mai tîrzie; că, în sfîrșit, la orice oră nu-i prea tîrziu ca să aștepți; pornită din mari depărtări, cu toată greaua povară a drumului zdrobitor în spate, pe cea care vine pentru tine… Botoran se plimbă agitat pe fundul curței cubice; i se părea lui singur o jucărie mișcîndu-se în fundul cutiei mari în care a închis-o stăpînul-copil cu celelalte păpuși… căci nu poate fi decît un copil stăpînul acesta nevăzut, care prăbușește cu atîta cruzime porțile cutiei peste gîndul aspru și sfîșietor… Plimbarea agitată îi face bine lui Botoran; gîndul grozav și-a potolit curgerea devastatoare; acum picură ușor, ca un butoi neîntărit bine în cercuri. În dormitor, camarazii s-au strîns lîngă patul lui Mereuț, glumețul și bunul povestitor; cei obosiți s-au dezbrăcat însă demult și acum sforăie, înfășurați pînă la bărbie în păturile sure. Botorah stă la gînduri; să intre în grupul vesel al ascultătorilor sau să se culce. Cele două felinare cu ulei, care abia de urnesc lespezile grele de întunerec, învăluiesc cu tristețe nehotărîrea lui. În colțul lui Mereuț s-a stîrnit rîsul. Botoran începe Gă-și scoată agale hainele. Trebuie să fie destul de obosit, doar a umblat atîta… De la gară înapoi, pe jos, e o distanță… „O, dacă aș adormi îndată, atunci prăpastia nopței ar fi trecută doar dintr-un salt!”… Se va vedea mîine dimineață piept în piept cu împrejurarea… care nu va fi așa vitregă… desigur, desigur… Închipuiri… toate sunt închipuiri… ea trebuie să fi primit telegrama… Și la surîsul gîndului acestuia, hainele lui cad repede una după alta; mîinile desfac febril șiretele ghetelor înalte… Mîine va fi nepăsarea, liniștea și libertatea… Mîine poarta de fier nu va mai cădea grea și decisivă… peste mormîntul gîndurilor supărătoare… El s-a înfășurat în pătura moale, care-i desemnează forma corpului. Își urmărește cu atenție conturul prin zariștea ca de amurg înaintat și gîndul se oprește fără legătură la nevastă-sa. Zîmbește și-și freacă involuntar genunchii. Apoi se întoarce pe-o parte și brațul cuprinde drăgăstos colțul perinei… O vede înaltă și ușoară, trecînd ca un vis alb printre mobilele odăii, în cămașa de noapte, cu picioarele goale în pantofii de pîslă. S-a sculat de curînd și-i pregătește la mașina de spirt cafeaua. Prin semiîntunerecul dimineței, în camera cu transperantele trase, lîngă flacăra albăstruie și nestatornică, pare ceva ireal și demonic. Botoran privește prin genele care se străduiesc alene să desfacă țesătura somnului. Însă cununa grea a părului strîns în pripă acuză realitatea. Cristalinele apăsate de ațîțarea matinală descopăr pe albul cămășei vagi umbre de mister. Apariția se apropie; albul cămășei ia rînd pe rînd indecise și disparate forme omenești. Aburul cafelei se ridică tare și răscolitor. Brațe de pe care cad mîneci largi și albe se împletesc… Botoran s-a mișcat brusc și repede pe partea cealaltă, înăbușind în urechea stîngă un glas străin, pe care nu l-a mai auzit niciodată și care a vorbit clar în tăcerea dormitorului. — Nu-i adevărat, nu este acesta adevăratul tău nume..? S-a ridicat în sus și a privit tulbure peste paturile dispuse în rînduri drepte și perpendiculare. Camarazii au părăsit de mult patul lui Mereuț și acum dorm atît de adînc, că nici măcar nu se aud sforăituri și nici regulatul suflu omenesc. Somnul împietrit al cazărmilor. Să fi vorbit cineva în vis? Și Botoran ia rînd pe rînd paturile și-și rememorează vocea fiecăruia. I se pare curios și lui cum de și le aduce aminte atît de perfect, cînd niciodată n-a luat seama la ele… Uneori are cîte o mică îndoială… dar repede gîndul se reîmprospătează. Nu, cuvintele care au răsunat atît de aproape nu sunt ale nimănui; au răsunat chiar în gîndul lui…. Cine știe unde au fost pronunțate. Botoran scoate de sub perină ceasul. Dar e greu să distingă ceva. Cifrele le-ar ști după poziția lor pe cadran; însă parcă sunt patru ace care arată deodată… și răsar necontenit… infinități de ace… Botoran a sărit din pătură și se îndreaptă spre unul din felinare. — Prostii! șoptește el, dar se apropie îngrijat de lumina revelatoare. „Unu și un sfert… O, ho… nici n-a venit trenul! Trenul vine la unu și jumătate…” Și el, care bănuise una din acele minuni telepatice..: Rîse și se apropie de patul pe care-l lăsase cald și dulce..: „Nu-i adevărat, nu este acesta adevăratul tâu nume!…: Hm, cum dracu i-au venit tocmai cuvintele ăstea în ureche… și ce-ar fi putînd să însemneze?…” Trenul s-a oprit, negru și somnoros el însuși. Nici! n-a tras cum trebuie, așa oa vagoanele să se cuprindă toate în lumina felinarelor; locomotiva s-a lăsat grooaie chiar în mijlocul peronului, zdrobită parcă de drum și neodihnă. Acum pufăie greu, de-abia trăgîndu-și sufletul. Prin compartimentele slab luminate, mîini de plumb se întind la rețelele cu bagaje. Spre cimentul peronului, de pe treptele umede, se întind nesigur și precaut picioare de varii forme și mărimi; parcă nasc din negură, căci de-abia după un timp se schițează, în lumina cețoasă, imprecise ca niște fantome, trupurile pe care le poartă. Botoran simte ca un curent rece prin șira spinărei. I se pare că stă retras de felinare, în cămașă și papuci de dormitor, doar cu pardessus-ul pe dînsul și cu gulerul ridicat. Pe el nu-l vede nimeni, căci este doar spirit, iar trupul i-a rămas pe pat, în dormitor, doar ochii lui alunecă peste trepte, ca mîini înaripate pe clape, le cuprinde simultan în văz și e de-ajuns să prindă din zbor doar conturul boturilor de gheată, ca să treacă nervoși înainte. O imensă vitrină de pantofărie parcă a prins viață și mers; dar ochii umblă harnici înainte și ceva de calm și sigur se reîntronează în pieptu-i golit; e sufletul care se întoarce să-și ia locul în patul cazărmei din str. Moților. Botoran se întoarce pe partea cealaltă, dar regretă prea timpuria mișcare. Dacă, pe urmă, o întîrziată a pășit ceva mai tîrziu de pe trepte? Și cum două vîrfuri de pantofi îi țîșnesc în vederi din negrul compact, ca două vîrfuri de suliță, apoi gleznele subțiri, cu pulpele ușor crescute, și genunchii înalți se desemnează treptat și apoi corpul destins și subțire. Pasul sigur și cunoscut pășește larg și spornic spre locul ascuns de felinare. Pe buzele umede cuvintele revederei joacă de acum: „Te-am văzut pe fereastră, te-am văzut chiar aci în întunerec… Dar ce este dezordinea asta…?” Insă trupul zvelt și-a contenit drumul și închipuirea privește nedumerită locul unde fusese cealaltă închipuire. In patul lui, Botoran se mișca frămîntat de parcă I-ar munci blesteme și farmece îndepărtate. Spiritul Iui s-a reîntors la gară, dar doamna Botoran a pornit în oraș. Și spiritul lui — rămas pe scările de piatră în aceeași ținută sumară, cămașă de noapte, papuci și pardessus-ul cu guler ridicat, cătînd zadarnic prin negură pe cea care a pornit singură în noapte. Departe de tot, luminile birjilor care s-au dus se urmăresc agale prin întunerecul vag; apoi dispar rînd pe rînd și brusc, ca niște stele căzătoare. Dacă ea nici n-o fi prins măcar o trăsură… și unde s-ar fi putut duce cu trăsura? în hoteluri nu se găsesc locuri nici măcar ziua, dar acum, peste miezul nopței… Silueta subțiratecă a doamnei Botoran se încadrează deodată în dreptunghiul luminos al intrărei de la „Astoria”. „Regretăm, n-avem nici un loc, doamnă”, se aude o voce căptușită de tusă… „Ba, de ce, ba de ce? intervine o altă voce, molatecă și prietenoasă. Pentru o doamnă așa de… orice pasager ar fi măgulit… să cedeze…” Botoran s-a ridicat brusc pe șezut. Noroc că închipuirea, zguduită de mișcarea lui, s-a agitat și ea; doamna Botoran a întors, elegantă și disprețuitoare, spatele și a ieșit din holul luminos. Săraca, n-a găsit nici măcar trăsură! Merge pe jos și calcă obosită calea cea lungă de la gară. Spiritul lui Botoran o escortează. Ar vrea să i se adreseze, dar nu izbutește decît să facă semne mutești; iar ea — curios — acum nu-l mai vede, nu vede nimic altceva; și pășește eroic înainte, în întunerecul în care, arar, luminile felinarelor sapă vaduri firave de la un trotoar la altul. În clopotniți, ciocane grele cad ritmic pe țeste de aramă. Doamna Botoran ascultă, stoarsă de vlagă; i se par duhuri nocturne încercînd zadarnic să-i bată în piroane timpul. A fugit și acum abia se mai ține pe picioare. A cotit pe străzi mărunte și întunecoase. Un paznic de noapte se luase după dînsa. Parcă o strigase. Și cînd a început să fugă, a auzit un timp în urmă-i tropotul greu al încălțămintei ostășești. Cînd s-a pierdut în străzile mici, țignalul de alarmă a pornit energic și provocător; și alte țignale au răspuns rînd pe rînd, din ce în ce mai depărtate și mai stinse, cu modulații diverse, siniștri cucoși metalici ai nopței de oraș. A dat acum într-o stradă mai mare și mai luminoasă ca a gărei. În umbra grea a unui copac a găsit o bancă mai ferită. Și s-a tras acolo, ca să audă cum se pierd tot mai departe clopotele orologiilor. Iar Botoran, în cămașa lui de noapte cu rîuri și papuci, se agită imaterial în urmă-i, strîns în pardessus-ul civil, pe care-l ține în geamantan; cum naiba l-a nimerit tocmai pe acela! Doamna Botoran nici nu-l simte că-i atît de aproape. Glasul lui e mut, însă dacă ea ar asculta adînc. În noapte, i-ar auzi desigur vocea minței dîndu-i sfaturile cele mai bune. Să se ridice neapărat și să plece… să plece… Dar unde?… Și Botoran însuși nu știe încotro s-o îndemne. Și rămîne astfel în preajmă-i, neputincios și stupid. Ea plimba necontenit privirile, într-o parte și alta a străzei luminate și deșerte; le plimbă mai mult ca să-și simtă capul mișcîndu-se liber în jurul gîtului, căci s-au atîrnat de el ghiulelele grele ale somnului. Ea făcea sforțări disperate să scape de teribila greutate. Dar se aud pași și inima lui Botoran a sărit din loc… Trebuie să fie gardistul. Privește și el în lungul și latul străzii, dar nu se vede nimeni, căci noaptea pasul se aude de departe, și apoi copacii și băncile ăștia te lasă oare să vezi ceva? Nu e vardistul! E, dimpotrivă, un domn, un tînăr… Ochii doamnei Botoran s-au fixat asupra domnului cel tînăr. Botoran încruntă neputincios din sprîncene. Ce poate să-i folosească ei un tînăr, un tînăr atît de spilcuit și care de bună seamă vine de la chef, căci fredonează ceva, și ochii îi strălucesc într-un mod neobișnuit? Acum și trupul lui Botoran a reînceput să se zvîrcole în pat. Dar de pe trotuarul din față s-a desprins silueta grosolană a unui sergent. Istovită, doamna Botoran își adună ultimele puteri; se ridică și măsură distanțele care o despart de cei doi. Botoran ar dori să aștepte pe sergent. El însuși nu-și dă seama de ce trebuie să dorească astfel și în minte nu-i vine nici un folos pe care ar putea să i-l aducă sergentul… — Doamnă, e drept, aveți hârtii în regulă (o avea ea ceva cu dînsa?). Dar nici nu puteți sta. N-avem voie să stea femeile noaptea pe stradă. Trebuie să mergeți la secție… Dar Nina de bună seamă n-are nici o hîrtie la dînsa. — Acolo, la noi, nu se umblă niciodată cu hîrtii și documente, domnule gardist… — Așa, atunci poftiți de mă urmați!… La secție! Haida-de! Nu! Însuși Botoran convine că soția sa a făcut mai bine găsind u-și refugiu la tînărul spilcuit. Nu-și poate totuși reține un gemăt ușor. — Mă iertați, domnule… aș vrea să știu unde e cazarma jandarmilor… — Cazarma… jandarmilor La ora asta?… — Acolo este soțul meu, domnule… e concentrat… trebuie să se libereze astăzi… Se vede că… hm, cine știe… l-o fi amânat pînă mîine… El m-a anunțat greșit prin scrisoare. În sfîrșit, un malentendu, un teribil malentendu… Tînărul spilcuit măsoară pe doamna Botoran de sus pînă jos la lumina felinarului electric. Ochii lui se opresc, rînd pe rînd, pe gîtul cvasiascuns de blana ușoară, pe brațele lungi, pe șoldul înalt… Iar ochii lui scînteiază și sclipesc neîncrezători. Așa, pe negîndite, niciodată nu i s-a întâmplat… — Doamnă, dar cum credeți dumneavoastră că v-ar lăsa cineva să intrați la ora asta într-o cazarmă?… — Cu toate astea, trebuie să fie vreo sentinelă… ceva. la poartă… — Fără îndoială, fără îndoială… dar… — Va da de veste soțului meu… — În cazul ăsta… Și domnul cel spilcuit și tînăr se înclină politicos. Cei doi pornesc, iar gardistul, care se oprise la distanță, salută involuntar; pe cînd Botoran, cu trup și suflet, e nevoit să încuviințeze iară… Pașii lovesc sonor pavazul uscat în adînca tăcere. Tînărul cel spilcuit e ceva mai scund decît tovarășa de drum; de aceea chiar se simte puțin cam încurcat și ochii lui coboară supuși ori de cîte ori se lasă pe ei privirea grea a doamnei Botoran. ★ În pătucul său cazon Botoran e lac de sudoare. Insă tînărul este destul de cuviincios, deși în toată figura lui — pe care lui Botoran i-e cu neputință s-o statornicească -într-un fel, căci ia rînd pe rînd forme cunoscute și necunoscute — se vede totuși cît se poate de lămurit pîlpîind sfioasă, dar cu necontenite recrudescențe de îndîrjire, flacăra nădejdei. Însăși doamna Botoran observă aceasta, pe cînd ochii lui, de schimbătoare culori, aleargă acum în voie de-a lungul siluetei ei fine, măsurînd, socotind, cîntărind. Cuvîntul lui este însă necontenit cuviincios, revoltător de cuviincios. Botoran își cunoaște bine soția; el știe că, la cea dintîi vorbă greșită, ea i-ar întoarce însoțitorului spatele, fără chip de revenire. Și nemernicul parcă nici n-ar fi băut în seara asta; pe cît îi e de dezmățată și de scandaloasă privirea, pe-atît spusa îi înoată în spuma celei mai afabile politeți… Doamna Botoran surîde; în colțul buzelor boțite, soțul ei observă cunoscutele și ușoarele cute în care disprețul se îmbină cu necazul înfrîngerei… Pe cînd celălalt își continuă interogatoriul, presărat cu florile fade ale curtoaziei ieftine, pline de tact și siguranță, reînnoindu-l stăruitor ori de cîte ori ea-l curmă prin vreo monosilabă plictisită. Doamna Botoran îl întrerupe deodată: — E cu neputință să nu se găsească o sentinelă dinaintea unei cazărmi… Lui Botoran îi place grozav bruschețea acestei întorsături tocmai pentru că e atît de nepotrivită cu ultima întrebare a vorbărețului inepuizabil. Numai că accentul ei prea trist și vocea obosită începe să-l îngrijoreze. — Fără îndoială, fără îndoială… Întărește spilcuitul. E drept, eu n-am luat seama, deși stau aproape… Însă, fără îndoială… trebuie să fie o sentinelă… Numai nu înțeleg cum o sentinelă ar putea să părăsească postul ca să dea de înștiințare soțului dumneavoastră… Va trebui pentru asta, poate, să dea înștiințare la corpul de gardă și nu-mi vine să cred c-ar face-o pentru un lucru, întrucît o privește, desigur, atît de neînsemnat… Și ochii lui izbucnesc crîncen în rîsul lor murdar și mut, în vreme ce, sub lumina turbure a becului pe sub care trec, fața exprimă prefăcută dezamăgire… Îl voi ruga mult… adaugă ea cu vocea pe jumătate și atît de obosită, că Botoran se cutremură de sus pînă jos. — Doamnă, de bună seamă, doresc din toată inima să se întîmple așa cum vroiți dumneavoastră… Dar admițînd că ar fi așa, cine credeți că ar permite soțului dumneavoastră să părăsească în timpul nopței cazarma… sau cine credeți că ar permite ca în cursul nopței să pătrundă în cazarmă o femeie?… — Poate că s-a eliberat… poate că e liber și a rămas doar noaptea asta… — O doresc din toată inima… dar atunci cum a putut să nu vă aștepte?… Pentru prestigiul lui însuși sunt nevoit să-mi schimb gîndul și s-o spun răspicat: n-o doresc… nu doresc să fie astfel… Și spuneți… spuneți sincer… așa e că nici dumneavoastră… n-ați fi tocmai atît de încîntată să vă treziți în fața acestei posibilități?… — Doamne, ce să mă fac atunci?… — Nu disperați, doamnă… eu vă voi sta în ajutor… Dealtfel, vă rog să credeți că tot ce-am spus pînă acum au fost minciuni goale; ei bine, nu e adevărat că doresc să se întîmple așa cum doriți dumneavoastră… dimpotrivă, doresc ca să recurgeți la ajutorul meu… mai departe… Nu-mi luați în nume de rău, doamnă, dar vedeți… de o jumătate de ceas de cînd mă simt… lîngă dumneavoastră… aș minți… Ea îi taie șiragul vorbelor în două doar dintr-o singură privire. Dar ochii lui rîd înainte și atît de vesel, că parcă a înnebunit. S-a oprit chiar în loc și ea a trebuit să se oprească de asemenea, privindu-l îngrozită și neînțelegătoare. Iar Botoran se zvîrcole ca un muribund asfixiat în patul lui. — Doamnă, precum vedeți, destinul e cu mine și nu cu soțul dumneavoastră… iar dumneavoastră înșivă sunteți destinul meu… Aceasta-i cazarma jandarmilor… poftim… și-n fața ei, nici o sentinelă, doamnă… dar absolut nici una… Ea-l privește rătăcită și-apoi ochii ei de-abia se ridică pe fațada lunecoasă și posomorită ca un părete de prăpastie, se agață neputincioși de crucile ferestrelor întunecate și alunecă necontenit pe poarta grea de fier, mută și masivă ca o lespede de mormînt. Cetește silabisind în lumina vagă a felinarului apropiat: — Strada Moților 149… Asta este… Se apropie, timidă, și pumnul ei micuț lovește, îndurerîndu-se, cu toată puterea lui femenină în bîrna nituită. Dar tocmai atunci, de lîngă Botoran, din patul alăturat, un horcăit lugubru asurzi totul, nimici orice închipuire în capul năucit de friguri. Botoran își ascunse capul sub perina tare și mirosind a lînă veche. Însă horcăitul era atît de puternic, încît avu impresia că vecinul de pat s-a întins peste el și-și suflă aghioasele prin partea cealaltă a perinei. Tremurînd de scîrbă, de insomnie, de dezamăgire și de durere, el se ridică privind rătăcit în juru-i, ca un spectru de nebun; dar vecinul de pat își vedea nemișcat, la locul lui, de cîntul lui sinistru. Botoran îl zgudui cu putere; camaradul nu se deșteptă, dar larma care se zbătea în gîtu-i încetă ca prin farmec. Și tot ca prin farmec răsună atunci, în gîndul lui Botoran, bătaia aceea desperată de pumn micuț în poartă, ah, în poarta aceea grozavă, de fier. Nimic! Și pumnul micuț bate cu puteri îndoite. Nimic. Nu răspunde nimeni. Bate acum un pumn mai voinic și mai nerăbdător; bate în bătaie de joc pumnul ocrotitorului nocturn. Și iarăși nimic. Și ochii dinaintea ei ard acum și dogoresc ca limbile focului de dezmăț și de triumf; ei spun cu muțenia lor înfiorătoare: „Nu vedeți, totul, totul e zadarnic, doamnă…” — Am să vă rog, domnule, să rămîneți cu mine aici… pînă mîine… vă rog… — O, doamnă, dar mai sunt atîtea oeasuri pînă să se lumineze… Cum o să puteți rezista atîta… În halul acesta de oboseală?… Nu vedeți cît sunteți de obosită?… Și apoi, doamnă, eu stau la doi pași… puțin în urmă, la primul colț… Ce pot să fac decît… decît să vă ofer azilul meu… și vă asigur… — Lăsați, domnule… duceți-vă singur… — Dar, doamnă, nu știți ce… — Vă rog, vă rog… Dar undeva, aproape, țignalul gardianului de noapte a izbucnit atît de brusc, că ea și-a astupat îngrozită urechile străpunse. Și involuntar pasul a pornit spre cel care, la distanță cuviincioasă, așteaptă încă, politicos și îndatoritor, și brațul care așteaptă, de asemeni încovoiat și prompt, cuprinde și închide ca o paranteză. Botoran se îmbracă grăbit și febril. Imaginea mișcătoare s-a fixat. Și-l arde. Patul a devenit rug de jar. Cu vestonul pleacă în mînă, să se îmbrace pe drum. Pe scările întortocheate s-a lăsat în jos, parcă fără să atingă treptele, ca o stafie. În fundul cutiei de păpuși, aerul tare îl potolește. Copilării, copilării! Stelele au străluciri nemaipomenite. Sentinela îl oprește de la distanță. — Sunt eu, măi camarade, n-avea nici o grijă… Botoran, concentratul, pe care o să mă libereze mîine… — Dumneata ești… — Eu sunt… Și rămîne încurcat, neștiind cum să lege întrebarea de apariția lui neobișnuită… — Mă durea capul și-am ieșit prin curte… Și mi s-a părut că aud bătînd în poartă; or îmi bubuie mie dorul în urechi?… — D-apăi mai adineaorea, așa-i, or tot bătut unii în poartă… Știe-i dracu, că beți erau pesemne… — Bărbați? mai întrebă Botoran, punînd cît mai multă indiferență în glas. — Ba că era și-o femeie, că tare rîdea, mă rog… — Mult de-atunci? — O jumătate de ceas tot n-a fi. — Îm-hî! Și n-ai întrebat ce vor? — Apăi că doar de muiere nu-mi era… Cu multă plăcere Botoran l-ar fi plesnit pe obrajii rotofei, dar nevoia de a ști creștea cu mult mai teribil decît indignarea și-l rîcîie necurmat cu unghia ei ascuțită în bulgărașul beregăței. — N-ai auzit cumva ce vorbeau? — D-apoi că ce să vorbească niște bețivi? făcu soldatul, plictisit și neînțelegător. Știe-i dracu ce vorbea… Însă după ce se mai gîndi puțin reluă, aducîndu-și aminte că întrebătorul era caporal: — …dar atît am auzit că aproape… El zioea: aproape… dar eu tot nu știu oe-o fi dat el să spuie cu „aproape”. „Minți! Îi sta în gît lui Botoran să strige. Minți! Nu vezi cît ești de tîmpit?! Întîi ai spus că erau mai mulți…” — Întîi ai spus că erau mai mulți, repetă el calm răgetul fioros al minței. Ia adu-ți bine aminte… — D-apăi că mi-aduc destul de bine, domnișorule. Or fi fost ei și mai mulți, da eu tot pe-unul am auzit… Ruga și îndemna: „aproape, aproape…” și muierea tot chicotea… Botoran privi zdrobit poarta enormă. Și ea părea că-l privește la rîndu-i calmă, cu drugii ei încrucișați, cu brațele unui uriaș în repaos. Fără să mai scoată un cuvînt, se întoarse în loc și porni. De deasupra, o rază de stea se lungi deodată și i se înfipse în ochi. Simți sub pleoapă umed și cald. Acum e zi limpede și clară și soare mult varsă pretutindeni luciri vii și repezi. Iar doamna Botoran e în fața lui și rîde și ea ca soarele și ca toată frumusețea dimineței acesteia. — N-ai primit telegrama? — N-am primit nici o telegramă. — Și cînd ai venit? — Azi-noapte la două. — Unde ai fost pînă acum? O ezitare mică, imperceptibilă, o nimică: — Unde?… În sala de așteptare, desigur… Desigur? Ochii lui s-au oprit grei de nedumeriri și noi întrebări pe obrazul fraged și rumen, cu miros de săpun proaspăt și pudră. Dar în juru-le forfotă curioasă populația cu tunici albastre și fireturi a cazărmei. Și Botoran îndrumă soția ușor, înapoi, spre strada plină de soare și zgomot. Dar în dreptul porței, dată acum de părete, ea se oprește deodată: — Vai ce poartă enormă… El încruntă, întunecat, ochii. Iar ea își sfîrșește în mod firesc gîndul: — Eu cred că prin asta nici măcar nu se aude…


content:
Deschise ochii doar o clipă; și strînse numaidecît pleoapele, ca și cînd ar fi vrut să ascundă în dosul lor, cu bucurie hoțească, toată bogăția de lumină pe care o descoperise deasupra-i, acum, parcă pentru întîia oară. Apăsă cu pumnii strînși în scobiturile orbitelor. La început o pată vie, roșie, se proiectă pe fondul întunecat al închipuirei. Pata se învîrti sălbatecă în sensuri contrarii și neașteptate. Apoi se liniști, se spălăci, se topi în bezna cea mai profundă. Un abis negru, fără margini, părea că s-a deschis în locu-i. Dar din adîncimea lui înfiorătoare, mijiră stropi liliachii, înciorchinați în împerecheri de o maestră regularitate. Ca într-un caleidoscop, picăturile albastre începură să se miște în tact desăvîrșit. Boabe de chihlibar răsăriră deodată din necunoscut. Și aproape numaidecît, ca dintr-o cernere sacadată, stropi de rouă, vișinii, verzui, portocalii, se iviră, se prinseră în mișcarea lentă a bizarelor constelații. În cele din urmă pieriră cu toate ca la un semn; picurii albaștri mai stăruiră cîtva, numeroși și scînteietori, pe fondul întunecat ca pe un tapet de iatac fermecat dintr-o mie și una de nopți; dar se mistuiră și ei în noaptea profundă și nu rămase decît aceeaș perdea neagră și înfiorătoare, ca un decor mortuar. Atunci Moinaru simți pe frunte mîna umedă și neprietenoasă a doctorului. Redeschise ochii cu spaimă. Un om scund și robust îl privea prin două mărgele alunii, pitite în ovale de carne umflată. Nasul, el însuși, se pierdea în nestăvilita revărsare de grăsime. Deasupra gurei mici și vinete, două mustăți albe, gălbejite de tutun, se sfîrșeau înfundînd colțurile buzelor cu smocuri încîlcite. — E, cum te simți? îl întrebă o voce atît de răgușită, că părea o șoaptă. Bine, hai? Mi-ai scăpat ca prin urechile acului… De după umerii scunzi ai doctorului, două capete lunguiețe, care ieșeau din halaturile albe ca niște căpățini stranii de păsări din găoace, lăsară în jos pliscurile cocîrjate, lărgindu-și gurile ca la comandă, într-un zîmbet identic de supusă veselie. Strînse cu putere dinții, vroind parcă să strivească de tăria lor orice răspuns involuntar. Și aruncă doctorului o căutătură dușmănoasă. Dar omul, mic și gras, păru că nici n-așteaptă vreun răspuns. El se legăna acum, ca o rață leșească, pe dinaintea altor paturi, cercetînd termometrele, inscripțiile de pe tăbliile albe, vasele ascunse în dulăpioarele de noapte. Din cînd în cînd, vocea lui șoptită dădea instrucțiuni celor două halate lungi, din care ieșeau capetele lunguiețe. Și cele două capete se plecau exact în același timp. Și tot în același timp, arare, cîrîiau amîndouă spre doctor, cu aceleași mișcări de pliscuri, exact aceleași vorbe. Dar mișcătoarele manechine se îndepărtară, ștergîndu-se ușor, ca într-un nor de aburi. În curînd Moinaru nu mai văzu nimic în juru-i și toată atenția i se concentra în micul apartament care i se deschisese în țeasta-i arzătoare, de unde miasmele halucinației nu zburaseră încă. Căci nu era decît un mic apartament conștiința lui acuma; uite, aidoma parcă, micul lui apartament, cald și prietenos, din strada Aurorei. Prin ușa întredeschisă, el întrevăzuse demult în semiobscuritatea anticamerei o umbră omenească, o palidă formă cunoscută, care se mișca cu potolită nerăbdare în întunerec; din larga și limpedea încăpere a înțelegerei, el privea parcă cu sfială și temere pe oaspele bizar, care-și aștepta chemarea la lumină. Cu cît străinul dădea mai multe semne de nerăbdare, cu atît persoana lui părea mai puțin streină și cu atît stîrnea din ce în ce mai multă îngrijorare. Moinaru simțea lămurit că un singur cuvînt, un singur nume ar fi fost de ajuns să alunge frica de necunoscut care-i creștea tot mai mult în piept, îi umfla vinele, îi umplea tot capul; și nu îndrăznea să pronunțe acest nume, că aceeași frică de moarte îl reținea paralizat sub puterea ei grea. Privea astfel pe furiș, cu coada ochiului, pe cel care aștepta în umbră și care, la rîndu-i, fără îndoială, îl spiona cu aceeași atenție din înfunerec. Dar micul apartament se lărgi pe nesimțite, se umplu cu două șiruri de paturi albe și nemișcate, printre care un doctor rotund și puhav aluneca, parcă o minge, urmat întruna de două halaturi din care ieșeau două bizare căpățîni de pasăre. Moinaru își pipăi fruntea și clipi ochii; privirea lui se ridică obosită spre patratul larg al ferestrei, tăiată în bucățele de crucișul cercevelelor multiple. Albastrul boltit al cerului îi trimete un zîmbet de nădejde. El deschise larg pleoapele, sorbind cu sete licoarea azurie și înzdrăvenitoare a infinitului. Abia acum silueta vagă a Genetei, care dăinuia încă nedeslușită în anticamera conștiinței, se contură plastică și vie în imaginația năpădită de lumină. Nu se putu să n-o recunoască în strălucirea albastră a cerului și se cutremură. Era Geneta, sufletul și iubirea lui, și totuși apariția ei surîzătoare și molatecă îl cutremura din creștet pînă-n tălpi. Aruncă o căutătură de spaimă în juru-i, ca și cînd s-ar fi temut să nu i se observe descoperirea care-l înfricoșase atîta. O voce stînsă și blîndă îi atrase auzul spre patul vecin: — Te-ai făcut sănătos, coconașule. Din mare cumpănă ai scăpat. Era glasul bunului Ifrim. De cînd nu mai auzise el glasul acesta molcom ca o mîngîiere al bătrînului dascăl de biserică, țintuit pentru totdeauna pe perinile albe de o cruntă și neiertătoare dambla! Moinaru simți cu nespusă bucurie auzul lui rigid înmuindu-se sub picurarea vorbelor blînde, ca sub curgerea lentă a unor picături de untdelemn cald. Și se bucură și mai mult cînd își dădu seama că de la sine, fără nici o sforțare, amintirea lui putu să cuprindă din trecutul apropiat o frîntură de conversație, care avea loc aproape în fiecare dimineață, în orele de vizită, în jurul căpătîiului vecin. — Moșule, de ce nu ne lași, moșule, patul liber, că afară de moarte nimeni nu va mai putea să te mai scape de beteșugul dumitale, șuiera vocea stinsă a doctorului rotund ca o minge. Nu-i mai bine să mori la dumneata acasă? — N-am casă, domnule doftor, iertați, răspundea vocea plîngătoare a dascălului. N-am unde să mor, păcatele mele… lăsați-mă aci… Și mulțumirea lui Moinaru creștea cu atît mai mult cu cît conversațiile acestea între doctor și bolnavul de alături i se amănunțeau și mai mult în minte, îl asigurau că devine tot mai mult stăpîn pe conștiința lui, îl întăreau în credința că grozava criză s-a dus pentru totdeauna, că viața se reîntoarce în el cu iureș, cà e sănătos, fericit și tînăr, că în curînd statul lui în spital va fi o urîtă poveste veche, de care n-ai nici o plăcere să-ți mai reamintești vreodată. Se întoarse spre moșneag și-l privi cu recunoștință, ca și cînd de la el i-ar fi venit sănătatea. — Ai fost bolnav, cumplit de bolnav, domnișorule, vorbea vocea stinsă a dascălului. Ți-au ținut și luminarea, trei nopți în șir, infirmierele. Făceau cu rîndul de veghe, și unsprezece zile n-ai deschis ochii. Aiureai într-una și săreai speriat din somn; și ne priveai pe toți cu ochii așa de tulburați, că se speriau pînă și veghetoarele. Ale trei nopți, din urmă, cît ți-au ținut luminarea, nici nu mai mișcai, nici nu mai gemeai. Erai galben ca lămîia și pieptul abia ți se ridica. Cu un ciob de sticlă mai putea să știe domnu doftor că trăiești. Și în fiecare dimineață spunea domnu doftor: „La noapte se duce”. Dar moartea n-a vrut să asculte pe domnul doftor și, în ciuda lui, te-a lăsat să-i ocupi un pat înainte… Ifrim bătrînul tăcea un moment, zîmbea trist spre tavan, apoi continua cu vocea lui tărăgănată: — …Strașnic de voinic ai fost. Cine ar fi crezut că ai să birui așa o dihanie, ca boala asta? E-he, tinerețea săraca… Apoi a venit în timpul ăsta… O tuse seacă și haină scutură pînă-n adâncul măruntaielor pe moșul Ifrim. Moinaru aștepta cu sufletul la buze vestea cea mare, vestea cea fericită. A venit, a venit și ea să plîngă la căpătîiul lui, să-l privească cu groază și cu lacrămi? Asta vroia să știe de la început. De ce-l ținea atîta moșul cu vorba? Ce-i păsa de rest, de agonie și de tresăririle cu ochii holbați! Și tușea asta a moșului, pare nu se mai sfîrșește și care hîrîie așa de prelung, așa de spart, parcă i-ar veni bucăți de plămîni pînă-n coșul gîtului! Moșneagul Ifrim se ținea de pîntece și lătra ca un cîine flămînd, stins, prelung și cobitor. Cînd credea că a sfîrșit și-și ștergea ochii de lacrămi, un nou șîșîit pornea din pieptul uscat: — …a …a venit… a venit și popa și te-a grijit și ți-a cetit la cap… a… și eu țineam isonul popii. M-a întrebat popa: „Ești dascăl?” „Da, părinte”, i-am răspuns… Moșul vorbea înainte și vocea lui lua uneori intonări declamatorii și sfătoase de cazanie, cetită după liturghie. Și Moinaru asculta cu auzul la pîndă revărsarea de cuvinte fără rost pentru el. I se părea o apă leșiatică, înceată și nesfîrșită, și aștepta pe mal să se desfacă din valurile cleioase o apariție de povești, care să prefacă totul într-o strălucire fără de seamăn. Dar zîna acoperită de șuvoaiele întunecate întîrzia să se arate și Moinaru își aducea aminte cu groază cele trei zile dinainte de căderea lui în nesimțire, care s-au scurs pustii și monotone ca și firul nezorit de vorbe al bătrînului dascăl. Ea nu venise în nici una din aceste zile să-i liniștească ochii cari se istoveau pînă la lăcrămi pironind ușa înaltă a sălei de spital. Doamne? Să nu fi venit ea tot timpul agoniei lui, să nu fi urcat, în treacăt măcar, scările spitalului, să-l vadă barem murind? Auzul lui Moinaru stătea necontenit la pîndă, cu toate că nădejdea vestei celei mari se sfărămița tot mai mult în gîndul aprins. Oare moșul păstrează pentru la urmă bucuria cea fără de margini? Cu neputință: e prea bun ca să nu fi început de-a dreptul cu venirea fetei povestea lui smălțată cu atîta mărunțiș de întîmplări. Dacă l-ar întreba? Obrajii se îmbujorară de mîndrie rănită numai la acest gînd neașteptat. Simți cum răspunsul negativ al moșneagului și privirea lui compătimitoare l-ar plesni peste ochi, ca biciul. Tăcu, gemînd ușor, și continuă să asculte, și-și aduse aminte anticamera conștiinței, în care Geneta se încăpățîna să întîrzie. Ceva dedesubtul conștientului, din lăcașul gîndurilor fără legătură, din lăcașul negrelor prevestiri, al văzului fără ochi și-al auzului fără urechi, părea că oprise pe Geneta dinadins acolo, ascunzînd-o ca pe o răufăcătoare, în văluri de întuneric și de tăcere. De ce teama fără nume, care simțise că-i vine din acelaș adînc sufletesc, de a o scoate din tainița obscură, odată cu prima deschidere a ochilor? Fără îndoială, acolo, în adîncul acela cenușiu, în subconștientul întunecat și mut ca o prăpastie, în care luciri fosforice aruncă în răstimpuri smocuri bizare de raze ca fărîmele de putregai în noaptea cîmpurilor; acolo ceva grav trebuie să se știe, trebuie să se fi întrevăzut imprecis, dar neîndoielnic, prin jocul misterios al puterilor ascunse și incomplecte. Ceva grav s-a petrecut fără îndoială în timpul îndelungului somn și forțele latente ale sufletului descifraseră prin negura boalei acest ceva și umpluseră tot sufletul cu licoarea neagră și nesigură a presimțirei. Poate moșul știe. Știe bine, căci el a văzut cu ochii, și oțelul vădit intenționat al vorbirei sale este o dovadă mai mult că a fost martorul unei scene, care se lămurea acum în mintea convalescentului cu o luciditate biciuitor de crudă. Fără îndoială, ea a fost în timpul agoniei, a fost, și o singură dată. A auzit sentința doctorului și s-a grăbit să fugă, urmărită de ochii uimiți ai bolnavilor ca de șerpii de foc ai mustrărei. A închis cu putere ușa mare și sonoră a sălei de spital, trîntind-o cu spaimă, ca pe o ușă de cavou. A coborît în fugă scările de piatră, dornică să ajungă în strada veselă, liniștitoare, plină de viață și de zîmbet. Și trăsăturile răvășite de groază ale figurei frumoase s-au așezat iarăși, corecte și impecabile, sub raza privirei curtenitoare a primului întîlnit. — …așa, domnișorule… asta a fost cu dumneata… dar acum s-au dus toate, ca duhorile bălților la suflarea băltărețului. — Asta a fost tot, moșule, tot, tot? — Tot, d-apoi ce-ai vrea să mai fie? Lui Moinaru i se păru c-a surprins pe fața dascălului o lumină fugară. Un zîmbet strivit repede de o întunecată înfățișare, compusă la comandă. Sau poate destul de naturală la sufletul ăsta bun, îngrozit de-o amintire atît de urîtă. — Moșule, spune, moșule, te rog, fii bun, moșule… O tăcere prelungită, grea, decisivă. — A fost, domnișorule, a fost și ea. — A fost, moșule, nu-i așa? — A fost, domnișorule, biata fată, cum să nu fi fost? Doar te iubea… Și moșul surîse trist, clătinînd abia perceptibil din cap. — Spune, moșule, a fost doar o singură dată… nu-i așa, moșule?… Moșul tresări uimit. Cu inima la buze, Moinaru aștepta dezmințirea mîntuitoare. — De unde știi? — O singură dată, nu-i așa, moșule? Dascălul îl privea cu ochii turburi, neînțelegători. Și privirea lui revărsa atîta înduioșare, atîta compătimire, atîta amărăciune, că Moinaru înțelese totul. El aștepta, totuși, agățat cu încleștare de fărîma celei din urmă nădejdi, puterea lămuritoare și definitivă a cuvîntului. Fixa cu lăcomie bolnăvicioasă buzele vinete ale bătrînului, care se străduia în van să găsească o ticluială, cît mai puțin grea, cît mai puțin vătămătoare pentru domnișorul abia trezit din lozeala morței.. Dar minciuna liniștitoare întîrzia să se zugrăvească în creierul sleit al dascălului. Și-n cotloanele lui învechite el nu găsi decît naiva stratagemă a accesului de tusă, care-l încerca adesea. Lungi gîtul și începu să șîșîie, simulînd nărăvașa vătămătură. I-era parcă teamă să nu dea greș copilăreasca lui prefăcătorie. Dar forțarea avu numaidecît resfrîngere în organele scorojite. Flegma se răzvrăti în rezidurile ei adînci și tusea seacă porni din pieptul uscat, prelungă, chinuitoare, hodorogită, făcîndu-l să se zbată în tresăriri nervoase, puternice, zguduitoare. Păreau că toate măruntaiele s-au desprins din locul lor și înaintează la fiecare smucitură, încetul cu încetul, spre gură. Niciodată moșul nu avusese un acces mai puternic ca acesta, pe care-l voise el. Speriate, privirile lui căutară ajutor la Moinaru. Dar prin rețeaua lacrămilor care-i împăiengeniseră ochii, zări strîmbătura de ciudă, de plictiseală și nerăbdare a acestuia. Și-n frămîntările amarnice care-i rupeau trupul fără milă, bătrînul se simți atunci atît de singur, atît de nefolositor, atît de fără rost, că jalea pe care o revărsase asupra băiatului de alături se reîntoarse reînnoită și fără putere asupra lui însuși. Lăcrămile slăbiciunei fizice, care mijau în colțul ochilor, se schimbară în boabe mari și necurmate de tristețe și se rostogoliră pe fața-i răvășită în părăiașe sărate. Dascălul adună amintire cu amintire, aduse de tresăriturile accesului fără gînd de încetare, toată nepăsarea care-l înconjura: a doctorului, a asistenților, a veghetoarelor, a tovarășilor de durere, și acum a băiețălului ăstuia, de care întreg sufletul lui se legase ca de propriul său copil. Și începu să plîngă, să plîngă cu tot dinadinsul pe ruina lui omenească, sfredelit tot mai adînc de gîndul că în lumea asta, afară de dînsul, nu-i nimeni altul care să-i plîngă la căpătîi. Tusa încetă după îndelungi zvîrcoliri. Pe tîmple și pe pintece, pe sub subțiori, șivoaie de nădușeală curgeau în voie, scăpate parcă din zăgazurile nevăzute ale pielei. Dar el nu simțea decît amărăciunea tot mai neagră care-l năpădise și simțea alături nerăbdarea crescîndă a celui care-și aștepta egoist dumirirea sufletului. Plînsul contenise, dar jalea mută crescu și mai mare pentru sufletul lui, pe care și-l închipuia acum un biet omuleț, izgonit și hulit de toată lumea, chincit acolo sub furca pieptului, încălzindu-și mîinile înghețate la cele din urmă pîlpîiri de viață care mai tremurau înlăuntru-i. Și dascălul văzu cu groază cum pîlpîirile se potoleau din ce în ce și cum omulețul adăpostit sub slabul înveliș de piele întinsă pe ciolane se strîngea, înfricoșat de frigul morței, tot mai mult în spuza în care sufla cu desperare și care căpăta din ce în ce mai închisă culoarea rece a cenușei. Și deodată dascălul tresări șfichiuit de-o amintire care-i împietri lacrămile în ochi. De ce de patru zile domnul doctor nu-i mai spunea: „Lasă-ne, moșiile, patul: du-te și mori la dumneata acasă!” De ce de patru zile îl cerceta cu mai multă luare-aminte și schimba înțeles de priviri cu doftorii de ajutor? De ce de patru zile îl întreabă parcă cu blîndețe în glas și-l întreba în așa fel, încît de patru zile el nu răspundea decît da? Înainte spunea adesea și cîte un „nu”. Și atunci domnul doctor mărea iarăși fraza lui obișnuită: „De ce nu ne lași, moșule, patul?” Dar de patru zile domnul doctor ghicise așa de bine ce se petrece într-însul, că… Dascălul nu îndrăzni să gîndească mai departe. Își aminti numai că astăzi, după „itirogatoriu” și după cercetarea vînei de la mînă, doctorul îl bătuse prietenos pe umăr și-i spusese cu vocea lui stinsă: „Curaj, curaj…” Cum nu înțelesese el mai din vreme vorbele astea? Cum nu-i dăduseră ele de gîndit? Și cum se lămureau acuma atît de luminoase, ca și tot ce se petrecuse de patru zile încoace? Care va să zică… Din nou gîndul dascălului Ifrim refuză să meargă mai departe. Dar i se păru că patul a dispărut de sub dînsul și că trupul lui e atît de gol și atît de ușor, că plutește parcă în spațiu… Așadar va muri, recunoscu în cele din urmă. Și asta cît se poate de curînd. Poate peste o săptămînă, poate peste cîteva zile… poate chiar la noapte. Bătrînul se simți deodată cuprins de-un frig nemilos. Cineva parcă suflase deasupră-i și toată sudoarea de pe dînsul se schimbase într-o pojghiță de gheață. De mult se obișnuise el cu ideea morței. Dar astăzi, cînd o presimțea atît de aproape, acolo, în dosul tăbliei patului, nevăzută și neclintită, pîndindu-i mișcările cu atîta siguranță și liniște, că nici cel mai vag semn nu o trăda, o groază fără margini îl cuprinse. Singur, de tot singur, în fața dușmanei acesteia neînduplecate și înfricoșătoare! — Moșule, moșule, te rog… Unde mai auzise el vocea asta, cuvintele ăștea care i se strîngeau de cîteva minute în urechea stîngă? — Moșule, spune, moșule, te rog… Domnișorul! Domnișorul și-a pierdut răbdarea. El vrea să știe, cu un minut mai înainte, cît de mare e fericirea ce-l așteaptă afară, dincolo de zidurile spitalului, în viața cea mare, cea veselă, cea zgomotoasă, cea atît de frumoasă, ce lucește acolo, ce se zbate, năvalnică și viguroasă, scăldată în razele rîzătoare ale soarelui de vară. Și dascălul își aminti agonia îndelungată a domnișorului și singura vizită a prietenei sale în tot acest timp. O văzu apropiindu-se sfioasă de patul bolnavului, privind cu ochii căscați de groază fața lui lividă, agitată de repezi convulsiuni. Și-i auzi vocea stinsă, întrebîndu-l ca dintr-o depărtare, necuprinsă: — Ce s-a întîmplat, moșule?… — Rău, domnișoară; ia, se zbate de trei zile cum îl vezi… — Și ce a zis domnul doctor, moșule? — Domnu doftor, domnu doftor… D-apoi dumnealui tot ar vrea să aibe cîte-un pat slobod în fiece zi,.. — Moșule, ce a spus doctorul? — E, domnu doftor le vede toate cu ochi cerniți. D-apoi cine se potrivește. Dumnezeu e mare și de te vei ruga, domnișoară, ți-l va da… — Ce să mi-l dea, moșule? Nu vezi că e mai mult mort? Se duce, săracu. Păcat de el, băiat tînăr și bun… — Hm, numai atît. — Ce-ai spus, moșule?… — Am întrebat: Ți-era logodnic?… — Logodnic? Vai, nu, moșule… Venea pe la noi… Prieten al familiei… — Așa? Eu am crezut… — Da de unde, moșule. Veneam pe aci din Săracu, bietu băiat… Nu cred să mai apuce ziua de mîine… Atît. Apoi un scurt: — Bună ziua, moșule! — Mai vii pe-aici, d-șoară? — Nu cred, moșule. Ce să mai caut? O să mă interesez la portar… Și fericirea, care aștepta pe domnișorul însănătoșit în viața de afară, plecase cu aceste vorbe. Dascălul Ifrim simți fără voia lui o undă de mulțumire încălzindu-i sufletul. — De ce nu vorbești, moșule? Crezi că nu înțeleg de ce nu vorbești? Crezi că nu știu c-a fost numai o dată? C-a aflat c-o să mor și a fugit ca să nu se mai întoarcă?… Spune, moșule, vorbește. Dar moșul tăcea și zîmbea acum prostește. El simțise că în partea stîngă a capului i se făcuse parcă un gol. Iar sub coastele uscate simțise omușorul lui de suflet suflînd sălbatec în spuza care se încenușase cu totul. „Parcă acolo unde se reîntoarce el e mai bine ca acolo unde mă duc eu?” — Și vorbește odată, moșule. Nu vezi cum te rog și cum mă chinuiesc?… Moinaru văzu zîmbetul dascălului. Și înțelese că bătrînul își rîdea în suflet de neliniștea lui. Nu mai încape îndoială că așa se petrecuse cu Geneta, cum bănuise de la început. Dar nu înțelegea rîsul acesta răutăcios, schimbarea asta neașteptată în omul pe care-l crezuse atît de bun. Furia îndoită, și împotriva fetei și împotriva celui care îl rîdea în gînd, îl păli năvalnică în moalele capului. Simți nevoia să strige, să muște. Scrîșni din dinți de durere și ciudă… — De ce rîzi, moșule? A fost caraghios nu-i așa? A fost strașnic de caraghios? Și pentru asta găsești că trebuie să rîzi? Nu ți-e frică de moarte, moșule? Vorbele nășteau în otrava sufletului obidit și țîșneau șuierătoare printre dinții strînși. — Ești om bătrîn și nu mai ai mult. Nu vezi că ți-au intrat ochii în fundul capului? Nu vezi că furca pieptului ți-a străpuns pielea? Nu ți-e frică deloc că ai să rămîi așa pentru totdeauna, cu rînjetul ăsta?… Peste paturile rînduite ale suferinței trecu o adiere de agitație. Din gropile albe al perinilor, curiozitatea fixă a ochilor stinși se ridică înciudată asupra lor. Pînă acum o duseseră atît de bine cei doi vecini de durere. Și acum se certau oare? Moinaru simți privirile ațintite asupră-i și tăcu. Moșul nu băga de seamă nimic, căci cele din urmă cuvinte ale domnișorului i se înfipseseră adînc în urechi. Și se văzu pe sine însuși, încremenit pe vecie, cu zîmbetul care-l avea acum pe buze. Surîdea el într-adevăr, sau fața lui luase involuntar înfățișarea veseliei sinistre și veșnice a hîrcilor? Noaptea veni și dascălul nu putu să adoarmă decît după ce i se făgădui că a doua zi va fi chemat la căpătîiul lui preotul spitalului. Atunci se mai liniști și buzele începură să moșmondrească slujba morților. Cuvintele sfinte îi făcură bine. Căci precum ghici el în sensul lor, trebuie să fie ceva acolo care să îndrepte greșelile vieței. Altfel, ce rost ar mai avea temeliile lumei ăștia? Nedreptățit în viață, să fii la urmă lovit de marea nedreptate a morței fără sculare? Nu se poate așa. Trebuie să fie un rost și aici, ca-n toate ale lumei acesteia, care se mișcă și care se arată plină de atîtea rosturi. Filosofia asta înduplecă pe bătrîn și-l făcu să-și simtă sufletul umplut de bunătate și să deschidă vorbă cu băiatul de alături. Se gîndi că tot n-are cine să-i facă pomeni și se gîndi să-și facă singur, acum, înainte de a închide ochii. Nu putea fi doară pomană a liniști sufletul băiatului acestuia cu o poveste așa de dorul lui? Și moșul aduse cu glas tremurat vorba de fată. — Te-ai cam supărat pe mine, domnule. D-apoi nu eu sunt de vină, ci părdalnica asta de tusă… da fata a venit pe la d-ta, a venit de mai multe ori… Moșul fu de-o dărnicie uimitoare. Și născoci așa convorbiri între el și fată asupra lui Moinaru, că acesta se înveseli. Cu inima împăcată, moșul adormi după aceea. Dar Moinaru nu închise ochii toată noaptea. Cît povestitorul așternu pleoapele peste ochi și începu șuierul regulat al somnului, spusele sale apărură celuilalt în toată naivitatea însăilărei lor. Moinaru socoti că fata n-a venit niciodată; ba chiar că nici nu va veni. Nici măcar nu s-a obosit să vadă dacă el a murit sau nu. Furia surdă de la început era acum clocot în sufletul lui. Se gîndi cum îi va apare în față, odată scăpat din spital, și vorbe grele i se îngrămădiră, abia reținute, în gîtlej. O strivi sub povara insultelor, cele mai amarnice, cele mai murdare, și n-o lăsă pînă n-o văzu plîngînd cu sughițuri și cerîndu-i iertare în genunchi. Și n-o iertă deloc. Dar gîndul lui, care făcea acum salturi disperate, și-o închipui deodată într-o ipostază nouă, care-l îngălbeni. O văzu primindu-i mustrările cu o privire plină de dispreț, apoi izbucnind într-un rîs așa de nepăsător, așa de sonor, că îi mută inima din loc. Și inevitabilul celălalt, domnul, prietenul cel nou, nu întîrzie să se zugrăvească în minte, cochet și frumos, cuprinzîndu-i mijlocul și îndepărtându-se cu dînsa, îndepărtîndu-se amîndoi, glumind și privindu-se adînc în ochi, uitînd cu totul în urma lor pe cel rămas pradă sfîșierilor durerei. Scrîșni de oroare la această închipuire și scrîșnetul lui se amestecă cu gemetele, cu vorbele răzlețe scăpate în somn de bolnavii din sală. Pînă în zorii zilei, minunea ascunsă a corpului ei zvelt și șerpuitor, culoarea îmbătătoare a pielii palide, cu reflexe de sidef, alternară cu cele mai negre și mai năprasnice închipuiri. Plăcerile trecutului îi zbîrliră nervii și cu cît se zugrăveau mai mult în puterea amănuntului, cu atît șuvoiul de sînge al furiei îi izbea mai puternic creierii, îi lămurea în minte singura cale care-i rămînea de urmat. Ideea cea temută se contura tot mai decisivă în capu-i aiurit. I se părea că ea dăinuise de mult într-însul, în fărîme risipite prin tot corpul, și că acum fărîmele acestea se strîngeau aduse de vîntul nebuniei și se strîngeau într-un tot inform, compact, negru, de neclintit. Vroia parcă să se opună acestei treptate creșteri a gîndului de moarte, de urletul adâncurilor bîntuite de furtună era surd slabelor încercări. În zorii zilei nici un colțișor al rațiunei lui nu era scutit de grozava convingere că fără dînsa, fără mîngîierile ei, care-l aduseseră în patul ăsta de spital, viața lui nu mai putea avea un rost. Fapta care avea să urmeze numaidecît, în ceasul chiar al ieșirii din spital, i se limpezea în minte în imagini înfiorătoare. Sufletul lui de convalescent trăi cu atîta putere de viață procesul grozavei închipuiri, că, copleșit de emoții, obosit de străduință, ațipi ușor sub greutatea neagră a ultimei impresii. În somn, mișcările agitate ale trupului dovediră că firul coșmarului aievea se deapănă mai departe. Cînd se deșteptă, întru tîrziu, se simți sleit. Pe rădăcina limbei parcă se adunase fiere. Capul îi ardea. Iar în adîncul mădularelor resimți clar fiorul frigurilor de la începutul boalei. Gîndul că boala ar putea reveni îl plesni amarnic in moalele capului. Și ucigașul de adineaori se cutremură de frică. Se hotărî să-și înfrîneze orice idee, să sugrume în embrion orice nouă pornire. Încercă să-și reprezinte viața fără dînsa, să se obișnuiască cu ideea că nu o va mai vedea niciodată. Și viața îi apăru așa de pustie, așa de monotonă, că se înfioră. Plămădi în gîndu-i un trai nou, cu o nouă tovarășe a zilelor lui. Și îmbrăca în belșug pe noua tovarășe cu toate bunătățile sufletești și trupești pe care le cunoștea la vreo femeie. Dar ce femeie cunoștea el alta decît pe Geneta? În curînd el văzu că noua tovarășe nu e decît Geneta, cu toate frumusețile ei fizice și cu toate frumusețile ei sufletești dinainte. Cu sufletul pe care atunci, la început, i-l crezuse mai curat decît al unei sfinte. Unde va găsi pe noua Genetă, care să știe să-și păstreze pînă la sfîrșitul-sfîrșiturilor curățenia sufletească a începutului! Moinaru privi din nou spre marea fereastră a sălei de spital. Și cerul de afară îi păru searbăd și iluzoriu, ca și cîntecul de tinerețe, ce se înălța din curtea spitalului. ca și rumoarea orașului care abia răzbătea pînă aici. ca și lumea acea însăși care se răscolea acolo, ascunsă în fardul strălucitor și stupid al conveniențelor. Cu cit creștea ziua, cu atît vuietul vieței, care se ridica deasupra acoperișurilor ca un fluviu aerian, năpădea din ce în ce mai plin, mai spumegos pe fereastra deschisă larg de îngrijitoare la aerul primăverei. Și cu atît dezgustul din sufletul lui Moinaru creștea mai puternic, cu atît îi părea[u] mai lipsite de înțeles și iubirea lui de mai înainte și răzvrătirea din noaptea trecută; și-n capu-i care se pustia încetul cu încetul de orice alt gînd, o singură groază se statornicea, se înfigea ca un stîlp nemișcat, de care se izbea zadarnic vîntul pustiitor ce-i alunga cu furie orice altă idee, orice altă simțire: „singur!” Moinaru repetă de mai multe ori acest cuvînt; îl repetă întîi de cîteva ori în închipuire, apoi puțin mai tărișor, pe șoptite: „Singur!» Și la auzul lui se încleștă cu disperare de perina albă a patului de spital, se încleștă cu atîta disperare, ca și cînd cineva ar fi vrut să-l smulgă de lîngă o ființă iubită. Alături, dascălul Ifrim tocmai se deșteptase. Dar în ochii lui nu mai plutea acuma, cu aceeași lumină, încrederea în viața viitoare, care-l adormise în ajun. Freamătul orașului îi făcea rău dascălului Ifrim. Se simțea atît de izolat, atît de depărtat de furnicarul de oameni care zumzuia vesel afară, că îndoiala îl recucerea încetul pe încetul. Înfricoșat de-un gînd nelămurit, dascălul se întoarse spre Moinaru. Își aminti de povestea smălțată cu care-i potolise durerea aseară. Și voi să afle de la el o încurajare, un reazim în valurile de neliniște care începuseră să-l clatine. Privi lung spre cel de alături și, crezînd că doarme, așteptă răbdător să se trezească. Doctorul intră urmat de cele două halaturi cu căpățini de pasăre. Astăzi era mai zorit ca niciodată. Se opri și la moșneag, îl examină din nou, dădu din cap cu siguranță și nu-l mai întrebă nimic. Ifrim îl privea îngrozit. Cînd îl văzu că se îndepărtează fără nici o vorbă, îl strigă aiurit. Doctorul se întoarse. — Ce-i, moșule? Ifrim bîigui cîteva cuvinte fără rost. Precis nu știa nici el de ce-l oprise. Și doctorul dădu din cap cu înțeles spre cele două ajutoare, îl mîngîie puțin pe frunte și se îndepărtă. Cînd sfîrși și cu Moinaru, moșneagul se întoarse spre băiat, zîmbindu-i cu bunătate. — Vezi, nici la dumneata n-a stat mult domnu doftor, începu el domol, luminat de această constatare. Astăzi se vede că e grăbit. Moinaru tăcu… — Ce crezi dumneata, domnișorule, continuă moșul, înseninat și cu poftă de vorbă, dumneata ești om cu carte și trebuie să știi. Oare pe lumea cealaltă o fi ceva? Și deschise ochii largi spre băiat. Moinaru îl privi lung, neînțelegător, Apoi, deodată, făcu o strîmbătură de plictiseală și, fără să răspundă, se învîrti pe partea cealaltă. Bătrînul nu pricepu nimic. Privi zîmbind a durere pe cel care-i întorsese spatele și întoarse la rîndu-i cu amărăciune ochii. Dar ochii îi rămaseră căscați asupra doftorului, care, înainte de a ieși, arăta ceva asistenților. Arăta patul lui. Și cînd se văzu privit de bătrîn, doctorul lăsă repede mîna în jos. Dascălul se simți scuturat de o puternică năvală de friguri. Patul lui? Va să zică, patul lui va fi în curînd slobod. În curînd, cît mai curînd! Poate chiar pînă diseară. Diseară el nu va fi decît un mort. Un stârv. Mîine, în zori, patul va fi ocupat de un altul, care așteaptă afară, care a fost înscris de domnul doftor pe catastif… Ifrim simți din nou omușorul lui de suflet zbătîndu-se sub pielea uscată. Omușorul aduna acum stinse bucăți de cărbune și sufla în ele cu disperare. Dar din bucățile de cărbune nu zbura decît cenușe. Diseară. Astă-seară. Și popa… Dascălul începu să se tînguie. Îngrijitoarele alergară. — Popa, popa! le spuse el cu voce slabă. Și se vîrî în perină, cu ochii mari holbați de spaimă. Pipăi în juru-i, cu mîini rătăcite, ca și cînd ar fi vrut să întîlnească un ajutor, o altă mînă prietenească. Dar mîinile i se bălăbăniră zadarnic în gol. Și mușcînd perina, dascălul bolborosi în adîncul ei, răgușit, ca un animal junghiat: „Singur”… Rămase multă vreme cu capul vîrît în perină. Gîndurile i se limpeziră iarăși și începu să plîngă din nou, rar, înfundat, cu resemnare… Peste două ceasuri veni popa, își desfăcu patrafirul, deschise cartea soioasă și începu să turuie. Dascălul îl ascultă cu ochii largi deschiși, cu luare-aminte. Într-un timp îl întrerupse: — Stai, părinte, ai sărit… Popa se opri încurcat, încruntă ochii, apoi zîmbi a rîde: — Aha, ești dascăl… ai dreptate. Îngînă apoi un început de cuvînt, întorcînd o filă îndărăt și căutînd [cu] ochii pasajul ocolit. Cînd îl găsi, pleoapele îi clipiră și vocea lui de bîrzăun începu să turuiască din nou. Dascălul asculta cu și mai mare luare-aminte. Și pe nevrute, buzele i se boțiră și din gîtleju-i uscat porni jalnic și monoton isonul: — A… a… a… a… a… Moinaru se închipuia acum întinzînd mîna împăcărei celei care l-a uitat. Și nu îndrăznea să dea drum ideii de necrezut care i se strecura iscoditoare prin fibrele gîndirei: Ce va face, ce va face dacă ea va privi cu nepăsare mîna lui întinsă? Vocea moșului își intona înainte cîntecul morței. Se ridica din ce în ce mai vioaie, acoperea cetania popei, se lăsa în modulațiuni joase și sinistre. Apoi se sparse deodată într-o zbucnire zguduitoare de plînset.


content:
Rămîneau mult timp, după masă, în sufrageria mică și întunecoasă, în care becul ardea și-n timpul zilei. Uitai dacă afară e noapte sau lumină. Oricînd, afară, trebuia să fie noapte. Păreții pînă mai sus de jumătate erau îmbrăcați în stinghii înguste de nuc lustruit, pe care se sprijinea policioara lungă ca o cingătoare, cu glastre de flori străine și ciudate. Cum puteau trăi florile acelea în odaia în care, singur soare, lumina doar globul mat al lămpii cu lumina puhavă și rece? Sau izbutiseră ele oare să înlocuiască soarele cu lumina moartă a globului mat? Erau niște plante tîrîtoare și ofilite, ce-și trăgeau jalnic tijele din cutiile și glastrele lor, pentru ca florile să privească cu ștearsa lor culoare de ochi bolnav, Doamne! felurile bălțate ce se perindau la masă, sau oamenii care veneau de afară, din soarele mare, aducînd în ochi și pe haine ceva din bucuria lui fără sfîrșit! Artemie le închipuia ca într-o sală de spital, de unde, în cele din urmă, ieșeau să nu se mai întoarcă… Și-n locul lor veneau în cutiile cubice, ca pe niște tărgî, condamnatele cele nouă, neștiutoare și rîzătoare. Gîndul lui de moșier, zburdînd în voie subt un uriaș cer liber, se răzvrătea contra acestei schingiuiri lente și crude; florile cu culori sarbede îl înțelegeau și priveau la el cu trista lor simpatie. Avea de odaia asta ascunsă o frică instinctivă, ca de orice sală de spital. Masa mare, patrată, care se putea lungi într-o parte sau într-alta; divanul uriaș, coperit cu chilim oltenesc; bufetele de modă veche, greoaie, din același nuc lustruit și somptuos; scaunele cu șezătoare de piele neagră, basoreliefată; porțelanurile strigător de albe; tacîmurile; paharele de cristal existente pentru ochi doar prin conturul lor; totul îi făcea impresia de ceva greu, lucios și totuși putred, bolnav, tînjitor. Totul îi părea acoperit de pojghița luminei acesteia artificiale de glob mat, așa cum îi părea coperit de praf și duhoare de benzină tot orașul ăsta, așa după cum erau ascunși subt un strat de fard toți obrajii fetelor dintr-însul; așa după cum se stingeau, subt masea lor de-un palid alb de muribund, minunații obraji de odinioară — din cîmpurile depărtate — ai Elenei acesteia, eu care stătea acum ceasuri întregi după masă, în sufrageria tivită cu lemn de nuc lucios, în lumina cețoasă și moleșitoare. De ce albeața asta de porțelan, de ce această pietrificare albă și sinistră a minunatului corp, care vibra odată la cea mai nesimțită vibrare din juru-i, ca firele lungi din nesfîrșita zare de ierburi, de unde venise să se oprească aici. În cetatca de asfalt! Se hotăra adesea, în drum spre București, să nu mai tragă la dînșii, cu toată supărarea ce i-ar fi pricinuit-o lui Mina. Se hotăra chiar să-i spună sincer, răspicat: e ceva amețitor în sufrageria aceea și-n toată casa cu perdelele veșnic lăsate și cu veșnica lumină electrică. E ceva de noapte fără zi, un fund de mină sau mai bine o peșteră cu stalactite — candelabre — și cu stalagmite de porțelanuri și gheriduane. Dar se gîndea că Mina are să rîdă prea puternic, cu toată înfățișarea lui robustă și temută în veșnic neastâmpăr. Are să rîdă prea batjocoritor de comparații așa de stupide. Avea să-l tragă de mînă, după sine, la hotel, să-i încarce calabalîcul în trăsură, să-l arunce șl pe el deasupra, ducîndu-l astfel prizonier, ca un părinte care nu știe multe pe-un copil fugar. Cobora hotărît din vagon și călca și mai hotărît prin șiroaiele de lume ce se scurgeau printre trenuri, spre ieșire, în penumbra marilor coperișuri de geam afumat de deasupra peronului. Dar afară, în fața șoferului, șoptea automat adresa lui Mina, și automobilul, peste puțin, îl lăsa cu inima ticăind dinaintea ușii cu geamuri verzi, albastre și portocalii, străbătute de jos în sus și de sus în jos de săgeți negre de fier, ca poarta unei cetăți misterioase. După masă Mina pleca totdeauna grăbit, clocotitor, împins de șuvoiul violent al sîngelui său neastîmpărat. Se arunca în marea agitată a orașului cu plăcerea înotătorului, care singur caută vultorile. Se amesteca în gîlcevele cetății cu patimă și făcea politică din necesitate fizică, fără ca vreo cange a pescuitorilor de partizani să fi izbutit să-l fixeze. Lui Artemie nu-i rămînea nimic de făcut în București; îl descosea pînă afla toate cîte îl adusese încoace, îi lua apoi din mînă toate hîrtiile și pornea singur prin ministere, bănci și instituții, ca să-și servească amicul, lăsînd pretutindeni în urechile celor din urmă-i ecoul vocii lui sonore și nepotolite și în suflet îngăduitoare prietenie. Iar Artemie încremenea pe jilțul de piele neagră, cu ochii pierduți în atmosfera minerală. Elena se ridica înaltă de pe scaunul ei și se tolănea, minune de sculptură, pe divanul lat, cu scoarțe românești; atunci carnea de pe dînsa se cutremura și lui Artemie îi era teamă ca păpușa de porțelan să nu se spargă. Și gîndul îi scăpa departe, peste cîmpuri, la Elenuța lui cea mică, făptură umană și firească, cu vorbă sănătoasă, cu rîset sprinten, cu vagi crețuri pe fruntea ușor pălită de soare, cu roșul vieții în obraji. Și atît era de ajuns ca un fior de mulțumire să-l strătaie și un zîmbet de siguranță să-i arunce departe teama aceea nelămurită, pe care femeia din față i-o picura în suflet și-l ținea înlănțuit de speteaza scaunului. Respira atunci din adînc și-și mișca mînile. Se ridica în picioare și făcea cîțiva pași în jurul divanului. Și în adînc ii murea un chiot de bucurie că e liber, liber, liber. Iar femeia întinsă pe-o parte, pe divan, cu mînile — goale pînă-n rădăcini — subt cap, cu șoldul de deasupra izbucnind de exagerată voluptate, cu piciorul dedesupt ieșind pînă peste genunchi de supt capotul plesnind de întinsoare, îl urmărea cu ochii adînc uimiți de brusca îndrăzneală, compătimindu-l cu un zîmbet șters și totuși atît de sever pentru acest biet simulacru de libertate. Și Artemie revenea la jilțul de piele, cu capul plecat, cu privirea umilită. Vorbeau lucruri cu totul străine de ei; se fereau să vorbească de ei. Artemie îi spunea numai de Elenuța și iarăși de Elenuța. Iar Elena asculta de obicei, asculta cu ochii aceia mari pironiți pe dînsul. Lui Artemie i se părea[u] atît de mari și atît de grei, că nu putea înțălege cum se întorc într-o parte sau într-alta, la răstimpuri rare, fără ca să cadă din orbitele exagerat încercănate. Din cînd în cînd i se părea că lucesc de-o flacără umedă, ca și cînd cineva ar fi aprins o lumînare în făptura de porțelan. Îi vorbea mult de Elenuța și avea impresia că zdrobește astfel moleculă cu moleculă înfățișarea aceea mîndră și severă, tolănită dinainte-i într-o risipă de linii atît de perfecte. Și îndată simțea cum, moleculă cu moleculă, ceea ce credea că a zdrobit se refăcea într-o potrivire și mai desăvârșită de contururi, umbre și lumini. Cind revenea Mina din oraș, cu toate treburile aranjate, să-i ia la plimbare și cînd da iarăși de mirosul rece, de praf și de benzină, de pe străzile asfaltate, Artemie se simțea grozav de caraghios. Îi era rușine de ea! Ce înseamnă această supunere oarbă și această privire de cîine umilit, ce-i arătase tot timpul după-amiezii; și ce însemna acea înverșunare cu care-i vorbea de Elenuța, ca și cînd s-ar fi ferit, în dosul ei, a micei Elenuța, de un pericol imens și nevăzut ce-l amenința? Exista într-adevăr acel pericol și-și da ea. Elena, seamă că el există! Vroia într-adevăr să se joace cu pericolul acela și o curiozitate nebună o împingea să vadă pînă unde se întinde marginea jocului? Sau era numai o închipuire a lui, o greșită vedere, și ea a observat această închipuire și rîde de prostia lui cu hohotele luminilor nesfîrșite ce izvorăsc întruna din ochii și din zîmbetul ei? Se gîndea la toate acestea, iar Mina rîdea cu multă bucurie. El a terminat toate treburile lui Artemie, dar actele nu i le dă în mînă decît peste trei, patru zile, ca să nu plece. Și rîde cu atîta poftă, cînd își amintește unde a ascuns actele, că și ceilalți doi nu se pot stăpîni să nu se molipsească de rîsul lui. Iar Artemie își pare tot mai caraghios la rîsul acesta, care parcă-l luminează ca o faclă necruțătoare în întunericul unde se ascunde. Cu siguranță că Elena n-a putut ceti nimic în gîndul lui și la urma urmei ce să cetească. Doamne! ce să cetească? Globul electric își vărsa lumina parcă într-un șuiet fin. Fața de masă întinsă și curățită de vase scînteia subt lumină ca un cîmp de zăpadă. Cu coada ochiului, Artemie o vedea întinzîndu-se pînă la nemărginit, auzea clinchet de clopoței și se vedea încotoșmănat în blănuri, în fundul săniei, lunecînd spre conacul părinților Elenuței. Era un frig atît de pătrunzător atunci, că totul se închircise pe cîmpie. Copacii zgribuliți se cocoșaseră de tot ca niște bătrînei ce nu mai dau cu degetele înghețate de fundul buzunarelor; iar alții cu crăcile lor încurcate păreau că-și vîră brațele în mîneci, cătînd c-o mînă căldura celeilalte. Sania, ca solnița aceasta de mică, luneca pe luciul polar, căci Artemie, deși într-însa, o vedea de departe, printr-un ochi mare, negru, tăcut, printr-unul din ochii care-l privesc acum lung și atît de coprinzător, că parcă-l înghit în cuprinsul lor. Ochii care vorbesc, aud, cîntăresc. Așa cîntăreau și atunci între bietul lui cuvînt molatec și căutat și între verva îndrăcită, cu repeziri și volburi de cataractă, a lui Mina. Sunt cîțiva ani de-atunci. Lui Artemie i-a fost de-ajuns că ea a zîmbit lui Mina o dată mai mult decît lui, ca să vestească numaidecît, cu glas zvîcnit, că a doua zi va străbate tot cîmpul de zăpadă spre miaza cealaltă, pînă la conacul Elenuței. Elena zîmbea neîncrezătoare, vrînd parcă să-l îmbuneze cu minunata apă întunecată ce-i izvora din ochii ei. Dar el a plecat hotărît… Și plecarea asta, ani întregi a binecuvîntat-o în urmă. Găsise lîngă Elenuța o fericire așa de tihnită, atît de potolitoare, că trecutul se așeză în inima lui, chiar de la început, ca pojghița drojdiei subt limpezimea de sticlă a vinului bătrîn. Iar fardul din ce în ce mai gros al Elenei, rochiile ei din ce în ce mai excentrice, decolteurile din ce în ce mai îndrăznețe, nepăsarea-i din ce în ce mai afectată, cu care lăsa să-i scape văzute ațîțătoare dedesupturi, îl îndemnau să chiuie de cumplită bucurie și-l făceau să strige de crudă durere. În măsura în care-i îmbăta mințile norocul văzut cu ochii, în măsura aceea își plîngea prietenul în gînd și cu greu se stăpînea să-l îndemne a fi mai cu luare-aminte. Dar putea să arunce cu pulberea tulburării în inima aceasta atît de dreaptă și atît de voioasă? La orice nouă venire în București, găsea pe Elena tot mai gînditoare, mai absentă, mai străină. Rămînea cu dînșii ceasuri întregi fără să scoată un cuvînt, iar gîndul îi rătăcea. Lui Mina puțin îi păsa de gîndul acela, dar Artemie îl vedea plutind mișel peste capetele lor, trecînd prin ziduri, șerpuind scormonitor întunecate ascunzișuri. Iar într-o seară chiar o surprinse, la un colț îndepărtat de stradă, despărțindu-se de cineva, care apoi dispăru repede în negurile ce-l înfășurară prietenește, ca pe tot ce poate fi rău. Elena nu văzu pe Artemie, în graba cu cart se aruncă în trăsură; dar el fu sigur că Mina e pierdut. Indignarea îl cotropi de data asta cu atîta tărie, că na mai găsi în drum nici un zăgaz… Porni să ceară socoteală Elenei. O găsi în aceeași sufragerie, tolănită pe aceeași sofa, cu mîinile supt cap, cu ochii departe, așteptîndu-i cu masa pusă. Nu făcu nici o mișcare la venirea lui; păru că nici nu-l simte. Și asta îl îndîrji și mai grozav. Se vedea desigur încă în brațele din care abia scăpase. Și închipuirea lui privi în închipuirea ei, pentru a vedea mai bine pînă unde poate să meargă nemernicia acestei femei. Și rămase îngrozit. Căzu pe scaun și rămase îngrozit. Văzu piciorul acela care ieșea de la jumătatea pulpei de subt rochie, gol tot; văzu tot corpul acela, acum învorvorit, strălucind de goliciunea sînilor, a șoldurilor, a coapselor; aruncînd subt puterea luminii electrice, undeva, într-o încăpere străină, necunoscută, puterea albeței de piscuri înzăpezite subt revărsarea soarelui. Și se cutremură tot de atîta risipă de alb. Fugi repede afară și rătăcind zănatec prin camere, împiedecindu-se de covoare, de blăni așternute, care rînjeau cu dinți de fiară, de perinuțe cu harapi negri, îmbclciugați, ceru iertare lui Mina pentru nelegiuirea gîndului său. Și înainte de a se întoarce Mina din oraș, fugi la gară. Cine-l ține pe scaunul acesta? Ea niciodată nu i-a spus să șadă sau să rămînă! Totdeauna el a rămas de la sine și a ținut-o de vorbă. Și conversația a durat ore, s-a lungit uneori pînă spre seară, el vorbind întruna; ea ascultînd necontenit cu cei doi ochi neobișnuit de mari, în care scînteiază două diamante negre. Tăcerea ei rîde șuierător și biciuitor. Artemie se oprește speriat de vorba-i fără sfîrșit și se scoală. Ea nu-l ține, nu-l oprește, nu-i spune nici un cuvînt. Numai flăcările negre îl urmăresc cu lumina lor drăcească. El se apropie de ușă și vrea să găsească cuvîntul de despărțire. Dar nu-l găsește și flăcările iadului îl aduc la loc. Da, a observat el bine: cînd a pus mîna pe mînerul ușii, ele au crescut parcă o secundă, însă și-au revenit îndată. Și el se trezește iarăși pe scaun și ghicește din nou rîsul formidabil, care se zbate în corpul acela mare, imobil. S-a isprăvit! Nu mai trebuie să rămînă nici o îndoială! Și el începe o poveste veche, cu soția unui prieten bun, care l-a strîns cîndva de mînă pe subt masă — și l-a mai strîns o dată și înc’ă o dată. Și pe urmă l-a chemat la dînsa. cînd prietenul cel bun era dus departe. Dar el a știut să reziste și a rezistat pînă la urmă, cu toată înverșunarea de amor propriu rănit a necredincioasei. Aici flăcările negre cresc ca adiate de-un spirit straniu. Artemie rîde în sufletul lui: a dat în sfîrșit lovitura care trebuie: ea cunoaște acum că limbuția aceasta și încremenirea pe scaunul sufrageriei nu sunt decît un mod de a pierde vremea în orașul pe care-l disprețuiește și din care Mina nu vrea să-i dea drumul decît peste cîteva zile. Și Artemie începe o banală prelegere asupra prieteniei. Cu siguranță, cel mai puternic sentiment. Mai puternic decît amorul chiar, asta ținînd seamă numai de mărimea sferei fiecăruia; cea dintîi cuprinzînd pe cel de al doilea… Ea-l privește necontenit și-n figura ei parcă s-a schimbat ceva. Buzele parcă i s-au boțit puțin a zîmbet, dar zîmbetul nu vine niciodată. Piciorul dedesupt parcă i-a tresărit de oboseala statului într-o rînă și parcă i-a ieșit și mai mult la iveală de supt tivul capotului de culoarea tabacului. El și-a pierdut firul vorbei și nu știe de unde să-l ia. Dă încurcat într-o parte și într-alt-a, apoi o ia razna de unde se nemerește. Și oda închinată prieteniei devine ditiramb. Iar zîmbetul ei crește. L-a întrerupt. I-a spus ceva. El n-a auzit nici un cuvînt lămurit în înflăcărarea discursului. Dar vorbele ei i-au căzut, cu zgomotul unor lăzi rostogolite, în urechi. Și ea a repetat în vîrful buzelor boțite tot așa de încet, ca și la început: — Spui că n-ai sacrifica un prieten bun unei femei… — Nu, răspunse solemn Artemie, întrerupînd-o. — …frumoase, întregi ea. — Oricît de frumoasă. Ea-l privi pe subt sprîncenele prea crud îmbinate de creion și roșul artificial din umerii obrajilor se întinse peste tot porțelanul figurii. Apoi izbucni deodată în rîs; pe urmă tăcu brusc și gura îi încremeni într-un rictus curios. Însă ochii continuau să rîdă și lumina lor creștea. Artemie, jignit de această neîncredere, complectă și el în gînd, gîndind la Elenuța cu obrajii fragezi și cu decolteul ușor umbrit de tușul soarelui: „În orice caz, nu pentru o pictură”. Și o privi răutăcios, mulțumind în sine că a izbutit în sfîrșit să-și bată joc de dînsa, fără ca ea să știe, ceea ce, după socotelile lui, dovedea un și mai strașnic dispreț. Urmă tăcere lungă. Ochii ei încetaseră să rîdă. Incandescența eternă a globului păru că pîlpîie de cîteva ori, făcînd să adie prin odaie aripi suprafirești. Florile zăceau acum cu tijele întinse, istovite. Bufetele posomorîte își arătau prin cristaluri măruntaiele strălucitoare de veselă și argintărie. O muscă, rătăcită cine știe cum, se îndărătnicea împotriva geamului de la ușă, dornică de libertate și de lumina camerei vecine. Artemie și-o închipui neînțelegătoare în fața transparenței sticlei, care pentru ea era una cu aerul libertății. Și totuși sticla înșelătoare și solidă o arunca înapoi în camera otrăvită. Artemie simțea dincolo de păreții aceștia văzduhul uriaș; auzea surd, adus de vinele zidurilor, șuvoiul zgomotelor de afară. Acolo era lumea, mișcarea, femei, huiet, veselie și lumină de soare. Și toate ușile erau deschise pînă acolo. Și totuși el nu se mișca din locul acesta, din celula de sticlă invizibilă în care îl fixa… el singur n-ar fi știut să spună ce anume… Musca tăcu, izbucni iarăși, apoi tăcu definitiv învinsă; groaza lui crescu atunci peste margini. Ditirambul prieteniei apăru iar pe buzele lui, monoton ca zbîrnîitul muștii; pasul i se desfăcu de-a-ndărătelea spre ușă. Ea-i spuse numai un singur cuvînt: „Vino!” Nici poruncitor, nici rugător, nici slab, nici puternic. Îi spuse atît de firesc acest cuvînt, că el pierdu orice șir. Și cum rămăsese îngrozit, cu ochii căscați, cu gura căscată, cu mîinile întinse ca spre apărare, ea repetă: — Vino! Luni întregi n-a mai dat Artemie prin București. Iar cînd a trebuit să se ducă, hotărîrea lui de a nu mai trage la Mina nu mai cunoștea margini. S-a oprit într-adevăr la un hotel și s-a ferit pe străzi să întîlnească pe prietenul cel mai bun. Ha, prietenul cel mai bun! Lui Artemie i-e rușine de ușurința cu care alătura aceste cuvinte. Însă, spre seară, fără să vrea, s-a oprit în fața ușii cu geamuri colorate și cu săgeți de fier. A sunat. Ea l-a primit tot în sufragerie, tolănită, cu brațele goale, smulse din capot pînă la rădăcini, cruce supt cap. Nici nu s-a mirat de ce nu și-a adus bagajul, nici nu l-a întrebat de ce n-a mai dat de atîta vreme pe la ei. Nici n-a rămas surprinsă de venire, nici n-a zîmbit. O cută nu i s-a mișcat pe obraz. Încurajat de această liniște, Artemie s-a înseninat. Va să zică, totul s-a uitat, ca și cînd n-ar fi fost nimic. Și el începu să rîdă și ceru lămuriri despre Mina. Și vorbi numai de dragostea lui pentru Mina și de dorul ce-l avea de dînsul. Ea îl privea la fel ca înainte. Părea că nu-l mai ascultă nici cu ochii. Părea că ascultă pe altcineva care-i vorbea în interior. Și numai după ce acel altcineva sfîrși de spus, ea clipi de plăcere, ca și cînd ar fi aprobat pe vorbitorul ascuns; apoi, ca și în trecut, îl întrerupse brusc numai cu atît: — Lasă astea, vino. Îi spuse astfel cu acea liniște poruncitoare căreia era cu neputință să te împotrivești. Se auziră într-un tîrziu uși bubuitoare, pași precipitați și un Mina furibund, cu ochii sălbătăciți, cu părul încîlcit, cu vorbe de mînie groaznică, năvăli înăuntrul sufrageriei fără un pic de sînge în obraz, șovăind și căzînd amețit pe cel dintîi scaun de care se împiedecă. — Mina! strigă Artemie, care sărise de mult departe de divan și privea cu îngrijorare pe cel intrat în chip așa de neobișnuit. Dar Mina îl privi cu ochi tulburi, aiuriți; i se părea parcă nespus de ciudat că întîlnește o astfel de apariție, în acest loc și la această vreme. — Mina, mai bîigui slab Artemie. Dar Mina întoarse capul neînțelegător, apoi privi spre Elena; păru că se deșteaptă din îndobitocire, se năpusti asupra ei, o smulse cu o mînă, oricît era de mare, și o tîrî după sine în odaia alăturată. Și multă vreme păreții vibrară de blesteme, de urlete, de gemete. Cînd ușile trîntite din nou cu furie, una după alta, vestiră că furtuna se îndepărtase, ducînd acum pe uliți mînia ei tunătoare, Artemie intră alături. Elena era desigur întinsă tot pe o sofa și zîmbetul ei era mai luminos ca niciodată. Aproape rîdea, iar ochii luaseră o strălucire parcă de nebunie. — Vino, îi șopti ea, cînd păru că-l vede, peste puțin. El ezită, dar ea repetă: — Vino. Și înlănțuindu-l în moliciunea brațelor, ea rîse acum de-a binelea. Iar Artemie, tot mai neînțelegător, stătea amețit de moliciunea caldă a statuiei, pe care te așteptai s-o simți rece și colțuroasa ca piatra. — Era așa de galben și așa de desfigurat! șopti el cu înfiorare. Eu am crezut că te zdrobește. Ea surîse de plăcere nesfîrșită la auzul ultimului cuvînt. Și răspunse, după un timp, pe gînduri: — Nu mă zdrobește… Artemie se cutremură. Ea îl simți și se uită lung și luminos la dînsul. Apoi rîse: — O, ar dori atît de mult… Apoi scoborînd tonul, ca și cînd ar fi avut de făcut o mare destăinuire: — Dar… trece de puterile lui. L-am văzut de multe ori gălbenindu-se și mai groaznic, luînd înfățișarea crimei… A ridicat chiar cuțitul și mi-a înfipt degetele în gît… Dar n-a izbutit… Nu izbutește… O, și era groaznic, cînd cădea el, zdrobit de neizbîndă… Mi-era așa de milă de dînsul. Dar acum nici nu mai încearcă… desigur i se pare lui însuși caraghios… I-e rușine. Numai se zbate, țipă și plînge… O, e așa de drăguț… Și ochii ei se închiseră cu deliciu, înfășurîndu-i imaginea în pleoape. Artemie asculta îngrozit. Nu mai spunea nimic, nu mai mișca; rămăsese cu suflarea reținută. Stătea cuminte și înfricoșat lîngă dînsa, ca un copil ce ascultă un basm teribil al doicei. Iar în odaia asta mai spațioasă și luminată doar de un bec slab, obiectele, dilatate de imprecisul semiobscurului, aveau înfățișări amenințătoare și păreau că iau viață. Un polog din partea opusă părea că-și ridică și-și înaintează tavanul ca pe-o falcă, iar perdelele atîrnate de dînsul adiau în închipuita mișcare. Claviatura unui pian rîdea de albeață pe întunericul abanosului, rîsul nemișcat al morților. Ea-i povestea înainte, cu învolburări de veselie, cu înduioșeri și cu dezmierdări nenumărate în glas, cu dragoste nemărginită pentru Mina, deznădejdile lui. Cum a ghicit la început înșelarea și sta încă la îndoială, cum se străduia să descopere adevărul întreg și apoi prima lui mînie grozavă și neputincioasă, pe urmă mîniile celelalte, mai obosite și mai îndobitocitoare, și mai pe urmă de tot cum singur se ferea de orice nou prilej de descoperire, cum se amăgea singur adesea, găsind natural ceea ce l-a scandalizat înainte și cum dintr-o dată, după iertări și încuviințări, cădea în genunchi, rugînd-o să înceteze pentru totdeauna. Acest,,pentru totdeauna» era cuvînțul suprem, idealul insezisabil, mirajul cătră care se întindeau mînile cu extaz de fanatic. Dar ea nu putea admite abdicarea lui. Ar fi vrut să-l vadă înainte temut și răzbunător… Și nu știa ce să mai născocească, pentru a ațîța și a întreține flacăra acum muribundă a mîniei lui. Ea vru să mai adauge, tîrîtă de pofta subită de a se mîndri față de un prieten al trecutului cu puterea ei. Însă se opri brusc, vădit contrariată de limbuția asta pe care nu și-o cunoștea. Cu sufletul în gît, Artemie începu să înțeleagă ceva spăimîntător. O ușă bubui departe, afară… ușa de la intrare. El tresări cu urechea țintă în tăcerea amăgitoare și începu să se ridice. O a doua ușă mai apropiată păru numai că scîrțîie, împinsă încet. Se repezi în sus… dar mîna ei îl ajunse și-l trase cu putere înapoi. Ochii, zbătîndu-se în cap ca două paseri speriate de moarte, întîlniră pe ai ei, limpezi, rîzători și totuși parcă rugători. Rămîi… n-are să te bănuiască pe tine… nu te poate bănui… Cerșea parcă. El se smulse cu toată puterea și ajunse din cîteva sărituri la ușa pe care se încurca s-o deschidă cît mai repede și cît mai fără zgomot. Și-n răstimpul acesta scurt, avu vreme s-o vadă în urmă-i, ridicîndu-se de pe divan, înceată, albă și mare, fixîndu-l cu puterea neagră, fascinantă, a celor doi ochi bulbucați exagerat de jignire și voință. Fugi ca un zănatec de-a lungul odăilor și coridoarelor lăturalnice, ascultînd îngrozit, în urmă, pasul ușor de fantomă, dibuind cu ochii spăimîntați înaintea-i cufundată în întuneric, bănuind la orice nou colț, la orice nouă ușă, apariția subită a lui Mina. Cind răzbi afară, supt puntea de aur a Căii lactee, ce se sprijinea de pe-un coperiș pe altul, căzu parcă în fluviul vieței. Căci, deschizînd larg pieptul, porni cu pași largi, respirînd adînc aerul demiasmat al străzei nocturne. Mina îl găsi în ziua următoare făcîndu-și bagajele la hotel. Deschise ușa dintr-o lovitură de pumni și înaintă cu pași mari, apăsați, spre dînsul. Artemie aștepta liniștit, cu ochii plecați, resemnat. Ce va fi să se întîmple, să se întîmple! Mîna puternică a lui Mina îi apucă brațul, îl zgudui voinicește și-l trase spre sine, zmulgîndu-l din mijlocul pachetelor și a geamantanelor cu guri căscate. Îl repezi cu forța lui vestită în pieptu-i de fier și-l strînse acolo cu brațele lui voinice și prietenești. Îl sărută pe frunte și pe urmă, îndepărtîndu-l brusc, ținîndu-l doar de-o mînă, îl mustră cu vocea înecată: — M-ai trădat! Artemie se cutremură, așteptînd fulgerătoarea urmare. De ce ar mai fi negat? Îi venea să plîngă și să cadă în genunchi. Nu de frică. Vroia să-și ceară întăi iertare și pe urmă să plece capul supt urgia oricărei pedepse. Atît de blînd și atît de amar fusese tonul stînsei dojane. — Lasă că n-ai venit de atîta timp… Dar cum ai putut să mă ocolești, cum? Abia acum Artemie ridică ochii lui mari spre dînsul. Încă neîncrezători, dar în putere să-i înfrunte privirea. Și atunci văzu bine ceea ce numai îndrăznea să nădăjduiască. Vra să zică, n-a apucat să-i destăinuiască nimic. A fost poate o halucinație momentană ori un acces subit de isterie și atît. Sau o izbucnire socotită, un joc rafinat și primejdios. Doamne, cum putea să-i destăinuiască astfel de lucruri…, și Artemie surîse de naivitatea lui. Dar acum pofta de a plînge la pieptul lui Mina crescu și mai năvalnic. Însă Mina nu înțălegea răgazul pentru duioșii. — Haide numaidecît acasă, glăsui el poruncitor… Haide, închide repede și haide… Și aci Artemie ciuli iarăși o ureche. Dar Mina continuă: — Haide… Doamne, ce stupid am fost… Ce-ai putut tu să crezi… Spune ce-ai crezut? Și fără a aștepta răspunsul: — N-a fost nimic… o simplă neînțelegere, pentru un lucru cu totul banal în fond… și chiar în aparență… Dar nu știi tu cum sînt eu… pornit… Și pentru atîta lucru, Doamne… uite, așa am ajuns să mă mînii… dacă nici pe tine nu te-am observat… eram orbit. Doamne, și pentru ce? Uite, nimica toată… Doamne, Doamne… Aci Mina se închină. Artemie asculta îndurerat cum cuvintele i se îndoiau supt greutatea minciunii. Cine știe, poate s-au împăcat în sfîrșit! Poate acel mult așteptat „pentru totdeauna” a fost în cele din urmă pronunțat de buzele ei. Mergeau acum pe înțesatele străzi bucureștene, făcîndu-și cu greu loc prin mulțime, coborînd de pe trotuar în fața mișcătoarelor ziduri de trecători, răzlețindu-se și întîlnindu-se iarăși. Mina sfredelea păreții de lume, vîrîndu-și umărul cu ușurință în compactul grupelor și umărul lui tăia tot ce întîlnea în cale. Capete nemulțumite se întorceau după dînsul, dar cineva pronunța un nume și atunci capetele zîmbeau: „A, ăsta e!”. Iar Artemie, debarcat, ținea lungul șanțului, alerga uneori să-l prindă în vreun luminiș, unde Mina, oprit o clipă, îl aștepta nerăbdător să și-l alăture. Și Mina vorbea întruna, uneori peste capete, alteori singur, cînd Artemie, smuls de șuvoi, înota prin mijlocul străzii. Lumea privea uimită la chipul acesta frumos și elegant, care înainta așa de bărbătește și vorbea singur. Dar numaidecît venea o șoaptă cine știe de unde, fărămîndu-se în zeci de zîmbete pe buzele tuturor: „A, el…” — Doamne, dar într-adevăr, asta nu mi s-a mai întîmplat niciodată… Închipuiește-ți, să nu te recunosc pe tine… Închipuiește-ți cît eram de orbit. Și de ce crezi, dragul meu, de ce, de ce… uite, cînd ți-aș spune… dar e așa de neînsemnat… Pînă acasă el nu găsi acel lucru așa de neînsemnat care-l orbise atîta. Elena îi primi zîmbitoare, întinzîndu-le mîna molatec, de pe canapeaua ei. Lui Artemie îi surîse doar în treacăt și păru că nu-i arată prea multă luare-aminte. Dar pe Mina îl copleșea cu întrebările, îi răspundea cu voioșia rîsului, îi urmărea toate mișcările cu ochii împăienjeniți de cea mai duioasă dragoste. Primirea aceasta îi ferici pe amîndoi. Artemie înțelese că trecutul a fost uitat „pentru totdeauna”, că ea a lăsat să-i scape în sfîrșit cuvîntul mîntuitor. Și el însuși se simți în stare să ridice ochii spre prietenul cel mai bun. Iar Mina aproape aiura de fericire. El aducea necontenit vorba de pricina care-l făcuse să se poarte așa de ciudat în ajun; acum izbutise să găsească „o pricină”, dar mai tîrziu. aflînd alta mai potrivită, o spuse și pe aceea. — Înțălegi, mon cher, un complex de împrejurări. Un complex… El rămînea puțin melancolic la amintirea acelui complex, dar îndată se scutura ca de o preocupare fără noimă, privea rînd pe rînd la nevastă-sa și la cel mai bun prieten și privirile se înflăcărau îndată de fericire intensă. Seninul lor se pogora și-n sufletul lui Artemie, unde se întrona de asemeni. Căci acum lumina electrică nu mai avea aspectul acela. Iar bufetele deschise străluceau de porțelănăria veselă, care împroșca opulența cu un smoc neastâmpărat de raze, ce creșteau și descreșteau, se lungeau și se trăgeau în sine pentru a saluta cu lumină căminul refăcut. Dumnezeu se coborî printre ei și se așeză la masa aceasta. Dar îndată, ca o pasăre cobitoare și nocturnă, mâna Elenei se abătu pe genunchiul lui Artemie. Dumnezeu fugi. Mai rămăsese reflectat doar în ochiul lui Mina. Artemie îl văzu încă acolo, în ochii aceia muiați de fericirea bunătății și a iertării și alungă pasărea iadului. Dar aceasta, supt forma unui picior cald și nervos i se așeză din nou, de astă dată pe picior. El cătă îngrozit spre diavolul de-alături, care uzurpase nerușinat locul lui Dumnezeu. Dar privirea Elenei era scăldată într-o iubire fără seamăn și se revărsa asupra lui Mina toată, izvor potopitor și nesecat. Mina se sculă să aducă — spuse el — o surpriză mare. Și cu el se duse orice urmă a lui Dumnezeu. — Cum mai poți îndrăzni… — Niciodată nu mi-ai spus așa, complicele meu scump, cel mai scump, rîse ea cu veselie. Haide, spune înainte, să audă și el… cît îi ești de prieten… — Ai gonit pe Dumnezeu, aiură el răgușit. Ha, ochiul tău de drac n-a fost în stare să-l vadă… Apoi deodată își reveni și începu s-o roage cu glas plîngător… De ce să tulbure și cel din urmă ochi de apă curată din fîntîna sufletului lui Mina: credința lui că Artémie nu știe, nu bănuiește, n-a înțeles nimic. Ea asculta și pe buzele ei rîdea nebunia, în ochii ei lucea nebunia, pe fața ei se încondeia strîmbătura nebuniei. Și groaza îl apucă puternic în gheare. Dar lucirea nebuniei pluti numai o secundă pe fața ei. Pe urmă seninul păru că se așterne pe figura de porțelan, treptat, cu fiecare nou cuvînt al lui Artemie; va potoli-o el în cele din urmă? O, cum ar fugi acum, pe loc, din casa asta blestemată, dacă nu l-ar ținea singur ochiul acela de apă curată din sufletul înveninat al celui mai bun prieten! Se auziră pașii lui Mina și din instinct Artemie se ridică brusc de pe scaun, parcă să-i iasă întru întîmpinare. Dar groaznica închipuire pe care se forțase s-o alunge se prefăcu în fapt. În acelaș timp, cu iuțeală sclavă, de umbră, ea făcuse aceeași mișcare. Mîinile ei moi, de pe care mînecile căzură, i se agățară de gît ca un alb și sinistru colan și buzele ei se apropiară lacome de buzele lui. Ah, Mina mai întîrzia încă! El se smuci cu putere, ea îl scăpă, se clătină, dar înainte ca el să-și stăpînească din nou mișcările, îl înlănțui iarăși. Și-i șopti rînjind: „Cel mai bun prieten”. Atît. Și pe figura ei rîdea cu hohote nebunia. Dar această luptă aprigă, disperată, corp la corp, nu dură decît iuțeala unui vis: o secundă, două, atît cît îi trebui lui Mina să reapară. Cutia surprizei se rostogoli din mîinile tremurătoare și cea mai cumplită surpriză îl păli fără milă, nimicitoare, în moalele tîmplei. Abia mai putu apuca canatul mișcător să nu se rostogolească și el — și înnebunit începu să muște lemnul ușii. Ochii i se dădură peste cap și-n toată înfățișarea și purtarea lui se schimonosea îngrozitor epilepsia. Artemie nu mai putu suporta priveliștea. — E o minciună, șuieră el rătăcitului din minți. N-ai văzut c-a fost o mișcare potrivită, calculată. Un joc de nebună. Îi spune astfel Artemie și aproape plînge: iar Mina rage așa de cumplit și ochii îi licăresc așa de groaznic, că parcă ar fi gata să-i sară din cap; nici nu pricepi ce-l oprește să înhațe, să sfîșie, să sugrume. Artemie n-ar putea spune cum s-a trezit în antreu, lîngă ușa colorată, cu săgeți de fier. Un pas ușor de fantomă l-a ajuns din urmă și un chip diafan și dulce și blînd îi rîde cu bunătate. — Stîrv lustruit! Și Artemie, la rîndu-i, scăpat de tot din baierele minții, scuipă drept în mijlocul chipului plin de bunătate îngerească. Femeia în alb făcu atunci gestul lui Cristos. Umilită și resemnată șterse de pe obraz groaznica injurie cu zîmbetul celei .mai sfîșietoare blândeți. Și adaugă: — De acum Dumnezeu poate să vină… Am rămas singuri… Și pe șoptite: E rîndul lui acum… Rîse pentru ultima oară. Și se topi tot așa de nesimțit precum se ivise. În urmă-i, portiera de pluș tremură ușor ca apa lacurilor peste zîna adîncului.


content:
Orășelul se preschimbă. Fosta piață e acum maidan dărăpănat: pavajul smuls, gropi și măhui provizorii; urme de copaci scoși din rădăcină, căscate jalnic ca niște alveole abia văduvite de dinți; grămezi de pietre și lespezi sfărîmate de asfalt; convoi automat de căruțe ce vin și pleacă fără curmare; roabe căinîndu-și soarta monoton și supărător în bocet de roți; strigăte de vrednicie și de osteneală; comenzi scurte; sudălmi lungi și complicate. Oamenii edilităței croiesc, potrivesc, aliniază. Domnul „inginer” Rărunc, cu trup înalt și mătăhălos pe două trunchiuri de picioare strîmbe, cu cap de zimbru pe grumaz inexistent, țipă ordinele pițigăiat și-și vîntură mîinile spre cele patru puncte de zare cu repeziciunea spetezelor unei mori de vînt. Uneori se așează cruce în mijlocul harababurei, răstignit în gol pe-o golgotă măruntă de humă proaspătă. Se chiorăște spre stingă, se chiorăște spre dreapta și de multe ori înainte, cu brațul întins, de parcă ar vrea să împuște cu un pistol. Opinia publică e de părere că d. inginer exagerează; mai ales ajutorul de judecător, unul din puținii titrați ai orașului. — Picherul ăsta prea își dă aere de inginer sadea… — Cum, nu e inginer, domnule? — Păh… școala de conductori, școala de conductori… Și surîde cu atîta dispreț, de parcă școala de conductori ar fi ceva foarte de rușine. Mai ales cînd se servește de alidadă, d. inginer capătă o înfățișare misterioasă, devine nervos, gonește lumea din fața ochianului cu vorbe de ocară și-n cap îi aleargă atunci calcule prea grele ca fruntea — ce înfige adînc două colțuri lucii în părul tuns perie — să nu încline spre pămînt. Apoi deodată dă din bărbie aprobăior, stă puțin și mai dă de cîteva ori. A aflat! Lumea se întreabă cam ce-ar putea să mai afle, căci planul „scuarului” a fost întocmit odată. Însă ce se pricepe lumea și mai ales acest pipernicii de „ajutor’”, care merge pînă acolo cu îndrăzneala, încît privește totdeauna pe doamna Rărunc drept în ochi, fie că d. inginer e sau nu de față, fie că observă, fie că se preface pe gînduri, nehotărît a reprima obrăznicia, ce pe nesimțite ia proprții de scandal! Mai mult chiar, Constandache, ajutorul, împinge într-atîta nerușinarea că salută numai cînd Rărunc e cu doamna — vai! și cu ce grație salută atunci! Cînd Rărunc e singur, nu numai că nu salută, dar nici nu-și dă măcar osteneala să întoarcă ochii într-o parte sau să pară distrat. Dimpotrivă: îl privește drept în miezul ochilor, rînjește și vîră mîna și mai adînc în buzunare. Și doar eu un pumn ai putea să-l turtești! Iar cînd iese pe piață, n-are altceva de făcut decît să „critice” șanțurile: că sunt prea multe și prea complicate, cînd nu era nevoie nici de sfert; că nivelul grădinei se ridică tocmai spre Olt, oprind scurgerea normală a apelor de ploaie; că, dimpotrivă, se apleacă spre centrul orașului, așa că o să se producă adevărate inundări. Întîia oară, cînd ajutorul făcu aceste observații la masa de berărie, într-o frumoasă după-amiază de duminecă, tot orășelul,,ieșise”. Mesele, umplînd colțul de piață cruțat de tîrnăcoapele întreprinderei, erau înțesate. Constandache, avînd la dreapta pe doamna Rărunc, începuse chiar cu oarecare elogii pentru „distinsul nostru geometru”. Vorbele curgeau fără grabă, coborînd din apreciere în apreciere ca pe-o scară cu trepte regulate, iar ochii îi rămîneau cînd și cînd pironiți în obrazul prea alb și prea străveziu al doamnei Rărunc, sub pudra căruia pometul ușor ridicat și îmbibat de sînge trezea instincte ancestrale. Șuvițe crețe și blonde cădeau de sub pălărioara țuguiată; iar gîtul și bustul — cît mai rămînea neacoperit de bluză — erau de-o albeață atît de orbitoare, că-n depărtarea unde conveniențele o aruncau de dînsul, îi păreau un cer de zăpadă în care nori trandafirii se nășteau din infinitul candid și se topeau pe îndelete, pentru a răsări alături, acum mai palizi, acum mai aprinși. La un moment dat, Constandache observă că norii aceștia apăreau chiar în punctele în care ochiul lui se înfigea lacom și arzător ca o trompă de muscă. Și cum ochiul devenea tot mai ager și mai îndrăzneț, nimic nu mai rămase alb pe superbul grumaz; doamna Rărunc roșise de parcă se prăjea în miez de iarnă, la ușa larg deschisă a sobei. Constandache tocmai terminase al cincelea țap. O rumoare, la început vagă, părea, apoi, că se întețește, dînd ocol mesei comune, înecîndu-i cuvintele de laudă, ce curgeau neturburat și necontenit, cumpănind în măsura dreaptă frumusețea grădinei domnului inginer cu a soției sale: „cel ce trăiește în preajma frumosului nu poate să vadă, să conceapă, să înfăptuiască decît tot frumos…” Dar potrivirea aceasta de cuvinte din urmă, găsită în trupul țapului al șaselea, trezi cîteva începuturi de tuse strivită, surde ca niște mîrîituri. Urechea lui Constandache le prinse și le desluși direcția; în capul celălalt al mesei, figura inginerului se congestionase într-atîta, că doctorul, asemenea de față, se învîrti îngrijorat pe scaunul scîrțîitor. Ciulind mai temeinic urechea, Constandache putu să audă chiar și unele cuvinte complect articulate, distonînd mult cu superba lui dispoziție sufletească, scăpate printre dinți, desigur, și atît de comprimate că păreau scrîșnete. Atît de comprimate că expresia „lichea”, urmată aproape îndată de cuvîntul „derbedeu”, rostite ceva mai tare și, deci, trebuind neapărat atunci să întîlnească obrazul ajutorului, s-ar fi spart cu zgomot de mare explozie. Constandache ocoli abil fatalitatea, privind, cu un surîs straniu, cum urechiușele fine ale doamnei Rărunc tremurau ușor, adulmecînd neliniștea din aer și cum buzele i se încondeiaseră într-un zîmbet imprecis, pe cînd, pe sub pleoapele plecate de-a lungul genelor grele, păreau că se scurg repezi lumini rîzătoare. El începu să vorbească deodată politică și întorsătura neașteptată a limbuției lui smulse feței împurpurate un suspin de plăcere parcă; pleoapele deschise larg căutară mulțumitoare la dînsul, în vreme ce figura inginerului se înnegura cu desăvîrșire. Un colț al gurei i se lăsă în jos și el declară lui Constandache că nu se pricepe la nimic și că în politică e tot așa de slab ca și în ingineria în care se bagă așa, razna. Dacă o fi tot așa la judecătorie… Spre marea mirare a comesenilor, în loc să se supere, Constandache mărturisi că „geometrul” poate să aibe dreptate. Căci tot la fel i-a mai strigat deunăzi și un prieten comun — numele nu se spune — care îi demonstra cu „mare lux de amănunte” că înainte de scuar piața înclina spre Olt, cum era și normal; pe cînd acuma înclină spre centrul orașului, pe care, la întîia ploaie, o să-l prefacă într-o băltoacă murdară. Întrucît îl privește. Constandache a combătut cu toată tăria o astfel de presupunere absurdă. Însă dacă și inginerul confirmă, se prea poate să fie adevărat că n-are habar și că se amestecă halandala în chestiuni care nu-l privesc și pentru care, dealtminteri, nu are nici o pregătire, o recunoaște singur. Toți ochii se îndreptară atunci spre grădina desfundată și toate fețele zîmbiră. Numai ochii domnului inginer rămaseră întîi nemișcați, apoi se întoarseră și ei, greoi, atingînd în treacăt cu disprețul lor pe calomniator; cînd dădură însă de grădină, se căscară deodată brusc, de parcă i-ar fi înfipt cineva pe neașteptate un pumnal în grumaz. Rîsul general, care izbucni îndată atunci, îi aduse însă repede la dimensiunile normale. — Prietenul dumitale e un tîmpit, asigură el, în graiul lui vulgar, pe judecător, atît de tare, că la mesele vecine se făcu tăcere, iar chelnerul, care trecea cu un rînd de halbe, se opri încremenit. Nu vedeți că lucrările sunt neterminate? Într-adevăr, de a doua zi lucrările parcă începură din nou. așa fu răscolit tot ce se făcuse pînă acum. Lucru curios, însă, cu cît săpăturile înaintau, cu atît piața se înclina și mai mult la deal. Opinia publică era vădit contrariată de neașteptatul rezultat, dar domnul inginer, în cele din urmă, deveni furios. — Ce vă amestecați unde nu vă fierbe oala?… las’ că am să aranjez eu pe palavragiul ăla.. — Ba ne cam fierbe, gemu din greu domnul primar, regretînd că n-a început pe cont propriu lucrările și după priceperea personală. — Am ordonanțat pînă acum patru sute de mii… Domnul Rărunc a asudat încă mult și bine sub pălăria de paie cît o roată de plug; în cele din urmă, însă, tot a izbutit să aplece grădina spre Olt. E drept, limbile subțiri tot mai țăcăneau în clopotul gurilor de cumetre că schimbarea clinului este o iluzie, că terenul slăbit de atîta săpătură o să se lase de la sine spre centru, că e chiar cu putință ca rondurile să crape la secetă, sau chiar să se năruiască de tot, că… dar cîte de toate, fără nici cea mai mică legătură cu adevărata inginerie, nu circulau pe seama bietului scuar! însă domnul inginer nici nu vrea să mai audă: — Se vede și cu ochii, frate, nici nu mai e nevoie de calcul și de măsurătoare… Și liniștit despre partea asta, domnia-sa rîdea cu voie bună de temerile primarului și părea că nu-i pasă de bîrfelile nepricepuților. Căci alți nouri întunecau acum seninul domnului inginer. Doamna Rărunc pornise mai de mult la rude, la București, și chiar a doua zi după plecare, hai și ajutorul după dînsa. Iar peste cîteva zile, iată-i se întorc împreună, în același tren și-n același compartiment. Și orașul urla. Nimeni n-a îndrăznit, desigur, să aducă vorba despre asta, în fața domnului inginer, dar orașul urla. Rărunc auzea zvonul huietului țiuindu-i în urechi: și-l auzea atît de într-adevăr și atât de încontinuu, că i se păreau urechile fantastic de învoalte, ca doi ghioci de mare. Înalt și bleg sub căldura moleșitoare a după-amiezii de iulie, proptit în picioarele-i groase, pe măhuia de unde conducea munca grădinei, domnul inginer nu mai putea gîndi la altceva. Afurisite urechi! „Adică nu s-au întilnit ei la București 7 Haida de! Asta s-o creadă ea!” ,,Ea”, adică doamna Rărunc, care-i jura tocmai contrariul. Dar în tren, împreună și-n același compartiment, pe linia asta pustie! „Dar lumea asta crezi că e proastă, madam!… Dar avansurile ce ți le făcea neisprăvitul ăla și la care nu-i tăiai scurt… Dar acum… pardon, că mi-am adus aminte… mă rog. că să vedem că într-adevăr n-a fost, asta e… să i-o tai scurt, la prima ocazie. Asta e! Ne-am înțăles cred…” Pe marginele pieței, din străzile lăturalnice apăreau rarii umblători ai după-amiezei. Domnul inginer, cu ochii țintă în vîrtejul unui noruleț de gîngănii, asculta un sunet lung, născîndu-se de astă dată chiar în urechii lui ca țipătul slab al unei bășici de bîlci ce se dezumflă. Gîngăniile pieriră brusc, dar, în văzduhul de cuptor, păreau că se dau acum de-a tumba chiar moleculele aerului. Fierbea totul și tremura; chiar și grădina, cu roabele, hîrlețele și lucrătorii ei, de parcă ar fi fost bucăți în fundul unui imens cazan de ciorbă. Domnului inginer i se părea că el însuși a început să joace. O sete amarnică îi uscase cerul gurei: întoarse ochii spre cafenea și văzu cîțiva răzleți, cu picioarele întinse pe cîte trei scaune și unii chiar dezbrăcați de haină. Sorbeau alene, la umbră, halbele reci și pahare lungi de sirop. Piața tocmai începea să se populeze. Domnul inginer se urni agale din vîrful măgurei. Pășea domol, dar, cînd vroi să ocolească o tabără de roabe, se opri: de pe strada din deal, apăruse nevastă-sa. Bun. o s-o trateze și pe ea cu un țap! Dar asta ce-o mai fi? Un efect al aerului provocator de miragii? De unde a ieșit numaidecît Constandache? Din primărie, din prăvălia vecină, din pămînt? Dar ăsta e dracu gol! Și uite ce întins se îndreaptă spre doamna Rărunc î „Domnule, parcă-ar fi nevastă-sa. Uite ce sigur, ce rîzător. ce îndrăzneț, cu brațele forfota, de parcă s-o cuprindă î Ei bine, dar asta trebuie să, să… să… A… învoiala!… Ea trebuie să i-o taie scurt, cum a fost învoiala! S-o vedem…” Și el îndepărtă și mai mult unul de altul cei doi butuci acoperiți cu bocanci, jambiere și piele de drac, parcă să se așeze mai bine, pentru a legumi în voie satisfacția pe care trebuia să i-o dea nevastă-sa. „…Să vedem, cam ce-ar putea să facă?… O întoarcere cu spatele ar fi cea mai nimerită… Cum, de-o pildă, el vine așa… ea…” Dar deodată gîndul domnului inginer se poticni brusc, ca de-o piedică neașteptată. „Uite-o c-a stat! Ea! Nu el! Și-i întinde mîinile! Ea! Nu el! Și el i le sărută! Una după alta! Pe-a doua de două ori, de trei, de pa… E… dar asta… aaaa… Întrece…” Butucii se urniră și porniră, hotărîți și greoi. „Dar ce? Lașul fuge… Poltronul… iată, i-o mai sărută o dată, de două…” Doamna Rărunc s-a despărțit de celălalt și s-apropie de domnul inginer, care înjură necăjit de-atîtea întortocheturi cîte mai are și grădina asta și atîtea roabe și hîrlețe cîte-i stau în drum! Și cu ce seninătate înaintează spre dînsul! Rărunc clocotește ca atmosfera din juru-i. Urechile îi vîjie ca două scoici năprasnice: el simte că la berărie se rîde. Poftim! Iată un hohot triumfal care primește pe Constandache. — Dar bine, nerușinato, nu ți-am spus s-o tai… Vorbește roșu și-ndesat. Și se oprește repede nemaigăsind cuvinte. De furie și-n lipsă de elocință, degetele scurte și groase i se agită nervos și încontinuu, ca două echinoderme înstelate. Din ochi îi țîșnesc roiuri de mînii. Ar vrea să urle tare, dar se face de rîs. — Nu pot, nu pot! se dezvinovățește doamna Rărunc. — Ce spui? gemu sfîrșit domnul inginer. — Cum să-i zic așa, tam-nesam; asta e datoria dumitale de bărbat! Atît. Degeaba doamna Rărunc a mai adăugat: „Dacă dumneata, ca soț, n-ai curajul…” Rărunc s-a învîrtit pe loc, enorm, ca un fus de motor și butucii s-au pus iarăși în mișcare, mecanic, măsurînd spații largi, egale, amenințător de egale. Deasupra mașinei acesteia, întărîtate și fierbînd de otrăvuri, capul rotund părea gata să plesnească sub presiunea turbărei. Se umflase atît de puternic, sub arșița ucigătoare, că sudoarea îi izvora din obrajii largi ca dintr-un smîrc; cu ochii sticloși și fixați spre același punct, către care se îndrepta galben și redutabil, părea un cap de cadavru gros, în descompunere: un strigoi mergînd să se răzbune. Nu lipsea nici alaiul musculițelor care descriau în juru-i elipse, parabole și iperbole, ca într-un complicat sistem cosmic, în mișcare eternă. Căci, în nerăbdarea mîniei, era o veșnicie și un infinit pînă la punctul acela atrăgător din mijlocul meselor cafenelei, către care se rostogolea cu cortegiul de musculițe, atrase de unsoare. Cu cît îl vedea mai rîzător, cu atît ochii îi orbeau de durere și de apoplexie. Gîfîia năprasnic și cînd să pună piciorul pe estrada de ciment din fața localului, un val de sînge îi acoperi vederile. Se rezemă într-o mînă de masa cea mai apropiată. Cînd ochii i se limpeziră, Constandache dispăruse. Consumatorii îl priveau neliniștiți. — Dar ce-i, nene inginerule? El bîigui drept răspuns silabe desperecheate: în gindul lui bolboroseala avea totuși sens: ,,A intrat în cafenea… n-are pe unde să iese…” Și vru îndată s-o ia după dînsul. Dar își dădu seama că celălalt putea ieși pe-alături, prin gang. Prin urmare, cel mai bun lucru e să aștepte aci… Și se așeză pe-un scaun, cu spatele spre grădină; acum și ușa și intrarea gangului erau sub privirile lui, întunecate de cele mai crîncene hotărîri. — Începe acum spuse cineva. — Ne potopește, adaugă un altul. Domnul Rărunc își făcea acum vînt cu batista, de zăpuc, și gonea inconștient musculițele, care se apropiau veninoase, lipindu-și piciorușele în sudoarea cleioasă. Clocotind de furie și îndîrjire, el nu simțise în spate-i acel stîlp uriaș de nor care se înălțase deodată din dosul primăriei, ca un bot de dirijabil, planînd mîndru și înfricoșetor, și acum se desfăcea ca un sul în scutece negre-alburii, înfășurînd toată bolta dinspre miazănoapte și răsărit. Licurici fantastici scînteiau în trențele alergătoare și un huruit sinistru se făcea tot mai auzit, în vreme ce o suflare șuierătoare începuse să curgă ca un rîu de răcoare, de după case, pe uliți, la vale. — E piatră, ne-a prăpădit! asigură o voce destul de încet, dar destul de lămurit, în tăcerea respectuoasă ce se lăsase. Se stîrneau acum vîrtejuri de praf ca zburdălniciile nevăzuților copii de nimfe, precedînd tumultuosul cortegiu de elemente dezlănțuite ce se apropia. Cuțite frînte de lumină violetă străpungeau zarea în toate părțile și huruitul carelor cerești te făcea să le închipui pe-un pod de bîrne săritoare, suspendat în nevăzut. Cu un țipăt unanim de spaimă, legiunile de ciori ale coperișului primăriei se lăsară îngrozite spre miazăzi. Apoi, deodată, tună atît de puternic, că sări și domnul inginer din gîndurile lui. Estrada se golise, chelnării ridicau grăbiți fețele de mese, consumatorii ajunseseră în ușile deschise la părete, cu țapii, goi pe jumătate, în mînă, cu ochii magnetizați de grozăvia priveliștei. Domnul inginer privi în urmă și se sperie. Dintr-un bloc enorm de catran, despicat de fulgere, curgeau șuroaie groase de fumărăi alburii; apoi totul se coperi brusc, într-o mantie de-o culoare atît de rară, că ochii tuturor clipiră amețiți de frumusețe, și-n aceeași secundă trăsnetul asurzi tot cerul și pămîntul încurcat de mese, domnul Rărunc abia ajunse la ușa larg deschisă, din care grămada privitorilor dispăruse ca la un semn. Dar se întorceau unul cîte unul, făcîndu-și cruce. Însuși domnul Rărunc, ajuns la adăpost, făcu trei cruci mari, bolborosind ceva. Își văzu atunci grădina lui („grădina mea” cum îi zicea în pofida clevetitorilor) golită de lucrători, cu uneltele și roabele părăsite alandala, într-o apoteoză violacee. În priveliștea din alte lumi, copacii bătrîni, cruțați de planurile sale matematice, precum și copăceii înfipți de dînsul, toate plantațiile mici și mari se zbuciumau sălbatec, răsucindu-se în loc, parcă să se smulgă din rădăcină, s-o ia înnebunite pe drum în fruntea alaiului de urgii din urmă. Un nou trăsnet zguduitor mai lăsă o clipă părerea unui imens incendiu liliachiu, cu limbi de flăcăii țîșnind prin crăpăturile catranului de deasupra și ploaia se porni găleți. Boabe mari de grindină acoperiră totul în două minute, ca de-un strat de zăpadă, apoi zăpada se duse și numai apa rămase să alerge de colo pînă colo, zănatec, în șuvoaie groase, murdare, răscolită parcă de-un tîrn uriaș. Mîini, parcă smulse din umeri, înaintau zvîicnind și gesticulînd furios spre domnul inginer, îngrămădit într-un colț al cafenelei. — M-ai ucis, m-ai omorît de tot, se tînguia, din dosul lor, domnul primar. — O jumătate de milion aruncat pe gîrlă! strigă răsunător un membru marcant al opoziției. — Cu neputință de ieșit… apa abia scade..? — S-a scurs toată încoace… — Grădina s-a prăbușit! Exagerarea creștea odată cu indignarea. Domnul inginer înțălegea că totul nu-i adevărat decît pe jumătate. Dacă n-ar fi fost nemernicul de ajutor, cu prevestirile lui neghioabe, lumea ar fi găsit foarte natural ca furtuna si facă atîtea pozne. — Îmi dați voie, îmi dați voie… Încerca să lămurească Rărunc. — Nu mai poate nimeni să se apropie de cafenea, urla cafegiul. Scarul ăsta mi-a mîncat toată averea. Luță, Luță, începu apoi să țipe deodată, spre chelnerul cu un singur ochi, care aprindea lămpile în fund, deasupra bufetelor orizontale, cu geamurile căscate la diferite înălțimi. — Vinee, răspunse prompt Luță, fără să se urnească, înjurînd chibriturile, care nu mai luau foc pe cutia umezită. — Luță, pune o scîndură deasupra băltoacei… Spirille, Mache, unde s-au băgat netrebnicii ăștia?! Domnul inginer își încerca vocea pe tonuri cînd mal joase, cînd mai ridicate, pentru a stăpîni tumultul. Dar era în zadar. Fețele și mai sălbatece în umbra puțin gonită de lămpile cu petrol, ce-ncununau bufetul într-o ghirlandă sărăcăcioasă, se apropiau înăcrite și fioroase: — Unde-ai vîrît atîția bani?… — A fost în înțelegere cu primarul. — Luță, scîndurile de la nr. 8… de la pat, dobitocule… — Auzi ce-mi strigă, domnule?… Ai fost în înțelegere cu mine, hai? — Luță… ia uite cum se uită, boul… — Conturile, conturile, să se verifice tot… — Auzi, domnule, mugea domnul primar, care răzbise pînă la Rărunc și acum se vîra într-însul. Auzi ce-mi strigă, cum că eu… și nu imbecilitatea dumitale… Și-n furia lui nestăpînită, domnul primar apucase pe domnul inginer de gulerul hainei și încerca zadarnic să-l zguduie. — Ha, ha… se răfuiesc hoții… Aproape înăbușit de această grămadă, ferindu-și ochii de vîrful bastoanelor, domnul inginer își pierdu răbdarea. — E, da ascultați odată! tună el așa de puternic din pieptu-i uriaș, că întreaga grămadă, cu domnul primar cu tot, se azvîrli înapoi din aceeași mișcare. Nu mă scoateți din sărite… mai răcni el, strîngîndu-și pumnii vînjoși. Dar îi răspunse numaidecît un potop de strigăte și injurii: — A, ha, amenință… — Un’ te trezești, mă, aci, veneticule?… — Tîlharule! — Ne-ai furat avutul… — Dă-i la cap… Cu toată. rezistența celor din față, care priveau cu respect uriașele brațe ale inginerului întărîtat, cei din fund împingeau cu atîta putere că toată ceata amenința să se prăvale dintr-un moment într-altul peste dînsul. Bastoanele se agitau vehement pe deasupra capetelor, unul mai lungan amenința cu o halbă goală, iar alții, nevăzuți, strigau, împingînd: „Înainte, înainte!…” Domnul inginer înțălese că nu e d-a glumă. Cu toată puterea lui, atîți nebuni nu erau de răzbit. Și mai aveau și bastoane! Încercă s-o ia pe altă strună, răcnind totuși, ca să fie auzit: — Da ce v-a găsit, fraților… Această milogeală îndîrji de tot mulțimea. Atunci hotărî să se apere, fie ce-o fi! Însă ochii i se împăienjeniră și amintirea Fifiței, fetița lui de doi ani, îl lovi cea dintîi în cap, luînd-o înaintea bastoanelor amenințătoare. Fu numai o scurtă șovăială. Căci îndată apoi, chipul copilei îi suflă parcă, în frunte, curaj; deschise larg ochii și-și rotunji pumnii: mușchii se strînseră de la sine, umflîndu-i piepții hainei. Și cu toate astea, tot îi mai rămînea puțină teamă în priviri. Erau mulți ai dracului… În orice caz, pentru că întîrziau încă să se repeadă, își făcu puțin socotelile: o să mănînce o bătaie zdravănă și atît. Grăsimea o să-l ferească de lovituri prea usturătoare. Însă vai de tine, Constandache, gemu el în gîtlej, văzînd capul ajutorului apărînd ca viezurile, în dosul grămezii zburlite și agitate. Constandache, cocoțat pe-o masă, începu să răcnească și să dea din mîini: — Vă somez în numele legei… Asta e sălbătecie… La o parte… Comisar, fă o listă de toți… „Listă” fu cuvîntul miraculos. Rîndurile se slăbiră. Cei din urmă începură s-o zbughească, unul după altul; vreo doi făcură pe curioșii întrebînd pe comisar care își și muiase creionul în gură. — Dar ce s-a întîmplat, frate? Ușurați de presiune, cei din față dădură înapoi. Primarul chiar își pierdu puțin echilibrul. Muiat în lumina galbenă-pămîntie a lămpilor aprinse acum pe tejghea, pe poliți, pe rafturi, Constandache lămurea mulțimei năucite că săvîrșea un fapt ilegal. Rărunc rămăsese cu gura căscată; el nu-și credea nici ochilor, nici mai ales urechilor. Nici nu știa ce să gîndească. De pe masă, Constandache scoborî pe scaun, pentru a mai lua o dată cuvîntul: — Și pe urmă n-aveți dreptate deloc. Ce-aveți cu omul? De unde știți dumneavoastră c-a greșit? Ce vă amestecați unde nu vă pricepeți? Dînsul e inginer… — Conductor, întrerupse unul. — Nu știi dumneata ce-i aia! E inginer și dumneavoastră n-aveți nici în clin nici în mînecă (ați înțeles?) cu dînsul… Aș vrea să vă văd în locu-i… Apoi scoborî pe podea: Scuarul e nu se poate mai bine construit. Pe unde am umblat, eu n-am mai văzut unul la fel. Rărunc asculta încremenit: să fi înnebunit judecătorul?… nu părea deloc… să fi vorbit cu un înțăles pentru el și cu alt înțăles pentru lumea cealaltă, cum îi e obiceiul?… iar nu se arăta să fie… Hm, nu mai înțelegea nimic, dar absolut nimic… Sau mai bine, parcă începea să înțeleagă ceva… dar puțin, căci n-apuca să se-nfiripe și zbura… Numai cînd ajutorul începu cu laudele, un gînd ascuțit și statornic i se înfipse în cuget. „Astea-s pentru…” Și deodată îngălbeni: „Astea-s de la București… asta-i răsplata…” Dar ajutorul se aprinsese: — …grădina este meșteșugit înclinată încoace, pentru ca apele, negăsindu-și scurgerea lor normală, să… — Să ne înece… — …să rămînă mai multă vreme, vreau să zic, să se evaporeze mai pe îndelete… să păstreze încontinuu umezeala, pentru ca plantațiile, domnilor, să aibe umezeala necesară mai multă vreme… Se auzi un murmur, parcă de destindere, printre ascultători. Cineva, numai, obiectă: „Dar noi prin noroi o să ne plimbăm seara?” Însă ajutorul nu-i răspunse, iar ceilalți socotiră atunci lucrul prea neînsemnat ca să-i dea vreo luare-aminte. Numai Rărunc, orbit de furia ce-o răscolise și mai mult această stranie intervenție, fu gata să strige:,,Foarte bine a zis!” Dar furia crescu fără margini cînd își dădu de tot seama că nu poate face altceva decît să tacă. — …aș putea, prin urmare, spune că această concepție a domnului Rărunc, departe, departe de a fi greșită, dar e de-o îndrăzneală uimitoare, de-o originalitate… Începură aprobările. Însă în trupul domnului inginer, dîrzenia care sta înfiptă ca un jalon se frînsese și continua să se frîngă înainte, ca un biet covrag de porumb pe care acest netrebnic îl prefăcea în bucăți tot mai mărunte, ca să-l arunce vitelor din juru-i, nutreț ieftin pentru glumele și batjocorile lor viitoare. — …cît privește inundația din fața cafenelei… Aci domnul ajutor se înecă puțin; ascultătorii întinseră gîturile. Însuși Rărunc, fără să vrea, își ciuli și mai mult urechile: — Cît privește inundația, lucrările sunt încă nesfîrșite. Dar potrivit planului său… măi ales în urma acestei experiențe, un dig, de-a lungul gardului de vest… „…s-a terminat… a avut-o, ticălosul…” — …un dig mic, domnilor, sau nu, și mai bine, un șanț mai adînc, cu ramificații spre centrul și celelalte laturi ale grădinei, ramificație de canaluri, domnilor, cu podețe mici, canaluri de irigație, care să absoarbă toată apa de ploaie, ca-n Olanda, ba nu, ca-n… În Sicilia sau nu… adică da, în Sicilia, Sardinia și Corsica… și care va încununa opera măreață a domnului Rărunc, căruia trebuie, nu insultele, dar laudele admirației noastre să-i aducem… O clipă, în mintea înecată în neguri a domnului Rărunc se lumină: ideea era într-adevăr ingenioasă și-n orice caz punea odată un capăt păcătoasei ăsteia de grădini, pe care n-o mai nimerea cu dat năibei. Aplauzele izbucniră din toate părțile și mîini întinse, zeci de mîini întinse, mîini de prietenie, de frăție, de dragoste călduroasă, îi strîngeau mîna lui, pe care o lăsa moale în voia acestei mulțimi, gata, cu cîteva minute înainte, să-l sfîșie. Lui Rărunc îi venea să plîngă. Un refren îndărătnic îi cînta necontenit în adîncul urechilor, ca o musculiță rătăcită acolo și zbătîndu-se cu moartea: „A avut-o… a avut-o…” În fața lui se înălța acum statura firavă și nervoasă a ajutorului. Figura-i rîdea ca de obicei de triumf și șiretenie. Iar în ochii verzi și clipitori, Rărunc ceti lămurit: „Vezi, babacule, cum știu să răsplătesc. Și te mai superi…” — Bere, bere, să vie bere, strigară cîțiva emoționați. Iar altul zbieră, în zeflemea: Șampanie! Ochii i se umeziră cînd mîna fu scuturată de a lui Constandache. Dar, deodată, o roșeață vie îi aprinse obrajii, căci ochii ajutorului păreau că spun acum: „Avea niște sîni madam Rărunc..! și niște șolduri…” Și imaginea doamnei Rărunc, goală dinaintea acestui slăbănog la fel de gol, îi clăti deodată mintea din loc. Un fior îl străbătu pe de-a-ntregul ca o energică scuturătură electrică. Mîna i se ridică greoaie și două palme pocniră, ca două dopuri de șampanie, în tăcerea solemnă ce se lăsase.


content:
Cu mantaua pe umeri și cu șapca roșie pe frunte, cum ieșea de obicei la serviciu, Grigore Dănuț dădu cîteva tîrcoale peronului îngust și înghețat. Era adînc pierdut în gînduri și atît de atent i se ciuliseră urechile, că parcă se încăpățîna să deslușească șoapta încurcată a vîntului istovit de cale și rebegit de frig. Firele de telegraf, despletite dintr-un stîlp înalt și zgribulit, se înmănuncheau ca pe un gît de cobză pe ceștile înfieruite în triunghi, deasupra ferestrei celei mari, drept din mijlocul stației și țineau monoton isonul jeluirilor răgușite ale cîntărețului nevăzut. Cele patru perechi de șine, așternute pe dinainte si întinse ca niște coarde, reflectau în luciul lor tot gerul dimineței de decembrie. Dincolo, magazia de mărfuri se strînsese în sine sub aspra povară a frigului. Pe rampă, candizi, parcă niște ouă de furnici monstruoase, cîțiva saci dolofani așteptau îngrămădiți dinaintea singurului vagon din toată gara, căscat la mijloc ca o gură de uriaș decapitat, caraghios încremenită într-o supremă convulsie de lăcomie. Dealul din față, încotoșmănat în alb și răbufnit, ici-colo, de arborii stingheri ca smocurile unei imense hermine, se apropiase atît de mult prin limpezimea roză a văzduhului că parcă se mutase la cîțiva pași doar, dincolo de cea din urmă șină. Dar domnul Grigore Dănuț, șeful stației Bobeni, nu vedea și nu auzea nimic din toate astea. Numai din cînd în cînd i se părea că de departe de tot, acolo de unde venea vîntul, un glas sfîrșit și neomenesc cerea îndurerat ajutor. Și ochiul sting, care dis-de-dimineață nu-l mai slăbise din bătut, se pornea atunci să se zbată și mai nervos în orbită, parcă ar fi vrut să sară din strîmta-i închisoare. Niciodată lui Grigore Dănuț nu i se făcuse semne atît de amarnice ca-n ziua aceasta. Și niciodată semnele nu-l înșelaseră. Așa-l „persecutaseră” și la moartea primului copil; și așa îl amărîseră la moartea tuturor celorlalți cinci, pe care-i petrecuse rînd pe rînd spre răzoarele înverzite, semănate cu cruci de lemn ale micului cimitir din sat. Iar acum, fetița, Frosica, cea din urmă a lui bucurie, trebuie să vină de sărbători din Craiova, de la pension, cu trenul de amiazi. I se mai făcuseră, nu-i vorbă, domnului șef semne și fără să se întîmple vreun necaz prea mare în casă. Dar în lunga obișnuință, el învățase să ghicească bine, cînd aceste înfricoșetoare semnale, pe care destinul i le trimitea dintr-o depărtată stație pierdută în veșnicie, aveau urmări negre și cînd erau simple glume de prost gust, pe care vreun împiegat de-al lui Dumnezeu i le făcea petrecînd pe socoteala ușoarei lui credulități. Cele de-acum păreau însă din cale afară de insistente. Îndărătnicia lor n-ar mai fi lăsat nici o îndoială în inima domnului șef că s-a petrecut ceva grav Frosicăi, dacă el n-ar fi simțit crescînd astăzi, mai mult ca niciodată, indispoziția cu care se deștepta de vreo două-trei zile în șir. Miasmele bălților din marginea satului, care-i dusese la cimitir copiii, nu cruțaseră nici pe Dănuț. Prea viguros ca să-l doboare de-a binelea cînd îl năpădeau, frigurile acestea îi leșuiau sufletul, îi paralizau voința, îi zugrăveau pe fondul închipuirei gîndurile cele mai sumbre. Și Dănuț nu știa cui să atribuie presimțirile care-l rodeau astăzi: răului acestuia de baltă care-l încerca iarăși sau vreunei noi vitregii a soartei, ce se abătuse asupra copilei sale? Domnul șef curmă tîrcoalele printr-un mic ocol spre ușa deasupra căreia o firmă albastră lămurea cu litere ca zăpada ce domnea pretutindeni: „Șeful stației”. În prag se lovi pîntec în pîntec cu împiegatul, subțirel și mlădios, care-l întâmpină într-un nor de aburi calzi, cu o exagerată plecăciune din șale. — Vine Călugărești! spuse acesta cu o voce repezită, aproape neînțeleasă pentru vreun neobișnuit cu dînsul. I-am dat drumul de mult chiar. Șeful nu răspunse. Poate nici nu auzi. Figura lui trasă se strînse numai într-o strîmbătură de plictiseală și nerăbdare. Loloi, împiegatul acesta subțirel și cu înmlădieri de trestie la fiecare vorbă, nu-i plăcea deloc. Parcă n-avea oase într-însul. În intimitatea gîndului, dar fără să împărtășească acest mister doamnei Dănuț, care era rea de gură, șeful îl poreclea „Sfredelul”. Abia-i putea urmări vocea repede și ascuțită; ca și prăjina-i de trup în ochi, ea însăși i se înfigea în auz ca un sfredel. — De la Prundeni nu s-a anunțat nimic, continua împiegatul, cu aceeași ușurință nepăsătoare. Mi se pare că acceleratul o să fie astăzi în întîrziere mare… Dănuț îl privea uimit. Bolborosi vag un cuvînt, pe care nici el nu-l pricepu. Împiegatul înțelese că domnul șef nu-i bine dispus. Coborî treapta de piatră și-i făcu loc. Apoi o luă grăbit spre magazie. Dănuț intră încă nedumerit de vorbele subalternului său și închise ușa după dînsul. Căldura moale îl primi prietenoasă. Șovăi cîtva, privind fără să înțeleagă spre masiva tăblie a mesei de stejar, de sub fereastră, pe care aparatele de telegraf săltau domol în bizarul lor joc de gnomi. Dar țăcănitul stăruitor i se vîrî în timpane, enervîndu-l cu aceeași încăpățînată perseverență ca și repedea clipeală a ochiului stîng. Își continuă atunci plimbarea fără preget, măsurînd cu pași largi scîndurile albe, basoreliefate de vechime, buburoșate de bătături negurii, pe care praful se așternuse ca pe niște cicatrice. Prin încheieturile ușei din fund, mirosul de varză acră, de usturoi, de drojdie de bere și zgomotul înfundat al satîrului pe tocător îi aminti din nou că în noaptea ceea e Naștera Domnului. „Poate n-are să fie nimic, se liniști el. Poate mi-a intrat vreun fir de praf sub pleoapă.” Se opri în fața mișcătoarelor aparate de alamă, care de mult se zbăteau, parcă speriate de nebăgarea lui de seamă. „Îmi fac vedenii degeaba… Dacă s-ar fi îmbolnăvit iarăși, mi-ar fi scris directoarea… Vroi s-o pornească din nou, în plimbarea-i nesfîrșită, dar simți că tictacul micilor cilindre de alamă îi deslușea ceva. Apropie urechea și începu să clatine afirmativ din cap. — A-ha, da, Prundeni?… a sosit? pleacă! bun, poate să plece… stația e liberă… Poate că urechea-i obișnuită n-ar fi prins totuși sensul țăcănitului, dacă el s-ar fi scurs cu iuțeala cu care vorbea impiegatul. Dar așa, rare, distincte și repetate, cum se succedau, cuvintele acestea de metal nu se putu să nu atragă atenția lui Dănuț, pe care vestea primită îl mai lumină. Să așeză acum cu hotărîre la masă, apăsînd energic cu cele trei degete pătate de cerneală violetă minerul rotund, ca o castană turtită a trimițătorului. Stația e liberă. Trenul putea să pornească. Ca printr-o abureală de vis văzu pe Frosica lui printre călătorii înghemuiți ca scrumbiile într-un butoi de băcănie. Frosica! Vine Frosica! A pornit de la Prundeni. Peste treizeci, patruzeci de minute cel mult, va fi aici. Aș! Acceleratul face mai puțin de-o jumătate ceas. Mai are de trecut doar prin două gări unde nu se oprește. Ochii lui se deschiseră mari de fericire, dar stîngul tresări acum în cîteva clipiri speriate și dureroase. Apoi rămase holbat, și, prin căscătura lui exagerată, Dănuț păru că zărește o găină cu gîtul tăiat zburătăcindu-se sălbatec pe podea. „Hotărît că iar e bolnavă fata”, gîndi el. Și pleoapa stîngă îi răspunse afirmativ de cîteva ori. Șeful rămase cu privirile încremenite la gîngăniile de alamă, care parcă se dedeau de-a hupa pe-o scîndurică nevăzută. Își trase șapca pe ochi, fixîndu-le cu și mai mare luare-aminte pe dedesuptul cozorocului. I se păru atunci că numărul lor se îndoiește; pe urmă se triplă. Masa deveni întinsă cît o cîmpie, acoperită toată de aparate telegrafice care săreau în sus, apoi se ascundeau ca niște copii drăcoși. Dănuț se frecă la ochii ce-i ardeau. El își pipăi fruntea și simți pe ea picături de sudoare. I-era cald de tot, dar de undeva din corp i se răspîndea în răstimpuri de-a lungul mădularelor un fior prelung și neplăcut de umedă răceală. Ochii stăruiau acum pe rotila pe care se învîrtea sulul turtit de hîrtie. În cuget i se lămurea Frosica, în tren, pe-un colț de bancă, tremurînd de frigurile ei obișnuite, cu ochii mari de boală, cu obrajii trași și firavi, cu broboane de sudoare pe frunte. Călătorii o priveau compătimitori și o întrebau dacă-i pot fi de ajutor. Dar fetița răspunde clănțănind din dinții înghețați: „Mai am puțin și ajung la Bobeni, la tăticu”. Dănuț se cutremură. O lacrimă i se strecură din colțul ochiului drept și porni agale, făcînd un ocol spre colțul gurei; în vreme ce ochiul stîng bătea înainte, cu o regularitate sarcastică, tactu-i îndărătnic. Dar tablourile, care se perindară acum în mintea lui aprinsă de boală, fură din ce în ce mai curioase. Un tremur nervos zgîlțîi corpul fetiței și capul ei căzu moale pe un umăr. „Moare, dați-i o luminare!” urlau pasagerii. Și o forfotă se încingea în compartimentul strîmt, ochi curioși apăreau pe după umeri întrepuși, mîini înfrigurate cotrobăiau prin geamantane. Un muc de lumînare se aprindea între degetele de ceară. „Un doctor, un doctor…” Și forfot și ropot, atîta ropot că Dănuț n-avea de unde să audă răsufletul greoi al trenului de Călugărești, care înainta în stația Bobeni rupt de oboseală și de neobișnuita povară omenească din zilele de vacanță. „Un doctor, un doctor!” Forfoteala de cîteva minute de afară, de pe peron, fluierăturile de țignal, șuierul locomotivei în urechile lui aveau cu totul un alt sens. Totul se petrecea în capul lui Dănuț, în plin cîmp și-n trenul celălalt, de Prundeni. Un călător mai sperios trăsese semnalul de alarmă și trenul se oprise în cîmp. „Ce este? ce s-a întâmplat? A murit o fată, un copil! O fată? Da, o fetiță de pension!» Călători apar speriați la ferestre. Cei de pe scări sar pornind în sus și-n jos. Domnul conducător aleargă zorit printre curioși. „Ce este, ce s-a întîmplat?” Și zarva crește într-una din vagon, în vagon. „A murit o fată, un copil”. „Bine, nu face nimic, o dăm jos la stația următoare. Nu e caz de amendă, dar nu trebuia tras semnalul!” Lumea face loc și domnul conducător abia se strecoară printre înghesuiți. „Unde-i, s-o vedem?” Abia poate ajunge în ușa compartimentului, în care Frosica doarme somnul de veci, cu căpșorul ei blond rezemat pe perinuța canapelei. „A! o cunosc”, spune domnul conducător. „E chiar fata șefului de la Bobeni, unde o să ne oprim acum. Bietul tat-său!” Iar călătorii sunt foarte mișcați de această întîmplare. „Și el o așteaptă de Crăciun, bietul om!…” Ușa se deschise cu putere și impiegatul apăru în cadrul ei energic și important. — Domnul șef, gata! Îi dăm drumu. Domnul șef tresări speriat. Ochii îi lăcrămau. — Ce, au și adus-o, așa de repede? Dar vorbele subalternului abia acum își făcură loc în pavilionul urechilor aiurite. Se îngrămădiră acolo fără noimă și-i încurcară firul gîndurilor de pînă acum. — Dăm drumul, domnu șef? Prundeni cred că sunt în întîrziere. Or vi s-a comunicat ceva de acolo…? Și împiegatul mișcă de cîteva ori nerăbdător ușa spre sine, privind curios la aburul ce năvălea dinlăuntru și-l învăluia într-un nor de mister. Dănuț zărea pe subaltern ca printr-o pîclă. Și vorbele lui i se păreau din cale afară de curioase. Zadarnic își căutau vreun locșor de înțelegere în mintea-i halucinată. Îl privea cu ochi din alte lumi. Și curentul rece, care venea de-afară prin întredeschizătura ușei și care părea că se revarsă din însăși persoana impiegatului, îi strecura în trup un fior de groază. Îi zîmbi neputincios, ca unui dușman a cărui lovitură vrei s-o pătezi printr-un semn de prietenie. Împiegatul crezu că a înțeles și trînti ușa după dînsul, după ce șuieră cu vocea lui grăbită: — Atunci anunțați dumneavoastră plecarea… Dănuț se mișcă pe scaun, ridicînd repetat din umeri, ca și cînd ar fi vrut să așeze mai bine mantaua pe spate; apoi își propti bărbia în cei doi pumni suprapuși pe muchia mesei. Un moment nici un gînd nu mai trecu prin creierul lui golit deodată. Nici ochiul stîng nu i se mai clăti în orbită și el privi complect imbecilizat prin geamul translucid, înflorit de gheață, ferestrele din față ale trenului de Călugărești. Pentru el nu era decît acceleratul de Prundeni, oprit în plin cîmp. Acolo era Frosica lui. Acolo, căpșorul ei blond, de ceară, de păpușică, sta rezemat de canapea. Și domnul șef nu îndrăznește să se miște. Alții au pentru el această grijă. Iar în mintea lui, succedarea tablourilor, curmată de venirea împiegatului, își reia de la sine firul. „O dăm jos la stația următoare. Nu e caz de amendă, dar nu trebuia tras semnalul!” Fluierături de țignal, șuier lung de locomotivă, trenul se urnește păcănind sacadat, mai întîi încet, apoi din ce în ce mai repede ca și toanele ochiului acestuia stîng, care au început iar. Paca, paca; paca, paca, și domnul șef privește paralizat ferestrele vagoanelor din față, care se perindează ușor ocupînd lent și fără încetare una cîte una locul celei dinainte. Dănuț tresare deodată, zguduit de un început vag de amintire. Ochii lui s-au mărit, ca și cînd ar avea de obiectat ceva la această neoprită desfășurare de lucruri. Dar nu știe ce anume și ferestrele vagoanelor trec înainte, lunecînd tot mai repede și mai ușor. Ultima a dispărut, întrerupînd brusc depănarea filmului cu bizare forme omenești. Și acum trenul închipuirei lui Dănuț zboară înainte și duce spre stația următoare, spre Bobenii domnului șef, un cadavru mic de copiliță. Corpul lui tresare zgîlțîiat de un tremur convulsiv. Pumnul de deasupra se lasă moale lîngă celălalt, capul se înfundă între degete și trupul lui se zbate în frămîntări domoale. Sughițuri de plîns abia se aud de sub șapca roșie, înfundate și reținute. Domnul șef plînge de-a binelea. Cel din urmă copil, din șapte cîți a avut, secerați rînd pe rînd de miazmele bălților din dosul gărei! Și doar de aceea o îndepărtase la școală, ca s-o scape de grozava otravă care plutea în văzduhul Bobenilor! De mult o doborîse și pe ea răul. Dar fusese mai tare decît boala. Și iată, dușmanul nu se dăduse bătut; se pitise în corpu-i plăpînd și sta la pîndă acolo, neîmblînzit și hain. La pension o mai încercase o dată!… Ușurată de lacrămi, memoria începea să prindă culoare în creierul lui Dănuț! Își ridicase capul și acum îl rezemase de mîna proptită în muchia mesei de stejar. Prin picăturile de lăcrămi, care-i rămăseseră îmbibate între gene, el își privi parcă în afară amintirile rumenite în minunate jocuri de curcubee. …Doamna directoare trimisese scrisori disperate. Dănuț ajunsese mai mult mort la Craiova. Dar și de data asta fata biruise. O găsise chiar puțin înzdrăvenită. Acum, însă, fără îndoială că nu e de-a bună! Dănuț își ascultă bătăile ochiului mai curajos. Păreau o inimă de pasăre, care se zbate fricoasă în mîna care a prins-o. Îl stăpîni iarăși mirosul de varză acră, de usturoi și de drojdie de bere. Auzi apoi voci. Dar nu se strădui deloc să înțeleagă cuvintele. În urmă, din cuhnie, se porniră rîsete. Nevastă-sa rîdea cu impiegatul. Abia acum distinse: Crăciun, domnișoara Frosica, petrecere, numai noi, vom petrece bine… Vorbele acestea îi făceau nespus de bine. Plănui să se apropie de ușă și să-și încordeze obosita luare-aminte. Dar aparatele de pe masă se răzvrătiră violent într-o scurtă turburare, care contrasta vădit cu jocul lor liniștit de pînă acum. Domnul șef își ciuli iarăși urechea. Și înțelese clar acum, din amestecătura sunetelor punctate cu cele accentuate mai lungit, că acceleratul de Craiova tocmai trecuse prin halta vecină, Rîușor, cea mai apropiată din cele două stații dintre Prundeni și Bobeni, în care nu se oprea niciodată. Involuntar, Dănuț apucă din nou castana turtită a trimițătorului. Era gata să fărîme în linioare și puncte întrebarea, care-i venise aproape îndată pe buze; nu era o copiliță moartă în accelerat? Dar se opri după primul punct. I se păru o copilărie gîndul care-l lovise. De unde ar fi putut ști impiegatul de la Rîușor lucrul acesta? Și pe urmă, dacă s-ar fi oprit cumva în cîmp, n-ar fi fost oare anunțați Bobenii? Adică nu… cum… dar nu, nu, nu, toate erau năluciri copilărești… — Halucinații! mormăi domnul șef ca de obicei, cînd vroia să pună capăt tuturor gîndurilor negre, care-l asaltau cu furie, ori ochiul stîng pornea să se zbată sub sprînceana stufoasă. — Halucinații… Frigurile ăștia păcătoase… Dănuț se mustră iarăși pentru slăbiciunea lui nesuferită, care-l biruia totdeauna, făcîndu-l adesea să uite tot ce se petrece în juru-i. Își dădu din nou puțin curaj sufletului hărțuit. Dar simți că în fundul lui tot a mai rămas o pată cenușie. Semnele au fost astăzi mai puternice decît oricînd. Ceva, ceva tot s-a întîmplat. Doar viziunea aceea a oprirei trenului în cîmp fusese atît de limpede, atît de vie! Parcă a fost un tren adevărat cel care s-a oprit dinaintea ochilor lui, năzărindu-i-se printre florile de gheață ale geamului. — Hm! ciudat, murmură Dănuț. Parcă a fost un tren în carne și-n oase. Pasageri, zgomot, țignal, șuier… Hm, ciudat!… Își trecu mîna pe frunte, împingînd ușor șapca pe ceafă. Apoi se scutură de cîteva ori, ca să-și așeze mantaua pe umeri. De-alături, din bucătărie, zvonul vocilor și-al rîsetelor venea tot mai vesel, mai crescînd. Dănuț se frecă la ochi. Stîngul parcă se potolise de tot. Își aminti de îndatoririle lui și se așeză la masă. — Dar Călugăreștii ăia, ce dracu de-or fi întîrzîind atîta!… Și ca lovit de-o neașteptată paralizie, domnul șef rămase cu-o mînă întinsă în gol, cu ochii holbați, cu gura întredeschisă. Stîngul se porni năvalnic în zbaterea ucigătoare: — Călugăreștii… nu cumva? Nu, nu, fără îndoială că nu. Totul a fost un vis, o halucinație… nimic decît simple halucinații. Dănuț sări speriat de pe scaun. El își aminti că nu o dată, din pricina semnelor, i se întîmplase să confunde năzăririle sale cu realitatea. Porni ca dus de un vis hipnotic spre ușa din fund, dinspre bucătărie. — Loloi, Loloi, domnule Loloi… Ca prin ceață își amintea figura împiegatului, privindu-l întrebător: „Dăm drumul, domnule șef? Miercani sunt în întîrziere…” Dănuț se năpusti năprasnic asupra ușei încuiete. — Loloi, Loloi, n-auzi, nu mai auzi… — Ce-i, frate, ce s-a întîmplat? întrebă de dincolo de ușă glasul pițigăiat al doamnei Dănuț. — Loloi, unde-i Loloi? — A ieșit acum… mi se pare s-a dus la magazie… — Cu neputință, cu neputință, își simți Dănuț buzele uscate șoptind de la sine. — Dar ce e cu Prundeni, dragă? se auzi din nou vocea pițigăiată a doamnei Dănuț. Nu se mai anunță? Că uite, un sfert de ceas de cînd ați dat drumul la Călugăreștii. — Am dat dru… Abia atît putu rosti Grigore Dănuț. Și se prăbuși spre aparate cu mîinile întinse, cu degetele rășchirate, cu ochii deschiși peste măsură, dar cînd își aminti că Rîușorul și vestise trecerea acceleratului, se lăsă moale pe scaun, apoi se rostogoli sub masă, insensibil ca un maldăr inform de boarfe. Dincolo, în cuhnie, porni în acelaș timp, vesel, sunetul piuliței. Odată cu el, doamna Dănuț întonă o frîntură de cîntec… Degetele căzutului păreau să caute ceva în praful podelei. Se crispau pe nodurile scîndurilor, apoi apucau pulpanele mantalei de care trăgeau cu disperare. Pe urmă mîinile, amîndouă, se abătură ca zvîrlite de un resort asupra ochilor, astupîndu-i sub pumnii grei, ca în fața unei priveliști fără de seamăn. În închipuirea lui Dănuț începuse să se aprindă imaginea catastrofei. Din ce în ce mai clară, mai amănunțită. Văzu pe Frosica, în vălmășagul de călători, zguduită cu putere de cutremurarea grozavă a ciocnirei. O văzu izbită cu capul de fiarele vagonului o văzu călcată în picioare, strivită sub greutatea sfărîmăturilor, tîrîtă sub osiile enorme. Văzu corpul ei plăpînd în bucăți amestecate cu alte bucăți de corpuri străine. Văzu foc, sînge, auzi urlete de jale și izbucniri de explozii. Zadarnic pumnii lui Dănuț striveau subt ei ochii înspăimântați. În adîncul lor imaginea devenea tot mai lămurită, tot mai înfiorătoare. Și printre țipetele, printre gemetele de moarte, printre detunăturile fără seamăn care-i asurzeau acum capul, își făcea loc, din ce în ce mai stăruitor, ca un cîntec nespus de dulce, răsunetul de clopoțel al piuliței. Apoi voci omenești și iarăși rîsete. Și o bătaie vehementă în ușa dinspre bucătărie. — Ce-ai cu Loloi? Uite-l, a venit. — Ce-aveți cu mine, domnule șef? Să vin în biurou..; Dănuț se cutremură ca dintr-un somn nesfîrșit de adînc… — Copilul meu, Frosica! bolborosi el învinețit de frig. — Ați anunțat, domnule șef, că au plecat Călugăreștii? se auzi din nou vocea lui Loloi. Dintr-o mișcare Dănuț sări în picioare. Vocea impiegatului îi măsurase dintr-o dată în gînd mărimea răspunderei. — Ați anunțat că a plecat Călugăreștii, domnule șef? să nu cumva… — Am anunțat, minți Dănuț, fără să-și dea seama. Am anunțat, repetă el, dumneata n-ai văzut c-am anunțat… Și ghearele i se înfipseră nemiloase în beregata din care ieșeau minciuni atît de nerușinate. — Omorîtorule, își șoptea el scrîșnind din dinți amenințător, ca-n fața unui dușman surprins în plină nelegiuire. Călăule, ți-ai omorît fata… Și de acolo, din depărtarea cîmpului înzăpezit, i se păru că aude bubuitura fără de seamăn a catastrofei. Îi veni deodată s-o ia în goană nebună de-a lungul liniei, spre dezastrul care, cine știe, poate în clipa aceasta se petrece în necuprinsul zărei. — Domnule șef! domnule șef! Cine putea să-l strige cu atîta stăruință, chiar în momentul ăsta! Dănuț holbă ochii de groază și făcu o mișcare spre dulapul cu imprimate din colț. — Domnule șef, domnule șef… ați ieșit, domnule șef. — A… tu… dumneata ești… Loloi… — Eu, domnule șef… cu cine vorbiți, domnule șef… Domnul șef privește îngrozit în juru-i. Corpul său s-a plecat înainte, pasul i-e gata să se avînte. — Vorbiți cu cineva, domnule șef? Deodată, în capul lui Dănuț se lumină ca ziua. Un gînd neașteptat își făcu loc acolo și Dănuț rămase năucit, neștiind dacă să-i dea luare-aminte sau nu. I se păru că altcineva s-a așezat în el însuși și vorbește în locu-i. Altfel cum ar fi putut răspunde cu atîta sînge rece impiegatului din bucătărie. — Da, da, vorbeam cu cineva. Un individ. — Un individ? — Am surprins un individ… am ieșit puțin afară și cînd m-am întors am găsit un individ în birou… Corpul lui Dănuț tremură tot, din toate încheieturile. Sudoarea îi curge de pretutindeni și vîrful limbei i-a ieșit afară prin întredeschizătura buzelor. Cum poate să vorbească cu atîta siguranță, cînd, acolo, Frosica lui moare strivită sub sfărîmăturile vagoanelor?… Cum poate să se scuture pe haine și să se teamă de venirea lui Loloi! Cum poate să se gîndească la mînia oamenilor și la pielea lui, cînd Frosica își dă duhul pe cîmpul de zăpadă… Dar Loloi nu se mișcă din bucătărie; el vorbește înainte cu doamna Dănuț și rîd amîndoi cu veselie. Fără să-și dea seamă cum, Dănuț continuă: — L-am găsit aici: trăgea cu urechea la aparat. Mi-a spus că vrea să mă întrebe cînd vine trenul de Prundeni… Dănuț turuia înainte, parcă o lecție învățată. Despre individul suspect pe care l-a găsit în biurou i se părea că i-e legată toată soarta. Mintea lui se anina cu disperare de această invenție subită, care parcă-l ușura. I se părea că de aci va porni scăparea lui… — De dimineață l-am văzut dînd tîrcoale… — Mi se pare că l-am văzut și eu… complectă impiegatul. — Ce? Ăla e? se repezi Dănuț și ochii îi străluciră.., — Nu era unul cu haine de oraș și cu cizme…? — Ah, da, da… acela era… — L-am văzut… — Da, da, da… acela… o mutră de… de… de bolșevic… Conversația urmă, deslușind înainte semnalmentele individului. Iar în mintea sfîrșită a lui Dănuț o nouă nădejde de bucurie începea să mijească, adusă de cea dintîi: dacă ciocnirea nu va avea loc, dacă Frosica va scăpa… — Și la urma urmei, dă-l dracului de individ, domnule șef. Veniți încoace: miroase atît de pofticios zeama de varză… — Aștept să se anunțe Prundeni, răspunse scurt Dănuț și se cutremură singur de repeziciunea cu care răspunsese… Doamne, sfînta zi de mîine, scapă-mă de năpasta asta, scapă-mi pe Frosica! Începură să-i bîlbîie buzele. Alături, sunetul piuliței și sunetul vocilor deveneau tot mai vesele, tot mai animate. Loloi se pare că spusese o glumă, că doamna Dănuț dădu drumul unui rîs cu spasmuri, fără sfîrșit. Rîsul acesta se vîrî în inima lui Dănuț ca un pumnal. El văzuse iarăși figura de ceară, mînjită de sînge, a Frosicăi și frigurile îl recîștigară… — Domnule șef, ascultă colea, domnule șef, să rîzi să mori… Și Loloi începu să repete, întrerupt de zbucnirile de rîs ale doamnei Dănuț. Dar domnul șef nu auzea nimic… — N-auziți, domnule șef… — A, ha, ba da… Și domnul șef porni la rîndu-i o toană de rîs puternic, care i se păru că cutremură palida figură însîngerată a Frosicei, care i se așezase dinaintea ochilor. Inima i se ghemui speriată sub coșul pieptului. Vroia să iese afară, simțea că se înăbușe. Dar își aminti că trebuie să rămînă liniștit înăuntru. Se apropie de geamul cel mare de deasupra mesei de stejar și cercetă zarea miazăzilei. Dar într-acolo nu domnea alt decît albul cel mai perfect și liniștea cea mai deplină. Privind pieziș, nu putea să vadă decît cele patru perechi de șine, împreunîndu-se ca opt coarde pe un gît de liră. Sub sticlirea tremurătoare a gerului, părea că o mînă nevăzută le ciupea ușor, neauzit de ușor. Alături, rîsetul, piulița creșteau de zor. Loloi bătea violent în ușă: — Ascultă, domnu șef, una nostimă de tot, domnu șef…


content:
Ea privește soarele cum se îneacă în propriul lui sînge; ceva grozav și sfâșietor parcă se petrece la hotarul amurgului. O luptă crîncenă între titani, mută și încordată, iar sîngele țîșnește pretutindeni pînă-n mari depărtări, pînă jos sub fereastră, pe toată întinderea de omăt. Tot zidul trebuie să fie împroșcat cu sînge și chiar pe fața ei trebuie să lucească reflexul roșu. Sîngele sfîrșitului sfîrșiturilor. Un soare răpus, zburătăcind ca un vultur rănit, înălțîndu-se doar ca să mînjească de sînge, pînă-n fantastice depărtări, dezolate peisagii de zăpadă eternă, pe care nici un vînt de primăvară n-o va mai sufla înapoi spre norduri; iar duhul înghețului biruitor coborînd mut și întunecat, aproape, tot mai aproape… Straniu și tragic amurg, încremenit peste veci de veci. Azi-dimineață, cînd a primit scrisoarea poruncitoare, a ieșit afară; avea nevoie de aerul rece și limpede. Oameni de-ai curței adunați într-un loc rîdeau tare; la apropierea ei, s-au îndepărtat cuviincioși, ducînd o pasăre tăiată în mijlocul glumelor. În urmă-le a rămas sufletul roșu al orăteniei întins pe zăpadă. Întîi s-a gîndit că poate fi doar o întîmplare, dar mai apoi a avut multe clipe în minte ideea că sîngele fiecărei ființe ucise ia forma celui mort. Umbra cea din urmă. Însă nici aceasta și nici culoarea de cireașă a omătului stropit cu licoarea vieței n-au spăimîntat-o; numai cînd colțul plicului din buzunarul paltonului i-a înțepat degetul, atunci ochii i s-au zgîit deodată, căci au văzut, într-o urmă de ciubotă, o pojghiță mică de sînge înghețat. A simțit atunci în obraji toată asprimea iernei și s-a întors în casă, hotărîtă să trimeată înapoi ștafeta: „Nu se poate. Pentru nimic în lume…” O, de-ar fi fost vorba de oricît sînge vărsat, de oricît sînge proaspăt și cald, puțin i-ar fi păsat… dar pojghița aceea… Înghețul… frigul. Frigul. Dihania asta mare și nevăzută ca zarea, cuprinzîndu-te pe nesimțite, strîngîndu-te în aripele de gheață… Ea o cunoaște de mult… Își aduce aminte… odată..? ningea… pe atunci n-avea șoșoni… era în vremuri de război și trebuia să aștepte la șir, dinaintea unei brutării. Ghetele subțiri se scofîlciseră, iar vîrfurile apucaseră în sus… degetele de la picioare parcă nu erau ale ei și parcă se înfipseseră în picioare ca niște cuțite… A fost totul parcă un vis; un basm. Însăși venirea lui Mircea, puternicul, bogatul, pînă și cu numele de poveste, a fost parcă tot ceva de poveste, parcă n-ar fi fost deloc… Dar senzația aceea a contractărei lente și persistente a oaselor, înfipte ca niște corpuri străine în corp, a rămas… Iar mai apoi, într-o gară, bătrîna aceea văietîndu-se în gerul dimineței și tropăind greoi din bocancii de fier i-a amintit brutal că o simplă învîrtitură mai înainte sau mai înapoi a norocului, și povestea n-ar mai fi fost într-adevăr. Bătrîna pesemne aștepta un tren mai sărăcăcios, care avea să treacă mult mai tîrziu, iar acum privea cu jind la aburul cald ce ieșea de subt vagoanele lungi și vopsite proaspăt. Uneori norul de aburi o cuprindea și ea-și scotea mîinile încrucișate prin mînecile largi ale zeghei, ca să primească larga răsuflare a căldurei vagonului de bogați. Pe urmă trenul s-a urnit, gara cu bătrîna a rămas în urmă și trenul s-a înfundat sub bolta joasă și sură a unui cer aspru și fioros. Pe cîmp, arbori zgribuliți erau strînși cobză în lanțurile albe și înflorate ale gerului; era un întreg convoi de copaci cocoșați și striviți de cătușele zeității sălbatice — păreau mînați din urmă de nevăzuții oșteni ai aerului cu cnuturi grele de vînt, amarnic și necăjit pohod. Pe urmă imaginea dusă spre fundul compartimentului de ochii fericiți brusc se strîngea; aerul se cobora și mai mult, orizontul se strîmta, văzduhul îmbîcsit de alba funingine a gerului se făcea totuși cu atît mai întunecos, trenul pierdut în sinistrul tunel de gheață alerga acum cu ultimele puteri ale căldurei din căldare spre fundul peșterei cu aspre și răcoroase reflexe, unde trona zeitatea înghețului, suveranul nemărginitelor puteri care mînau încoace, răzvrătită sau resemnată, toată suflarea luminilor. Ea se cutremurase atît de tare, că bărbatu-său începuse s-o cerceteze cu ochi curioși. Dar de sub canapea, susurul lin și înviorător al caloriferului o readuse la realitatea apropiată. Privise cu mulțumire semicercul cu indicații, pe care regulatorul era așezat la punctul „cald”. Apoi ridicase ochii spre cele trei becuri din tavan care arseseră toată noaptea, se simțise în mijloc de confort și civilizație, iar auzul i se desfăta de rîsul călătorilor din compartimentul vecin, care izbucniseră într-un haz strașnic, cu gînd departe de îngheț și de sfîrșitul lumei… O, acum, cînd își amintea toate acestea, se simțea atît de bine în iatacul mare, cu geamuri spre apus și miazăzi. În soba de teracotă, înaltă cît un monument, trosneau sălbatec crecile pădurei, pe care o știa imensă dincolo de curți, spre miazănoapte. Divanele mari și moi păreau, între sulurile de la capete, poale de gospodină întinse îmbietor de mîini gigantice. E într-adevăr atît de cald și de bine aci, în semiobscuritatea asta dulce, fulgerată ades de jocul flăcărilor din gura de Moloch a căminului, că răspunsul nu poate fi decît unul. Oho, s-a făcut tîrziu și trebuie într-un fel să răspundă: „Nu”. Atît. Un „nu” mare scris pe o pagină întreagă… Ba nu, să scrie lămurit, așa cum e de fapt. Mircea poate și-a modificat, cum se întîmplă adesea, cursul călătoriei. Iar noaptea — doar e știut — în fiecare noapte se dă drumul din lanțuri la cei patruzeci de cîini, care nu-și cunosc nici măcar stăpînii… Trebuie, trebuie neapărat să răspundă. Iacă, uitase de cei patruzeci de dulăi, care pînă spre ziuă mișună în jurul conacului! Numai slujitorul care n-are decît grija lor îi mai poate stăpîni… Doamne, cum a putut să uite tocmai un lucru așa de important… Dar se miră cum el a putut să nu-și aducă aminte, doar a venit de atîtea ori la Mircea, iar Mircea niciodată nu aduce vorba despre bogățiile lui fără să nu pomenească de ferocitatea jivinelor sale. …I-a văzut și ea în mai multe rînduri, pe toți grămadă, la lumina lunei. Mircea ținea mult să-i contemple alături de dînsa și să rîdă de năzdrăvăniile lor. Erau toți mari ca vițeii și stăteau ca lupii pe șezut. Se jucau mușcîndu-se prietenește, dar gemetele lor de plăcere erau adevărate urlete lugubre. Iar cîteodată răzbăteau din mijlocul haitei lătrături seci, clănțăniri fioroase. Îndată atunci săreau toți în picioare și se priveau mîrîitori într-o noapte, Mircea a ieșit cu un bici enorm în mînă; l-a trosnit cu putere și toată haita a sărit ca arsă. Ea urmărea de pe fereastră; și întreaga haită s-a prăbușit asupra îndrăznețului. Zadarnic vocea lui cutremura temeliile nopței, zadarnic biciul plesnea ca bubuiturile de armă. L-a văzut lipindu-se poltron de zid; mîna mecanic împărțea lovituri în dreapta și-n stînga, dar răgetul lui a răgușit și s-a transformat în dureroase strigăte de ajutor. Au sărit oamenii curței, a fost vuiet mare… L-a văzut apoi intrînd galben, de parcă, în locul capului, îi pusese cineva un cap de ceară. Zadarnic încerca să-și țină dreaptă șira spinărei și zadarnic vrea ca pasul să nu mai dîrdîie ca la paralitici. Slujitorii au intrat la porunci, dar el a păstrat multă vreme tăcerea, pentru ca să-și adune vorbele, care pesemne îi fugiseră din gît ca albinele din stup. Au răsunat atunci două feluri de pedepse: cincizeci de bice de fiecare fiară și cinci condamnări la moarte. Execuția era să aibe loc a doua zi în faptul dimineței, iar osîndele capitale aveau să fie suferite de cei cinci dulăi bătrîni pe „care-i știa bine că-l cunosc și totuși au sărit la dînsul”. Se plimba furios cu mîinile la spate, rostind sentințele și dînd amănunte asupra felului executărei… Apoi deodată… o, cum și-l aduce aminte… se oprise cu ochii țintă la ea. Și atît de puternici erau, că ea a trebuit să și-i plece pe ai ei. — Nu, să nu se împuște nimic, a zis… Și după o tăcere: — Mîine să se îndoiască porția de mîncare la toți cîinii; carnea să nu se mai frigă de acum înainte; iar ceior cinci bătrîni, chiar să li se întreiască porția… Cînd ea și-a ridicat privirile, nu se mai uita la dînsa. Fixa un colț al iatacului și părea că din nou a început să dîrdîie: ochii și figura și corpul lui întreg păreau că rîd… rîdeau într-adevăr și dîntîia tot… …Haide, trebuie să scrie, e foarte cu putință ca el să fi uitat. Sau să pună prea puțin preț pe furia javrelor. Sau să nu fi dat crezare lăudăroșeniei lui Mircea. Trebuia neapărat prevenit de pericolul ce-l aștepta. Mai ales că lipsa răspunsului ar fi putut-o socoti ca o încuviințare; poate chiar își închipuie că măsuri au fost luate ca intrarea să-i fie apărată. Biata minte nestatornică a lui Dinu! Necontenit vîrtej de gînduri, fantasme, planuri și iluzii… Ea se dezlipește alene de soba monumentală, și pasul o duce fără grabă și legănat spre măsuța încrustată cu flori de ivoriu; și simte cum o adiere de tristețe se revarsă din ungherul ei ascuns spre celelalte ascunzișuri ale sufletului. Oare de ce? E limpede așa… Doară niciodată nu va putea să se întîmple… Scoate pe gînduri globul lampei. Niciodată. Și se lasă pe scaun fără să aprindă. Niciodată. Iar totdeauna frigul va rămîne numai acolo, afară, dincolo de ziduri. Gîndul cel nou o scutură din toropeală și flacăra chibritului izbucnește. Ștafeta va porni chiar acum călare; într-o jumătate de ceas va fi în oraș la prietena cea bună, tainicul regizor. Și totuși… micul parc din față e unit cu restul curților doar prin poarta din dreptul terasei. Încolo toate celelalte sunt închise… iar dacă și aceasta… Ea totuși a terminat scrisoarea. Trebuie să fie înțeles că niciodată nu va fi cu puțință să se împlinească un plan atît de îndrăzneț și absurd… Și apoi ea iubește mult pe Mircea… ceea ce nu-i place la el este doar grija asta de a o închide atît de strașnic… Numai atît doar… Și nici atît… căci dacă ar înch… dacă ar… dacă ar fi închisă și cea din dreptul terasei, jivinelor nu le-ar rămîne decît restul curților… Parcul ar fi liber de teroarea lor… De ce-a stins lampa așa de grabnic? Ca să vadă lucrurile astea care se potrivesc atît de minunat în rosturile gîndului. Slugile trebuie să fie acum la masă… iar abia mai tîrziu se dă drumul haitei… Ea se înfășură în șalul mare și gros de mătase șl iese afară. Negurile înghețate sunt încremenite în luciul lor straniu, copacii înalți sunt rotunzi și tufele de smeură și agriș susură tainic lovindu-și roada bogată de chiciuri; parcul e o dumbravă de argint peste care a început să se întețească adierea ce va face să cînte frunzele. Acum nu se aud decît slabe atingeri de foi zimțate și troznetul de atlaz al zăpezii sub pașii grăbiți și mărunți. Basmul nopței abia se pregătește… A ajuns la poarta larg căscată: o smucește din gheața care i-a cuprins balamalele și o împinge în cadrul ei. Nu știe dacă trebuie să se mai necăjească și cu drugul s-a ruginit într-atîta încît e cu neputință să-l mai clintească din înțepeneală. Dar nu e nevoie; poarta s-a cuprins prea bine în cadru și, uite, parcă s-a umflat deodată, că nu mai vrea să se deschidă… Oho, cîinii în nici un caz n-o vor putea urni… Și se puse pe fugă înapoi înspre casă, iar șalul care-i flutură în urmă-i pare o pasăre neagră ce s-a luat după dînsa. Pe verandă se gîndește la dîra pantofilor; de la ultima treaptă și pînă unde noaptea nu mai lasă vederea, pe violetul zăpezei, urmele de pași par mai albe, mai luminoase, un covoraș alb întins pe pardoseala de mister. Sunt prea multe, prea amestecate ca să se distingă ale ei. Intră, și căldura o cuprinse în îmbrățișarea ei dulce. „De amant”, șoptește ea și clatină din cap cu tristețe; e doar singurul amant care a îmbrățișat-o și de despărțirea căruia se cutremură. Singurul amant: căldura — o femeie… Însă așa trebuie să fie și îmbrățișările lui, dulci, delicate, să pătrundă în corp prin toți porii, pe nesimțite, așa cum le întrevedea, de departe, ca în ceață, în tumultul îmbrățișărilor sălbatice ale celui plecat. Sufletul i-era ușor după fapta ce îndeplinise, încît corpul i se părea la fel și avea senzația că plutește mergînd de la un scaun la altul, căci un neastîmpăr, căruia nu-i găsea rost, o făcea să-și schimbe locul necontenit. Îl vedea necurmat pe Dinu, subțirel, cu înmlădieri de șopîrlă, atît de asemănător cu o șopîrlă, încît avea într-una toane de rîs, prevăzînd cum se va strecura de nebăgat în seamă, cum totul avea să se întîmple simplu, nu se poate mai simplu, că a doua zi va fi aceeași liniște și aceeași odaie caldă, iar spre 6eară, același soare de sfîrșit de lume va arunca inutile și decorative palori de bronz pe zăpada cîmpului. Totul va fi ca înainte, gîndea ea, căci uita, sau poate nu-și da seama ca dincolo de noaptea aceasta se cască lungul lanț de prăpăstii ale nopților viitoare: șirag de priveliști din ce în ce mai amețitor de frumoase… Ea nu făcea acum decît să-și rîdă de temerile ei de mai înainte; e o copilărie să-ți închipui că viața are cotituri brusce ca în romane… O, altă dată, cine știe… dar acum, el e atît de departe… Acum era de tot întunerec în casă. Însă ea știa și cele mai mici obiecte unde sunt așezate, încît vedea totul ca ziua. Luna avea să iasă mult mai tîrziu și desigur el ținuse socoteală de răsăritul lunei; el trebuia s-0 ia înaintea lunei. Iar stelele răzbiseră cu atîta profuziune, că te așteptai să acopere toată bolta într-o mantie de diamant topit. Fantoma stinsă a Vărsătorului se scufundase mai demult în oceanul suborizontului; iar acum, pe locul unde soarele își dusese agonia, cei doi pești ai zodiacului căutau lacomi urma dispărutului. Ea le desfăcea obișnuită conturul din volbura pulberei de foc, căci singurătatea și iatacul ei cu ferestre spre miazăzi și apus o învățaseră să citească bine în semnele fără clintire ale cerului. Dar un zgomot brusc, care deveni pe urmă prelung și tumultuos, o făcu să plece ochii din priveliștea de aur; ochii întîi se loviră de duritatea cumplitului întuneric și se închiseseră parcă de durere. Pleoapele bătură ca aripi ce vor să-și ia zborul și înfruntă din nou puterea nopței; zăpada strălucea viclean dedesupt, dar cînd ridică și dintr-însa ochii, ei se loviră din nou de întunericul acela grozav. Atunci văzu închegîndu-se în beznă bulgări și mai compacți de beznă. Unul după altul veneau prin cer ca duhurile vrăjitorești. Se prăvăliră într-un iureș nebun spre poarta din dreptul terasei, parcă ar fi știut că acolo se petrecuse ceva. Ea se mută repede la fereastra de la miazăzi. Cele patruzeci de fiare nocturne se abătuseră în crîncen asalt asupra porței închise. Lemnul umflat rezista însă bine în cadrul gardului. Ei își dădură atunci tîrcoale unul altuia schelălăind prietenește. Îi vedea bine acum pe luciul zăpezei. Erau enormi și licărul ochilor li se aprindea și se stingea ca licuricii; smalțul cel alb al pămîntului le ședea de minune, îi prindea ca propriile lor blăni. Iar fiorul fricei, care i se prelinse lung și cutremurător de-a lungul șirei, semăna atît de bine cu fiorul frigului, că amîndouă se confundară într-un tremur puternic, nepotolit. Eternul frig licărea în ochii jivinelor, în bizarele jocuri fosforice ale zăpezii, în luciul tern al planeților morți de pe cer, în văpaia rece de diamant a stelelor zbătîndu-se de prisos, în înghețul întunericului fără fund și zare. Din tot infinitul ăsta covîrșitor, numai aici, lîngă soba a cărei înfățișare i se părea acum mică și umilă, era căldura și viața. Iar ceea ce trebuia să se întîmple i se păru atît de apropiat, că scoase un gemăt de spaimă. N-ar mai fi vrut să se întîmple nimic. Ar fi vrut să se întindă pe divanul ei și s-adoarmă, să se ferească în somn, ca în cel mai bun ascunziș, de orice întîmplare ar fi putut să survină. Să se trezească a doua zi în zori, în lumina soarelui alb, liberă de toate grijile și de toate fricile. Atunci veni de departe un lătrat de alarmă, furios și tenace; și îndată un huruit sinistru îi urmă și întreaga haită cu clămpănituri seci, cu colți mai albi ca zăpada, se năpusti de năprasnă spre miazănoaptea curței, după zvon pesemne, acolo unde încep hotarele pădurei. Ea aștepta cu suflet strîns zgomotul care avea să urmeze și care izbucni formidabil și fioros, se dezlănțui fără chip de curmare. Ceva extrem de grav trebuia să se petreacă acolo, căci acum se auzi cornul de alarmă al slujitorilor. În vaierul teribil care se stîrnise, pietricelele ce plouară în geam fură ca sunetele clopoțelului de argint în tumultul liturghiei. Soarta începea să se împlinească. Pentru că, fără voia ei, se văzu răsărind ca o fantomă, cît era de înaltă și albă, în apa de plumb a oglinzei. La început crezu chiar că stă încă pe loc și numai imaginea ei din oglindă, scăpată din legăturile firei, pornise spre ea s-o ia de mînă, s-o ducă; dar cînd trecu de oglindă își simți corpul mlădios, ducîndu-i voința în foșnetul capotului de mătase albă. Trecu antreiașul. Deschise. Și el se înălță pe treptele verandei înfășurat în blana cenușie, de culoarea nopței însăși. — Du-te, du-te, șopti ea frîngîndu-și mîinile. Pentru Dumnezeu, du-te… Și mîinile se răsuciră nervos și fantastic îmbrățișînd aerul rece: — Du-te, șopti din nou plîngător… Nu înțelegi… nu vezi… Frigul… Dar el rîse nepăsător: — Acolo sunt oamenii mei! arătă el spre fundul nopței. Ei au pornit toată larma, ca să-i atragă pe-ai voștri într-acolo. O, e un plan minunat… haidem, să ți-l spun… Și-o cuprinse de mijloc, ușoară și albă ca o fantomă. Ea își lăsă atunci capul în jos și chiar îl scutură ca să i se desfacă părul. Acum, pentru că el venise, ritualul trebuia îndeplinit pînă în cele mai mici amănunte. Din noapte, deasupra, Frigul care-o mîngăia cu degete reci, prin haina subțire, o privi rîzător și sticlos prin miile lui de ochi. Huietul de departe continuă tot timpul nebuniei. Cînd părea că se sfîrșește într-un colț al hotarului, răbufnea îndată tocmai în colțul cel mai opus. El rîdea atunci și-n noapte dinții lui străluceau asigurător și brațele ei 8e întindeau atunci lacome. De două ori încercară să se despartă la ușa cea mare a antreiașului, pentru a se înlănțui iarăși și a se înturna în sanctuarul păcatului. Ea fu aceea care i se anină de gît a doua oară, acum nu atît din iubire, cît dintr-o sfidare aruncată Neprevăzutului și Frigului. Cînd, în cele din urmă, el porni de-a binelea, ea numără, bătînd ușor cu vîrful piciorului în covor: una, două, trei, patru… el trebuie să fi și ajuns departe… cinci, șase, șapte… o-ho, el e demult pe drumul gol și e cu neputință de văzut cu haina lui de culoarea straniei lumini a zăpezii în noapte… opt… nouă… asta e tot… o clipă… cîteva… și totul e repus în starea de mai înainte… și iată, neprevăzutul ăsta, cu gravitatea lui tragică și cu sloii lui imenși învîrtindu-se de-a surda în nepătruns, păcălit cum ai păcăli un copil… din nouă bătăi de picior… Dar de unde poate să vină frigul ăsta? Pesemne că ușa de la antreu s-a deschis singură… poate că într-adevăr el a uitat-o neîncuiată… — Prea tîrziu, amice, prea tîrziu îți vîri nasul înăuntru, rîse ea frigului, pe care-l simțea curgînd pe sub canaturile ușei cesteilalte în iatac; o izbea atît de tare în fluiere și-n gleznele calde că avu impresia curentului de munte, pe care-l treci vara cu picioarele goale. Afară, dragul meu, afară! N-ai ce căuta în buduarul unei femei cu aventuri, îi spuse rîzînd din nou și ieși în antreiaș să încuie ușa cea mare și să pună dedesubt sulul călduros de lînă. Și într-adevăr, în antreu, ușa cea mare era deschisă și într-adevăr în deschizătura ei stătea nedecis Frigul, cu căciulă țuguiată, cu haina verde îmblănită a isprăvnicelului, cu cizme înalte răsfrînte peste genunchi. Da, era însuș Frigul, căci mustățile mari umpleau obrajii cu flori de promoroacă și răzbătînd peste umerile-i solide, asprul duh al nopței ghețoase o privea cu milioanele de ochi. Ea se dădu înapoi, amuțită de groază, și apariția o ajunse în iatacul în care încă plutea mireasma caldă a dragostei. Curajul îi reveni odată cu lumina lămpei, care se proiectă ironic pe înfățișarea de vechil. Căci nu era decît vechilul. Pe figură îi trecu atunci, ca umbra unui vîslit de aripă, tresărirea așteptatei dezamăgiri. Și ascunsă de rigiditatea, care deveni de piatră, a chipului, surise în adînc înșelărei de-o clipă, ce-i surîdea la rîndu-i zburînd acum departe, ca un drăcușor șugubeț. — Cum ai îndrăznit să pătrunzi aici?… și-n tot timpul cît pronunță aceste cuvinte se strădui ca vocea să păstreze aceeași asprime biruitoare din ochii și din trăsăturile ei. Iar cînd sfîrși, auzi atît de firesc, că i se păru ca un ecou, răspunsul din care n-o surprindea decît vulgaritatea exprimărei. — He, he… eu ca eu, că sunt de-ai casei, da boier Dinu, cum s-a rătăcit el tocmai de la oraș în odaia cocoanei și cum a nimerit-o el tocmai cînd a izbucnit tămbălăul…? — Ieși… Aștepta cu capul plecat ca el să execute, iar vîrful piciorului, care odată cu strigătul ei lovise atît de drastic în podea, se porni imperceptibil să puncteze iar clipele… una… două… trei… „Și din atîtea poți păcăli destinul!” își spuse iar, privind cu un fel de ironică melancolie scrisoarea de adineauri, pe care o uitase pe măsuță. Dar vechilul întîrzia. Cînd îl privi din nou, el își răsucea zîmbitor mustățile roșcovane și sarbede, de pe care gerul își luase masca rece, mută, cu tăiușuri de sticlă. În locu-i, o figură josnică rînjea. — Să n-aibe grijă cucoana, n-o să știe nimic boierul… nu suntem nici noi așa proști să pîrîm frumusețe de cucoană… — Ieși odată… De astă dată a țipat atît de tare, că namila a făcut involuntar cîțiva pași de-a-ndărătelea. La ușe s-a oprit, ca să adauge amenințător: — Așa ți-i vorba? Apoi a ieșit tropăind din cizmele grele. Mireasma care plutea încă în aerul iatacului era acum acră, respingătoare. Sanctuarul fusese profanat. Toate obiectele de pe mese, de pe etajere, de pe gueridoane, toate perinele divanului, mototolite de spasmul dragostei, ofereau acum o priveliște anostă, dezgustătoare. Pretutindeni se încuibase mirosul de cojoc umed și de iuft. Și pentru totdeauna. Înfiorată, ea-și îmbrăcă paltonul îmblănit din dulapul în care mirosul impur nu putuse să pătrundă. Își acoperi capul cu șalul și porni zorită spre ieșire. Căci afară o aștepta Frigul tare, limpede, curat de orice duhoare, de orice josnicie. Ea se codi puțin la ușa antreiașului, dar numai o clipă! Deschise apoi larg și păși; iar Frigul o cuprinse îndată și o sărută pe buze. Ea surîse biruită amantului infinit, care o aștepta de-atîta amar de vreme. Și cu un avînt fără seamăn i se aruncă în brațele nevăzute. Și toți ochii de diamant ai cerului clipiră atunci de fericire.


content:
Ei se sărutau pierduți, cu ochii în rătăcire. Mîinile li se înlănțuiau, vîrîndu-se necontenit una pe sub alta, ca șerpii ce se încolăcesc în neștire; neodihnită și totuși prevenitoare, delicată întrecere de a stăpîni cît mai deasupra spațiul ucigător de cald dintre brațul și coasta trupului iubit. Pe urmă mișcările asidui cedau una alteia; ritmul lor obosea în amplitudini largi, tot mai largi… Urechea le era totuși dincolo de ziduri și de uși. Iar în rătăcirile îmbrățișărilor supreme, grăbite și sălbatece, teama se topea. Sfîrîia calcinată în lumina orbitoare a spasmului… Avea miros de tămîie și de mirodenii nemaicunoscute. Iar afară domnea întruna liniștea uniformă și impunătoare. Vuietul depărtat al străzilor era ea, liniștea aceasta, care se zbătea ca marea în propria ei imensitate. Era numai un vuiet liniștea această și nimic altceva deosebit. Ei înșiși o măreau la neînchipuit cu tăcerea lor agitată. Dar pendula cea grea bătu despărțirea și ei ascultară cuminți această sfătuitoare bătrînă, care niciodată nu dăduse greș. Se ridicară aproape instinctiv, iar ea rîse puțin cît de mecanică fusese această mișcare. Însă în rîsul ei era mai mult siguranța, era bucuria sigură de împlinirea, punct cu punct, a ceea ce ea numea în derîdere „programul” ei și care se desfășura cu regularitate de mașinărie. Dacă el ar mai fi zăbovit chiar puțin peste tot ce trebuia făcut și zis ca bunul rămas să fie deplin și nici searbăd, ea nu s-ar fi supărat, de bună seamă; dar o undă pătrunzătoare de tristețe ar fi încercat-o, căci ar fi ghicit atunci apropierea sfârșitului. Dar îi plăcea la amantul ei, la acest vlăjgan solid, puțin cam trecut, dar destul de zdravăn, cum știa de bine să măsoare totul, să prevadă și să sfîrșească la vreme, să umple timpul, cînd devine gol și dezgustător, să scurteze pauzele lungi și umilitoare. Iar bunul lui rămas era un cap-de-operă de precizie și tact; un financiar genial, care taie în cîteva minute cea mai grea și mai delicată operație. O grabă prea mare, prea vădită, ar fi fost cu adevărat o jignire; o retragere stîngace, poticnită, întîrziată, i-ar fi produs neliniște și milă. Dar el punea în cele cinci minute, cît mai stăteau după bătaia ceasului, alte ceasuri întregi; aci era marea lui artă. Era ceva fatal și cabotin în toată atitudinea lui din aceste cinci minute; ea-și da seama perfect de întreaga mascaradă, dar îi plăcea pentru siguranța și aplombul cu care jocul era condus. Și nu arare se îndoia dacă era numai un joc. Propriu-zis, îndoiala aceasta o cam neliniștea pe ea în răstimpuri; dar o necăjea mai mult pentru că, pur și simplu, își făcea loc în capul ei. N-avea nevoie de nici o sinceritate și de nici o credință. Și acum, cînd trupul ei se sfîrșea, subtilizîndu-se între mîinile bărbate ce îndeplineau jocul savant, ochii i se opriră pe Fecioara cea mare de deasupra divanului iubirei lor. Și ochii spuseră: „Nu-mi trebuie nici o credință, nici o credință… căci și astfel el e atît de cald”. Și izbucni acum în rîs și mai aprig. Iar Fecioara și pruncul de la sîn cu figurile lor de ulei plesnit de vechime, parcă acoperite de o plasă de păianjen, rămaseră nemișcați în cadrul greu de bronz. — De ce rîzi? o întrebă el, tresărind brusc și cu o figură atît de uluită, că parcă i-ar fi smuls cineva o mască de pe obraz. Dar ea rîse și mai grozav și pe urmă îi spuse: — Cît ești de actor… El se desfăcu deodată de dînsa, făcu cîțiva pași înapoi și puse mîna pe inimă. Ei îi displăcu mișcarea, dar observă, așa cum fruntea lui se încrețise acuma, că sprîncenele-i negre se îmbinau atît de puternic, încît parcă formau una, iar ochii-i erau oblici, ca de Mefisto. Și alunecă domol spre el. Numai că el păstra încă postura aceea caraghioasă, cu mîna pe inimă, lipsită de orice legătură cu gesturile fine de pînă acum; iar cînd se apropie mai mult de dînsul, el făcu cîțiva pași înapoi. — Hai, șfîrșește! Îi strigă și păru atît de nedumerită, de parcă el ar fi înnebunit subit. Dar atunci unul din picioarele lui se învîrti în jurul celuilalt, ca un compas, și el căzu deodată pe-o rînă, greu și înfundat. Și dintre buzele lui scăpă, răgușit și bolborosit, numele ei, pe care pînă acuma îl pronunța ca pe-un nume de sfîntă: — Anișoara, Anișoara, Anișoara! Atît. Pe urmă mai bolborosi ceva indistinct și tăcu de tot. Iar ea se uită înfiorată la Fecioară, singura de față la această nemaipomenită întîmplare. Și Fecioara o privi la rîndu-i de sub plasa de păianjen, ca de departe, de foarte departe, atît de departe, că se înspăimîntă. Se repezi la trupul întins și începu să-l zgîlțîie. — Scoală, scoală-te… haide, scoala-te… Mircea trebuie să sosească. Vocea ei poruncitoare devenea tot mai rugătoare: că fuse în genunchi și se ruga: — Haide, Sandule, înțelege, te rog… Îi șoptea la ureche și mîinile ei se plimbau pe corpul inert. — Căldură! căldură! strigă deodată, așa cum corăbierii rătăciți ar striga: „Pămînt!” Haide, Sandule! revino-ți… căci trăiești, dragul meu, ești cald… iată, ești tot cald… Și atîta ea credea că e de ajuns, ca el să trăiască și să înțeleagă. De aceea se abătu cu noi puteri asupră-i, plină de nădejde și de îndîrjire. Corpul de jos stătea însă nemișcat și era greu ca o buturugă; și mîinile erau grele. Un magnet puternic parcă le lega de restul corpului. Ea privi aiurită pendula de stejar vechi, asemeni unui turn de castel medieval, spart de vechime. Discul de alamă apărea necontenit prin spărtură, lucios ca un disc lunar printre ruine. Și timpul curgea cu fiecare smucitură și tic-tacul cădea dulceag și armonios peste stupoarea de moarte. „Mircea trebuie de-acum să vie.” A doua oară ideea aceasta se prăvăli în gîndu-i cu greutate de poruncă. Și instinctiv mîinile ei apucară mîinile zgîrcite, care rezistau; căutară punct de reazim între subțiorile unde căutaseră voluptatea. Se opinti și trase. Și corpul de plumb începu să se tîrască cu greutate pe parchet. Observă că pe covoare mergea mai anevoie și-l ocoli doar pe scîndurile lucioase. Izbi cu spatele ușile, care se deschiseră larg. (Atît de regulat se succedaseră pînă acum punctele programului, că siguranța n-o lăsa nici măcar să încuie.) în antreul puțin încărcat de mobile fu ceva mai ușor. Cînd îl aduse în sfîrșit la ușă, își îndreptă șalele frînte și respiră de mai multe ori larg și șuierător; reveni în iatac să așeze preșurile deranjate, se întoarse lîngă cel căzut, să-l potrivească cu creștetul spre ușa cea mare a antreului, ca și cum ar fi căzut pe spate, abia ce intrase și făcuse un pas, doi. Se repezi la telefon, ca să dea alarma, dar o idee și mai luminoasă o făcu să nu mai aștepte legătura cerută. Se repezi să deschidă ușa și să așeze pe căzut jumătate de trup dincolo, jumătate dincoace de prag. — Mircea, Mircea! Dumnezeule! Ah, ai venit, în sfîrșit… Și astupă cu degetele tremurătoare sticla de eter pătrunzător. Mircea… este Sandu… A sunat, am venit să-i deschid și el s-a prăbușit deodată peste prag… — A venit de mult? de-abia se auzi, parcă zugrumată, vocea lui Mircea… — O, nu cred să fie un sfert de ceas înainte de a veni tu… Doamne ce vorbesc, poate și mai puțin… — Cum, și de ce n-ai chemat slugile? izbucni el parcă într-un fel de ciudă și ea stătu la îndoială dacă necazul acesta subit este pentru prietenul străfulgerat sau pentru întrebarea cea nouă și cea mare, care se deschisese poate în gîndul lui… — Nu-i nici o slugă… Le-am învoit pe toate..: — A-ha… Ea-l privește încordată, printre genele lăsate alene peste luminile scormonitoare ale ochilor; i se păru chiar curios că o întrebare, așa de grea și de importantă, atît de tîrziu începe să încolțească într-un creier omenesc. Și privi cu compătimire și curiozitate tidva atît de solid construită a soțului său. — Doamne, bietul Sandu! șopti Mircea, parcă răspunzînd gîndurilor ei. Frate, dar nu putem să-l lăsăm aici… — Desigur, desigur, încuviință și ea, iar prisosul de suflet, care i se oprise un moment în gîtul supraîncărcat, își luă zborul ca o ușurare. — Ajută-mi tu, Anișoara… Apucă-i tu picioare… Iar Mircea îl apucă voinicește de subțiori. — Bietul Sandu, șopti și ea: Și i se păru curios că pînă acum un moment nu găsise să-l compătimească. Deci nu-l iubea și îndoielile ei trecute cădeau de la sine. Surîse voioasă acestei constatări, ca și cînd și-ar fi descoperit puteri uriașe, pe care pînă acum și le ignorase. Și acum ajungeau în iatacul unde se iubiseră, ochii-i fugiră șireți spre sfînta fecioară, care stătuse, ca de obicei, martoră îndrăgostirii lor de astăzi, mai grozavă ca niciodată. „Ce vei fi crezînd tu, oare, bună femeie?” o întrebă cu clipișul ochilor, contemplîndu-i marama albastră, de-o culoare limpede și curată, cu un suflet îngeresc. „Ce-ai crezut cînd ai văzut atîta pasiune adineauri?” Și-apoi ca o completare, după ce îl așezară pe divanul bucuriilor de moarte de pînă acum un ceas: „La noi nu mai merge credința, madame…” Ea spunea toate acestea dintr-o pornire spontană de înveselire lăuntrică, subită, că lucrurile se limpeziseră mai repede decît se aștepta. Totuși îndrăzneala acestui „madame” o sperie și o făcu să-și plece ochii. Roz-albul pal, vechi și liniștit al obrazului dumnezeiesc o ului mai ales. Rămăsese atît de calm după insulta cuvîntului lumesc și nepotrivit, că parcă se întorsese să aștepte și palma cealaltă. Un clopot se porni la biserica din capul străzei și ea se cutremură de sus pînă jos. „Nu e bine să glumești cu lucrurile sfinte”, se sfătui singură… Și fără de voia ei, gîndul, pe care se sili să-l oprească aci, continuă:… „cel puțin acum”… Își scutură nervos pletele tăiate și negre-lucii și abia acum văzu figura schimbată a lui Mircea și auzi răgetul lui: — Unde ți-s gîndurile?! N-auzi ce-ți spun? Sticluța de eter!… La ce te gîndeai, spune!… urlă el, și era atît de înfiorător cu ochii aceia care scînteiau ca riîște cărbuni. — La sfînta fecioară… mă uit… — Acum e timp de sfînta fecioară?..: — Acum, cred… mai ales… El tăcu și, văzînd că nările lovitului de soartă nu tresar sub înțepăturile licoarei pătrunzătoare, dădu sticla la o parte și începu să-i ridice și să-i lase rînd pe rînd brațele țepene… În curînd obosi. — Ia tu brațul ăsta… Vru să-i facă loc alături, dar chiar atunci amîndouă brațele moarte îi scăpară din mînă… — Dar cine a doborît scaunul ăsta? — Eu… probabil… cînd a sunat… m-am ridicat repede. — Tu te-ai ridicat așa de repede?… Curios… Și cum probabil… probabil… — Ei da… În împreju… Se opri brusc. Dar el smulse restul cuvîntului din gură. — …în împrejurările astea, ai vrut să spui… dar împrejurările nu se iviseră încă atunci cînd el a sunat. Ea asculta întrebările și argumentele lui, mirată că mintea lui tîrzielnică le poate formula atît de repede și precise. Și se înălțase din talie, gâta să le prijoane cu racheta iscusinței ei, amuzată ca un jucător de tenis. — Nu înțeleg ce vrei să spui cu asta… Îi replică acum, cu aer de jignire. M-am ridicat și a căzut scaunul.. Și pe urmă, cred că se poate înțelege, fără mari sforțări, că n-am avut timp ca să-l ridic… Și mai pe urmă, te rog, n-am nevoie să dau explicații… Iar după o pauză, văzînd că el și-a isprăvit munițiile prea repede: — Pardon, te rog acum să-mi explici dumneata… De ce mă întrebi toate acestea?… Și ce sunt aerele acestea de inchizitor? Dar el nici nu o asculta. Privea cu luare-aminte toate lucrurile din cameră, ochii lui fugeau neçontenit de la scaun la scaun, aluneca [u] pe dunga preșurilor, se întorcea [u] la divan și iarăși porneau înapoi, crescuți, disperați, din ce în ce mai disperați, ca ochii acelui care a pierdut o piatră prețioasă. Simțea că e-n apropierea pietrei scumpe și totuși era un făcut ca să n-o găsească; un fir de iarbă o acoperea poate, sau poate nimic n-o acoperea; oricare altul, dintr-o singură aruncătură de ochi, avea s-o găsească, desigur; o vrajă ascunsă însă îl împiedeca anume [pe] el s-o poată singur descoperi. Și atunci, zdrobiți și umiliți, dintr-un îndemn atavic, de bună seamă, sau poate numai în mod reflex, ochii aceștia se ridicară și ei acuma pe vestmîntul albastru al sfintei fecioare. Anișoara, care-i pîndea mișcările cu luare-aminte ferită, de pisică, tresări deodată și-n ochi i se înroură brusc ceața nesigură a temerei. Dar fu ceva trecător, de care îi veni să zîmbească. Într-adevăr, ce-ar mai fi putut născoci și icoana asta, oricît ar fi de sfîntă? Într-adevăr, ce-ar mai fi putut să născocească pentru a mai veni în ajutorul nedumerirei lui? E o margine și-n puterea lucrurilor sfinte, cum e o margine în toate!… Ea-și dădea seama destul de bine că e un drăcușor mic în căpșorul acela neastîmpărat și palid din marea oglindă a păretelui din contra; și el o ațîța spre chipul sfînt, cum se îndeamnă copiii la joacă în preajma focului uriaș și viclean din noaptea cîmpului și sar deasupra-i și se îmbrîncesc într-însul, păcălindu-se. Ea vrea să-l alunge din minte, dar în oglindă sprîncenele ei erau atît de negre și îmbinate, că-i păreau o depărtată pasăre în zbor, care atinge slăvile și cade și se ridică iarăș; iar în sînge-i fierbea năvalnic dorul zburdălniciei.. Într-adevăr, ce-ar mai putea, face acum sfînta fecioară?… Zău că ar fi curioasă să afle. — Cum, Anișoara, tu găsești acuma timp să te contempli în oglindă? răsună deodată vocea uimită a lui Mircea. Doamne! voi femeile… Și-n cuvintele lui mustrătoare era atîta bucurie și atîta siguranță, că ea văzu limpede cum se înseninase acum de orice îndoială tidva lui atît de bine construită. Și-i răspunse rîzînd: — Observam că intenționai să te rogi la icoană și vream să-ți respect… Și el, în prada celei mai mari fericiri, o întrerupse uimit și el, totuși, că pot vorbi și rîde astfel lîngă icoane și muribunzi: — Să lăsăm astea, Anișoară… Înțelege, e prietenul meu cel mai bun… Doamne, trebuie să vestim pe cineva… Dar slugile alea nu s-au mai întors, frate?… Și ieși pășind atît de ușor și atît de fericit, cu toată nemulțumirea vădită contra servitorilor, și trînti cu atîta nepăsare ușa, care nici nu se închise, că ea simți cum rîd toate organele dintr-însa și asculta fermecată, ca un ecou plăcut ce se repetă într-una, ușile celelalte trîntindu-se rînd pe rînd, tot mai departe și mai încet… Atunci, apucîndu-și de o parte și alta cutele rochiei scurte cu vîrful degetelor și petrecîndu-și grațios un picior după altul, făcu o reverență adîncă sfintei fecioare din cui, pe care o încheie cu cuvintele obișnuite dansatoarelor și acrobatelor: — Et voilà, madame! Dar tot atunci, deodată, și de bună seamă din pură întîmplare, omul cel țeapăn prinse glas. El bolborosi la început ceva neînțeles, apoi cuvinte articulate, însă fără șir… Anișoara se apropie mirată de dînsul. Și dădu plictisită din umeri, căci lucrurile de-abia se aranjaseră… acum cine știe ce încurcătură se mai putea ivi… cel puțin de-or trece momentele cele grele ale trezirei pînă nu vine bărbatu-său… Dar în gîtlejul acela gîlgîiau întîi sunete vagi, silabe greoaie, fărîmituri de vorbe. Se amestecau toate ca un hîrîit de ornic ruginit, care se pregătește să bată orele. Ș-apoi cîte un cuvînt distinct și clar ieșea izolat și fără rost, ca din beregata mecanică a unei păpuși. Atunci ea simți cum tremurul irezistibil al fricei celei mai groaznice începe s-o zgîlțîie din nevăzut. Se apropie de adormit și-l zgudui la rîndu-i cu putere. — Sandule… deșteaptă-te, Sandule… Iar drept răspuns, gîlgîitul lui Sandu lăsă să se audă: — A-ni-șoara… A-ni-șoara… — Sandule, trezește-te, îl ruga ea grăbită, privind aiurită ușa rămasă întredeschisă; și-l zguduia necontenit, în răstimpuri. Iar vocea îi lua intonări plîngătoare și triste: El este aici, înțelegi?… A venit… Îi șopti înfiorată la ureche, privindu-l cu încredințare că aceste cuvinte își vor face îndată efectul, ca un descîntec… Dar omul întins pe canapea stătea nemișcat înainte și cuvînta întruna printre gîlgîituri. Bolborosea vorbe fără rost, ca un muribund în agonie, dar din cînd în cînd cuvintele lui aveau înțelesuri care o zguduiau. — Brațele… brațele tale… Ea aștepta îngrozită trîntiturile ușilor prin care ieșise bărbatu-său. Dar ele întîrziau. Și muribundul cuvînta necontenit, alcătuia fraze, clama adevăruri groaznice, inconștient, ca oracolii epileptici, turburați de fumurile subterane ale peșterilor. — Ce moi… sunt… brațele tale… Atunci ea băgă de seamă cît de hidos rînjește de întunerec căscătura ușei prin care ieșise bărbatu-său; vroi să fugă într-acolo, să suprime dintr-o îmbrîncitură această gură sinistră a întunerecului și a îndoielei, dar se opri de la primul pas, căci în urmă-i răsunau acum știutele vorbe: — A-ni-șoara… imbecilul n-a început încă să bănuie… — Taci! Îi strigă, nemaiștiind ce să facă și bătînd cu piciorul în podea. Dar părtașul ceasurilor trecute de fericire boscorodea înainte, palid ca moartea și cu ochii închiși, cînd zugrumat și de-abia inteligibil, cînd răspicat și clar: — O… imbecilul n-a început să bănuie… n-a început să bănuie… — Taci, șuieră ea și degetele îi și apucară buzele trădătoare, strîngîndu-le una într-alta cu deznădejde, aiurită, însălbăticită. Dar vorbele lui își făceau necontenit loc, scăpau parcă printre degete ca apa printre steii stâncilor și o înecau de furie și spaimă. Sau parcă vorbea cu nasul. — Anișoara, Anișoara… imbecilul cu tidva pa… Atunci îi apucă și nasul și strînse cu toată furia, cu toată disperarea de care era capabilă, pînă cînd în sfîrșit vorbele acelea care o ucideau încetară, topite în hîrîituri surde, în suspine vagi, în nimic… Și numai cînd văzu că ochii lui se deschiseseră enormi, ficși, sticloși, numai atunci dădu un țipăt și se dădu cîțiva pași înapoi. Și tot atunci rînjetul de întunerec al ușei vecine se căscă și mai mare și Mircea ieși din beznă, vesel, radios: — Ai terminat, cred… Îi spuse. Numai atît. Și traversă cu pași largi, majestuoși iatacul plin de lumină, trecînd printre ea și mort. Ceasurile trecură. Luna discului de alamă străbătea necontenit pendulul în chip de ruină. Și afară domnea necontenit liniștea, care acum se biruise pe sine însăși. Era acum pură și desăvîrșită, ca liniștea fundului de ocean. Zadarnic Anișoara mai trăgea cu urechea la ferestrele pline de întunerec fără margini de afară. Zadarnic ochii ei spionau cea mai mică mișcare, cea mai neînsemnată iluzie de mișcare a corpului inert, întins pe divanul celei mai neînfrînate dezlănțuiri de patimă pe care o trăise. Nimic. Nimicul domnea pretutindeni. Și ochii obosiți de nimic și așteptare se ridicau învinși și înfricoșați pe chipul sfînt zugrăvit pe lemn, cu pruncul în brațe și cu maramă albastră. Acolo, în dosul ochilor limpezi și buni, se hotăra desigur ultimul destin… Care putea fi acesta? O iertase oare? Dar Fecioara din dosul plasei de văpsea crăpată privea tot acest zbucium și toate aceste grozăvii de departe, de foarte departe.


content:
Cînd ieși afară din oraș pe drumul înaripat multiplu cu tarlale negre și verzi, de primăvară, dădu maximum de viteză. Mîna-i sigură rămînea necontenit fermă pe volan; nici cel mai mic tremur, care s-ar fi repercutat în drumul de săgeată al mașinei, [n-]ar fi făcut să-i oscileze botul zănatec, tăind în dreapta și în stînga, cu o iuțeală la fel de nebună, iuțeala cea dreaptă a direcției inițiale; ar fi nemerit poate la cea dintîi cotitură în șanțul larg al șoselei și totul, toată mașinăria asta de piele, de carne și gînd zvîcnitor, de tinichea, de fier și de gaze duduitoare, s-ar fi prefăcut la moment în nemișcare și liniște!… Ah, liniște mai ales, liniște profundă, grozavă, nesfîrșită ar trebui pentru tîmplele ăstea care nu se mai opresc odată… Dar nici un tremur… Mîna aceasta, toată fala lui, Întreaga expresie a personalității sale… nu poate să șovăie. Nici cu o infinitate de părticică dintr-un milimetru… mîna asta care a purtat prin drumurile obscure ale viscerelor omenești, de nenumărate ori, tăiușul cel mic și sclipitor, pe-o parte a căruia stătea scrisă viața, dar pe partea cealaltă, clipea cu rece luciu metalic ochiul pînditor al morții. De douăzeci de ani în șir, nici cea mai ușoară smintire, o echilibristică uimitoare pe muchia fină de bisturiu… Mîna asta dreaptă, pe care o ridică acum de pe volan și-i mișcă degetele amuzat ca un copil care acum parcă o vede pentru întîia oară, a păstrat necontenit în ea misterul binefăcător închis în semnul divin al taumaturgilor și mîntuitorilor. Ar trebui să-i cadă în genunchi el însuși, s-o adore și s-o binecuvînteze în extaz mistic. O lume întreagă se închină la ea, la mîna aceasta sfințită, pecetluită de transcendent cu marele har. Atîția salvați, care-l divinizează încă, atîția înfricoșați de cotiturile repezi ale destinului, mase imense de capete, un întreg popor care-și îndreaptă nădejdile spre ea, ca la o divină și cutremurătoare speranță. Și-n toată această mare de suflete, unul singur, cel mai apropiat, necredincios și sarcastic, batjocoritor și inconștient: ochi de demon împielițat în cea mai fină piele. Ochi adînci și nevinovați ca geana înserării, părînd cei mai fervenți și mai sinceri; și totuși… e îngrozitor! Privirile astea candide îl insultau tocmai cu nevinovăția lor, îl insultau zilnic, necontenit, cu grozăvia perfectei lor înșelăciuni. Are impresia limpede, ah, mai limpede ca dimineața asta de primăvară, în care a primit teribila revelație, că nu va putea rezista covîrșitoarei greutăți, că umerii lui vor tremura sub povara ei și mîna i se va mișca… A, da… o singură clintire și întreaga, unanima adulație care-l înconjura va crăpa în bucăți, ca un geometric bloc de marmoră, crăpat inform de corosivitatea umezelilor și de injuria insectelor. Mîna îi va tremura fatal și el nu va mai putea supraviețui mîndriei ei înfrînte, rușinate. Acesta e adevărul adevărat și de-acum altfel nu mai poate să fie. Mașina l-a săltat deodată brusc și sălbatec, înclinîndu-i capul în sensul circular în care vrea să-l zvîrle; el s-a agățat strîns cu mîinile de volan și a rămas. Altfel ar fi fost aruncat poate drept înaintea roților acestora, care aleargă zănatec sub voința nervilor lui, și propria lui mașină s-ar fi repezit cu iuțeală de fulger, să-l ia în colți, de jos, ca un imens și groaznic mistreț… Marele chirurg zîmbește. Pînă acuma totul ar fi fost terminat… Terminat, a, cuvîntul acesta ca un balsam, cuvîntul care încheie și care potolește. Definitiv. Și el repetă: „Definitiv, definitiv”. Privește cu ură mîna stîngă, care s-a grăbit să se strîngă de volan, înfricoșată. La cea dreaptă nici nu se uită, ca și cînd ea nu s-ar fi agățat poate mai prompt și mai strîns decît cealaltă de roata lucie și bună la pipăit. O, pe dreapta nu poate fi supărat chiar pentru nici o vină… chiar pentru orice greșală înainte… Totul s-ar fi sfîrșit și sătenii ăștia, cu care se întîlnește acum și care feresc de departe în lături, i-ar fi cules leșul, lăsat în urmă de mașina fără cap, făcută țăndări de primul copac. I-ar fi căutat prin buzunare, l-ar fi jefuit… dar scrisoarea destăinuitoare ar fi lăsat-o… Canaliile, nemernicii… Și el dă și mai grozavă goană mașinii contra noului pîlc de cămăși albe care s-a ivit în zare și care se risipește cuprins de panică, furnici de zăpadă pe panglica fără sfîrșit a șoselei. De-ar fi lăsat-o… Tot ar fi luat… toate lucrurile de preț de pe dînsul; moartea i-ar fi luat cea dintîi mîna, furată din cer, și ar fi chicotit de victorie, fugind cu ea îndărăt spre nori… Numai dovada trădării și a rușinii ar fi rămas, rîzînd obraznic și sfidător, deasupra ruinei de glorie și de geniu, ca un excrement pe-o marmură celebră. E tot ce mai poate rămîne pe urma frumuseței acestei vieți; și canalia grosolană ar fi rîs satisfăcută de asemănare-i. Viteza începe să slăbească… scîrbit de grotescul imaginei, marele izbăvitor încetinează și întoarce… Și drumul înapoi îl face domol, agale, toată eleganța asta suplă și sclipitoare de sub comanda sa înaintează acum domol, agale, rușinos de ridicul… un Kreisler imperial mergînd ca un car cu boi… La marginea orașului a oprit. Unde poate să se întoarcă? Acasă? Cum? Ca să simtă în prima vorbă cu care l-or întîmpina toată palma trecutului? În prima vorbă mieroasă și candidă, inocentă… Și el ce-ar putea răspunde, care ar fi primul lui cuvînt de răspuns? I-e cu neputință să constituie această scenă, această groaznică perspectivă… Dintr-un salt, a trecut șanțul larg și s-a lăsat pe mușchiul verde și galben, care căptușește muchia hududoiului. Contactul pămîntului îi face bine parcă; o plăcere curioasă i se furișează în suflet: să se simtă călător obosit, să-și acorde ultima odihnă, aci, la cîțiva pași de ținta călătoriei. Dar pacea asta minunată pesemne nu i-e dat s-o guste decît în treacăt; două sclipișuri de mașini ce-au irumpt din strînsoarea ultimelor case, depărtate, ca niște cuburi colorate de copii, îl fac să sară, să se repeadă la botul mașinei, să-i ridice învelitoarea metalică, să se prefacă ochi scormonitor, cercetînd pricinile unei metehne subite… Consideră cu privire vrăjmașă alura crescătoare a celor două mașini inoportune. Mai au puțin, vor ajunge și vor trece… Iar el va putea asculta din nou sfatul pămîntului… L-au surprins prea devreme, înainte de a putea lua o hotărîre, înainte de a asculta, cu urechea în răvăneala humei, cu mîna pipăind moalele mușchiului proaspăt și asprul de barbă țepoasă al mușchiului vechi și galben, sfatul moșneagului etern; l-a uitat de mult și acum se-arată greu la răspuns bunul și iertătorul moșneag. Dar din cea dintîi mașină un braț se înalță și face semn în urmă: amîndouă se abat ca la comandă pe marginea dimpotrivă și stopează… — Nu, n-am nevoie de ajutor, mulțumește doctorul, încurcat de această marcă de solidaritate umană, ce nu mai poate să-l mai amăgească. Vă mulțumesc foarte mult, e foarte frumos ceea ce faceți, dar pe mine nu mai mă puteți ajuta cu nimic… Am îndreptat eu totul… nu mai am nevoie de nici un ajutor, vă mulțumesc, vă mulțumesc… — Dar avem noi nevoie de ajutorul dumneavoastră, domnule profesor, răspunde un glas smerit, care face să tresară pe mîntuitor, căci recunoaște în el smerenia tuturor celor ce i s-au adresat, implorîndu-i ajutorul. de douăzeci de ani de zile. — Prin tot orașul v-am căutat, domnule profesor, și abia v-am găsit urma, reia și mai umilit alt glas, venind înaintea celui dintîi. Vă rugăm să nu ne lăsați… imploră el. — Plătim oricît… Întrerupse o intonare de bas, care amuți îndată de înfățișarea rigidă pe care figura doctorului o îmbrăcă subit la aceste vorbe… — Altfel mămica mea e pierdută, scumpa mea mămică… gemu sfâșietor un glas de copil… — Dar, domnilor, mi-e cu neputință… vedeți… tocmai astăzi mi-e cu neputință… Trebuie… am… sunt… În sfîrșit, am să vă recomand… — Vă rugăm, domnule profesor, nu ne lăsați! cerși înfricoșat întîiul glas. — Orice sacrificii suntem gata să facem, declară semeț vocea de bas. — Nu lăsați pe mămica… Înaintă cu mîinile împreunate copilul. — Dar tocmai că mi-e cu neputință… tocmai că… ah, dar ce vroiți dumneavoastră… ce vroiți să faceți dumneavoastră… adresîndu-vă mie… astăzi… dar tocmai în interesul mămicei tale, micule… — Domnule profesor, domnule profesor… — …tocmai ca să scape… să trăiască… — Nu ne lăsați, domnule profesor… — Tocmai că mă implorați așa… nu pot, nu pot, mi-e cu neputință… de astăzi… — Dumnezeul meu, Dumnezeul meu! Își astupă copilul față cu mîinile… Și gemete surde ieșiră din celelalte piepturi. Doar glasul cel gros trîmbiță grav, ca un enorm instrument muzical, complicat și încîlcit, de alamă: — Dumneavoastră nu vă e nimic cu neputință… orice-ar fi… Sunetul ăsta jos vibra profund în sufletul savantului. Cum? a început să recunoască, a început să consimtă că o simplă, o comună, o atît de meschină josnicie a fost în stare să-i amputeze, ca dintr-o singură și sigură izbitură, brațul lui făcător de minuni?… Brațul ăsta ferm, mîna-i ale cărei degete le desface acum cu o mișcare atît de energică, atît de nesățioasă de faptă și de îndrăzneală?… O simplă murdărie… o… — Nu… — Gîndiți-vă la Dumnezeu, domnule doctor… — Să mergem, înaintă el hotărît spre mașină. Să rămînă copilul cu mine… ba nu, domnul cu vocea de bas… Și mîna n-a dat greș nici de data asta. Cînd totul s-a terminat, el i-a îndepărtat pe toți din sala de operație și-a rămas singur acolo, privindu-și mîna și răsfirîndu-și degetele. A sărutat-o… Iar glasul de contrabas de alamă i-a răsunat precis în urechi: „Dumneavoastră nu vă e nimic cu neputință… orice-ar fi…” — Orice-ar fi… repetă doctorul ca un ecou… Cînd intrase aci, își dăduse îndată seama de ce toți oamenii aceia se zbăteau atîta, se zoreau să-l găsească, îl implorau cu ochii umeziți. Pe masa de operații îl aștepta poate cea mai desăvîrșită imagine omenească pe care o văzuse în viața lui. Înainte de adormire, femeia, nenatural de frumoasă, îl învăluise cu ochii ei mari și verzi. I-a încredințat sufletul cu un zîmbet, pe care el l-a acceptat cu o înclinare imperceptibilă, dar sigură, a capului. Și pînă cînd s-au închis, ochii aceia au rămas ațintiți spre dînsul, în lenta lor împăiănjenire, ca spre un mîntuitor. Dar cînd învelișul pîntecului a fost dat deoparte, aceleași mațe, infecte și ulcerate, au ieșit la iveală și el s-a cutremurat; e cu putință oare ca în atîta perfecțiune omenească să dăinuie atîta putregai? El a curățat aceste măruntaie informe de tot putregaiul lor periculos, dar organele readuse la forma lor obișnuită nu puteau rămîne decît ceea ce trebuiau să fie — aceleași depozite de rămășițe sordide de digestie, dospite și alterate… Un zîmbet i-a fluturat atunci deasupra acestui morman de intestine, acest bălegar care întreținea floarea ațipită ce-i zîmbea încă în vis, ca frumoasa adormită din basme… Stătea în puterea lui să curme deodată scabroasa minciună, să anuleze dintr-o singură mișcare infamia ascunsă sub învelișul oricărei ucigătoare frumuseți. Dar mîna-i mergea singură înainte, nepăsătoare de tot ce putea să cutreiere sub fruntea lui aprinsă… O ușurare profund simțită se așezase pe toate ungherele sufletului lui. Și pîntecul pîngărit de-acasă ascundea aceeași nemernicie, înainte de a se deschide oricărei nemernicii exterioare. Întru nimic aceasta din urmă nu adăuga sau scădea o iotă celei dîntîi… Murmure de admirație ieșeau din halatele albe care-l înconjurau. Dar el nu le dădea nici o atenție… căci se gîndea acum că și mîna asta… Nu, nu, nu… Nu trebuia să meargă pînă acolo, era o blasfemie… Mîna lui încalțe era o sfîntă… De aceea a trebuit să rămînă singur cu ea, să-i ceară iertare, retractîndu-și umilit ușurința, s-o sărute… Ea răscumpărase demult, prin minunile-i fără număr, orice păcat congenital… Ci mizeria omenească, pe care ea voia s-o nimicească, se ridica acum asupra-i, hidoasă și ingrată… Tremurînd pentru întîia oară, mîna aceasta sfîntă scoase doar de-un colț, ca pe un copil bubos de-o ureche, scrisoarea surprinsă. Ochii o cuprinseră întreagă, o știe doar acuma bine: pe rîndurile mici și înghemuite era expusă, ca niște otrepe pe garduri scunde de țară, recunoștința celuilalt pentru darurile ei ascunse. Și atîta… Ba nu… Într-un loc părea ceva străin, ceva ce nu reținuse la prima și fugara lectură… nu-și aducea aminte ce fusese în locul acela… O apropie și desprinse: „…cu atît mai mult cu cît gloria soțului tău mă micșorează și mă umilește, cu cît înalta lui valoare mă face să simt, ori de cîte ori mă apropii de dînsul, meschinăria existenței mele… Iartă-mă, dar trebuie să ți-o spun: am încercat alături de dînsul să evoc farmecele tale, pentru a-l birui mintal, a-l scoborî alături de mine sau mai jos… Îmi cer iertare de la minunatele tale farmece, dar mi-e cu neputință… Ah, nu crede că vreau să te «asmut» prin această destăinuire, e numai purul adevăr…” Marele savant nu-și crede ochilor… Stupoarea, agitația grozavă în care-l pusese această scrisoare, găsită întâmplător, nu-i îngăduise să distingă întîi în întregul ei decît un bloc de josnicie și dezgust. Pe buzele lui flutură iarăși zîmbet: și mintea i se întoarse spre înșelătorul, pe care-l cunoștea bine acum. cu disprețuitoare, dar cu puțin indulgentă mîndrie. Se apropie apoi cu pași hotărîți de sobă, vîrî înăuntru scrisoarea, o aprinse cu o brichetă, stătu pînă se prefăcu toată sul negru, pe care-l fărămiță în scrum mărunt. Apoi, cu meticulozitatea tihnită a profesionalului, credul ca toți savanții, se așeză la măsuța din colț. unde era toc și hîrtie, să uimească definitiv pe acel pigmeu, care nu pentru că vrea să „asmuță” pe complicea lui îi făcea acea destăinuire, ci numai pentru că voia, ca trebuia, că simțea ceva în suflet care-l îndemna s-o facă… Scrise: „Iartă-mă, druga mea, pentru această evadare prematură și neașteptată… Dar astăzi, cînd am avut unul din cele mai mari succese, despre care se va pomeni în analele chirurgiei, te asigur, am avut o clipă de îndoială… Am reușit, evident, dar clipa asta mi-a rămas în minte. Ea poale să se mai întoarcă și asta, Dumnezeule, chiar numai atîta, mi-e cu neputință să suport… De orice m-aș putea îndoi cu seninătate și cu indulgență, de orice… dar ca să aibe o clipă de ezitare, de… necredință, mîna mea, asta niciodată, niciodată. Sunt nevoit să mă opresc cu ea aci, noi amîndoi… Tu, desigur, n-ai să traduci această fugă precipitată a ei și-a mea decît ca o manifestare de nebunie. E bine că poți să găsești o explicație atît de cuminte la astfel de lucruri și de aceea, tihnit, întrucît te privește, mă îndepărtez în grabă. Ești tînără, frumoasă, iubește, îți spun, iubește unul care poate să găsească ușor explicații cuminți la orice, ca și line… Pentru a nu-ți lăsa decît grija asta… iată, îți las tot ce va rămine, material, după mine… Eu plec cu mîna mea”… Dată și iscăli cu trăsătură sigură… Apoi, bătîndu-și mîna prietenește pe antebraț: — Vom rămîne definitiv așa cum suntem. Bagă de seamă… Acum să te vedem… Ei vor aprecia trăsătura… Se dezgoli la piept și cele două degete de la stîngă, supuse, pipăiră cunoscătoare, se fixară, se îndepărtară apoi ușor unul de altul, făcînd doar atîta loc cît îi trebuia dreptei să-și arate măiestria… O clipă doctorul zăbovi. Dar numai pentru a-și termina fraza, în urechile ce parcă începeau să vîjîie, glasul de bas metalic: „Dumneavoastră nu vă e nimic cu neputință…”


content:
Copiii veniseră mai de dimineață ca de obicei, dar soarele de mult se ridicase deasupra Oltului, și Doinaru Gheorghe vedea aievea cum îmbracă tot rîul în solzi de argint, în minunați solzi de argint, cît era de mare și de mișcător, de parcă ar fi început să se trezească din somnul morții balaurul sfîntului Gheorghe. Și îndată închipuirea îl îmbrăcă la rîndu-i în zalele patronului din calendar, îi puse în mînă o suliță cît raza aceea ce țîșnea din soare ca dintr-o baltă dc foc în care-ai dat cu praștia și venea să-l împungă drept în ochi ; îl punea apoi călare pe Corbul boieresc, al cărui bot de culoarea murii c tot o spumă cînd îi vîrî zăbala între dinți ; și așa, dichisit ca-n icoană, se vedea pornind din curtea școlii, pe drum la vale, spre rîul ascuns între zăvoaiele depărtării. Copilul făcu un salt și, smucind din picioare, se prefăcu deopotrivă cal și călăreț. Zvîrlind necontenit din copita închipuită, dădu ocol unui rotogol de prichindei zgomotoși, nechezînd cu glasul lui tineresc în aerul proaspăt. Pumnii strînși, unul în dreptul altuia, se apropiau sau se îndepărtau de pîntec, după cum ar fi dat sau ar fi înstrunit hățul nărăvașului. Atunci, un ștrengar mai răsărit prinse și el să necheze, se alipi de Doinaru și-i păli din latură o copită. O clipă, cei doi cai se priviră semeți și focoși, din profil ; numaidecît apoi se repeziră unul într-altul umăr în umăr, oferindu-și reciproc spatele, izbind cu piciorul numai înapoi sau într-o parte, păstrînd pînă în amănunt normele unei veritabile lupte cavaline. — Eu sînt Corbul de la curte, proclamă mîndru agresorul. — Eu sînt Ducipal al lui Alisandru Machidon, ripostă și mai mîndru Doinaru… Și după un pic de reflecție : Ba nu, bă… eu sînt harmăsarul lui sfîntu Gheorghe… Un răspuns atît de savant aminti celui dintîi că azi e zi de examen, și avîntul i se potoli pe loc. Prima zi a celui din urmă examen ; cea mai cumplită zi din toată școala asta feri deci precaut de zburda vijelioasă a lui Ducipal și se așeză pe iarbă, sub vișinul de lîngă gard, la capătul șiragului de omuleți, cu aer îngrijat, cu trăiștile golite alături, cu Cetirea dcschisă pe genunchi, răsfoind filă cu filă, sau descîntînd din buze ca popa Elcfterie de la Sf. Ilie, cu degetul între pagini, cu ochii pierduți în gol. Din capătul celălalt al rîndului de mici momîi descîntătoate, ochii lui Ispășoiu se opriră melancolici în mijlocul aprigului vîrtej ce se iscase deodată la nechezatul triumfal al lui Doinaru. Sentinela română se frînsc atunci în două, și amintirea abătută din firul ritmului dibui înfricoșată și zadarnic versurile ce aveau să urmeze. Poticnitul își simți deodată șira spinării rece de sudoare, cu tor viul soarelui ce-i bătea spatele ; mintea răscolită dc frică începu să facă disperate salturi în golul cadenței rupte, spre a găsi în cele din urmă statornic punct de razim doar versul începutului și chiar mai sus titlul. De-abia de acolo pietroiul lui Sisif pornește iar de-a prestegala. Copilul închide ochii ca să nu mai vadă încaierul ademenitor al puilor de centaur. Și-n capul plin de versuri vitejești și huiet, mijește mic, ca flăcărușa unei candele în noaptea bisericii, conștiința unei nedreptăți mai mari decît a putut el să vadă pe moșia boierească. Într-adevăr ! Cum în mintea lui Doinaru stau cocoțate toate lecțiile din carte ca minunățiile la panorama cu loterie din bîlci ? Iei una, ori de unde, rămîn toate celelalte ; cînd pe el, biet necăjit, îl răstignește taică-său ceasuri întregi pe scaun cu Cetirea sau cu Geografia între coatele înfipte în dunga mesei, pentru ca rînd cu rînd învățat să i se așeze ca brabetele lîngă brabete, pe gard ; cum ai ochit unul, fug toți ceilalți… Dar gîndul lăturalnic și fără nădejde a frînt din nou poezia : Ispășoiu își simte neputința topindu-i ochii în lacrimi. Și munca lui Sisif reîncepe zadarnic… Monitorul clasei — băiatul vechilului boieresc — Ștefănescu Ștefan, cu care Doinaru împarte premiul cel mare în fiecare an, se ține ca de obicei răzleț și de iureșul cumplit din largul curții, și de răzleții de sub vișin. Cu hăinuțele lui negre, el pîndește ca un pui de corb acolo, pe banca aceea șubredă, aruncată în umbra bucătăriei, mic și neînduplecat tiran, necontenit cu creionul și cu hîrtioara lîngă el (teribilul „raport”, la cetitul căruia vergile domnului cad cu nemiluita la palmă sau pe șezutul delicvenților mititei). În mintea celor de dincolo de marginea tîrgului, creionul se lungește în mîinile fiului, luînd proporțiile harapnicului părintesc, care umple de vaier moșia ; pentru tîrgoveți, acest simbol al nedreptăților acumulate an cu an și abuzului în găoace nu trece mai mult de dimensiunea vergii „domnului”… De ieri, în mintea lui e necontenit prezentă figura posomorită a vechilului, pătrunzînd cu căkătură rară și apăsată pragul odăii… — Hm… Mi se pare mie… păcătosu ăsta de dascăl a băgat în capu boierului că loaza aia a tinichigiului e mai tare ca tine la arimetică. Bagă de samă să nu mă faci mîne de rîs… Apoi, plimbîndu-se cu pașii lui largi și grei între patul cu macat galben, cusut cu paseri colorate de arnici, și vechiul scrin lăcuit, mormăind ca pentru sine : — He, afurisită cutră… Parcă-l aud mironosindu-se (imitînd un glas străin și pițigăiat) : „Nu m-amestec eu între copii, nene aministratorule… fiecare cu învățătura lui…” (Revenind la vocea proprie.) Las’, că te potrivesc eu la bănicior, boier Mladinescule… Drept răspuns (și scena asta familiară, care nu-i mai iese din minte și-i dă încredere și curaj înzecit, Ștefănescu Ștefan o retrăiește întreagă în amănunt) se vede întinzînd Cetirea tatălui său : — Deschide-o unde vrei… — Zi la Tudor Vladimirescu… Băiatul se repede fără nici cea mai mică șovăire : „Pe lîngă turcii care ne împilau țara și ne jefuiau cu biruri grele, de la o vreme căzuseră și grecii pe biata moșie. Ajutați de domnii fanarioți”… Părintele urmărea uimit rîndurile rostite rar și semeț, și la fiecare frază nouă obrajii i se înroșeau de fericire. — Ia vină-ncoa’, Lină, să auzi cum știe băiatul nostru… De dincolo, zgomotul mașinii de cusut, ce venea prin fereastra deschisă dintre odăi ca ropotul ploii tinere de vară, încetă brusc… — Ba l-am auzit și eu, mînca-l-ar mama de flăcău… Strașnic lucru ! Cu toată scena aceasta necontenit prezentă în minte, poeziile nu se frîng în bucăți în capul dolofan al monitorului, ca-n bietul cap al lui Ispășoiu. Favoritul ăsta al norocului trece prin lecțiile din carte cu gîndul aiurea, ca un cal învățat pe-un întortocheat dram de noapte ! Acum, el nu vrea să piardă nici măcar jujnătatea de ceas care-a mai rămas pînă la sunarea clopoțelului. Ochii devorează cu iuțeală pagini peste pagini și mintea-i simte lămurit cum fiecare foaie întoarsă i se așază sub frunte, așa cum straturi-straturi stau așezate hîrtiile vechi în dulapul cu contabilități al tatălui său. Din cînd cînd în cînd, numai colțul cîte unui ochi i se ridică de pe cartea cc, spre uimirea lui Ispășoiu, își păstrează și acum, la examen, scoarțele tari, îmbrăcate în roșu, cu etichetă mare, iscălită caligrafic ; și cînd vede pe Doinaru, cu obrajii umflați și aprinși, cu capul gol, cu fruntea bombată sub părul blond, scurt tăiat, tot un rîs, tot corpul într-un spasm de rîs, învîrtindu-se înainte, amețit de beția jocului, ochii i se aruncă din nou cu sete hoțească asupra cărții, ca asupra unui lucru scump, de la care adevăratul stăpîn și-a întors nebăgător de samă privirile. Jocul s-a spart. Copiii, obosiți, s-au lăsat roată pe iarbă, cu obrajii roșii, cu pieptul zvîcnind. Fiecare își reclamă voinicia în timpul vraiștei atît de tare, că nici unul n-aude pe celălalt. În cele din urmă tac cu toții, amuzați de nenorocul lui Patruț Grigore. Căci pe bietul Pătruț nimeni nu l-a văzut punînd jos pe Constantin F. Constantin, iar Constantin F. Constantin neagă la început sfios, apoi cu nerușinare : — Cînd m-ai pus, domn’e, ce tot minți pe-aici ?… Lui Pătruț îi vine să plîngă. El știe că unicul mijloc de convingere ar fi să-l provoace din nou pe adversarul de rea-credință ; însă dacă proba se întoarce împotriva-i de astă dată ? Și oftează amarnic de cruda nedreptate, el, care credea că azi a tras cu buretele peste toate rușinile trecute… În colțul cel mai ferit al curții s-au aciuat acum patru figuri întunecate și groaznice. Sînt Budurăscu, țiganul, și ceilalți trei din clasă siguri dc repetenție, atît de siguri, că-n timpul jocului Ispășoiu îi privise cu o ușoară umbră de invidie : ei doar știau ce-i așteaptă ! îl recunoșteau de căpetenie pe Budurăscu, ca unul ce urma să rămînă acum pentru a treia oară ; iar țiganul își lua în serios rolul de vătaf. Șoaptele lor subversive îi aprindeau și mai mult de dorința faptei. Planul era stabilit. Răfuiala avea să se petreacă în adîncul zăvoaielor, cînd băiatul vechilului va veni la scăldat. Stănoagă îl va atrage acolo, departe de orice văz omenesc, ademenindu-l cu un cuib de pasere moțată, cum nu s-a mai văzut alta pe lume. Pe urmă rămînea pe sama lui Budurăscu și-a celorlalți doi… — Tu doar atîta ai de făcut… Să-l aduci acolo… Și chiar poți să te faci că-i ții apărarea dacă ți-i așa frică să nu trîntească tat-său pe tat-tău, rostește Budurăscu. Așa-i, băieți ? — Da, da, așa e, încuviințează ceilalți. — Așa e, se hotărăște Stănoagă după încă o ezitare. Vă faceți că mă cîrpiți și pe mine… Și eu plec plîngînd, cerînd ajutor… — Da, dar dacă te-o lua martor ? își dă unul cu bănatul. — M… face o mișcare de eroică nepăsare țiganul. Să puneți toți pe mine… De după latrine apare, băgător de samă și gata să se tragă înapoi, capul lui Ștefănescu Ștefan. Conspiratorii au prins mișcarea din zbor și au plecat întunecatele priviri în pămînt. Budurăscu însă nu se intimidează : — Și cum, mă Stănoagă, zici că e moțată rău ? rîde el. Hai mă, să ne-o arăți și nouă… La fel cu copiii, clasa e și ea gătită de sărbătoare. Podeaua măturată din proaspăt păstrează încă vagi urme de gunoi dispuse geometric. Pare stropită de azi-dimineață, căci de pretutindeni se ridică plăcuta răcoare pe care o ai cînd intri în prăvălia cu miros de cafea pisată și cornuri proaspete cu nuci a lui „domnu Petcu”. Copiii pășesc cu cuviință, în vîrful picioarelor, pe-o astfel de podea, cu care nu par de loc obișnuiți. — Pentru că vine boierul, își lămuresc ei, privind cu respect ghirlănzile de frunze încingînd pe sus păreții albi și încercuind deasupra catedrei cele două portrete regale aduse special din cancelarie. Pe sufletele mici, emoția se așterne ușor ca praful, care, ceva-ceva, tot mai plutește în aer ; le acopere ca un învăliș ce se petrifică într-una, contractîndu-le încet și persistent, clipă cu clipă de așteptare. Și deodată, ca șuietul înainte mergător furtunii, foșnetul filelor întoarse umple odaia largă și pătrată de nespusă înfrigurare. Ștefănescu Ștefan și-a luat locul de onoare pe catedră. Ar vrea ca boierul să poftească de la început chiar, ca să-l găsească în mînă cu nuiaua scrijilită de coajă în formă de șarpe, a lui domnu. Dar „clasa” se ridică în picioare. Domnu a intrat singur. Le face semn să se așeze. N-are de gînd să rămînă ; stă în ușă, și ochii îi fug necontenit înapoi, în sală, spre intrarea principală. El vestește pe băieți că va veni, ca de obicei, la ultimul examen și boierul, și-i îndeamnă să răspundă cu curaj și vrednicie ; le amintește, în sfîrșit, că, mai în fiecare an, pe băiatul care răspunde mai bine la examen boierul îl trimete pe socoteala lui la școli, mai departe. Toți ochii, chiar și ai domnului, alunecă spre figura, care s-a roșit toată, a lui Doinaru ; el pleacă în pă- mînt ochii mari de fată. Ștefănescu Ștefan strînge buzele. Domnu e gata să iasă, și el e gata să reocupe catedra ; barem să-l vadă boierul că de patru ani el conduce clasa, așa cum tată-său conduce moșia. Dar domnu îl oprește ; astăzi nu mai este nevoie ! Ștefănescu se întoarce vînăt spre băncile care parcă au început să se-nvîrtească în juru-i… Domnu a ieșit. Iar vocea lui Budurăscu răsună baritonat, imitînd pe a lui domnu : — Stai jos, băiete… nota trei… Clasa dîrdîie și rîde, și Ștefănescu, galben, privește sfidător toate aceste danturi care clănțănesc spre dînsul de veselie și de frica judecății celei mari, ce va să înceapă peste cîteva momente. Are să dea el și raportul acesta… lui tăticu, și tot are să-l dea… he, și cel dintăi de pe listă va fi chiar domnu… Clasa trece printr-o emoție fără seamăn. Problema s-a încurcat de tot. Ștefănescu Ștefan face fețe-fețe ; înnegrește, învinețește, apoi iar înnegrește. Însuși domnu e puțin cam nedumerit. El face repede o mică ecuație algebrică pe colțul catalogului. Aritmeticește, însă, e foarte greu de ieșit la capăt. Fruntea boierului parcă s-a umflat și-a devenit de două ori mai mare ; ochii i s-au bulbucat, și mîna grăsună și albă trece des batista peste obrazul umed… — Să vedem, mormăie el pentru sine… Prin urmare, dacă tatăl are cu treizeci de ani mai mult ca fiul… Stai, pardon !… care va să zică, tatăl are cu treizeci de ani mai mult ca fiul… Peste patru ani… adică atunci cînd tatăl va fi cu treizeci și patru de ani mai ma… pardon, că și fiul se mărește cu patru… a-ha, bun… deci, peste patru ani… vîrsta tatălui va fi de patru ori mai mare… care va să zică… Boierul se opri deodată ; își văzuse vechilul rînjind satisfăcut. Ochii șireți grăiau singuri : „Păi dacă înălțimea-sa n-o nimerește, cum o s-o nimerească Ștefanei”… Boierul fu nevoit atunci să zîmbească : — Așa-i, bun !… Așaa… E. ia să vedem, Ștefăniță… curaj… Se înseninase de parcă ar fi găsit misterul. Și rîzînd camaraderește, arătîndu-și jumătatea de dantură ce-i mai rămăsese, el scoase un carnețel din buzunar și începu să aștearnă, privind cu grijă la vechil : —…Care va să zică : x = y + 3C… bun… foarte bine… x + 4 = 4 y + 30… adică de ce… pardon, pardon… = 4 + 30 + y… cam așa ar fi… ba nu… ba da… ia să vedem… deci x = … Boierul zîmbește înainte și, după fiecare țifră adăugată pe carnet, dă din cap afirmativ, ca și cînd nici că s-ar mai fi pomenit o socoteală mai nimerită ca aceea care-i ieșea acolo… Dascălul surîde șiret. Algebricește îi ieșise. Și simte lămurit cum ascuțișul minții prinde ca un fin picioruș de paianjen ultima iță a rezolvării aritmetice. A prins-o… — Ei, hai, Ștefănescule, ce mai aștepți ? Dă acum zor. Copilul vechilului s-a înnegrit la față, de parcă atingerea tablei l-ar fi carbonizat de-a-n picioare. Ochii caută lacomi spre dascăl, spre boier, înapoi în bănci, și clipitul lor des și umilit pare clămpănit sec de cîne flămînd sub masă. Îi trebuie doar firul… doar prima bucată s-o apuce, apoi să vadă boierul cum știe el să facă înmulțirile și împărțirile… Domnu se sfătuiește cu înălținiea-sa. Problema e prea grea pentru mințile lor… — E grea de tot… intervine, rîzînd reținut și lingușitor, vechilul. Uite, eu… om bătrîn ce mă aflu… — Pe vremea mea, se mîndrește boierul fără să-l asculte, o problemă ca asta era moft. Și mîngîindu-și între degete o mustață după alta, își amintește, clătinînd capul sur, cu regret : Aveam pe bietul popa Mihalache, Dumnezeu să-l ierte… — Cum, ați urmat și înălțimea-voastră la școala asta ? se repede uimit Ștefănescu. — Da’ de ce să nu urmez ?… face grăbit și parcă mirat de întrebare boierul. Conversația ar continua tot astfel dacă domnu nu și-ar aminti că mai are atîția de examinat. Problema este într-adevăr peste puterile lor, însă trebuie să arate neapărat că el, dascălul, știe s-o dezlege. Mai ales că se vede bine după chipul boierului că înălțimea-sa nu i-a dat încă de capăt. — Problema nu-i de voi !.., ridică domnu piatra cea grea după micile inimi. Ascultați aici, să vă arăt eu cum ar veni… Dar boierul se opune. — Să vedem care-i mai tare în clasă, care o să biruie, propune el, ca să țină în loc pe dascăl. Căci undeva, în gîndu-i, un puișor de ambiție îl încearcă și pe dînsul — așa ca pentru sine, barem, dacă nu pentru dascăl și vechil — să nu se lase mai prejos. Premianții, numai premianții, să iasă toți, să-i vedem ! continuă boierul. Bunăoară, băiatul lui Mieluță… — Doinaru, corectează domnu. Doinaru se ridică în picioare. Ochii mari și umezi, încețoșați încă de neînțelegere, la îndemnul boieresc se luminară deodată. Și, fără să mai aștepte altă poftire, porni spre tablă, raționînd cu voce tare : —…dacă are cu treizeci de ani mai mult ca fiul, iar peste patru ani… Domnu îl opri la mijlocul drumului. Îi părea rău de vechil, pe fața căruia se întinsese culoarea macabră de pe obrazul fiului său… — Întoarce-te în bancă ! spuse domnu lui Doinaru după ce șopti ceva boierului. Treci și tu în bancă, Ștefănescule… Scoateți tăblițele ! Scriți și voi : Diaconescu și Mălureanu. Toți premianții. Aveți o jumătate de ceas. Gîndiți-vă bine ; acum să vă vedem… Doinaru apucă vitejește condeiul de piatră. Înșiră cîteva cifre și pe urmă se opri. Își lăsă capul într-o mînă. Și cu mulțumire crescîndă văzu cît de bine făcuse domnu că-l trecuse la loc. Totuși, condeiul zgîria ca de la sine cîte-un semn bizar, vreun început de număr, care îndată apoi era nimicit doar dintr-o lovitură de deget. Pe urmă tăblița fu părăsită de tot ; căci în capul lui Doinaru se așternea, cu cît fruntea se încrețea mai mult, negrul unei tăblii enorme și boltite ca și cerul nopții sure de iarnă. Nu vedea nimic, doar nouri parcă veneau peste nouri, negri ca noaptea, îi simțea venind, încălecîndu-se unii pe alții, destrămîndu-se ; dar totul se petrecea acolo în ascuns, nici o mărturie n-ar fi putut fi de valma atîtor limbi negre, decît numai o vagă bănuială. La urma urmei, ce-i păsa lui de tatăl și de fiul și de vîrsta lor și de boierul, care acum socotea de zor pe carnețelul lui. Închise ochii și-i propti în pumnii strînși, parcă înșurubați de bancă. Și-i făcea o plăcere grozavă să ghicească norii aceia de neghicit, vînzolindu-se în noaptea de iarnă. O clipă îi veni să rîdă de Ștefănescu Ștefan ; cum se bulbuca la tablă, săracul… Hm, cum trebuie să fie, într-o noapte ca asta, acolo, în curtea internatului cu garduri uriașe de zid, cu paznic la poartă, cu „monitori” bătrîni și răi, care te trezesc cu clopoțelul din visul nopții… cum povestea feciorul babii Maranda, peste care căzuse acum doi ani norocul boieresc… Un tată este cu treizeci de ani mai mare ca fiul, iar peste patru ani… Acolo, în bezna fără sfîrșit unde se încrucișau necontenit norii cei grei, se încolăci deodată o cifră de foc… apoi alta… un trei, un zero… ceva mai încolo un patru. Lui Doinaru i se păru întăi un licurici dîn- du-se tumba în aer, lăsînd urme de țifre… el zîmbi fermecat de priveliștea asta, și așa, într-o doară, îi veni să facă socoteala părăsită… Va să zică, peste patru ani tatăl acesta va avea o vîrstă de patru ori mai mare ca a fiului… Ceea ce-l amuză acum era că pe imensul cer nocturn de iarnă, la orice număr ar fi gîndit, acela apărea îndată, de parcă l-ar fi scris cu un chibrit umed pe o placă muiată în fosfor… Dar el făcea socoteala alene, numai de dragul jocurilor acestora luminoase ; numai că o dată, două țifre se încîlciră, se împletiră și se despletiră, sprexa se împleti iarăși ca doi șerpi înfuriați care s-ar lua la harță… Pe urmă veniră și alte țifre și semne aritmetice, o harababură întreagă… Doinaru privea uimit, din ce în ce mai uimit în cuibul de șerpi luminoși… ridică ușor capul de pe pumnii strînși… și îndată țifrele deveniră negre pe un fond de ziuă și încremeniră astfel. Trase tăblița și așternu… Nu mai făcu nici o altă socoteală… Scrise doar un 36, apoi un 6 și dedesubt un 40 și un 10… Peste patru ani tatăl va avea patruzeci de ani și vîrsta lui va fi de patru ori mai mare ca a fiului său. Iar acum are treizeci și șase și e cu treizeci de ani mai mare ca fiul, care n-are decît șase. Se simți deodată ușor și i se păru că plutește cu un centimetru deasupra scaunului dc se îndură; și se apucă zdravăn de bancă, să nu se ridice și mai mult. Se simțea atît de ușor ! Un fior de mîndrie îi coloră obrajii; și plecă ochii în pămînt ca o fată, deși nimeni nu se uita la el în momentul acela. Nici chiar ai lui ; maică-sa parcă găsise ceva în tavan și rămăsese cu ochii acolo, iar tată- său privea uimit în ochii lui domnu, minunîndu-se de întrebările lui meșteșugite. Un domn bătrîior, din tîrg, rîdea fericit dc răspunsurile nepoțelului de la tablă, un altul parcă ațipise cu ochii căscați în gol ; cucoanele, zîmbind, fără să privească nicăieri, își făceau necurmat vînt cu batista. Doinaru surîse de pe-acum dc uluiala tuturor cînd va trînti cu creta problema pe tabla răsunătoare de lemn și începu să împungă cu ochii provocători pe domnu și pe înălțimea-sa, doar i-o prinde vreunul privirea să-l întrebe : „Ai terminat, Doinaru ?” Iar el să răspundă tare și semeț, privind la fiul vechilului (care se vede” dc departe, numai cum socotește de zor și șterge și iar socotește, cum s-a rătăcit de rezultat) : „Da domn’e, am terminat și mi-a ieșit!” Dar boierul încă nu-și ridicase capul din propriile lui socoteli, iar domnu se necăjea acum cu Ispășoiu, căruia îi venise rîndul : — Buun, care va să zică, ne-ai înșelat un an întreg, boier Ispășoiule, care va să zică… Lui Doinaru, o clipă, îi fu milă de Ispășoiu ; îndată apoi simpatia lui trecu însă alături de domnu, căci se simțea tare și nepăsător ca domnu. Iar bietul Ștefănescu, plecat peste caiet, avea un chip de-ți făcea mai multă milă decît chiar Ispășoiu… Atunci o privighetoare se așeză în vișinul de lîngă fereastra deschisă. Se așeză și-și încercă de două-trei ori glasul… Apoi se porni deodată într-o arie lungă, fără sfîrșit. Notele picurau lin și rar în tăcerea desăvîrșită a clasei, căci Ispășoiu amuțise de tot ; pe urmă se legară într-un arpegiu prelung, sfîșietor de dulce. Parcă fu un chiot de bucurie, un chiot nesfîrșit, pe care l-ai țipa în desișul pădurii, aruncîndu-l neștiut de nimeni, doar arborilor și ecourilor, să-l ducă mai departe. Doinaru se cutremură ; așa ceva, o atît de nouă și neasămuită plăcere, ciudat lucru, parcă a mai avut el cîndva — ciudat, foarte ciudat — demult de tot, foarte demult, poate mai demult chiar de cînd este el. Dar mintea lui de bun despicător de probleme înstrunește repede în loc această amintire, scăpată din baierele înțelesului : Cum mai demult decît este el Hm… poate în vis… desigur… …O, ba nu, de curînd, foarte de curînd, cînd a fost singur în pădure. Era departe de școală, de copii, de domnu acesta care-l iubea în ascuns de frica vechilului, departe de Ștefănescu Ștefan, departe de tot. Era singur, singur, singur. Și plămînii i se umpleau de aer, de-un aer atît de curat și de umbros, că parcă din toate tufișurile ar fi țîșnit izvoare de vin tare și ar fi băut cu pumnii plini. Era singur, și era un mușchi atît de fraged și de fin printre arbori, că nici nu mai știa : să se trîntească pe loc, cu fața în jos, cu brațele desfăcute ; să se cocoțeze pe-un tufan spre ochiurile de cer ce adiau ușor ia mîngîierea vîntului, sau să sară, să salte, să cînte… Și-a mai fost cîndva… O… o… Atunci și mai și… Atunci cînd s-a suit cu tată-său pe acoperișul casei boierești… Era atît de înalt acolo, că toți copiii din curtea școlii păreau biete ouă de furnici, pe care iuți și vrednice lucrătoare le plimbau de colo pînă colo. În preajma lui veneau doar paserile în zbor, îl ocoleau puțin, de parcă i-ar fi adus salutul lor, și pe urmă se pierdeau iarăși în adîncimile de nepătruns. Și-a plecat puțin capul pe spate, și cerul, atunci, pentru întîia oară, i s-a părut că se năruie pe el nămeți, nămeți albaștri. Dintr-o parte se auzea ciocanul de lemn întinzînd fierul și cîntecul voios al tinichigiului. Atunci a sunat clopoțelul școalei. Suna atît de subțire acolo, jos! O, dacă nu-l deștepta taică-său, căci parcă l-a deșteptat dintr-un somn… de atunci nu se mai cobora în lumea asta mititică… Atît de sus, nici privighetoarea, cu tot vaierul ce picură din gușulița cea mică, nu se înalță… Numai ciocîrlia… — Ei, ce-ați făcut cu problema ? întrebă acum boierul, după ce și-a pus carnețelul în buzunar și-și freacă mînile mulțumit, ca domnu Mieluță, tinichigiul, după o afacere bună. Ștefănescu se scoală îndoit din șale, și roșul figurii începe să-i capete iarăși palori negre. El bîiguie un rezultat, dar domnu și boierul dau nemulțumiți din cap. Atunci toate privirile se întorc asupra lui Doinaru ; a lui Ștefănescu mai repede și mai aprigă decît a tuturor. — Dar tu, Doinarule… mi se pare că de mult ai sfîrșit… Doinaru simte din spate pe Budurăscu agitîndu-se. Îi simte rînjetul cald adiindu-i obrazul și-l închipuie bucurîndu-se dinainte de necazul neamului de vechili. Însă mîna lui e ceva mai repede, și buretele uscat și prăfos preface într-o mîzgîleală albicioasă și informă țifrele născute din foc. Ca printr-o unghie de ac văzu Doinaru capul lui dom’ Mieluță și-al coanei Smărăndița privind cu frică mare și totuși cu ochii înrourați de nădejde spre dînsul ; ah, coana Smărăndița îl încurca rău, se uita la el așa cum se uita la icoană cînd se închina pentru toți, seara… Doar boierul mai căta la el binevoitor ; dascălul parcă se încruntase puțin, iar toți ceilalți ochi îl înfruntau aprig, ca pe-un făcător de rele, pe sub tot felul de sprîncene. De sticlișul atîtor priviri se încețoșă iar în juru-i ; la dreapta-i și la stînga, înainte-i și înapoi se întinse deodată orașul mare și îndepărtat unde învață feciorul Marandei. E acum sus, pe-un acoperiș și mai mare decît al curții, și paserile cerului vin să i se închine, iar de jos, zeci și sute și mii de Ștefănești mici și răi azvîrl cu pietre spre dînsul. Dar pietrele n-ajung atît de sus, și el rîde de neputința lor ; însă brațe viguroase îl apucă. El se întoarce îngrozit : boierul, domnu și tatăl său îl strîng burduf, îl iau pe sus, pe schelea amețitoare ; îl duc, nepăsători la țipetele lui, într-o curte ca un fund de hrubă întunecoasă și umedă, între ziduri mari și drepte, în care stau înfipte suliți împletite în sîrmă cu ghimpi, așa cum povestea feciorul babei. Ștefăneștii cei mici îl înconjuraseră și scoteau limba la dînsul, în timp ce el își simțea inima lui mică ticăind, cît pumnul lui de copil, acolo, între străini, zbătîndu-se ca o pasăre de-abia prinsă în colivie, departe de zăvoaiele Oltului, departe de coperișurile însorite, de unde cântecul tinichigiului pornește atît de puternic în aerul proaspăt al dimineților de vară, departe de turlele bisericilor, unde te duc ipitropi cu chimirul plin și din înaltul cărora oamenii cei mari sînt doar biete ouă de furnici. …Departe de orice cîntec de privighetoare… de ciocîrlii, de soare… — E, haide, băiete, răspunde odată, ce te uiți așa ? Ai făcut, sau n-ai făcut ? Dar Doinaru Gheorghe se „uită” înainte „așa” și nu răspunde. Îi cercetează pe toți pe rînd, pe domnu, pe musafiri, pe părinții care schimbau fețe-fețe, pe boierul acesta prea milos, căruia nu i-a cerut nici o milă, pe Budurăscu și pe toți ceilalți din față sau din spate, așteptînd cu toții cuvîntul care-i atîrna pe buze. Îi simte pe toți parcă strîns uniți în așteptarea asta care-l înspăimîntă ca o ceată de tîlhari, așteptîndu-l la marginea pădurii. I-i frică de neștiut și de depărtare. Și-i frîng sufletul chipurile părintești lărgite, zgîite și nemișcate în grămada care pîndește… — N-am făcut, domnule… — Ei, și pentru ca să ne spui asta trebuie să ne ții atîta ? zbiară domnu, scos din fire. — Cum, nici n-ai încercat ? intervine însă boierul, mai împăciuitor. Nu ți-a dat nici un rezultat ? — Ba da… n… nu… nu mi-a dat… am făcut proba și n-a ieșit. De undeva se aude distinct un șuier de ușurare, urmat îndată de un pufnet scurt dc rîs. — Șezi jos ! poruncește domnu, neîmpăcat. Altă dată să ai bunătatea și să răspunzi îndată ce ești întrebat… — Eh, copil, lămurește boierul cu îngăduință lucrurile ; se vede că avea el ceva-ceva în gînd, dar pesemne nu era sigur… Doinaru s-a așezat ferindu-și fața, căci simte cum îl podidesc lacrimile de mînie și necaz. Niciodată domnu nu i-a vorbit așa dușmănește ca acum.Îi vine să strige în nasul tuturor : „Ba am făcut, dar nu vreau să spun !…” și durerea lui crește însutit cînd își închipuie acolo, aproape, lîngă tablă, pe maică-sa, plecînd, îmbujorată de rușine, ochii care licăriseră cîteva clipe de nădejde și mîndri ; de bună samă, ea tot timpul s-a rugat lui Dumnezeu, căci Dumnezeu i-a trimes țifrele de foc ; altfel, cum au putut ele veni din noaptea cea sură ?… În murmur confuz, musafirii se îndreaptă spre ieșire îngrămădindu-se în jurul boierului, care le arată cheia problemei. Prea grea, prea grea pentru mințile lor ! sînt cu toții de acord. Iar privirea lui Doinaru îi petrece cu lumina ei șireată, căci ciuda i-a trecut. De-acuma cîmpii și zăvoaiele, și toamnele, și iernile, și primăverile sînt ale lui. Și întreaga moșie boierească e mai mult a lui decît a boierului acestuia, care nu vine pe-aici decît în preajma secerișului! Clasa s-a ridicat acum pentru rugăciune ; iar afară, privighetoarea, care se oprise din cîntec, dădu un țipăt speriat și fugi. În fîlfîitul grăbit, Doinaru ghici parcă un rîs ce se îndepărtează… rîsul fonf al mătușii din poveste, care se ospătează cu copii… Degeaba : tot cerul și toată zarea asta erau acum ale lui !


content:
Mergea agale, cu picioarele rășchirate, zdrobit de greutatea puștii care-i căzuse pe braț, de greutatea raniței și-a sacului cu munițiuni. Ranița îl cocoșase de tot; curelele îi răniseră de-a binelea umerii, ca hățurile neridicate cu zilele de pe mîrțoagele săracilor. Din dreptul șoldului stîng, pe care-l izbea într-una sacul cu granate îl trăgea cu putere la pămîntul negru și momitor. La ultimul popas se răzlețise de compania sa, de dezmățata adunătură de momîi istovite care fusese la început compania sa. Adormise sub un mărăciniș, pe preșul moale de frunze gălbui, și camarazii îl uitaseră acolo. Acum zadarnic scruta zarea nelămurită a drumului, pierdut în nesfîrșit. Nu era nici urmă de companie. O clipă a crezut că a greșit drumul și că, fără să vrea, a luat-o înapoi spre ei — spre cei care veneau din urmă, puhoiul amenințător al dușmanului, care înainta, înainta grăbit, îl simțea cum înaintează, nevăzut în adîncimea liniștii din urmă. S-a uitat la soare și a socotit că e pe drum bun ; dar cînd te rătăcești, parcă soarele poate să-ți spună pe unde trebuie să apuci ! Dar mergea înainte, șovăind, pe drumul ce se deschidea ca o pîrtie printre tarlalele de pămînt negru și înțelenit, pătate ici-colo de petecele galben-verzui ale vegetațiilor părăginite. Simțea că într-acolo trebuie să fie Moldova acea, către care porniseră. Între soare răsare și miazănoapte. De trei ceasuri de cînd se trezise singur după somnul popasului, și de trei zile de cînd avuseseră cea din urmă vraiște cu dușmanul ! înainta fără să crîcnească, cătînd a ghici în mersul îndărăt al țărînei, de sub picioarele care parcă stătuseră pe loc, puterea grozavă, care-i trăgea granatele, din fundul pămîntului. Îi simțea pe ei, din spate, vînători nenumărați, cît frunză și iarbă, înarmați pînă-n dinți, după el, biet vînat singuratic și ogărit. Ideea aceasta îl făcu să rînjească prostit. Atîți pe unul ! Hî ! Oare dacă l-ar prinde, ce i-ar face ?… Ce-ar putea să-i facă ? Vor striga : „Stai !” „Ei, iacă, stau !” Ce vor putea să-i facă atunci ? Se poticni pe un bolovan și șovăi o clipă : stătu să-și recapete cumpătul… … Și ! Să se sature ! Dar ce l-au lăsat acolo, în mărăciniș ? Doar își cătase și el un loc pentru odihnă… Își aminti însă de alt popas și de toate popasurile, cînd cădea zdrobit de oboseală chiar în huietul tunurilor. Și ochiul scăpărător al plutonierului Bîrneață îi răsări deodată, ca o lumină bruscă, supărătoare, drept în mijlocul creierului. „Nu mint, trăiți dom’ plutonier.” De altminteri, îl văzuse și domnul căpitan cînd o luase spre tufișuri, și nu-i zbierase, ca de obicei, cu glasul lui de haraba spartă : „Mocanu Ion ! Un’ te dosești pe-acolo, hoțule ? Să te răzlețești de noi ? Hai ?” În zare, într-un mănunchi schilav de copaci, străpuns de o cumpănă de fîntînă, luciul unui coperiș îi răscoli orbitor adîncul ochilor. „Trebuie să fie canton…” …Hm. Toate sunt pustii. Dar tot s-o mai găsi o găleată de apă… Apa au lăsat-o… Picioarele îi cătau tot mai în lături. Bocancii cădeau greu pe pămînt, stîrnind pietricelele. De undeva, poate de la canton, se auzi un lătrat stins de depărtări. O pasăre țîșni speriată dintr-o brazdă și porni săgeată în scăpătat. „Se duce la ei… și nimeni n-o întreabă…” Urmări în gînd pasărea trecînd ca un glonț în revărsarea apusului, peste coifurile lucitoare ale nemților. Nici unul nu-i dă aminte… Și păsărică zboară înainte, ca vîntul care-o duce. Și poate mîine îi cîntă de pe șură bună dimineața nevestii… Icoana casei bătrînești în lumina firavă a dimineții îi făcu parcă un gol în inimă. De cînd nu mai văzuse el casa bătrînească ? Oare o fi rămas ea tot așa, cu ei acolo ? S-o fi schimbat ceva dintr-însa, din sat, din văzduh, din lunca Oltului ? S-o fi făcut toată țara nemțească ? Vrăbiile s-or sfădi tot cu atîta aprindere pe miriștile pustii ? Și vîntul toamnei o cînta tot cu glasul răgușit al părintelui Năstase prin ogeagurile largi ? Ce s-ar putea schimba ? Lucrurile rămîn totdeauna aceleași. Și totuși parcă nu-i venea a crede. Se trezi oftînd : „Cum nu m-ai făcut, Doamne, o păsărică…” „…of, of, maică, măiculiță, ce ți-am greșit eu ție ?…” —…te-ai ascuns, nemernicule, să fugi ! Hoțule, hoților ! Trădătorilor ! Toți ați fugit! Toți. M-ați lăsat singur. Singur. Să mă prindă și pe mine. Hoților ! Cum să nu mă prindă dacă m-ați lăsat singur? — Că nu fugim, domnule căpitan. — Taci, nemernicule ! Toți o să fugiți. Vă cunosc eu. Vă știu cine-mi sunteți. Dezertorilor. Azi unul, mîine altul. Pînă o să mă prindă și pe mine. Voi o să răspundeți de prinderea mea. Să știți ! Hai ? Rămîneți unu cîte unu în urmă. Cîți au rămas, Bîrneață, ieri ? — Nici unu, domn căpitan. — Cum nici unul ? Da’ alaltăieri ? — Nici unu, dom’ căpitan. De cînd n-am mai avut lupte, de-atunci sunt cu toții la apel. — Minți, mințiți, nu mai ești bun de nimic ; o să te degradez, să știi. De ce n-a fugit ? Vreți să scăpați de răspundere dacă m-o prinde cumva pe mine ? De-acum vă plănuiți ! Ha ? Tîlharilor ! V-aduc pe toți la Curtea Marțială după război… Cînd ajunse la canton, soarele scăpătase. Nourii viorii aninau pete dc cerneală turbure pe copacii schilavi. Cîinele, care lătrase adineaori, se ridică greoi de după un ciot de copac și se apropie gudurîndu-se de soldat. Cantonul rămînca mut și oblonit. — Ce, mă cuciule, măi, mă Corbea, mă, cum te cheamă pe tine, mă Corbea, măi ? Te-au lăsat să le păzești casa… hai… Se gîndi să-i arunce o bucată de pîine din codrul uscat, pe care-l mai avea în sac. Dar se temu c-o să-i ducă doru mai tîrziu. Se mulțumi deci să mîngîie cîinele și se apropie de fîntînă. Își potoli setea cu o găleată întreagă. Apoi, rezemîndu-se de ghizduri, strîmbă nedumerit din buze : —…ce-o fi avînd domn căpitan cu răspunderea aia ? Se lăsă greoi pe o buturugă de alături. Cîinele i se lipi gudurător pe piciorul stîng. Simți cum se revarsă oboseala din trup ca frigul iernii la dogoarea jăratecului din vatră. O simțea cum se destramă, pale-pale, din împletitura mușchilor zdrobiți, din șalele zdruncinate, din umerii încovoiați. Privi drumul pe care ajunsese. Calea pornea înapoi fășie încă limpede, învinețea încetul cu încetul, pierea în roiuri de neguri, dispărea cu totul în domnia mogîldețelor întunecate din fund. Acolo, în împărăția acea a întunerecului, ochii lui se opriră plini de teamă și nedumerire. …de ce l-au lăsat singur ? Doar domnu căpitan l-a văzut… — …Lașilor, nemernicilor ! Ați fugit cu toții și m-ați lăsat singur. Ați aflat ce bine e la ei, acolo. Nu mai credeți în… În minciuni… cum spuneți voi… Vă trebuie acum odihnă și pat bun, cafea cu lapte și rufe curate… cum n-ați trăit voi nici în vreme de pace. Tîlharilor ! Și acum vreți să mă lăsați singur… „…odihnă și pat bun… cum n-ați mai…” Potolit din răsufletul aspru și îndesit, cîinele își potrivi privirea după căutătura omului. Și se înghe- mui deodată într-însul. Înfiorat de atîta liniște necuprinsă, începu să scîncească ca un copil ; apoi se porni într-un urlet prelung și dureros. Întoarse ochii la cîine ; se priviră amîndoi muți un răstimp. Dar parcă, încurajat de muțenia omului, animalul se porni iarăși în același plînset lugubru, sfîșietor. Soldatul își făcu cruce. Vroi să-l mîngîie, dar ochii îi rămaseră pironiți la botul cîinelui, care se descleșta într-un fel anumit, într-un chip cum mai văzuse el undeva, de curînd. La Boița. Urletul ungurului, același urlet de surprindere și durere al singurului om pe care știa că l-a răpus, care-și proptise pîntecele în ascuțișul baionetei lui. Și-și aduse acum bine aminte de ungurul acela care rămăsese trei zile neîngropat, în marginea tranșeei, la care se întorcea aproape zilnic să-i vadă ochii înspăimîntați și urletul încremenit. Își făcu din nou cruce și întoarse privirea. O luminiță se aprinse în fundul negurilor, pîlpîi o clipă, crescu și se stinse. În mintea omului însă rămase. Parcă suflată de urletele cîinelui, ca de un duh necurat, începu să ia proporții. Fu mai întăi o învolburare ciudată de icoane fără sens, un amestec curios de flăcări și sînge și ochi de mort. În urmă apăru ungurul de la Boița ; ochii erau ai lui. Dar ca norii alburii mînați de vînt, pe fondul senin al cerului, în creierul soldatului imaginele se desfăceau și se alcătuiau cu o mare repeziciune. Ungurul era acum parcă îmbrăcat femeiește ; ba era chiar o femeie cîntînd și surîzînd ; o figură stranie, dezmățată și fixă. Dar femeia aducea tot mai mult cu Ioana, cu nevasta-sa, și acum ea juca de foc și rîdea tot mai sălbatecă, iar ungurul cel mort cînta, pe ladă, din armonică. Ea chicotea ca o nebună și săruta neamțul, ce rîdea cu aceiași ochi sticloși, cu aceeași gură încremenită pe vecie. Soldatul tresări. Se ridică speriat de pe buturugă. Cîinele sări și el, înveselit deodată, dîndu-i tîrcoale prietenești. Omul îl privi spăimîntat și începu să-și facă cruce, stupind spre animal și bolborosind cuvinte de descîntec. Ajunse la drum de-a-nderetelea, întorcîndu-se cu fața spre cîine la fiecare tîrcoală. Apoi, simțind pă- mîntul tare al șoselei, o luă tot înainte, în pas gimnastic, aproape fugind. Cîinele îi sărea în față, rămînea în urmă, îl ajungea în salturi nebune. El continua să se închine, scuipînd spre animal ; uneori îndrăznea să-l cheme pe nume, ca și cînd ar fi vrut să-i descopere prefăcătoria. — Mă, Corbea, mă… Dobitocul devenea îndată și mai sprinten. În bucuria lui, însă, i se părea că rîde ca un om. Întețea atunci crucile și îndesea pașii. Deodată băgă de seamă că-n juru-i s-a făcut lumină — o lumină palidă, sîngerie… „…Ei, sunt ei…” I se păru că toate pădurile lăsate de mult în urmă au izbucnit în flăcări. Zarea se încinge necontenit de sîngele vâlvătăii, ca și roșul ei reflex, care i se întinde tot mai pronunțat dinaintea ochilor. Căci el nu îndrăznea să se uite în urmă. Dar acolo, în rumeneala focului din spate, el năzărea umbre fioroase de oșteni înzăuați, aruncînd în marș neoprit picături de flăcări din torțele aprinse. Și dincolo, tot mai în urmă, prin perdeaua de fulgere și fum, vedea alți oșteni, cît fir și iarbă, înzorzonați ca-n basme, cîntînd de beția triumfului, scotocind bogățiile ascunse, ciocnind cupe spumoase, tîrînd după ei nevestele și fetele țării ; și fetele și nevestele și Ioana lui rîdeau prostește, rîdeau la lumina paloșurilor, rîdeau vesele, rîdeau din toată inima de neputința goniților… Era luna. Abia acum o văzuse. Cînd se ridicase ea tocmai acolo ? Și Corbea, care de la un timp mergea atît de liniștit alături, cu limba scoasă și cu privirea cuminte ! Întoarse ochii tot cu fereală. Dar în urmă stăpînea aceeași tăcere deplină și același întunerec de necuprins… — Oamenii abia se mai țin, șopti plutonierul Bîr- neață la urechea domnului căpitan. Dar domnul căpitan părea că n-aude nimic. Și cînd Bîrneață rămase iar în urmă, ridicînd din umeri, ca omul care nu mai înțelege nimic, domnul căpitan zîmbi satisfăcut, iuțind și mai mult pașii. Soldații nu mai țineau nici un fel de rînd, nici un fel de ordine. Unii rămăseseră în urmă de tot ; doar cîțiva se mai tîrau năuciți în spatele domnului căpitan, privind cu mare nedumerire la repeziciunea crescîndă cu care-și muta picioarele. Din cînd în cînd se oprea cîte unul, trăgînd de curelele raniței pentru ca s-o așeze mai bine pe ieșiturile spinării ; alții o lăsau să atîrne dc umăr, alții născoceau tot felul de potriveli, pentru ca să le găsească — armă, saci și raniță — o cumpăneala mai convenabilă pentru corp. Dar foloasele echilibrului găsit durau se vede puțin, căci aproape numaidecît născocitorii aceștia, care se întreceau între ei, găseau un plan și mai nimerit pentru a împăca mersul amețitor al domnului căpitan cu pofta pămîntului de a-i covîrși sub greutățile din șapte ! Și izbuteau. Căci nici unul nu cădea. Mergeau înainte, cocoșați, aduși într-o parte, clătinîndu-se ca niște beți. O ceată dezmetică de bețivi, frînți de vin, părea frîntura de companie a domnului căpitan. Dar el nu lua seama la l asta, cum nu lua seamă la gemetele și la scrîșnetul blestemelor care-l urmau. El mergea înainte, grăbindu-se tot mai mult și zîmbind tot mai fericit. — A căzut Neacșu… se apropie din nou, timid și gîfîind, plutonierul Bîrneață. — Aha, a căzut… Domnul căpitan mai făcu cîțiva pași, apoi se întoarse brusc în fața uimită a plutonierului. — Înțelegem noi șiretlicuri de astea ! strigă el. Șiretlicuri d-astea de bădărani proști. Vreți să rămîneți, hai ? Vreți să rămîneți cu orice preț… — Dom’ le căpitan, toată lumea e ruptă de oboseală… Domnul căpitan desfăcu doi ochi mari, parcă beți de fericire. — Aha, toată lumea… Și dădu de mai multe ori din cap înțelegător. Aha, toată lumea, toată lumea… Înțelegem, înțelegem !… Să se strîngă rîndurile ! răsună cu putere glastil lui de haraba. Soldații se strînseră. Gîfîiau cu toții și ochii li se dilataseră înspăimîntător. Unii mîrîiau printre buze sunete neînțelese. Era însă ceva amenințător în privirile și-n mîrîielile acestei frînturi de companie. Dar domnul căpitan nu le dădea nici un fel de atenție. Examina pe toți cu aceeași privire luminoasă și—l cîntărea pe fiecare cu aceleași clătinări semnificative din cap. — Înțeleg, înțeleg… spunea dumnealui. Care va să zică, v-ați hotărît cu toții… să-mi rămîneți… Un murmur îi răspunse : — Nu mai putem, domn’e căpitan. — Noi avem ranițe. Dar domnului căpitan îi sări țandăra : — Taci, mocofane! Aveți ranițe… a ? Dar eu n-am purtat raniță ? Ați găsit pretextul, ha, tîiharilor ? V-ați înțeles cu toții… Bine, bine… lașilor… — Noi vrem dor să ne odihnim. — Suntem morți, domnule căpitan ! — Mă rog, mă rog, rupse scurt domnul căpitan. Eu nu mă împotrivesc. Rămîneți. Vă privește. Dar eu nu pot să-mi părăsesc compania. Rămîneți, poftim ! Rupeți rîndurile, poftim. Dar așa să povestiți lucrurile atunci, cînd o fi să ne dăm seama… așa… cum a fost… Soldații nu mai ascultau. Nici nu mai puteau să audă. Săriră cu toții șanțul, căzînd unul cîte unul pe pajiștea moale de alături. Înserarea cobora rece și solemnă. Un vîntișor adia agale, susurînd frunzele. Plutonierul Bîrneață făcu apelul. Neacșu venise. Dar lipsea Mocanu Ion. — Unde e Mocanu ? întrebă numaidecît domnul căpitan, lărgindu-și din nou gura a zîmbet. A rămas, trăiți, domn căpitan. S-a răzlețit de la popasul de la prînz. — S-a răzlețit, ha-ha, s-a răzlețit. Și dumneavoastră îmi rămîneți pe drum. Bun-bun, dușmanul e în spate, și dumnealor au gust de odihnă… — Ne odihnim puțin, domn’e căpitan. — Nu rămînem mult. — Nu ne lăsăm prizonieri, domn’e căpitan. — Mai bine murim… Domnul căpitan păru că se gîndește profund. — Eu mi-am făcut datoria, spuse el la urmă. Dacă n-ați vrut, se schimbă socoteala. Nu mai ascultați de ordine, de nimic… Și, privindu-le fețele cu nespusă luare-aminte, scăpă printre dinți, într-o doară : Am să plec singur… — Mergem cu toții, domn’e căpitan. Domnul căpitan făcu o mișcare bruscă și reținu cu greu un strigăt de satisfacție. — Știam, știam că n-o să mă lăsați. Vreți să mă țineți cu voi, să mă dați peșcheș neamțului… — Nu ne dăm, domn’e căpitan. — Murim cu toții. — Murim pînă la unu !… — Știm noi, știm noi basme d-ăștia… Aci domnul căpitan oftă : Bine, băieți, fie voia voastră. Dar veți da seama… veți da seama… se va termina și războiul ăsta. Să nu fugiți de răspundere. Eu vă iau pe toți mărturie să spuneți cum s-a întîmplat. Eu mă spăl pe mîini. Eu n-am vrut… dar dacă a fost peste puterile mele… Am făcut tot posibilul… — Să ne odihnim puțin, domn’e căpitan. Ș-atît… — Eu aș pleca singur, dar știu că m-ați împușca… — Cine să vă împuște, domn’e căpitan ? sări speriat plutonierul Bîrneață. — Va să zică, nu mă lăsați să plec. Ca să nu povestesc acolo… Bine, băieți, foarte bine. Asta așteptam. Să nu-mi ascultați ordinul. Atîta așteptam. Adică tocmai la asta nu mă așteptam. Dacă vreți să vă predați, predați-vă. Dar de ce nu mă lăsați pe mine să plec.., — Cum să vă lăsăm, domn’e căpitan ? Cine să vă lase ? Plecăm cu toții… — Știam, știam… Și dădu neputincios din umeri : Eu nu mai am nici o putere ! …Soldații dormeau de mult, trîntiți pe ranițe, răsuflînd zgomotos, transfigurați de lumina searbădă a lunii. Plantonul, de pe marginea șanțului, anunță clar în tăcerea umedă a nopții: — Pe șosea un soldat… și-un cîine… — Și-un cîine, aici ? sări domnul căpitan, care nu închisese ochii de loc. Ăla e neamț… — Lasă-i să înainteze mai bine și ia-l la ochi, opină plutonierul Bîrneață. — Aha, tu comanzi aici, Bîrneață ? rîse amar domnul căpitan. Uitasem că sunt prizonierul vostru. — Nu, domn’e căpitan… — Bine-bine, faceți cum vreți. Dar să vedem cine este… Poate ne dă deslușiri. Poate îl facem prizonier. Poate e o avangardă… Domnul căpitan se sculase, alergase la șanțul din marginea drumului și acum privea cu încordare casca lucitoare a soldatului, care înainta singuratec prin funigeala razelor de lună. Zîmbetul domnului căpitan creștea din nou pe figura sa lungăreață. Dar în ochii lui plutea nelămurit parcă o teamă. — Poate că e o avangardă. Mai mult ca sigur. Și e de prisos, ce vă mai prefaceți ? Ce să-l împuș- căm ? Ca să ne împuște și pe noi cei care-l urmează. Prea tîrziu acum, v-ați văzut visul cu ochii. V-au prins. M-ați dat legat neamțului de mîini și de picioare. — Ce facem, domn’e căpitan ? — Treaba voastră… ce mă întrebați ? Eu zic să-l”’ așteptăm să se apropie și să-l luăm cu binișorul… Acum e prea tîrziu să mai facem pe eroii. Așa ați vrut-o… așa… Soldatul de pe drum se apropiase de tot. El nu băgase încă de seamă pe cei trei care-l priveau. Dar cîinele se oprise în loc mîrîind. Deodată plantonul strigă : — Ăsta e Mocanu… La strigătul plantonului, Mocanu se opri scurt. Stătu un moment în cumpănă, apoi întinse brațele și se năpusti spre șanț. — Stanciule, domn’e căpitan… Sări șanțul ca o minge. Pocni călcîile în fața comandantului, așa cum nu le mai pocnise niciodată, nici cînd era recrut. — M-am întors, domnule căpitan ! strigă el cu bucuria senină a celui care se știe de mult așteptat. Cîinele ajunsese din trei salturi soldatul, și-acum mirosea picioarele celor patru inși. Apoi puse labele pe galoanele ofițerului, întinzînd capul, parcă să-l sărute… — V-am ajuns, domn’e căpitan, se bucură soldatul, răsuflînd grăbit, ca scăpat de o mare psimejdie. Pînă acum nu se vede nimic în urmă… Dar vor veni, domn’e căpitan. Să mergem, să mergem, să nu ne ajungă, domn’e căpitan, se ruga el tînguitor. Să nu-i vedem necinstindu-ne femeile… Unul cîte unul, cu căscături grozave, întinzîndu-și brațele ca la un supliciu, soldații se trezeau, deșteptați de larma lui Mocanu. Alții cădeau iarăși numaidecât pe iarbă. Dar cîțiva rămăseseră treji, cu urechile țintă. — Să mergem, domn’e căpitan, îndrăzni o voce ascunsă în întunerec. — Să mergem, să mergem, se auzi din mai multe părți. Zîmbetul domnului căpitan pieri. Dar apăru iarăși îndată. — Hm, hm, bine, bine, să mergem, hotărî el la urmă. Eu de cînd vă spun. Faceți cum vreți. Dar e prea tîrziu. Prea v-a venit tîrziu gîndul… Haideți, la rînd, dar degeaba… Și după un timp : Ha, ha, ați adus-o bine… Ați așteptat pînă acum, și acum faceți pe grăbiții… — Nu ne dăm, domn’e căpitan. — Mai bine moartea, complectă Mocanu… Soldații erau acum cu toții în picioare. Săreau șanțul rînd pe rînd și se așezau în linie de grupe pe șosea. Plutonierul Bîrneață îi potrivea cu mîna. Iar domnul căpitan bodogonea înainte. — Ați auzit că e mai bine acolo. Minciuni toate. Nici nu mai știi pe care s-o mai crezi. Din toate trebuie să iei cîte ceva. Dar eu mi-am făcut datoria și v-am spus ; e o minciună. Prizonierul e prizonier. Oriunde, amar de el. Nu v-am spus ? Soldații se așezaseră. Bîrneață comandă : — În coloană de marș, la dreapta ! Bocancii bătură patru lovituri surde și sacadate. Coloana era gata. Dar domnul căpitan crezu că trebuie să țină un mic discurs de îmbărbătare. Să trăiți, copii ! Cu Dumnezeu înainte ! Acum am văzut. Voi sunteți adevărați ostași. Ce vă pasă vouă că acolo puteți trăi bine ? Lăfăiți pe saltele moi și cu cafea cu lapte ? Pe loc repaos ! În executarea comandei, treizeci de pași fură ca unul. — Să trăiți ! Așa soldați mai zic și eu. Voi știți că aveți să muriți, c-aveți să vă rupeți mîinile și picioarele, că nici unul n-o să vă mai întoarceți așa cum sunteți, dacă v-oți mai întoarce. Voi știți c-o să muriți tot în noroiul șanțurilor, pe glodurile tranșeelor, în călduri de cuptor, și-n frig, de-o să crape bolovanii sub voi. Voi știți că n-oți mai cunoaște mîncare, somn bun, băutură, femeie. Doamne, Doamne, cine știe cît ! Poate ani de-a rîndul. Zece- cinsprezece, Dumnezeu cum o vrea și cu noi ! Și totuși mergeți înainte, nu vreți să știți de nimic. Așa soldați v-am vroit. Ascultă ; înaintee… marș ! Dar parcă primul pas nu fu tot așa de energic ca și comanda mai războinică decît oricînd a domnului căpitan. Ba de la cîțiva metri de drum, ritmul călcăturilor se amestecă, și detașamentul odihnit părea tot așa de zdrobit ca înainte de repaos. Soldații înaintau pe gînduri. Dar domnului căpitan nu-i mai ardea de mustră. Nici nu se mai grăbea de zor, ca înainte. Din cînd în cînd, privea tot mai pătrunzător în negura adîncă din fund. De-acolo însă nu răzbătea nici cel mai mic zgomot, nici cea mai neînsemnată lumină. Luna, care ajunsese acum în creștetul cerurilor, își vedea de drum, rece și nepăsătoare, prin mărăcinișul albicios și fugar al norilor zdrențuiți. Iar soldatul Mocanu Ion, care închidea coloana, se străduia să ghicească cum ar putea fi o cafea cu lapte ; și-și închipuia o licoare galbenă-alburie, în care pluteau, ademenitori, bulgărași alburii de mămăligă… Și o furie nebună îl cuprinse gîndind că Ioana lui ar putea mînca acum așa ceva, în tovărășia vreunui neamț gros, cu luleaua de-un metru în colțul gurii.


content:
Sub cerul mohorît de toamnă, trei zile în șir se scurseră armate nesfîrșite și sure. Grămezi mari și neregulate, pîlcuri răzlețe, oșteni singurateci, călări, pe jos, pe furgoane sau pe tunuri, treceau rînd pe rînd într-o harababură desăvîrșită. Turme omenești, fără formă și fără conducători; zadarnic ar fi ghicit vreunul într-atîta împestrițată încurcală. O singură putere îi mîna numai pe toți deopotrivă ; același țel neclintit, o stea călăuzitoare, pierdută în zările răsăritului, pe care numai ochii lor de fugari păreau că o văd. De la geamul ei aburit și soios, trei zile întregi Antița îi privise trecînd. Dar omul ei se vede că apucase pe alte drumuri, dacă nu-și va fi lăsat cumva oasele prin stîncile munților. A patra zi nimeni nu mai trecu. Către amurgit, Antița gîndi că de-acum trebuie să vie rîndul celorlalți. Și-și simți inima apăsată de-o strîngere neînțeleasă și supărătoare. Ce va fi acum oare ? Aci, la marginea satului, la o bună bucată de drum de celelalte gospodării, i se păru că toată lumea a plecat o dată cu armatele. Se simți atît de singură, că un fior rece și tăios îi străbătu mădularele. Tăcerea neîntreruptă o birui ; simți o sfîrșeală la glezne și se abătu ca doborîtă de-o mare oboseală pe lăvicer. Ce-avea să fie de-acuma ? Abia întru tîrziu gîndi să aprindă lampa. Dar, pînă să se hotărască de tot, mai stătu o jumătate de ceas țintuită locului. Trebuia să îmbuce oleacă, și pe urmă — cine știe — să vegheze. La bună seamă, noaptea asta, și de-o fi să ațipească cumva, doar pe lăvicer și îmbrăcată, dacă o închide ochii! Antița aprinse lampa și o anină în cui. Dar abia se îndepărtă cîțiva pași, că urechile îi prinseră un zvon îndepărtat de ropot. Își încorda auzul. Nu se înșelase. Era treapăt îndesit de copite. Stătu puțin pe loc, nehotărîtă. Apoi făcu o mișcare spre lampă, ca s-o stingă. „Dar poate că e mai bine așa ! gîndi în urmă și rămase nemișcată. Poate că o trece !” Tropotul se apropiase de tot. Trecu ca o grindină pe dinaintea casei. Aproape îndată, însă, se opri brusc. Antița își făcu cruce. Gîndul îi fugi iar la lampă. Dar rămase tot nemișcată în mijlocul odăii. De-afară se auzi boncănind pe podeț pași grei de om și poticneală de cal, în urmă bubuiri puternice de pumn răsunară în ușa de la tindă. Antița încă se precupețea cu gîndul. Dar loviturile cădeau tot mai repezi, tot mai poruncitoare. În cele din urmă aleargă, lăsînd ușa de la odaie deschisă, ca să pătrundă lumina în tindă. Întrebă cu glas pe jumătate : — Cine-i acolo ? Dar pumnul greoi de-afară se pusese să spargă ușa. O voce amenințătoare poruncea răgușit cuvinte pe care în teama ei nu le putea înțelege. Apucă drugul și trase. Și se feri cîțiva pași îndărăt. În prag apăru o umbră de om, mijlocie și arătoasă. După carabina din spate, Antița cunoscu că e oștean. De altminteri, ce-ar fi putut să fie altceva ? — Bună vreme, spuse umbra. — Bună vreme ! îngăimă femeia, mirată că i se rostește pe limba ei. — Ne rugăm de iertare, spuse iar oșteanul. N-aveți cumva vreo bucată de mămăligă ? De dimineață gonesc flămînd, ca să-mi ajung escadronul… — Ba cum nu, este, răspunse femeia mai înzdrăvenită. Așteaptă nițel… — Ba, de nu ț-o fi cu supărare, m-ai lăsa să mă încălzesc oleacă înăuntru ! Pînă rumegă calul ceva… — Cum nu, poftim. Soldatul rămase puțin să-și priponească animalul de stîlpul pridvorului și să-i lege sacul cu grăunțe după urechi. Intră apoi în urma femeii. — Bună vreme, rosti iar. Antița tocmai făcuse lampa mai mare și acum stătea chinchită la sobă, ațîțînd focul care se stinsese. Soldatul se lăsă cu un oftat de ușurare pe lăvicer, privind cu mulțumire în juru-i. Se sculă însă îndată și rezemă carabina într-un colț și-și scoase pe îndelete mantaua. — De cînd n-am mai scos-o după mine, oftă el din nou. Se lăsă iarăși pe lăvicer. Își șterse fruntea cu o năframă, apoi își apăsă tîmplele în mîini. Pe urmă prinse să cerceteze cu amăruntul împrejur, începu să clătine cu tristețe din cap la fiecare mișcare a ochilor, care se odihneau cînd pe macatele patului, cînd pe preșul din părete, cînd pe iconițele afumate, încununate de busuioc, cînd pe măsuța mică cu trei picioare din mijlocul odăii, cu scăunașele ei scunde, rudărești. Antița îl surprinse ștergînd o lacrimă pe furiș, și neîncrederea îi dispăru cu totul. Îi puse pe masă o bucată de slănină, un codru de pîine și doi castraveți acri. Soldatul n-așteptă să fie poftit a doua oară. Începu să înghită cu lăcomie, cioflecăind zgomotos și apăsînd cu degetele gogoloaie de pîine. Antița se așezase în locu-i, pe lăvicer, și-l privea tăcînd. El se sculă într-un rînd, se apropie de lăița unde-și trîntise mantaua, cotrobăi puțin și scoase un bidon. Îl întinse femeii. — Poate guști nițel rachiu ? Ea dădu din cap că nu vrea. Soldatul își reluă locul și începu să înfulice înainte, ducînd din cînd în cînd bidonul la gură. De la o vreme prinse gust de vorbă. Începu să-i povestească isprăvile lui. Femeia-l asculta parcă cu gîndul dus. — Vai de păcatele noastre, gemu el în cele din urmă. Vai de țărișoara noastră ! Ne-o înghițiră căpcăunii… — Da… ei sunt departe ? îndrăzni să întrebe Antița. — Ei… hm… peste vreo trei zile o să-i vezi și pe ei. — Peste vreo trei zile ? — Păi nu vin ei așa curînd-curînd ; abia s-au- scurs ai noștri. Și tot mai sunt… Tăcură un timp. Dar rachiul îi cam da ghes la pălăvreală. Începu să-i spună de satul lui, de nevastă-sa. Îi povesti cum s-au despărțit și ce sfaturi i-a dat la plecare. Acum, pe-acolo or fi intrat tîlharii… Vai de bietele fomiei, se cutremură ea. Omul încruntă deodată din sprîncene și o privi cu asprime. Antița însă nu-l vedea. Cu ochii pierduți într-un ungher, urmărea în minte-i desfășurarea unui gînd mohorît. Se cunoștea asta după trăsăturile încordate ale feței, care parcă împietrise. Soldatul mai sorbi o înghițitură. Începu să se legene pe scăunaș cu mișcări largi, apoi lasă capul în piept, proptindu-și pumnul în masă. — Îhm, da… mormăi printre dinți. Stătu cîtva timp nemișcat. Duse în urmă iarăși bidonul la gură și sorbi de mai multe ori. — Adică ce vrei să spui ? Și după o tăcere : I-am spus să se mute la tatăl său. Acolo sunt mulți în casă… Dumneata, dacă zici că ții la bărbatu-tău, cum îmi stai singură aci, la margine de sat ?… Antița nu răspunse. Încruntă și mai mult fața și boți buzele, strîngîndu-le cu tărie, ca și cînd s-ar fi temut să nu-i scape vreun cuvînt. — O omor dac-aș afla că nu m-a ascultat… Dar fața i se lumină deodată și începu să rîdă idioțește : Și dacă m-oi mai întoarce… Bătu cu pumnul în masă, scoțînd un icnet de nepăsare din gîtlej. Apoi dădu bidonul peste cap, golindu-l pînă la fund. — Bun rachiu… Asta ne mai ține. Întoarse privirile spre ea și prinse s-o cerceteze cu atenție. Antița privea necontenit în același ungher, cu un cot rezemat într-o palmă și cu bărbia în cealaltă. Soldatul strîmbă nedumerit din gură, apoi clătină din cap de cîteva ori și dădu din umeri. În urmă rămase și el pe gînduri. Rachiul îi aducea icoane aprinse și supărătoare. Gîndul îi fugea de la Antița la Catrina lui. Dar el îl întorcea necăjit înapoi, alungîndu-și nevasta din minte cu tresături bruște din cap. Căci închipuirea-i ațîțată de alcool începuse să vadă lucruri îngrozitoare. Vedea o femeie zbătîndu-se în mijlocul unei întregi căprării. Dar ei erau mulți, aveau arme și rînjeau ca fiarele. În mintea simplă a soldatului procesul imaginilor se perinda scurt. Ea trebuia să cedeze, înfrîntă de puterea brațelor, care o țintuiau, biruitoare, de pămînt. Soldatul mugi de indignare și de furie. Și ochii căutară la Antița, care-l privea îngrozită. Căci femeia, pe care el o văzuse biruită, siluită de atîtea fiare hămesite, era Catrina lui. Și el îmbrățișa cu ochiri lacome picioarele, pieptul, capul Antiței, ca gîndul cel negru să nu-i mai înfățișeze pe cea dintîi. Antița își trase picioarele sub dînsa, înghemuindu-se în sine pe lăvicer, cătînd cu ochii căscați de spaimă la cel care o pironise sub aprigele-i priviri. Dar pe neașteptate mișcările ei zvelte treziră în sîngele încropit de rachiu al Soldatului aprinderi molatice. Revăzu de astă dată mai limpede, aproape aievea, în amănunțimi lubrice, corpul acesta de femeie zvîrcolindu-se, sub arsura plăcerilor, în brațele răcanilor ahtiați și brutali, perindîndu-se unul după altul, obosind-o, istovind-o pînă la amorțire. Omul simți alergîndu-i prin vine șuvoaie de căldură. Creierul i se împînzi deodată și ochii îi luciră. — Adică de ce ei și nu noi ! Se sculă greoi și scăunașul cu trei picioare se rostogoli în urmă-i. Se apropie de ea călcînd ca într-un tact de dans și, rînjind curtenitor, îi întinse mîna pe după gît. Antița îl respinse cu putere. — Și tu, și voi, păcătoșilor, cîinilor ! urla ea, scoasă din minți. — Stai, puică, stai, că nu-s neamț. Antița sări sprintenă de pe lăvicer în pat și de acolo în colțul dimpotrivă al odăii ; apucă un topor și-l ridică amenințătoare cu amîndouă mîinile. Soldatul șovăi. Se retrase cîțiva pași înapoi. Ochii îi sticliră de furie. — Numai cu ei, hai ? Privirile se rostogoleau fioroase în juru-i. Degetele i se crispau în căutarea unei arme, unui ajutor… Și deodată căutătura întunecată i se lumină. De sub manta, țeava carabinei ieșea lucitoare în lumina dulceagă a lămpii. Porni într-acolo cu pași apăsați. — Stai tu, cățea… Ea îi urmări mișcarea înnebunită de groază. Auzi țăcănitul metalic și scurt al încărcătorului. Îl văzu apoi răsucind închizătorul. Fiori de gheață i se scurseră de-a lungul șirei spinării. Își simți brațele, care țineau barda ridicată, tremurînd neputincioase. Înainte de a duce arma la ochi ca s-o amenințe, el avu o ezitare. Un moment îi străfulgeră prin minte chipul Catrinei, cu securea ridicată, gata să omoare decît să-și dea cinstea. Și mîna i se lăsă moale în jos, în vreme ce ochii îi cătară nehotărîți, dar cu îngăduință, spre femeia din față. Dar Antița cumpănise repede primejdia, și acum tocmai lăsa să-i cadă toporul. O văzu apoi strecurîndu-se spre pat, acoperindu-și ochii cu mîinile, așteptîndu-l. Mînia începea să se întoarcă năpraznică și oarbă în cugetul contrariat al bărbatului. Dar ea tocmai făcea o mișcare de nerăbdare. Și fusta îi dezgoli un picior pînă la genunchi. Soldatul simți în piept un clocot. Valuri de căldură îi înnăbușea[u] sufletul. Privirile i se plimbau nehotărîte de la carabină la pulpa femeii. În cele din urmă izbucni într-un rîs spasmodic, nevoit, de care nu-și da sama nici el. Aruncă arma și păși spre pat, tremurînd de poftă, hohotind tot mai tare, mai sinistru. Iar buzele îi îngînau fără rost: — Catrino, Catrino… mai dăm noi ochi…


content:
Totul se petrecuse scurt, ca într-o lumină de fulger. Caporalul Robu retrăia în clipele acestea întreaga grozăvie a întîmplării. Stăteau la taifas în amurg, în dosul micului dîmb în care le erau scobite bordeiele. Stăteau chirciți în jurul ceaunului, în care, la ora asta, își încălzeau fiertura, ca de obicei. Tot statul-major al companiei era în păr : cei cinci agenți de legătură, ordonanța domnului căpitan și el, cornistul. Ascunseseră lumina, de atîtea ori trădătoare, a focului de vreascuri chiar aproape de deschizătura cea mare și neagră ce le slujea de intrare în vizuina lor. Păzeau cu grijă văpaia ei plăpîndă, privind neliniștiți la jocu-i nărăvaș ; o stăpîneau cu lovituri de reteveie în tăciuni ori de cîte ori își întindea limbile în- țelesde cu inamicul. Alături, o gură mai strimtă, mai înaltă, cu laturile mai drepte, era ușa de la domnul căpitan. Dar era tot așa de neagră, pentru că domnul căpitan era în inspecție pe tranșee. Afară nu se înnegurase de-a binele. Doar steaua ciobanului prindea să clipească printre crăpăturile norilor roșii, năruiți în asfințit. Umbra înserării îngroșa pe nesimțite siluetele copacilor, netezindu-le conturul dantelat. Măgurile prizărite ici-colo creșteau ; păreau dosuri aspre de mistreți năstrușnici urnindu-se greoi din somn. Atunci auziră cu toții răsufletul adînc, rar și sacadat al minei fîlfîitoare. Un horcăit sinistru de balaur care vine nevăzut, vărsînd flăcări pe nări. Ca trași de o sfoară, răsăriră cu toții în picioare și se îmbulziră buluc în gura bordeiului. Se îmbrînciră acolo, gîfîind înspăimîntați, într-o scurtă învălmășeală. Robu se aruncă cu picioarele înainte, împins cu putere din urmă de Stanciu, agentul. Dar tocmai atunci detunătura fără seamăn zgudui ca un cutremur bordeiul, smulgîndu-l aproape din baierile pămîntului. Robu se crezu o clipă cu pluta pe Olt. Clipa asta el nu mai văzu și nu mai auzi nimic altceva decît malurile umbrite ale rîului și clipocitul molcom al apei. Și un început de jale i se topi în piept, ca un făguraș de ceară. Cînd își reveni, zîmbi cu bunătate umbrelor omenești din juru-i, înfășurate în pale de întunerec. Se apropiară cu toții instinctiv de ușa bordeiului, prin care pătrundea acum mirosul acru de artificii. Cineva înflăcără o brichetă. Pe prag zăcea întinsă, galbenă și pătată de sînge, ca o păpușe mare de la bîlciuri, jumătate din Stanciu, agentul de legătură. Trupul fuse retezat deasupra șalelor, cît apucase omul să se ferească în gaură. Restul zadarnic fu căutat pe-afară, pînă cînd noaptea își așternu de-a binelea pătura de întunerec. Se strînsără atunci iarăși în jurul rămășiței de spuză, pe care doar o gamelă sfîșiată mai zăcea într-o rînă. Cineva îngăimă o vorbă, și abia acum Robu înțelese că auzul lui e mort. Și zîmbi iarăși, minunîndu-se numai cum de n-a băgat de seamă mai devreme. Doar el crezuse că a auzit tot ce se sporovoise în juru-i cît timp au cercetat după picioarele lui Stanciu. Și acum vedea bine că, într-adevăr, nimic n-ar putea spune lămurit din tot cît își dăduse cu gîndul c-a priceput… Trecuse două săptămîni bune de atunci. Dar și acum, lui Robu scena aceasta nu-i putea ieși din închipuire. Nici măcar nu-și simțea cît de puțin slăbită spaima clipelor de moarte pe care le viețuise. În singurătatea gîndurilor lui, cruzimea ei înfricoșetoare îi revenea cumplit de des în minte. Și nu arare își amintea, de asemeni, cum camarazii își băteau joc de el, de surzenia lui. Cum se trînteau cu toții speriați la pămînt, după ce se prefăceau că ascultă cu înfiorare vreun șuier sinistru ce venea din depărtări. Cum, la rîndu-i, spăimîntat de-a binelea, se prăvălea și el ca dînșii, rupîndu-și măruntaiele și clătinîndu-și creierul în cap, în hohotele de rîs ale tuturor. Cîteodată, chiar domnul căpitan asista la aceste scene amuzante, și atunci caporalul Robu nu înjura ca de obicei pe păcălitori, ci zîmbea umilit că putuse să fure un zîmbet întunecatului domn căpitan. Uneori se întîmpla să nu fie de loc glumă, și Robu, care de la un timp șovăia dacă să se arunce sau nu în fundul vreunei gropi, trecea prin temeri grozave. În cele din urmă cerbicia trebui să fie zdrobită de frică. Robu se tupila chiar cînd șaga se întîmpla în aceeași zi pentru a nu știu cîtea oară. Ar fi stat el toată ziua ascuns în bordei dacă domnul căpitan — care, de cîte ori îl vedea, îl amenința mustrător din cap și din deget — nu l-ar fi pus ba să-i spele vasele, ba cămășile, ba să sape vreo groapă, ba să-i împletească o ușă din răchiți, ba să-i întocmească o masă din scînduri lustruite aduse de la trenul regimentar. Robu lucra tihnit și stăruitor. El înțelegea că domnul căpitan nu-l crede. Că-l păstrează încă să-l mai încerce. Dar de cîte ori domnul căpitan îl lua la încercări, ticluite de dînsul în fel și fel de chipuri, Robu își surîdea în adîncul sufletului. El știa bine că beteșugul lui nu-l va lăsa să facă vreo poznă. La început. Îl cam intimidase șiretlicurile doctoridești ale căpitanului. I-era frică să nu se încurce cumva pe nevrute. Și o teamă ațîțătoare îl cuprinsese la gîndul că putea să-l socotească prefăcut, fără să fie. Dar în cele din urmă înțelese că el însuși n-ar putea să-și înșele auzul zdrobit… În după-amiaza aceasta de octombrie, Robu gîndea la surzenia lui și privea soarele. Privea uimit globul de foc și vedea bine că nu este cel pe care îl cunoștea el toamna, mîngîindu-i obrajii smoliți și mînile bătătorite, cînd rătăcea pe prundurile Oltului după pește. Acesta avea în el ceva străin și prefăcut, ceva meșteșugesc. Era searbăd și mînjea cu galben-pămîntiu fețele camarazilor. Și aproape puteai privi la el cu ochii plini, fără sfială. Era poate bulgărul de pară aruncat pe cer de vreun proiector dușmănesc sau o rachetă zvîrlită atît de departe în hău, că îi trebuia o zi întreagă ca să cadă. Pămîntul acesta desfundat de obuze, cu copaci rupți de la mijloc, privind ca o dihanie la pîndă prin mii de ochi speriați de bordeie, presărat cu bucăți de fier și cu țăruși pe care se încîrlionțau căpețele de sîrmă ghimpată ; văzduhul acesta care mirosea a smoală și a cadavru nu putea să aibe un alt fel de soare… Pe cerul acesta pe care zburau mașini nu putea domni decît un soare fabricat, nu putea pluti decît adusă cu ocheane drăcești de-ale nemților imaginea ce luilalt soare, vesel și curat, de culoarea spicului, strălucind departe pe alt cer, în azurul căruia pluteau păsări făcute de Dumnezeu și luminînd zăvoaie cu copaci neschilodiți de mînia omului. Acolo văzduhul era curățat de miasme, și vînțul cîntător al începutului de toamnă venea plin de răcoarea Oltului și de mirosul sănătos al răchiților. Acolo, la lumina lui tomnatică, brabeți ciripeau neturburați nesfîrșitul și gălăgiosul lor sfat. Acolo se culegeau acum viile, și fetele treceau cîntînd cu hîrdaiele încărcate cu struguri printre bolțile de vițe. Acolo, toți ai lui erau strînși în jurul cramei, și mustul șiroia din lin, cum șiroia aici sîngele din trupul înjumătățit al lui Stanciu. Acolo, văile clocoteau de cîntec pe vremea asta și drumurile gemeau de care cu poloboace răsunătoare. Acolo… era atît de frumos acolo, că lui Robu îi mijiră lăcrămi în colțurile ochilor. Va mai vedea el pe acel acolo, atît de depărtat și atît de deosebit de acest aici, peste care plutea stăpînitoare și neîmblînzită moartea ? Va mai vedea el soarele viu, orbitor și tînăr al tinereții lui însorite ? Soarele de care numai că-și amintea, și închidea ochii, fulgerați de lumină ! Sau va muri aci după vreun dîmb, sub priveghiul trist al lămpii ăștia scofălcite, al bulgărului ăstuia de ceară încălzită ? Robu își aminti beteșugul lui, de care nu-i păruse rău niciodată și de care acum se bucura din toată inima. De bună seamă, nu-l va mai încerca mult domnul căpitan cu șiretlicurile lui doftoricești. Îi va da drumul, și el va putea să aștepte în liniște undeva, departe, în dosul frontului, reîntoarcerea. Se întinse cît era de lung pe iarba arsă și privi cu mulțumire în necuprinsul seninului. „Domnul a dat, Domnul a luat”, își spuse el fericit, gîndind că, în marea lui milostivire, Dumnezeu i-a făcut un atît de mare bine luîndu-i auzul. Poate, cine știe, acolo, sub soarele cel adevărat, urechile se vor tămădui și, închise acum pentru urletele și bubuiturile morții, se vor deschide ca florile în început de vară pentru cîntecele culesului și pentru cîntecele pe nas ale lui Lake lăutarul. Dumnezeu îl însemnase printre cei pe care nu vrea încă să-i piardă. De trei zile liniștea stăpînise frontul și de trei zile Robu fugi de camarazii lui. Își scobise un bordei alături de al agenților, și cînd sfîrșea lucrul, se înghemuia într-însul, închizînd ochii și căutînd să ghicească în trăsăturile din ajun ale figurii domnului căpitan sentința mult așteptată. Cînd sosea bucătarul cu cazanele, el venea cel dintîi să-și umple gamela. Fără să zică o vorbă, Ilie bucătarul, tăcut și ursuz, apuca lingura cea mare și, dintr-o turnătură, îi împlinea vasul de tinichea cu ciorbă de fasole sau de mazăre. Robu se retrăgea atunci lacom în bîrlogul lui și-și mînca în tihnă porția. Acum sfîrșise lucrul și sfîrșise de privit soarele. Arunca priviri nerăbdătoare spre văgăuna de unde avea să apară Ilie țiganul. Îl aștepta de zor, pentru a-și încărca gamela și a se pitula în vizuina lui, ca să închidă ochii și să gîndească în voie la soarele de-acolo. Dar era încă mult pînă-n scăpătat, și cornistul gîndi că ar putea să se vîre de acum în groapa strîmtă și să aștepte înlăuntru, în voia amintirilor năvalnice ce-i veneau din vremurile minunate, ca din depărtări fără cuprins. Era gata să pornească, dar, iată, tocmai atunci se ivi domnul căpitan, urmat de trei dintre agenți și de ordonanță. Domnul căpitan îi făcu semn să se apropie. Robu păși reglementar și se opri la distanță, salutînd cu dreapta. Cu stînga întinse bastonul la care lucra din ajun, împletit cu șerpi săpați meșteșugit în coaja verde și cu mînerul adus. — Bravo, Robule ! strigă domnul căpitan. Bun meșter ! Parcă l-aș fi luat de-a dreptul din prăvălia ju- pînului. Robu rînji de bucurie. Dar zîmbetul îi încremeni îndată pe buze și rămase fix pe fața lui ca rîsul unui manechin. El auzise distinct, cuvînt cu cuvînt, tot ce-i spusese domnul căpitan. Parcă îi vorbeam glas din pămînt, dar atît de limpede, că se cutremură. Bietul Robu, murmură mai departe domnul căpitan către însoțitorii săi. A rămas surd de-a binelea, săracul. Nu mai e nimic de făcut cu el. Mîine îi dau răvaș la doctor, să-l trimată la vreun spital. Nu se preface, domnule căpitan, continuă căprarul agenților. Am văzut noi… Am văzut și eu, sfîrși căpitanul, bătînd prietenește pe umărul cornistului. Am să lămuresc eu pe doctor… Robu deveni pămîntiu. Soarele, care se oprise parcă pe geana dealului din asfințit, își da sfîrșitul ca un rănit într-o baltă de sînge. Lumina lui stinsă punea pe figura năucită a cornistului o paloare de mort. El auzea totul ce se spunea în juru-i, fiecare vorbă din ce în ce mai clară. Și o teamă fără seamăn i se strecura în corp, parcă prin șira spinării, o dată cu răceala vie a înserării de toamnă. Să mărturisească, sau nu ? Dinții i se strîngeau parcă de la sine, oprindu-l să facă nebunia. Cuvîntul venit din adînc se irosea zdrobit de păreții gîtlejului ca de niște stînci. Căci în închipuirea lui, bolboroseala care-i creștea năvalnică sub omușor da proporții imense beregății lungi și scorojite, pe care mărul lui Adam se ridica și se lăsa cu iuțeala bulgărașului de unt în putinei. Taina cea nouă și grozavă era o povară atît de doborîtoare pentru sufletul lui, că simțea cum îi va scăpa, cum se va prăbuși pe loc dinaintea celor din față și se va sparge în cioburi la picioarele lor. I se părea chiar că ei au și descoperit-o și nu îndrăznea să-i privească în ochi. Un tremur nervos și continuu începuse să-i zgîlțîie corpul ca pe-o piftie. Dar soarele frontului, către care ochii lui stinși cerură ajutor, își vărsase acum tot sîngele și umpluse tot apusul cu roșul lui închegat. În schimb, în mintea cornistului, celalalt soare, de acolo de departe, din țara părăsită, răsărea plin de o strălucire neobișnuită, de o candoare desăvîrșită. În razele lui, orice friguri, orice miasme de amărăciune se topiră. Sufletul lui Robu se așeză înseninat ca straturile de aer după repedea furtună a verii. Domnul căpitan, care în timpul acesta se întreținuse cu agenții, le dăduse drumul, și dînșii intraseră în bordei. Ordonanța plecă cu sufertașele, în vale, la popota batalionului. Și domnul căpitan, după ce mai făcu cîțiva pași încoa’ și încolo, cu capuL în pămînt, intră la rîndu-i în odăița lui subterană. După puțin reapăru în cadrul dreptunghiular al ușii, tăiat cu meșteșug de Robu, și rămase cu privirea în gol. Doar Robu singur mai stătea acum pe netedul fund de văgăună din dosul tranșeelor. O mulțumire fără margini i se revărsase în suflet, și el aștepta cu o nerăbdare și cu o lăcomie din cale afară de mari pe Ilie bucătarul. Pînă una-alta, își făcea de lucru netezind de ramuri o creacă cu briceagul și privind pe furiș, cu un fel de bunăvoință umilită, spre domnul căpitan. Atunci, în tăcerea solemnă și perfectă auzi lămurit dincolo, la dușmanul apropiat, bufnitul tunului de aruncat mine. Mîinile îi căzură de-a lungul trupului și piciorul facu instinctiv către dreapta primul pas spre groapa salvatoare. Dar în mișcarea-i neterminată el văzu pe domnul căpitan scoțînd puțin capul din ușa adăpostului și ciulind urechile. Stătu o clipă la îndoială ; piciorul reveni pe nesimțite în poziția de la început. Domnul căpitan îl fixa acum cu o privire curioasă, încordată, fascinatoare. Îi simți ochii în negura crescîndă paralizîndu-l pe loc ; și ochii aceia aveau o putere atît de orbitoare,… că Robu își aminti iarăși minunea luminoasă a soarelui natal. Nu era un bordei acolo, în fața ochilor lui, ci o casă albă, ca o cămașe de țăran, scînteind în arșița jucăușă a dupamiezelor de vară. Era căsuța lui, și-n prag îl aștepta Mărina, cu mîna strașină la ochi : îl văzuse de departe și-l aștepta în prag. Dar gîfîitul aspru al minei greoaie, care-și atinsese repede apogeul și acum se lăsa în jos, înceată, înfrînată de aripi, în horcăituri treptate, din ce în ce mai stranii, mai adînci, îl urni de-astă dată de-a binelea. Erau horcăiturile morții, care se lasă nevăzută și pustiitoare ; fărîmă căzută din soarele rece, ce-și ducea acum, dincolo de dealuri, spre apus, mai departe pe linia frontului, lumina lui de mort. Porni spre groapa atrăgătoare cu pasul omului nezorit, pe care nu primejdia cea mai teribilă îl alungă din urmă. Și ochii lui căutau rugător la căpitan : „Fă-mi semn să fug, fă-mi semn să fug, domnule căpitan”. Cum de nu putea înduioșa pe căpitan atîta rugăciune cîtă izvora din ochii lui ! Deasupra căpitanului strălucea însă, necontenit, soarele liniștitor și făgăduielnic, care-i împletise în raze copilăria și tinerețea. Și cu ochii la acest soare, Robu înainta tot cu pasul liniștit de la început. Și era atît de departe pînă la bordeiul acela, atît de departe. Și răsufletul de foaie al minei devenea atît de repede, atît [de] apropiat, atît de sălbatec. Și domnul căpitan nu se îndura de loc să facă semnul mîntuirii. Ce soare adevărat era acolo, departe, ce soare dumnezeiesc și vesel ! Și Robu zîmbi domnului căpitan cu nepăsarea copilului care zîmbește ucigașului plecat peste leagăn. Ba chiar se făcu că culege ceva de jos. „Hai, domnule căpitan, nici acum nu vezi cît sunt de surd ?” spuneau ochii blînzi și resemnați ai lui Robu. În sfîrșit ! Căpitanul s-a mișcat. Uite-l cum dă din mîini ca un nebun. Și Robu se repede ca scos din minți: „Doamne, Dumnezeule !” Dar o dată cu trăsnetul năprasnic care urmă nu- maidecît, Robu simți o lumină mare, grozav de mare, grozav de strălucitoare, pălindu-l drept în frunte. Nu, în moalele capului. Nu, pretutindeni. O lumină intensă, zdrobitoare, cum n-a mai văzut în viața lui. O lumină atît de multă, atît de dulce și atît de orbitoare ! Robu vedea acum, pentru cea din urmă dată, minunea soarelui curat de acolo, de departe.


