# FragmentsContent

content:
Cuprins 1 Victor Emanoil - Cavour - Lamarmora 2 Napoleon III - Trei audiențe la Palatul Tiuilleriilor 2.1 I 2.2 II 2.3 III 2.4 IV 3 Misia mea la Londra - Mareșalul Pelissier - Lordul Malmersbury 4 Prințul Napoleon - Contele Kisseleff — Marchizul de Vilamarina — Cavalerul Nigra — Baronul Hübner — Dnul Thouvenel — Lamartine Victor Emanoil - Cavour - Lamarmora [ modifică ] Sunt acum nouăsprezece ani, un mare entuziasm înflăcărase inimile românilor! Cuvântul magic de unire răsuna în toate gurile. Hora Unirii se cânta, se dansa de poporul întreg și fiecare om își uitase nevoile pentru ca să se îngâne voios cu sperările unui viitor plin de ademeniri. Eu însumi, părăsind câmpul înflorit al literaturii și aruncându-mă în torentul ideilor politice, îmi culcasem muza în fundul unui portofoliu ministerial și o acoperisem sărmana! cu un teanc de hârtii oficiale, de memuare, de note consulare etc., etc. Voturile unanime ale Camerelor din Iași și din București înălțând pe tronurile Moldovei și Valachiei pe colonelul Alexandru Cuza, noul Domn găsi de cuviință a trimite Cabinetelor europene acea memorabilă declarație prin care zice că: „deși pe tronurile Principatelor-Unite el era gata a depune ambele sale coroane pe fruntea unui Principe străin, dacă marile Puteri ar voi să realizeze dorințele nației române exprimate de Divanurile ad-hoc din anul 1858". Șapte exemplare din acest document istoric fură subscrise de Domnitor și expediate Puterilor semnatare tratatului de Paris. Măria Sa îmi făcu onorul a mă număra între persoanele însărcinate de a le duce la destinația lor și îmi adresă oficial următoarea scrisoare: „Domnule ministru, Trebuința cerând ca să trimitem o persoană de încredere spre a transmite diverse depeșe importante înaltelor curți a Franței, a Marii Britanii și a Sardiniei, am găsit de cuviință a-ți încredința o asemenea misie delicată. Făcându-ți dar cunoscut această decizie a noastră, te rog sa te pregătești a pleca îndată, după ce vei primi instrucțiile noastre. Dumnezeu să te ție în a sa sfântă pază. ALEXANDRU IOAN“. Înstrucțiile ce-mi dete Domnitorul se cuprindeau în aceste singure cuvinte ce-mi zise la momentul pornirii mele: „Du-te și fă cum te-or povățui inima și conștiința!“ Apoi îmi mai încredință două scrisori, una către împăratul Napoleon și alta către contele Walewski, ministrul afacerilor străine al Franței, pe lângă epistolele adresate contelui Cavour și lordului Malmersbury. Astfel dar, înfășurat în haina serioasă a diplomației, am plecat în misie politică la Paris, la Londra și la Turin pe la începutul lui februarie 1859. Moldova, Galiția și o mare parte din Germania erau albe de zăpadă, gerul foarte aspru, drumurile troienite, multe poduri dărâmate de sloiuri, calea foarte grea sub toate privirile, însă avântul patriotic ce-mi aprinsese sufletul făcu să nesocotesc viforii iernii, să înving toate greutățile călătoriei și să sosesc la Paris a șaptea zi după plecarea mea din Iași. Aveam mult serioasa și mult delicata însărcinare de a apăra pe lângă Cabinetele Franței, Engliterei și Sardiniei actele săvârșite în Moldova și Valachia la începutul anului 1859, precum alegerea de Domn a colonelului Alexandru Cuza în aceste două provincii etc., acte care erau să fie discutate în viitoarele conferințe din Paris. Misie importantă! răspundere mare și spăimântătoare!... Eu, un biet țăran de la Dunăre, aveam a mă găsi în contact cu capacitățile cele mai recunoscute din Europa! cu oamenii cei mai însemnați!... Nu dar fără griji mă întrebam de voi putea să mă ridic și să mă susțin la înălțimea misiei mele?... însă găseam o îmbărbătare în tainica și deplina convingere ce aveam de mult că Dumnezeu ține cu românii. Și în adevăr, reușind atât în Londra, cât și în Paris mai presus de toate sperările mele, grație bunătății și marinimiei împăratului Napoleon, veni rândul să-mi cerc norocul și la Turin. Am plecat deci din Paris cu drumul de fier a Lionului și mulțumită ordinelor marchizului de Vilamarina, ministrul plenipotenț iar al Sardiniei pe lângă curtea Franței, am găsit toate înlesnirile în călătoria mea până la Turin. Vameșii din Savoia m-au lăsat să trec la frontieră fără a cerceta bagajul meu și, la St. Jean de Norienne, am găsit o caleașcă de curier ce mă aștepta ca să mă ducă peste muntele Cenis până la Suza. Afară de aceste atenții delicate ale guvernului piemontez, am fost întâmpinat la Chambery de un magistrat care primise ordin să mă întovărășească de-a lungul Savoiei. Am sosit la Turin în faptul zilei și am tras la hotelul Trompeta, unde mi se pregătise un frumos apartament, și am fost acolo întâmpinat de cavalerul Vegezzi Ruscalla, ce avuse bunătate să vie înaintea mea la acea oră matinală. Dl Ruscalla este unul din acei oameni privilegiați a căror tinerețe sufletească se conservă până la cele mai adânci bătrânețe. Deși părul său e cărunt, figura sa e vie, inteligentă, mișcătoare ca o figură de june conspirator italian, căci ea exprimă pornirile entuziaste ale iubirii de patrie. Filolog erudit, el cunoaște mai multe limbi și literaturile lor. Patriot ardent, el visează neîncetat la unirea și neatârnarea Italiei, și visurile sale se înalță până la culmea ideii de reînviere a întregii familii latine. Aceste tendințe de panlatinism l-au îndemnat a studia dialectele tuturor popoarelor ce se rudesc cu neamul italian, încât astăzi el e singurul literator din Italia care să cunoască limba, literatura și aspirările românilor, el, prin urmare, a și întreprins nobila misie de a le face cunoscute compatrioților săi. Cercetează toate gazetele, toate publicațiile moderne din Italia și ori în care vei găsi un articol politic sau filologic asupra Principatelor noastre, fii încredinț at că e scris de Ruscalla. Noi, românii, îi suntem mult datori și s-ar cuveni să-l recunoaștem de cetățean român, fiind el nu numai unul din cei mai fierbinți patrioți ai Italiei, dar și unul din cei mai devotați patrioți ai României. După o lungă și interesantă conversație asupra întâmplărilor din Principate și din Piemont, amicul meu dl Ruscalla mă lăsă să mă odihnesc, făgăduindu-mi că va înștiința pe contele Cavour de sosirea mea și că va veni mai târziu să-mi anunțe ora audienței ce mi se va acorda. Pe la amiază, dl Vegezzi mă înștiința că voi fi primit chiar în aceeași zi de dl ministru al afacerilor străine, și dar mă îndreptai spre aripa Palatului regal în care se află toate ministerele. Găsii pe Exelența Sa într-un mic cabinet, dinaintea unui birou încărcat de hârtii, expediind ordine și telegrame în toate unghiurile Italiei. Cine nu cunoaște astăzi numele acestui om mare, acestui ministru care prin talentele sale de administrator, prin tactul său politic, prin energia sa înțeleaptă, prin cunoștințele sale întinse, prin știința cumpănirii intereselor Italiei cu ale Europei, a reușit a ridica regatul Sardiniei la nivelul statelor celor mari și a îndrepta aspirările italienilor către un țel unic: Neatârnarea și Unirea Italiei! Contele Cavour e de stat mijlociu și în puterea vârstei. Figura lui rotundă, albă, puțin colorată pe obraz, se luminează de scânteile ochilor săi albaștri, deși aceștia stau ascunși din dosul unor ochelari de aur, și se învioșează prin farmecul zâmbirii sale fine și plăcute. Contele mă primi cu o simplitate afectuoasă, mă puse lângă dânsul pe canapea, citi scrisoarea domnească ce-i adusesem și apoi îmi zise: — V-aș complimenta bucuros pentru actul patriotic ce ați desăvârșit în țara d-voastră, dacă n-aș ști că complimentele sunt de prisos unui popor ce se simte mândru și fericit de faptele sale. Românii, acești frați depărtați ai italienilor, au dat mare probă de patriotism, un exemplu admirabil de Unire, pe care noi, italienii, suntem gata de a-l urma. „Domnule conte, răspunsei, dacă am izbutit a realiza dorința noastră seculară, această reușire o datorăm în parte și Excelenței Voastre, care ați apărat cu atâta căldură drepturile Principatelor la Congresul din Paris.“ — Am făcut, apărându-le, un act potrivit cu convingerea mea și conform intereselor familiei latine, și voi continua aceeași politică din toate puterile mele. Unirea Principatelor și consultarea votului poporului este începutul unei ere noi în sistemul politic al Europei. Ele vor pregăti prin triumful lor unirea tuturor italienilor într-un singur corp, căci astăzi nimeni nu se poate împotrivi ca faptul minunat ce s-a realizat la poalele Carpaților să se realizeze și la poalele Alpilor. „Cu un rege valoros ca Victor Emanoil și cu un ministru energic ca contele de Cavour, observai, ce nu poate îndeplini o nație inteligentă ca nația italiană!“ Contele zâmbi și-mi adresă o mulțime de întrebări asupra țării mele, la care răspunsei cu franchețe fără a exalta calitățile și fără a ascunde defectele noastre, căci mi se părea că vorbesc nu cu un străin, ci cu un compatriot. Apoi rugai pe dl ministru să grăbească trimiterea unui consul sard în Principate și să binevoiască a-mi înlesni transportul a zece mii de puști dăruite nouă de împăratul Napoleon. Contele îmi anunță că a și numit în postul de reprezentant al Sardiniei pe cavalerul Strambio și îmi promise că va pune la cale nolisarea de vase de comerț pentru transportul armelor la Galați. „Acum, dnule conte, adăugai, după toate bunătățile ce ați avut pentru noi îmi iau libertatea de a vă adresa o întrebare foarte serioasă și de o mare importanță pentru Principate, la care vă rog să-mi răspundeți categoric: bine sau rău am face dacă am proclama noi înșine Unirea definitivă a Moldovei și a Valachiei, după ce am ales un singur Domn pentru ele?“ Contele îmi răspunse nu, căci, prin o nouă complicație politică, am compromite actul alegerii de la al cărui succes atârnă viitoarea noastră Unire. După aceste cuvinte ce se potriveau cu acele ale lui Napoleon, contele trimise ca să invite în cabinetul său pe generalul Lamarmora, ministrul de război, și mă prezentă Excelenței Sale, anunțându-i totodată că aveam misii de la prințul Cuza de a mă înfățișa regelui. Generalul, nalt de stat, înzestrat cu o figură marțială, se ocupa cu o neîncetată activitate de reorganizarea oastei în prevederea luptelor viitoare pentru independența Italiei, și era cel mai energic auxiliar al contelui de Cavour, având încrederea deplină a regelui și bucurându-se de o mare popularitate ce o dobândise în Crimeea. El a fost comandantul micii armate piemonteze care a cooperat la luarea Sevastopolului, împreună cu armatele aliate franceză și engleză. Generalul Lamarmora mă strânse militărește de mână și mă îndemnă a merge a doua zi la palat, asigurându-mă că voi fi primit îndată de Maiestatea Sa. — Mâine, zise el, avem consiliu la regele. Găsiți-vă în salonul adiutantului de serviciu când vom ieși de la Maiestatea Sa, și vă voi introduce eu însumi. „Vă mulțumesc, dnule general, de această amabilitate, răspunsei, și totodată vă exprim adânca satisfacție ce simt de a vă revedea în ajunul marilor evenimente ce se pregătesc.“ — A mă revedea? întrebă generalul cu mirare... Unde ne-am mai văzut? — În cartierul general al mareșalului Pelissier. — Ați fost în Crimeea? — Dar, și am vizitat lagărul artistic al armatei piemonteze. — La ce epocă? — Câteva zile în urma luării Sevastopolului. — Suntem dar cunoscuți vechi... A revedere în curând pe un alt câmp de război mult mai important pentru noi, însă până atunci, a revedere la palat. Mulțumind ambilor miniștri de buna lor primire, mă întorsei la hotel, unde găsii pe cavalerul Strambio, căruia contele de Cavour pusese însărcinarea de a-mi înlesni vizitarea curiozităților de Turin, și deschiderea lojilor ministeriale în teatre, etc. Am făcut împreună o lungă primblare prin oraș, admirând fizionomiile vesele, vioaie și entuziaste ale generației tinere. Capitala Piemontului este unul din orașele cele mai considerabile de peste Alpi. Așezată la poalele acestor munți, pe malul stâng al râului Po, ea cuprinde o populație activă de 180.000 de suflete. Străzile sale sunt drepte, casele nalte, magaziile elegante, însă afară de strada numită Po, care este formată de arcade, toate celelalte străzi nu au nici un sigiliu particular. Turinul e lipsit de monumente importante în privirea artei, precum le posedă Genova, Florența, Veneția, Roma etc., însă el răsuflă un aer de libertate ce-i dă o superioritate măreață asupra surorilor lui. Pe piețe nu se înalță catedrale monumentale precum Domo la Milan, Santa Maria de Fiore la Florența, San Marco la Veneția, San Petro la Roma etc., dar se ridică statui de eroi-martiri ai libertății naționale. Astfel pe piața Castello albește la soare o statuie de marmură ce reprezintă, în suvenirul nenorocirilor de la 1848, un ostaș piemontez în lupta pentru apărarea Italiei și pe piața San Carlo, cea mai frumoasă și mai regulată dintre toate, se-nalță statuia ecvestră de bronz a regelui Emanoil Filibert, lucrată de vestitul Marochetti, etc. Palatul regal e o zidire naltă, lipsită de orice ornamente arhitecturale și ridicată în fundul pieței Castello. Apartamentul regelui se găsește la al doilea rând unde duce o scară de piatră, largă și măreață. Cea întâi cameră în care intri e o sală spațioasă și destul de goală, ale cărei ferestre dau pe grădina palatului; ea-i ocupată de servitori în livrea și de câțiva militari de serviciu. Ușa din fund se deschide într-o a doua cameră mică și întunecoasă unde stă adiutantul însărcinat cu introducerea persoanelor ce au audiențe. Aceasta e vecină cu salonul regelui, salon simplu mobilat, îmbrăcat pe pereți cu stofă de mătase vișinie. Un singur obiect de artă ornează salonul, dar el merită admirarea privitorilor. E un grup de marmură albă ce reprezintă pe tustrei copiii lui Victor Emanoil jucându-se cu un câine de Terre-Neuve. Nu așteptai mult în camera adiutantului, a doua zi când mă dusei la palat, și văzui pe miniștrii care ținuseră consiliu cu regele. Generalul Lamarmora, zărindu-mă, veni să-mi deie mâna, apoi îmi zise să intru în cabinetul Maiestății Sale. Trecui prin salon și găsii pe Victor Emanoil în picioare, purtând haine civile de culoare neagră, însă având un aer militar și cavaleresc foarte impozant. Regele e nalt, are forme erculane, ochii semeți și pătrunzători și o figură căreia mustățile sale stufoase și răsucite dau un caracter de nobilă și energică bărbăție. Mă închinai respectuos dinaintea Maiestății Sale. — Bine ai venit, domnul meu!... îmi zise regele cu glas puternic. Ce face prințul Cuza? „Măria Sa, răspunsei, depune omagiile sale la picioarele tronului Maiestății Voastre și așteaptă cu încredere continuarea generoaselor sentimente ale M. Voastre pentru Principatele Române.“ — Are dreptate prințul, căci am stimă și simpatie pentru nația română. „Nația română presimte această simpatie, Sire, și privește în persoana Maiest. Voastre pe șeful familiei latine, din care face și ea parte.“ — Nu am putut încă face nimică pentru dânsa, dar am sperare în Dumnezeu și în poporul italian că în curând voi îndeplini ceea ce părintele meu a cercat la 1848. Atunci am fost nenorociți, însă nenorocirile noastre au dat un caracter sacru cauzei Italiei. „Această sfântă cauză, Sire, va triumfa, credem noi, românii, pentru că are pentru succesul ei spada Maiestății Voastre și simpatiile nației franceze.“ — Ai văzut pe împăratul la Paris? întrebă regele, după o scurtă tăcere. „Am avut onorul a fi primit de două ori de Maiestatea Sa“, răspunsei. — Crezi că Franța va veni în ajutorul Piemontului dacă acesta ar începe ostilitățile? „Opinia publică, Sire, este pentru participarea Franței în favoarea Italiei.“ — Oricum să fie, replică regele, punând o mână în șold, eu nu voi da înapoi vis-à-vis de Austria; și chiar de-oi fi părăsit de ajutorul Franței, voi ținea lupta singur, cu armata mea. Poporul sard e brav și deprins cu războiul. Am astăzi o sută de mii de ostași, și, de va fi nevoie, alți o sută de mii vor alerga la un semn al meu, ca să ia rând sub steagul patriei. Rostind aceste cuvinte, figura lui Victor Emanoil se luminase de acea sublimă flacără a entuziasmului ce inspiră sufletelor viteze simțirea amorului de patrie. În acel moment geniul său părea a pătrunde misterele viitorului și a întrevedea realizarea glorioaselor aspirări ale Italiei. „Sire! zisei în admirarea ce-mi inspira regele, Providența ajută inimilor mari. Cauza Italiei va triumfa, căci întreaga Italie va răspunde la apelul Maiestății Voastre. Nația italiană știe acum unde merge, căci ea știe cine o conduce. În scurtul timp de când mă aflu aice, am observat în fizionomia poporului un aer de convingere și de hotărâre energică care îmi probează că ora luptei a sunat. Tot italianul astăzi pare convins de triumful principiului mântuitor al independenței și pare gata a reîncepe lupta de la 1848, ca să răzbune pe părintele Maiestății Voastre.“ — Așa este și așa va fi! replică regele cu glasul răsunător. După aceste cuvinte, Victor Emanoil se informă de starea spiritelor în Ungaria și în Principate, apoi mă concedie zicându-mi: — Arată complimentele mele afectuoase prințului Cuza și spune-i din parte-mi că toate școlile civile și militare din regatul meu sunt deschise pentru români, care vor fi primiți ca niște frați! Mă închinai profund și ieșii entuziasmat de caracterul eroic al regelui. Cuvintele sale răsunară puternic în mintea mea, ca niște profeții de mari evenimente. Ce se va întâmpla oare în viitor? Dumnezeu singur o știe! Tot ce se poate prevedea este că de se va începe lupta cu Austria, Piemontul, condus de Victor Emanoil, va ști a face minuni de vitejie, spre a răzbuna suvenirul amar al catastrofei de la Novara. Napoleon III - Trei audiențe la Palatul Tiuilleriilor [ modifică ] (1859) I [ modifică ] Îndată după sosirea mea în capitala Franței (februarie 1859) cerui audiență de la dl ministru afacerilor străine, contele Walewski, și a doua zi mă prezentai la palatul ministerial ce se ridică pe malul stâng al Senei. Ușierii mă introduseră într-un mare salon ornat cu tot luxul palatelor regale: mobile aurite și îmbrăcate cu catifea roșie, perdele lungi de stofă de Lyon cu torsade de fir, bronzuri artistice așezate pe cămine de marmură albă, covoare groase împestrițate cu diferite desenuri etc., etc. Iar dintre toate ornamentele acelui salon de primire cele mai demne de admirare sunt portretele împăratului Napoleon și al împărătesei Eugenia, lucrate de celebrii pictori Winterhalter și Diubiuf; tablouri minunate în privirea artei și a semănării! Ele au totodată meritul de a reprezenta, unul, maiestatea imperială îmblânzită prin expresia de bunătate a figurii lui Napoleon, și celălalt, prestigiul împărătesc strălucind de tot farmecul frumuseții încoronate. Un ușier veni să-mi anunțe că Excelența Sa dnul ministru mă aștepta în cabinetul său. Intrai dar în acel sanctuar atât de important unde astăzi se înnoadă și se deznoadă firurile încâlcite ale politicii europene și mă găsii în fața contelui Walewski. Excelența Sa mă primi cu multă amabilitate și se puse a citi scrisoarea ce-i adusesem de la prințul Cuza; apoi îmi zise: — Sentimentele de abnegare ale Domnului român merită toată lauda, însă ele nu pot simplifica chestia Principatelor. Este de netăgăduit că actul alegerii sale, săvârșit de români, e de natură a recomanda patriotismul lor, dar totodată el e și de natură a produce grele complicări în politica Orientului. Știți prea bine, domnul meu, câte dificultăți au avut a întâmpina guvernul Maiestății Sale împăratului în sânul Congresului din Paris, prin urmare vă este negreșit cunoscut că Turcia și Austria sunt împotivitoare Unirii Principatelor, că Englitera sprijină sistematic politica Turciei, că Prusia nu are nici un interes de a fi favorabilă dorinței românilor; cât pentru Rusia, cred că nu mai aveți nici o îndoială despre caracterul politicii sale în privirea d-voastră. — Așa este, domnule conte, răspunsei; însă oricât de mari împotriviri poate găsi chestia românilor în unele cabinete ale Europei, noi nu pierdem curajul, încât vom fi siguri că Excelența Voastră va susține interesele noastre în conferințele ce au a se deschide în curând, precum le-a susținut și în Congresul trecut. — Dar ce poate face Franța singură în contra Turciei, Austriei, Engliterei și celorlalte puteri? — Franța, domnule conte, e mai puternică astăzi decât poate se crede însăși. Ea poate arunca în cumpăna politicii europene o greutate nemăsurată, numele lui Napoleon. — Așa este; însă mărturisește, domnul meu, că actul alegerii colonelului Cuza este cam abătut din calea Convenției. — Mărturisesc orice veți voi, domnule ministru, încât voi fi încredințat de sprijinul Excelenței Voastre... Acel act, deși considerat ca rebel Convenției, are avantajul de a ne deschide calea Unirii, prevăzută de însăși Convenție, și dar noi credem că am făcut un act conform cu spiritul ei și chiar cu politica Franței. Credința noastră nestrămutată este că Franța nu ne va părăsi, căci ea nu va voi a lăsa neîndeplinit dorul de renaștere al unui popor întreg, un popor de viță latină ce se rudește cu marele popor francez. — Nu pierdeți din vedere că Franța e singură. — Singură, însă în capul celorlalte puteri. Dacă ea va recunoaște actul alegerii prințului Cuza, Europa va imita mărinimia sa. Contele Walewski începu a râde și observă că popoarele tinere nu se îndoiesc de nimica. — Ferice de dânsele, răspunsei, căci izvorul faptelor mari este credința! După o scurtă tăcere contele mă întrebă, cătând drept în ochii mei, dacă este adevărat că ambele Principate doresc deopotrivă unirea lor într-un singur stat? — Adevărat — răspunsei în deplină convingere. — Adevărat e că alegerea domnitorului atât în Moldova, cât și în Valachia a rezultat din voința unanimă a Camerelor, iar nu din vreo înrâurire ocultă, exercitată asupra deputaților? — Adevărat! — Însă precât știu, în timpul alegerii erau mai mulți pretendenț i la tron. — Acei pretendenți au cercat a se pune în iveală, dar ei nu reprezentau decât ambiția lor personală, și nația era sătulă, dezgustată chiar de asemenea ambiții egoiste. Ea aspira la încoronarea unui principe mântuitor, iar nu la simpla înălțare a unui om. De aceea, când a sunat ora alegerii, toți deputații au fost animaț i de adevăratul patriotism și s-au arătat demni de mandatul lor. — Domnul actual era șeful unui partid politic până a nu fi ales? — Nicidecum; el era simplu soldat în rangurile partidului național, ca noi toți. — Și credeți că reprezintă în conștiință principiile pentru care v-ați luptat cu atâta energie? Credeți că va respecta Convenția? — O credem. Contele se puse a gândi. Eu îl priveam cu luare-aminte, cercând a ghici impresia produsă de răspunsurile mele, însă nu putui descoperi nimica. — Domnule conte, zisei sculându-mă de pe scaun, dați-mi voie a vă adresa o întrebare: În urma convorbirii ce am avut onorul a ținea cu Excelența Voastră, putem noi, românii, avea sperare în sprijinul Ei pentru actul alegerii săvârșite în Principate? — Aceasta, răspunse contele zâmbind, atârnă de la împăratul. — Prea bine: putea-voi dar să am onorul de a vedea pe Maiestatea Sa? — Aveți vreo scrisoare pentru Ea? — Am și scrisoare din partea Domnului Cuza, și însărcinare de a prezenta verbal omagiile sale respectuoase. — E greu de a fi prezentat împăratului în zilele acestea, îmi observă contele, căci Maiestatea Sa e foarte ocupată, și nu cred să fii primit înainte de 15 zile. — Voi aștepta până când Maiestatea Sa va putea dispune de câteva minute în favoarea mea; tot ce vă rog însă, dle ministru, este să aveți bunătate de a spune împăratului că sunt venit înadins cu o misie pentru Maiestatea Sa. — Bucuros. Chiar astăzi l-oi informa despre sosirea dvoastră. A revedere, domnul meu. Ieșind din cabinetul ministrului, mă simții cuprins de o tainică grijă. Cu cât îmi repetam convorbirea mea cu contele Walewski, mi se părea că adevăratul caracter al ei nu era încurajator. Ministrul se arătase în adevăr foarte amabil, însă nu mai puțin diplomat cu mine, căci se ferise de a se lega prin vreo promitere cât de mică. Totul atârnă de la împăratul! îmi zise el drept concluzie... Fie. Mai bine să ai a face cu Dumnezeu decât cu sfinții, spune românul în înțelepciunea sa; însă când oare va sosi ziua aceea fericită în care voi putea aborda geniul încoronat care ține soarta noastră în mâinile sale?... Mă dusei să fac o primblare la Bois de Boulogne pentru ca să-mi alin neastâmpărul și mă întorsei la hotel pe la cinci ore. Portarul îmi dete un plic în care găsii următorul bilet: „Maiestatea Sa împăratul va primi în audientă particulară pe dl Alecsandri mâine, la unsprezece ore. DUCA DE BASSANO.“ II [ modifică ] La ora indicată mă prezentai la poarta pavilionului din mijloc al palatului Tuilleriilor, numit Pavilionul Orologiului. Sub peristil se aflau câțiva Cent-gardes, în uniforma lor strălucitoare, precum și mai mulți ușieri, care purtau lanțuri de argint pe deasupra fracurilor negre. Unul din aceștia, aflând că aveam o audiență la împăratul, mă introduse îndată în salonul adiutanților. Aici mă întâmpină un șambelan care, citind cartea mea de vizită, mă invită să intru în alt salon, cu ferestre mari deschise pe grădina Tiuilleriilor. Acest salon are o însemnătate glorioasă, fiind sanctuarul stindardelor gărzii împărătești. De-abia mă așezasem pe o canapea îmbrăcată cu covor de Gobelini și auzii sunând într-o cameră laterală un timbru argintiu; șambelanul deschise îndată o ușă mare de lemn de mahon și în curând veni să mă cheme în numele împăratului. Inima-mi începu a bate de o mare uimire... Trecui prin două saloane mici și mă găsii în prezența lui Napoleon. Maiestatea Sa făcu doi pași spre mine, în vreme ce mă închinam, și zise cu bunătate: — Domnule A... am aflat cu mulțumire sosirea d-tale în Paris. Cred că-mi aduci vești bune din Principate. Glasul plin de blândețe, zâmbetul încurajator, căutătura binevoitoare, care împreunară cuvintele împăratului, alinară pe loc neastâmpărul inimii mele. Ca prin un efect magic ideile mele luară un zbor mai liber și mai înalt în atmosfera imperială în care mă găseam, și cauza patriei mele, încredințată mie, se prezentă atunci înaintea ochilor mei în toată mărimea sa. Împăratul luă din mâinile mele scrisoarea autografă a prințului Cuza, se puse pe un jilț de marochin aproape de birou și îmi făcu semn să șed pe un scaun alături. În vreme ce Maiestatea Sa citea scrisoarea domnească, eu examinam cu o curiozitate nesățioasă trăsăturile acestei figuri mărețe care răspândește o lumină atât de glorioasă în istoria secolului nostru. Napoleon e de stat mijlociu; părul său începe a cărunți; tipul obrazului nu seamănă cu acel al moșului său Napoleon I, însă are un caracter de energie însoțită cu o blândețe fermecătoare. Fruntea e nobilă; ochii albaștri au o expresie adâncă și visătoare; graiul e simpatic, convingător și îndulcit prin efectul unei zâmbiri amicale care atrage inimile. Toate persoanele ce trăiesc în contact cu împăratul sunt subjugate de neîncetata bunătate a sufletului său și îl adorează mai mult decât pe un om încoronat, îl adorează ca pe un binefăcător, ca pe un părinte. Generozitatea sa nu are margini; ea se manifestă la toate cazurile atât în favorul amicilor dinastiei napoleoniene, cât și în ajutorul străinilor. Cabinetul împăratului e simplu mobilat; pereții sunt acoperiți cu hărți geografice și cu portrete de familie. Între ferești, pe o consolă de marmură, este bustul lui Napoleon l, iar pe cămină bustul reginei Hortensia, mama împăratului actual. Sfârșind citirea scrisorii domnești, împăratul se întoarse spre mine cu un aer de satisfacere și zise: — Simt o mare simpatie pentru nația română și pentru domnul Cuza, și văd cu mulțumire că nu m-am înșelat când am judecat cauza Principatelor demnă de sprijinul Franței. Actul patriotic ce ați desăvârșit de curând prin înălțarea unui singur om pe ambele tronuri, al Moldovei și al Valachiei, tactul politic ce ați probat săvârșindu-l îmi dau încredere că meritați viitorul la care aspirați. Nu-mi rămâne decât a vă felicita și a vă asigura că ajutorul Franței, că simpatiile mele nu vor lipsi pe calea înțeleaptă ce ați apucat. La aceste cuvinte atât de măgulitoare mă simții pătruns de o adâncă uimire și răspunsei: — Sire! Cuvintele binevoitoare ale Maiestății Voastre sunt de natură a insufla mândrie sufletelor române. Nu zic a mări recunoștința lor, căci românii au un cult entuziast pentru numele Maiestății Voastre. În țara mea, de la mic până la mare, toți binecuvântează pe împăratul Franței ca pe geniul mântuitor al României; și chiar în ora când s-a săvârșit actul alegerii Domnului, o presimțire puternică îndemna pe reprezentanții Nației a îndeplini cu toată încrederea acel act, ca unul ce le părea și conform dorinței Maiestății Voastre, și avantajos intereselor românești. Împăratul zâmbi cu multă bunătate la acest răspuns, aprinse o țigaretă și replică: — Cunosc simțirile românilor pentru nația franceză, căci afară de chestia politică ce a contribuit a dezvolta acele simțiri, există și o legătură de familie între ambele nații. Sunteți de viță latină, și mulți din d-voastră, chiar prințul Cuza, mi se pare, v-ați făcut studiile în Paris? — Adevărat, Sire; conformitatea de caracter, de gusturi și de idei cu francezii ne îndeamnă a veni de preferință în sânul Franței pentru ca să primim lumina civilizației. Prințul Cuza a fost unul din cei întâi tineri români care au studiat în universitățile Parisului. — Ce vârstă are prințul? — Patruzeci de ani, Sire. — Pân’ a nu fi ales Domn, era colonel? — Dar, Sire!... Și acum că a ajuns la cea mai înaltă poziție în patria sa, ambiția sufletului său este de a fi în Orient cel întâi locotenent al Maiestății Voastre. — Care este starea actuală a Principatelor în privirea administraț iei, a finanțelor și a puterii armate? — Sire! Principatele se află într-o deplină dezorganizare administrativă în urma deosebitelor guverne provizorii ce s-au succedat în timp de doi ani; finanțele sunt reduse la zero, și armata regulată, compusă de 10.000 oameni, este rău organizată, căci ea se resimte de regimul vechi, și rău armată, căci nu are decât puști și săbii vechi aduse din Rusia. — Cum? N-aveți fonderii de tunuri, fabrici de capsule și de praf? — N-avem nimică, Sire; ne găsim săraci de toate, și de arme bune, și de ofițeri cu experiență. Singura noastră sperare se reazemă în generozitatea Maiestății Voastre. Am dori să aducem din Franța ofițeri instructori pentru toate ramurile artei militare și să introducem în oastea română administrația, disciplina și mai cu seamă acel spirit militar care face din armata franceză o armată de eroi. — Prea bine, răspunse împăratul; aprobez dorința românilor și le dăruiesc 10.000 de puști cu capsule. Totodată le promit a trimite ofițeri instructori de toată arma, precum și oameni speciali pentru înființarea fonderiilor și fabricilor trebuitoare oastei. Mărturisesc că auzind această făgăduință neașteptată, nu găsii cuvinte ca să exprim în deplin simțirea recunoștinței mele. Uimit, mă închinai în tăcere. — Aveți ceva artilerie? mă întrebă iar Maiestatea Sa. — Am avut. Sire, vreo câteva tunuri pân’ a nu se aprinde războiul Orientului; însă când s-au retras rușii din Principate, ei au ridicat mica noastră artilerie cu a lor. Pe urmă austriecii, ocupând Principatele, au găsit prilej a vinde guvernelor de atunci câteva tunuri vechi, precum și o sumă de săbii de pe timpul Mariei Tereza. Napoleon începu a râde și adaugă: — V-aș da și două baterii de artilerie, dacă ar fi înlesnire de a le transporta în Principate. — Sire, răspunsei, guvernul Maiestății Voastre nu va avea nici o supărare întru aceasta; eu însumi mă însărcinez cu transportul armelor. — Prea bine; ocupă-te deocamdată cu expediția acelor 10.000 de puști și a munițiilor lor; eu voi da instrucțiunile necesare ministerului meu de război. Cât pentru artilerie, vom aviza mai pe urmă. Împăratul luă condeiul și făcu un semn pe o coală de hârtie; apoi urmă întrebările sale: —- Mi-ai spus că finanțele d-voastră sunt în proastă stare. N-ați gândit a face un împrumut în străinătate? — Sire, pân’ a nu pleca din țară, ministrul elabora un proiect de împrumut de 6.000.000 fr. cu gând de a-l supune Camerelor; și prințul Cuza m-a însărcinat a cerceta dacă un asemenea împrumut s-ar putea efectua aice. — 6.000.000 numai? Nu cred să poată ajunge o asemenea sumă la nevoile unei nații care voiește a renaște și a se organiza. Care sunt garanțiile ce ați înfățișa pentru asigurarea împrumutului? — Avem, Sire, mai multe venituri mari ale statului, precum vămile, ocnele, exportul grânelor etc., care sunt în stare a garanta un împrumut mult mai important. — De este așa, hotărâți-vă mai bine a contracta un împrumut de 12.000.000 franci, și, în cât privește înlesnirea efectuării sale, voi vorbi eu însumi cu unul din cei mai mari bancheri din Paris, cu Pereire; însă nu uita a scrie îndată prințului Cuza ca să-ți trimită o împuternicire legalizată pentru a putea începe asemenea negociere, precum și titlurile garanției împrumutului. — Sire, răspunsei închinându-mă, voi urma întocmai povățuirilor Maiestății Voastre. Napoleon mai făcu un semn pe coala de hârtie, aprinse o a doua țigaretă și zise: — Mi-ai spus iară că armata română se suie numai la 10.000 de oameni. Pentru ce acest mic număr de soldați într-o populație de 4.000.000? — Pentru că până acum am fost strâns legați în fașele Regulamentului Organic; cu toate acestea însă, noi am găsit chipul de a mări puterea noastră armată prin înființarea de deosebite corpuri neregulate, precum dorobanți, plăieși, grăniceri, al căror număr se suie la 15.000; încât socotind unii cu alții, avem 25. 000 de oameni purtători de arme. — Bun soldat e românul? întrebă împăratul. — Precât îmi este iertat a judeca asemenea chestie în neștiința mea de artă militară, eu consider, Sire, soldatul român ca pe unul din cei mai buni din Europa, căci este disciplinat prin însăși natura sa, deprins cu toate greutățile vieții, cu foamea, cu osteneala, cu căldura, cu gerul, și are o aplecare la soldăție. În vremea când rușii au organizat cel întâi batalion românesc, ei se minunară astfel de lesnirea tinerilor recruți a deprinde mânuirea armelor, cât îi numeau franzuski, adică francezi. Ceea ce le lipsește ostașilor români este o organizare înțeleaptă, o instrucție militară care să deștepte în sufletul lor acel simț de demnitate personală, acel amor fanatic al steagului, care insuflă inimile militarilor francezi și îi îndeamnă a face minuni de vitejie. Împăratul mă asculta cu luare-aminte. Mă oprii din zborul entuziasmului ce mă apucase în privirea soldaților români și a armiei franceze, căci aș fi putut vorbi o oră întreagă asupra acestui suget. — Văd cu plăcere, observă Maiestatea Sa, că ai o sinceră admirare pentru armia mea. — Sire, admirarea mea pentru dânsa este așa de adâncă, că în ochii mei armata este partea cea mai nobilă a nației, adevărata cavalerime din secolul nostru, căci religia sa e întemeiată pe cele mai sublime simțiri: onor, bărbăție, glorie și abnegare! Napoleon făcu semn de aprobare și, sculându-se de lângă birou, mă invită a mă apropia de-o mare hartă geografică întinsă pe peretele din fața ferestrelor. — Vină, îmi zise Maiestatea Sa, de-mi arată configurarea provinciilor ocupate de români. Atunci în vreme de un pătrar de oră debitai un curs întreg de geografie românească, arătând cu degetul mai întâi Principatele Unite, apoi Banatul, Transilvania, Bucovina și Basarabia, ce le înconjoară, apoi satele românești răspândite pe malul drept al Dunării, vorbind de omogenitatea poporului ce locuiește aceste părți ale Orientului, de rodirea pământului, de desimea pădurilor, de bogăția minelor, de tăria Carpaților ca punct strategic, de mulțimea râurilor etc., și sfârșii, zicând cu un entuziasm bine simțit: — Vedeți, Sire, cât e de întinsă adevărata Românie, și ce Regat important ar constitui cu ale sale 9.000.000 de români, dacă Providența ar realiza visul și aspirările lor. Pus de o mână puternică în cumpăna politicii moderne, el ar hotărî pentru totdeauna soluția atât de grea a chestiei Orientului. Împăratul ținti ochii săi pătrunzători asupra mea; apoi schimbâ nd șirul convorbirii mă întrebă de am a pleca în curând la Londra? — Cât mai în curând, Sire, răspunsei; căci afară de misia mea în Englitera, am însărcinare a merge și la Turin. — Te îndemn dar, zise Maiestatea Sa, a nu întârzia nicidecum călătoria d-tale la Londra, căci acolo este adevăratul câmp al misiei d-tale. Aici ai găsit calea ușoară, fiind politica mea favorabilă chestiei Principatelor; însă la Londra vei găsi oarecare prevenții în contra alegerii Domnului, ce e considerată ca o călcare a Convenț iei și poate chiar ca un act de premeditare în contra integrității imperiului otoman. Misia d-tale e delicată și grea, însă nu pierde curajul. Mergi, pân’ a nu pleca, de te sfătuiește cu contele Walewski, și când vei ajunge la Londra, du-te de vezi pe ambasadorul meu, Duca de Malakof, care îți va da bune povățuiri. — Sire, răspunsei pătruns de atâta bunătate, mă aștept la mari greutăți de înfruntat în Englitera, și chiar poate la o tristă neizbândă în negocierile mele, dar bunătatea ce mi-a arătat Maiestatea Voastră îmi dă curajul a aborda orice lupte, orice împrotiviri. Napoleon îmi făcu onorul neașteptat de a-mi da mâna, concediindu-mă, și replică: — Cum te-i întoarce din Englitera, să vii la Tiuillerii. Mă închinai cu recunoștință. Împăratul adăugă: — Scrie prințului Cuza că are toată simpatia mea, și arată compatrioților d-tale deplina mea satisfacere pentru actul politic ce au desăvârșit cu patriotism, curaj și spirit. — Sire, replicai cu glasul cam tremurător, deie-mi voie Maiestatea Voastră a depune la picioarele sale mulțumirile românilor pentru aceste cuvinte atât de încurajatoare și totodată a-i expune nedumerirea critică în care ei se găsesc. Napoleon îmi făcu semn de a vorbi liber: — Sire! Suntem un popor tânăr, fără nici o ispită de viață politică, și dar precum am fost luminați de un instinct providențial a face un act ce a atras laudele Maiestății Voastre, am putea comite și greșeli. Fie generoasă Maiestatea Voastră și binevoiască a ne arăta calea ce trebuie să urmăm. Noi în ora de față ne găsim în exaltarea izbândei. Am făcut un pas mare, care ne mândrește și ne împinge a păși tot înainte. Trebuie oare să cedăm acestei porniri entuziaste proclamând Unirea definitivă a Principatelor? Cu un singur cuvânt, cu un semn, Maiest. Voastră ne va conduce cât de departe sau ne va opri pe loc. — Nu, răspunse împăratul; nu se cuvine acum deodată să faceți un al doilea pas, căci însași Franța, deși vă este favorabilă, nu v-ar putea apăra în contra acuzării de călcare a Convenției. Această Convenție este un act oficial european, subsemnat de șapte puteri; el trebuie respectat! În alegerea Domnului, românii au avut spiritul de a profita de o lacună ce există în Convenție, nefiind prevăzut cazul numirii aceluiași Domn în Principate; însă prin proclamarea intempestivă a Unirii ați răsturna deodată tot lucrul Congresului de Paris, și atunce chiar eu însumi nu aș mai putea să vă țin parte. Ceea ce se cuvine să faceți acum este să așteptați în liniște viitoarele Conferințe și să vă ocupați cu seriozitate de reorganizarea administrativă, financiară și militară a Principatelor. Cătați a vă recomanda Europei prin înțelepciunea reformelor din lăuntru, precum v-ați recomandat prin patriotismul de care ați dat dovadă, și vă pregătiți nu a silui evenimentele, ci a profita de cursul lor. — Sire, întrebai, Maiestatea Voastră îmi permite de a scrie aceste prințului Cuza? — Negreșit, răspunse împăratul, și-i veți adăuga că îl sfătuiesc să păstreze ordinul cel mai deplin în Principate! Pe urmă concediindu-mă cu o zâmbire binevoitoare îmi zise: — A revedere după întoarcerea d-tale din Englitera. Mă închinai respectuos și ieșii din cabinetul împărătesc, încântat și transportat de grațiozitatea cu care Maiestatea Sa mă tratase timp de o oră. Salonul de alături era plin de persoane în cravate albe care așteptau audiențe de la împăratul. Ne salutarăm cu toții, și în sfârșit alergai la fratele meu pentru ca să-l însărcinez cu operația transportării armelor. În nime altul nu mă puteam încrede mai bine pentru o asemene misie delicată, care reclama o inteligență vie și unită cu o mare discreție. A doua zi vizitai, pe contele Walewski, după ordinul împăratului. Excelența Sa mă povățui de a fi foarte restrâns în vorbă cu oamenii de stat ai Engliterei și de a susține alegerea prin argumente doveditoare de respectul românilor pentru Convenție și de a lor credință către suzeranitatea Înaltei Porți; apoi mă asigură că Duca de Malakoff va fi înștiințat prin telegraf de sosirea mea la Londra. Așadar, plecai din Paris seara la opt ore, după ce mai întâi am scris prințului Cuza toate detailurile audienței mele la împăratul și după ce am stenografiat toate cuvintele împăratului Napoleon, pentru ca să cunoască mai târziu românii cât de generos și de afectuos a fost pentru noi Napoleon III. III [ modifică ] La întoarcerea mea din Englitera [1] , unde misia mea avu o reușită satisfăcătoare, cerui audiență și mă prezentai îndată la palatul Tiuilleriilor după ordinul ce primisem de la împăratul. Napoleon se găsea în cabinetul său împreună cu mareșalul Vaillant, ministrul de război, și mă primi cu bunătatea sa obișnuită, mă onoră cu darea sa de mână și mă invită să iau un scaun; apoi, adresânduse către bătrânul mareșal, îi zise: — Domnule ministru, vei ști că am dăruit zece mii de puști [2] cu munițiile lor armatei române. Vei da ordinele necesare, pentru de a le ținea gata la dispoziția domnului A. care se însărcinează cu transportul lor. Totodată vei alege un număr de ofițeri instructori de toată arma, cu destinare pentru ei de a merge în Principate îndată ce va veni cererea oficială de la guvernul prințului Cuza. Mareșalul întrebă dacă nu ar fi necesar de a se trimite și un ofițer superior cu cunoștințe de înaltă strategie? Apoi, adresânduse de-a dreptul la mine, îmi zise: — Aveți în țară oameni capabili de a purta comanda unei armate întregi și de a pune Principatele în stare de apărare la caz de nevoie? — Avem, răspunsei, puțini tineri care au făcut studii militare, dar cărora le lipsește practica, experiența. — Nu e destul, replică mareșalul. Pre cât înțeleg, aveți elemente de buni șefi de batalioane cel mult, iar nu încă de ofițeri superiori, de generali. — Pe cine socotiți, domnule ministru, să însărcinăm cu asemene misie? întrebă împăratul. Mareșalul stătu pe gânduri, iar împăratul îmi făcu întrebare dacă cunoșteam vreunul din ofițerii superiori care ar primi să meargă în Principate?... Numii pe generalul Rose, unul din cei mai bravi și mai tineri militari, ajunși la un grad așa de nalt prin meritele lor. — Rose? replică Maiestatea Sa zâmbind, îmi trebuiește mie; nu pot să vi-l dau. — Rose? adăugă mareșalul, bravo! Văd că știți a alege, însă Rose e necesar armatei franceze. Sire! Mă voi ocupa însumi a găsi un ofițer capabil pentru Principate și voi raporta îndată Maiestății Voastre. Mareșalul se sculă, adunând într-un mare portofoliu mai multe hârtii de pe birou. Împăratul zise: — Prea bine! Domnul A... se va adresa de acum de-a dreptul către d-voastră atât pentru arme cât și pentru ofițeri instructori. — Sire! îndrăznii atunci a zice; deie-mi voie Maiestatea Voastră a cere o nouă grație în favoarea organizării armatei noastre. — Care? întrebă Napoleon. — Învoirea Maiestății Voastre de a se primi studenți români în școalele militare de la Saumur și de la Metz, precum și la școala politehnică, și a statului major. La această propunere cam îndrăzneață mareșalul se întoarse repede spre mine, voind negreșit să facă o observare: însă împăratul nu-i dete timp, căci îmi acordă cererea cu generozitate, zicând ministrului ca să ia notă de dânsa. Bătrânul mareșal se închină și ieși din cabinet; atunci Napoleon se apropie de cămină. Își aprinse o țigaretă și mă întrebă care a fost rezultatul misiei mele la Londra? Mă grăbii a face în scurt istoricul audienței mele la lordul Malmersbury, ministrul Foring-Oficiului, și adăugai: — Sire! Am buna sperare că Englitera va fi de opinia Maiestății Voastre în chestia Principatelor. Napoleon mă ascultă cu atenție și curiozitate, apoi binevoi a mă felicita de rezultatul fericit ce obținusem și zise: — Încât Franța și Englitera vor fi în acord, orice chestie e sigură de a triumfa. După aceste cuvinte memorabile, M. Sa mă întrebă dacă în timp cât m-am găsit la Londra am observat vreun simptom de îngrijire în privirea complicărilor politice dintre Austria și Italia? — Mai toate persoanele ce am cunoscut în Englitera, răspunsei, mi-au părut preocupate de iminența unui război austro-italian. Mi s-a făcut pretudindeni întrebare dacă în caz de agresie din partea Austriei, Franța ar merge în ajutor Piemontului; însă m-am ferit, Sire, de a emite vreo opinie personală în această chestie importantă. — Ai văzut pe lord Palmerston? — Nu, Sire, căci era absent din Londra; însă am făcut vizită lorzilor Clarendon și John Russel. — Care e opinia lor asupra cauzei d-voastră? — I-am lăsat în cele mai bune dispoziții pentru noi. Napoleon sună un timbru de argint. Șambelanul de serviciu intră și primi ordin de a trimite să cheme la Tiuillerii pe contele Walewski. Pe urmă Maiestatea Sa, așezându-se lângă birou, mă întrebă dacă cunoșteam armia austriacă?... etc. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . [3] În sfârșit, împăratul se informă despre rămășițele arheologice ale romanilor în țările noastre precum: monumente, medalii, inscripții, urme de lagăre etc. și, aducând conversația asupra limbii noastre, mă invită să scriu o frază românească pe o coală de hârtie, pentru ca să poată judeca despre latinitatea ei. — Iată, Sire, am zis, două versuri dintr-un cântec popular păstrat în România de pe timpul unchiului Maiestății Voastre, Napoleon I, și am scris: Bunăparte nu-i departe, Vine să ne dea dreptate! Împăratul cunoștea acest cântec, căci la 1855 răposatul Ioan Voinescu, unul din exilații de la 1848, luându-l de la mine, îl comunicase împreună cu traducerea lui bibliotecarului împărătesei Eugenia. Maiestatea Sa părea a se interesa mult la acel glas depărtat din fundul Carpaților, care celebra legenda napoleoniană. Această a doua audiență ținu o jumătate de oră, în care m-am convins și mai mult de simțirile, pot zice, părintești ale împăratului pentru români; apoi concediindu-mă, Maies. Sa îmi zise cu multă bunătate: — Știu că ai să pleci în curând la Turin. Observă, cât vei fi în Piemont, starea spiritelor, și când te-i întoarce la Paris, vină iar la Tiuillerii ca să-mi comunici observările d-tale. Mă închinai respectuos și, întors la hotel, îmi făcui pregătirile de plecare în Italia. IV [ modifică ] . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . După săvârșirea misiei mele în capitala Piemontului, plecai la Genova. Drumul de fier trece prin acea vale minunată care se întinde la poalele Alpilor până-n Marea Mediterană, unindu-se cu câmpiile atât de mănoase al Lombardiei de la malurile Tesinului până la poalele Apeninilor. Acea cale ferată pune în comunicație Turinul și Genova prin Alexandria, oraș întărit cu fortificații gigantice și așezat la confluentul râurilor Bormida și Tanaro. Viaducurile, tunelurile, podurile aruncate pe torentele Scrivia și Traversa între Genova și Novi sunt demne de a fi considerate ca zidiri romane. Am vizitat Genova cu mult interes, căci acest oraș păstrează încă sigiliul evului mediu. Am admirat palatele acelea înalte care încununează amfiteatrul portului și împodobesc străzile Balbi, Nuova, Nuovissima etc.; piața Carlo Felice, pe care este clădit teatrul ce poartă același nume; palatul ducal, vechea reședință a Dogilor, catedrala zidită în marmură albă și neagră; primblarea numită Acqua Sole etc. și mai cu seamă am rămas încântat de acea culoare locală, de acel aspect măreț, ce amintește epoca înfloririi și a puterii fostei republici genoveze. De aici m-am îmbarcat pe un mic vapor, care m-a transportat în 12 ore la Nița, acel caravanserai feeric, ridicat pe malul Mediteranei pentru pătimașii bogați ce vin să cumpere în timp de iarnă razele binefăcătoare ale soarelui. De la Nița, luând un elegant cupeu înhămat cu cai de poștă, m-am îndreptat spre Marsilia și am trecut prin vestita și poetica vale a Canei, a cărei vegetație se compune de măslini, rodii, lauri, portocali și lămâi. Între Marsilia și Paris nu m-am oprit decât la Avinion pentru ca să vizitez pe generalul Rose, ce comanda garnizoana și vechiul palat al Papilor, astăzi transformat în cazarmă. Generalul mi-a promis că se va ocupa în curând cu redactarea unui proiect de reorganizare a armatei române, și, din parte-mi, nu găsii mai bun chip de a-i mulțumi, decât repetându-i cuvintele măgulitoare ce rostise împăratul despre dânsul. Când am sosit la Paris, am constatat o mare tulburare în lumea politică. Neînțelegerile dintre Austria și Piemontul luaseră de câteva zile un caracter amenințător; războiul părea iminent, căci regimentele austriace se înaintaseră până la hotarele Sardiniei și se pregăteau a trece Tesinul. Mă prezentai la Palatul Tiuillerii și fusei introdus îndată în cabinetul împăratului. M. Sa veni din salonul de alături și-mi zise: — Domnule A., nu pot să-ți dau astăzi decât zece minute, căci prezidez consiliul mareșalilor. Ce veste îmi aduci din Italia? Cum ai aflat spiritele în Piemont? — Sire! răspunsei; Maiestatea Sa regele Victor Emanoil e gata de luptă și contează pe ajutorul Maiestății Voastre. Nația italiană de la nord e decisă a secunda voința regelui. Ceea ce m-a convins despre hotărârea poporului este că nu am văzut ca la 1848 manifestări de un entuziasm teatral, ilustrate cu steaguri, cu eșarpe tricolore, cu cocarde și cântece patriotice, ci un entuziasm tăcut, adânc, întunecos, pot zice, ca un cer negru înainte de furtună. Piemontezii așteaptă numai un semn pentru ca să pășească înaintea dușmanului și țintesc ochii pe vârfurile Alpilor ca să zărească stindardul glorios al Franței. — Bine, replică împăratul, îl vor zări în curând. Eu plec peste trei zile în Italia. Acum un singur lucru cer numaidecât de la prințul Cuza: menținerea ordinului celui mai deplin în Principate pe cât timp va ținea războiul de peste Alpi. — Voința Maiestății Voastre, Sire, va fi împlinită, răspunsei închinându-mă. — Voiesc asemenea să faci cunoscut românilor că sunt mulțumit de ei și că mă voi îngriji totdeauna de soarta lor. Astăzi poziția politică a Principatelor e asigurată prin diversele interese ale Puterilor, căci Rusia le va apăra în contra Turciei, Englitera și Austria în contra Rusiei, și Franța în contra tuturor. Organizațivă în liniște, dezvoltați resursele voastre financiare, agricole și militare și așteptați cursul evenimentelor în pace. — Vom urma, Sire, instrucțiile Maiest. Voastre. După această mică, dar importantă convorbire, Napoleon se apropie de mine și mă întrebă zâmbind cu blândețe: — Nu mai ai nimic a-mi cere pentru țara dumitale? La această întrebare făcută cu un glas atât de încurajator, o idee luminoasă îmi trecu prin minte: — Sire! răspunsei, am două cereri de făcut, însă nu îndrăznesc... — Grăiește! replică împăratul. — Cea dintâi, Sire, este ca guvernul Maiestății Voastre să admită înființarea în Paris a unei agenții oficioase a Principatelor Unite. — Și a doua? — A doua, Sire, este învoirea Maiestății Voastre pentru francezi ca să poată primi și purta decorațiile ordinului ce prințul Cuza are de gând a institui. Napoleon stătu puțin a se gândi. Cererea aceasta din urmă țintea la nu mai puțin decât la recunoașterea suveranității Principatelor, căci un decret împărătesc, publicat de vreo doi ani, autoriză pe francezi a primi decorații numai de la statele independente și suverane. Cu toate acestea, împăratul în marinimia lui se uită la mine cu blândețe, îmi dete mâna și răspunse: — Încuviințez cererile prințului Cuza și promit să-i trimit ordinul Legiunii de Onoare, îndată ce mă voi întoarce din Italia. [4] Mă închinai pătruns de recunoștință și făcând în mine cele mai sincere urări pentru gloria Franței și pentru păstrarea zilelor lui Napoleon. A treia zi în adevăr asistai la plecarea împăratului din Paris. Maiestatea Sa în uniformă de general și, având pe grațioasa împărăteasă la dreapta sa, ieși din curtea palatului într-o caleașcă cu patru cai. Strada de Rivoli era ticsită de lume care striga cu frenezie: „Trăiască împăratul! Trăiască împărăteasa!“ Caleașca înainta în pasul cailor. Unii din privitori, animați de un entuziasm nestăpânit, se suiau pe scara trăsurii ca sa dea mâna cu împăratul și răcneau: — Mergi, Sire, și de vei avea nevoie de noi, cheamă-ne; vom alerga cu toții. Napoleon zâmbea, iar împărăteasa uimită avea ochii plini de lacrimi. Astfel plecarea salvatorului Italiei din Paris a avut caracterul unui adevărat triumf. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Iată relația audiențelor mele la palatul Tiuileriilor, relație din care sunt obligat a omite multe părți de un mare interes, dar pe care conveniențele politice actuale nu-mi permit a le publica. În cursul misiilor mele am găsit pretutindeni laude și simpatii pentru români; pretutindeni am primit cele mai favorabile promiteri. Deie Domnul ca să știm a profita și a ne arăta demni de ele! În adevăr, un popor necunoscut până ieri nu poate sa aibă mai mult noroc! Și un reprezentant al lui nu poate avea o primire mai onorabilă în palatele regale, decât aceea ce am întâmpinat în Franța și în Italia, în numele Nației Române! Misia mea la Londra - Mareșalul Pelissier - Lordul Malmersbury [ modifică ] (1859) Comunicațiile între Paris și Londra se fac astăzi cu o mare răpejune. Zece ore sunt de ajuns spre a te transporta din capitala Franței la Calais, de la Calais pe mare la Douvres și de la Douvres cu drumul de fier în capitala Engliterei. Vaporul era plin de călători ce se întorceau din toate unghiurile lumii, iar dintre toți cel mai interesant în ochii mei era un John-Bull scurt, gros, roș la față ca o rodie, roș la păr ca un morcov și care venea tocmai de la Honcong în primblare... O primblare de trei luni de la China prin India!... Fericit roșcovan! Sosind la Londra am scris îndată lordului Malmersbury, ministrul afacerilor străine, înștiințându-l că sunt însărcinat de prințul Cuza a-i aduce o scrisoare autografă și rugându-l să binevoiască a-mi acorda o audiență. Totodată am trimis și două bilete lorzilor Clarendon și John Russel de la care reclamam favoarea de a fi primit ca trimis extraordinar al prințului. Voiam a cere asemenea primire și de la lordul Palmerston, însă acest mare personaj lipsea din Londra. Răspunsurile dorite îmi veniră numai după o săptămână de lungă așteptare, timp de care profitai pentru a face vizita mea ducelui de Malacoff, ambasadorul Franței, și pentru a mă primbla ca un simplu turist prin toate părțile orașului. Palatul ambasadei franceze se află lângă poarta principală a lui Hyde-Parc, pe strada Piccadily. Mă prezentai a doua zi după sosirea mea la Londra și fusei introdus într-un mare salon-cabinet unde găsii pe ducele de Malacoff. Mareșalul Pelissier, al cărui nume s-a ilustrat prin luarea Sevastopolului, este un om mic de stat, însă are umeri largi și zdraveni; părul său e cărunt și tuns scurt; figura lui energică exprimă un caracter de bronz. El e tipul militarului francez ars de soarele Africii și oțelit de focul războaielor. Când intrai în acel cabinet lung și spațios, un câine de Terre-Neuve ce ședea culcat lângă mareșalul, cu capul pe genunchii lui, se sculă, veni spre mine, se ridică pe labele de dinapoi și rezemă cele de dinainte pe pieptul meu. Dihania aceea neagră era mare cât un urs! — Nu vă temeți, dnule A... zise ducele răspunzând salutării mele. — N-am frică de câini, dnule Mareșal, replicai, căci îmi sunt foarte dragi. Ca și când ar fi înțeles cuvintele mele, câinele începu a se gudura sub dezmierdările ce-i făceam, apoi, ascultând de porunca stăpânului sau, el merse încet la fereastră și se puse a privi în Hyde-Parc. După complimentele obișnuite, ilustrul mareșal îmi zise: — Ați venit la Londra spre a susține evenimentele din Principate?... Rolul D-voastră e greu și chiar displăcut, căci miniștrii reginei sunt foarte preveniți contra actelor ce ați desăvârșit în Camerele din Iași și din București. — O știu, dnule Mareșal; Maiestatea Sa împăratul și contele Walewski m-au luminat asupra greutății misiei mele, însă am speranță ca, prin ajutorul povățuirilor ce veți binevoi a-mi da, voi reuși a combate prevențiile cabinetului englez. — Cu greu! Cauza d-voastră a fost răstălmăcită aici cu multă dibăcie de ambasadorul Turciei, dnul Musuri. — Nu mă îndoiesc de aceasta, căci dl Musuri e fanariot, și în toate nenorocirile țării mele, în toate persecutările ce au pătimit românii, cei mai neîmpăcați agenți au fost fanarioții. — Se poate, însă nu trebuie să vorbiți astfel cu miniștrii englezi. Aici politica de simțământ nu-și are loc. Grăiți-le pozitiv și cătați a le arăta că interesele Engliterei sunt legate cu chestia actuală a Principatelor; probați-le că sunteți oameni practici și că voiți a respecta tractatele ce aveți cu Imperiul Otoman, altminteri veți pierde timpul în zadar. — Vă mulțumesc, dnule duce, pentru aceste povățuiri și vă încredințez că voi profita de ele. Convorbirea mai urmă câtva timp asupra acestui subiect, apoi își luă zborul spre țărmurile Crâmului, unde văzusem întâia oară pe mareșalul Pelissier, în timpul războiului. — Ați fost la Crâm? mă întrebă mareșalul. — Am fost, după luarea Sevastopolului, și am găzduit la colonelul de Vernon în cartierul general, alăture cu locuința Excelenței Voastre. — Și de ce nu v-ați prezentat mie? — N-am îndrăznit, fiindcă aveam de tovarăș un jurnalist. — A! Dacă-i așa... bine ați făcut, zise râzând mareșalul Pelissier, care nu putea suferi jurnaliștii. El pretindea că un jurnalist indiscret poate să fie pernicios asemenea unui spion în cursul unei campanii; de aceea cât a comandat asediul Sevastopolului el dase ordin a nu se primi jurnaliști pe țărmurile Crâmului ocupate de armia franceză. Luându-mi adio de la ducele de Malacoff, mă dusei să fac o primblare în Hyde-Parc. Acest parc întins cât o moșie și verde ca smaraldul era plin de echipajuri strălucite cu câte doi sau patru cai înhămați à la Daumont, cu câte unul sau doi lachei purtând peruci pudruite; cât pentru birje nu se zărea nici una, căci Hyde-Parcul fiind o primblare aristocrată, birjele sunt oprite de a intra în el; și prin urmare cine nu are caleașca sa proprie se vede silit a mări numărul pietonilor ce se înșiră de-a lungul aleii Amazoanelor. Spectacol răpitor! Cele mai frumoase fiice ale Engliterei pe caii cei mai frumoși de călărie trec în zbor ca niște visuri grațioase. Amazoanele, cu obrajii îmbobociți ca niște trandafiri, îndeamnă caii cu glasul lor armo nios, iar fugarii înfocați de alergare joacă în loc, nechează, se alintă sub dezmierdările mâinilor albe, și bieții pietoni stau într-un extaz destul de comic, în prezența acelui vârtej fermecător de grații, de tinerețe și de eleganță. Duminicile în Englitera sunt consacrate religiei; locuitorii se ocupă cu citirea Bibliei în sânul familiei; toate trebile încetează, toate dughenile se închid, toate petrecerile zgomotoase sunt oprite, încât orașele, de la cele mai mici până la cele mai mari, devin triste și nesuferite pentru un străin. Mă agățai, în cea întâi duminică după sosirea mea în Londra, pe un omnibus care mergea la Rișmond. Rișmond este un rai de verdeață! Parcul său e vestit între cele mai minunate din lume, însă ce mi-a plăcut și mai mult decât parcul, este amfiteatrul de culmi coronate cu case de țară ce se ridică pe malul Tamisei. Acele case numite cottage au o arhitectură variată și elegantă care formează un tablou încântător. Grădinile lor se coboară până în apă cu buchete de copaci, cu straturi de flori și cu verzi covoare de gazon frumos ca o catifea. Mulțime de luntrișoare înguste pluteau pe oglinda Tamisei legănând copilași bălăiori și trandafirii la față; altele erau conduse de tinere și răpitoare misses, adevărate figuri de keepseak. Spectacol poetic ce încântă privirea și face a crede la realizarea visului de perfecție a omenirii! Cine îl vede nu se poate opri ca să dorească de a trăi și a muri în acel loc de liniște, în sânul acelei naturi zâmbitoare! Petrecui o mare parte a zilei pe malul Tamisei, căci nu mă puteam despărți de acea priveliște poetică, și plecând la Londra spre seară, am vizitat în treacăt grădina botanică numită Kew (kiu), unde sunt de admirat un turn chinezesc și mai multe sere de fier și de cristal. În una din acestea revăzui vestita plantă tropicală Victoria ale cărei frunze sunt largi și rotunde ca niște mari tipsii, precum și grădinarul ce se ocupă special de cultura ei. Acest grădinar trăiește cu planta sa favorită într-o atmosferă de treizeci grade de căldură; el o clocește cu ochii pentru ca să o vadă înflorind, și când planta răspunde la dorința lui, el are mulțumirea de a primi vizita întregii populații din Londra. Adevărul e că toți englezii vin să admire floarea îmbobocită, însă grădinarul se măgulește că o mare parte din admirarea compatrioților săi este pentru dânsul, și astfel el se simte omul cel mai mulțumit din regatul Britaniei. La anul 1851, când am fost cu fratele meu la cea întâi Expoziție, Victoria se găsea în deplină înflorire. Fratele meu întrebă pe grădinar dacă planta avea nevoie totdeauna de o așa fierbinte temperatură. — Oh, yes! răspunse grădinarul cu un aer de profesor de botanică. — Și d-ta trăiești necontenit în această atmosferă tropicală? — Oh, yes! — Ia seama, dnul meu, să nu crești și d-ta odată cu planta, fiind expus la același regim, și tot crescând pe tot anul, să te trezești într-o zi mare cât un uriaș. Grădinarul, mic de stat ca Ghemiș din baladă, trânti niște hohote care produseră un adevărat cutremur în seră, și de atunci el spune la toți vizitatorii că s-a închis la căldură înadins pentru ca să dobândească proporții gigantice; însă, departe de a crește, sărmanul! nu face decât să scadă, și de va urma tot astfel cu scăderea, peste câțiva ani el are să ajungă a fi piticul cel mai pitic din Englitera. Întorcându-mă la Murley-otel, Trafalgar Square, unde ședeam, prin șirul acel de străzi care nu se mai sfârșesc și care poartă numele de Piccadily, Regent-Street, Oxford-Street, Pall-Male etc., găsii un bilet de la secretarul lordului Malmersbury prin care mi se anunța că voi fi primit de Excelența Sa dnul ministru, a doua zi la o oră după amiază, însă nu ca o persoana oficială, nefiind încă recunoscută alegerea domnitorului, etc. Acest bilet foarte categoric mă puse pe gânduri și îmi dete oarecum cheia politicii engleze în privirea Principatelor. Împăratul Napoleon îmi făcuse onorul de a mă primi ca pe un ministru, lordul Malmersbury nu voia a-mi recunoaște nici un caracter de oficialitate, ci mă reducea la rolul simplu de un trimis particular. Poziția mea devenise foarte delicată; însă nu era loc de a da îndărăt; trebuia să merg înainte și să sacrific amorul propriu personal în interesul cauzei noastre comune. În sfârșit sosi ziua, sună ora întâlnirii mele cu lordul Malmersbury! Mergând la Foring-Office, secretarul ministerului mă introduse în cabinetul Excelenței Sale. Mă găsii în față cu un personaj nalt, demn și sever, cărui adresai următoarele cuvinte: — Mylord, am fost însărcinat de înălțimea sa prințul Cuza a vă aduce această scrisoare pe care Vă rog să o primiți. Lordul Malmersbury pân-a nu lua scrisoarea îmi observă ca dacă mi-a acordat o audiență a făcut-o ca pentru o persoană particulară, iar nu ca pentru o persoană oficială, fiindcă titlul de Domn nu a fost recunoscut de Puteri colonelului Cuza; că prin urmare însăși scrisoarea ce-i prezentam o primește ca de la simplul colonel, și nu ca de la prințul Cuza. — Binevoiți, îi răspunsei, a o primi ca de la colonelul Cuza, scrisă pe tron. — Mă iertați, replică lordul, conveniențele diplomatice nu-mi permit a considera încă pe colonelul Cuza decât ca simplu colonel, nici a privi această scrisoare decât ca scrisoarea particulară a unui colonel. — Fie, zisei; aveți însă bunătate a o primi pentru ca să nu fiu silit a o duce înapoi la Moldova. Excelența Sa o luă, însă nu o deschise dinaintea mea, ci o puse într-o cutie, lăsând un colț al scrisorii ieșit afară, și mă încredință că o va citi mai târziu cu toată luarea-aminte. După această operație, mă invită să mă pun pe un scaun și se așeză pe jilțul de lângă biroul său. Se făcu o scurtă tăcere, după care lordul luă cuvântul cu un ton foarte sever și zise: — Domnul meu... cele de pe urmă evenimente din Principate au avut un caracter de neorânduială și de dispreț pentru Convenție, care ne-au surprins din partea unui popor ce invocase protecția puterilor occidentale. Sub înrâurirea unui partid violent, voturile Camerelor s-au rătăcit din calea prescrisă și au ridicat același Domn pe ambele tronuri ale Principatelor, act contrar Convenției care stipulează că fiecare Principat va avea prințul său stăpânitor! Acest act nu poate fi aprobat de guvernul Maiestății Sale Regina Engliteriei, căci afară de caracterul său ilegal, el țintește la lovirea intereselor Curții Suzerane; el amenință integritatea Imperiului Otoman prin o lucrare tainică și revoluționară ce caută a dezlipi Principatele de acest imperiu. Domnul meu, românii au comis o mare greșeală politică, căci prin nerăbdarea lor, prin dorul de independență ce-i domină, prin visul de cuceriri cu care se îngână, ei nu numai că nu vor câștiga nimică, dar încă vor pierde simpatiile Europei. Englitera, de a cărei bunăvoință Principatele au avut bune dovezi, se vede astăzi silită a face mari rezerve în privirea lor, fiindcă ele au trecut peste limitele prerogativelor acordate lor, alegându-și un singur Domn și pregătindu-se, pe cât știu, a proclama Unirea lor definitivă. Rapoartele ce am primit de la Constantinopol nu-mi lasă nici o îndoială despre spiritul revoluționar ce animă pe români și vă declar, domnul meu, că Englitera nu poate suferi dezvoltarea unui asemenea spirit periculos întrun stat aliat; de aceea nu e dispusă a recunoaște alegerea colonelului Cuza ca Domn pe ambele provincii. În fața unei asemenea formale declarări, inspirată de cuprinsul unor rapoarte calomniatoare țării mele, mă cuprinse o dureroasă indignare. Îmi ridicai fruntea privind drept în ochii ministrului și răspunsei cu o liniște perfectă: — Mylord, rapoartele de la Constantinopol cuprind acuzări foarte grave în contra nației mele, dar nu mă miră fiind venite de la Constantinopol, unde chestia Principatelor e rău înțeleasă. Dați-mi voie dar a răspunde la acele învinovățiri pe care le-am disprețui dacă ele nu ar fi de natură a ne lipsi de simpatia și protecția Guvernului binevoitor al Engliterei. Acei ce au interes a compromite cauza noastră au răspândit vorbe mari, pentru ca să fie crezuți mai bine, și au atribuit românilor planuri gigantice, care, norocire pentru noi, sunt astfel de rău inventate încât ele cad și dispar sub ridicol. Ei au zis că ne hrănim cu visuri de independență absolută, că țintim la răsturnarea Imperiului Otoman, că avem proiecte de mari cuceriri și celelalte. Pentru ca să susție asemenea idei, negreșit ei trebuie să creadă că noi nu am avea nici o cunoștință de interesele noastre, și tocmai aceasta probează sărăcia imaginației lor. Toate popoarele au un simț instinctiv de nevoile și de conservarea lor. Românii asemenea au acel simț mântuitor și cred din vechime într-acest adevăr politic, adică: că soarta lor e strâns legată cu soarta Imperiului Otoman, că integritatea țării lor e atârnată de integritatea teritoriului turcesc. Pieirea ce i-a amenințat pân-acum nu se află peste Dunăre, și prin urmare ei s-au arătat totdeauna credincioși Curții Suzerane. Istoria însăși o probează: la 1821, când a intrat Ipsilanti în Moldova ca să înceapă revoluția grecească, din porunca împăratului Alexandru al Rusiei, luat-au românii armele împotriva turcilor? Nu, deși proclamațiile lui Ipsilanti erau redactate în numele religiei și al independenței. Din contra, ei se răsculară contra grecilor care sub steagul libertății făceau prădăciunile cele mai barbare. Mai târziu, la 1828, când Rusia a declarat război Turciei, când armiile sale au cuprins Principatele, luat-au parte românii la acel război în contra suzeranului? Nu, ei au suferit în tăcere toate relele unei ocupații de șapte ani. Douăzeci de ani mai pe urmă, la 1848, când toată Europa, afară de Englitera, a fost zguduită de paroxismul revoluționar, care a fost caracterul mișcării din Principate? Românii au ars în piața publică Reglementul Organic impus de Rusia și au strigat: jos protectoratul moscălesc și să trăiască Sultanul! Divanul adhoc, la care a asistat Sir Henry Bulwer, comisarul englez, manifestata vreo dorință contra intereselor Turciei ? Nicidecum; el a cerut Unirea cu un Domn străin și respectarea tratatelor cu Înalta Poartă. În sfârșit acum, cu prilejul alegerii Prințului, care a fost cea întâi lucrare a Camerelor? Cererea de investitură la Constantinopol! Ce probează toate aceste acte? Spiritul revoluționar al românilor împotriva Sultanului sau dorința lor de a sta lipiți de Imperiul Otoman pe baza tratatelor? Judece însăși Excelența Voastră. Că românii au visuri de independență, cine poate să-i mustre? Este oare oprit unei nații deștepte de a dori îmbunătățirea soartei sale, și încât acea nație se poartă cu înțelepciune și nu atacă interesele nimănui, merită ea oare de a fi osândită? Iar că românii visează cuceriri, această invenție e cu atât mai sublimă că de la sublim la ridicol nu e decât un pas. Cuceriri? Cu ce? Cuceriri? Care? Nu cumva ei voiesc să încorporeze Rusia sau Austria, sau Turcia Europei, de care sunt înconjurați, ca un pitic intre trei uriași? Poate că țintesc mai departe? La cucerirea Parisului, a Londrei? Cine știe? Pe o asemenea cale de glumă toate presupunerile sunt permise. Lordul Malmersbury începu a zâmbi, și-mi făcu semn să urmez, dând o mare atenție la cuvintele mele. — Intr-adevăr, mylord, urmai după o scurtă pauză, este o cucerire la care aspirăm cu o vederată ambiție, mai cu seamă de la anul foametei Irlandei; singura cucerire despre care negreșit Musurii din Constantinopol și din Londra nu au pomenit în rapoartele lor; vreau să zic cucerirea bogățiilor noastre teritoriale, cucerirea deplinei libertăți de a dezvolta lucrul pământului nostru, cu gând de a schimba produsele agricole ale țării românești pe acelea ale manufacturii engleze. La 1846, când foametea Irlandei a fost ușurată prin ajutorul grânelor din Principate, Parlamentul britanic a răsunat de un mare adevăr; s-a zis atunci că Principatele Dunării sunt magaziile de abundență ale Engliterei! Noi voim a consacra acest adevăr și a profita de rodul pământului nostru spre a introduce la noi, prin canalul schimbului comercial, confortul civilizației reprezentat de produsele minunate ale industriei engleze. Dacă o asemenea ambiție, dacă un asemenea dor de cuceriri sunt simptome revoluționare, apoi merităm în adevăr a pierde simpatiile și protecția Guvernului Grațioasei Sale Maiestăți. Lordul Malmersbury avu bunătatea a răspunde că încât românii se vor ocupa de îmbunătățirile dinlăuntru și de dezvoltarea comerțului lor, Englitera le va conserva stima ce merită oamenii practici; însă, adăugă lordul: — Cum se face că un popor insuflat de idei sănătoase s-a alunecat a uita respectul cuvenit unui act oficial european, al Convenției, alegând un singur Domn pentru ambele Principate ? — Mylord, răspunsei, actul alegerii săvârșite de români este din contra cel mai mare semn de respect al lor către Convenție și către înaltele Puteri ce au subscris-o. — Cum asta? întrebă ministrul zâmbind. — Dați-mi voie să mă explic. Acea Convenție poate fi sau avantajoasă, sau neavantajoasă intereselor Principatelor; prin urmare, românii sunt în dreptul lor sau de a o aplica în țară, sau de a nu o aplica, și în cazul din urmă Europa generoasă i-ar lăsa în voia lor, căci în epoca de astăzi legile nu se mai impun cu sila popoarelor. Pân-a nu li se da noua Convenție, românii aveau Reglementul Organic; ei puteau dar alege între aceste două șarte, și, găsind lucrarea Conferințelor de la Paris neaplicabilă, să o lase deoparte și să urmeze a se guverna după regimul trecut. Dacă am fi urmat astfel, atunci negreșit că am fi probat o lipsă flagrantă de respect către marile Puteri ce au binevoit a se ocupa de soarta noastră; însă ce am făcut noi? Plini de recunoștință către Ele, am primit Convenția cu entuziasm și am voit să o aplicăm în conștiință, mai cu seamă că ea părea a cuprinde elementele de realizarea dorințelor noastre, a Unirii. Ei bine, Mylord, vă mărturisesc că de la cele întâi pasuri pe calea regimului nou, am înțeles, cu toată simplicitatea noastră de țărani ai Dunării, că am intrat nu pe un drum neted, ci în sânul unui labirint îngrozitor, un labirint din care desfid pe oamenii de stat cei mai practici ai Engliterei și ai Franței de a putea ieși. Și în adevăr, Mylord, ce garanție de bună orânduială și de progres înfățișează un regim guvernamental în care dominează influențele contrare a cinci puteri independente una de alta: doi Domni, două Camere și o Comisie centrală! Cum se va acorda pășirea Principatelor către Unire, cu voințele, cu interesele de dinastie a doi Prinți, cu spintec de partid, cu luptele parlamentare a două Camere, și cu rolul de legislator, cu dreptul nelămurit de control al Comisiei centrale? Ca și când s-ar fi înhămat cinci cai la o trăsură, trei dinainte, doi îndărăt, care, trăgând în două părți contrare, rup hamurile și sfărâmă trăsura. Cu toate acestea, noi nu ne-am descurajat; deciși de a arăta bunăvoință din parte-ne, și respectul nostru către actul oficial al Europei, am cercat a simplifica resorturile mașinii guvernamentale spre a o pune în stare de a funcționa mai ușor. Ne-am rezemat dar pe o maximă a codului politic ce declară că tot ce nu-i oprit este permis, și văzând că Convenția nu ne oprește de a alege același Domn în ambele Principate, am înlesnit aplicarea ei prin reducerea numărului puterilor constituționale ale noului nostru regim. În loc de cinci, precum am avut onorul a vi le enumera, domnule ministru, le-am redus la patru; adică în loc de cinci cai rău înhămați, am lăsat numai patru, destinați a trage cu toții înainte spre a urni carul statului. Carul e greu într-adevăr, calea e nebătută, plină de piedici, caii nu sunt încă bine deprinși, dar în sfârșit, cu chipul acesta, nu suntem amenințați de a sta locului; cu chipul acesta procedăm măcar cât de încet la aplicarea stipulațiilor Convenției și probăm respectul nostru pentru voința marilor Puteri. Lordul Malmersbury stătu puțin a gândi, apoi zise: — Se poate ca Convenția sa aibă oarecare defecte, căci nu e lucru ușor de a face legi pentru țări depărtate, însă trebuie să credeți că intențiile Puterilor au fost toate în favorul d-voastră. — Noi o credem, Mylord; de aceea am acceptat noua legiuire fără a da semne de vreo nemulțumire, însă e cu drept ca și Puterile să ne creadă. După aceasta, conversația se întinse asupra vârstei și caracterului colonelului Cuza, precum și asupra nemulțumirii ce ar fi produs în Principate suirea sa la domnie după cuprinsul rapoartelor făcute de partizanii separatismului, turci, greci și austrieci. Încredințai pe dnul ministru că cea mai mare liniște domnește în țară, că entuziasmul locuitorilor români e nemărginit și că de la 5—24 ianuarie Principatele, departe de a fi în doliu, sunt în sărbătoare și așteaptă cu toată încrederea de la dreptatea Puterilor mari recunoașterea actului patriotic ce au desăvârșit. La aceste cuvinte lordul se sculă, se uită la mine cu o expresie de figură mult mai blândă și zise: — Dnule A... sunt foarte mulțumit de vizita D-voastră și de informările ce mi-ați dat asupra evenimentelor din țara dvoastră. Englitera e patria libertății și prin urmare ea nu are nici un interes de a se împotrivi la dezvoltarea fericirii și a libertății altor nații. Dacă este adevărat, precum m-ați încredințat, că aspirările românilor nu sunt contrare intereselor Imperiului Otoman, că ei vor să păstreze legăturile lor cu Curtea Suzerană, că gândul lor e de a respecta Convenția și de a se ocupa, ca oameni înțelepți și practici, de îmbunătățirea instituțiilor dinlăuntru, vă declar cu lealitate că Guvernul Maiestății Sale vă va da cele mai vii probe de a sa stimă și bunăvoință. El va arăta chiar în viitoarele conferințe cele mai favorabile dispoziții în chestia alegerii prințului Cuza. — Vă mulțumesc, Mylord, în numele compatrioților mei, răspunsei închinându-mă, și adaug mulțumirile mele personale pentru bunătatea cu care m-ați ascultat și mai cu seamă pentru grațiozitatea cu care ați dat chiar acum titlul de Prinț colonelului Cuza. Excelența Sa zâmbi și-mi dete mâna, replicând: „De astăzi nu-i voi mai da alt titlu“. Ieșind din cabinetul lordului, bucuria mea era atât de zburdalnică încât puțin a lipsit ca să-mi uit gravitatea rolului meu de sol și ca să încep a cânta în gura mare: God save the Queen! Am alergat numai într-un suflet la hotel, am raportat Înălțimii Sale rezultatul conferinței mele cu ministrul reginei Victoria, și a doua zi am plecat la Paris ca să raportez împăratului rezultatul fericit al misiei mele în Englitera. Prințul Napoleon - Contele Kisseleff — Marchizul de Vilamarina — Cavalerul Nigra — Baronul Hübner — Dnul Thouvenel — Lamartine [ modifică ] (1859) În intervalul călătoriilor mele la Londra și la Turin, am făcut vizite la mai multe persoane ce ocupau înalte posturi sociale și politice, persoane a căror influență putea să aducă o greutate favorabilă în cumpăna intereselor noastre. Cea întâi vizită a fost pentru prințul Napoleon, vărul împăratului. Alteța Sa imperială locuiește în Palatul Regal (Palais-Royal) împreună cu augustul său părinte, fostul rege Jerome Bonaparte. Figura prințului poartă vederat sigiliul napoleonian; manierele sale au o francă apucătură; spiritul său este deschis și luminat; opiniunile sale liberale și favorabile principiului naționalităților. Alteța Sa mă primi îndată ce-i cerui audiență, se exprimă într-un mod încurajator asupra evenimentelor din țara noastră, arătă simpatie pentru poporul român și pentru domnul Cuza; apoi începu a vorbi cu entuziasm de cauza Italiei, întrebându-mă dacă această cauză găsește răsunet în România. Am răspuns că o cauză atât de justă și importantă a atras atenția tuturor popoarelor de viță latină și că noi, românii, suntem frați cu italienii. — Îmi place de a vă ști animați cu asemenea simțiri, zise prințul, căci e cu putință ca Italia să aibă nevoie de concursul dvoastră. Pentru a merita de a fi liber, un popor trebuie să fie gata la mari sacrificii. Peste câteva zile am primit o invitare la masă din partea dlui Bixio, un amic intim al prințului Napoleon. Alteța Sa imperială, având de soție pe fiica regelui Victor Emanoil, prințesa Clotilda, și respectând ideile sale religioase, se ferea de a da mese în palatul regal pe tot timpul cât ținea postul mare; când voia să onoreze pe un străin cu o invitare, dnul Bixio punea casa lui la dispoziția prințului. Convorbirea flutură asupra diferite subiecte interesante și în mare parte asupra țării noastre, ieșită deodată din undă ca o insulă din fundul oceanului. Fiecare exprima cunoștințe geografice și etnografice mai mult sau mai puțin greșite în privirea acestui colț de pământ pierdut în umbră de atâtea secole, însă fiecare făcea urări binevoitoare în privirea viitorului său. Prințul Napoleon singur dezvoltă un șir de idei exacte despre importanța întâmplărilor de la noi, aprobând alegerea colonelului Cuza ca domnitor pe amândouă Principate și considerând poporul român ca o gardă înaintată a civilizației latine în Orient. După prânz veniră mai multe persoane cunoscute; căci salonul dlui Bixio era locul de întâlnire al tuturor notabilităților politice, literare, artistice, științifice și sociale atât din Franța, cât și din întreaga lume. Astfel în acea seară avui mulțumirea de a cunoaște pe poetul Ronsard, pe dnul Charton, editorul Călătoriilor împrejurul lumii, pe unul din frații ilustrului astronom Arago și pe generalul Trochu, care a fost guvernatorul Parisului după căderea împăratului Napoleon III. Acest general avea o elocvență naturală foarte atrăgătoare, mai cu seamă când el descria caracterul vesel și eroismul soldaților francezi. — Vous êtes orfèvre, Mr. Josse, îi observă prințul Napoleon cu amabilitate, aplicându-i o frază din Molière. Pe urmă Alteța Sa imperială, în momentul de a se retrage, avu bunătatea de a mă îndemna să mă adresez bunăvoinței sale orișicând și pe orișice aș avea nevoie. Atât de mare și de generoasă era pe atunci simpatia familiei imperiale pentru juna Românie! A doua zi m-am dus la ambasada Rusiei, unde am găsit pe contele Kisseleff fumând dintr-un ciubuc turcesc. Eram foarte curios de a vedea pe acest om de stat care a jucat un rol atât de important în țările noastre pe timpul ocupației rusești de la 1828. Suvenirul administrației sale și Reglementul Organic redactat sub inspirările sale personale ațâțaseră de mult în mine dorința de a-l cunoaște. Contele e de stat înalt, are părul și mustața albe; iar portul și înfățișarea sa au un caracter mai mult militar decât diplomat. Cum mă văzu, dl ambasador îmi zise: — Vizita D-voastră, dnule A., îmi face mare plăcere, căci am cunoscut pe părintele D-voastră la Iași. — Sunt fericit, dnule conte, am răspuns, de a vedea că vă aduceți aminte de Principate și de locuitorii lor, căci suvenirul Ex. Voastre nu s-a șters din mintea românilor. Părintele meu mi-a vorbit adeseori de contele Kisseleff. — Am cunoscut și pe tatăl prințului Cuza, la Galați; am cunoscut pe toți boierii din Moldova și din Valachia. — Mulți din ei nu mai există, dnule conte. Moartea a secerat fără milă timp de 30 de ani. — Dar!... acum ați rămas voi, copiii, în locul bătrânilor; voi pe care v-am văzut, pot zice, în fașă; voi, generația cea nouă, cea revoluționară, observă râzând contele. — Noi, școlarii Excelenței Voastre, replicai, căci Excelența Voastră a fost cel întâi revoluționar în țara noastră. — Eu, revoluționar! — Aduceți-vă aminte de reformele ce ați introdus în țară în timpul administrației Ex. Voastre. Fiecare din acele reforme era menită a produce o revoluție radicală în starea socială a Principatelor. Aduceți-vă aminte mai cu seamă că Reglementul Organic prevede și consacră chiar principiul unirii lor. Noi n-am făcut alta decât a-l traduce într-un fapt național; de aceea și avem bună sperare că la viitoarele conferințe contele Kisseleff, astăzi ambasador, va susține ideile contelui Kisseleff, ex-guvernator al Principatelor. — Vom vedea, vom vedea, însă, adăugă contele cu veselie, nu mă pot opri de a râde la ideea că eu trec în ochii românilor de revoluționar. — Revoluționar ultra! Dacă vi s-ar ridica vreodată o statuie, ea va purta următoarea inscripție: Contele Kisseleff, întâiul reformator revoluționar al Principatelor Dunărene!... Și mai jos, intre parenteze, va figura în litere de aur articolul din Reglement care prevede Unirea lor. — Însă acel articol a fost șters în urmă din Reglement, dacă nu mă înșel? — Însă nu a fost șters din inimile românilor. — A! ... zise contele după o scurtă tăcere; am păstrat scumpe suvenire de Iași și de București!... drept probă, iată ciubucul meu favorit; îl am tocmai de când eram guvernator și de câte ori fumez din el, gândul meu zboară spre trecut... Ce femei frumoase erau în Moldova și în Valachia! ce contraste de obiceiuri! ce popor viu, inteligent și vesel! Era o mulțumire de a lucra la îmbunătățirea soartei lui chiar în contra ordinelor de la Petersburg!... A! credeți că am făcut tot ce mi-a fost prin putință ca să fie administrația mea folositoare moldovenilor și valachilor și să deștepte în ei avântul progresului. — O știm, dnule conte, și vă suntem recunoscători; însă vă este și acum prin putință de a vă arăta amicul nostru și de a vă completa opera începută la 1828. — Cum? — Apărând cauza românilor și susținând alegerea Domnului Cuza în sânul conferințelor. — Vom vedea, vom vedea, replică ambasadorul; însă dacă vreți ajutorul Rusiei, trebuie să vă liniștiți spiritele și să nu vă mai gândiți la revoluții. — Credeți, dnule conte, că vom deveni oamenii cei mai pașnici când ne-om vedea țara intrată pe o cale de autonomie și de libertate; dar pentru ca să se aline fierberea spiritelor noastre avem nevoie de recunoașterea faptelor ce am săvârșit, avem, prin urmare, nevoie de sprijinul Ex. Voastre. — Dacă ar fi să urmez numai după dorința mea, observă contele cu un aer de franchețe, v-aș face cea mai sigură promitere; însă știți că ambasadorii nu sunt totdeauna stăpâni pe voințele lor... cu toate acestea nu trebuie a despera de nimică pe lume... simpatiile mele personale le aveți, ele mă vor conduce, pe cât îmi va fi iertat, pe calea cea mai favorabilă acelor țări iubite în care am petrecut anii cei mai plăcuți ai vieții mele. Zicând aceste cuvinte, contele Kisseleff mă însărcină ca să exprim complimentele sale prințului Cuza, și astfel ne despărțirăm în termenii cei mai convenabili. Ambasadorul de atunci al împăratului Alexandru II înțelegea politica Rusiei într-un mod mult mai larg și mai demn decât oamenii de stat actuali. De la ambasada rusească mă îndreptai către Legația de Sardinia spre a vizita pe marchizul de Vilamarina. Reprezentantul Maiestății Sale regelui Victor Emanoil este un vechi colonel de cavalerie și are o fizionomie cu totul italiană; ochi negri și expresivi, mustață însoțită de imperială și acel sigiliu particular ce se întipărește cu vremea pe fața oamenilor dedați artei militare. Marchizul mă primi cu o politețe foarte amicală, vorbi cu entuziasm de nația română și termină zicând că: italienii sunt mândri de frații lor de la Dunăre. — Dnule marchiz, am răspuns, românii sunt astăzi fericiți de a se vedea astfel îmbrățișați de națiile civilizate ale Europei, dar numai atunci fericirea lor va fi deplină când ei vor vedea întreaga gintă latină strâns unită și ridicată iar la locul ce i se cuvine în lume. — Această nobilă dorință se va realiza în curând, asigură dl de Vilamarina, căci triumful cauzei italiene va urma de aproape triumful cauzei române. După o convorbire întinsă asupra intereselor atât de identice ale celor două surori depărtate ce poartă numele de Italia și România, marchizul se informă de ziua plecării mele la Turin și îmi promise de a anunța prin telegramă sosirea mea în capitala Piemontului; apoi, luându-și adio de la mine, mă invită să merg a face cunoștință cu cavalerul Nigra, primul secretar al Legației și ginere al filoromânului Vegezzi Ruscalla. Găsii un tânăr nalt, cu părul bălai, cu mustața fină, cu o figură simpatică și plăcută, un adevărat secretar de ambasadă, elegant, gentilom, învățat și poet. La cea întâi privire ne împrietenirăm și începurăm a ne destăinui sperările noastre, dorințele noastre, ca și cum ne-am fi cunoscut de 20 de ani. Nigra și eu avem aceleași gusturi, același amor pentru poezia populară; ca și mine el a făcut o colecție de cântece ale poporului italian; ca și mine el a părăsit ocupațiile sale literare pentru calea spinoasă a politicii, spre a servi cauza patriei sale, dar ca și mine el aspiră a vedea sfârșitul luptei, pentru ca să se poată retrage în sânul familiei, în liniștea cabinetului, în domeniul înflorit și fermecător al literaturii. Vis dulce și nerealizabil poate pentru Nigra, căci acest tânăr este unul din cei mai apreciați de contele de Cavour și cred că el e destinat la un viitor însemnat [5] . După vizita mea la reprezentantul Sardiniei, găsii o plăcere originală de a merge la reprezentantul Austriei. Baronul Hübner este tipul diplomatului ce-și cumpănește vorbele de trei ori pân-a le pronunța. Obrazul său e ras cu totul: fizionomia sa denotă o finețe care îi disimulează chiar anii. Ex. Sa mă primi într-un cabinet elegant, spațios, mobilat cu un gust sever, și luminat de mari ferestre ce se deschid pe grădina hotelului Ambasadei. Scena ce jucarăm amândoi în timp de jumătate de ceas ar putea figura într-o înaltă comedie de salon. Voi cerca a o reproduce aici cu cea mai deplină exactitate, ca un model de strategie diplomatică: BARONUL (cu o politețe perfectă): Sunt prea onorat de vizita D-voastră, dle A. Binevoiți a lua un jilț. EU (închinându-mă): Tot onorul este pentru mine, dnule baron... Înălțimea sa prințul Cuza m-a însărcinat a aduce complimentele sale tuturor personajelor însemnate ale diplomației europene, și m-am grăbit a mă prezenta Ex. Voastre. BARONUL (salutând): Mă simt foarte măgulit de această atenție din partea prințului... De curând ați sosit la Paris? EU: Chiar ieri m-am întors din Londra. BARONUL: Cred că a trebuit să faceți o călătorie prea grea de la Moldova pân-aici în timpul iernii? EU: În adevăr am avut ceva greutăți, însă am putut călători destul de repede. Aveam mare grabă a sosi în Paris pentru ca să arăt cui se cuvine adevărul asupra evenimentelor din Principate și să reclam bunăvoința oamenilor de stat ce au a hotărî în conferințele viitoare chestia alegerii domnului român... De aceea chiar una din primele mele vizite s-a cuvenit cu drept Ex. Voastre. BARONUL (zâmbind): Ce vârstă are Prințul Moldovei? EU: Domnul Principatelor Unite are 40 de ani. BARONUL (cu puțină mirare): A!... și ce caracter are? EU: Un caracter conform cu împrejurările politice ale țării; un caracter ce dă toate garanțiile de menținerea ordinii înlăuntru și de cea mai deplină armonie cu puterile vecine. Avem dar buna sperare că guvernul Maiestății Sale împăratului Austriei va recunoaște fără dificultate alegerea colonelului Cuza ca domn al ambelor Principate. BARONUL: Prințul Moldovei e de vreo familie mare? EU: Familia domnului Principatelor Unite este una din cele mai vechi dintre familiile române. BARONUL: în ce stare se găsesc partidele la d-voastră? EU: Partidele toate s-au contopit într-un singur partid, precum este probat prin voturile unanime ale ambelor Camere din Iași și București. Liniștea cea mai perfectă domnește pretutindeni, căci toți românii așteaptă cu încredere aprobarea Europei civilizate pentru actul politic săvârșit de ei... Românii, dle baron, cunosc mai cu seamă câte interese de comerț și de vecinătate îi pune în contact zilnic și, pot zice chiar, îi leagă cu imperiul Austriei, și sunt cu toții încredințați că acele interese vor pleda puternic în favoarea cauzei lor prin organul reprezentantului austriac în sânul conferințelor. În zadar întindeam undița, peștele nu voia să muște; în zadar aduceam vorba la chestia Principatelor, Baronul șovăia împrejurul ei, ferindu-se de a se atinge de dânsa. În loc de a da un răspuns oare care, el se închisese, ca într-o cetate, într-un sistem de întrebări care îi evitau nevoia de a da cea mai mică explicare asupra politicii austriece. Admiram această strategie diplomatică, deși ea contraria așteptarea mea, și mă credeam că asistam la o comedie jucată în perfecție de personajul ei principal. Baronul răspunse la cuvintele mele din urmă iarăși printr-o întrebare: — Trecut-ați prin Viena, domnul meu, când ați venit la Paris? Aici, mărturisesc că nu mă putui stăpâni de a râde puțin și răspunsei: — Ba nu, domnule baron, n-am trecut prin Viena, căci un amic al meu a fost însărcinat de prințul Cuza a duce scrisoarea Înălțimii Sale adresată dlui ministru al afacerilor străine din Viena, însă la întoarcerea mea în țară negreșit mă voi abate prin capitala Austriei, spre a vă prezenta omagiile mele, dacă Ex. Voastră s-ar afla din întâmplare acolo. Baronul mă asigură că ar fi încântat de a mă revedea, și după o salutare foarte politicoasă ne despărțirăm zâmbind amândoi, el cu puțină maliție, eu cu puțină ciudă. Printre persoanele însemnate ce am mai văzut la acea epocă nu voi trece sub tăcere pe dnul Thouvenel, ambasadorul Franței la Constantinopol, și pe ilustrul poet Lamartine. Dl Thouvenel care ne-a fost de mare ajutor în lupta noastră pentru alegerea deputaților sub caimacamia lui Vogoridi, este un spirit înalt, un caracter drept și energic, unul din acei oameni pe care o nație întreagă se poate rezema cu încredere. Ex. Sa a manifestat o adevărată mulțumire pentru curajul și patriotismul ce au arătat românii în ultimele evenimente și a adăugat: — De mult așteptam ca nația română să dea semne de viață și sunt fericit că așteptarea mea nu va fi înșelată. Încât un popor nu dă acele semne, el nu merită de a atrage atenția și simpatia lumii. Dnul Lamartine, dulcele poet al inimilor tinere, eroul poetic al revoluției de la 1848, deși ajuns acum în iarna vieții, totuși poartă pe a sa frunte largă aureola geniului. Conversația sa e armonioasă și fermecătoare ca un râu limpede ce curge între maluri înflorite. Simțirile înalte, ideile sublime, cugetările filozofice curg din buzele sale sub forma cea mai corectă a limbii franceze și cu o bogăție ce minunează pe ascultători. Nu cred să se găsească aiure ca în Franța asemenea oameni care să posede o facilitate atât de mare de a-și exprima gândirile. Lamartine are o elocvență răpitoare chiar în convorbirile vieții private, și care în împrejurările cele mari ale vieții publice devine o putere ce oprește omenirea pe malul prăpastiei sau o împinge în fundul ei. L-am ascultat, timp de o oră, cu nesaț, făcând o mult ingenioasă disertație asupra poetului Béranger, și mai cu seamă l-am admirat când a desfășurat dinaintea noastră minunata panoramă a Orientului întrevăzut de el prin vălul geniului său. Dezvoltând o teorie strălucită și mult seducătoare asupra viitorului oriental, marele poet s-a adresat către mine și a rostit aceste cuvinte, demne de meditat: — Domnul meu, deșteptarea unei Nații este cel mai sublim spectacol ce-l poate da omenirea cerescului Creator; însă când o nație are norocul de a atrage privirea lui Dumnezeu, ea trebuie să se menție la înălțimea poziției și a demnității sale. Eu, dnul meu, fac sincere urări pentru prosperitatea și mărirea românilor, căci mi-a plăcut totdeauna a vedea pe copii pășind pe urmele onorabile și glorioase ale străbunilor! ↑ Detailurile misiei melc la Londra se vor publica mai târziu [V. A.] ↑ Acele 10.000 de puști se găsesc în arsenalul din București [V. A.] ↑ Acele 10.000 de puști se găsesc în arsenalul din București [V. A.] ↑ Diverse evenimente au împiedicat realizarea acestei promiteri [V. A.] ↑ În adevăr cavalerul Nigra a ajuns, după reorganizarea Italiei, a ocupa postul de ambasador în Paris până după căderea lui Napoleon și astăzi el ocupă aceeași poziție înaltă la Petersburg [V. A.]


content:
Lui Ion Ghica Amice, În cumplitele catastrofe de la Sedan și de la Metz, doi oameni nenorociți, mareșalul Bazaine și generalul Wimpfen, au avut trista misie de a subsemna cu numele lor cele mai colosale capitulații din istoria militară a lumii. Acești doi capi de oaste, dintre care unul, mareșalul Bazaine, implicat într-un proces celebru, a fost condamnat la degradare și la închisoare pe viață, am avut ocaziune de a-i cunoaște la Crâm, în niște împrejurări ce-mi place a-mi reaminti, căci ele se raportează la un timp de glorie pentru imperiul Franței, un timp de mari evenimente politice care au produs regenerarea patriei noastre. Iată notele ce găsesc în jurnalul meu de călătorii. Ți le trimit în toată simplitatea lor, astfel cum ele au fost scrise sub impresiile diverse ce am simțit în primblarea mea printre ruinele orașului Sevastopol și pe țărmurile Crâmului ocupate de către armatele aliate în anul 1855. 25 noiembr. Pe Marea Neagră [ modifică ] Gigantica expediție a puterilor de la Apus în contra colosului de la Nord și faptele săvârșite în timp de câteva luni pe marginile imperiului rusesc au atras ochii lumii întregi asupra Crâmului precum odinioară Palestina deșteptase avântul războinic al Creștină tății. Numele orașului Sevastopol a dobândit același răsunet ca și Ierusalimul, căci neamurile care au mers în secolele trecute ca să-și verse sângele pentru apărarea Sfântului Mormânt au întreprins în zilele noastre o nouă cruciadă pentru apărarea civilizației și acum ele tabără sub zidurile Sevastopolului. Crâmul a devenit astăzi colțul de pământ cel mai important, fiindcă pe țărmurile lui se dezbate chestia Orientului. El este mai cu seamă pentru noi, românii, locul sacru unde se plăsmuiește viitorul țărilor noastre. Cum se face dar că tinerimea română nu aleargă cu entuziasm să se înroleze sub stindardul francez și să combată alături cu acei care acum răsădesc arborele de viață al neamului românesc? Această nepăsare este un fenomen psihologic greu de explicat și totodată prea puțin recomandabil pentru simțul de patriotism al strănepoților lui Traian. Sub îndemnul acestor gânduri și cuprins de o neînvinsă curiozitate, m-am decis a întreprinde un pelerinaj la vechea Tauridă, întovărășit de un amic ce fusese încă o dată în Crimeea. Deși iarna se apropie cu cortegiul ei de furtuni pe Marea Neagră, ne suim vesel amândoi pe vaporul ce merge la Kamieș, zicând adio lui Negri, lui Rallet, lui Ion Ghica și la mai mulți ofițeri din tabăra de la Maslac, care au venit să ne vadă plecând. Unul din ei, locotenentul Laurent, ce a luat parte activă la asediul Sevastopolului în posturile cele mai periculoase și acum comandează vaporul ambasadei franceze, mi-a dat scrisori de recomandaț ie pentru generalul Wimpfen și pentru colonelul de Vernon, mare prevot al armatei de Orient. Doamna Bazaine, aflătoare acum în Constantinopol, m-a însărcinat cu un pachet pentru bărbatul ei, comandantul actual al orașului Sevastopol. Astfel asigurați de a găsi înlesniri și protecție la nevoie pe țărmurile Crâmului, ne lăsăm cu nepăsare pe seama generoasei Providențe care se îngrijește de soarta călătorilor și, luând Bosforul de-a lungul ca printre o feerie de teatru, trecem pe lângă Fanaraki și intrăm în Marea Neagră căreia vaporul nostru se închină respectuos. Această închinare însă, provenită pe neașteptate din undularea apei, ne face să pierdem echilibrul și naște mai multe incidente tragicomice. Unul din pasageri, negustor de boi, gros și gras cât un buhai, urmând zuliul corăbiei, găsește de cuviință a executa un rostogol prelungit întocmai ca o balercă ce s-ar duce de-a dura pe o costișă. Altul, mai sprinten, surprins de o nouă mișcare a vaporului, tangajul, purcede la galop, fără voia lui, de la o margine până la ceelaltă a podului, și nu se poate opri decât agățându-se cu desperare de gâtul unui turc mahmur pe care îl răstoarnă împreună cu dânsul. Tot atunci, o vivandieră cochetă, deși cam stătută, se prăvale pe spinare de pe scaunul ce gemea sub grațiile ei, și arată soarelui aprins o pereche de calțavete stacojii, care poartă în litere de aur deviza heraldică: honni soit qui mal y pense. În vremea aceasta căpitanul, suit pe pasarelă, dă ordine prin buciumul de alarmă (porte-voix). Contramaiștrii șuieră din fluieraș e de argint pentru ca să reguleze manevrele; o parte din marinari înșirați sus pe verguri desfășoară pânzele și ceilalți aleargă de-a lungul podului trăgând frânghiile după dânșii. Vântul suflă cu tărie; valurile clocotesc în spumă și se izbesc de coastele vasului; mașina geme cumplit în pântecele lui, și aburii ies pe țevie cu o vâjâire înfiorătoare; iar bieții pasageri, pierduți în acel vălmășag spăimântător, fug când de-o parte, când de altă parte, amețesc și încep a resimți simptomele bolii de mare. Unii oftează adânc și cad pe gânduri; alții se apropie șovăind și grabnic de bastingajuri, alții dispar în cabine, iar turcul mahmur, ghemuit într-un colț, rostește Allahuri desperate. Dar în fine, pânzele se rotunjesc ca piepturi uriașe de lebădă, marinarii se astâmpără și vasul își ia zborul repede, lăsând în urmă-i o lungă brazdă spumegoasă. Înspre seară, odată cu asfințitul soarelui, vântul cade, valurile se alină și luna ridică discul său aurit pe linia orizontului. Ea pare curioasă de a vedea ce se petrece pe întinsul mării și pe îngustul corăbiei. Atunci toți pasagerii reapar zâmbitori, deși cam palizi, și se laudă că n-au pătimit nicidecum de boala mării; însăși proprietara calțavetelor heraldice pretinde că are stomac de bronz ca și inima. Fiind deci cu toții mulțumiți de dânșii, încrezători în atestatul de bravură ce și-au acordat singuri și liniștiți mai cu seamă prin aspectul mării liniștite, ei se împart în deosebite grupe, cântând, fumând, glumind și vorbind cu mare entuziasm de asaltul ce francezii au dat orașului Sevastopol. Ar crede cineva, auzindu-i, că toți au fost față și au contribuit la acel eroic fapt militar. Amicul meu și eu ne primblăm printre grupele acum reînviate și sondăm cu ochii orizontul pentru ca să zărim coastele Crâmului, sperând că vom zări chiar turnul Malacofului. Acest turn apare în închipuirea mea cu prestigiul misterios al palatelor din povești, dar mai avem încă multă mare de brăzduit cu pieptul vaporului pân-a ne găsi în față cu el; prin urmare ne pogorâm în cabină ca să adormim în plăcuta legănare a valurilor alinate. A două zi, 26 noiembrie, marea se tulbură din nou chiar pe la ora când toți așteaptă dejunul cu nerăbdare. Pe loc simptomele bolii de mare se manifestă din nou printre pasageri, găsind stomacurile lor deșarte, și aceștia, sărmanii! departe de a se pune la masă pentru ca să-și potoale luptele stomacului, se grăbesc a se pune în paturi. Ziua trece cu destulă monotonie pentru dânșii și ora prânzului sună fără a-i decide să se scoale pentru ca să reînnoiască laudele de ieri. Unii gem pe toate tonurile gamei suferinței; alții sunt furioși că nu pot să ia parte la masă și că au să fie obligați de a o plăti, iar majoritatea doarme dusă pentru ca să adeverească proverbul francez: qui dort, dine. Cerul se acoperă treptat cu nori suri, care se tot întunecă; vântul devine tot mai tare și mai rece cu cât ne apropiem de Crimeea; vaporul are spasme și înaintează plecându-se, ridicându-se, culcându-se pe coaste, șovăind prin spuma valurilor ca și când ar fi cuprins de beție. Turcul mahmur, ajuns la jumătate de suflet, suspină în Allah pe care nici el însuși nu-l aude, iar vivandiera și-a pierdut mințile și calțavetele în zguduirea ce-i produce mișcarea corăbiei. Întâlnim multe corvete care vin de la Kamieș și de la Balaclava; ele au transportat provizii pentru armatele aliate, și acum se întorc la Constantinopol, ducând la spitalurile din Pera și din Scutari un mare număr de ostași răniți sau bolnavi. Noi îi salutăm în treacăt și ei ne răspund cu glasul slab: Vive la France! Sărmanii! Câți dintre ei sunt destinați a nu mai revedea patria lor! Noaptea-i neagră! o tristețe profundă ne cuprinde când lumina zilei este înlocuită prin razele palide ale fanarelor aprinse pe pod... Omul de la cârmă stă neclintit cu ochii țintiți pe busolă și cu mâinile pe roată; ofițerul de cuart se primblă de-a lungul, învelit în manta; o parte din marinari stau adunați în capăt, iar noi. . . Somnul e negustor de minciuni; el ne aduce visuri ademenitoare, pline de verdeață și de flori... Și în faptul zilei zărim pământul Crimeii alb de zăpadă.


content:
Mircești, mai 1865 Familia mea este originară din Veneția. Pe timpul când această republică era în strălucire, un străbun al meu, om cu inimă îndrăzneață și cu spirit cavaleresc, veni în Moldova, se puse cu a lui spadă în serviciul țării, se căsători cu o româncă și deveni obârșia familiei Alecsandri. În una din călătoriile mele, am descoperit mai multe persoane cu același nume în Veneția, în Padova și în Ferara. Părintele meu, vornic Vasile Alecsandri, om de o mare înțelepciune, de o probitate rară și înzestrat cu simțiri generoase, a știut a-și crea singur o avere însemnată și o poziție înaltă în patria sa. Maica mea, suflet nobil și îngeresc, Elena Cozoni, era asemene de origine italiană. Născută în târgul Ocnei, maică-mea avu șapte copii, dintre care cinci fete și doi băieți. Din toată familia mea, astăzi ne găsim rămași pe lume numai fratele meu Iancu și eu! Sunt născut în Bacău, la anul 1821, luna iulie, în timpul revoluției grecești ce a izbucnit mai întâi în Moldova sub comanda prințului Ipsilanti. Țara fiind pe atunci în prada eteriștilor greci și a ienicerilor, părinții mei fură nevoiți a se adăposti în codri, cu copiii lor și cu câțiva servitori credincioși. Nașul meu a fost fratele maicii mele, Mihai Cozoni, om viteaz, vânător vestit în Munții Ocnei, care, intrând în oastea lui Ipsilanti, ca sutaș, muri cu arma în mână la Drăgușeni, în Valahia (vezi balada Andrii Popa). Suvenirele mele din copilărie întrevăd ca prin vis priveliști câmpenești dominate de un păr sălbatic, o casuță mică în Iași, în care locuise familia mea, și figurile unor țigani sclavi ce tremurau dinaintea mamei Gafița, o jupâneasă de casă, în care maica mea avea toată încrederea, și dinaintea bărbatului ei Gheorghe Ciolacu, un grec de la Hio, ciunt de o mână, și care era vătaf. Amândoi erau tipul cel mai adevărat de servitori credincioși ce cu vremea fac parte din familie. Mama Gafița m-a crescut pe brațe-i și moș Gheorghe m-a învățat a vorbi grecește. Mi-am făcut cele întâi studii la călugărul Gherman, amic al casei (el a dat lui Grigore Ghica vodă manuscriptul lui Șincai), și mai târziu am intrat în pansionatul dlui Victor Cuénim, un soldat din armiile lui Napoleon, rătăcit și rămas în Moldova. În timpul cât am petrecut la el, cea mai mare plăcere a mea, când sunau orele de recreare, o găseam în privirea dealurilor înverzite ale Socolei. Vederea orizontului îmi insufla dorințe de zburare. Sosirea rândunelelor, trecerea cârdurilor de cocori pe albastrul cerului îmi produceau un neastâmpăr sufletesc ce intriga foarte mult pe bravul soldat al lui Napoleon. În vara anului 1834, dl Cuénim dusese școlarii săi ca să petreacă vacanțele pe malul Prutului; satul în care ne găseam era despărțit de acest râu prin o mică pădure de copaci groși și rari. Îmi plăcea a mă rătăci la umbra lor, căci îmi închipuiam că eram, într-o insulă sălbatică, Robinson Cruzoe. Mă furișam pe după copaci când ajungeam pe malul apei și priveam cu oarecare grijă cazacii ce treceau pe celălalt mal, călări pe caii lor mici și înarmați cu lănci lungi. Umbrele lor se prelungeau pe fața apei și cântecele lor răsunau puternic în pădure. (Mai multe foi sunt tăiate din caiet; probabil că ele conțineau urmarea relatării.)


content:
Mircești, 1881 Amice Ghica, Gustat-ai vreodată pâinea amară a exilului? Sper că nu, dar în orice caz îmi place a constata că ai scăpat teafăr, ca și mine, de influența sa perturbatoare. Pâinea amară a exilului posedă strania proprietate de a crea în țara noastră martiri noi și patentați. Ea trebuie să fie plămădită cu o parte din făină neagră, mucedă, aprinsă și cu trei părți de lacrimi de crocodil, de zeamă de mătrăgună și de bocete patriotice; — a fi mâncat pâinea amară a exilului este un fapt care de la 1848 încoace a devenit la noi un titlu la admirarea, la recunoștința generațiilor prezente și viitoare. Pe frontonul Panteonului din Paris este scris în aur: Aux grands hommes la Patrie reconnaissante. Pe frontonul Panteonului ce se va ridica odată în București va figura următoarea inscripțiune: Celor cu pâinea amară a exilului: Patria recunoscătoare. Ești om cât de ordinar, destinat a trece pe lume necunoscut? A face umbră pământului de azi până mâine? E destul să te împingă norocul a te înfrupta măcar cu alocuția de pâinea amară a exilului, pentru ca să te trezești cu un nimb strălucit pe frunte, ca sfinții din ceaslov, să devii om însemnat, patriot de prima clasă și să aspiri la orice onor, ba chiar și la recompensă națională. . . reversibilă, sub pretext că ești mucenic al unei credințe la care nici nu ai visat. Cu atât mai mult dacă destinul te-a ajutat a juca un rol oarecare în evenimentele țării, dacă ai fost silnic depărtat de sânul ei sau chiar dacă te-ai depărtat însuți, de bună voie, ca un om prudent când ai simțit apropierea unui pericol serios. Totul e să fi fost condamnat să pui pe umeri haina de proscris a petrece câtva timp în centrurile cele mari ale civilizației, în Paris, în Viena, în Londra etc., a-ți lumina mintea la focarul științelor și al artelor frumoase, a deveni pe nesimțite un om nou... îndopândute cu pâinea amară a exilului! Când privesc prin fereastră câmpiile acoperite cu zăpadă, copacii pudruiți cu praf de gheață, cerul ascuns sub o pâclă deasă, natura moartă, viscolul ce spulberă omătul, de pare că însăși atmosfera tremură de frig, când aud șuieratul înfiorător al crivățului care stinge viața în treacătul său, mă gândesc la adevărații martiri din timpurile noastre și îmi zboară prin minte unele strofe din Pohod na Sibir. Sub cer de plumb întunecos, Pe câmp plin de zăpadă, Se trăgănează-ncet pe jos O jalnică grămadă De oameni triști și înghețați În lanțuri ferecați! Sărmani de șase luni acum Ei merg fără-ncetare Pe-un larg pustiu ce n-are drum, Nici adăpost nu are. Din când în când un ostenit Mort cade, părăsit! E lung cel șir de osândiți! — Pe vânăta lor față Necontenit sunt pălmuiți De-un crivăț plin de gheață Și pe-al lor trup de sânge ud Des cade biciul crud! . . . . . . . . . . . . . . . . Convoiu-ntreg nedezlipit Îngenunchind se lasă Pe câmpul alb și troienit Sub negura geroasă. Și stă grămadă la un loc Făr’ adăpost nici foc! . . . . . . . . . . . . . . . . Treptat omătul spulberat Se-ntinde ca o mare Și crește și sub el, treptat, Convoiu-ntreg dispare, Și-n zori tot câmpu-i învelit C-un giulgi nemărginit! Au fost!... Acum ei unde sânt?... Un cârd de vulturi zboară Pe sus c-un repede avânt Și iute se coboară. Iar dintre brazi vine urlând, Urlând lupul flămând! Iată suferințe, iată martiri! Ochii se umplu de lacrimi când această imagine grozavă trece pe dinaintea lor. Când mă gândesc însă la exilul de la 1848, din care noi înșine am făcut parte, și îmi aduc aminte de așa-zisa pâine amară a acelui exil, nu mă pot apăra de o ironică zâmbire. Unde ne-am exilat de bună voie, noi, pretinși eroi ai acelei epoci? Unii în Paris, alții în Viena, adică în orașele care ne atrag mai mult pe noi, românii; alții în Constantinopol, pe malul Bosforului feeric, unde tu avuseși mulțumirea de a da ospitalitate cu pâinea amară a exilului și cu alte cataifuri la mulți din compatrioții noștri, victime ale revoluției de la 1848 (sic); alții la Brusa, în Asia minoră atât de frumoasă, unde guvernul turcesc i-a tratat ca pe musafiri ai sultanului, dându-le pensii. Care dintre noi a pierit de foame, de frig și mizerie în tot timpul cât ne-am delectat sub cerul albastru al Orientului și ne-am bucurat de bunurile civilizației occidentale? Unul singur a murit de dorul țării și al copiilor lui, nenorocitul Ioan Voinescu, iar noi, ceilalți proscriși, afară de vreo doi, trei, care au trecut din viață ca toți muritorii lumii acesteia, ne-am întors acasă din străinătate, din exil, ca dintr-o plimbare prin țări încântătoare, dintr-o călătorie în care am câștigat experiență, suvenire plăcute și cunoștințe de folos țării noastre. Am mâncat însă pâinea amară a exilului? Dar! am mâncat cu destulă veselie și la restaurantele cele bune, și în bună companie, și, după revenirea noastră în patrie, ne-am gândit adesea la dânsa, mărturisind între noi că era destul de albă și nu tocmai amară. Unii dintre noi au mers până a o binecuvânta ca pe o anafură cu care s-au împărtășit moldoveni cu munteni, pentru ca să ajungă la unirea țărilor surori. A veni dar astăzi și a se poza dinaintea publicului ca un martir cu stomacul stricat de pâinea amară a exilului este un act sau de naivitate, sau de smintire, sau de șarlatanie, și e de mirat cum de se mai pot găsi oameni care să aibă nedemnitatea a întinde mâna la favoarea publică, strigând cu tonul calicilor: „Dă la păcătosul care a mâncat pâinea amară a exilului“. Dar ce să ne mirăm, amice Ghica? Nu suntem oare deprinși a vedea în zilele noastre minunile boscăriei celei mai perfecționate? Epoca noastră este o epocă producătoare de tot soiul de saltimbancuri politice și sociale. Ea dă naștere la o mulțime de îndrăzneli imprudente și la feluri de ființe eteroclite care ar putea să ocupe un loc însemnat în muzeul lui Barnum, celebrul exibitor de monstruozități. Pe lângă vițelul cu trei capete din Australia, pe lângă invalidul cu cap de lemn și femeia cu barbă din Franța etc., ar figura cu destul succes productul cel mai straniu din România, adică: omul cu burta plină de pâinea amară a exilului, și un alt product nu mai puțin comic, despre care voi scrie altă dată, adică omul care, singur el, a făcut tot în țara aceasta și a ghiftuit-o de glorie, de libertate, de măriri și de prosperități, fără știrea ei. În primii ani ai domniei lui Cuza răsăriseră ca ciupercile niște patrioți de a treia mână care se porecliseră cu emfaz ăi dintâi. Ei susțineau că aclamaseră ăi dintâi cu entuziasm ziua de 5—24 ianuarie 1859, ei aclamaseră cu frenezie ăi dintâi cu convicțiune și admirațiune proclamațiunea convențiunii, după stilul lor, ei aclamaseră ăi dintâi pe Doi Mai etc., prin urmare acei aclamatori de meserie găseau că aveau dreptul a fi tot ăi dintâi și la împărțeala plăcintei. Acum însă nu mai pare destul de avantajoasă cariera de ăl dintâi; lumea e în progres, ambițiile au crescut odată cu poftele. Astăzi a ieșit în piață o nouă bandă, care, neavând cu ce să atragă ochii lumii, își pun pe cap pâinea amară a exilului ca o cunună de spini și strigă cât îi ține gura că fiecare din ei, în parte, a dezmormântat România. Ei sunt cioclii salvatori ai fiicei lui Traian!... Și astfel e de neghioabă gloata gurilor căscate că se ademenesc a crede la eroismul acelor ciocli și la existența unor fapte care n-au existat și nici se vor găsi în istorie, precum și la dezmormântarea țării noastre, care — slavă Domnului — nu murise niciodată. Cât de ticăloasă, cât de căzută ar fi trebuit să fie moșia strămoșească, dacă era de ajuns brațul unui pitic să o ridice pe picioare. Închipuiește-ți Buceciul dărâmat printr-un cutremur de pământ și ridicat de cine? de Statu-Palmă din poveste. Ce râs homeric o să arunce posteritatea când va privi în panorama timpului trecut caricaturile comice ale ălor dintâi, ale celor cu pâinea amară a exilului și ale dlor dezgropători de țară. Cu ce sigiliu neșters de ridicol au să fie! Sărmani înfierați pentru totdeauna! Cum au să fie exploatați în folosul comediei de către autori dramatici ai viitorului. Astfel Shakespeare a nemurit pe Falstaff, Moliére pe Tartuffe, Cervantes pe Don Quijotte etc. Astfel poporul italian a incarnat grotescul în Pulcinello, francezul în Guignol, românul în Vasilache Țiganul, rușii în Hagi Aivat etc. Fericiți urmașii noștri! Vesele ore au să petreacă și mult au să se minuneze de naivitatea străbunilor lor!


content:
Răposatul M. avea tot oe trebuie unui om ca să devină un orator însemnat: învățătură, elocuență naturală, memorie, gest espresiv, glas bine răsunător, originalitatea de idei, înalțare de gîndiri etc.; o singură cualitate îi lipsea: curagiul de a se sui la tribună și de a vorbi în public; și această lipsă de îndrăzneală, ce provenea dintr-un fond de onestă timiditate, paraliza toate frumoasele eale facultăți în Cameră, unde a fost adeseori trimis ca deputat de către alegătorii județului D. Precît într-un mic salon M. Își esprima ideile cu lesnire și cu vervă, pre atît în fața unui public numeros el simțea că i se întunecă mintea și că i se leagă limba; prin urmare, el își înghițea elocuență ce-i sta în gît ca un nod. Astfel, câteodată un mugur nu se poate deschide, ci se usucă și cade fără a da floare și fără a produce fructul lui delicios. După căderea lui Cuza-vodă, M., care fusese devotat domnului, venea în toată primavara de petrecea puține zile cu mine, și aice, liber de orice emoțiune, el lasa frîul elocuenții sale care în adevăr își înălța zborul foarte pe sus, cînd oratorul era cuprins de indignare sau de entuziasm. Eu îl ascultam cu plăcere, îl admiram și-i ațîțam verva prin un sistem de contrazicere continuă, și astfel grădinița în care ne plimbam devenea o arenă politică ce se răsuna de discutăți neîmpăcate. Într-o zi, M., bine dispus, îmi făcu descrierea unei seanțe din Camera sub ministerul B. și aprinzîndu-se treptat, agiunsese la un grad de exaltare neobicinuită, zicînd: — Frate! în țara noastră poreclele gioacă un rol cu atît mai extravagant, că ele nu sînt decît niște cuvinte deșerte și lipsite de orice logică. O poreclă aruncată de un om cu spirit, sau de un nebun, sau de un idiot în fața unui om sau chiar în fața unei clase întregi, ie proporțiile unui stigmat, și toți nebunii și toți idioții își fac din ea convingere politică. Astfel au fost inventate poreclele de moderați, de albi, de roși, de liberali, de conservatori etc.l cînd ele nu aveau nici o semnificare reală, și însă acele glume de ziare aveau pretenția ridicolă de a fracționa societatea română în partizi. Auzi, partizi! și încă partizi îndușmănite, deși compuse de oameni care, afară din Cameră, petreceau frățește împreună și se sărutau în gură! Ce momițărie bufonă de tot ce se petrece în Francia! Ce abuz de cuvinte seci! Ce parodie mizerabilă de lucruri și de idei nepotrivite cu gradul de cultură și cu natura românului!… și, nota bene, fiecare epocă naște ciuperca ei… vreu să zic porecla ei: astfel, salvatorii patentați a patriei din anul nemîntuirei 1866 inventaseră o nouă denumire pentru acei care nu dedesără mînă cu dînșii, denumirea de oamenii lui Cuza, adică, după mintea lor, trădători ai neamului românesc! Camera răsuna în toate zilele de această apelare aplicată cu o intenție injurioasă, și ministrul își făcuse din ea un bici cu care lovea necontenit în unele bănci a Adunărei… Era un spectacol trist și dezgustător! într-o zi, mai cu seamă, inconsecvența șefului de cabine trecuse peste toate marginile. Sîngele ferbea în mine pe cînd el da cu piciorul în cel căzut și deodată aprins de indignare am strigat: Domnilor! Pentru un om ce se găsește la cîrma țării și care ambiționează titlul important de om de stat, domnul B. au comis o greșală serioasă în contra tactului politic ce trebuie să prezide la toate actele unui adevărat om de stat… D-lui, într-un acces de violență, pot zice copilărească, au încălecat pe calul său cel mai năprasnic și au venit aice ca într-un manegi să ne deie spectacolul unor evoluții neobicinuite în sanctuarul unui parlament. Calul său, ca toate dobitoacele cu narav, au sărit în sus și-n gios, au zvîrlit în dreapta și în stînga, au lovit cu copita în oricine s-au găsit aproape de zburdările lui deșanțate, într-un cuvînt, cavaler și cal au probat că au nevoie de o mînă puternică să-i înfrîneze. Cu toate acestea onorabila Adunare au asistat cu multă răbdare la exercițiile neparlamentare ale domnului B.! Ea l-au lăsat să fie pe placul său: violent, agresif, nemăsurat!… i-au permis chiar să iasă din marginile bunei-cuviințe, să iasă chiar din discuție cu acel talent de orator de care d-lui ne-au dat atîte exemple tragicomice în cariera sa politică. Onorabila Adunare au vroit negreșit să audă pănă unde poate să meargă cu nechibzuința un om îmbătat de putere cînd soarta lui îl împinge ca să-și frîngă gîtul. Fie-mi deci iertat și mie de a mă bucura de acest privilegiu de licență în răspunsul provocat de însuși domnul B…. Voi căta însă să nu-l urmez pe d-lui în calea de lipsă de respect pentru colegii mei… D-lui au vărsat pe capul nostru o bute plină de venin, prin urmare d-lui e prea inteligent pentru ca să pretindă că noi, drept mulțămită, să-l stropim cu apă de trandafir, după uzul părinților noștri. În discursul ce l-ați auzit, domnilor deputați, preopinentul au pronunțat în multe rînduri, cu o intenție vederată, cuvîntul de oamenii lui Cuza! și cu altă intenție, nu mai puțin clară, d-lui au aruncat atunci în partea noastră o ochire care și ea avea o intenție de a fi oarecum… machiavelică. Aceste deosebite intenții aveau cu toatele o a patra intenție… aceea de a ne arunca în față o insultă!… Aice este cazul de a zice cu francezul că iadul e pavat cu bune intenții. Oamenii lui Cuza! Iată dar un nou taraf inventat de acei care au interes a diviza și a subdiviza societatea română în tarafuri și a le îndușmăni între ele cu scop de a profita taraful lor de vrajba aruncată în celelalte tarafuri. Calcul dibaci, precum videți, însă care merită de a fi inferat cu o calificare… Mă abțin de a o rosti, pentru respectul ce datorez acestei adunări. Oamenii lui Cuza! Unde sînt? Cine sînt acești oameni? Privesc împregiurul meu și văd deputați trimiși aice de nație, oamenii nației prin urmare, iar nicidecum servitorii unui om, numească-se acest om Cuza sau altfel. Un ministru…. d-l B. Însuși, polate să fie omul unui om, dar un deputat nu este decît omul unui popor! Oamenii lui Cuza! Ce vra să zică această denumire?… Desemnează ea pe acei oameni care, neavînd micșurimea de a privi la slăbiciunile omenești ale unui șef de stat, țin seamă numai de actele mărețe săvîrșite sub domnia lui? Desemnează ea pe acei oameni care consideră ca o nenorocire pentru țară cînd văd trădarea infamă furișîndu-se pe lîngă tron și răsturnînd tronul țării în tină și în batjocară? Desemnează ea pe acei oameni oare, respectând istoria patriei lor, respectează în căderea unui domn ales de nație o mărire căzută? Atunci noi primim titlul de oamenii lui Cuza și răspundem: dar! sîntem oamenii care nu dăm mîna cu trădarea! Dar acum să vă întrebăm și noi la rîndul nostru: Voi cine sînteți? A cui sînteți? Sînteți oamenii țării? Nu! căci țara nu vă cunoaște, nici vrea să vă recunoască. Sînteți oamenii unei situații? Nu! căci nu sînteți de măsura marelor evenimente. Să vă spunem noi ce sînteți: sînteți oamenii unui almanah, oamenii Almanahului de Gotha! Si atacurile voastre au aceeași valoare ca și basmele din calendare. Aveți multe păcate pe cuget! E timpul să vă pocăiți, iar nu să ridicați astfel fruntea cu dîrzie și impudență! Scutul cu care vă acoperiți are multe părți slabe și lesne de străpuns. Vă consiliăm dar să vă espuneți cît mai puțin, să nu vă expuneți nicidecum, ci să plecați capetele cînd auziți răsunînd cuvîntul de tradare… Dar! tradare! și tradare mai cumplită decît tradarea unui om! trădarea unei țări întregi, trădarea tronului ei săvîrșită prin călcarea de jurăminte, prin sacrificiul onorului armatei române! Ați întins o mînă sacrilegă pe steagul României, și pe acel stindard care era menit a purta în litere de aur cuvîntul de glorie ați scris în litere negre cuvîntul tradare!… Din acel steag, odinioară fala țării, ați făcut o streanță umilită și ați avut nerușinarea de a-l întinde ca un covor la picioarele tronului! Iată ce ați făcut voi, oamenii Almanahului de Gotha, iată ce n-am făcut și nu vom face niciodată noi, amicii lui Cuza căzut de la putere, însă oamenii nației române! — Bravo! Bravo… am strigat aplaudînd pe amicul M. Și zău! ai rostit acest discurs elocuent? — L-am rostit!… mi-au răspuns M., însă l-am rostit în mine ca totdeauna!


content:
Cuprins 1 Cap. I 2 Cap. II - Pentru domnia lui Șărban-Vodă, unchiul mării-sale, cîți ani au domnit și de moartea lui 3 Cap. III - Cum, după moartea lui Șărban-vodă, toată boierimea s-au strînsu la Mitropolie de au făcut sfat pentru alegirea de domnie 4 Cap. IV - În ce chip rădicarea și înălțarea domniei au fostu lui Costandin-vodă 5 Cap. V - Cum, după ce s-au așăzat domnu, au trimis boiari în toate părțile, pre unii la Poartă, pre alții la pașa serascheriul, ce era cu oști la Baba, pre alții la hanul, de ș-au făcut toate isprăvile domniei 6 Cap. VI - Cum au venit domnului poruncă de la împărăție în anul dentîi al domniei de s-au dus la Cerneți cu cîtăva oaste într-ajutor oștilor turcești, ce era acolo și de alte porunci ce era a face, și cum venirea némților s-au întîmplat în țară a întra 7 Cap. VII - Cum au trimis nemții sol la Costandin-vodă, făcînd știre că vor să între în țară și apoi măriia-sa încă asemenea boiari soli au început a trimite la némți cu răspunsurile soliilor lor 8 Cap. VIII - Cum s-au sfătuit domnul cu boiarii, pentru cele multe și peste putință cereri și pohte ale némților, care cerea să odihnească, să nu calce țara să o strice 9 Cap. IX - Cum s-au dus prințepul de Baden la Beci și au lăsat în locul lui pre Haizler ghenărariul cu oștile în țară, și cum au trimis domnul boiari la Poartă, de au făcut știre cum némții au coprinsu țara 10 Cap. X - Cum s-au rădicat domnul, de la Cotrăcéni cu toată boierimea și cu toată gloata, de s-au tras în jos, ca să nu să împreune cu némții 11 Cap. XI - Cum au mersu Haizler ghenărariul însuși de s-au împreunat cu domnul la Drăgănești 12 Cap. XII - Cum au venit domnului véste de calga-sultan că vine în țară cu tătarii și i-au trimis boiari înainte, apoi și măriia-sa au mersu de s-au împreunat cu el 13 Cap. XIII - Cum, după ce au făcut domnul Bobotează la piscupia de la Buzău, s-au sculat de au venit în București la scaun pentru că ieșindu némții den țară, tătarîi încă au ieșit 14 Cap. XIV - Cum au venit domnului poruncă de la împărăție ca să să gătească să meargă cu Tucheli și cu ostile turcești, tătărești în Ardeal 15 Cap. XV - Cum au purces domnul de la Potlogi și au ajunsu oștile turcești, tătărăști și cruții la Podul Hrizii 16 Cap. XVI - Cum au întrat oștile în Ardeal cu toate capetele cele mari, adecă seraschieriul, Tucheli și domnul prin loc rău și strimtu și cu mare nevoie și cum s-au lovit[cu] nemții 17 Cap. XVII - Cum au prinsu pre Haizler viu în războiu și pre alții den căpetenii, fără cei mulți ce au perit 18 Cap. XVIII - Cum au adus dar și capul lui Costandin Bălăceanul la Costandin-vodă 19 Cap. XIX - Cum au început ungurii a să închina la Tucheli văzîndu izbînda turcilor Cap. I [ modifică ] Multe și vrednice istorii fiind lucrurile și întîmplările ce s-au întîmplat în zilile luminatului și preacreștinului domnu Țării Rumînești Io Costandin Brîncoveanu Băsarabă-voievod, și de vréme ce ale altor domni vieți și istorii mai denainte întru neuitare de alții au rămas la létopisețul țării, așa și noi a pomeni de viiața acestui preacreștin domnu Io Costandin-voievod Băsarabă ne-am ispitit numai den cîte a ținea minte am putut, care în zilile noastre și prin vederea noastră s-au întîmplat după multele vrăjbi și turburări, carii de la o vreme încoace între împărățiia Turcului și a Neamțului s-au întîmplat de cînd răposatul Șărban-vodă la Beci au oștit cu Cara Mustafa-pașa veziriul, dempreună împărățind sultan Mehmet, leat 7191, cîte războaie și turburări într-aceste doao împărății s-au întîmplat, care la viiața acestuiași Șărban-vodă pare-mi-să că scrise vor fi, iar noi de aicea începem viiața acestuiași, care mai sus am zis cum și în ce chip s-au rădicat și domniia au luat, apucînd strămoșăscul scaun de vreme ce strenepot bătrînului Matei-vodă Băsărab să trage. Cap. II - Pentru domnia lui Șărban-Vodă, unchiul mării-sale, cîți ani au domnit și de moartea lui [ modifică ] Domnit-au dar unchiul mării-sale, Șărban-vodă, Țara Rumînească ani 9 și luni 10, iar cînd au fost la leatul 7197 dispre sfîrșitul vieții lui, pentru cele în cumplite viitoare răotăți și primejdii care pă ticălosul pămîntu acesta să vie era, cum în cea de apoi au venit, mai vîrtos den ficlenile lucruri și îndemnări ale unora numai răi pămînténi, carii în scurtă vreme după aceia den depărtarea lui Dumnezeu vrednică plată și osînda și-au luat. Într-aceia dar vréme răposatul Șărban-vodă, tot cele spre ocrotirea și folosul ticăloasii țări socotind, ca nu cîndai țării vreo primejdiie să vie despre némți, gătit-au soli ca să trimită la împăratul neamțului anume pre frati-său Iordachie Cantacozino vel-spătar, și pre gineri-său, Costandin Bălăceanul vel-agă, și pre nepotu-său, Șărban Cantacozino biv-vel-căpitan, și pre Șărban comisul Vlădescul, pre carii la 2 zile ale lui octombrie i-au trimis. Iar dup-a acestora soli trimitere căzut-au Șărban-vodă în boală, și solii mergînd pînă în Ardeal, multe zăticniri și piiedici acolo li s-au prinsu, cît neputîndu-se numai printr-înșii trebile a să desluși și dăzvoalbe trimis-au în urmă Șărban-vodă pre nepotu-său acesta ce s-au zis mai sus, carele atuncea să numiia Costandin Brîncoveanul vel-logofăt, și cu multa sa vrednicie deslușînd trebile ce era despre Veteran ghenărariul, carele era cu oștile nemțești în Ardeal, s-au dat solilor cale de s-au dus la Beci, și Costandin Brîncoveanul iarăși fără zăbavă s-au învîrtejit înapoi la domnu-său Șărban-vodă, după a căruia învîrtejire pre Șărban-vodă încă boala îl îngreuiase tot mai spre rău den zi în zi mergînd, pînă ce și obșteasca datorie ș-au dat la leat 7197, luna lui octombrie 29 de zile, lăsîndu țărîi și politiii multă jale, de vrednica stăpînire cu care în zilile măriii-sale au domnit, iar cel ce toate stăpînește și de toate grijaște, Dumnezeu, n-au striinat stăpînirea de vredniciia care au avut, ci cu a sa dumnezeiască pronie iar la aseminea stăpîn o au încredințat, care nu numai cu vredniciia împodobit iaste, ci și cu buna faptă a blîndéților, pe deplin încoronat iaste, pentru care mă și adeverez că faptele măriii-sale nemincinos mă vor scoate. Cap. III - Cum, după moartea lui Șărban-vodă, toată boierimea s-au strînsu la Mitropolie de au făcut sfat pentru alegirea de domnie [ modifică ] Atunci dar după a răposatului Șărban-vodă petrecire, numaidecît toată boierimea țării la Mitropolie adunîndu-să și sfat pentru alégirea de domnie făcînd, așa cu toții de la mic pînă la mare, pre acest Costandin Brîncoveanul vel-logofăt de domnie au numeit, carele nefiindu-și de față, lîngă oasele lui Șărban-vodă aflîndu-să și de cele ale morții ce trebuia grijind, iar sfatul și toată adunarea boierimei ce să afla la Mitropolie au trimis pre Preda Brătășanul vel-pitar, i Radul Golescul, de l-au poftit ca să meargă acolo, a carii chiemări măcar că pricina nu o știia, iar nici den obște a ieși putea, făr’ cît a merge, și așa mergînd toți numaidecît la un cuvîntu fiind, ca să priimească stăpînirea țării l-au poftit, pentru că nu era altul obștii mai plăcut decît măriia-sa, nu numai pentru multă vrednicie și înțelepciune ce avea, ci mai vîrtos pentru multele blîndéțe și faceri de bine care spre toți încă den boierie avea și toți de acestea ale sale bune fapte încălziți era. Căruia dar foarte cu greu jugul stăpînirii a-l lua părîndu-i-să, în multe feliuri s-au apărat, îndestulat fiind de tot binele și cu fericit traiu întru ale sale trăind: iar nici într-alt chip să urméze putea, de vreme ce de la Dumnezeu orînduiala era, după cuvîntul carele zice: „că tot darul desăvîrșit de sus iaste“, precum în urmă faptele s-au văzui aievea, că minunate și mari chivernisiri pămîntului acestuia și ocîrmuiri au făcut întru nenorocitele acestea vremi, ce au fost, cît altul lucrurile la cap și la săvîrșit ca acele a aduce n-ar fi putut, care mai în jos pre rînd le vom zice, pînă încît și la ce stăpîn ticăloasa aceasta țară au ajunsu. Cap. IV - În ce chip rădicarea și înălțarea domniei au fostu lui Costandin-vodă [ modifică ] Fiind dar precum am zis adunarea toată la Mitropolie, toată boierimea țării și slujitorii și Dionisie patriiarhul Țarigradului, care atuncea aicea să afla, și părintele Theodosie, mitropolitul țărîi, era și un capigi-bașa împărătesc anume Ahmet aga, care mai nainte venise cu trebi la domn și alți bogați agi, care atunci în țară să afla. Deci văzînd și ei cu toți alegirea și socoteala cea de obște, ce să făcuse pentru domnie, iar capigibașa numaidecît pre acest Costandin Brîncoveanul vel-logofăt cu caftan l-au îmbrăcat, și așa boiarii împreună cu arhiereii luîndu-l, în bisérică au mers și, ducîndu-l părintele patriiarhul în oltar, molitvele de domnie i-au cetit, sfîntul préstol înconjurîndu-l după cel ce domnii dup-obiceiu să încoronează. Décii ieșind den bisérică, îndată și calul domnescu i-au adus cu toată podoaba și toți slujitorii și toată orînduiala domnească fiind, au încălecat și la curtea domnească cu cinste și cu pompă mare au mers, și întîi în bisérica domnească au mers și au întrat, și cîntînd axion după obicéiu, sfinteli icoane au sărutat și jurămîntu acolea cu boiarii încredințîndu-să, în sfînta evanghelie ca cu măriia-sa în dreptate să ție, după aceea în casele domnești în divanul cel mare suindu-să, în scaunul domnesc au șăzut și cu tunurile dînd, mare veselie în toată politiia s-au făcut de domnie noao, care după plăcerea a toată obștea să făcuse: și după aceasta a doao zi și oasele lui Șărban-vodă au rădicat, împreună cu toată boierimea și toți arhiereii și preoții, de l-au dus la mănăstirea la Cotrăceni, cu fală și cu cinste mare, ca pre un domnu și făcîndu-să slujba pogribaniii cumsăcade, l-au îngropat în bisérică. Cap. V - Cum, după ce s-au așăzat domnu, au trimis boiari în toate părțile, pre unii la Poartă, pre alții la pașa serascheriul, ce era cu oști la Baba, pre alții la hanul, de ș-au făcut toate isprăvile domniei [ modifică ] După aceia Costandin-vodă, întorcîndu-să la curtea domnească, împreună cu toți boiarii, făcut-au sfat și socoteală și au trimis boiari la Poartă, la împărăție, anume pre: Ghincea vel-vornic, i Alixandru vel-clucer, i Pîrvul logofăt Cantacozino, i Preda Brătășanul și alți mulți boiari, cu arzumagzaruri de la toată țara, dîndu în știre pentru domniia măriii-sale, iar pre alți boiari, anume pre: Dumitrașco Caramalăul vel-postelnic, i Socol vel-medelnicer, i Vergo vel -portar capichihaia lîngă serascheriul fiind, i-au trimis la pașa serascheriul, anume Mustafa-pașa, care era cu oștile la Baba. Așijderea pe alți boiari, anume: Mihaleea șătrariul, i Costandin clucer Ciorogîrleanul, au mai trimis la hanul Selim Gherei, întîmplîndu-să a fi și el atuncea în Bugeac. Deci, după ce au mers boiarii la Poartă și au făcut știre la împărățiie, cum că nu poftește țara pre aliul, fără cît pre măriia-sa, dat-au Dumnezeu și împărățiiei năstav și au lăsat după a țării poftă alégire și rugăciune, și numaidecît și schimni-agă au trimis anume pre Ismail aga-capigilar-chihaias al veziriului, cu caftan de domnie; iar după acestea nu multe zile trecînd, venit-au și boiarii de la Poartă cu steagul domniei și cu tuiurile . Și așa toată isprava și așăzarea domniei făcîndu-să, apoi măriia-sa socoteală au făcut ca să trimită la boiarii de la Beci că era duși soli, să le facă știre în ce fel lucrurile s-au strămutat ; și așa pă Preda spătarul Pîrșcoveanul cu cărți la Beci l-au trimis, la boiarii care s-au zis mai sus, ce era soli trimiși de Șărban-vodă [făcîndu-le și lor știre atît de petrecerea răposatului Șărban-vodă], cît și de înălțarea domniei măriii-sale lu Costandin-vodă. Deci mergînd Preda spătarul încă pre cale i-au ajuns pre boiari nesosiți la Beci, cărora vestindu-le și de una și de alta despre o parte mare întristare coprinzîndu-i de moartea lui Șărban-vodă, iar despre altă parte de domniia măriii-sale lu Costandin-vodă s-au bucurat, afară den Costandin aga Bălăceanul, și așa dempreună pînă la Beci au mers și la împăratul neamțului soliia ș-au dat, după cum rînduită era de Șărban-vodă, așa și despre măriia-sa Costandin-vodă; și făcîndu-li-să priimire cu cinste, după aceia toți aceialalți la un gînd era, afară den Costandin Bălăceanul, căruia vestirea domniei lui Costandin-vodă peste voie fiind, altele mai de demult în inima lui hrănind și socotind, la mare mîhnire au venit și în zavistie vrăjmașul adevărului l-au adus și cu tot feliul de vrăjmășie asupra țării și domniei s-au întorsu, nesocotindu-și ticălosul binele și folosul casii și al capului lui, și cinstea carele de la măriia-sa Costandin-vodă era să aibă, avîndu den boierie dragoste și frăție cu dînsul, ci cu minte cuvîntul carele zice: ϕθόυος γάρ οὐϰ οἴδε προτιμᾱ τό συμϕέρον, adecă că zavistiia nu știe a alége cela ce iaste de folos. Ci multe amestecături au făcut, cuvinte împrotivnice pre la cei mari de acolo semănînd, pentru boiarii carii să afla cu dînsul acolo, adecă de Iordache spătarul și de Șărban căpitanul, și multe rele pentru dînșii zicîndu, pînă în cea de apoi acești doi boiari, acolo la Beci den poruncă împărătească s-au oprit, ca să nu vie în țară, și el luîndu-și voie să vie, și pre Șărban comisul Vlădescul cu dînsul au slobozit, cu carii împreună și Ceachi Laslo, ungur de fel, om hiclean, înșălător și mare mincinos, de acolo s-au trimis cu răspunsurile, care boiarii aceștia solie mersése și cu toții pîn’ la un loc viind, iar Costandin aga Bălăceanul, cu ficleșug la inima lui fiind și ajungîndu-l și cărțile de la soacră-sa, doamna lui Șărban-vodă (sîrbcă de fel de la Nicopoe, fata Ghieții neguțătoriului de abale ), ca să nu vie în țară, s-au oprit la Sibiiu, nicidecum în țară să vie vrînd, și așa numai Șărban comisul Vlădescul împreună cu Ceachi acela au venit. Deci măriia-sa Costandin-vodă de a lui Ceachi venire auzind, trimis-au înaintea lui la Tîrgoviște pre Pîrvul Cantacozino vel-stolnic, de l-au priimit ca pre un sol, aducîndu-l cu cinste pînă la satul măriii-sale, Mogoșoaia, și acolo împreunare cu măriia sa au făcut și voroavă de ce au avut trebile au vorovit și iarăși fără zăbavă Ceachi înapoi s-au învîrtejit. Însă acest Ceachi și mai înainte în zilile lui Șărban- vodă în 2 rînduri au venit și multă cinste și folos și atunci au avut, izgonit fiind pentru hicleșugurile lui den Ardeal, iar nemulțumitor pă urmă s-au arătat, că binele carele de la acești domni văzuse îl uitase și cu înșălăciuni și meșteșuguri numai ca să mănînce purtîndu-să, cu Costandin aga Bălăceanul mai pre urmă să alăturase [povățuitor spre toate faptele réle făcîndu-se], ale căruia, isprăvi întru care Costandin aga nădăjduia, deșarte pînă în cea de apoi s-au cunoscut și au rămas, nici o putére la mîna lui fiind, făr’ cît minciuni și cu nădejdi deșarte purtîndu-l, cum sfîrșitul s-au arătat. Cap. VI - Cum au venit domnului poruncă de la împărăție în anul dentîi al domniei de s-au dus la Cerneți cu cîtăva oaste într-ajutor oștilor turcești, ce era acolo și de alte porunci ce era a face, și cum venirea némților s-au întîmplat în țară a întra [ modifică ] După acestea toate, într-acea vară în anul dentîi al domniei lui Costandin-vodă, venit-au poruncă domnului de la împărățiia Turcului, de s-au dus la Cerneți cu oaste într-ajutorul oștilor ce era într-acolo, dîndu-i-să poruncă de au dres cetatea Cladovii și a Rușavei, fiind acolo serascher oștilor turcești anume Husein-pașa. Acolo și Tucheli groful cu oastea lui să afla, căruia, Împărățiia Turcului, domniia Ardealului dédese, carele și împreunare cu măria-sa Costandin-vodă pohtindu a avea, o dată și de doao ori de ceasta parte de Dunăre viind, s-au împreunat și s-au ospătat. Într-aceia dar vréme și într-acel an, némților izbîndă asupra turcilor s-au întîmplat, cap mare tuturor oștilor nemțești fiind Ludovic, prințepul de Baden, fiind Beligradul luat de némții, încă mai denainte în zilile lui Șărban-vodă și lăsîndu-să mai jos pînă la Niș, au luat și Nișul. Atuncea pașa serascheriul, care era cu oștile turcești, văzîndu a némțiilor biruință și a turcilor înfrîngere, s-au rădicat de acolo și mai înapoi cu oștile s-au tras, a căruia mutare și domnul văzîndu, sculatu-s-au de la Cerneți si au venit la Craiova; iar némțiii după luarea Nișului și pînă la Diiu s-au tinsu și au luat și cetatea Diiului cu războiu tare, mulți turci și acolo perindu. Cap. VII - Cum au trimis nemții sol la Costandin-vodă, făcînd știre că vor să între în țară și apoi măriia-sa încă asemenea boiari soli au început a trimite la némți cu răspunsurile soliilor lor [ modifică ] Déci alăturîndu-se nemții cu Țara Rumînească pă decindea, numaidecît și soli la domnu au trimis, anume pre colunelul grof șlic cu ceriri ca acestea, să gătească domnul zaharéle, că cu oștile în țară ca să iernéze vor să treacă, care solie domnului foarte cu greu și peste toată putința fu, pentru care lucru sfat cu boiarii făcîndu, trimis-au și măriia-sa boiari soli la nemții, anume pre: Cornea Brăiloiul vel-agă și pre Șărban Greceanul vtori logofăt, cu mare jalbă și cu multă rugăciune, ca să nu vie în țară, arătînd și în tot chipul dovedind neputința țării, mai pre urmă și aceasta arătîndu-le cum că n-au loc nicăiri în țară a sta să se apere, cînd vreo vréme de primejdie ar fi dispre vrăjmașii lor, nefiind cetăți și altele multe ca acestea înainte să le puie, ca doar s-ar conteni să nu vie în țară. Și după aceia boiarii aceștia mergînd acolo, și oastea nemțească tăbărîtă găsindu-o decindea la Cladova, mers-au de s-au împreunat cu prințepul de Baden, care era capul și poruncitoriul, cum mai sus s-au zis; tuturor oștilor nemțești, și cele ce s-au căzut boiarii le-au grăit. Acolo și Costandin aga Bălăceanul cu ai lor era, carii atuncea den Ardeal cu Haizler ghenărariul dempreună veniți era ajutor lor, și prieten fiindu-le, și nu pentru alta era venirea lor, fără cît ca să îndemneze pre capetile oștilor și la căi ca acelea să-i puie, ca să vie în țară să facă mii de răutăți, cum au și făcut, și cu mijlocul lui Haizler ghenărariul, care era om trufaș și lacom, să poată lua și pre doamna lui Șărban-vodă cu avuțiia ei să o dacă în Ardeal. Pentru a cărora îndemnare și zavistie nu s-au putut nici într-o seamă ținea cîte boiarii aceștia solii au arătat de neputința țării, și de cea mai mare primejdie ce se pogoriia țării despre turci și despre tătari, pentru venirea lor, toate împotrivă arătîndu-le Bălăceanul, cum că țara nu iaste săracă, nici prădată, ci bogată de toate, și nu numai că cîte oști nemțești avea, zicea, ci îndoite și întreite mai multe de ar avea le-ar putea hrăni și păzi, și el să apuca a scoate aceia la cap, pre domn și pre boiari nepriimitori de binele creștinilor și alte multe vînzări creștinilor hicleanul Bălăceanul striga și zicea. Deci după reaoa lor necontenită pornire, care să pornise cu gînd ca acela, ca să vie în țară, întors-au pre unul den boiarii aceia, anume pre Șărban vtori-logofăt, la domn ca să dea știre de venirea lor, iar Cornea aga au mai rămas acolo. Deci dar viind Șărban logofătul cu răspunsul acesta, aflat-au pre domnu la satul măriii-sale, la Brîncovéni, unde împreunîndu-să cu domnul și arătînd în ce chip gîndul și pornirea némților era, și de cine aievea îndemnați și porniți sîntu, la mare grijă și întristare au venit și domnul, și boiarii toți care fruntea țării era și să afla lîngă domnu, văzînd silnica faptă a nemțiilor ce pusése înainte, care era începătură de stingirea țărîi, însă nu den singură voie și socoteala nemțiilor acelea veniia, ci cum mai sus s-au zis, den demnarea și pornirea hiclenilor și vînzătorilor țării, cărora capul Bălăceanul Costandin și cu ai lui era. După aceasta numaidecît și de la Cornea aga cărți la domnul au venit, scriind cum că și nemțiii toată oastea Dunărea au trecut, și de ceasta parte la Cerneți au venit și în jos s-au pornit a veni. Atuncea și domnul de acolo s-au rădicat și la satul măriii-sale ia Șărbănești au venit, unde iarăși altă veste veni, cum că și nemții la Craiova au sosit. Deci și acolea făcînd măriia-sa sfat cu boiarii, și socotiră a mai trimite și pre alți boiari, anume pre: Diicul Rudeanul vel-clucer, i Costandin Știrbei vel-sluger, i Preda Brătășanul vel-pitar, și iar Cornea vel-agă, iarăși cu rugăciuni și cu făgăduieli de dare, ca doară s-ar conteni, să se întoarcă îndărăt, să nu cază țara la primejdie, de vréme ce în țară vor șădea ei, atuncea și turcii și tătarii în țară vor intra, ca să se bată cu ei, și ca să-i scoață vor sili. Deci aducîndu-să atîta seamă de oști într-această ticăloasă țară, și atîta réle viind pre ea, ce alta să aștepta, fără istovul pustiirii ei, și purcegîndu și boiarii aceștia a merge cu soliia aceasta la nemții. Domnul încă sculîndu-să de la Șărbănești, venitau iar la satul măriii-sale la Potlogi; iar némții și după mergirea boiarilor acestora nicidecum den pornirea lor contenindu-să, nici la făgăduiala dării sau la altuceva uitîndu-să, s-au sculat de la Craiova și au venit la Brîncovéni, tot Bălăceanul cu a lui povață făcîndu-să. Cap. VIII - Cum s-au sfătuit domnul cu boiarii, pentru cele multe și peste putință cereri și pohte ale némților, care cerea să odihnească, să nu calce țara să o strice [ modifică ] Atuncea domnul, văzînd că nu mai iaste nădejde de mîntuire de ei, făcut-au sfat cu boiarii, și den 2 rele cel mai puțin rău alegînd, adecă: că și după ceririle lor a-i chivernisi rău era, iar și nechivernisiți a-i lăsa mai rău era, iarăși de iznoavă pre alți boiari au trimis la nemți anume, pre [...] pentru ca să vază ce iaste cerirea lor de iernatecul oștilor, ca să facă rînduială să li să dea, zicînd, că de nu li să va orîndui, să li să strîngă iernatecul, ca să-l ia cu socoteală, vor da oștilor voie de vor preda și vor jăfui de unde vor găsi și vor lua tot. Însă cu tocmeală ca aceasta, să se dea oștile deoparte spre munte, să șază la Cîmpu Lungu, și cele rînduite de iernatic să li să dea, socotindu domnul, după alalte toate și cu aceasta doar ar scăpa țara de cea de tot prăpădirea ei, fiind ei într-o parte în munte, și spre aceasta și ei făgăduință au dat, că acolo să vor trage de vor șădea, numai să li să dea hrană de ajunsu, și doar și ei mai făr’ de primejdie să șază de vrăjmașii lor, fiindu suptu munte pohtiia. Deci măcar că ceririle lor era țării și domniei cu greutate mare, nesuferită și peste toată putința, iar nu putea într-alt chip să fie făr’ cît lucrul acesta la o cale să-l puie, una: ca țara să nu să calce peste tot de dînșii, alta: ca să să mai lungească vremea trecînd așa, pînă Dumnezeu altu mijloc de mîntuința lor va arăta și va da, și cea de apoi doar și cea mai mare ce să părea primejdie despre turci a scăpa, iar ei nicidecum la un cuvîntu nu sta, ci unile zicea și altele făcea, altile făgăduia și altele răsufla, că viind la Brîncovéni, multă stricăciune și pagubă domnului nespusă întru toate au făcut. De acolo au trimis Costandin Bălăceanul cu hoțescul meșteșug de au adus pre feciorul lui Șărban-vodă, dă unde era cu mumă-sa, de la satul lor de la Drăgănești, dupe alte blestemăciuni cu hirea alunecîndu-să, părîndu-i că, cum îl va aduce, nemții domnu țării îl vor pune, și așa cu acel nume de domnie, el ispravnic domniei și otcîrmuitor făcîndu-să, căci tînăr copil era de ani coconul acela al lui Șărban-vodă, mai lesne pre ai țărîi boiari și lăcuitori îi va trage lîngă ei; întru care în deșărtu nădăjduia, că nemții nicidecum după a lor nebunie nu umbla, ci numai folosul lor și trebile lor căuta și cum vor lua. Cap. IX - Cum s-au dus prințepul de Baden la Beci și au lăsat în locul lui pre Haizler ghenărariul cu oștile în țară, și cum au trimis domnul boiari la Poartă, de au făcut știre cum némții au coprinsu țara [ modifică ] Deci după acestea domniia și de la Potlogi s-au rădicat și la mănăstire la Cotrăcéni lîngă București au venit, pentru că nu putea a întra în București, fiind ciumă pre acele vremi în tîrgu, săvai că despre istovul și contenirea ei era acestea toate, pentru nenumărate păcatele noastre socotindu-le că veniia, nici un fel de rău văzîndu-să că nu lipsiia după acest ticălos de pămîntu, însă aceste réle nu începute era den zilile măriii-sale lui Costandin Băsărab-voievod, ci mai denainte cîtva, încă den zilile lui Șărban-vodă. Iar nemții, după multa stricăciune ce s-au făcut la Brîncovéni, lăsat-au un reghementu de nemți acolo, și alalți s-au rădicat cu prințepul de au venit la Pitești, și acolo lăsîndu iarăși un reghementu, rădicatu-s-au prințepul cu o seamă de oaste de au mersu la Cîmpul Lungu, pentru că acolo poruncise lui Haizler ghenărariu să-i iasă înainte viind den Ardeal, să-i dea oștile ce rămînea în țară pă seamă și el să să ducă la Beci, și așa prințepul de la Cîmpul Lungu s-au dus la Sibiiu, ducînd și o seamă de oaste ce era mai slabă cu el acolo, și de acolo s-au dus la Beci, lăsîndu toată puterea în mîna lui Haizler. Deci Haizler acesta ghenărariul, cum au luat a fi el mai-mare oștilor, multe stricăciuni și lucruri făr’ de cale au făcut, om trufaș și lacom cum mai sus s-au zis, și făr’ de socoteală fiind, pentru că îndată de la Cîmpul Lungu s-au pornit de au venit la Tîrgoviște, iar oastea nemțească ajungea țara den munte pînă în Argeș cu prada și jaful și spărgea pimnițile boiarilor de mînca și bea și răsipiia și strica tot, dezbrăca oamenii unde găsiia și alte multe răutăți făcea. Atuncea dar domnul de acolea, de la Cotrăcéni, au făcut sfat cu boiarii și au ales boiarii de au trimis la Poartă, anume pre Ghincea vel-vornic și pre Dumitrașco vel-postelnic pentru ca să facă știre la împărăție (împărățind sultan Suleiman, și vizir fiind Mustafa-pașa Chiuopruoglu) că némții au întrat în țară. Déci după ce au mersu boiarii la Poartă și au făcut știre, iar împărățiia numaidecît cu grabnică poruncă au trimis la Atzamet Gherei feciorul hanului calgan-sultan, fiindu la Bugeac el atuncea, să se scoale cu tătarii, să meargă să scoată némții den țară, pentru că hanul tată-său era atuncea la Ischiup, în părțile arbănașilor și ale Bosnii, fiind coprinsu și pă acolo némții; iar Haizler ghenărar nici la Tîrgoviște nu s-au oprit, ci și spre București a merge s-au pornit, trimițîndu încă înainte pre Magne grof ghenărariul cu o seamă de oaste călărime, și cu dînsul împreună era Preda Prooroceamul și Matei Bălăceanul, vără-său, poveți fiind celuialalt Bălăceanul Costandin; toți era cu Haizler. Veniia dar aceștia ca să apuce pre domnu acolea să nu să rădice nicăiri, făgăduindu-i nemții și îmbunîndu-l că ei nu vin pentru vreun rău sau stricăciune domniei sau țării, ci numai pentru zdrobirea turcilor, că ei pentru creștinătate să bat cu păgînii, și altele multe ca acestea zicea și scriia; și nici acele feliuri de amăgituri și de înșălăciuni prilistiia pre domnu, că faptele și apucă[tu]rile lor nu răspundea ziselor. Unde dar domnul mai înainte să gătise, ca de s-ar tinde némții și spre București să n-aibă împreunare cu dînșii, și așa cîndu au venit Magni groful cu Preda Prooroceanul și Matei Bălăceanul, măriia-sa încă fiind gata să să rădice de la Cotrăceni, lăsînd la scaun ispravnic pre Cîrstea Popescul vel-vistiiar și pre alți boiari, ca să fie purtători de grijă a zaharelilor ce era să să dea nemților. Și de toate de cîte trebuia învățîndu-l, s-au rădicat măriia-sa cu doamna, cu coconii și cu toată casa măriii-sale, cu toată boierimea ce era lîngă măriia-sa, cu jupînésile și cu [co]conii lor. Părintele vlădica Theodosie, episcopul de la Rîmnic, Ștefan și alți egumeni dupre la mănăstiri ce să întîmplase aici, și alți preoți și cliseari încă împreună cu domnul era și mergea unde umbla și toți slujitorii, afară numai den unii boiari ce nu să afla acolo, rătăcindu-să după ale vremii curgeri. Atuncea dar măriia-sa și toți alalți la mare turburare și întristare să afla, văzînd că pridedise nemții țara, cu povățuirea și îndemînarea hiclénilor și vînzătorilor de țară care era și veniia să apuce și scaunul. Pentru care vestire nici unul den cîți era iubitori de pămîntul său și ticniți și drepți în inimă, nu era făr’ lacrămi și jale, măcar că Dumnezeu pă măriia-sa de toată primejdiia l-au ferit și pînă în cea de apoi iarăși la cinste și la slavă care au avut l-au adus. Pentru că zice oarecare istornic grecescu: „ οὔτε γάρ χρημάτων πλῆθος οὐδέν αὐταρϰὲς πρός τε ρανήδος άϰρασίαν, οὔτε αι δορυφόρον φρορὰ ἑϰανή ρἵεϰθαί τὸν ἄρϰοντα εἰ μὴ πρὸ ὑπάρχή ἡ τόν ἠπηϰόνον ἔυνοια“. Care va să zică: „Că nici mulțimea banilor nimic îndestulat iaste spre împărăție zarvă, nici paza cea bună a slujitorilor poate să mîntuiască pre domnu sau pre împărat, de nu va fi mai înainte a celor supuși dragoste“. Cap. X - Cum s-au rădicat domnul, de la Cotrăcéni cu toată boierimea și cu toată gloata, de s-au tras în jos, ca să nu să împreune cu némții [ modifică ] Așadar măriia-sa, luînd pre Dumnezeu într-ajutor, au purces de la Cotrăceni cu toată gloata măriii-sale și au mers la mănăstire la Plătărești. Aceasta dar sculare a domnului de lîngă București și în jos mergînd, iar Costandin Bălăceanul auzindu s-au bucurat mult, părîndu-i că în Țara Turcească domnul să duce și fuge, și apoi deci că mulți alți lîngă dînșii vor veni, zicînd némților că cum vor merge în București să apuce scaunul, toată boierimea și țara la ei vor alerga, și acolea încă și de a țării oaste multe mii vor face, zaharéle încă vor găsi să apuce dupre la jîcnițile domnești ce va fi, dupre la mănăstiri, dupre la casile boirești, dupre la neguțători și dupre la alții, aducîndu-și 100.000 de oaste, într-un an pot ținea, zicea, afar’ den cea du prin țară ce ar putea strînge. Ci n-au nemerit hicleanul și făr’ de minte om cele ce-i părea, ci numai cu rea mintea lui le făcea, căci domnul altele socotiia, că săvai în jos pre marginea Țării Turcești arăta că merge, iar nu acolo, ci de la Plătărești în sus, apoi s-au întorsu spre Gherghiță și apa Praovii pre la Răsimnice în vad trecînd, au ieșit la cîmpu, mergîndu la Ruși la heleșteu, la Ruși, la satul lui Șărban-vodă au șăzut acolo. Atuncea deci au venit ghenărariul Pățea cu cîtăva călărime de oaste nemțească la sat la Dragănești, unde era casile lui Șărban-vodă, acolea șăzînd doamna lui de aștepta pre aceia să o ia, și alte fumuri mai mari acei muieri îi urla în cap, care toate în deșărtu i-au ieșit, că ochiul cel privighitor al lui Dumnezeu niciodată nu să înșală; cu dînșii fiind și den ceia ce era cu Costandin Bălăceanul, anume Barbul Bădeanul i Preda Prooroceanul, vără-său, care pentru multe ceriri punea pricini înainte că iaste venirea lor acolo, iar mai vîrtos și aievea venirea lor era pentru rădicarea doamnii aceia, de o au rădicat de la sat de la Drăgănești, cum poftiia, și o au dus în București, unde împreunîndu-să cu gineri-său Costandin Bălăceanul, dupre ce au văzut și bine au cunoscut că hicleniile și feliuri de feliuri înșălăciunile lor, și ce li se părea că vor isprăvi cu acelea nu lesne [le ies ba] iacă împotriva lor că pogoară pricepea, căci lucrurili într-altu chip să turbura și să schimba peste toată; voia și nădejdea lor, s-au rădicat cu toții de s-au dus în Ardeal, și căci că cunoștea că nemții nu urma după ale lor fandasii și păreri nebunești, ci căuta numai folosul lor, că dupre ce veniră nemții în București, cîteva zile trecînd și nimic de cele ce le zisese Bălăceanul nu să văd, nici nimeni la ei nu vin, ci încă fug și muierile lor și copii mulți, la domnu unde era la Ruși, și pricepîndu ca niște oameni și ostași știuți și pățiți ale domnului umblete și purtări, cum cură și merg mai cu temei, nu nebunești și vînturi bălăcinesti, și temîndu-să să nu cază ei mai pre urmă la alte mari primejdii, unde s-au cîmpit la București, pre zisile celor ce-i aduce au început a socoti și a păzi mai într-alt chip, și la Bălăceanul a nu să mai uita, fără Haizler, ce-l mai ținea, căruia multe sume de bani și altele îi făgăduise. Însă dar nemții la București așezîndu-să, cît au șăzut multă pagubă și stricăciune au făcut, că despre o parte ispravnecul domnului care era la scaun făcuse orînduială foarte mare și grea de zaharale de da oștilor, iar despre altă parte ei umbla tot jăcmănindu și pre afar’ pre la sate, cît putea ajunge, prăpădea tot. Cap. XI - Cum au mersu Haizler ghenărariul însuși de s-au împreunat cu domnul la Drăgănești [ modifică ] Așadar după acestea toate fiind încă domnul tot la Ruși, poftit-au și Haizler ghenărarial ca să viie să să împreune cu măriia-sa; măriia-sa domnul încă au priimit și au venit însuși cu vreo 80 de oameni la Drăgănești, de s-au împreunat, mergîndu și domnul de la Ruși acolo, unde împreună într-o zi au șăzut, mîncînd prînzul împreună, și seara cela s-au întorsu la București, domnul au venit la Ruși, și acestea nu fără știrea unui capigi-bașa împărătescu, anume Ali aga și a lui Mustafa-efendi, turcu înțeleptu și știut și a altor turci oameni de ispravă, ce tot pre lîngă măriia-sa să afla, nici făr’ de sfat au făcut, ca să să împreune pentru multe pricini și adînci socoteli, toate spre folosul și binele de obște, uitîndu-să. Deci dar făcîndu-i domnul cinste mare, și cu daruri l-au dăruit, toate acele făcîndu-le, pentru că în tot chipul domnul munciia și să nevoia, ca și pre nemți fără primejdie să-i scoață și pre turci și pre tătari să-i oprească să nu între în țară, ca să nu calce și ei, și doar să o și prade și să robească aici în ticălosul pămîntu cu pricina némților, în multă vréme șăzînd de vor veni, cu care ieșirea nemților den țară de să făcea, să destulea împărățiia și nici o oaste, nici turcească, nici tătărască, nu mai băga într-însa, cum și aséminea gîndului lor, apoi s-au cunoscut că așa era. Cap. XII - Cum au venit domnului véste de calga-sultan că vine în țară cu tătarii și i-au trimis boiari înainte, apoi și măriia-sa au mersu de s-au împreunat cu el [ modifică ] După aceia, deci, nu multă vréme trecîndu, venit-au veste domnului că și calgan-sultan la hotar s-au apropiiat, deci îndată boieri înainte i-au trimis, anume pre Diicul vel-clucer i Vergo vel-portar, cu daruri și cu multe rugăciuni, ca să nu dea țara în pradă, în robie, că nimini nu iaste vinovat de a păți ticăloasa țară una ca aceia, nici nimini sabiia împotriva împărăției și a lor n-au scos, nici mîna au rădicat, ci singuri nemții ca niște izbînditori ce era, s-au tinsu într-atît de au venit pînă la București. Acestea și le scriia și le zicea, și așa domnul s-au sculat de la Ruși și s-au dus la Buzău, trimițînd de olac și la București știre la boiarii care era ispravnici (cum s-au pomenit mai sus, că lăsase ca să ocîrmuiască pre nemți să nu facă atîtea stricăciuni de ei), și să spuie și lui Haizler, și alte capete aceia ca să să scoale să să ducă de acolea, de sîntu creștini, să mi aducă istovul pustiirii țării, iar de vor să să bată, nu să să închiză în București, iasă afară departe în cîmpu să să bată că aceia va fi stingerea nevinovatei țări, și vor da seama la Dumnezeu de răul ce să va face. Domnul dreptu că în tot chipul nevoia să-i scoață den București, socotindu că daca să vor închide în tîrgu, prin mănăstiri, măcar și în curțile bolovănite, că a face șanțuri nu era vremea, iarnă fiind și ei tot foc avînd, că era ca la vreo 8—9 mii de oaste aleasă nemțească, avîndu și tunuri cîteva cu ei, tătarii la dînșii nu vor mérge, nici să vor bate, ci penprejur vor sta departe, dupe obicéiul lor. Zăbovindu-să décii vremea, că singur Dumnezeu cînd și ce săvîrșit ar fi fostu lucrul și ar fi avut, atunci lăsăm pe fieștecare om cu minte și știut, să socotească ce ar fi făcut tătarii în ticăloasa țară și la ce o ar fi adus și ce ar fi mai rămas într-însa. La Buzău iar viind véste, cum și în hotarăle țării calgan-sultan au întrat. Așa de acolea, lăsîndu pre doamna sa, coconii și cu alaltă gloată împreună și cu o seamă de boiari cu jupînésile și cu coconii lor și cu toți alții, cîți era acolo cu măriia-sa mai multu decît 4 — 5 mii de suflete cu ostași, cu fămei, cu copii, jupînése sărace văduve și alții mulți, mers-au numai așa ușure cu cîțiva boiari, cu curtea, ca la vreo 200 de oameni, înaintea sultanului și s-au împreunat la sat la Bertești, lîng orașul Flocii. De întîmplările vremilor multe cu sultanul voroavă avînd, pre domnu de starea lucrurilor și multe ca acelea au întrebat. Domnul cele ce era și cum s-au întîmplat și cum sîntu și lucrurile cu socoteală și cumsăcade spuindu-le, făcut-au sfat ca acela cu sultanul, despre baltă să vie și domnul să meargă pre supt munte, dîndu-i sultanul cîțiva mîrzaci de treabă cu o seamă de tătari lîngă măriia-sa, și așa zioa bună de la sultanul ș-au luat ca să meargă la Buzău, și acolo mai gătindu-să, și luîndu-și și ostași de ai săi, ca avea măriia-sa cu cazaci pedestrime, cu saragéle, cu siiméni și cu alți lefegii ca la 2.000 de oameni buni. Iar după aceia cîndu au fostu a doao zi, întorcîndu-să spre Buzău, întimpinatu-l-au de olac viind de la București Tănasie cluceru Păușăscul, care era și el lăsat de domnu cu alții la București lîngă ghenărariul și veste aduse domnului cum că nemții den București s-au rădicat cu totul și s-au dus în sus. Deci domnul numaidecît de olac s-au întorsu iar la sultanul și l-au găsit la oraș la Floci și spuindu-i de rădicarea nemților, s-au bucurat și el, că nici el nu știia sfîrșitul lucrului cum va ieși, ci ca să nu să întîmple vreo necinste, era bucuros cu dusul lor, așa să se chieme izbînditor, că de frica lor fug, însă îndată au găsit doi mîrzaci anume, Dimir-han Hagi și pre [...] capete nohailor fiind, cu cîtăva oaste tătărască, cu carii dempreună dîndu den poruncă și domnul doi boiari, aume pre Cernica vel-armaș i Matei Comănean vel-căpitan za seimeni, cu cîțiva slujitori, și mai vîrtos i-au trimis cu cît vor putea să stea și să păzească de stricăciunile tătarîlor să nu facă, mai ales să nu robească pre cineva, și să nu răpească ca niște lupi de oameni ce sîntu acei varvari; au venit pînă la București și de acolo s-au dus gonaci după nemți pînă la Cîmpul Lungu, unde și cu strejile lor cele dupre urmă s-au lovit, ci nimic n-au făcut. Iar domnul, mergînd la Buzău, la ghenarie în 6 zile, au făcut Bobotează acolo, și cu toata orînduiala ei făcînd slujba în piscupie cu boierimea, cu alalți, cu toți slăviia și măriia pre Dumnezeu de toate cîte era și cu toată inema toți să ruga ca să să milostivească sfîntul Dumnezeu pre ticăloasa țară, și pre domnul să-l ție și să-l păzească, ca făr’ de mare pusteirea ei să oteșască focul de oști ce ardea și era într-însă, și la o liniște să o aducă. Cap. XIII - Cum, după ce au făcut domnul Bobotează la piscupia de la Buzău, s-au sculat de au venit în București la scaun pentru că ieșindu némții den țară, tătarîi încă au ieșit [ modifică ] Cînd au fost a doao zi de Bobotează, au purces domnul de au venit la scaun la București drept, ieșindu înaintea măriii-sale boiarii care să afla la scaunul măriii-sale și, după ce au șăzut în scaun, au dat cu tunurile făcînd veselie mare, dînd întîiu laudă lui Dumnezeu și mulțumită, căci nu s-au scăpat de nădejdea care pusese la dînsul, ci toate scîrbile și întristarea trecutelor primejdii spre bucurie le-au întorsu, după scriptura care zice că: „domnul face voia celor ce să tem de el, și spre cel ce nădăjduiește spre dînsul, mila îl va încungiura“. Iar nemții puținel mai oprindu-să la Cîmpul Lungu, ca să vază la ce sfîrșit lucrurile vin și de mulțimea tătarîlor înțelegînd, care în țară asupra lor venise, rădicatu-s-au cu toții den Cîmpul Lungu și au trecut în Ardeal. Atuncea dar și tătarîi, văzîndu că némții s-au dus, după multa stricăciune care și ei țărîi făcuse, măcar că porunca împărăției nu era la dînșii ca să facă vreo stricăciune, sau robiciune țării, iar unde calcă oastea nu poate locul acela scăpa întreg, cu cît dar mai vîrtos unde neamul acesta va călca. Așadar cu multe chieltuieli dispre domnie și cu sume mari de daruri, abiia s-au rădicat, și tătarîi, pînă la 15 zile ale lui fevruarie, s-au dus den țară. Atuncea săraca țară dentr-atîta nespusă nevoie, fiind călcată de atîtea oști, început-au a ieși du pren munți și du pren pălăngi, și după petutindenea cineși la locul lui, și făcîndu-să liniște, au domnit domniia cu pace pînă în primăvară. Într-acest an s-au apucat măriia-sa de mănăstirea de Hurezi den temelie a o face cu multă osîrdie și chieltuială, ispravnic trimițînd pre Pîrvul Cantacozino vel-stolnic de au căutat loc ca acela [pe] care s-au pus temeliia de s-au făcut-mănăstirea. Și fiind acestu boiar ispravnic asupra lucrului într-acea vară pînă în toamnă, după aceia au venit la domnu de ș-au dat seama și, fiind la casa lui pînă în primăvară, iarăși den poruncă au mersu la mănăstire ca să să lucréze lucrul, și așa într-acea vară întîmplatu-i-s-au grea boală și au murit acolo, care nu puțină întristare domnului și neamului au dat, că om iscusit era și acesta; nepot de frate lui Șărban-vodă era, fecior răposatului Drăghici Cantacozino vel-spătar, carele nu puțin vrednicu și înțeleptu în pămîntul acesta au stătut și să pomenéște. Deci după petrecirea acestui boiariu, făcut-au ispravnic la lucrul mănăstirii pre Cernica biv-vel-armaș. Mai făcut-au măriia-sa și alte lucruri și zidiri, întîi turnul biséricii despre doamna den București, care mai înainte de Gligore-vodă făcută era numai așa boltită, iar măriia-sa i-au făcut turnul și tindă biséricii, înfrumusețînd bisérica și cu tîmple și cu zugrăvituri și cu alalte toate împodobindu-o. Mai făcut-au și casa cea domnească ce iaste pre stîlpi de piiatră si iaste cu trei cafasuri și cu toate ce să văd într-însa, care iaste despre bisérica cea mare. Și alte case au făcut despre doamna iar den temelie, însă doao rînduri de case. Cap. XIV - Cum au venit domnului poruncă de la împărăție ca să să gătească să meargă cu Tucheli și cu ostile turcești, tătărești în Ardeal [ modifică ] Deci dar iar la urma istoriiei să venim cînd au fostu atuncea tot într-al doilea an al domnii lui Costandin-vodă, leat 7198, iar împărățiia Turcului nici cu atîta s-au suferit pentru a nemților venire în țară, ci au trimis ferman la Tucheli groful, fiind încă la Nicopoe cu oștile lui, poruncindu-i îndată să să gătească de oaste ca să meargă în Ardeal asupra nemților, împreună cu Cerchez Ahmet-pașa serascheriul cu oastea turcească și cu Gazi Gherei- sultan, cu tătari și cu alți cîțiva pași ca să vie pren țară, să meargă să între în Ardeal pre unde s-ar socoti. Trimițînd și domnului Costandin-vodă aceiași poruncă cu ferman împărătescu, ca și el de oaste să să gătească și împreună cu oștile împărătești să meargă pre unde ar ști să bage oștile în Ardeal. Și așa dupre poruncă Tucheli cu toate oștile și cu sultanul și cu serascheriul și cu toți pașii s-au gătit și trecînd Dunărea pre la Nicopoe, de ceasta parte, făcut-au știre și domnului că au întrat în țară și sîntu viitori . După care dar poruncă și domnul de oaste; gătindu-să, și aflîndu că oștile au întrat în țară și sîntu viitori, nici măriia-sa n-au mai zăbovit, ci au purces de la București, la iunie 21, și făcînd conacul la Flocoasa, o zi pre loc au șăzut, de au scris cărți la împărăție, făcînd știre de purcedirea măriii-sale la oaste, și de acolea au mersu la satul măriii-sale la Potlogi, unde și cîteva zile au șăzut pînă au venit oștile împărătești. Deci acolea fără zăbavă și oameni de la Matei Ciorogîrleanul vel-sluger au venit, carele mai înainte era trimis de domnu cu o seamă de oameni să să afle lîngă seraschieriul și lîngă Tucheli, care scriia la domnu de venirea oștilor că sîntu viitoare, întinsoarea fiindu-le să treacă Argeșul pre la Drăgești. Și după această veste veni la măriia-sa și un agă de Ciurmuș al lui Cerchez Ahmet-pașa seraschieriul, care cu trebi fusese trimis de seraschierial la calgan-sultan și aduse véste că și pre calgan-sultan l-au lăsat la Prut, de vreme ce și el poruncă avea să meargă la oaste dupre viziriul, și iarăși prin țară și a lui trecire era, cu conace și cu chieltuială mare săracii de țară ca și alte dăți de cîte ori hani și sultani au trecut, de cîndu turcul asupra neamțului cu oaste s-au rădicat. Dar după vestea ce venise la domnu de a oștilor venire, numaidecît boiari au rădicat anume pre: Cernica Izvoranul vel-armaș, i Minai Corbeanul vtori postelnic, i Ianache vătafu Văcărescul să meargă să caute ca unde ar găsi vad bun pre apa Argeșului, să facă pod pentru trecirea oștilor împărătești și, găsindu-să vad bun drept satul Costești, au trimis pre Barbul Brătășanul, vătaful de aprozi, să scornească țara, să suie toate vasile în sus pre Argeș, pînă la vadul acela, iar pre Radul Golescul vel-agă l-au pus cu slujitorii de au făcut podul, și dupre aceia pre Cernica vel-armaș înaintea oștilor l-au trimis, adecă la saraschieriul, și sultanul și Tucheli, să-i povățuiască pînă la Argeș. Și așa domnul de acestea grijind, de la calgan-sultan încă un mîrzac au sosit cu poruncă de conace, ca să li să dea, cerșind mai mult de cum rînduiala s-au făcut, zicîndu că mai multe oști sîntu estimpu decît în ceialalți timpi, și cum că și sultanul să fie întrat în țară au spus, și cum venirea îi iaste degrab, iar pîn-în seară și altu mîrzac tot de la calgan-sultan mai veni cu poruncă la domnu, pentru rîndul podurilor de a sultanului trecire la Ialomiță și la Argeș, spuindu că și sultanul la Albotești au sosit, spre care acestea la aporii mari și domnul să află, încătro mai înainte grijă să aibă, și a răspunde că sultanul veniia den jos, luînd țara în lungu, iar cestealalte oști luase țara curmeziș. Ci dar ca un multu înțeleptu și spre o parte și spre alta lucrurile chivernisiia, de vreme ce cerescul împărat, cum scriptura zice: „dă înțelepciune spre ai săi, și calea celor ce să tem de dînsul păzește“; și așa cu multa sa vrednicie toate le ocîrmuia, că și de ale sultanului porunci și trebi nice era, ispravnici avea rînduiți de toate și spre mîrzacii aceștiia cu răspunsuri înapoi învîrtejîndu-i, nici ceialaltă poruncă și treabă împărătească părăsiia, ci în tot chipul sîrguindu de facirea podului la Argeș, rînduit-au și mai înainte boiari și slujitori, ca să dreagă calea și podurile ce vor fi stricate den Argeș, pînă în Praova. Atuncea și părintele patriiarhul Dionisie, viind de la Țarigrad, ajungînd pre domnul acolea la Potlogi, de s-au împreunat, de acolea și pre Costandin Cantacozino biv-vel-stolnic l-au trimis domnul înaintea lui Tucheli de s-au împreunat. Iar Cernica vel-armaș, învîrtejîndu-să de acolo la oști, spus-au domnului că i-au lăsat la Neagra. Deci a doua zi și părintele patriiarhul Dionisie ș-au luat zioa bună de la domnu și s-au dus la București, iar domnul au încălecat de au mersu de au văzut podul. Acolea la pod venit-au și Ușaban aga de Ciurmuș al saraschieriului, fiind trimis la domnu, și învîrtejindu-să iarăși înapoi, trimis-au domnul cu dînsul pe Dumitrașco Caramalîul vel-postelnic înainte la saraschieriul, și domnul pîn-în seară iar la Potlogi învîrtejîndu-să, nemerit-au și un capigi-bașa împărătescu de la împărăție, ispravnic fiind trimis preste acele oști, care au venit de s-au împreunat cu domnul și voroavă de trebile oștirii au avut. După aceia și Costandin stolnecul de unde au fostu trimis de la Tucheli s-au învîrtejit, și mai pre urmă și Dumitrașco Caramalîul vel-postelnic de la seraschieriul au venit. Și tot într-acea zi și sol de la Tucheli la domnul au venit, anume șandru Gașpar, și iarăși un mîrzac de la Gazi Gherei-sultan.Iar pre urma acestora și Matei Ciorăgîrleanul vel- sluger, de la oștile turcești viind, și domnului spuindu că saraschieriul și sultanul și Tucheli la pod la Argeș, cu toate oștile au venit și au sosit, numaidecît și măriia-sa au încălecat și cu toți boiarii măriii-sale la ordiia turcească au mersu, fiind oastea tăbărîtă toată în lunca Argeșului, de la Grecii lui Șărban logofăt pînă den jos de Juguréni. Că s-au împreunat întîi cu serascheriul, carele cu cinste mare pre domnu l-au priimit, cu caftan îmbrăcîndu-l împreună și cu 12 boiari ai măriii-sale, apoi de la seraschieriul au mers mai sus unde sultanul era, și s-au împreunat și cu sultanul, apoi de la sultanul împreună cu Iacpal aga, veziriul sultanului, încălecînd, au mers iar [la] seraschieriul, de au făcut multă voroavă pînă în seară. După aceia au mers la otacul măriii-sale, unde era den josul ordiei turcești de au mas acolo, într-acea noapte fiind înserat. Iar a doao zi, întorcîndu-să măriia-sa iar înapoi și trecîndu Argeșul de ceasta parte unde și Tucheli tăbărît cu oastea lui era, s-au împreunat și cu dînsul și multă voroavă cu Tucheli avîndu, oprit-au pre măriia-sa de au mîncat bucate, și după ospăț multă cinste domnului și alai făcîndu-i, au purces măriia-sa de au mersu iar la Potlogi. Atuncea și doi tătari de la calgan-sultan încă venise, pentru poclonul sultanului, căci trecea prin țară, pre carii fără zăbavă cu răspunsul i-au trimis, și poclonul sultanului cu Ianache comisul l-au trimis. Cap. XV - Cum au purces domnul de la Potlogi și au ajunsu oștile turcești, tătărăști și cruții la Podul Hrizii [ modifică ] Deci după acestea și domnul de la Potlogi, cu oastea s-au rădicat și după celelalte oști au mersu, deci au sosit la Podul Hrizii, unde toate oștile turcești, tătărăști, ungurești tăbărîte era și, sosind domnul la conac, numaidecît la seraschieriul au mers de s-au împreunat, și iarăși voroavă făcînd, și sfătuindu-să pentru trecirea în Ardeal, pre unde mai cu pîrlej bun ar fi, pre vrăjmași cam [făr’ de] veste i-ar lovi pentru că socoteala întîi era pre la Teleajăn era să meargă, iar apoi, lăsîndu acea socoteală pre la Tîrgoviște a merge, au hotărît să treacă pre la Rucăr. Și așa după acea socoteală numaidecît a doao zi de la Podul Hrizii cu toate oștile s-au rădicat și au mersu pînă den sus de Tîrgoviște de au tăbărît, unde iarăși împreunare domnul cu seraschieriul avîndu și cu sultanul și cu Tucheli și mai sfătuindu-să, trimis-au într-acea zi 2.000 de oaste aleasă, calărime den oastea lu Tucheli și a seraschierului și a domnului, streji înainte, ca să meargă să răzbească pînă în Ardeal; cu care oaste și pre Cernica vel-armaș domnul l-au trimis cap . Și așa cu grabnică pornire pînă la Bran mergîndu, unde și streajă nemțească era, și can făr’ de veste lovindu-i, foarte rău i-au stricat, cît mai nimini den [nemți n] -au scăpat. Iar a doao zi Tucheli și cu viziriul sultanului dempreună la tabăra muntenească au venit, și cu domnul s-au împreunat și de toate lucrurile sfătuindu-să și bine așăzîndu-le, cînd au fost după-prînzu, lăsatu-ș-au toți agarlîcul acolea, adecăte seraschieriul, sultanul, Tucheli și domnul; și numai așa sprinteni ca oștile purcegîndu, au poposit den sus den fîntîna Drăgoeștilor, și fiindu-le masul acolo, iar peste noapte véste de la oastea ce mérsese înainte la domnu au venit, cum că straja némțească ce au fostu păzindu la o palangă ce făcuse la hotarul țărîi o au lovit și foarte rău i-au stricat, aducîndu și nemți vii la domnu, care véste vestindu-să și la ceialalți, adecă la serascheriul, sultanul și Tucheli, numaidecît iarăși de dimineață cu toții degrab au purces, și făcîndu popasul de prînz la cetatea Negrului-vodă, iar de seară au poposit den jos de Dragoslavele, și acolo între munți au mas, și dimineața s-au mai mutat pînă la Dragoslavele, și acolea două-trei zile șăzînd pre loc, de ce era trebile iarăși s-au sfătuit. Apoi și de acolea rădicîndu-să, mers-au pă den sus de palangă, ce au fost păzindu némții streja și au poposit acolo de au mas, și de acolo iarăși dimineața au purces de au mersu pe suptu cetatea de la Bran și iarăși acolea într-acea noapte au mas. Iar a doao zi cu toții s-au strîns de s-au sfătuit pentru trecirea oștilor în Ardeal, pre unde ar fi, căci căile era prisecite și astupate, și la Bran era pază tare și cu tunuri. Despre altă parte de cea mare strimtoare a locului foarte cu nevoie le era, [și vremea grăbindu-i, cu greu și peste mînă le era,] și mai vîrtos asupra domnului Țărîi Rumînești lucrul acesta răzimîndu, ca cum povățuitor celoralalți era. Cap. XVI - Cum au întrat oștile în Ardeal cu toate capetele cele mari, adecă seraschieriul, Tucheli și domnul prin loc rău și strimtu și cu mare nevoie și cum s-au lovit[cu] nemții [ modifică ] Puternicul Dumnezeu, căruia cele neputincioase toate să pot, precum mai înainte în trecutele întîmplări și primejdii, domnului au luminat, așa și la aceasta după multe feliuri de cercări ce făcuse cu oamenii săi ce preste munte povață era, aflat-au o cale, măcar că foarte strimtă era, și cu nevoie mare peste un munte înaltu și cu pogorîș rău, iar nu era altu mod a face, făr’ cît pre acea cale a merge. Deci strîngîndu-să toate oștile și pre Dumnezeu într-ajutor luînd, au purces pre plaiul acela toate oștile, tot tîrîș pogorîndu-să pîn-în vale în Țara Ardealului, în cîmpii Tohanilor; acolo dar toate sfaturile să sfîrșise și toate nădejdile să tăiase, și ale tuturor inemile încremenite era, la loc de primejdie ca acela căzînd, unde nici înapoi, nici înainte nădejde de scăpare era, de vreme ce oștile nemțești înainte le era, gata de războiu fiind, ci fieștecare numai la Dumnezeu avea nădejde. Deci dar nemții, cum au văzut pogorîrea oștilor turcești acolo dreptu la Tohani, ei spre cîmpu den jos de Zărnești s-au tras, și acolo după a lor bună orînduială, orînduindu-să într-același cîmpu între Tohani și între Zărnești, unii despre o parte și alții despre altă parte viindu, și apropiindu-să unii cu alții, cînd au fostu la zece ceasuri den zi într-o luni, avgust 11, s-au lovit și făcînd tătarîi iureș înainte, întîi oastea ungurească, săcui, au dat dosul a fugi, nimic stîndu de războiu. Deci rău au smintit pre nemți, pentru că o seamă de oaste nemțească den aripa den stînga rumpîndu-să și viindu asupra tătarîlor, oastea turcească pă de altă parte năvală asupra lor făcîndu, și îndată au început pă nemți a-i înfrînge foarte rău și grozav tăindu-i și mare moarte într-înșii făcîndu-să pă de toate părțile. Că și aripa care să luase asupra tătarîlor, măcar că luase pre turci pă denapoi, iar apoi întorcîndu-să turcii asupra lor, rău i-au stricat și pă aceia, și nu mai multu războiu au ținut ca într-o jumătate de ceas, i-au călcat și i-au fărîmat, cît prea puțintei vii să fie scăpat den nemți. Într-acestași chip biruință minunata și grabnică au fost, poate-fi că și pre ei osînda de la Dumnezeu căzuse pentru răotățile ce făcuse și gîndiia a face săracii de Țări Rumînești că tocmai și capetile oștilor și sfetnecii și povățuitorii ce-i purta, nimini n-au scăpat, unii vii prinzîndu-i, alții în războiu periți fiind, și den căpeteniile nemțești și den boiarii ungurești capete mari, anume Teleki și alții au perit. Cap. XVII - Cum au prinsu pre Haizler viu în războiu și pre alții den căpetenii, fără cei mulți ce au perit [ modifică ] Deci dar după contenirea războiului, aducîndu ostașii totdeauna și némți vii și steaguri și de altele, adus-au tocmai și pre Haizler ghenărar, prinsu viiu den războiu, pre care ducîndu-l la Tucheli cu cinste l-au priimit și lîngă dînsul alăturea a șădea l-au pus. Atuncea și domnul Costandin-vodă mergînd la Tucheli, s-au împreunat cu Haizler, cu carele dînd mîna au șăzut între Tucheli și-ntre Haizler și cîtecevași voroavă domnul cu Haizler făcînd, îl îmbuna cu cuvinte de mîngîiare pentru ale vremii și ale lumii întîmplări. Care cuvinte de cea semeață și nebunească megalopsihiia lui Haizler puțin să atingea, că nu ca un prinsu și rob răspundea, ci și atuncea firea lui cea înaltă vrea să-și arate micșorîndu lucrurile și biruințile ce să făcuse, ca și o nimic arătîndu-le, că cu atîta, zicîndu, lumea nu piiare, și de au perit aceia, mai sîntu ș-alții și ca acéstea nebunești grăiia răspunsuri. Și Tucheli le priimiia, pentru pricinile și nădejdile ce pentr-însul a isprăvi nădăjduia, ca să-și scoață muierea de la nemți, că oprită era acolo, ficlenindu-să el de cătră Împărățiia Neamțului, și galbeni mulți pentru dînsul să ia. Și cîndu au fostu mai pre urmă, făcîndu tocmeală Haizler cu Tucheli ca să-i dea multă sumă de galbeni de aur, pentru răscumpărarea lui, slobozitu-l-au cu chiezășie, lăsîndu în locul lui pre marchiez Doriia ghenărariul cu al căruia mijloc Tucheli pre Haizler au slobozit. Apoi nu după multă vréme, marchiez Doriia au murit, iar Haizler galbeni ce au tocmit ca să dea pentru răscumpărarea lui tot i-au trimis și muierea lui Tucheli de la Împărățiia Neamțului încă i s-au slobozit, de au [venit] la dînsul. Cap. XVIII - Cum au adus dar și capul lui Costandin Bălăceanul la Costandin-vodă [ modifică ] Atuncea dar după bătaia nemților, ce s-au zis mai sus, și Costandin aga Bălăceanul acolo aflîndu-să, nu în războiu, ci mai de o margine fiindu și înfrîngirea nemților văzînd, cum au putut și el dosul au dat, și ajungîndu-l turcii rău l-au tăiat și l-au fărîmat, al căruia cap la Costandin-vodă aducîndu-l tocma în țară, la București, în vederea tuturor l-au trimis. Pentru că izbînzile și minunile lui Dumnezeu nu să pot ascunde, ca altele sîntu sfaturile oamenilor și altele Dumnezeu poruncește, și cel ce sapă groapa altuia, el într-însa cade; că acestu Costandin Bălăceanul nu-l lăsa, ticălosul, trufiia ca să-și aducă aminte de Dumnezeu, ci credea în avere și în cai și în arme și în vitejii și în fandasii nebunești, și nu știia că nu iaste Dumnezeu înaintea celor ce nu să tem de dînsul, ci așa cu acestea ș-au pus și sufletul și viiața. Căzut-au atunci și Cerchez Ahmet-pașa serascheriul carele era cap oștilor turcești și lovindu-l un glonțu de pușcă au perit. Apoi pașii ceialalți strîngîndu-să toți și făcînd sfat, au ales pre Funduc Mustafa-pașa și l-au făcut serascheriu. Și așa numaidecît după războiu și izbînda ce s-au făcut, au scris cărți și au trimis la viziriul, fiind la Niș, de bătea cetatea Nișul, adecă serascheriul, sultanul, Tucheli și domnul, făcîndu-i știre de toate întîmplările și de bătaia și izbînda ce s-au făcut. Cap. XIX - Cum au început ungurii a să închina la Tucheli văzîndu izbînda turcilor [ modifică ] După aceia dar și ungurii izbînda turcilor văzîndu, început-au a veni și a să închina la Tucheli cu steaguri și cu pocloane. Deci de acolea s-au sculat serascheriul și sultanul și Tucheli și domnul cu toate oștile, și au mersu asupra cetății Brașovului, de au tăbărît; însă domnul au tăbărît împotriva strejîi Brașovului unde păziia nemții și acolo au mas. Apoi a doao zi domnul au purces de au mers înainte pînă la Săticile lîngă Timiș, de au conăcit acolo, și fiind Sîntă Măriia mare, a doao zi au șăzut tot pre loc, iar a doao zi de Sîntă Mărie, s-au rădicat și măriia-sa și au venit la gura Telului dreptu Prejmir, de au tăbărît, unde și celelalte oști tăbărîte era. Acolea domnului poruncă au venit de la serascheriul, ca să trimiță să strice cetatea de la Vîrful lui Craiu și să deșchiză calea de la Teleajăn; și așa după poruncă domnul îndată pre Calotă logofătul au trimis cu o seamă de slujitori de o au fărîmat de tot, deșchizîndu-și calea pre unde némții au fostu astupat . Acolea la acel conac venit-au și marchez Doria ghenărariul, de s-au împreunat cu domnul, carele și el rob căzîndu la tătari den războiu, iar Tucheli l-au răscumpărat, deci după împreunare și a doao oară au venit la domnu de ș-au luat zioa bună, fiindu mergător la Beciu. Și iarăși acolea s-au sfătuit serascheriul cu Tucheli și cu domnul, de au trimis cîtăva seamă de oaste spre Făgăraș, și dup-aceia Tucheli la domnu au venit, de s-au mai vorovit. Iar a doao zi au mersu domnul la Tucheli, fiindu și serascheriul acolea, unde 12 boiari ungurești dupre la cetăți veniră cu pocloane și cu daruri de s-au închinat lu Tucheli, pre toți cu caftane i-au îmbrăcat. Deci făcură sfat ca să meargă spre Beligrad, și așa au purces serascheriul, sultanul și Tucheli cu toate oștile de au mersu înainte, iar domnul Costandin-vodă au mai rămas o zi acolea pre loc, avîndu multe trebi, și viindu la măriia-sa și un sol moldovenescu de la Costandin-vodă, domnul Moldovei, anume Mihăilă logofăt, de au avut cu măriia-sa împreunare de ș-au dat soliia ce au avut. După aceia s-au rădicat și măriia-sa cu oastea măriii-sale, de au mersu după celelalte oști unde era tăbărîte, între Bod și între Feldioară, apoi de acolea iarăși cu toate oștile rădicîndu-să, au mersu de au poposit la Kiupecerit, fiind o zi oturac . De acolea și solul moldovenescu s-au întorsu înapoi. Deci de acolea rădicîndu-să oștile, au mersu la Homorod, unde iarăși o zi oturac făcînd, venit-au iarăși Tucheli la tabăra muntenească de s-au împreunat cu domnul și de ce era trebile s-au mai vorovit, și de acolea iarăși rădicîndu-să, au mersu de au tăbărît la Lebleni și de acolea au tăbărît între Șulumbir și între Marghindea, dupre la care cetăți venit-au sașii cu pocloane la domnul și iarăși de acolea rădicîndu-să au mersu la Agnita și dupe ce au poposit mers-au domnul la serascheriu-pașa de s-au mai vorovit și viind la otac, numaidecît au trimis pă Văsiiu vel-căpitan za lefecii i Vicol căpitan și alți căpitani cu cîtăva oaste dentr-a măriii-sale, împreună și cu tătari, de s-au dus înlăuntru spre Beligrad cercători, pentru că simțiia că mai vin niște oști. Apoi de acolea iarăși rădicîndu-să au mers pînă den josul Sibiiului la un sat săsescu și au mas acolea; de acolea s-au rădicat și au mersu în luncile Sibiiului, de au tăbărît, acolea au venit la otacul domnului doi pași, anume Salih-pașa și pașa al serhlatleilor, care împreunare și voroavă de treaba oștii cu domnul avîndu, i-au oprit măriia-sa de au și ospătat. Deci și de acolea rădicîndu-să mers-au den susul Sibiiului la un sat ce să chiiamă Amărujii; la acestu conac au venit și Ghidimoc vătaf de călărași den Țarigrad, împreună și cu oamenii serascheriului și ai sultanului și ai lui Tucheli de la ordiia veziriului cu cărți de la viziriul, aducîndu și véste că și pre nemții de la Niș turcii i-au bătut și avură bucurie. [................................]


content:
Pământule și ceriule, stelele, și tu, lună. Boiari, striini și rudelor, s-ascultați d-ănpreună, Înpărații și prințipii, și toată politiia, De la mare până la mic, să vedeți istoriia, Pentru ca să vă minunați de marea strâmbătate, Care scrie că s-au făcut din multă răutate! Zic, dară, și voi, pietrilor și liamnelor, să plângeți, Și tuturor săracilor, de jale să vă atingeți! Și toată ticăloasa Țara aciastă Rumânească, Cu toate mănăstirile înpreună, să jălească Pre Costandin postialnicul, pre Cantacozinescul, Pre marele acela omu și prea înțeleptul! Că priiatenii săi cei buni, care-i iubiia foarte, Aceia l-au zavistuit și l-au adus la moarte Cel ce cu blagocesvie și frică dumnezeiască, Și cu smerire pururea, pohtiia să trăiască! Priiatenii lui cei aleși, care-i trăgea nainte, Și pentru dânsul toți era la milă și la cinste! Că din săraci și din nimic i-au scos la boerie, Și i-au făcut pre ei slăviți, cu multă bogăție! Aceia sunt lui vânzători, multe minciuni mărturisescu-i Și ca să-l omoară pre el, multe meșterșugescu-i, Zicându-i c-ar fi umblat ca să schimbe domniia Și, domnului care era, să aducă mazăliia! O strâmbătate ce-au făcut aceia, vânzătorii, Și de sânge (ne)vinovat, aceia vărsătorii! Și ca să știe tot omul aceaia strâmbătate. Care-au făcut acei vrăjmaș, cu multă răutate, În cartea ceasta eu li-am scris, precum s-au întâmplat, Că, când l-au omorât pre el, de față m-am aflat. Când Mihnea s-au întâmplat în Țara Rumânească, Scârba pustietății, și el ca să domnească, Pre tot boiarii cei fruntaș vrut-au ca să-i omoare, Ca să lucreze ce ar vrea, precum lui i să pare Pre șaisprezece boiari mari îndată i-au închis, Și într-o noapte i-au omorât și casele li-au stinsu. Numaidecât i-au sugrumat pângăritul acela Nejudecați, nevinovați, ucigașul acela! Omorât-au și pre ai lor, averile au luat, Și pre alții mulți de ai lor în temniță au băgat. Atuncea Cantacuzino, cu multă înțelepție, Au cunoscut, și au pribegit, cu a sa avuție, Și în Moldova au trecut, cu toată casa lui. Unde mergând el, s-au găsit pre cei doi frați ai lui, Pre Toma și Gheorghie, cei ce era slăviți. Șapte luni în casa lor șăzut-au tot slăviți. Mihnia, dar, dacă au aflat de a lor pribegie, Numaidecât, cu multe daruri, scrie la Înpărăție, Multe pungi făgăduiaște, ca doară i-ar face moarte! Scrie că e obrezuit, și alte câte poate, Și cum că, câte ficlenii s-au întâmplat domniei, Toate de el că s-au făcut, dă știre Înpărăției. Și pentru aceaia au pribegit, pentru ca să scoarnească Înpărăției scandălă, și rele să pornească! Și cu mânie s-au pornit veziriul și înpăratul, Și capigii cu cărți trimit, ca să-i aducă capul, Însă scriind la Ghica-vodă, să facă nevoință, Pre Costandin postelnecul îndată să trimiță, Că de domnie s-a lipsi și capul îș va pune! Care văzând Ghica-vodă că acestea nu suntu bune, Dăstulă groază l-au coprinsu; fiind și cu credință, Nu putea face într-alt chip, fără cât să-l trimiță, Ca urgiia înpăratului el să o potolească, Așa el socotiia bine să nemerească. Eșit-au, dar, cu frații-s, cu toată familiia, Plângere mare să făcia la toată politiia! Neavând nădiajde a-l mai vedea, și să aibă mântuire, Nu să putia îndura dă el, nici a să dăspărțire. Decii, așa, numaidecât singur călătorește, Lăsând pre toți alalți ai săi, la Țarigrad sosește. Și nici pre unul n-au luat, dăn câți era cu dânsul, Fără cât pre nepotu-său luatu-l-au cu dânsul, Pre Dumitrașco adecă, căci îl avea mai bine, Nedespărțit de fiii lui, așa îl avea mai bine, Și de cele ce-i să întâmpla, spre el avea credință, Numai cu el să sfătuia, făr'dă nici o ferință, Neavând nădejde dăspre el să aibă răutate, Căci nepot având pre el, știia o direptate. Din Țarigrad era născut, a neamului stâlpare, Din mahala dă la Fener, tocma dă lângă mare. Și rămâind el acolo sărac, făr'dă părinte, Nepedepsit și neînvățat, era și fără minte, Sărac, lipsit, nenorocit, fără dă nici un bine, El era și desfrânat și fără dă rușine. Iar niamul lui nu l-au lăsat a fi într-acea rușine, Ci l-au trimes la unchiu-său, că să-ș găsească bine, Ca să slujască, mult-puțin, să dobândească minte. Și unchiu-său l-au priimit cu bine și cu cinste, Și între coconii lui îl avea, la mare socotință, Ca pre un fiiu îl iubiia, cu bună cuviință, Cu totul nevoindu-să ca să să pedepsească, Și de rele ce avea el să se pedepsiască. Iar încăș și mătușă-sa, acia dă bună viță, A domnului Șărban-vodă fiică era iubită, Tocma ca ochii îl ținia, cu multă căutare, Și cu coconii să afla la multă dăzmierdare. Căci la blagorodnie și bunătatea ei Alta în lume nu să află înnaintea dumneaei, La înțelepciune ce avea și multa cunoștință, La priimire de striini, cu mare cuviință. Iar și coconii dumnealor, tocma ca pre un frate, Așa întru dânșii îl avea neosebit la toate. Ce învățătură n-au luat nimica de la dânșii, Nice el firea ș-au schimbat, încât au fostu cu dânșii! Că arapul, cu spălatul, nu poate să să albească, Nici hirea cea ria lesne ca să să părăsească! Iară încăș cu acestea toate, fericitul acela, Ci hirea lui o cunoștea înțeleptul acela, Să nevoia cu învățături ca să-l învețe minte, Și cu totul să siliia ca să-l scoață la cinste. La domnul Costandin vodă pre el l-au curtenit, Și la cămara domnului pre el au rânduit, Și înnainte îl trăgea, să aibă îndrăznire. Iar curând și acolea ș-au arătat hirea, Și-n scurtă vreme l-au gonit, pentru bicisniciia Că răutățile ce avea nu îngăduia domniia: Necurății și curvării și multe furtișaguri, Să nu să tinză și mai multu, să facă ș-alte jafuri! Și așa norocul i-au slujit cu boiariul acesta, Că la pedeapsă ar fi ajunsu becisnicul acesta, Că nu puține răutăți, ce multe făcea foarte, Iară Costandin postelnecul i-au scos capul dân moarte. Și iarăș ca pre un fecior, de pururea îl iubiia, Nicidăcum uitându-să la cele ce auziia, Nici de lângă dumnealui atuncea l-au lăsat, Ci ca pre un bun credincios, cu dânsul l-au luat. [...............................................................] Atuncea, dar, Ghica-vodă țara că au domnit, Care mai nainte vreme Moldova au stăpânit, Și pre acestu boiar, ce am zis, la cinste îl avea, Măcar că el nicidăcum boerie nu vrea, Nici la curte pururea să miargă pohtiia, Ci ca să șază pururea la sate-ș fugiia, Ca să petreacă în linește întru a sa smerire. Și când domniia îl chiema, de vro ajutorire, Pentru vrun sfat sau altu ceva, atuncea el mergea. Și iar curând să înturna, la sate-ș să ducea. Pre Dumitrașco să aducă nainte siliia, Și din coconii săi nimic pre el nu osebiia. Iar nu cu alte ficlenie-i, răpiri și meșterșuguri, Cum el apoi s-au arătat, cu multe ficleșuguri. Ce încă pre el să nevoia ca să-l înbogățească, Căci îl știia că e sărac și vrea să dobândească. Și nebuniile ce făcea, toate i le tocmiia, Și mai vârtos rușinile i le acoperiia; Și cu totul să trudiia trebile ca să-i facă, Ca el să fie odihnit și întru toate să-i placă. Și acestia toți văzându-le, tare îl cinstiia, Și, suptu aripa unchiu-său, dă el toți să temea. Luat-au și dregătorii, la cinste au încăput: Ciauș, portariu și vistiiar, domniia l-au făcut. La toate, în casa domnului, el liagă și dăzleagă, Ca cum ar hi fost sângele, pre nimeni nu întreabă. Deci, când pașa al Dârstorului în țară au venit, D-au prinsu pre domnul Ghica-vodă, de l-au și mazâlit, Și cu răpire l-au luat, nimica nu i-au lăsat, Și la înpăratul cu dăgrab trimisu-l-au legat. Pentru că nu vrea să trimită bani la înpărăție, Nici țara să scuture de multa datorie. Pentru aceia s-au lipsit îndată dă domnie. Și așa la temniță îl trimite, cu scârbă și urgie, Și de domnie socotescu pre altul ca să facă Și să mira: care ar fi viziriului să placă? Iar Costandin postialnecul, aflându-să la Poartă, Stătut-au cu osârdie la înpărățiia toată, Pre nimeni altul n-au pohtit s-apuce dă domnie, Pentru că lui i să trecea atunci la înpărăție. Ci pre Grigorie au pohtit, de i s-au dat domniia, Pre-acesta ce l-au omorât, pentru prieteniia! Așa fac și năpârcile, mumăni-le-ș omoară, Că daca crescu, le găurescu, și ialele omoară! Foarte peste putință mi-e să ți le povestescu, Cu graiul și cu scrisoarea să și le dovedescu, Cu câte slujbe acestui domnu el i s-au arătat, Și la câte boiarenul acesta s-au aflat, Cu slujbe și cu sfaturi bune, cu driaptă credință, Cu numele cel bun al lui, cu multa nevoință! Că atunci el de ar hi lipsit, n-ar hi luat domnie, Nici tată-său n-ar hi scăpat atunci den pușcărie. Ce după ce au mersu în țară, au fost cu vrednicie, Și cu vreme au ușurat țara de datorie. Că sfiatnic bun lui îi era, și bun învățătoriu, Cât îl făcuse de-i zicea "drept judecătoriu". Și după ce domniia bine de tot să întemeia(se), El încă s-au tras înnapoi, la țară să dusese. La satele-ș să preunbla, cu lunile el șădea. Așa pustiul iubiia, ca și o turturea. - Eu, zice, am bătrânit, ce mai voi eu în lume? Că părticiaoa ce mi-au fost, eu mi-am luat dăn lume! Nu-m trebuiaște boerie, nici să fiu la curte, Feciorii miei că vor sluji domnului, la curte. Eu să-m păzescu biserica și să mă pocăescu, Și să-m postescu sufletul, de moarte să gândescu! Acestia ziciia și scriia, la sate-ș fugiia. Că la casa lui să șază, așa el pohtiia. Când au fost cursul anilor, în mai trecuți ani, La o mie șai (sic) sute șaizeci și trei de ani, Atuncea s-au rădicat turcii ca să oștiască, Și cu grele oști au mersu în Țara Ungurească La cetatea Uivarului, de o au încongiurat, Și cu putere și războiu pre dânsa o au luat. Atuncea dar, și domnului de Țara Rumânească, Venitu-i-au și lui degrab'poruncă înpărătească, Și cu oastea lui au mersu unde i-au poruncit, La cetatea Uivarului, precum aț auzit. Lăsatu-s-au și ispravnec a fi mare și tare, Pre Dumitrașco, care am zis, vistiiariul cel mare. Și el, numai cum s-au văzut la atâta volnicie, Așa i să năuciia, ca cum ar hi având domniia. Atuncea, răutatea lui să ascunză nu mai poate, Și lăcomiia ce avia, să spui, nu mi să poate. Ca cânile făr'de bățu, ca ursul dăzlegat, Și ca șarpele de iarbă, când iaste deșteptat, Ca lupul când întră în stână și vulpea în cotețu, Înalță-să, trufește-se și foarte e semețu, Și oichii i să turbură de marea lăcomie, Și pre nimeni nu mai vedea, de multa trufășie! Scos-au biruri și nevoi atuncea pre creștin Și ei, cu lacrămi plătiia și le da tot deplin. Unde află de argintu, trimite dă-l răpește, Și totdeauna el timin șade de tipărește, Foarte mulți, nenumărați, la Țarigrad trimite, Și de frica lui Dumnezeu nu-ș aduce aminte. Și alte rele ce făcea, de nu suntu să să scrie, Nici în urechile cuiva iaste ca să să spue. Iar bătrânul postialnecul în țară rămăsese, Și câte trei feciorii ai lui la oaste să dusese. El nu putia îngădui, daca vedea de acestea, Mâhnește-se, întristează-se, și-i zise: - Ce-s acestea, Bre, Dumitrașco, ce lucrezi! Bre, străngeț mintea în cap, Și socotește cea de apoi ce-ț va veni la cap! Că tu știi țara aceasta, că mulți ca tine au pus, Și Dumnezeu pre cei ce sunt răi, la bine nu i-au dus! Precum aspidei e cu greu cântarea să auză, Și, auzind, să turbură și fuge să nu auză. Să otrăviaște dă mânie, cât va ca să plesnească, Și, de ar ști pre cântărețu, ar vrea ca să-l zdrobească! Așa și lui, cuvintele unchiu-său nu-i plăcură, Căci vedea și pricepea că rele de el fură. Să sfărăma cu inema și vrea ca să să plece, Gândindu că de să va vădi, mai bine să să înnece. Și atâta să năcăjiia, nu știe ce va face, Vede că să dăscopere, miră-se ce-a mai face, Și rialele ce au făcut stă dă le socotește. Că multe-s și nenumărate, aciastea el gândește. Că de vor veni boiarii din Țara Unguriască, Și slujitorii ceialalți de Țara Rumânească, Și vor afla ce-au lucrat acest câine turbat, Vor alerga cu mic cu mare, ca cerbul însetat, La izvorul cu apa riace, la Costandin Bătrânul, Și-ș vor plânge obidile de Dumitrașco păgânul! Și el, știindu-i faptele, nu le va îngădui. Ci în față, toate, Domnului i le va vădi! Drept aceia socotește rău sfat să săvârșească, Pre făcătoriul lui de bine de viiață să-l lipsească. - De no a lipsi bătrânul, zice, acesta de la mijloc, El, toate câte am făcut, scoate-le-va la mijloc, Și piarde-voiu câte-am furat, zău, poate fi și viiața! Iar dacă va peri acesta, eși-m-va toată ghiața, Toate pre voe îm vor fi, cinstea îm voiu mări, Strânge-voi și avuție și mă voi înbogăți! O, Iuda fără de lege, ce-s ciale ce gândești Și dreptul Dumnezeu, nimic nu chibzuești? Și atunci mii de răutăți la domn începe-a scrie, Și pre bătrânul, unchi-său, vrăjmaș că-i iaste, scrie. Cum că nu lasă pre săraci dăjdile să-ș plătească, Adecă pre pământiani, nimica să plătească. Cuvinte rele sămăna de domnul; n-au perit Și cum nu mai iaste el domnu, așa el au mințit! Ce-n locul lui Grigore pre Șărban au făcut, Pre fiiul postelnecului, așa el l-au vândut! Aciastea el, ca un păgân, domnului le scriia, Că le scornește unchiu-său, așa el bârfiia. Ca acestia multe scorniia, că țara le grăiaște, Ca el să aducă pacoste unchiu-său, să trudește. Și cum că nimeni nu-l ascultă, nici îl mai cinstește, Pre el, ca pre un ispravnec nici îl socotește. Mergia la doamna, zvăpăiat și rău să obidiia, Tocma ca un îndrăcit, așa izmeniia, Cu jurământ să bleasteme, pre unchiu-său, să jură! Cum dă la el să nascu acestea, pre Dumnezeu să jură! Și pre doamna o spăimânta, îi zice, ca să fugă. La turci dăcindea, îi zicea, să treacă să să ducă: - Că bătrânul Costandin asupră-ni să scoală, Că cu rumânii s-au unit și au făcut răscoală! Și ceia pre el îl credea. La domnu șade dă scrie, De câte el că-i zicia cu această ficlenie, Până când domnul au crezut și tare să scârbește, Spre feciorii bătrânului cu greu el să pornește, Cu înfruntare el îi suduiaște făr'dă nici o pricină, Tot înpotrivă le grăiaște, făr'dă nici o vină. Iară ei bine-ș cunoaștea și mult să dosădiia, Și de mâniia domnului rău să năcăjiia. Și Caragia, ce pohtiia ca să ciocotnițească. Găsit-au vreme să aibă a face și multe să pornească. Altele zice către domnu, altele către dânșii, Până au întărâtat pre domnu cu mânie spre dânșii. Că toți îl știți pre Caragea, pre cânile acela; Drept aceia voi să zic de puciosul acela! Pă Dumitrașco l-au făcut priiaten și fărtați, Ca să mănânce pre bătrân, câinii era turbați. Scrie acela de acolo, și acesta le întărește. Unul pre alaltu în răutăț bine să povățește, Până ceia ce doriia s-au învrednicit să fie. Că domnul munte s-au făcut, de multa lui mânie. Atuncea, după ce-au aflat striinii: moldovenii, Carii cu domnul să afla, și toț țarigrădenii, Și nici un folos nu avea, nice o volnicie. Drept aceia, să bucura de cea ce era să fie, Ca să tânpleze doar și lor să apuce boerie, S-aducă și ei biiatei țări multă becisnicie, Să mănânce și să strice, să facă și ei silă, Și sângele săracilor să-l bea făr de milă, Să răpească și să fugă la a lor pustietăți Neavând cine le lua siaama de răutăți. Drept aceia au început ca să ciocotnițească, Lui Caragea a să închina, și ca să-l văznisească. Și el acestea le pohtiia și bine-i povățuiaște, Și încă la domnul, câte unul, pre toți îi curteneaște, De fii postelnecului minciuni mărturisescu, Că cutare din boiari acestea povestescu: - Așa au zis și către noi, și noi îi amăgim, De să dășchid ei către noi, și-i meșterșugim! Ca cu de acestu fel Caragea amesteca domniia, Și cu multe meșterșuguri el înșăla domniia Atâta, cât au poruncit să-i scoață dăn boerie, Pre trei fii ai postelnecului, cu scârbă și mânie, Să nu mai aibă volnicie, ci ei lipsiți să fie, Să să ducă pre la sate, la curte să nu vie! Și Caragea tot nu înceta, ci grea pâră le face, Și Dumitrașco, d-acolo, pentru bătrân nu tace. Și așa urgiia domnului dân zi în zi o sporescu, Și tot spre rele hotărâri să vie, o întărescu. Întoarse-se dă la războiu și-n țară cum sosește, Pre Șărban ș-alți din boiari să-nchiză poruncește. Eșitu-i-au și bătrânul întru întâmpinare, Să i să închine cum știia, că ficleșug el n-are, Și obraz sălbatic află, alte lucruri vede, Uită-se la panurghii și multe rele vede. Ciarcă să afle, nu poate, pricina ce să fie, Și dragoste ce era întâi s-au întorsu spre vrăjmășie. Roagă-se pentru feciori, nicium nu-l aude, Îi pomenește slujbele, nimica nu-i răspunde. O, vrăjmășască tiranie, inimă înnegrită, Prieteșug nestătătoriu, multă slujbă perită! Așa să întoarnă înnapoi, să duce către casă, Și cum că domnul au crezut multe obăzi varsă, Cuvintele unui nebun, păgân și îndrăcit, Și așa, cu ale lui minciuni, de tot l-au prelestuit! - Întreabă, zice, pre boiari, pre preoți, și pre alalți, Și atuncea facă hotărâre, la cei ce-s vinovați! Acestea el să obidiia și cerea judecată: - De iaste, zice, vinovat, să-ș piiară după faptă. Iară Dumitrașco era mortu, să nu să dăzgolească, Rușinile și faptele să nu i se dovedească, Sau să nu auză săracii de năpastea aceasta, Și-or alerga, de vor striga nedreptatea aceasta. Drept aceia, au alergat ca o hiiară turbată: - Doamne, zice, iată perim și noi și tu odată! Plânge, strigă, să ucide și zice: - Acum grăbește, Că bătrânul în acest ceas la toț el poruncește, Cu răvașă și scrisori, să vie să ne înpresoare, Și ei, cu mic cu mare vin, pre noi să ne omoare! Și pre la turci au poruncit să vie să cuprinză, Că domnul, zice, e hainu, să vie ca să-l prinză! Pre legea mia, doamne, zicea, pre Dumnezeul mieu, Să (n-a)m parte dă Ruxandra mea, că nu-s dân capul mieu! Ce bătrânul opincile va să-ș încalțe, zice; Și pre noi, de undi-am eșit, va să ne bage, zice! Și mincinoase mărturii atuncea-au scos îndată, Pre Caragea și pre Vărzarul, ce striga totodată: - Doamne, omoară-l, nu-l ținia, că iaste rău dă noi, Că vei vedea măriia ta, că te-i căi apoi! Și domnul chiamă un căpitan și cu poruncă îi zice, Să miargă cu slujitorii, pre bătrân să-l rădice Și îndată, după poruncă, la casa lui s-au dus, Și fără viaste l-au luat și-ntr-un car l-au pus. Singur pre dânsul l-au luat, nu știe unde-l duce, Și, cu grabă dă olac, la Sinagov îl duce. Zicea pre cale și-ntreba: - Oare unde mă duce? În ce pustiiu și în ce munte mă duc ca să mă arunce? Și căpitanul îi zicea: - Nu te întrista, jupâne, La mănăstire ne ducem, la Sinagov anume, Ca să șăzi ceva acolo, până când va mai trece Urgiia, zice, a domnului și cu bine să plece, Și iar la cinstea cea dintâi și acea volnicie Te va aduce Dumnezeu, cu multă bucurie! Și așa la Sinagov sosesc, tocma la mănăstire, Și cu podul balta-l trecură, la locu de peire. Și acolo el sosind, avu puțină mângâiare, Și can dă vreme să culcă, de multa întristare. Și atuncea, iar numaidecât, aceia vânzătorii, La domnu au mersu, de-au grăit, de moarte îndemnătorii: - Doamne, acum pre tată-său feciorii vor să scape, Și într-o noapte vor să-l ia, cu toții vor să scape! Că satele-ș vor rădica, să miargă să-l răpească, Și în cea de apoi, ce vor lucra, tot omul socotească! Și noi, doamne, cu mic cu mare, vom fi peire, Că de domnie ne vom lipsi, zău, și de stăpânire! Și domnul, cu mai rea scârbă atuncea să pornește, Ca să-l omoară numaicât, îndată poruncește. O, poruncă păgânească și mare tiranie! Pârâșul nefiind de față, ei suntu toț mărturie, Vrăjmașii îi suntu pârâș lui, ei mărturisescu, Și foarte strâmbă judecată îndată săvârșăscu! Grebescu-să înpotrivnicii moartea să săvârșască, Ca nu cumva, lor, faptele să li să dovedească! Porunca, dară, numaidăcât trimit la mănăstire, La căpitanul poruncesc ca să-i facă peire. Și acela foarte degrab să toace, poruncește, Și biserica o deșchide, nimic nu zăbovește. Decii să duc și la boiariu, îi zic să să dăștepte, Să miargă la biserică, nimic să nu aștepte. Și el, mirându-să, zicea: - Oameni buni, nu e vremea, Că dă cu seară încă iaste, de utrănă nu e vremea! Și cu degrab să sculă, la biserică miarse, Și lacrămi neîncetate începu ca să viarse. Vede făclii și lumânări, că toate era aprinse, Închină-se și roagă-se, cu inimă întinsă. Atuncea îi zic: - Jupâne, mergi, mergi să te priceștuești, Că viiața ceastă putredă vei să o priimenești! Și îndată să spovedui la duhovnic părinte, Și cu smerire se ruga cerescului părinte. Toată noaptea stă la rugă, cu multă osârdie, Și dimineața s-au aflat la sfânta liturghie, Și ertăciune, cu smerere, despre toț ș-au luat, Apoi cu frică el au mersu, de au îngenunchiat, Și cu prea sfintele taini el să priciștuiaște. Și, mulțămita Domnului, cu lacrămi săvărșaște. - Fie numele Domnului, de-acum blagoslovit! Aceasta zice și tăcu prea fericit. Nu să îngroziaște nicicum, nici să spăimântează, Nice plânge cu obidă, nici să întristează. Ce cum au fost el mai nainte, la toate pedepsit, Așa și-asupra morții au stătut îndârjit. Eșiră dân biserică și miarsără în casă, Și porunci egumenul să grijească dă masă. Să facă ospățu boiariului, ca să-l mai înbuneze, Și de multa inema rea ca să-i mai alineze Și el la masă au șăzut, după orânduială, Nimic dân obște n-au eșit fără de socoteală, Iar din masă n-au luat nimic să bage în gură, Nici bucate, nici ceva, sau măcar băutură. Ce zice: - Eu am ospătat pâinea cea îngerească, Și păhar eu am priimit, să-m dea viiață cerească! Mâncat-am trupul lui Hristos, nu voiu altă mâncare Și sângele lui am băut, să nu aib însetare: Vriadnică iaste hrana ceasta dă sațiu ca să-m ție, Și altă mâncare nu pohtescu, măcar cum să fie! Acestea și altele zicea. Nimica n-au mâncat... 1696-1699


content:
Să ne deschiză lan se gătește O viitoare unde intrăm, Și pace, drepturi să-ntâmpinăm Mai dinainte el ne vestește. În fața porții und' așteptăm Nădejdea dulce la toți zâmbește; Epocă nouă ni se zărește, De aci vremea să numărăm. An rău din urmă trecutul fie, Relele toate cu dânsul ție; Răstriștea treacă, s-o numim vis. Unirea, cinstea în români crească, Dreapta reformă în veci trăiască... Cheile sună... tot s-a deschis. 1829


content:
Își pierde credința despota păpușă [1] , Ascuns, căci jurnalul îi ține-o mătușă Ce zice c-aduce cu plată prea multă: O rîde, n-o crede oricin-o ascultă. Toți strig cînd văd moda d-aici că ea poartă, Văz haina strămoșii d-un veac ce e moartă. Notă [ modifică ] ^ Păpușă de Moloh, la Paris, ce se scoate pe toată luna și poruncește scornirea hainilor după a ei voie la Europa întreagă ( n.a. )


content:
Aură scumpă ce pieptu-mi poartă, Nume prea dulce ce glăsuiesc. Și buza-mi, limba-mi se-nsuflețesc, A vieții mele senina soartă! Soție bună, îngerul meu, Tovarăș vecinic, ce-o sfântă lege Prin vecinici noduri vru să ne lege, Din doi să facă un singur eu; Chip ce ca fulger ce-n nor trăiește Ș-alt nor d-atinge, atunci pe loc Repede șarpe lucește-un foc, Aprinde, arde tot ce-ntâlnește; Astfel, îndată ce s-a ivit, Lucește-n minte-mi, mă-nflăcărează, Prin vine-mi repede circulează Focul ce m-arde, și-s fericit. Cerească, limpede fericire Ce raiul naște, dar foarte rar, L-Adam, la Eva întâiul dar Ca să cunoască din nemurire! Ești fericită, căci te iubesc, Și-nflăcărata asta simțire Este nectarul de îndulcire Relelor toate ce mă-ntâlnesc. Te iubesc, scumpă, dar de ce trece Grabnica vreme iute la zbor? Ia, și ne zice că e trecător Tot, și-l împinge la mormânt rece. P-ale ei aripi trecem și noi; Pe nesimțite, ah, tinerețea Zice: Adio !... și bătrânețea Ne-arată drumul plin de nevoi. Trece, dar vezi-o că e-nsemnată D-amorul nostru, cel neînvins, Singur e vecinic și neatins De stingătoarea-i mână-ntrarmată. Ici e minutul cel fericit În care-amorul meu te zărește: "Tinere,-mi zice, d-acum trăiește Sub legea singură ce-am sfințit." Ș-apoi cu binele se strecoară, Se roagă; aspră, dar, tu-l gonești; El cere pieptul, tu îl ferești... Și-ndat' el inima împresoară. O fură! zboară, și nu-l mai vezi: Pe loc te pipăi, simți ce-ți lipsește, O ceri, o cauți, ea se unește Cu-a mea-mpreună, și tu oftezi. Dincoaci eu mâna plin de sfială Destăinuindu-mă o întinz, Cer a ta mână, tremur, coprinz, O strâng, mă strânge ea cu-ndrăzneală. Și ochii noștri se rătăcesc, Aprinși de flăcări se-ntunecează, Se las, s-ardică, se luminează; Tot e tăcere, toate vorbesc. Inima saltă, pieptul ne bate, Un foc pătrunde printr-amândoi; Ascuns nu este nimic în noi, Și faptă bună, și răutate. Colo vezi lacrimile curgând Într-o comoară ce le adună Ca două râuri ce se-mpreună C-un nume câmpurile-adăpând? Dincol',o dulce d-amor zâmbire, Ș-apoi necazurile sosesc: Drumuri ghimpoase ni se gătesc, Ceasuri amare de dăspărțire. Munți ne desparte, zilele trec Și n-au nici pace, nici mângâiere; Posomorâte duc și durere, Grămadă relele se întrec. Dar iată ceasul de însoțire Și necălcatul meu jurământ: Credință, dragoste, crezământ Jur ție-n sfânta noastră unire. Și-ndată pacinicul Imeneu Pe capul nostru mâna lui pune, Și înțeleptele-i griji și bune Însânuiește în pieptul meu. Nod și mai tare dup-asta vine, Minuturi sfinte sărbătorim: Cerul ne face părinți să fim, Brațele noastre acum sunt pline. Numele tată de două ori Coboară focul ce-n cer viază, Ce p-a mea inimă văpăiază Ca doi puternici flăcărați sori. Doi fii făloasa-mi mână mângâie Și strâns la pieptul meu îi lipesc, Cu ei în brațe cerul slăvesc, Și e plăcuta la cer tămâie. Dar ca luceafărul de apus, Care cu seara pe cer s-arată Și când lucește, atunci și-ndată Zice adio, piere, s-a dus! Astfel nădejdea-mi cea mângâioasă, Ce cu-al meu înger îmi răsări, Atunci apuse când se ivi În a mea inimă dureroasă. Înger! cerescul meu serafin! Ce-mi fuse oare a ta ivire? Floare sau umbră, vis, nălucire? Ah! izvor vecinic de lung suspin! Din cer aicea ai fost o rază? Cu vro solie ai fost pornit? (Ca-ntr-al meu suflet cel amorțit S-aduci căldura?) sau cu vro pază? Slujba-ți în grabă ți-o împlinesti, Și-mi dai o vecinică sărutare; Ți-ndreptezi zborul făr-așteptare Și iar la postu-ți drept te oprești. . . . . . . . . . . . . . . . Iată-ne, soro, iată-ne dorul, Omul și soarta lui ce-ntâlnim; Folosul este să ne iubim, Vremea să treacă, să stea amorul. Ah, și trec toate, n-aștept și zbor: La vânturi frunza cea fugătoare, În mare unda cea plângătoare, Omul la moarte mai grăbitor. Vremea grăbește, e călătoare; P-ale ei aripi grăbim și noi La toamna vieții plină-n nevoi, La bătrânețe tremurătoare. Dar noi nevoia știm să-nlesnim: Unde e pace nu e durere, Dragostea-n sine e mângâiere; Sosească ceasul, noi ne gătim.


content:
Vederea voastră mă-nsuflețește, Umbre mult scumpe ce mă cătați, Și al meu suflet se liniștește Când înainte-i vă arătați. Cât e de dulce a voastr-ivire La cel ce-așteaptă în amăgire L-al nădejdii viclean zâmbit! Faceți adesea să se strecoare A voastre chipuri și mă-nfășoare Cu vălul nopții cel liniștit. Mi-ați dat ființa și-ntreaga fire, Părinți, ce-n miezul zilei-ați apus; D-atâtea chinuri, lungă mâhnire, Al meu trist suflet jăli supus. Voi ușurați-l, umbre-ndrăgite, Voi din lăcașuri nelocuite Pe fericire o îndemnați; P-astă streină faceți să vie Necunoscută mult mai mult mie; Vă rog d-acolo o îndreptați. Lina ta mână mă ușurează, Tânără maică, și-nsuflețesc, Sărutătura-ți mă înviază Și din odihnă-ți mă-mpărtășesc. Asupră-mi ochii tăi ațintează, Plini de iubire nu lăcrimează; Peste durere tu ai sărit! Blând ei revarsă rază cerească; Ah! p-a mea inimă ei citească, Focul ei vază cel înmulțit. Zâmbire plină de mângăiere, Cât e de dulce când te ivești! A fi de tine cu-apropiere Este viața ce dăruiești... Ah! auritu-ți păr fâlfâiește, M-atinge, unda-i mă răcorește, Cade p-obrajii-mi cei înfocați; Și a mea ploaie de lăcrimare Pe el se varsă cu-mbelșugare... Ah! cine-mi șterge ochii-nmuiați ?... Al meu părinte, ah, ce ivire! Să vă văz iarăși eu însoțiți! A voastre pasuri prin ce simțire Nu se desparte? ah! voi iubiți? Și fericire oare se poate Fără iubire, ce nalță toate Câte de dânsa se-nvrednicesc? Dumnezeu oare ce este-n sine? Dragoste, pace, marele bine. Și-n cine oare drepții trăiesc? Trista ta buză vreo zâmbire Sau bucurie n-a cunoscut În câtă vreme în despărțire Asprimea soartei crud v-a ținut Veselă-ți fața acum zâmbește, Dragostea, pacea o-nsuflețește: Vălul mâhnirii l-ai sfâșiat! O jumătate lipsea din tine Și-ntreg că nu ești simțeai în sine. Străin, dar iată, te-ai împăcat! În acea lungă întristăciune, În acea vreme de tânguit, Peste durere, amărăciune Nu cumva, oare, ți-am grămădit?!... A!!! o-ngrijire cu voi urmează! Unire, pace vă îndreptează, Înger d-aproape străjuitor! Ochiul de tată nu s-amăgește. Ah! al meu sânge vă însoțește! Virgil! tu, scumpe fiu ș-al meu dor! Te-aruncă-n brațe-mi, strâns te lipește Și luminează-mi sânul cel stins! Dă-mi sărutare ce bălsămește Inima-mi arsă ce mi-ai aprins. A mele pasuri ne-ncredințate, De sarcin'anilor greuiate, De al tău reazem tu le-ai lipsit: Părinții-mi dară povățuiește, Du-i la lumina ce nu sfințește, Fii lor tovarăș nedezlipit. Umbre mult drage!... ah, puțin stați! Veniți adesea, mă cercetați: Ceasul îmi este necunoscut; Pe lângă mine des vă aflați, Când m-oi desface de acest lut În brațul vostru să mă luați. 1830


content:
Cântarea dimineții Din buzi nevinovate Cui altui se cuvine, Puternice Părinte, Decât ție a da? Tu ești stăpân a toate, Tu ești preabunul tată; A ta putere sfântă Făptura ține-ntreagă, Ne ține și pe noi. În inimă,-n tot omul Tu ai sădit dreptatea, Unirea și frăția, Tu conștiința scumpă, Tu bun ce-avem ne-ai dat. P-aceste saduri sfinte Răcoritoare ploaie De adevăr să pice, Să crească, să dea rodul, Să fim preafericiți. Îndreptătorul lumii, Tu ai slăvit noroade, Le-ai dat tu legi preasfinte Ce țin aceste saduri; Slăvește și pe noi! Ș-aceste legi prea drepte Orice norod le calcă, Sau care nu le știe, Cade, ruini rămâne, Se face neștiut. Din slava strămoșească De am căzut, ne nalță; De am uitat unirea Ce-i întărea în toate, Acum ne fă uniți. Să știm c-avem dreptate, Să știm ce, cine suntem, Ș-așa să nu se uite O nație slăvită Ce-am fost și ce-am fi noi. Cu toții, dară, ție Cântăm cântare nouă; În flacăra unirii Întindem mâini la tine, Rugăm să ne-nsoțești. Ne luminează mintea Să te cunoaștem, bune, Să știm că ne ești tată, Să te cântăm mai bine, Ș-așa să ne-mpăcăm. 1830


content:
Inimă și suflet, simțire-ngerească Ca-a produs pămîntul ca să dovedească Legătura care cu ceru-l unește ! Nevinovăția cînd binevoiește. La oameni blîndețea-i să mărturisească, Atunci se-mprumută fața ta cerească. Rază de misteruri ce blînd strălucește În seninu-albastru ce-n ochii-ți domnește ! Poate fericirea mai dulce să fie Și decît ființa-ți ce nădejdea-nvie? Și cînd înviază, lin, mîngîitor, Cît căutătura-ți altceva mai are? Tu, a omenirii ș-a sexului floare ! De ce nu petrece ș-în... loc gemător?


content:
O, lira mea, suspină! al tău glas plin de jale În umbră să răsune, să geamă la mormânt: Cârlova nu mai este!!! suspină p-a lui cale Și fă să se auză pe aripe de vânt: "Cârlova nu mai este! și lira-i a-ncetat!" O, tânăr cântărețe! pasăre trecătoare! Abia te-ntraripaseși, abia dulcele-ți glas Chema să te auză pe craca săltătoare Pe călători, și-ndată, oprindu-le-a lor pas, Țintind a lor vedere... tu zbori și i-ai lăsat! Tu ai urât o țară unde puțini ascultă Sau unde-a ta cântare cu ei nu însoțești; Încă trăind, tu viața o petreceai mai multă Sorbit în armonia a cetelor cerești, Unde ostaș d-aicea acol-ai și grăbit. Sub tânăra ta mână, degetele-arzătoare, Acum se-nfiorează liră de serafimi; Asculți tu alte imnuri, începi altă cântare Și-ndemni tu alți războinici, vitejii heruvimi, Și alt post mai cu slavă ți-a fost ție gătit. Acolo-ți era locul al tău de moștenire: Poetul aci este străin și călător; Astfel vulturul mândru din nalta sa privire Parcă ar zice lumii din marele său zbor: Pământul mi-este leagăn, dar locuiesc în cer. O, fenomen ce-n veacuri abia când se ivește, O, stea care răsare chiar într-al său apus! Ce fu a ta lucire? Și ce ne prevestește? Ce înger te întoarce? Ce înger te-a adus? Și cum se pun acelea care cu tine pier? De unde ești, ascultă jelinda mea cântare, Vezi lacrima ce pică pe scumpul tău mormânt. În ceasul după urmă, în cea d-aici plecare Iubiții-ți fără mine, cu cei ce nu mai sânt, Văzură cum ți-iei zborul, și tuciul trist vestea. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Și eu sunt ca metalul ce plânge după tine, Prin focuri de durere trecut și lămurit, Și patimile repezi izbind inima-n mine, Fieștecare scoate un sunet osebit, Care-astupat mugește, se-neacă iar în ea. Lutoasa mea ființă aci se zăbovește, Dar eu sunt după tine, pe urmă-ți te-nsoțesc; Râvna p-ale ei aripi acolo mă răpește Și soarta ta cea lesne în veci eu o doresc, Dar... plumbul datoriei mă trage iară jos. Cu care legătură afirea mea se-ntină, Întocmai ca ștejarul adânc rădăcinat?! Vântul când se răscoală, el geme și suspină, Trosnește și răstoarnă orice l-a-nconjurat, Și tot ce mai rămâne privește dureros. Vai! iată a mea soartă, și cât de povăroasă! Iar tu ai fost ca floarea acea primăvăroasă Ce-o smulge,-o ia zefirul, și-și las-al său miros. 1831


content:
Blând serafim! o, înger! ce este-a ta solie? Care îți este slujba? Ce vrei aicea jos? Pacea vestești tu lumii? Pacea aduci tu mie? Ce flăcări pui în sânu-mi, o, serafim frumos?! Ochii tăi... e seninul, Buza ta e zâmbirea, Fața ta e blândețea, Ca pieptu-ți nu e crinul; Dragoste ți-e privirea, Totul ești frumusețea. Ființa-ți luminează, Mărirea te-nconjoară, Liniștea te-nsoțește: Pasu-ți de naintează, Slava-mprejuru-ți zboară, Preajma-ți pace vestește. Frumos serafim! îmi place La tine a mă uita, În ochii tăi a căta; Lumina lor este lină! În ochi-mi izbește plină Blânda lor, senina pace. Tu mă înveți cântarea, Tu îmi însufli pieptul, Tu îmi arăți cărarea Care merge d-a dreptul La fiica armoniei. Lira ta e cerească, Glasul ei m-aripează, Ființa-mi pământească În zborul său cutează La scaunul veciei. Și-n somnu-mi, și aievea ființa-ți mă-nsoțește; Chipu-ți mi-e faț-oriunde, în preajma mea el zboară Din soare se repede, din lună strălucește, După pământ se nalță, din ceruri se coboară. Pe la fântâni m-așteaptă, cu unda se răsfrânge, Cu frunza îmi șoptește, cu zefirul suspină, Cu valea îmi răspunde, cu patima mea plânge, Cu dealul se înalță, cu câmpul se alină. Cu floarea se dă-n leagăn, cu iarba undoiază; Livedea îl arată, dumbrava-l subascunde; În ziuă și în noapte, la umbră și în rază Nu e nălucă,-mi spune, mă mângâie oriunde. Durerea mi-o adoarme, lacrima el mi-o șterge, Și pe pământ, și-n ceruri nădejdea mi-o arată. Cu glasul conștiinței el înainte-mi merge, Blând, dulce, vesel; ș-aspru nu l-am văzut vrodată. Frumoși îți sunt ochii! frumoasă ți-e fața! Frumos îți e zborul, o, înger ceresc! Și de-mi este dragă, de-mi place viața, E d-ast sfânt nesațiu ca să te privesc. Fie ca-n veci astfel s-am a ta ființă! Fața ta să-mi râză până la mormânt, Ochii-ți să-mi aprinză supusa-mi credință, Lumina-ți lucească la slabu-mi cuvânt! Când va bate ceasul întoarcerii mele, Când la judecată mă voi arăta (Momente ce omul le simte mai grele), Tu ș-atunci, o, înger, dar! mă vei urma! * * * Războinice, viteze, heruvim înfocate, Împlinitor prea strașnic urgiilor cerești! Repede înger! Ochii tăi scânteiază, Brațul tău e puterea, Sabia-ți flăcărează, Cruntă îți e vederea, Fața ta e fior! În urmă-ți e dreptate, În preajmă-ți strășnicia; Glasul tău mă străbate, Totul ești vitejia Și fulger arzător! Heruvim! mă-nfiorează Înmulțita ta vedere, Mulții tăi ochi priveghează Ca singura prevedere. Eu te văz, și mă sfiesc. Inima-mi nu te uraște, Tremură l-a ta ivire Și-n adâncul ei se naște O fioroasă cinstire, Un foc arzător, ceresc! Eu văz în tine pe-mplinitorul Acelei drepte urgii cerești, Eu văz în tine pe păzitorul Vechii răstriște cei strămoșești. Astfel al lumii bătrânul Tată Din pomul vieții c-a cutezat, L-a fericirii poartă-ncuiată Plângea păcatu-i cel neiertat. Tu-mi oprești raiul, mi-aduci aminte A mea greșeală, și mă-ngrozesc! Limba ta tace, n-auz cuvinte, Dar îți ard ochii, ei îmi vorbesc. Când viforul se scoală, când cerul se mânie, Când negura se-ntinde, când norii se-mpletesc, Când focul șerpuiește d-a lungul în tărie Cu fulgerul, atuncea cu groază te privesc. Când marea se răscoală, volbură-ntărâtată, Când undele-i muginde se nalță spumegând, Ființa-mi ca o barcă de cuget spulberată Pe fieșcare stâncă te vede ­ amenințând. Și când fumegă munții, vulcanul când turbează, Când flăcări rotitoare până la ceruri zbor, Când tremură pământul, văzduhul scânteiază, Al meu suflet te vede în orice meteor. Pe orice spăimântează ș-amenință viața, În orice loc de groază, acolo te zăresc: Ca tunetul ți-e glasul, ca fulgerul ți-e fața! Fulger în mine trece când ochii-mi te-ntâlnesc! Viforul bubuie, zboară, Crivățul vâjâie, trece, Tremurul saltă, doboară, Trăsnetul arde, petrece Cu cugetul când vii. Grindina bate, rănește, Stingerea pasu-i urmează; Seceta seacă, sterpează, Foametea rumpe, răcnește, Boalele zbiară, turbează, Moartea doboară, cosește Osânda tu când ții. Arată-mi osânda, în veci mă mustrează, Nu îmi ierta vina câtuși de puțin; În a mea viață tu mă îndreptează Când fapte și gânduri rele mă întin. Însă când grozavul al meu ceas va bate Și când vei da semnul, o, drept heruvim, Atunci ți-adu-aminte că tu ești un frate Cu-al meu blând și dulce, frumos serafim. 1833


content:
Coroana pe creștet în veci se-mpletește, În ochii-ți, seninul cel mai împăcat; Zâmbetul în buze-ți vesel strălucește, Inima e-n chipu-ți cel nevinovat. Decât alte nimfe cu fruntea mai naltă, Peste ele falnic, făr-a ști, privești. Dulce ca blândețea, și blândețe altă Tu nu știi, copilă, că împărățești! Sânul tău ușure și blând învelește lnima-ți, altarul d-un ceresc amor; Focul lui sub dânsul arde, colcăiește Unde, unde-l umflă suspinul în dor. Ca luna de noapte, ca dânsa de lină, Frumoasă ca viața celui fericit, Veselă ca ziua de mai prea senină, Edenul în pieptu-ți e însânuit! Zâmbindă ca cerul, ca el trăsnitoare, Marea-cuviință îți dă al său glas; Pasul aurorei cei răcoritoare E mai puțin mândru decât al tău pas. Ea când se ivește, noaptea risipește; Și fața ta-n sânu-mi gemător, noptos, Revarsă lumină; nădejdea-mi zâmbește, La inimă-mi vede soare luminos. Model al virtutei! însăși fericirea! Care părinți astfel te desăvârșesc? Ochii lor cei tineri îi fură uimirea Ochilor mei umezi ce-n veci te privesc! Ce rază de pace sânu-ți luminează, Fiică fericită? Ce e ast amor Care cu privirea-ți ca o altă rază Către cer din ochii-ți își ia al său zbor? Să fii tu nădejdea? să fii tu credința? Sau dragostea însăși vii să ne arăți?! Vorba-ți însuflată ți-arată ființa, Fericit amestec astor zeități! 1836


content:
Numărând ceasurile. . . . . . . . . . . . . . . . . . Douăsprezece! Adio, o, an! Și ai trecut! Tu nu mai vii, întocmai ca umbra ce eu plâng! Adio! întru tine nădejdea m-a vândut. Pomeniri scumpe multe eu întru tine strâng. Am plâns, am aflat pace, m-am bucurat, gemut, Ură, dragoste-n tine, prieteșug, dușmani... Ah! îngerul meu în tine ca tine l-am pierdut! Tu mi-ai adus atâtea ce nu mi-au adus ani. Acuma treci! adio! ș-asupră-mi tu ai tras Povara ce mă-mpinge unde și tu te duci. O! p-a mea frunte câte cugete rânduri trec!!! Faptele mele-n tine ca semne au rămas, Tu le păstrezi, și-n sânu-ți ele nu sunt năluci. Fi-vor bune mai multe, sau relele întrec?! 1836


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Inima-mi obosită — și nu de ani, nu încă, -- Griji, datorii, povară pe ea se grămădesc; Valuri, crivețe-ntr-însa ca-n vulcănoasă stâncă Izbesc, se-nfrâng cu muget, mai repezi năvălesc. Pe la-nceputul verii vifore prea geroase Asupră-i se răscoală s-o-nghețe-aci pe loc, Sângele-mi să-l închege, ce-n unde spumegoase Prin vine-mi se repede; dar ea e toat-un foc! Un foc! și ca acela ce arde-ntr-o câmpie Albită de troiene și toată-n vijelie, Ce arde ca să arză, de vânturi spulberat, Arsura e într-însul, care îl mistuiește, Și nimeni nici d-aproape de el nu se-ncălzește; Lumina-i face groază și celui înghețat. II [ modifică ] S-o face el cenușă? vreun pârjol v-aduce? Nu știu... Dar a lui urmă neștearsă-n veci va fi Și oricând călătorul pasul p-aci-și va duce, Oprindu-s-o să zică: "Odat-a ars aci." Ah! fie-n veci ca focu-mi să n-aibă vreun nume, Străin și rece fie oricând aicea jos, Și fără să-l cunoască, sa-l vază veacuri, lume Ca meteor de groază, comet prea fioros! Fără să-i știe drumul și d-unde oare vine, Dincolo el de față să se vedească bine Ș-acolo să m-arate și eu cine am fost. Fi-mi-va el spre osândă? Fi-mi-va spre răsplătire? Dragoste e ființa-i, rază de nemurire, Fala vieții mele și însuși al meu post. III [ modifică ] Sub degete-mi răsună, liră, te-nfiorează, Spune ce e poetul în ast loc osândit, Cum el dintr-însul raiul oriunde-nființează Și-și face fericirea din bine-nchipuit. Când cântă el, s-aude, veacurile răsună; . Când se închină, cerul el îl coboară jos; Dragostea lui e flăcări și ura lui detună, Blândețea-i e seninul acel mai luminos. Ferice de acela pe care el slăvește! La nemurire zboară, ce el i-o pregătește; În buza lui e slava ce duhu-i și-a croit; În mână-i e cununa ce-n veci stă înverzită, În pieptu-i e altarul pe care e slăvită Aleasa frumusețe ce el a-nvrednicit. IV [ modifică ] Cerul e al meu templu și singura-nchinare, Seninul lui e semnul prin care îl slăvesc; Prin albăstruia-i față se-nsufl-a mea cântare, Luceferii lui raze de viață-mi răspândesc. Acolo e nădejdea-mi ce-n veci ea îmi zâmbește, D-acolo aștept roua, balsam mântuitor; Aci a mea trufie se-nchină, se smerește, Și înainte-i taină nu este al meu dor. Muza-mi se umilește, lira-mi abia suspină, Geniu-și pierde zborul și fruntea-mi se înclină; Din versuri îndrăzneala cu totul a lipsit. Inima-mi în tăcere așteaptă-n mărmurire Rază de mângâiere l-a sa destăinuire... E ceasul închinării! și... omul stă smerit, 1836


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 IX 10 X 11 XI 12 XII 13 XIII 14 XIV 15 XV 16 XVI 17 XVII 18 XIX 19 XX I [ modifică ] O altă auroră în sufletu-mi lucește, Rază necunoscută d-a altor lumi ziori; Ochii mi se deschide, și-n ochii mei zâmbește Ziua zilelor noastre, vecii netrecători. Veacurile, viața-mi ca nopți se strecurară, Și-ncovoiat pe groapa-mi o văz că s-a deschis Și-mi face loc printr-însa să trec preste hotară -- E poarta veciniciei!... și mă deștept din vis! Fruntea-mi albită toată către pământ se lasă, Brațele-mi rezemate toiagul meu apasă; Iar sufletu-mi se-ntoarce și cată înapoi... O, zile! sau ce nume vouă vi se cuvine?... Dar ați trecut! ce trece mai mult el nu mai vine. Era mai dinainte să vă întreb pe voi. II [ modifică ] Ce noapte variată! ce groaznică vedere! Stai! Îmi aduc aminte: în vis eu mă făceam C-aș fi fost prunc, îmi pare, și fără griji, durere, În casa părintească cu grijă mă creșteam. Trei frați ce avusesem părinții mei pierdură Și rămăsesem singur cu-al lor fierbinte dor; Trei fii creștea în mine tânăra lor căldură Și le zâmbea în mine toată nădejdea lor. La vârsta mea, în chipu-mi c-o lungă suspinare Ei se uita, și-n ele afla asemănare Acelor umbre scumpe ce ne-ncetat vedea. Eu nu știam necazul, nu cunoșteam mâhnire, Lipsa mi-era străină, ș-orice nenorocire; În brațul îngrijirii răul nu îndrăznea. III [ modifică ] Dar visu-și schimbă fața, se prefăcură toate Și parcă de când lumea părinți nu am avut; Simții cruzimea soartei în recea străinătate Și mă văzui în lume pustiu, necunoscut. Ai mei mă părăsiră; p-a mea copilărie Grijile dau năvală, nevoia cunoscui; Se veștezi pe fața-mi oricare bucurie Ș-orice amar al vieții până în fund băui. În voile-ntâmplării, întru a mea sudoare Îmi câștigam o hrană abia-ndestulătoare, Împins de vântul soartei sub cer fără senin, Fără nici o povață și făr-adăpostire În voia-mi ne-ndrăzneață și fără îngrijire. Cât e de crud să te-afli între ai tăi străin! IV [ modifică ] Dar un năluc urmează, și visu-și schimbă fața. Mă pomenii în drumu-mi tovarăș că aveam: Pare că mă-nsurasem, ș-amara mea viață Cu o ființă dragă părtaș o îndulceam. Cât o iubeam! și câtă simțeam eu fericire! Eu o vedeam un înger chiar într-adins venit, Nedezlipit tovarăș l-a mea nenorocire, Ca să aducă pacea în sufletu-mi mâhnit. Ce bunuri eu printr-însa, ce mulțumiri plăcute Și ce simțiri fierbinte, plăceri necunoscute În dragostele noastre din zi în zi vedeam! Prin ea mă făcui tată; simțirea-mi adormită Se deșteptă l-ast nume; ființa-mi înmulțită Se revie de focul prin care eu trăiam. V [ modifică ] Visu-și mai ținea șirul, dar cu ceva schimbare. Și se făcea că traiu-mi ceva se mai lesni; Vedeam în a mea casă bogata-ndestulare Și-n preajma mea mulțime de lume-a se hrăni. Mulțime de mijloace acum mi se-nlesniră, Drumuri deosebite acum mi s-au deschis, Și bunătăți, păcate, amestec se-nmulțiră, Și mângâieri, și chinuri mă zvârcolea în vis. Pe câmpul norocirii objetele în sfadă, Spini, flori, verdeaț-amestec se-nfățișa grămadă, Cuvânt, vedere, cuget... în tot mă rătăceam. Plecam pe cărări netezi și foarte-ntortoiate; Stam să-mi mai iau odihnă, și gânduri mestecate Mă îndrepta-n picioare, m-oprea... și iar porneam. VI [ modifică ] Dar visu-și schimbă fața, și iarăși lângă mine Văzui acea ființă ce-atâta o iubeam. Dar ce fel de schimb magic la ochii mei îmi vine! P-acea ființă scumpă eu n-o mai cunoșteam. Pare că era rece l-adânca mea durere; O, taină-ngrozitoare, abia îmi răspundea! Căutături fatale avea a ei vedere, Și când vorbea, ca trăsnet în sufletu-mi izbea. Ca cugetul, ca umbra era nedezlipită, Vrăjmașă pe odihna-mi era neîmblânzită; Zicea că mă iubește, și-n dragoste-i turba. Ura-i îmi era pace și dragostea-i osândă, Rece-ntr-a ei mânie și foc când era blândă; Ce-amestec și într-însa, și-n mine volbura! Eu o iubeam, — o groază mă trăgea înapoi; Ea era a mea viață! și ce viață-ngrozitoare! Voiam... Dar pentru mine nu era voi, Vream s-o urăsc... mi-era o muncă-omorâtoare. Îmi imputa vini ce nu le aveam; Așteptam osândă la orice faptă mare; Eram bănuit chiar când mă smeream, Ș-apoi, împăcată, era iertătoare. Spaima în mine intrase, Bănuiala mă cuprinsese, Sufletul mi se-nghețase, Cugete rânduri neînțelese Prin minte-mi repede vâjia. Un chin, un iad, o muncă era a mea viață, Demonul geloziei turbat mă sfâșia; eninul din rărunchii-i în veci mă otrăvea, Năpastea îndrăcită rânjea pe a lui față. În veci fără de moarte; În veci se omora, Se-ncolăcea în toarte Și-n veci mă blestema. VII [ modifică ] Atunci eu lângă mine văzui două ființe Nevinovate, -ntocmai așa precum eram; Lor le era ocară a mele suferințe, Și la acea năpaste mai rău mă chinuiam. În veci a lor necinste mie mi-era durere Și-n veci fără de voia-mi eu le eram fatal; Însă tovărășia mi-era o mângâiere În muncile-mi schimbate în locul infernal. Prieteșug în mine curat se-nsânuiește, Și locul de osândă nu mă mai îngrozește, Un rai îmi era însuși al închisorii sân. Dragostea ce se naște în muncile robiri, Prieten din necazuri, părtaș nenorocirii, Sunt însăși curăția, și vecinice rămân. Îmi era drage aste ființe, Îmi era scumpă a lor vedere; Mi-era un balsam l-a mea durere; Cele din ceruri dulci cunoștințe Era mai slabe decât a mea. Trăiam în ele, ș-a mea viață Mi-era nădejde și fericire; Dumnezeu însuși și omenire Slăveam fanatic în a lor față, Ș-a mea-nchinare mă fericea. Raiul credinței, acel ferice, Binele-acela fără de nume, Acea viață din ceea lume Care nădejdea în fund ne zice, Toate prin ele eu le visam. Acea din ceruri sfântă căldură, Dragostea însăși, blânda credință Pusese-n mine a for ființă Și a lor faguri într-a mea gură, Și al lor nume eu răsuflam. Inima-mi toată în înfocare Vulcanul Etna însuși era, Insulă-n valuri statornic sta În viforoasa, muginda mare, Unde-acel nume era înscris. A lor ființe se prefăcură Una-ntr-un dulce, blând serafim, Alta c-o sfântă, repede-arsură, În paznic strașnic, bun heruvim. Unul d-aproape era-mpăcare Și mângâiere la ce lucram; Alta de cuget sfântă mustrare Îmi zicea vina și mă-ndreptam. Geniuri două mântuitoare A mea visare le-nfățișa; A minții mele sfătuitoare, Ele în viață mă îndrepta. Astfel gândirea-mi cea adâncată În visu-mi dulce mi le forma; Dar o schimbare neașteptată Goni nălucul ce mă-nșela. VIII [ modifică ] În sfântul meu nesațiu, delirul meu cel mare, Pe dragile ființe ardeam să le privesc, Și s-aprindea în mine o naltă înfocare De ele să m-apropii și dorul să-mi vădesc. Ele fugeau de mine și-n veci mi-erau de față, În veci eu după ele eram neobosit; În goan-ostenitoare ele mi-erau povață, Dar să le-ajung vrodată în veci mi-a fost oprit. Fantome de nădejde, ființe-aeriene Și fără de amestec cu cele pământene! Cu mintea-mi cea hrăpită semeț mă-ntraripam. Ele zâmbeau la râvna-mi și-mi imputa-ndrăzneala, Poruncitorul deget îmi arăta greșala. Nebun d-a mea rușine, mai repede zburam. IX [ modifică ] Dar fără veste-odată un trăsnet șerpuiește Răsăr, și lângă mine văz mort unul din fii. Eu mă deștept de cuget! și cugetu-mi vorbește: "Oprește, îndrăznește! la muma lor să vii." O văz iar lângă mine, galbenă, veștezită; Ea nu era schimbată, ci eu m-am fost schimbat; În inima-mi rebelă o ură umilită P-ascuns se furișase ș-adânc s-a fost cuibat. O vină-n veci aduce o vină și mai mare, Ș-o patimă pe alta și mai sfâșietoare, Ș-a lor navală este șiroi pustiitor. Iar omu-n întuneric pipăie, șovăiește; Râpa e sub picioare, omul se prăvălește. Astfel păcatul este viclean ș-amăgitor! X [ modifică ] Mă pomenii în casă-mi, și visu-și schimbă fața, În sânul casei mele eu mă vedeam străin: Tot nu ținea de mine, și însăși a mea viață. Rece, fierbinte-n toate, totul mi-era un chin. Voiam să-mi vin în sine-mi din lunga-mi rătăcire; Cerui să-mi văz copiii; dar nu erau mai mult. Un dor fără de moarte izbi a mea simțire Și numele de tată eu îngânat l-ascult. Alte ființe scumpe văzui pe lângă mine, Al lor zâmbet la rana-mi făcea un mare bine, Ș-ast schimb de mângâiere mai rău mă sfâșia. Parcă simțeam în mine o slabă bucurie, Dar cugetu-mi pierduse tânăra-i curăție, Pacea cea veche-n sânu-mi mai mult nu locuia. XI [ modifică ] Voiam să-mi sparg veninul, să uit cele trecute; Munca îmi era dragă, ca uriaș munceam; Roduri scotea-nsutite puterile-mi pierdute: Folosul l-aveau alții, eu lipsa dobândeam. Petreccri înțelepte, aflări ingenioase Mintea-mi prea obosită grămadă izvodea, Ș-a tristului meu suflet icoane credincioase Isprăvi avea destule, dar șir nu mai ținea. Lumea se învățase să m-aibă pentru sine, Și orice obosire sau muncă pentru mine Mi-era o mare vină --și aspru m-osândea! Mi-era păcat de moarte oricare slăbiciune Și fapte-obicinuite oricare fapte bune; Un rob străini și rude al lor mă socotea. XII [ modifică ] Dar visu-și schimbă fața. Cu cruda a mea soartă Pare că mă-mpăcasem ș-odată iar văzui Pe heruvimu-acela l-a fericirii poartă, Schimbat în negru înger, și nu-l mai cunoscui. Ce spaimă de-ntuneric! ce iazmă-ngrozitoare! Viclean ascuns, fățarnic, împelițat Satan. Un duh semeț de vrajbă, turbat de răzbunare! Șarpe îi era limba, pe cinstea mea dușman! În faptele-i spurcate era însuși păcatul, Sub mască de virtute vedeai pe vinovatul; În veci dup-ale sale și umbra-i bănuia. Ardea să-l crează lumea de cinste, curăție, Și lumea-l vedea-ntocmai ocară, viclenie; Și când afla că-l știe, atuncea se-ndrăcea. XIII [ modifică ] Parcă era femeie... trăsuri amestecate Se gâlcevea pe fața-i de nevoiaș bărbat: Lungă, lungă, subțire și oase înșirate, O sprintenă momâie forma grozavu-i stat. Ochii îi erau negri ș-un foc în ei de sânge, Sub ei un nas 1ung, groaznic umfla fatale nări; Gura-i, un iad de largă, voia cochet a strânge; Scălâmbu era-n fața-i, în trupu-i, în mișcări. Galbenă și uscată fața-i cea lunguiată, Până la urechi buza-i d-ocară-nveninată, Un rumen de strigoaică în veci se-mprumuta. Picioare de insectă ce foametea vestește, În veci nesățioasă cu cinstea se hrănește De la străin și rude, făr-a putea-o da. XIV [ modifică ] Visu-și mai ținea șirul, dar cu ceva schimbare; Ș-ast înger de-ntuneric în veci mă ispitea, Spion faptelor mele ardea de răzbunare Și-n tribunalul lumii pârâș mă osândea! O sfântă hotărâre m-armă întru putere Să rabd astă ispită. Dar, Doamne! ce văzui? Ast duh de răzvrătire era însuși muiere, Și nici o deosebire de drac nu cunoscui! Sa aibi în veci de față o singură idee! Să știi că a ta taină e-n mână de femeie, Și ea să te supuie în spate-a o purta! Adevărat ușure, n-aveam vreo povară; Dar greu e s-aibi asupră-ți femeia cea ușoară Și-n voile-i vrodată să nu poți a intra! XV [ modifică ] Aduse întâmplarea și visu-și schimbă fața; Taina-mi nu mai fu taină, povara scuturai; Pare că eram slobod, voii să-mi schimb viața, Dar nici o fericire mai mult nu mai aflai. În oricare-a mea faptă eu n-aveam mângâiere, În oricare prieten aflam ascuns vrăjmaș, În orice om o spaimă, în mine o durere, O vecinică osândă chiar într-al meu lăcaș. Urâsem omenirea în câți îi cunoscusem Și mi-era drag tot omul pe care nu-l văzusem, Și decât toți pe mine mai mult mă osândeam. Mă învățasem vina ca să mi-o dau tot mie; Ast obicei cu lumea m-avea întru frăție Ș-apururea cu mine făcea de mă-nvrăjbeam. XVI [ modifică ] Trecutul pentru mine ștersese-orice părere Și orice suvenire adânc mă sfâșia, Iar viitorul groaznic îmi prevestea durere; Nădejdea mă urâse, încât nici m-amăgea. Vream să desfac cu lumea oricare legătură, Să fiu slobod în toate, să fiu numai al meu, Dar mă ținea într-însa o singură făptură Ce-mi răsfrângea în lume pe însuși Dumnezeu. Taina aceasta vecinic la om nu va fi zisă: În inima-mi zdrobită în flăcări este scrisă, Ce și a ei țărână în veci o va-ncălzi; E scrisă într-o limbă aci necunoscută Pe inima-mi ce geme și care-n veci e mută, Și singur numai mie mi-e dat a o citi. XVII [ modifică ] Lumea îmi era dragă; privata mea viață, Când veselă, când tristă, într-însa petreceam; Dar perspectiva lumii își pierde a ei față Privind-o de aproape precum eu o priveam. Amestecu-ntre oameni te-neacă de-mbulzire Și dacă de la dânșii nu iei vinile lor, Silit a-ntoarce răul l-a lor nedreptățire; Dar paza personală te face bănuitor. Și rea e bănuiala! un vierme al vieții Ce n-ascultă cuvântul, nici liniștea poveții! Omul supus la dânsa în veci e ticălos. Greșita cugetare ce-aduce fericirea N-o schimb pe adevărul ce-mi stinge nălucirea, Ș-un ideal ferice mi-l surpă de tot jos. Pe aripile vremii zbura ș-a mea viață, Cu vârst-a mele patimi pășind se potolea; Dar vițiul spre seară crește de dimineață, Și vițiurile mele cu vârsta se mărea. Ce n-aș fi dat să-ntâmipin știința bărbăției, Să-mi lumineze viața tovarășă deplin Cu-ncrederea aceea a nevinovăției Și al copilărie-mi blândul acel senin! Râvna mi se stinsese, în toate eram rece, Primejdie ori pace știam că-n rându-i trece. A fi rău mi-era silă, și bun — din obicei. Întreaga fericire, cereasca-mpărăție, Au câștigat-o pruncii ș-a minții sărăcie; Acum, spre umbra morții, acea făclie cei. XIX [ modifică ] Dar o lumină sfântă la ochii mei îmi vine, Ascunsuri se descoper la slabele-mi vederi; În slavă-i adevărul s-așază lângă mine; Visul își schimbă fața, și nu mai văz păreri. În aste adevăruri văz o vicleană spaimă Care din iad ieșise atât a m-amăgi, Care c-o nepătrunsă și-ngrozitoare taină Atâta fără preget în veci mă ispiti. În urmă ca o groază la față se schimbase. Și toat-asemănarea în iazmă își luase Trufașului acela bun paznic heruvim. Ce groaznică ispită! ce-ndemnuri vinovate! Dar recunosc în urmă p-adevăratul frate Frumosului meu, blândul și dulce serafim. XX [ modifică ] O altă auroră în sufletu-mi lucește, Rază necunoscută d-a altor lumi ziori; Ochii mi se deschide, și-n ochii mei zâmbește Ziua zilelor noastre, vecii netrecători. Veacurile, viața-mi ca nopți se strecurară, Și-ncovoiat pe groapa-mi, o văz că s-a deschis Și-mi face loc printr-însa să trec preste hotară. E poarta veciniciei!... și mă deștept din vis! Fruntea-mi albită toată către pământ se lasă, Brațele-mi rezemate toiagul meu apasă, Iar sufletu-mi se-ntoarce și cată înapoi... O, zile! sau ce nume vouă vi se cuvine? Dar ați trecut! ce trece mai mult el nu mai vine. Era mai dinainte să vă întreb pe voi. 1836


content:
Soarele după dealuri mai strălucește încă, Razele-i rubinoase vestesc al lui apus, Și seara, pânditoare subt fiecare stâncă, Cu-ncet și-ntinde umbra cutezătoare-n sus. Muntele al său creștet și-nalță și privește Linul cobor al zilei, tainicul ei sfințit, Și raza cea din urmă pe fruntea lui izbește, Ce mândră ține față cu cerul cel rușit. Vântul de seară suflă și frunza-nfiorează, Roua seninul varsă verdeața renviind; Dealurile-n cunună câmpia-ncorunează Și râul p-a lui cale șoptește șărpuind. P-a dealului sprânceană, pe fruntea-i cea râpoasă, O cetățuie veche, lăcaș religios, Păstrează suvenirea d-o noapte sângeroasă Ce mult s-asemănează cu sânu-mi cel noptos. Astfel într-al meu suflet se nalț-a mea credință, P-a patimilor râpă ca monument s-a pus Și-mi ține șovăinda, clătita mea ființă L-a vieții-mi viforoase prea liniștit apus. Soarele-acum sfințește și noaptea naintează, Cu-ncetu-și cârmuiește carul cel aburos; Mii de lumini în preajmă-i, pe frunte-i schinteiază, Ș-acuma își întinde vălul de abanos. Ochii-mi în mărmurire se uită la vecie, Din stea în stea se plimbă, în orice stea citesc; Sufletu-mi s-aripează și zboară în tărie, Se scaldă în lumina eterului ceresc. D-acolo se întoarce ș-în sânu-mi se așază - Tăcere, întunerec în preajma mea domnesc! Natura toată doarme, ființa-mi privighează Dasupra pe ruine mormântul strămoșesc. Un rece vânt se simte c-a morții răsuflare, Pe piatra cea-nverzită șuieră trecător: Ca viața se răvarsă o mută-nfiorare, Pustiul se însuflă d-un duh încântător. Tot este viu în preajmă-mi: frunza pe zid șoptește, Iarba pe mușchi întreabă: "Aici cine m-a pus?' Zidul ca o fantomă dasupră-mi se lățește, Ca uriaș la spate-mi turnul se nalță-n sus. La locul lor stau toate, ca moartea neclintite, Gata să năvălească; umbrele mă-ncongiur, Trec și retrec, se primblă asupră-mi pironite; Pasări de noapte, cobe fâlfâie împrejur. ............................................................................... Eu n-am venit, o, umbre, să turbur pacea noastră, Ființa-mi rătăcită aleargă între voi; Este ș-a mea odihnă sălășluirea voastră: Eu sânt însumi o umbră împinsă de nevoi. Sânt de al vostru sânge, brațu-mi nu se armează D-acea armă slăvită ce voi ați mânuit; Muza-mi a voastre fapte la umbră cercetează Ș-a voastră pomenire pana-mi a consfințit. Eu cânt în miezul nopții a voastre biruințe, Eu pe mormântul vostru laure împletesc; Izbânzi, fapte viteje, războinice dorințe Recomandez eu lumei, l-ai voștri fii vestesc. Câmpia îmi arată slăvitele războaie Și câte biruințe pe dealuri s-au sărbat; Râul în treacăt spune ca cât sânge șiroaie În vremele trecute unda-i a purpurat. Aci îmi stau de față eroii Rumâniei Din Câmpulung, din Argeș, din Iaș, din București, De la Traian și Negru, martiri ai vitejiei, Până la împilarea trufiei strămoșești. Ici glasul: Radu Negru! peste Carpați răsună; Viteazu-și pune tronul în locul strămoșesc; Orice rumân în preajmă-i subt steagu-i se adună Ș-își apără pământul cu braț, duh rumânesc. În capul unei armii Mircea viteaz răcnește, Însuflă bărbăția rumânilor soldați; A lui Murat trufie învingător smerește, Și locul este slobod din Istru la Carpați. Balcanul până-n poale-i văzu pe fiii Lunei Bătuți, goniți, nemernici, scăpare a căta; Dunărea este martur de prețul al cununei Ce fiii Rumâniei știură a lua. D-aici văz în Moldova toată slava romană A renvia subt Ștefan și ai vechimii ani Iarăși a se întoarce; a vitejiei hrană Subt el îmbărbătează a-nvinge pe tirani. P-a Neamțului cetate eu văz o eroină , Moldoveană în toate, spartană l-al său dor, Certând nemernicia la moldovean streină, Zicându-i ca să moară ori vie-nvingător. Aci Mihai cel Mare deșteaptă bărbăția, Steagurile destinse slobode fâlfâiesc; Subt dânsele el cheamă pe toată Rumânia, Și trâmbița răsună, vitejii se-nmulțesc. Buzeștii comandează, tătarilor e spaimă, Hanul l-a lor picioare mușcă țărâna jos Calofirescul arde d-a lor vitează faimă, Și brațul lui împumnă fierul și mai vânos. De glasul cel războinic altarul se despică, Din sânu-i vitejia e foc mistuitor. Farcaș într-însul arde, sfânt crucea sa ridică: E comandir de arme, păstor răzbunător. Pașa cu barba lungă spre fugă comandează, Fierosul Manaf pierde orice curaj barbar; Arabul beat de sânge în lanț acum turbează; E plin câmpul bătăii de cruntul ianicear. Dunărea e mormântul taberii musulmane, Crucea în triumf zboară, Hristos e răzbunat; Rumânul este spaimă trufiei otomane: Cel hotărât la cruce în veci a triumfat. Preste Carpați acuma vulturul rumân zboară, D-aicea spre Moldova își ia falnicul zbor: Două capete are , cu patru ochi măsoară, E-n toată Rumânia acum poruncitor. ............................................................................. O, ziduri! rămășiță din slava strămoșască! O, turn! de unde ochiul de mii de ori văzu Biruința să zboare p-oștirea rumânească, În muta voastră șoaptă câte-mi vorbiți acu! Mușchiul acesta verde ce vremea-l grămădește, Aste ierburi sălbatici ce în pustiuri cresc, La inima gemândă sânt laure ce crește, Deșteaptă bărbăția; din ochi robii vorbesc. Vitejilor războinici! frunza când vă suspină Și când astupat geme vântul pân boltituri, Este al vostru nume ce ca o undă lină Murmuie, se strecoară pân aste crăpături. .............................................................................. Dar ce glas întrerupe astă tăcere sfântă! E glasul cucuvaii ce plânge al său dor. Asta este poetul? p-al vostru mormânt cântă Acest fiu al pustiii?... O, glas preacobitor! Ce-mi spui d-a noastră soartă? vaietul ce nu-ți tace? Ca ce fel de restriște? ca ce fel de nevoi? Corbul nu este vultur? ce nu mă lași în pace? Plângi numai pentru tine, nu plânge pentru noi! ................................................................................ Fatala presimțire acum mă părăsește, Dar vai! eu ca și tine sânt slab, neputincios; Glasu-mi nu-mbărbătează, poate și el cobește, Sau plânge slava veche, și plânge dureros. Ss! Clopotul s-aude! E ceasul după urmă? Îngerul pocăinții cu ast d-aramă glas Cheamă la rugăciune pe rătăcita turmă. Natura se deșteaptă, visurile mă las. Rușaște răsăritul, muntele rubinează, Îngânat pântre aburi dealurile verzesc; Râul adapă câmpul ce roua însmăltează, Răcoarea dă viață și stelile albesc. Turme, cai, dobitoace la apă se coboară, Clopote bat, se scutur, cu-al dimineții zvon; La vâjâitul morii undele se-nfășoară, Deschis e ochiul zilei acum pe orizon.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 IX 10 X 11 Note I [ modifică ] Veacurile și anii se nasc, trec, se strecoară, Se duc cu-acele zile ce s-au aflat privind A lumii încroire și au văzut, fecioară, Din mâna celui vecinic natur-abia ieșind; Dar tu, zi augustă, născuși întru mărire, Stătuși cu mare slavă, și-n slav-a ta sfințire Lumii celei uimite zâmbind îi arătă Că treci, dar pomenirea-ți în veci nu se va șterge. Și va umplea pământul, și ne-ncetat va merge Din om, din loc, din veacuri așa cum răsună. II [ modifică ] Stăpânul veciniciei, în fapta sa cea mare, Când soarta din voință-i pe univers a pus, D-atunci tu hotărâtă ai fost întru păstrare În sânul acel tainic vecilor făr'apus, Ca să răsari odată cinste la omenire Și a creștinătății prescrisa împlinire, Drepturi de ani pierdute noroadelor a da. A ta ivire fuse la cer îndestulare Și pe pământ îl puse în vecinică mirare. Trecuși, dar niciodată noi nu te vom uita. III [ modifică ] Trufașa-ți auroră, eu fruntea-ncoronată, În mână cu măslinul, în slavă nainta, Ș-o nouă sărbătoare, în tabără cântată, Din cerul cel prea rumen pământului vestea. Nainte de ivire-ți, ca zâmbetul nădejdii, În inime viteze ce-au înfruntat primejdii, Tu ca un foc în ele luceai dumnezeit. De mii de ori răsară soarele și sfințească, Căci dulcea ta lumină în veci o să lucească În sânul omenirii ce tu ai slobozit. IV [ modifică ] Iadul jurat osândei, din vecinica urgie, Scrâșnindele lui furii din sânu-i a suflat; Ș-a lui prea credincioasă, prea draga-i tiranie, Fatal, repede înger, pământu-a-nconjurat. A ei urmă-n tot locul rămase însemnată; Dar ațintat străbate, ochiu-i zavisnic cată, Ochește și alege al luminării loc. Amar zâmbește, sună fiarele-apăsătoare, Pune-un picior statornic, gheara-i omorâtoare Sugrumă, desfrânează, doboară, pune foc. V [ modifică ] Anii posomorârii, robiei-ndelungate, Gemete, jertfe, sângiuri întins îți vor descri; Eu cânt a ta ivire, faptele lăudate, Slăvesc eu slobozirea ce-n tine răsări. Vitejii Miezii-nopții ai lor ochi ațintară Pe drumul unde dreptul și crucea le-arătară Și p-aripile slavei aicea au zburat. Cu-al lor de martir sânge, cu brațul plin de fală, Au înecat ei iazma și spaima infernală, Și tu lumii cu pacea în mâini te-ai arătat. VI [ modifică ] Grecii, ce detunară cu jugul și robia, Pe fruntea ta-nsemnată citiră soarta lor; Românul, ce pierduse și drept, și datoria, În zâmbetul tău vede p-al său apărător; Serbia-n el cunoaște patria, Dumnezeul; Tu ai deschis Bosforul și tu nalți caduceul Ca să vestească lumii comerciul cel bogat. O, fiică îndurării d-acea cerească rază! Spune-mi: îți era rândul ca lumea să te vază, Sau te-a grăbit acela creștinul împărat? VII [ modifică ] Românul ajunsese a moliciunii pradă, Brațurile ce veacuri au apărat ast loc De tot afemeiase acea vrăjmașă sfadă, Și armele pierdură mântuitorul foc. Stinse de strălucire, cuprinse de rugină, Unealtă vicleniei, arma mână străină, Și pământeanu-ajunse străin și călător. A! să lăsăm uitării pe cei ce se-ntrecură Să uneltească răul... iată-i! trecând, trecură Ca visurile nopții, ca pomenirea lor. VIII [ modifică ] Ființa ta deșteaptă a noastră tinerime Și face să s-auză acel războinic glas; Pe ea vechile steaguri destinde cu mărime Ș-ostașii cei prea tineri pășesc cu mândru pas. Hotarul ce natura ne-a pus spre apărare Și peste care sila trecu întru călcare Tu ni-l întorci și iară la loc tu îl strămuți. O, zi rară, ce-n veacuri cu anevoie vine! Din ceruri mângâierea să fie ea ca tine. Sau tu ale ei fețe viind te împrumuți? IX [ modifică ] Când semnul judecății va trâmbița mărire, Când vremea se va strânge din vecinicul său zbor, Când veacurile-ntoarse și stând în mărmurire Destinse vor răspunde l-al lor judecător Ș-orice minut atuncea va fi în cercetare, Zi ce renaști noroade, spune-mi: atunci pe care Vei arăta-mplinirea astor voinți cerești? Păstrează al lui nume-n tine cu cinstire Celui ce-a-nvins noroade cu-a sa milostivire Și ale sale fapte cu fală să vestești. X [ modifică ] Te cânt eu în toți anii, augustă zi senină; Dar după cum românii pe tine te slăvesc, Fii și tu lor asemeni și veselă, și lină: Vezi c-ale mele cânturi în veci nu lingușesc. Dar gurile gheenei ș-asupra ta scrâșniră Și vorbele din ele ca șerpi ne îngroziră De-nveninarea lumii... Himere d-osândit! O, cer! când adevărul astfel de crud s-ar face, Cântarea-mi ar fi hulă și în uitare-ar zace, Și muza-mi... criminală! Dar tu ai dovedit, O, generos monarhe! ș-a fost în mâna ta D-oricare răutate veninul a seca, Ca amuțind să tacă vicleana limba sa. 1836 Note [ modifică ] Ziua de 2 septembrie 1829 a fost ziua încheierii păcii de la Adrianopol, prin care s-a încheiat acel tratat de vecinică ținere de minte pentru atâtea drepturi întoarse românilor.


content:
Norod războinic, fii ai libertății! A ta credință ș-a ta statornicie Și-nalț-a lor colore pe pavilionul tău. Crucea întraripată p-a vânturilor aripi Prin mii și mii de glasuri zboară într-a ei slavă. Pavilion fericite, arbure al credinței, Simbol al libertății care este Hristos! Frumos ești tu în ochii-mi! falnic fâlfâi în vânturi! Și cât cinstesc norodul care astăzi te nalță! Și sfânt mi-e acel sânge cu care te-au udat Și astfel către ceruri de verde ai crescut! Miniștri ai lui Hristos cântă, Bucuria-și nalță a ei glasuri; Mii de ochi înoată în lacrimi, Mii de inimi zboară până la ceruri; Îngerii libertății le poartă-nflăcărate. Silitra măsurat bubuie, În zgomotul bucuriei răzbubuie; Vivat! o însoțește. Scoală-te, Doamne, scoală-te, împărate! Trăiască numele tău, trăiască mântuirea! Trăiască mântuirea, mântuirea cea sfântă Evangheliei tale care-ai binevestit-o! * * Pe când a ta credință născândă și fecioară Prin duhul mângâierii în lume se vestea Și pieptu-umplea de flăcări, iar inimi de nădejde, Și-ncredința noroade de însăși fericirea, Atuncea universul, plin de eroi cerești, Martiri ai libertății, martiri ai lui Hristos, Zâmbea ș-era aproape d-această mântuire, D-al cerului imperiu, d-a dreptului viață. Atunci vechea robie, a lui Satan putere, Silnica tiranie, iadul cel pământesc, În spaimă, temătoare, șovăia rușinată Să geamă sub ruina-i, mugind să se strivească; Dar beat în deznădejde, moleșit în turbare, Iadul își zămislește o fiică mai spurcată: Blândă l-a ei vedere, furie într-ascuns, În chipul ei cu viața, în inimă cu moartea, Dulce venin în limba-i, mii de fețe-mprejuru-i, Cochetă-ngrozitoare născută-n desfrânare, Fată de tot fatală, vrednică d-al ei tată, Ministru-ndemânatic bătrân la încercare, De mii de ori mai ager decât vicleanul șarpe Vrăjmaș al omenirii ș-al vechii fericiri. Care e al ei nume? și cine nu îl știe? -- Diplomația! ce spaimă, o, cer! ce grozăvie! Iadul acum răsună de veselii spurcate, Satan în triumf zbiară și urlete grozave Urlă lung și răsurlă în bolțile-nfernale, Tot duhul rău serbează nașterea cea fatală Aceștii iezmi spurcate la rău îndemânatici. Ea dă un ocol lumii, c-un ochi pătrunde toate, Nu se sperie ochiu-i d-atâți viteji creștini Care cu crucea-n frunte disprețuiesc și chinuri, Și foc, și însăși moartea, ca să surpe puterea Celui în desfrânare ticălos al ei tată. Un râs grozav pe buza-i cochet se rătăcește, Un foc de răzbunare din ochii-i scânteiază Dar, fără nici o urmă d-epresie fatală, Dodată a ei față întreagă este lină: Blând zâmbet o-ncrețește; și câte-ast zâmbet zice! Pe urm-o vezi cu milă către cei care sufer, Cu chipul pocăinței în lume se arată, Pedepsele oprește, și ea se creștinează. * * Ai iadului negri-ngeri creștini se zic acuma Și-n superstiții schimbă a lui Hristos credință. Din ceruri exilata, osândita trufie Își face drum și intră în sfintele altare, D-acolo destinează creștina înfrățire; Ura se încuibează în simplele noroade, Satan se-mpelițează în iezme mai spurcate, Care cu toate jură din temelii să surpe Sfânta, mântuitoarea a cerului credință. Se uneltesc sisteme; spre-a lui Isus ocară, Antihriștii acuma iezuiți se numiră Și întru al lui nume apostoli ai minciunii Se-mprăștie în lume și amăgesc noroade, Le pregătesc spre slujbă și vecinică robie. Blestem e lumea-ntreagă ș-a răului unealtă! * * Unde ești tu, Stăpâne? și câtă ți-e răbdarea? La câți stăpâni spre slujbă ți-ai părăsit făptura? Vestește-te, să piară ai cerului protivnici Și ado-ne-n pământul făgăduinței tale. Tu ești păstorul nostru, și lumea, a ta turmă; Unește-o în pășunea de tine preursită. Nu cu de fier toiege, ci cu-nsăși a ta lege Fă-ne ca să ne paștem sub umbra crucii tale. Pe dâns-a ridicat-o norodul ce cânt astăzi, Și chiar după povața-ți iată-l în mântuire. Fă-l, Stăpâne, de pildă la câți nu cunosc legea-ți Și fă-l ca să-i cunoască toți care au călcat-o. Unește-l cu-al tău nume, și tare-i va fi dreapta, Crește-l întru dreptate și nalță-l întru slavă. Iar tu, cruce preasfântă, armă fulgerătoare, Tu ești a morții groază ș-a tot răului spaimă, Norodu-nchinat ție în veci nu se învinge: E Mihail arhanghel, armat întru tărie, Ce cu Satan se luptă și curățește cerul. Oricine te ridică își află mântuirea. Pavilion fericite, arbore al credinței, Simbol al libertății care este Hristos! Frumos ești tu în ochii-mi, falnic fâlfâi în vânturi, Și cât cinstesc norodul care astăzi te nalță! Și sfânt mi-e acel sânge cu care te-au udat Și astfel către ceruri de verde ai crescut! 1836 Note [ modifică ] [1] La 22 mai 1835 s-a înălțat pavilionul grecesc în curtea consulatului Greciei în capitala Bucureștilor. Această zi a fost o zi de mare sărbătoare la toți grecii ce s-au aflat în capitală, precum și la toți pământenii au pricinuit o mare mulțumire și cinstire către această nație, ce, după atâtea veacuri de robie, a știut cu atâta vrednicie să-și dobândească a sa neatârnare. Ceremonia a trebuit sa fie măreață din firea ei, dar râvna și căldura dlui baronului K. Sakelarie, consulul general grecesc în aceste principate, a adăugat foarte mult a ei mare-cuviință, încât a făcut o mare isprava în inimile tuturor. [2] Cu acest prilej, poetul, lăsând al său sujet, se urcă în anii cei dintâi ai creștinătății, pe când credința lui Hristos, încă curată de tot felul de superstiții și neajunsă încă organ al vicleniei, ieșise însuși din mâinile apostolilor, care, după proorocia Mântuitorului, făgăduia lumii dărăpănarea împărăției lui Satan, adică a răului, și apopierea împărăției cerului, adică adevărata și cereasca fericire vrednică de preursirea omului.


content:
"Nu mă tulbur, căci gonirea In veci fu spre slava mea." Aceasta este soartea acelui ce pășaște La templul nemuririi cu pas nemlădios: El merge înainte, și-n urma lui se naște Și prinde aripi slava în drum vijelios. Ți-e viforoasă calea, o mare de talazuri! Și-ntr-însa ai să-ntâmpini ispite, piedici mii: Dar ai de călăuză pe Domnul în necazuri, Ce morții înviază și judecă pe vii. N-ai cugetat, viclene, în pieptu-ți de credință, Nici ai vândut Cuvântul ce lumea-a mântuit. Ai spus ce e românul, i-ai dat și lui ființă, Dar cine ești, poete, tu nu te-ai socotit. Tu nu ai văzut soarta ce pe ast neam gonește, A ei mână prea lungă tu nu ai sărutat, Nici ai zărit rânjirea ce zice că-i zâmbește, Fatalul, grozav zâmbet de tot te-a încelat. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ivirea primăverii, privighetoare, cântă! La întuneric spune-ți și păsul, ș-al tău dor; În umbră deasă cântă, că valea îți răscântă, Pustiul te ascultă și e mai simțitor. De om fugi, păsărică, și cât poți te ascunde, Că el, și când se-ncântă de dulcele tău glas, Ș-atuncea viclenia, zavistia-l pătrunde, L-împunge și îl scoală p-un rar, dibuit pas. Te prinde, păsărică, te ține-n colivie, Cu tine se fălește în crunte desfătări. Ești ușurică, zboară și fugi de viclenie, Care e omul, OMUL, și însuși în oftări. Cu glasul tău natura tăcând sărbătorează, Cântarea ta e imnul ce nalță ea la cer. Într-însa mergi și cântă, răsuflă și oftează, Că dorul ți s-alină, necazurile pier. Ce cauți între oameni? și ce ai prins la limbă? Ce spui ce e românul, și care ai lui părinți, Și care a lui drepturi, și cum soarta îl schimbă, Cât geme sau cât râde, și ce e-ntre ființi? Nu-i spune așa multe, că el însuși te prinde Și de odor te duce la chiar stăpânul său. Să nu te uiți la dânsul cum cumpără și vinde, Lasă-l în trândăvie și tu ia-ți zborul tău. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ivirea primăverii, privighetoare, cântă! La întuneric spune-ți și păsul, ș-al tău dor; În umbră deasă cântă, că valea îți răscântă, Pustiul te ascultă, și e mai simțitor. 1838


content:
O vulpe copilandră ce-abia se apucase De-aceea ce-nvățase, Să calce-n urma mă-sii, în pungă fără bani, Să cumpere la gâște, găini, cocoși, curcani... Porni din vizunie, Prin crâng se tot coti, Ieși într-o câmpie -- Ș-odată se opri. Un cal slobod aicea păștea în voie bună; A vântului suflare prin coamă-i se juca, Și falnic peste câmpuri în preajmă-i căuta, De latele-i copite pământul se detună. Dar biata speculantă cal încă nu văzuse; * Se uită, îl măsoară, Și ochii-n cap îi joacă Și dinții-n gură-i toacă... Se-ntoarce, se strecoară, Prin tufe o tulește și-n clip-acasă fuse. Aleargă la cumătrul, nea lupul, și-l găsește: "Nea lupe, cumetrașe, dă tare, te gătește, Vin', vino după mine, ici, uite, la un loc, Să vezi un... ăla mare, un frunteș dobitoc. Aoleo, dragă cumetre! E un zdravăn chilipir, D-aci poți, zău, să te umfli Și în burtă, și-n chimir." Iar lupul îi rânjaște (căci astfel el zâmbește) Și-ncepe să-i vorbească: "Cu mine cin' s-a pus La căpătâi n-a scos-o; dar ia îmi povestește, Urechile lungi are? Sau coarne nalță-n sus? Sau dinți mistreți spumează? Mustăți, gheare zărit-ai? Vrun muget auzit-ai? Vro trombă naintează? Vro coadă măciucheată, vrun cap pletos și mare, E roșu, pătat, negru, gălbui? Ce piele are?" [1] "D-istoria naturii o știi că n-am habar, Nu mă cunoști de dascăl, geambaș ori maimuțar. La ce mă-ntrebi, cumetre, nu mă pricep de loc: Îți spui că-i «ăla mare, un frunteș dobitoc»." Așa vorbea-ntre ei Meseriașii mei; Și-n sfatu-nsuflețit Nici prinseră de veste Când, iat', au și sosit La locul de poveste: Chiaburul, teleleica, acum gătea de masă. Iar calul, cât îi simte, pășunea pe loc lasă, Pe loc în vânt înalță cap falnic, fioros, Și nările-i se umflă; un ochi înfurios Albeața-ntreroșaște, lumina ațintează, Și coama-i se zburlește și coada-i undoiază; În jos capul avântă, azvârle dinapoi (Nu sufere cel slobod lupi, vulpi, tigri-cotoi); Pe câmp d-a lungul fuge și tropotu-i detună Și bubuie pământul și luncă, crâng răsună. Dar vulpea e vicleană, Și viclenia zboară; O ia după poiană, Prin tufe se strecoară Și iese înainte, când calul se oprește, Și-ncepe să-i vorbească, nu aspru, ci vulpește: "Stăpâne, plecăciune! Sunt roaba dumitale. Ești slobod și e jale Cu-atâta-nțelepciune Să umbli preste câmpuri. Îți spun, drept datorie, Că noi, câteva fiare, avem tovărășie Dreptatea să cunoaștem [2], curând să dezrobim Juvinii, dobitoace și slobozi să trăim. În astă eterie ce pravili mari gătește, Un lup cu coada lungă, vestit republican, În sfaturi prezidează, înduplecă, -ntărește, Încât i s-a dus vestea acestui gâligan. Eu viu ca să-ți propunem a te uni cu noi. Dar, ia, și prezidentul sosește dinapoi Și va să-ți dezvelească Materia frățească. Să spui lui cum te cheamă, că el pe loc te-nscrie În condica cea mare și-ți dă și vrednicie." Iar calul, ce prea lesne cu omul se-nvoiește, De coada titirită a vulpii se-ndoiește Și cugetul viclenei îndată îl pătrunde; Și, făr-a pierde vreme, rânchează și răspunde: "Jupâni republicani, Vestiți americani! D-aveți așa dorință al meu nume să știți, E ici scris pe potcoavă. Puteți să mi-l citiți." La aste vorbe vulpea îndată o sfeclește, În laturi cam privește, Încet coada își strânge, se trage la o parte. "Cât pentru mine, zise, vă spun că nu știu carte, Căci răposata mamă, fiind cam scăpătată, Și tata, fără slujbă, la școală nu m-au dat; Iar domnul lup se trage din casă lăudată, Și cartea, câtă este, de rost o a-nvățat." Domn lupul, greu la ceafă, ce punga-i cam secase Și mațu-i leșinase Și burta începuse să tot îi ghiorăiască, Se duse să citească. Iar calul, ce sta gata cu numele-n picior, C-o bună lovitură ți-l culcă binișor. Avântă iarăși capul și fuge ninchezând; Iar vulpea o tulise republica plângând. Deslușit ne dovedește Fabula ce am citit Că viclenii își fac planuri, Dar nu-n veci au izbutit. [3] 1838 Note [ modifică ] [1] De pe atunci se formase soțietatea rodiniană, ce în numele dreptății se arma cu calomnia, nedreptatea și despotismul cel mai crunt. [2] Aluzie la căpitanul zișilor de atunci liberali, care după ce își risipise în orgii toată starea paternă, deveni organ unei politici din afară foarte funeste și formă școala celor de astăzi tulburători de meserie. [3] Cât pentru cal, fiecare poate vedea că este aluzie la libertatea veră națională, ce pe atunci se opunea eteriei de calomniatori din care făceau parte toți ceilalți actori ai acestei fabule, lupul cu vulpea și cu toate fiarele numite tigri-cotoi, după chipul și fizionomia și gesturile lor.


content:
I [ modifică ] Când soarele apune, luceafărul lucește Puțin, și steaua serii pe loc și ea sfințește. În zi de sărbătoare, un soare luminos A strălucit odată slăvitul al meu taică, Sfințit-a domnul zilei, și-n orizon noptos Luceafăr de nădejde luceam la a mea maică. Dar noapte e acuma în sânu-i tânguios. II [ modifică ] În dimineața vieții un nor de tânguire S-a pus pe al meu leagăn plouat de lăcrimare O purpură cernită a fost a mea-nfășare, Și hrana, amar lapte la sân de văduvire. Nădejdea maicii mele în mine mai zâmbea -- Aci zace nădejdea, și stinsă e în ea. III [ modifică ] Din cer milostivirea pe muritor când vede, A lui inimă caldă pe alta ușurează Și, binele făcându-l, pe sine se jertfește. Aci milostivirea, bolnavi, vă-mbrățișează, Intrați ș-aveți nădejdea la Domnul ce viază. Prin lacrimi de căință ce sufletul sfințește Al vostru trup prea șubred curând se întărește; Iar doctorul e mila, și ea din cer purcede. 1838


content:
O dihanie de cioară, Ce-i dăduse naiba-n gând?! Să ia fulgi de alte păsări, Să iasă la zbor cântând. Iat-o împopoțonată Și mereu se gâtuiește, Ulubeasna-mpestrițată Rățoit bănănăiește. Ce nume să-și dea acuma? Că e lucru-nsemnător! De la nume-atârnă toate Și trecut, și viitor. Dar cioara, de! e tot cioară, Și astfel se socotea: Nu-și mai vedea de loc ciocul Și trupul nu-și mai simțea. Se gândi cum s-o brodească Și să-și cate vrun nășic: Dar nașul i-o da vrun nume Ce n-o plăti mai nimic. Haide! singură se face În biserica de caș Ș-alde popă, ș-alde naș, Ca să fie bine pace: Fără sfadă, fără price, Rămâne zis ce-și va zice. Se numi privighetoare , Păsăruică cântăreață, Unde cântă pe răcoare, Știi, colea, de dimineață. Și zbura de bucurie Biata cioară când gândea Că cioroii or s-o ție De poet și păsărea. Iese-acuma îngâmfată Și la lume se arată Și ne-ncepe a cânta. La-nceput coțofenează, Glasul și-l mai subțiază, Dar ce-i faci? că e tot ga! Țipă: ga ! și ga ! răsună; Păsările se adună, Ascultă și aud: gară! Se uită, dar nu văd cioară. Dihania-nnebunește, Cântă — cine-o mai oprește? "Sunt — zice — privighetoare Și Dumnezeu mi-a dat dar; Sunt pasăre zburătoare. Care de pe lângă mine Va zice că nu cânt bine, E mare, mare măgar." Și eho răspunde: gar ! Pasările aud: gar ! În tăcere o ascult; Se apropie mai mult, Fiecare o privește, Fiecare își zărește Fulgulețul, pana sa, Și-ncep a ți-o dezbrăca, Scuipă-n gură ș-apoi zboară. Poetul rămâne cioară! 1838


content:
D-ajuns! Nu mai chem soarta; nici lacrimi, nici suspine N-au îmblânzit destinul; și ora mi-a sunat! Cântarea mea din urmă și lira-mi a-ntonat. Dar cântă, a mea liră, accentele-ți sunt line. Vezi colo unde râul suspină trecător Sub salcea plângătoare ce trist se despletește, E neted locu-acuma și iarbă verde crește; Iar mâine...-o moviliță, o piatră... sub ea, dor. Ici trista filomelă și tineri păsărele Sub salcia umbroasă din svol se vor lăsa E pace; și repaos, răcoare vor afla Și mă va plânge vocea duioasei turturele. Căci p-a mea piatră mută adesea va veni A-și răcori durerea la unda-nseninată, Și-n jurul lirei mele, de ramuri atârnată, Al său cuib solitariu și văduv a-și clădi. Căci am iubit ca dânsa, și calda mea țărână De focul meu va arde, mormântu-mi va sălta: Dasupra-i păsărela cu dor va repeta Suspinele-ți ardente aci lângă fântână. E noapte-a mea dilectă, căci ziua-mi a apus. Când luna blând, senină prin frunze va pătrunde Și lin se va răsfrânge jos, colo, p-ale unde Și când adie mistic zefiru-n svol pe sus, Cu vălul alb ca gazul, cu manta onduioasă, Cu părul tău de aur ca raze răsfirat, Vin', scumpa mea Elvira, și sânu-ți înfocat Lipește-l d-astă liră și mută, și duioasă. Cu degetu-ți de roze, d-albețea unui crin, Deșteaptă-n ea un sunet, Elviră-namorată; Cu-acel sunet imită pe coarda-nfiorată Cântarea mea din urmă și ultimul suspin. Eu, deșteptat d-ast sunet din lunga-mi lungă pace, În saltul de viață pe loc m-oi avânta, Ca spirit al credinței în juru-ți voi svola, Cu-a ta credință-ndată într-una mă voi face. Și-n sacra mea ardoare ferice voi sorbi Acele fierbinți lacrimi, a ochilor rouare; Cu tine dimpreună voi întona cântare Ca-n astă de pe urmă a despărțirii zi. 1839


content:
Uiet, urlet s-aude! colcăie, sare pământul, Tremură, zguduie, saltă, colcăie, crapă, plesnește. Zguduie iar, răstoarnă; trosnet, țipăt s-aude, Spontaneu lumea se-nchină. Domnul trece-n mânie. Și crima se ascunde, păcatu-ncremenește; Tot păcătosu-așteaptă al lumii, al său finit; Pământul îl înghite și cerul îl strivește, Iar dreptul la cer cată, și Domnul s-a-mblânzit . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ce spaimă fu aceasta! S-a-ngreuiat pământul Flori prin a lui vine fulgeră, șerpuiesc! Își scutură povara, că a pierit Cuvântul: Se bucură nedrepții, săracii flămânzesc. Și câtă fărdelege pe dânsul îl apasă! De sus câtă trufie strivește pe sărac! Sudori de sânge câte p-a trântorilor masă Și ce de viclenie! ce noduri se desfac! Și lenea se îmbuibă când muncitorul geme, Când gheara nedreptății într-însul s-a înfipt; Din carnea lui sfâșie, stăpână p-a lui vreme, Stăpână p-a lui pâine, pe viața-i mai cumplit. Ecclesia căzută e mută, surdă, tace. În van săracul strigă: "O, mater, ajutor!" E vitregă-a lui mater; pământul n-are pace, Să tacă biata oaie când lupul e păstor. Această Doamnă mare, a Domnului mireasă, Fierbinte la toți mater, odată consola Pe tot carele plânge, ș-o turmă d-oi aleasă Și un păstor la lume și pacea anunța. S-au dus timpii aceia; și Anticrist domnește, Despot pe lumea-ntreagă, cu varga sa de fier Altarele distruge, corumpe și zdrobește, Și țipete de sânge se nalță pân' la cer. Se va deschide cerul, Cuvântul iarăși vine, De vii și de morți jude. Și mii de cherubimi Pe palmele de flăcări p-al omului fiu ține, Și lauda răsună prin mii de serafimi. Cea cu ochi mulți știință sunt iuții cherubimii, Ce va mări pe omul și-l va reîntregi; Și caritatea, pacea sunt blânzii serafimii, În care cel ce geme atuncea va trăi. Se vor scula și morții să stea la judecată, Cuvântul va alege pe caprele din oi. Popoarele sunt morții ce viața nu le-e dată, Ce mintea le-nviază, le scoală din nevoi. Iar oaia e săracul ce laptele își mulge Și-și dă și a sa carne cezarului spurcat; Și capra e-ngâmfatul satrap care o smulge Și sângele i-l suge, când laptele-a secat. Veți fi d-a dreapta, popoli, când va domni Cuvântul. Răbdare, că într-însul cei umili vor trăi, Ș-a voastră moștenire va fi atunci pământul; Răbdați, n-ardicați brațul, că pacea va domni. Și când e-ntre voi pace, Cuvântul iute vine, El numai după fapte va împărți și da; Căci cumpăna dreptății în dreapta sa el ține, Și fapta-n ea atârnă, și fapta va lua. Sudați, despicați brazda, nutriți lenea ce zace, Dați pâinea voi și vinul, le dați la câți le cer; Că sacra-vă laboare îndată se preface În sângele și carnea a Domnului din cer. O, farisei! pierit-a a voastră-mpărăție, Când va veni Cuvântul nu-l veți mai condamna; Cu glorie el vine și vine cu tărie, Pieri-va răutatea când el va domina. S-au dus zilele voastre, zile de asuprire, De dol, de nedreptate, de crime, vulpenii, De ură, de discordii, de sângiuri, de murire, Căci va domni viața, și morții vor fi vii. Așa se roagă omul către cerescul tată: "Vie împărăția și fie voia ta!" Căderea voastră-așteaptă credința cea curată, La cer aceasta strigă, și cerul îi va da. 1839


content:
Născut de a fi slugă, crescut în desfrânare, Copil fără rușine, din rămășiți hrănit, Slugarnic la mari case, deprins la îmbuibare Și rob de bunăvoie, de inimă lipsit, Ingrate, îmi calci pragul în mână c-o hârtie, Îmi spui că ți-e urâtă viața de slugar, Te rogi să-ți dau scăpare la simpla ta junie, Să-ți sprijin a ta râvnă ș-al versurilor dar. Din toată neaverea-mi, sperjur, ți-aduci aminte Că drumul învățării cu râvnă ți-am lesnit; La orice trebuință m-aveai ca p-un părinte Și hrană, -mbrăcăminte, nimic nu ți-a lipsit. Și vorbe rătăcite ți le puneam pe cale, Și rima-ți zbârnâindă mereu ți-o acordam, Și versuri șotâncate, ce n-au nici deal, nici vale, Pe legiuit semicol sudând le cumpăneam. Păgâne, stanțe groase, puțind de ateie, Le biciuiam cu totul din veacul lui Hristos, Și gânduri de pierzare, dovezi de nebunie Ți le-ntorceam în cuget creștin și omenos. Jelind creștine rude, în astfel de urlare Zbierai la Pluton, Cerber, chemai pe Apollon Și, vrând să-ți schimbi și limba la scurta-ți cugetare, Prefaci creștinătatea și ceru-n orizon! N-aveai de loc rușine cu osteneli străine Să te arăți în lume: ca ciuma le strângeai; Și sănătos cu bolnav, amestec de rău, bine, Contrast de îngrozire, ca ea le infectai. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Te bolnăviși, viperă; cu brațele deschise Te primii în casă; te-am pus pe patul meu Și privegheam la capu-ți în ale boalei vise Întregi și nopți, și zile, știi tu și Dumnezeu. Plângeam la căpătâiu-ți, îți răsuflam lângoarea, Răcitele-ți picioare la sân ți le-ncălzeam, În inima-mi fierbinte d-atunci vărsai duhoarea, Veninul tău de șarpe d-atuncea îl strângeam. Al tău suflet de iazmă în crunta-ți aiurare Se spăimânta de mine, ca cuget mă privea, Și grijile-mi plăpânde i se păreau mustrare, Și mila-mi ca urgie adânc îl sfâșia. Cu alte lacrimi nouă îți dam o sărutare Și te lipeam la pieptu-mi strigându-ți: frățior! Te-ncolăceai în spasmuri la blânda mea chemare Și-n ochii-ți trecea fulger, pe frunte-ți un fior. Doi ani un cap de vrajbă între școlari, studenți, Învățători, tovarăși și clase îngălai; Batjocură-ți făcuseși din cei mai eminenți, Nimic nu învățaseși și toate defăimai. Doream să-ți văz sporirea: cu multă îngrijire La împărțiri de cinste de privitor mergeam: Ca demoni de ispită l-a tainelor sfințire, Așa piereai din școală, ș-aci nu te vedeam. Te întrebam adesea: de ce la cercetare Nu ieși și tu ca alții, părinți să veselești? De ce nu te îndupleci l-a școalei regulare, Să simți de datorie, c-așa mai mult sporești? C-o gură mușcătoare, c-o buză d-ironie Îmi răspundeai, păgâne, că n-ai ce învăța, Că vârsta-ți este mare și vrei filozofie, Și nu aflai capabili spre a te lumina. Prisos ți-era-ascultarea și buna-cuviință, Limbi, stilul, istoria, materia nu vreai, Fugeai de legi, de drepturi și n-aveai trebuință, Ți-erau netrebnici toate, de toate te fereai. Făcuseși vro cinci rânduri de basne ticăloase, Și nu-ți găseai potrivnic la o himeră-fleac: Rea boală te-apucase, ce cade nu la oase, Ci-n minte se-ncuibează și nu mai are leac. Împovărat de grijă, de und' să-mi vie-n minte Că rău te apucase manie d-autor? O! rău se lingușește omuțul care minte! Puțin voi a cunoaște când fac un ajutor. Gândeam că e natura ce-n timpul său s-arată, Gândeam că e talentul ce-ncepe-a se ivi. P-oloaga-ți poezie și proză-ntortocheată Pierdeam ceasuri și zile a ți le zdreveni. Te scoli; dragostea-n mine creștea ca răutatea-ți Și punga-mi — dar ce pungă! că pungă nu aveam — Aluzie la semnele de nebunie ce de atunci da ingratul. Mâna-mi ți-era deschisă să-ntreme sănătatea-ți, S-acopăr goliciunea-ți, și datorii făceam. Am martori neguțtorii și trupu-ți de viperă, Ce simte și ea frigul, iar când o încălzești, Atuncea își exală ciumoasa atmosferă, Atunci ți-nfige moartea, să simți ce pui hrănești. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Cercași să-ți mai plimbi lenea, să schimbi și meserie, Ca spârcul schimbând locul să scape de ponos; Ceruși ajutorință să-ți fiu drept chezășie; Chezaș, hrănitor, reazem ți-am fost mai cu prisos. Cu gândul trândăviei porneai la ascultare, Și slujba, datoria în veci n-ai cunoscut: Ca jidovu-ndărătnic ce intră-n scăldătoare Schimbași costum, dar jidov și spârc n-ai prefăcut. Nu mă-ndreptez la lume să-ți spui nelegiuirea, Cu tine am de lucru; și vina tu ți-o știi; Ingrat ți-e bunul nume și însăși pomenirea, Te-a înfierat păcatul, pe fruntea ta îl ții. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Acel duh de partide, robie pierzătoare Care d-atâtea veacuri ast neam a chinuit, Căci a intrat și în miliție. Aluzie la începutul școalei rodiniane. Pe mulți oameni de cinste c-o masc-amăgitoare În sfaturi blestemate cu procleți a unit. Ce organ mai nemernic deprins în fărdelege, Ce satelit mai scârnav, ce zbir mai blestemat Putea să nimerească și la un loc să lege, Decât un fur de sfinte, o iazmă, un ingrat? Ochit, ales, iei nume în sfatul de pierzare, Băgat d-acela însuși cui ==minți ==că te închini. La creșterea-ți de slugă credeai înnobilare A slugări-n păcate, înlesnitor de vini. Căzut și eu în cursa urzirii prea spurcate, Ce ia însăși vederea, ca orb am naintat; Și când am deschis ochii, te văz aci, ingrate! Cu sărutarea Iudei trădând m-ai tâmpinat. Ce loc de piericiune ! ce sfaturi zăpăcite! De tine numai vrednici și d-oricare smintit! Al țării pandemoniu [1] și cuibul de ispite ! O! cât am plâns bărbații ce rău s-au amăgit! Păzit cu semnul crucii, răbdai astă cercare, Putui în chin să sufăr fatalul sărutat, Și brațul meu cel slobod, armat de răzbunare, Nu ți-a înfipt pumnalul în pieptul veninat. Te-am mai iertat, cumplite, ș-a mea smerită milă Ca sarcină pe trupu-ți iar gol o ai simțit. Cu masca de frăție, sub zâmbetu-ți în silă Urzeai a mele chinuri din loc nelegiuit. Acolo să ai partea, mortând în slugărie, Să nu mai ieși d-acolo, o, scremăt infernal, Ce te-a dospit păcatul din vecinica urgie Cu-a cerului neștire într-un moment fatal! Așa să-ți petreci viața într-un dispreț de sine, Gonit în veci de cuget, ce-n veci ai înfruntat; Ocara arzătoare în buză-ți o vei ține, Pe fruntea-ți fratucidă s-arăți pe vinovat. Să urli de turbare când ți-or cădea blesteme A două inimi calde ce tu le-ai dezunit Și-n viața de acuma, și-n cea de apoi vreme; Să tremuri ca un câine în rane schilăvit. Ca molipsit de crime veninul s-aibi în tine, Și-n casele ce intri să vezi a curăți, Ca urmele de șarpe, și urma după tine, Cu apa cea sfințită în preajmă a stropi. Pribeag vei fi în lume, fără lăcaș, culcare, Și cin' te va atinge se va simți turbat; Nici viermii în mormântu-ți nu vor afla mâncare, Că vor muri d-otravă din trupu-ți veninat. Acea iazmă de groază, ființă infernală Ce am văzut în visu-mi a tot mă ispiti Ești tu cu-ai tăi tovarăși, unire prea fatală, [2] Bărbați, femei, amestec și iadul a-ngrozi. Și limbă îi dă unul, și altul rea vedere, Iar altu-i dă picioare spăimâiei-găligan (De foamete preveste, de vrajbă-mperechere), Și toți i-ați dat un suflet, pe înșivă-Satan. Ce conjurați la rele și spre a mea pierzare Și plângerea mea-n satiri ați vrut a unelti, Lipind a voastră faptă l-a altora lucrare, Lăcusta la columbe, pre sine-a vă feri. Dar ziua se ivește, himera se desface Ca fumul risipită d-al aurorii vânt; Dezmădulata iazmă începe a-mi da pace, Și-n inimă-mi, în minte lucește iar cuvânt. Și lumea vă cunoaște, și aspra ei dreptate Cu-adevăratul nume pe toți v-a însemnat, A voastră pomenire și negrele-ți păcate Vor îngrozi urmașii când vor striga: Ingrat! Și omul cu credință în marea sa durere Și crunta nedreptate ce-adânc l-a sfâșiat, Udând aceste rânduri în plâns de mângâiere Va dobândi răsuflet, că eu l-am răzbunat. 1839 Note [ modifică ] [1] Rezultatele acelui pandemoniu, acelei eterii oculte aduseră ambele țări în starea de astăzi. [2] Vezi poema intitulată Visul


content:
După multe protestații, Veniră la stipulații Vulturul și bufnița, și făcură,-n fine, pace; Însă ciocul, ghearele suveranului rapace Da cam multă bănuială Bufniței de a se teme Pentru puișorii săi. (Avea, biet, și ea-ndoială Pe această de foc vreme , Când cei răi devin mai răi.) Vulturu-și dete cuvântul, și cuvânt de împărat, Că au să trăiască-n pace în paternul lor palat Puișorii aliatei. "Ca mai sigură sa fie Familioar-alteței-tale — Zise suveranul vultur verișoarei dumisale — Și lămurit să se știe, Fă bine și mi-o descrie, Ca să știu a mi-o scuti." "Zău, nu poți a te-amăgi, Zise bufa, căci natura Pui pe lume mai frumoși Ca ai mei nu mai produse: când îi vezi, râde făptura, Sunt minune! ochi de soare, gentili, sprinteni, grațioși, Și când cântă te dezmiardă, vocea lor pătrunzătoare E mai dulce decât zisa voce de privighetoare." Nu trecură zile multe: după legea domnilor Și legea-mpăraților, Ieșind la vânătoare mărirea-sa vulturul Și-n svol făcându-și turul, A fame ca o streche În pipotă-l pătrunde; Și cată-n jur oriunde, Străbate cu vederea, o scorbură zărește, Jos repede se lasă și caută șoimește; Își vâră în cuib capul, ș-o slut-aci pereche De pui stârcită vede: piperniciți, puchioși, Cu ochii urduroși Și galbeni, și zgâiți; Un glas pițigăiat, Strident, discord și spart. Cit nu putu să crează pârdalnicii c-or fi Aceiași despre care Cu-atâta înfocare Și laudă prea mare În timpul conferinței amica i-a fost spus. Așa, întinse gâtul, curat d-orice prepus, Și cioc! o dată-n unul, și-n celălalt iar cioc! Frumos, pe cum se cade, ți-i dumică pe loc. Nu-și terminase bine Imperiala cină, Când, iată, supravine Și muma, lină, lină. Ce vede, sărăcuța!... începe a țipa, De uiete, blesteme pădurea răsuna. Pe răul său confrate sperjur și trădător Îl face, după fapta-i, de lege călcător Ce-nfruntă jurământ. Ci vulturul atuncea avea și el cuvânt. Părinții, ca părinții, își amă fiii lor Și cât de sluți să fie îi cred de grațioși. Iar mai vârtos în carte, când dai d-un autor, Paternul său amor E vai de om de mare! la Sarsaili puchioși S-auzi țipăt de bufă, amate cititor ! 1840


content:
„Vezi, mamă, ce mă doare! și pieptul mi se bate, Mulțimi de vinețele pe sân mi se ivesc; Un foc s-aprinde-n mine, răcori mă iau la spate, Îmi ard buzele, mamă, obrajii-mi se pălesc! Ah! inima-mi zvâcnește!... și zboară de la mine! Îmi cere... nu-ș' ce-mi cere! și nu știu ce i-aș da: Și cald, și rece, uite, că-mi furnică prin vine, In brațe n-am nimica și parcă am ceva; Că uite, mă vezi, mamă? așa se-ncrucișează, Și nici nu prinz de veste când singură mă strâng Și tremur de nesațiu, și ochii-mi văpăiază, Pornesc dintr-înșii lacrimi, și plâng, măicuță, plâng. Ia pune mâna, mamă, — pe frunte, ce sudoare! Obrajii... unul arde și altul mi-a răcit! Un nod colea m-apucă, ici coasta rău mă doare; În trup o piroteală de tot m-a stăpânit. Oar' ce să fie asta? Întreabă pe bunica: O ști vrun leac ea doară... o fi vrun zburător. Ori aide l-alde baba Comana, ori Sorica, Ori du-te la moș popa, ori mergi la vrăjitor. Și unul să se roage, că poate mă dezleagă; Mătușile cu bobii fac multe și desfac; Și vrăjitorul ăla și apele încheagă; Aleargă la ei, mamă, că doar mi-or da de leac. De cum se face ziuă și scot mânzat-afară S-o mân pe potecuță la iarbă colea-n crâng, Vezi, câtu-i ziulița, și zi acum de vară, Un dor nespus m-apucă, și plâng, măicuță, plâng. Brândușa paște iarbă la umbră lângă mine, La râuleț s-adapă, pe maluri pribegind; Zău, nu știu când se duce, că mă trezesc când vine, Și simt că mișcă tufa, aud crângul trosnind. Atunci inima-mi bate și sar ca din visare, Și parc-aștept... pe cine? și pare c-a sosit. Acest fel toată viața-mi e lungă așteptare, Și nu sosește nimeni!... Ce chin nesuferit! În arșița căldurii, când vântuleț adie, Când plopul a sa frunză o tremură ușor Și-n tot crângul o șoaptă s-ardică și-l învie, Eu parcă-mi aud scrisul pe sus cu vântu-n zbor; Și când îmi mișcă țopul, cosița se ridică, Mă sperii, dar îmi place — prin vine un fior Îmi fulgeră și-mi zice: «Deșteaptă-te, Florică, Sunt eu, vin să te mângâi...» Dar e un vânt ușor! Oar' ce să fie asta? Întreabă pe bunica: O ști vrun leac ea doară... o fi vrun zburător; Ori aide l-alde baba Comana, ori Sorica, Ori du-te la moș popa, ori mergi la vrăjitor.” Așa plângea Florica și, biet, își spunea dorul Pe prispă lângă mă-sa, ș-obida o neca; Junicea-n bătătură mugea, căta oborul, Și mă-sa sta pe gânduri, și fata suspina. Era în murgul serii și soarele sfințise; A puțurilor cumpeni țipând parcă chemau A satului cireadă, ce greu, mereu sosise, Și vitele muginde la jgheab întins pășeau. Dar altele-adăpate trăgeau în bătătură, În gemete de mumă vițeii lor strigau; Vibra al serii aer de tauri grea murmură; Zglobii sărind vițeii la uger alergau. S-astâmpără ast zgomot, ș-a laptelui fântână Începe să s-audă ca șoaptă în susur, Când ugerul se lasă sub fecioreasca mână Și prunca vițelușă tot tremură-mprejur. Încep a luci stele rând una câte una Și focuri în tot satul încep a se vedea; Târzie astă-seară răsare-acum și luna, Și, cobe, câteodată tot cade câte-o stea. Dar câmpul și argeaua câmpeanul ostenește Și dup-o cină scurtă și somnul a sosit. Tăcere pretutindeni acuma stăpânește, Și lătrătorii numai s-aud necontenit. E noapte naltă, naltă; din mijlocul tăriei Veșmântul său cel negru, de stele semănat, Destins cuprinde lumea, ce-n brațele somniei Visează câte-aievea deșteaptă n-a visat. Tăcere este totul și nemișcare plină: Încântec sau descântec pe lume s-a lăsat; Nici frunza nu se mișcă, nici vântul nu suspină, Și apele dorm duse, și morile au stat. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . „Dar ce lumină iute ca fulger trecătoare Din miazănoapte scapă cu urme de scântei? Vro stea mai cade iară? vrun împărat mai moare? Ori e--să nu mai fie! — vro pacoste de zmei? Tot zmeu a fost, surato. Văzuși, împelițatu, Că țintă l-alde Floarea în clipă străbătu! Și drept pe coș, leicuță! ce n-ai gândi, spurcatu! Închină-te, surato! — Văzutu-l-ai și tu? Balaur de lumină cu coada-nflăcărată, Și-pietre nestemate lucea pe el ca foc. Spun, soro, c-ar fi june cu dragoste curată; Dar lipsa d-a lui dragosti! departe de ast loc! Pândește, bată-l crucea! și-n somn colea mi-ți vine Ca brad un flăcăiandru, și tras ca prin inel, Bălai, cu părul d-aur! dar slabele lui vine N-au nici un pic de sânge, ș-un nas --ca vai de el! O! biata fetișoară! mi-e milă de Florica Cum o fi chinuind-o! vezi, d-aia a slăbit Și s-a pălit copila! ce bine-a zis bunica: Să fugă fata mare de focul de iubit! Că-ncepe de visează, și visu-n lipitură Începe-a se preface, și lipitura-n zmeu, Și ce-i mai faci pe urmă? că nici descântătură, Nici rugi nu te mai scapă, ferească Dumnezeu!” 1844


content:
Cântul I [ modifică ] Cânt armele române și căpitanul mare Ce-mpinseră păgânii și liberară țara, Răzbunătoare spaimă luciră peste Istru, Peste Carpați trecură de glorie încinse Și toți românii-ntr-una uniră sub un sceptru, O acvilă, o lege, cum are ca să fie. În van o crudă soarte i-alungă ne-mpăcată, În van conspiră iadul să-i ție-n întuneric Ș-asupra lor trimite fatala dezbinare Și uneltiri străine și-mperecheri civile, Căci Domnul îi protege și-i ține peste secoli Și i-a ales să-și facă din ei tărie mare. O, muză-mbărbătată ce-n Elicon n-ai nume, Ce soarele dreptății te-ncinde și te-nspiră! Mută să fie buza profană ce te cheamă Să amăgească omul și cerul să insulte. Severă deitate, a crimelor pedeapsă, Ce vizitezi pământul să deifaci pe oameni, Să fulgeri tirania, să reîntregi popoare! Eroica ta liră acordă cu unirea, Fă să-i auz vibrarea a coardelor sonoare Întinse-n negrul sânge tiranilor purpurii. Tu dă semnalul, muză, la prima mea cântare, În sânul meu revarsă mânia ceea sacră; Aprinde-a mele versuri cu flacăra-ți divină, Și voi aprinde inimi, voi deștepta românul Să te aținte-n față, să te cunoască bine. Spune-mi, o, muză, toate eroicele fapte, Profunda-nțelepciune bărbatului cel mare Ce singur întreprinse și fapta-ndependenței, Și fapta de unire, cel cuget salutariu. Cine este eroul ce, credincios al legii Și patriei, re-mpinse barbari ce șiroiară Din Orient încoace să-nece libertatea, Să stingă creștinismul și lumea să subjuge Sub oțelosul paloș și oarba neștiință, Sforțând-o să își plece genunchii spre-nchinare La un răszeu de sângiuri, uitând pe ZEUL păcii, Pe zisa inspirată unui profet fanatic? Mihai cel Mare, domnul românilor și fală! P-acela cânt, ș-ajută să bucin a lui fapte. Mult s-a luptat eroul cu brațul și cu mintea: Multe nevoi învinse, varii nemici d-afară Și mai fatali dinântru, și soartea ne-mpăcată Pare c-o abătuse din lupta prelungită, Parcă-și aflase omul s-o-nvețe să respecte O nație celebră. Întreagă România gemea de ani atâția Sub jugul sângeratic osmanului feroce. Fatală și rea cobe-ncepuse Demiluna A se nălța lucindă pe Dacia smerită. Și glasul mueginiu în zi și-n miezul nopții Svola purtat de vânturi ca arpă infernală De crivăț șuierată, și răsuna profetic Înfiorând creștinul în empia chemare A numelui sinistru, țipând: Allah!- altŕ hu! Cambana solemnelă cu totul amuțise Pe lâng-aceste hule, blasfeme inspirate; Și ruga pietoasă, ascunsă, spăimântată, Abia cuteza, mută, pe Crist să mai adoare... . . . . . . . . . . . . . . . . . . Acum pe România plana al nopții angel Și ușura-mpilarea și dorurile zilei, Când repede, mai iute decât clipirea însăși, Arhangelul s-avântă de pe Carpați spre Istru Și-și îndreptează svolul spre vetrele lui Bucur, În noua rezidență, și iată-l față-n față Cu angelul dormirii. Se-mbrață, se salută. C-a ochilor dulci raze ce-aprinde simpatia, Ca două flăcări tineri ce se absorb într-una, Ca două atribute ce întregesc ideea În mintea concentrată, se înțeleg în clipă Și ambii fac un angel mulțit în atribute. Ca fulger sunt în curte, ating tot ce veghează ! Soldați în sentinelă, în prag adorm custodul, Străbat la domn în domă, și scapără lucirea Din candela ce arde, și stau în oratoriu. Aci viața vieții, simbolul libertății Icoana învierii când în triumf CUVÂNTUL Dărapănă sclavia a sufletelor moarte, Și înnoiește omul spre cugetul cel mare, Însăși acea icoană lucea d-a sa splendoare Și reflecta lumina din candela de aur Ce-și înălța la ceruri o flacără-albăstruie Ce-o aprinsese prințul cu pietoasa-i mână. Eroul, după-o lungă, profundă cugetare, Își terminase ruga cea după miezul nopții Și-n jețul său purpuriu, cu fruntea p-a sa mână, În planuri salutarii și varii, și mărețe Își ațintase mintea către omnipotență Și ochii pe icoană, a cărei cerești raze Împrumuta puterea acelui dulce angel Ce-alină orice cuget și-n aromire sacră Pe cuvioși adoarme după fierbinte rugă. Așa adoarme-eroul; și serafimu-ndată Desparte de la sine pe fratele său angel, Ca pe o calitate abstrasă din substanță; Îl lasă la solia-i, și singur el, arhangel, În toată frumusețea-i în umbră se deseamnă. S-apropie d-eroul, ș-asupra lui întinde O aripă alină și albă ca lumina; Pe splendidele margini de fulguri diafane Se-ngână, se mărită acele culori varii A gloriei cu care își cinge cerul fruntea Când răcoritei sfere anunță abondanța. Cu ochii săi cerulii înamorat îl vede, Preveghetor l-ațintă, să nu-l atingă rază, Să, nu-l scoale lumina. Astfel o mumă vine, S-apropie de leagăn la pruncul său cu sânul Și cu surâsu-n buze, în pieptu-i cu ardoarea, Se uită încântată la fructul tinereții Ș-al păcii conjugale; acest fel serafimul Se uită caritabil, ș-ardintea lui vedere Vorbește, spune multe în domnul ce visează. A cerului decrete acum sunt cunoscute Lui Mihail cel Mare. Arhangelul e-n ceruri, Și domnul se deșteaptă, drept în picioare sare. Și caută, ș-ascultă, și n-aude nimica, Nimic străin nu vede. A candelei lumină Se nalță și se lasă, și vasul ei cel sacru Se leagănă ușure p-aureea-i catenă, Și un profum de viață dintr-însa se exală. Mihai pasă la ușă și pe custod îl află Dormind în a sa lance cu capul p-a sa dreaptă. Se-ntoarnă la icoană. Și mintea-i se lumină, Îndată-i vine-n cuget ideea învierii Dezvoaltă, lămurită, acest fel cum la nimeni Nu mai venise încă. Se cearcă, se-nteroagă Și alt cu tot se simte. E plin d-o-ncredințare Necunoscută încă. În inima sa simte Decretele divine, și brațul ș-a sa minte Capabile de faptă. Fântâna cugetării Inundă de-adevăruri, ființa îi îneacă. Repaos cere carnea și-n svol îi este mintea. Cămara nu-l încape, și largii pași detună; Străbate, restrăbate întinsa-i încăpere, Gigantica sa umbră în lungu-i se deseamnă Și repede-l urmează, circonferind pereții. Vulcan în pieptu-i fierbe divina răzbunare, Cu miile-i vin planuri întru restabilirea A drepturilor patrii ș-a țării re-ntregire. S-așează să răsufle. Umbroasa-i, lata frunte În pumnu-i se-ncrețește și-i încovoaie brațul. Astâmpăr nu e-ntr-însul și-ndată se realță. Sublim este bărbatul când intră în el geniul Cereștilor voințe și inspirat îl mișcă! Materia frământă în neastâmpăr sacru Și-ncinde carne, minte! E alt Enoh ce svoală Pe aripa științei, răpit d-a sa credință! E un profet în planuri, al doilea Elie Ce pe un car de flăcări s-avântă către ceruri Să-nveste majestatea c-o frunte radioasă! Nu poate sta eroul, e drept la orologiu... E mult până la ziuă! ci poate napoiază! Și trece la fereastră să caute afară. O aură ușure îi mângâie-ncet fruntea Și părul îi răsfiră și-i răcorește pieptul. Se reazemă pe brațe și se răpește-n cuget, Revine iar în sine, și orele-i par secoli Ce trec, cu toate astea, cu viața dimpreună, Ce și ea ni se pare ca ziua strecurată. Trec orele și, iată, cocoșul se aude, Ce îi strabate-auzul ca ultima cea trombă Ce cheamă la viață pe trepasați din secoli. Răcoarea dimineții începe să se simtă, Ș-alboarea nu-ntârzie, la răsărituri spuntă; Se colorează-n urmă și purpura-și destinde Ridenta auroră, și pier umbrele nopții. Concerte mii de păsări salută dimineața. Natura se deșteaptă, și cerul își deschide Eterne porți de aur, și soarele răsare. Primarele lui raze, lucirea matinală Inundă de lumină peloria lui frunte, Simbol independenței la cugete române. Pe loc el se îndreaptă, se crede față-n față Cu însăși providența, al cărei ochi l-ațintă, Prevăzător îi spune că e deschis asupră-i Și răsărit-a ziua . E ora rugăciunii; Eroul îngenunche și-nclină a sa frunte. În rugă totdauna tăcută-i era buza, Și inima sa numai se exprima fierbinte Și-și dezvolta simțirea ce limba nu e-n stare Material să spuie; iar pietosu-i cuget Pe aripe de flăcări ce-i prumuta credința Svola până la tronul cerescului părinte, Ca sacru olocaust de umil și drept suflet, Și se-nturna în sânu-i reîncălzit, fierbinte, Aducător de pace. Așa-ngenunche-eroul Ș-ațintă la cer mintea, ce încă ca icoană Cingea în tot cuprinsu-i cea vizie nocturnă, Și grația divină în toat-a lui ființă O simte revărsată, și-l face să exclame, Tinzând a sale brațe: "O, Doamne al puterii, Ce-n zile de pericol ai fost a mea scutire! Și când turbat nimicul cerea a mea viață, Atunci ca prin minune trimis-ai al tău angel Când îmi lucea în ochii-mi securea ucigașă A omului de sângiuri, și îmblânziși cruzimea, Făcând a-i cădea arma din mâna-i tremurândă. Și mă salvași din gheare a fiarelor bipede, Ca să-mi încrezi la urmă căzutul acest popol Și varga domnială. Tu, Doamne al minunii, Al grației ș-al vieții! binevoiși ș-acuma A-mi revela arcane decrete, salutarii. E Domn, Domn, Zeul nostru! Românilor s-arată; Glorificat să fie trei-sântul al său nume! Și-n binecuvântare cerescul său ministru, Ce-n numele lui vine, o, suflete, mărește-l!" Era încă-n genunche Mihai, plin de sudoare, Și lacrime eroici ștergea de p-a sa față, Când ușa se deschide și intră scutierul... "Ce știre?" "Preasfințitul Eftimie..." — "Sosit-a?" "Cu ziua dimpreună intră în capitală Și la metoh așteaptă, solește-a sa venire A s-arăta la curte". — "Să vie." Scutierul Se-nclină, tăcut iese a împlini comanda. "Binevenit să fie al Domnului ministru! La timp sosi păstorul, și cerul îl trimite. Ce cauză îl face Târgoviștea să lase, Vezi în istorie viața eroului. Să vie toată noaptea? ș-atâta neastâmpăr A mă vedea îndată?... Mi-e foarte necesariu Cu el a mă-nțelege. Păstorul ce veghează Când turma e-n pericol, și prințul ce nu doarme Când îngenunche țara, din ochi își cunosc păsul, Nici unul nu e iudă... Se cere-aci unire, Bărbați a te încrede, făcuți a te-nțelege... Mult poate chiriarhul cu viața cuvioasă... E legea înainte, și patria, și fiii, Ș-averea, și viața... Le-a prețuit românul. Boierul e rea fiară! el numai se orbește Și toate și le vinde pe o speranță numai Când are înainte o umbră de domnie. Ci om e și boierul, și omul e amestec De angel și de demon... Avem și partea bună, Iar partea infernală e rea când e-n putere... A împilat-o turcul... Să nu pierdem speranța." Așa cugeta prințul și cuvânta cu sine, Când intră chiriarhul Eftimie, zelosul. În Domnul îl salută și-l binecuvântează. Eroul se înclină cerându-i umil dreapta C-o demnă curtezie, ce-nnobilă mărimea; Îl pune jos să șază și caută în ochii-i, Și recunoaște-ntr-înșii aceeași exprimare Arcană și divină a visului de noaptea Ce aprinsese-ntr-însul acea mânie sacră Și regeneratoare. — Tu, muză, spune-acuma Ce vorbe-au între sine păstorii și cu prinții Când își cunosc solia și păsurile țării, Când au ca să reforme și inima, și mintea Popoarelor căzute, când răul predomină Pe mic și peste mare, și toți s-abat din calea Prescrisă omenirii, și nu e pân' la unul; Când au de a se teme de jugul din afară, De intrigi intestine, și când conspiră iadul Asupra învierii a omenirii stinse În moartea cea morală. Tu spune, sau tu fă-ne A devina propusul și planul, și vorbirea A doi români ce singuri erau meniți de Domnul A realța poporul ș-a da viitorimii Exemplu de mari fapte și cuget necesariu, Să știe că românul nu moare, și-l așteaptă O soarte radioasă, serbată-n preursirea Divinelor decrete. Tu, muză, fă-ne iară Să știm că viu e Domnul și e progres în sine, Și-i așteptăm venirea, ce popolii realță. Tu spune toate, zeie! Creștină libertate! Căci până la noi fama nu ne-a adus nimica Din câte se vorbiră în doma domnială Cu Dumnezeu de față. Cântul II [ modifică ] Treizeci de zile-asemeni mai răsăriră încă Pe trista Românie, și soarele asemeni D-atâtea ori trecuse peste aceleași scene De cereri fără margini, de pradă, violații, D-ucideri fără teamă, de țipete, de sânge. De când în când păstorul se arăta la curte Și se-nchidea cu duca în lungă conferință. Boierii între sine aveau adunări dese Și chiriarhu-adesea era cu ei de față. În cele de pe urmă, nu înnoptase bine, Și adunare mare era la banul Manta. Era închisă poarta ș-un ferentar sta-n pândă. În curtea spațioasă se tot auzeau giruri De cai și clunțul zornet zăbalelor spumate Ș-acea scuturătură ce duduie ca tunet, Și baterea copitei, spărgând în neastâmpăr Gunoiul bătăturii cu iarba încolțită, Și ninchezatul ager. Feciorii primblau încă chingați, înșelați caii Până să-i dea la iesle sub tinsele umbrare. În case-era-ntuneric; în sus, în capul scării, O surdă licurire din îngânată lampă Își revărsa lumina în lunga intrătură Și arăta vederii bătrâni, gălbui pereții. La ușa de intrare a sălii de ospețe Sta un fecior din casă cu mâna sa pe cheie. În fund, în fundul sălii, un pat cât ținea latul; O scoarță purpurie în late vergi florate, Țesută de băneasa, sta-ntinsă în tot lungul, Și atârna la vale stufoși și mândri ciucuri; Și laviți prelungite în dreapta și în stânga Roșeau într-o dimie întinsă-n ținte albe, Țesută iar în casă. O tavolă rotundă Și mare sta la mijloc, c-o stofă belicoasă, Cu grei de argint ciucuri; o cruce sta pe dânsa, Cu tot, de tot de aur; o carte ferecată În smalț și nestemate, și luminări trichellii, O vargă pastorală și sacrele vestminte, Pontificala mitră lucea naintea crucii. În cap, în fața ușii, un jeț de nuc prea neted Și vechi din alte zile, cu perna, rezemântul De catifea verzuie, cu ținte pe el galbeni Ș-auree-n jos funde. La răsărit, icoane De la străbuni lăsate, ș-o candelă măreață Ardea întru tăcere, în sus, dasupra ușii, Însemnele băniei în arme-nchipuite, Cu lănci între stindarde, în jurul unei perne, Cu un toiag pe dânsa ș-o neagră gugiumană C-o penișoară albă; și două steaguri drepte Drapa băneasca ușă. În partea cea din stânga Erau două coloane masive, de stil moric. Din una pân' la alta, o vargă de fier groasă Ș-o draperie deasă de dânsa suspendată, Cu ciucuri și cu funde, ținea ușor intrarea Cea largă, spațioasă, formată-ntre coloane. Un alt fecior din casă, nepot de sor' lui Manta, Aci lângă cortină introducea pe oaspeți În stanța afundată, trecând prin intrătura Ce deschidea cortina. Aci sta banul Udrea, Bătrânul banul Manta și banul al Craiovei, Mihalcea, belicosul, și vornicul Dumitru, Și Mircea cel hotarnic, Mirică logofătul, Isar și Teodose, mintoși logofeți ambii, Vistierii Dan și Pană, spătarul Vintilică, Spătarul Văcărescul și aga Vitejescul, Și aga Luca-Lungul, și Radul Bărcănescul, Tustrei frații Buzeștii, Calofirescul Radul, Și capul lor, păstorul Eftimie zelosul. Era-nvestiți cu toții ca-n zile de paradă: Îmbrăcătura strâmtă, îngust găitănată, Intra în cizme galbeni ce zornăiau în pinteni. Pieptare pe corp strânse în găitane late, La căpătâi cu nasturi; pe umeri chepenege În copce d-argint prinse, cu fir de tot cusute, Pe margini cu hârșie, lovea-ntr-o parte coapsa. D-o bellică centură ce cuprindea mijlocul Într-o curea cu ținte, cu zale aurite, O sabie-appendută suna-n toată mișcarea. De gât decora pieptul colana cea de aur, Cea rămășiț-antică de cavalerii Romei. Pe spalle cădeau plete din mica gugiumană Și pusă la o parte, cu fundul lăsat roșu. Iar banii-aveau, pe umeri, în loc de chepenege, Un lung și splendid conteș; la mijloc cingătoarea Mai lată de mătase, cu două mari, rotunde, Masive, d-aur copce, ș-o pană-n gugiumană. Iar chiriarhu-n straie de lână umilită, Ș-o glugă monahală acoperea cărunte Și cuvioase plete, căci pân' atuncea încă Gâmfarea bizantină nu corupsese clerul. "Rău se-ncuibă păgânul în țară, badeo Udreo! -- Suspină vechiul Manta; mult s-au stricat boierii! Ce moliciune mare e-n dumneavoastr-ăi tineri! Pe când eram eu june ș-aleserăm cu toții Din Afumați pe Radul, când pașa din Nicopol Venea ca bei al țării, cinci bătălii tot una Avurăm cu păgânii și-nfrânserăm trufia Spurcatului Mehmet-bei. Ce foc era pe țară! Cadiu în tot orașul ! Turcime în tot satul! Junghieri și pradă mare! Erau turbați păgânii. Junimea boierească p-atuncea avea sânge; Cu mic, cu mare, țara era în arme toată Și mi-ți făcea pe turcul să ne respecte dreptul. Turcii d-acum sunt loaze, borfași, suferiți trântori. Câți cugetați să fie cu toții-n toată țara?" "Sunt mulți, ucigă-i crucea! — răspunse Dan vistierul; Vro trei mii rămășițe de la domnii trecute Ce-n voie de nevoie, prin oarba nepăsare Și moalea cârmuire, rămaseră în țară Ca negustori, să zicem, și-n faptă ca lăcuste. Pe lângă ei veniră pungași cu punga seacă, Acei ce-mprumutară pe hoțul de Lisandru Să-și cumpere o țară ca să o poată vinde; Și spre-a-și lua iar banii, luară în arendă Veniturile țării cu oameni dimpreună. Și datoria-aceea e rea, mare gangrenă, Din zi în zi tot crește, se tot mulțesc datornici; Se-nfipseră în țară ca lipitori mârșave Ce nu le mai smulgi altfel fără să rumpi și carnea." "Le dai un praf de sare d-a neagră ca și ele, Și-apoi le vezi cum varsă, stârcindu-se, ăl sânge". Prorupse Rad' Buzescul c-un eroism sarcastic, Și râseră boierii c-un râs de răzbunare Ce-anunția mari fapte. "Pe lângă-aceste fiare, alți vro trei mii ne-aduse Tot ciuma de Lisandru, sa-i fie, biet, spre pază, Să stoarcă cu ei țara și să domnească-n pace, -- Urmă tot Dan vistierul, — căci el le da simbria." "Despotul în putere nu e fatal atâta Ca deșirata iazmă de un tiran molatic, -- Prorupse chiriarhul sorbit în ascultare. Cea temere vulpeană, cea remușcare cruntă, Ne-ncrederea în toate și frica și de umbră Îl fac uimit s-alerge la simbriași venetici Și-n mână le dă viața cu țara dimpreună. În dreptul lor acuma ei ca p-a lor avere În lung și-n lat o pradă!" "Unde mai pui acuma, -- Urmă iar vistierul, p-aceștia din urmă, Măriei-sale gvardii, ce din Constantinopol L-aduseră în țară și nu mai vor să fugă? Spahiii se-ndulciră la mierea și la untul Ce cură copioase ca-n raiul ce visează Păgâna spurcăciune! Mult le plăcu viața Trândavă, vagabondă și mult le veni bine Cu traiul cel ușure al celor dinainte Pungași, ș-adică gvardii ce mi-i aflară-n țară." "Noi nu știm ce le place, adăugi bătrânul, Nici cum le vine bine. Noi întrebăm acuma: Stau ei după tratate? Avem vro legătură? Se află vreun ordin al Porții spre aceasta, Ca-n timpii lui Mehmet-bei ce aducea firmanul? Că, dacă coconașii nu știu cu arma-n mână Să-și apere moșia și să-și păstreze dreptul Ce bunii lor, bătrânii, știură, cu-al lor sânge, Să-l lase-n moștenire pe mari, sânte temeie, Încai să afle lumea că ne-am supus de frică. E vrun firman al Porții ce nu va să cunoască Tratatele-n ființă, și noi, biet, nu cunoaștem Nici cum se ține pala, nici cum se-mpumnă lancea, Și d-aia turcul astăzi se joacă cum îi vine Cu casca dorobanță, cu conciul femeiuței? Aceasta voi să aflu, să ne luăm de una." Atuncea logofătul, mintosul Teodose: "O, unchiule, răspunse, se știe că vrun ordin Nu este de la Poartă a ne călca tratate, A ține turcii-n țară și a-i lăsa să-și facă Geamii și locuințe, să stoarcă pe creștinul, Să ne batjocorească și legea, și credința, Să-și facă jucărie cu viața noastră însăși. De față vreun ordin e drept că nu se vede; Vedeți însă c-aicea e marghiolie mare, Că e hiclean păgânul și nu știe de lege. Încetul cu încetul, se-ntinde mereu turcul, Și noi astăzi de voie, iar mâine de nevoie, Și mai târziu de frică, să-i dăm ca de la sine, Știi, una câte una, până s-or face toate. Prin colonii urzite, d-o parte crescând turcul, De alta stând românul, îți ia astăzi copila, Mâine-ți ucide tata, îți spânzură flăcăul De ce să aibă suflet să-și apere surora Ș-o mumă disperată; copilul ți-l turcește, Pe desfrânat ți-i face beșleagă, să momească Pe alții ca și dânsul, până când, iată, țara -- Curat țară turcească. Impuneri d-alde astea Nescrise și piezișe cu mult sunt mai fatale Decât cele d-a dreptul, până când mai e sânge De românel prin vine și vrun boier ca Manta Ș-o biată spadă-n mână, că știi unde te afli, Și ori mori ca românul, ori mi-ți înveți pe turcul Să-ți recunoască brațul, d-a dreptul repezindu-l În sânul unei hurii." Se bucurau bătrânii La vorbele frumoase ce deștepta curajul În inimile june. Cât el de nalt se scoală Buzescul cel mai mare, ce nu prea vorbea multe, Și-și spune al său cuget: "Ce ordin ori neordin? Vedem cum merge treaba... De ici se îndreptează, Și colo e-ajutorul." Și sună țeapăn pala, Nălțând la ceruri brațul, fierbând de răzbunare. "Sunt semne bune! bravo!" strigă banul Mihalcea. "Și binecuvântate să-ți fie ale vorbe", Adăugi păstorul, ștergând lacrime calde. "Nu s-au pierdut românii! strigă și banul Udrea, Ci stați, să știm ce facem. Noi ne sculăm cu arme, Și țara e puțină, de tot dărăpănată. N-ar fi de cuviință întâi să ne-nțelegem Sau cu vecinii noștri, sau c-o putere mare, Să cerem ajutoare?" "Ce ajutor, nea Udreo?! Precurmă logofătul Isar cu carte multă; Nu este la loc vorba: pesemne d-alianță Ai vrut s-aduci cuvântul; căci fratele moldavul Și dincoaci transilvanul e într-aceeași stare, Și toți avem nevoie să ne întindem mâna În strânsă legătură și unul pentru altul Să sară spre-ntărire, iar serbul și bulgarul, De-și simte scăpătarea și jugul, scoată arma Și cauză comună cu noi vie să facă. Așa înțeleg lucrul. Iar dacă mergi cu mintea La neamț sau leah, sau ungur, să cerem ajutoare, La astfel de-mprumute e camăta prea mare, Și lipsa d-ajutoare ce nu le mai poți duce! Nu vă-ncurcați cu șoangheri și cu puteri de astea, Că unii ca aceștia or să ne puie capul În numele credinței. D-o fi să scăpăm astăzi Ca să cădem iar mâine, schimbând mereu la juguri, Sau să întindem mâna, cerșind când ici, când colo Scutire și protecții, mai bine, frați, cu turcul, Mai bine jugul aspru; devie toată țara Un pașalâc în formă: căci tot mai ai d-a crede Că poți scăpa odată. Despotul d-altă lege, Ce nu prea știe multe, încai te-nvață minte Să poți fi om odată. Să știți că turcul scade, Căci legea îi e oarbă; ș-atunci creștinul neted Își ia cele pierdute. Eu, zău, râvnesc la grecul, C-acum e pus prea bine și a scăpat de smorfuri, De titluri bizantine, și nu-i rămase alta Decât căzute templuri ș-aducerea-aminte De gloria străbună, servată într-o limbă Curată și divină; și suveniri c-acestea Reîntregesc popoare. Să știți că ei odată Or să mugească astfel cum să-i auză lumea Și pe temeiuri bune-și vor re-ntări ființa." Se scoală după-acesta Calofirescul Radu Și zice mai d-a dreptul: "Boieri, cu alte vorbe Îmi place mie pala ce-n ambele părți taie Și luce pe dasupra popoarelor corupte, Și capul ce se nalță mai sus de apa dreaptă Mi ți-l retează iute, să vie la măsură. E bună, zău, măsura, și-n noi capete multe Le văz cam țuțuiate". "E bună vorba, tize! Adăugi și Radul Buzescul din Craiova; S-a îngâmfat boierul, s-a sfemeiat cu totul; S-a dus acea virtute de suflete române, Ce îi părea batjocuri oricare alte titluri Ce ies din rânduiala anticelor costume. Mărimea cea română a fost numai în nume, Ce-și face omul singur, și-n titluri ce posede Pe-ntreagă demnitate și numai pe persoana-i. Acum îl vezi c-aleargă după grăfii străine, Să-și împletească coada cu bendă baronală Și cruci să mi-și atârne p-un piept făr' de virtute, Să iasă de vânzare ca marfa necătată. Boier e meserie de apărarea țării, Iar nu nobilitate; căci nobil tot românul A fost întotdauna, ca cetățean de Roma. Zău, legiuni atâtea ce stinseră dăcimea Nu mi-au venit p-aicea a domina tărâmul Sacrat cu al lor sânge, ca să-și repuie-n urmă Romanele lor drepturi. De când pierdu românul Orgoliul de sine ș-uită a sa mărime Și începu să lingă străină nobilare, D-atunci prevăz că țara e p-a pierzării cale, Nu scapă până-n urmă de soarta ce-o așteaptă Și vine drept la vorba cu multă cumpănire Ce zise logofătul. Protecții d-alde astea La nepoțeii noștri or să le dea prin piele. Departe d-aste locuri relații d-ajutoare! Și eu prefer mai bine o pală ce te-nfrână Decât veninul dulce din cupă poleită Ce-mbată și desfrână ș-omoară de tot statul." "O, fiilor, să fie cu dumneavoastră Domnul! — Mai zise chiriarhul aprins de un dor mare. Ce bună vă e vorba și mintea bărbătească! De ce nu am putere să fac să cugeteze Pe toți boierii astfel! căci toate le-ați zis bine. E mare tirania când, chiară și sinceră, Se dă d-a drept pe față și, nepărtinitoare, N-alege mic sau mare, egali pe toți îi face C-a cerului dreptate. În ea se-nvârtoșează Și braț, și piept spre luptă, și suflet se-mbărbată Spre marea suferință a crudelor martire Și-ntreaga scuturare a jugului tiranic. Ea-ți ia viaț', avere și însăși libertatea, Îți luptă legea-n față, te sforță să o lepezi, Te cheamă la martiriu să întrevezi stâlparea. Se santifică omul în asprele catene, Sunt frați în fiare sclavii, se întăresc în Domnul. Se pietrifică brațul la bandele metalici, Și când într-însul bate oțelul tiraniei, Răscapără scânteia divin' a libertății Și-ncinde inimi, suflet, erou devine sclavul. E rea acea vulpeană, ascunsă despotie Ce-n planuri șovăite, c-o mână lungă, lungă, Sub mască de credință confrate se preface Și-ți sapă din temeie străbunul edificiu, Spoindu-l pe dasupra să crezi că îți va bine. Nu-ți ia a tale drepturi, te face-a i le cede Corupt, de bunăvoie; insuflă-mperecherea, Discordia din casă, dezbărbătează suflet, Dezmădulează corpul, îți nalță de modele Ființe sfemeiate, îți face și-ți desface Fundamentala lege, te face să rupi singur Străbune legăminte, îți pângărește limba Și datini și costume; și te orbește-atâta, Să-ți placă pângărire și să-ți conservi, ca naiba, Drept coarne infamia, să crezi că ești și mare Când, înger al sclaviei și târâtor ca dânsa Și tont, fără simțire, devii singur unealtă A-ți amăgi un frate, făcându-ți-l complice La-ntreaga subjugare, la moartea generală Ș-a numelui cel mare... Jug cesta se numește și faptă a Satanei; Iar ceealaltă este o stare primitivă, Cel mult sălbăticie; e omenirea pruncă Ce are și viață, și viitor nainte. Sălbaticul, barbarul e omul neștiinței; Și dacă te subjugă, cu numărul te-mpilă Și peste corp domină, iar nu și-ntr-al tău suflet. Barbarul nu străbate în Roma și Bizanțiu Decât peste corupții; vandalul, turcu-apare Ca angel de urgie dreptății cei din ceruri Când omul uită legea; e foc de lămurire Ce inima prepară să simtă libertatea Și prețul ei cel mare. E rău la soare-apune, că trage-a întuneric, După apus te-așteaptă că vine miezul nopții; D-acolo iezuiții prepară tirania, D-acolo fiare-eterne ș-al sufletelor jug. Tiranii din Europa or să ne puie capul, Anticrist n-a să fie păgân de altă lege, Creștin va fi, spurcatul! ca-n numele credinței Altarul să profane și legea să o surpe Cu chiar numele legii... E rău a fi cu turcul; ci iazmă e creștinul Ce îți declamă legea ca să te tragă-n cursă: Cordele de mătase ușor încolăcite Ce te sugrumă-ndată cât vrei să scapi din ele; Ești prins și te înghite; ți-e șters din cartea vieții Și însuși al tău nume. O, fii! cuvântul este A scutura jos jugul ș-a nu-l schimba cu altul Mai greu și mai durabil. Ia să venim la capăt, La scopul ce ne-adună: ce facem noi cu turcul?" "Rezbel și răzbunare!" strigară toți dodată. "Dar cine ne e capul? — întreabă Bărcănescul,— Cu cine-avem d-a face? cu turcul și cu vodă, Sau numai cu păgânul? Cum am putea străbate A fi-nțeleși cu domnul ș-al trage-n partea noastră? Să n-avem două lupte, căci certele civile Desființează nații; de ele tot românul Să-și facă sânta cruce, și cât poate să fugă." "Prea bine zici, cumnate, — urmă vornicul Mitrea. Aici e mult de cuget de unde să începem. Când te încurci cu domnii, deschide-ți întâi ochii Și-i pipăie la vână. Cunoaștem noi lui vodă Și inimă, și cuget pe toată-ndoitura?" Răspunse-atunci bătrânul, pățitul banul Manta: "Copii, vodă nu este străin, îl știm cu toții; El e Mihai spătarul, e banul al Craiovei; El a ținut cu țara punându-și în joc capul, Când vrea ca să-l ucidă spurcatul d-Alexandru. Nu crez să asurzească acum la vocea țării." "Dar, unchiule,-l cunoaștem, — urmă Isar mintosul. Îl știm de pe atuncea când ne mâncam amarul Cu dânsul dimpreună. Dar astăzi... deh! domnește; Și știi că-n timpii noștri domnia n-o ia nimeni Cu degetul în gură: ce legături ascunse Și ce de mai promiteri până s-ajungă vodă! Domnia azi d-afară se cumpără și vinde, Alegerea e formă sau intrigi, violare. Domnia e arendă pe care îți dai suflet Și-n care arendașul e una cu pristavul Ce-a mijlocit vânzarea... E bun, biet, tot românul, Ci intră dracu-ntr-însul cum s-a văzut călare Cu buzduganu-n mână..." "Noi să-ncercăm, nepoate", răspunse banul Manta Cu aer de om sigur. "Ce facem astă-seară? — prorupseră Buzeștii, — Se pune jurământul?" "O, fii, vream mai nainte un soț nou a propune", Răspunse chiriarhul. "Tătuță! Suntem siguri, — urmă greu banul Udrea, — Că noul nostru frate e om de omenie, Român să pui credință, când ni-l propune-o dată Păstorul nostru însuși." "Cu toții suntem siguri; dar cine-e? Cum îl cheamă?" Strigară iar cu toții. Atuncea chiriarhul cătă la banul Manta Și îi făcu cu capul să nu mai piarză timpul. Se scoală banul Manta și trece-n sala mare; La ușa cea din dreapta respectuos s-arrestă Și-ncet de trei ori bate. Dinântru îl întreabă: "Sunt toți?" "Toți!" îi răspunde... și ușa se deschide. Îndată, drept și sigur, un mare om propasă Și repede-și aruncă ochire acvilee Și pasă drept la jețul ce sta naintea crucii. Un stat înalt și nobil, un port de majestate, O frunte mare, scoasă, ce cugetă departe, Scânteietori ochi ageri, sprâncene ebenine, Un nas roman, o buză pacefică, ridentă, O barbă marțială, un piept ce sparge soarta C-o tare pațiență și brațe musculoase. Tunică cârmâzie de catifea deschisă Cu ghinde, frunzi de aur la piept și-n jur pe poale, Cădea p-o-mbrăcătură colana strâmt pe pulpe, Pe care coturni bellici roșea pân' la genunche Cu pinteni d-argint ageri. O copcă scânteindă În suma de brillante strângea a lui centură Ce talia pronunță. De dânsa-n partea dreaptă O pală strălucente sub mână tare-appânde, E și-mpumnat mânerul. Mijloc și late spete Și umeri se deseamnă sub mantă purpurie Și largă și ușure, în copci ca două stele Cavalerește prinsă. De gât decora pieptul Colana cea de aur. O pelerină neagră De samuree piele cădea rotund pe mijloc. Un coif avea în dreapta, în loc de gugiumană, Drept bellică emblemă; ne-ncinsă-i era fruntea, Și capul drept și liber; descoperite plete Cădeau pe pelerină, ca dânsa negre, lucii, Eroic onduloase. O cugetare scurtă umbri crețindu-i fruntea; Ș-apoi, decis cu totul, ațintă pe ban Manta: "Să vie, badeo Manta!" Și banu-ndată pasă În stanțele din stânga, și-ndată iară iese Cu chiriarhu-n sală. Acesta se înclină Și sacrele vestminte cu pietate-nveste, Plecat pe cap își pune pontificala mitră Și-n dreapta își ia cârja. Iar trece banul Manta în stanța adunării Și-n treacăt ceva spune feciorului din casă. Intrând: "Boieri! — le zice, — păstorul în vestminte La jurământ ne cheamă; și noul soț așteaptă Unire să conjure." Cu toții trec în stanța intrării și vecină Cu sala solemnelă. Ban Manta face semnul, Feciorul trage coarda, cortina se deschide... Boierii împreună văd toți pe însuși vodă! Toți repede pun mâna și-mpumnă strâns mânerul; Dodată-ndoit cuget ca fulger îi străbate: Și trădământul negru, ș-a planului plinire. Ardeau făclii sacrate, splendoarea era mare ! Uimiți erau boierii la umbră de lumină. "Încoa, boieri! — le zice asigurat eroul, — Cu voi aveți un frate ce stă naintea crucii, Simbol creștin de chinuri, de moarte, de martiriu La care el se-nchină spre mântuirea țării. Curajul ce vă-nsuflă, ardoarea generoasă Și piepturi credincioase, și brațele române Îmi sunt prea necesare la multa mea voință Și fapta ce-ntreprindem... Veniți: eu sunt al vostru, Și voi a mele scuturi. Pe sântul evangeliu Eu vă anunț de bine: o soartă ne așteaptă Ș-o glorie comună. Veniți, c-a mea chemare Vă adună aicea." "Dar, fiilor, — prorupse Eftimie zelosul, — Prepusuri la o parte! e mare domnul țării: Această adunare ș-unire într-un cuget Nu este a mea faptă, e planul său ce însuși L-a conceput în Domnul; el însuși mă trimise Și-mi dete-nsărcinarea să vă cunosc virtutea Și dorul pentru țară." Tu, muză, spune-mi svolul, entuziasmul mare Și focul ce s-aprinse în inime române, Ce rechema acuma senaturile Romei, Ce se lupta cu soarta și-ntemeia mărimea Împărătesei lumii. Răpiți erau boierii În marea bucurie: li se părea-nceputul La fericitul termen. A lor minte străbate Pe aripe de flăcări în glorioasa cale Ce duca le deschide. Vin toți în jurul mesei; Ban Manta-aduce steagul cu acvila romană, Cruceată-mpărăteasă, cu Constantin augustul Ce-ardică-n triumf crucea cu mamă-sa Elena: Semn mare că triumfă cel închinat la moarte. Cu tarea-i mână stângă eroul scoate brandul Ce fulgeră-n tot latul și punta o depune Pe masă spre-nchinare. Ia steagu-n mâna dreaptă. Trag săbii toți boierii, și șuieră oțelul, Și punta se depune respectuos pe masă, Onoare de oșteni. Ce semăna eroul, o, muză sinaită Ce-ncorporași întruna poporul Israel, Dând nației un nume, un suflet ș-o viață? Ființă muritoare pe Mihail-arhangel Nu l-a văzut vrodată cu sabia de flăcări; În mijlocul de angeli când jură-n cer credință Și curăță-empireul de impiile duhuri . Imaginați acuma pe Mihail al nostru, Cu gladiul în mână între române piepturi, Că jură răzbunare și curățirea țării De crimele păgâne, și veți putea-nțelege Cereasca curățire, pe cât poate icoana Material aduce ideea spirituală. Păstorul ia în mână făclie arzătoare, Și-ntr-însul intră spiritul cel dătător de viață Popoarelor căzute. 1844


content:
Aici zace Zamfirica, ce-n viața sa a stat O minune-n frumusețe, un fenice-ntre femei; Și precum ea plăcu lumii, precum lumea a-ncântat, Tot așa și lumea-ntreagă i-a plăcut și dumneaei. 1846


content:
PREZIUA [ modifică ] Psalm Strigarea-mi ajungă până la tine Și-exauzi-mi, Doamne, ruga fierbinte! Amar mi-e plânsul; nu-ți întoarce fața, Auzi-mi chemarea-n ziua durerii Ș-al înfrântei inimi astupat geamăt. Repede m-ajută și mă susține, Căci zilele-mi, iată, pier ca și fumul, Ca lemnele în foc oasele-mi secară, Pălitu-m-am și m-am uscat ca iarba, Aridă inima îmi e ca piatra; De suspin, de geamăt mi-a rămas carnea Pe oase uscată; mi-am uitat pâinea Cum se mai mănâncă. Deșert mi-e sânul... Ca pelecanul mi-am sfâșiat pieptul, M-am asemănat corbului de noapte Și tuturor altor cobe nocturne; Întru veghere nopțile trecut-am Și m-asemănai păsării veghinde Ce stă nemișcată dasupra casei. Toată ziua mă culmau de ultrage Inemicii; și cei ce-odinioară Mă lăudau jură acum asupră-mi. Avut-am cenușă în loc de mâncare Și-n lacrimi mi-amestecai băutura Numai la vederea mâniei tale Și la înalta și dreapta-ți urgie. Înălțatu-m-am și m-ai surpat, Doamne, Ca umbra trecură zilele mele, Și eu ca iarba mă uscai, ca paiul. Trecător sunt și m-am consumat, Doamne, M-am topit ca ceara ș-am ars în zelul Să-ți înalț templu. Focul mi se stinge... Tu însă, eterne, ești nemutabil, Ș-a ta memorie în secoli trece, Din generațiune la-alta pasă. Tu-n pietate vei ardica brațul Și-n pietate pe român salva-vei, Căci ora salutei, ora venit-a. E d-ajuns; plâng servii tăi, plâng lumina, Gem altarele, plâng d-a lor ruină. Sunat-a ora, și acum se vor teme Gințile toate de naltul tău nume, Și d-a ta glorie trema-vor regii. Din cenușa-i sălta-va România, Înnoi-se-vor ale ei junețe Ca ale acvilei; și-n vestmânt candid Ca o mireasă va ieși nainte-ți; Splendida ei, sacră candelă d-aur, În oliu limpede, oliu de pace, Vărsa-va lumina ce dă viață Și va încinge virginala-i frunte Cu-aureola ce geniul poartă. Tu, Doamne, singur, ființă supremă, Vei re-ntregi această Sion nouă. Arăta-te-vei în gloria toată În re-ntregita Românie bellă; Pruncii-n a ta cale nălța-vor imne, Văduva, orfanul afla-vor scutire Și împilații alța-vor capul; La locul propriu se vor pune toate Și capacitatea la a ta dreaptă. Auzi tu, generație viitoare? Pentru tine se scriu acestea. 1847


content:
Crist-popolul, lumina și puterea, Errând, sudând, străin într-ale sale, Producând singur viața și averea, Nici selbă-aflând, nici munte, nici vale Unde-ori căminul, ori capul a pune (Lungă laboare! foarte lungă cale!), Străbate lumea, lumea să radune, Secoli și famea suferă și gerul, Derâderi și bătăi, de spini cunune, Crucea, roata, focul, plumbul și fierul, Sclavie, glebă, clacă și uzură; Custodul punge, punge cavalerul, Cazacul punge, flagelă și fură; Magnat, idalg, ciocoi despoaie, bate; Pontefice, instructor minte, jură. Crist-popolul suspină și străbate Și secoli, și tărâmuri, tot pământul, Asudă, geme, suferă păcate, Iartă, le șterge; seamănă cuvântul: Când prunc orfan, plângând, mendicând viață, Când muribund ce n-are nici mormântul, Când june discolor cu moartea-n față, Fără mâine și azi, și fără lumină, Iarnă și vară,-n seară, dimineață; Ori ca om, ori sub forma sa divină, Tot proletar la câmp și la cetate, De la altar și până la salină, Cu-același dor, cu-aceeași greutate. Schimbe-se timpii, fie domn cezarul, Patriciu sau baron, prinț sau abate, Forță ori lege, Brama, papa ori țarul, El nu se schimbă, aceeași laborare, Tot proletar, tot puns, tot bând amarul. După secoli de sânge, lăcrimare, După varii și multele turmente, În toți membrii, în corpul său cel mare, Uns împărat de ambe testamente, Verb-suveran în fine se proclamă, Jude-ndolat de lacrimi și lamente, Mântuitor ce morți la viață cheamă, Ce surzii face surzi să nu mai fie, Ce repentirea răilor recheamă Și-n care orbii văd lumină vie, Ce paraliticii umple de vigoare Și lumii-aduce pace, bucurie. Fulger îi e fața, vocea tunătoare; Pe tron sovranul judecă pământul Cu dreptate, putere și splendoare; Lumină ș-adevăr îi e vestmântul. Tremură regii, stirpea păcătoasă; Cad porți d-aramă, rupt e jurământul! Verde se nalță valea lăcrimoasă; Apocaliptica, Sânta Cetate A lumii nouă splende radioasă De speranță, d-amor, de libertate; Încinge muri ne-nvinși de adamante, Se coroană de turre nestemate, Nalță coloane de porfir gigante, Pur ca cristalul aurul străluce. Rubin, safir, smarald, iacint, brillante Țin unghiuri, fundament ce le produce. Râul vieții curge de lumină, Minților sănătate dă și-aduce. S-adumbră ridente-eterna grădină D-arbori fructidori, d-arte, de științe, Lin și armonie aure suspină, Sacrele voi inspiră și dorințe; Flori amarante câmpurile-nsmaltă. Nalte-afecțiuni, sperări și credințe Candide cresc și vergini se dezvoaltă, Absorb viață,-amor la verbul-soare. Asta e cetatea ideală, naltă, Aci justiția este domnitoare, Aci frăția e realizată, Aci virtutea e putere, valoare Ș-orice nevoie este ușurată. Unul pentru toți, toți iar pentru unul: Liberă voie, soartă nivelată, Verul, frumosul, marele și bunul, Eternă pace, viața socială, Propriul sacru, rezolvat comunul. Cetate! rezidență-imerială Mirelui-popol, d-angeli custodită, Tindă cerească și universală! Profeții te-au visat trei-fericită, Crist ți-a pus însuși piatra angulară, Evangelistul te-a văzut urzită, Ție martirii sângele-și vărsară, Drepții,-nțelepții, verii cristianii Spre-a ta înălțare mult ei laborară; Gali, angli, italieni, poloni, germanii, Maghiari, români, de popoli milioane Jos au surpat și idoli, și tiranii, Au spulberat tiare și coroane; Cu-al lor sânge ți-au frământat cimentul Și-ți înălțară primele coloane. Candid, august, frumos ți-e pavimentul! Văzut-am splendoarea-ți. Frânt e păcatul; În drept mirele vine cu testamentul. Deschide-ți porțile: intră Împăratul. 1856


content:
" "Între ai tăi ai fost, o, Schiller, și ai tăi nu te-au cunoscut" Este o viață moartă, precum ș-o moarte vie; Ci este și viața ce nu mai are moarte. Unii prefer pe una, și alții-și aleg alta. E tristă-a omenirii fatala, cruda soartă! Prin chinuri și privații, și lupte, și amaruri, Și deziluzii crude, pațiență-adamantină, Prin forță,-asalt eroic să ia Cetatea Sântă, Al cerului imperiu și vera libertate. Mult suferiși, o, Schiller, și luptă avuși mare! Căci lungă e durerea, și fericirea scurtă! Și strâmtă și spinoasă e-a cerului cărare! Și greu, inert e corpul! greu dreptul la viață! Du sarcina, o, suflet, du corpul după tine, În sus, pe calea strâmtă, cu filii, cu consoarte; Te luptă cu ananga, cu aspra neavere, Cu limbile de șarpe, cu ochi de vasilisc (Calomnia, minciunea, invidia, trădarea), Cu forța împilării, cu reaua tiranie; În sus! pe calea strâmtă nici apă, nici merinde, Nici unde să-ți pleci capul la frigurile lentei; Și luptă-te da prode! Avuși de adversariu pe om , ș-atât ajunge: Te iartă să-i faci răul, iar binele, nici mort; Insultă-l, te onoară; strivește-l, te adoară; Dă-i glorie, onoare — te-mpilă de ultragiu; Dă-i patrie, dă-i nume, că el te-expatriază; Dă-i adevăr, dreptate — calomnia ți-e parte. E orb și-i dai lumină? el vede câte n-ai; E mut și-l faci cu limbă? te mușcă ca vipera; Dă-i viitor, viață, că-ți ia el și trecutul; Realță-l pân' la ceruri — de viu te-afundă-n iad. Acesta e păcatul sau omul cel căzut ! Mai mult decât eroic ți-a fost, Schiller, asaltul; O luptă de arhangel, triumful de martir. A!!! rece este piatra încinsa de coroană ! Ci mâinile de vergini îi dau astăzi viață Ș-o re-ncălzesc atâta cât flăcărează inimi, Și lacrimile curg... Cântați, vergini, dreptatea Ș-a Terrei împărțire, Dați partea la poet; Cântați azi libertatea Ș-a omului unire. Onoare la profet! Și repetiți în horuri, prin mii de miriade, Germania întreagă, America, Anglia; Răsune tot pământul oriunde e om liber; Cântați patria, onoarea, virtutea, libertatea, Tot ce adoară Schiller; cântați pe Dumnezeu Ce scapă inocența și focului dă crima. Suspinele lui Schiller în horuri repetați! 1859


content:
E bun de orice rău Arcanul, leacul meu, Licoarea extrafină, Ambrozia divină: Lixirul eminent, Lixir omnipotent! Cum bei, îți ia cu mâna, Căci el este fântâna, Sorgintea ș-a vieții, Sorgintea tinereții. Ș-apoi... ș-a frumuseții... Compratelo, compratelo, Că, iată-mă, mă duc. E bun de orice rău Arcanul leacul meu: Și friguri, Și lângoare, Și tifos, Și holeră, Și oftică, Și ciumă, Cum bei, îți ia cu mâna. Lepră, Chelie, Virus Și râie, Scrofuli, Rahit, Spasme Și asme, Revme, Podalgă, Lovă, Scorbut, Toate le spală. Toate le stinge: Marea virtute-a leacului meu. Cum bei, îți ia cu mâna, Căci el este fântâna... Toate le spală, Toate le stinge: Și bătrânețea, Și gârbovia, Și căruntețea, Și chiar orbia, Și zbârcitura, Și știrbitura, Și ignoranța, Și nebunia! O, mare virtute-a leacului meu! Părul negrește, Pielea albește Și rumenește!... Dinții... -ntărește. Dă și avere, Oricât ai cere, Chiverniseală Fără tocmeală; Pe șarlatanul Face om mare, Pe calpuzanul -- Om de onoare, Pe ucigașul -- Diregător, Pe fur de frunte -- Judecător. Pe sceleratul Reîntregește, Pe cotoroanța Întinerește!... Glorie mare Leacului meu!!! Cum bei, îți ia cu mâna, Căci el este fântâna, Sorgintea tinereții, Sorgintea frumuseții, Mehenghiul de candoare, Patentă de onoare, Patentă de martir, Divinul meu lixir! Glorie mare leacului meu!!! Cum bei, ești patriot, Al Bruților nepot, Celebru liberal, O dată năciunal ; Celebru, celebrissim, Arhipatriotissim, Și membru doctorissim FRĂȚIEI MEDICALE! O! marea ta minune, ce nu se poate spune, De leac omnipotent!!! Licoare extrafină! Ambrozie divină! Al cerului agent! Lixir omnipotent! Compratelo, compratelo, Că, iată-mă, mă duc! 1860


content:
Judecată foarte mare oarecând s-a ridicat Între muște și albine, încât lumea-au speriat. Muștele zbârniau tare Și, prin probe vederate, După gust și demâncare Demonstrau ca avocate Trecute prin doctorat (Căci aveau și ochelari, Ca toți docții cei mai mari), Demonstrau învederat, De la una pân' la mie, Că se trag din carne vie Și că tabăra le-e leagăn Și botezul lor în sânge, Că-ntrețin și bărbăția Supărând pe cel ce linge, Căci ele ciupesc eroii Și-i deșteaptă la rezbel Și-i invită la măcel; Ele-mpung și-ndeamnă boii La cărat, la arătură; Ele cailor dau ghes La suiș spre culmătură, Și că unde-o fi să fie, Mai curat și pe-nțeles, La-mbuibări călugărești, La ospețe-mpărătești, Ele mare au protie: La dulcețe, la plăcinte, Cu dreptul de prezidinte Ele-ncep de căpătâi, Ele pișcă mai întâi; Și că-n fine, peste toate, Fără însă , fără poate , Musca este coconeață, Că se pune poponeață Peste tot ce-a viețuit, Peste tot ce s-a mâncat, Pe orice s-a cheltuit Și-n colibă, și-n palat. Prin deci dar argumentau Și așa învederau: Cum că mierea, din dreptate, E a lor proprietate, Căci albina n-are gust Ca muscoii după must, Nici încai istețul bot Ca să dea ca musca-n tot, Ci tot dă din floare-n floare, Adunând ca cerșetoare. Ba drăcoaice, Tâlhăroaice, Hoațe de conservatoare, Retrograde, trădătoare!... Astfel muștele turbate Dau și ele prin dreptate, Prin progres și libertate Și prin câte alea toate. Și zbierau la lumea-ntreagă Ca să judece, s-aleagă, Nimănui nu mai da pas, Zbârnâiau Și se puneau Avocaților pe nas. Timpul muștelor venise Ca și timpul la ciocoi, Căci natura se stârpise, Producea tot la muscoi. Și era-n dispreț laboarea, Artele, știința,-ardoarea Către binele comun. Și când muștele se pun, Ele, știți, cu iertăciune, Că ce fac nu se mai spune. Ș-apoi ș-un muscoi isteț Și din toți mai precupeț, Ca un mare mierolog Striga tot din terfelog: "La legi noi, Lingariți noi!" Și lingariții cei noi Se aflară ăi muscoi, Și zburau și zbârnâiau, Se-ndesau, se repezeau, Unul p-altul se-njurau; Și la luptă când erau, Piept la piept nu cutezau, Ci dau tot pe dinapoi, După legile mai noi. Și în mierea ce furau, Acolo se și-necau. Iar albinele tăcute, Ca oricare muncitor, Erau toate prevăzute Dinapoi cu acul lor. Ș ziceau, laborioase: "Noi de ceară să cătăm, Templele să luminăm, Și a miere ce producem bărbătește s-apărăm. Daca muștele codarde vor să dea pe dinapoi, Zbârnâind, Calomniind, Binele parodiind, Tot la coadă prea firește cată să ne-armăm și noi. Iar albina conductoare, Pân-aci ascultătoare, Se sculă Și cuvântă: "V-ați armat, fetele mele; însă știți ceva mai bun? Vă cătați de lucrul vostru și de binele comun. Miere cât de multă fie și apuce măcar cine, Că muștele cu-al lor bot, Ce dau lacome prin tot, Se sting, uite-le, de sine: Când în miere înecate, Când de aburi opărite, Când de flăcăre pârlite, Când de crivăț degerate. Ascultați, fetele mele, Nu-i pericol de la ele: Despre urs, ucigă-l toaca! fiți cu ochii luminați: Numai pentru botul lui, Mai mult decât al oricui, Acele vi le păstrați." 1860


content:
Corbul sta pe loc tot corb (Precum orbul e tot orb Și ciocoiul e tot ciocoi Cât sa-l cânți cu usturoi), Nicidecum nu mai albise, Nici acvilă devenise Precum vulpea-i promisese Pe când cașul îi ștersese. Ca un corb, dar, mai aflase, De pe unde tot umblase, Un codroi de cașcaval; Și cu dânsu-n cioc se duse P-un copac și mi se puse Ca un bun industrial. Vulpea, tot ca jupâneasă Ce cam rar o dă p-acasă, Iar ieșise la primblare; Și bunul miros ce are D-ici, de colo o-ndreptă Sub copac, și-n sus cătă: "Jupân corb?... o! plecăciune!... O, Doamne! ce frumusețe! Ce pasăre! ce minune! Ce splendoare! ce mândrețe! Dar unde-i gurița lui? Cui s-o ceri și cui să spui? De l-aș auzi o dată N-aș da-o pe lumea toată." Cerbul toate le-auzea, Se făcea că nu simțea: Își căta de cina sa, Cașcavalul își mânca. "Doamne corb! o rugăciune! Excelență!... plecăciune!... Altețea domniei-tale Trece peste-un deal ș-o vale, Încât vestea ți s-a dus." Corbul nici că asculta, Peste câmpuri se uita Și de cină își căta, Și făcea un chef nespus. "Grațioasă maiestate! Strălucite, preanălțate, O, ce mare împărat!... Dar e mut... ah, ce păcat!" Corbul, însă, tot tăcu Până cina își făcu; După ce o termină Și bine se ospătă, Către vulpe s-adresă Și așa îi cuvântă: "Hei! a fost pe când a fost, Pe când era tata prost, Că vulpea c-o zicătură Îi ștergea cașul din gură; Dar acum e altcevaș, Gura nu mai pui pe caș. Hei, vulpoi de năciunal , N-a fost bun ăst cașcaval?" Dacă știi că de demult Din punga celor ce-ascult Lingușitorii trăiesc, Să-ți spun și eu una lată: Că cei ce-au mințit o dată Anevoie mai trăiesc. 1860


content:
Un lup odată se plângea tare Că, de ce merge, lumea se strică: Bestie mare, Bestie mică Azi e totuna, ori lupi, ori miei... Grele prefaceri! timpi și mai grei! Că pe el, lupul, toți îl înjură Și toți cu totul îl pradă,-l fură Ș-apoi când e o vulpe de rea reputăciune , D-o viață prea urâtă, ce nu se poate spune, Și, culme peste toate, Vecină, din păcate, Îl fură, blestemata, întocmai ca un frate . Și n-o mai poate duce cu portu-i cilibiu , Căci marea-i pațiență îl bagă-n iad de viu. Făcu, dar, peticiune , Cu foc și rugăciune, P-o limbă reformată, Și trase-n judecată Și el, ca năciunal , Pe vulpe-n tribunal, Compus, ca niciodată, D-un urs cu brânca lată, D-un bucefal-pardos, D-un zripțor și cocoș; Era ș-un 'rangutan, Era și un curcan: Toți judeci ca aceia, înalt areopagiu, De bestii arbitragiu. Petiția pornise pan lupul, sa se plângă, Și-n dreapta-și luă locul, iar vulpea — în a stângă. Procesul era-n forme, avea și avocați, Tot zmei de doctorați P-o limbă bestială Ce-i zic și năciunală , Erau și speptători , Aptrițe și actori ; Vorbea d-un reglemânt , Scotea ș-un testământ Pe limba bestială, P-atuncea năciunală . "Princip! proprietate!" nea lupul nainta; "Frăție! libertate!" lea vulpea declama. "Justiție!" "'Mpilare!" "Virtute!" "Strâmbătate!" "Ba cauză!" "Ba gașcă!" "Minciune!" "Veritate" "Martiriu, abnegații!" "Desfrâu, ipocrizie!" "Ba Dumnezeu mă știe!" "Ba binele comun!" "Ba binele străbun..." Ba lupul și d-onoare cu dinții se ținea, Și până la candoare și vulpea întindea. D-acestea talmeș-balmeș din ambe părți tuna, Spelunca de cicane, de uiet răsuna. Bătea cu laba lupul, pe hoața fulgera, Sărea, țipa și vulpea: "Calomnie!"striga, Și iarăși la martiriu, și iar la libertate, Și iarăși la onoare, și iar la veritate. Și vulpea, ca isteață, A lupului trecute le da de tot pe față; Ci de trecutul vulpii și lupul se înhață. Ajunseră, în fine, a-și arunca în nas, Pe târnuit, pe ras, Ultrage foarte grele l-a unuia domnie Ș-a vulpii dibăcie; Ajunse pân' să zică că lupii sunt rapaci! Și lupul să întoarcă că vulpile-s cârpaci!... Atunci să fi văzut Ce nu s-a mai văzut! Scot dreptul natural, Scot dreptul criminal, Ba dreptul zoologic, Ba cursul patologic Frăției medicale ... scotea și la patente, Din cele mai potente, Și dezvolta amarnic știința economică Și arta hironomică, Și drepturile toate, pe față și pe dos, Din scoarță până-n scoarță retorice sofiate. Demostene, Cicero ar fi rămas pe jos Cu gurile căscate. Nu prea știau de carte ăi judici bestiali, Ș-având cam pe a rânză pe zișii năciunali , Pe unul și pe altul întruna condamnară, Sentința pronunțară: "Tu minți, jupâne lupe, când ne vorbești d-onoare, Că n-ai princip, nici lege; Și tu, vulpe, de unde ieșiși cu a candoare? Pe amândoi să-i lege! Furatele de vulpe de lup s-au fost furat, Văzute-nvederat, Și toate să s-aducă aci în tribunal. Articolul — cutare — din dreptul bestial Le dă neapărat, Dup-al naturii curs, La zgripsor și la urs. Cocoșul și curcanul, Precum și 'rangutanul, Precum și bucefalul vor fi de mărturie, Să puie-aci pecetea , precum ca să se știe." 1860


content:
Când e vorba să vorbiți De princip și de idee, Ascultați să auziți: Un muieroi ș-o femeie, Cum și când nu prea știm bine, Peste drum erau vecine; Ca albina laborioasă Femeia-și căta de casă: La intrigi pregetătoare Și la vorbe rușinoasă, La lucru cutezătoare Și la certe prea fricoasă, Nu-i lipsea nici foc, nici masă. Muierușca nevăstuică, Ochi de linx, bot de curuică, Nu sta locului nicicum: O lua papuc la drum, Tot orașul colinda, Treiera și vântura, Loc, căsuță nu lăsa, Peste tot s-amesteca. Știa orice s-a făcut Și câte nu s-a-ntâmplat: Care când s-a fost născut, Când cutare s-a-nsurat, Când aia s-a măritat, Când vro puică a ouat; Purta vorba peste tot Ș-o schimba cum îi venea, Soți, amicii dezbina. Azi se săruta în bot Și pieziș își da la coate, Mâine ocăra pe toate. Înțepa ca o lanțetă, Era rea și veninoasă Ca o viespe costelivă, Vai de om!... ca o gazetă De limbută, guralivă. Ce cu gândul n-ai gândi ! Vorbea și de libertate; Ce prin cap nu ți-ar plesni! De dreapta nepărtinire, De buna vecinătate, De-nfrățire, de UNIRE! Și, ca culme peste toate, Mai avea ș-o gușă mare. Și la ceartă,-ncăierare, Hârâia și spumega, Limba singură-și mușca, Toată vorba deșira; Se certa pe românește, Și credeai că-i țigănește (Ea zicea că-i boierește). Și-nvățase, din păcate, Și franțuzești d-alea toate: Princip, bon ton, santiman, Pardon, bonjur, galantom, Soare și amiuzan, Exclusiv și junul om... Ș-alte câte și mai câte, Tot mai slute și urâte. Ce avea, ce nu avea, De vecina se plângea, De biata femeia blândă, Coșemar îi sta pe piept Ca la nebuni un 'nțelept. Și sta ne-ncetat la pândă: O vedea, ori n-o vedea, Ea la poartă-n drum ieșea, În șold mâinile-și punea, Relele ce-avea pe ea Pe vecina le-arunca. Și tuna, striga, zbiera: "Au ca mine ești tu, sluto? Au ca mine ești tu, muto? Uscățivo, Costelivo, Exclusivo! Stai închisă, mototoală, Sufli-n foc și bagi în oală, Exclusivo! Inclusivo! Taci, vezi bine, că ești toantă -- Și ce-ai să mai zici, mă rog? — Furcă strâmbă, fus olog! Ac pocit și sulă boantă! Știi tu ce se face-n lume? Ți-ai făcut și tu vrun nume? Lea Papelco de la foc, Știi vro modă, știi vrun joc? Tu principele le ții? Franțozeștele le știi? Nici bonjur , nici bonsoar Nu-nvățași și tu măcar. Nevăstuică, baraoană, Ai tu vro 'ducațioană? Ai fost și tu de bonton? Știi să zici încai pardon? Îngălato, Dezmățato, Uscățivo, Costelivo, Exclusivo! Zi-mi de poți, zi-mi, guralivo, Ia deschide-ți a guriță, Iezuito, Neagă-rea, Chirațiță Avestiță! Ai fost tu la soarea? Știi ce este libertaua? Știi ce este-egalitaua? Ai fost tu la bal masché? Amur și fidelité Ai simțit tu vreodată, Tistimel, paftală lată? De la foc, de la corlată, Din argeaua de neveste, Știi politica ce este? La princip ai fost constantă, Ca și mine de galantă... Vai de mine! mai ales Ești d-alea ce poartă feees!!! Ha! ha! ha! lea Poartă-fes! Uite fes! ia uite feees! Zi, deh, să văd ce-o să zici? Ce-o să-ndrugi? te-am înfundat! Nu cumva porți și târlici, Mămăligă cu păsat?... N-ai mai fi de buze mute, Ci ca rupe-o din tăcute. Nu ți-e lene, lea Mușată, Ca dezleagă limba-odată"... . . . . . . . . . . . . . Ș-unde din picior bătea Și vorbea de se spărgea, Dodată, pe neașteptate, Fata mă-sei, pe la spate, O trăgea și o-mboldea (Căci avea mă-sa și fată, Tot ca mă-sa de gușată): "Mamă, mamă! îi zicea, N-auzi, mamă? zi-i odată, Zi-i că este și gușată, Până nu ți-o zice ea." * * * Toți câți sunteți cititori, Domnilor alegători, De nu credeți, din 'tâmplare, Câte spui că s-au urmat, Vedeți în amiezea mare Boroboț învederat: Uitați-vă la gazete (Și la frații căuzași Și la toți câți plăpămași), Gazete de coterii, Că vă dau pe toți pe bete, Sute, sute, zeci de mii: Voi tăcuți — voi guralivi, Voi creduli — voi exclusivi: Voi din gașcă și gușați, Câți în gaște nu intrați... Vai de tine, moș Sofroniu, De n-ei fi din pandemoniu! 1861


content:
Mircea [ modifică ] . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Răstriștea ce ne-mpăcată d-atâți ani ne-a alungat, Aceeași ne și unește și ne leagă ne-ncetat, Soarta armelor zâmbește acestui, comun vrăjmaș Ș-atâția aprinde-ntr-însul acel nesațiu trufaș: Să ne propuie pace cu un chip defăimător, Sol spre-aceasta ne trimite însuși p-acel vânzător, Pe Dan, ce setea domniei, setea de a guverna Îl făcu să-și vânză cuget, Dumnezeu și legea sa. Spre-aceasta chemai boierii către un sfat de război. Însă mai nainte, cneaze, sfatul tău însuși îl voi. Legea, politica stare, rudenia dintre noi Leagă-ale noastre foloase, fericiri, cum și nevoi. Eu voiesc a ta părere. Lazar [ modifică ] Părerea mea o poți ști... Vezi cine este vrăjmașul, și gândește cum pot fi: Prădătorul țării mele, ucigaș tatălui meu, Gonitorul casei noastre, gonitor de Dumnezeu, Răpitor al sorii mele, de altare destructor, Păgân vărsător de sânge, al lumii pustiitor. Condițiile-i sunt lege și protecția lui, jug. Iar pacea... o preparare de nelegiuiri ce-i fug. Încă văz rana fatală a tatălui meu jertfit, Înc-auz țipăt de sânge norodului îngrozit; Orașele-mi în vâlvoare încă le văz a luci, Câmpul încă-ncheagă sânge ce nu-l poate înghiți. Și a sori-mei rușine în lanțul lui a o ști?... Și răzbunarea mă-mpinge și pe dâns-a o jertfi. S-o știu moartă e un balsam l-al meu suflet sfâșiat. Nu, Doamne, cu hotărâre, între noi nu e tractat. Voi să zbor cu moartea-n mână prin mijlocul celor morți, Să văd tabăra-i aprinsă d-ale răzbunării torți; Ardă și-nsăși a mea țară, piară tot norodul meu, Ca un strigoi după dânșii, răzbunând, să rămân eu, Să omor pe ucigașul și iarăși să-l mai omor, Să-l sugrum, să-l sparg, să-l sfâșii, de răzbunare să mor. 1867


content:
Din ceruri descindută, a mea candidă liră N-am atârnat vrodată la poartă de-mpărați; Când însă-ale lor fapte venind o-nsuflețiră, Din secol pân' la altul etern au fost cântați. Virtutea prin puterea-mi devine o ființă, Ca zeu pre pământ are și templu, și altar; Și viciul, din contra, din neagra locuință, Cu scorta lui de rele, e fătul lui Tartar. Istoria prin mine ia chip, se-nființează, Și libertatea mumă a fericirii fac; Eu timpului dau aripi, prin mine el viază, Și-n candidă fecioară eu pacea o prefac. La câmp și la cetate, în noapte și în rază, În carceri, pe ruine, pe oamenii mari cânt; Conserv ale lor nume în secoli de viază, Fac vie-a lor țărână, dau suflet în mormânt. Fu noapte, și acuma, când soarele răsare, Venii eroii voștri în lume-a celebra; A lor țărână sacră la vocea mea tresare. Și dacă dormiți încă, cei morți vă va-nvia. Târgoviștea e templu l-a mea călătorie Și p-ale ei ruine în pace mă așez, Și lupte valoroase pe-ntinsa ei câmpie, Și fapte mari, victorii naintea mea le văz. 1868


content:
Te las, patrie, soție, Ah! și dorul v-a-mpilat, Jugul greu v-a-ngenuncheat, Viață-amară, moarte vie! Te las, patrie,-n lamente Și-n catene fiii tăi; Râd și danță toți cei răi La suspinele-ți ardente. Pruncul țipă, mama plânge, Tata geme greu sub fier, Junii nalță pumni la cer, Și tiranii-s beți de sânge. Rusul bate, neamțu-ntinde, Veneticul blestemat, Lor ce naibei s-a-nchinat, Țară, fată, toate-și vinde. Te las, patrie,-n sclavie; Și-n pământ și loc străin Nu m-așteaptă decât chin, Viață-amară, moarte vie. Voi vedea munte și vale, Fetișoare, ochi frumoși, Gesturi, datini, juni voioși, Dar nimic ca ale tale. Râuri, mare, vânturi, stele, Toate-s surde l-al meu chin; Nu ești, Oltule, străin: Spune tu de ale mele. D-oi vedea și lumea-ntreagă, Spune că nu sunt ai mei; D-oi vedea eroi și zei, Nu e România dragă. Te las, dulce Românie, Dar, d-a vrea și Dumnezeu, A veni și rândul meu Să mor, să trăiești tu vie. Moartea pentru-a ta scăpare A fost toată ținta mea; Fericirea-mi cea mai mare E să mor când vei via. 1868


content:
În apogeul nopții, în concentrarea-n sine, Cu candela nainte când rogi pe Dumnezeu, De vrei să știi atuncea ceva și despre mine, Întoarce-te, și-n umbra din urma ta sunt eu. 1868


content:
"Rămâi fără suflare, Rămâi fără simțire Și moartă toată sunt. . . . . . . . . . . . . . . . . Ci totul să cuteze Se iartă la sărac." (Sappho) Extazea mă învie... Ca mort sunt de plăcere, Ființa-mi muritoare în ceruri se strămută... Genunchii-mi se mlădie; și-n timida tăcere Se roagă numai ochii, căci limba-mi este mută. Întind a mele brațe, ș-a tale s-au deschis Și s-au întins și ele ca aripi protectoare; La sânul tău e sânu-mi. Aievea e, ori vis? Că buzele-ți electrici ș-a mele arzătoare Se-ntâmpină în baciu; și sufletul mă lasă, În sânu-ți se repede, din chin ca-n paradis, Din marea lui durere la fericire pasă. Un baciu! și iar altul! și altul înc-o dată! Că sufletul meu văduv cu-al tău azi se mărită Prin astă sărutare, la zei invidiată, La oameni neștiută, la angeli mult dorită. E primul baciu, ș-ultimul fie Nou, și iar primul să cheme alte; Viu — să-mi dea moartea, mort — să mă-nvie, Să svol cu dânsul la preaînalte! 1868


content:
Ce doruri ies din ochii-ți prin raza lor senină Ce fulgeră și-ncântă uimita mea vedere?... Prin gene-ți se strecoară o rouă cristalină Și cade p-a mea frunte, p-aprinsa mea durere. Dar nu-mi alină focul, mai tare se încinde... Să fug, să fugi, Marie, căci flacăra-mi profană Te-ajunge și pălește ființa-ți diafană; Ferește-te de mine, de focul ce m-aprinde. Vezi îns-a mele lacrimi și ruga mea ascultă l Buchetul de mireasă să-l faci cu mâna ta, Pe sânul tău îl pune, ș-alege cât de multă Plăpândă simțitivă ș-un trist nu-mă-uita . 1868


content:
Era poet în suflet, era artistul june, Și creator penelu-i; în contemplarea sa Trăsurile-ți divine, în marea-i pasiune Voind să le imite, un angel copia. Și a făcut un angel în toată-a lui candoare, O vergine cerească femeia-serafim, Și-a pus umana artă și zelul și ardoare Să reproducă fapta Artistului sublim. Ci unde e scânteia din blânda-ți căutare? Și unde e seninul din ochii-ți cerulii, Și sufletul acela din oricare mișcare, Și fruntea-ți elocventă, ș-acele culori vii? Ci unde-e copilina vorbire inspirată, Acele fierbinți unde ce-nsuflă al tău sân, Exoticu-alabastru, rujoarea colorată De rumenul serafic pictorului străin? Cel ochi îl vezi că tace; al tău vorbește, luce: În el eu văz și suflet, și cuget, ș-al tău dor, E magică oglindă din care restrăluce Acel de inimi fulger, acel divin amor. Acele buze rumeni sunt bine imitate; Ci nu văz eu viața din buzele-ți de foc, Al lor diafan rumen acolo nu străbate, Nu-ngheață, nu-ncălzește acel feeric joc. Marie, fii tu muza ce rimele-mi conduce, Cu-ai tăi doi sori aprinde, însuflă sânul meu; Ș-al tău portret aievea, real voi reproduce Și-l voi via cu focul furat de Prometeu. Ai cugetat vrodată, ai admirat în sine Metalica oglindă a artei lui Daguerre? Pe ea știi cum modelul s-absoarbe și se ține Și cum se-ntipărește printr-un arcan mister. Ideea e ferice, invenția — divină; Dar este-mprumutată din ochii lui Amor; Nu-mi pare mie nouă, de loc nu mi-e străină. D-a fost amant artistul, a fost și creator. In ochii-mi ca-n oglindă se vede-a ta ființă Ș-aievea se refletă în sânu-mi înfocat; Pe inimă ca-n placă, prin calda mea credință, Imaginea-ți întreagă ca zeu s-a întronat. Domnește și e vie, și anii n-o vor stinge, Și-n sacrul meu deliriu spuind-o, voi cânta, Ca suflet fără vârstă, ce timpul nu-l învinge, Ș-o va cunoaște lumea în admirarea sa: "Frumoși îți sunt ochii, frumoasă ți-e fața! Frumos îți e svolul, angel d-Osana! Și de-mi este scumpă, de-mi place viața, E d-ast sfânt nesațiu d-a te contempla." Erai vergine castă, aveai pe cap cunună, Pasai să juri credință l-altar, la imeneu, Cu buclele-ți aurii beteala împreună Forma aureola unei copile-zeu. Și chipul tău atuncea mi-a inspirat cântarea Ce-nvoacă serafimul, al meu consolator. Acolo ți-e ritratul și-ntreagă-asemănarea, Și-n piept mi-a fost secretul un foc consumator. Sunt secoli de atuncea la lunga-mi așteptare; Mi-e teamă să pui mâna s-ating acel portret, Și lira-mi îl repetă în sacra-i fiorare; Pe pictorul d-atuncea îl faci acum poet. E june, încă june în dulcea-mi suvenire Imaginea-ti divină, modelul meu sublim, Ce-ntinerește-n mine și cuget, și simțire, Și-ți spune cine este frumosu-mi serafim. Ești liberă acuma; ești însuși idealul Acelui frumos angel. Ascultă ruga mea, În inimă-mi citește, și-ntr-însa vei vedea: "Dă copia la pictor, și mie-originalul". 1868


content:
Cuprins 1 I. Empireul și Tohu-Bohu 2 II. Imnul creațiunii 2.1 I. Lumina 2.2 II. Firmamentul 2.3 III. Apele 2.4 IV. Astrele 2.5 V. Peștii și păsările 2.6 VI. Animalele pământului 2.7 VII 3 III. Viața sau androginul 3.1 I 3.2 II 3.3 III 3.4 IV 3.5 V 3.6 VI 4 IV. Arborul științei 4.1 I 4.2 II 4.3 III 4.4 IV 4.5 VIII 4.6 IX 4.7 X 5 V. Moartea sau frații 5.1 I 5.2 II 5.3 III 5.4 IV I. Empireul și Tohu-Bohu [ modifică ] Înalt, mai sus de ceruri, la locul nemuririi, În sfânta atmosferă luminii celei vii, De unde-emană viața; și râul fericirii Adapă, răcorește cereștile câmpii, Și spiritul agapei burează ambrozie Și-nmărgărită câmpii eternei beatituți, Spre-a crește-haritatea, angelica tărie Din care purced pacea, divinele virtuți; Pe muntele de aur, în stânci de adamante, Cu pulbere de stele, verzit de imortali, Umbrit de cedri-eterii, florat de amarante Și unde se dezvoltă virtuțile florali; Acolo unde-adie zefirul de clemență Prin arborii științei ce Domnul! Domn! șoptesc În quietutea naltă d-amor, de inocență, La râuri de viață ce Domn ! iar murmuiesc; Pe culmea astui munte, sub tinda-omnipotenței, Înconjurat de angeli, puteri de serafimi, Acolo este tronul divinei providenței, Pe mii de miriade de repezi cherubimi. Cerească armonie organe mii răsună; Poeții-eternitătii, serafi întraripați, Sub degete d-auzuri vii arpele înstrună, Răpiți în adorare, de Domnul însuflați. Ființe de simțire, cu totul de vedere, Contemplă în mirare p-eternul Iehova, În marele panhymniu, în sfânta preveghere Întreg nemărginitul răsună: Osana! P-același tron, d-a dreapta, născut în preștiintă În sânu-eternității, de angeli nevăzut, Etern era și Fiul, cu Pater d-o ființă, Ca dânsul fără margini și fără început. Când pater al puterii, voind să-l glorifice Ca un moștean al gloriei, ca Verb și creator, Puteri, virtuți într-însul să se identifice Și-ntr-însul să cunoască p-al lor începător, Cerești, eterii trombe în spațiuri răsună, Puteri, tării de angeli svol repezi, lin se pun; În juru-Omnipotenței miniștrii toți s-adună, Atenți în tot amorul, ascultă, se supun, Văd toți pe Fiul gloriei l-a Patrelui său dreaptă Și cunoscut se face Cuvântul peste tot; La vocea-i mundiferă creația așteaptă Și laudă, mărire din arpele lor scot. Și spirite, și geniuri, și minți ce nasc știință Se-ntrec să se închine la Marele Cuvânt, Prin el să se-ntregească în toată-a lor ființă Și-ntr-însele să cheme al lui coborământ. O nouă sărbătoare în ceruri se serbează; Trag toți cu-ardoare sfântă, aduc carul cel viu Ce splende de lumină și de științi derază. Pe dânsul se așează Divinul Verb și Fiu, A lui de flăcări roate iau drumu-ntraripate; Sunt cherubimi prea repezi ce-n mii de ochi lucesc; Orele-eternității la dânsul înhămate, D-apocalipse duse, spre secoli propășesc; De angeli miriade preced și îl urmează, Și carul naintării propasă ne-ncetat, Din iute în mai iute, și-n calea-i însemnează Al lumii plan simbolic, d-atunci predestinat. Tăria înconjoară în sfântă armonie Și cerurile toate de glorie se-mplinesc; Dreptatea, adevărul, știința, bucuria Răsar într-a lui urmă și cresc și se-nmulțesc. Iar spiritele-ntr-însul, prin tragerea centrală, Celebră imeneul, arzând ca mii de sori, Ființe mii într-una în nuntă-universală, O flacără din flăcări, volvoare din volvori. Al păcii spirt e una cu-al dragostei, blândeții, Al dragostei ș-al păcii într-una se unesc Cu al inteligenței ș-al naltei frumuseții, Și toate iar în Domnul și cresc, și viețuiesc. Tot este viu în ceruri și totul e viață, Ș-o sfântă armonie ș-o unitate fac; Un plan e tras d-atuncea, și totul ne învață Că sufletele noastre tot astfel se înfac. Tot astfel se mărită, tot astfel se-mpreună, Așa purced și astfel solia-și împlinesc; Așa-ntr-a lor agape ca flăcări se adună Și tot așa ca raze la centru se unesc. Astfel Fiul Puterii în glorie naintează Din margine la alta, în drum triumfător; Iuțimea naintării prin șoapte cuvântează Și vine iar de șade pe tron imperator. Se umple tot de glorie, de laudă, mărire, Un singur cap arhangel rămâne nemișcat; Distat în deitate, putere, fericire, Iar ca ministru-al cerului, el singur protostat. Onori și nemurire, tărie, libertate Avea în cele nalte, de tot se bucura; Ci cum văzu Cuvântul, a lui divinitate, Îl dezvoltă în sineși, și greu îl apăsa. Sta mut marele-arhangel, cu degetul la gură, Sta neclintit la postu-i și buzele-și mușca, Fierbea trufia-ntr-însul, fierbea friguri de ură, D-a tâmplelor bătaie ochi, față se roșea. Oribilă durere de frunte îl cuprinde Și fruntea i se umflă, nu-l mai încape loc; În cugetu-i prin ură concepe și s-aprinde, Turbează apostatul, o spumă e, un foc. Plesnește al lui creștet. Născu păcătuirea; Frumoasă și ridentă îi svoală împrejur, Arhangelul răsuflă, resaltă-n el simțirea, Se-ncântă d-a sa filie întâiul duh sperjur. Se înamoră; ea îl răpește, Și mii de angeli o numesc sor', La toți ea râde, ascuns fior Pe toți petrece. La toți clipește, Pe toți provoacă, la toți se-ntinde, Cu toți e dulce, ochii-i vorbesc; Și cap, și inimi la toți aprinde, Ard de plăcere, tremur, doresc. Ce mare și teribilă la angeli încercare! Pe cine frumusețea-i nu l-ar fi tulburat? O filie d-arhangel, născută-n cugetare, O femine în spirit! Frumosul încarnat! Răpindă, grațioasă, plăpândă,-amăgitoare, Și umede și rumeni dulci buzi de Lucifer, O față de speranță și mâini prea dătătoare, Un viitor ferice frumoșii-i ochi ofer. A sexului ei grații inspiră voluptatea Și farmec peste farmec în corpu-i aerin; Mișcarea ei seduce ca însăși libertatea Și-n fața ei străluce ca fulger în senin. Cochetă fără margini, cerească curtezană, Încatena voința, pe toți îi captiva, Și toți în ea văzură de cer o suverană; Spre-a-i merita favoarea a-mpărăți dorea. La toți le vine-n minte a-și pune rezidența Mai sus de tronul păcii ș-a se-ndumnezei, A-și însuși, a smulge pe seamă-și providența Și sceptrul preatăriei spurcat a mânui. În spiritul tiranidei strigară: Libertate! O mască-amăgitoare infamei tiranii, Iar boltele eterii răsună: Strâmbătate! Din margine la alta trosnesc din temelii. A reușit cocheta; dar țipă,-ngălbenește, L-al său părinte-aleargă, și ochii îi sclipesc, Și tremură la sânu-i, de el strâns se lipește, La piept și el o strânge, și-ntr-una se unesc. Bubuie cerul, se scoală Împăratul; Duduie eterul, că pasă urgia; Fulgere, vâlvoare în spațiu șerpuiesc; Focul se-ntinde, curăță păcatul. Marea-exploziune arrestă-eternitatea; Saltă firmamentul și sorii se spăimântă, Cugetul de crimă pe unde se-ntinde Tot desfigurează, ca trăsnet încinde; Foc negru și roșu lumina se preface, Plumb e ușurința și cerul se desface; Cad rebelii-n spațiu și vâjâie căzând, Haos, abis mare-i așteaptă căscând. Pică și se schimbă pe cât trec din cer Capete de angeli, de demoni picioare, Aripă cerească una se mai vede, Alta infernală la vale-nnegrește, Monstru la alți capul în abis precede Tălpile, lumină în cer mai lucește. Neagră, fumegândă acum sunt volvoare, Nume, suvenire din ceruri le pier. Se-nchide empireul. Ca fulgerul străluce Un gladiu de flăcări ce ține Mihael, Ce miriade d-angeli comandă și conduce, Și pacea le anunță prea blândul Gabriel. "Cu tremur și teroare să stăm pe loc, cu frică, La toți atențiune! Căzutul e Satan!" Satan! răsună cerul, Satan! se nalță, pică Satan! din sferă-n sferă, și-n haos urlă — AN!!! Cu mult este mai mare căderea spirituală, Și nu pot fi cuvinte a se asemăna Cu oricare cădere ce e materială, E mică-asemănare concret a se-arăta. Când aste întunerici de lumi nenumărate, Nestrămutate astre și sateliți, planeți Ce-și țin ale lor giruri prin căi preînsemnate, Sori, centre parțiale, spăimântători comeți, Când toate s-ar exmulge din marea concentrare, Ieșind din a lor axe, și nu s-ar mai ținea, S-ar precipita-n spațiu spre-eterna lor pierzare Și una peste alta zdrobindu-se-ar cădea. Ast uiet ce ar face totala-anomalie, Amestecul, ciocnirea, zgomult material, În ceartă elementele, cutremur în tărie, N-ar face-atâta uiet ca-ast zvon spiritual. Ca soarele de mare, mai mare între stele Și stinși d-a lor lumină ca Urius, Titan, Așa cad legioane de spirite rebele, Moloh, Baal, Asmode, Dagon, Rimnon, Satan. Cad repezi nouă zile; căderea se-ndesează, Din regiune-ntr-alta mai repezi vâjâiesc, Se-ntoarce fiecare spre ceruri, să mai vază, Și trăsnete-nmulțite din urmă îi ajung. Cad unul peste altul, ruine spirituale, Și se resping teribil, în spațiu se-ntind; Minți, spirite stupide, perverse și fatale, Ca flăcăre în vortici tot haosul aprind. Și cad căzând ca mintea, s-afundă în turmente, Vârteje ascuțite, și tot se ascuțesc, Și șuieră vâlvoarea ca lupta-n elemente, Și negri, cât s-afundă, cu-atâta se negresc. Plesnește universul, abisul se despică, Tartarul se deschide; de foc un ocean Se-ntinde fără margini, și demonii tot pică, Cei mari tot mai nainte, din toți mai greu — Satan. Acesta, ca alt soare, și încă și mai mare Și repede ca mintea, cu uiet ajungând, În Tartar urlând cade, s-afundă ca-ntr-o mare, Cât universu-n spațiu deschide volborând. Se varsă, stropesc flăcări, ca insola răsare, Lăut în focul gheenei, ca-n jurământ fatal, Uimit scutură capul, se-neacă de turbare Și grință la cer dinții teribil, infernal. Cu-același zgomult cade și Belzebuth, Astaroh, Talmuth, Hamos, Asmode, Dagon, Mamuth, Baal, Astoret, Isis, Orus, Moloh, Balmol, Briaroh, Brihmuter, Gorgon, Bulhah, Rimnon și Belial. Tartarul zbiară, grință și tremură-n turbare, Și țipete teribili răsțipă, bubuiesc; Lung urlă și răsurlă vendictă, răzbunare, Blestemă providența, la ceruri greu hulesc. Ca unde-ntărâtate când stă o vijelie, Dezmăsurate unde când grele cad, plesnesc, Așa munții de flăcări, dup-astă-anomalie, În flisv plesnesc, se nalță, iar cad și iar plesnesc. S-alină-apoi tumultul și nu mai e vedere, Profund, mare-ntuneric în mijlocul de foc, Vârteje de fum negru rotează în tăcere; Zdrobiți abia demonii se-ntorc, își cată loc. Și ce loc să-și mai afle? în locul de durere, În locul din afară și unde nu ajung Nici pace, nici repaos, nici semne de tăcere: Exotic întuneric ș-eternul suspin lung? Când s-ar lua unime în loc de măsurare O rază de la soare și până la pământ, D-aci până la ceruri e mare depărtare! Unimi d-astă măsură nenumărate sânt. Sau cât este din centrul al centrelor tăriei Și până peste polul și cel mai depărtat, De șapte ori atâta principiul fericirii A-mpins răul din ceruri damnării rezervat. Aci, stătuți demonii de lunga lor cădere, De trăsnetele juste pătrunși și sfâșiați, Încep să mișuiască în vasta încăpere, Într-un noroi de flăcări de tot desfigurați. Jurați d-atunci la rele, l-a cerului urgie, D-atunci asupra lumii inventă și trimit Invidia, impostura, infama calomnie Și morburile toate, păcatul înmulțit, Corupțiunea toantă, trufia-mpilătoare, Codarda-ipocrizie, parodiat amor, Teribila minciune și moartea destructoare, Discordii paricide, rezbel ucizător. Orice flagel al lumii și orice sacrilege Și guerrele civile aicea se încep; D-aicea screme iadul și domnii far'de lege, Popoarele rebele aicea se concep. II. Imnul creațiunii [ modifică ] I. Lumina [ modifică ] Ai zis: "Fie lumină!" și iată, sunt, eterne; Umplut-am universul ca peplu împrejuru-ți, Și spiritul vieții se poartă peste ape; Pătrunsu-s-a abisul d-o mistică ardoare Și l-a cuprins fiorii; Tresare și concepe. Ai haosului germini Spre viață și spre nuntă așteaptă a ta voce. Materia inertă și vagă, și informă Se pune în mișcare. E plin, plin este cerul De gloria-ți eternă, și peste tot splendoarea-ți Prin mine se revarsă suavă, lină, blândă. Arhangeli ai puterii! voi, Eloimi, la față, Glorificați pe Domnul prin operele voastre, Cântați, căci vocea voastră e însăși armonie, Creație divină. Ca fulger din tenebre am răsărit lumină, Lumină creatoare, Și-n haos echilibrul și ordinea se puse: Tenebrele d-o parte iau numele de noapte, Și părțile luminii, din Zeu, se numesc ziuă. Tot spațiul se umple, și timpul ia măsură. Se face prima seară, se face dimineață, Și periodu-acesta zi una se numește. Lumină, întuneric, glorificați pe Domnul, În ziuă și în noapte etern preaînălțați-l! II. Firmamentul [ modifică ] Ai zis să fiu, și iată, la-omnipotenta-ți voce, Din planul preștiinței extinsu-m-am ca domă La sfântul tabernacol, nemărginitul templu! Țesutu-s-a-mprejiuru-mi catenă-adamantină Prin care se țin toate — și m-a încins tăria. În tot nemărginitul, în multul nalt de ape, Mai sus decât zenitul, mai jos decât nadirul, Sub tâlpile-ți divine ai zis să fiu tărie Și solidar cu toate. Chematu-m-ai pe nume Și firmament mi-ai zis. Dasupră-mi ascindură ca spirit ape vergini, Și câte se nuntiră sub mine descindură Să fie fecundate. În mijlocul lor, Doamne, m-ai rotunzit ca domă, Și cer e al meu nume, Cuprinsul fără margini omnipotenței tale. Te bucură, eterne! princip al frumuseții! Căci opera-ți e mare ș-o recunoști de bună. Se face iară seară, se face dimineață; Ai istoriei angeli, în deltele eterne Înscrieți ziua-a doua. Glorificați pe Domnul, că sfânt e al lui nume! III. Apele [ modifică ] Vocea Domnului peste ape, Peste ape gloria lui. Puteri primordiale, principe, Eloimi, La nuntă, la creare sculați! suntem chemate; Prunci-angeli ai răcorii cu aripi diafane, Lucide ca-adamantul, Formați-vă în rouă, din rouă-n picăture, Din picăture-n ploaie, cântați și trageți danțul, Descindeți și risorgeți, formați fântâni, pâraie, Luați cursul în râuri, sisteme, congregații, Umpleți și văi, ș-abisuri, și mări, pelage toate, Formați de oceane catena prelungită Și trageți, trageți hora; încingeți tot pământul, Scăldați-l, fecundați-l; Din sânul vostru iată-l că iese ca mireasă Din nupțială baie. S-aude-al picăturii încântătorul timbru Ca-adamantine coarde de vânt înfiorate; Fântâne, sorginți vergini, uniți susurul vostru Cu-a râului murmură, cu uietul cascadei, Cu spumegosul gemet fugoaselor torente, Cu gravul flisv al mării ș-al valurilor muget, Pangosmie-armonie! Să lăudăm pe Domnul din cele preaînalte Și cele mai profunde! Ca tunetu-a lui voce răsună peste ape; A zis și, iată, suntem. Cât e de bine, Doamne, când tu zici că e bine! Apari ca o mireasă, o, Mater Terră sacră, Prepară-te de nuntă; Pe creștetul tău pune a munților coroană, Plini d-aur, de rubine, smeralde, iacinte, Safire, adamante, de-ntregile-ți tezauri. Ai munților nalți cedri, dumbrăvile-ebenine Și fructidorii arbori adorni de multa floare: Sunt brunele-ți cosițe, regala-ți capellură; Aromele lor toate — cosmeticele tale. Să înflorească pomii, să-și dea ale lor fructe, Să germine-n tot locul și iarba, ș-orice plantă, Dezvolte-se-orice floare, răsfire-se mirosul, S-adoarne, să profume talamul tău de nuntă; Și așternutul candid amorurilor tale Întindă-se-n tapete, arhetipe modele De orice țesătură, de orice adornare. Ai grațiilor angeli, formați cununi, festoane Spre marea sărbătoare. Cântați, flori, bucuria și lăudați pe Domnul Pe idioma voastră, vă exalați profumul Spre ceruri ca tămâie. Formați sublime-acorduri; Armonie d-arome. Natura este-n nuntă, serbare-universală. La germinare, plante, ș-eternă propagare! Pe generi și pe speții vă dați a voastre fructe Cu propria sămânță ș-a lumii abondanță. Glorificați pe Domnul, c-aroma vă e imnul Și sacrificiu fructul. Eternul se complace în existența voastră, Contemplă— și e bine! Și iar se face seară, și iarăși dimineață, În deltele eterne se-nscrie ziua-a treia. IV. Astrele [ modifică ] A zis și, iată, suntem luminători ai lumii. Strălucitoare heliu, sori, principi de lumină. Focare arhicentre de raze, de splendoare, Planeți, astre, luceferi, sisteme de lumină, Să lăudăm pe Domnul! Spre luminarea zilei, spre luminarea nopții În firmament ne puse drept candele de aur, În templul său cel mare, A fi imagini însăși nespusei lui splendoare: Reprezentați pe Domnul, narați a lui putere Și gloria-i divină prin legea ce vă puse. Lumina vă e vocea, prin ea vorbiți vederii; În cursul periodic vă exprimați cuvântul, Distingeți între vară, distingeți între iarnă, La timpi, la ani, la zile fiți semne nemutabili: Aceasta va e legea. Armatelor de stele, străbateți firmamentul, La veghiele voastre glorificați pe Domnul În tot nemărginitul, fiți eho l-a lui voce, Căci zice că e bine. Se face iară seară, se face dimineață; În tablele eterne se-nscrie ziua-a patra. V. Peștii și păsările [ modifică ] A Domnului iar voce răsună peste ape, Și aerul și marea se umplu de viață, Dau ramuri zoofite, polipii iau simțire, Se umple tot abisul, cuprinsele marine De lucitorul nacru, de candidele perle, De rumenul coraliu. Înoată peștii-n ape, în aer păsări svoală Și, binecuvântate d-omnipotenta voce, Tresar de bucurie, celebră fiecare Amorurile sale, Spre-eterna propagare și varia-nmulțire De generi și de speții. Cântați, din aripi bateți, ființe svolătoare, Nălțați la ceruri imnul prin cântecele voastre; Voi, notători, asemeni jucați-vă în ape, Umpleți cuprinsul mării, câmpiile eterii; Sunt binecuvântate a voastre tinereți Și candide fiori. L-aspectul vostru Domnul exclamă că e bine. Și vine iară seara, se face dimineață, Se-ncheie ziua-a cincea. VI. Animalele pământului [ modifică ] La viață, la lumină,-n sus orice suflare, Luați formele voastre, de la insect și vierme Și pân' la patrupede ce pașteți câmpi, dumbrave, Și până la sălbatici ale pădurii fiare; Ieșiți pereche toate în masculi și în femini, Serbați nuntele voastre, vă propagați în secoli Pe generi și pe speții, vă reproduceți semeni, Nutriți, vă creșteți puii ce își așteaptă cuibul Întâi la sânul vostru ș-apoi la al naturii, Ospăț universale ce-ntinde providența La tot ce e viață, la toată răsuflarea. S-a pus și vouă lege, urmați dup-a ei voce, Vă înmulțiți și creșteți, glorificați pe Domnul În varii idiome, după natura voastră, Căci, binecuvântate, aveți o providență Ce-i place să vă ție, și zice că e bine . * * Cap-d-operă la toate, la vocea-omnipotente, Drept în picioare omul apare ca un rege; Contemplă universul, cer, soare, lună, stele, Și parcă va să svoale, în sus să-și ia avântul. Se uită împrejiuru-și, contemplă munți, văi, câmpuri, Și tot care germină, și tot care răsuflă, Și flori, și păsărele, și arbori, ș-animale, Și tot ce este-n mare, și tot ce svoală-n aer; Din toate omul simte misterioasa voce Ce-i spune că e tipul, imaginea divină. Contemplă, se contemplă și Zeul, ca și omul: În sus se uită unul, ardică la cer fruntea, Umana-inteligență simte pe Zeu în sine, Iar Creatoru-și vede în om asemănarea Și se dilectă-ntr-însul. "Creat-am pe om, zice, Imagine divină, asemănarea noastră. Vă înmulțiți și creșteți și dominați pământul, Vă bucurați de dânsul, a voastră-avere este, Al vostru eritagiu; și tot ce e pe dânsul De domni să vă cunoască." Ci, rege peste toate, de ce omul e singur, Când tot care viază și simte și se mișcă Își are și soția? Tot animalul este Un individ în parte, pereche — două corpuri, Iar omul e androgin, consoartea lui e-ntr-însul, În sânul său o poartă, la inimă-i palpită Ș-o simte că viază. Bărbatul și femeia E el și ea -mpreună, aceeași creatură, Același corp și carne, Vivificați d-un suflet, trăind aceeași viață. Amorul lor nu este unirea întâmplării, Atracția ce trage pe vită către vită; E naltul, suveranul amor al providenței, Serafica ardoare ce suflete mărită -- Ș-aci transpare Zeul. Înalta Beatitute, văzându-și a sa faptă, Într-însa se dilectă ș-exclamă: bine foarte! Se face iară seară, se face dimineață; În deltele eterne se-nscrie ziua-a șasea, Și-ndată Creatorul reintră în repaos. VII [ modifică ] Cât ești de mare, Doamne! și cât de admirabili Sunt operele tale! Glorificați pe Domnul, puteri, Eloimi, angeli, În arpele serafici cântați, preaînălțați-l; În cer și pretutindeni răsune osana ! Lumină, întuneric, puteri și elemente, Seri, astre și luceferi, răsune firmamentul De laudele voastre, Pământe, trage danțul în cercul horei tale Și tot ce este-asupra-ți ardice a sa voce Și rugă către ceruri. Ai munților nalți cedri, Plecați al vostru creștet, vă înclinați, o, arbori, Și plante câte sunteți, verdeață, pom și floare, Nălțați profumul vostru. Tot ce viază-n mare și tot ce svoală-n aer Și pe pământ se mișcă, și om, și animale, Pe idioma voastră, pe limba-și fiecare Uniți vocile voastre, și cerul, și pământul Răsune osana ! Materie și minte, cântați lauda mare, Cântarea creațiunii, panhimniul ființei! Cântați ziua a șaptea, a Domnului zi sfântă: Sfânt, sfânt, sfânt este Domnul, omnipotent eternul! Plin este timpul, locul, plin cerul și pământul De gloria-i divină! III. Viața sau androginul [ modifică ] I [ modifică ] Se completară toate, și cerul, și pământul, Ș-adornamentul lor. Era grădină mare cum n-a mai fost vrodată; Era-n edenul păcii plantație divină, Terestru paradis. Acolo fu pus omul, ca-n sânul fericirii. Și rege peste toate, de toate a dispune Și a se bucura. Ca un străin și singur, uimit, fără să știe Nici cum, nici unde s-află, nici d-unde-aci venise, Sta jos pe flori, pe iarbă și răsuflând profumul În dulce reverie. Se uită, vede lumea pe cât vederea-ajunge, Și-n toate câte vede nu știe să distingă Departele d-aproape, distanța-ntre obiecte. Se pipăie și simte senzațiune dublă: De pune la ochi mâna, el simte totdodată Cu mâna și cu ochii; de își atinge fruntea, Simțirea-i e-ndoită: și-n degete, și-n frunte; De-și pipăie genunchii, asemenea simțire, Asemenea cu pieptul, cu membrele lui toate. D-atinge-mprejiur iarba, de ia în mână floarea, Nu simte tot asemeni ca-n prima pipăire: Prin degete pricepe, nu însă și prin floare. Ardică la cer capul, și soarele îi pare Că-n ochii săi străluce, și-ntinde iară brațul Să ia soarele-n mână. Ci sare în picioare, Că soarele-e departe. Asemenea cu munții, asemeni cu dumbrave, Cu pomi, cu flori, cu fructe, voiește să le-atingă Cum s-a atins pe sine, cum cele dimprejiuru-i, Se mișcă și cu pasul, se-ncearcă să le-ajungă, Să măsure distanța cu-a tactului simțire. Ca ochii la lumină, așa i se deschide La minte cugetarea, și-ncepe a distinge Între aci ș-acolo, între subiect ș-obiecte, Pe sinele său propriu din tot ce nu e sine. La început crezuse că toate era-ntr-însul. Când vine pruncu-n lume, abia condus, cu anii Ajunge să cunoască în stadiul prunciei Și al copilăriei, în anii-adolescenței Câte, ajuns în floare, ca june le cunoaște Și judecă și știe. Cu-ncetul se deprinde Cu orice cunoștință. Iar primul om apare din mâinile divine Întreg și deodată plin de vigoare, june, Apt d-a distinge-ndată din rău și dintre bine, Și mintea-i se dezvoaltă în câteva momente Cum nu se mai dezvoaltă la noi, posteritatea, Cu anii și cu secoli. Începe să se miște, voiește a cunoaște, Atinge și numește obiectele pe nume. la plantele d-a rândul, se uită la văi, dealuri, La râuri, la fântâne, la câmpuri, la dumbrave, În toate se-nțelege și dup-a lor natură Prin nume le define. Cu toate se cunoaște, cu tot care vegetă, Cu tot care viază, cu pasăre, cu vită; Și-l recunosc iar toate de domnul lor și rege. Pe dinainte-i toate, voioase, fără teamă, Perechi și după speții trec rânduri spre-nchinare, Trec păsări, păsărele, și ciripă și cântă: Cu soțu-i filomela, și amoros columbul Cu tânăra columbă, fidela turturelă Cu soțul vieții sale, Berbecele cu oaia, junicea lângă taur, Cu-a sa lionă leul, și tigrul cu tigresa. Ienă, lup și vulpe vin umili înainte-i, Cu limba îi sărută picioarele și mâna, Se tăvălesc, se joacă, și-arată bucuria, Spre semn de mulțumire, luându-și al lor nume. Și trec l-a lor pășune și jocuri inocente: Junicea cu liona sunt bune vecinele, Cavalla pe tigresă voioasă pune nara, Tigresa pe cavallă c-o labă pufulină O mângâie ușure, și mutual se cearcă; Și pân' la pisicuță, cu șoricelu-n labe Se joacă resăltându-l, ca pruncul cu o minge. II [ modifică ] În toate omul simte nespusă bucurie, Și cerul, și pământul îl pune în extaze. Frumoasă-i pare lumea, și Cosmos o numește (De marea-i frumusețe), divin adornament. Ci n-are cui să-mpartă nici marea bucurie, Nici cuget, nici plăcere, căci e cu totul singur Și n-are sie semen. E om, și n-are oamă, ca leul o lionă, Ca turturelul soață. Cu toate-acestea simte O voce-interioară, misterioasă voce Și tânără, ce-i spune că nu e, nu e singur, Că poartă un alt sine în sinele său propriu, Ce-n sânul său viază, la inimă îi bate, Cum simte mama-n sânu-i când saltă embrionul; Ea știe că într-însa începe o viață Din propria-i viață ca un depozit sacru, Ea știe că e fructul amorurilor sale, Obiectul adorabil ardorilor materne. O știe cum știură în sus d-atâția secoli Și tânăra ei mamă, cum a știut bunica, Străbunele-n sus toate, cum știe-orice femeie; Iar primul om și mire, augustul nostru pater, De unde-avea să știe ce saltă și s-agită În sânu-i, l-a sa coastă, de inimă aproape? Nu știe, ci resimte că nu se află singur; Și-n neastâmpăr straniu dorințe-l înfioară, Se-mbrățișează singur și amă cu ardoare Și nu știe ce amă... Se înamoră-n sine De cel mai inefabil, legitim amor propriu. Suspină și se simte ferice-n suferire, Își rătăcește pașii și cată-n neastâmpăr. Se pune spre repaos sub arbore la umbră. Uimit ca în extaze, adoarme cum dorm pruncii, Ca-n leagăn de verdeață, de tinerele roze, Și petrecut de perle unei sudori ferice. În somn, ca-n aromire, ca și cum e aievea Când omul dulce doarme și simte și aude Câte-mprejur se-ntâmplă, apare o ființă Augustă, radioasă. Era Divinitatatea. În formă de-om apare, cărunt și venerabil Și plin de bunătate. S-apropie afabil Și pune a sa mână pe coasta lui din stânga. Atoatecreatorul operator devine Și blând desparte coasta și ușurel o smulge, Ca dintr-un argil nobil spre plastica divină; Și o desparte astfel precum desparte Zeul În faptele-i divine, să dea viață nouă În loc de a distruge. Profundă este plaga, și omul simte dorul; Ci dorul este dulce ca dorul ce provine Din mâna providenței, ca dorurile-agapei. Cine-a simțit amorul o știe cât de dulce Îi este și durerea. Sub mâna creatoare Se-nchide-ndată plaga, cum vine la loc apa Când mâna se afundă să ia dintr-însa parte. Sub mâna creatoare palpită caldă carnea Și coasta se mlădie. Într-însa Zeul suflă. Mai mult decât viață, amorul divin suflă. Și edifică Domnul acea vitală coastă Ce din Adam luase, ca templu, în femeie. Cum iese creatura din mâna creatoare, Suavă se mlădie și moale se-angeliză, Și Dumnezeu, văzând-o, din grația-i cea mare O și numi muiere . Când ne tot spun poeții de fabula Minervei, De creierii lui Joie, d-a lui cefalalgie, De marea-ndemânare la meșterul Vulcan Și de severitatea, de candida bellețe A verginei Pallade, ce copie obscură, Ce palidă-imitare după originalul Al omului arhetip! Și ce e de poetic În cea grotească armă, a lui Vulcan secure, Cum și-ntr-o amazonă coifată,-mpăvăzată, Săltând toată armată din creștetul lui Joie, Cum iese o păpușă săltând dintr-o cutie? Divina noastră Evă --și Eva e viața, Cui mai târziu și Ebe îi ziseră poeții, Junețe, re-nnoire, viață în splendoare — Divina noastră Evă, în toată nuditatea, E tot ce e mai nobil, mai grațios, ferice, Mai adorabil... însă curând și vom vedea-o, Căci iat-o că dispare, precum dispare Zeul, Și omul se deșteaptă din dulcea aromire. III [ modifică ] La umbră, lâng-un dafin, ca p-un așternut moale, Pe iarba mlădioasă cu flori îndamascată, Ca pruncul într-un leagăn dormea prima femeie, Cu tâmpla p-a sa mână, sublimă de inocență, În toată nuditatea divinelor ei grații. Ca peplu peste corpu-i se răsfira în raze, În unde de lumină, cosițele-i de aur Și-i coperea d-a lungul augusta nuditate Și sânul d-alabastru și brațele-i rotunde. Pe frunte-i o sudoare de perle transparente Și un surâs pe buze, c-al pruncului ce doarme, Spunea de beatitutea a unui vis ferice. Susurul apei vie fântânii de aproape, Murmura frunzăturii, cântarea filomelei Ș-a vântului suflare ca un fior pe frunte-i Din somn o deșteptară. Deschide la cer ochii. Se uită împrejuru-i; nu știe unde s-află, Nu știe d-unde vine. Se scoală în picioare, Se pipăie, tresare l-al degetelor carmen, Și-n repedea mișcare, în gestele-i naive, I se răsfiră părul; și părul atingând-o, O dulce-nfiorare d-a lungul o cuprinde. Din toate câte vede, pe flori își pune ochii; Și-ncepe a culege, și pasă înainte Săltând din floare-n floare. Din multele fântâne curgea limpede apă Și-n râurile limpezi se aduna-mpreună, Formând ca o câmpie lichidă, cristalină, Ca cerul de albastră și lucie și lină, Cât celesteu s-ar zice. La lucida lui față, L-a arborilor umbră atrasă de răcoare, Și-ndreaptă-acolo pașii. Și vrând să se așeze, Plecându-se spre apă, apare drept în față-i O formă-ncântătoare. Se-ntinde să se uite, Se-ntinde ș-acea formă. Tresare, se retrage, Și forma se retrage. Revine încântată, Ridente-ntinde brațe, revine iar și forma; Ridente-ntinde brațe, și brațele întinse Ating, tulbură apa.... O astfel de-ntâmplare, și unică în lume, D-a se mira în apă ș-a se vedea pe sine Ca însuși într-un specol, și făr-a ști că este Imaginea sa însăși, și făr' a-și da cuvântul De câte i se-ntâmplă, n-a mai putut s-advie Decât primei copile, ce, singură sub soare, Nu mai văzuse încă imagine umană; Ș-apoi atât de bellă, atâta de perfectă! Acesta e-adevărul, acesta prototipul D-o scenă-atât naivă ș-atât de grațioasă. Iar fabula antică d-a lui Narcis fântână Și de înamorarea a lui cu sine însuși E palidă minciună, contrarie naturii. Revine iară Eva și-și vede iar ritratul, Se înamoră-ntr-însul, și vana ei ardoare O face să s-arunce și-n brațe să-l apuce. Se scaldă-n apa rece și, neaflând nimica, Rămâne-extaziată, cu totul disperată Din apă se retrage. IV [ modifică ] O voce-interioară o face să dorească Să-și aibă o soție ca forma ce văzuse, Și inima îi bate d-amor și de speranță. Era preocupată d-obiectul ce-o-ncântase, Era înamorată de bella ei figură. Noi nu putem descrie acele frumuseți, Ci-n câteva cuvinte. Ne tot vorbesc de angeli, ne tot deping la angeli Sculptorii și pictorii, poeții-ntr-a lor vervă. Să mergem la sorgintea-i de vrem să știm frumosul. Atoatecreatorul, principul frumuseții, Din grația divină când trase idealul Belleții absolute, imaginii divine, Prin mâna-i creatoare-l înființă în faptă Și-n plină realitate prin om, a sa făptură, Și toată frumusețea o puse în femeie, În verginea primară. Frumoasele din secoli, Ce-au apărut oriunde și au să mai apară, Cântatele lor grații, proporțiuni simetrice, Faimoasele bellețe într-una adunate, N-ar întregi o Evă (ce cuprindea în sine Ca-n germene tot sexul), cap-d-operă-a naturii Și filia dilectă divinei frumuseți. Mulți ochi s-asemănară cu-a cerului culoare, Cu sori și cu luceferi; ci, d-ați avut nainte Doi ochi ce adorarăți și razele-amoroase De v-au pătruns vrodată, ce v-a păsat atuncea D-a cerului culoare, de soare, de luceferi. Pe lângă căutarea dilectei ce vă face Să știți ce e viața, ce este fericirea? Ce comparare-ncape între-acei ochi și soare? De știți d-acea extaze, nespusă fericire, Mulțiți-o, înălțați-o la maxima putere Și veți avea idee de ochii, fruntea Evei, A nobilei, divinei viragini primitive, Model de frumusețe la angelii din ceruri Când vin ca să reveste imaginea umană. Acest fel era Eva, comuna noastră mater, Când de fiori cuprinsă, cu fruntea radioasă, Cu ochii plini d-ardoare, căta în neastâmpăr Părerea ce văzuse și dispăruse-n apă. V [ modifică ] În intervalu-acesta, Adam, deștept sub platan Dup-acel vis ferice, avea tot înainte Augusta, glorioasa figură creatoare, Și mai vârtos ființa din coasta lui creată, Atât de grațioasă, bellissimă și moale, Cui i s-a zis muiere; iar numele de Eva C-o mistică putere îi mângâia auzul Și-i încânta ființa. Ci fericirea scurtă A visului trecuse. Trecând și reveria Ce-l consola atâta, văzu că e tot singur, Cu totul solitariu. Pierzând orice speranță, ca-mpuns sări-n picioare. Atunci îl vede Eva: el n-avea-aceleași grații, Același aer dulce imaginii din apă. Era d-o frumusețe mai forte, mai severă, Ce, inspirând respectul, atrage și impune. Cu bucuria-ndată ș-o teamă o cuprinde, Căci junele, văzând-o, venea voios spre dânsa, Văzându-și idealul. Intimidată, Eva Își strânge sânu-n brațe, s-acopere cu părul, Și-ntoarce napoi fața ca prin instinct de fugă, Deși nu-i displăcuse a junelui figură. În forma lui virilă, în nobila-i statură, Era plin de vigoare și plin de maiestate. Cea gravitate blândă și seriosul aer De autoritate intimidă pe Eva Și o făcu să fugă. Adam, recunoscându-și obietul adorabil A1 visului ferice, strigă, iuțindu-și pașii: "Stai, bella mea dilectă, întoarce-te, o, Eva! Os nobil, adorabil din propriile-mi oase, Din carnea mea ești carne, viață din viața-mi; Te cată al meu suflet, ființa-mi te reclamă Ca parte integrantă a existenței mele, Să fim întotdauna, precum am fost, un corp." Stă verginea, s-arrestă, căci fiecare-și cată, Mai mult decât soția, să nu mai fie singur, Își cată jumătatea din sinele său propriu. Adam își simțea dreptul ce-avea într-ale sale, Și Eva datoria, nevoia-mperioasă D-a reveni la sine, de unde emanase. Vocația spre nuntă era-nnăscută-ntr-însa, Cu ea venise-n lume, ca și cu modestia Virtuții virginale, ca și cu conștiința D-a sexului valoare ș-a demnității sale. Întinde mâna, cade l-ardoarea juvenilă, S-arrestă și așteaptă. C-o blândă maiestate Adam o-mbrățișează; ea s-abandonă placid, I se mlădie corpul sub brațul ce o strânge, Își lasă docil capul și-l pleacă p-ai lui umeri; Iar sânul de-alabastru în unde i se gonflă Sub vălul transparente al blondelor ei plete, Întâmpină ș-atinge și electriză sânul Divinului său mire. El tremură ș-o strânge, La pieptu-i se lipește, și-n sacrul său deliriu Depune p-a ei frunte nupțialul primul baciu. Ea își ardică ochii și amoroși, și langhizi, Și plini de elocință, ca raze de lumină Se pun pe a lui frunte, cu-aceea tinerețe, Drept dulce recompensă l-ardentea sărutare. Nici cerul, nici pământul nu-i oferise încă Ceva mai adorabil! Descoperă într-înșii Ce n-a putut edenul a-i prezenta mai dulce, Mai răpitor, mai nobil ș-a-l încânta atâta. Adam pierde puterea, jos în genunchi se lasă. Din ast moment începe sub soare adorarea. Și-n adevăr, femeia fu viul edificiu, Însuflețitul templu ce a putut să-nspire Amor și adorare, și pe altarul cărui Din inimă, din cuget se puse-n olocaust Al laudei ș-al păcii sincerul sacrificiu. Lăsa-va omul tată, lăsa-va p-a sa mumă Și de a sa femeie lipi-se-va cu suflet, Ș-un singur corp va face. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . VI [ modifică ] Se scoală-Adam; și Eva în brațele-amoroase Îl strânge cu ardoare; el mai ardent o strânge, Și sân la sân ferice se-mparadisă mirii. Ținându-se de mână în mutuali afecții, Adam duce pe Eva în leagănul d-aproape De flori și de verdeață. Nici un talam vrodată Din stanțele regale augustelor mirese N-avu atâta artă, nici adornare simplă Cu-atâta maiestate, decor mai admirabil. Flori, vițe în festoane, cum nu produce arta, În toată abondanța, în toată frumusețea Suav decora bolta, pereții și intrarea, Extazia vederea și încânta mirosul. Pe un tapet de iarbă cu flori presemănată Se desemna ridente și roza amoroasă, Și candid' iasomie, safranul, iacintul; Pe așternutul moale de iarbă ca mătasea Acante, lăcrimioare, voioase viorele, Odorifere plante broda talamul nunții. Atoatecreatorul, principul frumuseții, A fost decoratorul când a plantat edenul. Conduși d-al nunții angel, mireasa cu-al său mire, Ținându-se de mână în sfânta nuditate De care n-avea teamă nici d-angeli, nici de Domnul, Nici unul despre altul, intrară-n sanctuarul Misterelor divine și d-unde-avea să iasă Întreagă omenirea spre-a popula pământul. Au fost sacrați de preoți, de mâna preaînaltă, Dodată cu viața, venirea lor pe lume, De patriarhi ai legii conubiului sacru. Cine-ar putea descrie nespusele transporturi, Candoarea virginală și grațiile Evei, A lui Adam fervoare, întreaga fericire Și-extrema pietate l-a ritului plinire? Împinși d-angelul nunții pe așternutul moale, Sunt unul lângă altul în toată inocența; Adam începe ritul; c-o dulce rezistință I se supune Eva și-n olocaust cede A se-mplini misterul. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Atuncea împreună, în toată fericirea, Simțiră paradisul și-ntreaga beatitute. Ca fulger fiori multe cuprinseră pământul Ș-electrizat revarsă profumul fecundării, Și pulberea-auree zefirii o răsfiră, O spulberă-amoroasă, ia plantele d-a rândul, Se-mbată în delicii, din floare peste alta. Se-nfiorară păsări d-amor, de bucurie, Din aripi, aripioare bătură și cântară Și celebrară ritul misterelor vieții. Luceferi, astre, stele și însăși casta lună Aprinseră ca martori făcliile nuntale, Și angelii agapei cântară-epitalamul Și acțiuni de grații, d-amorul conjugal. În horul astor angeli, o, bard al Albionei, O, Milton, treci la rându-ți! De ai pierdut vederea, Ți-e inima-n lumină și geniul în ceruri; Cu arpa ta de aur celebră imeneul, Salută ca un vate amorul conjugal Cu care numai omul a fost dotat din ceruri. IV. Arborul științei [ modifică ] I [ modifică ] De este o cădere, a fost ș-o stare cultă De arte, de științe, de pace, de dreptate, D-amor, de armonie, de bunuri legitime, A fost ș-o fericire. A Greciei cădere în sine presupune Ș-o mare naintare, în care înfloriră Virtuți, științe, arte și drept, și libertate, În care se născură ș-atât se dezvoltară Talente, minți și genii, eroi și legislatori; A Greciei cădere ne dă să înțelegem, Din fapte-nvederate, c-a fost a lumii școală, Precum căderea Romei ne-nvederează-n faptă C-a fost odinioară și doamnă, și potente. A omului cădere de ce să n-aibă-n sine Aceeași însemnare? de ce să nu ne spuie D-un nalt grad de cultură în care omenirea A fost ajuns odată și a căzut la urmă? Toți popolii din lume conservă suvenirea D-o stare foarte naltă din care căzu omul. Tradiția îi dete și forme variate, Și nume, după locuri: la unii ev de aur, La alții paradise, la mulți divină eră, Cereasca-mpărăție, perfecta fericire. S-a zis că pe atuncea locuitorii Terrei Erau mai sus de oameni cu mintea, cu puterea, Când, domni pe elemente, răsstrăbătea pământul Și aerul și marea, când spațiul și timpul Erau al lor domeniu; perfecta fericire Sau absolutul bine era a lor avere, Legitim eritagiu. Tradițiuni c-acestea era-n mare credință În Asia întreagă, și câți n-ar fi crezut-o Ar fi trecut de empii, nedemni de existență. Să le luăm d-a rândul, făcând aceeași cale Ce au făcut și ele prin lumea primitivă D-a omului cădere. II [ modifică ] Să-ncepem d-unde-ncepe credința despre starea Acei culture nalte de unde căzu omul. Așa de fostul bine, d-antica fericire Se nară pretutindeni și-nvederează fapta C-a fost ce nu e astăzi, un nalt progres în toate, În care omenirea se bucura ferice De dreptul la viață. Acea antică eră s-arată, cum am zis-o, Sub varii, multe forme, sub varii, multe nume: În Indii se numește maharchiane faste, Căci oamenii d-atuncea erau maharchi pelorii, Mai mari decât pământul, atotpotenți ca zeii; Și leii, tigrii, lupii, momițele, asinii, Și înșiși peștii mării aveau mai multă minte Decât regii de astăzi; iar vulpile și lupii Se pricepeau mai bine decât toți fariseii Spre a-ncela și-a smulge. O singură cetate era tot globul nostru; Maharchii, cetățenii acestei urbe vaste, Erau cât universul de mari și formidabili. Pe lângă ei pământul era ca o puntură Și — o, minune mare! — că ei, maharchi cât lumea, Cu mii și milioane se desfăta pe dânsul Și bea la ambrozie și se punea la luptă, Precum se luptă zeii sau regii până astăzi. În mijlocul cetății, ce-era ca o grădină, Și arborul științei creștea superb spre ceruri, Nemărginit cu trunchiul. Ca și știința însăși Se împărțea în ramuri, în crace,-n rămurele, În secțiuni aparte, capitoli, paragrafe, Articoli, axiome și câte-are știința Să semene cu pomul. Acest arbore mare era ca orice plantă, În jos cu rădăcina, spre cer cu-ale lui ramuri, Și rădăcine-ntinse ce sfredelea pământul Și străbătea profunde în iad ca niște pompe, Cât să spăimânte mintea și să-nfioare carnea. D-acolo-și trăgea sucul și-l răspândea în fructe Ca, d-or veni vrodată p-acest pământ și oameni, Precum veniră-n urmă, să nu guste dintr-însul, Căci moartea îi așteaptă în stirpea lor întreagă, În toată-eternitatea. P-acest fel de credințe și Brahma, și brahmanii Își stabiliră siguri și tronul, și altarul, Și ordinea legală. III [ modifică ] Un eretic odată, potente cât maharchii, Arhibrahman din leagăn, sacrat de sine însuși Și suveran pontefice, c-un braț de naltă forță Ia pomul și, smulgându-l din cele mai profunde, L-întoarce și-l înfige cu rădăcina-n ceruri. Cu ramurile-ncoace spre noi ca niște raze, Să-nvețe d-altădată să nu mai sugă moartea Ca pân-atunci din iaduri, ci viață și lumină Din cele preaînalte; să crează fiecare Că cine din el gustă ia viață și putere Spre a combate forța ce se credea că este Ea însăși absolutul. D-această cutezanță se zbucină pământul; Toți sfinții, toți maharchii strigară: "Sacrilegiu! Trădare,-apostazie!", căci după dânșii lumea S-a-ntors, ca niciodată, cu josul său în sus. Nici Anna-arhiereul, nici doctorul Caiafa, Cuvioșia toată, cu scribi, cu farisei, Nu-și sparseră vestmântul și nu strigar-atâta Când încarnat Cuvântul, spre nutrimentul minții, Își dete al său sânge, doctrina sa divină. Nici însuși sfântul papa n-a fulgerat atâta, Din culmea Vaticanului, urgie și-anateme Gând Luther ereticul se puse să proteste, Altissim să proclame și voia conștiinței, Și liberul examen. Era nevoie mare în Indiile toate! Și de aci nainte persecutări, martire, Furci, bende, rugi și roate, cu moartea toți să moară Și câți n-au atins pomul. Ci arborul științei fu transplantat în China Cu rădăcina-n ceruri. P-atunci China, mai simplă, cu totul primitivă N-avea atâtea-nvățuri ca cele de prin Indii; Chinezii-n simplitate nu se puteau pricepe Cum mii de universuri, de colosali maharchi, Putea să se desfete pe glob ca un grăunte. Au fost auzit însă din tată la alt tată C-a fost mai dinainte timpi, zile fericite, În care-și mânca omul fără laboare pâinea Și oamenii cu toții erau nici viermi, nici humă, Ci suverani cu toții, imperatori celebri, În strictă alianță cu cele preaînalte, Căci cerul cu pământul erau ca două sfaturi Vecine și amice, în bună armonie. P-atunci imperatorii (c-așa se zicea omul) Pe căi d-argint, de aur, de fier peste tot locul, Cu trăgători d-aramă vărsând flăcări pe gură, Mergea unul la altul și, devorând distanța În câteva minute, în țări prea depărtate. Iar alții-n vehicule ca stelele volante, Cu ipogrifi de flăcări ca fulgerul de repezi Îți străbătea prin aer de la pământ la lună, Din lună drept la soare. P-atuncea toată lumea Era în fericire, p-atunci erau și râuri De miere și de lapte. Dar cum, nu se prea știe, că-ncetul cu încetul Se tot corupse lumea, și iată și căderea. Spre consolare, însă, advine pomul științei, Și, tot gustând dintr-însul (cum gustă din știință), Locuitorii Chinei inventă astăzi una, Inventă mâine alta; cu corpul și cu mintea Se puseră-n travaliu, se deteră la arte, La măiestrii, științe; aflară niște semne, Spre-a se putea-nțelege cu cei ce sunt departe Și cu posteritatea; făcură tipografii, Hârtia inventară, făcură cărți sau table; Țin mult la industrie, ș-a câmpului cultură O au drept lucru mare, că ară și-mpăratul; Și le-a rămas credința că au să mai ajungă Tot cum mai fură-odată, nainte de cădere, Pe drumuri ferecate, cu cai de acioaie Și vărsători de flăcări, distanța să devoare Și lumea să străbată din margine la alta, Și c-or s-ajungă încă ca-n clipă, ca un fulger, Apus cu răsăritul să stea gură cu gură A se-nțelege-n vorbă, ca-n zilele acelea Ce le numea divine. Acestea le cred toate, și încă și mai multe, Ci nu se pun să facă, așteaptă să le vie De peste mări decindea, din lumea cea mai nouă, Din țara lui Franklin. Căci ei au o credință, și țin prea mult la dânsa, Ca soarele, lumina tot de la răsărituri S-a învățat să vie, când alții, bunăoară, Așteaptă să le vie de la apus sau nord. IV [ modifică ] În secolul de față progresul nu e încă La gradu-n care-n China se crede c-a fost omul Nainte de cădere; când însă după secoli Va tot nainta omul, și dup-o catastrofă Ar recădea cu totul în nouă barbarie (. . . . . . . . . . . . . . . . . . VIII [ modifică ] . . . . . . . . . . . . . . . . . .) Și-oricând pe el se pune al Domnului nalt spirit. Iar mitul despre lemnul științei era încă În credit între stirpea lui Abraham sau Brahma, Ci-l nară omenește, ca și cum nu l-ar crede, Căci prea cu pietate vorbește de știința Ce Dumnezeu pusese în inima cea dreaptă Lui Betseel, s-opere și să arhitectone A Mărturiei tindă. El face istorie din fabula trecută, El spune că edenul e parte din Asia, Prin care trece Tigrul, Gehon și Eufratul, Și poate și-nsuși Istrul, cui și Phison se zise, Grădină ce-avea-ntr-însa Siria,-Etiopia, Cu Indii împreună, cu țările-Evilat. El spune că acolo era stabilit omul, Cultivator, custode, de mâna preaînaltă; C-acele mari cuprinsuri, de multa lor cultură, Era ca o grădină cum nu e azi Europa, Că omul, mâncând pâinea în toată abondanța, Fără sudoarea feței, ne dă să înțelegem Machine de laboare ce-au fost liberat brațul Ș-o mare naintare d-industrie, de arte; Că-n plină libertate femeia-era consoarte Mai sus d-o Aspasie, mai sus decât o Sappho, A lui Pindar emulă, și, întregind pe omul Ca demnă jumătate, năștea fără durere; Că arborul științei, ca-n orice țară cultă, Crescuse-n cea grădină și prospera d-alături Cu arborul vieții. Ne spune de o stare de pace, d-armonie În care azi Europa s-a pus pe drum s-ajungă Și d-unde omenirea căzu ca și Egiptul, Și Grecia, și Roma. C-Adam, ca o figură, Personifică omul din era de prodige Culturii primitive, căzut în barbarie. Și-n marea lui cădere, lipsit d-orice mijloace, Lipsit d-orice știință, de tot ce ușurează Și brațele, și corpul, de orice instrumente, Redus, precum se zice, într-o informă sapă De lemn foarte ingrată, și astfel a-și susține Viața cu laboarea, a-și blestema ființa, A-și face din femeie o sclavă tremurândă, Iar din posteritatea-i moștenitori durerii, Ai gemetului filii. Narată pe-omenește, tradițiunea-antică Ne face să-nțelegem enigma ce agită, De șaptezeci de secoli, umana rațiune. Aci s-aude clară a istoriei limbă Ce-atâta se distinge d-al fabulei haracter, Ce ne descrie anii și zilele de aur Ai evului ferice, atâta de contrariu Cu însăși fericirea. O viață monotonă d-o-ntreagă nemișcare, Când râurile d-astăzi erau râuri de lapte, Pâraie curge-miere, când fructele din arbori Erau poame de aur, și oamenii la umbră Și neatinși de soare stau răsturnați ca pruncii În leagăn de mătase, făr-a mai ști de mâine, Și arborii de sine plecau ale lor ramuri De fructe încărcate, ca muma ce își pleacă Cu tinerețe sânul l-a pruncului său buze. Nici artă, nici știință, nici frământarea minții, Nici semn de rațiune. Se poate fericire În plină neacțiune, monotonie-ntreagă? Și-n care loc al lumii au fost aste tărâmuri? În visele-indiene? în câmpuri elizee? Grădinile-esperide c-acele încântate Grădini-ale Armidei, create ca prin farmec Și care niciodată și nicăieri n-avură Nici loc, nici existență? IX [ modifică ] În adevăr, căderea a fost și este-o faptă, Căci degradat fu omul mai jos și decât vita; Și oricare-ar fi forma prin care se transmise, Învederează timpii de-ntreagă fericire Și d-o cultură naltă, cât li s-a dat și nume De timpi divini, timpi d-aur. Ci care e cuvântul căderii deplorabili, Al unei catastrofe atâta de complete? Să ascultăm răspunsul sau paradoxul mare: Căci cuteză să guste din arborul științei!!! Și ce, au moare omul când gustă temerariu Din fructele științei? Problema se prezintă mai mult decât enigma. Ci, studiind progresul cu istoria-n mână, Se poate ca-n enigmă s-aflăm și adevărul. Să trecem peste toate câte putu să-nvente Și să fabrice omul spre-a lui necesitate: Invențiuni de vase, de varii instrumente, Cu uzul profitabili, cu-abuzul dezastruoase. Sunt însă legi eterne, cuprinse-n marea carte Ce s-a numit natură ș-a căror existență Și-ntreagă împlinire fu ordinea naturii Când a ieșit din haos, și care nu se calcă Nepedepsit de nimeni. Pe apă nu se umblă, prin aer nu se svoală; Știința însă vine și îi produce vase Și nave și batele ș-aerostate înseși. Aceste admirabili ale științei fructe, Gustate fără cumpăt sau fără sprevedere, Pe lâng-a lor foloase aduseră și moartea. Tot fructe-ale științei sunt ș-armele de luptă, Măciuca ori securea, ori gladiul, ori spada, Săgeata, arcul, lancea, făcute spre-apărare Și-n fond spre a distruge. Progresul e mai mare, știința mai departe Când ne produce fructe ca pulbera tonante, Ș-alăturea cu dânsa fulgerătoare arme Și tot mai mortifere ca cele mai din urmă Și cele ce cu timpul mai repede vor stinge Și arde, și distruge. Câți ați gustat din aste ingenioase fructe, Tot fructe-ale științei spre-a subjuga, distruge Ș-a domina ca zeii, trăit-ați cu viață Sau ați murit cu moarte, făcându-vă ori Caini, Ori victime ca Abel? Să punem ipoteza de ce-ar putea s-advie D-acum în câțiva secoli de-nvențiuni, progrese. Se-ntrarmă astăzi omul cu electricitatea, Dispune după voia-i d-a aburilor forță, Și toți le recunoaștem foloasele immane. Ci tot mai e progresul pe cât există încă Și mai există timpul. Străbată-se uscatul de forțele de aburi, Mulțească-se ca peștii pe mare piroscafe; Din popol la alt popol, de la un stat la altul, Din urbă l-altă urbă și din comună l-alta Încingă-se pământul de căile ferate; Locomotive, fabrici mulțească-se-n tot locul; Consume-se cărbunii și umple atmosfera De gazuri, când natura ni-l dă-n stare compactă, Să-și imagine omul la ce grad ar ajunge Progresul în doi secoli și cei ce au să vie; Ci fără preștiință sau fără prevedere Ce-ar fi când atmosfera dodată s-ar aprinde În general incendiu și cataclism de flăcări Ar arde ș-ar reduce progresul în cenușă? Acest fruct al științei nu ar aduce moartea La câți au vrut să-l guste lipsiți de preștiință Și înșiși la aceia ce n-au gustat dintr-însul, Posterității înșeși din germene extinse Nainte d-a se naște? Sau fără a ne-ntinde în ipotezi asemeni, Prin alte catastrofe, invaziuni de barbari, Ar recădea iar omul precum căzu Egiptul Și Grecia, și Roma și n-ar rămânea semne De marea naintare în care s-află lumea; Cine-ar scăpa atuncea din astă catastrofă Ar spune cum pot spune căzuții și barbarii De câte-a pierdut omul. Prin forme variate Tradiția-ar începe a deveni iar mituri, Divini, fabuloși secoli. Și ori credul, ori sceptic, Ori humă, ori zeu, omul din nou ar reîncepe Tot în sudoarea frunții să-și ție o viață De chinuri, de durere; prin luptă, prin travaliu Din nou ar reîncepe o cale lăcrimoasă D-o lungă, grea laboare și aspră, și ingrată D-invențiuni târzie, cât șaptezeci de secoli De luptă, de turmente, sudând, laborând unii Și tot culegând alții, n-ar fi d-ajuns ca omul Să vie iar în starea în care ajunsese Nainte de cădere. X [ modifică ] Scriptura cam acest fel ne dezvelește mitul Ce străbătuse lumea; într-însa-aflăm mijloace A dezlega enigma. Mois', crescut în Egipt, mai conserva d-acolo Și datini, și doctrine, și tot mai întrevede Divinitatea-n forță, și Eloim îi zice. Ca stirpe-abramiană reține iar credința Științei prohibite; d-aceasta în Geneze Mai dă divinității antice atribute Sau calități păgâne, o lasă ca și alții Tenace în vendictă, teribilă-n mânie, Avară și geloasă în cauza științei; În fond însă-l repumnă absurdul și nedreptul: În Eloim transpare divinitatea veră. Căci însuși prin femeie prescrie re-ntregirea, Regenerarea plină umanității-ntrege. Ea are să strivească culpabila, perfida A șarpelui rea țeastă. E cu metod Scriptura, căci atestând căderea Ne spune câte-există și cum vorbește lumea De arborul științei și lasă o speranță De câte au să fie, prin contraziceri înseși Descoperă-adevărul. Căderea este-o faptă, ș-așa o recunoaște; Ci care e cuvântul? de unde provenise? Scriptura ni-l transmite așa cum se didese D-adoratorii forței, satrapii-antichității, Și pare că s-adresă la mintea omenirii, Zicându-i: "Au se poate un zeu gelos și pater? Un zeu plin de vendictă în marea-i bunătate? Un zeu plin de rancurră în lunga lui clemență? Și dacă vreți cuvântul căderii deplorabili, Vi-l spui cum vor să-l spuie potenții, impostorii: Creat cu simțiri omul, dotat cu judecată, Distins prin rațiune cu naltă facultate Să studie, s-observe și altor să comunice Ideea, cugetarea, acesta este omul, Imaginea divină. De altă parte, iară, o lege de teroare Divinamente dată, nerevocabil pusă Să nu cumva să puie în uz aceste daruri, Să nu cumva să guste din arborul științei, Ce-atât se dezvoltase în lumea cunoscută Cât paradis se zise! că va muri cu moarte În tot superlativul și el, ce-a comis fapta, Ș-a lui posteritate." Prin aste contraziceri Scriptura ne deschide Un drum de judecare și d-a conchide singuri: De este cu putință un zeu pervers cu mintea, Gelos d-a sa făptură, nedrept, cumplit, teribil, Neconsecvent cu sine, lipsit de rațiune, Într-un delir culpabil de ură, de vendictă, Să dea pe mâna morții umanitatea-ntreagă, Să martirize filii d-a tatălui păcate C-o ură ne-mpăcată, să-și facă un deliciu Din lungile suspine ș-universalul gemăt? Acel zeu nu există și n-a putut să-existe; E zeul ficțiunii infamilor ce vrură Să-mpile omenirea în numele credinței De dânșii inventată, făcând divinitatea Egală și complice cumplitelor lor crime. Scriptura îi denunță prin contraziceri înseși, Și toată neființa, ca zeii ficțiunii, Dispare ca minciuna când adevăru-apare În Iehova-Ființă, și când mai dinainte, Prin luptă decisivă și foarte neleală D-o noapte foarte lungă, învinse omul forța, Ce pe lângă tărie adăugea și dolul, Punându-i mii de piedici la coapsa lui virilă. În alba dimineții teribila fantasmă, Divinitatea-Forță, cu toată-a ei tărie, Manopere și curse, era jos răsturnată; Iacob e cu genunchii pe pieptul și gâtlejul Lui Eloim cel tare, ce grație îi cere. Nu grație, ci pumnă, te luptă d-aci, oame Dezmoștenit, te luptă! Cu propriul tău sânge respinge ignoranța, Nu crede imposturii; Scriptura ce-ți depinge Figurile erorii te face să vezi singur A ta regenerare în fructele științei, În Dumnezeu-Cuvântul. Căzut-ai prin eroarea-ți, lipsit de preștiință; Prin Dumnezeu-Cuvântul te nalță la splendoarea, La starea-ți primitivă. Desparte din substanța divinității vere Nedemnele-atribute ce-i dete impostura; În legile-armoniei vezi legea providenței, Principiul bunătății; divinitaitea-ntreagă Sta însăși în dreptate, când faptele-ți perverse Răstoarnă echilibrul. Când ieși din calea dreaptă Și predomină răul, convinge-te că bunul Răsare din excesul al răului, și darul S-adauge oriunde păcatul se-nmulțește; Ca lucea din tenebre din rău binele iese. V. Moartea sau frații [ modifică ] I [ modifică ] Căderea-a fost și este, nu însă preursită Din planul providenței, ci din fatală-eroare. D-aci în ignoranță, în lipsă căzut omul, Ajunse-a se susține ca fiarele cu prada, Ca păsări cu ciupitul, sau laborând pământul În chinuri și sudoare, cu palmele, cu brațul, În lipsă d-instrumente, a se arma cu lemnul Și mai târziu cu piatra spre-a răsturna pământul. Dotat cu rațiune, își construi umbrarul; Castorul, rândurela îi fură drept maeștri Spre a-și clădi coliba, și alte animale Spre a-și căta spelunce și a scobi pământul Să se alberge iarna. Domă cavallul, boul și le împinse jugul D-a trage greutatea cu dânsul dimpreună La asprele lui sarcini. Domestici și păsări, Formă de vite turme, dispuse d-al lor lapte, De lână și de piele, d-a lor progenitură. Cu fiara veni-n luptă și, vingător adesea, Întreaga-i despuiere îi atestă valoarea Și-l revesti ca mantă, emblemă de victorie, Trofeu al luptei sale. Cu furie mai mare, cu ură mai cumplită Veni cu omu-n luptă și, vingător sau pradă, Ajunse ori despotul, ori sclavul mizerabil Al fratelui său însuși, carnefix ori victimă. Urmând după Scriptură, lua-vom înainte Drept arhetip de viață adamiana stare, Familia întreagă ce reprezintă-n sine Viața primitivă; vom spune cu durere De cele întâmplate după cădere-ndată Ca niște consecințe. Pierdu Adam edenul, primara fericire, Căzu omul din culmea progreselor cântate De toți profeții lumii popoarelor antice. Un cataclism teribil, universal incendiu Se pare că cuprinse, distruse moștenirea, Averea omenirii; că cherubimi de flăcări Sta custodind intrarea, romfeea fulgerante Rota neîmpăcată. Nu mai era speranță: Cu mâinile-atârnate, cu palmele-ncleștate, Își pleacă omul fruntea și jos la pământ cată. Iar sventurata-i soață în lacrimi sta în urmă-i. Cu părul în desplete în marele său doliu. Expatriat e omul, dezmoștenit cu totul Din marele său bine, din toată-a lui avere; În faptele lui toate e blestemat pământul: E roșu de arsură, triboli abia produce Și spini și pălămidă; chin și sudori l-așteaptă Spre a-și susține viața; mai vine și insectul Să-i dispute, să-i roază productele laborii. Pe lâng-acestea-o voce din sânul său se nalță Și-i spune implacabil că nu e decât humă Și-n humă-o să reintre. Frumoasa lui consoarte, cea grațioasă Eva, Docilă îi urmează, supusă servitoare; În lacrimi și lamente, labori de tot ingrate, Își pierde ai ei carmeni și grațiile toate, I se pălește fața, i se deseacă pieptul Și buzele îi crapă. Cu scobitoru-n mână, Drept instrument laborii, i se năsprește palma, Când tălpile, călcâiul i se-ntăresc ca osul, Ca-a vitelor copită. Durere o așteaptă În viața-i lăcrimoasă spre-a naște și a crește Spre dor, spre chin, laboare, tot filii ai durerii Ce au să-ngrașe câmpii cu sânge, cu sudoare. În toată nuditatea, expuși la ger, la vânturi, Tunice pellicee le coperiră corpul, Și vița, sicomorul le oferiră frunze Spre-a-și coperi mijlocul. II [ modifică ] În astă scăpătare și lipsă despre toate Născu lui Adam Eva pe-ntâiul filiu, Cain, Cu gemenea Azruna. Ca cuibul unei păsări Se împleti un leagăn de flori, plăpânde frunze. Acolo puși copiii, ca doi Columbei tineri, Fură-ardicați spre ceruri de mâinile paterne, Primițiile-agapei. Se mai născu și Abel, și gemenea Helia. Părinții se-nmuiară cu inima, cu dorul, Cum foarte des se-ntâmplă, spre cel mai june frate, Și gestele lui toate, mișcări, apucăture Li se părea mai tineri, mai blânde, grațioase, Cât din fatalitate, și încă din pruncie, Redeștepta în Cain o tristă gelozie. Când se măriră frații, căzu-n partea lui Cain A câmpului cultură, întru sudoarea feței A-și întreține viața; iar Abel își alese Viața pastorală, a turmelor sporire. În arșița căldurii sudând labora unul; Asprindu-i-se palma, curbându-i-se corpul, I se năsprea-mpreună și inimă, și cuget. În urma turmei sale, la umbră, la răcoare Sta în veghere altul, cu inima în pace, Cu sufletu-n repaos. Stătut de labori unul, ca negura de noaptea Se returna la tindă; își întrista părinții Și tânăra soție. Blând, plin de bucurie, cu oile, cu mieii, Venea voiosul Abel ridente ca seninul În brațele Heliei, ambilor săi genitori. Familia întreagă era în voie bună, Căci devenise Abel cel mai dilect al casei. Pe lâng-acestea iară intrase-n ale rugii, În câte își expande spre cer inima omul, Și datina d-a-aduce din fructe ș-animale Spre-a le-nchina de sacre l-altar, în olocaust, Oblațiuni, ofrande. Cu ritul dimpreună, cu observări de forme, Nu mult, și supravine și o credință-absurdă D-o teamă, d-o speranță, și pân' la degradarea Să uite ale rugii și să observe numai, Când focul se aprinde, cum flăcările joacă, Când drept se suie fumul sau când apucă-n lături, Când bate vântu-n dreapta sau dacă bate-n stânga, Când păsări trec sau svoală d-o parte sau de alta, Când victima se lasă pășind l-altar voioasă Sau face vro mișcare, ori înapoi se ține; Când măruntaie, oase cuprind cutare semne Ce-nseamnă ori dezastre, ori fericire mare; Să mai acuze încă pe cel care ofere D-a lui bunăvoință sau de vro coditură De inimă, de suflet. Adam, precum se vede, ca omul ce ignoră Și va și el să știe, și n-are cum să afle, Căci n-are de la cine, observă și întreabă Obiectele inerte, ș-atât cele-ntâmplate, Cât mai vârtos pe sine; din sânul solitudinii Se forță-a-și da cuvântul de tot ce-aduce-azardul, De jocul întâmplărilor, a tot ce e materie Și n-are voie liberă, nici rația drept duce; Voind prea mult să știe, în supraștire-ajunge, Și-n loc de veritate s-afundă-n superstiție, Ce, oarbă de lumină, să-nvăluie în umbre, Ș-a noastră neștiință, în toată neputința D-a o-nsemna cu nume, se crede că ajunge A-și dezlega problema dacă din gură-i scapă Pomposul sacru nume, expresia mister. Mai mult decât tot omul Adam cătă s-ajungă Prin via, primitiva-i imaginațiune În regia fantasmelor, ș-a-și face o sistemă În practicarea ritului și explicarea semnelor. Și-inițiați de dânsul, și Abel, ca și Cain, Cu multă pietate în cele rituale, În seară, dimineață își aduceau ofranda L-altar în sacrificiu. Unul venea cu fructe, Producte ale terrei ș-ale laborii sale, Cu primogeniți altul, din mieii turmei sale. Să fie întâmplare, să fie voie însăși De sus a providenței, precum Scriptura-afirmă, D-a preferi p-un frate așa din chiar senin Mai mult decât pe altul? Că fumul de la Abel Făcea coloană dreaptă suindu-se spre ceruri, Pe când cel de la Cain se disipea în lături, Ca fum dezagreabil la nările divine. "Semn rău, precum se vede!" strigară asistenții; Semn rău, crezu în sine și Cain svânturatul. Se negură la față, crezându-se-n urgie În cele preaînalte și el, și ale sale. Tentația fu mare, și o simți ca omul Cui nu-i dă pas laboarea, fatica și durerea, Ca tot dizgrațiatul. Mai auzi ș-o voce Ce răsuna severă: "De ce astă-ntristare Și negură pe frunte-ți? D-aduci întru dreptate, Întru dreptate-asemeni împarte sau desparte, Căci altfel se comite în pe deplin păcatul. Acesta te alungă, și tu pune-ți puterea A-l domina-nvingându-l." D-a priceput-o Cain, noi nu putem pricepe De e vro rațiune c-apucă fumu-n lături, Sau vreo cuviință l-a ritului plinire Că se împarte-ofranda la dreapta sau la stânga; Ci știm că răscredința aduse rele multe. Aceasta n-a fost vocea divinei rațiuni, Ci vană aiurare, tentație supremă La inima dolente, în omul ce se vede Dezmoștenit de toate. Se negură la față dizgrațiatul Cain; I se negriră ochii și-ntunecat ia câmpii. În inimă-ncuibată invidia-l cuprinde, L-agită și-l turmentă; astâmpăr nu-i dă ura. Necutezând s-abhorre pe fratele său Abel, Se blestemă pe sine, dorește starea vitei, Dorește neființa și va să moară-ndată. La cugetarea morții îi vin părinții-n minte Ș-un dor nespus l-apucă de tristele lor zile, De filii, de soție și de suror' și frate. Cu repentirea-i vine dorința să-i mai vază, I-e frică și rușine naintea lor s-apară, I-e frică d-al său sine. Trist, palid, plin de spaimă, stătut d-atâtea chinuri, De dor, de repentire își rătăcește pașii Și intră în dumbravă să-și caute repaos. Aci, rupt de fatică, bătut de remușcare, S-așează să răsufle, și cugete-n amestec Îl tulbură cu mintea, cu corpul îl frământă. Aci, în murgul serii, în mijlocul tăcerii, Nu mai avea nainte decât o viață-amară Și grea ce-avea să tragă prin căile spinoase, Și nici o consolare, și nici o bucurie. I se părea că este obiectul unei ure Oriunde s-ar întoarce. Din cuget în alt cuget era în neastâmpăr, Și orele de noapte treceau fără să poată A-și mai închide ochii sau vrun repaos s-afle. Spre ziuă, în turmente, somn greu pe dânsul cade Și visuri vin grămadă să-i prelungească chinul; I se părea că vede că-n umilita-i stare L-amenința sclavia. Simțea foamea și setea, Angaria, laboarea, amarurile, jugul Posterității sale într-însul rezumate, Le resimțea în corpu-i, pe pieptu-i grămădite. Gemea de greutate, mugea, nu ca un taur, Mugea ca om, ca tată ce simte cu simțirea A mii de individe și scumpe, și dilecte. P-atunci era și ziuă, și Abel își mișcase Către pășune turma și o-ndreptase-n partea Dumbravei unde Cain își petrecuse noaptea. S-apropie, îl vede. Dormea și gemea încă; Se miră, se attristă văzându-l așa singur, Voiește să-l ia-n brațe, ci îi respectă somnul; Stă-n loc și nu cutează să-l miște, să-l deștepte. L-aude și-l observă cum geme și s-agită Și că e-n prada vrunui oribil vis tenace. Pătruns de tinerețe, d-ardoarea lui fraternă, Se pleacă și cu-ncetul îl mișcă și îl cheamă: "Te scoală, frățioare, te scoală prea dilecte." Ca-mpuns, speriat Cain răsare și se scoală Feroce, spăimântabil ca unul ce e-n luptă C-un inemic de moarte; i se zbârlise părul, I se-ncruntase fruntea, cu ochii plini de flăcări Și cu furoarea-n față: "Ce! fiii mei sclavi vouă? În servitute fiii, a mea posteritate? Mai bine jos despoții! De jos, din rădăcină Să moară tirania!" răcnește, se repede, Ia furios măciuca și capul drept în două Lui Abel îl despică. Ca fulgerul jos cade blând, inocentul frate, Și-n ultima-i cătare răsstrăluci clemența, Amorul și iertarea , cu un surâs pe buze-i Fiori îl petrecură și-i coperiră ochii. Se stinse. Și pământul săltă cuprins d-oroare, De sângele ce curge s-orbil îl întină. Cade și Cain, țipă, ia repede în brațe Victima ce făcuse; și vede, svânturatul, Că nu era fantasmă, nu inemic de noapte, Ci fratele său însuși ucis de a sa mână. Îl cheamă, îl sărută, îl mișcă, iar îl cheamă, Cutremur îl apucă și crede că-l apucă Pe dinapoi o mână și că aude-o voce. Era divina voce cui zicem conștiință: "Și unde este Abel? și unde e-al tău frate?" Ce are să răspunză? "Nu știu! (Căci n-are încă Întreagă cunoștință d-a faptei împlinire.) Nu știu!... n-am fost custode!" Și când își veni-n sine, când își aduse-aminte De cele de cu seara, de cugete sinistre Ce nu-l lăsau să doarmă, de visele oribili Și de suprema luptă să-și apere copiii, Posteritatea-ntreagă de fiare, de sclavie, Atunci disperat strigă: "Ucizător de frate, O, mizerabil Cain! Iertare cât de mare, Cât Dumnezeu de mare, păcatul meu o-ntrece Și nu mai e speranță. Deschisu-s-a pământul Și buzele lui sânge vărsat de a mea mână, Al fratelui meu sânge a supt"; și în rărunchii-i L-a apucat cutremur. "Să fug..." Și până astăzi Așa fug fratricizii, așa fug criminalii. III [ modifică ] Și frica, remușcarea-l împing ca o tempestă Ce-mpinge peste valuri un vas lipsit de cârmă Ș-al căruia pilotul e și nebun de spaimă, Nu știe unde fuge, când repezit la dreapta, Când zbucinat la stânga. Îi pare că pământul Îi fuge sub picioare. Stătut cu corp, cu mintea, Jos cade, și-i detună și creierii ca locul; Ca mort aci rămâne și stă în nesimțire. Durerea îl deșteaptă... și când îi vine-n minte A fratelui figură, fatală lovitură Răsună-ntr-al lui suflet; ca pe cărbuni se simte Și sare plin d-ardoarea să-l mai revază-o dată: Aleargă și ajunge la locul de păcate Și cade peste corpul abandonat de suflet. La pieptul său îl strânge, și țipă, se lamentă, Curg lacrimi de durere, fierbinți îi ard vederea, Șiroaie cad, se-ncheagă cu inocentul sânge; E desecat cu dorul ce-l sparge și-l sfâșie, Sughițele-l îneacă, își pierde răsuflarea, Cu mâini, cu capul cade pe pieptul adorabil Mai micului său frate. În mare neastâmpăr de multa-ntârziere, Adam, Eva, Helia, Azruna după dânșii, Căta pe Cain ș-Abel, și-n astă prosternare Îi află... O, spectacol! Părinți, copii, soție, Vă lamentați și plângeți, vă smulgeți în cap părul, Țipați, că iată moartea în pragul tindei voastre Oribil grință dinții. Dizgrațiat Adame, al patrilor părinte! Mult lăcrimoasă Evo, a mamelor strămater! Pe cine-aveți d-a plânge? pe justul ce trepasă, Sau pe ucizătorul mai hâde decât crima, Oribil de cutremur, de spaimă, repentiri? Căci unul, ca și altul, sunt scumpii voștri filii. Ca tată te-ntreb, Doamne, al totului părinte, De cine simți durerea mai mult și pietatea: De fiul ce blând cade ucis de al său frate, Sau de dizgrațiatul ucizător frenetic? Întreci sau te-ntrec, Doamne, părinții în durere? Mai bine zeci de filii la oricare părinte Uciși de mâna morții (de s-ar putea vrodată O astfel de urare), decât un singur filiu Ucizător de frate! Dă, Doamne,-acolo lacrimi și grația ta toată, Împacă (de se poate) dizgpațiatul suflet Damnat de sine însuși turmentelor eterne! Aibi pietate, Doamne! miserere lui Cain! Clemență, re-ntregire la sventurata ginte, A lui posteritate! Răscumpere-se-n secoli Prin chinuri ce-i așteaptă, prin gemet, prin laboare, Prin cuget și travaliu! Mulțească-se iertarea Oriunde e păcatul mai mult, mai deplorabil! Fiorător spectacol! Tabelul se prezintă Oribil, plin de sânge. E amplu și se-ntinde Cât omenirea -ntreagă, trecută și prezentă, Și-n secoli se destinse ca două mari figure Ce ne-ncetat arată ce-a fost și este omul: Când fiară, când victimă; sus unul, în picioare, Și tremurând și livid e Cain fratiricidul; Jos, palid, justul Abel, scăldat într-al său sânge, Lăsând orfani copiii, se vede până astăzi Din secol în alt secol, din ginte l-altă ginte, Trecând din dogmă-n alta, din lege-n altă lege. Vedeți după cădere cât este de oribil, Lugubru tot aspectul. Figure două-n sine Răsună omenirea, și o desparte-n două: În Căini și în Abeli. Scriptura ne-o descrie Și o personifică în doi frați ce ieșiră Din sânul tot acela și din aceeași coapsă. Și Cain se înseamnă pe frunte-i ca cu-o stemă, Să nu-l omoare nimeni; și Cain nu mai moare, Ca însuși despotismul ce-n secoli se succede, Schimbând formele toate, luând toată figura, Ș-a libertății însăși. Și de se mai nasc Abeli, Vin tot spre-a fi victime, tentație invidiei. "Dă, frate, și ucide, dezmiardă-te-n sudoarea-mi Te-mbată d-al meu sânge!" Aceasta e strigarea Și țipătul cel mare de șaptezeci de secoli. Juni, vergini, dați la fiare, dați și mai rău orgiei Mii, mii de ecatombe idolului de Marte, Damnării de-inchiziții și autodafede, În olocaust corpuri, și suflete-azvârlite La flăcările gheenei! Măciucă, lance, gladiu, Rug, furci și roată, cruce, salpetră și pucioasă, Plumb, fier, bronz, acioaie, jug, carcere și bende, Cepi, fiare și verige, sclavie, servagiu, glebă, Impozite, uzură... IV [ modifică ] Dispare de durere, de frenezie Cain, Nu mai putea să vază îndolorați părinții, Oribilul spectacol, cu-atâta mai lugubru, Cu cât cele umane acum de prima oară Și pe neașteptate se-nspăimântară horrend D-atâta catastrofă. Ci Abel sta cu fața și palidă, și rece, Ca cel care așteaptă spre cer și mut imploră O grație din urmă. Lamentele-ncetară; Părinții și soția, cu cât cătau la dânsul Și-l mai sorbeau cu ochii, și-l mai luau în brațe Și-l sărutau pe frunte, cu-atât simțeau nevoia Sau marea veritate d-eternă despărțire; N-o cunoscuse încă, ș-acum le-o spunea sufletul, Convins d-a sa durere. Avea supreme drepturi Dizgrațiatul Abel, ș-acestea-imperioase Se impun ca datorie l-ai săi ce îl contemplă. A fost mai naturală din toate datoriile L-asemenea mari pierderi, l-asemenea durere, La o transfigurare atât de spăimântabilă, Să facă să dispară tot ce era oribil; Nu mai putea să vază acel scump, sacru sânge Negrindu-se-n tăcere cu cât se-nchega rece Și-i macula tot corpul ș-aureea lui coamă, Lipindu-i în dezordin, pe frunte și pe tâmple Șuvițele lugubre și-l desforma atâta. Spălară, curățiră, cu lacrimi inundară Acele scumpe membre; îi sărutară fruntea Și mâinile, și ochii și vrea ca să-l adorne, Magnefic să-l prepare spre-a mai face un pas Ca să apară candid în fața Creatorului. I-acoperiră corpul cu flori, tinere plante, Și fruntea îi încinseră cu lauri ș-amarante, Îi puseră ca aripe d-a lungu-n ambe părțile Stâlpări de palmifer, cântând toți aleluia. Și toată solitutea ce sta atât d-atentă Răsună în lamente din vale până-n vale, Ca angelii durerii: "Amin și aleluia!" "Eterna lui memorie! mai ziseră părinții, Ca-a noastre lungi suspine!" și frunzele din selbe Înfiorat răspunseră: "Ca-a noastre lungi suspine!" Se uită-n toate părțile, la cer câtă părinții, Și parcă cer o grație, vro naltă prevedere Spre-a veghea cu martirul într-o viață nouă Unde n-avea nici soață, nici mater să-l adoare, Nici pater să-l conducă. Cu toți laetemente își adresară vocea, Neavând cui să se roage, și Eva în durere Acest fel se exprimă: "O, aer ce verși viața spre-a răsufla-n suspine, Nu mai răsuflă Abel!... L-abandonați, etere! L-ai curățit, o, apă! Albitu-l-ai ca lâna Și c-al Albanei nectar; stropitu-l-ai în unde Ca lacrimile mele ce m-ard... și lui căldura Nu pot să-i mai aducă. O, sfinte foc, divine, L-așteaptă-a tale flăcări ca mielu-n olocaust, Îmi ceri ast sacrificiu în arderea de tot; Ci ard și frig cărbunii, și dorul e prea mare, Și nu-mi lași până-n urmă nici dulcea lui imagine, Să nu-mi mai vază mintea decât cenușă stinsă. De ar simți oița când i se arde mielul, Și d-ar avea putere, nu l-ar lăsa să-l arză. Nu-l pot preda la flăcări... O, mater, sacră Terră! Ia-l tu-n brațele tale, să-i ții tu locul meu; Deschide-ți al tău pântece și poartă-l tinerelă, Precum l-am purtat însămi, până să-l naști d-a doua Spre o viață mistică și fără chin, durere. În sânul tău, o, mater, depui pe al meu filiu!" Adam își șterge ochii, se scoală în picioare Cu gravida idee ce-i deșteptase Eva, Și ia genunchii fiului, îi mai sărută-o dată, Îi strânge cu vigoare, și stinsul corp încovăie Și îl mlădie-atâta, cât pumnii și genunchii I-aduce pân'la gură, ca filiul să-i semene Cu pruncul când se află în pântece materne. L-acest aspect patetic cu toți se consolară Și toți puseră ochii la stânca colosală Pe care blândul Abel își aducea ofrandele În seară, dimineață, la cer în sacrificiu Și unde era grota cui, prunci încă, copiii Ei singuri îi ziseseră în jocuri inocente: Aidem în sânul Terrei , zicând stâncii dolman . Luară cu toți corpul, prin norii de profume, Ș-acolo-l mormântară dolenți și plini de lacrimi. Iar angelii blândeții, drept preoți, intonară Cântarea despărțirii ș-a sărutării ultimi Și imnul nemuririi. În grotă, lângă Abel, îi puseră drept steme Și vargă pastorală, și gladiul de cremene Prin care-njunghea mieii l-altar în sacrificiu, Velocile săgete de silex, adamante Și toată armătura ce-avea ca un păstor. Acea stâncă și grotă ca monument rămase, Ca punct de demarcație, hotar între doi secoli: Intre edenianul, sau zisul ev de aur, Și durul, asprul ev de sudori, laboare. D-aci se începură și-ntâiul ev de cremene, Și epoha faimoasă, epoha a dolmanilor. 1870


