# FragmentsContent

content:
Proză literară [ modifică ] Introducere la volumul Răsunete din Basarabia O vânătoare în Basarabia Floricica codrului Istoria unui țânțar Un ajun de Anul Nou Omul enigmatic Două primadone În vis și aievea Testamentul și memoriul unui nebun Luxul Sofia Karpov (fragment din romanul Insula Sahalin. Țara misterioasă a exilaților ) Studii și epistole [ modifică ] Carpații, Basarabia și un rezumat istoric asupra cetăților ei Către Silvestru Morariu-Andrievici Către N. Rădulescu-Niger


content:
O, lăută a Moldovii! tu ai fost de tot uitată În creanga Dumbrăvii Roșii ce românul hăulește, Și care umbrea cu faimă sânta apă a Sucevii, Cruntată în multe rânduri d-a neamicilor sânge... Vântul clătina odată mângâios a tale coarde; Dar curpănul zaluziei, întinzând vițele sale, S-au suit cu sumeție, s-au încâlcit pintre ele... O, lăută românească! cine poate să deștepte După timpuri vechi trecute încântătoriul tău sunet? Sau vei fi cu-ndelungare acolo în frunziș mută? Ori când vei face tu iarăși ca să zâmbească eroul De plânsul și îngrijirea logodnicei părăsite!!! O, lăută a Moldovii! odată în țara noastră Tu țineai hangul tristeții la a domnilor ospețe; Când lăutarul-maestru amesteca al tău sunet Cu al oaspeților cântec, tu consolai cu duință Dragostea misterioasă a româncelor fecioare. Tu celebrai cu putere biruințele faimoase, Tu frăgezeai ca un farmec pe românii cei mai aprigi, Tu umpleai de bărbăție pe cei fricoși în răzbeluri; Iar când tăcea lăutarul, toți se cufundau în gânduri, Căci ca tine cine altul, o, lăută mângâioasă, Putea serba mai bine statornicia fecioarei Ș-a eroului izbândă, când s-întorcea din oștire! O, lăută a Moldovii! mai deșteaptă-te odată! Oricât de neîncercată este mâna ce s-atinge De-a tale-ncântate coarde, deșteaptă-te, o, lăută! Macar că eu abie numai pot să scot oareșce sunete, Făr' de gust, făr' d-armonie din ruginitele coarde, Care nu este în stare să însuflețeze încă A patrioților inimi, și eroicele pilde A strămoșilor cei demni să nu uităm niciodată... Aș fi fericit eu însă dacă al tău antic sunet Ar face-acum să răsară inima celui ce-ascultă... O, lăută a Moldovii, ce să deștepți ai putere A românului simțire, agiută geniei mele!


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Ochii minții mele îndărăt se uită, Răzbătând prin pâcla trecutelor seculi; Deci ridic voalul vechimei bătrâne Și Dragoș s-arată pe cal de minune. Pe al lui coif luciu s-învăluiesc pene, Și săgeți călite răsună în tulbă-i, El zboară călare pe șes ca un vifor, În zale porumbe, cu de oțel paloș. Soarele apune după înalt munte, Sara se ridică din adânci prăpăstii, Eroul ajunge în pustiii codri Și printr-a lor vârfuri abia vede cerul. Furtună grozavă pe aripi negrite, Dinspre apus vine vâjiind în aer, Văile suspină, codrul clocotește Stejari de ani sute scârșnesc să se rumpă. De ploaie și vifor nu-i adăpostire, Și nici că se vede de om locuință, Ci prin întuneric printre crengi departe Când și când clipește o de foc lumină, Cu speranță mare și îndrăzneț suflet, Eroul prin codru drept către foc merge; La un râu ajunge ce spumegat curge, Și pe țărmuri vede o veche cetate. Vânătă văpaie dintr-însa clipește, Care se prevede în apa ce curge, Iar prin ferești umbre când și când s-arată Ș-înăuntru urlă suspinuri și vaiet. Cu grăbire sare de pe cal eroul Și merge la poarta de scai îmbulzită, Izbește într-însa cu de oțel lance, Și de buhnet țipă coabele în codru. În cetate focul se stinge îndată Și lumina piere întru întuneric, Urletul stâmpește, suspinarea tace, Furtuna se-ntartă și ploaia sporește. Sâlnica izbire brațului puternic Birui tăria porților de schijă, Zăvorul se farmă și țâțâna geme, Neînfricoșatul Dragoș în ea intră; Cu sabia goală gata să lovească, Pipăind el umblă singur prin cetate; Adânc întuneric, tăcere mocnită, Numai prin fereste vâjâiește vântul; Atunce eroul furios strigară: „Fermecător mârșav, blestemate Vronțo! Tu mă faci să umblu rătăcit prin lume, Cătând pe Dochia răpită de tine. Trecut-am pământuri și pustii nămornici, Ucis-am mulțime de crâncene fiare, Stârpit-am din lume hoți și tâlhari aprigi, Cătând pe Dochia răpită de tine. Unde ți-i lăcașul, o, dușmane Vronțo? În bizunie, peșteri, în codrii nămornici, În făr’ de fund hrube, în hiola mării, Te ascunzi cu dânsa, cu a mea Dochie? Geniu rău și crâncen al Daciei mele! Aflându-ți lăcașul și în tartar, Din piept îți voi smulge inima ta neagră, Ca să scap de tine pe a mea Dochie”... Deci tăcând eroul, l-au cuprins somn dulce; Culcuș îi așterne osteneala-noapte, Și nelepădându-și armele și coiful Pe scutar cu capul el adânc adoarme. II [ modifică ] Viforul stâmpește, cerul seninează, Stelele pier toate de-a zorilor frică; A soarelui raze chiar ca de foc suluri Aprind răsăritul; și Dragoș tot doarme. Soarele se urcă pe-a cerului boltă, Amiazăzi arde cu de văpăi raze, Iar din brazi prin coajă smoală lăcrimează, Și eroul Dragoș tot greu încă doarme. Domnitoarea nopții, luna mângâioasă, Răsărind se uită holbat peste codri, Și din a sa urnă se revarsă rouă, Iar eroul Dragoș tot greu încă doarme. Negreața s-înalță pe bolta cerească — Adânc întuneric — sosi miezul nopții, Se trezi eroul din al său somn tare Și se minunează cum de încă-i noapte! Dar trăsni deodată tunet prin cetate, Ce zguduie zidul, dârdâiesc fereste, Și în întuneric fulgerul clipește, Sala luminează de focuri ciudate. Se deschid cu buhnet ușile la sală, Se arată umbre tot în giulgiuri albe, Cu făclii aprinse aducând schelete Cu-a lor mâini uscate o raclă de spijă. În mijlocul sălii au pus ele racla, Capacul în pripă sări de pe dânsa; Și tricolici negru fiorosul Vronța, Astrucat într-însa, privea slut cu ochii. Deci crăpă podeala, și focul din tartar Cu clocot și buhnet au zbucnit afară Și, călind sicriul ca roșul jăratic, Din adânc oftară Vronța al gheenei. În ochii săi aprigi, sângeroși, sălbatici Se vedea durere, pizma și urgia, Și clăbucii negri clocoteau în baftă-i, Căci afurisitul încă nu pierise. Apoi cele stafii de mâini s-apucară, Hârcâind cu urlet, chiuind cu hohot, Și cu bucurie turbată, drăcească, Conjurând sicriul, ca în iad jucară. Cu-așa îngăimare trecu ele noaptea, Chiuind mai strașnic, de vuia cetatea. Dar cântând de trei ori vestitorul zilei, Pieriră în clipală stafiile, racla. Deci tăcere mare ca în țintirimuri, Ș-adânc întuneric se făcu în sală; Iar Dragoș se miară de cele ce vede, Neputând a crede ochilor săi însuși. Dar în prip-aude încântător fluier; Muzicești organe răsunară-n aer, O rumănă rază, crăpând bolta sălii, Goni cu priință noaptea-ntunecată. Un prea ușor nour de aburi cu miros Ce mișcă răcoare un vântișor proaspăt, Plutind lin în aer aduce pe dânsul O zână plăviță, patroana Moldovei. Ale ei veșminte, mai alb decât crinul, Colanul pe coapse-i ardea ca rubinul; În ochii săi veseli lucea bunătatea, Precum saltă dulce steaua dimineții. Cu prietenie zeița grăiră: “Românule triste, supune-te soartei Și mântuie țara de-un neamic mârșav, De Vronța păgânul, ce măcar că moartea L-au trântit în fundul iadului amarnic, Ș-a gheenei gură l-au sorbit în secoli, Unde-al smoalei clocot, al focului vuiet Și a lui suspinuri sunt întrulocate, Dar el de Dochia se însuflețează, Căci el al ei sânge suge de trăiește, Ca și tricoliciul, însă din iad furii Sunt noaptea trimise ca să-l schinjuiască. Deci cu curaj du-te la a ta Dochie, Du-te peste codru către miez de ziuă Și-n șes de nisipuri, pe a mării țărmuri, Vei găsi cetatea de doi zmei păzită. Iată, îți dau ție un încântat fluier, El poate să-nchidă a zmeilor gură. Dar de vrei să scape scumpa ta Dochie, Să-i verși al ei sânge, așa-i voia soartei”... Muzica-ncântată iarăș răsunară Și se ridicară zeița pe nour; Iar Dragoș rămase privind după dânsa, Încremenind încă de ceea ce-aude. Și țiind în mână fluierașul zânii, De smarand scump foarte, cu suspin strigară: “O, dar de pieire al fermecătoarei Ce-mi dă pe Dochia vărsând al ei sânge; O, nu! mă cutremur de menirea soartei Să pătrund eu însumi inima Dochiei!!!” Dar Dragoș se pleacă hotărârei zânii Numai ca să surpe a lui Vronța farmec. Și chiar să nu poată să scape Dochia, Dar va cerca Dragoș cu orice primejdii Să sfarme cetatea — temnița Dochiei, Să ucidă zmeii măcar el să piară... III [ modifică ] Deci când răsăritul cu-a soarelui raze Poleia cu aur zorile și codrul, Pe calul său Dragoș către miez de ziuă Furios pornește, chiar ca o furtună; Iar de troncănitul potcoavelor grele În munți se răsună, stânca scânteiază, Lunca clocotește și de colb vârtejuri Se suie ca stâlpii unde calcă calul. Și ieșind eroul din munți și prăpăstii, Ajunge ca vântul în câmp de nisipuri, Ce se dezvelește ca și oceanul, A căruia margini cu marea s-încheagă. Iar vântul nu mișcă acele nisipuri Și zăduh fierbinte usucă gâtlejul; Nu-i de leac verdeață, nu-i de izvor stiglă, Ce firea îi moartă ca și țintirimul. Nu-i măcar nici urmă de vro vietate În câmpul acela pustiu și sălbatic, Ce spre apus numai se zărește munte, Și pe el, în zare, o cetate albă. Deci Dragoș se luptă cu arșiță, sete, Dar în sfârșit calcă a morții opreliști, Ajunge la poala muntelui de cremene, Spumegându-i calul de sudori de sânge; Se urcă pe piscuri a stâncelor oable, Ce abia cât numai nu se dezbârnase, Să se ponorască în adânci prăpăstii, Și pe potici strâmte ajunge-n cetate. Acea cetățuie albă fu zidită În timpuri trecute de-a iadului duhuri, Și bașce și turnuri grămădind pe scale. Fiora cu moarte pe tot muritorul. Dragoș, făr’ de frică, în gând cu Dochia, În suflet cu pizma tocmai ca furtuna, Sfărmând porți de schijă și rătezuri groase, Intră ca un strașnic cu paloșul gata. Fioros pășește, și sub a lui talpe Pârâiesc ciolane ș-a morților scafe, Căci viptul lui Vronța era tot de leșuri De români, furate de prin ținterimuri; Iar lilieci, stance, cucuveici și buhne Zburau ca un nour de-asupra cetății. Deci zmeii simțiră că sosi eroul Și zbieră cu țipăt bătând cu aripa; Ei bafta își cască și zboară asupra-i, Cu limbi întreite vor să-l venineze, Zbârnâiesc cu solzii, colătăcesc coada, Și cu a lor gheară vor să-l spârcuiască. Iar Dragoș țipară cu fluierul zânii... Și iată că zmeii cad jos ca butucii! Nu mai pot să zboare, nu mai pot să zbiere, Zac făr’ de simțire, ca două movile. Deci învingând Dragoș, la temniță merge Cu dor ca să strângă pe Dochia-n brațe; Dar strașnica poartă se deschide-n pripă Și iese fantoma lui Vronța păgânul. A lui cătătură, ca cometul noaptea, Platoșa pe dânsul, paloșul și coiful Erau învăscute de mucegai verde, Iar pletele, barba sta țapăn ca stuhul. Deci cu turbăciune paloșul își smulge, Se izbește groaznic namila spre Dragoș, El trăsnește-n creștet ca fulgerul stânca, Încât eho geme răsunând prin baște!! Coiful zbârnâiră și se țănduriră Și din ochi îi curse scântei milioane, Dar fierul la paloș se-ndoi ca cercul. Iar Dragoș sta țapăn în loc ca o stâncă. Și răsucind iute și el al său paloș Mereu ciocârtește pe uriaș mârșav, Încât bucățele i-ar fi tăiat zaua Dac-acele zale nu era-ncântate. Turbat de mânie, namila hrăpește, Și de pizmă urlă, răsuflând văpaie; El își încordează vinele pe brațe, El își mișcă mușchii pe robostul spate; Spumegând, îi gata să rumpă cu colții Pe Dragoș, eroul, ce-i stă înainte-i, A căruia moarte îi făr’ de sminteală; Dar Dragoș de moarte nici că se-nfioară... Iată urieșul cu brâncele-ncepe Să fărâme zaua sumețului dușman, Dragoș îi apucă un picior în brațe, Gros chiar cât o bârnă, și-n loc îl trântește. Întocmai ca turnul se prăvale Vronța, Și-n pământ groapă, căzând, prăbușește; Cetatea vuiră, zidurile crapă, Zimții de pe ele se prăval de râpă. Dragoș cu vârtute de gât îl apucă Și îi împlântează paloșul în baftă-i; Pe fier urieșul cu colții săi scrâșcă, Hrăpește, suspină și se vârcolește. Din gâtlej îi curge spumă — clăbuci negri De sânge și fiere; se luptă cu moartea, Geme de durere, moartea îl trudește, Și în pământ scurmă cu-a sale călcăie; Pâraie de sânge fierbinte se varsă Pe nisipul galben și se face baltă, Și din baltă abur se suie în aer, Și-n abur se-ncheagă frumoasa Dochie. IV [ modifică ] Iată-obrajii rumeni ca bujorii proaspeți, Iată ochișorii plini de drăgănele, Iată o guriță ca cireașa coaptă, Ce ademenește sărutare dulce. Iată coame negre, chiar ca urșinicul, Îi învălesc pieptul, spatele și boiul, Ce prin el se vede chiar zăpadă albă, Iar statul ei gingaș ca molidul tânăr. Deci Dragoș se miară de ceea ce vede, Nu știe: aievea, sau nălucă este? Aleargă la dânsa cu învăpăiere Și se teme foarte să nu se înșele. Ah! dar nu-i nălucă, căci el pe Dochia Aievea o strânge în brațele sale, Și de bucurie lăcrimând eroul, Îi zice aceste cu glas fraged foarte: “De demult te caut, amată Dochie, Alergând prin lume rătăcit ca umbra, Pierdusem speranța ca să-ți dau de urmă“. Ea oftând atuncea i-au răspuns aceste: “Domnișor amate, de mult te-așteptarăm, Să mă scapi pe mine de Vronța păgânul, Căci eu defăimându-l, ca daco-română, El mă înghițiră și mă mistuiră. În această cetate prin farmeci zidită, Unde de cinci seculi eu sunt înecată, În sângele fiarei de tine ucise, Încât îmi pierise numele din lume”... Deci principul Dragoș pe a sa Dochie Jos au coborât-o din înaltul munte, Și pe cal puind-o au zburat cu dânsa La a sa domnie ca s-o întroneze. Iar în cetățuie se făcu îndată Adânc întuneric și se porni clocot, Vifor și furtună, ce zguduie strașnic Muntele, cetatea, încât crapă stânca. Crapă și pământul, s-au ponorât toate, Zidurile, bașce, urieșul, zmeii, În adânci zăpade de nu se văzură, Rămâind în munte făr’ de fund prăpăstii. Într-acest fel ștearsă Dragoș domnișorul De pe pământ toate farmecele rele, Cu care păgânul Vronța mistuise Scumpa noastră țară Daco-România.


content:
Luna răspândește rază galeșă și luminoasă În senina atmosferă pe cerul prevăzitor, Iar spre Moldova se uită cu cătătură duioasă Și dorește să găseacă pe mâhnitul muritor, Ca să-i trimită o rază mângâietoare și lină, Ce răzbate pân-la suflet și durerile alină. Una dintr-acele raze strălucind înseninează Peste fața soldățească custodiului oștean; Dar întâmpină cu milă o lacrimă ce picase Pe răsucita musteață frumosului flăcăuan. Iar pe curelele negre și arma strălucitoare Se par ale lunii raze fulgere îngrozitoare. Mai încolo scânteiază ca niște piscuri de gheață Grămezile de sinețe oștenilor adormiți. Mai încolo șir de corturi ca troienele s-înalță, Care adăpostesc bravii de cu ziuă osteniți, A cărora fioroase și dogorite obraze Îngălbenindu-le luna și când dorm înfiorează. Așa era într-o sară ceata acea ostășească, Ce se părea că și lunii privind-o i-au plăcut, Că putu iarăși să vadă o tabără românească, Ca din pământ răsărită după timpuri ce-au trecut... Iar soldatul de la strajă de armă se sprijinește Și cu vers plin de-ntristare lăcrimând își hăulește: Frunză verde viorică, Oh! unde ești, Măriucă! Să te strâng, dragă, la sân, Ca s-astâmpăr al meu chin; Măriucă, te-am lăsat, M-am făcut țării soldat, Dar te rog nu mă uita, Nici, puică, te mărita, Ci să aștepți să viu eu, Ci să fiu mirele tău; Și să strângi bine inelul Ce ți l-am dat la pornit, Căci eu port la piept cercelul Ce-atunci mi l-ai dăruit, Atuncea când umblam odată Cu oițele prin munți, Atuncea când întâiași dată Te-am făcut să mă săruți... Măriucă, mă sfârșesc, De dorul tău mă usuc; Și totuna mă bocesc, Când mă scol și când mă culc... . . . . . . . . . . . . . . Cântând oșteanul aceste, pare că au fulgerat!!! Deci el tace și se uită, și vede jos lângă sine Că un nour se lăsară de raze înconjurat, Pe care sta în picioare un voievod vechi de zile... Pe al lui larg piept și spete purta zale ferecate, Iar albele sale plete peste ele răsfirate. În a sa vânoasă mână greu buzdugan răsucea, A lui coapsă era-ncinsă cu pală urieșească, Iar pe cap el purta coiful, peste care strălucea Doi lei țiind cap de zimbru sub o coroană domnească. Soldatul străjer se trase puțintel cam îndărăt, Își ia arma și țintește pe oaspe tocmai în piept; Și apoi furios strigă: “Spune, spune, cine ești? Spune dacă știi parolă! iar de nu, te culc aice”... “În zadar, răspunse umbra, cu arma ta mă-ngrozești; Când de moarte niciodată nu m-am speriat, voinice, Căci în cruntele răzbeluri mă-nconjura mii ca tine, Și buzduganul acesta îi culca pe lângă mine. Eu sunt Arbore, copile, hatman lui Ștefan cel Mare, Am servit sub a lui steaguri patruzeci de ani de rând, Și-n patruzeci de răzbeluri crunte, dar biruitoare, Văzui eroul Moldovei inimicii săi bătând! Acest suveran celebru era pentru dânșii fulger, Iar țării noastre părinte sau un ocrotitor înger. Dar murind eroul Ștefan, au apus al țării soare Și într-un mormânt cu dânsul patria s-au îngropat. Acum pest-atâtea seculi văd de bucurie zare! Văd că bourul Moldovei din țărnă s-au ridicat, Și lucește astăzi iarăși pe pavăza românească, Chemând eroii Moldovei din pământ să vă privească. Iar eu, trimis cu solie de patronul țării noastre, Să v-aduc bunăvoință, să vă binefericesc, Și să-nsuflu, cât se poate, întru inimile voastre Onor și patriotismul ce neamului românesc Strămoșii daco-românii le-au lăsat să moștenească Păn’ce cu neamuri străine începu să se corcească“... Grăind aceste, el pune pe a soldatului frunte A sa mână aeroasă, zicând cu glas tunător: “Oștenilor, fiii Moldovei! iubiți patria fierbinte, Și fiți cu zel și credință domnilor stăpânitori, Fiți aprigi cu inimicii, întocmai ca niște lei, Și blânzi cu compatrioții, întocmai ca niște miei”. Străjerul se-nfioară de cuvintele aceste, Se umplu de bărbăție, inima i se zbătea, Onor, patrie, bravură în sufletul său simțește; Uită părinți, uită rude, la carii mâhnit gândea, Uită și pe Măriuca, uită și căsătoria Cu tot sufletul se-ntoarce la sacra sa datorie. Apoi împrejur se uită; și nu vede nicăiere Acea cucernică umbră a hatmanului vestit, Căci ea zburase în ceruri, la a sa sălășluire, Lângă suveranul slavei, principul nebiruit, Unde petrec toți oștenii, ce țării se oferează, Unde petrec dregătorii, ce cu onor o serbează.


content:
Dedicat României Am fost și eu român, Dar m-am făcut păgân, Căci tânăr fiind, Bietul meu pământ, De tătari călcat, Ei sclav m-au luat. . . . . . . . De-acum numai moartea Să mă scape poate Din păgânătate. Doina veche a unui prizonier la tătari1 Bunului patriot și fumul țării sale i se pare dulce și mirositor...2 Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] Când aș fi o frunzișoară Ca de zefir aripioară, Care căzând în izvor Plutește pe el ușor, Eu m-aș smulge cu grăbire Din crenguța unde sunt, Aș sări cu mulțumire În pârăuț sau în vânt; Sau aș zbura pân-departe, Peste păduri neumblate, Sau aș zbura peste râpi, Ca pasăre cu aripi, Peste stânci de cremeni oable, Peste răsfățatul lac, În care ca plete albe Rădăcini de copaci zac, Peste dumbrava cerboaicei, Peste bârlogul ursoaicei, Peste-ăuîn codru de stejari Ce stau chiar niște străjari, Peste râpi întunecoase, Lăcaș aprigului hoț, A căruia frunte arsă Și a lui ucigaș glonț N-ar putea să mă-ngrozească, N-ar putea să mă poprească, Pân’la Moldova să zbor, Oh! și acolo să mor... Unde Ceahlăul desparte Pe Moldova de Ardeal, Și unde Bistrița cade Cu al său limpede val, Ca o fragedă mireasă, În brațele fioroase Al unui aprig bărbat Ca Siretiul tulburat. Acolo drag mi-ar fi mie Sus în văzduh să plutesc, De unde să văd o mie De cadre ce se zăresc; Aice-un șir de culmi nalte. Acolo văi, râuri late, Ce Dacia sfâșuiesc Și-n bucăți o împărțesc... Acolo ziduri căzute De cetăți ce pomenesc Faima Daciei trecute Și-a neamului românesc. II [ modifică ] Dar cum de au pierit oare A României3 nume mare, Ș-a celor principi faimoși Patriei părinți duioși? Unde-s oștele acele Care-odată tăbărând Peste dâmburi și vâlcele Și focuri multe-aprinzând, Se părea stele picate Sau fulgere înfocate, Lucind pe fier fioros Și făcându-l mai tăios? Unde-s hatmanii aceia De buzdugani purtători, Ce cu a lor bărbăție S-au făcut nemuritori? Unde-i ceata panțirească, Ce păzi stema domnească, Pe tot trupul înzăuați Ca zmeii înfricoșați? Unde-s copiii de casă Ce sta lângă domni spre pază, Pajii nobili și frumoși Ca haiducii fioroși? Unde-s mocanii de munte Ce purta prăștii și lănci, Și sărea ca niște ciute Peste șanțuri și pălănci? Și a arcașilor ceată Ale cărora săgeată Pătrundea fără de greș Dușmanii cei mai aleși? Unde-s cete cu sinețe A ghibacilor plăieși Ce la războaie-ndrăznețe Bătea numai în cămeși, Cu pieptul și brațe goale, Dușmanii ferecați în zale? Căci glonțul lor mergea drept În a dușmanilor piept; Unde-s trabanții de groază, Cu baltage și măciuci, Cu a lor barbe tufoase Și cu flocoasele burci? Unde-s călărașii groaznici Cu fugarii lor pohodnici, Ce ca pasărea zbura Și ca fiarele zbiera, Când buciumul chema oaste, Când măzdracele lucea, Și când simțea pe la coaste Că pintenul împungea? Toți acești cai iuți ca focul Ce sub dânșii arde locul, Bugeacului fii sirepi Și mândri ca niște cerbi, Au pierit cu călărașii, Ca o umbră au trecut, Și hatmanii și ostașii În țărnă s-au prefăcut. III [ modifică ] Deci unde odinioară Câmpul se cutremurară De biruinți românești, De vaiete dușmănești, Acolo plugarul mână Leneșii boi hăulind, Pân-când plugul se anină, Oase din pământ zvârlind; Și unde odinioară Pe dușmani îi înjugară La pluguri de au arat Și ghindă au semănat* În acea dumbravă sântă Oițele se umbresc, Și călătorul ascultă Fluierașul păstoresc... Și unde odinioară Bistrița se încruntară De sângele dușmănesc, Oh! acolo ce zăresc!!! Văd de român copilițe Că se scaldă, șuguiesc, Și apoi, împletind gâțe4, Pe pajiște dănțuiesc. Însă una dintre ele Saltă ca luna prin stele, Fiind gigâtă la stat Ca molidvul drept și nalt; Cu ochișorii ca mura, Sprinceana pană de corb, Fiindu-i întocmai gura Pe omăt de sânge strop; Mândră era copilița, Nu-i tăcea un ceas gurița, Și prin luncă alerga, Și fluturași alunga. IV [ modifică ] Ah, dar cum se poate oare Să m-aprindă desfătare, Ce mă îndeamnă să uit Ca să spun ce-am început! Mă întorc dar cu priință Către timpul ce-au trecut, Simțind o mare duință De ce pe-atuncea n-am trăit! Să privesc biruitoare Oastea cea nemuritoare, Ce pe dușmani învingea Ș-a țării hotar lărgea; Să privesc solii triimise La scaunul românesc De craii ce zădărâse Pe zimbrul moldovenesc. Lăcrimam gândind aceste, Dar răsării făr’ de veste Di-o rază ce-au luminat Spre-a României olat!!! La 29 ghenarie 1861 s-au deschis cu solemnitate secțiile corpurilor legiuitoare ale Principatelor Unite... (Înțelegeți, neamuri, și vă plecați, cu noi este Dumnezeu). V [ modifică ] Mă uit și văzui deodată Că cerul ne-au triimes Protecție neașteptată Din a Europei congres, Ce au urzit cu-ndurare A românilor scăpare, Și stima lor înălțând Precum au fost oarecând! Acea protecție sântă Întruloacă și unește România sfâșuită Și românilor vestește: „Că de acum România Unită are să fie În a sale vechi hotară Cum au fost odinioară; Și legi să-și întemeieză Unui guvern moderat, Pe pizmaș să-l înfrunteză Ce mult timp i-au fost gelat”... VI [ modifică ] O, protecție înaltă!!! Tu sameni această dată Cu marele prooroc, Care pe munte de foc, A legii table săpară Populului bântuit, Pe care el și scăpară De un jug nesuferit... Iar făr’ de-a ta apărare Popoarele împilate Nu-i chip să aibă scăpare De a-și păstra libertate. Precum Ștefan acel Mare, Și Mihnea5 cu bărbăție, N-au izbutit îmbinare Răzlețitei Românie; Și nici putu să o scape De sângeratele labe A leului răpitor Și lumii pârjolitor. Dar ea ca stejar de munte S-au deprins, s-au învățat Cu șioaie să se lupte Și cu furtuni ne-ncetat. Și tot încă odrăslește, Pe păstor adăpostește; Privind furtuna trecând Și ea etern rămâind, Sau precum vița-de-vie Măcar vite să o roadă, Odrăslește și învie Și aduce iarăși roadă... Deci prințul menit să fie Domn a toată România, Să facă țării mult bine, Negândind numai la sine... Să jure ca să păzească Șarta țării nesurpată, Să jure să ocrotească Dreptatea la judecată; Căci istoria privește Faptele de merit mare Și adânc le tipărește Pe lespizi nepieritoare. Și credeți, deși sunt frunză, Ce vorbesc a mele buze, Căci cu frunzi s-încoronează Principii când se renomează.


content:
Mâhnit și pe gânduri șed posomorât, Cu un dor nespus Ș-întristat, și dornic trăind amărât, Mă uit spre apus... Acolo îi viața! Acolo-i speranța! Să fim fericiți De-am fi toți uniți. Eu tânăr fiind, Acolo lăsând Strămoșești mormânturi, frați ce mă iubea, Și plină de grații pe Moldova mea Dornic părăsind.


content:
Cuprins 1 Partea I 2 Partea II 3 Partea III 4 Partea IV Partea I [ modifică ] L’homme est de feu pour le mensonge Et de glace pour la vérité 1 La Fontaine Ciubăr-vodă, domn faimos, Lui Papură strănepot, Avea un singur fecior, Frumos ca luna lui mai, Gigât ca un tânăr brad, Vârtos ca un vechi stejar Și viteaz ca un român. Acest fiu când s-au născut, Moașa ce l-au strâns de nas Și l-au prenumit Bogdan, Au tras boghii și au spus Mancei ce l-au aplecat, Ce soție va lua Și câte va pătimi Despre farmece și vrăji; Deci domnișorul Bogdan, Făcându-se flăcăuaș, Tatăl său, domnul bătrân, L-au chemat în curtea sa, Fiind boieri adunați Și după ce l-au pupat, I-au zis: “Fătul meu, să știi Că de-acum vreau să te-nsor, Și mireasă să-ți alegi Fată de domn sau de crai, Ca să nu piară cu noi Al lui Ciubăr soi vestit Din care eu rămăsei; Căci pe faimoșii strămoși Guzanii i-au ospătat”. Atunci Făt-Frumos grăi: “Tată, nu pot să mă-nsor Cu fată de trup de om, Căci baba ce m-au moșit Mi-au spus că ursita mea Zână frumoasă va fi, Ce sub soare n-au mai fost, Deci dă-mi arme și ostași, Să mă duc să o găsesc”. Atunci tatăl lăcrimând Au împlinit voia lui; Și bravul meu domnișor De porneală se găti: Peste trup s-au înarmat Cu cămașă de oțel, Pe cap cu coif cu zebre, Peste coapsă s-au încins Cu paloș de mare preț, Și pe spate aruncă Arc și tulbă cu săgeți, Iar pe piept și-au agățat O platoșă de argint Pe care săpat era: “Ori să mor, ori să găsesc Amata ursita mea”. Apoi scutarul luând, Din piei de bivol făcut Și cu criță blehuit, Se aruncă ca un șoim Pe al său cal, ce era Negru ca corbul la păr, La picioare pintenog, În frunte având o stea, Iar din nări foc slobozind. Deci agățând la oblânc Buzduganul de oțel, Chiar ca vântul s-au pornit Cu ai săi aleși oșteni Peste munți și peste văi; Și nu puțini au ucis Cu vânoasa mâna sa, Hoți cumpliți și groaznici urși Ce în calea lui ieșea. Dar, în sfârșit, ajungând La codri merei, pustii, Au strigat: “Noroc! noroc! Unde ești, vin să-ți grăiesc”. Și iată că dintre stânci O roată au și sărit, Pe care într-un picior Norocul venea spre el, Repede ca un vârtej De mai că nu l-au stropșit, Și zicea: “Ce vrei să-ți dau, Comorile de sub munți, Sau să te fac împărat? Căci eu nu pot s-aleg Cine-i bun și cine-i rău, Și demn de al meu dar, Pentru că m-am născut orb; Însă uneori fac haz Să ajut pe nătărăi”... Iar Bogdan i-au răspuns lui: “Eu sunt, jupâne Noroc, Mulțumit de mintea mea, Și altă nu cer să-mi dai Decât să-mi spui, unde pot Să găsesc ursita mea?” Atunci Norocul i-au zis: “Mergi, Bogdane, spre apus, Nouă zile, nouă nopți, Și pe-al unui munte pisc Pe sora mea vei afla Ursitele împărțind, Însă chibzuind așa: Ca să fie potriviți Acei ce se însoțesc, Pentru că ea are ochi... Și ea îți va da un măr Cu care tu să alergi La izvor sau la pârău: Și acel măr despicând, Din el pruncă va ieși, Ursita mireasa ta, Căreia din al tău pumn Îndată apă să-i dai, Căci negrăbind va muri.” Așa Norocul grăind, S-au și făcut nevăzut. Iar Bogdan, mire erou, Pohodnicul și-au întors, Spre apus l-au îndreptat, Cu pintenul l-au împins, Și ca săgeata din arc Slobozită de un brav La fugă l-au repezit. Aleargă negrul comos, Și zdravănul său picior Unde calcă peste stânci Scapără mii de scântei. Aleargă negrul țintat De nu seamănă a cal, Ci chiar negru nouraș Gonit de un vânt cumplit, Lucind la mijlocul său O steluță când și când Ca ținta din fruntea lui; Fugea negrul pintenog Și lasă în urma sa Munți, câmpii, văi și păduri Și companionii toți; Iar în vârtejul de colb Ale lui picioare iuți Se văd numai fluturând Ca patru albe aripi. Și fuge negrul mereu Prin dumbrăvi de pomi rodiți, Ce clatină a lor crengi, Și cheamă a lui stăpân, Măcar să guste din ei; Dar Bogdan râdea de pomi Și căta de calea sa. Deci copacii mânioși Îl mustrau așa grăind: “Doar de ulcica au pus Cestui mândru nătărău Vreo cotoroanță rea. Doar de naiba l-au luat Călare pe dosul său, Să-l ducă în iad prezent; Căci încotro fuge el Sunt numai prăpăstii, stânci, Și apoi câmpi de arin, Pân’ la muntele cel2 nalt Al pământului sfârșit”. Bogdan, în loc de răspuns, Dă pinteni negrului său, Și toate în urma sa Se tupilă, pier încet, Ca o dungă înnegrind Departe în orizont. Aleargă negrul mereu Peste stânci și peste râpi, Și de ropotul grozav Potcoavelor de argint, Vulturii s-au speriat Și cârâind între ei Zic: “Flăcău neghiob ce ești, Tu ești tâmp și calul tâmp, Că ați venit pe aice; Căci oricine au văzut Acest al nostru pustiu, Stârvul lui nouă l-au dat; Pân’ și zefirul ușor, De vine pe-aici suflând, Se fărâmă printre stânci; Pân’ și noi de ne lăsăm Pe locul unde alergi Balaurii ne înghit”. Iar el în loc de răspuns Le zice: “Fugiți, fugiți, De nu vreți să vă pătrund Cu săgețile ce port”. Deci vulturii sperieți. Zburând roată-n orizont, Se urca mereu în sus, Pân’ când s-au văzut pe cer, Intâi ca niște porumbi, Apoi ca niște lăstuni, Apoi ca niște țânțari, Și apoi încet, încet În nouri s-au mistuit. Aleargă negrul sirep, La nisipiș au ajuns, Și iată un nouraș Despre rumănul apus, Ca din a soarelui disc, Au ieșit și s-au pornit. Și mergând se tot mărea, Se împrăștia pe cer. Soarele îngălbenea Și ziua întuneca; Deci nourul se lățea Și fețele își schimba Ca a fumului clăbuci, Ieșind iarna din hogeag, Când soarele luminos, Dimineața răsărind, Îl vopsește fel de fel, Aci ca când ar ieși Foc pe gură de cuptor, Aci mohorât sau roș Ca sângele închegat. Dar când nourul văzu Alergând Bogdan mereu, Pe luciul de arin, Făr’ a se teme de el, Atunci fața și-au schimbat, Galben-vânăt s-au făcut, Ca pizmașul veninos, Și înflându-se grozav Au zbucnit din sânul său Un vârtej de vânt cumplit; Și spulberând pân’ la cer, Stâlp de arin ca un turn, Răsună un glas din el Cu zgomot înfricoșat, Și zicând: “Unde alergi, O! bravule Făt-Frumos? Și cum îndrăznești să calci În împărăția mea, Când mulți ca tine aicea, În acești câmpi de arin, Eu de vii i-am îngropat, Încălțați și îmbrăcați?” Dar Bogdan, nerăspunzând, Dă pinteni, bate mereu Pe zdravănul său fugaci. Calul zbiară mânios, Ochii lui s-au încruntat, Coama, coada încordă, Se întărtă la fugit, Ca și când ar zbura-n vânt, Mai necălcând pe pământ, Decât când își împlânta În nisip al său picior, Sfârâia ca fierul roș, În apă acufundat. Deci vârtejul mânios Ca uliul se repezi Și peste Bogdan căzând Cu stâlpul cel de arin Când pe șa îl răsucea, Când îl izbea în pământ, Când îi arunca în ochi Spuză, de mai îl orbea, Și când îl înădușea Cu-al său abur înfocat. Însă vârtosul Bogdan Se lupta, se zbihuia Și pe al său zdravăn cal În scări s-au înțepenit, Și în brațe cuprinzând Stâlpul acel de arin, L-au strâns la piept pân’ l-au frânt, Cu dinții au rupt din el Și l-au fărâmat bucăți. Așadar, viforul rău, Văzându-se frânt și rumpt De eroul moldovean, S-au prefăcut în vârtej, Și sorbind nisip din câmp L-au răsucit pân’ la cer, Și de-acolo vâjiind Au vărsat asupra lui Nisipul din al său sân, Ca să-l îngroape de viu; Dar neobositul cal În trei copce s-au izbit, Și cu pieptul răzbătând Prin vârtejul colburos, Au scos pe al său stăpân Din nămolul de nisip. Iar vârtejul, rușinat, Rămasă în urma lui, Lungit gios ca un troian. Deci eroul, ostenit, De primejdie scăpând, Și văzând cerul senin, Și departe-n orizon Culmea muntelui dorit, Lasă calul său încet, Și cu mâna pe grumaz Netezindu-l îi zicea: “O, neprețuite cal, Amicul, scăparea mea, Mai opintește puțin Pân’ la muntele ce văd, Și acolo te-oi lăsa Bine să te odihnești Și ți-oi da din al meu coif Apă rece de izvor, Și pentru păscut imaș De chirău și de trifoi”. Deci calul se-nvioșă, Simțindu-se dezmierdat, Și la fugă se porni, Iar soarele începu Spre sfințit a se pleca; Aerul se limpezi Ca cel mai curat cristal; Și-n acel timp liniștit Altă nu se auzea, Decât numai sfârâind Nisipul ce arunca Calul cu al său picior Sau vreun țânțar flămând Bâzâind pe la urechi. Însă deodată zări Obositul călăreț, În pustiul acel sterp, Pe un troian de nisip, Înălbind un șirag lung De călăreți înarmați; Deci scuturând din dârlogi, Dă știre negrului său Ce are de petrecut; Și nepregetatul cal Îndată s-au încordat, Forăind cumplit din nări Și din ochi scântei vărsând; Iar inimosul Bogdan, Buzduganul său luând, Răcnește înfricoșat: “Feriți în lături din drum, Feriți de sunteți oșteni Și de vreți ca să trăiți; Iar de sunteți arătări, Eu pe crucea mea vă jur Să pieriți din calea mea Ca dracul de tămâiet”... Însă lui nu i-au răspuns Matahalele ce stau, Nici de cruce au pierit; Deci bravul meu domnișor Se mira în gândul său Cum acele arătări De brațul lui nu se tem, Nici de cruce au pierit! Dar când s-au apropiat, Văzu înaintea sa Cavaleri încremeniți, Înzăuați și înarmați, Și stând toți călări pe cai. Atunci el au înțeles Că acești nenorociți S-au fost pornit ca și el Să-și afle ursita lor Tot în muntele știut; Dar al pustiului domn, Viforul neândurat, Îi înghițise de vii, Viscolindu-i cu arin; Și după ce i-au topit, Tot el i-au și dezgropat, Ca oricare călător Să vadă puterea sa. Al nostru însă român, Rămânând nebiruit, Trece buzna printre ei Cu pieptosul său fugar, Și îndată ce-au atins Șiragul de călăreți, Cu toții s-au povârnit Și s-au risipit sunând În ale lor zale de fier, Chiar ca nucile în sac; Iar din a lor căpățâni, Curgea pârâu de nisip Pe unde fusese ochi, Gură, nasuri și urechi. Deci Bogdan, bun sănătos, Pân’ la munte au ajuns, Al cărui vârf trecea Peste nourii ușori, Iar cu temelia sa Pân-în al mărilor fund. Deci soarele au apus După muntele înalt, Și stelele începu Să clipească în senin Ca niște de aur ochi, Ce se uita la Bogdan, Țintă, ca când se mira; Căci ele prea rar vedea Alt om pe-acolo umblând. Deci eroul ostenit Opri obositul cal Lângă un șipot curat, Ce din munte izvora Și în coif apă luând Întâi calul adăpă Și, făr-a se îngriji, I-au dat drumul la păscut Pe-a muntelui costișăeî Acoperite de flori, Căci acest credincios cal, Întocmai ca un dulău, Pe al său stăpân amat Îl păzea și-l apăra, Și treaz fiind și în somn; Iar Bogdan au adormit Lângă frumosul izvor, Cu capul pe-al său scutar. Deci eu să doarmă îl las, Fiind și eu ostenit, Și contenesc să vă spui, Boieri cuminți ce-ascultați, Ceastă fabulă a mea Pân’ și dumneavoastră toți Nu-ți zice precum zic eu Că ceea ce eu v-am spus Chiar așa au fost, au fost Partea II [ modifică ] Zorile de după munți Începur-a se ivi Și pe cât se lumina Somnul se împrăștia Al bravului meu Bogdan, Pân’ când s-au și deșteptat; Și frecându-se la ochi, Și căscând de două ori, S-au sculat și s-au pornit Pe naltul munte în sus; Deci cât mai sus se urca, Felurimi de flori găsea Picurând de pe-a lor frunzi Lacrimi chiar ca de brilant, A răcoroaselor zori, Care zori, încet-încet, Revărsând lumina lor, Trezea și învioșea Pe somnorosul Bogdan. Alămâi și portocali, Chedri, dafini, chiparoși Cu a lor poame cu gust Pe Bogdan ademenea, Printre care mai creștea Roze, crini și iasomii; Ș-apoi toate la un loc Mirosind îl amețea. Iar când mai asculta el Păsările ciripind, Mai de tot se buimăcea; Încât întru adevăr Acest munte minunat Era demn de lăcaș Ursitelor omenești. Deci în al muntelui vârf Sumețul mire sosind, Au văzut din văi adânci Ridicându-se încet Neguri chiar ca norii groși Ce se dezvelea încet Pe al muntelui costiș, Ca niște valuri de pânzi; Apoi l-au împresurat O pâclă ca un noian, Încât Bogdan socotea Că nourii l-au răpit, Dar soarele repezi O rază chiar ca un sul, Și, spărgând nourii groși, Răzbătu încetișor Întâi pe-al muntelui vârf, Apoi prin văi și prin râpi, Și prin grotele adânci, Și-n sfârșit, împrăștiind Nourii întunecați, Au ieșit biruitor Din lupta ce i-au fost dat Negurile de prin văi. Bogdan, mai încremenit De al soarelui răzbel Și de biruința lui, Se uita uimit la el!!! Dar deodată au văzut Un nouraș luminos Că spre dânsul s-au lăsat, Pe care o zână sta, Ce purta pe al său cap Coroană de mare preț, Și pe trup un veșmânt alb, Fiind vopsite pe el Ursitele omenești; Unele cu cap de drac Și în mâna lor ținând Cociorve, bice de foc Pentru bărbații mișei, Altele coarne de cerb Pentru fruntea celor tâmpi, Alte ursite era Cu chipul frumos și blând Ca îngerii mângâioși Bărbaților norociți... (Însă de-aceste figuri Prea puține se vedea.) Iar cele multe era Cu capul înhobotat, De nu se putea afla Ce chip și caracter au... Deci acea zână ținea În dreapta corn de belșug Plin de roduri și de flori, Iar în stânga smoc de șerpi. Deci ea lui Bogdan i-au zis: “Eu împărăteasă sunt Ursitelor omenești, Și care mie îmi plac Și sunt la fapte onești, Soție bună le dau Din îmbelșugatul corn, Iar muritorilor răi, Ce sunt mândri sau pizmași, Le arunc din acest smoc Al șerpilor veninoși. Tu, însă, care te tragi Dintr-o viță ce iubesc A lui Ciubăr domn vestit, Lui Papură strănepot, Îți dau ție acest măr În care s-au zămislit Ursita soția ta, Pe care eu ți-am ales Dintre ale mele zâni Ca să te pot ferici. Deci ție ți-au spus prea larg Norocul, fratele meu, Ce să faci cu acest măr; Însă, Bogdane, să știi, Că multe ai să pățești, Pân’ când te vei însoți Cu mireasa care-ți dau”. Aceste vorbe grăind, Împărăteasa pieri, Și pe capul lui Bogdan Cunună de trandafiri Aruncă din al ei corn; Iar în mână s-au trezit Bogdan cu un măr domnesc, Cu care el alergând Pân’ sub munte la izvor, Îndată l-au despicat, Și dintr-însul au ieșit Pruncă cât un puișor Mândrișor și mititel, Și gurița sa căscând, Apă cerea de băut, Căruia bunul Bogdan Din pumnul său i-au și dat; Apoi în năframa sa Învelit l-au pus în sân, Și încălecând pe cal, Chiar ca vântul s-au pornit Înapoi spre țara sa, Unde degrab’ au ajuns; Căci nimic în drumul său Nu l-au oprit la întors. Deci bătrânul domn Ciubăr Zi și noapte aștepta Să-și vadă fiul viind. Și zărind din foișor Ridicându-se pe deal, Ca de vânt un mare colb, Și un călăreț frumos Ca săgeata alergând, Îndată au înțeles Că Bogdan se întorcea; Și-naintea lui ieșind Bătrânul domn cu alai, În brațe au primit Pe mult dorit fiul său, Și în frunte l-au pupat. Iar Bogdan i-au pus în pumn Mireasa ce și-au adus, De care prea s-au mirat Ciubăr, înțeleptul domn; Dar pricepând mai apoi Că este de zână pui, Ciubăr nu s-au mai mirat, Ci s-au făcut ei nănaș, Numindu-o din botez Ileana cea cu păr lung (Cosânzeana la români); Iar cununa cea de flori Ortodoxul meu Bogdan La icoană o au pus. Deci miresei înadins Leagăn de aur făcu Și mancă i-au însemnat Pe soția unui crai, Ce-o sclăvise în răzbel Faimosul domn Ciubăr; Dar ades au trebuit Leagănul de prefăcut, Căci zâna creștea în trup Cât într-o lună pe zi, Pe lună cât într-un an; Și în sfârșit în doi ani Ea era de măritat. Iar pre cât am auzit, Și chiar mândrețele ei Sporea pe zi ce mergea; Părul ei galben și lung Ajungea pân’ la călcâi, Și pe spate rășchirat Ca peteala strălucea; Ochișorii ca de șoim În inimă răzbătea; Iar gurița îi era Ca cireașa pe la mai, Și dinții ca un șirag De mărgele potrivit, Și ca ghiocii de albi. Naltă, gigâtă la stat Ca nuiaua de alun, Și mijlocul ei curmat Ca și al leoaicei trup, Ca porumbița la piept Și ca lebăda la gât, Iar mânușițele ei Chiar ca de ceară era, Și piciorușele ei În pumni le puteai lua. Deci galantonul Ciubăr Zestre nurorei i-au dat Scule de aur leit, Odoare de mare preț, Șapte târguri de negoț Și trei sute de moșii, Iar de țigani mii de mii. Și de nuntă s-au gătit, Poftind vecini domni și crai Și eroi din alte țări, Ca să se întreacă ei La harță și la dejghin Asemenea au adus Voinici știuți de vârtoși Să se lupte cu ai săi; Și vânătorii domnești Au adus din munți pustii Cecale și urși cumpliți, Și zimbri înfricoșați, Ca să se lupte morțiș Cu zăvozii ungurești Ce se numea medeleni. Iar curtea s-au podobit Pe la ferestri, pe la uși Cu crengi și cununi de flori, Prin odăi s-au așternut Covoare de mare preț, Și jilțul acel domnesc Cu stofă și catifea S-au îmbrăcat peste tot, Dezvelind deasupra lui Steaguri ce-au fost câștigat Eroul domn Ciubăr De la învinșii în răzbel. Pe pereți s-au înșirat Armele vechi strămoșești. Deci să nu mai prelungesc, Ca să vă fiu urât, Amici și lectorii mei, Eu nu cutez să vă spui Câți boi și oi s-au ucis De fripturi pentru popor, Poleind coarnele lor Cu aur și cu argint, La câte buți s-au dat cep De mied, vișinap și de vin. Câți marțoli s-au ridicat, Înfigându-i în pământ, De a cărora vârf nalt Năfrămi cu bani s-au legat Pentru cei ce vor putea Să se cațere pe ei, Câți brazi din munți s-au adus, Pe carii i-au răsădit Pe drumuri și prin oraș, Acățând pe vârful lor Stegurele fel de fel, Clopoței bucăți de șăc, Care ziua se vedea Ca un codru înflorit, Și noaptea tot acei brazi, Fiind de candele plini, Cer cu stele semăna; Iar când vântul aburea Clătind ramurile lor, Groaznic sunet se făcea, Ca când menea a răzbel; Asemenea de prisos Socotesc să vă mai spui Câți beceri și bucătari S-au chemat din alte țări, Ca să facă fel de fel De mâncări și bunătăți, Și jigănii de zahar, După cum: cloște cu pui, Ce se numea marțepan, Păuni, lebede, cocoși, De se părea că sunt vii. Deci ale nunții gătiri De le-aș spune până mâni, Nu le voi putea sfârși, Însă vă fac cunoscut Că nunta s-au hotărât Pe-a doua zi negreșit; Iar oaspeții toți trudiți, După ce au făcut chef, Și lăutarii domnești, După ce au hăulit, Lado-Mano* i-au cântat Miresei cum era dat Când peteala se-nșira, Apoi toți au adormit. Dar iată tocmai în zori Deodat-au răsunat Clopotul de dandana, Și răcnete pân’ la cer Din orașul ce ardea, Cu clocot se ridica, Strigând poporul: “Săriți, Că tătarii ne-au călcat, Săriți că cu toți pierim De a lor junghi otrăvit, Nu lăsați, că ne iau sclavi, Ne pradă și ne dă foc; Iată că biserici sparg, Le jefuiesc și le ard, Și pe preoți îi ucid, Altarele jefuiesc!”... Deci Ciubăr domnul bătrân Și cu tânărul său fiu, Trezindu-se sperieți, Cu oaspeții adunați, Voievozi și crai viteji, Servi, comișei și paici, Cu toții s-au înarmat, Și din buciume trăgând, Adună puțini oșteni Ce se afla în oraș, Și pe cai încălecând, Cu toții au năvălit Cu iuțeală în tătari. Iar Bogdan intrând în ei, Cu paloșul făcea drum, Tăind hăbuc pe tătari, Ca pe curechi sau bostani. Căci unii tătari fugea Făr’ de cap sau făr’ de mâini, Alții se ținea pe cai Sau cu jumătăți de trup, Sau pân’ la brâu despicați. Asemenea ceilalți Voievozi și crăișori După pilda lui Bogdan Tăia tătarii ciopăți, Dar bătrânul domn Ciubăr, Lâng-o biserică stând Unde păgânii prăda, Rândui oștenii lui Ca să-i ia prizonieri. Însă-n biserică sta Însuși hanul tătăresc, Care, trântind la pământ Al Maicii Domnului chip, Sub picioare îl ținea, Și cu mâinile rupând Podoabele de pe el, Aur și mărgăritar, Și pietre de mare preț, Își umplea desagii săi. Acest han, cel mai cumplit Din crâmgherii cei vestiți, Era și cel mai amar Al Moldovei prădători El singur numai avea O armă, lucru drăcesc, Neștiută la români Pe timpurile de-atunci; Căci hanul, de multe ori Când era înconjurat Despre bravii moldoveni, Cu dânsa îi speria Și dintre dânșii scăpa. Această armă era Ca o țevie de fier Astupată la un fund, Lângă care fund avea O prea mică borticea; Deci în țevie puind Un fel de praf vânăt, sur, Și ca un nastur de plumb, Apoi un chibrit aprins La tigăiță țiind, Pulberea se aprindea, Și din țevie zbucnind, Ca fulgerul scăpăra Și ca trăsnetul buhnea, Și acel nastur de plumb Așa de iute țâșnea, Că prin zale de oțel, Prin piei de bivol, prin fier Răzbătea, și omora Pe acel mai brav oștean Făr-a ști cine și cum Tâlhărește l-au ucis. Deci al tătarilor han, Temându-se cu Ciubăr Să se bată piept la piept, Căci odată la răzbel Cutezase de cercă Tăioasa sabia lui, Și o ureche pierdu Pentru aceea acum Îndată ce l-au zărit, L-au pitit tocmai în piept Cu arma, lucru drăcesc, Și când focul au buhnit, Ciubăr parcă n-au mai fost. Iar oștenii, sperieți, Fugeau care încotro, Sau cădea jos la pământ. Atunci păgânul tătar, Tăind capul lui Ciubăr, În suliță l-au luat; Și încălecând pe cal, Spre câmp de fugă plecă, Și s-au făcut nevăzut; Dar inimosul Bogdan Pe tătari i-au interit Și de tatăl său aflând, Că hanul l-au fost ucis Și că capul i-au luat, Începu a-l căuta; Însă neputând a ști Încotro au apucat, Răcnea ca un leu cumplit Ce puii și-au fost pierdut, Alerga în toate părți, Prin codri și munți pustii. Dar pe tătar negăsind Atâta s-au rătăcit, Că n-au putut nimeri La curtea sa înapoi, Ci a treia zi zări Pe al unui munte vârf Un palat foarte frumos Înconjurat de livezi Deci dar Bogdan apucă Spre acel munte înalt, Și iată în calea sa Un râu lat și țărmuros, Peste care era pod, În capra căruia sta O stahie, urieș Înzăuată prea ciudat, Pe cap având ca un coif O scoică cât un căuș, Și trupul său îmbrăcat Întru o piele de zmeu, A căruia solzi luceau Ca când erau de argint, Iar în mână învârtea Un paloș mare cu zimți Ca când era herezeu; Acea stahie era Călare pe lup turbat, Și îndată ce văzu Pe hirișul domnișor, Se repezi drept la el Cu paloșul ridicat; Dar sulița lui Bogdan Era groasă cât un par, Și în mâna lui fiind, Chiar ca trăsnetul lovea; Căci el zdravăn opintind Pe al său negru sirep, Mai degrabă au ajuns Al suliței sale vârf În al stahiei gâtlej Decât paloșul la el. Și stahia au căzut De pe lup jos la pământ. Deci Bogdan au și sărit De pe cal deasupra ei Și capul i-au retezat; Dar numai cât s-au întors Și capul s-au prins la loc; Deci el iarăși au tăiat Trupul ei în patru părți, Și numai cât s-au întors Și stahia s-au sculat, Ca când nimic n-au pățit. Atunci Bogdan auzind Că calul său forăia, S-au întors și au văzut Groaznicul lup năvălind Ca să-l apuce de bot; Dar Bogdan au și înfipt Sulița în piept la lup, Și foarte s-au minunat Că el pe lup ucigând Și stahia au pierit. Deci atunci au priceput Că fermecători erau Ceste două arătări; Apoi, făcându-și trei cruci, Pe calul său au sărit, Și pe pod buzna trecând, În munte s-au și suit La palatul cel frumos, Și la poartă ajungând, Înainte i-au ieșit Fecioare vro douăzeci, Îmbrăcate prea frumos În straie albe și flori; Iar între dânsele sta O zână, stăpâna lor, Pe care nici Rafael, Pictorul cel renumit, Nu o putea zugrăvi, Și nici eu să spun nu pot Cât de frumoasă era, Decât atâta vă zic Că ai ei galbeni zulufi, Pe la tâmple împletiți, În cosițe mărunțel, Ca găitane de fir Erau încujbați puțin Pe grăsuții obrăjei, Rotunzi, albi și rumeiori. Iar părul ei despletit, Ca mătasa răsfirat, Cădea și se-nvăluia În unde și în verigi, Pe un boi cam grăsuliu, Și bun în brațe de strâns; O viță însă de păr Zefirul o arunca Pe un piept ca de omăt, Unde se vedea săltând Prin subțire burangic, Două țâțe ce era Ca două mere domnești. Deci puteți a judeca, Înțelepți ascultători, Cât de bine se prindea Pe un chip alb ca al ei Două roze în obraji, În buze un bobocel, În guriță niște dinți Chiar ca de mărgăritar, Ochii verzi ca de smarald, Ce prin gene negre lungi Galeș la lume privea, Ca când era somnoroși; Apoi al ei picioruș, Ce era mic, grăsuliu, Și alte grații a ei Eu nu pot să le mai spui, Decât știu că pe Bogdan, Ce o privea buimăcit, Coborându-l de pe cal Ca pe un de paie snop, De o mână l-au luat Și cu un glas mângâios Ca sunetul de izvor I-au zis: “De mult te aștept În împărăția mea, O, tinere domnișor, Ca să te pot primi; Căci mi-i drag să primesc Eroi ca tine faimoși; Deci vin în palatul meu De vrei să te fericesc În toată viața ta”. Bogdan nimic n-au răspuns Ci mergea unde vrea ea Ca un neghiob fermecat; Și fecioarele cântând Din organe fel de fel, Și cu viersuri foarte dulci, Cu totul l-au frăgezit, Însuflețindu-i amor. Iar la palat ajungând, Câțiva ciocoi îmbrăcați Tot în fir și urșinic, De subsuori l-au luat Și la feredeu l-au dus, Și după ce l-au spălat Și trupul i-au miresmit, L-au îmbrăcat în caftan De o stofă foarte grea Și în cămară l-au dus La zâna ce-l aștepta Cu un ospăț răsfățat De bucate foarte rari, Ce nici Ștefan-vodă cred N-au mâncat la masa sa. Și nici paharnicii lui Să-i dreagă nu au găsit În podgorii la Cotnar Așa vin și pelin vechi Ca cel de zână gătit Pentru frumosul Bogdan. Deci mâncând și bine bând Dintr-un blid, dintr-un pahar, Acești doi amorezați, Și-mbucându-se cu drag Chiar ca niște hulubași, Au adormit amândoi. Și eu să doarmă îi las, Și contenesc să vă spui, Boieri cuminți ce-ascultați, Ceastă fabulă a mea, Pân’ și dumneavoastră toți Nu-ți zice precum zic eu, Că ceea ce eu v-am spus Chiar așa au fost, au fost. Partea III [ modifică ] Al lunii corn se ivi Ca de argint poleit, Printre copacii tufoși Ce ferestrele umbrea Cămării unde era Amorezii fericiți. Și o rază au izbit Pe Bogdan tocmai în ochi; Dar el nici că s-au trezit, Și luna au asfințit. Iar a doua zi târziu, Când soarele era sus De nouă suliți pe cer, S-au deșteptat somnoros, Și după ce s-au trezit, Amândoi au mai căscat, Și zâna-n palme bătând, Îndată au răsunat Viersuri de mulți lăutari Și organe fel de fel. Deci în cămară intrând Multe fete și ciocoi Cu haine de mare preț, Pe zână o îmbrăcă După moda de atunci; Iar pe frumosul Bogdan, În loc de strai bărbătesc Și de arme oștenești, Ciocoii l-au îmbrăcat Cu cămașă de melez, Ce pe la mâneci și piept Avea grele cusuturi, Cu sârmă și cu mărgean, Ce altițe se numesc; Și apoi l-au pregiurat Cu fotă peste mijloc, Și coapsele i-au încins Cu un colan foarte scump, Care sub piept se-ncheia Cu două paftale mari De aur curat leit; Iar în picioare i-au pus Conduri cu călcâiul nalt, Și apoi de subsuori Prin cămară îl purta Ca să-l deprindă cu ei. Apoi zâna l-au luat, Și punându-l în genunchi, Pletele i-au pieptănat, În gâțe le-au împletit, Și colătău le-au făcut, În vârful capului lui, Iar la gât ghirdan i-au pus De smarald și de rubin; Și apoi l-au rumenit, Mustățile i le-au ras, Urechile i-au bortit Și cercei i-au aninat. Apoi l-au luat cu ea La primblare prin livezi, Unde șezând amândoi, Se sărută ne-ncetat, Și din pomii încărcați De portocale, smochini Și feluri de bunătăți Gustau și se desfătau. Și așa în toate zile Fostul odată erou În aceste desfrânări Își petrecea viața sa, Mâncând, bând și sărutând. Dar ca să se ia mai mult, Zâna l-au pus de țesea La burangic sau melez, Iar seara furcă îi da, Și cu fetele torcea, Sau împletea la colțuni. În sfârșit, așa trăind, Bietul Bogdan, fermecat, Multe luni și câțiva ani. Muieratic se făcu. Și așa se mișeli, Că se temea și de mâți, Sau vânt mare de bătea Ori fulgera, sau tuna, El cădea jos leșinat. Dar odată adormind Zâna trudită de șăgi, Pe a lui Bogdan genunchi, El îi lua când și când O mânușiță de-a ei Și o săruta oftând. Dar iată că au văzut Pe a ei scumpă brățea Un baier de matostat Cu multe scrijilituri, Ce foarte se potrivea Cu slova ce au fost scris Împăratul Solomon În solomonia sa, Pe care carte citea Prea ades domnul Ciubăr. Deci Bogdan încetișor Au desprins acea brățea, Ca să vadă nu cumva Să citească va putea Pe baierul fermecat; Și îndată ochii lui Mare minune văzu, Căci brățeaua desprinzând, A sa zână pe genunchi În babă se prefăcu Cu așa chip de grozav, Că Bogdan s-au speriat Și de la el o zvârli. A ei piele pe obraz Chiar ca punga s-au zbârcit Când cu baierul o strângi; Și așa s-au flecuit Ca un mârșav seftian, Iar din părul cel frumos Câteva vițe de floci Alb-galbene se zăreau, Sub o tichie de șam. Niște ochi ca doi cărbuni Ca ai mâței strălucea; Iar barba cu nasul ei Mai îi astupa de tot Gura, din care ieșea Un singur colț ascuțit; Și trupul ce era gol Cu picioare și cu mâini Chiar cu broasca semăna, La piele și la boia, Mai având și dinapoi O codiță ca un țap. Iar când s-au întors Bogdan Și la sine s-au uitat, S-au văzut cu totul gol Și chiar ca un feteleu Făr’ de mustăți și cu gâți; Căci pierise tot atunci, Și straiele de pe el Cu juvaieruri cu tot, Și palaturi, și livezi, Și demonii ce slujea, Ca când ar fi fost ciocoi; Iar el singur rămânând Pe un munte foarte nalt Înconjurat de păduri, Și deasupra lui zburând Buhne, cucuveici și corbi Și scârbelnici lilieci. Deci atunci înțelegând Că el fermecat au fost De-acea cotoroanță rea, Au luat un bolovan Și capul i-au sfărâmat; Apoi în genunchi căzând, Mulțumi lui Dumnezeu Că de dânsa l-au scăpat Și de a ei vrăji drăcești, După care se porni Dincotro au fost venit, Iar calul lui, ce păștea Sub munte lângă podeț, Îndată ce l-au văzut, Au alergat nechezând La voinicul său stăpân; Dar mai nu l-au cunoscut, Văzându-l în piele gol; Însă cum l-au mirosit, A zburda au început, Și-n capra podului stând, Cu copita sa bătea, Ca când spunea lui Bogdan Că a lui arme era Mistuite acolo. Deci voinicul căutând, Le-au găsit toate sub pod Îngropate în nisip, Cu al calului tacâm, Și înarmând trupul său, Și pe cal șeaua punând, Pe dânsul s-au aruncat Și ca vântul s-au pornit Încotro ochii l-au dus, Pân-în sară alergând. Dar deodată auzi Un țipăt foarte cumplit În codru de-a dreapta sa, Ca când cerea ajutor; Și mergând la acel loc, Au văzut un tricolici Pe o fecioară gonind Foarte frumoasă la stat, Cu dulce și galiș chip, Și purtând pe trupul său Un veșmânt vânăt cu roș, Pe piept cruce de briliant, Și peste umăr un arc Și cucură cu săgeți, Iar din fruntea sa ieșea Chiar ca o limbă de foc; Și repede ea fugind, Lungul ei păr rămânea Înapoi în urma sa; Iar tricoliciul vrăjmaș, Prinzându-l cu-a sale căngi, După dânsul o trăgea. Deci Bogdan s-au repezit, Și cu paloșul lovind Pe tricolici după cap, L-au și zburat de pe trup. Dar trupul rămase viu, Și pe fecioară lăsând, Au început a fugi, Iar capul, săltând pe jos, Clipea din ochi și râdea, Clănțăia groaznic din dinți, Apoi, scuipând pe Bogdan, S-au dus iute rostogol După trupul ce fugea Și în codru s-au ascuns. Deci fecioara, la Bogdan Viind, l-au îmbrățoșat Și foarte i-au mulțumit De servisul ce-au făcut, Zicând: “Bravule, să știi Că eu o genie sunt Menită de Dumnezeu Pe români să orcotesc Cât vor fi buni patrioți Și neamul nu-și vor corci, Având putere de sus Să descântec, să desfac Pe românii fermecați De fermecători, de strigi Ce demonul cel pizmaș În țara ce ocrotesc Foarte multe au trimis; Deci ele mă prigonesc Și de mult m-ar fi ucis, Sau poate mă otrăveau, Dacă aș putea muri; Însă pozne tot îmi fac, Că trimit draci fel de fel Să mă supere aici Îndată ce mă ivesc Din iezerul cest adânc, Unde îi palatul meu. Deci tu fiind prigonit, De când mă-ta te-au născut, De fermecători și strigi, Din pricină că Ciubăr, Vestitul domn, tatăl tău, Credea în solomonii; Pentru aceea și el De-arma dracului pieri, Ce hanului tătăresc Un mare fermecător Din Eghipet i-au fost dat, Învățându-l fel de fel De farmici diavolești, Cu care te-au și orbit De nu l-ai putut găsi Când te-ai luat după el; Ba încă ți-au și trimis Pe dracul, sau un vânt rău, Care în munte te-au dus La striga acea mai rea Din câte pe-aicea au fost. Și tot acel han cumplit Acum iarăși se porni Ca să prade țara ta Și pe tine să te ia; Iar tu, măcar că ești brav, Lui nu poți să-i faci nimic, Căci zaua și coiful său, Ce-s fermecate de el, Nici o armă nu le prind. Eu însă voi încânta Junghiul care porți la șold, Cu care poți să răzbați Amarnicul han tătar, Iar ca să-l poți omorî, Tot drept în piept să izbești, Unde avanul de han Poartă baier fermecat, Ce este puterea sa, Fiind în baier cusut Un deget afurisit, Câteva fire de păr Din barba lui Solomon, Și alte lucruri drăcești”. Genia așa grăind, Au luat de la Bogdan Junghiul ce purta la șold, Și șoptindu-i nu știu ce, În iezer l-au împlântat, Și apoi suflând pre el, L-au șters cu al său veșmânt Și l-au întors lui Bogdan. Și iată că începu Să clocotească mereu Munții și codrii vuind De-a tătarilor strigări, Ce pârjoleau și robeau Pe bieții locuitori; Iar populul, speriat, Striga cerând ajutor, Și zicând: “Unde-i Ciubăr, Al nostru părinte bun, Unde-i fiul său Bogdan, Să ne scape de tătari, Ce ne mână ca pe boi Și ne taie ca pe oi; Să ne scape de țigani, Ce domnesc în curtea sa, De când bunii noștri domni Au pierit și ne-au lăsat!” Deci Bogdan s-au înfocat, Auzind populul său Că îi cerea ajutor, Și, încălecând pe cal, Au alergat spre tătari, Măcar că oști nu avea. Și iată că-ntâmpină Pe avanul han viind Singur între doi mârzaci, Căci prădătorii tătari Rămaseră-n urma lui, Deci Bogdan strigă la el: “Stă, câine, de ești deliu, Stă cu mine să te lupți Că eu am să-ți răsplătesc, Am să te jupoi de viu Și din titva ta să beau!” Iar tătarul, cunoscând Pe Bogdan, dușmanul său, Foarte s-au învoioșat Că în mână i-au picat, Și i-au zis: “Vină, gheaur, Vino, capul să-ți retez, Așa cum am retezat Pe a tătâne-tău cap, Pe care l-am pus în par Și spre țintă l-am menit Copiilor tătărești; Dar de prăștii, de săgeți, Acea titvă s-au sfărmat, Și am venit înadins Să iau căpățâna ta!” Grăind așa amândoi, Ca leii se repeziră Unul la altul răcnind; Și măcar că s-au izbit Cu mâzdracele în piept, Dar ei au stătut pe cai Chiar ca turnul neclătit; Iar mâzdracele s-au rumpt, În așchii s-au tăndurit, Dintre care câteva Pân’ la soare au ajuns, Și de-acolo luând foc, Arzând, căzur’ pe pământ. Atunci dușmanii, cruntați, Săbiile au golit, Și se lovir-amândoi În a coifului zebrea; Dar pe a lor gratii tari Săbiile lunecau, Făr-a le putea tăia. Deci începură să-și dea Mai groaznice lovituri Peste zale, peste coif, De scânteile curgeau; Dar ei sta nevătămați, Ca când grindina cădea Pe două de cremeni stânci. Însă sânge mai întâi Tătarul au slobozit Îndrăznețului Bogdan, Căci lovind pavăza lui Cu sabia ce era De un fier scump de Damasc, În două o au tăiat, Și cu vârful ajungând Platoșa lui de pe piept, Printr-însa au răzbătut, Și ca fulgerul cumplit Paloșul acel tăios Pe piept, pântece, picior Căzând le-au și scrijelat; Dar nu au pătruns adânc, Însă lăsă după el Plagă ca un găitan. Bogdan, dacă s-au simțit Că tătarul l-au cruntat, De mânie se-nfocă, Și sabia ridicând Așa îl trăsni în coif, Că l-ar fi tăiat hăbuc De n-ar fi fost încântat; Dar tătarul ameți, Îi țâșni sânge din ochi, Căzu pe-al calului gât, Mâinile lăsând în jos Și picioarele crăcind, Încât abia se ținea Să nu cadă de pe cal; Iar paloșul îl scăpa Dacă n-ar fi fost legat De braț cu un lănțujel; Deci calul lui, speriat De trăsnetul ce-auzi, S-au întors în loc cu el Și începu a fugi. Bogdan însă au stătut, Socotind tătarul mort; Dar iată că l-au văzut Că, sculându-se pe șea, Se întorcea iar spre el, Și hrăpind chiar ca un leu Zicea: “Câine de creștin, Sfârșitul tău au sosit!” Iar când s-au apropiat, În scări s-au și ridicat, Și cu amândouă mâini Sabia sa apucând, C-o lovitură au vrut Să despice pe Bogdan; Dar îngerul păzitor Al creștinului Bogdan Îi apără capul său, Și paloșul tătăresc Căzând chiar ca un satâr Pe capul calului său, I l-au despicat pe loc. Bogdan, sărind de pe cal, La tătar s-au repezit, De barbă l-au apucat, Și izbindu-l drept în piept Cu încântatul său junghi, Zalele i-au răzbătut Și inima i-au pătruns. Încât al junghiului vârf De un palmac au ieșit Prin spata de dinapoi; Și apoi de pe cal jos Trântind pe dușmanul han, De arme l-au dezarmat, De piele l-au jupoiat, Căpățâna i-au tăiat, Și făcându-și mâzdrac nou, În vârful lui l-au luat, Și pe calul tătăresc Voinicul încălecând, Către zână s-au întors. Acolo mazdracul său, Înfigându-l în pământ, S-au tologit lângă el, Și la al hanului cap Cu mulțumire privea, Iar mârzacii sperieți, Ce venise după han, Văzându-l că au pierit, Au rupt de fug’ îndărăt, Și înștiințând pe oști Că hanul lor s-au ucis, Toți a fugi începură, Așa de înspăimântați, Că românii prizonieri La îndrăzneală luând, Cu coasele îi tăia; Iar fetele, apucând Cociorve și umblăcii, Capetele le zdrobea; Și așa scăpar-atunci Nenorociții români, De crâmgherii cești cumpliți. Deci genia s-au ivit Din al său iezer adânc, Și dezbrăcând pe Bogdan De armele ce purta, Plăgile lui le-au spălat Și le-au vindecat pe loc, Ca când n-au fost plăguit, Ș-apoi înarmându-l iar, I-au zis: “Bogdane, să știi Că ai să fii domn faimos, Căci tu ai să biruiești Și pe alți vrăjmași cumpliți, Și că din prăsila ta Vor ieși mulți domni viteji, Moldovei ocrotitori Și românilor părinți; Dar vița soiului tău, Cu vreme părăginind, În Moldova vor domni Mulți grecomani limonjii”... Multe de-aceste grăind, Ce cu mintea nu le ții, Genia l-au descântat, Și în fața lui suflând, I-au dat de aur inel, Și iarăși i-au zis așa: “Bogdane, acest inel Din deget să nu-l mai scoți, Căci el te va apăra De farmece țigănești, Ce în curtea ta acum, De când acolo nu ești, Țiganii tăi făptuiesc. Iar ca să poți nimeri La curtea ta înapoi, Eu o săgeată slobod Și tu de ea să te ții”. Atunci genia scoțând Săgeată din tulba sa, Și încordând al său arc, Spre răsărit săgetă. Deci Bogdan s-au aruncat Pe calul cel tătăresc, Și la ciochine legând Al ucisului han cap, Ca vântul s-au repezit, Tot săgeata urmărind. Deci eu tac, nu vă mai spun, Boieri cuminți ce-ascultați, Încotro au apucat Bogdan, al meu făt-frumos, Pân’ ce dumneavoastră toți Nu veți zice că ce-am spus Chiar așa, așa au fost. Partea IV [ modifică ] După trei zile Bogdan La domnescul său palat Sosind, îndată-ntrebă De zâna soția sa; Și iată că alergă, Înaintea lui ieșind, O țigancă fetnegea, Îmbrăcată prea frumos, În stofe și urșinic, Și pe Bogdan sărutând, I-au zis: “Bine ai venit, Dorite mirele meu, Căci de mulți ani te aștept, Șezând ziua în cerdac Și cătând în calea ta, Iar noaptea amar plângând, Încât de lacrimi și dor Pielea pe obrazul meu S-au îngroșet, s-au zburlit, De scârbă s-au înnegrit; Și bălană de am fost, Acuma, vezi, m-am smolit. Vezi, dragă mire al meu, Vezi cât te-am dorit de mult, Și de-ai fi mai zăbovit, Ori mă găseai în mormânt, Ori mă ofticai de tot!” Deci bunul nostru Bogdan, Crezând întru adevăr Că este ursita sa Țigăncușa ce-i vorbea, O strângea la pieptul său, Dar el însă nu știa Că aceea ce-i vorbea Fata judelui era, Al țiganilor domnești. Și că muma ei au fost, Când trăia domnul Ciubăr, Una din găinăriți A păsărilor domnești. Însă farmece știind, Și fiindcă și Ciubăr Credea în solomonii, Pe dânsa el o avea De dragoman credincios Între dracul și-ntre el. Dar pierind domnul Ciubăr, Și lipsind și fiul său, Lăieșița acea rea, Cu-a sale farmici drăcești, Încântase pe boieri, Pe hatmani și pe oșteni, Încât unii pribegiră Încotro ochii i-au dus, Alții, nebunind de tot, Strângea ciolane pe câmpi, Și alții se prefăcură În lupi, în urși, sau în cerbi, Fugind în codri pustii; Iar ea cu bărbatul său Domnea și orânduia În țară și pe români; Și pe zâna lui Bogdan, Sugrumând-o, o zvârli Într-un adânc heleșteu, Ce lângă curte era. Deci Bogdan au socotit Mai întâi pe tatăl său Să-l pomenească un an Și să poarte tot negrit, Și petrecând acel an În jale și rugăciuni. Pentru răposatul domn, Să se însoare apoi Cu țiganca ce gândea, Că ursita lui era. Deci petrecând acest fel, Țiganii prea se silea Că doar îl vor fermeca; Dar al geniei inel Pe dânsul îl apăra; Iar fata cea de țigan Se podobea, se dregea Ca să placă lui Bogdan; Și oglingioara luând, Ce țiganca, maica sa, În taină i-au fost dat, Se privea, în ea zicând: “Oglindă, oglingioara mea, Spune drept ca chipul meu Este altul mai frumos, Mai delicat, mai cu haz, Din câte fete au fost Și sunt astăzi pe pământ?” Iar oglinda răspundea: “Că mai frumoasă era Și iarăși în grab’ va fi Ileana cu părul lung Ce Cosânzeana îi zic”. Și fata cea de țigan Mâniindu-se zvârlea Oglinda ce grăia drept. Deci într-o zi au venit Toți comișii la Bogdan Și i-au spus că caii săi Nicidecum nu vor să bea Din heleșteul domnesc, Căci în el s-au arătat De aur un peștișor, Care apa tulburând Pe cai foarte speria. Așadar, domnul Bogdan Cu fata cea de țigan Au mers cu sârg amândoi, Să vadă cel peștișor, Pe care Bogdan văzând, Foarte de el s-au mirat. Dar țiganca pricepu Că acel pește era Zâna ce au fost ucis Lăieșița, maica sa, Și-n heleșteu o zvârli; De aceea se rugă Să i-l dăruiască ei, Și bunul domn Bogdan Cheful să-i strice n-au vrut, Ci să prindă porunci Pe frumosul peștișor, Dar toți pescarii domnești Să-l prindă nu au putut; Iar Bogdan însuși luând Undița de la pescari, Peștișorul au venit Și singur în ea s-au prins, Pe care el l-au și dat Țigancei ce aștepta. Iar ea, alergând cu el, Bucătarilor l-au dat, Să i-l curețe de solzi Și să-l frigă pe cărbuni. Și după ce l-au mâncat, Oglingioara își luă Și iarăși i-au zis râzând: “Oglingioară, spune-acum, Spune drept, ca chipul meu Este altul mai frumos, Mai gigât și mai cu haz Din câte fete au fost Și sunt astăzi pe pământ?” Iar oglingioara au zis: “Că mai frumoasă era, Și iarăși în grab’ va fi, Ileana cea cu păr lung Ce Cosânzeana îi zic”. Dar țiganca i-au răspuns: “Oglingioară, spui minciuni, Căci eu mâncai carnea ei, Și nu va fi în etern Ileana cea cu păr lung”. Așa țiganca zicea, Pentru că ea n-au știut, Că din ai peștelui solzi Unul nu știu cum sări La fereastra lui Bogdan, Și din el curând crescu Un tei foarte răsfățat, Sub care domnul Bogdan Cu haz la prânz ospăta; Căci teiul acel frumos Slobozea deasupra lui A lui înverzite crengi, Și de soare îl umbrea, Și-l răcorea fiind cald; Iar sara tot acel tei Rază de foc slobozea, Și așa se lumina, Că toată noaptea sub el, Curteni, bărbați și muieri La șezătoare venea, De torcea și depăna; Iar mătalnicii flăcăi Se hârjonea între ei, Sau spunea cimilituri Femeilor ce torcea, Sau cu fetele râzând, În pilde se pâcălea Sau spunea fabule lungi. Iar când fata de țigan Se apropia de el, Crengile lui se clătea, Se scutura mânios, Și așa o șfichiuia Peste cap, peste obraz, Că fugea de el cu sârg. Deci ea iar au priceput Că acel tei minunat Zâna lui Bogdan era, Și iarăși au început Ca să roage pe Bogdan Să i-l dăruiască ei. Deci el iarăși și acum Pofta țigancei făcu. Și-ndată ea porunci Să taie acel copac Și să-l ardă întreg tot, Însă vântul au zburat Numai o frunză din el, Și purtând-o pân’ la nori, Au lăsat-o de-au căzut În codrii cei mai merei La un bătrân prisăcar; Și frunza căzând la el, În flăcău se prefăcu, Tânăr și frumos la chip, Sprinten și gigât la stat. Deci bătrânul prisăcar, Văzându-l, i-au zis așa: “Făt-Frumos, de ești străin Și dacă nu ai părinți Și aici ai nimerit, Te rog cu mine petreci Și fii ca copilul meu, Ca murind eu să mă-ngropi Aice, în acest pustiu, Unde pe nime nu am, Pierind seminția mea De farmici diavolești; Căci pierind domnul Ciubăr Și domnișorul său fiu, Pe care eu l-am deprins Ca să săgete în zbor Pe lăstunii ușurei, Sau cu mazdracul pe urși Să pătrundă făr’ de greș, A lor curte rămase Și țara făr’ de stăpân. Deci eu și cu alți boieri Ocârmuiam cum puteam A domniei trebuinți, Dar nu trecea nici o zi Să nu piară dintre noi Câte un boier sau doi, Pân’ ce într-o zi văzui Pe soție și pe fii Straiele pe ei rupând Și ca niște îndrăciți Fugind în codrii pustii; Iar eu, ca să-i pot găsi, M-am aruncat pe un cal Ce l-am găsit priponit De al cerdacului stâlp, Și îndată acel cal, Ce duh necurat era, M-au ridicat în văzduh, Zburând cu mine pe sus, Încât sub talpe simțeam Vârful brazilor înalți Că mă zgâria cumplit, Și în sfârșit peste munți, Peste ape, peste văi, Zburând cu mine mereu, Am ajuns până aice, Și călare m-am trezit Nu pe calul ce zbura, Ci pe prăjină de tei; Și niciodată de-aici Înapoi nu am putut Să nimeresc la oraș. Dar domnul m-au miluit, Găsind aici în pustiu Prisaca unde trăiesc, Și nu cred să mai văd eu Pe eroul meu Bogdan Și pe seminția mea. Te rog dar, o, fătul meu, Fii tu mângâierea mea, Nu mă lăsa părăsit; Căci de mult în ochii mei Om pân-acum n-am văzut”. Deci tânărul ce-asculta I-au răspuns cu glas duios: “Nu pot să-ți făgăduiesc, Cucernicule bătrân, Să împlinesc voia ta; Căci și eu sunt prigonit Tot de duhul necurat, Pân’ nu se va împlini Aceea ce mi-au menit A norocului meu stea; Dar eu voi trăi aici Cât se va putea mai mult!” Tânărul așa grăind, Iată că se auzi Clocotind codrul mereu De-a gonașilor strigări, De țâhnete de copoi, De buciumi vânătorești; Și iată că se văzu Când și când printre copaci Fugând urși, capre și lupi, Și iată că se ivi Bogdan ca un vânător, Gonind de-aproape un urs; Și rănindu-l dinapoi, Ursul s-au întors la el, În picioare s-au sculat, Înfricoșat mormăind, Și apucând pe Bogdan Îl trântește la pământ Și începe a-l stropși. Dar tânărul Făt-Frumos S-au repezit ca un șoim, Și încălecând pe urs L-au apucat de urechi, L-au întors de la Bogdan Și, dându-i pinteni mereu, Mergea călare pe el Chiar ca pe o gloabă rea. Deci Bogdan s-au ridicat, Tânărului mulțumind, Și viind la curtea sa Spunea minunea la toți Aceea ce au văzut. Iar țiganca pricepu Că acel tânăr au fost Tot ursita lui Bogdan; Deci pe maica sa chemând, I-au zis plângând cu amar: “Mamă, nu te îndura, Fă orice farmece știi, Sau orice otrăvi mai tari, Și mă mântuie, te rog, De ursita lui Bogdan, De vrei doamnă să mă vezi, Sau de vrei să nu pierim; Căci anul mai a trecut De când Bogdan au venit Și foarte mă îngrijesc Să nu vie cumva ea Dușmanca mea cea mai rea, Și să-i spuie cine sunt, Și câte au pătimit Despre amândouă noi; Căci eu, orice am făcut, N-am putut să-i viu de hac, Ca să o pot prăpădi”. Lăieșița auzind Ce spusese fiica ei, La miezul nopții s-au dus La țintirimul din câmp Unde erau îngropați Hoții ce se spânzurau, Sau cei ce se dovedea Că sunt strigi sau tricolici, Sau vestiți fermecători, Și acolo aprinzând Un mititel focușor Cu lemn ce au fost furat Din raclele celor morți, Carii când se dezgropa Se găsea afurisiți, Și lepădând de pe ea Hainele ce purta, Goală au înconjurat Ca o furie din iad, Focușorul ce ardea, Pe Scaraoschi chemând, Și vorbe diavolești Bâiguind, din dinți scrâșca, Din ochi scântei slobozea, Flocii pe cap își zburlea, Încât semăna a fi Diavol împelițat. Și iată fum ca un stâlp, Negru și prea puturos, Din focușor au zbucnit, Și în aer clocotind, Au trăsnit și au ieșit Un diavol slut din el, Însă prea puțin mai slut Decât țiganca era; Și i-au zis ei: “Eu sunt Benga,3 Zânul tău, deci ți-am adus Acest măr dintr-un pom, Din care Eva gustând S-au izgonit din Eden. Deci tu cu el să te duci La prisăcarul știut; Și ursitei lui Bogdan Dându-i-l ea va gusta, Și îndată va muri”. Aceste dracul grăind, În pară s-au prefăcut Și s-au ridicat în vânt, Și apoi prăsnind scântei, În întuneric pieri. Deci țiganca alergă La boierul prisăcar, Și plecându-se în băț, Ea calică se făcea, Dar al prisacăi cățel S-au repezit ca un leu La țiganca ce venea. Și ca când era turbat, Să o spârcuiască vrea; Iar Făt-Frumos alergă, Și pe cățeluș gonind, Țigancei pâine i-au dat Și de faguri un chersin (căuș). Țiganca i-au mulțumit, Din torbă mărul au scos Și dându-l lui Făt-Frumos I-au zis: “Că mă rog să guști, Să vezi bunătatea lui; Căci livădarul domnesc De pomană mi l-au dat, Și mere de acest fel Numai domnii au mâncat”. Deci ursita lui Bogdan, Apucând mărul domnesc, O dată numai putu Să muște din acel măr Căci cățelul au sărit, Din mână i l-au răpit Și l-au înghițit întreg Și îndată a crăpat Și pe loc căzu și el Chiar mort. Dar sufletul său S-au prefăcut în porumb, Și zburând în văzduh sus, S-au dus tocmai la Bogdan, Care atunci se afla În al său scaun domnesc, Și populul judeca Cu boierii mari și mici. Deci porumbul s-au și pus Pe umărul lui Bogdan, Și cu glas chiar omenesc I-au spus toate ce-au pățit Despre lăieșița rea, Și câte mai făcu ea Cu farmece și venin La curteni și la boieri În vreme ce au lipsit Bogdan din scaunul său. Deci Bogdan s-au mâniet, Ca un tigru au răcnit, Și cu piciorul izbind Foarte groaznic în pământ, Crăpă ziduri câteva, Clopotele răsuna, Caii, boii au zbierat, Mâțele au miorlăit, Șoarecii au leșinat, Și tot populul căzu La pământ cu dosu-n sus. Iar Bogdan, pufnind din nări Chiar ca un zimbru rănit, Călăilor porunci De au schinjuit cumplit Cu căngi și vine de bou Pe lăieșița cea rea, Cu fiică-sa la un loc. Apoi iepe aducând Ce mai sirepe au fost În a curții herghelii, Pe țigance le-au legat De ale iepelor cozi, Și le-au alungat apoi Peste râpi și peste stânci Pân’ le-au spârcuit bucăți. Iar pe ceilalți țigani, Pe unii i-au înțăpat, Pe alții i-au jupoiat. Pe alții în patru părți Tăindu-i i-au dat la câini, Și alte de acest fel De torturi le-au mai făcut. Apoi Bogdan căutând Sufletul ursitei lui, Ce se făcuse porumb, Nu l-au mai putut afla; Căci și el s-au speriat Când s-au mâniet Bogdan, Și fugise în pustiu. Deci Bogdan s-au și pornit Să cate ursita sa, Însă el neputând ști Unde s-au mistuit ea, Pe soare au întrebat Încotro s-ar fi aflând; Dar soarele n-au putut Să-i spuie de ea nimic, Căci când lăieșița rea În iaz o au aruncat, La miezul nopții au fost Și el pe cer nu era; Dar să întrebe, i-au zis, Și pe lună, sora lui. Deci Bogdan au întrebat Pe lună de nu știa Ceva de ursita lui, Și luna iar i-au răspuns Că noaptea când au pierit Ileana cea cu păr lung, Ce Cosânzeana îi zic, Ea nu au putut vedea, Căci se pișcase atunci, Și era nouri pe cer; Dar să întrebe i-au zis, Pe vântul ce au suflat Când ursita lui pieri. Deci Bogdan au întrebat Vânturile se suflau Din a lumei patru părți; Și crivățul i-au vestit Ileana cum au pierit Și în ce loc se afla Trupul cu sufletul său. Și el grabnic se porni La prisaca din pustii, Unde ajungând văzu A Ilenei sale trup Zăcând cu fața în sus, Și pe pieptul ei șezând Porumbul, sufletul său. Deci Bogdan, plângând amar Pe moarta ursita sa, Se ruga lui Dumnezeu Să i-o dăruiască iar; Și făcându-i multe cruci Trupului ce zăcea mort, Porumbul se prefăcu Într-un abur luminos, Și în trupul mort intrând, Fecioara s-au și trezit Ca din somnul cel mai greu, Și frecându-se la ochi, Au oftat, au strănutat; Și apoi, îmbrățoșind Pe Bogdan, mirele său, Amândoi încălecă Pe armăsarii domnești, Și împreună luând Pe boierul prisăcar, S-au întors toți cu alai, La scaunul lui Bogdan, Unde ca și mai întâi Gătiri de nuntă făcând, Și poftind mulți megieși, Crai, domni și viteji vestiți Mare nuntă s-au făcut, La care am fost și eu, Am dănțuit și am dres Cu paharele domnești, Iar Bogdan atunci bău Din scafa, precum au zis, A hanului tătăresc, Pe care l-au fost ucis. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Acolo m-au deșteptat Soarele, ce răsărea Tocmai în fereastra mea; Și pe masa ce era Lângă al meu așternut, Lumânarea tot ardea; Iar lângă mine pe pat Era un hronicar vechi, Deschis tocmai acolo, Unde scrie de Ciubăr; Iar jos lângă cuptoraș Dormea bătrânul chelar, Ce-mi tot fabule spunea A domnilor celor vechi, Sara pân’ ce adormeam. Deci atunci am înțeles Că și fantazia mea S-au fost prea înfierbântat De hronicarul cel vechi Și de a lui bârfituri. Și acest vis minunat Ce în somnul meu văzui, Adunătură au fost Din fabule ce mi-au spus el Și din ceea ce citii Sara când am adormit... Pe mine m-au îndemnat să alcătuiesc această fabulă eroică și printre ideile fantastice să descriu spre neuitare și vechile tradiții și întâmplări ale României, mai întâi: suferințele românilor despre cumpliții tătari, ce foarte ades prăda și cotropea România, răpindu-le averile, muierile și fetele, căci pe bărbați ce le cădea în mână îi omora; al doilea, să amintesc de eroicele lupte ale domnilor cu acești fel de crânceni și neâmpăcați dușmani ai moldovenilor; al treilea, să descopăr uzurile vechi și eresurile populului, precum și ceremoniile ce erau îndatinate la nunțile domnești, care mai pân’ în secolul trecut s-au păstrat, și, în fine, am vrut să descopăr câtă înrâurire aveau lăieșii, țiganii în demoralizația populului român cu magiile și descântecele lor, făcându-i a crede mai mult în Benga (Dracul), zeul țigănesc, și de a se teme mai mult de acest spirit necurat decât de Dumnezeul creștinesc, în care țiganii nu aveau un crezământ, și cu aceste uneltiri ale lor nu numai că câștigau mulți bani de la moldoveni, dar făceau multe daune muierilor și fetelor românce, ce se încredeau mai mult în farmecele lor decât bărbații.


content:
Îndesară doamnă-n țară, Toată noaptea-mpărătiță, În zori ca o văduviță, Amiază călugăriță... (Cântec vechi al unei doamne nenorocite.) I [ modifică ] Nouri groși acoperise a stelelor strălucire, Și ceață de promoroacă pudruia codrii pustii, Crivățul cu-a sa suflare împrăștie pustiire, Lăsând urme de pieire pe dealuri și câmpii. Pe domnii codrilor, brazii, pe stejarii cu virtute, Îi zbuciuma cu-al său vifor, să i se plece gemând, Și zburând peste-a lor vârfuri drepănate sau căzute, Pân-în locuri depărtate ducea viscol șuierând. Iar scârboasa cucuveică ținterimul părăsește, Și cu-al său fioros țipăt, vaiet și moarte vestește. Tocmai atunci și Gafița de-al său amat interită, Se trăgea mai de tot moartă spre bordeiul părintesc, Căci neprihănita fată, de Iancu ademenită, Pentru dânsul înșelase pe părinții ce-o bocesc; Pentru dânsul defăimase a sale amici iubite... Încât orbind-o păcatul, făr’ să știe au greșit, De și-au părăsit părinții și datoriile sânte, De și-au pângărit și legea și de s-au ticăloșit. Și pentru așa greșeală Gafița nenorocită De Iancu fu rușinată, de Iancu fu urgisită. Ea fuge acum de dânsul, neștiind ce drum apucă, Rătăcește desperată, prin pustiii fioroși, Unde când era ea mică mergea cu a sa mămucă, De culegea floricele prin acei codri tufoși. Noaptea acum îi ascunde cu a sa întunecare Cărărușa cunoscută, a căsuței părintești; Plânge sărmana și strigă: "Oh! când să vă găsesc, oare, Locuri unde văzui zarea vieții copilărești!!!" Un năprasnic vânt atuncea nourii groși despicară, Printre carii raza lunii rătăcitei i-au ivit A părinților ei casă: unde s-au căzut să moară... Decât să păcătuiască cu bărbarul ce-au iubit; Ea aude izvorașul a căruia vălurele Dezmierda odinioară sânul ei neprihănit; Și în sfârșit nădușită de suspinurile grele Apucă către căsuță cărărușa ce-au găsit; Acolo numai sperează, la a părinților sân, Păcatul să-și pocăiască și s-aline al său chin. Abia ajunge la ușa părinteștei sale case, Și biata fată simțește fiori reci în trupul său... "O, dragilor părinți, zice. Oh! cât mă umpleți de groază, Oh, brațele îmi deschideți în care să m-arunc eu..." Apoi ascultă... și, iată, urechea sa cu priință I s-au părut că aude un glas foarte mângâios, Dulce chiar ca a mămucăi... așadar, cu umilință, Ea așteaptă sau iertare, sau vrun blestem fioros. Tocmai atunci a sa maică împreună cu-al său tată, Șezând amândoi pe vatră în gânduri acufundați, Își spuneau făr’ să grăiască de nenorocita fată, Prin duioasă cătătură a ochilor lăcrimați; În sfârșit, maică-sa curmă acea tăcere cumplită, Zicând: "În acest ceas poate Gafița, cu-al său amat, În sânul îmbelșugării viețuiește fericită, Negândind la sărăcia părinților ce-au lăsat"... Ce-mi pasă, zise bătrânul, dacă la noi nu gândește, Ce-mi pasă de-a ei măreță! Aibă-și parte de noroc, Căci înșelătorul care pe ea astăzi o iubește Mâine poate s-o izgonească și să-și ieie alta-n loc. Iar odoarele ce poartă pe fruntea ei cu mândrie, Va trebui să le-ntoarcă acei ce s-au fericit, Cum și-naltele palaturi cărora le-au dat protie, În locul căsuței noastre de unde au pribejit. Și atuncea, rușinată, va ajunge la pieire, Pe aceste locuri triste, pe-aproape de-ai săi părinți; Și vei vedea pe Gafița umblând ca o nălucire, Pân’ va cădea ca o pârgă unei zadarnice căinți". "Oh, vie draga mămucăi! atunci maică-sa strigară, Și dac-a sa căință va fi din suflet curat, Oh, noi vom uita, moșnege, a sa faptă de ocară, Silindu-ne să s-aline și al său cuget mustrat..." (Cine nu poate cunoaște graiul unei maici duioase?) "O, Doamne! zise bătrânul, dar să trăiască-i cu cale Păcatul cu fapta bună într-un lăcaș la un loc?" "Gândește că al ei sânge este din vinele tale"... "Cine mă defaimă-odată eu de rudă nu-l cunosc." "Gafița-i a noastră hulă, însă ea-i a noastră fiică"... "Oh! nu-mi aduce aminte de un drit ce l-au pierdut, Căci ea ne-au prădat de cinste, făr’ de milă, făr’ de frică Când noi o iubeam pe dânsa mai mult decât s-au căzut. Adu-ți aminte de ziua grozavă și de pieire, Când am aflat de-a ei fugă ș-a plânge am început, Că pătruns de-a tale lacrimi, de-a ta scârbă peste fire Uităi șasezeci de ierne ce peste mine-au trecut; Ș-am alergat ca un tânăr după carul ce răpise Pe nelegiuita fiică, dar să-l ajung n-am putut; Căci în repedea sa fugă vederile îmi orbise, Cu colbul ce ridicase pân’ s-au făcut nevăzut... Dar, în sfârșit, către sară, după multă alergare, Când am găsit ticăloasa în al său mândru palat, I-am cerut câteva ore să-mi dea măcar ascultare, Gândind s-o fac să-nțeleagă c-au făcut mare păcat; Având speranță că poate voi deștepta fapta bună, Ce din frageda sa vârstă învățase de la noi. Ah, dar nemulțumitoarea, cu a sa spurcată gură, Au zis ciocoimei sale să mă-mpingă înapoi... Și servii, cu obrăznicie ce Gafița întărtase, Au defăimat făr’ de milă părul meu cest înălbit... Deci cât au strălucit luna cu razele mângăioasă, Am șezut pe pragul porții, rugând-o ne-ncetat Să-i fie milă de mine și de-a sa maică duioasă. Însă răsunetul numai ruga mea au repetat; Iar când după miezul nopții luna se întunecară De negurile cernite ce se ridica din vâi, Eu mânios pe Gafița că cumplit mă defăimară Și plângând cu de foc lacrimi acest fel o blestemai: "Dumnezeu îmi este martor de scârbă și de necinste Ce mi-au pricinuit fiica nevrând a mă mai vedea; Apoi dar mă jur pe lege și pe-aceste lacrimi triste Că fiica ce mă alungă de-acum nu este a mea. O, Doamne, tu-i răsplătește cu a ta dreaptă urgie Ca însumi să văd cu ochii că cumplit i-ai răsplătit, Osândești-o făr’ de milă, umilește-i sumeția, Ca s-ajungă cerșetoare la mine pâine cerând. Ușa mea, ce totdeauna săracilor primitoare, Ei numai se va închide, fără o a milui; Ș-al meu blestem s-o ajungă la sfârșitul vieții sale, Precum m-au ajuns la suflet fapta ce m-a necinstit..." Acest blestem, o, Gafițo, pentru tine fu osândă, Deși astăzi a ta maică s-o îmblânzească cercă; Și măcar că a ei rugă, cu a tătâni-tău unită, Către drept judecătorul ca tămâia se urcă; Dar acum folos nu este. Căci Dumnezeu nu ascultă, Și pământului întoarce ruga pentru fărdelege; Așadar, fiind pe dreptul de tatăl tău osândită, Se cade cu umilință păcătosul cap să pleci. II [ modifică ] Iată viscol se stârnește, de peste munți năbușește, Și peste pământ răstoarnă nori de omăt încărcați, Încât mesteacănul geme, se zbuciumă, se-ndoiește, Se rumpe și trăsnind cade peste brazii dezbinați; Iată-ncetă și izvorul în munte să mai răsune, Ca când îl cuprinse moartea, val peste val înghețând; Asemenea și șivoiul ce curgea cu repegiune, Cu butucul rumpt de dânsul, se încleștase sleind. Iar Gafița, leșinată pe prispa de lângă casă, Se trezește zbuciumată de durere și de chin; Și simte că vântul rece o pătrunse pân’ la oase Și că-i prefăcu în gheață țâțișoarele în sân. Simțește că coasa morții la inimă o ajunge... Se înfioară de dânsa, și în suflet o durea! Însă ce ticălos oare de moarte îndelung fuge? Deci și ea, nenorocita, s-o întâmpine dorea... Dar, iată, zări prin ușă în cuptorul din căsuță Câțiva tăciunași pe vatră ce când și când scânteia, Și-ndată raza speranței în sufletul ei s-ațâță; Deci se scoală și prăvale zăpada de peste ea, Se târâie către ușă, întinde mâna cu frică, Se atinge de lăcașul de ea însuși pângărit... Și iată i se năzare ca o cumplită nălucă Mustrările și blestemul părintelui amărât; Ochii săi se-nfiorară, se par a-l vedea în faptă, Că au ieșit înainte-i s-o împingă ne-ndurat, Și ca când vine la dânsa cu o mână ridicată, Să lovească făr’ de milă pe-al său copil blestemat... Atunci ea în genunchi cade și tremurând își întinde A sale mâini veștezite la umbra ce cunoscu. Vrea s-o roage, dar nu poate, căci ale sale cuvinte, Sfărmându-se de suspinuri, în lacrimi se prefăcu... Într-acest fel totdeauna sufletele ovilite Sunt îmbulzite de scârbă, se bântuiesc ne-ncetat, Până ce cad ca o jertfă sfărmată și umilită, Mai ales când pierd speranța, fiind cugetul pătat. Iată-ncepu să mijească și a zorilor ivire, Pe măgurile-nalbite a munților pregiurași, Iar bătrânul adormise... și-n somnul cu răsărire Își spunea amărăciunea sufletului pătimaș, Curgându-i pe obraji lacrimi și gemând cu întristare; Atunci bătrâna muiere, soția ce-l străjue, Din somnul greu îl deșteaptă cu mâna tremurătoare Și-l întreabă ce visară și ce prin somn băiguie. "Femeie, bătrânul zise, ea este aici sosită, Căci eu o văzui aieve, ea la mine se uita, Plângând, cerând iertăciune, întru adevăr căită. A mea fiică, draga tatii, picioarele-mi săruta, Și eu cu posomorâre părea că-i făceam mustrare, Că ne-au lăsat făr’ de milă, și rușine ne-au făcut; Iar tu, sărutându-mi mâna, mă rugai să-i dau iertare. Am iertat-o, și Gafița pe pieptul meu a căzut! Atunci și Dumnezeu parcă, cu milă nemărginită, De blestem o dezlegară, văzând-o pocăită“... Spuind aceste, bătrânul își ștergea genele sale, Și în pripă ies-afară din al său bordeieș trist, Iese, și se poticnește de o tristă arătare, De-o femeie jos căzută lângă pragul troienit... "Dar se poate, el strigară, nemernică, ticăloasă, Să te găsesc aici moartă și să nu-mi cei ajutor!? Au inima ta-nghețată nu ți-au spus că a mea casă Primește și hrănește vie orice călător?" Deci s-apropie, ridică și cunoaște... ah! pe cine? "Ah, fiică, fiică amată, păcatul tău te-au ajuns, Ș-al meu blestem cu cruzime întărtă cerul pe tine"... Atunci și bătrâna maică vine cu răcnet și plâns Strigând: "Aceasta-i Gafița, draga mamei copiliță, Speranța vieții mele, ce la sânu-mi au crescut!"... Și ridicând-o, bătrânii au intrat-o în căsuță, Încălzind cu a lor piepturi trupul degerat și ud; Ș-ațâțând focul o ține tatăl pe a sale brațe, Și iată că ea învie la pieptul tatălui său; Dar amețeala de moarte orbindu-i ochii cu ceață, Nu cunoaște pe-al său tată după așa leșin greu, Și zice cu umilință: “Oricine ești, om bun, du-mă Pe zăpada de afară, unde se cade s-aștept Vrednica mie osândă și suflarea de pe urmă... Ah, dar ce văd! tu ești, tată, ce mă ții strânsă la piept? Tu ești, mamă, lângă mine? părinți plini de bunătate, Uitat-ați a mea greșeală și blestemul ce mi-ați dat? O, maică, ce mai plângi încă fiică plină de păcate!... O, milă! o, dragă tată! demnă sunt eu de iertat? Demnă sunt de îndurare? vrednică-s de-a voastră milă? Când eu să mor se cuvine... vai mie! iar să vă las... O, soare, ce-mi era astăzi de groază a ta lumină, Acum, văzându-mi părinții, cu drag aș fi mai rămas, Ei mă iubesc, ei mă iartă, apoi viața mi-i dragă... Dar ce folos când în mine simt că sângele se-ncheagă!" "Doamne, și se poate astăzi, zise bătrâna mâhnită, Să-mi văd fiica totodată că s-au căit ș-au murit... O, zi pentru noi cumplită! o, fiică mult ticăită!" "Cerul, au răspuns bătrânul, pe fiică ne-au dăruit, Deci, trăiește, o, Gafițo, și vom trăi împreună..." "Am trăit destul în lume... Taică, lângă mine șezi, Maică, vin, te rog, aproape, iar tu, vrednice de ură, Pentru care eu mor astăzi... vino astăzi să mă vezi; Vino, boier făr’ de cuget, de privește a ta faptă, Și de mine nu te teme, măcar că m-ai înșelat: Căci orișice răsplătire a face să ți se poată, Eu nu vreau, căci chip nu este să uit pe cel ce-am amat... Eu rog cerul să te ierte, să nu-ți facă răzbunare, Și fulgerul să nu ardă pe înșelătorul meu; Dar când vei afla vreodată de-a mea suferință mare, Fie destul pentru mine un suspin din pieptul tău"... Zicând aceste, ea strânge c-o mână mai de tot moartă La inima sa pe maică, iertăciune ei cerând... Iar cu cealaltă apucă mâna mâhnitului tată, O duce la a sa gură, o sărută suspinând, Și prin suspin își dă duhul ușoara de minte fată. (Răsplătirea vă-ngrozească, tinerilor desfrânați! Iar voi, amate fetițe, lesne nu vă înșelați.)


content:
La hotarele Moldovei către Țara Muntenească, A Vrancei munți se înalță, cu-a lor codri nepătrunși, Ce adăpostesc păstorii de prăsilă românească, Necorciți cu alte nații și cu legi bune deprinși. La fire simpli, buni la fapte, cu deprinderi țărănești, Feriți de-a Europei patimi și de cruzimi bărbărești. Ei petrec în fericire, neavând vro iscusință, În măgulituri viclene ce pe oameni amăgesc, Nici ca fățarnicii care cu o față de priință, Pe -a lor amici dezmiardă până când îi jăcuiesc, Ce lin a lor viață cu lucrare o petrec, Și-n facerile de bine între dânșii se întrec. Șoltuzul este domn Vrancei, a căruia palat este O cocioabă stuhuită precum în sat toate sunt. Deci el cu pârgarii, sfetnici, după ce trebi săvârșește, Se întoarce iar la lucru și uită că au domnit. Iar sățioasa mâncare acestui popul firesc Sunt poamele, fruptul turmei și holdele ce rodesc. Nici răzbeluri vreodată acești munți nu încruntară, Căci aurul și răsfățul cu totul din ea lipsind, Cei mai lacomi de prăzi oameni rareori se îndurară Să tulbure liniștirea cestui popul prost și blând. Iar când istoria cruntă altor nații auzim, Și de dânsa ne e scârbă, de cruzimi ne îngrozim; La cești români cu priință ni-i drag ochii a întoarce, Ce întocmai ca poporul de Omir prea lăudat, Care la marginea lumii trăia în eternă pace, Și la care și Zefs însuși al cerului împărat, Pe când de răzbeluri crunte se mâhnea, se supăra, Își întorcea spre el ochii și de el se bucura. În acești munți de-ntâmplare o tabără călătoare Din Franța nimerise în timpul unei furtuni, Unde sosind n-auziră răcnete îngrozitoare, Ca a hoților de codri ce trăiesc cu prădăciuni; Ce acolo ospețimea pe nemernic primea, Îi da lăcaș de odihnă, îl încălzea, îl hrănea. Deci acești europei mândri s-au mirat de ospețimea Acestor păstori cucernici, și-n glas au mărturisit: "Ce-nsemnează învățătura și-a Europei istețime, Dacă omul firesc este mai bun și mai fericit?" Mai ales din toți francezii, tânăr mai civilizat, Valter privea cu plăcere acest olat răsfățat. Căci firea lui era blândă, la gusturi era prostatic, Ca când pentru aceste locuri providența l-au menit: Sprinten la alergătură, ca calul cel mai zburdatic La trup puternic și iute, la luptă nebiruit. Iar frumusețea trecătoare ce timpul în grab’ ne ia, Deși îl împodobisă, el părea că nici știa. El era și bun și darnic, însă făr’ să măgulească, Și ochii lui rostea dulce, suflet duios și simțit, Căci deși-n oraș trăise, însă cu viața câmpească, Și cu-a naturii frumusețe, era mult mai mulțumit. În sfârșit, pe acest tânăr negreșit l-ar fi ales Mentor ca pe Telemah-Centaur, ca pe Ahiles. Deci el de-a sale talente nicicum nu se sumețește, Și deosebit de-aceste ca un virtuos știind Muziceștele organe, dar el în suflet simțește Mult mai mare mulțumire zile întregi ascultând, Când păstorii sus pe munte cu buciumele trăgea, Și când codrii de răsunet părea că duios plângea, Sau când hăulea păstorul tologit pe ierbușoară, În a sa proastă telincă, doine cu mult meșteșug; Sau secerătorul harnic când din câmpi vine-ndesară, Celebrând prin al său cântec a țăranilor belșug. Atunci munții, codrii, câmpii și poienele-nflorite Îl fac să uite Europa, pe părinți ș-a sale rude. Căci plăcându-i ceste locuri, acea climă răsfățată, Acel popul blând, cucernic, hotărâre au făcut Patria să-și părăsească și viața desfătată A orașelor Europei în care au petrecut. Mai ales când făr’ de veste ochii lui s-au încântat De-o fecioară păstoriță, de-a ei chip neasemănat; Pe ea o numea Florica; mersul ei cu gingășime, Ca a tinerei mlădiță, molatici îndoituri; Sfiala ei și blândețea și alte daruri mulțime Se revărsa pe-a ei față cu mii de grațioși nuri, Ochii ei slobozea raze, aci ca focul arzând, Aci galeș ca a lunii mâhniciune mângâind. Iar când francezul pe dânsa o strângea la inimioară, Și când fraged între dânșii se ținea îmbrățoșați, Se părea împleticite două vergi de sălcioară, Sau din marmură cioplite doi idoli îngemănați; Și în așa buimăcire, ceștei line desfătări, Tânărul uită Europa și ale ei desfrânări. Precum telegarul tânăr, născut liber în câmpie, Urăște grajdul și hrana unde trăia priponit, Rumpe căpăstrul și fuge de la ticnita sclăvie, Fiindu-i mai de plăcere un câmp larg și înflorit. Acolo el liber zburdă și aleargă forăind, Și cheamă pe-a sa pereche, ce-i răspunde nechezând. Așa și Valter francezul să rămâie hotărâse În pustiii Munți ai Vrancei, dar, din contra, un păstor, Flăcăul Roman Frumosul, ce așa îl prenumise, Fiu șoltuzului cucernic și prea drept judecător, Au îndrăgit europeii și de tot s-au încântat De a lor lucruri și podoabe, de a lor spirit civilizat. El era frumos minune cu-al său strai simplu și curat, Cu al său păr ca de aur, în plete lungi rășchirat, Pe-a sa frumoasă față ca cu voal coperindu-l; Și făr’ să se încâlcească, tot în valuri se undea, Când zefirii ridicându-l și în verigi încrețindu-l Ca o cunună de aur pe a lui piept larg cădea. Iar în limpede izvoare uneori de se-ntâmpla Să-și vadă ochii albaștri, părea că se rușina. El avea mare plăcere ca artele să învețe, Căci nime din toți păstorii pe dânsul nu-l întrecea, Nici la fluier, nici la bucium, sau cimilituri istețe, Nici la a mâinilor lucruri ce el iscusit făcea. Văzând însă iscusința mâinilor europienești, Vru să-și schimbe traiul țării pe gusturi orășănești. Însă copacul de munte crește mereu, se înalță, Și vârtoasa sa trupină nu se-ndoaie nici de vânt, Cât timp vârful lui s-adapă cu roua de dimineață, Și cât rădăcina suge sucul negrului pământ. Dar îndată ce se mută în grădini sau în livezi, Pierde a sa vietate și-n pripă pierind îl vezi. Deci bătrânul său părinte, plângând cu lacrimi amare, Îl poprește să se ducă și îi zice suspinând: "Dragul tatei, cum se poate să te duci din a ta țară Și să cerci străinătate, părinți și frați părăsind; Ce poftă măgulitoare te-au răpus, te-au amăgit? Și ce vrei, fătul meu, altă, dacă aici ești fericit? Sau ce pot să-ți folosească meserii meșteșugoase, Care sunt de prisos nouă prostaticilor păstori, Și care nu pot să facă clima noastră mai frumoasă, Nici turmele mai plodoase, nici munții mai roditori, Nici a izvoarelor ape mai limpezi și mai cu gust, Nici pot ca să-mi inspireze spre a te iubi mai mult? De te-i duce, pierd speranța vieții mele ce se stinge, Căci inima mea îmi spune că nu am să te mai văz. Așadar, să-ți fie milă de tatăl tău când îți plânge, Ca pân’ va închide ochii tot pe lângă el să șezi". Dar de-a bătrânului vorbe Roman neânduplecat, Către Iași cu europeii se gătește de plecat. Trăsurile se înhamă și tabăra se pornește, Bătrânul mâhnit se urcă pe colnicul cel mai nalt, Și de acolo prin lacrimi la șleah devale privește Fugând trăsura în care Roman s-au fost aruncat; Dar calea intrând în codru, nime nu s-au mai văzut, Și atunci oftând bătrânul, jos pe pământ au căzut, Zicând: "Te-ai dus, dragul tatei! Deci Domnul să-ți deie bine, Și să te povățuiască ca pe un copil străin; Și amarul vieții mele cât voi fi eu făr’ de tine, Ție dulce să se facă și să-ți meargă tot în plin; O, Doamne, a mele zile te rog i le dă tot lui, Ca să nu trăiesc pe lume dacă el cu mine nu-i. Și dacă vreodinioară va avea ca să mai vie Romanaș flăcăul tatei, lovindu-l de mine dor, Apoi să mai trăiesc încă, mila Domnului să fie, Ca să-l văd încă o țâră și la pieptul lui să mor"... Acest fel grăind bătrânul, cu inima la pământ Zace și ochii săi lacrimi ca pâraiele vărsând, Pân’ ce a lui seminție leșinat îl ridicară, De îl duse în a sa casă, unde din leșinul greu Trezindu-se, cată dornic la acei ce-l împresoară, Zicând: "Toți sunteți aice, afară de fiul meu". Însă fugarețul Roman de Iași se apropia Și ochii lui se mirară, inima îi zbâcâia. O, Doamne! ce bucurie, ce frumoasă nălucire Simțea sălbaticul nostru când au văzut înălbind Orașul, biserici, turnuri și ca de foc strălucirea Coperișurilor lucii la soare pălălăind, Când văzu strade podite și pe lângă ele curți, Lui i s-au părut că merge pe potica dintre munți. Și când văzu o mulțime de nații nenumărate Șiruind pe trotuare, ca furnicele pe băț, Când văzu înhămați caii la căsuțele pe roate, Și în magazini cristaluri chiar ca de gheață bucăți, Și cuconițe mândruțe chiar ca niște viorele, Alegând cu vioșie floricele și cordele. Iar văzând domneasca curte și parada ostășească, Al lui sânge se aprinse de bravură strămoșească. Așa și o piatră scumpă cât se află nămolită, În a munților prăpăstii, îi ca un bulgăre slut; Dar ivindu-se în lume și fiind bine cioplită, Dacă-n mâini rele nu-ncape, se face brilant din lut. Însă Roman uită toate îndată ce au zărit O cucoană la fereastra unui palat strălucit. Aceasta este Marghioala, întru adevăr marghioală*, Ce de fală socotește pe bărbați a-i încânta, Fie de oricare treaptă, ea, cruda, pe toți înșeală, Și ea pe nebuni îi place după dânsa a-i purta. Deci ea face semn lui Roman, ce stă-n poartă înlemnit, Și frumosul flăcău mișcă, se simte însuflețit, Intră în palat la dânsa, și ea râzând cercetează: Cine este? Ce voiește? El îi spune cu suspin Că au venit de la munte faimosul oraș să vază, Că ș-au lăsat părinți, rude și că se află străin. Și apoi zice: "Dă-mi voie în curtea ta să servesc, Să-ți fiu sclav, să-mi fii stăpână, altă simbră nu voiesc: Prea mă rog măriei tale, mândruță cucoană dragă, Iar eu ți-oi fi cu priință ca câinele de la oi Și te-oi păzi cu credință. Căci sufletul meu se-mpacă, Cât vom trăi noi pe lume, să trăim tot amândoi". Cucoana iarăși surâde, pe grădinar a chemat, Și dă pe frumosul Roman ca să-i fie lui argat. Deci de atunci în grădină sub umbra zidului rece Muncea flăcăul de munte, tânjind ca cerbul închis, Acel care niciodată capul n-au știut să plece, Acum mâhnirea adâncă fața lui i-au fost cuprins; Dar a sa înamorare ce sufletul îi rodea Fluierul cu tristul sunet stăpânei sale vădea; Căci sfiala cea firească și o tainică rușine Îl înfiora văzând-o, ca să-i spuie ce simțea; Dar amar de el când seara o vede pe ea că vine, Înconjurată de tineri și când cu dânșii glumea. Mai amar însă atuncea când îi zicea uneori: "Romane, du-te ș-adună pentru acești boieri flori"... A sosit însă minutul unde a lui suflet mare Nu au putut să mai rabde focul ce îl pârjolea, Nici a pieptului slăbire ce venise-n dărâmare, Nici a trupului putere ce pe zi, pe zi scădea... Întocmai ca crinul mândru deodată îngălbenit, Când neînduratul vierme rădăcina i-au rănit. Deci într-o zi el îi zice: "Alei, zău, dragă cucoană, Tu ești frumoasă ca ziua, la stat ca un brad gigât, Ochii ca mura de munte, gura ca o coaptă coarnă, La piept ești ca porumbița, și ca lebăda la gât, Cătătura ta, cucoană, ca junghiul m-au răzbătut Și blestemat fie ceasul în care te-am mai văzut; Căci tu, fudulă și mândră, iar eu, un păstor din Vrancea... Dar noi, păstorii de munte, o dată numai iubim; Și aceea ce ni-i dragă, orice rău măcar ne face, Noi ne uscăm pe picioare și, iubindu-o, pierim. Deci, te rog, mă trimite în Vrancea să mă sfârșesc, Nefiind acum în stare pedestru să mă pornesc". În zadar aceste vorbe naive și cu simțire, Căci cocheta de el râde, fiind trup nesimțitor, Întocmai ca stânca care de-a trăsnetului lovire Sloboade o scânteuță ca râsul defăimător. Deci eu las tânjind pe Roman în halul acest cumplit Și mă-ntorc în munți la Valter, să aflu de-i fericit. Cu dânsul mândra Florică de demult se însoțiră; Ei trăiau ca și columbii, iubindu-se cu căldură, Copiii lor frumoși, proaspeți chiar ca florile de munte, Încorona a lor zile... Iar în țintirimul Vrancei se găsesc două morminte, Cu două cruci lângă ele de mărăciuni îmbulzite, Întru unul era Roman, în altul al său părinte, Ce dorind unul de altul sfârși a lor zile triste... Iată cum tânjește Și se osândește A muntelui plantă, Fiind strămutată Din al său pământ În parcuri pompoase, Cu sături lutoase, Ca într-un mormânt. Căci de a sa țară Tot ce-i viu sub soare Cu dorul ei moare, Moarte mult amară, Și intră în pământ... Note: La moldovenii vechi, nu știu acum, o femeie șireată sau cochetă se zice că este marghioală (n. a.).


content:
Însuși în singurătate, Strig, mă vaiet, cine-aude? Inima mea, ticăloasa, Mii de dureri o cuprinde. Moarte, a mea mângâiere, Ce zăbovești de nu vii, Să mă mântui de durere, Să scap de nenorocire, De osândă-ngrozitoare, De-o jalnică chinuire, Nenorocire mai mare? Numănui nu pot să spui Duioasa mea întâmplare. Nu găsesc om cu simțire, N-am prieten credincios Să-i spui a mea chinuire, Să-i spui starea ce-am ajuns, Că sunt mort între cei vii Și trăiesc oftând pe-ascuns. Lacrimile-mi feresc, Ca să nu-nțeleagă nime Că plâng și mă tânguiesc. Aleargă, moarte, grăbești, Dă sfârșit unei vieți Ce cumplit se chinuiești. Mângâierea mi-i mormântul, Nesimțirea mi-i scăpare, Să m-ascunză dar pământul.


content:
Ah, lacomă moarte, gelat mult cumplit, Mi-ai răpit soția mult mie amată; M-ai lăsat nemernic, în suflet rănit, Și mi-ai dat o rană prea înveninată! Vrând să-mi spui durerea, nu pot de suspin, Vrând să-mi plâng soția, lacrimi mă îneacă, Inima îmi sfarmă al durerii chin, Și suspinuri cearcă pieptul să-mi desfacă. Ah! cu dânsa poate pieri la un loc Jurământuri sânte, ce pe soți îi leagă, Fragede expresii, sărutări de foc, Care numai moartea putu să le șteargă... Zile fericite, toate ați trecut, Ați pierit ca umbra, v-ați stins ca o pară, Bucuria voastră au fost un minut... Ce acum răscumpăr cu lacrimi amare. Cu-așa triste gânduri în lume trăiesc, Dar, scumpă soție, eu sunt tot cu tine, Și-n somn, și-aievea, și când mă trezesc, Ș-al tău amat nume nu-ncetez a-l spune. Uneori îmi pare că te văd umblând, Îți aud și pașii, ce-i cunosc prea bine, Te chem lângă mine, dar tu, negrăind, Te uiți întristată... și nu vii la mine! Tu nu vii la mine! Doar de ai uitat Că a mele brațe au fost leagăn ție, Unde cu priință șezând ai aflat Dezmierdări o mie, scumpa mea soție. Dacă mai departe, neputând răbda Să trăiesc în lume așa zile triste, Va veni și ora de se vor săpa Și pe a mea groapă aceste cuvinte: Aici zace soțul ce se săvârși De-amară întristare și de mâhniciune, Ce când și-au dat duhul aceste grăi: „Amată soție, nu ești lângă mine.”


content:
Tânără, frumoasă, soață credincioasă, Și maică duioasă au fost cât trăi; Și tocmai ca floarea, ce o arde boarea, Pe a sa mlădiță Căzu și pieri Amata Tincuță.


content:
În a mea liră de abanos Sunam odinioară Într-o poieniță Încetișor și armonios; Și iată se pogoară O albă porumbiță Și pe lira mea se pune, Și, în loc să-mi cânte dulce, Amar plânge, Suspină și spune Că-i nefericită, Umblând rătăcită, Stingheră de soț, fără de care Ea simte că moare. Eu i-am răspuns cu jale Că astăzi dimineață Glonțul armei mele I-au curmat viața... Ea a țipat zicând: „Și nu ți-au fost păcat?” Apoi capul plecând, În brațe mi-au picat, Porumbița murind, Răzbunare cerând. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Atunci poșta mie Îmi aducea scrisoare, Că a mea soție De dorul meu moare.


content:
Deșertăciunea deșertăciunilor, toate sunt deșertăciuni. În tânăra floare a tinerei vârste, Gustăi fericirea unui amor fraged; Dar vai! veșteziră amabila floare, Ce-mi mângâia ochii cu-a sa frumusețe! Deci pierind ca visul acea fericire, Am zis: și amorul e deșertăciune! Când eram în vârstă am iubit răsfățul, Am iubit averea, mă desfătam dulce; Dar tocmai atuncea când trăiam mai bine, Supărări, urâtul îmi amără viața; Deci la bătrânețe m-am lăsat de toate, Și am zis: răsfățul e deșertăciune! Am căutat drumul să afl-adevărul, Am vrut să știu cursul ființelor toate, Dar este dat nouă ca să aflăm cheia Misterului lumii pentru omenire? Când mințile noastre sunt părere numai, Și învățătura — o deșertăciune. De ce se dă nouă glorie, putere. Când n-avem putere pe a noastre soarte, Și pe-a noastre inimi s-avem stăpânire? Apoi suntem oare în starea aceea S-alinăm durerea altora ce sufăr? Deci și soarta noastră e deșertăciune! În palaturi mândre, din chedru durate, În grădini frumoase, verzi și răcoroase, Pe moile brațe sirenilor mele, Ascultam rostirea amorului fraged... Simțeam însă ură și scârbă de viață, Căci sufletul nostru mulțumit nu este, Dacă el o dată se încredințază Că și desfătarea e deșertăciune. Nu puteam pricepe a mea mâhniciune, Și ca să-nceteze, m-am dedat cu totul Miniștrilor curții să mă măgulească; Dar laude, pompe, obosindu-mi gustul, Puteam să simt, oare, vreo mulțumire, Când și lingușirea e deșertăciune? M-am silit să aflu a omului fire, Am aflat, vai mie! Vai de a lui soartă! Inima lui plină de mârșave pofte, Și de răutate fără de măsură. Căci el dușmănește atât pe-ai săi dușmani, Cât și pe prieteni și pe sine însuși; Dar ș-a lui cruzime e deșertăciune. Acolo săracul amar lăcrimează, Aici în județe osândesc dreptatea, Acolo cu glorie cinstesc nătărăul, Aici pentru cel rău înflorește roza, Celui bun răsar spini și mărăciune, Încât pentru dânsul îi temniță lumea, Dar și nedreptatea e deșertăciune. Mai încolo râde și necredincioasa, Când plânge, suspină acel ce-au amat-o, Ea, iubind pe altul, i-au jurat credință... Dar apoi ș-acela pe dânsa o lasă. Și pe dânsul iarăși alta îl înșeală. Spuneți dar, amorul nu-i deșertăciune? Veninoși zavistnici hulesc totdeauna Merite, talente, iar faptele bune Sunt rău răsplătite și nesocotite. De faceți și bine, cu rău plătesc vouă, Căci inimi de piatră nu pot avea milă, Dar și răutatea e deșertăciune! Și apoi noi însuși în ticăloșie, Trăind dorim, cerem să câștigăm multe, Le avem, și-ndată altele mai cerem, Așteptând să moară clironomii noștri, Și ei iar, din contra, vor a noastră moarte, Când și avuția e deșertăciune! Deci pe acest luciu a mării vieții, Ne zbuciumăm groaznic în putrede luntre, Înotăm cu frică, prin furtuni și neguri, Și tragem de vâsle s-ajungem la țărmuri, Dar vântul se-ntartă, sfarmă luntrișoara, Și-n hiola mării ne aflăm mormântul, Apoi viața noastră nu-i deșertăciune? Omeneasca minte este de tot oarbă, Măcar că strămoșii ni se par filosofi, Și măcar că însuși silim să-i ajungem. Știința lor însă de la noi se pierde, Și a noastră iarăși după noi se uită, Și tot acea soartă pe urmași așteaptă, Căci și-nvățătura e deșertăciune. Nimică sub soare nou acum nu este, Căci ce este astăzi au fost de când lumea. Și mai înainte s-au vărsat mult sânge, Și mai înainte plângea amar omul, Și mai înainte am fost jocul soartei, Speranței deșarte, patimelor jertfe, Căci toate aceste sunt deșertăciune. Împărat și sclavul, înțeleptul, timpul, Cel fără de lege și neprihănitul, Vor pieri ca umbra toți deopotrivă, Și pe toți înghite tot un mormânt rece, Căci și omenirea e deșertăciune. Câmpul înflorește pentru om și tigru, Un pământ hrănește pe neânduratul, Și pe-acel ce-ajută văduva, sărmanul, Și tot un mușchi crește pe a lor morminte, Căci omul și fiara tot un pământ este, Deci și diferența e deșertăciune. Mândria ta, vâlfa, fapte strălucite, Monumenturi scumpe nu folosesc ție, Căci murind te uită rudele, amicii, Și nici vin să vadă unde ți-i mormântul, Căci ca un vis toate sunt deșertăciune. Dar oricât ne-nșeală lumea și chiar viața, Noi tot vroim încă să trăim în lume, Și cât de deșarte sunt pompele toate, Noi le dorim însă cu mare căldură, Făr-a ne pricepe că-s deșertăciune. Și ce nu se cade iubim cu căldură, Și ce nu se poate căutăm și cerem, Chiar ca și copiii, dorim jucărele... O, om ticăloase, vai de a ta viață! Tu petreci în lume amăgit de patimi, Și mori în durere, căindu-te foarte, Negândind că lumea e deșertăciune. Deci dar, moarte, tu ești noastra fericire, Tu ești picătura ce-ndulcești amarul, Și potoli furtuna chinurilor noastre! Pe tine te-așteaptă inimi întristate, Ce sunt înșelate de speranți deșarte, Și mult sfâșuite de dureri cumplite. Dar ce va fi oare după moartea noastră? Înțelepții lumii nu pot ști aceasta, De mormântul este finitul a toate, Sufletul de piere ca la animale. Sau zboară în ceruri, în lăcașuri sânte? Misterul acesta nime nu-l pătrunde. Atotcreatorul au făcut pe vierme, Ca pe noi, pe dânsul el îl ocrotește, Și lui, ca și nouă, el au dat simțire, Ca noi el se naște, ca noi își dă blescul (răsuflare). Unde-i al său suflet? Ș-al tău unde este, Omule deșarte? Simțirile-ntr-însul Pier ca și în tine, deci ce-aștepți tu oare?* Dar cine gândește la aceste toate? Scumpul grămădește avuție multă, Ca când în eternuri are să trăiască; Cu marea se luptă speculantul lacom, Aducând covoare de la Tir și Indii, Pentru desfătarea avuților trufași, Când milionarul moare ca săracul... Pe mișel, cel tare cumplit împilează, Căci în mâini el are trăsnete și fulger, Fruntea lui ajunge până sus la nori, Tună și detună, zguduie pământul, Cești pământești însă, demizei în grabă, Pier ca și o umbră, se prefac în țărnă. Tinerețea este chiar ca și o roză, Are multe grații, a ei frumusețe, Însă ea nu este decât o nălucă, Căci cereasca floare în pripă se trece; Așa și fecioara moare tinerică, Amatul ei jalnic lângă mormânt trece, Stă câtva, se uită și se duce-n lături. Într-acest fel toate trec într-o clipală... Armonia dulce, a arfei acorduri Vor muți în secoli pentru-a mea ureche, Când în trup odată se stinge viața, Și-n nerve se-ncheagă recele meu sânge. Va trece lumescul răsfăț de la mine, Vinul și nectarul Libanului dulce Nu vor fi în stare să-mi gâdile gustul; Bătrânețea pleacă la pământ grumazul, Pășesc cu-ntristare spre mormântul rece... Femei mult amate, a cărora brațe Au fost ca un leagăn desfătărei mele, Eu vă las cu pace, așa au vrut soarta, Amorul să trăiască etern de la mine Și să nu-nflorească nici odinioară Primăvara dulce pentru bătrânețe. Iar tu, o, iubite tinere, grăbește De culege vara florile frumoase, Căci tânăra vârstă un dar ceresc este. Petrece dar timpul în zăbavi plăcute, Căci și desfătarea e a ta stihie, Și ea migăiește tinerele zile. Fii cu înțelepții amic bun și frate, Și stă la ospețe cu dânșii în vorbă, Iar când vezi pe ceruri luna mângâioasă Plutind printre stele către miez de noapte, Du-te de te culcă în trufașe brațe, Și cât ești pe ele uită înțelepții. Eu îți zic: iubește însă cu măsură, Căci sexul amabil ades ne înșeală, Deci iubind te-nvață a deziubi iarăși... Căci orișice patimi, feblețe, deprinderi Trebuiesc supuse omului cu minte, Ca numai nebunii lanțul lor să-l poarte. Iertat este nouă să căutăm chipuri Fericirii noastre, nefăcând rău, însă, Celui de aproape, și cu cumpătare Să ispitim bine: ce este minciuna? Ce este-adevărul? Căci acest fel numai Cugetele noastre nu pot să greșească. Nu fiți la nimică aspri peste samă, Iertați nătărăii îngâmfați și mândri, Iertați neînvățații, iubitori de sine, Și făr’ de mânie cu greșiții voștri, Căci aceste fapte sunt gloria voastră, Iar acele rele, hulă și ocară. Iertând slăbiciunea celor cu prihane, Vă vor iubi cei slabi cu inimi curate; Și ce avem, oare, mai sacru în lume Ca bunavroință a fraților noștri? Și care om, oare, n-au căzut vreodată, Când și înțelepții învățători lumii, S-au luptat de patimi, s-au smintit de ele? Și-n comun fă bine celor mai răi oameni, Precum creatorul pe toți miluiește, Căci lăudat este ca să te iubească Nemulțumitorii, fără s-aștepți plată Și făr’ să te lauzi că le-ai făcut bine. Omului cel mare răzbunare este Mulțumitul cuget că au făcut bine; El știe că răii sunt dușmani de moarte Facerei de bine și celui cu minte. A lor săgeți însă nu pot să rănească Onestul său suflet, având scutar tare, Pe înțelepciune și nepătat cuget. Tu asculți aceste și oftezi odată, Și apoi uiți iarăși sfaturile mele, Căci lumea înșeală, cugetul orbește... Viind, însă, ora cea mai de pe urmă, Vei gândi la mine, la a mele sfaturi... Cu toate aceste, nu uita, amice, Că în lume toate sunt deșertăciune!


content:
Iată se urcă luna în carul de lumină, Pe albăstrie boltă a cerului senin, Razele ei sunt blânde, lumina ei îi lină, Ea mângâie ș-alină al omului suspin. Și-i zice: "O, ființă mizeră, pieritoare, Ce ești o jucărie lumeștilor furtuni, Nu mai gândi zadarnic la cele viitoare, Nici la cele trecute, căci sunt deșertăciuni. A ta viață scurtă, lumea te-amăgește, Și tu treci ca o floare, a primăverii fiică, Ș-a mea lumină astăzi pe frunte de-ți sclipește, Iar mâine pe mormântu-ți lânced și galeș pică. Numai pe etern cerul stelele lin săltează, Surâd ca ochii veseli și etern luminează. Vezi balul cest faimos ce ca un vis trecură, Căci jucăușii sprinteni au obosit, s-au dus, Muzica, râsuri, vorbe încet-încet tăcură, Luminile prin lustre pe rând s-au stins. Și vezi cum se lățește tăcerea, trist, adâncă, În sala întru care nu-ncăpea săltători; Ea au rămas deșartă, și numai se văd încă, Căzute de la dame, pe jos, câteva flori. Așa repede timpul și făr’ de îndurare, Trece și vă răpește tot ceea ce iubiți, Și nu vrea să vă lase o umbră oarecare, De fericirea voastră în lume cât trăiți. Numai pe etern cerul stelele tot săltează, Surâd ca ochii veseli și etern luminează. Oh! vezi pe bieții oameni cum cer cu ne-ncetare, Cum doresc să trăiască un secol de-ar putea, Cum cer noroc, avere, pompe și desfătare, Cum cer acelea toate ce trec fără să stea! Oh! vezi pe amorezul cum cere să-l iubească A sa amorezată statornic, neschimbat, Vedeți pe părinți, maice cum doresc să trăiască În toată fericirea a lor fii ne-ncetat! Vedeți eroi, filosofi, poeți, artiști mulțime, De ce furtuni și chinuri etern se bântuiesc, Cum doresc nemurirea faimosului lor nume, Când ne-nvățații barbari cu pizmă îi hulesc. Numai pe cer nu-i pizmă; acolo toate-s line, Și el nu se pătează de nouri și furtune. Iată și ținterimul, orașul celor morți, Unde speranță, frumsețe și tot ce naște firea Sunt vălătuc împinse în largile lui porți De moartea ne-ndurată, făr’ de milostivire. Deci un mormânt deschide și-ntr-însul scormolește, Ș-atunci, de poți, ghicește al cui fu cel mormânt, Dar nu ghicești nimică, apoi te dumerește, Că tot ce dorim, cerem pământ și țărnă sunt. Vezi monumentul cela al unui om faimos, Pe-a sa frunte măreață era scrisă mândrie, Ș-acum într-însa roade vierme nesățios, Căci lut au fost acela ce trăia în trufie. Iar cerul etern este, numai pe el îi pace; Și luna printre stele se urcă lin și tace. Dar iată că și luna sfârșește a sa cale, Dar ea surâde încă, când se revarsă zori, Și tot încă se uită către pământ cu jale, Ca când zice adio bieților muritori. Misterioasa lampă a unei alte sfere! De ce nu pot eu, oare, eu, slabul muritor, Să zbor pe-a tale raze de la pământ spre stele, Unde-i viața noastră un vis netrecător?... Oh, ia-mă și mă soarbe în ale tale raze, Să lunec ca o umbră peste înalții munți, Pân-unde clipesc stele ca ochii ce veghează, Pân-unde zboară îngeri cu aripi și ochi mulți... Dar tu nu asculți, lună, sumeaț-a mea dorință, Îți strângi a tale raze de peste munți și măguri, Și-n zori tu fugi palidă, cu mare sârguință, Smerită ca mireasa, și te împlânți în neguri. Atunci stele, luceferi se sting delaolaltă, Și cerul ca cristalul rămâne făr’ de pată, Căci tot ce naște firea sau ticălosul om, Ca roua piere de soare, ca visul după somn...


content:
Într-o zi de vară eu trist mă aflam foarte, Trupește, sufletește de suferiri și chinuri; Și am ieșit din casă, m-am dus făr-a ști unde, În codrii singuratici cătându-mi liniștirea; Acolo cu mirare priveam frumseța lumii... Pe cer, unde și unde, plutea ca de puf nouri, Și repede ca umbra trecând pierea în aer, Și se limpezea cerul ca de cristal oglindă, Iar strălucitul soare, înconjurat de raze, Ca tron dumnezeirei sta pe cerească boltă, Ca ochiul ce nu doarme celui ce zidi lumea, Priveghind peste fire, și revărsând belșugul. În codru filomela serba ziua frumoasă Cu foarte dulci melodii, iar păstorescul fluier Răsuna cu-ntristare, când și când, de departe. Uimit de așa scenă a firii liniștite, Am căzut pe genunchii-mi pe pajiște-nflorită Unei poieni rotunde, de arbori pregiurată, Și acolo, pe gânduri, uitându-mă pe sine, Uitam și pe-ai mei casnici, ca când pierdusem mintea. Și iată că un șopot, ce din pământ ieșiră, Mi-au încântat auzul, ca și glasul iubirii, M-au răzbătut în suflet și chiar ca o făclie Mi-au luminat și calea vieții fericite, Zicând cu mângâiere acel glas de minune: "Copilul meu! fiul meu! vrei să ai cunoștință Cu mine, a ta rudă acea mai de aproape? Căci te-am purtat în sânu-mi pe când nu te născuseși, Și mie prea mi-i milă de a ta mâhniciune. Deci trup din trupul meu fiind, tu ai dreptate, Să știi cu de-amănuntul și de a mea ființă; Căci voi numai la lume priviți cu îngâmfare, Ca când ar fi eternă a voastră moștenire, Iar la pământul negru, ce-l călcați în picioare, Priviți cu defăimare, ca la o mârșăvie; Eu ți-oi spune misterul, ca el să-ți fie armă, Ție și altor oameni ce moartea înfioară, Când n-aveți fapte bune, Ascultă dar, amice: "Acum sunt multe secoli, dar să le număr nu pot, Când Atotziditorul m-au plăsmuit din haos Și a sa sacră voie mi-au pus îndatorire, Ca eu să fiu dospeala a totul ce viază, Și-n mine să se-ntoarcă spre a renaște iarăși. Deci eu printre planete rotindu-mă cu vâlfă, Și răspândind din sine-mi o vlagă crescătoare, Mi-am învelit tot trupul cu vlăstări și verdeață, Și tot ce este astăzi cu suflet și viață, Și ca duioasă maică îmi hrănesc toți copiii; Dar nemulțumitorii nu pot să înțeleagă Pe a lor născătoare și oameni făr’ de cuget, Mă spurcă, mă încruntă cu-a fraților lor sânge, Și apoi mor ca tigrii, cugetul nemustrându-i, Și mistuiesc în mine afurisite oase"... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Aici glasul cest dulce, ce îmi șoptea pământul Și-mi încânta simțirea, se curmă de suspinuri... Dar mai apoi îmi zice: "Spune bieților oameni Să-și podobească viața cu fapte onorate, Spune să se iubească frățește între dânșii, Căci pe cel de aproape cine iubește-n lume Porunca împlinește acea dumnezeiască, Iar eu ale lui zile le voi umple de bine, Dându-i belșug, avere din sânurile mele; Și a lui rămășiță cu drag o voi ascunde În sine-mi ca o maică mormântul podobindu-i Cu flori mirositoare; și etern a lor suflet Ca pruncul neculpabil va locui în ceruri. Dar celor făr’ de lege, ce nu vor să m-asculte, Le voi vesti sfârșitul cu groaznice furtune. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Deci tu la nevoi grele pe pieptul meu te culcă, Căci nu găsești în lume alt pat mai de odihnă; Eu să-ndulcesc pot numai amarul vieții voastre, Eu sunt sticla de balsam pentru sufletești rane, În mine de somn dulce veți adormi ca pruncii, În mine se alină omul cu fapte bune." Aceste sfaturi blânde maicei noastre pământul Le-am spus la ai mei casnici, și ei cu umilință Ascultând, le crezură... Iar oameni făr’ de cuget zicea cu sumeție, Că lumea răsfățată pentru om se făcură, Nu pentru pământ omul. Deci el orice poftește, Poate să întreprindă pentru-a sa fericire, Iar ce zice pământul sunt fabule și bârfele. Așa răspunde omul acel fără de lege, Căci el n-au văzut încă cât de lin moare dreptul Și cât de grozav moare acel cu fapte rele.


content:
Eu nu cer noroc, mărire, de care stă îngâmfat Cel ce trăiește în bine de când ochii au deschis; Căci eu, ca frunza uscată de vântul soartei purtat, Mă duc, zbor făr-încetare oriîncotro sunt împins, Dar cer amic de credință, să-mi priască, să-l iubesc, Și nu pot găsi un suflet să-nțeleagă pe al meu, Și în loc de mângâiere, între oameni ce găsesc? Dușmani ce făr’ să mă știe se bucură când plâng eu. Așadar, eu de la oameni nu am ce mai aștepta... Căci omul onest îi mândru, nu știe a se pleca, Aud că-n pustiii codri omul bun se liniștește... Dar eu zic că-n mormânt numai acel bun se odihnește.


content:
Pe un șes neted, ce dezvelește Pajiște vie cu mii de flori, Pe care crește și înverzește Un stejar mândru mai pân’ la nori, Dar el e singur, tovarăș n-are Nenorocosul ca vai de el!!! Chiar ca recrutul, ce cu-ntristare, Păzind la strajă, stă singurel. Când vara soare tot câmpul arde, Supt ștejar umbră, pajiște, flori, Dar supt el n-are cine să cate Repaos, ticnă, zefiri, răcori. De năpădește vifor vreodată Pe călătorul cel rătăcit, El tot aiurea adăpost cată, Nu supt stejarul cest părăsit. Doar din tâmplare vro turturică De șoim gonită au năzuit Și-n a lui frunze scapă de frică, Dar trecând frica l-au părăsit. Stejarul falnic un soț dorește Fie și frasin* ce orice vânt Cu a lui frunze se hârjonește... El însă cere soț pe pământ. Oh! și copacul are rea soartă Să crească singur, singur supt cer. Apoi dar omul ce suflet poartă Amar trăiește fiind stingher. Eu sunt acela ce strâng avere, Ce gonesc slavă, titlu înalt, Dar aur, slavă nu-s de plăcere, Neavând cu cine să le împart. Tâlnesc prieteni ce mi se jură Că îmi vor bine și mă iubesc, Dar ei îmi poartă pizmă și ură, Văzând că Domnul vrea de sporesc. Tâlnesc frumoase ce mi se uită Cu ochii galeși, plini de amor, Dar mă înșeală, și-ntr-o minută Îndrăgesc iarăși alt trecător. Ah, nu vreau aur, nu vreau nici cinste, În zadar toate sunt pe pământ... Vreau soț, tovarăș, suflet fierbinte, Ah, drag să-mi fie pân’ la mormânt.


content:
Un episod din poema d-lui Beldiman, sub titlul Eteria grecilor Această închipuire se face ca cum un bătrân vier de la Miroslava, unde sunt podgorii de vii pe un deal peste râul Bahluiul, în preajma Iașului, privește cu nepotul său arderea Iașului, în vremea răscoalei grecilor în contra turcilor; dar bătrânul se află bolnav în casă, iar nepotul său șede pe prispă afară și spune moșului său aceea ce vede. Nepotul Moșule, viforul geme, pe cer noaptea se lățește, Peste frumoasa cetate pâclă și negreață pică; Fulgerul cu-nflăcărare ca un șarpe lung clipește, Scapără, vin’ de te uită, zimții zidurilor mișcă. Vântul frunza din crengi smulge, o spulberă ca pe paie, Vifor vântură cu groază, de cruce pe turn îndoaie, Iaca nourii se umflă, clocotesc, se tulbură, Moșule, trăsnet și fulger zidurile scutură... Bătrânul Ce-ți pasă de vifor ție? de cetăți ce-ți este scârbă? Las’ vântul să le dărâme, el cu noi nu are treabă; Căsuța noastră îi mică sub a copacilor umbră, Smerină și pitulită, mai nu se vede din iarbă; Vifor-trăsnetul nu sfarmă proaste cocioabele mele, Și cerul a sa urgie au trimis de umilește Pe acei cu fapte rele, Și pe-acel ce intirește Pe săracul hămesit. Nepotul Și acei cruzi care sunt? Bătrânul Domnii și boierii falnici și sumeți, Ce mânjesc cu aur case și pereți, Încât ale lor lăcașuri strălucesc ca pe cer stele, Însă în ele sunt strânse păcate multe și grele. Nepotul Ah, moșule, nouri negri dinspre crivăț năbușesc (grecii), Și dinspre răsărit alții în contra lor năvălesc (turcii), Și pe cer ca o văpaie arde și se tot lățește; Iar deasupra pe cetate negură de fum mocnește. Și trăsnetele clocotesc, Și chiar ca uliul chitesc, Să cadă peste cetate, Unde zici că sunt păcate. Bătrânul Pe Domnul, copile, roagă când fulgeră și când tună, Și să nu ai nici o grijă de volbură și furtună, Pentru că ea este A cerului răzbunare, ce pe cel rău pedepsește, Iar celui cu fapte bune “nu te teme” îi șoptește. Nepotul Ah, moșule tăiculiță, iaca arde, se aprind Mănăstiri, case înalte, Clăbuci de foc se ridică, și limbi de foc se întind, Mi-i frică de moarte! Și când fulgerele crapă noaptea grozav luminând, Se vede fugind poporul, la câmp scăpare cătând. Bătrânul Cerul judecă, copile, și răzbună cu dreptate, Căci în a noastră cetate s-au fost strâns multe păcate. Au trecut furtuna, Se înseninară, și aburul lin, Din risipituri, Ș-a cetății zguri În aer se ridică. Iar căsuța pitulită Rămaseră nesmintită, Și la ferestruica ei păsările cântă. Cu aceste înfricoșate scene ale furtunii închipuiesc aicea o semăluire a răscoalei eteriștilor greci aflători în România în contra turcilor, din care cauză turcii au năbușit în Moldo-Valahia și, ca să stârpească pe greci, au pârjolit orașe și sate ale României și au prădat poporul, întocmai și grecii au urmat asemenea ca și turcii, ca să răzbuneze românilor că nu i-au ajutat în contra turcilor, acei greci ce s-au oploșit și s-au înavuțit din averile românilor și cărora li se cuvine această epigramă: Ospătoasă țară, Tu ai hrănit fiară, Cu al tău ajuns; Și acele fiară, Crunte și amară, Sângele ți-au scurs. Însă Domnul, poate, De-a tale păcate Prea s-au întărtat, Și te-au și certat, Dar te-au și scăpat De șerpii de greci, Carii te sugea Și te schingiuia.


content:
Glasul tău îi fraged, glasul tău pătrunde, Și îmi dă speranță rugăciunea ta. Eu sufăr, și Domnul poate să te-asculte, Deci și pentru mine să-l rogi nu uita. Eu ascund durerea ce mă chinuiește, Căci nu mi se cade a ți-o arăta... Dar pieptul se sfarmă, secretul zbucnește, Deci și pentru mine să-l rogi nu uita. Ți-aș spune o vorbă și sunt la-ngrijere, Că fața ta poate se va întrista; Fii dar tu cu pace, iar eu cu durere, Deci și pentru mine te rog nu uita. Două inimi însă făcând rugăciune, Tot cu o credință făr-a înceta, Pot odinioară să se împreune, Deci și pentru mine să-l rogi nu uita.


content:
Tinerețe ce-ai trecut, De ce nu pot să te uit? Căci dorul tău este chin, Ca după miere venin. Tânjesc și sunt mâhnit, nu am cui să dau mâna, La a mea bătrânețe, când sufletul tânjește; El în zadar dorește, dorește totdeauna, Iar vârsta tinereții trece, se vestejește. De am iubit vremelnic... păcat de a mea muncă, Etern iar nu se poate, Și de privesc la sine-mi, ce-au fost, au fost nălucă, Necazuri, bucurie ca umbra trecu toate. Iar sentimente ce sunt, cu-a lor dulci suferire? Și ce este viața? Când judec cu răceală Și mă uit împrejuru-mi, văd numai amăgire Sau o glumă de șagă, ce pe toți ne înșeală.


content:
Oh! deschideți-mi prinsoarea, Ca să văd seninul soare, Ș-al soției boi frumos, Și calul meu cel comos. Atunci pe amata soață Am s-o strâng la piept în brațe, Ș-apoi să m-arunc pe cal, Și să zbor pe văi și deal. Dar vai! ușa la-nchisoare Îi cu zăvor gros și tare, Și nevasta lăcrimează, Nesperând să mă mai vază. Ș-al meu slobod cal nechează, Zburdă pe câmp, se-ncordează, Iar eu plâng neâncetat, Căci de viu sunt îngropat.


content:
Holteiul Ca să te urez dă-mi voie pentru tânăra soție, Cu care te-ai însurat, De neam mare și-nvățată, frumoasă cu avuție. Iată dar c-ai căpătat Ce doreai cu fierbințeală. Mulțumește soartei tale... Și nu sunt la îndoială, Că nu ești fericit, frate? Dar tu taci și oftezi foarte. Cauți în jos cu-ntristare, au nu ești mulțumit poate? Ori doar a ta însurare te-au făcut să mă urăști? Însuratul Of, nu, eu sunt tot acela, și să nu mă osândești; Căci fericirea mea, frate, cu totul s-au prefăcut. Soarta îmi este a plânge holteiia ce-am pierdut. Holteiul Deci dar și tu nu ești poate bucuros de însurare? Însuratul De-ai și polei otrava, dar îi tot otrăvitoare. Holteiul Spune-ncalea, câtă zestre femeia ta au avut? Însuratul Of, vai mie! Despre a ei avuție Mai bine să fi crăpat decât să o fi văzut; Nu zic că nu-i învățată. Isteață și delicată, Politicoasă. Holteiul Apoi ce vrei altă? Însuratul Îi pentru alții frumoasă... Iar eu plâng și zi și noapte a mea soartă ticăloasă, Îmi blastăm și norocirea, Mă jur și pe Dumnezeu, Că o așa osândire Nu vreau dușmanului meu. Holteiul Dar cum de-ai căzut în cursă tu, cel atât de ferit? Însuratul Ursita mea cu urgie negreșit m-au prigonit Să fiu într-o adunare de dame soiuri înalte, Unde, văzând o fecioară, chipul ei mi-au plăcut foarte; Ochii judecății mele amorul cel cu turbare Orbindu-i, mă îndemnară să-ntreb și a ei plecare, Și ea îndată se uniră cu mine să se-nsoțească... Oh! atunci a mele zile de ce să nu se sfârșească, Sau păzitorul meu înger pentru ce nu m-au propit Să nu primesc orbește tocmelele ce-au voit Ea și neamurile sale? Strămoșii noștri tocmele nu făceau la însurare, Și petreceau înmiit, Decât noi mai fericit; Iar acum alt timp este, Căci moda și etichetul în lume împărățește; Și-aceste ceremonii pe bărbatul nătărău Îl stăpânesc, Îl orbesc Și-l fac de pățește rău. Astăzi și copiii, frate, te-nșeală cu meșteșug, Bătrânii cu vicleșug, De-a dreptul nu vor să meargă nici măcar un minut. Cugetul, prieteșugul le au toate de vândut; Și dacă ești cu avere, te pândesc să te însoare Cu a lor fete modiste, ca să le porți în spinare... Holteiul Dar de ce mai prelungești Și nu vrei să-mi tâlcuiești De-a tale tocmele, Ce ți-au părut grele? Însuratul Dacă vrei, acum îndată, cu sufletul întristat, Ți-oi spune cu ce tocmele către socri m-am legat. Întâia tocmeală „Oricând cucoana la țară într-adins sau cu-amăgeală, Sufletește sau trupește ar pătimi de vro boală, Eu să fiu dator pentru al meu soț, Să-i aduc din Iași pe doftorii toți.” Holteiul Au doar din așa pricină oamenii să nu se-nsoare, Ca să nu se bolnăvească? Însuratul Oh! nu le știi, frățioare. O femeie cu capricii de multe ori pe zi moare. A doua tocmeală „În zodia cumpenii soarele când va ajunge, Pe când se răcește timpul, câmpii și codrii golind, Nesuferindu-se țara de cucoane mari atuncea, Eu să mă aflu gătit, Ca să las gospodăria și a ei liniște dulce, Și la baluri și ospețe la târg s-avem a ne duce.” A treia tocmeală „Soția mea grațioasă Să trăiască nu cu mine, ce-n deosebită casă... Cu pompă și răsfățare, Ca cucoană de neam mare; Iar eu să am a plăti Orișicât va cheltui, Făr-a putea bănui. Să aibă a da ospețe amicilor tuturor, Și consoților lor, De la carii să primească vizite în orice ceas.” Holteiul Și mulți sunt acești amici carii nu-i dau ei răgaz? Însuratul Soția mea negreșit Știe la număr câți sunt. A cincea tocmeală „În sfârșit, aici tocmeala foarte dezghiocat arată, De dreptățile femeii când vrea ca să se despartă, De bietul bărbat Dacă îi scăpătat.” La acest punct strigăi însă că nici moartea mă desparte, Dar de-așa gogomănie au râs rudele ei toate. Eu însă m-am atins. Căci dracul m-au împins, Ca pe un mire înfocat, Și-ndatoririle mele în scris socrilor le-am dat; Vai, însă, de-mperecherea cu o femeie de modă!... Holteiul Dar a patrulea tocmeală? Însuratul Ah! să ți-o spun nu am poftă, Și nu este de mirat, Când ți-oi spune de-acest punct, ce de tot m-au împilat, Ca când mi-am pus pe spinare Un bolohan mare. Căci după acea tocmeală sunt dator a mă supune Amatei soției mele cu orbească plecăciune... Iar de-a intra în voia femeii capricioase Nu este bărbat în lume, și viață mai duioasă. Eu însumi am pățit pozna, îndată ce m-am cununat, Zile amare, dar ce, numai mie s-au tâmplat? Aceasta mulți au pățit-o, mai toți ce s-au însurat Când au fost de neam înalt femeia ce au luat. Având a merge îndată în aurit faieton La buna, mătușa, moșu, la tot neamul cu poclon, Precum eu m-am zbrănduit pe strade dârdâitoare, Le-am colindat cu mireasa cu prezenturi de preț mare; Cheltuind făr’ de cruțare, dând ospețe răsfățate, Cu zariflicuri de modă frumoase, dar scumpe foarte, Încât într-un an de zile căzui în datorii grele. Ah! și abia o părpără au trecut femeii mele... „Scumpa mea, i-am zis odată, mi s-au urât adunare, Timpul sosi ca să mergem la țară spre răsuflare. Carete am minunate, pentru drum toate-s gătite”... Cucoana Mergi, călătorie bună! Mă mir, neghioabe bărbate, cum de ți-au trecut prin minte, Că eu sunt de tot nebună Ca să mă fac de râs lumii, să mă sui într-un coșciug, Ce îl numești tu caretă și într-însul să mă duc! Spune, unde ai găsit-o această veche antică? Sau poate umbla cu dânsa răposata ta bunică? Ori nu vezi că și lacheii râd de așa hodoroabă? Ah, moarte, vin’ mai în grabă! Decât să trăiesc cu-acela ce nu știe a trăi. Mergi, boierule, ce stai, și nu te mai tot codi. Caretă de modă găsește. Bărbatul Să te întreb mă îngăduiește, Ce fel să fie? Cucoana Oh, cerule! sunt datoare să-i spun și să-i tâlcuiesc În ce anume caretă am eu să călătoresc; Întreabă pe graf Lucescu, și el îți va spune ție Cum are să fie; Și ce mă superi pe mine? Știi că am dorit să-ți cer toate, așadar, cer de la tine Să fie careta nouă Într-o oară, sau mult două. Bărbatul Acum n-am bani. Cucoana Mie pre puțin îmi pasă, Cer caretă englezească, purcezi, du-te și mă lasă. (Alerg, caretă de modă găsesc și o târguiesc În zeci mii și îndată cu sinet plătesc.) Bărbatul Careta este la scară, lacheii au gătit toate. Cucoana Mă lasă acum în pace, mă aflu mâhnită foarte. Bărbatul O las, și peste un minut, femeia mea ca o fiară Mă cheamă și mă întreabă: “Este careta la scară?” „Acum, soro, acum, dragă, voi zice și se gătește.” Cucoana Acum, soro, acum dragă... aceasta ce vorbă este? Unde ai deprins cuvinte așa groase să grăiești? Nu știi că acum nu este de modă să le rostești, Cum era în vremea veche și cum se vorbea odată? Acum cine știe lumea și vorbire delicată Nu-și poreclește cucoana numind-o „soro dragă”. Doar de te-au deprins țăranii așa cuvinte să-ți placă, Căci ei obicinuiesc numai așa fel de vorbe groase, Iar biata femeie rabdă ca o sclavă ticăloasă. Dar ce taci? ce nu vorbești? Bărbatul Ce poruncești să mai zic? Cucoana În careta mea să puie al meu tot calabalâc. Bărbatul (Eu pân-acum nu-nțeleg dacă sunt serv sau bărbat.) Spune-mi la drum ce să iau, să m-apuc de încărcat? Cucoana Tot ce trebuie să aibă o damă de neam înalt; Oh! dar cât sunt de mâhnită, și mamzela m-au lăsat, Dar prințului Furtunatic nu te-ai dus să dai de știre De-a mea în grabă pornire? Dar mai ales cu cuzinul' ce și ție ți-au plăcut? Bărbatul Ca să mă fac eu și crainic, timpul nu m-au încăput. Cucoana Bârfești, mă rog dumitale, mai mult decât se cuvine. Deci francezul meu îndată cheamă-l să vie la mine. ( Către francez ) Te rog, mon aimable Jean-Jacques, Gătiți-mă de purces, Dieu! nu știu ce să fac... Bărbatul Și iată un răscol mare în casa mea s-au scornit, După cum odinioară în Sodoma ce-au pierit, De părea că biata casă Îi cu fundu-n sus întoarsă; Pun în caretă cățălul ce i l-au dat un iubit, Pun și motocul cucoanei de un amic dăruit; Acolo găvănoșele, aici șipuri, butelcuțe; Aice pun cănărașul în aurită pușcuță, Aici capele, bonete, crinoline și festoane; Acolo fleacuri de modă ce trebuiesc la cucoane. S-au suit și strălucita, adică a mea soție, Iar pentru mine-n caretă loc n-au rămas să mai fie, Și așa eu cu lacheii într-un furgon m-am suit, Și m-am luat după dânsa, ca un bărbat mangosit. Deci ajungând la moșie, chelarul ne-ntâmpinează: „Bine-ai venit, cuconiță!” pe ea o felicitează... Cucoana Fi donc! ce surpriză îmi face ghiujul acest făr’ de minte, Urează ca din vechime cu ruginite cuvinte! Cucernicul meu chelar, ca zăpada înălbit, Strângând umerii ofta, clătind capul și zicând: „De acum a mea odihnă, cum se vede, s-au sfârșit, Nu știu a mea bătrânețe prin ce faptă i-au greșit”. Așa bătrânul grăiră, Și pe-a sa onestă față lacrimile năvăliră, După care îmi șoptește bătrânul cu întristare: „Boierule, vai de tine și de-a ta avere mare!” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Deci cucoana intră-n casă, se mânie și întreabă Unde-i sala pentru masă. Boierul Aceasta... Cucoana Nu-i nici de o treabă, Pentr-o sută de persoane măcar aici loc nu este; Nu, nu, eu nu sunt născută ca să trăiesc țărănește, Mie îmi trebuie altă sală. (Bufetciul s-au uimit auzind așa tocmeală, Cămărășița au fugit afară, Tânjind și ea a mea soartă amară.) Iară eu, ca vai de mine, după dânsa mă târam... Cucoana Salonul acel de baluri să mergem ca să-l vedem. Boierul Acesta-i destul de mare... Cucoana Oh! îmi vine amețeală Dac-această șură lungă dumneata o numești sală; Căci acum nu se trăiește ca în timpul de demult... Dar ietacul pentru mine? Boierul Eu acesta l-am avut. Cucoana Dar, mă rog, a dumitale? Boierul Cu dumneata la un loc. Cucoana Alei, zău, ce dobitoc! O, ciel! și cum se poate Să sufăr aceste toate! Îți spun drept că ești neghiob, deși ești cu boierie, Și-ți hotărăsc în sfârșit traiul nostru cum să fie. Dacă soarta mea cea rea, și cea cu totul nedreaptă, Au voit să ne vedem ochi la ochi câteodată, Apoi ca să ne vedem, Osebite odăi să avem. Vizite vei primi în odaia dumitale, Liber, făr’ de supărare. Asemenea și eu din partea mea Voi petrece cum voi vrea. ( Către lachei ) Oh! aduceți-mi aice acel de drum tualet, Ca să scot și să privesc la a prințului portret, Cât îi de cu grații, și el nu-i cu mine, Oh, și eu fără de dânsul voi muri de mâhniciune! Și dumneata ești sminteala, nu i-au spus când am purces, Căci prințul să mă petreacă știu bine că ar fi mers; Dar iată, livadă văz. Boierul Prea frumoasă de primblare. Cucoana Nu cumva cu dumneata? Ah, Doamne, câte gândești! Bărbatul Îi foarte cu rânduială, și prea minunat rodește... Cucoana Poame de a dumitale nime nici vrea, nici poftește, Pentru că mult mai gustoase s-ar putea să se găsească, Iar la planul ei cel simplu cine poate să privească? Căci a grădinei podoabe trebuie să fie multe, Aici moale ca și puful, văi cu brazde așternute, Florării mirositoare, Dâmburi ademenitoare, Acolo fontaluri, tocmai ca stecla preveditoare, În care cerul albastru și copacii de pe maluri Se prevăd ca în oglindă, palpitând pe a lui valuri, Iar peștișorii într-însul unul pe altul s-alungă, Și acolo pe aproape să fie frumoasă luncă; Aici aleie umbrite, nepătrunse nici de soare Unde turturica geme și suspină pân’ ce moare, Acolo de sub o stâncă o încântătoare zână, Izvorând de cristal apă, focul inimii alină, Și lângă care o grotă umbra sa făgăduiește, Unde amorul șede cu degetul la guriță: semn că tace și păzește; Dar dumneata nu ești demn de-așa gusturi să ai parte, De gustul grădinii mele... ce te mâgâiește, frate, Cu gusturi de un amor ordinar ca dumneata. O, Dieu , și de ce taci făr-a mă înștiința: Gata-i către arhitector curierul cu-o scrisoare, Ca el să vie în grabă? și, făr’ de zăbavă mare, Să aducă meșteri, planuri pentru o curte câmpească? Curând, îți zic, înadinsul îndată să se pornească. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Deci a mea cucoană mare Așa multe mi-au vorbit. Că ș-acum capul mă doare De mai că n-am nebunit. În sfârșit, în sat la mine palat mare s-au ivit, Dar prin gând nu mi-au trecut, când dracul s-au isprăvit, Decât știu că l-am plătit; Nu era zi făr’ de mese, artificii, bal comun, Iar eu și ziua și noaptea alergam ca un nebun, Și cu-aceste cheltuiele Am făcut datorii grele. Dar mai rău, că-mi cresc în cap Coarne chiar ca la un țap... Odată casa cea veche dintr-un fășic s-au aprins; Deci eu alergam cu răcnet chemând oamenii la stins; Mă zbuciumam și eu însumi, mă pârleam singur stingând, Iar fudula mea soție se trudea și ea jucând; În casa cea nouă, balul cu clocot mare urla, Ș-a muzicanților zgomot focul de-afară ura, Cavalerii cu șucheta se învârtea, vălțuia, Apoi ca calul de poștă obosind femeia mea, S-au trântit pe o bergeră și cu un prinț șuguia; Tocmai atunci mă apropii și eu de ea cătinel, Și-i șoptesc cu glas prea fraged: „O, amate suflețel! Multe mii s-au cheltuit, mai contenește puțin, Întreabă aceste baluri câți bani pe mine mă țin.” Dar ea parcă răsărind, cu spatele mi-au răspuns: „Eu nu o dată ți-am spus Că mie puțin îmi pasă, eu n-am să le răfuiesc; Am să petrec cum îmi place și dulce să viețuiesc; Căci tu ești boier de țară, iar eu sunt de neam înalt, Și știi cum ne-au fost tocmeala când pe mine m-ai luat; Deci nici un cuvânt mai mult, Căci eu n-am gust să te-ascult.” Așadar, ale ei toane de nevoie împlinind, Și peste vechi datorii alte nouă grămădind, Toate satele le-am zălogit, Ș-acum în oraș aicea cu dumneei am venit, Ca a mea mișălătate să-și ia osânda spre plată, Despărțindu-mă de dânsa și plătindu-i zestrea toată. Deci cu o așa femeie neputând să mai trăiesc, Amicilor, vă vestesc Ca să fi luat mai bine pe sătănița din iad, Decât femeiei de modă să mă aflu eu bărbat. Holteiul Bine zici, dar celelalte nici se văd în adunare. Însuratul Apoi voi cercetați bine, făr-a vă amoreza, De ce viță, de ce rudă este soțul ce-ți lua, Pentru ca să nu greșiți, Fiind de amor orbiți, Și apoi să vă căiți. Aceasta ne probează că femeia desfrânată, Îi hulită de lumea toată, Dar mișelul de bărbat, Este bun de împroșcat. Pe înțeleptul Solomon l-au întrebat odinioară un ministru al său, ce voia să se însoare, pe care să ieie din trei mirese ce au găsit? Căci una este de înalt neam, a doua este cu avuție și a treia săracă. Deci Solomon, fără a gândi mult, i-au răspuns: „De vei lua pe cea de neam înalt, ea îți va zice: „Scoală tu, să șed eu”; de vei lua pe cea bogată, ea îți va zice: „Taci tu, să vorbesc eu”; de vei lua pe cea săracă, ea îți va zice: „Cum îți place, așa oi face”.


content:
Operă [ modifică ] Dialogul unui holtei cu un boierenaș avut, însoțit cu o cucoană de înalt neam (traducere-adaptare de Constantin Stamati )


content:
Cine dă săracului pe Domnul împrumută. Evanghelistul Precum soarele, picând pe marea înghețată, ar topi-o, întocmai picătura milosteniei, căzând pe grămada păcatelor, le risipește. Sf. Ioan Gură-de-Aur Când iarna petreceți bine voi, avuților slăviți, Când dați baluri strălucite, mii de lumini aprinzând, Când în a voastre palaturi cu îngâmfare priviți, Cristaluri, oglinzi, faiansuri, raze de foc slobozind, Policandrele și lampe ca comeții arzători, Și pe-a salelor parcheturi sprintenii dănțuitori, Când un sunet ca de aur vă vestește mângâios A oarelor răsunare ce trec făr’ să le simțiți, Ah! gândiți măcar o dată la săracul stremțuros, Ce poate la poarta voastră, cu ochii plânși și oviliți, Au stătut ca să privească al vostru strălucit trai Prin largile voastre geamuri, ca la suflete în rai. Gândiți că săracul șede acolo pe-nghețați grunți, Și muierea lui, copiii îl așteaptă tremurând, Să le-aducă lemne, pâine, și dacă vreți să mai știți, Acel sărac poate are o maică de mult zăcând, Gândiți că săracul zice: „Mult are un singur om, Copiii lor sătui, veseli, îi se zâmbesc și în somn. Palatul lui strălucește, iar în bordeieșul meu Nu țiu minte vreodată lumină să fi aprins, Unde întru întuneric și aerul cel mai rău, Aud oftatul femeii, a golilor copii plânși, Și al bietei mume gemăt cerându-mi cu glas duios Să o îngrop, ca să scape de al său trai ticălos”. Dumnezeu aruncă soarte pentru oameni pe pământ, Unii încujbați sub sarcini de nevoi amar trăiesc, Alții cu averi mulțime, și trăiesc tot adunând, Și trăiesc în îmbuibare, iar la săraci nu gândesc, Ca când legea firii zice: cei avuți fiți fericiți, Iar voi, săracilor, plângeți și pe avuți pizmuiți! Această ciudă și pizmă ne-npăcată la săraci Clocește în a lor inimi, dar cer milă umilit... O, avutule vremelnic, milostenie să faci, Ca la deznădăjduire săracul nenorocit Sufletul să nu-și răpuie, făcându-se prădător, Iar tu să-ți pierzi avuția făr-a fi miluitor. Mizericordiei sânte și săracii sunt plecați, Ea-i mumă unde norocul îi ca o maștihă rea, Ea ridică, sprijinește pe cei în țărnă călcați; Ea pe săraci cu-al său lapte de-a pururea satură, Ea-i îndurată, ca Domnul, tot pe calea lui au mers, Căci zice: „Mâncați-mi trupul, beți sângele meu ce vărs”. Deci îndurarea să fie avuților norociți, Care de pe voi să smulgă cu-al său blând și darnic braț, Mărgăritar, pietre scumpe cu care vă-mpodobiți, Haine neprețuite în care vă îngâmfați, Spre a sătura cu ele mii de mii de ticăloși, Și cu Domnul să vă-mpace dacă sunteți păcătoși. Avuților, dați pomană, că ea este lucru sânt, Întocmai ca liturgia, și vai de cel ce-au văzut Făr’ de milă pe sărmanul zbuciumat iarna de vânt, Pe bătrânul slab și bolnav lângă scara sa căzut, Cătând fărmături de pâine și lingându-le de jos... Dinspre avutul acesta Domnul fața și-au întors. Deci dați Domnului pomană, că vă va da înmiit, Vă va da frumoase fiice, vă va da înțelepți fii, Vă va îmbelșuga câmpul, vă va da pomăt rodit, Vă va îndulci și poama roditelor voastre vii, Iar noaptea în somnul vostru îngerii vă vor păzi, Și cu dânșii veți petrece în vis pân’ vă veți trezi. Dați pomană, că pământul în grab’ vă va înghiți, Și averea adunată cu necaz și cu sudori Pe dată ce-nchideți ochii de voi se va despărți... Iar pomana veți afla-o în a cerului comori. Dați, ca să zică săracii: „Lui este milă de noi” Și să vă privească balul neavând pizmă pe voi. Oh! dați, căci și Domnul însuși pentru noi s-au răstignit, Să dați! ca și de răi oameni voi să nu fiți clevetiți, Să dați! ca și traiul vostru să vă fie mai ticnit, Să dați! ca ora din urmă să vă afle liniștiți, Căci pentru cel cu păcate a ticăloșilor rugă În cer puternică este ca acea mai sacră pârgă.


content:
Împinși făr-încetare spre liniștit liman, În etern întuneric pierim delaolaltă, Și nu se poate oare pe-acest etern noian S-aruncăm ancora vreodată? O, lacule senine, un an nu s-au plinit, Și lâng-a tale țărmuri ce dorea ea să vază, Acum vezi că șed singur pe-acea piatră mâhnit, Pe care ea iubea să șază. Așa gemeai atuncea sub stânca de pe mal, Sfărmând a tale ape de țărmurile oable, Așa arunca vântul spuma de pe-al tău val Pe ale ei picioare albe. Tu știi că într-o sară pe-al tău luciu pluteam, Iar sub cer și pe ape era tăcere lină, Numai a vâslei plesnet când și când auzeam, Lovind a ta apă senină; Și iată un vers dulce, mie neașteptat, Răsunetul deșteaptă, iar țărmul ia aminte; Și valul parc-ascultă versul mie amat, Rostind așa cuvinte: “O, timpule, mai stă, nu trece, și voi, ore plăcute, Al vostru curs popriți, Lăsați-ne să gustăm încă aceste dulci menunte, Mai stați, nu le răpiți! Treceți în grab’ pentru acei ce soarta prigonește, Dorind ca să nu stați, Și curmați cu a lor viață chinul ce-i osândește, Iar pe noi ne uitați”. Dar geaba cei să steie oara, căci timpul îl pripește Și el nu poate sta, Geaba zic nopții să mai steie, căci zilei plăcut este Noapte a alunga. Deci plăcut fie-ne și nouă să nu uităm vreodată Ca să ne fericim... Căci bietul om liman nu are și timpul nu ne-așteaptă Trece, și noi pierim. Dar, timpule, se poate atât să pizmuiești, Menuntul când amorul doi tineri fericește, Pe care mai în grabă ți-au plăcut să-l răpești, Decât pe-acel ce ne mâhnește? De ce n-am putut oare cursul lui să poprim? De ce în grab’ să piară și-n secole să treacă Menuntul acel dulce ca fericiți să fim? Ș-apoi el ia făr’ să-l întoarcă. O, noian al vechimei! o, timpule trecut! Unde-s a noastre zile ce-nghițiți făr’ de milă? Spuneți: de ce nu-ntoarceți măcar acel menunt În care omul nu suspină? O, râule, stânci, munte și voi, grote adânci, Ce vremea vă păstrează secoli nenumărate, Amintiți fericirea nopții atât de dulci, De mine neuitate! Lacule răsfățate, etern s-o pomenești, În ale tale ape limpezi, sau tulburate, În ale tale țărmuri ce ne-ncetat stropești Cu-a tale valuri spumegate; În zefirul ce geme pe-al tău luciu zburând, În lunca de pe țărmuri ce noaptea lin foșnește, În aurita lună ce te privește blând Și a ta față poliește, În fine, în mirosul florilor de pe țărm, În vântul ce îndoaie vânjoasa trestioară, Și tot ce-aici se mișcă și tot ce auzim Spuie de noi odinioară. Retroversiuni [ modifică ] Lacul (traducere de Ion Heliade Rădulescu )


content:
Primăvara să se nască, ca roza să treacă, Pe-a zefirului aripi să înoate în văzduh, Și pe sânul floricelei de-a se legăna să-i placă... Hrana să-i fie lumina și a mirosului duh. Să-și scuture tânăr încă colbul de pe aripioare Și către cereasca boltă ca suflețelul să zboare... Iată soarta fericită fluturașului vremelnic, Ce seamănă cu dorința, care-astâmpăr nu găsește, Și care le cere toate, neiubind nimic temeinic, Și apoi, zburând în ceruri, acolo se liniștește.


content:
Zorile poliia munții sub care clocotea marea, Iar Safo tocmai pe piscul țărmului sta în picioare; A Lesbosului fecioare, lângă dânsa încimpite, Privea sub țărmuri noianul de groază încremenite! Atunci Safo, luând lira, sună în ea cu putere Și cântă aceste versuri cu un glas plin de durere: “O, grozave țărmuri, o, noian cumplit! Iată, făr’ de frică aici acum șez, Căci eu Afroditei vreau să m-oferez, Defăimându-i templul unde am servit... O, Posidoane puternic, cred că-mi vor fi mai plăcute A tale ape amare decât un trai osândit. Privește cu ce cunună mi-am împodobit eu fruntea, Privește această frunte ce de chinuri s-au zbârcit. Că acum îi coronată pentru a mea mormântare, Ca când pentru a mea nuntă, sau pentru o sărbătoare. Îmi spun că la tine, de nu m-amăgesc, Scapă orișicine de crudul amor; Îmi spun că prin tine acei ce iubesc Uită de tot focul acel arzător. Dar, o, Dumnezeu puternic, orice ajutor poți face, Eu rog a tale noianuri să curme a mea suflare, Căci trăind nu pot să aflu nicăieri liniște, pace, Nu pot să uit pe acela ce am amat cu-nfocare; Ce viu să-mi aflu mormântul, viu să mă îngrop în tine, O, al mării împărate! spre pârgă mă primește, Iar voi, fecioare din Lesbos, nu mă mai bociți pe mine, Ci cântați, cântați prohodul morții ce mă fericește. Dar ce gândesc oare la cele trecute! La faimosul templu, templul Afroditei, Unde servind însumi priveam plângând multe, Și râzând de ele frumos cântam sântei; Până când lângă oltaruri văzui pe Faun odată, Și ce am simțit atunci, Doamne, eu nu pot să vă rostesc, Acel foc, acea priință ce mă cuprinse îndată, Încât mi-au amorțit glasul, simțeam că încremenesc, Și mâna tremurătoare scăpă lira la pământ, Căci nici înaintea Dafnei atât de nesimțitoare, Mai frumos nu s-arătară a Latonii fiul sânt; Nici dumnezeul Indiei, în vâlva sa cea mai mare, Țiind schiptrul său de viță cu struguri împodobit, La vederea Erigonei mai frumos n-au strălucit. Din ora aceea eu numai la dânsul Ne-ncetat gândeam, mă țineam de el Și făr’ de sfială nu o dată am plâns, Sub a lui ferestre oftând cătinel. Cât îmi era de priință să-l privesc în adunare, La luptă, sau la teatru, când în public venea S-arunce discul departe, și să puie sub picioare Pe luptătorii aceia ce cu dânsul se punea. Și cu câtă mulțumire îl priveam încălecat Pe un cal de al Eladei, fugar întocmai ca vântul, Zburând el mai înainte la hotarul însemnat, Și de-acolo cu cunună și cu pompă întorcându-l. Ah! de-a lui fapte celebre sufletul meu se umplea, Și de-aș fi putut eu șterge cu această mân-a mea De colb, de sudori frumoasa lui față, Eu aș fi dat orice, viața răpuneam, Să-i fiu lui amată, și să-l țin pe brață Măcar o minută, și mă mulțumeam. Voi, ce nici odinioară nu mi-ați fost folositoare, Măcar de vă numiți muze, dar în zadar v-am rugat, Căci eu de voi insuflată de i-am fost învățătoare, De i-am scris acele versuri mult demne de lăudat, Versuri ce toată Elada citește cu desfătare, Versuri ce cumplitul tartar le-ar asculta cu priință, Dar Faun râde de ele păzind alteia credință. Plângeți dar cu mine, din Lesbos fecioare, Plângeți și iar plângeți, căci sunt rușinată, Și bociți pe Safo, ce pentru el moare Decât să trăiască de el defăimată... Dac-a mea înamorare, ce pentru dânsul aveam, Dacă ale mele versuri și puțină frumusețe Ar fi putut să-mi supuie pe acela ce iubeam, Sau la plânsul meu vrodată să fi privit cu blândețe, Atunci nici o muritoare, și nici puterea cerească Nu putea să-i dea viață mai celebră și mai dulce Ca amorul meu cel fraged, ce avea să-l fericească; Încât dumnezeii însuși i-ar fi pizmuit, pot zice, Căci în versurile mele cântând a lui Faun nume, Ca pe o dumnezeire l-ar fi serbat etern lumea, Și pentru el oricând pe sânte oltaruri Ar fi ars miresme ne-ncetat, nestins, Și pentru el oricând hărăzeam și daruri, Ție, Afrodită, mă rugam cu plâns; Pentru el fierbinte plângând mă rugam, Parcelor vieții să nu-i curme viața. Sau luându-mi lira duios le cântam, Că adormind ele, eu să-i lungesc ața, Și pentru el oricând și la Ionie Mă duceam la luptă cu cei învățați, Să câștig stâlpare mult mai scumpă mie Decât orice schiptru unor împărați, Căci la a lui poale eu o închinam Și cu-a mea cunună îl încununam. Deci multe ori umilinței am răpus a mea mândrie, Sărutându-i pragul casei neîncetat îl rugam, Zicându-i: “Faun amate, dacă a ta sumeție De nedemnă mă cunoaște soț pe tine să te am, Primește cu-ndurare ca Safo pe lângă tine Să trăiască ca o sclavă, porunca să-ți împlinească, Căci ce-mi pasă de-al meu nume, dacă mi-ar fi fost mai bine, Sub pereții casei tale pân’ voi muri să trăiesc, Sperând că atuncea poate când mă vei vedea murind Îți va fi milă de mine, vei crede cât te-am iubit. Nu mă-ngrijesc de primejdii, nici de a mea slăbiciune, Căci amorul întărește, celui gingaș dă virtute, Așa și eu, ca o umbră țiindu-mă tot de tine, Și pe uscat, și pe mare, și-n răzbelurile crunte, Vedeai că nici de-a lui Aris furie eu nu mă tem, Întorcând orice lovire era să-ți cadă pe cap. Și-ntre moarte, și-ntre tine pieptul meu îl răpuneam; Ah! și eram fericită să mor eu ca să te scap... Iar din întâmplare dacă mai trăiam, Și de la răzbel te-ntorceai trudit, O! Faun amate, eu nici că dormeam, Și-n al tău somn dulce te-aș fi străjuit; Și dacă de visuri să dormi nu puteai, Eu îmi luam lira pe a mele brațe Și îți cântam fraged pân’ ce adormeai, Sau de-ți era voia și pân’ dimineața... Dar eu zic aceste... și plâng în zadar, Singur numai eho suspină cu mine, Răsunând în aer al meu plâns amar, Căci pe Faun alta știu a-l supune...” Plângeți dar cu mine, din Lesbos fecioare! Plângeți și iar plângeți, căci sunt rușinată. Căiți pe aceea ce pentru el moare Decât să trăiască de el defăimată. O! liră mult mângâioasă, ce prin tine m-am slăvit O! liră ce pentru dânsul ai răsunat nu o dată, Acum, când te văd, îmi pare că nu ești de suferit, Căci tu îmi aduci aminte cu al tău acord îndată De-al meu foc, de-a mea durere, cu care mă chinuiesc; Sfarmă-te dar, ticăloaso, de-acum nu-mi trebuiești mie; Măcar că eu Afroditei gândeam să te hărăzesc, Dar de-acum ca și pe mine ajungă-te-a ei urgie! Sfarme-se a tale țanduri de spumegatele maluri, Ca să nu rămâi tu martor suferințelor ce-am tras; Ah! de-ar putea să s-afunde sub a noianului valuri Ș-a mea ticăloasă faimă, versurile ce-au rămas! Ah! de-ar putea să se uite de pe pământ că trăiesc, Și să mă pogor în tartar cu toate cele ce-am scris, Unde arzând acele versuri ce de Faun pomenesc Să piară cu al meu nume, ca să nu fie de râs! Însă dacă dumnezeii, întărtați de-a lui cruzime, L-ar îndemna ca să vie spre acest țărm ticălos, Să vie pe-această stâncă, unde mă despart cu lumea, Să vadă halul meu astăzi în acest timp fioros, Să vadă pe Safo plânsă, și că este desperată, Stropește țărmul cu lacrimi și suspină în zadar, Iubindu-l încă pe dânsul, și de dânsul înșelată, Iertându-i și necredința ce m-au chinuit amar... Poate atunci să se-ndure văzându-mă la pieire, Să-mi zică: Safo amată, trăiește să te iubesc... Dar ce-am zis! pe dânsul astăzi măcar că aici nu este, Știu că cugetul îl mustră de cele ce pătimesc; Și în brațele aceia, pe care acum iubește, Se-nfioară, o împinge, și vine să mă găsească, Și vrând să m-arunc în mare, el vine să mă propească... Ah, vine! mă cheamă! și mă mântuiește, Oh, îi aud glasul!... ascultați, fecioare! Un zgomot departe aud că vuiește, Parcă despre Lesbos alergând îmi pare. Priviți, o, fecioare! pe Faun zăresc, Din munte la vale parcă se pogoară, Întinzându-mi mâna... Ah! dar m-amăgesc, Nu-i nime, și moartea iarăși mă-nfioară; Nu s-aude altă decât vuind marea. Plângeți dar, fecioare, pe Safo ce moare... Deci iată că se ridică în carul său strălucit, Cel de apoi al meu soare, se suie cu repegiune, Se grăbește ca să-nceapă ziua mea de la sfârșit, Primește dar, o, soare, cea de-apoi închinăciune! Mâini vei răsări tu iarăși din a mărilor noianuri, În care mormântul jilav astăzi îmi este gătit. Deci să rămâneți cu pace, voi, înverzitelor maluri, Și voi, părintești lăcașuri, unde am copilărit. Rămâi cu pace, o, Lesbos, ce ești mitoc Afroditei, Și unde amata maică în lume m-au fost născut, Care în pruncie încă ea oferindu-mă sântei, I-am fost cea-ntâi cântăreață, în templul ei am crescut. Deci vă las, dumbrăvi frumoase, unde cereștile muze, Când încă eram în leagăn, venea de mă dezmierda Și cu cereasca lor miere stropind ale mele buze, Mă insufla de-a lor genii, spiritul îmi deștepta... Dar în zadar fu talentul ce-mi însuflețise ele, Căci n-au putut să mă scape de nefericirea mea, De-a amorului urgie, tiranul inimii mele, Neputând să-l îmblânzească muzele ce mă iubea. Trăind eu n-am uscat lacrimi, și acum mor tinerică... Așa cosașul retează și tânăra floricică. Ah! amor cumplit, eu pârga ta sunt, Și piei timpurie ca și o mioară, Ce păstorul pune pe-al tău oltar sânt, Iar tu dai cuțitul cu care omoară... Deci de veți vedea, fecioare, scumpelor mele amice, Tiranul inimii mele, pe Faun ce am amat, Spuneți că eu pân’ la moarte nu am încetat a plânge, Și-aruncându-mă în mare, numele i-am repetat...” Aceste zicând, În mare s-aruncă, De sus de pe stâncă; Iar fecioarele se-ntoarse la Lesbos amar plângând.


content:
O, cruceliță sântă! eu plângând te-am luat De pe-a ei buze arse la cea de-apoi suflare; Simbol dumnezeirei, de ea mie lăsat, Să-mi fie mângâietoare. Cu câte fierbinți lacrimi te spăl, o, cruceliță, De când mi te-au dat mie, ca să te port la sân, Așa cum te purtară amata muceniță A boalelor cu chin! O, Doamne, ce durere simți sufletul meu Când preotul rostiră molitva de iertare, Întocmai ca și maica cântând pruncului său, Cântec de dormitare! Atunci pe a ei frunte speranța se iviră, Pe a soției față grații au seninat, Și pare că și moartea ceva îngăduiră, Al său lacom vânat. Vântul îi clătea părul lung pân’ la pământ, Aruncând câte o viță pe palida ei față, Precum și chiparosul își mută pe mormânt A sa umbră măreață. Din patul ei căzuse una din mânușițe, Iar cealaltă gingaș pe piept o îndoia, Și ridicând la gură draga sa cruceliță, S-o sărute vroia. Ea buzele gătise pentru acel sărutat... Dar cu-acea sărutare sufletul ei zburară, Și tocmai ca tămâia către Cel Preaînalt La cer se ridicară. Atunci toate tăcură... iar pe a sa gură rece Suflarea contenise, și-n pieptul amorțit, Și pe ochii săi galeși geana vru să se plece, Însă au țepenit... Și eu stam lângă dânsa, de moarte îngrozit, Nu-ndrăzneam să pun mâna pe trupul mult scump mie, Căci cuvioasa moarte îndată s-au gătit Lumei ce va să fie. Eu nu-ndrăzneam, o, Doamne, dar preotul de față, Dezlegând crucelița de la grumazul ei: „O, fiule! îmi zice, iată a ta speranță, Te sfătuiesc s-o iei.” O, cruceliță sântă, tu prea duios dar ești, Dar ca să mângâi dorul, acest dar îi dat ție, Deci un etern amor în mine întărește Către a mea soție. Purtându-te la pieptu-mi, la inima ce arde, Pe dânsa eu aievea și treaz, și-n somn privesc; A mele lacrimi, însă, cu vreme te vor roade Cu care te stropesc. O, simbol de credință, acei ce am iubit Pe pieptul meu ți-i locul... Deci spune-mi, cruceliță, Ce-ți șoptea ea atuncea când te ținea lipit La recea ei guriță? În ore de pe urmă, când sufletul se stinse, Când ochii ca de gheață nu mă vedeau plângând, Și când a ei viață ca zorile se stinse, Pe fața ei pierind. Când moartea pe viață zbuciumă ne-ndurată, Precum zbuciumă vântul un pom până ce-l rumpe, Crăbindu-se cumplita, soția mea amată, În mormânt să o surpe... Dar, cruceliță, nu-mi spui ceea ce ți-au șoptit? Au doar pe al său înger ruga să mijlocească, Ca Domnul să-i primească sufletul pocăit Și-n cer să-l locuiască? Au doar că pentru mine atunci se ruga poate? Acelui pus pe cruce între doi aprigi hoți Să ierte cu-ndurare și grelele păcate A văduvului soț: Deci la sfârșitul vieții voi săruta și eu Locul pe cruceliță unde-au fost a ei guriță, Ca să se întorloace și suflețelul său Cu-al meu din împreună. Ah! de ar fi atuncea de patul meu aproape, O rudă, un amic să-mi facă jurământ Că luând de la gură-mi crucea să o îngroape Cu mine în mormânt. Pân’ când îngerul morței, morții va învia, Atunci eu cu copiii, cu soața mult iubită Vom sta la judecată, fiind umbriți de ea, De crucelița sântă.


content:
Fetiță amată, de ce șezi închisă În aceste ziduri cu porți ferecate? Și de ce zăbreaua nu o ții deschisă, Să privești la lună pân’ la miez de noapte? Fetiță, deschide-mi, căci mi-i frică tare, Pin tuneric, noaptea, când încep să umble Striga, tricoliciul ș-a morților umbre, Cu mantii de neguri pân-în ziua mare. Fetiță, eu nu sunt sahastru de munte, Ce ne spun de lume ce are să fie, Nici tânăr de-aciea ce își ies din minte, Îndrăgind cucoane ce nu vor să-i știe. Eu nu port nici cârjă, nici ostășești straie, Nici am plete negre, nici am barbă albă, Și a mea suflare atâta-i de slabă, Încât nici o iarbă nu poate să-ndoaie. Decât la prunci visul sunt mai ușor încă, Sunt fiu primăverii, și sunt iarna oaspe, Când fetele sara fac clacă de furcă, Căci atunci mă aflu pe-acolo pe-aproape. Iar în ziuă astăzi un flăcău cu-o fată Se dezmierda fraged și c-o sărutare M-au prins de-o aripă între buzișoare, Unde mă ținură ziulica toată... Deci acum, vai mie! n-am culcuș de noapte, Căci rumăna roză unde mi-i lăcașul S-au închis devreme; și, dacă se poate, În săhniș la tine ca să-mi fie masul? Dă o bucățică de pat lângă tine, Și o perinuță fiului luminii, Și nici ca cum grijă să n-ai despre mine, Căci eu fug îndată la ivirea zilei. Frații mei mai ageri s-au dus după soare, Alții ce rămase prin flori se culcară, Iar eu, rătăcitul, nu văd noaptea floare, Deci mă rog, fetică, ia-mă în cămară... Te rog mă ascultă, ca nu cumva noaptea Să vie rusalii să mă ia cu sine, Sau să mă răpească în pustietate Stafie urâtă ce o văd că vine! Văd că joacă morții cu lină săltare, Și luna senină holbat îi privește. Văd că tricoliciul groaznic târâiește De păr pe un cioclu, vrând ca să-l omoare. O, tare mi-i frică nu cumva vro strigă Să mă ia cu dânsa în mormântul rece, Sau de vreun clopot de-aripi să mă lege, Ca cu al lui vuiet să mă și ucigă... Deci deschide-mi ușa, iar de nu, m-oi duce Ca să răpesc cuibul vrunii rândunele... Deschide-mi, fetică, să-ți dau floricele, S-auzi de la mine vorbișoare dulce; Să-mi vezi fețișoara câtu-i de frumoasă, Ș-aripile mele cât sunt de ușoare, Și să-mi vezi gurița ce miros revarsă, Care covârșește ori pe care floare. Mi-i frig, căci sunt gingaș, umbra mă îngheață, Iar ție nu-ți pasă de rugile mele; Deci deschide-mi ușa, ca să-ți dau mărgele, Și tu mă-ncălzește în a tale brațe... Ori ce să-ți dau, spune, ca să-mi deschizi mie? Fotă îngerească, sau colan de zână, Sau să-ți ghicesc nunta când are să-ți fie, Sau de-a ta ursită de-a fi rea sau bună. Dar a mea suflare geaba aburește Stecla la fereastră, căci tu prepui poate Că-s flăcău ce umblu să te-amăgesc noapte, Iar nu zburătorul ce se tânguiește... Așa zburătorul plângând se tot roagă, Și la săhniș ușa s-au deschis îmi pare, Căci s-aude șopot și vorbă de șagă. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Deci ghiciți, fecioara cui au deschis oare?


content:
O floare duioasă zice fluturașului ceresc, Nu fugi, că mor; Căci trista mea soartă este eu pe pământ să trăiesc, Nu la cer să zbor... Nu uita amorul nostru, neștiut de pizmașii oameni În câmpi depărtați... Nu uita ca tu cu mine la trup, la văpsele sameni, Ca când am fi frați. Dar vai! zefirul te suflă, iar eu nu pot să mă smulg Din negrul pământ. Ca pân’ la cer cu al meu abur, miros pe cale să-ți duc Și rămân plângând. Tu te duci tot pe departe, căci prea ți-i drag a pupa Orice floare vezi. Iar eu rămân părăsită făr-a mă putea mișca, Chiar ca din obezi. Tu fugi, și iar vii la mine, și iar te duci s-amăgești, Și pe alte flori, Dar când te întorci la mine, tot lăcrimând mă găsești, Mai ales în zori... Oh! la amor mai statornic de vrei ca să te deprinzi, Și să nu mor eu, Dă-mi aripi să zbor la tine sau tu rădăcină prinzi Lângă trupul meu...


content:
O! preaputernice și nemăsurate! Cel ce învii firea lumii nemărginite, Tu izvorăști secoli, vremi nenumărate, Față nevăzută, în trei fețe sânte. Spiritul, mișcarea de la tine vine, Tu început nu ai, te-ncepi de la sine, Nici că te pricepe mintea omenească, Te afli-n tot locul, plinești lucrul tău Și ai privighere nimic să lipsească, Căci tu ești stăpânul, unul Dumnezeu! Măcar să se poată omul prin ispite Să măsoare marea, să-i găsească fundul, Să numere colbul, stele și planete, Dar a ta măsură nu ajunge gândul; Omul cu-a sa minte, de-i și luminată, Ce chiar ca o rază de sus i-au fost dată, Să afle nu poate hotarele tale, Căci de îndrăznește ca să te-nțeleagă, În a ta mărire, părerile sale Se pierd ca un abur: nimic nu încheagă. Din haos lumină cu securitate, Și din noian secoli ai însemnat lumii, Căci mai înainte fu eternitate, Tot a ta ființă, o, Domnul vechimei, Pe sine cu sine te-nființezi, sânte, Singur de la sine ești, preastrălucite, Din tine lumina naște și purcede; Cu un cuvânt numai ai făcut tărie, În a tale faceri slava ta se vede, Tu ai fost, ești încă, vei fi în vecie. Mâna ta cu lanțuri pe ființi le leagă, Le chibzuiește cursul, le miști cu măsură, Început, sfârșitul în tine se-ncheagă. Moartea ta viață lumii dăruiră, Precum scântei multe năbușește focul, Se nasc sori din tine pe cer în tot locul, Precum la ger iarna în ziuă senină, Fulgi de promoroacă, scăpărând la soare, Lucesc, scânteiază în a lui lumină, Așa se-ntorc stele sub talpele tale. Făclii milioane ard făr-a se trece, Și curg în adâncuri etern luminoase, Împlinindu-ți voia și sânta ta lege, Și revărsând lumii raze priincioase; Dar de-ar fi de focuri aceste candele, De-ar fi de topazuri cerurile pline, De-ar arde efirul cu înflăcărare, Or de-ar fi brilanturi pe cer presurate, Sau luni și cometuri de foc arzătoare, Toate către tine ca către zi noaptea! Dacă către tine îi toată tăria, Ca un strop în marea ce din nouri vine, Ce dar este lumea cunoscută mie? Mai ales eu, omul, Doamne, către tine? Deci în oceanul cerurilor nalte, De-ar fi lumi mulțime, mii nenumărate, Și însutit încă să se mai plodească, Ar fi toate ele o punctură mică, Cutezând cu tine să se potrivească, Apoi eu nu-s altă, decât o nimică! Nimică! dar însă în mine lucește A ta bunătate fără de măsură; Fața ta în mine se închipuiește, Ca raza de soare într-o picătură. Nimică! dar suflet simt că am în mine, Fără saț eu caut spre tine, stăpâne! Mă ridic cu mintea, zbor în înălțime, Căci sufletul știe c-al tău spirit este, Judecă, pricepe și mă dumerește; Că de sunt, ești și Tu singur Domn pe lume. Tu, fiind, dai firii rang de vrednicie, Și inima-mi spune, și cugetul încă Mă încredințează, și îmi strigă mie Că de ești tu, nu sunt eu de tot nimică!... Sunt o părticică, cu drit oarecare, A toată ființa (precum mi se pare) În a mea planetă sunt: mijloc Ceimii, Între trupurile pământului toate, Și-ntre spiriturile cerurilor nalte, Sunt ca o verigă în lanțul totimei... Sunt încheietură luminelor cu raze, Și sunt plăsmuirea cea mai definită, Și sunt singur centru a tot ce viază, Și dumnezeirei icoană smerită. Trupul meu de țărnă în praf putrezește, Iar pe tunet mintea îl povățuiește. Sunt înger și vierme, sunt sclav și domn mare; Deci de sunt atâta de cu iscusință, De unde sunt oare nici că am știință, Dar nici de la sine-mi nu pot fi, îmi pare. Sunt a ta zidire, o, Doamne preasânte! Sunt a ta suflare, eu, multîndurate, Izvor al vieții, mângâietor blânde, Spirit ce mă-nsuflă, Domn și Împărate! Tu fiind stăpânul, au fost a ta vrere Să calce a morții adânc și putere A mea muritoare debilă ființă, Întrupându-ți duhul în de lut zidire, Și vrând ca prin moarte să viu iar la tine, Ce ești sufletului etern locuință. Cine te pricepe? Cine te-nțelege? Eu știu că nu poate mintea omenească, Nici sufletul însuși nu poate alege, Măcar a ta umbră să închipuiască. Și de ți se cade laudă și slavă, Oare poate omul, o zidire slabă, Încât se cuvine să te preamărească? Nu-i chip, ce dar numai să-și înalțe minte La a ta mărire, o, nemărginite, Și cu umilință lacrimi să-ți jertfească!


content:
Partea I [ modifică ] (Dar amar de acela ce sufletu-și vinde pe trai desfătat) Pe țărm lângă Nistru, apă spumegată, Sus pe pisc înalt, Fiind miez de noapte, Păgânul odată Stătu întristat; Împrejuru-i luncă deasă și băltoasă, Iar sub dânsul mal, Peste ape neguri, noaptea-ntunecoasă, În văi și pe deal. Pe-a cerului boltă negreață adincă, Prin munți geme vânt, Pădurea vuiește; iar lupul în luncă Tremura urlând. Deci ridicând capul, Păgânul strigară Cu răcnet turbat: „O, soartă cumplită, soartă mult amară! Noroc ne-ndurat, De ce mi-ai dat crucea și creștinătatea, Și trai osândit, Iar altora aur și cinstele toate Câte au poftit? N-am adăpost de hălăduință Și în zadar plâng... Destul! deci la tine cei ajutorință, Nistrule adânc.” Gata să s-arunce de sus de pe stâncă, Dar iată văzu Ca o arătare izbucnind din luncă. Lângă el șezu Un bătrân cu barba țapoșă, ciudată, Cu ochi scânteieți, Grebănos de spate, având căngi și coadă, Coarne și un băț. Și scrâșnind, ridică la Păgânul strașnic Al său băț ciotos, Iar el cremenește de acel năprasnic Demon fioros. Deci Demonul zice: „Ce vrei tu a face? Gândești să te-neci? Nu este mai bine, mișele sărace, La mine s-alergi?” „Da cine ești?” strigă Păgânul cu frică Stând înțepenit. Demonul Eu sunt patron ție; nu-ți pasă nimică, Eu Asmodei1 sunt. Păgânul Cerescule Doamne! Demonul Stai, nu face cruce Ascultă de vrei! Pe Dumnezeu uită... Dă-te mie aice Și-ți voi da ce cei. Primește sfatul care îți dau ție, De mare folos, Destul te-mpilară soarta cu urgie, O, om ticălos! Ca să scapi de chinuri, eu am chipuri multe, Și vreau să te-ajut, De vreme ce cerul nu vrea să te-asculte, măcar un minut. Eu pot să-ți dau orice, cinste și mult bine, Și aur cât vrei, Și voi sta cu pieptul însumi pentru tine, Cu toți frații mei. Pe domnul din iaduri îl pun garant ție, Și mă jur pe el Să-ți împlinesc toate; iar tu să-mi dai mie Al tău suflețel! Păgânul atuncea se cutremurară, Trupul îi răci, Ca să-și facă cruce, mâna ridicară... Dar înțepeni! Demonul De ce stai pe gânduri? Păgânul De-a iadului chinuri Eu mă tem cumplit. Demonul Oricum, tot ele ție cu a sale schinjuri Îți este gătit. Căci trăind în lume, amar pentru tine, Fiind păcătos, De te vei ucide, tu tot vii la mine, O, om ticălos! Iar creștinii voștri de spun o poveste, Că iadul îi rău, Cestea sunt bârfele, și-n iad bine este, Crede, dragul meu; Noi petrecem vesel și cu mulțumire, Tocmai ca în rai, Tu viind în tartar vei ști fericirea, A nostrului trai. Iar acum dau ție o curte domnească, Și sclavi câți-i vra, Boierii și domnii, vrând să te cunoască, Te vor conjura. Și dacă pe toate fețele frumoase, Tu le speriei, De-acum ele însuși vor fi bucuroase, Să facă ce vrei; Într-un cuvânt, orice vei pofti, îndată, Vei avea pe loc; Deci, iată o pungă cu bani încărcată Îți dau spre zălog. Și tu niciodată din ea avuție Nu poți mântui, Dar zece ani numai îți dau termen ție Așa a trăi. Iar văzând atuncea că ziua apune, Cea de la sfârșit, Pe la miez de noapte voi veni la tine, Să știi negreșit! Păgânul gândește la sfatul ce-aude, Tot felul chitind, Dar apoi pe aur sufletul își vinde, Nemaiprelungind; Și, cruntându-și mâna, cu sânge își scrie Zapisul cerșut... Vicleanul luându-l, plin de bucurie, Pieri nevăzut. Și iată om mare Păgânul ajunge. Cu chip neaflat, Noroc, avuție deasupra lui curge, Izvor ne-ncetat; Ale lui palaturi, de mult aur pline, Și răsfăț domnesc, Iar la a lui masă vinațe străine Nu se mai sfârșesc. În câșligi și posturi ospețe frumoase, Joc necontenit, Casnicii, străinii au la dânsul masă, Pahar nesfârșit. Toate dobândește, orișice să vază; I se supun toți, Îi bici boierimii, țăranilor groază, Ca un aprig hoț; Douăsprezece fete se răpesc de dânsul De pe la părinți, Și nici vrea să știe de scârbă și plânsul Acestor mâhniți; Deci într-un an ele douăsprezece fiice Îi născură lui, Dar el le gonește și de a lui sânge Milă într-însul nu-i. Însă toți sărmanii au scutar puternic, Înger păzitor, Ce-i adăpostește în lăcaș cucernic, Liman scăpător; Deci în mânăstire el le mistuiește, Pe mume și fiice, Unde Ziditorul etern se slăvește Cu smerite rugi. Sub cereasca milă, sub a ei umbrire Fiicele trăia, A lor frumusețe și neprihănire Creștea și sporea. Din frageda vârstă fecioarele blânde S-au fost învățat A slăvi pe Domnul, cu inimi-nfrânte Și rugi ne-ncetat; Abia zarea zilei se ivea pe dealuri, Ele se scula De aprindea candeli, smirnă pe oltaruri Și de se ruga. Sânta liturghie cu dulce cântare Ele o serba, Și ale lor versuri în acele oare Spre cer se urca. Cu-aceste rugi sânte și mumele triste Jertfea ne-ncetat A lor rugi smerite, lacrimi umilite, Celui Preaînalt; O! dă-le lor, Doamne, a ta ocrotire! (Ele se ruga). Sântele oltaruri lor spre mântuire, Fie voia ta! De le lepădară cumplitul lor tată De la sânul său, Tu le ocrotește, și pe el iartă De-acest păcat greu. Dar iată, al zece an cumplit sosește, Și mai au trecut, Păcătosul plânge, amar se căiește, De ce au făcut; Primăvara dulce iar încoronează, Văi, dealuri și munți, Și plugarii veseli cu plugul brăzdează Câmpii înfloriți. Dar el, ticălosul, să vază nu poate Cest timp aurit, I se par cu neguri învelite toate, Pământul negrit. De vede pe ceruri a zorilor dungă, Zice: “Zori, iertați!” Dacă cântă păsări: “Iertați-mă, strigă, Și voi din rai psalți; Iertați! iertați! strigă, păduri liniștite. Și voi, câmpi rodiți, Pământești răsfățuri, tu, cer strălucite, Și mă tânguiți!” Apoi aducându-și de fiice aminte, La el le-au chemat, Socotind că cerul de-a lor rugăminte Va fi îndurat. Deci, iată sosiră ziua de pe urmă, Soarele sfinți, Luceafărul vesel nopții ca o cârmă Pe cer se ivi, Iată, înserează... luna strălucește După nouri groși, În văi, sus pe dealuri noaptea se lățește, Și-n codrii tufoși; Apele s-alină, dormitează toate, Stelele clipesc, Și că miezul nopții nu este departe, Ele îl vestesc. Iar Păgânul jalnic și mustrat de cuget Crucei s-au rugat; Și făr’ de credință... vrea ca al său suflet Să scape de iad. Își cheamă copiii, gândind că ei poate Vor fi ascultați. “...Vai mie! le zice, fiici făr’ de păcate, Piei! nu mă lăsați!” Deci ele se roagă... și Domnul aude Tristul lor suspin. Dar iată deodată... un somn le cuprinde, Adorm toate lin... O tăcere mare atunci se făcură Ca într-un mormânt; Se auzea numai că un corb cârcniră Și câinii urlând... Iată că răsună ora miezei nopții, Și vânt se stârni, Ce tulbură râul, zbuciumă pereții, Și colbul porni. Iată și menuntul cel de-apoi sosește, Sunând întristat... Clocotul stâmpește, din pământ zbucnește Drac înfricoșat! Păgânului zice: “Cea din urmă noapte A ta au sosit; Și eu după tine ca să te iau, frate, Iată am venit.” Păgânul O! dă-mi, te rog, încă vade cât de mică, Iadule amar! Demonul S-au sfârșit termenul, eu nu pot nimică, Te rogi în zadar! Păgânul Un menunt! Demonul Ascultă, lanțul te așteaptă! Păgânul Oh, ce am făcut! Demonul Și racla stă gata, groapa ta săpată, Și giulgiul cusut! Mâini a zilei zare va vesti duință, Toți vor suspina... Și văzând pe masă a ta rămășiță, Te vor căina; Arzând făclii, candeli și tămâie multă, Te vor prohodi! Dar crăpând pământul, vei cădea, sărmane, În iadul amar... Clirosul va zice: “Pomenește, Doamne!” Însă în zadar... Căci de-acum iadul va fi a ta parte, Tu însuși ai vrut. Mergi!... au sosit ora, iadul nu-i departe, Căci urlând aud; Aud că ne cheamă cu glas ca de trăsnet Și în dinți scârșnind, Clocotind catranul, a bicelor plesnet, Și obezi călind! Păgânul Doamne, a ta milă ruga mea deștepte!... Demonul Rugi nu-ți folosesc. Păgânul Vai! măcar dă-mi voie pe bietele fete, Să le binecuvântez. Demonul la ele, ca un flămând câine Privind, au chitit: Cum să le răpească, spre a le răpune Iadului cumplit? De o așa faptă va sălta Satana Și iadul nestins... Deci, blânzindu-și ochii, ce ardea ca para: “Păgâne, au zis, Mi-i milă de tine și de a ta soartă... Și să te scap vreau; Însă mă ascultă! sau în iad îndată Cu mine te iau. Tu dă-mi sufletele a fiicelor tale, Să te las câtva... Și eu, înduratul, pe fieștecare, Un an îți voi da.” Păgânul O, fiară vicleană! îmi cei și copiii? Demonul Mă-ntrebi? Deci veniți, Trântiți păcătosul în fundul gheenii, Și îl spârcuiți! Deci iată, negreață de draci se iviră, Scârșnind și urlând, Cutremur și trăsnet groaznic se făcură, Firea suspinând. A iadului nămili fioroase, slute Aduc un lanț greu Pentru păcătosul... și cu a lor căngi crunte Să-l apuce vreu! Și iată căzură Păgânul de groază, Mai mort la pământ, Strigând: “Sunt a tale, pe mine mă lasă, Dușmane cumplit!” Și apoi trezește bietele fecioare... Zapisul s-au scris... Satana săltează! Slava lui îi mare, În iadul nestins!... Partea II [ modifică ] (Ai prelungit chinul, Păgâne greșite, Acum ai scăpat, Dar amar de-acela ce suflete vinde Pe trai desfătat. Vei trăi în scârbă, hoțule păgâne, Așteptând sfârșit, Al tău pierdut suflet va avea cu tine Răzbel mult cumplit. Viața ta și lumea ție păcătoasă Hulă îți va fi! Străin între oameni și în a ta casă, Parcă n-ai trăi.) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Deci măcar s-aducă vântul miros dulce, Din câmpi înfloriți, Și aurind luna izvorul ce curge Codrii înverziți, Și vestind lăstunii cu gingașe versuri, Că se ivesc zori, Și zburând zefirii prin lunci și pe șesuri, Liberi și ușori, Și negreața nopții întocmai ca norii, De pe cer pierind, Turme spre pășune mergând, iar păstorii Din bucium trăgând, Păgânului toate, pân’ și a sa casă, Îi pare mormânt... Și cu oțărâre el șede la masă, La zefcuri pe gând... Nici că se atinge de cupi spumegate, Din care beau toți, Căci lui se năzare, și ziua și noaptea, Tot umbre de morți; Ne-ncetat aude urlete, suspinuri, Iar când toți dormeau El fugea cu groază de-al său pat de chinuri Și somn nu-l prindea. Se teme de umbra codrilor nămornici Ca de arătări, Sau de sună clopot, de preoți cucernici Și de-a lor cântări! Îl umple de groază șuierul furtunii, Nourii tăcând, Frunzele de pică, vuietul pădurii, Șipotul curgând. Iar clocotind tunet pe cer când burează, Era sperios... Ca și când i-ar zice: “Omule, veghează, Căci ești păcătos”. A lui fiici amate îl înfiorează, Când la el privea; Fiind totdeauna blânde, mângâioase, Dar îl pătrundea A lor frumusețe, pe toți vioșase, El însă-i mâhnit, Și a lor grai dulce lui îi cășunează, Dureri îndoit. Deci ele ca raza, ce le pria umbra, Frumos înflorea... În mănăstiri sânte, neștiind ce-i scârba, Liniștit trăia. Iar el, pângăritul!... el se oțărăște, La fiice gândind, Văzând nu departe că lor se gătește Tartarul flămând, Blastămă și strigă: “O, cumplită faptă! O, copii iubiți! De-o soartă amară, de chin ce v-așteaptă, Cum să vă feriți? În zadar frumsețea și neprihănirea De sus vi s-au dat, Eu v-am închis raiul făr-a voastră știre, Și v-am deschis iad!... Inimile voastre este vremea, poate, Să simtă iubit, Și cerul mulți tineri, și cu bune fapte, Poate v-au menit, Pe care văzându-i, amatelor fiice, Îi veți îndrăgi, Și a voastre inimi de un amor dulce Se va amăgi... Atunci vouă lumea va părea plăcută... Câmpul mai frumos, Lunca mai răcoare și că păsări cântă Mai melodios. Dar aceste zile atât de dorite Nu vor mai veni, Făclii nu vor arde la a voastre nunte, Ce când veți muri! În sânta biserică nu cu mirii voștri Voi veți dănțui, Ce cu munci cumplite, crunți vrăjmașii voștri Ne vor schingiui, De-a iadului demoni vom avea noi parte Și de etern plâns; Și eu, păcătosul, fiici nevinovate, În iad v-am împins!” Apoi către ceruri ochii își țintește Și cu suflet trist Zice: “Însuși Domnul așa ne grăiește: Iert pe cel căit! Și drept către mine ruga pocăinții Se va înălța!” Deci el, tânguitul, lăcașul duinței Face casa sa, Ca tot sărăimanul, văduvă, străinul, Să fie primit; Pentru flămânzi, bolnavi pâinea lui și vinul Nu este poprit. Și ziua, și noaptea la porți păzitorii Pândesc neclintit, De cheamă la masă pe toți trecătorii, Carii sunt lipsiți; Și iată, din lume săraci se adună, De el auzind, Că împarte milă cu deschisă mână, Pe toți priimind; Bolnavii, flămânzii găsesc la el hrană, Și trai mângâios, El împarte însă această pomană, Gândind la Hristos. Și-n a lui sânt nume mănăstiri, biserici Frumoase zidi, Aducând în ele călugări cucernici, De sălășlui. Și-ntr-acele sânte lăcașuri frumoase, La frații smeriți, Săracii, nemernici, acei ce n-au casă, Umblând rătăciți, Au gazdă și pâine, neștiind de unde Ceste le primesc; Deci ei toți cu lacrimi și inimi înfrânte Pe Domnul măresc. Păgânul și pictori iscusiți aduce, Din târg depărtat, Care zugrăvește răstignit pe cruce Pe Cel Preaînalt. Sub acea icoană se închipuiră, El cu-a sale fiici, Și că Ziditorul de ei se îndură Și de a lor rugi; La acea icoană, fără a se stinge, Candele ardea, Și-n sânta cunună celui de pe cruce Brilanturi lucea... Deci și când a nopții vălul se zbârcește, De pe cer pierind, Iar lumina zilei încet se ivește, Zorile roșind, Și când iarăși sara firea dormitează, Vuietul stâmpea, Și-n biserică candeli abia luminează, Cătinel clipea, Păgânul — căitul, stând sub sânta cruce, Plângea cu suspin, Și rugând pe Domnul: “Amar mie, zice, Cum să scap de chin?” Degrab’, degrab’, însă, ca râul ce curge, Din munți în văi mari, Timpul nestând trece, și cursul lui duce, Zile, luni și ani. Anul unsprezece începu să treacă, Ca umbra pieri; Iată, cel din urmă către sfârșit pleacă, În grab’ nu va fi! Deci glas oarecare Păgânul aude Că strigă cumplit: “Toate se sfârșiră! Să scapi nu ai unde, Ora au sosit!” Și iată, deodată cel rău... îl trântește În boală amar, Încât doctori, leacuri lui nu-i folosește, Tot îi în zadar. Lui i se năzare gata să-l înghită, Grozavul mormânt... Și o nălucire neagră și mâhnită, La căpătâi stând; Deci el din biserică se teme să iasă, Acolo zăcea, Și lângă icoană, tremurând de groază, Amarnic plângea. Vai! iată și ziua cea de-apoi sosește, Cerul rumenind, Și printre dumbrava, ce munții umbrește, Raze revărsând. Toate sunt în pace, vesele și line, Toate se zâmbesc; Apele ca stecla, limpezi și senine, Abia se clătesc; Iar zefirul mișcă frunzele ușoare, Câmpul s-au trezit, Din flori fluturașii sug cu poftă mare Nectar miresmit. Păcătosul însă întâmpină zare, Cu suspin și plâns, Zicând: “Prea degrabă, noapte trecătoare, De pe cer te-ai stins! Veniți, fiici iubite, lângă tatăl vostru, Să-l încunjurați, Pe judecătorul, Ziditorul nostru, Veniți de-l rugați! Amar! va fi nouă noaptea viitoare, Căci toți vom pieri... Îndure-se, Doamne, mila ta cea mare, Nu ne părăsi!” Deci vin lângă tatăl fiicele lui toate, Unde el zăcea, A căruia oase, sub piele uscate, Negre se vedea; Barba încâlcită, părul lui măciucă, Ochii încruntați, Cu clăbuci la gură, strigând: “Oh, ce muncă! Piei! nu mă lăsați!...” Fecioarele, triste, către cer ridică Ochii lor duioși, Toate cântând imnuri, se ruga cu frică, Maicei lui Cristos. Așa heruvimii ce Domnul iubește Se roagă smerit, Să ierte pe omul ce se pocăiește La al său sfârșit... Și apoi, cu ochii plini de îndurare, Zboară, aducând Milă și iertare celui care moare, Pe Domnul chemând. Deci stând lângă dânsul, când el se sfârșește, Acești soli cerești, Cel căit aude că glas îi șoptește: “Mergi!... tu iertat ești...” Întocmai aceste fecioare curate, Pentru tatăl lor, Se ruga să ierte ale lui păcate Tatăl tuturor; Iar sfârșitul Păgânul zărește, Că nu-i depărtat; Deci cu umilință mintea își țintește La Cel Preaînalt, Și plângând privește lumina curată Zilei de apoi... Dar lui, osânditul, îi plesnesc deodată Ochii amândoi! Atunci el strigară: “Ziua se sfârșiră!” Fiicele răspund: “Zorile frumoase abia se iviră, Într-acest minunt; Ori nu auzi, taică, cântând ciocârlia, Lângă a lui soț?” Păgânul Oh! aud, mâini însă... amar! și vai mie! Vom zăce toți morți, Căci pentru noi... astăzi soarele sfințește Cel mai de apoi; Iar de vedeți astăzi că câmpu-nflorește, Mâini nu vom fi noi!... Și eu, pângăritul, fără de-ndurare, Pe voi v-am răpus!... Și nici am speranță de acum scăpare Să avem de sus; Nu ascultați, însă, cele ce grăiește Un om păcătos, Ci strigați cu toate: “Doamne, miluiește Pe cel păcătos!” Deci fetele, triste, nici că pricepură, El ce au grăit, Și zic: “Miluiește-l — toate cu o gură — Pe omul greșit...” Păgânul O! fiice iubite! mie noapte-mi pare! Fiicele Abia este prânz; Păstorii la șipot, de căldură mare, Turmele și-au strâns. Soarele aprinde, câmpul pârpălește Cu raze-nfocate. Păgânul Mie mi se pare c-afară vuiește Bocet întristat. Fiicele Abia aburește vântișor răcoare, Dinspre munți suflând, Abia se aude o privighetoare, În luncă cântând! Păgânul O, fiice iubite! ziua luminoasă De pe cer s-au stins! Fiicele Soarele apune, și o ceață groasă Pe cer s-au întins, Și în înfocatul aer strălucește O stea când și când, Și pe munți, pe dealuri abia se zărește, Codrul înnegrind! Păgânul O, sară steloasă! o, strălucit soare! Ah, mai stai puțin! Măcar că eu, orbul, să văd nu-s în stare Al vostru senin. O, fiice iubite, simt că noaptea este! Fiicele Luna s-au ivit. Și pe văi și ape noaptea dezvelește Negrul său veșmânt; Către sat aleargă cu învioșare Plugarii trudiți; Iar clopotul cheamă către privighere Pe cei pocăiți. Călugării cântă cu smerite glasuri În sântul lăcaș... Păgânul Cu ei și eu, Doamne, într-aceste ceasuri, Sunt! să nu mă lași!... O, fiice iubite! simt că se ivește Pe cer nouri groși. Și viforul umflă râul și pornește Colbul spulberos. Fiicele Nu vedem nimică, ruga se sfârșiră, Dar tot ard făclii. Luna asfințește, frații adormiră, Toți pe la chilii. Numai în biserică lumini luminează, Iar în sat s-au stins; Pe câmpii și codri roua se revarsă, Și somn le-au cuprins! Deci dormita toate, păn’ și firea mută... Însă semăna Că minune mare într-acea menuntă Se va întâmpla! Și iată suflară... vântișor răcoare, Dinspre răsărit, Încât abia numai frunzele ușoare, Sunând s-au clătit... Și glas oarecare din cer se lăsară, Miros aducând, Parcă serafimii în arfe sunară, Și imnuri cântând... Iată și biserica încet se deschide, Și s-au arătat Un strălucit înger fecioarelor blânde, Cu chip minunat. A lui cătătură dulce, mângâioasă, Chipul alina, Iar pe-a lui veșminte și față frumoasă, Raze lumina; El stând sus în aer, cu a sa sosire, La toți au vestit, Că și păcătosul află mântuire De s-au pocăit. Însă pe fecioare frică le cuprinse, Cruce își făcea!... Iar frumosul oaspe... lângă patul unde Păgânul zăcea Vine și atinge cu a mantiei poală Fecioarele blând, Și ele îndată cad în aromeală, Și adorm curând. Apoi cu mustrare ochii își întoarce Către păcătos. (Și groaza pătrunde bolnavul ce zace, Tocmai pân’ la os.) Care îl întreabă: “Cine ești tu, sânte, Căci greu m-ai pătruns!”... Strălucitul oaspe la a lui cuvinte, Nimic n-au răspuns. Păgânul Oh! te îmblânzește și, te rog, îmi spune, De pot să scap eu! Căci sosește ora, și vicleanul vine, La sufletul meu! Îngerul Tu sânta icoană cu rugi ai cinstit-o... Și umilit plâns, Fața ei spre tine ai închipuit-o... Deci ea m-au trimis. Păgânul Ah, îngere blânde, și să scap eu oare? Îngerul Dacă-n Domnul crezi. Păgânul Îndure-se Domnul și pentru fecioare... Îngerul Să crezi, să sperezi. Atunci el, crucindu-și mâinile negrite Pe pieptul uscat, Tăcu... vărsând lacrimi și rugând fierbinte Pe Cel Preaînalt; I se zbătea sânul de suspinuri dese, Trupul tremura, Și din ochii jalnici, făr’ să înceteze, Lacrimi râura. Și iată începe furtună cu vuiet, Dinspre asfințit, Fulgerul despică nourul cu tunet, Groaznic au trăsnit; Și tocmai deasupra bisericii sânte, Viforul au stat, Apoi o tăcere ca și înainte, De sus s-au lăsat. Ora miezii nopții nu era departe... Iar îngerul sânt Pe tată și fiice, ce erau culcate, Mantia zvârlind, Strălucindu-i ochii, își întoarce fața Spre cerul înalt... Atunci iarăși clocot, ce străbătea ceața, S-au mai repetat, Și în întuneric urlete cu vuiet Grozav răspunzând, Și bolta bisericii de strașnicul tunet În două crăpând, Iar cumplitul vifor nouri grămădește... Deci au scăpărat, Și iată Satana din iad izbucnește Cu foc îmbrăcat. În părul lui șerpii se-ncolotocează, Șuieră spumând, În ochii lui pizma vrăjmașă săltează, În mâini aducând Un lanț de văpaie, cu gând ca să lege Pe omul greșit... Dar văzând pe înger, el nu poate merge, Stă încremenit; I s-au stins îndată mândra îngâmfare; Deci au întrebat: “Puternice dușman, într-aceste oare Cine te-au chemat?” Îngerul Au ajuns la Domnul a lor rugăciune! Satana Dar ei sunt ai mei. Îngerul Drept judecătorul m-au trimis pe mine, Să stau lângă ei. Satana Păgânul amarnic... pe fiici lepădară, Mie mi le-au dat! Îngerul Puterea căinței le răscumpărară, Și ea le-au scăpat; Deci vor fi cu drepții! Satana' Iar lui eu sunt domnul, El zapis mi-au dat. Îngerul Așteaptă, viclene, nu osândi omul, Căci nu-i judecat. Și atunci alt tunet mereu se-ntărtară, Dinspre răsărit, Și șioi de fulger noaptea despicară, Pân’ la asfințit. Pe cer o văpaie de foc se lățiră, Firea tremură Și osia lumii de groază trăsniră, Morții suspină... Satana simțește pășind Ziditorul, Și-n iad s-au ascuns... Iar de peste nouri drept judecătorul, Tunând au răspuns: “Voi judeca omul care, fiind tată, Să vândă-ndrăzni Neprihănit sânge, pentru care faptă Acum va muri!” O, cuvânt puternic! Păgânul îndată Pe loc au murit, S-au stins ca o pară; ca când niciodată N-au fost, n-au trăit, Fața lui grozavă se posomorâră, Trupul țepeni, Ticălosul suflet din arsa lui gură Ca fumul pieri! Iadul primește leșul ce pământul Zvârlea oțărât. (Pe el numai însă... gheena sorbindu-l, Nu s-au mulțumit.) Iar pentru fecioare Domnul hotărăște Somn nemuritor... Și sânta sa voie așa se vestește, Cu glas tunător: “Vor dormi în pace și făr’ de ispită, De trai pământesc, A lor feciorie îi făgăduită, Mirelui ceresc. Vor dormi în pace, secolele lumii Trecând ca o zi, Nu le va atinge mâna putregimei, Și se vor trezi! Cu frumusețe nouă ca de primăvară, Spre trai nesfârșit, Când voi veni însumi de a doua oară. Precum v-am grăit... Și atunci greșitul de eterna muncă Va fi apărat, Căci a lui păcate feciorească rugă Le-au răscumpărat.” Partea III [ modifică ] Iată de zi zare pe cer se ivește, Noaptea au pierit; Vestitorul zilei, cucoșul, trezește Satul adormit, Și văd toți pe fiice de somn greu cuprinse, Păgânul zăcând, Cu fața grozavă, genile deschise, Cu ochii cătând, Și cu încleștare mâinile lui strânse Pe răcitul sân, Iar din a lui buze se părea că iese Vaiet și suspin. Fecioarele, însă, dormeau ocrotite De-aripi îngerești, Și în somnul dulce fiind migăite, Cu visuri cerești; Iar pe a lor fețe nevinovăție Lin se arăta A lor răsuflare, ca și fecioria, Miros revărsa; A lor buze rumeni, ca raza frumoasă, Părea că râdea, Ș-a lor frumusețe era mângâioasă, Dar foc n-aprindea... Iată că îmbracă racla lui cu stofă, Mormântul boltesc; Clopotele zbiară, și cu mare pompă Îl și prohodesc; Bolnavii, săracii plâng cu întristare După cel murit, Alergând cu toții să-i dea sărutarea Cea de la sfârșit. Deci au închis racla... ce o priimește Mormânt fioros. Iar clirosul zice: “Doamne, pomenește Pe cel păcătos!” Apoi se întoarce populul pe-acasă, Mâhnit și plângând... Și iată că iese, cu cumplită groază, Un zid din pământ De cremene neagră, care ocolește, Cu un chip nespus, Mormântul, biserica, iar împrejur crește Codru nepătruns; În poarta de schijă stau stânci rezemate Și dudău crescând, Iar poporul fuge speriat departe, Urgia văzând. Deci aceste locuri de atunci rămase Pustiu neumblat; Buruianul crește, și scaiul se-ndeasă Unde au fost sat. Glas de om aicea nici că se răspunde, Ce buhna țipând; Și prin stânci și codri lupul se ascunde, De frică urlând; Iar printre prăpăstii puvoaiele repezi, Prăvălind butuci, Curg cu clocot mare, lăsând printre lespezi Pleavă și clăbuci. Iar unde fusese sânta mănăstire Celor cuvioși, Acolo în ziduri, au sălășluire Șerpii veninoși; Sub sântele bolte cântări nu răsună, Ce când bate vânt, Pustiul vuiește, mărăciunea sună Pe tristul mormânt; Alteori o piatră de se povârnează, Din risipituri, Grozavul ei buhnet eho repetează, C-o sută de guri. Pe pâclosul munte abia înălbește, Crucea pe mormânt; Iar la miezul nopții, pe el se zărește, Pară luminând; Tot pe acea cruce se suie și crește, Curpănul vânjos, Și ziua, și noaptea pe ea străjuiește Un corb fioros. Pe aceste locuri triste, părăsite, Nime nu umbla, Pân’ și păsărele făr’ să se mai uite, Cu frică zbura. Abia miezul nopții începe să treacă, Și corbul cârcnea... Șopot oarecare se stârnea și, parcă, Mormântul trăsnea... Și ieșind dintr-însul o umbră negrită, Lângă cruce sta! Ochii lui, ca luna de pâclă-nvălită, Lânced se uita, Aci, către ziduri, ea privea cu frică, Aci, spre mormânt, Aci, către ceruri, mâinile ridică, Ajutor cerând. Deci se făcea iarăși tăcere de groază, Și umbra pierea, Iar de pe-acel munte negurile groase Nu se mai rărea, Căci acolo vântul măcar s-aburească, Nici că cuteza, Nici a florii miros să se dezvelească, Ce tot mort era, Fecioarele numai întru bucurie Veghea ș-aștepta Pe Mântuitorul... dar când? nu se știe, Îl vor tâmpina. Către ziuă, însă, când chicura toate, Negura căzând, Când vrăjmaș se luptă zorile cu noaptea, Și cerul mijând, Una din fecioare se trezi de-un sunet, Și singură ea, Se pornea să-și facă hotărâtul umblet; Pe zid se suia, Se uita spre stele și striga mâhnită: “Oh, când vei veni? Zi izbăvitoare, atât de dorită, Ah, nu zăbovi!” Așa totdeauna una din fecioare, Săvârși pe rând, Terminatul umblet... și cu nerăbdare, Ora așteptând. După care alta, viind să o schimbe, Îi zicea oftând : “Du-te, surioară, nu poți să mai umbli, Fiind al meu rând”. Deci ea se și duce, pe gânduri, mâhnită, Și au adormit... Ceealaltă așteptată, pe ziduri suită, Ceasul fericit. Strigând întristată: “O, dorită oară, Pân’ când să te-aștept? Ca Mântuitorul, ce nu se-nfioară, Să judece drept, Să vie, să scape-a noastră feciorie, Și pe cel greșit, Precum în scriptură sântul condei scrie C-au făgăduit: Celui ce urăște viața pământească Și s-au pocăit, Celui ce așteaptă viață cerească Și stă ei gătit”.


content:
Oh! de unde te-ai luat, spune, oaspe fluturaș, Ce în aer locuiești, oaspe din ceruri picat! Care zefir te-au răpit? care vânt te-au aruncat Din efirul luminos în acest negru lăcaș? Căci sub bolta cestui zid, unde de mult sunt închis, Rază de zi n-au pătruns, nici măcar s-au pomenit, În acest muced lăcaș, mormânt celor vii gătit, De vreo bucurie glas, sau vreun mângâios vis. Numai tu, soarta mea, știi de când aici ai sosit; Doar la tine, fluturaș, acolo în aer sus, Amărâtul meu suspin din castelul au ajuns! Și ai venit înadins să vezi un nenorocit. Vai, tristul sufletul meu, de mult aici îngropat, În tine văd acum lumea ce l-au urgisit, Tu speranță ai adus închisului osândit, Și-nchisoarea, sosind noaptea, mi-ai luminat. Spune-mi dar, spune, te rog, efirului iubit prunc, Tot așa este frumos seninul acel ceresc? Tot așa pe munți și câmpi floricele înfloresc? Tot miroase roza, crinul, tot limpezi pâraie curg? Tot șuieră filomela prin lunci noaptea răsfățat? Și zorile tot răsar vărsând rouă pe pământ? Și vara tot este cald? și tot aburește vânt? Căci eu vară n-am simțit de când aici am intrat; Nici tu vei putea găsi un fir de iarbă măcar În acest muced lăcaș, nici vei putea auzi Alt răsunet, sau alt rost, decât și noapte și zi, Obezile clănțăind, ș-a-nchișilor plâns amar. Zboară dar, du-te de-aici, du-te liber în câmpii, Fugi de-acest negru noian, adânc și întunecos, Grăbind vara să-ți petreci în seninul luminos, Căci tu o vară trăiești ș-apoi nu ai să mai fii. Fugi, fluture fericit, du-te, pentru Dumnezeu, Du-te de zboară prin lunci, prin grădini și prin livezi, Căci ghirlandele de flori sunt ale tale obezi, Iar cerescul orizon — iubitul, castelul tău; Fugi, oaspe vesel al meu, oaspe sprinten de aripi, Du-te, zburdă în efir, sau zboară pe flori săltând, Și poate vei întâlni o maică tristă plângând, Și cu ea doi copilași rătăcindu-se pe câmpi. Oh, să mângâi de-ai putea a lor suflet întristat! Oh, să grăiești de-ai putea cu dânșii, ce mă bocesc, Să le spui că de trăiesc, numai pentru ei trăiesc; Dar tu nu poți să grăiești, căci firea rost nu ți-au dat; Deci măcar să îngăimezi cu-a tale aripi pestriți, Pe dragii mei băieți, zburând tot încetișor, Ca când ai vrea să fii prins de mici mânuțele lor, Și fluturând printre flori și pe câmpii înverziți, Să mi-i tot ademenești, cu ei să te tot alungi, Și spre-acest castel să zbori unde eu mă osândesc, Și poate și maica lor, la care mor când gândesc, Luându-se după ei, cu toți să vie atunci. Ei scăparea mea pot fi ca niște îngeri de cer... Căci cu ruga cei sărmani și pe Domnul îmblânzesc; Și plânsul lor sfarmă uși, obezile risipesc... Inima să moaie pot a crudului temnicer. Și să mă scape de-aici, ah! lumina să mai văz, Să văd soarele frumos, să-mi văd țara ce doresc, Să văd munții, să văd câmpii și lăcașul strămoșesc, Și pe nevastă, copii la piept să îmbrățișez; Dar vai, ce am făcut eu! Din obezi am scuturat, Și de-a lor sunet grozav, gingașul meu fluturaș Speriat au pribegit din acest negru lăcaș, Strigăi: oh! așteaptă, stă! dar el la cer au zburat!


content:
Eroul Daciei, Decebal faimosul, avea o cetate, Scaunul crăiei, Ce umbrea subt dânsa râu limpede foarte. Împrejur, pe dâmburi, Codrii s-îndesa, Florile pe țărmuri În luciul apei viu se revărsa. Când gonea din munte Decebal, eroul, cu câini îndrăzneți, Pe urși, vieri și ciute, Pe domnii pădurii, pe cerbii măreți, De-al cornului țipăt Codrul răsuna, De-al câinilor țâhnet Liniștea pustiei din somn se scula. Iar când în cetate Crai și domni la benchet era-nvitați Din țări depărtate, El cu de cerb coarne de dânsul vânați Și arme-nvechite A strămoșilor săi, Ca un semn de cinste Pe pereți de-a rândul punea prin odăi. De-a lor bărbăție Cu chef după masă Decebal rostea Și cu sumeție Spre vechile arme ochii-ș țintea; Zale blehuite Cu-adânci săpături, Paloșe zimțite, Coifuri ciocârtite de multe lovituri. Fiica lui, Minvana, Împodobea încă palatul domnesc... Precum neguri toamna De zori aurite munții învălesc; Ale ei cosițe În răscol cădea, Ca de aur vițe, Și pe piept și spate se învăluia. Cu galeșă lene, Patimă ascunsă ochii ei rostea. Printre negre gene, Ce ca două raze inimi răzbătea, Sunet de izvoară Se părea vorbind Gura de foc pară, Iar bunul ei suflet toate covârșind. Minvanei frumoase Ii mersese vestea și prin alte țări, Și prea mulți cercase Tineri să o ceie, și de neam boieri; Dar mândrul ei tată De dânșii râdea... Când cu a lui fată Armin cântărețul pe-ascuns se vedea; Prea frumos la față, Chiar ca și o roză, acel tânăr om Cânta cu dulceață, Dar de soi nu mare, nici fecior de domn. Minvana uitase Al său neam înalt, Căci s-înamorase, Ea, neprihănită, de prostul amat... Deci pe-a nopții frunte, Când discul de aur al lunii plutea Ș-a lacului unde Dulcele ei raze tremurând clătea, De pe deal cetatea, Pe mal copaci deși Umbre culca noaptea, Pe luciul apei ca mari urieși. Un izvor din munte Curgea pe aproape de-un stejar tufos, Ce era a multe Mistere ascunse martor credincios; Căci subt el Minvana Tristă se primbla, Așteptându-l sara; Iar de frică mare abia cât sufla! Cu arfa strunită Venea la Minvana subt stejar Armin; Firea adormită... A lor inimioară se bucură lin; Aerul răcoare, Stelele clipeau Și la țărmușoare Valurile apei încet plioscăiau. Iar într-o sară Armin și Minvana, mâhniți amândoi, De valuri se miară Ce lucea la lună, zicând mai apoi: Minvana Ah! vezi cât d-în pripă Pâraiele curg! Armin Așa anii-n clipă Fericirea noastră o răpesc, o duc. Minvana De ce gânduri triste Pentru anii grabnici ce trec, se sfârșesc? O, dragă iubite, Cu dragoste anii și viața răpesc. Armin Minvană! Minvană! Eu sunt cântăreț, Iar tu de soi doamnă, Strămoșii tăi falnici, tatăl măreț... Minvana Ce-mi pasă de cinste! Dragostea ta numai, cântăreț smerit, Mult mie iubite Covârșește crăiia și domnescul drit, De ce cu mâhnire Să mai tânguim A noastră fericire! Las-anii să treacă, noi veseli să fim. Armin O, voi dulci minute Fericirii mele, voi treceți curând, Iar inima simte Soarta ce m-așteaptă, zorile sosind; Căci zi de s-arată, Sunt nefericit, Ea îi doamn-îndată, Iar eu, cântărețul de soi, înjosit. Minvana Las’ să se reverse Zorile plăcute de care vorbești; Las’ să lumineze Lumea întru care tu, Armin, trăiești; Cu domnești odoare Mâini de voi fi eu, A mea inimioară Și ochii la tine vor fi, scumpul meu... Armin Te las sănătoasă, Amată Minvană! căci la răsărit Ziua se revarsă Și a dimineții vântișor eu simt. Minvana O, nu, ți se pare, Pîn’mâini este mult, Nu-i de ziuă zare, Și nici simt că trage cât de puțin vânt. Armin Parcă se treziră În cetate oameni — aud că șoptesc. Minvana O, nu, se clătiră Pe crengi păsărele, de se cigălesc. Armin Iată de zi zare. Minvana Oh, sufletul meu!... Armin De ce simte oare Inima tristețe și-mi vestește rău? Deci apoi își leagă Arfa de o creangă cântărețul trist. (Către arfă) Fii pentru a mea dragă Amanetul nopții ce m-au fericit! A ta răsunare Sună mângâios De-a mea tristă stare, Și adă-i aminte de-al ei credincios. (Către Minvana) O, Minvană dulce, La sunetul arfei îndată să sosești, Ca măcar atuncea Cu-a lui Armin umbră să te-nsoțești, Căci de nime frică Eu atunci ne-având, Nici trupesc nimică Intrând cu viața toate-n mormânt... Toate... dar nici moartea Amorul tău numai nu mi-l va răpi, Ș-al meu suflet poate Și în ceea lume de a te iubi; Pe stejar las martor Ce-acum ne umbrește Ș-a vântului abur Ce duios prin strune viind ne bocește. Tăcând își țintiră Ochii săi pe gânduri cătr-a sa amată, Și parcă-i vestiră Glas că ea de dânsul va fi depărtată. Deci pe ea fierbinte În brațe strângând, Apoi cu pas iute Armin ca o umbră s-au dus lăcrimând. Luna se ivește Sub arbori Minvanei, Armin au fugit, Vai! și ea simțește Că-n veci fericirea lor au pierit, Aflând a ei tată Că s-au întâlnit, Pe Armin îndată Peste mări departe l-au și urgisit. Sara, dimineața, Sub stejar Minvana lăcrimând gândea... Și ei cu dulceață Numai izvorașul din deal răspundea. Dar în zadar plânge Al său sorț amar; Cântărețul dulce Nu va aștepta-o de-acum sub stejar. Toamna pe răcoare Un vântișor sara stejarul clătea, Și a sa suflare Se juca prin coarde, iar arfa tăcea, Primăvara dulce În fine sosind Viață aduce Înfrunzind pădurea, câmpul înflorind; Iată și apusul Cu-a soarelui raze munții poleia, Luna după dânsul Negură și rouă lin împrăștia, Iată, pe cer vânăt Stelele clipesc, Al apelor sunet, Frunzele și vântul dorm, se liniștesc. Minvana, mâhnită, Sub stejar cu gândul în loc depărtat; Firea adormită, Deodată, obrazul plâns... și-nfocat; Oarece simțire Și făr-a fi vânt Frunza se clătiră Și pe lângă arfă o umbră zburând... Și iată tăcere, Trist se răsunară de-un zgomot duios, Precum adierea Zefirului sara suflă mângâios; Ea se spăimântară Văzând umbra lui, „Au murit! strigară, De-acum sunt pierdută, căci dragul meu nu-i...” Și de chinuri grele Căzu ca o moartă pe udul pământ, Și suspin cu jale În coardele arfei răsună în vânt; Iar când se treziră Din leșinul greu Ziua se iviră Și tăcură toate împrejurul său. De-atuncea mâhnită Ea numai cât noaptea sub stejar ședea, Lângă arfa tristă, Și la ceea lume ne-ncetat gândea Ca-n etern să poată Cu Armin trăi... Atuncea deodată Și arfa răspunse că așa va fi. „O, dragilor strune! Sunați... iată, ceasul cel de-apoi sosi, Căci amărăciune Floarea vieții mele de tot veșteji; Și mâine crudul tată Va plânge amar Găsindu-mă moartă, Dar ale lui lacrimi vor fi în zadar...” Au murit Minvana!!! Deci când pe văi, ape, negura cădea Și ca prin fum toamna Luna făr’ de raze roșie plutea, Atunci gemănate Două umbre vin, Saltă-nturlocate, Stejarul se mișcă, arfa sună lin.


content:
Odată s-au întâmplat Că niște porci stricători într-o vie au intrat, Găsind poarta făr’ de pază, căci vierul se-mbătase, Și pe cuptor se culcase. Via era minunată, vița era de soi bun, Sădită de Ștefan-vodă, după cum românii spun; A ei struguri ca de aur, sau de granat mărgele, Pleca mlădioșii curpeni la pământ în floricele, Și plini de mursă ca mierea aștepta culegătorii, Meșteri să știe să facă din al lor must belșugat Vinul cel mai minunat, Demn și pentru trapeza lui Jupiter tunător, Dar, cum am zis, tocmai atunci, din nenorocire, Sosi și a ei pieire; Căci porcii, ce nimic nu cruță, Sta grohăind, între dânșii zicând: “Cum se fudulește Ceastă vie roditoare și cum de frumos rodește, Și cum strugurii pe dânsa stau bour și se gurguță! Nu cumva gândește, oare, Că sub a ei frunze late Să se umbrească poate Vreun crai sau herțog mare, Și să bea al ei nectar? Dar noi să o umilim, Să o pedepsim amar: La dânsa să năvălim, La pământ s-o prăvălim, În picioare s-o sfărmăm, Poama, frunza să-i mâncăm, Rădăcina să-i scurmăm, Ca să nu se mai cunoască Că putu vrodinioară aici via să rodească“. Într-acest fel grohăiră, Și se și porniră, Și-ntr-o oară biata vie au fost fărâmată, Și scurmată, Și de tot stricată; Căci este la toți știut, Ce pagube au făcut Cest soi rău de dobitoace, prin țări unde-au petrecut... Pân’ și la moșii răpite De însuși a lor stăpân, făr-a fi de el poprite. Căci lui foarte mult îi place Slănina pe porcii săi să fie groasă și grasă, Iar de poznele ce fac lui puțin îi pasă. Deci rădăcina de vie au strigat cu duios țipet: “O, voi, fiară făr’ de milă, barbare și făr’ de cuget, Măcar că m-ați sfărâmat, Rădăcina mi-ați scurmat Și roada mi-ați îndopat, Ba încă vă bucurați că m-ați desființat! Dar să știți, cumplite fiare, că și pe voi oarecând, Oamenii buni ucigând, Și foc mare aprinzând, Din curpenii viei mele acestei părăginite, Pe-ai mei cărbuni vă vor frige, Și mâncând a voastră carne, vor chiui și vor zice: “Să bem vin din roada viței după seculi odrăslită, Si-n veci să trăiască via, Care tot învie, Măcar porcii să o strice.” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Două zicători știute a neamului românesc, Ce le au ei din vechime, au fost și sujetul meu, Pentru fabula aceasta pe care v-am descris eu, Și pe care ca o odă viilor o hărăzesc. Una este — cât țiu minte — când norocul ne-ndurat Aruncă o biată fată, Bună, frumoasă, -nțeleaptă, În brațele unui bărbat Varvar sau berbant... Atuncea românii noștri au deprindere să zică Că poama cea bună porcii o mănâncă... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Alteori, când vedem iarăși că iese și se ivește Din populul românesc un om mai deosebit, A căruia fapte bune pe toți ai săi covârșește, Atuncea, cercetând noi bine, vom desluși negreșit Că strămoșii celui om au fost cetățeni măreți Sau poporăni cinstiți... Și atunci românii noștri iarăși sunt deprinși să zică Că vița-de-vie, Cât de târziu, tot învie. Pentru că această plantă odrăslește, se ridică, Fie și părăginită și iarăși aduce roadă, Măcar focul să o ardă Sau gliganii să o roadă.


content:
Un oarecare răpitor foarte se înavuțise, Și cu jurământ la toți făr-a-l întreba spunea, Și sufletul își punea, Că el acea avuție nu că doar o grămădise, Dezbrăcând pe cineva fățiș, sau că o furase... Ce ca din cer îi picase, Și că el nu avea frică Cineva să-l oblicească c-au umblat cu oca mică, Adică că pe cineva au înșelat; Deci socotea cu ce chip să mulțumească Domnului de comoara ce i-au dat, Sau că poate el, sărmanul, gândea să se pocăiască. În sfârșit, el hotărăște pentru săraci să zidească O casă mare în care să-i adăpostească Și să-i hrănească. Deci răpitorul începe casa și mai o gătește, Și plimbându-se printr-însa, însuși cu sine grăiește: „Iată fapta minunată ce și Domnului îi place, Care de acum cu mine trebuie să se împace De câte pozne am făcut. Iar săracii pentru mine vor conteni a se plânge Și a mai zice Că eu sângele le-am supt. Căci ei în această casă vor trăi mai mulțumiți Decât în casele lor, pe care eu le-am luat, Și mult mai bine hrăniți, Dându-le lor de mâncat Bucate boierești, Iar nu țărănești...” Atunci un om oarecare, ce pe acolo trecea, L-au auzit ce zicea Și i-au răspuns: „Adevărat, mulți săraci aici să grămădești poți, Dar nu știu de vor încăpea toți Pe câți ai jăcuit Și pe câți ai calicit, Din a cărora avere ai zidit această casă Frumoasă, Ba încă te și fălești că le dai degeaba masă”. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Și eu zic că vai de-aceia ce pe săraci miluiesc Cu banii ce de la alții cu nedreptate răpesc.


content:
Eu tac mulcu, nu mai grăiesc, mă mir de ce văd acum! Că mai bine este omul să nu-nvețe nicicacum; Căci de ce să se trudească zi și noapte tot citind, Și de ce să-și piardă vremea patriei sale slujind? Și de ce fapte slăvite, Dacă nu sunt prețuite? Când acel ne-nvățat, Dacă soarta avere i-au dat, Și vro țolină frumoasă de femeie au luat, Făr-a osteni ceva, Și făr-a servi cândva, Tot același respect are, În oricare adunare, Ca și omul învățat. Precum s-au și întâmplat, că nu demult la Bagdat, Un neguțitor onest, strângând multă avuție, Au răposat, Lăsând a sa clironomie Fiului său Aslanaș. Însă acest băietan Nu semăna cu-al său tată, ci chiar a orangutan, Căci el numai când dormea din trup nu se schimosea, Dar îndat’ ce se trezea, Făcea cu mare iuțeală fel de fel de strâmbături Și sprintene sărituri. Cu toate acestea, Aslan simțindu-se nătărău, Și fiindcă de la dascăli învățase foarte rău, Au auzit de-o momiță Că se vinde la mezat Și că era minunată De-nvățată, Și că semăna cu dânsul și la fire și la stat. Deci au socotit s-o ieie ca să-i fie dăscăliță, Și măcar că era scumpă, dar el o au cumpărat; Momița, însă, firește, deși este prea isteață, Și hazlie, șugubață, Însă este pizmătară, Vicleană și râzătoare Neamului ei semănând; Și alt moral neavând, Decât pe oameni scuipând, Dacă nu o dezmierda. Iar cu cei ce-o netezea, O gâdilea după cap și cu dânsa șuguia, Sau glumea, Ea prea amabilă era. Deci ea pe al său elev asemine l-au deprins Să-și bată joc de oricine, să ieie pe toți în râs, Carii nu-l băga în samă sau nu sta cu el la sfat, Fie onest învățat și de orice rang înalt, Așadar, cest fleac de om așa se obrăznici, C-a început a îndrăzni, A încredința pe toți, Că el cu a sa momiță în Bagdat ar fi ce-ar fi, Încât pași, aiani, spahii și alte rejealuri mari Îl ascultă căscând gura, ca când ar fi fost netoți, Când le spune Aslanaș de-ai săi bani și armăsari. Dar beii cei tineri, Ce nu era nătărăi, Lăuda a lui momiță, tot cu dânsa se juca, Și când îi încălica, Îi striga toți într-un glas: aferim și mașala. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Această pildă ciudată Cu greșeală ne arată Că cel făr’ de nici un merit, numai să aibă avere, Și o cochetă muiere, Trăiește prea minunat, De toți fiind lăudat. Eu însă din contra zic, Că la oameni ce au minte el este om de nimic.


content:
Convorbire între o neneacă, adică mamă cucoană, cu fiul său cuconaș alintat, și dascălul grec, om onest. CUCOANA: Dumneata, loghiotate, tocmindu-te dascăl la noi, vrei acum să examinuiești pe fiul meu, ce au învățat până acum la școala domnească, și să socotim ce trebuie să-l mai învățăm ca să fie desăvârșit procopsit ca un cuconaș cilibiu, iar nu ca acei ce învață cât trăiesc ca să fie dascăli; însă te rog într-un an să te silești ca doar va sfârși cartea, căci de la anul gândesc să-l însor. DASCĂLUL: Chiria-mu , fiul dumitale este de douăzeci de ani, precum aud, și mintea omului la această vârstă este zburdatică, apoi nu cred că într-un an va învăța mai mult decât știe astăzi, deci mai bine să-l însori decât să-l mai înveți. Cu toate aceste, să-l chemăm, ca să vedem ce au învățat. CUCOANA ( către fata din casă ): Fată, mergi de cheamă pe cuconașul aicea. ( Către dascăl. ) Nu știi, loghiotate, ce agerime și ce ținere de minte are copilul. El de mititel îndrăgise cartea, dar, fiind gingaș, nu-l prea sileam să meargă la școală, căci îndată îl lovea durerea de cap, de care și acum pătimește dacă citește măcar jumătate de oră. Cu toate acelea, când era de zece ani, știa pe de rost cimilituri, păcălituri și mulțime de fabule, de mă amuza nopți întregi, iar acum îi în stare să-ți cânte toate cântecele orașului cu stihurile lor. SLUJNICA: Cucoană, am fost la cuconașul, și ciocoiul dumisale nu m-au lăsat să întru în odaie, spuindu-mi că este adâncit în citanie... CUCOANA: Mititelul, iar are să-l lovească durerea de cap. ( Către servitoare. ) Cu toate acestea, du-te de-l cheamă și îi spune că-l rog să vie la neneaca și să mai lase cititul. ( Către dascăl. ) Dacă citește mult sara, îl dor ochii, pentru aceea îl sfătuiesc să se ducă serile la preumblare pe ulița mare măcar că și dacă se duce mulțumirea lui este să dea tot ce are pe lângă sine la săraci și mai ales la bietele văduve, încât deosebit de 100 galbeni leafa lui pe an, de la băbacul său, și afară de aceea ce-i mai dau eu, apoi alaltăieri au venit acasă făr’ de șal, cu care era încins, și făr’ de orologhiu, și numai în antereu, spuindu-mi că le-au dat de pomană unei bătrâne bolnave ce are două nepoțele. Îți spui drept, dascăle, nu spre laudă, că la compătimire pentru săraci foarte bine îmi samănă mie. SLUJNICA: Cuconașul cu mare supărare au deschis ușa și au zis că va veni, dar m-au suduit și m-au chișcat... CUCONAȘUL ( intră în casă cu un ochi legat și întreabă ): Ce poruncește nenecuța? CUCOANA: Ah! psihi mu! ce ai la ochi? au doară de multă citanie ți s-au tulburat ochiul? CUCONAȘUL: Așa se vede, nenecuță; astă-noapte am citit mai pân-în ziuă. ( Zicând aceste, îi cad din brâu câteva cărți de joc, pe care, plecându-se să le ieie, îi cad mai multe. ) CUCOANA: Dar ce cărți sunt acele și de ce le porți în sân? CUCONAȘUL: Pentru pasians le-am cumpărat, și le luasem cu mine ca să le duc la un amic ce știe feluri de pasiansuri... ( Tocmai atunci intră în casă un italian tractirgiu și cu un arnăut de la agie, zicând către cucoană: ) ARNĂUTUL: Cucoană! Domnul agă m-au trimis să vă spui că acest cuconaș al domniilor voastre, întovărășinduse cu alți tineri de treapta lui, în toate nopțile tulbură orașul, primblându-se pe ulițe cu lăutari, făcând zeiefeturi pe la locuri rușinate, jucându-se în cărți pe la tractiruri până în ziuă și până ce prăpădește tot ce are de lângă sine, iar mai ales astă-noapte și-au dat în biliard șalul, orologhiul și straiele, rămâind numai în cămeșă; și tocmai atuncea viind și tractirgiul, acesta i-au cerut să-i plătească cele ce băuse și mâncase, iar cilibiul dumitale, în loc de bani, i-au frânt de cap un achiu, de care întâmplare femeia tractirgiului, supărându-se, și-au adunat oștile sale: patru argate și două bucătărițe bine înarmate cu polonice, cociorve, pomotușe și alte unelte gospodărești, și cu aceste năpădind pe cilibiul, deosebit de lucruri nu prea mirositoare ce i-au aruncat în obraz, l-au petrecut cu această ceremonie pân’ la curtea dumitale; iar acolea cilibiul, sumețindu-se, apucase la scărmănat pe tractiriță; noroc de bucătăriță că i-au stâmpărat mânia lovindu-l cu polonicul peste ochi, iar celelalte femei cu celelalte unelte l-au strâmtorit atâta, încât dumnealui, cu mare sprinteneală, ca un pelivan, au sărit peste poartă în ogradă la dumneata, dar biruitoarele argate au câștigat câmpul răzbelului. Acum onestul tractirgiu își cere onorul femeii și plata datoriilor de la cilibiul dumitale... CUCOANA: Eu nu cred minciuni de a tale, curcanule, pentru copilul meu, căci el mi-au spus de întâmplarea ochiului său, asemenea de șal și orologhiu; iar acel ce au făcut aceste pozne trebuie să fie alt berbant, și ieșiți afară cu binișorul dacă nu vreți să pui țiganii să vă înterească... TRACTIRGIUL: Per dio santo , eu mă duc să dau jalbă la vodă, și cilibiul dumitale, de se va întâlni cu mine undeva, îmi va plăti punșurile și vinațurile ce mi-au băut, ori îi voi scoate și celălalt ochi. ( Se duc. ) CUCONAȘUL ( făcându-se că plânge ): Toate aceste sunt minciuni, nenecuță; și se vede că acest blestemat de tractirgiu prepune că aș fi fost eu, dar el, șonțul, spune minciuni, căci eu pe crucea mea mă gur că astă-noapte când citeam am auzit mare calabalâc pe la poarta noastră, și nu știu ce au fost pricina! CUCOANA: Nu-i nimică, drăguță, nu te supăra, că eu voi vorbi cu aga vărul Iacovachi, și-ți voi cere cinstea de la șarlatanul de tractirgiu pentru năpasta ce-ți face... CUCONAȘUL: Dar mata să-i spui că pe tractirgiu îl cheamă Marcu de pe ulița mare din dreptul caselor Pașcanului... CUCOANA: De unde îl știi, dacă zici că n-ai fost astănoapte la dânsul?... CUCONAȘUL: Cum să nu-l știu, dacă mata totdeauna mă iei la primblare cu butca sara pe lună și stai dinaintea tractirului de mâncăm înghețată... CUCOANA: Nu-i nimică, nu-i nimică, psihi mu , eu toate le voi pune la cale și voi vorbi cu dobitocul de agă, iar acum să vorbim cu dascălul ce ți-am tocmit astăzi. ( Către dascăl. ) Te rog fă-i puțină cercare, ca să știm ce n-au învățat încă. DASCĂLUL (către cuconaș): Dumneata de opt ani, de când te afli la școala domnească, trebuie să fi învățat în limba grecească mai tot cursul celor întâi învățături ce trebuiesc neapărat unui tânăr evghenis, precum gramatica, catehismul religiei, istoria lumii, aritmetica și geografia, și știind aceste, apoi vom merge mai nainte. CUCONAȘUL: Ce ai să-ți bați capul, loghiotate, să mă mai înveți, când eu știu tot și sunt cel întâi între toți școlerii? Întreabă dascălii de la școala domnească să-ți spuie că eu am învățat toate cele, schimbându-mi tabla de nu la trei zile, dar la săptămâna negreșit, iar acum, de vro cinci luni, învăț o engomie grecească să o spui băbacăi la Crăciun. DASCĂLUL: Eu pe dascăli nu vreau să-i întreb ce ai învățat, ce pe dumneata aș vrea să te întreb câte ceva... CUCONAȘUL: Întreabă cât îți place. DASCĂLUL: Spune-mi, dacă ai învățat catihismul, ce lege este a dumitale, căruia te închini, și ce Dumnezeu slăvești? CUCONAȘUL: Eu sunt de legea moldovenească, ca și toți oamenii din lume. DASCĂLUL: Legi și popule în lume sunt multe feluri, iar Dumnezeul cel adevărat este unul, căruia ne închinăm noi, creștinii. CUCONAȘUL: Ba să mă ierți, dascăle, dumnezei sunt trei: Tatul, Fiul și Duhul Sfânt. DASCĂLUL: Aceste trei fețe sunt una și de o ființă, și se cheamă Treime. CUCONAȘUL: Apoi cum se poate să fie și trei, și unul? DASCĂLUL: Precum se pot multe lucruri materialice, dar mai ales Dumnezeirea, ce toate le poate. De pildă, cărămida îi alcătuită din apă, lut și foc; ai înțeles acum că din aceste trei lucruri se alcătuiește cărămida?*. CUCONAȘUL: Cum să nu înțeleg! DASCĂLUL: Așadar, spune-mi acum: din câte fețe se alcătuiește Troița? CUCONAȘUL: Din apă, lut și foc. ( Către neneacă-sa. ) Nu am răspuns bine, precum m-au întrebat acest loghios? Căci dascălii de la școala domnească niciodată nu mi-au spus că Treimea este ca și cărămida; așa-i, nenecuță, că învăț mai degrabă de la dascălul acesta? DASCĂLUL ( zâmbindu-se, zice ): Cât pentru ale legii, am înțeles și eu cât ai învățat. Aș vrea acum să-mi spui din istoria lumii; știi dumneata, cilibi, cum l-au chemat pe cel întâi om, și cine l-au zidit pe dânsul, și cum au chemat pe fiii lui? CUCONAȘUL: Mi se pare că Adam. ( Către neneaca sa. ) Mata mi-ai cumpărat de la ungurii ce umblă cu torba în spate niște cadre, pe care este zugrăvit Adam într-o livadă mâncând mere domnești cu femeia sa Eva. DASCĂLUL: Dar acești întâi oameni unde trăiau atuncea, și cine i-au zidit? CUCONAȘUL: Eu cred că în Moldova, dar la ce moșie anume nu pot ști; asemenea, nu știu cum au chemat pe părinții lor. DASCĂLUL: Pentru Dumnezeu, ce spui, berbantule! Adam au fost zidit de însuși creatorul, și Eva au fost scoasă din coastele lui, lăcașul lor au fost raiul, ce se numea Eden, care nu este în Moldova, dar gustând din pomul cunoștinții i-au izgonit domnul din rai și i-au blestemat dându-le pământul spre locuință, după care ei au născut pe Cain și pe Avel, din care seminție ne tragem noi. Deci ai înțeles acum istoria strămoșilor noștri? CUCONAȘUL: Am înțeles, loghiotate, dar nu pot înțelege dacă au zidit Dumnezeu pe Adam, apoi cum de au scos o coastă dintr-însul, din care au zidit pe Eva? Doar Dumnezeu n-au putut să zidească și pe Eva făr’ de coasta lui Adam? Sau poate și mata, neneacă, ai ieșit din coastele băbacăi? ( Râzând. ) CUCOANA: Ba nu, drăguță, că Dumnezeu au făcut această minune cu Eva numai; apoi Eva au făcut pe Cain și Avel, precum maica mea m-au făcut pe mine, și din aceștia s-au înmulțit oamenii pe pământ. CUCONAȘUL: Apoi cum s-au înmulțit dacă Avel și Cain nu erau însurați, doar Dumnezeu de le-au făcut femei tot din coastele bietului Adam, lăsându-l fără coaste... DASCĂLUL: Minciuni spui, cilibi, căci Eva, măcar că nu au mai avut copii de care Biblia nu ne spune, dar după Talmudul jidovilor, ea au născut șapte fiice, ce s-au însoțit după legea veche cu frații lor... Așadar, acum ai înțeles? CUCONAȘUL: Ba tot nu. DASCĂLUL: Cum nu? Dacă Adam și Eva au fost părinții lui Cain și Avel, precum dumneata și fratele dumitale sunteți ai băbacăi și ai neneacăi, apoi Avel și Cain ai cui au trebuit să fie? CUCONAȘUL: Negreșit ai băbacăi și ai neneacăi, căci îmi aduc aminte că neneaca au mai avut doi copii, pe Pavel și Călin, ce samănă la nume cu Avel și Cain, și carii au murit de mult... DASCĂLUL ( râzând cu hohot și zicând în sine: ti catergaris, ce spânzurat ): Deci să lăsăm și istoria lui Adam. Spune, mă rog, de cele patru regule ale aritmeticii, căci de gramatică nu mă îndoiesc că o știi. CUCONAȘUL: Îți spui drept că nu știu nici o regulă, și nici am voit să-mi bat capul să le învăț degeaba, când galbenul este știut cât umblă și câte parale este leul; iar de am vreo socoteală cu cineva, pui pe ciocoi de socotește, și eu plătesc, și pace; iar a număra știu și pân’ la o sută, și pân’ la două sute, și pân’ la mii de mii. DASCĂLUL: Dacă aritmetica nu ai învățat, apoi cred că geografia nici atâta. CUCONAȘUL: Dar ce dihanie este aceea geografie? DASCĂLUL: Nu știu cum să-ți spun moldovenește. Geografia este de a ști ce este pământul, în câte împărății sau domnii se împarte, ce orașe sunt mai mari, ce râuri, ce mări. CUCONAȘUL: Stă’, dascăle, să-ți spun, căci eu de mititel știu ce zici dumneata să mai învăț; bunăoară, când am fost la mănăstiri cu neneaca de ne-am primblat, am fost la Botoșani, la Roman, la Bacău, trecând peste Bahlui, Jăjia, Siret și... DASCĂLUL: Bine, dar dumneata ai văzut numai Moldova, însă pe pământ sunt și alte țări și târguri, măcar că și Moldova are deosebită istorie și guvern. CUCONAȘUL: Și eu am auzit că sunt alte țări, precum nemțească, ungurească, leșească, turcească, dar nu am fost pe acolo, că cine umblă degeaba dacă nu are treabă de unde răsare soarele și până unde apune, destul că știu de mititel că soarele din Moldova răsare și în Moldova apune. Și apoi te rog să-mi spui, loghiotate, care evghenis ca mine mai învață istoria Moldovei de când avem domni de Țarigrad, unde se termină lumea noastră, și când istoria Moldovei se încheie în două legi, întâi că măria sa vodă este stăpânul, norodul — oile, iar noi, boierii, ciobanii; apoi măria sa pe cine voiește din boieri, bate la talpe sau îi taie capul și noi, boierii, după pilda măriei sale jăcuim și batem norodul; și al doilea , care este din boieri mai mare și mai avut, acela este tare și are voie să facă ce vrea prin județe, mai ales fiind vornic mare, adică hotarnic de divan, căci el poate să răscroiască moșiile de pe la răzeși, mai ales când acele moșii sunt într-un hotar cu ale boierilor, și pace bună. Apoi nu-i mai bine să fiu și eu boier mare și să fac ce-mi place în țară, decât filosof ca dumneata, care nu ai nimică? Așa este, nenecuță, că l-am păcălit bine pe acest loghios? DASCĂLUL: Cucoană, fiul dumitale atâta știe astăzi cât știa când l-ai adus de la țară să-l dai la școala domnească, deci ar trebui să înceapă de la alfa, vita, dar el îi de 20 ani... CUCOANA: Tâlharii de dascăli sunt vinovați, iar el, mititelul, nu-i vinovat. DASCĂLUL: Oricum să fie, însă el știe mai puțin decât nimica și el vorbește ce au auzit pe alții, ca papagalii, dar nici de o învățătură elementară nu are știință. CUCONAȘUL: Ba să mă ierți, dascăle, eu nu sunt pasăre, și vorbesc mai bine decât o pasăre. DASCĂLUL: Dacă nu ești pasăre, apoi ești un gaidaros (măgar). CUCOANA: Eu am trăit, dascăle, în lume printre oameni mari, unde altă limbă nu se vorbea decât numai grecește, iar de gramatică nu-mi aduc aminte să mai întrebe cineva, destul este să înțeleagă grecește și să răspundă, iar moldovenește nu trebuie să învețe, că doar nu are să se facă popă sau logofăt, căci el când va fi boier de divan are numai să iscălească în cărțile de judecată, scrise gata de diecii divanului... DASCĂLUL: Aceasta nu-i destul, căci un evghenis se cuvine să aibă și învățătură scolastică. CUCOANA: Eu văd că nu mă înțelegi, căci copilul meu nu vreau să fie filosof, aceasta poate să-l strice; adu-ți aminte că el este avut, este rudenie cu protipendada (cei întâi cinci arhonzi ai guvernului țării), apoi, ca să se înalțe, nu-i trebuie procopseală multă, ce îngreuie capul și îl împiedică să meargă înainte, deci te rog învață-l atâta încât să samene cu ceilalți tineri de teapa lui, și anume, să fie șăgalnic la vorbă, adică matalnic, și să știe când și cui să facă politică, și să știe când să tacă ca să fie nostim, în sfârșit, învățătura lui să fie pospăietă, ca să nu fie ca un urs salbatic; înțelegi acum, loghiotate? Adică să-l înveți pe ușor, în scurt, pe deasupra, câte puțin de toate, făr’ de bătaie de cap, și, cum am zice, pentru ochii oamenilor, căci el după neamul și starea lui nu-i trebuie mai mult, și nici are vreme, mai ales că peste un an gândesc să-l însor... CUCONAȘUL: Vezi bine, ba să mă și boieresc! DASCĂLUL: Chirie Eleison! Ti catergaris! Dă-mi dar voie, cheramo , să-ți spui că și eu văd că de a învăța cumsecade fiul dumitale au trecut vremea cea scumpă, însă să întrebuințăm timpul cât au mai rămas spre a-i lumina cât se va putea mintea și de a-l deprinde cu învățăturile grecești măcar cele mai trebuitoare, căci de patria lor moldovenii nu au a-și bate capul, fiind curtea domnească patria lor. CUCOANA: Dumneata, dascăle, mă scoți din răbdare cu filosofiile dumitale; eu îți spun în scurt că dacă fiul meu îi slăbușor de duh, apoi dumneata în zadar vrei să-i deschizi mintea, iar cât pentru boierii și chiverniseala lui el nu are abar, căci eu l-oi înlesni la toate prin rudeniile mele cele mari, și ia sama, loghiotate, că dumneata cu învățătura dumitale tot dascăl ai rămas, dacă nu ai avut moșie și rudenii pe cei mari ai țării, sau măcar nu te-ai ciocoit pe lângă vrun boier mare făcându-te ciubucciu sau cafegiu, și crede-mă că mai procopsit ai fi decât cum ești; iar ce se atinge de copilul meu, eu, dacă l-oi însura, îi voi purta grijă de toate, ca să nu-l ajungă nici vânt rece, și mă voi sili să se facă vornic mare de divan... CUCONAȘUL ( sărutând mâna cucoanei ): Așă-i, nenecuță, că mata mi-i crește și copiii dacă mă voi însura? CUCOANA: Așteaptă, drăguță, să vezi întâi de-i avea copii. CUCONAȘUL: Cum să nu am?! Ba încă mă voi opinti ca să întrec și pe băbaca. DASCĂLUL ( în sine ): Bre, bre, bre, ce mascarale de oameni! CUCOANA ( către cuconaș ): Nu ți-i rușine, fleacule, să întreci pe băbacă-tău?! (Către dascăl.) Așadar, loghiotate, fă ce-i face cu dânsul pân’ la anul. DASCĂLUL: O, chera mu! Eu sunt om onest și sunt dator să-ți spun că cu cât cilibiul dumitale este avut și de soi înalt, cu atâta i-ar ședea mai bine să învețe ceva mai cu sistemă decât zici dumneata, ca să nu samene cu un cal rău împodobit cu rafturi scumpe, pe care îndată ce-l despodobesc rămâne o gloabă nefolosnică și urâcioasă... CUCONAȘUL: Auzi, auzi, neneacă, beleaua această de dascăl mă face gloabă... CUCOANA: Of, dascăle, ce mă superi cu palavrele dumitale? Eu îți spun încă o dată că el îi avut și de neam mare, apoi la noi, în Moldova, cine are aceste îi cu minte, de treabă și procopsit... DASCĂLUL: Apoi eu nu am ce face în casa dumitale. CUCOANA: Iaca, te-ai și mâniet, dar te rog să nu ne mai filonichisem, ce să vorbim cum se cuvine. Adu-ți aminte că dumneata te-ai făgăduit să alcătuiești un plan cum să înveți copilul; deci l-ai gătit? DASCĂLUL: Eu îl făcusem precum știu, dar văd din vorbele dumitale că nu-ți va plăcea; poroncește dar ce am să fac, căci, precum înțeleg, dumneata nu vrei să dau învățătură sistematică ca un dascăl, ce să-i fiu numai pedagog, ca cilibiul dumitale să rămâie un magog (momiță cu cap de câine). CUCOANA: Fii dar dumneata pedagog sau magog, mie puțin îmi pasă, numai însemnează ce îți voi spune. DASCĂLUL: Sunt gata, spune. CUCOANA: În toate zilele, deosebit de sărbători mici și mari și de duminici, de la cinci pân’ la șase ore să citești cu dânsul istoria și geografia; însă să faci așa marafet, ca el, făr’ de multă osteneală, să știe pe de rost câteva întâmplări din Alexandria lui Machedon7, precum de căpcânii și de furnicile cele mari cât omul ce s-au bătut cu dânsul și alte minunății ce au mai făcut Machedon; asemenea, de domnii cei vestiți ai Moldovei, precum de Papură-vodă, de Ciubăr-vodă și alți viteji; precum de Crai-Nou, fiul Epii, poreclit Sfărâmă-Piatră, Strâmbă-Lemne, de care boierii și cucoanele spun prin adunări povești tare frumoase; asemenea, să știe cum se cheamă orașele cele mai mari ale țărilor noastre, mănăstirile și sihăstriile. DASCĂLUL: Altă ce mai poruncești? CUCOANA: O dată pe săptămână să-l înveți hambacul. DASCĂLUL: Vrei să zici poate aritmetica? CUCOANA: Ba nu, eu vreau hambacul, că îi mai ușor, ca să știe copilul numai că două și cu două fac patru, și să știe a-și număra paralele când va fi rânduit de vistierie prin ținuturi cu goștină, desătină și mai ales vădrăritul la Odobești. Oh! la Odobești, unde cântă țiganii toată ziua, joacă și beau călcătorii, ba și noi, boierii, când ne ducem pe la podgorii să petrecem; mai mult nu trebuie. Dar așteaptă să-ți spun, loghiotate, de ce învățătură mai mare are copilul trebuință ca să se poată schivernisi, adică să poată câștiga parale mai cu lesnire, căci în țara noastră boierii, dacă se fac vornici mari de divan, apoi se rânduiesc să măsoare moșiile boierilor celor mai mici, mai ales ale mojicilor de răzeși, când se plâng că li s-au împresurat moșiile lor de boieri, și acei vornici măsoară cu prăjina și lanțugul locul de pricină și-l dă acelui ce le aduc mai mulți bani; iar de câtăva vreme vornicii hotarnici au învățat de la nemți alt meșteșug ca să nimerească linia mai drept, și și-au cumpărat câte o ocheană pe trei craci, și căutând printr-însa încotro vreu, oamenii îi socotesc foarte procopsiți, și hotărâtura lor acea cu ocheana are credit la domnie mai mult decât hrisoavele vechi, căci ei, ca niște fermecători, pot preface fața pământului, făcând din deal vale și din podiș munte, și pot să găsească siliște de sate mai veche decât potopul, și pot să răscroiască hotarele firești și să facă cu moșie pe cel ce niciodată nu au avut moșie, dacă le umple pungile; apoi judecă, loghiotate, cu înțelepciunea dumitale când va ști copilul acest meșteșug ce chiverniseală de alijveriș poate face cu dânsa... DASCĂLUL ( au strigat ): Chirie eleison che soson ton laonsu! (adică: Doamne, miluiește și mântuiește pe norodul tău!) CUCOANA: Eu mă mier, dascăle, de ce te sperii de un lucru așa firesc în țară și așa de folos pentru deregători, dar să lăsăm deoparte aceste învățături adânci, de care țiam vorbit prea destul, și să ne întoarcem la altele mai cu haz și mai ușoare; deci însemnează. DASCĂLUL: Spune, chiria mu . CUCOANA: Să-l înveți a vorbi cabazlicos... DASCĂLUL: Adică ca să râdă toți de dânsul ca de un caraghios; mai bine să-l învăț a vorbi frumos... CUCOANA: Pentru Dumnezeu, dumneata vrei să-l înveți raterica (retorica). Nu, dascăle, nu vreau decât să fie vorbăreț, să nu-i tacă gura nici un minut, să știe pe de rost numele comedianților și al pelivenilor celor mai vestiți ce joacă pe frânghii și fac ghidușii de carii domnul și boierii fac mare haz. DASCĂLUL: Altă ce mai poruncești? CUCOANA: Copilului muzica nu-i este prea dragă, căci mititelul au pătimit de năjit, dar cânta bine din cobză; cu toate aceste, țiganul Nedelcu, vestit scripcar în Iași, să vie o dată pe săptămână ca să-i arăte și în scripcă pestrefuri turcești, și atunci vor zice oamenii că fiul meu știe și muzicant. DASCĂLUL: Ce mai poftești alta? CUCOANA: Să învețe în toate zilele a juca, pentru care să-mi găsești vrun neamț jucăuș bun, mai ales pentru ștaier și minavet, și să porți de grijă ca neamțul să-l învețe a face cucoanelor complimente cu coadă, de cele nemțești, și a juca la baluri necontenit, ca să-i meargă vestea, așa cum se vestise când trăiam la țară, încât nici un flăcău nu-l întrecea la jocul sârbesc de brâu, la țigănească, la corăghiească, cum joacă la Galați, la mocănească, la huțănească, la hora moldovenească, și altăeleî și altăeleî. DASCĂLUL: Altă ce mai trebuie să știe cilibiul dumitale? CUCOANA: Mi se pare că îi destul pentru un tânăr căruia toate îi se zâmbesc în lume și fiul meu, având aceste talenturi, îndată să înceapă a se ridica în sus ca un flutur cu aripile de aur. Dar am uitat ce au fost mai de folos, și anume, te rog să-l deprinzi mai cu dinadinsul de a-și ținea grandețele sau finețile pe vârful nasului, ca un boier mare, și cât se va putea mai sus, așa cum fac limongii fanarioți după ce vin de la Țarigrad la noi cu domnii greci, carii, după ce se boieresc, se înavuțesc jăcuind cât pot, apoi își bat joc de boierii pământeni, și toți se tem de acești cireci domnești, și această fudulie grecească este prea de modă acum, făr’ de care copilul nu va însemna nimică, și vor zice toți că este un gogoman de țară. DASCĂLUL: Dumneata, chera mu , ai uitat trei lucruri mai trebuitoare decât aceste fleacuri, adică măcar să-l înveți moldovenește, religia și fapta bună. CUCOANA: Adevărat am uitat, dar nu îi de modă. CUCONAȘUL (către maica sa): Auzi! auzi! să mai învăț moldovenește dacă eu sunt moldovan! CUCOANA: Are dreptate copilul, că el știe moldovenește a vorbi și a iscăli, iar de istorie nime nu întreabă, nici măcar nu se vorbește acum, ca mai nainte, pe când erau domni pământeni. Iar ce se atinge de religie, apoi și eu, și duhovnicul, când îl spoveduiește, îi spune destule molitve, de ar ținea minte măcar a zecea parte, căci doar nu am săl călugăresc. Iar cât pentru faptă bună, aceasta este o istorie lungă și sacă, ce acum nu se pomenește, căci fiul meu, trăind în lume, se va purta după pilda boierilor curții domnești și va înțelege el singur de ce fac haz la curte și de ce nu fac haz, de ar fi el parolist cu damele pentru orice lucru de nimică, de ar plăti cinstit datoriile în cărți și pe la dughene, ca să nu-l închidă la vartă, de ar linguși pe boierii mari, ca să-l schivernisească și pe dânsul, mititelul, de și-ar iubi rudeniile cele bogate, căci de la cele sărace nu are ce aștepta, de ar fi fraged cu ceilalți cuconași de teapa lui, de ar fi simțitor de cele mai mici supărări ce se întâmplă prin casele altora, iar de casa lui nu are să-i pese, căci eu le voi pune toate la cale, și destul pentru dânsul. Iată ce vasăzică tânăr drăgălaș și cu fapte bune; iar mai cu dinadinsul pe lângă boierii cei mari să se micșoreze, iar cu cei mici să se fudulească, ca acei mari să-l iubească, iar ciocoii să se teamă de dânsul, iată iarăși în ce se încheie înțelepciunea și ipolipsul la curtea domnească, ba și în toată lumea, făr’ de care daruri copilul va fi nesuferit tuturor... DASCĂLUL: Caco hrono na chisesi che o Iosu o catergaris! (Blestemată să fii și tu și cuconașul tău, spânzuratul!) Aceasta zicând dascălul în sine, își apucă șlicul și o rupe de fugă. CUCONAȘUL (râzând cu hohot, zice): Au luat dracul pe cațaonul, și eu am scăpat teafăr, căci înțeleapta mea nenecuță i-au venit de hac... Doamne, Doamne, mata tare ești învățată, de poți învăța și pe dascăli... (Eu eram tânăr pe atuncea și ascultam din tinda casei această comedie a amicului și conșcolerul meu cuconaș; deci adaog iarăși: cât era de înădușită pe vremea fanarioților în Moldova simțirea cea mai sacră a iubirii de patrie și educația românilor, dar am trăit și am văzut cu întristare în timpul de acum altfel de civilizație, mai grozavă decât a grecilor, adică progresul turbat sau ultraliberal al unor tineri români, ce nu cred nici în Dumnezeu, nici în dracu; și nu se tem nici de cuget, nici de păcat, și își bat joc de părinții lor, numindu-i retrograzi, varvari, și își bat joc de toți ce nu sunt ca dânșii și apoi pier ca muștele, ce nu aduc nici o roadă în lume...)


content:
Cu doftorie amară, Acel bolnav înviază, Cu critică și ocară, Răul moral se-ndreptează. Este știut că în toți anii la sărbătoarea Sântului Ilie, la 20 iuliu, în orașul Fălticeni, ce este în ținutul Sucevii, din principatul Moldovei, se face un iarmaroc renumit, la care se adună nu numai neguțitorii din Moldova și Valahia, dar și o mulțime de neguțitori străini din depărtate locuri cu mărfuri scumpe, și acolea sau le vând cu ridicata unii altora, sau le schimbă pe alte mărfuri, încât în acest mare iarmaroc, ce ține două-trei săptămâni, se învârtește un alijveriș de câteva milioane de lei. Tot atuncea se adună acolo din cele mai de departe unghiuri ale Moldovei, și mai cu samă din Iași, Roman și Botoșani, mulțime de tineri boieri și tinere cucoane, nu pentru interesul negoțului, cu care prea puțini se îndeletnicesc, ce numai ca să se zăbovească sau să cumpere lucruri pentru a lor podoabă și îmbrăcăminte, cu care se fudulesc în iarmaroc, și întru adevăr că zi și noapte altă nu se răsună pe ulițe și prin casele orașului decât râsuri, muzice și jocuri; iară în luxul cel mai rafinat al Europei și în amorul cel mai sentimental se întrece tinerimea română cu atâta agerime, încât și modistul parizian, și fragedul păstor al munților Alpi mai nu i-ar putea întrece; apoi de benchetele și zefcurile ce se fac la acel iarmaroc, atât între nobili, cât și între clasele mai de jos, este de prisos a mai vorbi; atâta zic, că cel mai stoic filosof ar astupa ochii Minervii, spre a se veseli și el ca un om păcătos la acest iarmaroc; deci în așa mare adunare de popul poate cineva voiește să vadă dezvelit haracterul, moralul și plecările românilor de astăzi. Așadar, și eu însumi, alergând ca și ceilalți în sus și în jos prin iarmaroc, m-am întors seara la gazda mea și, fiind obosit, m-am pus în așternut, unde am început a citi cu o însuflețire nespusă pe un hronic al Moldovei și al Valahiei, ce am găsit pe masa din odaia mea, și mă minunam gândind cum de au stătut odinioară națiile aces-tea ale moldo-valahilor, ce se văd astăzi atât de iubitoare de răsfățări și de mode, și atât de molatice, în contra puternicilor megieși, ce le înconjura din toate părțile, pre-cum tătarii Bugeacului, cazacii Ucrainei și ai Zaporogului, polonii sau leșii, ungurii, turcii, tătarii și alte nații. Cum de s-au luptat două nații mici ca aceste ale Moldo-Valahiei, care împreună, pe la al 14-lea veac, nu era, cred, nici două milioane, cu mai mult de treizeci milioane, ce alcătuia pe atuncea megieșitele popoare? Însă m-am dumerit apoi că populul țărilor noastre în acele timpuri și înțelepții lor domni, deși altă avere nu avea decât frumoase turme, bune arme și un pământ îmbelșugat, dar traiul lor simplu și nerăsfățat nu cerea altă mulțumire, nu se îngăima de alte patimi, ca o nație ce era necorcită, decât ca țara lor să nu fie călcată de megieși și legea lor nesmintită. Deci aceste două instincte însuflețindu-i, îi făcea eroi nebiruiți; iată dar tăria, iată mântuirea lor de dușmanii de afară și de patimile dinlăuntru. Bântuirile neamice ale megieșilor au contenit câtva după ce Moldo-Valahia, obosită de răzbeluri, pe la veacul al 17-lea au intrat sub scutul marelui Petru, împăratul Rosiei, despre prăzile cazacilor Ucrainei și ale Zaporogului; iar în vremea înțeleptei împărătese Ecaterina a II s-au asigurat țările despre prăzile oardelor tătărești, ce stăpânea Bugeagul Basarabiei și al Hersonului, și despre sumeții Poloniei, înfrânați și umiliți de Ecaterina. Așadar, acești celebri monarhi ai Rosiei, precum și puternicii lor moștenitori, cu a lor ocrotire, nu numai au păstrat țările aceste în creștineasca lege, dar și în politica lor ființă; iar în anul 1834 le-au întemeiat ceva mai cu sistemă driturile de demult pierdute. Însă mulți români de astăzi încă nu se dumeresc, nici ce pierduse, nici ce au câștigat... Iată lucrurile Dumnezeului drept-credincioșilor ce înalță cor-nul creștinilor, iată argument istoric cu ce chip au stătut pân’astăzi tronurile acestor principaturi nerăsturnate de tot, ca niște frumoase ruine ale gloriei trecute. Aceasta pentru starea politică a românilor. Dar iarăși gândeam: care neamici oare sunt mai de primejdie? Oare acei de afară, ce de demult ne îngroază, de care Dumnezeu ne-au mântuit, sau acei dinlăuntrul țărilor, ce ne dezmiardă astăzi și care zi și noapte viclean se furișează prin toate casele și soarbe averea moldo-valahilor, ca smârcul unei bahne ce soarbe în sine izvoarele cele mai hrănitoare și suge sucul cel crescător al pământului moldo-valahilor, ca șerpele ascuns sub roză, ce mușcă și înveninează moralul moldo-valahilor? Acesta este luxul sau răsfățul ce s-au furișat de la începutul veacului nostru în țările noastre; el au născut între noi mândrie, pizma și desfrânarea, el ne-au ademenit și ne-au buimăcit de ne-am uitat credința către Dumnezeu și către legi, și am urât pe muma patrie, pe care o sfâșuim, o rupem, o dezbrăcăm, ca să avem cu ce împlini gusturile noastre. La aceste gândind, eu am zis: O! vechilor domni ai moldovalahilor! când îți învia din nenorocirea voastră, ca să vedeți răsfățul, podoabele și trândava moleciune a mândrilor moldoveni și valahi de astăzi, a palaturilor lor, zidite, unele, din năruiturile cetăților vechi, pe care voi le-ați fost zidit, pentru un pravăț mai bun, iar mai cu dinadinsul din risipa averilor ce le-au rămas de la eroii strămoși! ce ați zice?... Vorbind aceste, însumi am adormit: și iată că se arată nu ca un vis, ce ca o fantomă, un cuvios bătrân, carele, puind dreapta sa pe umărul meu, pe cât țin minte, mi-au grăit așa: "Am auzit ce vorbești în gândul tău, căci eu sunt geniul Zamolxis al daco-românilor, descipol al lui Pitagora, carele, trăind între sălbaticii daci, am fost legiuitorul lor, și ei m-au dumnezeit; așadar, eu, geniul lor și al urmașilor daco-români, privighez între voi și mi-i drag să convorbesc câteodată cu patrioți buni și necorciți. Deci spune-mi, române, ce s-au făcut lăcașurile voastre acele rustice și curate, în care locuiau odinioară fapta bună și bărbăția, și de multe ori cetățeni ca aceia ajungeau domni țării? Ce s-au făcut limba românească, căci voi acum vorbiți mai regulat limbile străine? Ce sunt deprinderile aceste muieratice, ce v-au gingășit obrazul și trupul de nu aveți putere în voi nici cât avea babele străbunele voastre, și nici vă poate cineva cunoaște de sunteți bărbați sau femei, decât numai pe haine, ce folosesc palaturile pe care nu mai aveți cu ce să le umpleți? Acele statuie și bronzuri scumpe cu carele le împodobiți când voi nu aveți ce să lăsați urmașilor voștri decât datorii? O, românilor! Ce ați făcut voi? Voi, care erați biruitori națiilor megieșite, vă văd astăzi biruiți de străinii ce s-au adăpostit în țara voastră, aducându-vă tot felul de mode și de deprinderi ale luxului; ce ați făcut cu legea voastră, pe care o pângăriți în tot felul, căci fecioria voastră nu este acum neprihănită, nici însoțirile voastre statornice sau fără de interes? La voi astăzi nu se deosebește răul de bine, căci voi onorați mai mult petrecerile decât îndeletnicirea cu trebile ce aduc folos, voi prețuiți mai mult osteneala dascălului ce vă învață a juca sau a cânta decât al meșterilor ce vă lucrează uneltele industriei și ale plugăriei; orășenii voștri mai mult gândesc la ghidușii teatrului veniți din țări străine, ce vă migăiesc un ceas, decât la cel ce au lucrat un an la opera ce s-au jucat pe scenă, măcar fie și român, sau voi mai mult lăudați pe virtuoșii muzicanți ai Europei, sau păstrăfurile lui Arifaga decât pe acei ce au scris istoria patriei, precum Cantemir, Ureche, Costin și alții. Boierii voștri mai toți s-au lăsat de lucrul pământului, căci îmbelșugata rodire a moșiilor lor i-au înavuțit și i-au trândăvit, încât de multe ori o mie de plugari din satele unui boier nu pot îndestula casa proprietarului lor, întru atâta lipscanii și modistele îi ademenesc către răsfățuri și cheltuieli mari, și către o viață molatică și leneșă, și din aceasta urmează apoi că bărbații români sunt astăzi așa de gingași, podoabele lor așa de asemănate cu ale femeilor, fețele lor așa de drese și întocmite, că în orașele Principaturilor seamănă a fi numai sexul femeiesc, iară bărbați nici unul. Așadar, sufletele unora ca ale acestor români, fiind dedate desfătărilor, nu sunt în stare să simțească adevărata mulțumire a unei vieți ticnite, măsurate și cu fapte bune, iară trupurile lor cu totul fiind gingășite de trândava și desfrânata viețuire, sunt totdeauna bolnăvicioși și tânjesc, neștiind pentru ce. Însă eu, ca un geniu, știu că ei tânjesc că nu au îndestui bani pentru desfătările lor, care boală se cheamă galbanare (adecă galbeni-n-are); așadar, mâinile lor ca de ceară și nedeprinse cu osteneala... sunt debile încât nu pot să miște cea mai mică povară, picioarele lor, ce abia îi poartă, nu sunt în stare să încalece nici precum încăleca din vechi moșnegii, iară trăsurile lor cu cele mai vânjoase răzoare, în care tinerii, lungindu-se în ele, se preumblă pe strade și tot încă se ostenesc, apoi stomahurile lor slăbănogite de îmbuibare, fețele lor veștede de desfrânare, ochii lor lâncezi și obosiți de benchetele nopții și de jocul cărților, toate aceste fac din bărbați niște creaturi, pe care românii vechi îi numeau oameni stricați. În fine, făr’ de virtute fiind, ei se tem de cugetele lor, se tem de compatrioții lor, se tem de străinii ce vin în țară și sunt gata să fie plecați servi oricăruia stăpân. Aceasta este o icoană pentru trupeștile însușiri ale românilor acelor ce sunt de așa teapă. Dar mă minunez mai mult de prefacerea moralității acei rustice ale unora din români, de tulburarea limpezilor cugete ale lor, mă minunez de unde au deprins cele mai rele deprinderi ale Europei, adică sub masca politeții amăgitoare, atâtea viclenii. Privesc cu oțărâre la fudulul fanfaron și la caracterul lui cel plin de zădărnicii, care nici un pas, nici o mișcare nu face făr’ de îngâmfare și sumeție; el vrea să se înalțe peste ceilalți oameni și se micșorează pe sine; el este cutezător cu mai-marii lui și cu bătrânii respectabili, mândru cu cei de sama lui, defăimător cu cei mai de jos decât el; le zice acestora tu, își dă ton că ocrotește pe aceia și își bate joc de toți; cine i se închină lui, el nu-l vede, cine îi vorbește, el nu-l ascultă, iară de vorbește cineva cu altul, el se amestecă în vorbă, și întreabă pe omul onest de ce nu vine la dânsul acasă. El nu au citit altă și nici știe altă decât romansuri și poezii făcute de alții, și se laudă că le-au făcut el, și dă sfaturi înțelepților, și critică orice lucru minunat al frumoaselor arte; el se fudulește repetând câteva idei ale filosofilor ce le învață cu o zi mai înainte, și așa de firește le spune, ca și când însuși le-au compus. Așadar vorbele lui sunt minciuni, făgăduințele lui neîmplinite și umbletele lui nesocotite, căci el vine târziu acolo unde îl așteaptă și se duce unde nu este chemat; pe rudele sale, dacă sunt sărace, el nu le cunoaște, și se laudă cu prietenia magnaților care poate niciodată cu dânsul n-au vorbit; în fine, el este un comediant cu duh pentru acei nătărăi carii îl slăvesc și un nătărău mândru pentru oamenii cu judecată, care fug de dânsul. Însă el nici are duh, nici îi prost, decât este o icoană adevărată a tinerilor cu rea creștere și cu stricat moral. Trebuie însă să știți că dacă un tânăr ca acesta este stricat de cu vreme, și părinții nu se silesc a-l îndrepta pân’ la vârsta de douăzeci ani, el se face apoi cel mai rău, cel mai netrebnic cetățean, el este în stare, pentru ca săși împlinească gusturile și capriciile sale, să jertfească și pe părinții săi, sau măcar piară și patria și lumea toată. Deci, românilor, lepădați cu totul luxul sau răsfățul, iar de nu se poate, în secolul în care trăiți, cumpăniți-l măcar cu starea în care vă aflați și cu veniturile ce aveți, și gândiți și la sărăcia țării și a moștenitorilor voștri, adică, că banii voștri iese din țară pe lux și nu se mai întorc; deprindeți-vă cu moralitatea cea firească, căci aceia este virtutea, și nu vă pilduiți cu fanfaronii țărilor străine; deprindeți-vă cu osteneala și fugiți de muiereștile alintături ce vă moaie trupul și vă slăbește mintea și gândiți că odinioară puternicii voștri megieși, deși erau neamicii voștri, dar se mira de bărbăția tinerilor voștri și de înțelepciunea bătrânilor voștri și vă onorau pe voi, iar acum nu numai megieșitele popoare, dar și străinii ce trăiesc în țara voastră râd de a voastră deșertăciune și de a voastră molătate. O! dragilor mei români! voi sunteți vrednici de plâns, căci cu greu vă este să vă dizbinați de cele ce ați deprins, și vouă v-ar trebui un Caton1 sau un Fabricius2 al romanilor, care cu vargă de fier să vă îndrepte pe calea cuviinței. O! românilor"... Acolea m-am trezit din somn de un mare zgomot ce s-au răsunat pe ulița de lângă casa mea. Mă scol din pat, caut pe fereastră și văd câțiva tineri, care după ce serbase pe zânul ce au sădit via, se duceau cu cea mai înfocată pârgă a lor la un templu al zeiței amorului, ce se găsesc mai multe la noi decât în Elada veche. Deci eu, rușinândumă de umbra cucernică ce îmi vorbise, m-am sculat, m-am îmbrăcat, m-am suit în trăsura mea și am fugit din Folticeni. * La 1830, aflându-mă la iarmarocul de la Folticeni, am văzut urmările desfrânate ale junimei de atuncea și care mi-au inspirat a le descrie aicea, dar de atuncea și până acum prea multă deosebire găsesc în moralul junimii de astăzi, căci buna educație și civilizația le-au insuflat principii vrednice de laudă și singuri ei, uitându-se înapoi cum era tinerimea atuncea, sperez că se vor uni cu opiniunea mea.


content:
Pă semne că nu știți bine Cine-i Coconu Drăgan ? Întrebați-mă pe mine Că-l știu ca p-un bou bălan. Drăgan Ploscă, Sin Stan Cloșcă, Brat Micilă, Zet Mircilă, Vnuc Voicilă-ot Tătărăi, Biv ceauș za armășăi, Este din copilărie-i Un om foarte însemnat, Și din fire, din pruncie-i Cu mari daruri înzestrat. Nici să știe Să mai fie Altu-n lume Cu-așa nume, Cu-așa slavă Ș-așa glavă. Cu ipolips și de neam, De agighios și adam ; Milocestiv, blagorodnic, Tașaclîu și galantom, Milosîrdnic, dobrohovnic, Și cărturar vai de om ; Că cînd scrie Te mîngîie, Cînd citește Te slăvește ; Iar cînd cîntă saltichia, Îți sare din cap tichia. De iuschiuzar, tertipgiu 'Ngrozea lumea de holteiu Cînd era și calemgiu, C-are praxis și condeiu, Angarale, Satarale, Podvezi grele, Bitirmele, Cacirmale Și locmale, Chilipiruri Și gheliruri Rusumeturi și husmeturi, Istoviri cu marafeturi, Cine altu era-n stare Așa a le ticlui, Și cu-atîta-ndemînare A le și bașirdisi ? De aceea 'I zicea cheia Bogăției Vistieriei, Vrednic s-iconomisească Toate, și s-apandisească. Ș-orice metahirisește, 'I iese, că e ugurliu, Și de obște se iubește, Căci e foarte ciracliu. Ș-așa mare A fost, și tare În tot veacul Și-n tot fleacul. Lua cinuri, Da suspinuri, Scutind Iude-n Prooroci, Argați, robi, iproci, iproci Tar trezi vist, ftori post, Vel iuzbașa de harem, Mereu pe urdin a fost, Ca cînd era un blestem. Diimărituri, Oierituri, Cotărituri, Cornărituri, Unu nu scăpa din ele, Chiopoul, fiu de lele, Un așa, deci, ipochimen Cum să nu se plihtisească Cînd vede-acum pe un nimen Din canoane să-i vorbească. D-alde ale Haimanale După drumuri, Plini de fumuri Că știu toate, Cînd el poate E cu cinci coți, Decît toți, Mai-nvățat, și cu trei caturi Învechit în maslahaturi. Rău, dar, se ponosluește, Și rău a zis cin' a zis, Că nimica nu plătește Cînd odată-i evhnenis. Nu dați mare Ascultare, La zănatici Și lunatici, Care zic c-ortografia Poate goni sărăcia, Și cer limba să ne-o strice De la moși de la strămoși. C-aștia sînt oameni de price, Și bîrfesc niște gogoși. Tu cu-oiota Eu cu iota ; Tu cu-ciota Eu cu iota ; Tu varia, Eu oxia ; Tu cu multă pricopseală, Eu cu bani de cheltuială ; Spune-mi dacă ești cuminte, Cine e mai folosit ? Tu ce scoți nouă cuvinte Ș-umbli cu cotu cîrpit ? Tot temeiul, Nu-i condeiul, Nici cioplirea, Fericirea ; Ci să știi să-ntorci dulapuri, Să rabzi multe, să-nghiți hapuri, Să despici și firu-n două Și să scoți din piatră lapte, Iar nu să-mi spui basme nouă, Și că trei și trei fac șapte. — Măi Drăgane ! Măi cocoane ! Țin-te bine, Măi creștine, De dîrbovnic, Și gromovnic, De pisanii Și cazanii, Că-s izvorul cunoștinții, Și fii cum ți-au fost părinții. Iar ei fie Ce-or vrea. Scrie Chinezește, Păsărește. Tu vezi, stare Să-ți faci mare Cîntă pesne Că-s mai lesne, Și rămîi cum te-ai aflat Lăzărilă de-nvățat.


content:
Cuprins 1 PREFAȚĂ 2 CRONICĂ ORTODOXĂ 3 POLITICĂ EXTERNĂ 4 CULTURĂ POLITICĂ 5 FOILETOANE 6 …ȘI UN CUVÂNT AL EDITORULUI 7 NOTĂ. PREFAȚĂ [ modifică ] Mircea Eliade, care a luat asupra lui grija editării acestui volum, îmi cere să scriu câteva rânduri de prefață. O fac cu atât mai bucuros, cu cât găsesc aci prilejul câtorva precizărl pe cari le socotesc necesare. Adunarea între scoarțe de volum a unor articole de gazetă, scrise în timpuri și împrejurări foarte variate, este o operație cu totul ingrată. Evident, există, pentru o asemenea îndeletnicire, nu numai putința, dar și îndatorirea unei selecțiuni. O elementară nevoe de sinceritate mă obligă, însă, a face această alegere nu după ceea ce îmi convine sau nu-mi mai convine mie astăzi să fi scris atunci, ci după ceea ce îmi aduc aminte să fi fost esențial sau nu pentru momentul în care scriam. Așa fiind, colecția aceasta de articole însemnează mai degrabă o cronică a celor câțiva ani pe cari îi încadrează, decât… portretul meu doctrinal, așa cum se vor fi așteptând unii. Ori cum ar fi însă — cronică sau material pentru un portret —, însemnările și comentariile acestea se prezintă cetitorului în condițiuni extrem de neavantagioase. Un articol de gazetă este scris în trepidația întâmplărilor cotidiene, și nu poate fi înțeles, în toată dreptatea, decât de cel care îl cetește în această trepidație. Ziua de viață publică este o cutie de rezonanță; și fără această cutie de rezonanță, care ea selectează valorile gazetărești, o activitate ziaristică își pierde și sensul și rostul. Desigur, un ziarist aduce în judecarea lucrurilor și situațiilor un punct de vedere relativ statornic, care se trage ca un fir roșu dealungul întregii lui activități. Dar, mai întâiu, necesități tactice obligă adesea pe redactorul cotidianului să ia drumuri întortocheate și cel puțin aparent contradictorii, chiar dacă strategic obiectivele rămân aceleași; și mai apoi, pentru ca firul acesta roșu să se poată în adevăr desprinde de pe fondul confuz al faptelor zilnice, e nevoe de o anumită trecere de vreme, singura în stare a crea o perspectivă în care scoriile cotidianului dispar. Iată de ce, articolele acestea — scrise în marea lor majoritate între 1926 și 1933 — apar prea târziu sau prea de vreme: prea târziu pentru a mai păstra prospețimea lor originară, prea devreme, pentru a nu fi urmărite decât în esențialitatea lor — dacă vor fi având una. De ce, totuș, având aceste păreri, am consimțit la publicarea lor în volum? Pentrucă, ori cum ar fi, ele reprezintă un efort disciplinat, metodic, cinstit și desinteresat de a privi cotidianul pentru permanențele lui și de a desprinde din întâmplări — sensuri și probleme. Ceeace, pentru tinerii cari încearcă sincer să gândească politic, poate fi un început de școală. S'ar putea ca publicațiunea aceasta să mai aibă un neajuns. S'ar putea, anume, să se găsească cineva care să mă prindă cu ocaua mică a schimbării de atitudine sau — Doamne ferește! — a lipsei de originalitate. S'ar putea — dar treburile astea nu mă privesc. Aș fi foarte trist dacă cei câțiva cetitori ai acestor rânduri mă vor socoti drept orgolios. Trebue să spun însă că, ce crede lumea despre puținătatea mea, mă interesează foarte puțin. În toate luptele pe cari le-am purtat, m'am dovedit așa de străin de „interesele” mele, așa de „neglijent” cu „cariera” mea, încât am dreptul, poate, să cer — nu numai prietenilor, dar și adversarilor mei — să nu acorde persoanei mele o importanță — în bine sau în rău — mai mare decât cea pe care o acord eu. Originalitate? Eu știu câtă greutate se pune în lumea noastră pustiită de personalism pe originalitatea aceasta. Dar ce însemnează originalitate pentru un om care știe că, așa după cum nu poate sări peste umbra lui, nu poate sări nici peste marginile vremii lui și comunității de destin care e nația lui, — și care nu-și poate dori altă funcțiune decât aceea de a formula, cât mai circulabil și deci cât mai rodnic, sensul vremii și al întâmplărilor pe care le trăiește? Nu e, oare, obiceiul nostru de a pune, prin numele nostru, fierul nostru de proprietate pe orice carte pe care o scriem, semnul însingurării uscate și cu nimic îndreptățitei individualizări sub care suferă încă omenirea? Și dacă nu ar fi nevoie de a identifica răspunderile, nu s'ar găsi atunci atâți oameni între noi pentru cari anonimatul ar fi încă o bucurie a comunierii? Iar cât despre lipsa de originalitate — ce e asta „lipsă de originalitate” pentru un om care își trăiește toate gândurile? Să mi se ierte exemplul, dar a fost lipsit de originalitate Pascal atunci când — fără să cunoască „Elementele” lui Euclid — a construit din capul lui aceste „Elemente”? Sau e, poate, lipsit de originalitate actul meu de conștiință când am văzut luna pe cer, pentru că luna asta a mai fost văzută și de alții? Ce e asta „originalitate", mă rog — patent de exploatare, sau prospețime de viață? Și tot așa de fără sens e problema schimbării de atitudine. Eu nu știu dacă în activitatea mea gazetărească se găsesc schimbări de atitudine. Nu știu, pentru că nu m'am gândit încă la asta. Și nici n'am să mă gândesc. Eu știu că nu m'am născut din capul lui Jupiter — și cu atât mai puțin gata înarmat, ca Pallas Athene. Știu doar atât, că sunt un biet om care încearcă să înțeleagă ceea ce se petrece în jurul lui, și care își dă seama că instrumentul acesta de înțelegere nu se crează decât încet-încet, printr'o atentă, umilă și stăruitoare aproximare a vieții. Iar dacă articolele adunate în paginile cari urmează vor fi tot atâtea isbânde sau poticneli pe drumul care duce la crearea unei metode de înțelegere a realității politice, iată încă un motiv, și anume unul hotărâtor, pentru care cred că nu am greșit atunci când am consimțit să pun la îndemâna tinerilor această istorie pe scurt a experiențelor mele. NAE IONESCU CRONICĂ ORTODOXĂ [ modifică ] ORTODOXIA RĂSĂRITEANĂ ȘI PANCREȘTINISMUL. Încercarea de apropiere a bisericilor creștine, începută anul trecut în chip mai concret prin conferința de la Stockholm, va fi continuată acum într'o nouă adunare, convocată pentru sfârșitul lui August la Geneva. Inițiativa pornește, atunci ca și acum, din lagărul protestant, care se dovedește a fi nu numai cel mai harnic și mai stăruitor, dar și cel mai chinuit de insuficiența lui metafizică în actualele împrejurări de renaștere religioasă. E, pentru noi, de cea mai mare însemnătate, să ne dăm seama, că ofensiva protestantă pornită pe așa de largi baze, nu e numaidecât un semn de vigoare și de sigurantă lăuntrică, ci, dimpotrivă, aș considera această ofensivă, ca o încercare involuntară, inconștientă, dar fatală, de întoarcere la izvoarele vecinic vii ale religiozității. Căci și legăturile unui Blake sau Hartman cu biserica roșie rusească, și sprijinul, deadreptul neleal pentru noi, pe care ambițiile și jactanța răposatului Meletie din Constantinopol l-au găsit în Anglia, și presiunile sistematice la care a fost supus mitropolitul pribeag Antonie al Kiewului, și — last non least — grija asiduă cu care este înconjurată biserica noastră, arată ca țel al acestei ofensive răsăritul. De ce tocmai răsăritul? Se complac unii în a crede: pentrucă răsăritul e mai slab, și deci mai ușor de înfrânt. Nu. Pricinile sunt mai adânci. Circulă între protestanți în genere convingerea că Luther ar fi deslănțuit „din nou” puterile originare ale creștinismului. Se poate. Dar Luther a ignorat întreaga apocaliptică judaică; el a exclus din spiritualitatea creștină entusiasmul primitiv; grija tragică a mântuirii ca și aspra disciplină bisericească paulinică s'au închircit în negurile nordului; toate demențele mistic-ascetice pe care Sf. Pavel le trecea ca moștenire creștinismului din lichidarea antichității s'au risipit, și mai ales a dispărut fără urmă conceptul paulinic de sacrament, care, istoric și structural, isvorăște din cultul — eminamente răsăritean — sincretist al misterelor. Luther a vrut să facă creștinism ignorând răsăritul. Nu se poate! Asta o simt acum inconștient toți protestanții. Și deaceea vin la noi, deaceea ne-au chemat la Stockholm și ne cheamă la Geneva. Ne vom duce: Non congandet iniquitate. TREBUE să ne ducem. Dar nu săraci și umiliți. Ci conștienți de slăbiciunea noastră în ceasurile de astăzi; dar generoși și siguri pe moștenirea noastră: ca depozitari ai tuturor tradițiilor răsăritului, fără de care nu a fost nici odată posibilă — și mai ales nu e acum, — ridicarea spirituală a lumii creștine. Să nu fie o ofensă, care jicnește și ridică bănuieli. Ci doar o sigură afirmare, în care Geneva va trebui să audă din nou pe Tertulian: Quid Athenis et Hierosolymis? La ce bun curiozitatea, când ochii noștri au văzut crucea, la ce bun cercetarea, când noi avem cuvântul mântuirii… Desbatere care nu e desigur încă la sfârșitul ei, dar pe care toate forțele istorice s'au conjurat ca să o rezolve în favoarea noastră. 2 Mai 1926. SECTANȚII În adunarea eparhială la Cluj, s'au spus cuvinte grele față de activitatea sectelor religioase din țară. Iar între toate, cel mai greu cuvânt a căzut asupra statului, se pare că prin atitudinea și măsurile lui, mai mult împiedică decât înlesnește acțiunea bisericei. Este un fel comod, dar ineficace, de a înțelege dificultățile noastre religioase. De ce nu am avea sinceritatea — și curajul — să punem problema în adevărații ei termeni? E adevărat că din toate punctele de vedere sectele acestea, mistice sau protestante, sunt, ca spiritualitate, incomparabil inferioare ortodoxiei. Dar ele, și mai ales cele care vin din apus, au marele avantaj politic că izvorăsc din aceiași structură spirituală care ne-a dat statul modern. Desbrăcând marele principiu creștin al iubirii de toată semnificația lui ontologic-metafizică, și transpunându-l în plan sub subiectiv-psihologic al realității concrete, „noul creștinism”, din care se inspiră toate aceste secte, a încetat, e drept, să aibă cel mai ușor contact cu religiozitatea, — dar a izbutit să se încadreze perfect în ideologia juridică a noilor state europene. Mai mult, el face parte integrantă din această ideologie, este pur și simplu această ideologie. A cere deci statului modern știențist, democratic și egalitar, sprijin în potriva ofensivei dizolvante a sectelor protestantizante, este cel puțin nepotrivit. Unul și celelalte sunt frați buni, vorbesc aceeaș limbă, sunt unul și acelaș lucru. Atunci? Biserica noastră e victima unei iluzii grave. Din faptul că ultima noastră constituție a consimțit să recunoască o religie de stat în înfățișarea ortodoxă a creștinismului, oamenii bisericii se socotesc îndreptățiți a crede că statul s'a identificat cu interesele înalte ale bisericii. Dar cercetați documentele oficiale ale timpului, și veți vedea că dominanța bisericei ortodoxe în noul stat românesc nu a fost acordată de constituantă, ci smulsă acesteia. Și anume: Grație lașității oamenilor politici, care nu au avut curajul să opună ceva drepturilor istorice ale bisericei: Grație ignoranței acelorași oameni, cari au crezut că ortodoxia ar putea fi un instrument de poliție socială, — un simplu protestantism, oarecare. Nu. Statul actual nu mai este aliatul firesc al bisericei, pentru că el a încetat de a fi statul creștin. Tovărășia este hibridă; — iar conlucrarea va fi doar o luptă de fiecare zi lipsită de sinceritate, unde fiecare din părți va încerca să sustragă celeilalte un maxim de foloase. Astăzi și mâine, cei mai mari sorți de izbândă îi are biserica. Căci formula modernă a statului s'a dovedit a fi deficientă față de realități; iar omenirea luptă pentru un nou echilibru spiritual. La noi, ca și aiurea, adevărurile mari ale bisericii pot reconstitui acest echilibru. Toate semnele sunt că lumea îl cere. Întrebarea e numai dacă biserica noastră va înțelege noua ei chemare, mai ales dacă va ști să vorbească vremii în limba ei. Să-și plămădească deci biserica noul stat care ne trebue. Dacă poate. Dacă nu, plăngerile și încriminările sunt de prisos. 10 Mai 1926 „PIATRA DIN CAPUL UNGHIULUI” Gala Galaction a scris o carte care e mărturisirea credinței noastre ortodoxe în ce are ea mai esențial și mai caracteristic. Adresată unui tânăr preot frământat de îndoielile turburei noastre vieți bisericești și religioase în genere; preot care există în adevăr, pe care cei de vârsta noastră l-au cunoscut pe băncile universității, dar pe care grozava ignoranță în cele sfinte, ca și jacobinismul total lipsit de adâncime sufletească al învățământului nostru teologic, îl multiplică până la a face din el tipul comun, elementul de criză a actualei preoțimi. Nu un vinovat, ci o biată jertfă sângerândă a unei biserici până mai ieri analfabete, terorizată de prestigiul calp al „științei” cu care nu a avut decât atingeri periferice și — calitativ — suburbane. Cartea părintelui Grigore ar fi provocat ieri doar o ridicare de umeri; ea poate fi astăzi o faptă isbăvitoare. Într'atâta s'a schimbat în ultimii ani perspectiva noastră spirituală. Căci cele două teze fundamentale ale cărții: 1) nu e decât o mântuire — prin biserică; 2) nu e pentru noi decât o biserică adevărată — a noastră, sunt bunuri comune ale vremii. În așa măsură, în cât chiar o foaie ca „Adevărul Literar”, chiftind de intelectualitate și de hiper-rafinament, nu mai poate ocoli chemarea către o reînnoire religioasă. (Ah! — între paranteze — demnitatea științifică a „Adevărului Literar”, jicnită de superficialitatea noastră de foileton, ce mișcătoare înțelegere dovedește ea pentru toate lucrurile astea când ne recomandă să revenim la… Metaphysische Anfansgründe a lui Kant!) Acum, evident, necesitatea unei reînvieri a vieții religioase, ca și faptul acestei reînvieri, nu sunt acelaș lucru cu persistența în vechea noastră formă de credință. Întoarcerea la Dumnezeu este un fenomen mai general, provocat pe de o parte prin jalnicul faliment al pozitivismului și prin goliciunea spăimântătoare a cultului unui „grand être” al umanității, pe de alta prin inconsistența și desnădăjduitoarele efecte ale panteismului care un moment făgăduia să devină limanul mântuirii pentru toți intelectualii. Deci nu în afirmarea necesității și a faptului conversiunii religioase stă adevărata valoare a cărții părintelui Grigore. Această afirmare e astăzi aproape generală. Nu mai că, mare majoritate a oamenilor, ajunși în fața problemei religioase, nu printr'un act positiv de credință, ci printr'o operație negativă, de înlăturare a tuturor celorlalte „absoluturi” dovedite insuficiente, crede că nevoia noastră de absolut nu poate fi astăzi îndestulată decât printr'o religie nouă; formele „vechi” de religiozitate, perimate prin simplul fapt al evoluției istorice, nemai putându-se încadra în chip eficace în structura spirituală contemporană. Aci însă atitudinea lui Gala Galaction intervine hotărâtă și restauratoare; împotriva ori cărei înnoiri de dogmă. Pentru părintele Grigore atitudinea aceasta izvorăște dintr'un act integral de credință. Pentru noi, ea poate să aibă însă și alte înțelesuri, — și anume înțelesuri construite cu elemente cari stau chiar la îndemâna nouilor reformatori. Numai că drumul părintelui Grigore e deocamdată singurul constructiv. Problema este îndeajuns de vastă; să căutăm a-i descoperi, cel puțin încheieturile cele mai de seamă. Nu pe cele metafizic-teologice, care sunt mai greu de urmărit, ci pe cele „istorice”. Voi spune deci, că o nouă religie este astăzi imposibilă, din motive cari stau în însăș esența și originea religiei însăș. Dar ce însemnează această afirmație? Cea mai de seamă dificultate pe care o întâmpinăm la înțelegerea vieții religioase, provine din faptul că noi aplicăm categoriei „sanctități” rețetele de cunoaștere pe care le întrebuințăm sau pe care le-am scos din teoria științei. Și ce e mai grav încă, noi construim așa numitul „a priori”, nu din Logos-ul care stăpânește întreaga existență, ci din elementele structurale ale unei rațiuni subiective, care totuș rămâne aceeaș dealungul vremilor și culturilor. Înlăturând însă această ultimă presupoziție, care nu e în fond de cât o prejudecată, se pune întrebarea dacă nu cumva cunoașterea subiectivă condiționată nu e pasibilă de o desfășurare istorică. Și nu va fi — în urmare — greu de admis că există funcțiuni și organe subiective de cunoaștere diferite, cu aplicație la diferite sfere de realitate: ireductibile una la alta, și împărțite în omenire după rase și culturi, — după fazele de viață ale marilor culturi. De unde ar urma că fiecare Cultură judecă și valorifică întreaga existență, după o metodă și un criteriu care îi e în propriu. Evident, față de filozofia iluminată a veacului al 18 care trăia doar cu ideea unei rațiuni abstracte vecinic identică cu ea însăș în funcțiunile ei, această concepție istorică a cunoașterii poate să fie mai suplă și mai fecundă. Ea este însă fatal stăpânită de „legea” progresului, gravă prejudecată a spiritului contemporan; care propriu zis devine un criteriu pentru măsurarea gradului de selecționare a realității. Aplicarea acestei gnoseologii pozitiviste la facultățile religioase ale omului, a transformat religia într'o simplă categorie istorică. În această hipostază ea este evident pasibilă de schimbare, de „progres” și de înoire. Dar: vorbesc deci de înoire religioasă — nu a putinței omenești de a-și împrospăta puterile de rugăciune și de adorare, ci de înoire a conținutului de adevăr a religiei noastre — numai cei care ajung la aceste probleme pe drumul pozitivismului. E însă acesta drumul cel potrivit. Mai sunt oare și alte drumuri? Probabil. Îmi închipui că generația noastră filosofică are o problemă de rezolvit a ei proprie, care a lipsit veacului trecut: problema treptelor de cunoaștere. Și în legătură cu ea, problema delimitării planurilor de realități: există în ordinea cunoașterii un plan științific, un plan filosofic, un plan religios de realitate: fiecare de sine stătător, cu metodele lui proprii, ireductibil unul la altul. Probleme, evident nerezolvite încă, dar a căror rezolvare va face imposibilă afirmarea unei noui religii. Până atunci dorinței de „progres” religios nu i se poate împotrivi decât faptul masiv și biruitor al adevărului trăit. Adică, tocmai așa cum face Gala Galaction. 5 Iunie 1926 AD MATURANDUM CHRISTIANAE UNITATIS BONUM Se anunță prin ziare că în curând vor avea loc la Malines în Belgia, discuțiuni și „tratative” pentru unirea bisericilor creștine, la care vor lua parte reprezentanți ai catolicismului, protestanților și ortodoxiei. În această formă informația e falsă; sau cel puțin tendențioasă; și de natură a încuraja confuziune sau nădejdi irealizabile. Miezul lucrurilor închide însă un sâmbure de adevăr destul de semnificativ, și nu e deci lipsit de interes a preciza situațiunea. Întâlnirea dela Malines, dacă va avea loc, se va întâmpla după dorința exprimată oarecum în articola mortis de răposatul Cardinal Mercier, primatul catolic al Belgiei, și nu va fi decât contirmarea încercărilor de apropiere, sau cel puțin de înțelegere începute încă din 1921. Aceste încercări pornesc din lagărul protestant. Este adevărat că deja în 1895 papa Leon XIII cere tuturor catolicilor din lume să se roage pentru reconcilierea fraților despărțiți; iar doi ani mai târziu instituia între Înălțare și Rusalii o perioadă de rugăciuni în acest scop. Dispoziția se respectă încă și astăzi. Dar toate aceste acte au la bază îngrijorarea care cuprinde lumea protestantă în fața disoluției fără leac aproape a vieții lor religioase, îngrijorare căruia catolicul de mai târziu Neuman îi dădea expresie încă de acum 50 ani. Istoricește, deci concret, dorința de reîntoarcere la adevărata biserică, a protestanților și-a găsit după războiu exprimarea în activitatea Lordului Halifax, figură întru toate venerabilă și iubită în țara lui. El este care cel dintâiu a luat în 1921 inițiativa unei vizite la Malines, unde cardinalul Mercier l-a primit în tovărășia abatelui Portal, personagiu intim amestecat sub pontificatul lui Leon XIII, în chestiunea hirotonirilor anglicane. O a doua întâlnire provocată de acelaș Lord Halifax a avut loc în primăvara anului 1923. Rapoartele cari fixează conținutul acestor întâlniri abundă însă toate în precizări cari stabilesc caracterul convorbirilor. Se spune de exemplu că întâlnirile au fost private, și anume, schimbări de păreri într'un salon particular . Lucru pe care de altfel îl confirmă și dr. Randall Davidson, arhiepiscopul de Cantorbery, în scrisoarea adresată la Crăciun 1923 arhiepiscopilor anglicani. Este prin urmare cel puțin inexactă telegrama publicată în ultimele zile de ziare, care vorbește de tratative între amintitele biserici. Pentru ca cineva să „trateze”, trebue să aibă un mandat. Asemenea împuterniciri însă nu au existat nici deoparte, nici de alta. În stadiul absolut preliminar al convorbirilor, care nu a fost depășit, chestiunea mandatelor ar fi fost de altfel și indiscretă și inoportună. Aceasta ca o primă precizare. Și o a doua. „Conversațiile dela Malines” au avut loc între catolici și anglicani. Acum telegramele vorbesc de o întâlnire a catolicilor, anglicanilor și ortodoxilor. Să distingem. Nu se știe nimic de o participare a „ortodoxilor” la aceste convorbiri. Vestea pleacă după originea telegramelor, dela protestanți. E foarte puțin probabil că ei ar poseda o autorizație formală în acest sens. Nu e totuș mai puțin adevărat că pasul lor are în fond o îndreptățire. Raporturile dintre anglicani și ortodocși sunt cel puțin ciudate. Biserica de răsărit păstrează neștirbită tradiția creștinismului, în forma ei cea mai autentică. Nu e deci nimic mai natural ca anglicanii, la cari conștiința sărăciei lor religioase e mai vie ca în toată lumea protestantă, să caute prietenia și — dacă se poate — înrudirea cu răsăritul. Aceste relațiuni le creiază lor o situație, măcar indirect precisă, în lumea creștină; și poate asigura cuvântului lor o mai însemnată autoritate în adunările bisericii universale. Pe de altă parte ortodoxia constată că blazonul pe care și l-a trecut nepătat dealungul istoriei, i-a cam fost spălat de ploi. Aur pe el în orice caz nu mai este. Biserica a sărăcit literal, în ordinea materială. Mai ales anumite patriarhate sunt silite astăzi să constate că nu mai au asigurată ziua de mâine. Pentru acestea anglicanii sunt prietenul bogat. Îmbogățiti de război, probabil. Dar bogați. Prietenia lor e deci dorită, iar înrudirea — și ea acceptată. Trebue să credem prin urmare că cel puțin în particular legăturiie dintre anglicani și anumite biserici ortodoxe sunt în deajuns de strânse, încât ei să poată nădăjdui că la viitoarele convorbiri dela Malines ortodocșii le vor consolida — prin prezența lor — situația. Dar este, în orice caz vorba numai de un serviciu particular pe care din anumite motive, foarte personale, unele organizații locale din lumea ortodoxă înțeleg să îl facă anglicanilor. De aci și până la participarea „ortodoxilor” la convorbirile din Malines, distanța este apreciabilă. Iată prin urmare cum trebue înțelese și precizate veștile care ne vin din străinătate în legătură cu „tratativele” pentru unirea bisericilor creștine. Aceasta în ce privește pe participanți. Să presupunem însă că în adevăr reprezentanți ai acestor trei biserici s'ar întruni să discute și să realizeze haec populorum omnium in oecumenica unitate consensio, cum ar zice Pius XI. Care sunt sorții de izbândă ai unor asemenea încercări? Dintre cele trei grupe în prezență, cei cari ar putea cel mai puțin ceda sunt ortodocșii. Pentrucă ei au preferit întotdeauna să vadă născându-se o schismă, decât să admită soluții tranzacționale. Biserica pravoslavnică nu are, nici teoretic, nici istoric, posibilitatea unei mlădieri. Cu catolicii, principial, s'ar putea trata. Ei au știut adesea să găsească un modus vivendi, care garantând fondul chestiunii, să înlesnească soluționarea unor probleme delicate. (O astfel de soluție neclară, dar, pentru biserica română, de mare utilitate este biserica greco-catolică; uniții noștri.) În cazul special însă al anglicanilor, se pare că atitudinea romano-catolică va fi absolut intransigentă. Iată părerea cardinalului Mercier: „…Ne puserăm deci pe lucru, însuflețiți de aceeaș dorință de înțelegere reciprocă și de frățesc ajutor… Este totuș lesne de înțeles că atunci când se ridicară chestiuni esențiale — ca de pildă primatul Papei, stabilit de consiliul Vaticanului, și care fu prima și ultima la ordinea zilei — nici prietenii mei, nici eu, n'am avut măcar un moment gândul să jertfim unei dorințe stupide (insensé) de unire cu orice preț, un singur articol al crezului catolic, apostolic și roman”. E aproape drastic de clar. 26 Iunie 1926 TINERETUL ȘI ORTODOXIA Cu vre-o două săptămâni în urmă am fost într'o adunare de tineri. Erau oameni cari cercau să se lămurească — mai întâiu fiecare pe el însuș, și să se precizeze asupra câtorva principii de bază ale credinții lor. Spectacol emoționant fără îndoială, adunarea aceasta, însuflețită mai ales de bună voință, neliniștită de îndoeli și nesiguranță, bătută de vânturile tăioase ale încăpățânării tinerești, — dar și încălzită de dorința aproape rugătoare a cunoașterii și a înțelegerii. În această dorință de lămurire, cineva se întreba asupra fundamentelor credinței sale proprii și asupra îndreptățirii afirmațiilor sale. Problemă îndrăzneață întru toate — și mai ales penibilă pentru oamenii slabi, cărora le lipsește curajul unor răfueli radicale, singurele în adevăr rodnice. Dar acest curaj tinerii mei prieteni l-au avut. Este un prilej de mare bucurie pentru cei ce urmăresc cu grije și dragoste evoluția spirituală a tineretului nostru, și cu un asemenea sentiment am vorbit atunci când am crezut că le pot fi de un folos. Eu am spus — în scurt — că garanția adevărului stă mai presus de orice în comunitatea de iubire, care este, cu alt nume, însăș biserica credincioșilor. Am putut să o spun astfel încât gândul meu să fie înțeles complet? Nu știu. Dar era de față un scump prieten cu mult mai în vârstă decât noi, și cu o experiență care întrecea pe toată a noastră a celorlalți adunată la un loc. A dat și el lămuririle lui: altfel; altfel cel puțin în parte. Nu știu când voiu mai avea prilejul a fi iarăși în acea adunare. Treburile fiecăruia probabil că ne vor răspândi până în toamnă. Și totuș gândurile noastre trebuesc spuse întreg; asta nu suferă întârziere. Pentru prietenii mei din acea adunare și pentru cei ce aiurea ostenesc pe aceleași drumuri grele ale lămuririi lăuntrice, dau aci un fragment dintr'o hotărîre bisericească răsăriteană, răspuns la o scrisoare a Papei Pius IX. „La noi n'au putut niciodată nici patriarhi, nici sinoade să introducă lucruri noi, pentrucă apărătorul religiei este însuși trupul Bisericii, adecă poporul însuși”. Textul nu e mai vechiu de trei sferturi de veac. Prietenii mei vor trebui să-l gândească. În el însuș, și în consecințele lui. Ce spune textul acesta e clar: nu există, într'un anumit sens, deosebire între cler și laici. Și mai ales nu există în sânul bisericii celei adevărate și veșnice o biserică a… școlarilor, alături de o ecclesia docens. Aceasta trebue scos la iveală; și urmărit în toate dedesubturile istorice; cu toată grija și conștiința întreagă: pentru ca nu cumva ferindu-ne de Scylla protestantismului, să ne lovim de Carybda sfintei biserici romane; care de sigur nu merită ocara de a fi comparată cu cea dintâiu; dar totuși nu este, — și nu poate fi scăparea noastră. 30 Iunie 1926 ÎNVĂȚĂMÂNTUL TEOLOGIC Sf. Sinod al bisericii noastre a pus în discuție reforma învățământului religios. Nu știu de unde a pornit ideea, dar ea este în adevăr fericită; iar graba cu care ministrul cultelor și-a însușit-o, arată că înțelegerea pentru cele bisericești își face drum și în lumea politicei, care începe să fie interesată nu numai la „manevrarea” bisericei, ci și la întărirea ei efectivă. Pentru biserică prilejul acesta este unic. Unic mai ales prin conjunctura extrem de favorabilă; căci, de la întemeierea statului român modern, nici odată viața publică și atmosfera spirituală a țării nu a fost mai sincer interesată și mai deschisă problemelor religioase ca astăzi. Ce va isbuti să facă biserica din prilejul acestei reforme, e hotărîtor pentru câteva generații de aci înainte. În definitiv învățământul religios mai că nu există. Nici nu spunem ceva nou; și credem că nu se va găsi nimeni care să se simtă insultat… Tot învățământul nostru e arhaic și anacronic; de ce ar fi tocmai cel teologic altfel? Concepția universității noastre este medievală; ceeace la urma urmelor nu ar fi nici un rău; rău, dacă, numai, acest medievalism școlăresc ar fi în tradiția noastră spirituală. Dar cultura de școală medievală noi nu am cunoscut-o niciodată. Și atunci învățătura care în altă parte se valorifică cel puțin prin asimilare desăvârșită și prin integrare în structura spirituală a nației, la noi rămâne pur și simplu literă de carte, — moartă. De aceea la noi cartea nu isbutește să fecundeze viața publică. Biserica vrea să înceapă astăzi o mișcare de mântuitoare ofensivă. Toate împrejurările îi sunt prielnice. Să cumpănească deci bine instrumentele de luptă pe care și le făurește; și între acestea în primul rând învățământul. Ea poate complecta și perfecționa vechiul sistem, desigur. Dar asta nu e prea mult, căci perfecționarea aceasta ar însemna un progres doar în ordinea cantitativă; ar fi vorba numai de un mai mult sau mai puțin. Și pe urmă sistemul prea depinde de oameni: cu profesori buni se va face oricând ceva; cu altfel de profesori se va vorbi iarăși în trei patru ani de nevoia unei reforme… Credem că sistemul însuși trebue schimbat. Învățământul teologic va trebui să reprezinte o știință ofensivă. E un lucru care se poate? Evident, e nevoe de ceva curaj și de lipsă de prejudecăți în materie de „drepturi câștigate”. A opera e un lucru dureros întru toate, o recunoaștem. Dar biserica nu are astăzi prea multă alegere. Într'un fel sau în altul va trebui să se decidă. Să nădăjduim că nu va alege calea compromisurilor. 5 Iulie 1926 „SUFLETUL MISTIC” 1) De curând d. C. R.-Motru, comentând fenomenul de recrudescență pe care îl trăește „sufletul mistic”, îi găsea explicarea în posibilitățile moderne de comercializare ale acestei manifestări spirituale. Explicația nu mi se pare fericită; ori cât de ingenioasă și de adaptată ritmului vremii ar fi ea. Nu doară că aș considera interpretarea d-lui Motru ca pejorativă. Dar a admite „comercializarea” ca resort principal al ofensivei sufletului mistic, însemnează a nega în bună parte puterile reale ale acestei ofensive, acordând o proporție exagerată elementului de artificios și de modă al întregii renașteri mistice contimporane. Nu voi tăgădui: un fel de îmbulzeală a snobilor și a iubitorilor de neobicinuit s'a produs de sigur în jurul noului misticism; recunosc că pe alocurea zarva indiscretă și superficială a „dandy”-lor… spirituali amenință să confisce și — deci — să sugrume în ridicol sau neseriozitate această mișcare. Comercializare, de sigur. Dar ea să fie oare marele motor al asaltului nostru către cer? Comercializarea este doar un sistem de exploatare. Ea se poate aplica oricărui fel de a valorifica viața; oricărei perspecpective spirituale. De ce însă comercializarea se exercită astăzi tocmai asupra sufletului mistic; și de ce prinde astăzi comercializarea acestui suflet? Succesul negustorilor de idei, atitudini și crezuri ar fi fost oare acelaș, dacă în loc de misticism ei ar fi comercializat, la 1925, enciclopedismul veacului al XVIII și filozofia iluminării? Am, mi se pare, tot dreptul să mă îndoesc. Prudent este doar să constat faptul recrudescenței — și să-l descriu. Pot încă să-l înscriu în cadrul unei afirmațiuni mai largi, pe care o socotesc fundată; că anume sunt în istorie perioade în care sufletul omenesc e mai aproape de Dumnezeu, (după cum iarăș sunt ținuturi pe pământ, unde — ca să vorbesc ocolit — Dumnezeu se arată cu predilecție). Dar să-l explic? La urma urmelor, oricât de sceptic m'aș ține, personal, față de eficacitatea explicațiilor noastre în genere, aș putea să-l și „explic”; însă nu așa cum — sauf le respect que je lui dois — o face d. Motru; adică nu în cadrul unor preocupări psiho-sociologice (cari în acest caz special sunt irevelante), ci a unora de filozofia istoriei. Perspectiva psihosociologică și-a arătat valoa- rea. (Vorbesc, evident, numai pentru această împrejurare). Ea a izbutit să caricaturizeze, să bagatelizeze o mișcare adâncă, reală și fecundă. Chiar când această perspectivă a fost mântuită de d. Motru, gânditorul nostru de o metodă atât de sigură, de o acuitate analitică așa de impresionantă, de o probitate științifică așa de severă. Și pe urmă, mi se pare că studierea misticismului contimporan este încă prematură; dacă bine înțeles voim să studiem fenomenul în întregul lui; căci mișcarea e abia la început; nu se arată decât semne rare, că ea ar avea, de gând să se smulgă din faza de tendințe confuze pe care o trăim noi astăzi. Propriu zis, deocamdată noi nu facem decât să lichidăm raționalismul; nu raționalismul adevărat cu care misticismul a trăit întotdeauna în cea mai rodnică pace; ci raționalismul cartezian, care este o răsturnare și, mai departe, o falșificare prin unilateralitate a celui adevărat. Îl lichidăm: în filozofie prin noile curente anti-intelectualitate, cari în partea lor constructivă sunt doar biete gânduri de milogi spirituali fără vlagă; fără disciplină și fără curaj; dar a căror critică este adesea corosivă, și anume fără leac; în politică, prin punerea sub observație a regimului parlamentar democratic; prin îndreptarea interesului către formele vii și concrete de gospodărire; prin prețuirea din ce în ce mai accentuată în trebile publice a omului de meserie și de specialitate; într'un cuvânt, prin precumpănirea concepției organice asupra celei contractuale; în artă, unde Cocteau, von Unruh sau Hasenklever, Satie, Poulene sau Schoenberger; Picasso, Brâncuș sau Kokoschka disociază toate unitățile conceptuale ale artei, încercând sinteze originale, în propriu acestui plan de realități; în viața religioasă, prin atacurile repetate și concentrice în potriva protestantismului, această desanctificare săracă și mioapă a cerului și… umanizare a lui Dumnezeu. Dar de aci și până la misticismul constituit, capabil de realizări precise în ordinea spirituală, — mai va; căci Bergson nu este — ca esență — încă Plotin, Picasso nu este Fra Angelico și nici… Max Scheler — San Juan dela Cruz sau Ioan Scărarul. Cine vrea să fie drept cu actuala frământare a sufletului omenesc, va trebui să spună că o dorință de „altceva” există; că această dorință de noutate plutește deja în larg în apele transcedenței, și prin aceasta își desemnează eventualitățile mistice; dar că deocamdată ea nu a eșit din faza de intențiuni. Misticism bine definit? Greu de spus. Pentru moment numai un fel de bâzâială neliniștită: Schwaermerei. Foarte interesantă și respectabilă de sigur; dar nu încă misticism. Căci, nu am crezut că mai e nevoe să o amintesc — dar văd că e nevoe să o fac: să nu se uite că misticismul presupune o disciplină mintală și de atitudine, o preciziune și o supraveghere tot așa de severă — cel puțin tot așa de severă ca aceea a raționalismului sciențist. Cine nu înțelege acest lucru e zadarnic să mai studieze mișcarea. Ce așteaptă misticismiul ca să se precizeze? Dezvoltarea lui normală; maturitatea lui; geniul care să-i dea expresie; ceeace e tot una; căci atunci când revoluția mistică va fi încheiată, în chip necesar îi vom culege floarea. În orice caz generația noastră nu va trăi întâmplările acestea. De abia suntem la poalele muntelui; și iată de ce încercarea de a bănui perspectivele care se deschid abia în vârf mi se par premature. 31 Iulie 1926 __________ 1). Cu prilejul studiului din Gândirea An. II No. 4-5. MISTICISM ?… Cu ce mândră siguranță protestă mai ieri poetul Nanu, în numele celor foști la Cuibu cu Barză, în potriva lui credo, quia absurdum!… Îl simți cât de îndurerat desprețuiește pe toți cei cari nu posedă „regulile elementare ale logicei” — sau nu fac uz de ele. Și îți închipui cât de jos, pe scara pierzării, stau în ochii lui sufletele noastre pustiite de absurditățile ortodoxiei! Să ne fie chiar așa de grozavă? Mă gândesc adesea că inventivitatea minții omenești nu e fără margini; prea se repetă situațiile pas cu pas, și prea aceleași vorbe se aruncă în cumpăna discuției. Știți cum scria pe vremuri Eunomnius către Grigore cel mare? „Voi cuteza a gândi imposibilul”. Căci vai! nici Grigorie nu prea stăpânea „regulele elementare ale logicei”! Logică, — de sigur nu avem, sau mai bine, nu avem logică unde nu e nevoie de ea. Iată de ce întâmpinarea tuturor pseudo-creștinismelor raționaliste nu ne rușinează. De la ortodocși la protestanți deosebirea este fundamentală; noi întrebăm dacă trebuie să gândim așa; ei, — dacă pot să gândească așa. Drumurile noastre merg pe la Getsemani, prin grădina jertfei acceptate; credo, quia absurdum este doar durerosul sacrificiu al intelectului; pe care orice creștin trebue să-l facă: senin și cu convingere; căci e sacrificiul trupului. Cred, cu toate că e absurd; cred tocmai pentru că e absurd; căci în dușmănia minții față de credință, eu văd tocmai putința unei vieți mai înalte. Nu e nimeni așa de pedepsit de Dumnezeu ca să desprețuiască cunoștința. Dar care cunoștință? Pe cea dată de „regulele elementare ale logicei”? E prea puțin în genere; iar aci nu e nimic Credo, quia absurdum, asta a spus-o Tertullian. De ce nu se citează însă cu aceeaș asiduitate Anselm din Canterbury? Căci al său credo ut intelligam este implinirea istorică și logică a celui dintâiu. E mai puțin cunoscut? Mă îndoiesc. E mai puțin comod pentru o argumentare ad-hoc? Se poate, dar nu ar fi un motiv. Motivul este altul; când ai pornit pe drumul rațiunii, ți-e frică să mergi până la capăt, căci nu știi unde poți să ajungi. Vrem să cunoaștem; dar nu după „regulele elementare ale logicei” — ci după îndurarea lui Dumnezeu, așa cum stă scris: videmus nune per speculum in aenigmate; tunc antem facie ad faciem. Nunc cognosco ex parte; tunc autem cognoscam, sicut et cognitus suma. (1. Cor. XIII. 12). Iar pentru aceasta, mărturisim hotărât: credo qui absurdum! quia absurdum! A. T. R. La Piatra-Neamț se adună în congres Asociația Tinerilor Creștini. Sunt cele mai bune nădejdi ale noastre, acești tovarăși cari se doresc după o viață purificată de lumina credinței. Dar, deocamdată, cei mai triști dintre tineri; căci zilele lor sunt arse de îndoială, iar ceasurile de odihnă frământate de vecinice socoteli cu ei însiși. …Până când le va lumina în suflete bucuria cea mare. Care nu se refuză nici unui cercetător hotărât dar care se capătă numai cu greu. Căci mintea noastră se sbate dea pururea între antinomii. Conștiința modernă a afirmat-o prin Kant; antinomiile lui sunt desigur nefericite; dar simțul lui pentru caracterul antinomic al rațiunii e de o precisie și o tărie clasică. Rațiunea îmbunătățește universul; ea desface și despică totul, și numai în mintea purtătoare de Dumnezeu a ascetului începe vindecarea existenței, închiderea rănilor lumii. Antinomia este urmarea despicării universului prin rațiune; iar împăcarea și unitatea lui cea nouă nu se înfăptuește decât dincolo de această rațiune însăș. Am zice, în Dogmă. Dar nu în dogma care este pentru mintea noastră slăbănoagă numai o normă regulativă, ci în dogma ca adevăr intuitiv, deschis de revelație. Căci în adevăr pentru mintea noastră obicinuită dogma nu e decât un „imperativ categoric”; ea este însă o axiomă, evidentă prin ea însăș, pentru rațiunea purificată și potențată prin rugăciunea și prin fapta creștină. Unde nu e antinomie, încetează dogma; căci avem de aface cu o afirmație rațională, ca o propoziție științifică; ce nevoe să mai credem, ce nevoe că ne mai purificăm prin rugăciune și faptă? Dar unde nu e dogmă, încetează religia. Și cădem iarăș în locul rațiunii, care nu poate pătrunde în intimitatea obiectului religios, și nici nu-l poate cuprinde în totalitatea lui. De aci, tinerii mei prieteni, și eresia; care nu e decât o afirmație rațională unilaterală, așezată în locul adevărului absolut, cu pretenții de adevăr absolut. Căci doar asta însemnează airesis; alegere, aplecare spre ceva, deci unilateralitate. Eresia este unilaterală chiar când — după împrejurări — natura ei mistică e de netăgăduit; pentru că la originea ei stă tot un act de alegere al rațiunii. …Iată ce aș fi spus prietenilor cari m'au chemat la congres, dacă treburile mele de fie care zi mi-ar fi îngăduit să mă duc la Piatra-Neamț. 6 Septembrie 1926. TOT DESPRE FACULTATEA CHIȘINĂULUI. Discuția în jurul viitoarei înalte școli de teologie continuă. Ea se complică chiar cu anumite acte cari depășesc cadrul oarecum ideal al desbaterii. S'au format partide; se pune la cale proteste și memorii; oameni politici au fost chemați să-și spună cuvântul. E bine? Mă îndoiesc. Chestiunea amenință să iasă din planul didactic și cultural, pentru a trece în cel politic. De sigur fără voia combatanților, cărora trebue să le recunoaștem puritatea nobilelor lor ambiții de a lucra pentru ortodoxie. Dar totuși se întâmplă. Deja se șoptește că un anumit partid politic ar fi făgăduit că va interveni în această problemă, acum sau când va fi la putere. Nu e adevărat? Aș dori o desmințire. Rare ori am văzut — într'o chestiune așa de însemnată — o problemă mai rău pusă. Toată lumea se interesează unde trebuie să ia ființă noua școala teologică. Nimeni nu se întreabă cum trebue să fie această nouă școală. Și totuș parcă această chestiune ar fi de cea mai mare importanță. Biserica noastră duce de la 1860 încoace viața pe care i-o cunoaștem: la remorca statului laicizant, care o consideră ca o anexă polițienească, și care se îndură să-i acorde din bugetul lui atât cât să nu moară. O viață de mizerie, în care cele mai bune puteri ale ei se macină fără nici un folos; amenințată de mecanizare și de închircire, ca toate organismele sociale cărora li se răpește putința inițiativei. Sprijinul care-i vine din patronajul statului este iluzoriu, atunci când nu e deadreptul primejdios. Voiți un exemplu? Iată-l: în Statul nostru cu religia oficială greco-ortodoxă, universitățile au în principiu — și pe alocurea și în fapt — câte o facultate de teologie. Se așteaptă toată lumea ca aceste facultăți să stea în slujba religiozității noastre, deci în slujba bisericei. Ei bine, nu. Atmosfera generală a statului a falsificat până într'atât viața noastră religioasă, încât amintitelor facultăți le crește pofta de… autonomie. Și așa s'a ajuns mai acum câteva luni la o declarație categorică în public, după care facultățile nu s'ar simți legate de biserică; ele fac doar… știință. Nu este o aberație? Să presupunem că în adevăr aceste înalte școale fac știință (am pe masa mea de lucru toate cursurile cari se predau la una din facultățile de teologie din țară!). Ce fel de știință e asta? Și de la cine deține, în cadrul religiei noastre ortodoxe, o școală dreptul și delegația de a învăța pe alții? Nu de la biserică? Atunci? Atunci suntem raționaliști protestanți, și trebue să constatăm că aci ne-a dus patronagiul statului român modern și oblăduirea ministerului de instrucție asupra facultăților noastre de teologie. Dar iată că în marginile noului stat românesc biserica a încercat o ofensivă pentru recucerirea drepturilor ei de viață; și a isbutit să capete o lege care în anumite limite și în anumită măsură înlesnește această viață. Ea a parvenit între altele să fixeze — principial și practic, — ceea ce până acum nu era tocmai clar, că școalele teologice nu pot cădea sub jurisdicțiunea ministerului de instrucțiune. Printr'o consequență gravă, și dintr'o… fudulie naivă, facultățile de teologie au rămas totuș mai departe în cadrul universităților. Biserica a trebuit să recunoască faptul că aceste facultăți sunt sterpe și inoperante în forma lor actuală și în mecanismul actual al învățământului. Faptul că cea mai înaltă școală de teologie scapă de sub controlul și supraveghierea ei era în adevăr ilogic dureros. Dar nu putea face altfel. Și atunci a încercat o soluție transacțională: a cerut pentru ea dreptul de a avea un cuvânt la numirea profesorilor. I s'a acordat, în formă; în comisiile de recomandarea profesorilor funcționează după noua lege și doi membri ai Sf. Sinod. Dar numai forma e satisfăcută; căci desemnarea acestor doi membri nu se face de biserică, — ci tot de universitate. Participarca bisericei la numirea profesorilor este deci iluzorie. Cu această nefericită încercare — a cărui proces este încă în curs — biserica ar fi trebuit să ajungă la încheierea că în actualele împrejurări controlul ei asupra învățământului teologic superior este imposibil. Și cum situația aceasta nu poate să dureze, biserica ar fi fost datoare să recurgă la soluții eroice și radicale; să lase pe oamenii de știință de la facultăți să-și continue opera lor științifică; să se dezintereseze de acest învățământ; și să încerce a-și crea singură un sistem de școli superioare, apropiat necesităților religiei și bisericii noastre. Era singura cale care putea fi cu folos urmată; și mărturisesc, am crezut un moment că, forțată de împrejurări, biserica va păși curagios pe acest drum. De îndată ce condițiile materiale îi vor îngădui-o. Când iată, în primăvara aceasta, Sf. Sinod hotărăște înființarea unei facultăți de teologie pe lângă universitatea din Iași, în conformitate cu legea din 1910. Aproape concomitent, arhiepiscopia Kișinăului cere tot ministerului de instrucție înființarea unei academii teologice în capitala Basarabiei. Iar ministerul combină cele două cereri; și printr'o dialectică de o ingeniozitate și o subtilitate în adevăr apreciabilă se oprește la o soluție intermediară: înființează la Kișinău, o facultate de teologie depinzând de universitatea din Iași. Să spunem ceva împotriva ministerului? Ar fi absurd. Ministerul face doar ceea ce-i convine, și are căderea să facă. Dacă în această afacere e cineva răspunzător, e biserica: ea a avut în vara aceasta prilejul de a pune bazele unui învățământ superior propriu. Guvernul nu i-a stat împotrivă; ci mai degrabă i-ar fi fost la dispoziție. Era vorba numai să ceară. Dar biserica noastră nu a știut nici ce să ceară; nici cum să ceară. În loc să stabilească în prealabil un plan de lucru și să pretindă după împrejurări realizarea unuia sau altuia din punctele acestui plan propriu, ni s'a dat spectacolul unor arhiepiscopii cari lucrau pe seama lor, uneori chiar peste capul Sf. Sinod, și care au transformat o chestiune de interes bisericesc și național într'una de măsurătoare a forțelor și ambițiilor locale. Să nu ne înșelăm: înființarea nouei facultăți la Kișinău sau Iași nu înseamnă înfrângerea Iașilor ori Kișinăului; ci înseamnă slăbiciunea bisericei noastre ortodoxe care nici nu a știut să aibă un punct de vedere, nici nu a putut să se afirme ca un organism disciplinat, cu o fermă autoritate centrală. …Nu aș fi spus lucrurile acestea, dureros de grele, dacă nu aș fi sigur că încă nu a sunat ceasul al douăsprezecelea. Le va auzi însă cineva măcar acum? 24 Septembrie 1926. BISERICA ȚĂRANILOR În substanțiala sa lucrare, Introducere în Studiul Literaturti Vechi, o carte rară, plină de sugestii și deschizătoare de vaste perspective, profesorul Alexe Procopovici de la Cernăuți stabilește că întinderea creștinismului în Dacia a coincidat oarecum cu însăș formarea noastră ca popor. Faptul este de cea mai mare însemnătate. Căci natural că în asemenea împrejurări — în care viața publică, în plină prefacere, nu putea să aibă nici un fel de cadre exterioare fixe, — creștinismul să nu se fi împământenit la noi prin activitatea precisă a unei ierarhii bisericești constituite, ci prin lucrarea stăruitoare, anonimă și individuală a unor misionari desprinși materialmente de baza lor canonică, sau în orice caz neprezentând-o în chip expres, conștient și eficace. Aceasta explică de ce ortodoxia noastră țărănească nu e atât o religie cu o biserică chezășuitoare a credinței, cât mai ales un fel de cosmologie, în care elementele de dogmă strict ortodoxe se hipostazează în realități concrete; de ce, cu alte cuvinte creștinismul a coborât la noi în realitățile imediate ale zilei, contribuind la crearea unui univers specific românesc, obiectivat așa de caracteristic în folklorul nostru. Iar mai departe, aceasta explică de ce o credință așa de vie și de susținută nu s'a completat în chip necesar cu o ierarhie bisericească puternic închegată, cum au fost de pildă cea rusă sau cea romano-catolică; precum și dece slăbiciunea împinsă uneori până la inexistență a acestei ierarhii nu a fost în stare să primejduiască fermitatea religiozității noastre tărănești. Iată realitatea istorică. Poate ceva cam brutală, și crud formulată; dar realitate. Pe ea încearcă de doi ani, foaia noastră să clădească mai departe. Creștinismul face parte integrantă din ființa noastră națională. El închide în potențialitate o concepție de viață și o disciplină. Dar potențialitățile acestea rămân paralizate, atâta timp cât concepția de viață nu e formulată, ca să poată deveni isvor de valori culturale, iar disciplina nu se exteriorizează într'un aparat ierarhic care să o impună. Spre un sistem filozofic cu bază ortodoxă, și spre o biserică mândră, curată și puternică au mers, într'o nedesmințită continuitate, timp de doi ani sforțările noastre. Nu ca înspre niște idealuri inventate de o conștiință desrădăcinată din vremea ei și neliniștită, ci ca înspre o necesitate impusă organic de tradiția și structura rasei noastre. Am isbutit? Întrebarea este oarecum fără sens; căci noi nu suntem canducătorii unei mișcări, ci numai reflexul unei stări de fapt. …Este bine totuș să adăugăm: reflexul critic; pentru ca să știe toată lumea! 8 Noembrie 1926. RELIGIE ȘI PSIHANALIZĂ (Consultație cerută din afară) Între multele blestemății cari caracterizează epoca noastră de lichidare și prefacere spirituală, se arată — și se pare că chiar în Basarabia noastră — și diverse secte erotice clandestine, cari în lipsă de altă ocupație mai ordonată, își caută o justificare „științifică” a aberațillor lor trupești. Adeptul unei asemenea secte neliniștește cu biata lui dialectică analfabetă pe o seamă de tineri dintr'un oraș de margine a țării. Ei ni se adresează deci, cu rugămintea de a le da, prin ziar, câteva lămuriri cu privire la interpretarea freudistă a religiei. (Acum, evident, un ziar nu e o revistă, și el se pretează numai cu greu la asemenea consultații. Cum însă pe de altă parte, nu aș voi să las fără nici un răspuns rugămintea tinerilor noștri cetitori, am să încerc totuș o lămurire. Rog însă pe corespondenții mei să noteze că e o excepție, și să nu revie cu rugăminți suplimentare. Cel mult ar putea să mi se adreseze personal; și le voiu răspunde… dacă voiu avea timp). * Să deosebim în așa numită interpretare psihanalitică a religiei două probleme distincte: a) viața personală a omului religios; b) fenomenul religios însuș; distincția este necesară, pentru că și faptele și interpretările sunt altele. Și acum lămuririle: I S'a observat că viața omului religios este frământată de o mulțime de vedenii, pe cari respectivul le pune pe seama ispitirilor diavolului. Ce sunt aceste ispite? Răspunsul psihanalizei este simplu: Freud afirmă că toate stările de conștiință de natură instinctuală, cari dintr'un motiv sau altul ne sunt neplăcute, sunt comprimate de noi și alungate oarecum cu voință în subconștient, unde o bucată de vreme rămân ca moarte. Cum însă în natură nimic nu se pierde, aceste reprezintări dau cu timpul năvală în conștiință; la început numai ca motiv pe care se clădesc visele, mai târziu când ele se înmulțesc și presiunea lor devine mai puternică, cu tendința de a pătrunde în viața conștiinței în stare de veghe. În acțiunile individului intră prin aceasta un element irațional, al cărui isvor rămâne de cele mai multe ori necunoscut; viața gândurilor lui este turburată de aceste reprezintări cari se ridică din inconștient; iar afecțiunile nervoase pot merge până la neurastenie și isterie. Acestea ar fi pe scurt explicația vedeniilor, halucinațiilor, ispitelor la cari sunt supuși sfinții. Până aci însă nimic senzațional. Asemenea explicații au mai încercat și alții. Ne aducem doar aminte de sinistrul și desgustătorul caraghioslâc „științific” în patru volume a lui Binet-Sanglé, intitulat „La Folie de Jesus”. Freud însă are și o teorie proprie. El pretinde anume că dintre toate reprezentările cari nu ne convin și care prin urmare sunt mai ales comprimate, cele mai supărătoare sunt cele de natură sexuală. Grupul cel mai frequent al reprezintărilor cari provoacă așa numitele neurose ar fi așa dar cel sexual. Asta este toată teoria. Și acum comentariul. Să presupunem că teoria ar fi perfect exactă (ceea ce totuș nu e cazul); când ar fi viața sfinților explicabilă prin psihanaliză? 1. când în adevăr ispitirile s'ar dovedi că sunt de natură isterică (și pe urmă, ce însemnează histerie? Știe cineva să spue precis? I-am fi toată lumea recunoscătoare!). 2. când s'ar stabili că originea acestor vedenii isterice stă exclusiv în reprezentări de natură sexuală. A dovedit cineva aceste două afirmații? Mi se pare că nu. Atunci? (Spre dezolarea amatorilor de teorii pornografice trebue de altfel să adaug că conceptul de sexualitate pe care îl întrebuințează Freud, este cu mult mai larg decât cel curent; așa de larg, încât el devine neprecis și irelevant). Iată deci că redusă la ultima ei expresie, dar totuș riguros exactă, noua știință a psihanalizei nu se dovedește capabilă să explice viața personală a omului religios. Să vedem atunci cum se comportă această teorie față de fenomenul religios însuș. II Transformând conceptul de sexualitate și lărgindu-i înțelesul, Freud a ajuns și la alte încheieri. Și anume el pretinde că tot așa după cum o mașină poate transforma de pildă căldura în lucru mecanic, respectiv în mișcare, sexualitatea are putința să-și transforme energia ei într'o activitate spirituală. Despărțită, prin comprimare, de obiectul ei natural, sexualitatea își caută un alt obiect, mai adesea ori abstract, asexual, care e în stare să devieze energia dela linia ei originar sexuală și să o îndrepte pe calea unui proces de creare spirituală. Această transformare o numește Freud sublimare. De o astfel de natură ar fi între altele, conform psihanalizei, creația în ordine artistică: energie sexuală deviată. Această concepție a fost aplicată și la explicarea faptului religios, care nu ar fi decât rezultatul devierii energiei sexuale. Numai că în fața problemei religiei, conceptul freudist de sexualitate s'a dovedit insuficient. Werner Achelis, care a încercat o interpretare psihanalitică a religiei, recunoaște acest fapt, și apelează la o derivație metafizică a psihanalizei, și anume la teoria lui Hans Blüher, care înlocuește noțiunea quasi-fisiologică de sexualitate, prin aceea metafizică de eros. Două sunt așa dar momentele mai însemnate în teoria psihanalitică a faptului religios: sublimarea și erosul. Care este însă semnificația și valoarea acestei teorii? Să mărturisim: mediocră, nesigură și din punct de vedere al disciplinei științifice, inferioară. 1. Ea nu contestă existența fenomenului religios și nici a unui plan religios ontologic; ci încearcă numai o descriere a procesului religios din om. Deci, în cel mai bun caz psihologie și nu metafizică. Metodă falsă și analfabetă. 2. Teoria sublimării poate fi cel mult sugestivă. Ea nu e însă nici precisă, nici științificește stabilită, ea corespunzând unor fapte. 3. Conceptul de eros nu are nici un fel de limite. Contactul lui cu vechea sexualitate freudiană este aproape nul. Deci chiar dacă interpretarea psihanalitică a religiei ar fi stabilă, aceasta nu însemnează că religia e în funcție de sexualitate. Iată chestiunea schematic expusă. Situația e destul de clară. Teoreticianul respectivei secte basarabene nu prea are habar de lucruri. Nu face nimic; suntem siguri că va stărui în teoretizări. Cei mai aprigi apărători ai „științei” au fost întotdeauna analfabeții. 10 Noembrie 1926. DUMINICA. Iertare! Iertare creștină. Cuvântul a fost prea des pomenit în ultimele zile. Dar la înțelesurile lui câți dintre noi se vor fi gândit cu dinadinsul? Și totuș el trebue lămurit. Creștinismul este religia iubirii, a milei și a iertării. Religia celor slabi deci? A sclavilor? A, nu! Ci mai de grabă a eroilor. A eroilor umili și anonimi; a celor cari s'au înfrânt pe ei, a celor cari nu mai sunt ai lor, ci ai lui Dumnezeu. Cine nu mai cere nimic pentru el, — e creștin. Cine nu mai există prin el, — e creștin. Cine s'a omorît în trupul lui, în ambițiile și poftele lui, dar trăește în spiritul și în legea lui, care e a lui Dumnezeu, e creștin… Înseamnă însă aceasta că un creștin nu există, nu cere nimic, nu vrea nimic, nu luptă pentru nimic? Deloc. El este, luptă și cere împlinirea legii lui Dumnezeu. De-ți va greși aproapele tău nu de șapte ori, dar de șaptezeci de ori câte șapte, iartă-l pre el. De sigur. De-ți va greși ȚIE ! De-ți va greși ție, nu ai nici un drept să-l osândești; căci cine te-a pus pe tine judecător în propria ta cauză: și de unde vei lua puterea să osândești, și hotărârea să execuți? Cum de poți aduna atâta tărie în sufletul tău, încât să iei asupra ta păcatul grozav de a te înscăuna ca stăpân peste oameni? Deci iartă-l. Dar noi mai știm ceva: Știm că batjocorit, scuipat, pălmuit și spânzurat pe cruce, Christos a gemut îndurător: Iartă-le lor, Doamne, că nu știu ce fac. Dar tot Christos îndurătorul a toate e cel care a luat biciul și a gonit pe zarafii și negustorii cari spurcau casa Domnului. De ce se uită așa ușor lucrurile acestea? De ce nu ne dăm seama că blasfemăm și că batjocorim tocmai ce e mai cutremurător de sublim în creștinism atunci când bagatelizăm iertarea creștină făcând din ea o mușama cu care să acoperim păcatele ce se fac în potriva „legii”? Căci tocmai asta e sublim în religia noastră: desrădăcinarea subiectivismului și a sentimentalismului obicinuit să centreze toate întâmplările asupra noastră înșine, — și punerea noastră absolută în slujba unei realități transcendente nouă. Iertarea în domeniul relativ al personalului e la locul ei: pentrucă noi neexistând ca „noi”, insulta ce ni se face nu are obiect, nu există pur și simplu. Iertarea greșalelor greșiților noștri echivalează cu indiferența față de răul care ni se face pentru că acest rău noi nu-l simțim, nu trebue să-l simțim. Așa fiind iertarea nu e un principiu de morală, ci o metodă terapeutică pentru prelucrarea noastră personală. Dar atunci iertare pentru păcate; în potriva legii nu există pentru noi; ea nu stă în mâna noastră, ci în mâna lui Dumnezeu; singur poate Dumnezeu să ierte. Noi nu! Ar fi prea mare îndrăsneală, și orgoliul acesta ne-ar pierde. Încetați deci, mielușei ai lui Dumnezeu, cu risipa de generozitate; NON DE RE TUA AGITUR! 29 Noemvrie 1926. LA NAȘTEREA DOMNULUI …Iară Irod Împărat, Cana Galileei… Auzind s'a supărat, Cana Galileei… …Când s'a născut Mântuitorul, în Roma stăpânea Octavian, — iar în Iudea Irod. Perechea era bună. Un aventurier crud și criminal, stăpânul. Un monstru perfid, vasalul. Rareori istoria a avut să înregistreze orori mai insultătoare ale umanității. Un pripășit îndrăzneț și lipsit de scrupule, Irod era un Idumeu. Cu Iudeea nu avea nimic comun. Uzurpase domnia foștilor lui stăpâni din neamul Asmoneilor. Graetz, care obișnuește să se documenteze, ni-l înfățișează condamnând la moarte pe Hircan, ultimul domnitor din familia învinsă, și pe nepotul acestuia, Aristobul, căruia totuș, maică-sa Alexandra, o femeie îndrăzneață și întreprinzătoare, isbutise să-i câștige protecția lui August și a Cleopatrei. Se însoară cu Mariamne, sora lui Aristobul, ca să-și legitimeze tronul; dar sfârșește prin a o trimite la moarte. Tocmește un istoric, pe Nikolaus din Damasc, să-i facă o genealogie… babilonială; și e tot neliniștit. Domnia nu-i e sigură; peste tot nu vede decât primejdii, spioni, asasini plătiți. Archelaus, ultimul născul al Mariamnei e și el executat. Zadarnic. Ori ce pretendent îl făcea să tremure. Superstițios și credul, terorizat de propriile lui crime și de grija păstrării unui tron care nu-i aparținea, — așa l'au găsit cei trei crai dela răsărit, cari veneau să-i anunțe nașterea unui nou rege în Iudea. Să ne mirăm că, atunci când Magii nu s'au mai întors ca să-i spună unde e noul rege, el dă ordin să fie sugrumați toți copiii Betleemului? Câți au murit, nu se știe. Apocalipsa lui Ioan vorbește de patruzeci și patru de mii. Flavius Iosephus, tace. Dacă ar fi să credem pe Macrobius, în măcel a pierit și unul din fiii lui Irod. Pedeapsă dumnezeiască, sau perversitate bestială?.. Biserica sărbătorește pe acești prunci, mai mici de doi ani, prima răscumpărare a turburătorului noroc de a ne fi venit Mântuitorul. Cunosc un vechiu imn latin de o înduioșetoare frăgezime: Innocentes pro Christos infantes occisi sunt… Prunci nevinovați fură uciși pentru Christos; asasinați în vârsta laptelui, de un rege criminal, ci urmează Mielușelului, el însuș fără pată. Salut, flori ale martirilor, pe cari în chiar pragul lumei urmăritorii lui Christos vă smulseră, precum furtuna rozele înmugurite. Voi cele dintâi victime pentru Christos, turmă fragedă a jertfiților, la picioarele altarului, bieți copilași, vă jucați cu palmele și cununile voastre. Aram sub ipsam simplices Palma et coronis luditis… Este una din cele mai emoționante și mai semnificative prăznuiri. A Copilul Sfânt, născut în ieslea simplă a Betleemului, căruia i se închină boul și asinul, păstorii și cei trei Magi ai răsăritului; stăpânul cerului și al pământului căruia îi pregătim în sufletele noastre „pat de flori” pentru a se sălășlui întru noi, spre mântuirea noastră! Desigur, asta e Crăciunul. Dar bucuria mântuirii nu e singură; și e atât de cutremurătoare, că nu o putem suporta cu inima liniștită. Ori ce bucurie se clădește pe o jertfă. Ca și bucuria veștii bune a nașterii Domnului, pentru care omenirea a plătit birul câtorva mii de prunci gâtuiți. Care este jertfa noastră?.. Pedeapsa — o știm: Patru ani dela nașterea Domnului, Irod murea: îi putrezise carnea; viermii îi sfârtecau de viu trupul; îl frigeau picioarele; răsuflarea îi mirosea a stârv. Avea oroare de el însuși - și se omorî singur, nemai putând îndura chinuri oribile. Grozavă pedeapsă, de sigur, pe care cărțile noastre obicinuite nu ne-o țin la îndemână. Irod dispare pentru noi odată cu porunca pentru uciderea copiilor de sân. Noi uităm însă a ne aminti și valul nesfârșit de sânge și de lapte care a curs ca o răzbunare a Râului, cătră care omenirea trebuia să expieze norocul Mântuitorului înfăptuit, — și groaznica moarte a lui Irod, unealtă perversă a celui rău. Să ni le aducem aminte astăzi, în această zi mare, ca o conștiință a jertfelor pe cari le datorăm, — pentru răscumpărarea isbăvirii noastre. Căci toate bucuriile fără reculegere — nu rezistă colțului vremii. Sâmbătă 25 Dec. 1926. „…ȘI S'A FĂCUT OM” În nesfârșitul întuneric eu văd Treimea sfântă, și în Treimea desprinsă din noapte, în mijloc, mă văd pe mine însu-mi în picioare. Angelo de Foligno Așa mărturisim noi creștinii că Dumnezeu fiul s'a coborât pe pământ, s'a întrupat dela Maria Fecioara, și a devenit om. Pentru ca această coborâre a lui să însemne iarăș mântuirea noastră. Poate că amintirea, în aceste zile de sărbătoare, a nașterii ca om a Domnului Christos, e un prilej de reflecțiune la ceeace este mântuirea noastră prin Messia. Căci ar fi cu mult prea sărac Crăciunul nostru, dacă nu l-am trăi decât în atmosfera lui dulce-aromitoare, dar lipsită de rodnicie, a obiceiurilor, și nu am încerca să depășim, cel puțin în această împrejurare, cercul îngust al concretului, în spre înțelesurile noastre mai adânci. Nașterea lui Christos indică momentul istoric în care Dumnezeu s'a făcut om. Iar această apariție a lui Christos, anunțată de Legea veche în zeci și sute de chipuri, este faptul fundamental a adevăratei antropologii ca înțelegere a omului. De ce uităm așa de stăruitor a ne gândi la aceasta? Conștiința greacă socotea pe om și Dumnezeu deosebiți și în închegarea lor intimă și spațial. Erau deosebiți și trebuiau să rămână așa. Iar lumea judaică a vechiului Testament nu gândea altfel. Desigur, omul fusese creat după chipul și asemănarea lui Dumnezeu; dar păcatul originar însemna căderea definitivă; isgonirea lui din paradis echivala cu o schimbare de esență, schimbare pe care Messia cel cu calul alb ar putea să o anuleze; iar încercarea Kabbalei de a depăși prin Adam Kadmon situația tragică a omului, a isprăvit într'un fel de panteism, cel puțin tot așa de fără ieșire ca și ancorarea în vechiul Testament. Numai omenirea lui Christos a desfăcut cercul de fier al acestei vecinice și întunecate robii. Căci Dumnezeu în cea de-a doua ipostază a lui a devenit om, s'a purtat printre oameni și le-a trăit viața în forma ei vecinică și absolută. Christos — noul Adam. Așa s'a stabilit legătura firească între om și Dumnezeu, — s'a ridicat din nou omul la conștiința esenței lui divine. Veacurile adevăratului creștinism aveau vie această conștiință, următoare cum erau cuvântului Sfântului Pavel, care știe că omul va ține scaun de judecată pentru îngeri. Omul deasupra îngerilor în ierarhia lumii adevărate, iată marele fapt făcut posibil prin întruparea lui Christos. Ce departe suntem de lucrurile acestea, care ne interesează totuș în așa de înalt grad. E adevărat, noi stăm încă sub hipnoza „marei întoarceri” a renașterii; care așezând pe om în centrul universului, i-a redat autonomia, instaurându-l în vechea lui demnitate pe care i-o confiscase creștinismul. Dar chiar așa să fie? Reprezintă în adevăr mentalitatea modernă un plus de inovație omenească? General vorbind, lumea nouă s'a străduit să integreze întreaga existență concretă într'un singur proces, mișcare pe o singură linie. Așa a fost înglobat și omul în ordinea naturală a lucrurilor, acordându-i-se poate, în această ordine, o situație proeminentă, dar desbrăcându-l în fapt de atributele divinității. Că aceste atribute există totuș efectiv, nu încape îndoială. Probă însuș acest evoluționism de structură știențistă, care nu s'a putut sustrage dificultăților rezultate din noul punct de vedere, decât prin îndumnezeirea realității concrete în care fusese coborât omul. De aceea toate sistemele metafizice ale lumii de după renaștere sunt precumpănitor panteiste. Soluție hibridă, fără îndoială, dar dovedind necesitatea de a vorbi cu Dumnezeu în categoria în care se plasează omul. În toată această perioadă de sărăcire spirituală, singură mistica a isbutit să salveze antropologia, menținând-o pe piscurile însorite ale metafisicului; mistica creștină și cealaltă. Căci singură această cugetare a știut să nu părăsească punctul de vedere cosmic în înțelegerea și valorificarea omului, atunci când filosofia se bucura a crede că a surprins cheia înțelepciunii absolute, pentru că isbutise să integreze antropologia în domeniul naturei. Dar tradiția gândirii mistice s'a pierdut; pe măsură ce a secat vâna religioasă a culturii. Omul a coborât din ce în ce mai mult în lumea lucrurilor, pierzând contactul cu divinitatea, din care totuși se împărtășește prin esența lui; — într'atât încât chiar pentru conștiințe religioase ridicate îngerul a devenit un ideal de perfecționare; uitându-se faptul elementar că, într'o cosmologie creștină consequentă, înger și om se mișcă pe linii deosebite; cel dintâiu nefiind decât ideal de sublimare a lucrurilor, cel de al doilea, treaptă de ajungere la Dumnezeu. Gândurile acestea să ni le readucem în minte astăzi când vom asculta vechea solie „Nașterea ta, Christoase, Dumnezeul nostru, răsărit-a lumii lumina cunoștinței…” Poate că cel puțin nădejdea recâștigării pierdutei demnități omenești se va coborî mângâietor asupra noastră. Duminică 25 Dec. 1927. CONCORDATUL D. Vasile Goldiș, fostul nostru plenipotențiar în tratativele cu Vaticanul, și cel care a semnat concordatul la Roma în vara anului trecut, publică într'o broșură textul concordatului întovărășit de un memoriu care indică până în amănunt chipul în care au fost duse tratativele și datele pe care a avut să se sprijine guvernul de pe atunci. D. Goldiș se vede prin urmare autorizat să dea în public toate elementele discuției. Era singura persoană care avea calitatea să o facă. Cu aceasta, d-sa desleagă mâinile celor cari cunoșteau deja faptele, dar cari eram ținuți prin îndatoriri și indiscrețiuni a nu face uz de cunoștințele noastre. Cu aceasta se satisface și dorința repetat exprimată a tuturor celor interesați, de a se cunoaște textul unui tratat asupra căruia s'au spus prea multe lucruri, dar s'au știut prea puține. Publicațiunea vine la un moment foarte potrivit. Legea cultelor, minoritare, depusă deja în Senat, ridică o adevărată furtună de proteste, în care nu lipsesc argumente impresionante. Între ele cele ale clerului ortodox, deoparte, ale românilor ortodocși de alta. Cum erau de așteptat însă, discutarea legii cultelor a împins problema până la concordat, care este considerat de unii ca originea însăș a răului. Și se cere pur și simplu anularea acestui act. Practic vorbind, anularea concordatului este foarte simplă. Textul publicat de d. V. Goldiș cuprinde în art. XXIII, alin. 2 următoarea dispozițiune: „Cele două părți contractante își rezervă facultatea de a denunța prezentul concordat cu un preaviz de șase luni”. Prin urmare d. Goldiș nu ne-a legat chiar așa definitiv de mâini și de picioare, cum ar avea aerul să pretindă frații noștri de la „Telegraful Român”! Ce e mai ușor guvernului, decât să anunțe Vaticanul că nu mai înțelege a observa condițiunile contractului. Evident, dacă poate; adică, dacă are interes să o facă. E adevărat, punctul de vedere al societății Clerului ortodox e că statul trebue să renunțe imediat la această legătură. Numai întrebarea e ce calitatea are clerul ortodox a se pronunța în această chestiune. Argumentele pomenite în diverse memorii și moțiuni, cum că ortodoxia ar fi generat și întreținut neamul românesc, fac parte, pentru orice om de disciplină științifică, dintr'un arsenal retoric al cărui valoare de argumentare e foarte redusă. Noi nu discutăm, dacă concordatul e folositor sau primejdios; aceasta o vom face cu un alt prilej, care nu va întârzia; ci vrem să stabilim anumite fapte a căror ignorare face și mai dificilă discuția pe seama problemelor religioase, discuție destul de grea prin natura delicată a problemelor. Biserica ortodoxă — mai exact cei cari militează în numele ei — obicinuește a identifica neamul românesc cu ortodoxia. În această chestiune îi stăm alături. Toată nemulțumirea și tonul acru pe care presa unită le păstrează față de acțiunea ziarului nostru provine din faptul că hotărât și repetat am atras atenția asupra caracterului hibrid și absolut nepotrivit structurii spirituale a rassei noastre a uniatismului. Dar este absolut nefundată pretenția acelorași ortodocși de a identifica ortodoxia cu statul român. E la mijloc o confuzie împotriva căreia am scris în repetate rânduri. Nimeni nu a ripostat, pentru a face valabile argumente împotriva tezei noastre. În schimb confuzia persistă; și ea e utilizată cu o insistență care face să se ridice bănueli asupra bunei credințe. Statul român este un organism politic modern. Ca atare, resorturile lui, structura lui, legile lui de evoluție și elementele hotărîtoare în această evoluție sunt astăzi streine — cel puțin în înțelegerea și voința oamenilor politici — de factorul religios. Noi nu spunem că este bine așa. Spunem numai că AȘA E. Încercarea de a solidariza statul cu interesele bisericii în genere, este prin urmare dela început sortită nesuccesului. Iar încercarea de a le solidariza cu interesele ortodoxiei e nedreaptă. Trebue să înțelegem odată pentru totdeauna că statul nu se poate identifica cu punctul de vedere al unei părți a populației sale, chiar dacă această parte reprezintă marea majoritate a locuitorilor, cu tot felul de drepturi istorice sau altfel. Așa că protestul societății clerului ortodox e nepotrivit. Clerul ortodox nu poate indica statului român ce are de făcut în relațiile sale internaționale, în actele sale pur politice. Clerul ortodox poate cel mult cere ceva pentru el; dar nu e îndreptățit a interzice statului — care trebue să fie neutral sub raportul religios — să dea altor confesiuni ceea ce crede el că trebue să dea. Aci poate interveni altcineva; cetățeanul. Deci cetățeanul și nu clerul ortodox să stea la discuție astăzi cu statul. A făcut-o? Și în ce formă? Vom cerceta. 8 Martie 1928. PENTRU REINTRAREA ÎN ORTODOXIE Zis-a oarecare dintre Farisei Domnului Isus Hristos: „Spune Apostolilor tăi să tacă. Iar Domnul Hristos, răspunzându-le, au zis lor: „Adevăr zic vouă, că de vor tăcea aceștia, pietrele vor striga” Năucitoarea hotărâre dela 23 Februarie, prin care Sf. Sinod al bisericii noastre, revenind asupra îngăduirii dela 5 ale aceleiași luni, interzice în chip formal prăznuirea Paștelor pe data de 5 Mai, începe a-și da roadele. Fără vrerea lui, numai prin faptul că nu a încetat un singur moment să apere punctul de vedere drept credincios, ziarul nostru devine centrul către care se îndreaptă plângerile — și nădejdile — tuturor ortodocșilor pe cari îi are această țară. (Și are mulți!). Tot felul de întâmpinări, prezentate personal, prin telegrame, prin memorii sau pantahuze se adună din toate părțile țării, mărturisind — împotriva tuturor scepticilor — cât de vie este în popor credința. Întâmplările acestea le-am prevăzut. Iar împotrivirea noastră la multiplele nehotărîri sinodale, sprijinită pe nesfârșita serie de argumente pe care am înfățișat-o, verificată printr'o amplă schimbare de perspectivă, avea de scop nu numai restabilirea bisericii în drepturile ei, ci — încă evitarea unei agitații care nu se putea să întârzie. Urechea sinodalilor a rămas însă surdă la chemarea noastră. Iar răsvotul dela 23 Februarie însemnează că dela ei nu se mai poate aștepta nimic. De aceea tuturor celor cari în scris sau prin viu graiu ne întreabă ce mai e de făcut, le răspundem că de acum campania aceasta trebue strămutată de pe tărâmul împotrivirii teoretice pe cel practic al organizării unei rezistențe a dreptcredincioșilor. Până la inițierea acestei campanii însă, care nu mai poate întârzia prea mult, — lămurirea unei chestiuni prealabile: este această luptă pravoslavnic fundată, sau ridicarea împotriva Sinodului e un păcat de moarte? Părerea aceasta, a „cuminților” a fost desbătută în ultimele zile prin presă, — și ea merită să fie cercetată; pentru ca nici un fel de îndoială să nu se strecoare în sufletele credincioșilor, asupra a ceea ce ei au de făcut. Să spunem deci din capul locului că părerea aceasta e falsă; și să o dovedim. Două sunt de fapt chestiunile în desbatere, și anume: 1. Există pentru un ortodox putința să se împotrivească unei hotărîri a Sinodului? 2. Există pentru laici putință de a fi la un moment dat în mai mare măsură deținători ai adevărului de cât ierarhia eclesiastică? Într'un caz ca și în celalt, răspunsul este: DA. Și iată și motivele: La chestiunea I. Așezarea bisericii creștine nu se sprijină pe un corp de prescripțiuni normative arbitrare și contractuale, cum e uneori cazul legilor juridice. Ca atare, orice dispoziție de caracter eclesiastic nu își are isvorul nici în util, nici în bine, ci în adevăr. Trăsătura caracteristică și esențială a așezării bisericii noastre este prin urmare Adevărul. De unde urmează că nu urmăm o indicație a bisericii pentru că e a bisericei, ci pentru că ea exprimă adevărul. (Orice credință sau afirmație de altă natură este cato- lică). Evident, nu e vorba aci de beteagul adevăr științific, la dispoziția rațiunii omenești (asta ar fi protestantism de cea mai săracă speță), ci de adevărul religios, depozitat oarecum astăzi în dogme, canoane și predanie. Din acest postulat fundamental decurge încheierea că există o măsură obiectivă a adevărului. Și că sinoadele nu pot hotărî cu dela ele inițiativă, ci numai în conformitate cu dogma, canoanele și predania. Iar dacă nu o fac, greșesc (cum am dovedit-o, de pildă, pentru sinodul nostru, în chestia calendarului). De altfel, sinodul local al unei autocefalii nici nu are darul hotărîrii fără greșală. Afirmațiile unui sobor arhieresc nu poate purta pentru norod semnul adevărului, decât atunci când unește în aceeaș mărturisire pe toți episcopii drept credincioși, din toată lumea și din toate vremurile. Este acesta cazul pentru hotărîrile Sinodului nostru, dela 24 Ianuarie, 8 și 23 Februarie? Evident, nu. Sinodul, deci, poate să greșească. Mai mult, sinodul a greșit. Are drept un credincios, deci, să se împotrivească unei hotărîri a Sinodului? De sigur că DA, de îndată ce hotărîrea unui sobor ortodox nu este un act de autoritate, ci mărturisire a adevărului, și de îndată ce ori care creștin are măsura adevărului în dogme, canoane și predanie. Din aceste considerațiuni decurge cu evidență și răspunsul. La chestiunea II. Din moment ce adevărul pravoslavnic este obiectiv, de îndată ce există un precis cadru indicatoriu pentru orice nouă situație bisericească — cadru format de dogme, canoane și predanie — trebue să admitem că mai degrabă e deținător al adevărului un laic care respectă acest cadru, decât un episcop sau o adunare de arhierei cari nu îl respectă. Istoria e de altfel aci, pentru a ne confirma. Și încă într'un caz care ne e cu deosebire aproape. Când Românii din Ardeal au făcut la sfârșitul veacului al 18-lea unirea cu Roma, au acceptat această unire 83 la sută din preoți, dar numai 12 la sută din turma credincioșilor. Și atunci, întreb pe prea cinstiții apărători ai ierarhiei eclesiastice, — cine au fost în acele împrejurări tragice păstrătorii dreptei credințe? Preoții cari împreună cu mitropolitul lor au trecut în proporție de 83 la sută sub stăpânirea Romei, trădând, pentru interese lumești, dreapta credință strămoșească, — sau poporenii dintre cari 88 la sută au rămas credincioși legii și au trecut în țara românească pentru a-și aduce de acolo Vlădică nou, pentru legea cea veche? Să isprăvim deci cu falsa supunere față de o ierarhie care înfrânge legea. Sinodul a greșit. Sinodul să ispășească. Avem dreptul a o cere, — și o vom face. 27 Februarie 1929. ÎNVIERE A înviat Christos. Sunt ani de când întoarcerea prăznuirii acestei cutremurătoare fapte ridică în mine aceeaș tristețe: iarăș voiu ceti aceleași comentarii și voiu auzi aceleași interpretări. Proastă literatură protestantă, anemic efort de „cugetători” pozitiviști în nevoia slăbănoagă de a împăca domeniul rațiunii cu cel al harului. Ca, și cum cine a intrat odată în împărăția harului se mai necăjește cu neputința rațiunii! Ce zadarnică bâiguială — științifică, dragă doamne! — în jurul unui FAPT simplu și evident! „Renașterea naturii”, „mitul solar” și atâtea alte neputințe, pentru a excamota faptul năucitor, dar FAPT, al Învierii după trup a lui Christos. Căci a ”înviat, așa cum o hotărà mai dinainte, de altfel, Scriptura; și a fost, după trup, în mijlocul alor Săi, în acelaș fel precis și real în care este în mijlocul nostru — trup și sânge — și va stărui să fie până la sfârșitul veacului. A înviat, cum vom învia și noi, atunci când vor sunà trâmbițele judecății din urmă, se vor rupe pecețile cărții și vor cădea zidurile carcerii vremii; adică la sfârșitul veacului. Aci e doară toată „taina”; care nu e, de fapt, nici or taină, ci numai o neînțelegere. Noi vom învia din morți la judecata de apoi. Adică atunci când se va sfârși istoria, și vor cădea încercuirile timpului și spațiului. Ne-am născut în timp; am murit în timp; vom învia însă dincolo de veac. Întocmai ca Christos; devenit om și jertfit în veac; dar înviat în afară de acesta, și rămas în mijlocul nostru după natura lui de înviat în afara veacului. Cum se lămuresc toate! Și învierea, și prezența lui deapururea în mijlocul nostru! În sfânta împărtășanie este prezent Christos nu „în formă de” pâine și vin, ci existând în chip real ca trup și sânge. Nu e deci vorba de un simbol, de o prefigurație, ci de un fapt real. Și totuș… noi nu vedem acolo decât pâine și vin; de și este trup și sânge. Ce însemnează asta? Însemnează că există mai multe planuri de existență; și că pentru fiecare din aceste domenii noi trebue să avem mijloace speciale de investigație. Că nu putem să înțelegem prin rațiunea noastră decât ceea ce cade înlăuntrul veacului; și că pentru ceeace este în afara lui avem nevoe de un alt instrument, în speță — al credinței. Din această lume de dincolo face parte învierea după trup a lui Christos; care înviere, ca și înălțarea la cer, ca și prezența în mijlocul nostru, nu sunt minuni, decât în ordinea veacului și a rațiunii; dar sunt realități și existențe firești în ordinea care ține de domeniul credinței. Simbol? Nu. Ci FAPT. Simbolic, poate fi cel mult limbajul nostru. Faptele însă nu pot fi simbolice, ci numai fapte, pur și simplu. A înviat Christos. Nu Christos-Dumnezeu, ci Christos-Omul, anticipând învierea noastră la sfârșitul veacului. Anticipând-o, dar nu schimbându-i natura. Învierea Lui e la fel cu învierea noastră; și după cum noi vom învia la sfârșitul veacului, deci după încetarea acestuia, așa a înviat și El: în afară de veac. Afirmând prin aceasta existența mai multor lumi, de grade de realitate deosebite, sau mai exact, comportându-se în chip deosebit față de Absolut. Și astfel învierea nu este actul prin care noi am fost mântuiți; ci numai anunțarea și definirea lumii în care vom trăi după judecata de apoi. „Christos a înviat din morți, cu moartea pre moarte călcând…” Moartea lui, — deci jertfa lui este faptul hotărîtor al mântuirii noastre. Învierea este doar semn pentru viața veacului ce va să vie, deci nu a veacului care, pentru noi, este în acest moment. Să lăsăm deci interpretările și încercările de a înțelege, și să mărturisim smeriți credința noastră nestrămutată: „Și a înviat a treia zi după scripturi”. 20 Aprilie 1930. ORTODOXIE Groaznica întâmplare dela Costești ne-a pus — prin comentarii ale căror obiect a fost — încă odată în față înstrăinanea noastră desăvârșită de duhul pravoslaviei. Și mai întristătoare de cât toate a fost fără îndoială atitudinea prietenilor bisericii. Pârjolul acesta dumnezeiesc le-a luat glasul: ce or să zică credincioșii! Vă închipuiți… discreditul care cade asupra lui Dumnezeu prin faptul că tocmai cei care se adunaseră în Casa Lui au fost jertfele acestei grozăvii. Iar bucuria lor a fost fără margini, când au „aflat că „Evanghelia nu a ars”, iar mai acum un an se furase chiar la Costești salba dela icoana Sfintei Filofteia. Bieții oameni erau salvați: aveau „explicația”. O minune de o parte, o pedeapsă cerească de alta. Pentru niște credincioși cari se străduiau să găsească scuze lui Dumnezeu, pleașca era în adevăr grasă. Închipuiți-vă însă că s'ar afla cineva care să lămurească pe acești advocați ai Absolutului, că de când e lumea și există cărți, s'a constatat că aceste cărți nu ard decât foarte greu; mai ales cum se găsea sfânta Evanghelie dela Costești, strânsă între pardoseală și trupul preotului; și că afacerea cu salba Sfintei Filofteia nu ar fi decât o poveste. Ei, — ce s'ar întâmpla atunci? Ar rămâne Dumnezeu în vină sau în lipsă cu ceva față de noi? Și credința noastră ar avea prilej de clătire? La puțin s'ar mai reduce atunci viața și realitatea credinței! Și cu toate acestea, punctul de vedere al „credincioșilor” noștri de astăzi ăsta este! Și anume cu două rădăcini. Prima, un fel de înțelegere negustorească a raporturilor dintre om și Dumnezeu. A doua, o necesitate, superficială prin natura ei, de a exprima în material conceptual și raționat manifestările lui Dumnezeu. Ambele tot așa de false și de străine faptului de credință și vieții religioase. Raporturile negustorești, de „do ut des”, sunt, structural, de origine catolică. Ele se încadrează în tendința augustinică de a realiza împărăția lui Dumnezeu pe pământ, tendință degenerată în protestantism până la credința proastă că respectarea universală a perceptelor evangheliei, și prin aceasta stârpirea durerii pe pământ, este un ideal realizabil. Așa fiind, omul se roagă pentru ca Dumnezeu să-i dea în schimb o mai bună așezare a treburilor lui aci pe pământ. Și cum orice „avantagiu” are ca corelativ o jertfă, bietul om e dispus și la jertfa aceasta; cu atât mai mult cu cât Dumnezeu e un bătrân generos care vinde ieftin și bun. Există, astfel, chiar aci în București, o statue făcătoare de minuni, a Sfântului Antonie din Padua, care face tot felul de afaceri — căsătorii, găsire de obiecte furate, etc. — în schimbul unei jertfe, care de cele mai multe ori ia forma plății în bani. Acum de curând chiar, o biată femeie care-și împușcase — sau așa se zicea — amantul, a fost achitată de justiția românească, în schimbul unei plăți de 50.000 lei făcute către efigia Sf. Anton din Padua. Forme, precum vedeți, cu totul inferioare ale lașității și neputinței omenești, cari nu au în fond, nimic comun cu viața religioasă. Și cărora ortodoxia le opune concepția, amețitoare ca adâncime de înțeles, a Ierusalimului ceresc pe deoparte, iar pe de alta a permanenței și a necesității terapeutice a suferinței pe pământ. Nu insistăm. Dar din aceste scurte indicațiuni se vede că toată această atitudine ortodoxă — amplu comentariu metafizic la problema lui Iov — implică acceptarea durerii și neopunerea la rău. Iar aci, chestiunea se leagă cu cea dea doua falsă rădăcină — protestantă aceasta — a vieții religioase, și anume cu necesitatea superficială de a explica și de a înțelege hotărârile și faptele lui Dumnezeu. Vrem să înțelegem, pentrucă ne închipuim că nu există decât un plan al realităților, cel al realităților raționate; în care om și Dumnezeu nu sunt decât existențe cantitativ deosebite; Dumnezeu fiind mai deștept, mai bun, mai puternic decât noi, dar lucrând după aceleași legi și norme după care ne conducem noi gestul și pașii. Transpunerea în forme raționale a existenței a fost extinsă până dincolo de limitele veacului, și omul are pretenția să impună legea lui de înțelegere — Absolutului, încadrându-l în cele patru principii fundamentale ale logicei. Jalnică betegeală de minte protestantă, careia lipsa noastră de control și de disciplină ne îndeamnă să-i cădem victimă. Și cu toate acestea învățătura ortodoxiei este și aci clară: „Neînțelese sunt căile Tale!”. Adică arătările lui Dumnezeu nu cad sub puterea noastră de înțelegere. Nimic din cele ce sunt ale lui, dintr'ale Lui nu se explică, ci pur și simplu se acceptă. O calmă, umilă și senină acceptare a tuturor hotărârilor lui Dumnezeu asta este îndatorirea noastră dintâi și din urmă de creștini. Și asta am fi așteptat poate, să ni se spună într'o formă potrivită, în pastoralele duhovnicești cari nu puteau lipsi din această dureroasă împrejurare. Minunea Evangheliei nearse? Pedeapsă pentru salba furată a Sfintei Filofteia? Cel mult abrutizante superstiții de cari ortodoxia nu poate avea nevoe. Căci nenorocirea a fost; dar ea nu poate fi de cât scară pe care un Dumnezeu îndurător ne-o întinde, pentru păcatele noastre spre Ierusalimul ceresc. 1 Mai 1930. SĂ MĂRTURISIM PAȘTELE! „Săvârșitu-s'au!” Cerul și pământul, iarăș împreună, pentru cea dintâia oară dela păcatul vechiului Adam, și-au țipat în noapte durerea: „astăzi s'a spânzurat pre lemn, Cela ce spânzură pământul pre ape…”; și s'a spintecat catapeteazma bisericii. Ce cald și greu e aerul în noaptea asta! Cald și greu de rugăciune. Căci chiar dacă noi nu ne mai rugăm, undeva cântă pentru noi îngerii, și se roagă sfinții. Pentru noi; pentru păcatele noastre; pentru neînțelegerea și împietrirea noastră, care e cel mai greu păcat. …În București se schimbă guvernul. Și am dezertat cu toții bisericile, ca să viermuim în vânzoleala treburilor noui. Fără să ne gândim bieții, că și guvernul care vine va fi tot cum va vrea Dumnezeu: după îndurarea lui, — sau după păcatele noastre. Pare că știm noi ce va fi? Și dacă va fi bun — fi-va el spre folosul nostru? Iar dacă va fi rău — ne va fi dat spre pagubă? Cine știe! Când sigur este că totul se petrece după căile necunoscute ale lui Dumnezeu. Stau, numai, și cumpănesc ce lipsă de raport e între noi și vremuri. Și cum trecem cu ochii pe lângă porțile împărătești ale mântuirii! Cum? Reculegerea noastră a tuturor să fie mai puțin însemnată decât o schimbare de guvern? Mintea noastră nu ar fi fost mai clară, sufletul nostru nu ar fi fost mai ferm, dragostea noastră nu ar fi fost mai largă și hotărârea noastră nu ar fi fost mai rodnică după o săptămână de cufundare în noi înșine? Sau poate că așa a vrut Dumnezeu, ca de data asta destinele noastre să se înoade când își dă duhul pe Cruce mielul Domnului, când plesnește cerul sub fulgere în miros greu de pucioasă, când ne prohodim Primăvara Dulce și stă pământul încordat în așteptarea bucuriei celei mari a Învierii? Cine ești! Desigur, nimeni nu poate ști; dar evident e totuș un fapt: lipsa putinței noastre de a lega văzutul cu nevăzutul, lipsa de sevă metafizica a aplicării noastre la cotidian. Când începe o treabă românul își face mai întâi o cruce. De ce? Ca să cheme în ajutor pe Dumnezeu? Nu tocmai. Ci ca să pună acțiunea lui sub egida lumii celeilalte, de la care totul purcede; ca să deschidă înspre realitățile lui concrete poarta prin care să pătrundă Puterile și Stăpânirile, ca să restabilească unitatea originară dintre Dumnezeu și creațiune. Crucea aceea simplă, înfricată și umilă este — cine s'ar fi gândit? — mărturisirea și închinarea cotidiană a Paștelor. Căci Paștele asta sunt: marea dramă prin care, după hotărârea lui Dumnezeu, s'au aruncat iarăș punți de legătură între creațiune și Stăpânul ei. Restabilindu-se — ca posibilitate numai, e adevărat, ca posibilitate la îndemâna celor cari înțeleg și vor — starea de la început, când omul trăia cumpănit și împăcat cu el însuș în Dumnezeu. Starea asta fusese ruptă prin păcatul primului Adam; care adâncise prin vina lui și a Șarpelui o prăpastie între el și Făcătorul lui, origine a tâcâielii, a sbuciumului și a chinurilor noastre. Pentru umplerea acestei prăpastii îi fusese făgăduită de la început jertfa Mielului, singura care putea să ne răscumpere. Ea a venit. Prin pătimirea lui Christos, Dumnezeu și Om, cel dealdoilea Adam. În zilele astea ni se împlinește jertfa făgăduită, — și mâine va răsuna imnul de bucurie a învierii, pecetea mântuirii noastre, puntea dintre văzut și nevăzut. Căci a înviat Dumnezeu- Omul, lăsând să irumpă realitățile de DINCOLO-dincoace, și a înviat Dumnezeu- Omul, deschizând poarta celor de DINCOACE înspre Dincolo. Așa. Vedeți ce posibilități mari, nebănuite ni se deschid și cum putem iarăși înoda firul bucuriei contemplative, al echilibrului nostru vecinic, rupt prin ispita diavolului? Să mărturisim deci Paștele. Să facem ca cei simpli și adevărați semnul crucii la fiecare act al vieții noastre, slăvind și sfințind ori ce gust și orice început, asigurându-le rodnicia. Căci omul nu poate trăi desprins de Dumnezeu și cazna lui nu poate rodi în afară de El. Să facem semnul crucii, care nu însemnează acceptarea suferinței, ci, dinpotrivă chezășia mântuirii. La locul Căpățânii crucea de supliciu strălucește de toate nădejdile noastre împlinite. Nu vrem să coborîm strălucirea asta în noi? …Să facem deci semnul crucii, mărturisirea Paștelor! 12 Aprilie 1931. PAȘTELE GÂNDULUI ȘI CELELALTE PAȘTE Nu știu cum s'ar putea mai bine prăznui Paștele. Probabil că trăindu-le. Dar asta e din ce în ce mai greu. Pentru cei mai mulți dintre noi. A trăi Paștele — asta presupune a te duce la biserică; a te ruga acolo; a te supune — ceară moale și receptivă — tuturor sugestiilor transcendenței; a te pregăti pentru coborârea harului lăsându-te purtat pe unda caldă și învăluitoare a cultului — minunată propedeutică la deschiderea cerurilor. Înțeleg, însă, că asta nu se mai poate. Asupra tuturor acestor amănunte și momente noi am gândit; noi, părinții noștri, părinții părinților noștri; de patrusute de ani încoace; sau noi singuri, cu mintea acestor patrusute de ani. Iar gândul omoară viața — ori de câte ori, orgolios, se ridică deasupra ei, voind să o stăpânească în loc de a i se supune și a o sluji. Și așa gândul a omorît în noi Paștele în momentul în care am vrut să trăim ceea ce înțelegem, în loc să fi încercat a înțelege ceea ce trăim. A fost, desigur, în sufletul omenirii, cândva, undeva, o soluție de continuitate; când s'a întunecat totul și când la întoarcerea luminii ne-am găsit într'un alt peisaj spiritual. A fost. Nu înțelegem bine când și cum. Dar a fost. Și când pe crugul cerului s'a întors, ca în fiecare an, ceasul tainei pascale, auzul nostru nu se mai măsurà pe trăznete, ci pe plesnituri de bici; fulgerile erau biete scântei electrice, pe cari și noi le puteam fabrica în laborator la o simplă mașină a lui Whimshurst; și nu mai mirosea tot cuprinsul a pucioasă, ci ne gâdila înțepător nările doar fumul de iarbă de pușcă a focurilor de tracatruci! Paștele erau o amintire ștearsă, care nu se mai revărsa împlinitoare în suflete. Dar pentru că totuș, măcar ca moștenire (deși zăvorită cu nouă lăcate înțelegerii ființei noastre ) încă mai dăinuia, ne-am îndreptat asupra ei cu cheia gândului. A, desigur, din vechea taină am deslegat prea puțin. Un colț; o fărâmă. Dar pentru că fărâma aceasta era tot ce puteam înțelege cu gândul, am crezut că asta e tot. Și s'a născut astfel pentru omenire, chiar pentru cei mai buni dintre noi paștele nou, paștele cel sărac. În care taina a dispărut. În care omul-Dumnezeu a devenit omul-erou. Un erou al unei noui credințe, care pentru această nouă credință, a lui, se oferă în holocaust; cam așa cum pentru convingerea lui era să se ofere ca jertfă și Galilei — dacă nu l-ar fi isbit spaima durerii. Ce e Christos? Un erou al unei convingeri morale. Ce e Paștele? Prăznuirea amintirii unui proces juridic între două morale, în care peste veacuri a învins cea a victimei. Atât. Nu e destul? Atât — nu e destul! „Probe” — de sigur nu am. Dar e ceva în ființa mea care se refuză cu încăpățânare gândului că Paștele ar putea să fie aniversarea unui fel de „afacere Dreyfus” de acum nouăsprezece veacuri. A răsunat în mine Joi seară strigătul sfâșietor al crainicului care anunțà: „astăzi s'a spânzurat pre lemm, Cela ce spânzură pământul pre ape” ; și s'a strâns în mine sufletul în seara de Vineri la cântarea de prohodire, care mărturisea că în mormânt fu pusă, prin coborârea lui Christos, însăș viața. Patimile, răstignirea și învierea nu sunt simboale, ci fapte. Ele nu „însemnează”, — ci „sunt”. S'au întâmplat aievea; iată, acum 1900 de ani. Și ne-au deslegat pe noi de păcat, de vină și de moarte. A trebuit să se jertfească cineva. Dar jertfa omului singur nu putea deschide din nou porțile cerului. Și s'a jertfit Dumnezeu-omul. A suferit pe lemnul de spânzurătoare ca un om — după ce ca Dumnezeu suferise pentru noi încă dela căderea lui Adam în păcat. S'a răstignit deci; și s'a îngropat; și a înviat a treia zi. Toate — „pentru noi oamenii, și pentru a noastră mântuire”. Ca să ne fie iarăș cu putință a arunca punți dela noi la Dumnezeu; de a eși din noi destrămându-ne în Dumnezeu; de a scăpa de noi — depășindu-ne. Ca să nu se mai sperie gândul nostru în fața morții, a murit El; cu moartea pre moarte călcând — omorînd deci moartea. Și a înviat — după trup — cum vom învia și noi la împlinirea vremii; când se va împlini și ceea ce credem atunci când mărturisim: aștept învierea morților, și viața veacului — ce-va-să-fie. …Iată Paștele — pentru cari nu am probe, dacă voiți. Dar Paștele sunt, dincolo de gând, în inima fiecăruia, bucurie. Întreb, deci numai: unde e bucuria, acolo sau aci? Și poate că prin asta am făcut și proba. Pentru cine are nevoe. 1 Mai 1932. CE E PREDANIA? Una din cele mai mari primejdii care amenință ortodoxia românească — și cu ea însăș așezarea spirituală a poporului nostru în structura lui intimă — este nevoia de „înoire” pe care o simt din ce în ce mai stăruitor anumite cercuri teologice de la noi. Dacă această nevoie s'ar face simțită numai în unele personagii ridicule, scăpate în bălăriile teologiei rumânești, cari s'ar simți dezonorate dacă nu ar fi în stare să valorifice pe Fouillée sau chiar pe Ernst Haeckel pentru învățătura dumnezeiască, chestiunea nu ar fi tocmai așa de gravă. Se întâmplă însă că o problemă a „înoirii” există realmente în orice viață religioasă. Astfel încât o cercetare atentă a situației, obligată a se ține deopotrivă departe atât de „științificitatea” inovatorilor, cât și de „ortodoxia” habotnicilor, e datoare să stabilească cu precisie sensul și limitele acestei înoiri. Îmi îngădui să cred că, în ciuda frecvenței și gravității excepționale a erorilor în cari a căzut neliniștea reformatorilor, există un îndreptar sigur, aș zice: infailibil, în problema „actualizării" bisericii; și că numai ignorarea acestui îndreptat a făcut, aiurea și la noi, posibile toate greșelile pe cari le-am trăit sau le ispășim. Acest îndreptar este PREDANIA. Adică sfânta tradiție a Bisericii. 1. Orice învățătură religioasă, deci și învățătura lui Christos, este trăită de oameni. Trăirea aceasta, considerată în totalitatea ei spațială și temporală, constitue într'un fel viața însăș a învățăturii. Căci învățătura nu este un adevăr oarecare, pe care cineva l-a formulat odată, l-a săpat apoi într'o tablă de aramă și l-a pus undeva sub sticlă, ca să se uite lumea la el — sau chiar să i se închine. Ci e mai degrabă ca o sămânță; care e pusă în pământ, încolțește și dă roadă. La învățătura lui Christos se adaugă, deci, într'un fel, trăirea ei de către noi: ea nu mai este învățătură pur și simplu, ci învățătura care a rodit în noi, învățătură rodită. Astfel fiind însă, învățătura este un fapt, cu o istorie a lui, cu diverse momente cari se înscriu pe o curbă. Curba aceasta e însăș legea de desfășurare a posibilităților cuprinse în învățătură. Iar înscrierea la conștient, formularea diverselor momente, e ceia ce numim noi PREDANIE sau TRADIȚIE. 2. Dacă însă orice așezare religioasă se definește prin învățătura inițială plus formula de identificare a creșterii ei, două primejdii amenință, permanent, o asemenea definiție: a) se poate ca o învățătură să crească strâmb; b) se poate ca o învățătură, chiar normal crescută, să fie fals formulată. Există oare garanții împotriva unor asemenea primejdii, și cari ar fi ele? Răspundem: în creștinătatea ortodoxă ele există. Și anume, iată-le: adevărurile religiei creștine ortodoxe nu sunt adevăruri individuale. Viața lor se desfășoară într'o comunitate, — și anume în comunitatea de iubire care este Biserica. Atâta vreme cât această comunitate de iubire funcționează normal, este exclus ca creșterea învățăturii să fie strâmbă. Asta despre creștere. Dar formularea? Formularea se face, la noi, în sinoade, de către sinoade, plecându-se de la principiul absolut just că adevărul creștin, chiar atunci când e vorba de înțelegerea cuvântului lui Christos e de natură conciliară, și nu rațională — rațiunea individuală neavând nimic de spus într'o asemenea problemă. Cum însă un sinod funcționând normal nu poate da formulări eronate, și cum în biserica noastră există indicațiuni precise în privința condițiilor în cari trebue să funcționeze un sinod, însemnează că noi putem ști care formulare e justă și care nu. Garanția creșterii drepte a învățăturii și a formulării juste a acestei creșteri stă, deci, în normalitatea funcționării comunității de iubire și a sinodului, normalitate care este suficient indicată în ortodoxie. Iar dacă, prin imposibil, asta nu e încă deajuns, atunci mai există încă o garanție. În adevăr: spuneam că viața, creșterea unei învățături se înscrie pe o curbă. Curba aceasta, chiar dacă nu poate fi calculată, poate fi în orice caz desemnată, cel puțin pentru ceea ce se leagă cu trecutul. Fiecare moment al ei trebue să stea, structural, într'un raport organic cu toate celelalte, să se integreze în unitatea organică a curbei. Nu e locul să stăruim aci asupra chestiunii. Cine a făcut însă morfologie istorică sau mecanică, își dă seama cât de ușor e să stabilești dacă un moment oarecare se integrează organic într'o curbă sau nu. Și atunci problema e simplă: se integrează momentul, el poate fi acceptat; nu se integrează, — el trebue respins, înlăturat, ca unul ce introduce o anormalitate în curbă, un desechilibru în situație. Cu alte cuvinte: garanția valabilității creșterii învățăturii, sau formulării acestei creșteri stă în organicitatea ei, — adică în concordanța ei cu tradiția. 3. Inaderența structurală a unui neam sau unei culturi la o formulă de viață religioasă sfârșește, mai curând sau mai târziu, prin desprinderea acelui neam sau acelei culturi de religia respectivă. Ea poate lua însă, provizoriu, și alte forme, cum ar fi de pildă încercarea de a reface învățătura. Așa au făcut, de pildă, protestanții, — cari au luat drumul întoarcerii la origine. Întoarcerea la origine este, însă, o operație imposibilă pentrucă ea însemnează pur și simplu înlăturarea predaniei, adică ignorarea caracterului viu și deci a creșterii învățăturii. E ca și cum, punând în pământ un bob de grâu părându-ți-se ție că a crescut rău, ai vrea să anulezi creșterea și… să te întorci la bobul neîncolțit. Încercând întoarcerea la origine protestanții ignorează faptul elementar că învățătura lui Christos nu mai este astăzi ceea ce stă scris în Evanghelie, ci această Evanghelie așa cum este ea înfățișată de Biserică, adică de sfinții părinți, de sinoadele ecumenice, — cu alte cuvinte: Evanghelia trăită și crescută normal în comunitatea de iubire a Bisericii. 4. Acum știm însă ce e înoire: înoire nu poate să însemneze schimbare pur și simplu, ci creștere firească. Introducerea luminii electrice în biserică o fi înoire, — dar creștere firească nu e. Pentru că lumânarea care arde în biserică nu este un instrument de luminare (altfel nu ar arde și ziua!), ci o jertfă omagială. Și nici retipărirea bibliei, ca promovare a religiozității, nu e creștere firească, — pentrucă nu biblia ne mântuiește, ci Biserica. Știm, deci, acum ce e înoire firească, pentru că știm ce e predania, măsura ori cărei înoiri, legea de creștere a învățăturii creștine. 1 Martie 1937. POLITICĂ EXTERNĂ [ modifică ] APROPIEREA UNGARO-JUGOSLAVĂ Lucrurile se petrec în imediata noastră vecinătate. Și totuș se pare că semnificația lor ne scapă. Nu știu dacă personalitățile cari mânuiesc, la Capul Podului, destinele țării, sunt în adevăr la înălțimea situației; dacă, cu alte cuvinte, înțeleg nouile raporturi ce sunt pe cale a ce stabili în centrul și sud-estul Europei, și dacă pot interveni activ în evenimente. Impresia mea este că conjunctura ne depășește, și că inițiativa ne-a scăpat. Un „mare” ministru de externe nu am avut de foarte multă vreme. Poate că nu l-am avut nici odată. Și totuși de el am avea foarte tare nevoe acum. Să credem e d. Mitilineu? Sau d. General Averescu? Iată faptele. Mica Antantă care a fost oarecum centrul de gravitate al politicei noastre de după războiu, a intrat deja în disoluție. Era și natural. Ea nu pornea din necesitățile statornice ale Europel Centrale, ci era mai mult o asociație care asigura pe beneficiarii marelui războiu împotriva unor eventuale pretenții de revizuire a statutului acestei părți din Europa. Valoarea ei ca și importanța care i s'a acordat, rezultă mai mult din faptul că Franța avea nevoe de un grup de forțe care să țină oarecum, în șah mișcările Germaniei. Dar împăcarea dintre aceste două mari puteri continentale face inutilă și neinteresantă pentru Francezi existența mai departe a Micei Antante. Domnul Beneș, cum am mai spus-o și altă dată, se dovedește a nu fi mai mult decât un „Privatdozent”; și încă democrat. După întrevederea de la Thoiry, Ceho-Slovacia a luat calea pe care i-o indica noua situație și în acelaș timp situația ei statornică: în remorca Germaniei. Noul cabinet Ceho-Slovac constituit cu ajutorul Germanilor din Boemia, ca și discursul rostit cu acest prilej de primul-ministru Svehla sunt preludiul chiar al acestei orientări. În acelaș timp însă în care d. Beneș se împacă cu Germanii și le făcea, la Geneva, tot felul de grațiozități, Horty se ducea la Mohaci, pentru a anunța apropierea ungaro-jugoslavă. După Germania, Ungaria. Al doilea obiectiv dispărea; și anume prin întovărășire cu Sârbii. Apropierea Ceho-Slovaciei de Berlin ne interesează numai indirect. Legătura Belgrad-Budapesta ne atinge însă în deaproape. Ea pune problema balcanică în termeni cu totul noui, și ne obligă a lua o atitudine. Propriu vorbind, lovitura cea mare o primește Italia. Pentru a-și așigura libertate de mișcare în Peninsula Balcanică, ea a urmărit o izolare a Sârbilor. Prietenia ei cu Bulgaria și cu Ungurii nu avea alt înțeles. Se pare chiar că a mers mai departe. Întoarcerea Contelui Banffy în Transilvania și cererea lui de a deveni cetățean român nu poate fi interpretată decât ca o încercare de a lucra pentru apropierea ungaro-română; evident sub auspiciile Italiei. Acum toate aceste combinațiuni cad. Apropierea sârbo-ungară stabilește dintr'odată caracterul activ pe care îl va lua politica slavilor de sud din Balcani, sprijinită de data aceasta probabil de o alianță naturală, chiar dacă nu explicit și formal încheiată a țărilor din Europa centrală: Germania, Ceho-Slovacia, Ungaria, cărora Serbia nu le este decât o fericită avangardă. În această nouă grupare de forțe și de interese, noi am fost lăsați la o parte. De această neglijență a profitat Italia; care a socotit întotdeauna cu noi în ambițiile ei balcanice. Iată deci și explicarea politică a interesului care-l prezintă pentru d-l Mussolini o înțelegere statornică cu țara noastră. Situația României nu este însă de invidiat. În actualele împrejurări rolul nostru nu mai poate fi decât de a doua mână. Centrul politic mutându-se în Balcani, gruparea se face în vederea acestui fapt. Noi putem pecetlui definitiv soarta peninsulei alăturându-ne nouei confederații dunărene; dar colaborarea noastră, chiar dacă ar fi bucuros acceptată, nu este încă dorită. Ar fi deci să ne oferim, ceea ce nu e tocmai plăcut, chiar având siguranța că nu vom fi refuzați. Ne rămâne desigur soluția cealaltă: cu Italia. De sigur, nu cea mai proastă. Dar pentru aceasta ar trebui să ni se ofere o situație de la egal la egal. Și mai întâiu să ne lămurim precis: dacă, cu ajutorul nostru, al Bulgariei, și eventual al Angliei, Italia poate câștiga partida balcanică; iar dacă da, cari ar fi în acest caz avantajiile noastre, — mai mari decât cele pe cari ni le-ar da o victorie sârbo-ungaro-germană, căreia noi ne-am fi alăturat din vreme. Iată datele problemei. Suntem curioși să știm cum le va mânui actualul nostru guvern. 23 Octomvrie 1926. DE CE NU E BUN ȘOVINISMUL Am scris, acum în urmă, în această foaie, o serie de articole asupra datelor orientării istorice a politicei noastre externe. Era o încercare de a desprinde elementele permanente ale vieții noastre de stat și de a căpăta din aceste elemente indicațiuni pentru orientarea noastră. Am afirmat cu acest prilej că latinitatea noastră — principalul argument al celor cari pledează pentru o occidentalizare — este în bună parte o prejudecată. Pentru cine cunoaște cât de cât structura vieții noastre de stat și a vieții noastre spirituale, afirmația aceasta nu închidea nimic surprinzător sau… de rușine. De aceea în presa românească articolele mele au trecut necomentate. Iată însă că aceste considerații au găsit un ecou la… Budapesta. Și anume în coloanele confratelui „Nemzeti Ujsàg”; care comentează punctul nostru de vedere, sub titlul „Abandonarea latinității valahe”. Am cetit. Am cetit, și nu mă pot dumeri nici acum. Ce a înțeles și mai ales ce a putut scoate confratele budapestan merită, în adevăr, atențiunea noastră. Citez: „Cele scrise de ziarul Cuvântul sunt foarte instructive; și de natură a tempera entusiasmul exagerat care a contribuit la orientalizare și balcanizarea Ardealului. Articolul va avea de efect că Europa occidentală va lua notă de caracterul oriental al României; și va înțelege ce greu păcat au făptuit cei cari, în numele democrației apusene, au aruncat Ardealul unei țări cu suflet oriental”. Eu cred că dacă onoratul meu confrate ungur s'ar fi gândit că lucrurile acestea se cetesc și dincolo de granița țării sale, ar fi ezitat să le scrie. Pentrucă, vedeți, peste graniță se găsesc și oameni cari să fie sustrași deformației „patriotice” de perspectivă. Și dacă nu altceva, dar cel puțin un lucru pot opune acești oameni considerațiilor patriotice de la Budapesta: că Ardealul nu ne-a fost „aruncat” de nimeni, — și ca atare „democrația apuseană” nu a avut nimic de spus în această afacere. Cu „democrația apuseană” și cu „Europa occidentală” avem noi, de sigur, socotelile noastre: în care sunt înscrise precis debitul și creditul. Și nu am precupețit niciodată recunoștința noastră discretă, sobră și demnă, dar cu atât mai efectivă, atunci când am fost în situația de a fi primit mai mult decât am dat. Ardealul însă nu ni l-a dat nimeni. Nici măcar nu l-am luat noi. Ci Ardeal și „Țară” au mers unul înaintea alteia, ca două părți ale aceluiaș tot, atunci când s'a ivit prima împrejurare prielnică, pe care de un mileniu o așteptam cu dinții încleștați. Dar confratele „Nemzeti Ujsàg” ne „denunță” Europei: vedeți, valahii ăștia nu sunt decât niște… orientali; și dv. le-ați dat Ardealul! Stranie și întristătoare atitudine. E destul de dureros să vezi un popor mândru ca cel al maghiarilor, — dar oare maghiar să fie redactorul autor al articolului? — coborându-se la rolul de delator. Când însă delațiunea e de așa calitate, întristarea noastră devine jale. În adevăr, neamului omenesc nu-i e cruțată nici un fel de umilință. Când noi ne-am exprimat îndoieii în chestia latinității noastre și am afirmat caracterul categoric oriental al civilizației românești, am exprimat nu numai un fapt, ci și necesitatea orientării politicei noastre după realități. Nu ne-am gândit un singur moment că a nu fi occidental e o… rușine. Pentru că — am dovedit-o doară!! — nu există pentru un popor civilizații sau culturi superioare și inferioare, ci numai o singură formă de cultură; aceea de care el e capabil, în virtutea componentelor lui istorice. A pune însă, peste aceste imperative ale realității, în cumpăna valorificării, formula structurală a apusului și a răsăritului, și a decide fără nici un fel de discuție prealabilă în favoarea celei dintâi, iată ce nu poate face decât cineva care nu numai că ignorează primele elemente ale culturii și civilizației răsăritene, dar e străin și de dureroasa îndoială în care se frământă de un sfert de veac metafizica apuseană. Evident însă, confratele nostru nu face numai teorie; ci el ar vrea să spună: ați aruncat Ardealul orientalilor ălora de valahi; și nu ni l-ați lăsat nouă. Nouă, — cui? Desigur, nouă — Ungurilor; cari se știe doară că suntem occidentali. A ni se refuza nouă dreptul de a ne uni cu Ardealul pentru că nu suntem occidentali, și a-l cere dela democrația apuseană, pentru Unguri ca reprezentanți ai acestei democrații, iată, de sigur, încă o culme. Pe care o atinge „Nemzeti Ujsàg”; care știți ce însemnează: Gazeta Poporului. În ce mă privește, eu am știut întotdeauna că Ungurii sunt de origine turanică și că reprezintă un popor tânăr, mândru, viguros, și — în păturile lui adânci — o rasă nealterată. Pentru aceasta i-am și prețuit întotdeauna; pentru ceace aduceau ei în centrul Europei: orizonturi largi de stepă, pasiuni puternice — cari impresionează chiar când se exercită în potriva noastră, — sălbatec romantism nostalgic al unui neam de plugari și păstori, viață autentică și un fel de cavalerism, unite toate într'un patriotism halucinant care a dat Europei cea mai înaltă și mai cuprinzătoare formulă metafizică a misticei statului. Și iată-l acum pe confratele meu maghiar aruncând peste bord această magnifică moștenire, pentru a intra slugă proastă la occident. De ce? Ca să „capete” înapoi Ardealul. Ca și cum Ardealul se capătă și nu se ia, și ca și cum o țară cu un suflet ca al fraților noștri de peste munți se poate guverna cu mandat dela Europa apuseană, ca o colonie oarecare din Papuasia! Vai ! Nu scriu lucrurile acestea pentru Unguri. Nu-mi voiu permite nici odată să dau lecții unui neam, mai ales când e străin. Le scriu însă pentru frații mei, Românii. Ca să înțeleagă ei ridiculul sinistru la care poate duce șovinismul; și ca să se ferească de acest cel mai greu păcat al unei rasse. 21 Martie 1930. ACORDUL AUSTRO-GERMAN Să nu ne fie luat în nume de rău dacă vom spune că larma care s'a iscat în jurul uniunii vamale austro-germane are în ea un element de nesinceritate. Cum adică? Să fi venit faptul așa, pe neașteptate, — și marile cancelarii europene să nu fi știut, în adevăr, nimic? Iată ce ne e peste putință să credem. Căci evenimentele din ultima vreme — mai precis: din ultimele trei săptămâni — indicau că hotărâri însemnate se desbat între Viena și Berlin. Și nu evenimente asupra cărora s'ar fi păstrat, Doamne ferește, taină, ci publice! Brusca manifestare a îngrijorării și atitudinile protivnic categorice numai în formă, adoptate de presa și oficialitatea marilor aliați, apar deci, mai degrabă ca un fel de fișă de consolație pentru cehoslovaci, jugoslavi sau români, aliați sau foști aliați, dragă Doamne, cari — se crede în apus — ar avea ceva de zis în potriva acestei uniuni vamale. Așa fiind, e mai potrivit, credem, ca evitând orice diversiuni „de atmosferă”, să judecăm lucrurile și puțin pe socoteala noastră. După interesele pe cari ni le bănuiesc unii și ni le bănuim chiar unii din noi, țara românească ar trebui să ia categoric atitudine împotriva uniunii vamale austro-germane, aceasta amenințând tratatele și creând în Europa centrală — la al cărei statut noi suntem direct interesați — o nouă stare de lucruri, oarecum peste capul nostru și, cine știe, poate chiar în potriva noastră. Așa pusă problema, se prea poate ca punctul acesta de vedere să fie îndreptățit. Numai că, după impresia noastră, s'ar putea ca problema să se pună și altfel; și anume nu din punctul nostru de vedere, ci din cel al realităților. Să ne întrebăm, cu alte cuvinte, nu dacă amintita uniune ne-ar fi de pagubă sau de folos, ci dacă, considerată în ea însăși, ea se încadrează în chip firesc în condițiunile realităților, sau nu este, eventual, decât o creațiune arbitrară. Se afirmă, de pildă, că această uniune vamală nu ar fi decât preludiul unei uniuni politice, — în acelaș fel în care „Zollverein”-ul din veacul XIX a dus la Germania federativă a lui Bismarck. Să ne opunem deci! Da? Mi-e teamă că chestiunea nu e așa de simplă. Îmi aduc aminte, de pildă, că acum câteva luni câțiva oameni politici dela noi, e adevărat nu destul de serioși, anunțau o uniune vamală jugoslavo-română. Intenția era, evident, prematură; dar nu aberativă. De ce însă în legătură cu noi și vecinii noștri sârbi nu s'a vorbit, cu acest prilej, și de o uniune politică, dar se vorbește în schimb de un asemenea lucru în legătură cu acordul dela Viena? Pentrucă, probabil, acolo sunt anumite elemente în plus, cari își așteaptă o firească îndestulare. Iată deci, o indicație pentru cadrul în care, obiectiv și istoric trebue discutată problema. Și mai sunt și altele. General vorbind, trebue să recunoaștem că dacă există o problemă a Europei centrale, ea nu a fost rezolvată de răsboiu decât în parte, pe laturea națională; dar politic și economic, nu. Era, într'un fel în această parte a pământului, o stare de desechilibru înainte de răsboiu, — această stare a continuat și după, chiar dacă din cu totul alte motive. Lucrurile acestea trebuiesc spuse odată răspicat. Din nefericire — o recunoaștem — e greu. Sunt unii cari cred că de câte ori vorbești de o soluție pentru Europa centrală, au dreptul să te socotească partizan al… vechei monarhii. Vecinii noștri Unguri, de pildă, nu concep o schimbare, decât… revenind la vechile granițe; — sau dacă nu se poate asta, se mulțumesc deocamdată cu o rectificare de frontieră. Evident că așa, nu se poate discuta. Nu pentru că, Doamne ferește!, ar fi puse în discuție granițele noastre — că doară știut e că aceste granițe nu pot fi puse în discuție de nimeni —; ci pentru că aceasta dovedește o totală lipsă de înțelegere a nouilor realități. Problema de azi a Europei centrale depășește în toate direcțiile vechea mentalitate, în care naționalul, politicul și economicul se amestecau într'o oribilă confuziune; și atacarea ei trebue deci făcută pe alte baze. Încercarea dela Viena este, teoretic vorbind, o asemenea încercare, și anume probabil numai un început. Puternice afinități de rassă și de cultură, cari merg uneori până la identitate, au pledat pentru începutul în această direcție. Principial însă, ea se putea începe și altfel. Față de acest eveniment deci, întrebările pe cari trebue să ni le punem sunt nu dacă asta ne convine sau nu; să ne însemnăm acest adevăr fundamental că interesele noastre nu pot să meargă nici odată împotriva așezărilor firești. Va trebui, ca atare, să știm: este acordul dela Viena o problemă a rassei germane, sau una a Europei centrale? există în adevăr o Europă centrală? poate fi considerată uniunea vamală austro-germană ca un început de soluție a problemei Europei centrale, sau nu? Și mai ales: se întâmplă lucrurile acestea la timp, — sau prea târziu? Nu cumva, adică, avem de aface cu vechea „Mitteleuropa” a lui Naumann, perimată astăzi? Sau mai precis, deși mai puțin clar: înțeleg austro-germanii această uniune vamală ca o soluție, ori ca o metodă? Iată adevăratele chestiuni pe cari le ridică acordul dela Viena. Ele trebuesc cumpănite, — și rezolvate în consecință. 26 Martie 1931. ÎNSPRE REALITĂȚILE NOASTRE N'am mai auzit nimic, în ultimul timp, despre o acțiune a Europei în legătură cu uniunea vamală austro-germană. A fost, la început, o agitație prin presă, cu întrebări cominatorii cu amenințări mai mult sau mai puțin deschis formulate, și pe urmă — tăcere. Pe undeva, la Geneva, una din numeroasele comisii ale Ligii Națiunilor studiază chestiunea. Atât. Iar austro-germanii își văd de treabă. Lucrurile se întâmplă deci exact așa cum am prevăzut noi din capul locului, — și cu toate acestea nu avem nici un merit. Nu avem nici un merit, pentru că era elementar să se întâmple așa. Au putut și judeca și crede altfel, numai cei cari și-au închipuit că există o Europă și o solidaritate europeană eficace. Și s'au înșelat. Europa nu există. Nu există unitate spirituală. Ceeace numim noi astăzi spirit european este o atitudine precumpănitor anglo-saxonă, aș zice specific anglo-saxonă, care nu isbutește a încadra decât nord-vestul Europei, lăsând în afara acestei structuri spirituale într'o bună măsură sudul și întru totul sud-estul și estul continentului. De altfel această structură nici nu definește spiritul european ca atare; ci însemnează pur și simplu, o preponderență istorică, pe o anumită perioadă: cea care începe ca renașterea. Dacă mâine sub spirit european se va înțelege acelaș lucru, e cu totul îndoelnic. Căci astăzi spiritul european se definește prin structura anglo-saxonă cam în acelaș fel în care acum două mii cinci sute de ani el se definea prin cea greacă, acum două mii prin cea romană și așa mai departe. Dacă însă „spiritul european” nu e o realitate unitară, ci numai unul din aspectele (și anume cel mai prestigios într'un moment dat) ale unui conglomerat de spiritualități, — impenetrabile, ca toate formele de cultură, — nu se mai poate vorbi, din acest punct de vedere cel puțin, de solidaritate europeană. Dar Europa nu e nici o unitate economică. Înlăuntrul continentului există sau se pot constitui, probabil, asemenea unități. Ele se pot constitui și cu depășirea granițelor continentului, așa cum de pildă a urmărit-o politica colonială. Dar o unitate economică formată din totalitatea statelor Europei, — asta nici nu există, și nici nu se poate constitui. Ce însemnează atunci Europa? O unitate geografică? Nici asta. Rusia întoarce fața mai degrabă înspre răsărit, iar primele culturi și state europene nu s'au clădit pe baza unității geografice a Europei, ci pe cea a Mediteranei. Atunci? Atunci — Europa nu există ca o realitate, ci numai ca o ficțiune, iar luarea ei în considerare nu e numai lipsită de eficacitate, ci deadreptul primejdioasă. Rusia de astăzi e cea mai vorbitoare pildă. În Rusia revoluția există virtual de 200 de ani. Adică de pe vremea lui Petru cel Mare, care și-a închipuit că poate să radă bărbile rușilor și să transforme toată țara, așa lipsită de unitate, inconsistentă pentru ochiul logic, dar reală, cum era ea, într'un stat european. Două sute de ani realitățile rusești s'au sbătut în cămașa de forță a împăratului Petru, — și pe urmă au plesnit legăturile. Era natural. Dar iată, de mai bine de doisprezece ani revoluția își caută drumurile, și nu le găsește. De ce? Nu pentrucă e vremea prea scurtă dela isbucnirea revoluției până astăzi! Ci pentrucă revoluția rusească a fost și în bună parte este încă, în mâna unor „Europeni”; căci totul s'a redus, o bucată de vreme, la înlocuirea „europenismului” țarului Petru prin „europenismul” lui Karl Marx. Greșală fundamentală, — căci revoluția rusească nu era de natură economică, ci politică etică; pe deoparte. Iar pe dealta, pentru că formula economică a Rusiei, pe care marxismul trebuia să o „asaneze”, nu era cea „europeană” a capitalismului, împotriva căruia — și pentru înlăturarea mizeriei decurgând din ea — pășește la acțiune marxismul. Iată, în adevăr, unde pot duce confuziunile născute dintr'o înțelegere redusă a realităților. Să mai adăugăm că ceeace se petrece cu Rusia s'a petrecut și se petrece încă și cu noi? Este un adevăr trivial. Cam dela 1840 până astăzi noi nu am făcut decât să ne întrebăm ce zice „Europa” și ne-am forțat să ne potrivim pasul după „ea”. Aproape un veac, în care un popor tânăr și sănătos, face politica eroilor lui Caragiale. Fără să se întrebe un singur moment ce este această Europă și dacă în adevăr ea există. Este evident că astăzi stăm la o răscruce. Frământările prin care trecem nu sunt semn numai de neputință și inconsistență; ci, mai degrabă, vânzolelile chaosului în proces de diferențiare și de precizare. Și iată tocmai când trecem prin aceste dureri, din lagărul țărănist, adică de acolo unde ar fi trebuit să ne așteptăm mai puțin, ni se servește teoria crizei „europene”, și necesitatea de a ne solidariza cu ea ! Este fals. Politica se face cu realitate. Cine vrea în adevăr să rezolve ceva în așezarea noastră, trebue să se lămurească odată că activitatea noastră politică trebue să porneaseă dela realitățile românești. Este, de altfel, — oricât de paradoxal s'ar părea — singura cale pe care se poate, eventual, ajunge la sprijinul „Europei”! 16 Aprilie 1931. …ȘI DESPRE MARII NOȘTRI ALIAȚI Problema beneficiilor Suntem de o bucată de vreme în bătaia presei franceze. În bătaia întregii prese; de stânga și de dreapta; de opoziție și de guvern. Oficioasele ministerului din Quai d'Orsay, cel puțin, țin fruntea. De ce? Deocamdată nu ni se spune precis. Ne aflăm în perioada de preparare. Suntem deci atacați pe chestiuni lăturalnice și gingașe. Cu falsuri și perfidii desigur. Dar chestiunile nu sunt mai puțin gingașe. Asta, în sincer limbaj găzetăresc se numește șantaj. Fac o presiune într'un punct pe care eu ți-l socotesc vulnerabil, pentru a te sili să cedezi pe o chestiune, alta, în care nu am asupra ta nici un mijloc de constrângere. Trudă zadarnică, cinstiți confrați de pe malurile Senei, noi la șantagii nu cedăm. Așa fiind, eu socotesc că e pentru ambele părți mai practic să spunem lucrurile pe nume, punând în discuție adevăratele puncte litigioase. Metoda aceasta a sincerității fiind în actualele împrejurări singura care poate duce la o înțelegere sau cel puțin la o prietenească lămurire. Presa franceză (în fond, guvernul francez), e îngrijorată de eventualitatea unei schimbări de front pe cale de a se opera în politica noastră externă. A existat, se spune, o alianță de pe urma căreia România s'a ales cu întregirea hotarelor ei etnice. Se pare însă că acum România ar intenționa să renunțe la această alianță. Frumos e? Frumos sau nu, — nu știm. Deocamdată avem însă impresia că problema este rău pusă. Ce vor, anume, să spună aliații și frații noștri Francezi? Că noi am fost beneficiarii unei alianțe, — și că, prin urmare, există pentru noi obligația de a rămâne mai departe în cadrul ei, ca să ne plătim oarecum pentru beneficiile pe cari le-am tras? Asta nu poate fi chiar așa de exact. Noi credem că dacă alianță a fost, apoi de sigur că beneficiile au căzut de ambele părți; căci nu ne închipuim alianțe leonine între Francezi și noi, în cari partea leului să nu revină tocmai nouă. În adevăr: noi am avut o alianță pentru purtarea răsboiului. Ea s'a făcut nu pentru că aveam noi nevoe de ea, ci pentru că le era de nevoe Francezilor. Afirmația, oricât de paradoxală s'ar părea, nu e mai puțin perfect valabilă. Pentru ce a fost purtat oare răsboiul? Pentru mai multă libertate, și pentru a face posibilă exercitarea dreptului de autodeterminare a națiunilor. Și ce am căpătat de pe urma răsboiului? Teritorii? Da, dar nu teritorii cucerite prin arme. Mai exact, noi nici nu am căpătat teritorii; ci am cooperat ca să isbândească un principiu. Căci nu suntem un stat mărit prin victoria armelor, ci prin isbânda unui principiu. Nu ne-am cucerit frații, ci le-am înlesnit putința de a hotărî ei asupra destinelor lor. Proba? Tratatele de pace nu au făcut decât să consfințească stări de lucruri care se înfăptuiseră deja; unirea Ardealului cu Vechiul Regat, unirea Bucovinei și a Basarabiei cu vechiul regat. Am avut, e drept, un tratat de alianță cu puterile alături de cari am purtat răsboiul; dar nu s'a ținut seamă de el. De aci și revolta lui Ion Brătianu; care nu înțelesese că pacea nu se discută pe baza tratatelor de alianță, ci pe baza drepturilor decurgând din principiul autodeterminării; ceea ce ne scurta, e drept, de câțiva chilometri pătrați, dar ne dispensa în schimb de orice solidaritate morală, în viitor față de aliați. Căci, în adevăr, cui datorăm noi unitatea națională? Voinței fraților noștri de peste Carpați și Prut, cari au hotărât că vor să fie una cu noi. De sigur, această voință a fost eficace între altele și pentru că există putința exercitării drepturilor decurgând din principiul autodeterminării. Era însă, pentru asta, nevoe ca noi să intrăm în răsboiu? Să presupunem, un moment, că noi am fi stat neutri, și că totuș răsboiul s'ar fi câștigat, — adică ar fi învins principiul dreptului de autodeterminare. Li s'ar fi putut refuza Ardelenilor sau Basarabenilor dreptul de a se uni cu noi? Evident, nu. Prin urmare: dacă am intrat în răsboiu, e pentru că aliatii noștri de mai târziu aveau nevoe de sprijinul nostru întru câștigarea partidei începute. Aveau nevoe, sau cel puțin așa credeau ei. Așa fiind însă, noi nu suntem în nici un fel beneficiarii bunăvoinței aliaților, ci acei ai unui principiu pentru isbânda căruia am luptat și noi — după puterile noastre. Cum ni s'a dat oare mai mult decât ni se cuvenea? Mai întâiu nu ni s'a dat nimic; Ardelenii și Basarabenii au venit ei la noi. Dar, presupunând că ni dat. Ni s'a dat mai mult de cât ne revenea? Atunci aliații au încheiat o pace nedreaptă și artificială. Nu ni s'a dat mai mult? Atunci ce obligații mai avem față de aliați, — după încheerea păcii? Să nu ni se mai vorbească deci de anumite îndatoriri de recunoștință. Pentru că asemenea îndatoriri nu avem. Iar după ce am lămurit acest prim punct, să punem problema pe adevăratele ei date. 12 Iunie 1931. Alianțele noastre SOLIDARITATEA VECHILOR ALIAȚI Ziarele românești continuă a reproduce extrase din presa franceză, unde suntem admonestați în forme mai mult sau mai puțin acceptabile și unde — în sfârșit! — a început să ni se vorbească și de necesitatea păstrării vechilor alianțe ale răsboiului. Mărturisim repetat că am fi preferit din capul locului această metodă; pentrucă e cea a bunei-credințe și a demnității omenești, și ar fi evitat confraților noștri parizieni penibilele falsificări și nedelicatele imixtiuni în chestii ce nu-i privesc, la care s'au dedat, spre paguba legăturiior sufletești dintre ei și noi. Dar pentru că, chiar așa tardiv și neîndemânatec cum problema se pune, nu noi ne vom refuza unei discuțiuni. Ni se cere, și se cere mai ales de către Francezi, să nu rupem solidaritatea vechilor aliați, — a țărilor și popoarelor cari au făcut umăr la umăr răsboiul. Frontul acesta comun formează oarecum unul din postulatele politicei învingătorilor continentali. Care sunt însă fundamentele și îndreptățirile lui? Vom observa, mai întâiu, că o obligațiune morală în acest sens nu există: a) pentru că solidaritatea aceasta a fost ruptă de mult prin atitudinea Angliei și Italiei; ceea ce însemnează că dacă noi am avea de gând să ne schimbăm în adevăr orientarea — ceea ce nu este zis — nu am face decât să urmăm pe unii din foștii noștri mari aliați cari au înțeles de mult să-și aleagă drumuri proprii; b) pentrucă, după cum am dovedit-o mai ieri, nu am intrat în răsboiu numai pentru folosul nostru, — contractând deci anumite obligațiuni de recunoștință sau altfel —, ci în virtutea unei învoieli cu foloase de ambele părți. Cum ar fi fost, în adevăr, beneficiile numai de partea noastră, când noi a trebuit să intrăm în răsboiu în momentul în care era mai amenințat Verdun-ul, și când Rușii se învoiseră deja cu puterile centrale asupra împărțirii țărilor românești? Așa fiind, va trebui să ni se conceadă că menținerea vechilor alianțe — a celor din vremea răsboiului — nu se fundează pe trecut, ci pe viitor; adică pe avantagiile ce aceste alianțe ni-ar asigura de aci înainte. Acest adevăr elementar are însă darul de a schimba fața problemei. Căci greutatea nu mai cade acum pe menținerea vechilor alianțe — desiderat lipsit de sens — ci pe interesele noastre de stat și naționale. Este adevărat, de pildă, că unul din aceste interese e pentru noi formulat în principiul intangibilității granițelor noastre; și că, PRINCIPIAL, cei cari au făcut alături răsboiul, au câștigat isbânda și au dictat pacea, sunt interesați la menținerea acestor granițe; dar numai principial; pentru că de fapt s'ar putea ca pentru unii din foștii aliați o graniță să fi fost necesară așa cum s'a stabilit ea în 1919, — dar să fie astăzi necesară în altfel, mai ales când nu e a lor. (În privința aceasta aliații și prietenii noștri Polonezi au o experiență prea dureroasă, pentru ca noi să putem trece cu ușurință peste asemenea eventualități). Dar dacă solidaritatea care exista între aliați în momentul încheierii păcii, nu mai există astăzi, sau s'ar putea să nu mai existe, atacată cum e uneori de interese divergente, atunci e de la sine înțeles că solidaritatea vechilor aliați nu poate fi un îndreptar și o țintă pentru politica noastră externă. Cine crede și scrie altfel — și sunt și din aceștia — greșește; pentrucă ia în brațe o problemă fals pusă. Căci solidaritatea vechilor aliați nu este un scop, ci un mijloc. Scopul este: păstrarea țării în granițele ei actuale și promovarea unei vieți ordonate și cât mai îmbelșugat posibile înlăuntrul acestor granițe. Pot să ne asigure vechile alianțe împlinirea acestui scop, imperativ absolut al vieții noastre naționale și de stat? Vom fi cei dintâi bucuroși să păstrăm aceste alianțe. Nu înțeleg, nu vor sau nu pot să o facă, vom fi siliți să ne orientăm altfel. Nu pentrucă am voit-o noi, ci pentru că am fost împinși să o facem. Asupra nouilor alianțe pot plana, de sigur, îndoieli. (Planează în orice caz regrete sufletești în legătură cu cele vechi). Dar nici așa de sceptici nu trebue să fim. Franța s-a apărat acum 15 ani și cu ajutorul Italiei căreia îi luase totuș Nizza și Savoia, iar pe frontul de Vest au luptat alături Germanii și Austriacii, cari avuseseră nu chiar așa de demult ceva de descurcat la Sadowa. Nu e vorba să fim brutali. Cinismul, chiar în politica statelor, e de prost gust; și până la urmă, păgubitor. E însă, de sigur, vorba să nu înfruntăm realitățile. Iar realitățile dictează: nu se fac alianțe pe ce a fost, mai ales când în ceea ce a fost soldurile s'au balanțat. Politica oricărei țări stă sub imperiul necesităților de azi și de mâine. Dar așa fiind, solidaritatea vechilor aliați, nu poate forma obiectul unei politici de stat decât: 1) dacă această solidaritate există efectiv, 2) dacă ea continuă să fie eficace în cadrul nouilor probleme cari se pun unei țări. Iată punctul de vedere real și sănătos. Veți spune însă că peste toate interesele unei politici de stat, există totuș între Francezi și noi, o legătură sufletească ce nu se poate nega. Incontestabil. Nu poate să fie, și nici nu trebue negată sau slăbită. Dar despre asta, — cu alt prilej. 14 Iunie 1931. Alianțele noastre O LEGATURĂ DE DRAGOSTE… UNILATERALĂ. Încercările mele de a lămuri problema alianțelor rumânești în datele ei a ridicat într'o anumită parte a presei bucureștene proteste furtunatece. Simple declarațiuni de dragoste pentru Franța, romanțe pe chitară, de un gust îndoielnic, cu acompaniament de pitpalac, sau insulte nestăpânite pentru puținătatea mea, aceste proteste nu aduc până în prezent nici o ideie și nu contribuesc în nici un fel la lămurirea chestiunii. Învățat să discut pe fapte și pe argumente și să mă păstrez, în materie de rațiune, insensibil față de gargariseala sentimentală — chiar cu riscul de a părea paradoxal și de a înfrunta prejudecăți adânc înrădăcinate, cu valoare circulatorie curentă — nu-mi găsesc deci, spre sinceră părere de rău, putința de a răspunde preopinenților mei. Constat însă că protestele există și, cum unele din ele sunt sincere, consider faptul ca simptomatic; meritând, prin urmare, o explicație. Argumentul principal al protestatorilor este strânsa legătură sufletească, iubirea care există între noi și Franța. Iubirea aceasta e un fapt. Și, ca atare, nu o vom nega. Numai că, sunt fapte și fapte. Fapt e de pildă o îmbielșugată ploaie la vreme, dar năvălirea lăcustelor tot fapt e. De unde urmează că faptele trebuesc și ele cercetate și înțelese, înainte de a le accepta și a ne supune lor. În speță, întrebarea care se pune este: legătura aceasta de iubire între noi și Franța, este ea esențială plămădirii noastre sufletești și așezării noastre de stat, sau nu? În cazul întâiu, o alianță de toate felurile franco-română, este cu totul recomandabilă — ca fiind necesară; în cazul dealdoilea însă, ea nu se poate impune decât pe baza unui schimb de avantagii concrete privind prezentul și viitorul apropiat. Să vedem așa dar care e situația. Incontestabil, iubim pe Francezi. Vorbim franțuzește și cetim la fel. Călătorim cu predilecție în Franța și le cercetăm universitățile. Instituțiile noastre de învățământ sunt organizate după modelul francez. Mai mult: învățăm să cunoaștem istoria lumii în funcție de istoria Franței. Așa era pe vremea mea, — așa e și acuma. De aceea și simțim cu Francezii. Așa de mult, încât adesea simțim ca Francezii. Iubirea aceasta e așa de puternică, încât ia uneori forme aberative. 13 Martie 1906 e o dovadă. Mai sunt însă și altele. Cred că nu există în lume o țară în care miniștrii să nu cunoască decât foarte aproximativ limba concetățenilor lor, dar să vorbească în schimb impecabil franțuzește. Noi avem asemenea miniștri. Asta poate să nu fie grav; dar nici normal nu e. Mai grav e însă că s'au găsit și se găsesc la noi miniștri — oameni respectabili — cari într'un moment dat să fi putut spune: să piară Rumânia, numai să învingă Franța. În ori ce altă parte a lumii asemenea oameni ar fi fost lapidați. La noi se bucură de mare cinste. Atât de adâncă e la noi iubirea pentru Franța și cele franțuzești. Este adevărat, nu suntem siguri dacă acestei iubiri a noastre îi corespunde, din partea Francezilor, una la fel. Mișcări de generozitate față de noi sunt rare. Sau în orice caz nu le cunoaștem. De la ei la noi, sprijinul a fost mai adesea negustoresc. Atitudinea lui Clemenceau la conferința Păcii, o cunoaștem. (Nu spun că Brătianu a avut dreptate; dar nu spun nici că nu a avut. Asta e o altă chestiune). Ni s'a semnat protocolul Basarabiei, desigur; dar semnătura ne-a fost negociată. Și era totuș vorba de bunul nostru drept. Ni s'au dat bani cu împrumut și asta e adevărat. Sunt însă banii cei mai scumpi pe cari i-a împrumutat vreodată cuiva Franța. Știu, nu suntem oameni de treabă. Sau cel puțin nu am fost guvernați de oameni de treabă. Suntem nevoiași și adesea incorecți în relațiile noastre internaționale. Oameni străini cari au venit pe la noi, cu banii și cu munca lor, au avut de suferit; nu numai din pricina dorinței lor exagerate de câștig, ci și din pricina obiceiului nostru de a… vămui câștigurile. Dar îndreptățește asta tratamentul așa de aprig la care adesea am fost supuși? Sau mai exact: dragoste e asta? Cu ce e îndreptățită, mă rog, abandonarea noastră în mâinile d-lui Finaly de la Banque de Paris et des Pays Bas? Cu amenitatea d-lui Lugojanu și cu francofilia d-lui Mihai Popovici? Evident, nu e nebun cine mănâncă șapte pite, — e nebun cine i le dă. Și pitele le-am dat noi; întâia și a doua oară. Dar a accepta șapte pite, atunci când știi că nu ți le mai dă nimeni altul, și că nu ai dreptul la ele, — asta nu însemnează tratament pe bază de iubire. Frăție de cruce și legătură sufletească franco-română? Nu. O reală iubire, uneori de forme exagerate și anormale, din partea Rumânilor pentru Francezi. La care însă nu se răspunde de fapt cu aceeaș măsură. Așa în cât raporturile noastre sunt clare: noi îi iubim; ei cei mult se lasă a fi iubiți. Et encore! Înțelesul dragostei noastre pentru frații noștri Francezi trebue căutat deci numai aci, la noi. O vom face. 18 Iunie 1931. Alianțele noastre LICHIDAREA ROMANTISMULUI 48-ist Nu știm cum se va desfășura până la sfârșit încordarea sentimentală franco-română; căci încordare este, dacă presa de acolo și de aci răsfrâng în adevăr realități. Nu știm, și nici nu avem propriu zis vreo dorință în această privire. Singura noastră dorință, mărturisită și altfel, fiind să se asigure țării noastre o politică de alianțe cu adevărat rodnică. Un ziar francez vorbea în ultimul timp, în legătură cu noi, de o politică franceză a Europei. Mărturisim că problema e rău pusă. Pentru noi nu poate fi vorba nici de una, nici de cealaltă; ci numai de o politică românească în cadrul european; și anume, în cadrul european — DACĂ E NEVOE. A urma o politică franceză sau germană a Europei însemnează a fi francezi sau germani. Nu suntem, însă, nici una nici alta; suntem numai români. Mici, neputincioși, păcătoși, bicisnici, — dacă vreți d-vs. — dar Români. Știu, ni se vorbește de un fel de identitate între noi și francezi. Într'un fel ne-am și ocupat de ea, când am subliniat legătura de dragoste dintre noi și ei. Dar ce fel de identitate e asta? Stă etosul franțuzesc în plămada sufletului și culturii noastre? Sau s'a constituit, poate, noul stat românesc prin gând și faptă franceză? Vedeți, problema e vastă; și complicată. Nu o voiu ataca pe latura spirituală; ea ar fi de altfel, în ocurență, irevelantă. Mă gândesc însă la laturea cealaltă, a constituirii statului nostru. Ce este — deci — francez în organizarea statului modern românesc? Evenimentele cari au dus la închegarea României de astăzi au urmat două linii deosebite: una, a faptelor mărunte, cotidiene, întâmplate în chip firesc, fără un plan propriu zis, — aceea a desvoltării economice a țărilor române; alta, a intențiunilor reformatorii, a faptelor de voință urmând un plan și un gând conștient, — aceea a desvoltării noastre politice propriu zise. Cea dintâi începe la 1828 cu pacea dela Adrianopole; cea de a doua la 1848, cu revoluția munteană. Unde sunt Francezii? Cu sigurantă, nu în primul domeniu de activitate. Intrarea noastră în lumea comercială a Europei s'a făcut prin Englezi. Englezii sunt în adevăr, cei dintâi negustori cari ne-au cumpărat grânele, anume imediat după 1828. Stăpânirea lor asupra piețelor românești de grâne s'a întins de-alungul întregului veac al 19-lea; în așa măsură, încât îmi aduc aminte că acum vre-o 40 de ani, în copilăria mea, sterlingul englez circula încă în mod curent pe piața Brăilei. Cât despre industrializarea țării și despre comerțul de bani, aceste două activități au luat naștere la noi, sub un impuls precumpănitor german. Afirmațiile mele sunt așa de evidente, încât Francezii abandonaseră înainte de războiu țara noastră ca făcând parte cu totul în această privință din zona de acțiune germană. Așa se explică de altfel dificultățile pe cari le-a întâmpinat prin 1915 Marghiloman, când a voit să încheie un împrumut de stat la Paris. Dar dacă așa numita revoluție burgheză s'a născut și s'a desfășurat la noi fără nici un fel de participare a Franței, — apoi cu siguranță că aportul acesteia a fost precumpănitor, aproape exclusiv aș spune în domeniul revoluției și constituirii statului românesc politic. Nu direct, desigur. Istoria rolului lui Napoleon III în nașterea României moderne ar trebui probabil fundamental revăzută (lucrările d-lor Iorga și Al. Dem. Marcu au făcut-o de altfel). Indirect însă, da. Toți revoluționarii munteni dela 48 din Franța vin. Atmosfera publică în care aceștia au putut lucra este tot de importațiune franceză. Veți spune că fiecare țară și-a avut 48-ul ei. De sigur. Dar al nostru nu e, pentru asta, mai puțin francez. Și, pe urmă, să nu uităm că, după revoluție, constituția noastră în fond franceză a fost, ca și așezarea noastră juridică sau cea școlară. Este neîndoios deci că dacă Franța a lipsit dela nașterea sau constituirea economiei noastre naționale publice, și private, apoi ei îi revine, în schimb, ca influență partea leului în așezarea politică a țării. Asta e adevărat. Numai că, o desvoltare așa de ciudată ca cea a statului nostru impune o cercetare mai amănunțită; iar în acest cadru apar alte întrebări; ca de pildă: a mers la noi viața economică pe aceeaș linie cu cea politică? Răspunsul e, — nu. Și mai departe: dintre cele două serii de fapte, economice și politice, care a fost mai în acord cu condițiile noastre specifice și deci care a atârnat mai greu în cumpăna desvoltării noastre? Și aci răspunsul e clar: cea dintâi. Cea dintâi, adică tocmai cea în care influența franceză a lipsit cu desăvârșire. Și iată, atunci, încheierile. Viața statului nostru a fost dominată la suprafață de o clasă de oameni politici, care forma oarecum opinia publică văzută, și care, compusă în cea mai mare parte din avocați — oameni de concepții și cultură franceze - a dat aparatului nostru formal de stat și vieții publice a orașelor o înfățișare precumpănitor franceză. Sub această aparență pulsa însă cotidianul viu, gestul mărunt și sănătos de creație al negustorului mare sau mic, al meseriașului și al plugarului, care nu aveau nimic de aface cu revoluția de la 48, cu parlamentarismul și democrația și care-și găsea îndestularea în munca și ostenelile lui proprii. Iată adevărul. Care ne îngăduie, deci, să spunem că influența franceză la noi nu s'a manifestat decât în regiunile păturei suprapuse, și nu a însuflețit decât activități ale căror legături cu realitățile românești sunt mai degrabă îndoelnice. Afirmație care înfruntă multe obicinuințe de gândire, de sigur, dar care nu înfruntă adevărul. Și principalul asta e. Așa fiind, ne e greu să admitem că gând și faptă franceză intră în plămada așezării noastre de stat; iar necesitatea de a face o politică franceză a Europei, încetează pentru noi de a fi un lucru de la sine înțeles. Nici politică franceză, — nici germană; ci, așa cum e normal, o politică românească. Încotro ne duce ea, asta e o altă chestiune. Pe care statul nostru va trebui să o discute. Recunoaștem, după răsboi datoria noastră e ca întâiu să o discutăm cu Francezii. Dar numai atât. Căci există cel mult un drept de preempțiune al Francezilor asupra noastră; o opțiune însă, nu. Nădăjduim că asta o vor concede și Francezii, și ne vor înlesni calea unei înțelegeri. Cu ei. 19 Iunie 1931. CUMPĂNA DREAPTĂ Nu cred în utilitatea acțiunii antirevizioniste. Și o spun deschis, cu toate că îmi dau seamă de calitatea replicei care va urma unei asemenea afirmațiuni: insulte — ad personam. Insulte. Ei și? Parcă va fi pentru prima oară; și parcă asta schimbă ceva în situația de fapt. Nu cred în utilitatea acțiunii antirevizioniste, — și nici nu o înțeleg. Există, desigur, peste graniță o acțiune revizionistă. Răspunsul la o asemenea acțiune nu e însă, nu poate fi cel care se încearcă a se da aci la noi. Vezi, un om ți-a furat căciula. Și s'a bucurat de ea o bucată de vreme. Până când, într'o zi, ți-ai prins omul la strâmtoare, și ți-ai luat căciula înapoi. Omul, — ce să facă? A pornit-o prin vecini: că, uite, că mi-a luat căciula pe care eu o purtam de zece ani; că eu fără căciulă nu pot să trăiesc — capăt guturaiu; că o fi ea căciula lui, dar vezi că nu-i șade bine, și pe capul meu era mai chipoasă; și așa mai departe. Asta face el. Dar tu ce faci? Ai de făcut ceva? Ce? Vrei să pleci și tu pe la vecini? Ce să spui? Că e căciula ta? Asta o știe toată lumea!! Că nu vrei să o dai înapoi? E ca și cum ți-ai închipui că te crede cineva în stare de așa prostie. Tu, deci, nu faci nimic. Nu ai nimic de făcut. Cel mult, dacă îți îndeși mai bine căciula pe cap; și ridici din umeri; lasă-l, nene, să spue! Iar în buzunar, îți faci mâna pumn. Pentru o întâmplare ca aceea. Dar să ți-o faci! Țipă unii împotriva granițelor noastre? Țipă. Am țipat și noi pe vremuri împotriva granițelor lor. Și încă cu mai mult cuvânt. Ei fac deci, astăzi, ceea ce într'o formă mai cuviincioasă — poate și pentrucă aveam mai multă dreptate — am făcut noi eri. Asta este însă relevant pentru întreaga problemă. Căci o problemă există. Dar precum înainte de războiu această problemă a fost rău pusă, — așa și astăzi. Înainte de răsboiu vecinii noștri stăpâneau, în stăpânire națională, neamuri și ținuturi cari întreceau cu mult neamul și ținutul lor. Asta crea o situație labilă. Așa de labilă, încât noi nici nu prea aveam interesul să ne mișcăm. Complexul acela lipsit de orice fel de omogenitate trebuia să se desfacă. Și desfăcându-se, trebuia să ne arunce în brațe partea noastră de firească moștenire. Precum s'a și întâmplat. Astăzi vecinii noștri umblă pe la toate porțile plângându-se. Plângându-se împotriva a ce și cui? Împotriva istoriei și a așezării lui Dumnezeu? A! dacă ar fi fost la mijloc un act arbitrar, de violență! Dacă am fi cucerit noi cu armele Ardealul sau mai știu eu ce! Dar nu. N'am cucerit nimic. S'a desfăcut, după încheieturile prost lipite vechea monarhie, și s'au tras toate neamurile la matca lor. Ostașul nostru? Nu a creat istorie. El numai a murit, ca un mărturisitor, cu jertfa trupului lui, în fața lui Dumnezeu. Mărturisind pentru neamul lui și drepturile acestui neam. Iar când a trecut dincolo de munți, la sărbătoarea unirii, el nu a fost decât portărelul lui Dumnezeu. Care Acesta dăduse hotărârea. Și acum, ce vor vecinii noștri? Să ne întoarcem la cum a fost? Absurd. Căci dacă cum a fost era bine, ceea ce a fost nu s'ar fi desfăcut. Nu s'ar fi desfăcut așa de firesc. Și totuș, e incontestabil, vecinii noștri suferă. Și nu e numai treaba lor. E și a noastră. Căci suferința la granițele noastre nu poate să nu fie, într'un fel sau în altul, suferință și pentru noi. Problema există. Nu în forma în care o pun vecinii noștri. Și am văzut de ce nu. Dar există. Ea se formulează așa: cum se poate ajunge aci, în valea Dunării, la o formulă de conviețuire pacinică; sau cu alte cuvinte: care e formula de echilibru stabil a Europei centrale. Să nu ne îndreptăm, pentru aflarea unei soluțiuni la vecinii noștri cari agită formule revizioniste. Nu vom găsi nimic. Ei sunt fericiții posesori de ieri, cari se consideră nefericiții deposedați de astăzi. Că au stăpânit pe nedrept, că stăpânirea lor era stearpă și crudă, asta să nu le-o spui. Să nu le-o spui, pentrucă e zadarnic. Nu o vor înțelege. Dacă ar fi putut-o înțelege, ar fi făcut altă politică și nu ar fi ajuns aci. Soluția să o căutam la noi, în noi. Iar puterea noastră, în generozitatea noastră. Nu în generozitatea noastră față de vecini. Asta să o evităm. Pentrucă asta jignește. Nimeni nu are nevoe de pomana nimănui. Și mai ales un popor — nu. În generozitatea noastră, adică în felul nostru larg de a înțelege realitățile și de a trata problemele. Singurul care poate duce la soluții trainice și rodnice. Pe scurt? Iată: Revizionismul este o atitudine care nu duce la nimic. Ar duce, cel mult, principial, la vechea stare de dezechilibru dinainte de răsboiu. Condamnabilă. Și condamnată prin desfășurarea istoriei. Dar tocmai de aceea „antirevizionismul” nostru de astăzi nu poate duce nici el la nimic. Pentru că nu e decât aceeaș mentalitate revizionistă, transpusă dincoace la noi, în termeni așa zicând românești. Să mergem deci la aniversarea dela 1 Decembrie. Ca la prăznuirea împlinirii unei dreptăți istorice. Dar să lăsăm adunările antirevizioniste. Cari nu fac decât să învenineze o situație; pe care noi suntem destul de tari ca să o stăpânim și fără aceste adunări. Cu aceste adunări însă, starea de spirit necesară unei largi soluții a problemei, care nu se poate să știrbească drepturile noastre nu pentru că sunt ale noastre, ci pentru că sunt firești, după așezarea lui Dumnezeu — starea nouă de spirit e bătută în coastă, și asta e păcat. …Pentrucă totuș problema există. 1 Decembrie 1932. TRATATIVELE CU RUSIA De când se vorbește de tratative cu Sovietele pentru încheierea unui pact de neagresiune, a început să reapară în presa noastră, în o parte a ei cel puțin, acea nesfârșită serie de clișee așa zicând premonitorii, mergând toate înspre aceeaș încheiere categorică: nici o legătură, nici o discuție cu „bolșevicii”, acești criminali ordinari, etc. Atitudinea aceasta e cel puțin ridicolă. Căci lăsând la o parte chestiunile litigioase dintre Rusia și noi, — litigioase cel puțin în părerea lor, nu e mai puțin adevărat că Uniunea Republicilor Sovietice e un stat de 150 de milioane locuitori, și încă un stat în hotarul nostru. Nu e însă ridicul să ne închipuim că vom putea noi ține la infinit în carantină pe un vecin care administrează mai mult de jumătate din întinderea Europei, și încă partea cea mai bogată? Și presupunând, prin imposibil, că am putea să o facem. În ce scop? Și cu ce perspective? Atitudinea noastră ar fi îndreptățită oarecum, dacă am ști că actualul regim e pe punctul să cadă, și să fie înlocuit sau cu un regim rus care ne-ar conveni nouă, sau cu un regim… european care ar lua în exploatare colonială Rusia. Regimul rus care să ne convină nouă, nu-l prea vedem. Nu ne-a convenit Rusia țaristă; nu ne-a convenit Rusia lui Miliukow și a lui Kerenski; nu ne convine republica lui Stalin. Putem noi aștepta ceva mai bun? Și, în definitiv, ce ne repugnă nouă în actualul regim? Ar fi, să spunem, un impediment pragmatic-politic: Sovietele nu vor să ne recunoască drepturile noastre asupra Basarabiei. Asta nu e serios. Drepturile noastre asupra Basarabiei nu pot forma un obiect de discuție. Pentru că sau Rusia vrea să meargă la Constantinopol pe la gurile Dunării, și atunci nici un regim — ori care ar fi el — nu ne va respecta drepturile asupra Basarabiei, chiar dacă ele ar fi recunoscute prin două zeci de tratate; sau Rusia renunță la planurile Împărătesei Caterina, și atunci Basarabia nu mai are nici o însemnătate pentru ea. Recunoașterea protocolului Basarabiei este însă, precum se vede, o chestiune de politică externă rusească și nu una de regim intern. Iar dacă e vorba de politică externă, mai ușor ne putem înțelege cu un regim actual care socotește Rusia drept o țară eur-asiană, de cât ca un regim „civilizat”, „occidental”, care ar urma tradiția concepțiunii petrinice. Impedimentul moral? Nu putem sta de vorbă cu oamenii cari au distrus, au jefuit și au omorât? Asta doar ca să râdem. Noi ne mai aducem, doară, aminte de o Europă întreagă care pentru motive analoage nu voia, acum 100-150 de ani, să stea de vorbă cu Franța! Și pe urmă, cine suntem noi să aruncăm această bulă de excomunicare, atunci când nici un alt stat european nu o mai face? Ar mai fi, de sigur, impedimentul principial-politic, republica sovietelor reprezintă o formulă revoluționară cu care nu voim să avem de aface; tratativele cu Rușii însă, ar putea înlesni propaganda lor la noi; și asta ar însemna „bolșevizarea” noastră. Am impresia că ideile noastre despre stările din Rusia sunt cu totul neclare. Rușii au făcut o revoluție. Au făcut-o însă nu numai pentru ei, ci pentru noi toți. În acelaș fel în care la 1789 Francezii au făcut o revoluție pentru toată lumea. Probă că e așa, faptul că, în afară de Rusia, pretutindeni astăzi în lume regimul capitalist-burghez trece printr'o gravă criză; și o criză nu trecătoare, de îndată ce țări ca Anglia sunt de părere că vechea structură capitalist-burgheză trebue părăsită. Rusia a făcut deci revoluția. A început-o adică. Și de atunci, de 15 ani, caută într'una formula convenabilă. Bolșevism? Nu. Bolșevicii nu mai sunt de mult la putere; și republica sovietelor nu mai e de mult bolșevică. Inerția face ca anumite forme și formule bolșevice să fie încă astăzi în circulație. Inerția și anumite necesități de oportunitate tactică. În fond însă, perioada romantic-revoluționară, cu ideologii ei, cu „doctrina” ei scoasă deadreptul din cărți, s'a închis de mult. În Rusia se caută astăzi, cinstit, patetic de cinstit, și cu mijloace adesea impresionante, o nouă formulă de viață. Care va fi aceea? Dumnezeu știe. Se poate spune însă că ea nu va fi cea comunistă — sau cel puțin că nu va fi cea comunistă a manifestului comunist și nici a internaționalei a treia. În așa măsură încât bieții comuniști din afară de Rusia apar astăzi — față de actualul stadiu al revoluției rusești — ca niște naivi cari luptă în slujba unei cauze de mult pierdute. Primejdia comunistă — care era o primejdie întru atât întru cât urmărea realizarea unei formule artificiale, livrești în simetria ei geometrică — a trecut de mult. Ea nu mai e valabilă decât în țările îngust reacționare, care se închid cu încăpățânare prefacerilor firești ale vremii. Rusia comunistă a trăit. Rusia e o țară în revoluție, pur și simplu. Dar în revoluție sunt astăzi toate țările mari ale Europei. Vă închipuiți, poate, că în fond revoluția e mai puțin la ordinea zilei în Anglia sau în Germania decât în Rusia? Nu. Diferența e numai în formă. Împrejurările impunând celei din urmă metode mai radicale. Dar atât. Refuzăm noi însă să tratăm cu Anglia sau cu Germania? De ce, atunci, boicotul acesta pronunțat în potriva Republicilor Sovietice? Suntem naivi, — sau ce suntem? 6 Ianuarie 1932. CEALALTĂ FAȚĂ A TRATATIVELOR Controversa asupra unității tratativelor cu Rusia continuă în presa noastră. Dar — oricât de tragi-comic ar fi — trebue să o mărturisim: continuă la noi, pentru că continuă… în Franța. Căci, nu știu de ce, dar așa am eu impresia că dacă presa franceză de dreapta nu ar avea aprehensiuni împotriva unui pact franco-sovietic, nu ar exista aprehensiuni de asemenea natură nici la noi. De când însă societatea telefoanelor asigură o așa de minunată legătură București-Paris, am devenit și noi mai informați — dacă nu mai inspirați — și mai europeni în anvergura considerațiilor noastre. Îndărătnici și retrograzi cum suntem, noi nu întrebuințăm telefonul cu Parisul decât pentru treburile noastre particulare. Rămânând ca inspirația în materie de politică rumânească să o luăm din realitățile noastre de aci. Să continuăm, deci, discuția cu elementele noastre. Discuția, nu însă controversa. Căci controversa, dacă e bine sau nu să avem relații de ori ce fel cu Rusia, pentru noi nu există. Pentru motivele pe cari le-am arătat aci; — și cari nu pot fi lipsite de valabilitate decât dacă nu vrei sau nu poți să înțelegi adevăruri elementare. Împotriva cărei stări nu e nimic de făcut. Sunt, însă, din punctul de vedere al politicei noastre rumânești, o serie de chestiuni cari trebuesc lămurite. Nu numai în interesul relațiilor eventuale ruso-române. Ci în interesul general al fixării unei metode — ca să zicem așa — în politica noastră externă. Va trebui să începem prin a recunoaște că momentul în care încep aceste tratative nu a fost ales de noi, — și ca să fim complet sinceri — nu ne convine, sau în orice caz ne convine mai puțin nouă decât Rușilor. După câte știm, nu s'a observat încă în chip public că tratativele acestea ruso-polone și ruso-române ajung în faza decisivă tocmai acum în preajma deschiderii conferinței dezarmării. De ce tocmai acum? E simplu: Polonia și România au în Europa, ca țări stând în hotar cu Rusia, poziție cu totul specială; care le asigură în discuțiile asupra limitării armamentului, dreptul la un mai ridicat coeficient de înarmare. Dacă Rusia se grăbește astăzi cu tratativele, o face desigur și pentru ca la conferința dezarmării — unde va fi prezentă — să ne înfățișeze ca fiind pe calea unei normalizări a situației, și să ne conteste acest drept la o mai puternică înarmare. Evident, nimeni nu e bucuros să întrețină armate noui. Mai ales pe aceste vremuri. Dar este situația noastră normală, și se va normaliza ea în curând în așa măsură încât să renunțăm noi la coeficientul nostru excepțional? Nu. Sau e, în ori ce caz, o chestiune de discutat; și nu una care să se poată rezolva acum. Iată, însă, că la conferința dezarmării Rușii vor ridica, probabil, această problemă; în defavoarea noastră. De ce? Pentru că au prilejul să o facă. Și cine le dă acest prilej? Noi, cu tratativele dela Riga tocmai în acest moment. Este din partea noastră o greșală de tactică? Chiar dacă ar fi, greșala nu e din partea noastră. Pentru că ÎN TOATĂ AFACEREA ASTA, NOI NU AM FOST DECÂT UN FEL DE CHIBIȚI. Este zadarnic să ni se spună la această afirmație proteste. Le respingem din capul locului, pentru că noi știm ce spunem; și nu ne-am îngădui în chestiuni așa de serioase, afirmații pasionate sau fanteziste. Tratative cu Rusia sovietică fuseseră începute, fără ca noi să fim încunoștiințați. Dacă la un moment dat am știut-o, — este pentru că am aflat-o noi. Când am aflat-o — singuri — ni s'a spus de ce e vorba. Dar numai după ce am aflat-o. Și atunci ni s'au dat asigurări că nu vom fi lăsați pe dinafară. Că nu vom fi lăsați pe dinafară, — asta e bine. Dar sunt anumite întrebări cari totuș ar trebui lămurite: 1. Trebuia — da sau nu — să fim și noi încunoștiințați de începerea tratativelor? 2. noi nu ne îndoim că nu era să fim lăsați pe dinafară; dar nu trebuia să fim întrebați și noi, dacă vrem sau nu să nu fim lăsați pe dinafară? adică cum, se tratează pentru noi și în numele nostru — fără ca noi să fim preveniți măcar? Căci, vedeți, ori ce s'ar spune — noi așteptăm deja desmințirea Ministerului de Externe; și îl rugăm să nu se mai ostenească, pentru că nu o vom accepta — ori ce s'ar spune deci, situația asta e: s'a discutat și pentru noi; noi figurând literalmente ca o anexă, ca un stat clientelar, în aceste tratative. Ni se poate face, oare, nouă o vină că discuțiile ajung în faza decisivă astăzi, în ajunul conferinței dezarmării, adică într'un moment defavorabil pentru noi? Asta însemnează că în tratativele cu Rusia noi avem astăzi ceva de dres. Și asta e o indicație asupra rezultatului tratativelor. Dar asta mai însemnează ceva: că noi nu avem o politică externă a noastră. Că inițiativele nu ne mai stau în mână; și că singurul lucru ce ne mai rămâne este să dregem ce au stricat alții pentru noi. Ne reprezintă azi în tratativele de la Riga d. Mihail Sturdza, unul din cei mai harnici, mai pricepuți, mai îndemânateci și mai bine informați din toți agenții noștri din străinătate. Misiunea lui este însă, în împrejurările de acum, cu deosebire grea. Să nu ne dedăm deci unui optimism care ar fi cu totul deplasat; — și să învățăm ceva din această situație. 10 Ianuarie 1932. MAREȘALUL PILSUDSKI LA CHIȘINĂU Presa noastră și opinia publică în genere au trecut cu mult prea ușor asupra prezenței mareșalului Pilsudski la noi în țară. Cu mult prea ușor, pentrucă, între altele, a scăpat din vedere semnificația unora din gesturile lui. Iar între acestea, călătoria lui la Chișinău. De sigur, nu a vizitat orașul în chip oficial. Desigur, nu s'a dus decât ca să-și vadă consulul general de acolo. Dar a fost la Chișinău, în Basarabia, în pământ rumânesc, în stat rumânesc; la Chișinău, unde Polonia are un consul care reprezintă interesele poloneze față de guvernul român, consul pe care în această calitate a lui l-a vizitat. Nu am voi să fim indiscreți. Și nu putem spune, deci, că ne aflăm în fața unei manifestații. Va recunoaște însă oricine că chiar dacă nu ar fi o manifestație, călătoria mareșalului Pilsudski la Chișinău constitue afirmarea unei realități cari pentru aliații noștri e categorică și indiscutabilă. Valoarea gestului acesta e dublă. Pe de o parte Polonia se află în preajma semnării pactului de neagresiune cu Sovietele. O situație specială, hotărâtă între altele și de legăturile aliaților noștri de'a nord cu statele baltice, impun această semnare. O impun chiar dacă noi nu am fi în măsură să o facem. În preajma acestui act, mareșalul Pilsudski ține însă a crea situații clare. Și ca și cum, pentru afirmarea alianței cu noi nu ar fi fost deajuns prevederile după care semnarea pactului de neagresiune nu schimbă cu nimic obligațiunile Poloniei rezultând din tratate de alianță anterioare, mareșalul ține să meargă la Chișinău, pentru ca să afirme cu ultimă precizie care este atitudinea Poloniei în chestiunile pe cari Sovietele le socotesc litigioase între ele și noi. E, dacă voiți, un exces de preciziune; dar un exces care pentru noi, mai mult decât pentru Soviete, își are valoarea lui. Și aci intervine a doua semnificație a gestului mareșalului Pilsudski. Manifestația aceasta de prietenie, de solidaritate, nu este numai platonică. Ea confirmă hotărîrea neclintită a aliaților noștri de a pune această alianță înaintea oricăror alte interese, de a face din această alianță piatră de temelie pentru politica statului polon. E, aceasta, o realitate care nu ne e îndeajuns de prezentă. Și asupra căreia trebue să chemăm atenția noastră. Politica României nu a ajuns încă la o deplină conștiință de sine; și, așa fiind, nici nu-și are țeluri proprii, nici nu e de sine stătătoare. Trăim în regimul unui fel de consimțământ care nu e nici măcar expres; consimțământ la o încadrare la care nu ne-am gândit nici odată și care nu a luat pentru noi forma precisă a unei probleme. Inițiativele noastre de gândire în materie de politică externă sunt aproape nule. Mica Înțelegere a privit o problemă cu un caracter cu mult prea local și prea provizoriu, și nu a isbutit să se adapteze unei problematici mai vaste. Și însăș alianța cu Polonia nu a însemnat pentru noi decât soluția la o problemă subsidiară, de defensivă, — centrul de greutate al întregii noastre politici externe fiind în altă parte; unde ne angrenaserăm oarecum în virtutea inerției. Puternica afirmare de solidaritate pe care o făcu în ultimele zile mareșalul Pilsudski, poate fi de natură a ne chema la cercetarea problemelor noastre. Mai mult necesitățile decât perspicacitatea noastră, ne atrag atenția asupra lipsei de perspective proprii, de consistență și de precizle a politicei noastre externe. La o reculegere va trebui să ajungem. La o reculegere în care să se pună problema noastră, și să se creeze cadrul politicei externe rumânești. O politică a noastră însă, își are bazele imediat indicate. Ea va trebui să transforme alianța polono-română într'o realitate de colaborare care să depășească caracterul ei inițial militar defensiv: într'un centru de acțiune constructivă, ax de orientare pentru întreg sud-estul european. Atâta vreme cât — ca să vorbim numai de noi — România va consimți să facă o politică de remorcă și să fie obiect de competiție pentru diverse zone de influență, situația noastră nu se va putea îmbunătăți. Lucrurile nu se pot schimba decât atunci când noi vom tinde să creăm noi zona noastră de influență. Problemă îndrăzneață, de sigur, dacă voiți; dar problemă din domeniui realităților imediate, căreia alianța noastră cu Polonia — așa cum se desprinde ea din manifestația mareșalului Pilsudski — îi dă nu numai baza necesară, dar și garanția succesului. Cine nu vede, de aci, deschizându-se nici o perspectivă, are pe ochi solzii prejudecăților. Nu pentru aceștia scriem noi însă. 24 Aprilie 1932. TRATATE ȘI GRANIȚE Nu știm dacă până la sfârșit se va trece în faptă. Nu știm, adică, dacă în adevăr se va acorda Germaniei în chip efectiv dreptul de a se înarma, așa cum se înarmează celelalte popoare. Asta e, mai la urma-urmelor, indiferent. Căci după impresia noastră, Germania este deja înarmată. E, adică, pregătită pentru un viitor răsboiu. Că nu are artilerie grea sau mai știu eu ce? Se poate. Dar cine ar fi în stare să ne asigure că viitorul răsboiu va fi dominat de artileria grea sau alte instrumente de tortură a căror fabricare și posesiune au fost interzise Reichului? Evident, nimeni. Din potrivă, pare mai fondată ipoteza că forma viitorului răsboiu e aproximativ necunoscută astăzi, — în ultimul moment putând să intervină inițiative surprinzătoare, cari ele să hotărască de înfățișarea ostilităților. E obligatoriu, oare, ca aceste inițiative să apară numai în domeniile speciilor de arme interzise Germaniei? Nu. Ci, mai degrabă, dimpotrivă. Iar dacă nu vom avea naivitatea să credem că țara aceasta a stat dela 1918 cu mâinile în sân, va trebui să deducem că ea a făcut ceva în ultimii 14 ani, ca să nu avem dreptul a o socoti dezarmată. Când a cerut, deci, egală îndreptățire și egal tratament în privința înarmărilor, Germania nu a cerut dreptul de a se înarma, ci altceva, mai important — alături. Că reînarmarea ar scădea numărul șomeurilor cu circa un milion (cifra contingentelor sub arme), se poate. Dar nici asta nu e chiar așa de interesant. Căci, în definitiv, un milion de soldați costă incomparabil mai mult decât un milion de șomeuri. Ce au urmărit, atunci, Germanii? Iată: Am cetit acum de curând o lucrare de propagandă, excelent făcută, intitulată „Facteurs de puissance franco-allemands. Contributions comparatives à la question du désarmement”, și semnată de Hans Rohde. Impresia pe care unui neprevenit isbutește să o lase? Grozav de defavorabilă pentru Franța, care e înfățișată numai în cifre drept țara unui militarism feroce; și grozav de defavorabilă pentru Germania care apare ca un stat numai dezarmat, dar și pus cu totul la dispoziția armatelor vecinilor. Ce pretind, deci, Germanii? Dreptul de a se înarma? Nu. Ci altceva: dreptul de a trăi liberi, fără amenințarea sub care stau în fiecare clipă de a li se frânge junghitura de către oricare din vecini, — dreptul ca în desfășurarea energiilor poporului lor, să poată vorbi și lupta de la egal la egal. De la egal la egal. Vedeți, aci e toată șiretenia trebii. Că ei, de fapt, vor fi lucrat și până acum sub regimul egalității, e sigur. Formal însă, nu. Noul statut al Europei conceput și realizat la Versailles, statornicea pe toată durata valabilității tratatului — principial pe vecie deci — că există două feluri de popoare: armate și dezarmate. Cari aveau dreptul să facă ce vor, și cari aveau dreptul să facă numai ce le îngădue cele dintâi. Că era bine sau rău, asta era o altă chestiune. Noi credeam că e bine. Germanii și foștii lor aliați, din potrivă, că e rău. S'a ajuns acum, însă, la încheierea că principial cel puțin — Germania are dreptul să pretindă un tratament de egalitate. Ce însemnează asta? Practic, pentru noi, un singur lucru; că un întreg capitol din tratatul dela Versailles cade. Că, altfel vorbind, tratatele sunt pasibile de a fi revizuite. Nu avem decât a ne felicita, — succesul campaniei antirevizioniste întreprinse de noi, în ultima vreme este… evident. Dar să fie, însă, înfrângerea noastră chiar așa de mare? Din fericire, nu. Este evident, în jurul tratatelor se poate discuta; și discuțiile pot duce la anumite retușări ale tratatelor prin bună învoială. E însă la mintea omului că nu toate stipulațiile tratatelor se pot discuta. Și între acestea, cele dintâi, stipulațiile privind granițele unei țări. Revizuirea tratatelor? Poate. Revizuirea granițelor însă, nu. La asta, vă asigur, nu se gândesc nici cei mai optimiști din amatorii de revizuire. Nu se gândesc, pentru că își dau seamă că nici o graniță nu se poate schimba fără răsboiu. Iar cine consimte să o facă în dauna lui, — acela își merită soarta. Să nu ne alarmăm prea tare deci. Se revizuiesc tratatele. Nu însă și granițele. Pentru asta discuțiile în forurile internaționale nu sunt de ajuns. Mai trebue și răsboiu. Și mai trebue și victorie. Așa că, vedeți, problema se lămurește suficient: cine are granițe, să și le apere. Le poate apăra prin drepturile juridice, istorice sau mai știu eu cum, — cu atât mai bine. Nu, — va trebui să se înarmeze. Asta e situația. O situație însă, cu nimic schimbată prin ultima revizuire a tratatelor. Căci putința de a fi atacați pe cale armată a existat oricând, chiar a doua zi, după tratatul din Versailles. Putința teoretică. Cât despre cea practică, să facem așa ca pentru noi ea să nu existe niciodată. 15 Decembrie 1932. LIGA ANTIREVIZIONISTĂ? Alarmat de faptul că peste o sută cincizeci de deputați englezi au semnat un memoriu cerând revizuirea tratatelor, confratele nostru „Universul” lansează prin directorul său, d. Stelian Popescu, un apel pentru formarea unei Ligi Antirevizioniste. Nu obicinuim a face procese de intențiuni. De aceea nu vom urma pe confrații noștri pe linia coborâtă unde au așezat discuția: dacă nu cumva apelul acesta e o încercare de diversiune în politica internă. Inițiativa confratelui nostru — ori cari i-ar fi intențiile — are și o valoare obiectivă. Și asta e suficient pentru a înlesni o lămurire serioasă și satisfăcătoare. Dacă înțelegem noi bine, apelul d-lui Stelian Popescu urmărește o cale precisă: crearea unei mișcări de opinie publică, pe baza căreia să se încerce o lămurire a opiniei publice mondiale asupra adevăratei situații, — adică asupra totalei lipse de fundament și dreptate a revizioniștilor cari se ridică în potriva hotarelor noastre. Să fie, în adevăr, asta metoda indicată ca să ne apărăm interesele? Mă îndoiesc. Și iată dece: Metoda Ligei Antirevizioniste ar consta în a opune propagandei maghiare, de pildă, contra-propaganda noastră. Principial — foarte bine judecat. Căci dacă Ungurii au isbutit să câștige simpatii pentru cauza lor, atunci când nu au dreptate, — cu atât mai ușor vom reuși noi să restabilim lucrurile, dat fiind că obiectiv dreptatea e de partea noastră. Din toate punctele de vedere. Din nefericire însă, lucrurile stau numai principial așa. Căci convingerile opiniei publice europene nu se formează pe bază de date obiective, ci pe cale pasională. Iar calea aceasta e deschisă și înlesnită de o mulțime de elemente lăturalnice, împotriva cărora zadarnic ai încerca să lupți cu argumente obiective. Dacă astăzi, de pildă, teza revizionistă capătă aderențe din ce în ce mai largi — de ce nu am spune-o, de îndată ce așa e — apoi asta se întâmplă nu pentrucă dreptatea noastră e mai puțină astăzi decât în 1919; ci pentrucă s'a schimbat, în conștiința publică europeană, eșichierul în care se încadrează, pentru această conștiință publică, problema hotarelor noastre. Așa fiind însă, schimbarea aceasta de atitudine în chestiunea revizionismului nu provine în primul rând din propaganda inamicilor noștri; și de aceea nici contrapropaganda noastră nu ar putea fi prea eficace. Contrapropaganda, și deci nici Liga Antirevizionistă. Dar atunci — să nu fie leac? Ba este. Nu însă în mișcările noastre de opinie publică, ci în politica noastră de stat. A ne menține pe baza tratatelor, e de sigur o atitudine juridicește perfect valabilă: nu însă și în fapt. Pentru că în fapt orice tratat poate fi, dacă nu revizuit, cel puțin înlocuit cu un altul. Și de aceea politica menținerii tratatelor cu argumente și mijloace juridice este nu numai ridiculă, dar și iresponsabilă. Ceeace se cere, este altceva; anume, așezarea noastră într'o situație DE FAPT de așa natură, încât revizuirea tratatelor să nu ne atingă — să fie față de noi imposibilă. Am făcut noi asta? Să vedem: Pentru a o fi făcut, se cereau două lucruri: 1. organizarea țării în așa fel încât ea să reprezinte o forță a cărei dușmănie să fie temută și a cărei prietenie să fie dorită; 2. încadrarea țării noastre într'un sistem de alianțe și prietenii firești, care să facă imposibilă amenințarea granițelor noastre. Organizarea lăuntrică a țării și crearea unui instrument serios de apărare nu s'a făcut. Lipsiți de simțul marilor prefaceri istorice, încrustați într'o mentalitate subalternă care ne împiedecă a lua cunoștință chiar de faptul că suntem un popor de 18 milioane, incapabili de a ne ridica până la contactul cu realitățile directe, noi am întârziat și întârziem încă în chip iresponsabil într'o politică învechită care nu mai poate da nimic astăzi, nici chiar în țările unde ea pe vremuri a luat naștere în chip firesc, și condamnăm astfel o țară bogată și un popor muncitor la o paralizie permanentă care nu are decât o singură ieșire: catastrofa. Încadrarea noastră într'un sistem de alianțe firești, iarăș nu am făcut-o. Stăruim și astăzi, 15 ani de la răsboiu, într'o politică pasivă de păstrare — împotriva tuturor evidențelor — a legăturii cu „marii noștri aliați”, fără să voim a recunoaște că alianțele răsboiului nu mai există și că imperativele așezării noastre ne indică linii de acțiune precise. Acum câteva luni, la începutuI toamnei, am avut impresia că intrăm într'o epocă de inițiative. Și ne-am bucurat. Dar bucuria noastră a fost scurtă. Inițiativele au existat în adevăr; dar a lipsit executantul. Se cerea un om cu inteligență plastică; cu simț al realităților directe; cu înțelegere pentru problematica răsăritului. Ni s'a dat un om mort, cu acea blestemată inteligență de caldarăm de care vorbeam altă dată și care a fost întotdeauna nenorocirea popoarelor; un occidental uscat de sucurile vieții, pentru care toată realitatea se închide în câteva paragrafe juridice, iar frământările popoarelor se reduc la o seacă dialectică de cancelarii. Rezultatul? NUL. Stăm astăzi exact unde eram și acum un an adică: în afară de realitatea răsăriteană a Europei. Cu singura deosebire agravantă că anul trecut nu încercasem încă, iar astăzi suntem după o încercare nereușită. Iată. Liga Antirevizionistă? Vai, domnule Stelian Popescu, e prea puțin. Căci problema e mult mai gravă. Și responsabilitățile nu stau la noi, în opinia publică; ci în altă parte. Să își facă, deci, datoria cei cărora le incumbă. Nu? 2 Decemvrie 1933. „REVIZUIREA TRATATELOR” Articolul meu din 20 Aprilie asupra frământărilor în jurul „directoratului” european, a fost comentat de presa italiană. Este o plăcere de care, de data aceasta cel puțin, m'aș fi lipsit bucuros. Căci să vedeți cum a fost rezumat în ziarele italienești articolul meu. Citez: „Cuvântul” publică un articol asupra revizuirii tratatelor. După ce relevă că deplina adesiune britanică la proectul directoratului este un puternic indiciu că ideile d-lui Mussolini nu ascund un pericol grav, adaugă că în actuala situație este primejdios a nu fi de partea cui cere revizuirea, rămânând de partea celor ce se opun oricărei modificări. Actuala situațiune este imposibilă, și modificarea trebue realizată printr'o colaborare generală. România nu poate rămâne de partea celor ce nu admit modificări. Rezumatul acesta este fals. Și sunt cu atât mai surprins cu cât nu mă știu scriind confuz sau întortochiat. Ce să răspund? Și cu ce să încep? „Deplina” adesiune britanică? N'am scris așa ceva. Nu știu dacă adesiunea britanică a fost deplină. Și chiar dacă va fi fost — ceeace eu nu… știu, — nu am scris așa ceva. Că „ideile d-lui Mussolini nu ascund nici un pericol grav”? Nici asta nu am scris. Nu am scris, și nici nu reiese din cele ce am scris; nici din text, nici din context. Nici despre pericol; nici despre pericol „grav”. Revizuirea tratatelor? Aș vrea să știu unde a cetit onorabilul rezumator asta! Dacă revizuirea tratatelor înseamnă revizuirea granițelor, — apoi am spus-o categoric: ar fi ridicol să se creadă că prin revizuiri și „rectificări” de graniță se poate rezolva ceva din dificultățile situației de astăzi. Că revizuirea tratatelor poate să însemne și altceva decât revizuirea statutului teritorial? Atunci, da, putem sta de vorbă. Dar numai să stăm de vorbă; căci de înțeles, până la sfârșit, tot nu ne vom înțelege cu rezumatorul nostru. Nu, nici în acest sens nu am vorbit de revizuirea tratatelor. Și nu am făcut-o, pentrucă după părerea mea, pe care nu o singură dată am exprimat-o, nu prin revizuire de tratate se poate ajunge la schimbarea la care cred eu că trebue să se ajungă în lume, și la care se va și ajunge. Să mi se ierte expresia tare, dar eu am impresia că a se vorbi de revizuirea tratatelor e o prostie; tot așa de mare și de lipsită de viață, ca și hipocrizia celor cari vorbesc de respectarea tratatelor. Ce e, oare, un tratat? Un pact? Nu. Ci constatarea unor stări de fapt și a unui raport de forțe. Adică, cum? Își închipue cineva că Ardealul face parte din Statul Român în virtutea și grație tratatului dela St. Germain? Nu. Ci în virtutea faptului că în chip firesc el trebue să facă parte din Statul Român, și că am avut putința să realizăm această intrare în normalitate. Nu putem, deci, vedea soluții la situația de azi în revizuirea tratatelor — orice ar însemna aceasta, — pentru simplu motiv că nu sunt obicinuit a căuta soluții la problemele vieții în rafturile prăfuite ale arhivelor diplomatice unde mucezesc tratatele. Și tot astfel, nu am spus, nu puteam spune că „modificarea trebue căutată prin colaborarea generală”. Nu cred în colaborarea generală, pentru că nu cred în iluminism, în 1789, în Umanitate (cu U mare), în contractualism, în Liga națiunilor și așa mai departe. Socotesc, în domeniul politic, națiunile ca unități colective ireductibile, și nu sunt atât de „jurist” (ca să nu zic altfel) ca să nu-mi dau seamă de permanența ireductibilă a conflictelor tari între colectivele politice. Nu. Onoratul corespondent al agenției italiene nu a înțeles nimic din articolul meu. Poate pentrucă nu a putut. Fapt e însă că nu a înțeles nimic. Nici după literă. Nici după duh. Mai ales. Eu am spus alt ceva. Am spus că situația e peste tot turbure. Turbure și grea. Lumea se frământă în durerile facerii. Căci toate semnele sunt aci pentru a ne vorbi de lumea nouă ce stă să vină. Asta spuneam eu când vorbeam de schimbările necesare. Și ceream, așa cum e logic, să nu ne dăm de partea celor ce vor să nu se schimbe nimic, pentrucă ăștia stau în lotul prăpădului și al morții. Iar eu nu înțeleg pentru neamul nostru decât un drum, — cel al vieții. Cum se traduce asta în termeni concreți? Nu e chiar așa de greu de spus: să căutăm linii noui de acțiune; în spre locurile unde încolțește viața, unde noi ne încadrăm normal. Am făcut un pas în ultimul timp; înspre Europa centrală. Dacă aș cunoaște și spiritul în care acest pas s'a făcut — până acum nu înțeleg încă nimic — aș putea spune dacă e bine sau rău. Principial se poate să fie în aceeaș măsură și bine după cum poate fi și rău. Este însă un drum care e al nostru; fără nici un fel de îndoială; e cel al sud-estului european. Drumul cel mai firesc al nostru, și cel pe care ar fi trebuit să-l călcăm mai întâiu. Nu o spun acum pentru prima oară; și nu o spun nici cel dintâiu. A spus-o înaintea mea, cu mult, Neculai Iorga, acest vizionar al destinelor și al politicei noastre, atunci când a înființat la București Institutul Sud-Est-European. Drumul acesta, politica noastră de stat nu l-a umblat totuș. Va trebui deci să mergem la Belgrad în acest spirit; la Belgrad ca și la Sofia; la Sofia și la Atena. Dar mai ales va trebui să mergem — mai ales astăzi — la Angora; unde se leagă multe din firele vieții în care noi ne încadrăm. Vedeți, — așa se pune problema. Și asta am spus. „Revizuirea tratatelor”? „Modificarea situației prin colaborarea generală”? Naivitate sau ipocrizie de neputincioși. Sau — poate — pur și simplu fleacuri! 27 Aprilie 1933. PERSPECTIVA ISTORICĂ ȘI CEALALTĂ PERSPECTIVĂ Întâmplările din Germania sunt pretutindeni întâmpinate cu dușmănie. Dacă dușmănia aceasta ar isvorâ dintr'o judecare obiectivă a situațiilor, nu ar fi nimic de obiectat. Fie care ins, fie care popor, fie care stat are dreptul să examineze un eveniment, și, după împrejurări, să-l accepte sau să-l condamne. Impresia noastră este însă că, față de frământările din Germania, dușmănia aceasta pleacă dintr'o lipsă de înțelegere istorică. Și asta e grav. Pentrucă lipsa unei asemenea înțelegeri ne ridică posibilitățile de orientare. Nu vreau să spun, Doamne ferește!, că noi trebuie să adoptăm o atitudine prietenească față de regimul Hitler. Vreau să spun însă, și asta categoric, că oricare ar fi hotărârea noastră, ea nu poate fi luată decât după o examinare a situației făcută oarecum sub specie istoriae. Din toate părțile lumii curg proteste împotriva celor ce se petrec în Germania. (Până și dela noi. Unde P. E. N-Clubul a hotărât să se asocieze unei acțiuni de „înfierare”). Tema pe care se protestează e dublă: persecuțiile împotriva Evreilor pe deoparte; arderea cărților pe de alta. Deci: sălbăticie și stupiditate. Că va fi sălbăticie și stupiditate nu mă îndoesc. Este. Sigur. Dar asta să fie perspectiva sub care trebue să judecăm noi situația? Sălbătăcii și stupidități a mai cunoscut omenirea. A fost isgonirea evreilor din Spania; gravele mișcări antisemite din Anglia la începutul erei capitaliste; izgonirea hughenoților din Franța. Și pe urmă: sălbăticia dementă a ghilotinărilor franceze; stupiditatea isgonirii lui Dumnezeu din biserici și instituirea cultului Rațiunii. A fost ars „Capitalul” lui Karl Marx? Stupid, de sigur. Dar numai aproape așa de stupid ca arderea Evangheliilor și cărților bisericești din Rusia. Și sunt isgoniți Evreii din Germania? Sălbatec, de sigur. Dar numai aproape așa de sălbatec, ca isgonirea Rușilor din Rusia! Să stabilim deci că Germanii — fie și numai Germanii lui Hitler — nu au inventat nimic. Sălbăticia și stupiditatea fiind permanentă în omenire. Că noi protestăm astăzi în potrivă? Da. Dar nici noi nu am inventat nimic. Pentrucă și înaintașii noștri au protestat. Și împotriva urmăririlor din Spania, Anglia sau Franța, și împotriva sălbăticiilor sau stupidităților din Franța sau Rusia. Și acum, iată faptul în adevăr surprinzător: noi protestăm, după cum au protestat și înaintașii noștri în împrejurări analoage. Avem noi dreptul să protestăm? Da. Și dreptul să protestăm. Exact ca și înaintașii noștri. Și cu toate astea, protestele perfect justificate ale acestora, nu au schimbat nimic din cursul lucrurilor: revoluția franceză de pildă și-a urmat cursul; exact cum și-a urmat cursul revoluția rusească. Cum e asta? Dacă înțeleg eu bine, protestele sunt justificate atunci când se fac împotriva unor fapte ce înfrâng mersul firesc al lucrurilor. Dacă Europa protestatară dela 1789 avea dreptate, atunci revoluția franceză trebuia să fie nefirească; dar nefirească fiind, ea trebuia să eșueze; ca toate întreprinderile nefirești. Cum se face, atunci că totuș revoluția franceză a isbutit? Mă rog, — cine a avut dreptate — Europa protestatară, sau revoluția franceză? Iată problema. Care nu e nici paradox, nici sofismă. Ci o problemă cu o soluție foarte clară, și foarte simplă: dreptate au avut ambele părți; și, protestatarii și revoluționarii; numai că, din puncte de vedere deosebite. Protestatarii acționau în numele ordinei stabilite; revoluționarii în numele stărilor ce stăteau să se facă. Mi se va obiecta însă că nu e vorba de asta; că nu e vorba de lume veche și lume nouă; că într'o lume veche sau nouă uciderea sau isgonirea oamenilor tot sălbăticie e, iar arderea cărților — biblie, talmud sau „Capital” — tot stupiditate. De sigur. Numai că, vedeți, de câte ori a fost revoluție, au fost și sălbătăcii sau stupidități. Și atunci: nu cumva nu se poate trece de la o stare a istoriei la alta decât numai prin sălbăticie și stupiditate? Sau chiar dacă nu ar fi așa, nu e totuș clar că sălbăticia și stupiditatea sunt inofensive față de soarta unei revoluții? Ba da. Așa fiind însă, trebue să recunoaștem că începe a fi ridicul spiritul de critică exercitat împotriva sălbăticiilor și stupidităților unei revoluții. Hitler isgonește dreptul roman din universitate? Să spunem că e o copilărie (deși: între noi fie zis, dreptul roman este dreptul regimului capitalist). Hitler dă afară pe Evrei din funcțiunile publice. Să spunem că e o aberație. Hitler arde cărțile lui Karl Marx. Să spunem că e o stupiditate. Ei și? Copilării, aberații sau stupidități, toate aceste acte nu sunt decât gesturile prin cari o revoluție lichidează trecutul. Francezii aveau ghilotina. Rușii — revolverul. De ce vă supărați? Pentru că Hitler nu are decât rugul pentra cărți și decretul de expulzare pentru oameni? Haide, să fim serioși. Căci dacă e admisibil unei revoluții să procedeze sălbatec sau caraghios, dat fiind că întotdeauna așa au procedat revoluțiile, — fără ca pentru asta să reușească mai puțin —, apoi nouă individual nu ne e îngăduit să fim ridiculi, pentrucă pentru individ ridiculul e moarte. A fi în contra lui Hitler pe tema sălbătăciilor, aberațiilor și stupidităților lui, e inoperant. Fiți, dacă credeți că se poate — și dacă vă țin curelele — împotriva revoluției germane. Asta ar fi ceva. 18 Mai 1933. CULTURĂ POLITICĂ [ modifică ] MUNTENIA CARE UNIFICA Scriitorul Radu Dragnea, care s'a remarcat în ultimii ani prin foarte sugestive și ingenioase interpretări ale elementelor de cultură românească, îmi face obiecțiunea că în raportul de forțe „nord sud” în care eu prevedeam isbânda nordului, s'ar putea să intervină un factor special, care să hotărască totuș pentru victoria sudului muntean. Acest factor ar fi după d-sa funcțiunea unificatoare a Munteniei, așa de activă în constituirea României moderne. Evident, problema este prea vastă ca să nu comporte tot felul de obiecțiuni. Ea depășește de altfel nu numai cadrul, dar și preocupările unei gazete, fie ea chiar „Cuvântul”. Am aruncat-o în discuțiune mai mult ca o sugestie, în preajma adunării dela Alba-Iulia, asupra semnificației căreia era în măsură să arunce unele înțelesuri mai adânci. De o discuție prin ziare în legătură cu ea, nu sunt bucuros; pentru că nu se încadrează în psihologia ziarului în genere. Obiecțiunea d-lui Dragnea se leagă însă direct cu probleme desbătute îndelung în această foaie. Deci obiecțiunea, în ea însăș, fără raportarea ei la problema nord-sud, căreia de altfel eu nu-i găseam interpretări și justificări, ci o oonstruiam numai din fapte brute, poate fi cercetată și aci. Funcțiunea unificatoare a Munteniei? O recunoaștem, a existat. Ea isvorăște însă deadreptul din lipsa de rădăcini naționale a mentalității muntene, din pierderea contactului cu tradiția; prin ridicarea unei clase noui de oameni, adaptabilă la mentalitatea abstractă a liberal-democratismului apusean tocmai prin incapacitatea ei de a gândi organic: mentalitate de schimb, nu de producție. (De altfel nici nu se poate vorbi de o mentalitate general munteană, căci și aci țuicarii din regiunea dealurilor au înfrânt pe plugarii Bărăganului). Că în asemenea împrejurări muntenii au luat conducerea treburilor și au construit noul stat românesc, nu e decât normal. Conjunctura europeană și momentul istoric îl indică pentru aceasta. Aci stau, dacă e vorba de ușoare indicațiuni explicative, și pricinile succesului muntenilor asupra moldovenilor. Dar tot aci stă și cauza caracterului tranzitoriu al acestui succes. Pentru că tocmai funcțiunea aceasta unificatoare a spiritului românesc de sud, care i-a constituit resortul intim, îi devine astăzi germenul de pierzare. Toate țările se adaptează de două zeci de ani încoace unei noui formule de așezare politică; formulă care își trage inspirațiile dintr'o mentalitate concretă, în contact direct cu realitățile, și având deci nu numai respect, dar chiar grija pentru libera desvoltare a formelor locale de viață. Pe când deci mentalitatea munteană „decretează”, construind după un plan abstract, conceput după idei programatice, — spiritul modern încearcă pretutindeni o umilă apropiere de realitate, căreia vrea să-i surprindă secretul; nu pentru a o face să se supună voinței spiritului, ci pentru a-i înlesni libera desfășurare de forță. Mentalitatea moldovenească, deși mai aproape de realități, nu poate lupta din alte motive. Popoarele din răsăritul Europei nu au avut darul de a crea state. Actele creatoare în ordinea politică, au venit toate la noi din centrul Europei. Contactul strâns cu Rusia, nu putea da prin urmare moldovenilor geniu politic constructiv. (Ci cel mult idei). Au deci mentalitate realistă. Scapă dificultăților structurii unificatoare; — dar nu au gestul politic. De aceea afirmam că oamenii zilei de azi sunt Ardelenii, celalt nord al țării. Ei posedă și înțelegerea concretă a realităților, după cum însăș au tradiția organizațiilor prin contactul cu Austria (care, administrativ, ori ce s'ar zice, a cunoscut meseria ca puțini alții.) Funcțiunea unificatoare a Muntenilor? Nu o contestăm. (Dacă nu ar fi decât limba literară!) Dar iată, tocmai această acțiune unificatoare ne dă argumente pentru a prevedea apropiata cărare a sudului. 13 Mai 1928. IULIU MANIU — OM POLITIC Suntem de câteva luni deja obiectul unor intervenții prietenești, care ar dori să obțină o explicație „cordială” între noi cei dela „Cuvântul” și d. Maniu. Aceste intervenții au devenit în ultimul timp cu mult prea frequente, pentruca să nu le putem lua în seamă. O explicație personală însă între d. Maniu și noi nu ar avea nici un rost. Legături prietenești, în afară de cele prilejuite de fosta noastră tovărășie, de luptă, nu au existat nici odată. Și ele nici nu și-ar avea de altfel locul într'un proces care privește viața publică. Dacă deci e vorba de o explicație, ea nu se poate face decât în public, pentru că publice sunt și motivele acțiunii noastre. Întrebarea: „de ce atacați pe d. Maniu?”, care ni se pune din atâtea părți, nu e de natură a încercui cu destulă preciziune problema noastră. Ei i se poate răspunde pur și simplu: „de ce nu am ataca pe d. Maniu?”; și discuția ar fi închisă. Căci argumentele cari se pun în linie în potriva „schimbării de atitudine” pe care toți acești binevoitori și ostenitori pentru d. Maniu o identifică la noi nu rezistă unui examen, nici chiar superficial. 1. Că am susținut într'o vreme pe d. Maniu și că acum îl atacăm. Inconsequență deci. Inconsequență? Să vedem. Că am fi susținut pe d. Maniu, este numai aproximativ exact. Am „susținut” pe d. Maniu întru atâta întrucât era conducătorul partidului național-țărănesc și prezumat ca omul în stare a face să rodească pentru țară puterile acestui partid. A fi „susținut” odată pe cineva nu-ți crează însă obligația permanentă de a-l susține. Atitudinea ta față de el e condiționată de măsura în care el răspunde țelurilor pe cari și le-a pus; căci țeluriie sunt cele cari contează și nu oamenii; cari nu pot fi politicește interesanți decât prin valorile pe cari le crează. Iată deci că d. Maniu însuși nu există prin persoana lui; ci prin măsura în care el poate valorifica — în funcțiunile lui — forțele partidului național-țărănesc, sau considerat în el însuș — prin realizările personale în domeniul politic. De unde, consequent, rezultă pentru noi, principial, dreptul de „a ataca” pe un om politic, după ce l-am „susținut”. Clar, nu? Ni se răspunde însă că: 2. nu avem dreptul să atacăm pe d. Maniu, pentru că d-sa — în afară de orice considerațiuni — este purtătorul de cuvânt al Ardealului. Nu o vom contesta, d. Maniu are puternice aderențe peste munți. S'ar putea spune însă, are încă. Pentru că nu este exclus ca popularitatea d-sale să nu fie chiar de aramă; și să cedeze cu vremea. O popularitate sub beneficiu de inventar nu poate fi însă o pavăză împotriva atacurilor. Să presupunem totuș că în adevăr d. Maniu ar fi detentorul incontestat și incontestabil al voturilor ardelenești. Însemnează că prin aceasta însăși d-sa e sustras atacurilor? De ce? Există, de sigur, o mistică a reprezentanței masselor, care acoperă de drept și de fapt pe aleși. Dar poate fi considerat d. Maniu ca beneficiar al acestei mistice? Să vedem. Motivele pentru cari șeful național-țărănist colectează voturile ardelene, pot să fie de natură foarte diferită. De pildă: Există un particularism ardelenesc; care constă — grosso modo — în a avea mai multă încredere într'un ardelean decât într'un regățean; chiar dacă, întâmplător, acesta din urmă ar fi mai inteligent, mai cult, mai harnic, mai creator și mai corect decât cel dintâiu. Politicește, particularismul acesta își găsește expresia în aderența la partidul național. Nu la d. Maniu, ci la partidul național. Sunt probabil reminiscențe istorice, și o solidaritate cu organizația care a purtat atâta vreme în Ardeal steagurile românismului. E sigur că dacă mâine d. Maniu ar părăsi acest partid, d-sa ar împărtăși soarta d-lor Goga sau Goldiș, cari azi au pierdut popularitatea, deși personal reprezintă valori cari nu stau deloc în urma d-lui Maniu. Va să zică, primul motiv al aderenței de care vorbim nu se raportă la calitățile de creator în ordinea politică ale D-lui Maniu, ci la locul pe care îl ocupă. Dar, veți spune, locul acesta nu și-l datorește calităților personale? Poate da, poate nu. Căci chipul în care se face selecția e, în viața publică, foarte ciudat. Și elementele iraționale joacă în acest proces un rol — covârșitor aproape. Alte motive? Noi știm cum s'a făcut politica în Ardeal. Și ne dăm seama că exclusivismul ardelenesc manifestat de unele cercuri naționale — atunci când de aci, din partea noastră se făceau toate eforturile pentru o apropiere — nu a fost decât o tactică urmărind un scop precis: să creeze în masse impresia că d. Maniu e dușmănit de regățeni pentrucă el ține cu Ardealul, și să solidarizeze, prin aceasta, pe toți ardelenii cu d. Maniu. Operația a reușit. Dar dacă e așa, asta însemnează că popularitatea d-lui Maniu e factice, și că ea nu e legată de calitățile d-sale de om de stat; mistica electorală nu-l poate deci acoperi. Atunci? Atunci, principial cel puțin, avem dreptul să-l „atacăm”. Există motive cari să ne acorde acest drept și in concreto? Iată ce rămâne să cercetăm. 15 Iulie 1930. Iuliu Maniu — om politic EROAREA INIȚIALĂ Pe ziua de eri am primit o scrisoare dela d… Verax. D. Verax este unul din vitejii cari când se cred în obligația de a te insulta, iscălesc… anonim. Verax-ul de eri mă ține de rău: că dece combat eu pe d. Maniu? Apoi, onorabile domn Verax tocmai problema asta e în curs de lămurire. Întrebarea e însă, — ești d-ta sensibil la raționamente și la argumentări? Și dacă îți voiu spune, vei fi în stare să asculți și să judeci? Pentru că, după impresia mea, toți acești anonimi zelatori ai d-lui Maniu, nu știu decât una și bună: că d. Maniu e „Papă” (Verax mi-o și spune textual) și că, prin urmare, despre d-sa nu se pot spune în orice împrejurare decât cuvinte de laudă; orice ar fi făcut. Pentru oamenii aceștia e zadarnic deci să scrim. Și nici nu o facem pentru ei. Ci pentru lumea care în adevăr vrea să fie lămurită și caută elemente de orientare. Că, principial, d. Maniu poate să fie combătut, asta am dovedit-o. Că de fapt acțiunea politică a actualului președinte de consiliu ne ÎNGĂDUE a-l combate, asta trebue să o dovedim de aci înainte. Cari sunt calitățile d-lui Maniu? Capacitatea gospodărească, technician al guvernării? Nu. Căci în materie de politică economică, de pildă, nu numai că d-sa nu posedă elementele unei judecăți constructive, — dar, mai grav încă, este impenetrabil la orice raționament în legătură cu problemele economice. În acest domeniu, d-sa se referă la anumiți „bărbați de încredere”; cari în speță sunt dd. Mihai Popovici, V. Madgearu și I. Lugojanu; adică trei oameni cari trag în trei părți. Asta și explică de ce politica economică a guvernului a fost așa de lipsită de unitate, bătută de toate vânturile, după cum conjuncturile impuneau d-lui Maniu pe unul sau pe celalt din cei trei consilieri. Capacitate gospodărească în ordinea administrativă? Nici asta. Am crezut-o o bucată de vreme gândindu-ne la cu adevărat magistralul discurs rostit de d-sa în Camera liberală la legea administrativă. De atunci a trebuit să ne verificăm însă. Pentrucă de atunci d. Maniu a fost în măsură să facă el însuș o lege administrativă. Iar legea aceasta am văzut-o: o însăilare hibridă, lipsită de orice unitate și de orice principiu directiv, care a sabotat o așezare administrativă ce trebuia să fie piatra unghiulară a noului regim. Așa fiind, singurul domeniu în care se mai poate pune problema capacității d-lui Maniu e deci cel politic. Nu d. Maniu — ministru de resort; deci d. Maniu prim-ministru. Adică, om care să privegheze la organizarea în așa fel a condițiilor exterioare de viață ale regimului, încât să asigure colaboratorilor săi capacități specializate, un maximum de randament în cadrul programei partidului. A fost d. Maniu în măsură să asigure cabinetului său aceste condițiuni de lucru? Să vedem. Prima problemă de ordin politic care s'a pus d-lui Maniu în calitatea lui de șef de guvern a fost preluarea puterii. Partidul național-țărănesc se afirmase ca o organizație politică revoluționară. Schimbarea de guvern în toamna lui 1928 trebuia deci să însemne o schimbare de regim. Asta aștepta toată țara. Căci dacă era vorba numai de înlocuirea capacităților liberale printr'o serie de capacități național-țărăniste, asta nu satisfăcea pe nimeni. Un suflet nou, o înțelegere nouă a realităților, o etică și o valorificare nouă erau singurele îndreptățiri ale acțiunii și pretențiilor național-țărăniștilor. În ordinea morală, ca și în ordinea politic-gospodărească deci, imperativul momentului în care d. Maniu prelua puterea era unul: denunțarea politicei de continuitate. Vom spune că problema era pe atunci suficient precizată. În așa măsură, adică, încât d. Mihalache se refuza ori cărui contact cu regența, cerea puterea fără condițiuni și fără discuții prealabile; și în acest scop se pregătea să plece la țară, pentru a organiza acolo preluarea puterii, pentru cazul în care fostul sfat al coroanei ar fi voit să pună condițiuni. D. Maniu — tare aș vrea să fim desmințiți! — a preferat o altă cale: aceea a pertractărilor. A stat, deci, de vorbă cu Regența. Speriat de intențiunile demente ale unor cercuri cari urmăreau instituirea unui guvern Știrbey, și nu deplin conștient de faptul că conjunctura istorică îl impunea la putere împotriva ori cui, d. Maniu a acceptat să discute, să se tocmească și să sfârșească prin a abdica: șeful mândrului și puternicului partid național-țărănesc primea puterea, obligându-se să realizeze — în materie de împrumut și stabilizare — politica începută de d. Vintilă Brătianu; nu numai în principiile ei, ci și în amănuntele concrete ale operațiilor începute — dar neterminate— de guvernul liberal. Ce însemna această abdicare, nu era greu de prevăzut. Ea angrena guvernul d-lui Maniu într'un mecanism greoiu, demodat și primejdios care nu putea duce decât la un rezultat: frângerea gâtului. Altfel nici nu se poate califica un act care punea dintr'o dată noul regim la remorca politicei d-lui V. Brătianu. Nu facem aci aprecieri retrospective asupra evenimentelor. Ci numai reproducem ce am gândit atunci; căci în seara de Sâmbătă a zilei în care s'a constituit guvernul Maniu, în redacția „Cuvântului” s'a spus față de martori — străini de redacție, dar prieteni politici: — bătălia este pierdută; totul trebue reluat dela capăt. Iar când mai târziu ni s'a oferit de către guvern o strânsă colaborare, nu am acceptat-o. Iată-l deci pe d. Maniu — om politic, în momentul, important între toate, al preluării puterii, adică atunci când trebuia să pună bazele de lucru ale noului regim: lipsit de curaj, lipsit de clar vedere, mic și șerpuit, gata la transacții, — și sfârșind prin a duce partidul — marea nădejde a unei țări întregi — în servitute, d-lui Vintilă Brătianu, prin acceptarea politicei de continuitate. Și asta, vreți dv. să numim noi „mare politică”? …Nu s'a isprăvit însă. 16 Iulie 1930. Iuliu Maniu — om politic ELEMENTELE DE ARBITRAJ …Era deci, de prevăzut că eroarea inițială, comisă de d-l Maniu atunci când a acceptat guvernul cu condițiuni și s'a obligat la continuarea politicei liberaIe, nu putea duce de cât la neutralizarea marii prefaceri pe care țara o aștepta dela partidul național-țărănesc. Odată cea dintâi mare problemă politică nefericit soluționată, perpectivele noului regim erau, evident, mai degrabă sumbre. Cu toate acestea situația nu era iremediabil pierdută. Ceea ce nu se obținuse dintr'o dată, printr'o atitudine fermă și printr'o înțelegere clară a datelor problemei, se putea obține cu încetul, prin deplasarea centrului de greutate a vieții publice dela Coroană, — care, în lipsa unui rege vrâstnic, nu era în plinătatea funcțiunii prerogativelor sale — în spre masse. A doua mare problemă politică deci, care se punea d-lui Maniu, după jalnica întâmplare cu preluarea condiționată a puterii, era organizarea unui partid de masse, ca reprezentanță efectivă a voinței naționale, în scopul creării unui instrument de arbitraj a vieții publice. Mai simplu: Consiliul de Regență ne având de fapt nici căderea, nici putința de a da delegație valabilă de guvernare unui cabinet ministerial și de a asigura, prin prestigiul său, opera de gospodărie a guvernului, d. Maniu trebuia să caute justificarea și acoperirea acțiunii sale politice în singurul loc unde acestea se puteau găsi, — la masse. Aparent, a și făcut-o. Căci șeful partidului național-țărănesc nu a scăpat nici un prilej de a consulta massele electorale și de a se acoperi, în chip explicit, cu rezultatele acestor consultațiuni. Numai că d-l Maniu nu a înțeles situația; nu aceasta era problema. Nu era, cu alte cuvinte, vorba de o acoperire formală a guvernului; ci de schimbarea structurii vieții noastre publice în așa fel, încât să se institue un stăpân efectiv, care să acopere de fapt guvernele, creiând o stabilitate care să îngădue miniștrilor să lucreze. În această problemă nouă care se punea omului politic trebue văzută originea cererii formulate de noi imediat după instalarea guvernului Maniu, — crearea unui partid de masse și instituirea dictaturii de partid. Cum a procedat d. Maniu, se știe. D-sa a început prin afacerea demisiilor în alb, cerute parlamentarilor nu de partid, cum ar fi fost normal, ci de guvern; marcând prin aceasta o atitudine cu totul neașteptată, și anume: punerea partidului la dispoziția guvernului; adică răsturnând lucrurile pe cap și creiând o situație instabilă în care elementul vremelnic (guvernul) devine precumpănitor față de elementul statornic (partidul). În acest fapt, de falsă interpretare a realităților politice, stă închisă întreaga lipsă de înțelegere a d-lui Maniu față de resorturile esențiale ale vieții publice. De aceea tot ce a urmat, după gestul cu totul fals al demisiilor în alb, nu mai putea surprinde pe nimeni. Și, se știe, a urmat măcinarea partidului național-țărănesc. Nu este astăzi partizan oricât de credincios al președintelui de consiliu, care să nu recunoască deschis că partidul e, după aproape doi ani de guvernare, incomparabil mai slab decât era în momentul preluării puterii. Mai slab, nu prin uzura normală a guvernării; ci prin ruperea resorturilor lui lăuntrice, prin disolvarea tuturor legăturilor pe cari se clădea solidaritatea organizației, — prin părăsirea marilor țeluri de acțiune cari polarizau forțele de luptă și nutreau oarecum cohesiunea partidului. De sigur, unii dintre partizani — cei fanatici, și deci cu redusă capacitate a judecății critice — caută acestei slăbiri a partidului tot felul de pricini de mâna a doua: acțiunea subversivă și disolvantă a cutărui ministru, opoziția perfidă a cutărui adversar, măcinarea sistematică pornită din lagărul, împrăștiat astăzi, al d-lui Barbu Știrbey, ș. a. m. d. Se poate. Noi suntem siliți însă a constata că toate aceste pricini, cari de fapt nu sunt decât dificultăți neesențiale, au fost mai tari decât d. Maniu; și că acest domn Maniu nu a fost, deci, capabil să păstreze partidul și să-l poarte intact printre stâncile primejdioase ale atacurilor din lăuntru și din afară. Acesta e faptul esențial. Restul nu e — vorba lui Rabbi Hillel — decât… comentar. Iar dacă e vorba de explicație, nu găsim decât una: d. Maniu nu a văzut problema necesității instituirii unui partid de masse, și nici nu a urmărit-o. DE CE nu a văzut-o însă și de ce nu a urmărit-o, — asta e o altă chestiune pe care nu vom întârzia să o lămurim. Pentru că cu ajutorul ei vom răspunde la o altă întrebare esențială: de ce este o datorie patriotică să combatem existența politică PERSONALĂ a d-lui Maniu. 17 Iulie 1930. Iuliu Maniu — om politic PROBLEMA RESTAURAȚIEI Viața publică de după răsboiu nu a cunoscut o mai penibilă guvernare ca cea a d-lui Maniu. Au fost desigur guvernări excesiv de grele. Cea a d-lui Vintilă Brătianu, de pildă. Dar aceasta reprezenta un regim de lichidare. Murise Ion I. C. Brătianu, care ținuse cu voința lui năpraznică și cu prestigiul lui unic, strâns laolaltă partidul; deși organizația aceasta, era ca structură și ca ideologie anacronică; și acum — sub loviturile vremii nouă, partidul pârâie din încheieturi, întocmai ca o corabie veche de lemn sub vânturile echinoxului. Guvernarea d-lui Maniu însă trebuia să fie un început de regim. „Noul curs”, pe care toată țara îl dorea și pentru care atâția ne înhămaserăm, la carul d-lui Maniu. Și în loc de noul curs, am avut o guvernare care s'a târît de pe o zi pe alta, isbită la fiecare cotitură de drum, amenițând la fiecare pas să sucombe sub o nouă dificultate. Au fost vremurile grele? De sigur. Nu însă sub marile probleme a suferit regimul Maniu. Ci sub cele mărunte, pe cari și le creia singur; sau pe cari, îndemânatec, i le creau adversarii. Guvernarea aceasta nu și-a putut găsi drumul, pentru că lipsea elementul de echilibru al vieții publice, — supra arbitrul. Iar când, după un an de guvernare, d-l Maniu nu isbutise să echilibreze viața publică, pentrucă nu fusese în stare, sau nu voise, să organizeze partidul de masse și dictatura de partid, șeful național-țărăniștilor se găsi în fața celei de a treia mare problemă politică a regimului său, restaurația monarhiei. A reacționat, în această împrejurare, șeful național-țărăniștilor într'un fel care să ne îngăduie a-l socoti om politic? Să vedem. Este în deobște cunoscut că unul din punctele de program cari mai ales au atras simpatiile țării înspre partidul d-lui Maniu a fost restaurarea monarhiei efective. Acțiunea național-țărănistă a fost în această privință așa de precisă, încât „carlismul” acestui partid era un fel de steag. Așa că atunci când, în Noembrie 1928, am avut schimbarea de regim, toată lumea era încredințată că chemarea în țară a Principelui pribeag era o chestie, dacă nu de săptămâni — de luni cel mult. Nu s'a întâmplat însă nimic. D-l Maniu uitase cu totul de chestiunea dinastică. În așa măsură, încât își așeza guvernarea pe baza prieteniei și colaborării cu d-l Barbu Știrbey. Când în toamna lui 1929 noi am redeschis chestiunea, provocați de scrisoarea nepotrivită a d-nei Eliza Brătianu către d-l William Martin, d-l Maniu a fost… surprins. Și ne-a rugat să încetăm, din motive de… oportunitate. Moartea înaltului regent Buzdugan punea însă problema în chip brutal. D-l Maniu trebuia să zică da sau nu. A preferit o soluție dilatorie, și a ales în Regență pe d-l Sărățeanu, a cărui demisie — pretindea d-sa — o avea la dispoziție, pentru cazuri excepționale. Era acest „caz excepțional”, întoarcerea Regelui? Astăzi, d-l Maniu și amicii săi o pretind. Sunt însă ei îndreptățiți să o facă? Nu! Este adevărat că, cu rare excepțiuni, d-l Maniu nu s'a pronunțat categoric împotriva actului restaurației. D-sa a păstrat contact cu cercurile „carliste”, e drept; dar tot așa de drept e că d-sa a sabotat întotdeauna acțiunea acestor cercuri. Ni se va răspunde că președintele partidului național-țărănesc sabota asemenea acțiuni pentrucă înțelegea să păstreze pentru el inițiativa în această chestiune. Să admitem. Dar când trebuia exercitată această inițiativă? Avea intenția să o exercite efectiv? Și în ce sens? Motive pentru intrarea în acțiune erau, slavă Domnului, suficiente. Le-a luat în considerare? Nu. Este cineva care să poată afirma contrariul? Să o făcă și să o dovedească! Dar Regele, luând El inițiativa, a sosit în țară. S'a raliat d-l Maniu nouei situații? Nu. Ci a declarat că multul mult pe care-l poate face e să-L accepte ca… al treilea membru în Regență. Prin urmare — și asta nu suportă nici un fel de desmințire —: în chestiunea dinastică d-l Maniu a căutat să-și asigure inițiativa; dar nu a exercitat, și nici nu a dat semne că ar vrea să exercite această inițiativă, nici odată; iar în fața faptului împlinit a crezut că restaurarea monarhiei efective se poate face prin… complectarea regenței. A treia mare problemă politică pe care în decurs de un an și jumătate d-l Maniu isbutește să o rateze. De ce, vom vedea. Dar însemnează asta om politic? 19 Iulie 1930 Iuliu Maniu — om politic CAUZE ȘI EFECTE Dintre cele trei mari probleme politice cari s'au pus d-lui Iuliu Maniu, în calitatea sa de șef de guvern: preluarea puterii, crearea instrumentului de guvernare, restaurarea monarhiei efective, nici una nu a fost deci soluționată de președintele partidului național-țărănesc în chip mulțumitor. Am dovedit-o. Evident, dovezile abundă; — iar ceea ce am spus noi nu e decât o mică parte din multul care se poate spune. Noi știm că odată dovada rațională făcută, chestiunea nu poate fi socotită ca de fapt închisă. Sunt anumite cercuri în țara românească în care „psichoza Maniu” persistă încă în ciuda tuturor argumentelor raționale și împotriva evidenței însăș. Ar fi nedrept însă ca aceste cercuri să ne acuze pe noi de pripită sau neîndreptățită schimbare de atitudine. Ci, dacă în lagărul d-lui Maniu se află un om care să dorească cinstit o lămurire a situației, atunci să treacă în revistă evenimenteIe guvernării Maniu și să ne indice problema politică pe care șeful guvernului a soluționat-o în chip fericit. Și vom sta de vorbă. Operația aceasta noi am făcut-o. Și de aceea suntem siguri că dovada capacității politice a d-lui Maniu nu se mai poate aduce. Cu aceste considerațiuni însă problema noastră se strânge până către ultimele preciziuni. Am dovedit („Cuvântul” din 13 Iulie c.) că nici faptul că într'o vreme am susținut acțiunea d-lui Maniu, nici faptul că d-sa e încă exponent al Ardealului, nu-l pot acoperi — principial — în potriva unor eventuale atacuri din partea noastră. Am mai dovedit („Cuvântul” din 16, 17, 19 Iulie c.) că lipsa unor calități technice și politice (evidențiate prin incapacitatea flagrantă de a soluționa, în chip acceptabil, măcar, marile probleme cari i s'au pus), îndreptățește și o combatere de fapt a d-lui Maniu. Am dovedit. Recunoaștem însă că aceste elemente nu sunt încă îndestulătoare pentru a lămuri situația. Noi am stabilit numai că d. Maniu poate fi combătut. Asta nu explică însă de ce combatem. Ar fi necesar, cu alte cuvinte, să aducem dovada nu numai pentru faptul că șeful național-țărăniștilor poate fi combătut (dovadă pe care am făcut-o), ci și pentru faptul că d. Maniu trebue combătut (dovadă care urmează să fie făcută). Să ne lămurim deci. Ar fi ieftin și cu totul neserios dacă, sprijiniți pe constatările și precizările de până acum, ne-am grăbi să conchidem că d. Iuliu Maniu este un om politic de mâna a doua sau a treia, care a ajuns, prin întâmplări, la o situație nemeritată, și căruia nu trebue, deci, să i se acorde o importanță mai mare decât se acordă plevuștei politice de categoria unui Duca oarecare, de pildă. Nu. D. Maniu este o personalitate politică îndeajuns de interesantă, care sub aspecte gelatinoase ascunde o anumită consistență. Ea merită, deci, să fie urmărită mai îndeaproape. D. Maniu a făcut greșeli grave, — de sigur. În toate cele trei mari probleme politice pe cari le-am amintit, soluția sau atitudinea d-sale a fost falsă. Din incapacitate? Să vedem. Dacă urmărim greșelile comise de șeful guvernului în cele trei împrejurări amintite, putem stabili dealungul acestei adevărate cariere de erori, un fir roșu conducător. În adevăr: d. Maniu trebuia să o rupă cu vechiul regim, și nu a făcut-o; trebuia să-și consolideze partidul, și nu a făcut-o; trebuia să restaureze monarhia, și nu a făcut-o. De ce? Iată: 1. Dacă d. Maniu nu o rupea cu vechiul regim, ci accepta politica de continuitate (cum, de altfel, a și făcut-o) d-sa rămânea dependent de partidul liberal (slăbit considerabil prin moartea lui Ion Brătianu) și de Regență (care ori când putea fi ținută în șah prin agitarea „chestiei închise”). Dacă o rupea cu vechiul regim și respingea politica de continuitate, d. Maniu rămânea dependent de partidul național-țărănesc și programul său. Șeful guvernului a acceptat prima soluție. De ce? Pentru că îi convenea să depindă de cineva slab, — nu de cineva tare. 2. Dacă d. Maniu instituia politica de masse și realiza dictatura de partid, d-sa ar fi creat un organ de arbitraj al vieții publice, care ar fi sfârșit prin a deveni independent. Șeful guvernului nu și-a întărit partidul; pentrucă îi era frică să nu devină el însuș supus al partidului său. 3. Dacă d. Maniu se declara, categoric, părtaș al restaurării monarhiei efective și o realiza, ar fi contribuit la echilibrarea vieții publice și la crearea unor raporturi normale în cari partidele politice ar fi trebuit să accepte intervenția și controlul Regelui, ca element regulator în viața constituțională. Prin urmare, în toate trei cazurile analizate de noi, soluția — greșită — acceptată de d. Maniu mergea în aceeaș direcție: în spre crearea situației celei mai anarhice, de cea mai mare labilitate; înspre neutralizarea tuturor elementelor de control și arbitraj. Sunt acestea greșeli întâmplătoare? Ne e greu să o credem. Părerea noastră e că, mai degrabă, d. Maniu alegea în toate împrejurările soluția care, desagregând încheeturile vieții noastre publice, îi îngăduia instituirea, încetul eu încetul, a unui regim de dictatură personală. Dar dacă așa stau lucrurile, nu e de datoria noastră să pășim, pe față, împotriva d-lui Maniu? 20 Iulie 1930 Iuliu Maniu — om politic ÎNTRE DICTATURĂ ȘI SUGRUMAREA VIEȚII …Prin urmare: Dacă încercăm a surprinde ceeace e caracteristic și esențial erorilor comise de d. Maniu în cele trei mari probleme politice cari i s'au pus în calitatea lui de om de guvernământ, ajungem la rezultatul, în adevăr straniu, că toate au ceva comun: tendința de a dezagrega instituțiile vieții politice ca atare, și de a neutraliza forțele de control. Așa fiind însă, e greu să mai considerăm aceste erori ca provenind dintr'o incapacitate dela caz la caz a d-lui Maniu de a reacționa just la problematica realităților; că trebue să căutăm originea acestor erori ceva mai adânc. Cu alte cuvinte: nu avem de aface cu erori întâmplătoare, pricinuite de o întâmplătoare intuiție imperfectă datelor realității; ci — mai grav — cu o tendință structurală, organică, a șefului național-țărănist de a alege dintre toate soluțiile posibile ale unei probleme pe cea care, paralizând totul împrejur, creează d-lui Maniu personal — e adevărat, momentan numai — o situație privilegiată. Este evident — și asupra acestui punct nici nu ar putea fi discuție, dacă am avea voe să recurgem la fapte din „istoria secretă” a ultimilor doi ani — d. Maniu a mers în chip constant în spre dictatura personală. Ambiția aceasta poate fi, mai la urma urmelor, îngăduită — principial — ori cui. Condiționat însă. Un dictator reprezintă întotdeauna un exces de viață și o putință de a gospodări energiile naționale într'un ritm care depășește canoanele ordinei stabilite. Regimul constituțional nu e croit, de altfel, decât pe un minimum de realizări, pe care încearcă să-l și asigure efectiv. El este, ca atare, valabil numai în vremuri normale, stăpânit de energii mediocre. Și încetează de a mai fi operant în perioadele de sub-normal ale puterilor creatoare. Ca ori ce lege impusă din afară, constituția nu este și ea decât o formulă medie. Asta explică totul. Dar dacă pactul fundamental nu este un absolut, ci numai un fel de schelet extern croit pe măsura normalului și mediocrului, atunci de la sine înțeles că marile personalități au dreptul la pretenția de a sparge formele prea strâmte ale constituției; pentru a ridica digurile cari zăgăzuiesc și comprimă puterile creatoare, și pentru a lăsa drum liber acestor puteri. De unde rezultă cu necesitate: că dictatura nu e o formă de administrare a forțelor națiunii, care să trebuiască a fi principial combătută; dar că această dictatură nu-și poate avea justificarea decât într'o mare putere creatoare. Și acum: d. Maniu dictator? Nu. D. Maniu nu poate crea. Pentru că, înainte de orice, creația este viață; iar printr'un blestem congenital care apasă, înghețat, asupra întregii lui acțiuni, d. Maniu este o unealtă a morții. Contrafăcut și artificializat, începând prin a omorî în el însuș ultima sămânță de viață, șeful partidului național-țărănesc tinde în orice împrejurare în chip constant, printr'o aplecare firească, în spre soluția care asigură un maximum de descompunere. Exemple? Dovezi? Pe lângă cele trei probleme politice fundamentale pe cari le-am analizat mai de aproape, toate gesturile d-lui Maniu se încadrează în această formulă: felul în care și-a constituit cabinetul; simpatia d-sale pentru elemente ca D. R. Ioanițescu, Madgearu, Știrbey, fiecare reprezentând — din puncte de vedere deosebite — un maximum de descompunere; antipatia d-sale pentru elemente ca Grigore Iunian; felul în care a „rezolvat” chestiunea calendarului; intrigile pe cari în chip voit le-a întreținut în partid și în guvern; sinistrele și — în acelaș timp — ridiculele remanieri ale cabinetului; hibrida lege administrativă, monument de incoherență și de perfidie; atitudinea d-sale în chestiunea Vaida și Mihai Popovici; felul în care — personal, de o impecabilă corectitudine — a știut să acopere operațiuni nedelicate petrecute sub regimul d-sale și a îngăduit amestecul surprinzător al unor oameni cari îi stăteau aproape în chestiuni cu cari nu aveau nici o legătură; soluția la care s'a oprit în cazul Stere… Și peste toate aceste și atâtea alte gesturi, persoana d-lui Maniu însăși: o ocnă de ambiții neputincioase, o pungă care distilează venin, amorțind, paralizând, desagregând totul în juru-i — singura formă sub care poate stăpâni. Aci stă de altfel nodul tragic al acestei stranii și, câtă va vreme, enigmatice figuri a vieții noastre publice: conștient de neputința sa creatoare, d. Maniu este biciuit totuși de o ambiție bolnăvicioasă; care îi depășește cu mult posibilitățile și care îl obligă să recurgă la orice — fie chiar și la sugrumarea vieții — numai ca să-și ostoiască setea de stăpânire personală. Este, în adevăr, o tragedie. Dacă ea ar privi numai pe un om, pe d. Maniu, poate că o îndatorire creștinească ne-ar îndemna să-i stăm alături; în acelaș fel în care, tu om sănătos, strecori, cu o strângere de inimă, cocainomanului torturat de lipsă, praful alb. Dar nu e cazul. Vițiul cocainomanului se hrănește doar din trupul acestuia. Ambiția d-lui Maniu se desalterează însă din viața noastră. Ea suge vlaga unei nații întregi, și nu lasă în urmă decât ochi împăienjeniți, creiere cu mușiță, brațe vlăguite și căzute. Asta e! Dar atunci; noi — în slujba d-lui Maniu? Nu. Instrumente docile, devotate și fervente în mâinile unei mari puteri creatoare — ori când! Dar sângele nostru tânăr, cald și sănătos, jertfă inutilă și besmetică într'un act de vampirism — nici odată! De aceea proclamăm cu aceeaș convingere transfigurată și cu aceaș hotărîre ce nu cunoaște frica, cu care statornic am mărturisit aci pentru isbânda adevărului și a vieții: Așezarea unei vieți publice românești sănătoase și rodnice nu va fi cu putință decât după eliminarea politică a d-lui Maniu. 23 Iulie 1930 Iuliu Maniu — om politic EPILOG Noi și Ardelenii Nefasta acțiune de dezagregare exercitată de d. Maniu asupra vieții noastre publice, în scopul de a-și asigura o stăpânire personală cât mai largă și mai nediscutată, poate fi urmărită și studiată pe un caz tipic: felul în care șeful partidului național-țărănesc a organizat legăturile dintre noi și ardeleni. Cazul merită și altfel a fi cercetat mai de aproape, el referindu-se la una din problemele esențiale ale noului stat românesc. Între noi și ardeleni sunt, de sigur, simțitoare deosebiri structurale. Nu din punctul de vedere al valorii noastre respective. Căci sunt unele așezări mai bune la ei, după cum sunt altele mai bune la noi. Dar am trăit istoricește — și într'un fel și spiritualicește — sub latitudini deosebite, și bucuriile sau vicisitudinile noastre au fost, respectiv, altele. Dar deosebirile acestea dintre ei și noi nu sunt atât de categorice, și mai ales nu sunt atât de esențiale, încât iubirea să nu poată arunca peste ele punți de legătură. Și iarăș nu se poate spune că aceste legături nu au fost dorite și de o parte și de alta a munților. A fost însă întotdeauna cineva care s'a pus deacurmezișul acestor dorințe și a sabotat ori ce încercare de apropiere. Voiu înfățișa aci experiența mea personală; alții o vor face, dacă o vor crede de cuviință și de nevoe, pentru ei. Contactul meu cu conducătorii vieții publice ardelene, m'a dus încă dela începutul acestor relațiuni la convingerea că o înfrățire a vechilor generații nu este cu putință; îi cunoșteam și pe ai lor — și pe ai noștri; și îmi dădeam seama că oamenii nu mai au destulă elasticitate spirituală și sufletească, pentru a se putea adapta nouilor împrejurări. Nu mi-a fost greu să constat însă că deoparte și de alta se ridicau două generații nouă, pline de hotărîre, de spiritualitate și de avânt între cari o înțelegere și o legătură erau nu numai cu putință, dar chiar cald dorite. Aci se putea lucra deci. Prilejul s'a și ivit curând de tot. Pe un caz special, e adevărat, dar s'a ivit. Urmând îndemnuri spontane — și neconcertate, dacă-mi aduc bine aminte — tineretul național-țărănist de o parte, „chemăriștii” de alta, m'au solicitat să-i ajut într'o operă de organizare a nouei generații. Preocupările mele lăuntrice cari, o mărturisesc, primează, sunt de altă natură decât politica. Am stat deci, în fața acestei propuneri, mult la gânduri; cu dorința intimă de a mă ține departe de asemenea întreprinderi. Chemarea însă s'a repetat; și încă, cu atâta sinceritate și deschidere de suflet, încât am crezut că nu mai pot refuza. Am fost, deci, să văd pe „mai marii” lor. Era o acțiune nouă, și nu aș fi vrut să fiu acuzat că… corup tineretul, ducându-l sub alte steaguri decât cele național-țărăniste. Am văzut întâiu pe d. Mihalache. Mi-a strâns mâna. Am văzut apoi pe d. Vaida. Două ceasuri și jumătate de vorbă; în care timp, printre tot felul de povești dela Curtea din Viena, am fost supus unui interogator în regulă. Pasă-mi-te eu mă purtam cu gânduri ascunse; și d. Vaida, musai, trebuia să le afle! A sfârșit zicând: da; și… trimițându-mă la d. Maniu. Care m'a primit surâzător și dulce și… m'a trimis la d. Vaida. Am înțeles. Și n'am mai insistat. Curând după aceea s'a ridicat însă în Ardeal puternica mișcare a voinicilor. Am spus-o atunci și o repet acuma: este cel mai semnificativ și mai însemnat fenomen politic dela răsboiu încoace. Mișcarea trebuia însă definită, precizată, organizată; — spre maximum de efect. Am hotărît deci să fac o serie de conferinte în țară și în special în Ardeal, pentru lămurirea faptului. Și am anunțat-o. Ideea a fost bine primită. Probabil însă că „prea bine”. Căci d. Vaida a început iarăș să-mi spună cum era la curtea din Viena, — și iarăș m'a trimis la d. Maniu. La care, evident, nu m'am mai dus. Știu însă, că, după asta, unii chemăriști cari activau printre voinici au fost chemați la București; ca să li se pună brutal alternativa: cu noi, sau cu… Nae Ionescu. Ridicul, nu? Ridicul și nu prea. D. Maniu știa, în definitiv, că personal eu nu hrănesc nici un fel de ambiție politică; era sigur că în viața mea nu voiu fi nici deputat, nici ministru, nici — doamne ferește? — șef de partid. Deci nu de… concurența mea politică avea a se teme d. Maniu. Era însă ceva: faptul că eu eram unul dintre cei câțiva tineri „regățeni” cari cred în necesitatea și au luptat pentru unificarea spirituală și politică a țării. Iar prin aceasta eu amenințam interesele d-lui Maniu și ale generației sale. Căci Ardealul este o unitate închisă, a cărui reprezentanță e constituită în monopol și dată în exploatare d-lui Maniu și a lor săi. Orice spărtură în zidurile acestei cetăți, orice poartă deschisă înspre zările românismului integral, este un act de dușmănie personală în potriva d-lui Maniu. Înțelegere directă dela om la om, dela suflet la suflet, dela generație la generație? Nu se poate! Totul prin d. Maniu; care lasă să treacă doar atât cât crede și vrea el, — adică atât cât nu amenință câtuș de cât calitatea d-sale de singur reprezentant autorizat, rege neîncoronat al Ardealului. Nu cunosc o generație cu un mai sigur instinct politic și cu o mai impresionantă putere de acțiune, decât tânăra generație ardeleană. Nu o spun acum pentru prima oară. Dar în acelaș timp nu cunosc o generație mai comprimată politicește de înaintașii ei, ca aceasta. De ce? D. Maniu trebue să-și asigure stăpânirea necondiționată, — și orice personalitate care se ridică, poate amenința solidaritatea de sclavie politică pe care o exploatează d. Maniu. Să se ridice; dar trecând prin ciurul „șefului” și purtând fierul stăpâniei lui! Dar toate astea — pentru ce? Este d. Maniu purtătorul unui nou ethos? Reprezintă d-sa posibilitățile de înoire a vieții publice și a spiritualității românești? Aduce o competență deosebită în rezolvarea problemelor de Stat? Simte în el însuș o chemare messianică? Nu. Regimul d-sale și generația d-sale ardeleană s'au dovedit cel puțin tot așa de venali, prevaricatori, incapabili, gata la orice tranzacție, lipsiți de avânt, de spirit de jertfă, de inteligență, de talent și de spiritualitate, ca și regățenii noștri cari au deținut până acum marile situații politice. Atunci? E clar: d. Maniu sabotează orice încercare de unificare politică și sufleteaseă între noi și ardeleni, pentru că numai dușmănia între noi și ei — pe care în Ardeal d-sa o întreține savant — îi poate asigura situația (și beneficiile) de singur reprezentant autorizat al Ardealului. Aci ca și în altă parte, pasul hotărîtor nu se poate face decât trecând peste cariera politică a d-lui Maniu. 24 Iulie 1930 Criza partidelor politice I. PARADOXUL DIALECTICEI PARTIDELOR ȘI PARTIDUL DE MASSE Se pare că scoaterea din circulație a partidelor politice, care e cerută, sau în orice caz recomandată, de unele personalități proeminente ale vieții publice și de o parte din presă, soluție care găsește un ecou din ce în ce mai larg în cercurile opiniei publice, a început să îngrijoreze pe unii din oamenii noștri politici. „Dreptatea”, „Viitorul” și „Îndreptarea” — oficioasele partidelor de guvernământ, ca și confrații cari trăesc în apele căldicele ale unui vag sentimentalism democratic, se ocupă stăruitor — și nici decum ca de un „subiect de vacanță”, de această problemă. Ba, ceva mai mult, se pare chiar că d. Duca — se putea altfel! — după audiența la Palat (semnificativ, nu?) ar fi propus, sau ar avea de gând să propună, o coaliție a partidelor de guvernământ cu scopul de a împiedica instituirea unui „guvern personal”. Chestiunea este deci acută și ea merită a fi luată în considerare. Credem însă, din capul locului, că discuțiunea ar câștiga și în preciziune și mai ales în rezultate practice, dacă părțile în prezență și-ar da mai mult seama de coeficientul de relativitate al tezelor lor respective, și ar concede că atitudinea dogmatică și categorică pe care o păstrează astăzi e fundată mai mult în necesitățile polemice, decât în realitățile politice și sociale. Cu alte cuvinte: adversarii sistemului partidelor politice ar trebui să nu uite că aceste partide s'au născut în chip natural din condițiile de viață ale statelor moderne — și că, întru atâta întru cât sunt fenomene naturale, organe în organismul societății, este pur și simplu absurd să li se nege existența și să se preconizeze suprimarea lor. Iar partizanii acestui sistem sunt tot așa de datori să-și aducă aminte că, întru atâta întru cât sunt organe, partidele politice sunt pasibile de „crize”, în cari funcțiunile lor să fie suspendate. În cadrul acestor încercuiri metodice să cercetăm deci problema. S'a spus că un partid politic este o realitate dialectică. Aceasta însemnează că existența unui singur partid politic este un non sens. Partid însemnează, doară, parte; și stă în însăș natura părții să nu epuizeze întregul. Într'un fel; iar în altul, partidul are, prin definiție, o structură polemică; el opunându-se unui alt partid. Ca orice organizație polemică însă, un partid trebue să fie dogmatic, exclusivist și intolerant. El nu poate admite nici discuții, nici tranzacțiuni asupra țelurilor pe cari le urmărește, asupra punctelor de vedere pe cari le reprezintă. Pentru acelaș motiv, el este dușmanul hotărât al oricăror veleități de spirit critic. Acesta reprezintând întotdeauna un ferment de disoluție și sfârșind, mai curând sau mai târziu, prin a provoca o spărtură în solidaritatea și disciplina partidului. Unitate de luptă deci, partidul e obligat să posede anumite resorturi, în virtutea cărora el se diferențiază de celelalte organizații analoage și în conformitate cu cari el urmărește victoria. Aceste resorturi pot fi de două feluri: exterioare, țelurile către cari se îndreaptă, idealul pe care vrea să-l realizeze; sau lăuntrice, deosebiri structurale, de mentalitate, de factură. (E dela sine înțeles că exterioare sau lăuntrice, aceste forțe nu se exclud ci, în cele mai multe cazuri colaborează, sau chiar se condiționează). În virtutea țelurilor lui sau în conformitate cu indicațiile ineluctabile ale structurii lui, un partid dă, deci, lupta politică. Pentru ca să se realizeze. Să observăm însă că în momentul în care s'a realizat, adică în momentul în care și-a înfrânt adversarul, partidul politic și-a subscris propria sentință de moarte. Căci de îndată ce un partid e, în adevăr, o „realitate dialectică”, el nu poate exista decât prin opoziție cu un alt partid; — deci încetează el însuș de a fi, în momentul în care, prin victorie, și-a distrus protivnicul. Este exclus ca un asemenea rezultat, înfrângerea definitivă a adversarului, să se poată obține, fără ca partidul învingător să nu aibă de partea sa massele, sau — ceeace, în fapt, e tot una — marea majoritate a elementelor politice active. Așa fiind însă, în momentul în care o organizație politică și-a distrus adversarul și a rămas defitiv stăpână pe situație, ea — încetând a mai fi un partid politic — se identifică cu însăș „țara”. Iată deci că viața politică normală ne poate duce la un moment dat, principial cel puțin, la înlăturarea partidelor politice. Considerațiile acestea nu sunt numai teoretice. Atât bolșevismul din Rusia, cât și — în altfel — fascismul în Italia, nu sunt altceva decât regimuri instituite după mecanismul schițat mai sus. Noi înșine trebuia să ajungem într'o situație analoagă; dacă partidul național-țărănesc era în adevăr un partid și d. Iuliu Maniu un om politic. Acesta este sensul istoric al acțiunii noastre, când recomandam transformarea partidului național-țărănesc într'o organizație de masse și instituirea dictaturii masselor. (Iar în lumina acestor considerații apare și semnificația cu adevărat istorică a „bandelor” de voinici, pe cari anumiți „teoreticieni” nu le pricep nici astăzi). Este evident că dictatura masselor și corelativul ei, inexistența partidelor politice, nu reprezintă o poziție echilibrată și ca atare stabilă. Întoarcerea la vechea formulă, a partidelor politice, este oarecum fatală. Dat fiind că este imposibil ca, mai curând sau mai târziu, să nu înceapă a se produce diferențieri în această massă, identificată cu țara. Tocmai de aceea, și pentru a evita eventuale sguduiri, noi am propus încă din Ianuar 1929 în această foaie, ca — în cazul în care dictatura masselor ar fi fost instituită — să se încurajeze în chip normal lipsa de omogenitate a partidului național-țărănesc, în scopul de a se înlesni polarizările cari ar fi dus în mod natural la formarea nouilor partide. (Cât a înțeles d. Maniu din acest proces politic, se vede din faptul că ne-a chemat, ca să ne demonstreze că… nu se ceartă nimeni în partid!) Ori cum ar fi însă, se pot identifica momente în procesul istoric, în care partidele politice nu există. Că această inexistență a partidelor — realizată pe căi absolut normale — nu se poate menține cu vremea decât prin forță (Mussolini) sau prin teroare (Stalin) asta e o altă chestiune. Am dovedit ceeace nu trebuesc să uite oamenii de partid: că partidele politice nu sunt — în procesul normal istoric — realități cu existență perpetuă, și că stă în însăș natura partidului politic ca la un moment dat el să dispară. Era să fie chiar cazul nostru. Nu a fost însă. Cazul nostru e deocamdată altul. Îl vom cerceta. 30 Iulie 1930 Criza partidelor politice II. PARTIDUL DE CADRE ȘI MASSA ELECTORALĂ MOBILĂ Dacă natura dialectică a partidului politic duce, după cum am arătat, la o luptă categorică și la o victorie care sfârșește — în chip destul de paradoxal — prin a suspenda existența oricărui partid politic în genere, nu e mai puțin adevărat că în marea majoritate a cazurilor, partidele politice nu se distrug reciproc, ci coexistă. Coexistă de sigur, într'un fel, ca unități în luptă, atâta timp cât victoria care să le suprime, întârzie. Dar mai coexistă și altfel: în sensul în care, de pildă, liberalii și conservatorii și-au trecut, în Anglia, unii altora puterea, sute de ani dearândul. Asta înseamnă că, în afară de posibilitatea strict logică, decurgând din chiar conceptul de partid, a urmăririi luptei până la capăt și a suprimării vieții de partid, posibilitate care, după cum am văzut, e de domeniul realităților, istoria ne mai oferă cazul, — de fapt, nu de drept, e adevărat — al suportării reciproce a partidelor, al colaborării partidelor la existența lor reciprocă. Este cazul cel mai frecquent, de altfel — care din această pricină pare și cel mai normal — și pe care urmează să-l analizăm. Pentru ca două partide să se suporte reciproc, este neapărată nevoe ca în structura și programul lor să existe un minimum de puncte esențiale comune. Este posibil să se suporte, de pildă, două partide cari ambele lucrează în cadrul constituției și cărora această constituție le e un cadru destul de larg pentru desfășurarea acțiunii lor. Nu se vor suporta, ci vor merge la soluția radicală, de ex., comuniștii și partidele burgheze, — după cum în Franța monarhiștii nu pot îngădui existența partidelor republicane… decât de nevoe. (Un asemenea partid radical ar constitui la noi țărănismul, dacă ar fi consequent desvoltat și organizat). Celelalte partide însă, se suportă. Iar coexistența lor este posibilă, prin faptul că ele reprezintă, fiecare, organizațiuni cu interese limitate; care în nici un caz nu pot ajunge la punerea în chestiune a structurii și fundamentelor statului. Statul există — așa cum există; în forma lui dată și codificată; rostul partidelor politice este, ca atare, să găsească formulele politice cari să asigure acestui stat — considerat ca absolut și deci imuabil — un maximum de randament. Funcțiunea partidelor politice este, deci, clară: ele au datoria să găsească, în cadrul unui sistem care le și definește ființa, soluțiunile technice cele mai potrivite la diversele probleme cari se pun spre rezolvare. În această a doua eventualitate deci — a coexistenței și îngăduirii reciproce a partidelor — viața publică prezintă două elemente constitutive: 1. Două sau mai multe partide politice admițând toate un program minimal comun (constituția sau în genere forma statului); diferențiându-se prin sistema prin care înțeleg să gospodărească forțele statului (programul propriu fie cărui partid); având fiecare la îndemână un număr de cadre mai mult sau mai puțin fixe; și bucurându-se de anumite aderențe în masse, cari aderențe nu constituesc în nici un caz o majoritate de guvernare. 2. O massă electorală neutrală, neînscrisă în vreun partid, sau nevotând întotdeauna cu acelaș partid, care se hotărăște după oportunități și care, după cum se alătură aderenței statornice a unuia sau altuia dintre partide, contribue la constituirea majorității de guvernare. Nu e greu de înțeles că aceste două elemente sunt absolut necesare unui regim politic bazat pe existența unor partide politice reale. Să vedem însă, acum, care e situația dela noi. Două sau mai multe partide politice admițând toate un program minimal comun (în speță constituția): avem. La aceste partide — cadre mai mult sau mai puțin fixe: avem. Aderențe în masse; cari aderențe nu constituesc în nici un caz o majoritate de guvernare: avem: Însă: 1. Nu există programe proprii fie cărui partid. Partidele noastre politice trăesc într'o anarhie programatică de nedescris: partidul liberal legiferează în cadrele mentalității și sistemei socialiste; partidul național-țărănesc își însușește punctul de vedere al burgheziei liberale; iar partidul poporului înscrie pe steag: muncă, legalitate, cari pot constitui o metodă formală, dar nu și un program substanțial de guvernare. Așa fiind, ceeace poate aștepta țara dela aceste așa zise partide este cel mult o capacitate technică oportunistă de guvernare, și nu diferențieri sistematice, programatice în opera de gospodărire a statului. 2. Pe de altă parte: există, de sigur, o massă electorală neutrală, neînregimentată în partide, care e singura în stare să dea unuia sau altuia dintre partide majoritatea de guvernare. Din nefericire însă pentru partizanii sistemei partidelor politice, această massă mobilă nu e la noi în stare să se hotărască după motive obiective, ci, după cum se știe, e zestre guvernamentală: ea votează întotdeauna cu guvernul. De unde urmează cu necesitate: că într'o țară unde partidele politice nu se diferențiază programatic și unde indicațiunile pentru ordinea succesiunii la putere a acestor partide nu se face prin inițiativa massei electorale neutre, nu se poate vorbi de un regim al partidelor politice. Ce drept au aceste partide ca să ceară totuș permanentizarea sistemului? Nici unul! Și vom arăta de ce. 31 Iulie 1930 Criza partidelor politice III. ÎNTRE „ECHIPELE DE LUCRU” ȘI GUVERNUL PERSONAL Față de pretenția partidelor politice românești că permanentizarea regimului lor constitue singura formulă normală a vieții publice și că orice încercare de a se recurge la un guvern personal echivalează cu o lovitură de stat, am arătat aci: 1. Că suspendarea existenței partidelor politice poate să fie, la un moment dat, un fenomen cu totul normal din — punctul de vedere al procesului istoric — decurgând din însăș natura dialectică a partidului politic. 2. Că existența partidelor politice ca instrumente de guvernământ e condiționată: a) de diferențierea programatică a acestor organizații, b) de putința indicării ordinei de succesiune la guvern prin acțiunea autonomă și spontană a unei masse electorale neutrale. 3. Că, în țara noastră, aceste două condițiuni esențiale nu sunt împlinite. Și am făgăduit să revenim cu amănunte lămuritoare. Să o facem deci. Este clar că, de îndată ce partidele politice nu oferă nici programe politice diferențiate, nici aderența clară a majorității massei electorale, și de îndată ce această majoritate este constituită prin anexarea zestrei guvernamentale, — în țara românească dăinuiește de fapt o situație ale cărei caracteristice sunt: 1. Ficțiunea regimului parlamentar, 2. Inexistența unor criterii obiective pentru stabilirea ordinei de succesiune a partidelor la guverne. Cu alte cuvinte: Pentru ca cineva să guverneze, are, desigur, nevoe de majorități parlamentare. Dar aceste majorități parlamentare și le creiază ori ce partid politic de îndată ce e la guvern. De unde urmează că, nu guvernul depinde de majorități, ci majoritățile de guvern. Sistemul acesta, așa de înrădăcinat în viața noastră publică, încât a fost adoptat chiar și de d. Maniu, deși nu avea în acel moment (1928) nici un interes să o facă, echivalează însă cu recunoașterea implicită a inexistenței efective a partidelor politice. Nu insistăm însă. Ci revenim la fapte. Cine stabilește formal, la noi, ordinea de succesiune la guvern? Regele. Care după cum se știe „numește și revoacă pe miniștrii săi”. Dar stabilind ordinea de succesiune, deci acordând unui partid politic mandatul de a forma guvernul, Regele îi acordă tot deodată, prin zestrea guvernamentală și majoritățile parlamentare. Așa fiind, tot jocul politic se reduce, în materie de succesiune la guvern, la hotărîrea Regelui. Ce elemente obiective se oferă însă reflexiunii regale, în momentul în care Suveranul trebue să ia o hotărîre? Aderențe electorale? Nu. De îndată ce procentul în această materie îl dă zestrea guvernamentală. Atunci, ce? Partidele politice, de sigur. Dar partidele politice, ca partide, cu programe, sisteme și metode diferențiate? Nu. Atunci? Să nu ne înșelăm singuri. Sau să nu ne lăsăm furați de prejudecățile obicinuite ale vieții publice. Singurul lucru real pe care ni-l oferă partidele politice este o echipă de lucru. Fiecare șef de partid posedă o asemenea echipă din care poate constitui ori când un guvern. Atâta tot. Nu trebue să se supere nimeni, dar „șef de partid” însemnează, la noi, exact atâta cât însemnează un „vătaf” în portul Brăilei. Ai un vapor de încărcat, te adresezi unuia din „vătafii” portului; care, cu echipa lui, îți încarcă vaporul. Ai o țară de guvernat, te adresezi unui șef de partid; care din echipa lui îți constitue un guvern cu care gospodărești apoi țara. Criteriile de selecțiune? Ele nu pot fi decât absolut personale și subiective. Pentru motivele pe cari le-am arătat. Dar atunci pe ce se bazează oare pretenția partidelor ca numai lor să se adreseze Regele când are de format un guvern? Precum se vede, — pe nimic. Singurul argument al partidelor ar fi că ele prezintă echipe de lucru mai omogene și mai ajustate. Ar fi, analog, cazul unei echipe de football, de pildă, care s'a antrenat mai multă vreme și a isbutit să stabileaseă o anumită coheziune între membrii ei. Argumentul nu ar fi, principial, lipsit de valoare. Numai că, în practică, noi constatăm că d. Iunian nu e de loc „ajustat” cu d. Vaida sau cu d. Maniu; și că în schimb d. Madgearu ar fi grozav de ajustat cu d. Duca. Așa că și acest argument cade. Neexistând însă criterii obiective de selecțiune, iar Regele fiind silit să acorde mandatul de guvernare — și cu el odată și zestrea guvernamentală — după aprecieri personale subiective, urmează că chiar adresându-se unui partid, Regele tot un guvern personal constitue. Așa că nici măcar această funcțiune nu îndeplinesc la noi partidele politice: de a acoperi coroana. Faptul este atât de adevărat, încât, la noi, de câte ori un partid crede că a stat prea mult în opoziție începe să atace Coroana care nu se hotărăște să trimită la plimbare guvernul în funcțiune. Dar dacă așa stau lucrurile, de ce să nu fim odată sinceri cu noi înșine? De ce să susținem că Regele nu are dreptul să facă guverne (oricum personale) decât prin intermediul șefilor de partide; și să nu recunoaștem că El se poate adresa în acest scop și altor persoane, cari reprezintă ceva prin valoarea lor personală — cum ar fi d-nii Prezan, Iorga, Titulescu de pildă — și nu numai decât prin activitatea lor de vătafi ai vieții publice! Partidele politice vor avea dreptul să ridice pretențiile pe cari le formulează astăzi, atunci când vor fi cu adevărat partide politice — programatic diferențiate — și când va exista o opinie publică autonomă și spontană. Până atunci, guverne de partid sau guverne de personalități, reprezintă formule politice de o egală îndreptățire; și liber este Regele — și anume sub exact aceleași responsabilități — să se hotărască pentru o formulă sau alta, după cum Îl îndeamnă libera Lui judecată și simțul pulsului vieții, care hălăduiește în El. 3 August 1930. DE LA „SĂMĂNĂTORUL” LA NOUL STAT ROMÂNESC Atitudinea protestatară și surprinderea manifestată de partidele politice față de puternica mișcare de opinie publică împotriva regimului partidelor, dovedesc o dată mai mult, dacă mai era nevoe, totala lipsă de înțelegere a oamenilor vechiului regim, față de transformările spiritului public și de noua problematică a statului. Dacă acceptăm premisa — pe care o socotim astăzi suficient fundată — că criza partidelor politice nu este, într'un fel, decât reflexul imediat al crizei statului, atunci militanții regimului partidelor vor fi obligați să recunoască deschis, că „lupta” care se dă astăzi, nu e decât punctul de ajungere al unui întreg proces de transformare spirituală, inițiat cam acum treizeci de ani; și anume de d. Iorga, prin „Sămănătorul”. Statul „modern”, statul liberal, statul partidelor politice, a avut, de sigur, și anterior rezistențe de întâmpinat. Ele porneau, pe deoparte, din lagărul conservator care nu urmărea însă decât menținerea unor anumite privilegii și a unei situațiuni de fapt care nu mai putea ține piept curgerii vremii; pe de alta, din lagărul culturalilor cari își dădeau seama că ritmul și cadrele în care se desfășoară viața statului nostru duceau în chip fatal la sugrumarea spiritualității. Unii și alții, conservatori și junimiști, nu aduceau cu ei însă un program pozitiv de guvernare și nici un principiu creator pe a cărui desfășurare să se poată construi un stat. Acțiunea ziaristică a lui Eminescu, singurul om public care, în această perioadă a gândit organic — și încă și el numai timid —, a rămas izolată; cu atât mai mult cu cât nici nu a ajuns la o formulă matură de expresivitate. Primul deci, care a isbutit să arunce fundamentele adevăratei civilizații românești a fost profesorul Iorga, și anume în acțiunea întreprinsă la „Sămănătorul”. Meseria, temperamentul și structura lui spirituală îl indicau de altfel. Și astfel am aflat că statul românesc și civilizația românească nu se pot ridica decât pe autohtonism, adică pe punerea în valoare a specificului românesc, și nu au decât un isvor de alimentare — clasa țărănească. Mișcarea dela „Sămănătorul” a deviat însă. Trecută în mâinile „poporaniștilor” dela Iași, ea a luat forma hibridă a unui țărănism încadrat în formele democrației contractuale apusene, cu puternice reflexe din lumea materialismului istoric. Iar partidul țărănesc, început în 1918-19 sub cele mai bune auspicii, a degenerat și el prin imixtiunea lipsită de înțelegere a patru elemente de falsificare: 1. social-democratismul saint-simonian al d-lui dr. Lupu, 2. liberalismul de metodă materialist istorică, a d-lui Madgearu, 3. poporanismul chaotic ruso-german al d-lui Stere, și 4. juridicismul și legalismul josefinian, de cea mai artificială și mai pură „Aufklärungsphilosophie”, a d-lui Maniu. Era însă imposibil ca marele adevăr fixat și formulat de d. Iorga să nu rodească. Neutralizat, prin accidentele mai sus amintite, în planul realizăriior practice, el a fost cu atât mai activ în mișcarea ideilor. Aci se încadrează: 1. lupta în potriva spiritului și mentalității liberale — care e un fapt permanent în istoria României moderne, dar care s'a adâncit și sistematizat sensibil după răsboiu; 2. noua mișcare ortodoxă care în fond nu este decât o reacțiune împotriva spiritului secular înstăpănit în metafizică și al cărui punct de ajungere trebue să fie — mână'n mână, de altfel, cu neo-scolastica — neutralizarea spiritului protestant al renașterei pe care s'a construit civilizația actuală europeană și — artificial — cea românească; 3. necesitatea de a se ajunge la manifestări de artă și cultură specifice, formulată — în chip ceva cam… programatic și normativ, e drept — prin autohtonism. Începută pe baze modeste și insuficient de eficace, dar cu remarcabilă preciziune programatică în 1919 la „Ideea Europeană”, această mișcare spirituală și-a găsit expresiunea statornică și sigură în două organe de publicitate: „Gândirea” și „Cuvântul”. Revista internațională de sinteză ortodoxă „Logos”, care a trebuit să-și suspende apariția după două numere, foarte impunătoare de altfel, se încadrează tot aci. Mișcarea aceasta însemnează o nouă formulă: și anume formula generației noastre. Nu am inventat-o noi. Ea se ridică în chip necesar din structura noastră și își cere, împotriva tuturor întârziaților, realizarea. Că această realizare va trebui să se răsfrângă în chip imediat și asupra așezării statului, de asta nu se mai poate îndoi nimeni. Cel dintâiu care a intuit-o și a formulat-o — noi nu suntem decât glossatori! — a fost Neculai Iorga. El ne-a definit generația, el ne-a precizat drumurile. De aceea, ori pe unde ne-am afla alături de el sau… împotriva lui, noi, generația răsboiului, căreia îi cade în sarcină crearea noului stat românesc, suntem PROMOȚIA ISTORICĂ NECULAI IORGA. Ce reprezintăm? PRIMATUL SPIRITUALULUI. Mai exact: depășirea „economicului” prin „spiritual”. …Iar celor cari s'ar întreba dacă a sosit vremea acestor realizări, le vom aminti că în fruntea țării stă astăzi Regele Carol al II-lea, al cărui program de tinerețe a fost CULTURALIZAREA. Adică programul generației noastre. Asta dă de gândit și celor mai înțepeniți, nu? 13 August 1930. A FI „BUN ROMÂN” Întâmpinarea, plină de dorința sinceră a unei lămuriri, pe care colegul meu de învățământ, d. prof. Frollo, a publicat-o în această foaie în apărarea românilor catolici, ne dă prilejul să revenim asupra unor chestiuni pe cari noi, la „Cuvântul”, le socotim drept fundamentale. D. Frollo se întreabă surprins și, oarecum, îndurerat: de ce și de unde îndârjirea unor cercuri ortodoxe împotriva românilor de confesiune romano-catolică? Adică cum, un catolic nu poate fi un „bun român”? Și nici nu mai așteaptă răspunsul; căci dreptatea atitudinei d-sale îi apare ca evidentă. La prima impresia, — de sigur! Dar numai la prima impresie. Căci, în fond, chestiunea așa cum e pusă de d. Frollo, și în genere de toți românii catolici sau numai catolicizanți, este cu mult prea puțin precisă pentru a putea contribui la lămurirea problemei. În adevăr, oricât de paradoxal s'ar părea, toți românii catolici sunt în măsură a răspunde victorios la întrebarea dacă un catolic poate fi un „bun român”. Nici unul însă nu se oprește la chestiunea mai simplă — dar cea revelantă — dacă un catolic poate fi „român”. Et pour cause! Căci a fi „bun român” este, sub raportul etnic și spiritual, mai puțin decât a fi „român” pur și simplu. Dar ceeace în adevăr atinge miezul problemei noastre, nu e chestiunea bunului român, ci a românului. Să ne lămurim. „Bun român” este o noțiune foarte vagă, foarte complicată și foarte confuză. Ea închide un element de valorificare morală, unul de încadrare politică, și în ultimă analiză, unul de apartenență spirituală. Bercu Solomon, din târg dela Pașcani, care muncește de dimineață până'n noapte, care își plătește regulat birurile și e respectuos de legile țării, care a fost în războiu și și-a împlinit însărcinările cu convingerea fermă că e dator să o facă, este de sigur un „bun român”. Samuel Micu, cărturarul ardelean care a mers după învățătură la Roma, a adus de acolo dovada latinității noastre și a contribuit ca nimeni altul la definirea, la delimitarea conștiinței noastre naționale, este iarăși un „bun român”. Și tot așa, pentru a ne ține în istorie: Ion Brătianu-tatăl care a construit armătura statului românesc modern și urmărit, cu o putere vie încă în copiii lui, înstăpânirea românilor asupra statului și avuției din coprinsul lui, a fost un „bun român”. „Buni români” toți acești trei, fără îndoială. Dar și români? Aci e nodul chestiunii. Să nu mai vorbim de Bercu Solomon, săracul, — deși poate cel mai patetic dintre toți. La el situația e clară: „bun român”, adică: bun cetățean al statului român, în cea mai largă accepțiune a cuvântului. Pentru asta însă, nu e nevoe să fii numai decât român, nu? După cum nu e Bercu Solomon; deși nu este exclus ca acesta să fi murit în războiu, cu liniștea detașată lipsită de retorism a celor cari au conștiința împlinirei unei datorii față de o realitate colectivă care îi înglobează și îi depășește. Cazul lui Samuel Micu e ceva mai complicat. Călugărul acesta papistaș este unul din ctitorii conștiinței românești. S'ar putea oare pune la îndoială românismul lui? Și totuș, se poate. Eu nu vreau să cercetez aci dacă Samuel Micu a fost sau nu român cu adevărat. Cred însă să pot afirma că nu e nevoe să fii român, ca să faci ce a făcut Micu. Iată, mai anul trecut ne-a cercetat aci în București un englez, colonelul Wedgwood. Wedgwood este un englez de baștină. Neamul lui fabrică porțelanuri de vre-o două sute de ani. Colonelul nostru este însă… ziarist. Poate că puțini oameni au făcut pentru conștiința etnică și pentru naționalismul evreu, cât a realizat Wedgwood, acest stăruitor și îndărătnic militant al sionismului. Care e însă situația lui? Dacă ar fi locuit în Palestina, ar fi fost, desigur, un „bun evreu”. Este el însă pentru asta și evreu? Evident, nu! …Iată, deci, cum cazul lui Samuel Micu devine irevelant. Mai rămâne cel al lui Ion Brătianu-tatăl. Exemplul colonelului Wedgwood este și aci hotărîtor. S'ar putea totuș ca el să nu epuizeze fondul chestiunii; deaceea vom insista. E incontestabil că Ion Brătianu a voit să fie român. A voi să fii român nu însemnează însă și a fi român. A fi român, însemnează o stare naturală, o formulă de echilibru a existenței din care decurg, prin însăș desfășurarea vieții anumite forme. Un bob de grâu, dacă îl îngropi în pământ, la umezeală, încolțește și dă fir. Un anumit fir, cu o anumită desvoltare, necesară, mai dinainte determinată de însăș structura bobului de grâu. Așa se petrece și cu „românia” noastră. A fi român însemnează a avea o anumită plămadă, din care decurg cu necesitate absolută anumite atitudini și gesturi. Voința noastră nu are nimic de zis în această împrejurare; pentrucă noi nu ne putem depăși în chip normal pe noi înșine decât încetând a mai fi noi-înșine. Prin urmare: Ion Brătianu-tatăl a construit statul nostru modern. Este acest stat în adevăr românesc? Dacă da, atunci, desigur, Brătianu a fost în adevăr român. Dar dacă statul nostru modern nu e cu adevărat românesc? Atunci lucrurile se schimbă: Ion Brătianu a fost „bun român”, adică a avut cele mai bune intențiuni pentru poporul și statul nostru, — dar „român” nu a fost. După cum nu e grâu sămânța care sfârșește prin a purta un spic de orz. Iată deci adevăratul cadru al problemei. Catolicii români revendică pentru ei calitatea de a fi „buni români”. Es ist zu viel des Guten. Noi ne-am mulțumi numai cu răspunsul la o întrebare… mai modestă: Buni români puteți fi și, desigur, sunteți. Sunteți însă și români? O vom lămuri tot noi. 30 Octombrie 1930. A fi „bun român”. NOI ȘI CATOLICISMUL Dacă Părintele Russu nu ar fi astăzi episcop, ci ar continua să conducă la Blaj foaia greco-catolică „Unirea”, este sigur că articolul meu de ieri și în genere toate considerațiunile cari vor urma pe această temă ar fi căpătat o întâmpinare cu deosebire virulentă. Așa, avem cel puțin certitudinea că o discuție, dacă va fi, se va păstra în limitele unui respect reciproc și a unei bune credințe cari singure pot înlesni, dacă nu un acord — cel puțin o lămurire cinstită a punctelor de vedere cari stau în prezență. Eu recunosc că tema e extrem de delicată. Și că pentru niște oameni ca rumânii catolicizanți, catolici de-abinelea, sau numai „uniți” cari sunt încredințați nu numai că ei sunt români cu adevărat, dar că reprezintă forma eminentă a românismului, și cari consideră absența noastră dela închinarea față de Roma drept una din cauzele stării noastre de înapoiere, iar „unirea” ca una din binefacerile cu cari Dumnezeu a învrednicit neamul nostru, — afirmația care se desprinde deja din rândurile mele (că anume ar fi o antinomie sau cel puțin o incompatibilitate între calitatea de român și cea de catolic) poate apărea drept iritantă. Cum însă nu scriu ca să irit, și cu atât mai puțin ca să insult pe cineva, ci numai ca să lămuresc, nu pot evita această discuție pe care o socotesc ca purtând asupra uneia din cele mai de seamă probleme ale spiritualității românești; cu atât mai mult cu cât discuția îmi e oferită de catolici. Și revenind la… berbecii noștri; pentru a strânge mai deaproape problema vom repeta cele ce, credem, am stabilit: că anume poate fi cineva „bun român” fără ca neapărat să fie „român”; calitatea aceasta de bun român fiind oarecum exterioară românismului și neindicând decât o atitudine, să zicem, amicală, afirmativă față de realitatea românească. De aci urmează, însă, că romano-catolicii nu dovedesc nimic în legătură cu tema pusă în discuție, atunci când stabilesc că un catolic poate fi „bun român”. Pentru a-și justifica situația de români și catolici, și mai, ales pentru a crea o îndreptățire atitudinii lor categoric proseliste, ei ar trebui să arate că poți fi catolic și român. Asta însă, e mai greu de dovedit. Și iată de ce: A fi român, turc sau englez însemnează a sta într'un raport de apartenență și participare în acelaș timp, față de o realitate colectivă, națiunea; care te depășește, dar care constitue însăși rațiunea suficientă a existenței tale ca român, turc sau englez. Realitatea aceasta colectivă, este, după natura ei, o unitate spirituală; iar după structura ei organică, o comunitate de iubire. (Formal — mai exact: fenomenologic, structural, — există o isbitoare asemănare între națiune și biserica creștină). Așa fiind, nu poate fi cineva român, de pildă, decât dacă participă în chip efectiv la „românia”, — dacă, cu alte euvinte, realizează în concret, în individual, structura organică spirituală a cărei depozitară în esențial e națiunea noastră. Națiunile sunt însă realități istorice. Ele iau naștere în spațiu și în timp; sunt condiționate, ca atare, de tot ceea ce cade sub categoria individuației. Atitudinea unui popor față de Dumnezeu, felul în care el trăește nu numai legătura lui cu Divinitatea, dar chiar Divinitatea însăș, face parte integrantă din structura intimă a națiunii. Eu nu ignorez că, în această privință, există o cunoștință revelată din a cărei codificare ies dogmele. Dar nu e mai puțin adevărat că deși dogmele sunt, în ele înșile, adevăruri neschimbătoare, absolute, — există totuș o istorie a dogmelor; ceea ce însemnează că adevărul revelat poate fi deformat prin presiunea realităților istorice. De aci și existența diferitelor religii și a diferitelor confesiuni înlăuntrul unei aceleași religii. Noi nu discutăm aci chestiuni de religii, ci de etnicitate. Așa fiind, putem să lășăm la o parte întrebarea dacă există în genere cunoștință revelată nealterată de intervenția elementelor istorice, sau dacă între catolicism și ortodoxie prima sau cea din urmă reprezintă adevăratul creștinism. Ne e suficient, pentru lămurirea problemei în desbatere, să constatăm că există catolicism și ortodoxie ca realități istorice distincte, întâiu; și al doilea, că în chip natural, istoricește, românii sunt, în marea lor majoritate — deci în normalitatea lor — prezentă și trecută ortodocși. Cu aceasta însă chestiunea e strânsă pe ultima ei poziție: De îndată ce confesiunea, realitate istorică, face parte integrantă din cealaltă realitate istorică, națiunea, urmează că în definiția noțiunii „român” și în constituția realității „român” intră ca notă, respectiv componentă, esențială, ortodoxia. A fi român, nu „bun român”, ci român pur și simplu, însemnează a fi și ortodox. În acelaș fel în care, de pildă, animalul „cal” este și „patruped”. Iată însă, unii români găsesc că ortodoxia nu e bună; și trec la catolicism. Este evident că avem aface cu o operație de grefă, de altoire. Întrebarea este: în momentul în care am devenit eu catolic, mai sunt român? Cu alte cuvinte: a atins această operație de înlocuire a ortodoxiei prin catolicism o componentă esențială sau numai una accidentală a „rumâniei”? Sau mai simplu și mai general: este confesiunea în genere, o notă esențială a națiunii sau nu? Iată întrebare de care depinde soluția antinomiei dintre universalismul romano-catolic și particularismul național… 31 Octombrie 1930. A fi „bun român”. SORȚII DE ISBÂNDĂ A NOUEI OFENSIVE CATOLICE Cineva îmi atrage atenția asupra inactualității temei pe care am luat-o în desbatere. Inactuală? E numai o impresie. Și în orice caz, o judecată nu poate fi formulată acum asupra chestiunii, atâta vreme cât nu s'au văzut ultimele consecințe. Aș conceda altceva. Că discuția e prea teoretică, — prea abstractă. Asta se poate. Dar nu e nimic de făcut. Sunt cazuri în care tema ne impune și nivelul și maniera desbaterii. Și acesta e un asemenea caz. Criteriul de selecțiune a problemelor pe cari le luăm în cercetare este însemnătatea lor pentru așezarea națiunii și statului românesc, și acuitatea lor. Cari în ori ce caz nu pot fi puse la îndoială astăzi, când, incontestabil, asistăm la o bine nutrită ofensivă catolică. Personal, această ofensivă nu mă îngrijorează. Căci trăind de multă vreme în contact intim cu structurile realităților colective, îmi dau seama de incompatibilitatea funciară care există între catolicism și românie. Catolicii nu o văd. Și nici nu-i interesează. Căci pentru ei o asemenea incompatibilitate nici nu există. Orientată cu mult prea mult înspre ordinea seculară, interpretând „primatul spiritualului” ca un drept al papei de a patrona în chip direct tot ceea ce se petrece în „veac”, biserica romano-catolică își regulează indulgența sau implacabilitatea mai adesea după interesele ei politice. Felul cum trăiește cineva, legătura dintre om și Dumnezeu, GRADUL în care o trăiește, sunt lucruri de a doua mână. Important este adesiunea formală la domnia Sfântului Părinte; și supunerea la autoritatea bisericii. Încolo, — fiecare cum îl ajută Dumnezeu. D-ta cetitorule, eu, sau altul ca noi suntem sceptici asupra autenticității conținutului romano-catolic de credință a unui Zulus, de pildă. Misionarul catolic, nu! Și nici Roma, cu toată amețitoarea ei capacitate de a despica firul de păr în patru în discuțiile teologice. În această voită lipsă de spirit critic și de preciziune stă, de altfel, și puterea acțiunii ei proselitiste. Dar aci stă și slăbiciunea ei. Căci pornită să cucerească inși, ea riscă să neglijeze și să piardă suflete. Neținând seamă de elementul viu, concret, istoric, catolicismul se poate aventura să facă prozeliți peste tot pământul, dat fiind că pentru el nu există condițiuni istorice de realizare. Ori ce om poate deveni catolic. Iată convingerea inebranlabilă a Romei. Poate însă în adevăr? S'a observat că protestantismul a făcut ravagii înlăuntrul bisericii romano-catolice; dar că a fost incapabil să realizeze cel mai mic progres în țările ortodoxe. Explicația nu stă în precelența ortodoxiei, cum le-ar plăcea unora din noi să creadă; ci într'un fapt mult mai simplu: în faptul că biserica romano-catolică înglobase în sânul ei populații și națiuni cari structural nu se puteau încadra în doctrina catolică; — și cari mai curând sau mai târziu trebuiau să se desprindă de ea, căutându-și formele firești de viață religioasă. Căci oricât ar trece biserica romană cu vederea tendințele particulariste — ce formă mai necatolică voiți, decât franciscanismul de pildă, care totuș e tolerat, ba chiar pronat, în catolicism! — realitățile spirituale sfârșesc uneori prin a depăși această biserică; formula lor fiind alta. Faptul acesta însă, că înlăuntrul catolicismului s'a ivit larga mișcare de reformă a protestantismului, formează dovada peremptorie că o confesiune nu se poate întinde la infinit; ci că, din potrivă, ea își găsește limite de expansiune în anumite împrejurări locale, istorice, cari determină structuri fundamental deosebite — și deci — incompatibilități. Asemenea incompatibilități structurale există însă, după convingerea mea, între catolicism și rumânie. Căci catolicism și ortodoxie nu sunt numai confesiuni, prezintând anumite deosebiri dogmatice și culturale, ci două valorificări fundamental deosebite ale existenței în genere. Diferențele dogmatice sunt, aș putea spune, punctele cele mai puțin deosebitoare. Marea neînțelegere, incompatibilitatea, impenetrabilitatea categorică dintre catolicism și ortodoxie își au originile în altă parte: în structurile spirituale istorice, concrete, cari le formează suportul, înlăuntrul cărora ele se realizează. Nu e deloc o întâmplare, deci, că răsăritul Europei este ortodox, iar sud-vestul ei, catolic. Confesiunea face parte integrantă și e, oarecum, determinată de plămada sufletească a regiunilor respective. Acesta e adevărul fundamental în problema națiunii și religiei: ele sunt realități corelative. Suntem, ca atare. ortodocși pentru că suntem români, și suntem români pentru că suntem ortodocși. Să devenim catolici? Ca să devenim catolici, ar trebui să ne transformăm astfel sufletește în cât să putem realiza catolicismul. Transformarea aceasta însemnează însă: renunțarea la istoria noastră și la structura noastră spirituală. Cu alte cuvinte: renunțarea la românie. Aci nu există o a treia poziție: sau rămâi român — și atunci catolicismul tău nu e o realitate; sau devii catolic și atunci nu mai ești român. Cine crede altfel, se înșală. Realitățile sunt aci, — și ne putem controla. …Iată de ce nu mi-e teamă de noua ofensivă catolică. 5 Noembrie 1930. A fi „bun român”. ILUZIILE CATOLICIZANȚILOR Era natural ca, atunci când m'am hotărît să accept discuția provocată de românii catolici pe o temă așa de delicată — dar și de fundamentală importanță — să mă aștept la o replică. Cum însă îi știu pe catolicizanții noștri oameni de cultură și de dialectică, nu am crezut nici odată că cel dintâiu răspuns care îmi va veni va fi jalnic de confuz și de puțin îndemânatec. Și totuș așa s'a întâmplat. De unde, iată-mă în necesitatea ca — așteptând ceva mai de seamă — să desbat obiecțiuni cari, între oameni cu simțul ideilor și al argumentării, nici nu ar fi trebuit să fie ridicate. O fac însă, pentru că acest moment polemic se mișcă totuș pe linia considerațiunilor mele. Obiecțiunea celor cari ar vrea să fie preopinenții mei este simplă: se înșiră o serie de români de seamă cari au fost uniți sau chiar catolici, și mi se pune, victorios, întrebarea: ăștia ce sunt? nu sunt români? Ba, să presupunem, sunt români. Ei și? Ce mi s'a dovedit cu asta? Că poți să fii și catolic și român în acelaș timp? Nu. Pentrucă dacă eu isbutesc a stabili cu precizie suficientă că cutare ins, care-și zice catolic, e în adevăr român, am datoria să-mi pun imediat întrebarea: dar e catolic? Căci, la urma urmelor, ce însemnează a fi catolic, sau a fi român? Este de ajuns a te numi Ionescu și a avea act de naționalitate românească pentru a fi român; ori a fi înscris în controalele bisericii romano sau greco-catolice pentru a fi catolic? Evident, nu. Sau poate că este deajuns a voi să fii român sau să fii catolic, pentru ca să și fii una sau alta?! Mă rog, lucrurile astea trebuesc totuș odată lămurite! Să precizăm: eu trăiesc în țara românească; m'am născut din părinți români; sunt identificat, conștient sau fără să-mi dau seama, cu toată istoria și tradiția noastră; și mai sunt, să zicem, mădular al bisericii ortodoxe. Reflectând însă asupra diferitelor confesiuni, eu ajung la încheierea că, de pildă, catolicismul e superior ortodoxiei. Și, connsequent, trec la catolicism. Însemnează asta că eu sunt catolic? Cum adică? Apartenența efectivă la o categorie naturală să fie realizabilă printr'un act de voință? Atunci când eu am din naștere părul negru, e suficient să vreau a-l avea roșu, pentru ca să-l și am? Augustin Bunea, mi se spune, a fost român și a fost catolic. Ergo! Dați-mi voe să ridic din umeri: să zicem că a fost român; de unde știți că a fost și catolic? Pentru că v'a spus-o el? Pentru că a crezut-o el? Pentru că a mărturisit-o el? Pentru că a vrut-o el? Asta nu este deajuns. Ce vreau să spun cu asta? Iată răspunsul meu; sub forma unei probleme pe care am mai pus-o odată, ardelenilor, într'o conferință la Cluj, pe care acum o înfățișez catolicizanților. Se știe că biserica ortodoxă este sobornicească și apostolească; pe când cea catolică — numai apostolească. Asta însemnează că pentru pravoslavnici adevărul nu e deținut decât de o unitate colectivă — soborul, sinodul —; pe când pentru „latini” el e de natură individuală. De aci, la noi ca autoritate supremă sinodul — reprezentanță colectivă, anonimă —, la ei papa, reprezentanță individuală, personală. În Ardeal însă, sunt o mulțime de catolici și uniți. Și în Ardealul acesta, catolic sau unit, a luat naștere o organizație politică, a „voinicilor”. Știți care este caracteristica acestei mișcări, ivite, după toate informațiile, în chip spontan și natural? O să vă surprindă: că nu are un șef. Mai mult: că nu admite un șef. În privința aceasta, toate datele — adunate dela uniți sau ortodocși — sunt de acord: pretutindeni organizațiile de voinici, țărănești și românești, au mers înspre reprezentanța colectivă și anonimă, — și nu înspre cea individuală și personală. Și atunci mă întreb: cum se face că uniții din Ardeal — catolici, dragă Doamne! — merg în comunitatea de iubire a bisericii după catolici, iar în comunitatea de iubire a națiunii după… ortodocși? Și cum se face că această structură a organizațiilor de voinici nu a putut fi schimbată nici chiar de intervenția explicită a d-lor Vaida și Maniu? Ei, vedeți? Țăranii ardeleni s'au pronunțat prin fapta lor pentru conducerea unității colective în potriva celei personale. Ei sunt, de sigur, români. Dar sunt și catolici? În potriva acestui fapt au protestat doi oameni politici: d-nii Vaida și Maniu. Ei sunt, de bună seamă, catolici. Dar sunt și români? Să nu mi se răspundă cu exclamații. Aci nu e vorba de obicinuințe, de prejudecăți, de interese personale. Ci de fapte; și de probleme; cari trebuesc gândite dela început, — tocmai pentru a evita erorile provenite din clișeu și lene de cugetare. A fi român e o stare de fapt. A fi catolic e o stare de fapt. Ambele reprezintă anumite structuri organice cu precipitat spiritual. Întrebarea este: sunt aceste două structuri compatibile sau nu? Cum am vrea noi să fie, ce vrem noi să fim, asta nu are nici o însemnătate. Însemnat e: cum este, și ce suntem. Iată nodul situației. De aceea toată acțiunea prozelitistă care nu ține seamă de acest adevăr fundamental se sprijină pe o iluzie. În cazul cel mai bun. 4 Noembrie 1930. LA ÎNCHIDEREA UNEI DISCUȚII — Între catolicism și ortodoxie — Am pus coloanele acestui ziar la dispoziția catolicilor din România, pentru lămurirea punctului lor de vedere. La trei sau patru articole ale mele, colegul profesor I. Frollo a răspuns cu opt. Îmi va fi îngăduit să încheiu deci această discuție. Am crezut că ea va fi mai strânsă și mai sistematică. Eu am făcut afirmații precise; și scurte. Nădăjduiam să mi se răspundă la fel. D. Frollo a crezut însă necesar nu atât o precizare de poziții; pe cât mai ales o dovadă a falsității punctului meu de vedere. Trudă zadarnică. Pentru că ortodoxie și catolicism sunt stări naturale; într'o discuție noi ne putem deci cel mult învinge unul pe altul. Dar convinge, nu. Așa fiind, eu voiu încerca să desprind din toată această discuție punctul litigios, ireductibil. Ca să priceapă lumea de ce nu ne putem înțelege. Și să constate de partea cui e. Trec peste primele patru articole ale d-lui Frollo, cari nu sunt revelante pentru teza pusă în dezbatere, cari se sprijină toate pe o confuzie între definiția națiunii și realitatea ei; de unde și cea de a doua confuzie între diferențele specifice ALE UNUI CONCEPT și elementele constitutive (esențiale) ALE UNEI REALITĂȚI ISTORICE. Eu știu că de sute de ani catolicii sunt logicieni. Dar mai știu că îndeletnicirea lor îndelungată cu logica a degenerat uneori în logomahie; și că „întrebuințarea” sofismei sau a paralogismului tot în logică se studiază. Și pe urmă, în logică sunt și eu în meseria mea. Socotesc deci că e zadarnic să mai discuți, atunci când, tu spunând că ortodoxia e element constitutiv a ceea ce se numește „rumânie”, ți se răspunde că nu e adevărat, pentru că ortodoxia e element constitutiv și al „bulgăriei”, „rusiei” sau „sârbiei”! Se poate o mai categorică confuzie între nota specifică, după care se diferențiază o noțiune într'un „gen”, și elementele constitutive ale unei realități? Eu spun: pentru ca un animal să fie cal, el trebue ca, între altele, el să aibă NEAPĂRAT și patru picioare. D-l Frollo îmi răspunde: nu e adevărat… pentru că și cânele tot patru picioare are! Să trecem deci la discuția cea serioasă. Ea începe abia acolo, unde, d-l Frollo, recunoscând că apartenența la o națiune nu poate fi un act de voință, declară — împotriva punctului meu de vedere — că apartenența la o confesiune este totuș un act de voință. Așa pusă chestiunea, ea se reduce la afirmația că viața națională a unui individ este un fapt natural, câtă vreme viața religioasă, nu. În potriva acestei teme eu m'am înscris însă din capul locului în fals; și nu pot fi decât surprins că perspicacitatea logică a preopinentului meu a avut nevoe de a pipăi terenul timp de patru articole, pentru a descoperi punctul nevralgic. Să ne delimităm deci pozițiile față de acest punct litigios. D-l Frollo zice — și cu el toți catolicii — că învățătura lui Christos e una; și că, prin urmare, adevărul învățăturii lui e universal. Din această afirmație, care este netăgăduit valabilă, preopinenții noștri deduc însă că acest adevăr unul trebue să fie văzut de toți la fel. Trebue? Se poate. Și nici măcar nu zic că nu e posibil. Cine știe ce va mai hotărî Dumnezeu cu noi până la sfârșitul „veacului”! Eu constat însă, că asta nu s'a întâmplat încă. Și că adevărul învățăturii lui Christos unul e pentru ortodocși, altul pentru catolici și, în sfârșit, altul pentru protestanți. Și ceeace e mai ciudat încă, fie care din noi din aceste categorii, suntem încredințați că adevărul nostru este cel valabil; că adevărul nostru e absolut. Din FAPTUL acesta, pe care nu-l poate contesta nimeni, eu deduc că chiar dacă învățătura lui Christos e una în ea însăș, trăirea ei, și înțelegerea ei, diferă în timp și spațiu. Cu alte cuvinte: viața religioasă a unui ins, participarea lui la Învățătură, este condiționată istoricește. De unde eu conchid cu necesitate că apartenența la o credință este un fenomen natural. Dumnezeu mi-a vorbit, — de sigur. Dar eu nu Îl pot înțelege decât cu facultățile mele de OM, istoricește condiționat. Pot eu deci învăța pe dinafară catehismul bisericii romane, și pot declara cât voiu voi că sunt catolic; asta nu are însă nici o valoare, atâta vreme cât eu nu voiu fi trăit în condițiunile istorice în cari s'a desfășurat catolicismul, și nu voiu fi eu însu-mi produsul acelor condițiuni. Cum adică? Până la 1518 germanii AU FOST efectiv catolici, și de la acea dată AU DEVENIT efectiv protestanți? Până la 1699 o parte din românii ardeleni au fost efectiv ortodocși și dela acea dată au devenit efectiv catolici? E o glumă! Mai drept e să spunem, cred eu, că germanii nu au fost niciodată efectiv catolici — ci întotdeauna protestanți —, și că românii nu au devenit niciodată catolici — ci au rămas mereu ortodocși —; chiar dacă unii și alții ar crede-o și declara-o altfel. Asta însemnează că formele de viață spirituală nu se transmit și nu se impun; ci ele se nasc pur și simplu. „Transmiterile” sunt întotdeauna o impunere de forme arbitrare sub cari mocnește realitatea (cazul protestantismului). Forme arbitrare, pe cari de cele mai multe ori nu le înțelegem și deci nici nu le asimilăm. Dovada? D. Frollo însuș. Care nu știe — și, întru atâta cât e catolic, nici nu poate ști — ce e un sobor. D-sa spune, de pildă, că Academia e un sobor. Întocmai ca tot apusul catolic — și protestant, e drept — care și-a imaginat întotdeauna un conciliu ca un… parlament eclesiastic. De ce? Pentru că în apus nu a fost nici odată înțeleasă convenabil — și, deci nici trăită — realitatea, vie în tot orientul greco-arab, cuprinsă în vocabula pneuma. Numai un exemplu! Vedeți dar, toate îndemânările logice sunt de prisos. Întrebările cari circumscriu litigiul sunt precise: este viața religioasă a oamenilor un fenomen natural sau nu? Formele de viață spirituală se nasc sau se transmit? Dacă nu, atunci avem noi dreptate; și îi rugăm să ne lase în pace în ortodoxia noastră — atâta câtă este —, după cum îi lăsăm noi în pace în catolicismul lor — chiar acolo unde nu e. 17 Noembrie 1930 „INTERNAȚIONALA” SUB GLUGĂ Sunt sigur că pentru o mare parte din cetitori, discuția în jurul catolicismului a fost prea lungă. De aceea am și scurtat-o, mărginindu-mă, în replica mea la un singur articol. Nu putem face însă acelaș lucru și față de preopinenții mei; pentru că sunt gazdă, pentru că socoteam de datoria mea să îngădui adversarilor a spune tot ce au de spus, și — să o mărturisesc acum — pentru o diabolică plăcere personală: am văzut din capul locului că teza adversarilor trebuia să ducă la o fundătură, și… îi așteptam. Așteptarea nu mi-a fost înșelată; căci cei cari au urmărit cu atenție răspunsul d-lui Frollo, au putut înțelege că pe acest cald și patetic credincios catolic îl paște… excomunicarea: d. Frollo este, anume, evoluționist. Iar, după câte îmi aduc eu aminte, evoluționismul este la Roma, condamnat. Să fim bine înțeleși: eu cel dintâiu apreciez îndemânarea dialectică a preopinentului meu. Recunosc în replica d-sale o bună școală catolică, a cărei tradiție din nefericire începe să se piardă, și care pe vremuri făcea bucuria mea intelectuală. Vă închipuiți deci cu câtă plăcere urmăream meandrele unei discuțiuni, care îmi aducea aminte, într'un fel, strânsa disciplină de expunere scolastică, ale cărei tradiții abia dacă le-a mai păstrat în vremea noastră un Garrigou-Lagrange. Dar pentru acelaș motiv, vă închipuiți cât de trist trebue să mă fi simțit, constatând că nici măcar această minunată cultură catolică nu mai e în stare astăzi să asigure cărturarului și cugetătorului acea viziune organică a realităților, a cărei cea dintâi lege este corelația, și care e singura cale de înțelegere a acestor realități. Dacă eu am acceptat discuția cu catolicii noștri, e pentru că am crezut că între ei și mine exista ceva comun: punctul de plecare; care, în speță, nu putea fi decât unul: existența speciilor și incapacitatea naturii de a le depăși prin variațiuni lente. Este marele principiu antievoluționist pe care biserica romană și l-a însușit în chip categoric și pe care puținătatea mea profesează încă de pe vremea când — ca orice biolog care se respectă — omorà broaște ca să afle… secretul vieții. Spre surprinderea mea, a trebuit să constat însă că punctul litigios, pentru care trebuia, până la sfârșit, să combat, era caracterul organic al unităților spirituale și incapacitatea lor de a se transforma unele în altele; fapt pe care eu îl enunțam în formula: formele de viață spirituală, condiționate toate istoricește, nu se transmit, ci se nasc. Din nefericire neînțelegerea acestui fapt fundamental, de care au dat, în discuția noastră, dovadă catolicii, este un fenomen cu mult mai general; care depășește tema pusă în desbatere și caracterizează un moment spiritual pe care în vremurile de față îl depășim; dar care e încă activ la „bonzii” noștri „intelectuali”, și continuă să ne terorizeze cu prestigiul lui „științific”. Toată falsitatea și artificialitatea culturii românești, de aproape 100 de ani încoace, e rezultatul încercărilor făcute la noi de a se transpune — nici măcar de a se transplanta deci! — în realitățile moldovalahe anumite forme de viață apusene cari acolo se născuseră în adevăr în chip organic. Iar postulatul, presupoziția acestor încercări, a fost întotdeauna convingerea că formele de cultură în ultimă analiză: de spiritualitate — se pot transmite, și, deci, importa. Eroare fundamentală, care s'a verificat pretutindeni ca atare. Sunt încredințat că neamul nostru nu se va reculege, nu va lua cunoștință de el însuș, nu va isbuti să devină creator în ordinea spirituală, decât din momentul în care va pricepe, în sfârșit, că în această ordine nu se poate construi decât pe baze autochtone, și că ori ce import de idei — valabil, de sigur, în cadrele stricte ale techniciei — rămâne sterp și duce la aparițiuni ridicule; rostul acestor idei importate neputând fi decât cel mult de „combustibil”, în nici un caz de „sămânță”. Îmi dau seamă, de sigur, de falsa perspectivă pe care o crează astăzi obicinuințele noastre, lenea noastră de cugetare, neputința noastră de a ne smulge unor tipare de gândire cari ne sunt cu violență impuse de aproape un veac. Asta nu mă va împiedica însă să afirm și să pun mereu ca temă de reflecție pentru cei cari nu au pierdut obicinuința de cugetare, faptul fundamental că influențele între culturi sunt numai aparente, și că ori ce cultură nu împrumută alteia mai „înaintate” decât nume pentru realități proprii, originare, — sâmburele însuș, elementul esențial și caracteristic generator fiind prin însăș natura lui netransmisibil, netransformabil și deci neasimilabil. Iată convingerea noastră — cu adevărat „științifică”, aceasta —; iată mărturisirea noastră de credință care trage o precisă linie de demarcație între noi și toate internaționalele din lume fie ele negre, albe, verzi sau roșii. Ar mai fi ceva de adăugat? Nu. 18 Decembrie 1930 PREJUDECĂȚI Un prieten mi-a trimis acum de curând cartea lui Boris Bajanow, Avec Staline dans le Kremlin (Paris. Les éditions de France) cu indicația că nu ar fi o carte obicinuită. Am cetit-o. În adevăr, obicinuită nu e. Bajanow a fost vreme de câțiva ani unul din cei mai intimi colaboratori ai lui Stalin, și a luat parte, în calitate de secretar, la ședințele faimosului Politbureau unde se țes — sau se coc! — destinele Rusiei de astăzi. Destăinuirile lui pot avea deci ceva în adevăr senzațional; ca ale unuia care a văzut lucrurile din lăuntru în afară. Și au chiar. Bajanow a apropiat pe toți puternicii republicei sovietelor; i-a văzut în intimitate și la lucru. Însemnările lui, de o precisie care nu lasă nimic de dorit, sunt noui ca fapte, și proaspete ca impresie. Aflăm din ele o mulțime de lucruri noui, și mai ales înțelegem altele mai vechi. Din nefericire însă, pentru carte, Bajanow știe numai să vadă; dar nu să și înțeleagă. Tuturor marilor întâmplări istorice din marea republică vecină, autorul acesta le iese în întâmpinare cu o înțelegere în cel mai rău înțeles al cuvântului burgheză; o judecată concretă și supărător personală; fără suflu și fără orizont revoluționar. În așa măsură, încât pentru răsturnătoarele evenimente de peste Nistru, el nu are altă unitate și alt criteriu de apreciere decât jurisdicțiunea și morala noastră cotidiană, tăiate ambele pe scurgerea normală a întâmplărilor. Așa fiind comentariile și explicațiile lui cad întotdeauna alături de realități; și nu isbutesc de fapt să lămurească nimic din forțele cari sunt la lucru în marea întoarcere rusească. Ce credeți dvs. oare că e Stalin, stăpân și dictator peste destinele a 150 milioane de suflete? Ne-o spune Bajanow și ne-o dovedește: un om incult și mărginit, respingător și lipsit de orice talent, neînțelegând absolut nimic, ambițios și crud, un spânzurat fără nici un Dumnezeu, stăpânit de o devorantă patimă a puterii. Și ca Stalin, într'un fel sau altul, — și ceilalți. Eu presupun că Bajanow are dreptate. Mai mult: sunt sigur că Bajanow are dreptate. Mă întreb însă în ce scop ni se spun toate aceste lucruri? Ca să fim desgustați de revoluția rusească? Ori, poate, ca să ne convingem de neseriozitatea sau fragilitatea ei? Că revoluția rusească nu va isbuti, sau mai exact că nu va isbuti în intențille ei comuniste, asta o știm. Asta o știam înainte de începutul ei chiar. Și o știa orice om care nu e prostit de gândirea pozitivist „științifică” și care nu poate crede în comunism pentru că crede în realitățiie vii și viabile. Dar asta nu are nimic de aface cu inteligența lui Stalin. În privința aceasta, Bajanow, ca orice om vechiu, înoată în prejudecăți. Căci dacă stăm să judecăm lucrurile, așa cum sunt ele, și nu așa cum ne-am obicinuit noi să le vrem, în materie de politică inteligența conducătorilor e o prejudecată; și încă una gravă de tot. Noi, în țara românească putem să o spunem; pentrucă am experimentat-o, și am plătit-o scump de tot. Eu nu zic că Stalin nu o fi prost. Spun însă că asta nu interesează. De aproape opt ani, omul acest dispune de destinele Rusiei. Notați: de opt ani, într'o vreme de răsturnări și prefaceri continui. În acești opt ani, lucrurile au început în Rusia să capete o consistență. Se poate ca această consistență să nu ducă înspre comunism, ci în altă parte. Dar ce e important pentru Ruși oare? Să realizeze comunismul?, — sau să găsească o formulă politic-economică de echilibru (ori care ar fi ea) în locul celei a țarismului, care categoric, nu mai mergea? Nu mă îndoiesc, Trotzki e mai inteligent; e inteligent și talentat! Era însă de preferat ca republica rusească să fie astăzi stăpânită de Trotzki? Nu cred. Pentru că Trotzki fiind un om inteligent și cu idei, și aplicând întâmplărilor vechea concepție eroică a istoriei — după care un om cu voință poate face orice — ar fi violentat realitățile, încercând să le păstreze în cadrul strict (teoretic!) al comunismului. Ar fi fost bine? Hotărât, nu! Așa, Stalin fiind, cum zice Bajanov, prost, și neștiind ce e comunismul, s'a lăsat purtat de împrejurări și a reacționat dela caz la caz, după indicațiile imediate ale realităților. Sau poate că nici nu a reacționat de loc. Ceea ce, probabil, a fost încă mai bine. Lăsând lucrurile să se așeze singure; el mărginindu-se a le înregistra numai. Să lăsăm deci toate aceste prejudecăți la o parte: Istoria nu au făcut-o oamenii inteligenți. Inteligenții și voluntarii cel mult dacă au falșificat-o și au întors-o din drum. Nu vom exagera spunând că deșteptăciunea ar fi un impediment; nu. E cert însă, că ea singură nu crează un drept la guvernare. Vreți dovezi? Toată istoria politică e plină. Nu a fost oare Carp mai deștept de cât Ion Brătianu? Și se poate continua. 28 Ianuarie 1931 TOT DESPRE PREJUDECATA INTELIGENȚEI Scurtele mele însemnări în legătură cu cartea lui Bajanow asupra Rusiei lui Stalin și cu rolul proștilor în istorie, a provocat nedumeriri. Comentariile și aprecierile cari mi-au ajuns până acum nu sunt din cele mai măgulitoare; nici pentru mine, — dar nici pentru autorii lor. Cel mai grav lucru care mi se spune e că aș fi paradoxal. Să mă iertați, dar eu paradoxal nu sunt. Paradoxul e un lux pe care și-l pot permite oamenii deștepți cari nu cred în nimic și se complac în diletantism. Acesta însă nu e cazul meu; dacă nu pentru altceva, cel puțin pentru faptul că pentru mine viața e un lucru foarte serios, în care eu cred. Când am luat deci apărarea proștilor în politică, împotriva „deștepților”, nu am vrut să fac paradoxe, ci să stabilesc adevăruri. Eu știu că în unele împrejurări prostia poate fi o pacoste și o pedeapsă de la Dumnezeu. Știu. Căci meseria mea mă obligă adesea să umblu prin ponoarele filosofiei, și îmi dau seamă ce dezastre și ce nenorocire organizează în acest domeniu prostia; mai ales când e gravă și serioasă. În filosofie prostia e însă fatală pentru că ne aflăm într'un domeniu specific inteligenței. Nu însă acelaș e cazul politicei; care toată se mișcă în planul gestului creator. Pentru punctul meu de vedere pledează în primul rând realitățile — starea de fapt. Căci înodând firul cu cele ce spuneam mai zilele trecute: nu a fost un Carp mai deștept decât Ion Brătianu bătrânul? Și totuș, bine sau rău, Ion Brătianu a făcut incomparabil mai mult în țara românească, decât Petre Carp. O să spuneți că acesta din urmă nu a fost lăsat să facă? Non-sens. Căci omul politic nu e lăsat sau împiedecat să facă ceva; ci își crează singur posibilitățile de acțiune. Cel care așteaptă să fie lăsat a face, poate fi vătășel, slujbaș, administrator, — numai om politic nu. Om politic, asta însemnează în primul rând om de acțiune. Iar ceeace de obiceiu numim noi un om inteligent, e mai degrabă contrariul unui om de acțiune. Inteligența este prin natura ei o funcțiune analitică; ea despică realitățile, și pe cele pentru, și pe cele contra. Așa fiind, inteligența pune frâne gestului. Ea poate păzi de eroare și de insucces; dar în acelaș timp poate acționa inhibitiv; cum se întâmplă de fapt. Omul de acțiune trebue să fie destul de ambițios, — pentru ca să aibă un resort lăuntric; dar destul de mărginit, pentru ca să nu-și dea seamă de puținătatea puterilor sale. Și mai ales, destul de prost, ca să nu poată face teorii. Marea pacoste a istoriei moderne au fost oamenii inteligenți și teoriile lor. Mintea omenească e dela natură pornită spre generalizare. Ea pornește dela fapte simple, și se ridică repede la teorie. Din nefericire, de cele mai multe ori aceste teorii sunt false; pentru că faptul dela care s'a plecat nu e esențial. Omul însă crede că teoria lui primează, — și că realitatea trebue să i se supună. Sunt peste 300 de ani de când omenirea toată e victima unei „teorii”; aceea a individualismului; care a provocat, provoacă și va mai provoca încă multe dezastre și adâncă mizerie în toate ramurile existenței umane. Credeți că e ceva de făcut? Credeți că din toată această dezastruoasă experiență omenirea a învățat ceva? Nu. Noi rămânem mai departe victimile „inteligenței”; așteptând să se îndure într'un fel Dumnezeu de noi; și să ne facă să uităm și ce e inteligența, și ce e libertatea, și ce sunt drepturile omului. Dacă se va îndura!… Da, da! Să nu facă teorii. Căci să ne înțelegem: eu nu vreau să exclud pe oamenii deștepți din politică; nu. Ci numai să feresc pe oamenii politici de panta erorilor inteligenței. Care de cele mai multe ori duce din nefericire la teorie. Multă vreme nu am înțeles de ce d. prof. Iorga nu poate să sufere pe filozofi. Acuma știu. Pentrucă filozofii sunt prin execelență fabricanți de teorii; și pentru că d. Iorga, inteligență suplă care se pleacă și se mulează pe fiecare semn al vieții, detestă teoria. Nu ați băgat de seamă că toți acei cari, cârâie pe urma d-sale aduc vina că ar fi inconsequent și că se contrazice? Se contrazice! Ei și? Par'că natura nu se contrazice! Par'că eri nu a plouat, — și azi e soare! Dar, vedeți, în această neînțelegere e nodul întregii chestiuni. Inteligența e orgolioasă și rigidă. Ea vrea să se institue nu numai în stăpân absolut, — dar și în demiurg. Și greșește. Omul de acțiune însă stă prea în contact cu realitățile, pentru a-și permite să se țină de teorie. Autoritar față de oameni, el e umil față de realități; pe cari nu vrea să le violenteze; ci să le slujească supunându-li-se; tocmai pentru a le putea folosi. Înțelegeți acum ce n'a putut să priceapă Bajanow în Stalin? 31 Ianuarie 1931 UN NOU FACTOR CONSTITUȚIONAL: …PARTIDUL În cuvântarea de analiză a situației politice ținută la clubul național-țărănesc, cuvântare menită, probabil, a exprima punctul de vedere al acestui partid față de problemele momentului, d. Iuliu Maniu a emis, între altele, și o nouă teorie a partidelor. Și cu toate că sunt atâția „constituționaliști” astăzi cari și-au luat nobila însărcinare de a veghea la intangibilitatea constituției în spiritul și litera ei, această teorie a trecut neobservată. O vom releva, deci, noi. D. Maniu spune: „Partidul nostru a fost tot timpul gelos de menținerea programului său politic, ca și drepturile constituționale ale națiunii (ah! gramatica d-lui Maniu!), dar și de DREPTUL SĂU de a fi consultat în privința persoanelor chemate să realizeze îmbunătățirea situației financiare”. Iată, în adevăr, un fapt nou, pe care viața noastră constituțională nu l'a cunoscut încă: dreptul partidului de a fi consultat la constituirea unei liste ministeriale făcute în afară de partid. Adică, mai clar: Regele însărcinează pe o personalitate politică oarecare, cu formarea cabinetului. Ținând seamă de anumite considerațiuni de ordin technic, tactic și politic, acea personalitate își constitue o listă a cabinetului. Cunoscând spiritul și litera constituției, d-ta, eu și altul ca noi, ne închipuiam că această listă e prezentată Suveranului și că, dacă ea găsește Înalta aprobare, guvernul e constituit, Nu? Nu. Căci, vedeți, mai e și d. Maniu. Care spune: pardon, eu nu am aprobat lista! Ați constituit-o? Foarte bine! Fiți buni, vă rog, și prezentați-o aci la aprobare. Căci partidul meu are dreptul de a fi consultat în privința persoanelor chemate să realizeze… etc., etc.! Domnule cetitor, d-ta îți vei fi închipuind că eu glumesc. Că am luat un pasagiu izolat din discursul d-lui Maniu, că l'am sucit, l'am învârtit, l'am citat trunchiat și până la sfârșit am isbutit să scot din el declarațiuni aberative. D-ta crezi, adică, așa împăciuitor cetățean cum te afli, că d. Maniu face aci aluzie la practica constituțională următor căreia la o schimbare de regim Regele se consultă cu președinții Corpurilor legiuitoare și cu șefii de partide! Nu. Nu e vorba de asta. Consultarea la care te referi d-ta are cu totul un alt caracter. Ea poartă asupra situației politice în general, iar indicațiile șefilor de partide se raportează la structura generală a viitorului cabinet; preciziunile se coboară cel mult până la persoana Președintelui de consiliu. Aci însă e vorba de altceva; de „DREPTUL” partidelor de a fi consultate în privința „PERSOANELOR” cari vor intra în cabinet. Și pentru ca asupra acestui lucru să nu mai fie nici o îndoială, d. Maniu aduce toate preciziunile necesare. În adevăr; făcând istoricul crizei ministeriale, șeful partidului național-țărănesc declară într'un loc în acelaș discurs: „Am fost apoi cercetat de d. Iorga, care mi-a sugerat ideea SĂ MĂ ÎNVOIESC la schimbarea listei ministeriale, PREZENTATE DE D. TITULESCU ȘI APROBATĂ DE MINE în prezența d-lor Mihalache și Madgearu. N'am putut satisface această dorință…” etc. E clar, nu? D. Titulescu a prezentat o listă ministerială. Cui? Evident, Suveranului. Lista aceasta fusese însă aprobată deja de d. Maniu. S'au cerut, totuși, așa reiese din text, anumite modificări. D. Titulescu a consimțit se pare. Dar, probabil, asta nu era deajuns: trebuia să se învoiască… și d. Maniu. Cum însă d. Maniu nu a putut „satisface această dorință”, guvernul Titulescu nu s'a mai constituit. Vasăzică, nu am exagerat nimic: ca să se constitue un guvern în țara românească, nu e suficient ca Regele să însărcineze pe cineva cu constituirea guvernului și să-i accepte lista pe care acesta ar prezenta-o; nu; ci, mai e nevoe și de aprobarea partidului național-țărănesc. Iar aprobarea aceasta nu e o necesitate de fapt, cum din nefericire era, pe vremuri, necesitate de fapt în asemenea împrejurări, părerea lui Ion Brătianu. Ci aprobarea aceasta e un drept! Nu știu dacă, din expunerea mea, reiese în deajuns caracterul aberativ al acestor pretențiuni. Vom observa însă că prin aceste „principii” d. Maniu încearcă o restrângere a puterilor regale. Nu era de ajuns deci că — după părerea parlamentariștilor noștri, părere a cărei îndreptățire am văzut-o! — dreptul Regelui de a numi pe miniștri Săi era cenzurat de parlament! Nu. Mai era nevoe de o cenzură; și d. Maniu a găsit-o: a partidului (d-sale)! Desigur că între toate atentatele la deplinătatea funcțiunilor Coroanei, acesta e cel mai aberativ. D. Maniu, superarbitru al actelor de inițiativă regală! Îți stă mintea în loc! În aceste împrejurări repet însă întrebarea: intenția d-lui Iorga de a restitui Coroanei drepturile cari i-au fost sustrase, nu e, în asemenea condițiuni, prima îndatorire a ceasului de față? 7 Mai 1931 CINE URMĂREȘTE DICTATURA? Un prieten m'a căutat telefonic ca să-mi spună… că mă înșel. Că, anume, formula politică emisă de d. Maniu la clubul din strada Corăbiei și analizată de mine eri aci — după care ar exista un drept al partidelor de a censura actele regale — nu ar fi a d-lui Iuliu Maniu, ci a fratelui d-sale, Cassiu. Nu știu nici acum dacă prietenul meu voia să glumească, sau vorbea serios. Formula e în ea însăș de așa natură, încât ar putea fi și a profesorului universitar Cassiu Maniu. În speță însă ea e a șefului partidului național-țărănesc. Dacă totuș faptul apare unora ca neverosimil, aceasta se datorește împrejurării că multă vreme lumea românească s'a înșelat asupra calităților de cugetător politic ale d-lui Maniu. De fapt, fostul președinte al consiliului nu e un cugetător. Are, desigur, anumite calități de ordonare a ideilor și incontestabilă metodă în discuție. Dar idei politice crescute din realitățile imediate sau esențiale, și amplificarea acestor idei până la doctrină și sistem, iată bunuri intelectuale cari sunt cu totul străine d-lui Maniu. D. Maniu nu are idei, ideologie, doctrină, sau mai știu eu ce; ci pur și simplu justificări raționate ale atitudinilor sale, justificări cari merg uneori până la formulă, și dau, ca atare, impresia unei cugetări politice. Din nefericire însă, formulele acestea nu au rădăcini, nu rezumă realități; ci sunt, după împrejurări, doar paveze după cari se ascund necesitățile de moment. Cazul amintit mai sus — dreptul unui partid de a censura actele regale — este o dovadă categorică a afirmațiilor noastre. Teoria aceasta nu a scos-o d. Maniu așa din capul d-sale. Și, în principiu, nici nu este chiar așa de absurdă. Sistemul e doară realizat în Europa; odată în Rusia, unde partidul comunist împlinește rolul de arbitru suprem, pe deasupra tuturor elementelor constitutive ale republicei sovietice; a doua oară în Italia, unde întreaga viață politică și de stat e controlată de fascism. De ce nu s'ar realiza oare și în România, și anume, în beneficiul d-lui Maniu? De ce? Pentru că nu se poate. D. Maniu iarăș confundă situațiile. A controla viața politică a țării printr'un partid, nu însemnează a asigura partidelor în genere anumite funcțiuni de arbitraj, — ci a institui dictatura unui partid. Căci numai așa e posibil controlul de care vorbim. D. Maniu își dă, instinctiv seama de acest fapt, atunci când d-sa cere dreptul acesta de control numai pentru partidul d-sale (Cf.) Discursul de la club: „Partidul nostru a fost întotdeauna gelos… de dreptul său de a fi consultat în privința persoanelor”… etc. Dar acelaș domn Maniu nu își dă seama că dictatura de partid nu se poate institui decât printr'un partid de masse. Și totuș e foarte simplu, — și natural să fie așa. Nu poate exercita un asemenea rol de arbitru decât un deținător direct al „voinței naționale”. Această voință națională nu-și găsește însă o exprimare colectivă directă decât într'un regim politic de masse. Regimul care organizează în chip organic, unitar și activ massele, poate pretinde, în adevăr, că are contact direct cu voința națională prin colectivitate, și ca atare poate cere pentru această colectivitate controlul asupra vieții publice. O asemenea organizare activă a masselor, în scopul de a obține o exprimare directă și colectivă a voinței naționale este însă și imposibilă și superfluă într'un regim monarhic; — pentru simplul motiv că în acest regim voința națională își găsește expresia ei firească și completă în Rege. Iată deci cum stau lucrurile, și iată ce nu înțelege d. Maniu. D. Maniu a trecut prin Italia și — întors în țară — a încercat să facă fascism. Căci asta reprezintă în fond pretenția d-sale de a rezerva partidului național-țărănesc dreptul de control al vieții publice: fascism. Surprinzător, nu? Și totuș e așa. Foarte bine. Numai că d. Maniu uită sau nu știe — anumite lucruri: 1. Că fascismul este un regim hibrid și neviabil, pentru că păstrează monarhia, atunci când institue un instrument — partidul de masse; fasciile — care se substituește funcțiunilor coroanei. 2. Că partidul național-țărănesc nu e, în structura lui, un partid de masse. El ar fi putut fi, și, în anumite împrejurări, ar fi trebuit să devină. În ce mă privește, eu am recomandat-o stăruitor în 1928-29, când lipsa Regelui vârstnic și regimul regenței cerea hotărât un reprezentant direct și efectiv al voinței naționale. Atunci, d. Maniu nu a făcut-o, pentru că-și temea situația: adevăratele partide de masse își cam schimbă șefii. Astăzi, când d-sa își caută alianțe împotriva monarhiei, ridică steagul dictaturii partidului. Așa o fi. Numai că nu se poate. Pentru că mai întâi ar trebui să organizeze partidul de masse; iar pentru asta ar trebui să organizeze partidul de masse; iar pentru asta ar trebui să deschidă pe față lupta împotriva monarhiei. Dacă are curajul, — să o facă. Dacă însă nu, — să isprăvească odată cu formulele astea perfide și confuze. Pentru că e aberativ și ridicol. 9 Mai 1931 „AM FOST CU D-TA…!” Ca reacțiune la ultimele mele considerațiuni în legătură cu manevrele politice ale d-lui Maniu, un vechiu prieten țărănist îmi trimite următoarele rânduri: „Frate Naie, când toată lumea îți dădea cu piatra, noi am fost cu d-ta fiindcă: 1. ni erai, drag, 2. și viața înțelegem să ni-o trăim cu panaș. „Azi când ești mare, ai atâția prieteni sinceri, încât ne poți jigni pe noi. Cerem iertare, mă rog frumos, dar nu știm de frică; n'am știut eri, nu putem ști azi. Vorba e, ce va rămâne la d-ta din mărire! Păcat de tine să ne dai fripturismul de azi. Ce va mai fi, — vom vedea”. Dacă nu ar fi formula de adresare „Frate Naie” (cu 4 litere) așa de categorică, mai că aș crede că rândurile acestea nu mă privesc. „Azi când ești mare”, zice prietenul meu. Sunt „mare”? Nu văd. Sunt exact ceeace am fost întdeauna. Ba, ca să o mărturisesc sincer, mă simțeam mai „mare” înainte, când cu tovarășii mei dela „Cuvântul” rămăsesem singur pe poziție ca să apăr un steag care nu fusese numai al meu, dar pe care alții îl trădaseră, — decât astăzi când, lăsând altora grija organizării cetății cucerite, eu m'am tras liniștit deoparte, așteptând cel mult vremea când va fi iarăși treabă și pentru mine. Am jignit pe cineva? Nu cred. Dacă cineva s'a simțit în adevăr jignit, o regret sincer. În orice caz, eu linia mea politică nu mi-am schimbat-o. Dacă adevărurile scrise aci de mine jignesc astăzi, și anume tocmai pe cei pe cari îi bucura eri, asta nu din vina mea se întâmplă. Iar cât despre „fripturismul de azi”, pe care eu l'aș fi dat, să-mi fie îngăduit a ridica din umeri, pentru că în adevăr nu înțeleg nimic. Există totuși un pasagiu în această mică epistolă amărât-sentimentală care se raportă în adevăr la mine: începutul. „Când toată lumea îți dădea cu piatra”, zice prietenul meu, „noi am fost cu d-ta”. Eh, domnule prieten, asta e numai pe jumătate adevărat. Căci de două ori am fost expus pietrelor: odată sub regimul d-lui Duca, — a doua oară sub cel al d-lui Maniu. Prima dată, e adevărat, dv. ați fost cu mine. Dar a doua oară? Dar dacă așa este, — atunci de ce ați fost cu mine ? Pentru că vă eram drag? Se poate. De ce însă vă eram drag când vă aflați în opoziție, și nu v'am mai fost drag când v'ați aflat la putere? Pentru că înțelegeți să vă trăiți viața cu panaș? Unde v'a fost însă panașul de la Noembrie 1929 și până astăzi? Îngăduie-mi să vorbesc deschis. Ați fost cu mine — cum spui d-ta — nu pentru că v'am fost drag și nu pentru că înțelegeți să vă trăiți viața cu panaș. Ci pentru că așa au fost indicațiile intereselor și ambițiilor dv. politice. De sigur, ați fost cu mine și la Februarie 1927, și la Martie 1928 și la 6 Mai al aceluiaș an. Aș spune ceva mai mult: am fost eu cu dv. Dar de pe urma acestei tovărășii — spune, te rog, sincer, am folosit eu sau dv.? S'a realizat politica mea — care o bună bucată de vreme fusese a noastră — sau a dv., pe care până la sfârșit o descoperirăm identică cu cea a d-lui Duca? Ați fost cu mine? Când? La moartea regentului Buzdugan? alegerea d-lui Sărățeanu? Vai! Eh, domnule prieten, eu nu uit că în toamna anului 1929, când cu faimoasele destăinuiri ale d-nei Eliza I. I. C. Brătianu și cu răspunsul meu, d. Madgearu, întors proaspăt din străinătate unde lansase vestita impertinență „eu nu stau de vorbă cu oameni neserioși”, bătea cu pumnul în masă și vocifera de se adunau funcționarii pe la ușa cabinetului ministerial: „am să vă sugrum; să-i spui lui Nae că eu vă sugrum! Eu nu sunt Duca! Să încetați cu infamiile, că cu mine nu merge!” Infamiile erau, precum bine știi, răspunsurile mele la scrisoarea d-nei Brătianu! Și pe urmă, — când ați mai fost, vă rog, cu mine? La 4 Ianuarie 1930, când d. Maniu îmi confisca ziarul în care nu făceam decât să reproduc declarațiile pe cari d-sa le făcuse în opoziție? Sau în Februarie al aceluiaș an când mi se ofereau prin PRIETENI cinci milioane de lei, „bani pe masă”, cu condiția să nu mai scriu nimic în anumite chestiuni? Vezi, cinstite corespondent, politica mea a fost una. Un singur an de când întâmplările m'au aruncat într'o luptă pe care, mărturisesc, nu am dorit-o. Poți afirma d-ta despre dv. acelaș lucru, — despre dv. toți? Ai uitat pe d-nii Maniu și Madgearu din noaptea de 6 spre 7 Iunie trecut? Ai uitat pe cei șase din consiliul de miniștri dela 7 Iunie? Ai uitat clipele tragice ale acelei zile? Ai uitat sau poate că nu cunoști — pe d. Maniu din August 1930? Ați fost cu mine! Știu că ai într'un foarte înalt grad simțul ironiei. Nu credeam însă că îl vei exercita împotriva chiar a dv.! Vreți să fiți iarăș, în adevăr, cu mine? Vă aștept. Mărturisesc, nici nu am o mai vie dorință. Dar dacă o doriți sincer, întrebați pe d. Iunian ce aveți de făcut; e singurul care a stat neclintit pe vechile poziții în ultimii doi ani, — și singurul deci care vă poate iarăși îndruma. 10 Mai 1931 DEMISIA D-LUI MANIU I. Între șef și partid Demiterea d-lui Maniu dela conducerea partidului național-țărănesc a provocat în anumite cercuri îngrijorare. Este incontestabil că gestul fostului președinte de consiliu își are importanța și gravitatea lui. Îndreptățește el însă îngrijorarea manifestată de unii în ultimele zile? Să vedem. Nu încape nici o îndoială, demisia aceasta nu e o simplă retragere din viața politică. Explicațiile și discuțiunile urmate în comitetul de direcție al partidului, sunt destul de străvezii, pentru a nu acoperi intențiile d-lui Maniu. D-sa se retrage într'o atitudine protestatară și trece munții pentru a organiza, deocamdată, rezistența pasivă. Asta nu poate surprinde pe nimeni; căci e o mișcare de șah care face parte din jocul d-lui Maniu cel înfrânt; în așa măsură, încât noi, aci la „Cuvântul” nu numai că am prevăzut-o din vreme, dar i-am consacrat în repetate rânduri articole întregi. Și nu știu cum, dar am impresia că surprinși și îngrijorați sunt astăzi tocmai cei cari pe acea vreme credeau că noi facem intrigi nereușite. Prin urmare d. Maniu a făcut gestul pe care îl bănuiam. Ce vrea d-sa, știm deci. Întrebarea însă e: ce poate d-sa. Principial, un asemenea act închide toate posibilitățile. Numai că — am afirmat-o și altă dată, iar imprejurările ne-au verificat — nu poate avea consecințe statornice decât actul politic care răspunde unor realități generale și firești. Voința arbitrară a unui om nu poate devia decât pentru un timp scurt istoria; care-și reface repede curgerea normală. Întrebarea care se pune astăzi deci, și care singură e cheia problemei nou create, este: are gestul d-lui Maniu o fundare obiectivă, în fapte, sau nu isvorăște el, în primul rând, decât din necesitatea de a-și ameliora o situație personală dificilă? Iată nodul chestiunei; a cărui deslegere ne îngădue să apreciem chiar de astăzi posibilitățile de succes ale nouei politici inițiate de fruntașul ardelean. Să începem prin a observa că scrisoarea de demisie către d. Mihalache stăruie în chip aproape indiscret asupra unității desăvârșite a partidului național-țărănesc și asupra legăturilor sufletești și de bună tovărășie politică sau altfel existând între d. Maniu și restul partidului. Corespund asemenea afirmații realității.? Nu. D. Maniu se face a uita că la începutul lui Octombrie trecut s'a constituit de către partidul național-țărănesc un guvern Mironescu, și că acest guvern s'a constituit împotriva voinței, categoric exprimate, a șefului partidului. Ori se face d. Maniu că nu înțelege? Ori, poate, vrea să uite? Posibil. Nu uităm însă noi. Nu uităm, pentru că, chiar cei cari la început zâmbeau, au trebuit să se încredințeze repede, că constituirea guvernului Mironescu însemna, de fapt, începutul unei schimbări fundamentale în structura vieții noastre publice de partid. Pentru d. Maniu, care stătuse în capul primului partid de masse în țara rumânească, dar care se refuzase în chip constant politicei de masse — doritor cum era de a stăpâni el partidul și prin acesta țara — guvernul Mironescu a însemnat o mare și categorică înfrângere. Căci prin acest act, partidul se sustrăgea autorității necondiționate a șefului și își înțelegea posibilități de acțiune publică și în afară de directa conducere a acestuia. D. Maniu a înțeles-o; a înțeles, anume, că un guvern prezidat de altcineva decât de șeful partidului, echivala cu o preponderență a partidului asupra șefilor și ducea fatal la o decapitare a acestora sau cel puțin la o însemnată scădere a importanței și puterii lor. De aceea d-sa s'a și opus la constituirea noului guvern național-țărănist prezidat de altcineva și a preconizat retragerea în opoziție. Iar când i s'a refuzat această declarație de solidaritate din partea partidului, d-sa a încercat să-și acopere înfrângerea prin adoptarea unei soluții care, apropiindu-se cât mai mult de indicațiile normalului, să nu-i știrbească prea mult prestigiul și autoritatea. A propus deci un guvern Mihalache. Soluția avea, pentru d. Maniu, două avantagii: 1. d. Mihalache fiind primul vice-președinte al partidului, se putea lansa versiunea că d. Maniu are nevoe de odihnă și că pleacă lăsându-și în loc pe primul locotenent; că, deci, indicația pornea tot dela șeful partidului. 2. Cabinetul nou constituit, având o situație grea drept moștenire și nefiind decât un guvern provizoriu, trebuia în chip fatal să macine autoritatea și prestigiul șefului de guvern, — în speță a d-lui Mihalache. Nu era bună socoteala? Ba da. Numai că era socoteala… cea de acasă. În târg, partidul care-i refuzase solidarizarea și consimțise la un al doilea cabinet (cu aceleași camere, cu acelaș partid, dar fără șef), refuza încă odată, purtând la președenția de consiliu pe d. G. G. Mironescu. D. Maniu era înfrânt în propriul său partid. O ultimă încercare, desperată aproape, de a opri catastrofa sa personală, și constând într'o convorbire în care d-sa a cerut categoric d-lui Mironescu — sub cuvinte grele — să nu accepte mandatul eșuă în chip lamentabil. Guvernul se constitui; iar d. Maniu plecă în străinătate; — în refacere. Dar dacă așa stau lucrurile, mai are dreptul fostul șef al național-țărăniștilor să vorbească de buna înțelegere care constant a existat între el și partid? E cel puțin straniu. Straniu, dar nu și inexplicabil. 28 Iunie 1931 Demisia D-lui Maniu II. REGISTRUL GREȘELILOR POLITICE Încercarea d-lui Maniu de a se prezinta astăzi ca perfect solidar cu partidul și de a face să se creadă că originile gestului său nu au nimic comun cu o situație personală zdruncinată, nu poate să aibă succes. Faptele sunt prea cunoscute, pentru ca cineva să mai poată fi înșelat. Adevărul este că partidul național-țărănesc a fost adânc desamăgit de politica și capacitățile positive ale fostului său șef; și că cele întâmplate la constituirea guvernului Mironescu — care marchează declinul „stelei” d-lui Maniu — nu au făcut decât să concretizeze, formulând o stare de lucruri real existentă. Nici nu se putea altfel. Îndemânatec luptător în opoziție, unde a știut să lase timpul a lucra pentru el, d-l Maniu s'a dovedit la guvern, ca om politic constructiv și ca conducător al unei echipe de lucru, sub toate așteptările. Nu a fost împrejurare de caracter hotărâtor, nu a fost mare problemă, politică sau altfel, care să-l găsească cu o soluție potrivită. Ci, din potrivă, atitudinile lui au fost categoric greșite. Greșite, și în opoziție cu voința partidului. Câteva exemple: 1. La venirea la putere a consimțit să trateze și să accepte condițiuni; între cari cea mai gravă a fost aceea a adoptării politicei lui Vintilă Brătianu în materie de împrumuturi și stabilizare. Este prima greșeală; care a anulat — în ciuda realităților — caracterul revoluționar al noului guvern, împingându-l pe calea „continuității”. 2. A ignorat caracterul de partid de masse al organizației pe care o conducea. A făcut o politică de putere personală. Nu a știut să asigure cohesiunea în partid și în guvern — ba dimpotrivă a încurajat rivalitățile pentru a putea mai ușor stăpâni. Fapt care a dus la desagregarea partidului și la incapacitatea de a lucra a guvernului. 3. La moartea regentului Buzdugan a forțat, împotriva tuturor, alegerea în regență a d-lui Sărățeanu călcând unul din punctele de orientare a partidului, care era anularea actului de la 4 Ianuarie; și-a trădat prin aceasta intențiunile de stăpânire absolută — la un ipocrit adăpost al legilor — și a încurajat tendințele de suprimare a factorului de arbitraj în viața publică. 4. Nu a fost în stare să țină partidul la adăpost de bănuielile cari — pe drept sau pe nedrept — nu au întârziat să se manifesteze în legatură cu corectitudinea regimului și a oamenilor lui, ci a înlesnit prin aceasta compromiterea unui partid dela care țara aștepta în primul rând o regenerare morală. Iar ce e mai grav încă: 5. a combătut — începând dela Noembrie 1929 — orice încercare de revizuire a actului dela 4 Ianuarie. S'a opus în chip constant restaurației, deși actul era cerut de întreg partidul — cu excepția câtorva rude și prieteni personali —; iar în ziua de 7 Iunie s'a împotrivit cu îndârjire (trecând limitele oricărei prudențe și oricărei rațiuni) propunerii de proclamare ca Rege a Principelui sosit de peste graniță. A votat contra acestei proclamări în consiliul de miniștri din acea seară și a demisionat din președinția consiliului ca să nu prezideze ministerul sub care se făcea proclamarea Regelui; obținând de la unii din amicii personali care intrau în noul cabinet Mironescu, să nu depună jurământul. 6. Însărcinat din nou cu formarea cabinetului nu a acceptat decât după puternice presiuni din lăuntrul partidului; dar a făcut o politică de constantă sabotare a nouei ordini constituționale. A îngăduit anume d-lui Vaida să întrețină sau numai să tolereze în țară o atmosferă de agitații cari au culminat în turburările antisemite. A organizat răspândirea de svonuri subversive și a deschis, în chip intempestiv o chestiune familiară de caracter strict particular — în care justiția se pronunțase categoric — încercând să implice în ea pe d-l Titulescu, chemat dinadins din străinătate, și propunând la miezul nopții în Sâmbăta care a precedat plecarea acestuia (în August trecut), demisia cabinetului pe această chestiune. Să mai continuăm? Suntem gata, — mai ales dacă cineva ar îndrăzni să ne desmintă sau să ne provoace. Faptele enumărate mai sus sunt însă suficiente pentru a explica de ce d-l Maniu se făcuse, în momentui constituirii cabinetului Mironescu, imposibil la conducerea partidului. Independent de locul și situația pe cari și le câștiga în viața politică a țării, d-l Maniu realizase pentru partidul național-țărănesc următoarele rezultate: înăuntru, măcinase cohesiunea partidului, puterea lui de creație, prestigiul lui și încrederea în el însuș; dizolvase toate încheieturile, întreținuse toate intrigile și curentele de destrămare, acoperise abuzurile și încurajase ambițille cari îl slujeau chiar când ele erau bolnăvicioase; în afară crease acestui partid o situație imposibilă luând atitudini de adversar al Coroanei asupra căreia pretindea să arbitreze, deși atitudinea întregului partid era de devotament și respectuoasă afecțiune față de Regele pe care Îl dorise, Îl ceruse și Îl așteptase. Nu este atunci explicabil faptul că în Octombrie 1930 acest partid nu mai consimțea să se solidarizeze cu șeful lui și mergea într'un nou guvern, Mironescu, împotriva voinței exprese a d-lui Maniu? Inexplicabil ar fi doar contrariul. Veți obiecta, însă, că din toamna trecută și până azi situația s'a schimbat, că azi d-l Maniu poate vorbi în adevăr în numele partidului său. Așa să fie? Vom încerca să descurcăm și această chestiune. 29 Iunie 1931 Demisia D-lui Maniu III. D. PREȘEDINTE SE RAZBUNĂ Mari manifestații de solidarizare i se organizează pretutindeni d-lui Maniu. De sigur. Numai că manifestațiile acestea trebuesc și ele luate „cum grano salis”. Declarații de dragoste și credință politică? Vai, am primit noi înși-ne atâtea! Îmi aduc, de pildă, aminte că în toamna lui 1928, în ziua aceea de Sâmbătă când național-țărăniștii preluau puterea, d. Maniu strângându-mi mâna emoționat îmi spunea: noi nu uităm că 50% din această victorie o datorăm „Cuvântului”. Se putea o mai categorică manifestare de simpatie și un mai precis legământ de solidaritate? Și totuș nu mai departe decât la sfârșitul lui Ianuarie 1929, d. Maniu trata cu inamici de-ai noștri, suprimarea ziarului „Cuvântul”. Noi suntem însă cu manifestațiile d-lui Maniu. Ultima dată când am stat de vorbă, la 2 Ianuarie 1930, când — după o conversație de aproape două ore în care președintele de pe atunci, slăbit, enervat și hărțuit, a sfârșit prin a-și desvălui cele mai intime intenții (ȘI CE INTENȚII) — m'am sculat să plec, d. Maniu m'a condus prietenește până dincolo de ușă și m'a asigurat de statornicia sentimentelor sale subliniând necesitatea absolută a colaborării noastre. Asta la ora 1.20. Ceeace nu-l împiedica însă ca la ora 1.25 să cheme telefonic siguranța generală, cerându-i să mă pună în urmărire (Am în această privință, declarații față de martori!). De ce ne-am emoționa deci de manifestațiile cari se fac azi pentru d. Maniu și am crede mai mult în declarațiile partizanilor decât în cele ale șefului? Cu atât mai mult, cu cât situația de fapt pledează contra. Contra d-lui Maniu. Căci se poate spune orice în această chestiune; nu se poate spune însă că din toamnă, când raporturile între partid și șef erau cum le știm, și până astăzi, când se produc manifestațiile de solidaritate, situația se va fi schimbat în favoarea d-lui Maniu. Nu. Îndelungata ședere în străinătate va fi fost pentru fostul președinte un prilej de reflexiune. Nu însă și unul de împăcare. D. Maniu a fost adânc lovit de atitudinea partidului și a parlamentului în împrejurarea constituirii cabinetului Mironescu; și nu a putut să o uite. Vremea nu a lucrat în sensul înțelepciunii și al împăcării. D. Maniu s'a întors înrăit și cu gânduri de răzbunare. Mare slăbiciune pentru un șef politic, de sigur; dar FAPT. Căci atunci când a fost în măsură să o facă, ȘEFUL PARTIDULUI A PROVOCAT DISOLVAREA PARLAMENTULUI. Asupra acestei întâmplări nu există îndoieli. Să amintim împrejurările. Însărcinat cu formarea unui cabinet de uniune națională, d. Titulescu și-ar fi putut împlini misiunea, dacă ar fi înțeles că un asemenea cabinet nu se poate constitui decât cu camerele național-țărăniste. Ministrul nostru la Londra a crezut altfel, împotriva tuturor indicațiilor cari i s'au dat în chip expres; și a eșuat. Vineri seara însă — Vinerea care a precedat constituirca guvernului Iorga — se ajunsese, precum se știe, la soluția unui cabinet Titulescu fără dizolvarea parlamentului. Această combinație nu a reușit nici ea însă. De ce? Pentru că d. Maniu a declarat că nu poate pune Camerele, recte majoritățile parlamentare, la dispoziția viitorului guvern, decât dacă i se admite controlul asupra eventualei compuneri a ministerului. Cred că nu fac indiscrețiuni amintind aceste împrejurări. Faptele au fost de altfel relatate de chiar ziarele amice d-lui Maniu de unde le și iau. Este dela sine înțeles că o asemenea pretenție, a cărei împlinire ar fi conferit d-lui Maniu o situație de supra arbitru în viața noastră publică, nu putea fi acceptată. A trebuit deci să se renunțe la parlamentul național-țărănist. Nu e însă clar că, în asemenea împrejurări, vina dizolvării revine în întregime d-lui Maniu? Ba da. Ce hotăra însă pe acesta la un asemenea act? Situația politică? Nu. Ci numai resentimentele sale personale împotriva parlamentului, care nu consimțise în toamnă să se solidarizeze cu el, și acceptase un guvern Mironescu. Iată deci cari erau raporturile dintre șef și partid în Aprilie 1931. D. Maniu era supărat, exercita răsbunări și încerca să-și măsoare oarecum forțele. În acelaș cadru se plasează de altfel și ultima campanie a „Patriei”; campanie cu totul dezordonată, care nu putea găsi aprobarea partidului; ce importanță avea însă asta? D. Maniu voia să vadă: va avea curaj partidul să protesteze? Ei bine, experiența nu a fost favorabilă șefului; partidul a protestat; și nu au protestat numai țărăniștii (ceea ce ar fi fost normal) sau „chemăriștii” (ceea ce iarăș ar fi fost normal), ci au protestat chiar vechii ardeleni, de un netăgăduit dinasticism, în cap cu d. Aurel Vlad. Faptul acesta era hotărâtor pentru d. Maniu. D-sa se răsbunase pe parlament pedepsindu-l; dar partidul nu fusese impresionat de acest gest de forță. El judeca singur, și pretindea să dea indicațiuni chiar șefului. Situația delicată și dificilă la care d. Maniu probabil nu se așteptase. Trebuia să reacționeze. Repede. Și a făcut-o. Cum? Vom explica. 1 Iulie 1931 Demisia D-lui Maniu IV. DIVERSIUNEA Este foarte probabil că toate intervențiile cari se fac actualmente pe lângă d-l Maniu în scopul de a se obține o revenire asupra demisiei sale, nu vor avea succes. Actul fostului președinte de consiliu a fost calculat în vederea atingerii unor obiective precise, — și aceste obiective nu au fost încă nici măcar în parte atinse. Rezistența va continua deci. Nimic mai firesc. Toată acțiunea politică a d-lui Maniu a fost constant dominată de patima de a stăpâni. Și nu de a stăpâni pentru a crea, căci felul în care și-a înțeles rosturile la guvern îl dovediră a fi incapabil de creație positivă și rodnică; ci de a stăpâni pentru a stăpâni; — pur și simplu. Sub acest raport, anii cari au urmat morții lui Ion Brătianu au fost pentru d-sa o epocă de aur: țara condusă de o regență, în care elementul dinastic se afla pus vecinic în minoritate; opinia publică nădăjduind într'o prefacere fundamentală ce se făcea din ce în ce mai puternic necesară; el însuș șef al unui mare partid care polariza toate simpatiile și nădejelile. Moartea regentului Buzdugan și înlocuirea lui prin d-l Sărățeanu marcau astfel un apogeu: avea la dispoziție reprezentanța Coroanei și un mare partid; adică tot ce-i trebuia pentru a stăpâni. Situația se caracteriza însă ca o stare de echilibru instabil, și ea nu putea dura. Lipsa unor calități positiv-creatoare, și metoda — falsă — de a paraliza pentru a stăpâni, nu puteau duce decât la descurajare și la pierderea încrederii, stare de spirit cu deosebire propice înfloririi idealurilor. Actul restaurației lua, în asemenea condițiuni, dimensiunile sugestive ale unui mit. Unei asemenea forțe d-l Maniu nu putea să reziste pe față. Singura cale ce-i sta deschisă era să saboteze restaurația prefăcându-se a-i fie prieten. Ceea ce a și încercat. Avea însă — din nefericire pentru el — adversari prea ascuțiți; intențiunile i-au fost pătrunse, iar planul repede dejucat. Ziua de 6 Iunie însemnează cea mai grea lovitură pe care o putea primi setea de putere a d-lui Maniu. A mărturisit-o singur, când în consiliul de miniștri din seara de Sâmbătă 7 Iunie, declara: „eu, în cariera mea politică, nu am fost învățat decât cu victorii; asta e prima mea înfrângere; mă retrag". Ori care alt om politic ar fi admis noua situație ca o realitate de fapt; și i s'ar fi încadrat în dorința de a sluji viața publică a țării; a făcut-o doară însuș Vintilă Brătianu; nu însă d-l Maniu; o incapacitate, organică aș zice, de a se da sufletește unei ordini superioare de lucruri, îl împiedeca dela un asemenea act. D-l Maniu se gândea că dacă nu mai poate dispune de o influență personală asupra actelor și intențiunilor Coroanei, are totuș la dispoziție un puternic partid, — și a stăruit în intențiile de stăpânire. Ce a urmat, se știe: guvern național-țărănist sub președinția d-lui Mironescu. Un mai adânc și mai total dezastru pentru un pătimaș al stăpânirii este greu de imaginat: la începutul lui Iunie pierde stăpânirea asupra Coroanei; la începutul lui Octombrie stăpânirea asupra partidului. Impresionantă dramă, chiar dacă numai personală, nu? D-l Maniu nu e însă omul care să renunțe. D-sa e astăzi încredințat că nu a făcut nimic rău și că nu a comis nici o eroare. Situația politică cu totul dificilă în care se află? Dușmănia, răutatea și neînțelegerea oamenilor, — asta sunt pricinile înfrângerii lui. Cum ar renunța deci? Și atunci demisia. Nu însă demisia pentru a pleca, ci demisia, pentru a… veni. Demisia ca mijloc de presiune. Mai exact, — demisia ca diversiune. D-l Maniu vrea să deplaseze situațiile. El încearcă să facă a se uita faptul că se află de multă vreme în conflict declarat cu partidul; care nu mai crede în el, nu-l mai iubește și nu-l mai acceptă ca șef necontrolat. Și deschide alte procese. A, nu! E prea simplu. Și e prea ușor. Chiar așa de începători în ale politicei nu suntem doară în țara rumânească. Nu e vorba de niciun proces de interes public; ci numai de unul personal: procesul d-lui Maniu cu partidul său propriu. S'a desbătut procesul acesta? A căzut în el sentința definitivă? S'au rezorbit toate motivele de grave neînțelegeri între șef și partid? S'a restabilit încrederea și solidaritatea? Nu. Atunci pe cine înșelăm noi prin această deplasare a chestiunii? Manifestații de solidaritate — sunt. Dar ele nu pot fi decât forțate, nesincere și numai aparente. Crede d-l Maniu că poate forța partidul la solidaritate cu d-sa angajându-se într'o luptă nouă? Să o spună. Și mai ales să spună ce luptă vrea să deschidă. Ca să o știe toată lumea. Ca să o știe și partidul. Partidul, și Ardealul. Căci câmpul tactic al d-lui Maniu are mai multe linii de tranșee. Dar despre asta, — mai târziu, când chestiunea se va pune efectiv. 2 Iulie 1931 …ȘI DESPRE SPIRITELE NEGATIVE Iată-mă, în sfârșit, trădat de mine însu-mi. Descoperit. Și arătat, prin chiar greșala mea lumii, gol, așa cum sunt. Distrugător. Spirit negativ. Că am spus-o doar eu însu-mi, mai ieri, în „Cuvântul": nu s'a distrus încă destul în țara rumânească, pentru ca să se poată în adevăr clădi. Va să zică, sunt în adevăr, ceea ce de mult bănuiau unii, un negativ, bolnav de furia distrugerii. Așa îmi scrie cineva de aci din București, care mi-a făcut cinstea să mă cetească și-și ia osteneala să mă pună la perete. Și asta e bună. Numai că argumentarea preopinentului meu nu mă convinge. Dacă ar fi să fie vorba de mine, nu aș avea, chiar așa neconvins, nimic de obiectat. Dar eu am pus o problemă; de interes general; de a cărei rezolvare atârnă, după adânca mea convingere, rodnicia și sănătatea viitoarei desfășurări a istoriei noastre. Deci nu e vorba dacă eu sunt un spirit negativ sau nu. Căci ce importanță are asta; ce sunt eu și cum sunt eu, față de toate întâmplările la cari suntem martori, atunci când nu suntem chiar actori. Întrebarea e alta: constatarea mea, e fundată sau nu? Este această operă de distrugere de care vorbesc necesară sau primejdioasă? Aci trebue ținută discuția, dacă e vorba să scriem pentru oameni sau pentru viața publică. Chestiunile de persoane nu mă interesează, — nici chiar când e vorba de mine. Iar problema generală stă așa: eu nu am pus chestiunea distrugerii pentru distrugere; asta ar fi nihilism — sau cum s'ar spune, nebunie curată. Eu am spus că elementele vii ale realităților rumânești sunt înăbușite sub un întreg aparat artificial de rutină, de prejudecăți și de falsă arhitectonică statală; — de putregaiul sufletesc al clasei conducătoare în viața publică să nu mai vorbim. Iar ceea ce am propus eu, este elementar; e ceea ce face grădinarul, când taie buruiana rea din jurul firului prețios ieșit din sămânța cea bună. Elementar, dar nu tot așa de simplu. Căci în viața noastră de stat, așa cum e ea astăzi promovată de așezările care o definesc și îi canalizează forțele, a crescut prea multă balărie și aproape că s'a închircit colțul ierbii celei bune; dacă nu cumva se va și fi altoit neghina în grâu. De nepricepuți. Sau de răi. Așa că, vedeți, trebue distrus. Pentru ca să nu îngrășăm cu eforturile noastre tocmai iarba rea. Vreți un exemplu? Iată unul dintr'o mie: politica noastră culturală, față de minorități… Ea a fost întotdeauna proastă. Și atunci când o făcea d. dr. Angelescu, omul care își închipuia că poate desnaționaliza toate minoritățile (și dacă ar fi putut — vă închipuiți ce procopseală: să creezi bastarzi!) și mai târziu când au făcut-o ardelenii, cari aveau dureri mari, ale trecutului, de răsbunat. Dar iată, a venit guvernul actual, care vrea să facă una mai bună. Să ni se îngăduie: e prea bună. Guvernul stă pe punctul de vedere — principial perfect just — că nu trebue să se facă confuzie între cultură și cetățenie. Că un ungur, deci, poate fi perfect ungur, și în acelaș timp perfect cetățean român. Așa e. Suntem de aceeaș părere. Am și spus-o. Poate să fie, dar nu e. Politica guvernului în materie de cultură minoritară ar fi deci excelentă atunci când toată lumea ar gândi cum trebue să gândească — și cum gândește guvernul de fapt — numai că minoritarii, să zicem de pildă unguri, gândesc încă iredent. Și atunci nu e politica guvernului plină de riscuri? Să distrugem deci, — înainte de a clădi. Să distrugem: tot ce împiedecă desfășurarea sănătoasă a vieții adevărate. Obicinuința, lene de gândire; și mai ales actualul aparat de stat care consfințește starea de lucruri de astăzi; și o consolidează. Știu că asta sperie. Schimbări au fost prea multe la noi, și dacă se cere ceva, apoi asta e azi stabilizare. Da; numai că schimbări s'au făcut în persoane și în beneficiari; Și noi cerem — cu ce justificări, se vede — schimbarea de sistem. Se poate realiza schimbarea aceasta de sistem fără distrugeri prealabile? Dacă da, — nu mai avem nici o pretenție. Să vină marii meșteri constructori, și să reclădească Statul ăsta care pârâie din toate încheieturile lui. Dar dacă nu, atunci să nu se mai vorbeaseă de spirite negative și distrugătoare. Nu sunt negativi cei cari vor să deschidă drumurile vieții; ci din potrivă cei cari, din lene, obicinuință, frică, sau interese, încurajează, întrețin și consolidează o situație anormală; care dacă ar fi numai stearpă, nu ar înfățișa cel mai însemnat rău. Asta e. Iar dacă e așa, vedeți că nu ne poate emoționa acuzația că am fi spirite negative. 7 August 1931 TOT DESPRE „REVOLUȚIE” Nu pot afirma cu precizie dacă d. I. C. Atanasiu, fost ministru și director la Banca Națională, care face în „Îndreptarea” din 29. VII o întâmpinare la articolul meu „Vine Revoluția”, este în acord sau dezacord cu teza pusă de mine. Căci cu tot respectul pe care îl am pentru un om pe care nu-l cunosc de cât din înaltele funcțiuni ce a ocupat, sau chiar îndeplinit, și din amintirile tinereții mele, vreme în care d-sa era un generos revoluționar, — nu mă voiu putea opri a spune că întâmpinarea d-sale e, pe linia mare, ceva cam confuză. Voiu răspunde totuș. Nu pentru că d-sa ar angaja prin părerea d-sale partidul poporului, din care face parte — cum, după opinia d-sale „angajez” eu guvernul Iorga în care cred (mă mir că nu „angajez” prin actele mele și pe Dumnezeu, că doară eu și în Dumnezeu cred!) —; ci pentru că această întâmpinare îmi îngădue anumite lămuriri complimentare în legătură cu teza mea. D. I. C. Atanasiu crede că „pentru ca o revoluție violentă, materială, să se producă în mod fatal și necesar, ea trebue să fie precedată de o revoluție morală, o revoluție în spirite. Această revoluție o vestește, o pregătește pe cealaltă și îi asigură reușita”. Presupunând că preopinentul meu are dreptate — și, în fond, cu anumite încercuiri, are — pune această observație a d-sale și în încurcătură teza mea? Eu recunosc, de pildă, că de obiceiu, unei revoluții „violente, materiale”, cum ar spune d. Atanasiu, s'ar putea să preceadă o „revoluție morală; în spirite”. Recunosc, mai precis, că atunci când a fost identificată împlinirea unei revoluții spirituale, e necesar să deducem că cealaltă revoluție, „materială”, nu va întârzia. Dar ce vrea să spună d. Atanasiu? Că nu sunt încă în lume semnele unei revoluții spirituale? Dacă asta crede, atunci o să-mi îngădue să-i spun că se înșală. Căci nu numai că asemenea semne premonitorii există, dar revoluția aceasta spirituală e aproape complet realizată. Și cum îmi închipui că nimeni nu-mi va cere să fac aci dovada amănunțită și sistematică a unei asemenea afirmații, preopinentul meu îmi va îngădui să dau numai câteva indicații. Disparate, fără îndoială, dar, după cum se va vedea corelate și, deci, făcând sistem. Primul simptom al acestei revoluții spirituale, se ivește după impresiunea mea, în Franța deja din a doua jumătate a secolului XIX. Căci impresionismul din pictură sau muzică nu pot fi socotite — în originalitatea lor desăvârșită și în noutatea lor aproape provocatoare — decât ca semnele unei noui lumi spirituale. Evident, noua structură spirituală de conturarea căreia năvălirea scriitorilor ruși în Europa nu poate fi socotită ca străină, nu-și are codificarea ei în măsura în care cealaltă revoluție, înfăptuită în Apus odată în puritanismul englez și a doua oară în democrația franceză, și-a găsit-o în „Discours sur la méthode” sau, mai exact încă, în „Regulae ad directionem ingenii” ale lui Descartes. Dar nu e mai puțin adevărat că dela apariția simbolismului și impresionismului francez și până astăzi, abundă în toată viața spirituală a Europei formule noui de înțelegere de creație, cari oricât de disparate ar fi în aparență, nu încadrează totuș mai puțin o nouă structură spirituală unitară și coherentă. Înspre această structură se îndreaptă sau din ea rezultă toate manifestările caracteristice ale ultimilor cincizeci de ani: renașterea metafizicei, cu critica științei și răsturnarea ei din funcțiunea de interpretă și valorificatoare a existenței, cu criza raționalismului cartezian, cu diminuarea lui Kant și cu renașterea peripatetică, cu criza idealismului gnoseologic, cu isbânda sau cel puțin cu efortul spre isbândă al realismului, cu prăbușirea mecanicismului materialist, cu asaltul vitalismului și renașterea spiritualistă, etc.; noua mișcare religioasă, caracterizată printr'o recrudescență a religiilor dogmatice, autentic creștine și criza acută a protestantismului, interesul pentru spiritualitatea răsăriteană întinsă până la țărmul Pacificului, teosofia, mișcarea sectelor, ș. c. l.; frământările din lăuntrul artei până la cubism și expresionism sau cum se mai numesc și toate încercările de creare ale unui stil al epocei categorie deosebit și caracteristic; și pentru a nu stărui prea mult în aceste indicațiuni nesistematice, în ordinea politică criza democrației și a parlamentarismului, pe care nu o poate contesta nimeni. Nu sunt astea semne categorice ale unei lumi noui? Mi-aș îngădui să cred că da. Un spirit încercând a construi mai mult pe realități imediate, iubitor de viu și de concret, mergând însă nu la abstracție și la încadrarea științifică a realității, ci la principii de existență, la esențe ultime, — într'un efort constant de a depăși, prin iubire și prin trăire directă a concretului, limitele existenței noastre omenești. O nouă valorificare, calitativă, realistă și esențialistă — metafizică deci — a realităților, opusă până în cele mai mici amănunte și cele mai esențiale resorturi, mentalității definite de raționalismul cartezian, cartea de vizită a democrației, a economiei capitalist burgheze și a protestantismului. Iată. Acestea sunt faptele peste cari nu se poate trece. Ele încadrează, după cum spuneam, o spiritualitate nouă, iar această nouă spiritualitate se instaurează. Se mai poate spune atunci însă, că lipsește revoluția în spirite care să o pregătească pe cealaltă politic-economică și să-i asigure succesul? Cu toată prudența necesară, pot spune că nu. Dar dacă această revoluție, în spirite, e deja aci, — nu avem dreptul să bănuim că și cealaltă se aține pe undeva pe la ușă? Aștept răspunsul. 31 August 1931 ȚĂRĂNISM ȘI DEMOCRAȚIE PARLAMENTARĂ Unde se înșală „Dreptatea” O serie de articole apărute în ziarul „Dreptatea” din ultimele trei zile, mă îndeamnă să întrerup pentru moment expunerea indicațiilor cari cred eu că se desprind din actuala situație economică. Și așa, ca un „divertisment”, cum se spune în regia teatrală de azi, să încerc o analiză a punctului de vedere exprimat acolo în legătură cu regruparea partidelor. E un exercițiu cu atât mai util, cu cât analiza aceasta e de natură a arunca anumite lumini asupra structurii spirituale a țărănismului rumân; și a ne orienta asupra capacității de comprehensiune a oamenilor politici în genere. „Dreptatea” crede, în sfârșit, așa cum o tot cerem noi de mai bine de un an — că e nevoe de o regrupare a forțelor politice din țara rumânească, în vederea constituirii unor partide sănătoase, isvorând din realitățile noastre; și socotește — iarăș la fel ca noi că de îndată ce țara noastră e o țară de plugari, pivotul regrupării acesteia politice trebue să fie partidul național-țărănesc (un partid țărănesc, am zice noi, dacă actualul partid național-țărănesc nu ar mai vrea — cum nu a vrut în ultima guvernare — să fie ceeace îl arată numele). Până aci acordul între „Dreptatea” și noi e deplin. Sau aproape. Din nefericire el nu e însă decât aparent. Căci oficiosul național-țărănist vede situația noastră politică dominată de trei imperative: 1. O directivă agrariană „pentru asigurarea și desvoltarea economică normală și a echilibrului social”; 2. Înlesnirea colaborării internaționale în domeniul economic și financiar. 3. „Funcționarea normală a regimului constituțional-parlamentar, cu corolarul existenței unor organizațiuni politice cu rădăcini adânc înfipte în massele populare, capabile să reprezinte curentele reale de interese și idei în guvernara țării”. Ne rugăm de iertare. Dar nouă ni se pare punerea în aceeaș căciulă a acestor trei imperative, confuză și hibridă. Este adevărat că și noi am cerut regruparea forțelor politice pe baza unei concepțiuni agrariene a statului rumân, și constituirea nouilor partide după indicațiile liniilor de forță ale nouei polarizări. Dar noi nu ne-am gândit nici un moment că regruparea pe care o tot cerem ar fi o soluție definitivă; ci ne-am închipuit-o numai ca o formă transitorie înspre democrația țărănească pe care noi o socotim drept formula de echilibru stabil a statului nostru de plugari. „Dreptatea” însă o ia în serios cu nouile partide politice; și își închipue că dacă regruparea se va face, încă în chip firesc, apoi totul a intrat — cel puțin pentru câteva veacuri — în ordine. Nu. Când e vorba să discutăm serios noi nu vrem să supărăm pe nimeni. Nu ne vom putea totuș opri de a spune că „Dreptatea” nu gândește organic și unitar. În adevăr: Autorul articolului — nu știm cine e, dar bănuim a fi cineva „mare” — cere la punctul 1 o directivă agrariană, iar la punctul 3, un regim constituțional-parlamentar. Apoi, vedeți, asta e cam greu. Pentru că: sau menții regimul constituțional-parlamentar și atunci „directiva agrariană” se desfășoară în cadrul economiei capitalist-burgheze, — deci nu mai avem deaface cu o formulă țărănistă; sau înțelegi prin „directiva agrariană” o politică țărănistă, și atunci nu mai poți păstra ACTUALUL regim constituțional parlamentar. Toate se leagă în lumea asta, și formează sistem. Iar politica nu se poate nici ea abate dela această regulă. Așa fiind, ne vom îngădui să aducem aminte preopinentului nostru dela „Dreptatea” că regimul constituționalismului parlamentar este un corelat al mentalității protestante, individualist-democratice, raționalist și știențiste, și al formulei economice capitalist-burgheze care se ridică pe fundament precumpănitor negustoresc și industrial. Țărănismul însă nu e nimic din toate astea. Mai mult, țărănismul e tocmai protivnicul tuturor acestor note specifice. Căci el nu e protestant pentrucă nu trăește din liberul examen; nu e individualist, nu e raționalist și nu e știențist pentru că clădește cunoștința pe intuiția directă; și tot așa nu e capitalist-burghez. Nu e. Dar dacă nu e asta, atunci nu poate fi nici constituționalist-parlamentar. Impresia noastră e că țărănismul reprezintă o atitudine dogmatică și exclusivistă. Fără nici un fel de criticism și excluzând orice transacție; tocmai pentrucă e lipsit de eclectism. Așa fiind, un partid țărănesc nu poate urmări decât strivirea celorlalte partide, impunerea, ideologiei lui întregii țări și instituirea unei dictaturi a masselor (care în țările monarhice este cumpănită, sau captată chiar, de autoritatea regală). Este evident însă că o dictatură a masselor nu însemnează parlamentarism. Cum voește atunci „Dreptatea” să normalizeze viața publică prin directivele agrariene și regimul parlamentar? Partidul național-țărănesc se află astăzi la o răscruce. La aceeaș răscruce la care se află țara noastră. E necesar ca el să spună precis: vrea să facă țărănism, sau vrea să facă capitalismul burghez într'o țară în care principala bogăție o dă plugăria? E ceeace ar trebui să știm toți. 6 Septembrie 1931 Pe marginea țărănismului. ÎN ZODIA AUTARHIILOR Ca la zece zile după ce „Dreptatea” publică, din pana nu știu cui, o serie de articole în care, punând problema regrupării partidelor politice, însemna ca îndreptar pentru această regrupare, alături de o diriguire spre agrarianism, o intensificare a acțiunii noastre de solidarizare cu Europa, — partidul socialist din Viena, expunea soluțiile lui în chestiunea crizei austriace; iar între acestea, întărirea tendințelor autarhice din gospodăria actuală. Cum însă autarhia însemnează îndestulare prin sine însuș, urmează din toate acestea, cu necesitate, că socialiștii austriaci propun nici mai mult nici mai puțin decât lăsarea în părăsire a politicei de solidaritate cu lumea întreagă. Adică tocmai contrariul soluției țărăniștilor noștri! Că țărăniștii români oferă într'o problemă oarecare soluții opuse celor ale socialiștilor austriaci, asta nu e decât foarte firesc. Că însă acești țărăniști resping o politică autarhică, atunci când socialiștii vienezi o preconizează, asta încetează a mai fi ceva firesc. Și este, din potrivă, o indicație pentru nevrâstnicia, doctrinară și politică, a țărănismului rumân. Căci dacă e un partid care, structural, ar trebui să se opună unei politici autarhice, apoi de sigur că acela e partidul socialist. Iar dacă astăzi socialiștii austriaci nu numai că nu se opun unei asemenea politici, dar — călcându-și doctrina și înfruntându-și sângeros natura — o preconizează, asta însemnează că autarhismul este indicat de realități cu o putere incomparabil mai mare decât inerția doctrinală. Și totuș, la aceste imperative ale realităților, — imperative cari înfrâng chiar și o doctrină așa de… încântată de ea însăș cum e marxismul, țărăniștii români sunt insensibili. Da, da, — insensibili. Căci dacă, acum două luni, când, fiind întâmpinați cu un formidabil hohot de râs în coloanele „Dreptății” pentru că propusesem o politică autarhică, ne puteam închipui — după stilul și factura râsului — că avem de aface cu un bătrân ignorant în ale politicei și filosofiei istoriei, apoi de data aceasta, acum în urmă, intensificarea acțiunii de solidarizare cu Europa (atunci când chiar socialiștii merg spre autarhism) e preconizată — iarăș după stil și factură — de un fruntaș al partidului și politicei țărăniste. Și asta e rău. E rău, întâiu, pentru că se face astfel dovada că țărăniștii noștri nu știu să vadă realitățile. Ei nu-și dau seama că regimul capitalismului bancar e azi pretutindeni în deconfitură — deconfitură mai mult sau mai puțin înaintată, dar totuș deconfitură —; și că sub amenințarea unei catastrofe care poate însemna o mare răscruce a istoriei, țările agricole nu au decât o cale de urmat: să se întoarcă la ele acasă, părăsind cu un ceas mai devreme corabia găurită a capitalismului bancar, în care ele, în orice caz, nu aveau rost nici până acum. Solidaritate cu Europa? Desavantagiile le vedem. Sunt oare avantagiile mai mari? Cari anume? Căci solidari sau nu, Europa tot nu ne va cumpăra grâul, petrolui și lemnul, dacă marfa noastră va fi mai scumpă și mai proastă ca aiurea; și nici nu va vedea folosul acestei investițiuni (fie chiar și numai folosul a-și garanta investițiile anterioare!). Și cu toate acestea, țărăniștii rumâni recomandă solidaritatea în Europa și resping, cu o gargariseală de râs, autarhismul. E rău, nu? Desigur. Dar e rău și pentru un alt motiv. Nu numai pentru că asta dovedește o insensibilitate față de realități. Ci, și mai ales, pentru că asta invederează, la țărăniștii noștri, o îngrijorătoare lipsă de înțelegere pentru esența țărănismului. Căci dacă era un partid care, în împrejurările de față, să recurgă mai ales la soluțiuni din cadrul unei politici autarhice, apoi în primul rând acesta trebuia să fie partidul țărănesc. Regimul economic agrarian, și corelatul său politic țărănismul, având prin natura lui cel mai puțin recurs la străinătate. Au înțeles țărăniștii noștri acest fapt elementar? Nu. Și proba stă în faptul că, în actuala criză, partidul țărănesc s'a îngrijit de prețul extern al grâului; ca orice partid capitalist bancar, care crede că fericirea țării stă în balanța plăților sau în stabilitatea sacro-sanctă a monedei, și nu-și închipue realizarea unei balanțe active decât prin activarea exportului; atunci când de fapt datoria lui era să se intereseze de prețul intern al cerealelor, adică de valorificarea produselor plugăriei pentru plugar. Au lipsit deci, în această foarte însemnată împrejurare, țărăniștii dela îndatorirea lor de țărăniști. Și vor mai lipsi. Pentru că nu poate face politică agrariană decât un partid țărănesc. Iar organizația care pune în fruntea programului său solidaritatea cu Europa nu poate fi un partid țărănesc. Agrarianism și solidaritate europeană fiind realități cari nu numai nu se încurajează reciproc, ci, din potrivă, mai degrabă se exclud. 23 Septembrie 1931 În marginea țărănismului. „PRIN NOI ÎNȘI-NE” Autarhismul rumânesc și partidul liberal De când, pe nesimțite și pe nevrute, își face loc, în opinia publică părerea că până la sfârșit va trebui să ne întoarcem — nu numai sub raportul economic, dar și sub cel politic — înspre o politică agrariană; și de când, ca o consecință, a început să se înfiripeze, fie chiar și neformulată, tendința înspre o autarhie rumânească, partidul liberal pândește toate prilejurile pentru a clama: victoria! Căci, dragă Doamne, ne lămurește „Viltorul”: autarhie însemnează „prin noi înși-ne”, — iar „prin noi înși-ne” este, după cum bine știți, formula politicei lui Vintilă Brătianu. Ergo! Oare! Chiar așa să fie? Să fi fost adică noi toți oamenii din țara rumânească, cari ne-am împotrivit politicei lui Vintilă Brătianu și cari, fiecare în măsura puterilor lui, am contribuit la jugularea ei, așa de orbi încât să nu fi văzut dreptatea acestei politici? Și în ce ne privește, să fi fost „Cuvântul”, care de aproape patru ani face o politică revoluționar-țărănească și care a avut curajul să ceară — în zâmbetele superioare ale „specialiștilor” desangrenarea noastră din formula politic-economică europeană, așa de miop încât să nu-și dea seama că Vintilă Brătianu, tariferarul formulei „prin noi înși-ne” era aliatul lui firesc? Iată ce nu ne vine a crede. Și, deci, nu putem admite. Impresia noastră e mai degrabă că presa liberală care are pretenția de a anunța victoria, se înșeală. Da. Nu e de rea credință, — ci se înșeală. Ca să fie de rea credință, ea ar trebui să înțeleagă anumite lucruri; iar ca să le înțeleagă, ar trebui să gândească. Știut este însă, obiectiv vorbind, că, în toată presa rumânească, singurele gazete care nu gândesc niciodată — nici măcar din greșeală, sau din diletantism literar — sunt cele ale partidului liberal. Și iată unde se înșală această presă: Autarhismul rumânesc a apărut — o să ne îngăduiți precizarea — mai întâiu la „Cuvântul”. Dar pentrucă se ridica din realități, această orientare politică (și economică) ni se impunea nouă ca o consecință a țărănismului. Care țărănism, la rândul lui, ni se impunea: odată, prin structura economică și spirituală a realităților rumânești; iar a doua oară, prin necesitatea de a ne sustrage efectelor dezastruoase ale prăbușirii liberalismului burghez și a capitalismului bancar, prăbușire pe care scriitorul acestor rânduri a arătat-o ca inevitabilă încă din 1919 (când, împreună cu câțiva prieteni, încerca o lămurire a lucrurilor dela noi, prin… „Ideea Europeană”). Este cineva astăzi care să poată funda această orientare autarhică la noi, altfel decât pe agrarianism și țărănism? Nu credem. Dar atunci cum stăm cu faimosul „prin noi înși-ne” al lui Vintilă Brătianu? După cât știm și se poate spune, liberalismul român nu a fost niciodată agrarian. El a fost pe vremuri, e adevărat, partidul marilor proprietari de pământ. Iar Ion Brătianu, ăl bătrân, a încurajat defrișarea tuturor pârloagelor țării, dând pe o arendă de nimic latifundiile statului și procurând nouilor arendași, credite. Interesul lui Ion Brătianu și a urmașilor lui pentru agricultură nu a fost însă de natură agrariană, ci capitalist-burgheză. Că totuși liberalii au făcut exproprierea? Da. Numai că în momentul în care s'a hotărât această operație, agricultura rumânească nu mai producea suficient! Partidul liberal hotăra deci să exproprieze pe deținătorii pământului „contra unei juste despăgubiri”; despăgubire care trebuia să creeze un capital mobiliar la dispoziția burgheziei rumâne; iar pe de altă parte pregătea trecerea pământurilor expropriate din mâna nouilor împroprietăriți în posesiunea băncilor (cari trebuiau apoi să realizeze industrializarea agriculturii după cea mai autentică formulă liberal burgheză). Exagerăm? Foarte bine. Dar atunci cum se explică faptul că operația de împroprietărire nu a fost întovărășită de reorganizarea agriculturii — sortind deci prin acest lapsus pe nouii deținători ai pământului, pieirii, — și că din băncile cari, prin lege, singure aveau dreptul să împrumute asupra pământului, 80 la sută sunt liberale? Pentru noi e clar; și e clar pentru toată lumea; interesul liberalilor pentru agricultură nu are nimic de a face cu agrarianismul. Brătienil au reprezentat în istoria noastră politică, cu un puternic instinct liberalismul și capitalismul burghez adaptându-și, după războiu mai ales, politica la cea mai nouă formă a acestuia, la capitalismul bancar. Ăsta e adevărul. Dar aci începe aberația. Căci capitalismul burghez — mai ales în forma lui ultimă, capitalismul bancar, e prin excelență internațional. Iar Vintilă Brătianu voia să facem capitalism bancar… „prin noi înși-ne”! Că o asemenea încercare nu putea duce decât la dezastru era dela sine înțeles. Toată lumea a spus-o. Și evenimentele au confirmat. Cum se explică încolțirea acestei aberații în mintea lui Vintilă Brătianu, e o chestiune care nu interesează aci. Fapt e însă că al său „prin noi înși-ne” nu e cel de care vorbește lumea azi. Presa liberală nu are deci niciun motiv să desgroape morții. 25 Septembrie 1931 În marginea țărănismului. ÎNTRE PARLAMENT ȘI SFATUL ȚĂRII Impresia noastră este că situația — ori cât de gravă e ea în ea însăș astăzi — ar putea fi privită cu mai multă liniște și cu mai puțină strângere de inimă, dacă ar exista, în raporturile politice de la noi o înțelegere pentru ceea ce e esențial și ce nu e în actuală problematică; și dacă, mai departe, viața publică ar putea să se sprijine pe un partid al realităților rumânești, — pe un partid țărănesc adică. Din nefericire însă acest partid nu există. Am spus-o și altă dată; nu vom osteni a o repeta. Nu există un partid țărănesc; pentru că nu vedem nicăieri organizația sau cel puțin pe omul politic, care să înțeleagă ce e un țăran; și care să știe sau să întrevadă cel puțin că, deîndată ce forma unui stat e hotărîtă întotdeauna de elementele lui constitutive, e nevoe la noi de îndreptarea tuturor eforturilor noastre înspre constituirea unui stat țărănesc. Este cel puțin straniu că într'o țară în care nimeni nu-i ignorează caracterul („eminamente agricolă”), nu se găsește un grup — cât de redus — de oameni cari să pretindă să promoveze o organizație firească, deci agrariană, a realităților ei. Straniu, dar nu și inexplicabil. Căci cultura rumânească — sau ceeace trece drept atare — nefiind decât de natură citadină adică de import, (cum e în genere așezarea noastră orășenească), nu e decât foarte firesc că reprezentanții sau numai purtătorii acestei culturi infestați cum sunt cu toți de abstractismul positivisto-știentist — să nu aibă niciun fel de înțelegere pentru ceea ce se cheamă o realitate organică: vie. Un exemplu, sau o dovadă, dintr'o mie? Iată: În seria de articole programatice pe cari „Dreptatea” le-a publicat mai acum câteva săptămâni, și în care se încerca a se însemna cadrul unei politici agrariene, era — între atâtea alte incongruențe pe cari le-am relevat la timp — mai ales un postulat caracteristic: sprijinirea, anume, a agrarianismului pe un regim… constituțional-parlamentar. Eroarea — asupra căreia am insistat deja — este și din punct de vedere al unei doctrine țărăniste, evidentă. Țărăniștii români se înșală, pentru că judecă… numeric. Ei socotesc că de îndată ce un regim parlamentar are ca corelat votul universal, și de îndată ce populația noastră electorală e în mare majoritate țărănească, — apoi e sigur că parlamentarism însemnează un regim controlat de țărani. Ergo! Mai întâiu, asta nu e adevărat. Nu e adevărat că un regim ridicat pe baza votului universal, e, numai decât, la noi, un regim controlat de țărani. Dar chiar dacă ar fi. Însemnează asta că regimul e în adevăr țărănesc? Deloc. Ceea ce nu înțeleg încă țărăniștii români e deosebirea de structură între parlamentarism și țărănism; deosebire care repetă într'un fel pe cea dintre orășeni și țărani. Aș spune, anume, că parlamentarismul este un regim care lucrează pe baza unei delegații de voință. Că, altfel, eu, cetățean, deleg pe un semen al meu să meargă la București, să ia în numele meu cunoștință de situație, să judece în numele meu, în numele meu să hotărască, și pe urmă… să vină să-mi spună ce a făcut. E asta treabă țărănească? Nu. Un prieten care colindă satele și stă de vorbă cu oamenii, îmi povestea mai acum câtăva vreme, întâmpinarea unui țăran cu prilejul ultimelor alegeri parțiale: ce ne tot întreabă pe noi, domnule, pe cine vrem să trimitem deputat la București? Dacă îi doare de noi, apoi să ne întrebe ce socotim noi de una sau de alta! — Apoi, da! Vedeți, asta e țărănism! Căci țăranul nefiind o ființă abstractă și abstractizantă, nu cunoaște așezări de fapt; asupra cărora judecă și hotărăște. Dacă deci e adus să lucreze prin delegație, atunci el nu înțelege să dea delegație în alb, ci dă mandat imperativ. Desfășurarea de până acum a lucrurilor în viața noastră publică nu a făcut decât să întărească — prin rezultatele negative obținute — această tendință a țăranilor. „Apoi, să-i mai încercăm și pe ăștia”, — exclamația care se aude așa de frequent pe la sate, este dovadă peremptorie că țăranii vor să epuizeze toate soluțiile de guvernare prin delegație de voință… înainte de a trece la guvernarea directă a lor. Parlamentarism? Nu. Ci un sistem, o ierarhie de sfaturi pornind dela viața autentică, în directă legătură cu concretul, a satelor și ridicându-se prin delegația, anonimă (nu personală) și rotativă oarecum, până la sfatul țării, instanță supremă care nu cunoaște separația puterilor sau mai cine știe ce alte abstracțiuni decât întru atâta întrucât acestea însemnează simple diviziuni technice ale muncii. Pe fața aceasta a lucrurilor apar deci premise ale unei așezări țărănești pe cari țărănismul de azi nu le cunoaște. Dar nu e oare vremea ca acești țărăniști să înceapă a se întreba de ce sunt țărăniști? 30 Septembrie 1931. Premise „FRUMOASELE ZILE DIN ARANJUEZ…” Însfârșit, unul din confrații cărora le ceream să-și prezinte politica și soluțiile, pentru a-și justifica pretenția de îndrumător al opiniei publice, s'a executat. Știm, deci, încotro ne duce. Punctul de vedere al acestui confrate e simplu și clar: e adevărat că ne aflăm, noi și toată lumea, în criză; și e iarăș adevărat că această criză are proporții; dar ea va trece, — și ne vom întoarce la bunele vremuri dinainte de răsboiu. Asta-i. Confratele nostru, de ce nu am spune-o, e un om cam ca… punctul lui de vedere: clar și… simplu. Și ignorează, ca atare, anumite lucruri. Iar în primul rând ignorează răsboiul. A spune, în adevăr, că lumea se mai întoarce la vremea dinainte de răsboiu, însemnează a crede că ce s'a întâmplat între 1914 și 1918 a fost un accident fără necesitate și inesențial desfășurării istoriei; că a fost adecă, un om nebun în Europa, și că omul ăsta a provocat, numai pentru că a vrut el așa, răsboiul. Noi, cu îngăduința celor cari ne censurează și ne pun în fiecare zi la colț, credem altfel. Și anume credem că răsboiul nu a fost făcut de cineva, ci a venit singur. A venit ca una din modalitățile prin care putea plesni încordarea în care ajunsese lumea înaintea răsboiului. Cine urmărește atent întâmplările va trebui să recunoască faptul că forma de echilibru a lumii în 1914 era cu totul instabilă, că cei cari au început răsboiul nu au fost decât instrumente oarbe ale istoriei. L-au început — dar nu l-au făcut. Căci răsboiul era. Era, în chiar plămada vremii. Dacă lucrurile sunt așa cum spunem noi — și nu vedem cum ar fi altfel — apoi atunci răsboiul apare ca o răscruce a istoriei; ca o linie de demarcație între două lumi. Să ne mai întoarcem înapoi? Nu se poate. Pentru că dacă viața ar fi fost mai departe posibilă în cadrele formulei dinainte de răsboi, nu s'ar fi făcut răsboiul. Sau — făcut prin demența cuiva — el nu ar fi avut decât un caracter local; cum au mai fost atâtea alte răsboaie până la 1914. Lucrurile acestea sunt evidente, știu. Dar ele nu au fost văzute. Și în primul rând nu au fost văzute de cei cari au încheiat pacea. Așa se explică faptul, care stă oarecum la originea turburării de azi, că nimeni nu s'a gândit că pacea aceasta trebuia să însemneze cadrul unei lumi structural noui. Recunoaștem; nu se putea cere democrației liberale și capitaliste burgheze să se sinucidă, punând ea însăș — ea, care încheia pacea — bazele nouei lumi; care nu mai putea fi nici democratică, nici liberală, nici capitalistă, nici burgheză tocmai pentru că această lume ajunsese la răsboiu. Dar nu e mai puțin adevărat că această nouă lume trebuia totuș promovată, de îndatăce trecusem, prin răsboiu, dincoace de linia de demarcație a perioadelor istoriei. Că nu s'a făcut nimic prin pace, aceasta e deci explicabil. Mai puțin explicabil e însă că nu s'a făcut nimic, în sensul lumii celei noui, nici după pace. Mai puțin explicabil și mai trist. Nu ne îngrijorează, adică, miopia oamenilor politici. Ea a existat întotdeauna și pretutindeni fără prea mari primejdii însă; căci istoria nu o fac oamenii politici; ci se face ea singură; prin efortul mărunt și anonim al cineștie cărui negustor care-și așază taraba la un colț până atunci neutilizat; prin spiritul de aventură a cutărui tânăr eliminat din școală din pricina absențelor nemotivate și îmbarcat pe o corabie oarbă care eșuiază în Antile sau în altă parte; prin neliniștea creatoare a cutărui lucrător care sfârșește prin a inventa acul cu gămălie sau nasturele cu presiune. Îngrijorător în situația de acum e însă, că tocmai aceste cercuri, modeste și anonime, dar vii, centre de creațiune permanentă nu mai funcționează astăzi. Și, fapt cu deosebire grav, cu cât aceste cercuri sunt mai prospere, cu atât ele apar mai cuprinse în inerție și sortite deci morții. Nu este oare astăzi un fapt evident pentru toată lumea că cea mai puternică rezistență față de o prefacere pe care toți o simt necesară vine din Franța, adică țara cea mai prosperă și mai echilibrată — încă! — după vechea formulă? Ba da. Vedeți, dară: este explicabil că o anumită categorie de oameni își închipue că se poate reveni la „vremurile bune” dinainte de răsboiu; e atitudinea celor cari au înflorit sub acea formulă și cari nu se mai pot înoi. Asta nu însemnează însă că istoria stă în loc; iar istoria asta ne spune că de îndată ce peste noi a trecut răsboiul, care a fost o răscruce, apoi nu ne mai putem întoarce. Avem de făcut doar un lucru: să cercetăm — încotro mergem. 1 Octombrie 1931. SECRETUL… PROFESIONAL AL CUMINȚENIEI Dacă noi am cunoaște situația financiară a fiecăruia din oamenii politici cari ne conduc, poate că am fi în stare să indicăm mai dinainte cu precizie linia evenimentelor. Veți fi fost întotdeauna surprinși că în politică nu mai lucrează, uneori, nici chiar adevărurile cele mai evidente. Dar ați uitat, și de aci surprinderea, să vă gândiți că aceste evidențe apar contrariu intereselor de moment ale conducătorilor noștri. Suntem, toți, victimele unei concepțiuni eroice și catastrofale a istoriei. Ne închipuim, anume, că pentru oamenii politici există realități și probleme obiective, către care se îndreaptă și după care se diriguește efortul lor creator. Nu e, totuș, așa. Dreptatea lui Pascal, în această privință, trece chiar dincolo de afacerea cu nasul Cleopatrei. Istoria e făcută din bucăți și din lucruri mărunte. Istoria cea făcută de oameni; cea pe care-și închipue oamenii că o fac. Cealaltă — se face ea singură. Cea adevărată. E drept. Dar oamenii se ațin pe la periferia întâmplărilor și se amestecă în ele cu pretenția de a le conduce. De condus, e sigur că nu le pot conduce. Le-ar putea totuș promova. Dacă ar ști să le urmărească, să le înțeleagă și să se pună în slujba lor. Asta însă e greu. Pentrucă nu pot judeca liber și nu pot vedea drept — mai exact: nu poate vedea, pur și simplu — decât cel care nu e încătușat de nici un fel de prejudecată. Și sunt două, cel puțin două beteșuguri ale oamenilor politici, cari le falsifică vederea și stau, ca atare, la originea tuturor turburărilor și necazurilor: spiritul de conducere și spiritul de posesiune; ambiția de a domina și dorința de a poseda. Nu vedeți? Noi am întreprins o lucrare de înțelegere a realităților prin care trecem. O lucrare făcută cu toată buna credință de care suntem capabili și cu toată inteligența — multă, puțină — câtă neîa dat-o Dumnezeu. Este o operație, astăzi, absolut necesară. Pe care noi credem că o putem face mai ușor decât alții… pentru simplul motiv că nu o facem pentru noi. Ce am urmări, mă rog, Situații? Știe toată lumea că „situații” ni se tot oferă de trei ani, într'una, — și nu le acceptăm. Și ce ne-ar întuneca independența de judecată? „Averea” noastră? Poate afla toată lumea că toți redactorii și colaboratorii „Cuvântului” sunt gata să cedeze în bloc averea și datoriile lor — din țară și… străinătate, sub ori ce formă ar fi — contra sumei de una sută lei hârtie! Deci, — nu avem prejudecăți. Și la adăpostul acestei lipse de ambiții sau de avere — care nu e numai o realitate, ci și un sistem, și va dăinui, deci, ca atare — încercăm să judecăm situația. Ni se răspunde, vai!, ni se răspunde! La început, când ceteam replicele, făceam ochii mari: mai rar atâta prostie, înfruntare a bunului simț, rea credință, desconsiderare a realităților, lipsă de legătură logică. Pe urmă, însă, am început să pricepem. Și cine pricepe multe — iartă multe. Și de atunci ne amuzăm. De câte ori ne mai iese în cale vreun preopinent, și mai ales unul din acei preopinenți „cuminți” și „cu simțul răspunderii”, cum se ivesc din ce în ce mai mulți astăzi, pe măsură ce se agravează situația și apar ca mai necesare schimbări radicale, noi încercăm să descoperim în scrisul lui… ce-l doare. Distracție în adevăr captivantă, cum rare îți mai îngăduiesc necazurile zilelor de azi. Poți astfel, cu un nu prea mare efort, să știi, după atitudinea luată de diverșii publiciști sau oameni politici, cine are depozite în străinătate (și unde anume) și cine nu; cine are datorii — și în ce fel de monedă; cine vrea să parvină — și prin cine anume; și așa mai departe. V'ați închipuit dvs. că există la noi partide politice — unul cel puțin — care s'a declarat ferm pentru etalonul aur în nădejdea că reprezentanții mondiali ai acestei politici îl va promova în încercarea de a veni la putere? Și totuș așa este. Un „șef” va pleca în curând peste graniță, ca să „perfecteze” acordul. Și pe urmă… va veni la putere. Îl va aduce profesiunea lui de credință — credința lui față de aur. Să nu râzi. Și, la drept vorbind, nu știm dacă e chiar așa de râs. Noi o să isprăvim prin a ne cunoaște toți preopinenții și a-i cataloga: Dar ce a câștigat din asta politica și țara rumânească? Nimic. Nimic, pentru că nimic nu se va schimba. Fie care epocă își trimite exponenții ei în politică. Și exponenții de azi sunt cei ai unei clase care posedă. Care posedă și — natural — nu se lasă deposedată. Ați voi poate ca politica de azi să fie făcută de reprezentanții realităților de mâine? Asta e imposibil. Nu s'a întâmplat nici odată în istorie, — nu se va întâmpla nici acum. Noi spunem, însemnând aci, lucrurile astea, doar ca o explicație; ca să înțeleagă, cei cari ne urmăresc, de ce această categorică deosebire între noi și preopinenții noștri; de ce întâmplările, totuș, ne dau nouă dreptate și nu lor; și de ce nu luăm parte activă și directă în politica țării. Sunt lucruri, cari ori cât de intime și personale ar fi trebuesc totuș spuse. Stăm în fața publicului — care are dreptul să ne ceară socoteală pentru tot ceeace facem și nu facem. Ne executăm deci, răspunzând, cu atât mai mult cu cât în ultima vreme am fost întrebați; și încă stăruitor. Iată. 11 Octombrie 1931. …Teorie EROAREA FILANTROPICĂ …Vasăzică d. Buresch s'a prezentat la Geneva, în fața Europei și a lumii, cu Austria în palmă și a spus simplu: iată, de acu luați-o și gospodăriți-o dumneavoastră, — că noi nu mai putem. Așa a făcut cancelarul. Căruia cel puțin acest merit trebue să i se recunoască astăzi: că s'a hotărît să isprăvească odată cu minciunile. Așa! O să spuneți, de sigur, că situația Austriei este cu totul specială, și o să concedem. Vom concede însă că acest caracter special se raportează numai la gradul de gravitate al situației, și nu la calitatea ei. Vrem să spunem, cu alte cuvinte, că gravă e situația peste tot; și că s'ar putea cu un gest analog cu cel al Austriei să fie silite a face mâne și alte țări. Și o spunem nu dintr'un pesimism de babe plângărețe, ci, din potrivă, din nevoia de a ne smulge cu un ceas mai de vreme, noi, și alții — noi toți, din această situație gravă. Pentru că — de ce nu vrem să o recunoaștem? — starea de dezechilibru de astăzi nu e o „criză trecătoare” cum le-ar conveni unora și cum ne-ar conveni tuturor, de altfel, să o credem, ci numai punctul de ajungere al unor situațiuni false, create prin imixtiunea în politică, în politica lumii, a unor puncte de vedere străine vieții așezărilor omenești. Nu sunt, desigur, problemele acestea de desbătut în ziare, dar cel puțin o indicație generală tot trebue dată; indicație asupra faptului fundamental care stă, sau ar trebui să stea, la baza tuturor raționamentelor și a comentariilor noastre. Lumea a mers cum a mers, atâta vreme cât nu s'au amestecat „doctorii” în treburile ei. Era, evident, mizerie, suferință și nedreptate. Dar toate astea erau individuale; iar viața lumii era un fenomen al unei ființe colective. Căci fie care din noi putem închipui — așa cum ne-a nefericit Descartes, cu al său cogito — că suntem centru și scop al universului; dar dacă numai puțin mai impersonali am fi, ar trebui să ne gândim că Dumnezeu va fi făcut totuș lumea din alte motive decât ca să ne slujească nouă de vacă de muls. Aș spune, deci, cu alte cuvinte, că creațiunea universului e un fapt care transcende existența noastră, și că noi nu facem decât să ne înglobăm în anumite existențe colective de cari se leagă chiar existența noastră. Nu există în univers decât colectivități; ceeace noi numim individ nu e decât o existență colectivă; organizată și unificată după un anumit principiu. Cum însă înlăuntrul fie cărui individ, întru atâta întru cât acesta e o ființă colectivă, sunt și alte existențe individuale, și cum fie care existență își duce viața după legea ei, însemnează că în univers există o ierarhie a individualităților. Conflict? Și conflict prea adesea. Și mai ales asta trebue reținut. Pentru că de aci pleacă toată neînțelegerea politicei. Politica vorbește, în adevăr, de individ și colectivitate; ca de două realități absolute. Și de fapt nu e așa. Căci dacă noi spunem că noi suntem indivizi, iar statul națiunea, rassa sau mai știu eu ce colectivități, apoi cu acelaș drept o celulă din corpul meu își poate spune individ numindu-mă pe mine colectivitate, — iar națiunea, care într'un” fel se încadrează în cosmos, se poate încadra în „colectivitatea” acestuia, ea socotindu-se drept… individ. Ce însemnează asta? Că totul fiind colectivitate, fiecare din aceste ființe colective își duc viața lor, după legea lor. Lucrurile sunt simple și evidente. Și le admite toată lumea. Cum nu am admite, de pildă, dreptul nostru al oamenilor de a utiliza pentru existența noastră funcțiunile celulelor din corpul nostru? Asupra acestui punct nu există discuție. Pentru că, în definitiv, legea celulei trebue să se subordoneze legii noastre, și dacă pentru a promova viața noastră celula trebue să moară, asta nu e decât foarte normal! Că doară nu vom subordona noi viața noastră, vieții cutărei sau cutărei celule care nu intră în noi decât ca element constitutiv! Și cu toate astea, raționamentul acesta așa de simplu, așa de firesc, așa de sănătos, noi nu-l aplicăm întotdeauna. Căci atunci când ne aflăm în fața colectivității care se cheamă nație sau stat, noi răsturnăm lucrurile. Și în loc să ne spunem, cum ar fi natural, că aci primează legea nației sau statului, noi cerem… o mai mare fericire, o mai mare bucurie individuală; și o cerem chiar dela nație sau stat; ca și cum aceasta ar fi legea lor, să se adapteze necesităților individuale ale fiecăruia din noi! Uitând că mâne ne-am putea afla, după acelaș raționament în fața unei ligi a trupurilor… bacilului lui Koch; — funcționând exact după acelaș mecanism și cu aceeaș îndreptățire ca și faimoasa ligă a drepturilor omului. Nu. De câteva sute de ani, omenirea substitue conștient viața „colectivității” naționale, intereselor individuale ale fiecăruia din noi. Vrem să se isprăvească cu suferința și mizeria individuală. Și „organizăm” viața societății în acest scop. Nu e o flagrantă falsificare, violentare a realităților această filantropie? Ba da. Dar atunci de ce vrem ca „lucrurile să meargă bine”, atunci când noi înși-ne ne punem de-a curmezișul lor? 15 Octombrie 1931. Situația politică PROBLEMA POLITICII NOASTRE DE STAT Partidul național-țărănesc a dat publicului un comunicat prin care anunță începutul unei campanii pentru răsturnarea guvernului; iar, mai grăbit, partidul liberal răspândește peste tot vestea apropiatei lui treceri la putere și își face un program de lucru în consecință. Ne-am afla deci, după toate aparențele în preziua unei schimbări de regim. Cu atât mai mult, cu cât chiar presa care-și zice — și într'o oarecare măsură chiar e — independentă, duce o vie, campanie, pe o temă sau alta, împotriva guvernului actual. Cetim astfel, în fiecare zi, despre o nouă combinație ministerială. Cu preciziuni cari în ultima vreme merg până la numele viitorilor miniștri. Se schimbă guvernul? Nu știm. Noi cetitori în cafea sau în stele nu suntem; nici viziuni nu avem; și nu auzim nici „voci”. Bunul Dumnezeu nu s'a îndurat de noi până într'atâta, în cât să ne însemne cu un asemenea dar. Nu ne-a îngăduit să fim de cât oameni; simpli oameni; cu judecata pe care el a hărăzit-o la fel tuturor în jurul nostru. De aceea noi n'am profetizat niciodată. Nici în politică și nici altfel. Cum însă politica e o treabă omenească, și cum toate treburiIe omenești stau sub semnul judecății, ne-am străduit întotdeauna să judecăm. Chiar și în politică. Și cetitorii noștri ne sunt martori, — nu ne-am înșelat nici prea des, nici prea tare. Când, este, deci, vorba să se știe dacă se schimbă guvernul sau nu, noi tot la judecată vom recurge. Nu ca să aflăm ce se va întâmpla, ci ca să ne lămurim ce se poate întâmpla, ce e normal să se întâmple. Căci spre deosebire de semeni ai noștri, simpli confrați de gazetărie sau oameni politici, noi credem că politica este o îndeletnicire în care fantezia este cu totul exclusă, lucrurile întâmplându-se după o strictă necesitate ale cărei resorturi și desfășurări nu scapă rațiunii și bunei judecăți. Să judecăm deci. Și să o luăm dela început, băbește. Un guvern stă sau pleacă, după cum e bun sau rău; după cum răspunde nevoilor politice de stat sau nu. Pentru ca să știm, deci, dacă vom avea schimbare de guvern, și ce fel de schimbare de guvern vom avea, va trebui să stabilim mai întâiu care e problema politicei noastre de stat actuală și ce fel de înfăptuitor reclamă ea; pentru ca să judecăm apoi dacă guvernul actual se poate măsura nevoilor vremii, iar dacă nu, cine ar putea-o face. Politica noastră, de stat, — astăzi? Ea nu poate fi decât de două feluri. Prima, cea preconizată de noi, aci, la „Cuvântul”. O politică net revoluționară. Care plecând dela faptul că lumea întreagă este în criză și că interdependența mondială a scăzut în chip considerabil, recomandă: o decuplare a noastră de politica mondială; o închidere a noastră, cât mai departe împinsă, în granițele noastre; o luare în considerare a realităților românești; o scădere provizorie a standardului de viață la nivelul acestor realități; și așezarea temeiurilor unui stat românesc de structură țărănească, singura formă în care noi putem cu adevărat trăi după indicațiile firii noastre și singura care poate îngădui o adevărată și completă rodire a puterilor rassei noastre. Noi nu vrem să ne ascundem dificultățile și să ne sustragem realităților. Noi știm că politica aceasta — deși singura eficace, ca una ce ar fi în stare să ne sustragă falsificărilor sub care a fost comprimată viața noastră de stat până acum — e prea îndrăzneață și prea „riscată” pentru a fi adoptată de cei cari poartă răspunderea. O singură iluzie — și aceea foarte puțin consistentă — am avut: că o asemenea politică ar putea face N. Iorga. Profesorul Iorga avea, în adevăr, perspective de vizionar, largă înțelegere, istorică și-aș zice conaturală, a realităților românești și însuflețire profetică de mare reformator. D. Iorga a preferat totuș să fie un gospodar cinstit, care să facă în această țară de oameni necăjiți „puțintel bine”. Nu a avut suflul pe care i l-am bănuit noi? Sau mai de grabă, cum de altfel am spus-o, a venit la guvern prea devreme? E indiferent. Fapt este că profesorul Iorga nu ne-a dat marea guvernare revoluționară în care noi, uneori, timid nădăjduiam; așa că politica noastră, a revoluției de sus în jos, rămâne mai departe un lucru pe care oamenii politici nu consimt și nici nu vor consimți a-l accepta și înfăptui, de și el e singurul firesc. Prin înlăturarea acestei politici, rămâne însă oamenilor noștri de stat deschisă o a doua cale. Și calea aceasta a fost adoptată de toți. Ea e incontestabil falsă, dacă avem în vedere destinele rasei și țării noastre. Dar are o seamă de avantagii: nu bruschează obicinuințele, nu comportă efort reformator și, mai ales, nu comportă responsabilități; nici față de alții, nici față de tine însuți. Politica asta spune: toată lumea trece printr'o grea criză; criza noastră e în bună parte criza celorlalți; noi nu suntem singuri pe pământ; și nici cei mai deștepti nu suntem. Să vedem, deci, ce vor face ceilalți. Să așteptăm rezultatul frământărilor lor, soluțiile lor, și când se vor drege lucrurile la ei, vom folosi și noi din asta. Să așteptăm deci. Căci chiar dacă am ști ce avem de făcut, — ceeace e de făcut e așa de nou și așa de îndrăzneț, încât nu putem începe noi. Prin urmare: să fim cuminți; să nu luăm inițiative radicale; să încercăm a ne strecura de azi pe mâne printre dificultăți, până când rezolvarea crizei mondiale ne va îngădui și nouă să atacăm problema refacerii noastre. Nu vom spune că această politică e bună. Nu vom spune însă, aci, nici că e rea. Căci problema care ne preocupă nu e: care trebue să fie politica noastră de stat; ci: trebue să se schimbe guvernul sau nu, și cum. Iar pentru aceasta — am arătat-o — e nevoe să știm mai întâiu care este de fapt politica noastră de stat astăzi. Ei bine, această politică, iat-o: rezolvirea provizorie a chestiunilor mărunte, așteptând ca soluția cea mare să ne vină din afară. E politica acelui „puțintel bine” de care se veselesc toți oamenii politici și care e totuș politica TUTUROR, în acest moment. Cere această politică o schimbare de regim? Și în ce fel. Iată ce va trebui să cercetăm. 27 Ianuarie 1932. ADEVĂRURI, — PE JUMĂTATE Duelul oratoric susținut la Cameră mai zilele trecute, între d-nii Ottescu și dr. Trifu, pro și contra Francmasoneriei, rămâne cu mult sub nivelul planului de realități în care această problemă își are sâmburele și unde ea, prin urmare, ar putea fi atacată cu eficacitate. Este adevărat că terenul de luptă a fost ales de d. dr. Trifu; așa că subsecretarul de stat dela interne își avea oarecum indicate punctele de atac. Dar tot așa de adevărat este că deoparte și de alta nu s'au spus decât jumătăți de adevăruri. Și astfel, dreptate a avut și interpelatorul când a vorbit de acțiunea disolvantă a Francmasoneriei; dreptate a avut și ministrul Ottescu când a replicat că totuș oameni de cea mai înaltă răspundere consideră opera Francmasoneriei ca o acțiune constructivă, — la care ei socoteac ca o cinste a lua parte. Și, dacă voiți, nu a avut dreptate d. dr. Trifu când prea ușor a trecut asupra atâtor oameni de treabă și atâtor acțiuni de seamă cari se află înscrise în statele Francmasoneriei; după cum iarăși nu a avut dreptate d. Ottescu atunci când a afirmat că Francmasoneria e monarhistă și creștină, — dat fiind că monarhismul și creștinismul francmason sunt cu totul formale și lipsite de esențialitate. Așa fiind, desbaterea din Cameră nu a contribuit cu nimic la lămurirea chestiunii. Înseamnă aceasta că chestiunea nu se poate lămuri? Nu. Și, iată, noi vom încerca-o. Nu pentru a epuiza problema; ci doar pentru a așeza câteva jaloane de orientare. În două feluri poate fi cineva francmason: din oportunitate, și prin structură spirituală. Cea dintâiu nu interesează aci; interesează cea de a doua. Francmasoneria de structură însă, Francmasoneria ca stare de spirit nu e un fenomen originar, — ci numai un aspect, o față a unei realități mai adânci, a unei orientări spirituale mai largi, pe care cu un alt prilej eu am definit-o drept „protestantism”. Nu voiu stărui aci și acum asupra acestei forme de viață, spirituale și altfel. Am făcut-o destul de pe larg acum câțiva ani la Universitate. Și problema este îndeajuns de însemnată ca să revin asupra ei, atunci când împrejurări cari nu depind numai de mine îmi vor îngădui să-mi reiau activitatea pe o catedră unde eu totuși am frământat idei și viață, în fața unui tineret pe care îl aduna acolo adesea altceva decât nevoia unei diplome. Voiu spune aci, cu toate acestea, va trebui să spun, că spiritul protestant la care mă refer mai sus este resortul unei întregi civilizații și a unei întregi forme de cultură; în care Francmasoneria se încadrează ca un fenomen derivat. Așa fiind, este cu totul ineficace și nejustificat a combate Francmasoneria în ea însăș. Pentru simplul motiv că o luptă nu se poate purta cu sorți de isbândă împotriva efectelor, decât atunci când ataci la rădăcină, cauzele. Anti-masoni? Foarte bine. Dar asta e cu totul insuficient; și, o repetăm: ineficace. Pentru ca rezultate să fie obținute ar trebui ca în acelaș timp lupta aceasta anti-masonică să fie purtată: împotriva individualismului liberal, a știentismului, a cartesianismului și kantianismului, a democrației, a monarhiei constituționale și republicanismului (cari structural sunt aproape acelaș lucru), a socialismului, a protestantismului religios de toate formele, a romanismului, dar și a galicanismului catolic, a misticei individualiste dela Fericitul Augustin până la Francisc din Assisi, a kabalisticei, a teosofiei, a asiatismului panteist, a umanitarismului, etc. etc., a tot ce este rațiune uscată față de plinătatea trăirii, a tot ce este mecanism față de bogăția polimorfă și fecundă a vieții. Iată — așa înțelegem noi problema. Și asta hotărăște atitudinea noastră față de ea. În tot ce voiu fi scris sau spus în ultimii cincisprezece ani nu e un rând, o vorbă care să decurgă din spiritul acesta protestant. Dar să mă ierte antimasonii români, tovarăș activ alături de ei nu sunt. Căci pentru asta ar trebui să-i socotesc serios antimasoni și asta nu o pot face. Nu o pot face, atâta vreme, cât cel mai logic, mai linear, mai organic ca gândire dintre ei, profesorul Cuza, crede că poate despărți vechiul de noul testament și transforma întreg creștinismul într'un sistem de morală — fie ea și „sublimă” — iar pe Christos în… profet; când nu crede; când nu vede în creștinism de cât funcția lui socială, și nu acceptă biserica și tainele ei decât ca un fel de concesiune pe care „omul de știință” trebue să o facă din oportunitate unei instituții folositoare prin aceea că furnizează metafizică la îndemâna poporului. Asta, domnilor antimasoni rumâni se cheamă protestantism; iar protestantismul nu e antimasonic; ci din potrivă — isvorul Francmasoneriei. Și pe urmă mai e ceva. Împotriva Francmasoneriei nu se luptă. Francmasoneria este. Este, ca un aspect al unei forme de cultură. Forma aceasta de cultură există — și pe urmă dispare. Elenismul a fost, — și a dispărut; transcendentalismul medieval a fost și el, — și el a dispărut. A venit renașterea și protestantismul; și a creat în toate domeniile vieții forme noui. Sau cel puțin le-a pus în valoare; au ajuns la modă. A ajuns la modă deci și Francmasoneria — cum a ajuns la modă știențismul sau democrația. Formele acestea în momentul de față dispar. A intrat în disoluție întreg spiritul mecanic raționalist protestant — și va dispare mai curând sau mai târziu și Francmasoneria. Dela sine. Pentru că așa e firesc. E zadarnic deci să ne mai cocoșim. Soarele răsare și fără cucurigitul nostru. Așa! 11 Februarie 1932. Cazul Averescu GENERALUL PĂCII „Îndreptarea” publică un articol, semnat iarăși X. X. X., asupra întrevederii dela Belinzona, care se încheie cu declarația că d-l Mareșal nu are nici un fel de merit, dar și nici un fel de răspundere, în actul Restaurației. Dacă până acum mai era posibil, cel puțin formal, să se spună că nu e nici o legătură între X. X. X. și d-l Averescu, apoi, după acest articol, o asemenea posibilitate dispare. Căci, în ce mă privește personal, pot afirma, în conștiință, că relatările din „Îndreptarea” întrebuințează preciziuni și fraze pe cari le-am auzit din gura domnului Mareșal; atunci când — la începutul anului 1930 — d-sa binevoia a se întreține cu puținătatea mea asupra… condițiilor în care ar consimți să ia atitudine fățișă și categorică pentru necesitatea restaurației. Deduc din aceasta, deci, că fie chiar și sub anonimat, domnul Mareșal Averescu ține să precizeze însuș anumite puncte de istorie, care îl privesc personal; pentruca nu cumva lumea să aibă despre d-sa o imagine ce nu ar corespunde realității. Deocamdată vrea să arate că nu e amestecat întru nimic în actul restaurației. Pasă-mi-te, lumea credea altfel; și iată, d-l Mareșal nu vrea să se împăuneze cu pene de împrumut. Este, netăgăduit, o nevoie sufletească cu totul onorabilă. Sub care d-l Averescu suferă — lăuntric — de multă vreme. Căci de când îl știm, domnul Mareșal a fost întotdeauna altfel decât trecea în ochii lumei. Lumea credea, de pildă, că d-l Mareșal are vreun merit — măcar cel al ralierii — în procesul restaurației. Și iată, nu a avut. Lumea credea că, în 1918-20, când țara îl ridicase pe scut, d-sa se ținea în amenințătoare rezervă, așteptând ca această țară, care i se închina, să-l impună la guvern. Și, de fapt, în acea vreme d-l Averescu utiliza pentru emisari portița de din dos a palatului regal, de unde d-sa aștepta, amărît, puterea. Și așa mai departe. Ceea ce e mai ciudat însă — și ceea ce mai ales trebue să apese conștiința domnului Mareșal și să-i îndurereze surprinderea — este faptul că d-sa nu a încercat nici odată să inducă lumea în eroare, înfățișându-i-se altfel decât era. Nu. Știe doară toată lumea sentimentele pe cari d-sa le-a nutrit întotdeauna față de Acela pe care articolul „Întrevederea dela Belinzona” Îl numește „Principele Carol”. Se știe anume ce a propus generalul Averescu în consiliul de coroană din naintea lui 4 Ianuarie. Și din toate convorbirile pe cari le-a avut în urmă asupra acestei chestiuni, sunt destule peste cari d-sa nu a așezat piatra discreției. Iată, mie, de pildă, nu mi-a cerut nici odată tăcerea asupra convorbirilor pe cari le-am avut. Și, din destăinuirile pe cari le face „Îndreptarea” de luni, eu aș avea dreptul să cred că — chiar fără a cere voe domnului Mareșal — eu sunt liber oricând să dau în public acele convorbiri (două). Prin urmare, domnul Averescu nu a făcut nimic pentru ca lumea să creadă că d-sa ar avea vreun merit în actul restaurației — cum spune „Îndreptarea”. Și totuș lumea credea altfel. Nu e, în adevăr, straniu? Unde însă tragedia intimă a Mareșalului Averescu atinge intensități shakespeare-iene, este în cazul carierei d-sale militare. D-l Averescu, este, fără îndoială, unul din cei mai străluciți militari ai noștri. Printr'o perversiune a soartei însă, d-sa nu a putut niciodată să se realizeze. Operațiile din Bulgaria din 1913, pe cari — dacă-mi aduc bine aminte — d-sa le-a condus, au sfârșit trist și grotesc prin bălării, unde bieții noștri soldați mureau de holeră. Ce putea face d. general Averescu? Să le trimită picăturile d-rului Davila? A făcut-o; cât a avut. Dar să mărturisim că e puțin pentru geniul militar al domnului Mareșal, care merita de sigur împrejurări mai prielnice pentru desfășurarea lui. Și cam la fel s'au petrecut lucrurile și în celalt răsboiu al nostru, cel adevărat. Comandant al marelui cartier nu a fost. Evident, nu putea fi vorba de asta. Când prin scoaterea dela conducerea răsboiului a gen. Iliescu, politica a încetat să-și spună cuvântul, și a venit, în sfârșit rândul militarilor, la marele cartier a trecut generalul Prezan; așa cam era și firesc; și cum nici d-l general Averescu nu putea pretinde altfel. Dacă însă nu putea fi, pentru d-sa, vorba de comanda marelui cartier, apoi la mai mult noroc ar fi avut totuș dreptul acest strălucit meșter al armelor. Nu a avut. Îndrăzneața operație dela Flămânda, demnă, ca concepție, de oricare din căpitanii victorioși ai istoriei, a sfârșit în chip dezastruos. Nu din vina d-sale, desigur. Căci d-l Averescu ne-a lămurit în lucrarea d-sale „Operațiile dela Flămânda” ce strălucit fapt de arme ar fi fost acesta — dacă reușea; și astăzi știm, grație acestei lucrări, de ce nu a reușit. Fapt e însă, că a eșuat. Nu a avut noroc. Și tot astfel nu a avut noroc mai târziu. Căci bătălie a răsboiului nostru și marea noastră victorie nu a fost în sectorul d-sale; ci a fost la Mărășești. Ar fi fost victoria noastră mai mică dacă lupta o comanda d-l general Averescu? Suntem siguri că nu. Poate chiar că ar fi fost mai mare. Date fiind marile calități de ostaș ale d-sale. Dar — încă odată nu a avut noroc; căci nu a fost acolo. Și astfel, când e vorba de figurile mari ale răsboiului nostru, se vorbește de un Prezan, de un Cristescu, de un Eremia Grigorescu. De Averescu însă — în al doilea rând. Drept e? Nu. E o strigătoare nedreptate a soartei; care nu a voit să-i îngăduie a-și pune în valoare marile lui însușiri de osțaș. Dar totuș așa e: Averescu — în al doilea rând. Și iată — culme a ironiei — astăzi, la atâția ani după răsboiu, când rana deschisă de neîndurarea soartei în sufletul acestui mare comandant nu s'a cicatrizat încă, lumea noastră, nesatisfăcută de omul politic Averescu, zice: nu o fi el, om politic; e însă un mare ostaș; amintiți-vă de răsboiu! Să ne amintim de răsboiu? D. Mareșal Averescu ar avea toate drepturile să fie revoltat. Căci d-sa își amintește de răsboiu. Și știe ce rol mediocru a jucat în el, cum s'a lăsat de greu soarta asupra lui. Știe. Și își aduce aminte cum, ca un om cinstit ce este, nu a încercat niciodată să acrediteze în public legenda că ar fi un mare general. Propagandă pentru persoana lui? Da, a făcut. Dar nu pentru generalul Averescu; ci pentru omul politic Averescu. Încă pe front fiind, d-sa a făcut să i se tipărească chipul pe un fel de cărți poștale, cu explicația: „Generalul Averescu care va da PACEA ȘI PĂMÂNT.” Și a împărțit pozele astea la ostași. Deci e clar: vă va da pacea și pământ. Astea nu le dă un ostaș. Un ostaș dă victorii; nu pace și pământ. D. Averescu știa că nu poate vorbi ca ostaș. Ca ostaș nu le putea da nimic doară. Le vorbea ca om politic. Și totuș, astăzi, faima lui cea statornică nu e de om politic, ci — de ostaș. D. Mareșal Averescu are tot dreptul să se ridice împotriva lumii și a soartei. Căci lumea îl vrea altfel decât cum e el. Și el se refuză — pentru că, om cinstit, își dă seama că, a te înfățișa altfel decât cum ești, însemnează a fi un impostor. D. Mareșal nu acceptă o asemenea situație falsă. Articolul de Luni din „Îndreptarea” e o dovadă. Și un început de autoreabilitare. 10 Martie 1932. „HAI TATĂ, SĂ-ȚI ARĂT MOȘIA !” — sau: cum se face doctrina țărănismulul — Cineva, care de sigur a urmat pe vremuri cursurile mele la universitate, și care își trădează formațiunea nu numai prin felul de a pune problema — care, aci, în țara rumânească îmi e specific mie — dar până și prin materialul pe care îl aduce și care se găsește, în chiar această formă, în cursurile mele stenografiate, (mai sistematic și mai în bloc, cuprinse în „Filosofia protestantismului”), încearcă în „Dreptatea” de eri să mă învețe ce e aia țărănism, și mai ales cum decurge țărănismul, prin filiație naturală din… iluminismul veacului al XVIII francez. Noi, dascălii, cari am învățat pe alții, riscăm întotdeauna să ne-o ia înainte învățăceii noștri. E firesc. Și pentru cei cu un sâmbure de înțelepciune, chiar mișcător. Îmi pare rău însă că noul colaborator al „Dreptății” nu e în situația asta. Ce vrea el să mă învețe pe mine astăzi nu e prea a cătării. E în orice caz o poziție pe care eu, în cercetările mele, am depășit-o ca insuficientă. Și dacă ar fi fost natural ca obiecțiuni de natura celor pe care mi le aduce să pornească dela oamenii generației anterioare mie, apoi e cu totul surprinzător, și nu augurează nimic bun pentru desfășurarea lui spirituală, ca un elev al meu, să reprezinte, față de punctul meu de vedere, o poziție retrogradă. „Dreptatea” e o foaie de partid. Este foaia partidului național-țărănesc. A singurului partid, deci, care mai păstrează, astăzi, în țara rumânească, veleități doctrinare. Așa fiind, ar trebui să fie ceva mai atentă cu „editorialul”. Căci nu se poate lăsa doctrina pe mâna oricui. Băiatul ăsta care scrie acolo e, de sigur, isteț — chiar când e prost crescut; dar până la a fi în măsură să facă teoria țărănismului, mai va! Băiatul ăsta va fi fost pe la mine la cursuri, a auzit ceva, a asimilat ceva; dar de înțeles tot, nu a înțeles; și mai ales nu a înțeles metoda. Toată sforțarea mea de a înțelege și interpreta evenimentele politice se sprijină pe o metodă precisă. Ea are ca punct de plecare eliminarea conceptului de cauzalitate mecanică din explicarea întâmplărilor, și înlocuirea lui prin cel al corelației organice. Metoda aceasta nu e, Doamne ferește, o invenție a mea. Ea este aplicată cu un succes din ce în ce mai impresionant, și în mecanică, și în fizică, și în biologie. E adevărat că în comentarea vieții politice rumânești eu sunt singurul care o utilizez constant (sau mai precis: eu și prietenul meu Onicescu). De aci și impresia de nou, de surprinzător, de paradoxal, de sofism pe care o dau celor nepreveniți sau interesați expunerile mele. Dar tot de aci și faptul că încercările mele de a înțelege desfășurarea evenimentelor nu au dat rezultate prea alături de realități, — ci, din potrivă. Metoda aceasta procede prin identificare de structuri, și apelează, ca atare, în primul rând la intuiție, la putința de a vedea. Asta nu e chiar așa de ușor. Asta cere o anumită maturitate în observație, o anumită experiență, și mai ales renunțarea la orice personalism și la orice pretenție — așa de inerentă iluminismului — de a crea realitatea prin jocul logic al rațiunii. Odată în stăpânirea acestei metode însă, vezi tot. Nu mai ai nevoe de raționamente. Raționamentul e bun pentru a transmite o convingere deja făcută, nu pentru a-ți face convingeri. Ei bine, această metodă, a corelațiilor și a structurilor, tânărul meu preopinent și teoretician al „Dreptății”, nu o posedă. Căci dacă ar poseda-o, și-ar da imediat seama că a afirma că Montesquieu stă la originile țărănismului, e tot așa de absurd ca, de pildă, a descoperi o… coadă de câne la om. Montesquieu și țărănismul făcând în acelaș fel parte din structuri deosebite precum cânele și omul. Iată de ce tot ceea ce spune împotriva „teoriilor” mele „Dreptatea” în ultima vreme, — nu poate fi luat în serios. Dacă țărănismul rumân vrea, în adevăr, să ajungă la formularea unei doctrine, — să, nu proceadă de la teorii, și nici din cărți. Să proceadă dela realitate. Să se întoarcă la momentul în care s'a născut țărănismul ca mișcare consistentă și militantă: la 1918. Să încerce a-și da seama de condițiunile în cari s'a ridicat această mișcare, și, mai ales, de formele pe cari le-a luat organizarea ei. Forme cari nu au avut nimic intenționat, nimic voit, — economiștii și intelectualii nu apăruseră încă — pentrucă erau născute în chip firesc. Teamă mi-e însă că, dacă ar utiliza această metodă — singura îndreptățită de altfel — teoreticianii „Dreptății” vor trebui să ajungă la aceeaș înțelegere a evenimentelor la care am ajuns noi aci la „Cuvântul”. P. S. Toate astea ca o lămurire de încheiere. Nu cred că „Dreptatea” ține la o polemică doctrinară cu noi. Dacă crede totuș că aceasta ar putea folosi cauzei, eu nu mă dau îndărăt dela o asemenea treabă. Numai că, în acest caz, am dori un alt… preopinent. Băiatul care a scris eri, e bun. Dar mai trebue lăsat să se coacă. Să mai învețe ceva carte, că cu atâta câtă știe e cam costeliv. Și să nu mai facă afirmații lipsite de o elementară informație — ca cele de ieri —; căci asta dezonorează o foaie; mai ales foaia unui partid cu doctrină. 7 Aprilie 1932. EI, ȘI? Ziarele de ieri după amiazi vorbesc toate, pe un ton cu deosebire alarmat de „neîncrederea dela Paris”. D. Rist a depus acolo, guvernului francez, un raport foarte defavorabil situației dela noi, în care cele mai grave pasagii se referă la conversiune. D. Puaux a prezentat guvernului rumân o copie după acest raport, adăugând surpriza d-sale, respectiv a guvernului francez, că o asemenea lege a fost votată. Și „pour la bonne bouche”, d-l Auboin și-ar fi dat demisia din postul de control pe care îl ocupă la Banca Națională a României. Așa spun ziarele. Noi nu știm dacă e așa. Ceea ce însă știm, e că încheierile pe cari le trag ziarele „de opoziție” sunt cu totul deplasate. Căci ați aflat dvs. cari sunt aceste încheieri? Nici mai mult nici mai puțin decât că în fața acestei atitudini a Parisului, guvernul trebue să plece. Convingere așa de fermă în opoziție încât dela clubul liberal se și anunța demisia guvernului. Ne vor ierta preopinenții noștri, dar noi, ca prea cunoscuți „sofiști”, „iresponsabili”, „originali” și „paradoxali”, ne vom îngădui să nu împărtășim această alarmantă solicitudine pentru soarta țării; și anune, mai precis adică, să nu-i împărtășim motivele. E neîncredere la Paris! Ei, și? Pentru asta trebue să plece un guvern în țara rumânească? Adică cum? Ceea ce alaltăieri era „neîncredere în Stambul”, ieri „neîncredere la Berlin” să fi devenit astăzi pur și simplu „neîncredere la Paris”? Nimic, adică, să nu se fi schimbat între hotarele noastre? Unirea tuturor rumânilor să nu fi adus decât deplasarea stăpânirii noastre dela Berlin la Paris, așa după cum unirea principatelor adusese mutarea ei dela Constantinopole la Berlin? Prin urmare tot sub regimul capitulațiilor trăim? Va să zică, în împrejurări extrem de grele, e adevărat, guvernul actual a făcut, între altele: un buget care, chiar în forma lui de buget de mizerie, nu putea fi acoperit — fără ca să fi luat măsuri față de această eventualitate; o lege pentru conversiunea datoriilor agricole în care problema finanțării nu era atacată — fără ca să se fi preocupat de chestiunea generală a creditului, chestiune care singură făcea valabilă conversiunea; o gospodărie care a dus la neplata salariilor — fără ca astăzi să aibă o soluție la problemă, sau cel puțin hotărîrea de a găsi una, după gravitatea și urgența chestiunii. A făcut deci greșeli; sau cel puțin nu a putut evita dificultăți serioase. Pentru toate acestea, opoziția nu cere totuș plecarea guvernului; ci o cere… pentru că la Paris se manifestă neîncredere. Unde este explicația acestei stări de lucruri paradoxale? Unde? Iată: Pe deoparte, în incapacitatea însăș a opoziției: nu putea protesta împotriva sistemului după care a fost făcut bugetul — pentru că și guvernele anterioare tot după acest sistem a lucrat; nu puteau protesta împotriva conversiunii, — pentru că au discutat-o, au admis-o și au votat-o; și nu pot protesta împotriva neplății salariilor — pentrucă nici ei, oamenii opoziției de azi, nu ar putea face față acestor necesități, dacă ar fi chemați la putere. Pe de altă parte, explicația stă într'un fapt de natură sufletească: în psihologia de slugă a oamenilor noștri politici în genere, cari, după patrusprezece ani dela unire nu realizează încă ceeace reprezintă statul nostru; după șase-sute de ani de cultură autentică și autohtonă nu realizează încă ce reprezintă țara și rasa noastră; și cari, incapabili a se ridica până la solidaritatea de ethos, reeditează în procesul de cucerire a puterii, vechile lupte pentru domnie purtate aci cu ajutorul Sultanului, dincolo cu ajutorul Papei. Să plece guvernul? De ce nu? Guvernul de sigur că va pleca, așa cum pleacă toate guvernele cari doară nu sunt decât trecătoare. Nu va pleca însă nici mâne, nici poimâne, nici… ieri. Ci atunci când i se va împlini sorocul. Atunci când va fi socotit pasibil de plecare după meritele și vina lui; după vină, care e mai mică decât o crede opoziția, — după merite, cari hotărît sunt mai mari decât i le acordă opoziția. Eu îmi dau cel dintâiu seama că guvernul va pleca; pentru că știu și de ce va pleca. Va pleca pentru că imprejurările nu i-au îngăduit, sau pentru că i-a lipsit curajul marilor hotărîri, — ca să devină marele guvern al revoluției rumânești, singura atitudine rodnică și mântuitoare în situația de azi. Dar să nu-și facă nimeni iluzii. Atunci când va pleca, va fi stat mai mult și va fi avut o activitate mai curată și mai plină de viață rumânească decât guvernele cari îi vor urma. Căci dacă guvernul Iorga-Argetoianu îi va fi lipsit putința de a face politica restaurării statului țărănesc, — noi ne-am exprimat de mult teama că un guvern Iorga s'ar putea să fie prematur — apoi sigur e că guvernelor cari îi vor succeda le va lipsi nu numai putința, dar și înțelegerea. Și vom intra astfel — ori care ar fi regimul ce se va adopta: „constituțional”, parlamentar, cu guverne de partid, cu coaliții naționale sau numai de partide, cu noui echipe de technicieni, cu guverne „electorale” sau cum veți voi, — vom intra astfel, pentru o bucată de vreme, într'o perioadă de ministere de „trei zile și una până la prânz”, în care răspunderea nu va mai putea fi, chiar pentru cei mai de rea credință, decât a celor ce vor cădea. Iată de ce și cum va pleca guvernul, și vor pleca guvernele. A spune însă, a nădăjdui și a cere ca un guvern să plece pentru că există „neîncredere” peste graniță, însemnează a nu-ți da seama de situație; și, pe deasupra, a da gratuit dovada unei lipse de demnitate care descalifică. 29 Mai 1932. SUB INTERDICȚIE În lipsă de altă replică mai ad rem, „L'Indépendance Roumaine” răspunde la întâmpinarea noastră de Joi cu un argument ad personam: d. Nae Ionescu nu are voe să scrie tot ceeace scrie în „Cuvântul”, pentrucă scrisul d-sale angajează foruri mai înalte de cât persoana sau gazeta d-sale. Nu e pentru prima oară când se pronunță împotriva noastră această interdicție. Nu. De doi ani, toți cei pe cari scrisul nostru îi stingherește, nu pregetă în a ne-o repeta. Sfioși cu cele cari se leagă de persoana noastră, noi am tăcut, — lăsând fără răspuns această cea mai lașă lovitură care se poate îndrepta în potriva unui adversar. Dar asta nu însemnează că vom consimți a tăcea la nesfârșit. Stăm la o răscruce a istoriei noastre naționale. Interese de cele mai multe ori strâmt egoiste obligă pe cei mai mulți din jurul nostru a orbecăi, refuzându-se adevărului. Desfăcuți de persoana noastră, așa cum o lungă și aspră terapeutică spirituală ne-a îngăduit-o, credem că stăpânim acest adevăr și că avem datoria să-l mărturisim; pentru toți, în fața tuturor. Scriem deci. Avem însă astăzi nevoe să ne apărăm dreptul nostru la scris, pe care ni-l contestă așa de stăruitor adversarii? O vom face. Chiar cu riscul de a trece limitele unei discrețiuni care ne e firească. Și o vom face pentru că scrisul nostru aci nu e o chestiune personală, ci împlinirea unui imperativ căruia nu ne putem sustrage. Avem deci: dreptul și datoria să scriem. Dreptul. Ni se spune: dvs. ați luptat pentru Restaurație; și, o recunoaștem, aveți în această luptă anumite merite; căci dacă Restaurația s'a înfăptuit, ea s'a înfăptuit și prin colaborarea dvs. Prin aceasta însă chiar, dvs. sunteți solidari cu Restaurația; și după cum pe vremuri ați fost purtătorii de cuvânt ai acestei cauze, lumea vă consideră astăzi ca purtători de cuvânt ai nouei ordine, stabilite prin Restaurație. Nu puteți vorbi, deci, fără a angaja prin spusele dvs. noua ordine — pentru care ați luptat. Răspundem: e fals. Nu poate fi solidarizată în nici un fel noua ordine, a Restaurației, cu noi. Nu noi am făcut Restaurația — ci ea singură s'a făcut. Meritul nostru? Nici unul. Căci noi nu am acționat pentru înfăptuirea ei, ci numai am spus că ea se va înfăptui. Am spus-o, pentrucă o vedeam fiind în ordinea firească a lucrurilor; în acelaș fel, de pildă, în care am spune că mâine e Duminecă. Și cum oare, dacă mâine va fi în adevăr Duminecă, să avem noi un merit la faptul că e Duminecă? Dacă noi am fi avut vreo parte la înfăptuirea Restaurației, am fi făcut politică. Și, oameni politici fiind, am fi avut pretenția — justificată — ca, după isbânda noastră, să luăm parte la guvernarea țării. Ne-a văzut cineva să o fi făcut? Nu. Dimpotrivă: toată lumea știe că eu și tovarășii mei de aci ne-am refuzat oricărei situații de asemenea natură. Și, slavă Domnului, nu prilejul ne-a lipsit! Noi am fost, în tot procesul Restaurației, numai gazetari: adică oameni cari orientează opinia publică asupra celor ce e firesc să se întâmple. Evenimentele au arătat că nu ne-am înșelat, — că știm, deci, să vedem. Și cum, adică, pentru că ne-am dovedit a ne îndeplini cu succes funcțiunea, tocmai de aceea să ni se interzică astăzi a mai vorbi? Dar dacă vom tăcea noi, cine vreți să vorbească? Faliții prevederii politice, orbii cari nu vedeau evenimentele ce îi plesneau peste ochi? Sau poate oamenii politici, negatori ai ordinei firești? Iată, deci, acesta ne e dreptul. Și acum, datoria. Scriem. Nu putem să nu scriem. Scriem ceea ce vedem, ceea ce înțelegem că se întâmplă. Că trebue să se întâmple. Nu scriem pentru noi. Nici pentru folosul nostru. Nu știm ce e aia. Atâtea răsunătoare succese câte a avut lupta noastră în mărturisirea adevărului, nu ne-a făcut nici mai bogați, nici mai pretențioși, — nici nu ne-a ridicat în situații altele decât le aveam înainte. Suntem aceiași: simpli, săraci și neînfrânți. Scriem. Nu pentru noi. Nu din ale noastre. Căci nu am inventat nimic, și nu voim să câștigăm pe nimeni pentru invenția noastră, — în atârnarea noastră. Scriem mărturisind o credință și un adevăr. Și suntem siguri de isbânda acestora. Sofisme și fantezii — scrisul nostru? Asta se va vedea. Nu era nu mai departe de acum trei ani tot o fantezie și Restaurația? Și iată! Sigur: scrisul nostru stingherește pe unii în planurile și ambițiile lor; isbește violent pe alții în lenea și obicinuințele lor. Ei, și? Trece vremea — și până la urmă tot noi avem dreptate. Luați, vă rog, manifestele electorale și programele de azi ale partidelor politice; și spuneți dacă ele nu se resimt toate de acțiunea programatică a „Cuvântului”. Meritul nostru, deci? Nu. Ci altceva. Noi exprimăm o realitate: realitatea rumânească. Este funcția noastră în viața noastră publică. Nu construim voit un sistem politic. Noi nu cunoaștem sisteme; ci numai realități organice. Tocmai de aceea însă scrisul nostru e unitar; dela 1926 până astăzi „Cuvântul” se mișcă pe aceeaș singură linie a destinelor și realității rumânești. Oamenii ne-au fost prieteni și dușmani; am crezut în ei și am încetat să credem. Problemele însă, — perspectiva asupra lor a rămas statornic aceeaș. Iată, gazeta noastră e aci — să ne arate cineva în ultimii ani o contradicție pe liniile esențiale. Explicația? E simplă. Nu inventăm — ci exprimăm. Suntem solidari cu rasa noastră; mai solidari decât mulți alții dintre noi. Simțim deci în noi înșine, prin contactul organic dar și conștient cu această rasă, ritmul și direcția destinelor ei. Simțim și spunem. Nu pentru că o voim, ci pentru că nu putem altfel. Cântăm cum cântă pasărea — fără nici un merit, dar adevărat. E funcțiunea noastră firească; datoria noastră. Să se renunțe deci, din lagărul advers, la această interdicție care se aruncă asupra noastră. Vă stingherește că scriem? Aveți o soluție simplă: strângeți-ne de gât — dacă puteți. Nu uitați însă că și asta e zadarnic: niciodată un condamnat la moarte nu a scăpat de ștreang oprind ceasornicul care îi arăta înaintarea vremii spre ceasul sorocit supliciului. 26 Iunie 1932 „ÎN NUMELE CUI?” Rând pe rând, toate partidele, grupările și oamenii politici cari au căzut sub examenul nostru critic, ne-au pus întrebarea asta: „În numele cui vorbești d-ta”? Era, pasă-mi-te, după isteața lor părere o întrebare menită să… ne încurce. Ne-au întrebat deci toți: și averescanii, și național-țărăniștii și liberalii d-lui Duca. Pe rând, care cum ne cădea în clește. și stăruiau semnificativi!, cu chestiunea. Căci asta le trebuia dumnealor, să stabilească odată pentru totdeauna că suntem o gazetă „inspirată”. Țărăniștii, luați uneori de scurt, nu se sfiau să declare că „Dreptatea” nu reprezintă punctul de vedere al partidului; naționalii spuneau cui voia să asculte că „Patria” nu tipărește decât elucubrațiile personale ale unui anume Zachi Boilă; și nu odată dela liberali s'a trimis vorbă în dreapta și stânga că cutare lucru din „Viitorul” sau „L'Indépendance Roumaine” s'a publicat fără știrea conducerii partidului, care regretă. Deci oficioase de partid se puteau oricând retranșa în dosul unui punct de vedere personal al cutărui sau cutărui redactor, scuturând astfel răspunderea partidului. În cazul „Cuvântului” însă, asta nu e îngăduit. „Cuvântul” deși nu e decât foaia redactorilor lui, TREBUE neapărat să reprezinte punctul de vedere al cuiva în afară de redacție, care acela e răspunzător de toate cele ale noastre; bune sau rele; mai ales rele însă. Faptul că ziarul acesta apare de șapte ani, nu-i dă încă, se pare, drept de cetățenie în viața noastră publică; drept care, după câte înțelegem, nu se poate căpăta decât dacă te poți dovedi ca aparținând unui stăpân. Că ai și tu ochi cari văd, minte care înțelege și gândește, suflet care simte și crede, piept care stă în fața loviturilor și braț care lovește în numele credinței, oameni cari te urmăresc și prin aceasta chiar îți devin tovarăși, tovarăși care îți stau în ajutor, — asta nu e deajuns ca să facă înțeleasă „taina” apariției acestui ziar și îndreptățirea lui de a vorbi. Nu. Îți mai trebue ceva: voe dela un stăpân care neapărat trebue să-ți stea în spate, pitindu-se după tine; voe și îndemn. De unde, deci, și întrebarea — care pentru un om de conștiință nu e decât o insultă —: în numele cui vorbești d-ta? În numele cui? Iată, vom spune. Vom spune-o însă începând prin a stabili că, apărând deja de șapte ani, cel puțin de șase foaia aceasta s'a mișcat pe aceiași linie politică. Nici un pas spre dreapta sau spre stânga; ci statornic pe aceiași linie. Au plecat unii, alții au venit. Dar au venit la acelaș fel de înțelegere a realităților, la aceiași tradiție spirituală, la acelaș crez; politic și metafizic acelaș. Că acești unii sau alții au fost partide sau simpli oameni, — egal. Nu noi am venit la ei; nu noi am plecat de lângă ei; au venit sau au plecat dânșii; sau mai exact am fost tovarăși; de drum și de luptă, atâta vreme cât drumurile noastre, întâlnite, au mers alături. Și nu am mai fost, atunci când drumurile noastre s'au despărțit. A, de sigur, au fost împrejurări când, la despărțirea drumurilor, privindu-ne foștii tovarăși cum se ștergeau în ceața fumurie, o lacrimă a înflorit în ochiului nostru; plângeam însă pentru ei, pe rătăcirea lor. Dar chiar când inima ni se strângea în piept, noi dela drumul nostru nu ne-am abătut. Suntem gata să stăm la judecată în fața conștiinței noastre și a lui Dumnezeu; și să spună fiecare dacă e sigur că la despărțire el și nu noi am rămas pe calea împărătească a credinței — UNA. De șase ani deci, zi de zi, aceiaș credință. Iată în numele cui vorbim. De șase ani, zi de zi, ÎN NUMELE ȘI ÎN SLUJBA — jertfelnică de atâtea ori — a REALITĂȚILOR RUMÂNEȘTI. De șase ani nu ostenim a spune, în toate chipurile, pe toate glasurile că se face la noi o politică abstractă și năroadă gândită de un cap de papagal pentru cetatea cucilor din nouri. Că se risipesc cu inconștiență îndobitocită în occidentalism, minunatele energii ale unei rase harnice, cinstite, cuviincioase, bogate în ignorate adâncimi sufletești. Că creerul de maimuță, al unei „cea dintâi generație în ghete”, a creat pentru gospodărirea acestor energii un stat caraghios, trândav, incorect, parazitar și paralizant, sărăcind prin pretenții înfumurate de mahalagiu parvenit, o țară dăruită de Dumnezeu cu toate bunurile pământești. Că, mentalitate de slugi proaste, am băgat țara și sufletul ei slugă la dârloagă, am renunțat la demnitatea noastră de oameni ai lui Dumnezeu cel puțin ca ori care alții, am încrucișat cultura noastră reală, veche de o mie de ani, puternică în adâncimea ei, cu tot felul de civilizații lipsite, față de noi, de orice connaturalitate, creând astfel oribile corcituri sterpe și ridicule. De șase ani. Și tot de șase ani cerem ca acest scandal împotriva firii să înceteze. Să ne desmeticim. Să ne dăm seama că nimic nu se poate crea decât în ordinea firească a lucrurilor. Să ne aplecăm atenți, umili și înțelegători asupra realităților noastre. Să cunoaștem cum ne-a făcut Dumnezeu și unde ne-a așezat Dumnezeu. Și din voința Lui, adică din legea noastră, să scoatem îndreptările pentru orânduirea vieții noastre. De șase ani o spunem, de șase ani o cerem; și nimeni nu s'a gândit până acum în urmă să ne întrebe în numele cui vorbim și nici să ne pretindă carte de îngăduință dela vreun stăpân. Și, iată, deodată, acuma se ridică, proști, și îndrăzneți, buluc cu toții: d-ta în numele cui vorbești? Eu? Nu. Noi! Vorbim NOI TOȚI! În numele realităților rumânești ignorate, înfruntate, schingiuite, închircite de toată viitura a trei generații de oameni politici în papainoage. Să nu fie, oare, de ajuns? 27 Iunie 1932 VREMEA TEOLOGILOR Cred că mai păstrez încă, pe undeva, broșura „cu dedicație” asupra unei reforme a constituției austriace pe care mi-o dăduse pe vremuri Monseniorul Seipel. Dar în 1918 când l-am cunoscut eu — lucram, ca redactor, într'un institut de editură cu care el avea strânse legături — cancelarul de mai târziu al republicei austriace nu avea decât contacturi scriitoricești cu politica; și în afară de bunul lui prieten, exegetul Alois Schoepfer dela Innsbruck, nu-mi aduc aminte de cineva care să-i fi prezis o mare carieră politică. Erau, de altfel, și timpurile „defavorabile”. În 1918, războiul trăgea spre sfârșit și crea o poziție cu totul preponderentă partidelor și oamenilor de stânga. Ce ar fi putut aștepta, deci, dela viitor profesorul Seipel, teolog și om de încredere al cercurilor imperiale? Și totuș, iată, s'a întâmplat că teologul Seipel, om de dreapta în închegarea lui sufletească, a devenit cea mai însemnată figură politică a noului stat austriac. E potrivit, cred, să ne oprim asupra întâmplării acesteia. Pentru că ea e pasibilă de o formulare generală. Fenomenul carierei politice a răposatului monsenior Seipel nu este izolat. Căci, lăsând la o parte pe Cardinalul Pacelli, actualul secretar de stat al Vaticanului, și care mi s'a părut cel mai însemnat cap politic pe care l-am cunoscut în vremea războiului, trebue să constatăm că între puținii oameni mari iviți după războiu, trei sunt teologi: Seipel, Bruening și Stalin. Într'o vreme, deci, în care oamenii „de știință” și de concepție „pozitivă”, cred că își pot îngădui tot felul de ironii pe seama „popilor” și „teologilor”, destinele atâtor țări sunt sub hotărârea unor personagii cari s'au plămădit sufletește în lumea problemelor dumnezeiești. Nu aș avea dreptul să generalizez; îmi dau seama. Dar chiar așa, în forma lui redus-generală, fenomenul își are însemnătatea lui. Care e explicația faptului? Eu nu văd decât una singură; ceva cam subtilă, de sigur, construită mai mult din imponderabile; dar nu mai puțin valabilă pentru aceasta. Să observăm, pentru început, că nici unul din reformatorii de după războiu nu se ridică din lumea protestantă. Rathenau era un metafizician evreu; Mussolini e catolic; Lenin a fost rus-ortodox. Nu ca profesiune de credință. Ce crede omul despre el însuș și ce ar vrea el să fie, e cu mult mai puțin important decât ceeace este el în fond. A putut, deci, Lenin să se declare ateu și să și activeze în consecință. Structura lui sufletească, felul lui de a judeca, simți sau percepe nu era însă mai puțin ortodox. Va să zică nici unul din marii reformatori contimporani nu e din lumea protestantă; adică nu este raționalist, positivist, libertar, contractualist, idealist și… antimetafizic. Asta ne dă un prim element de orientare în problema pe care o desbatem. Mentalitatea uscat-positivistă poate fi eficace în raporturi fixe și ordonate. În momentul însă, în care realitatea se desgărdinează și tinde să devină aparent haotică, metodele reci și precise ale rațiunii singure, nu mai ajută prea mult. Ba încurcă. E și natural. Timpurile de mari prefaceri nu oferă la suprafață nici un punct fix sau măcar precis de orientare. În asemenea împrejurări nu ajută decât cea de a doua vedere, care nu judecă în funcție de concret, ci în funcție de real; care stă în contact cu principiile generatoare ale realității, cu momentele esențiale. Toate imponderabile, „divagațiuni” metafizice — așa cum le judecă și le categorisesc oamenii serioși și științifici, dragă Doamne, dar, iată, existând și făcându-se valabile la timpul lor. Ei bine, tocmai aceste împrejurări hotărăsc de prezența teologilor în capul marilor mișcări politice reformatoare de astăzi. În privința teologilor circulă în chip curent tot felul de păreri; cari de cari mai nepotrivite și mai false. Se ignorează în primul rând caracterul realist și viu al cunoștinței teologice. Aplicarea directă la realități. Capacitatea surprinzătoare de a generaliza valabil pornind dela un singur fapt, în aparență neînsemnat, dar în realitate caracteristic pentru un întreg grup de evenimente. Generarizare nu după bunele reguli ale inducției, așa cum sunt formulate ele în orice manual de logică (și nefăcând în fond nici cinci paralele), ci ținând de un anumit dar special a cărui origine stă într'o adâncă iubire a existenței. Și mai ales se ignorează un alt dar — imens acesta — al structurii sufletești a teologilor: posibilitatea de a sta în contact direct cu cele nevăzute, dar reale; cari dacă nu se pot fotografia, se pot în schimb trăi. Nimic mai fals în procesul cunoașterii decât pretenția sau măcar tendința de a reduce toată realitatea la ceeace se vede sau se poate măsura. Și nimic mai îndepărtat de mentalitatea teologică, în acelaș timp. Așa că aci stă explicația: atâta vreme cât raporturile sunt ordonate, înșiruirea aparențelor este oarecum structural fixă, iar așa numita cauzalitate științifică (ce o mai fi și aia?!) poate servi de instrument orientator. Când însă intervin marile perioade de prefacere, nu se mai pot descurca decât cei cari cunosc meșteșugul de a sta în contact nu cu întâmplările, ci cu resorturile lor intime. Adică metafizicienii. Seipel, Bruenning și Stalin au trecut pe primul plan politic — pentrucă e vremea teologilor. 6 August 1932. „NU EȘTI OM POLITIC” O nouă tactică a fost adoptată în lumea noastră politică, față de precipitarea evenimentelor, care amenință cu exproprierea pe „oamenii noștri de stat” de până acum. Ea se aplică celor cari s'au hotărît să pășască la o prefacere radicală, și urmărește demonetizarea lor; nu ca program, — ci doar ca… ministeriabilitate. „Ce vrea, în definitiv X sau Y? Reducerea cuponului? Restabilizare? Simplificarea aparatului de stat? Schimbarea așezării generale a așezării economiei noastre? Are dreptate. Parcă noi nu gândim la fel? Dar, vezi, nu e om politic. Astea nu se spun. Se prepară în secret. Și se fac. Când le vine timpul!” Tactica asta ar fi de admirat. Dacă nu te-ar prididi desgustul. „Are dreptate” și „gândim la fel”! De când, mă rog? Anul trecut, cam pe vremea asta, adică mai exact prin August, am scris noi pentru prima oară aci că, în situația în care ne aflăm, nu mai putem plăti cuponul. Vă aduceți aminte ce a fost? Săptămâni de zile a durat haiul și larma. Trebuia să se dovedească lumii că noi suntem niște desperați, nebuni și iresponsabili. Cari nu posedăm a. b. c.-ul finanțelor și politicei. Și dacă credeți că se prefăceau numai, vă înșelați. Bieții oameni, toți cu mușiță pe creer — cum bine vă puturăți da seama de atunci —, erau sinceri. Vă întreb astăzi, — care este omul politic „responsabil” care să nu se gândească, și să nu spună, că e nevoe să începem cât mai neîntârziat tratative pentru reducerea cuponului? Mă rog, ce s'a schimbat de atunci și până astăzi? Nimic. De atunci și până acum avem, față de obligațiile bugetare, un deficit de minimum opt miliarde. Deficit care în August trecut începuse deja să curgă. Intervenția pen- tru reducerea cuponului era, deci, în August trecut de imediată necesitate. Unde erau însă oamenii noștri de stat cu soluțiile lor? Poate știți dvs. Eu nu. Astăzi — da. Astăzi toți vor reducerea cuponului. Și o tratează chiar. Dar nedându-și seamă că, ceea ce anul trecut ar fi fost poate suficient, azi nu mai e decât o picătură de apă pe plita înroșită, o tratează timid (și până la sfârșit — luați, vă rog, notă — o vor strica ). Aș vrea să știu; să mi se spună și mie, ca să mă dumiresc — e mai la urma-urmelor și o faptă creștinească doară! — dece atitudinea „Cuvântului” era anul trecut lipsită de răspundere? Nu era soluția bună? Ba da, de îndată ce azi toți oamenii cu răspundere au adoptat-o. Nu era actuală? Ba da, de îndată ce azi statul are un gol de opt miliarde la încasări și nu mai poate plăti nici măcar lefurile și mor caii DE FOAME în grajdurile cazărmilor. Atunci? Și cazul ăsta nu e unic. Mai de mult, a eșit d. Iunian cu o soluție a d-sale: restabilizarea. Nu știu dacă e cea mai bună. Noi, precum se știe, ne gândim la alta. Dar, incontestabil că restabilizarea e o soluție mare; și serioasă. Cum a fost primită? Ce s'a spus despre d. Iunian? Știți iarăș. Dar ce gândesc astăzi aceiași oameni „cu răspundere” despre restabilizare, — mai bine să nu mai spun. Căci nu le-ar fi moale anumitor „stabilizanți” dacă ar ști lumea la ce activitate se dedau dumnealor astăzi. Și cu toate acestea, pentru ei „Iunian are dreptate — dar nu e om politic; pentrucă… vorbește de restabilizare și cupon. Iar despre asta nu se poate vorbi! Nu trebue!” Vai, biata lor șiretenie făcută ferfeniță și cârpită cu ață albă! De ce „nu e om politic” d. X sau Y — ați priceput. Pentrucă s'ar putea ca evenimentele să impună politica a cărui purtător de cuvânt s'a făcut el, și pentrucă s'ar putea ca opinia publică să-l împingă pe el la locul de realizare a acestei politici. Și vedeți, asta nu se poate. Politică economică și financiară nu au dreptul să facă în țara rumânească de cât anumiți specialiști, oameni de meserie, cari știu ce este aia ban, credit, bir și împrumut. Și mai ales cari au relațiuni. Mai ales. D-l X sau Y nu ei au văzut întâiu real că… au vorbit. Și pe urmă, pentrucă nu sunt specialiști. Că totuș d. X sau Y și nu ei au văzut întâiu realitățile, că ei nu le-ar fi văzut de cât dacă li le arătau alții, — asta se pare că nu are nici o importanță. Luăm programul — și gata! Gata? Ei, nu. Și nu numai pentru că ar fi imoral. Asta, precum se știe… nu are în politică nici o importanță. Nu, pentru alte motive; mai obiective decât atât. În politică, o idee crește cu un om. Ea nu e, ca în medicină, o doctorie care se poate administra uneori în chip mecanic, fie și de un agent sanitar. O idee, o soluție politică se impune dintr'un anumit complex de condițiuni, obiective, de sigur; dar nu e posibilă decât printr'o sinteză personală. Așa — încât cel care o are cel dintâiu, cel care o vede, este și cel mai indicat să o realizeze. Politica e viață; și în politică soluțiile nu se învață; se găsesc. Cine nu e în stare să le găsească, ci numai așteaptă să i le spună alții, pentruca el să și le însușască de bine de rău, învățându-le, acela nu e om politic; ci cel mult un funcționar. Pentrucă nu are simțul vieții, și nici putința de contact cu ea. Este bine să fie spuse și lucrurile astea. Nu de alta, dar s'ar putea, vedeți, să vină și vremea socotelilor. Noi, o experiență am făcut. Nu era oare „conversiunea” o soluție mare, radicală? Și ce s'a ales din ea? Nimic. Pentru că cei cari o realizează nu au înțeles nimic din ea. Nu a crescut în ei. Nu i-am putut vedea rădăcinile — și, deci, nici prevedea cum va trebui să crească. Așa a fost omorîtă conversiunea; pentru că nu a fost gândită unitar, până la sfârșit. Voiți acum să procedați la fel cu celelalte soluțiuni radicale pe care le prindeți din vânt, după ureche dar cu care nu aveți nici un fel de legătură organică? Luați seama, s'ar putea să nu vă… lase lumea! 2 Octombrie 1932. SFÂRȘIT DE AN Preocupările sintetice sunt din ce în ce mai rare în politica rumânească. Oamenii cari cer pentru ei roluri de mâna întâi în viața publică fac, în generalitatea cazurilor, o politică de combinațiuni; cari când nu sunt personale sunt numai de douăzeci și patru de ore, — iar când nu sunt de douăzeci și patru de ore sunt numai personale. Poate că e mai bine așa. Căci intervenția unei voinți în cursul evenimentelor, intervenție care caracterizează în primul rând acțiunea politică, nu poate fi cu adevărat fecundă decât atunci când această voință nu are pretenția să creeze istorie, ci numai să o înlesnească, subordonându-se în chip inteligent desfășurării firești a lucrurilor. Umilitatea asta este însă așa de rară la oamenii politici, încât mai că nu am cunoscut dela răsboiu încoace o acțiune care să fie determinată de altceva decât de resorturi subiective și personale. Așa că, trebue să considerăm ca un adevărat noroc faptul că lipsește spiritul de generalizare și de sinteză. Viața noastră publică nu ar fi decât mai falsificată încă. Așa, putem să nădăjduim că peste eforturile efemere ale micilor ambiții, istoria se face singură. Cu alte cuvinte: dacă nenorocul nostru e că nu a apărut încă în viața politică de după răsboiu o mare personalitate înțelegătoare și eficace în gest, — apoi norocul nostru e că nu a apărut nici o mare și puternică ambiție inteligentă și ca atare primejdioasă. Ambiții sunt destule. Ambiții puternice însă, nici una. Anul politic pe care îl încheiăm astăzi este o tristă ilustrare a acestor considerațiuni. E anul acțiunii confuze prin excelență. Confuză, această acțiune nu în integralitatea ei, ci în resorturile subiective, ale oamenilor politici cari au fost la lucru. Anul acesta se poate caracteriza ca cel al reacțiunii. În adevăr, două erau problemele cari dominau viața noastră publică: a) în ordinea militant politică, crearea unor organisme vii și eficace, cari să se înstăpânească în chip firesc la conducerea treburilor publice; b) în ordinea de guvernare, orientarea din ce în ce mai precisă și mai hotărîtă în spre o politică radicală de realități. Ce s'a obținut? ad a): procesul de destrămare al actualelor partide politice și precizarea unor noui centre de polarizare, sâmbure al viitoarelor partide — acelea în adevăr vii și eficace — a fost oarecum oprit, prin introducerea arbitrară a unui antiferment. Fenomenul acesta s'a întâmplat cam la începutul toamnei, și pentru ca incapacitatea de înțelegere a oamenilor noștri politici să fie peremtoriu dovedită, anume într'un moment în care fenomenul nouei polarizări era de domeniul celei mai apropiate înfăptuiri. (Trebue să recunoaștem că dușmanii nouei ordini politice, cei cari luptă împotriva unei reașezări firești, au fost mai îndemânatici și mai tari decât partizanii naturali ai regrupării a căror categorică înfrângere se datorește în primul rând lipsei de orizont politic a d-lui Mihalache). În momentul de față victoria e necontestat de partea vechilor așezări politice. (Intervenția d-lui Titulescu în politica internă nu schimbă cu nimic această realitate). ad b): orientării înspre o politică radicală i s'a opus, după căderea guvernului Iorga-Argetoianu, o viguroasă contraofensivă a spiritului capitalist-burghez. Campania împotriva bolșevismului economic, așa de artificială, în contra firii și fără sens, nu a fost de fapt decât un fenomen anex și lipsit de importanță politică; adevărata ofensivă fiind purtată de fostul ministru de finanțe d. Mironescu, sprijinit de Banca Națională și ajutat, întâmplător, de faimoasa hotărîre a Casației în chestiunea conversiunii. Trebue să stabilim totuș că odată cu instalarea guvernului Maniu contraofensiva aceasta a slăbit în chip sensibil. Dacă nu în formă, actualul ministru de finanțe continuând a tuna împotriva „defetiștilor”, — cel puțin în fond, măsurile și legiuirile ministrului de justiție; devenit centrul marei politici financiare a guvernului, accentuând necesitatea unei adaptări la realități. Dacă însă în ordinea politică, supusă inițiativelor individuale, anul 1932 a fost anul contraofensivei reacționare, nu e mai puțin adevărat că în ordinea istorică, a marilor întâmplări firești independente de biata noastră viață omenească, lucrurile și-au urmat cursul lor normal, tocmai acela pe care îl indicăm noi constant în această foaie de mai bine de trei ani. Victoria partidelor vechi nu a fost o victorie efectivă, aceste organisme neisbutind, de fapt, să oprească înlăuntrul lor procesul de destrămare astăzi mai înaintat ca oricând, iar contraofensiva capitalist-burgheză nu și-a atins decât în chip cu totul trecător țelurile, fenomenul de orientare înspre o politică radicală fiind în acest moment într'o evidentă fază de generalizare. Prognosticuri pentru 1933? Nici unul. O dorință numai: ca politica să se pună de acord cu istoria; pentru a asigura cu un ceas mai devreme refacerea noastră; sau pentru a se evita sguduiri prea mari. Știut fiind că nimic nu poate întoarce istoria din curgerea ei. 1 Ianuarie 1933. D. MIHALACHE PLEACĂ ÎN STRĂINĂTATE… Un comunicat oficial anunță că țara noastră va fi reprezentată la conferința dezarmării prin dd. Titulescu, Mihalache și Antoniade. Abia întors dela Atena, d-l Mihalache deci, se va îmbarca pentru Geneva. Pe d-l Titulescu îl înțeleg oarecum; mai ales după ce, acum câtăva vreme, „Le Temps” ne-a vestit că a debarcat nu știu unde în tovărășia lui Harold Lloyd; ceea ce ar dovedi la d-sa o predilecție pentru intrările de senzație. Nu înțeleg însă pe d-l Mihalache. D-l Mihalache la conferința dezarmării? Apoi ce crede d-sa că poate face la o conferință ca asta? Acolo sunt tot felul de oameni: naivi vizionari cari își închipue că pot realiza un utopic ideal de pace universală, șireți îndemânateci cari încearcă să-și asigure pe vecinicie o situație astăzi preponderentă și șmecheri trecuți prin toate ciururile, spălați cu toate apele, frecați ca toate șiretlicurile lucrând mai mult în culise la sabotarea oricărei înțelegeri efective, spre satisfacția marilor fabricanți de arme și munițiuni cari le stau la spate. Și d-l Mihalache se duce în această adunare, atunci când nimic nu-l obligă la asta? În care din cele trei categorii, — și ce să facă acolo? D-l Mihalache greșește, deci, când se duce la Geneva, la conferința dezarmării; și mai greșește când trece din nou granița. Prea multă fâțâială, și mai ales prea multă — în străinătate. Ce vrea d-l Mihalache? Să devină „internațional” sau să-și lărgească orizontul? Cea dintâi nu se poate, de cea de-a doua nu avem nevoe. A merge în străinătate e de sigur un lucru bun și de folos; dar la vremea lui numai. Te duci în străinătate atunci când sufletul și inteligența îți sunt plastice, când poți asimila, când poți adică primi și topi în tine, așa cum o plantă soarbe prin rădăcinile ei sucurile pământului și le transformă în celule vii cari toate merg către fruct și sămânță. De la o vreme însă omul nu mai asimilează; nu-și poate îmbogăți ființa; el rămâne exterior tuturor celor ce se petrec în afară de el, — nu mai poate trece în lucruri și nu mai poate prelua lucrurile în el. E momentul din care înainte el devine judecător peste oameni și împrejurări, și intervine normativ în evenimente. A voi să înveți, să-ți lărgești orizonturile la o asemenea epocă a vieții e nu numai sforțare zadarnică, ci deadreptul primejdioasă. Căci nouile tale cunoștințe rămân experiență moartă, hrană neasimilată, care împiedică și rătăcește. Și, vedeți, asta vrea să facă d-l Mihalache acuma. O face, — și face rău. Domnule Mihalache, noi treburile astea ale învățăturii de tot felul le cunoaștem deaproape; pentrucă le-am trăit. Nu o regretăm, desigur. Dar noi ne dăm seama că am sosit deja la popasul cel mare, de unde înainte trebue să facem efortul de a uita tot. De a uita tot ce am învățat pe nume și ce a rămas identificat ca al altuia în noi, și de a nu mai păstra decât ceea ce am mistuit cu atâta desăvârșire, încât a devenit parte integrantă din ființa noastră. Asta vrem noi cari am văzut lumea la vreme, am învățat carte și știm ce însemnează „cartea” pe care o prețuim, dar care nu ne sperie — pentrucă de ea nu se sperie decât analfabeții. De ea și de străinătăți. D-l Mihalache vrea însă altceva. Vrea să se ducă prin străinătăți, să învețe de aci înainte ceea ce nu a avut norocul să învețe la vreme, și cu puteri noi să se întoarcă aci pentru a ne gospodări. E zadarnic și primejdios. Treaba asta a mai făcut-o unul: Petru cel Mare. Dar, vedeți, ăla era Petru cel Mare; iar pe dealtă parte, cine își dă seamă de rostul lucrurilor înțelege că nici chiar geniul organizator înăscut al acestui împărat nu a putut rezista falșificării sterpe — care se răsbună și peste sute de ani — la care te expune învățătura târzie și contactul târziu cu lumea alta decât cea în care te-ai născut. D. Mihalache se înșeală deci, și face eforturi rău dirijate. Le face însă, pentru că nu-și dă seama ce reprezintă el în politica rumânească și ce așteptam noi dela el. Noi l-am înconjurat nu numai de dragostea, dar și de nădejdile noastre, și i-am stat toți în ajutor, adesea mai mult decât ar fi meritat-o poate, numai și numai pentru că am crezut să găsim în el nu un reprezentant al gândirii și căldurii reflectate, ci un exponent al instinctului țărănesc. Și cu cât efortul nostru de a ne lepăda de tot ce am adăugat pe noi era mai mare, cu cât mai tare doream a ne simplifica gândirea și a o repune în contact direct cu realitățile redevenind țărani; cu atât prețuirea noastră pentru acest norocos fiu al pământului — norocos pentru că îl socoteam autentic — era mai adâncă. D-l Mihalache însă nu se mai vrea țăran. D-l Mihalache se vrea om umblat și cu carte — ca să ne învețe și pe noi; neștiind bietul de el că noi dacă ne dorim ceva nu e să mai învățăm, ci să uităm ca să devenim așa cum îl credeam pe el: simplu, sănătos și trăind deadreptul realitățile. De acest domn Mihalache mărturisim că nu avem nevoe. Căci nu uităm că cele două mari erori politice pe cari le-a făcut în ultima vreme, au fost ambele comise fiecare după o întoarcere din străinătate. 21 Ianuarie 1933. „CE VOR MASSELE” Planul înclinat al politicei se dovedește a fi din ce în ce mai primejdios pentru oamenii vieții noastre publice. Gândiți-vă, numai, la câți alunecară pe el în ultimele zile! E adevărat că și împrejurările au fost tari. Dar oricum, eu o mărturisesc, tot ar fi fost de așteptat par'că mai mult echilibru; și mai multă stăpânire de sine. E o veche convingere a mea, că oamenii politici gândesc surprinzător de puțin. Convingerea asta s'a verificat încă odată acum. Căci toată lăbărțătura demagogică expusă la tribuna Camerei nu e de fapt, decât lipsă de înțelegere a unor situații, relativ simple totuș: oamenii noștri doresc cu orice preț să facă „carieră”, și cred că drumul cel mai scurt e cel indicat de aplauzele „masselor”. Iată unde ei se înșală; și încă fundamental. În adevăr: viața noastră publică este dominată, în chip constant, de foarte multă vreme, de o nefericită confuzie care se face între voința maselor și aplauzele masselor. Oamenii politici, chiar sincer și perfect intenționați unii din ei, se cred îndatorați a vorbi și lucra pe placul mulțimii, închipuindu-și că urmează prin aceasta indicațiile masselor. Asta e însă categoric fals. Pentrucă nu e nici o legătură între mulțimile cari aplaudă și masse; mulțimile cari aplaudă sunt strada; massele, sunt altceva. Strada poate să fie uneori și muncitoare; ea nu e constituită în chip necesar din ceea ce obicinuit se numește scursura mahalalelor, publicul flotant al oricărei întruniri, ceata de gură-cască în totdeauna gata a lua parte la un scandal și la o protestare. Strada însă, este în orice împrejurare, o mulțime sugestionată; cu o existență spirituală care nu e nici normală nici proprie. Iar resorturile ei, — pasiunile cele mai turburi, stările sufletești cari cele dintâiu și cele mai ușor scapă de sub controlul judecății și al voinței. Spre deosebire de stradă, adunare incoherentă, fără viață organică statornică, trăind agățată de o formulă pasională impusă pe cale de sugestiune, — massa este însuș suportul vieții colective, insul întreg al națiunii. Massa trăiește deci, își are legile ei, necesitățile ei precise, liniile ei de mișcare; însă nu formulează. Vei afla, deci, întotdeauna, din chiar gura străzii, ce vrea această stradă, când în adevăr vrea ceva; nu vei afla însă nici odată direct din gura masselor ce vor ele. „Ce vrea massa”, — asta e o problemă. Cea mai de seamă problemă a vieții politice; și cea mai grea. Căci „ce vrea massa” însemnează de fapt „ce trebue massei”, iar ceea ce îi trebue e prea adesea deosebit de ceea ce ea cere în chip expres. Iar pe atitudinea care se ia față de această problemă se măsoară omul de stat. Demagogul ieftin, plevușca vieții politice, deschide fereastra ca să audă ce se strigă în stradă, — atunci când de cele mai multe ori el însuș și-a trimis oamenii să strige. Omul de stat se concentrează, se adună, tocmai pentru a se deschide mai complect intuiției realității, pentru a trăi, înțelege și formula ceea ce constitue fondul adevărat al necesităților massei. Așa fiind, demagogul e întotdeauna în acord cu dorințele strigate ale străzii, dar tocmai de aceea în dezacord cu adevăratele nevoi ale colectivității pe când omul de stat, de cele mai multe ori în dezacord cu strada, se găsește aproape întotdeauna în acord firesc cu ritmul vieții naționale, pe cari îl promovează. E, fără îndoială, comod a merge cu mulțimea; omul de stat însă preferă calea cealaltă, a adevărului, interesându-se numai mediocru de ceea ce cere strada. Nu trebue, de sigur, să împingem lucrurile prea departe. Va trebui totuș să subliniăm faptul destul de ciudat că toți marii așezători de țară au fost lipsiți de dragostea și aplauzele mulțimii. Așa Bismarck și Richelieu, așa Petru cel Mare și Ludovic al XI, așa Cronwel și Stalin. E firesc. Căci toți acești oameni nu au căutat aplauzele mulțimii, ci binele acesteia. A fost deci în toată atitudinea lor un efort care mergea către ființa întreagă a colectivității, și care tocmai pentru aceasta călca prea des în picioare necazurile și poftele individuale cari de fapt nici nu se suprapun cu marile nevoi ale națiunii. Asta au fost întotdeauna oamenii de stat, și asta nu sunt oamenii noștri politici de azi. Lăsându-se conduși de mulțime în loc de a le pătrunde, înțelege și conduce, sau — mai rău încă — încurajând pofte iresponsabile în mulțime pentru a le câștiga, ei nu fac decât să-și mărturisească slăbiciunea. De când există omenirea, a face politică însemnează a stăpâni. Nu a stăpâni, de sigur, ca un tiran, adică punând mulțimile sub jugul inspirației tale fanteziste și sub nevoile ambițiilor tale uscate de stăpânire. A te da sarcinii și nației tale, a arde tot în slujba căreia te-ai plecat, — dar totuș a stăpâni. A stăpâni nu pentru tine, ci pentru alții, pentru chiar cei stăpâniți, — dar totuș a stăpâni. Dur, cu severitate de cele mai multe ori; înfruntând dușmănia și ura care nu face bine nimănui pentru că se suportă foarte greu, dar pe care dacă nu o cauți, nici nu ai dreptul s-o ocolești atunci când ea încolțește pe drumurile aspre ale sarcinei tale. …Și ar mai fi atâtea de spus. Toate lucruri tari și stranii, — de cari toți oamenii noștri politici fug. Dar dacă fug, nu dă asta și măsura valorii lor? 23 Februarie 1933. UN IMPERATIV: MÂNILE LIBERE! Cu câteva săptămâni înainte de a trece „dincolo”, și anume în primăvara lui 1928, dacă-mi aduc exact aminte, Titus Enacovici, întemeietorul acestei foi și unul din capetele cele mai clare din câte a avut presa românească, a publicat în „Cavântul” un articol profetic: 1933; în care indica anul acesta ca timp al marilor lichidări în criza mondială. Suntem abia în a treia lună, și prevederile par a se împlini. Nu există colț pe pământul acesta în care, într'un fel sau altul, lumea să nu se frământe și lucrurile să nu se răstoarne; nu există domeniu de activitate omenească în care să nu se fi instalat dezechilibrul. Dacă anul 1933 va fi cel al lichidărilor, e greu de spus. Asta ar însemna că în acest an criza și-ar atinge punctul maxim, toate distrugerile necesare ar fi deja efectuate și condițiile pentru începuturile unei noui vieți — înfăptuite. Să o credem? Mai degrabă nu. Lumea veche are sub toate raporturile o forță de rezistență mai mare decât am fi noi dispuși să-i acordăm; iar pe de altă parte, procesul de disoluție e încă așa de la începutul lui, încât e imposibil să distingem profilul nouilor forme de viață. Probă? Rusia; care nu numai că în zadar încearcă să înfăptuiască formula comunistă — nerealizabilă, după toate experiențele de acum —, dar nici nu isbutește să nimerească, empiric dacă nu altfel, un drum nou, chiar dacă, așa cum încercări timide o dovedesc, ar fi dispusă a părăsi (bine înțeles, pe tăcute) căile ortodoxiei bolșeviste. Dacă însă nu se poate spune că suntem deja în anul marilor lichidări, apoi sigur este că azi nu mai e un singur om cu pretenție de a articula un gând, ori cât de rudimentar, care să nu recunoască în chip categoric că, în adevăr, omenirea a intrat într'o criză din care drum de întoarcere la cele vechi nu mai există. Sunt, de bună seamă, și mai ales sunt la noi, câțiva betegi, care ne tot cântă cupletul „cumințeniei” paralitice. Este însă caracteristic pentru mine, că chiar un om lipsit de cugetare politică propriu zisă și ancorat în obicinuințele trecutului, cum e actualul nostru ministru de finanțe, se vede silit, în expunerea de motive a bugetului prezentat acum în urmă Camerei, să considere problema monedei ca o chestiune rezervată — dat fiind că peste jumătate din țările lumii au intervenit revoluționar în acest domeniu. Această constatare a caracterului definitiv al crizei este deci un punct câștigat pentru orientarea noastră în politica zilei de mâine. Ce este de făcut? Întrebarea trebue considerată ca prematură. Pentru ca să știm ce e de făcut, ar trebui să fim deja în pragul erei de construcție; și nu suntem încă. De unde va începe reclădirea, noi o bănuim. Lumea va intra într'o perioadă de pauperizare; cum de altfel a intrat întotdeauna la începutui marilor transformări. O coborîre a standardului de viață în toate domeniile; economic și spiritual. Să nu ni se spună că asta e exclus, că omenirea nu poate renunța la bunurile deja câștigate — sau mai știu eu ce. Baia era și ea un bun câștigat doară. Și dela căderea Romanilor, omenirea a avut nevoe de douăsprezece veacuri pentru a reveni la folosința acestui „bun câștigat”. De ce, adică, să nu se întâmple și cu alte cuceriri ale omului astăzi, cum s'a întâmplat acum peste o mie de ani cu baia! Este deci posibilă o coborîre a nivelului vieții, — și după socotelile noastre această coborîre e și probabilă. Astea sunt, însă, numai probabilități; și încă sprijinite pe impresii; — deci insuficiente ca fundament pentru o judecată sau, mai rău, pentru o acțiune politică. Pentru politică, urmările firești cari decurg din constatarea caracterului istoric al crizei de astăzi sunt altele. Consecințe cari se impun de altfel și celor cari nu vor sau nu pot să gândească din când în când și istoric în politică. Sub toate raporturile, situația a devenit de o labilitate extremă. Și economicește, și politicește. Singurele constante, dar și acestea încă neutilizabile, sunt cele cari se leagă cu elementul geografic de o parte, cu cel spiritual de alta (dat fiind că revoluția spirituală s'a făcut deja). Într'un moment de așa răsturnătoare transformare deci, ca cel de astăzi, prima noastră grijă trebue să fie a ne asigura o deplină libertate de mișcări. Vechile legături nu mai activează. Nouile legături nu s'au desemnat încă. Știm ce nu mai poate fi, dar nu știm încă ce va să vie. Este foarte posibil ca spațial legăturile noastre să rămână aceleași, schimbându-și însă, evident, conținutul. Dar asta e deocamdată numai posibil. Nici măcar probabil nu e. Și așa fiind, nu avem nici un drept a întârzia în vechile legături. Tocmai pentru că o asemenea întârziere ne ridică libertatea de mișcare, și ne face dificilă, dacă nu chiar imposibilă, o repede și eficace orientare, atunci când va veni ceasul hotărîrilor. Spunem deci: ori care ar fi interpretarea pe care fiecare din noi o dăm sensului istoric în care se mișcă astăzi omenirea, — de îndată ce toți suntem de acord asupra adâncimei crizei, atitudinea noastră în politică nu poate fi decât una: a evita cu grijă ori ce legământ politic sau economic care, angajând cât de puțin viitorul, ne-ar lua ceva din libertatea completă de acțiune, și ne-ar face incapabili de a acționa cu maximum de folos în momentul marilor hotărîri. Cine procedează altfel se încarcă cu păcate grele, — și s'ar putea să ajungă a fi răspunzător și altfel decât în fața istoriei. Scriu, subscriu și datez. 11 Martie 1933. TOT DESPRE „DREAPTA” Și „STÂNGA” Se pare că lămuririle noastre în legătură cu problema radicalismului nu au fost de natură a satisface pe preopinentul nostru de la „Dreptatea”. Dificultatea cea mai de seamă vine din faptul că d-sa stărue asupra necesității de a ști dacă radicalismul nostru e de dreapta sau de stânga, pentru că altul nu mai înțelege. Și nu mă înțelege, pentru că „unele din articolele d-sale sunt radicale de stânga, mai ales cele economice; altele — articolele politice — înclină spre dreapta, sau chiar mai departe; în materie socială sau morală, d-sa n'are nici o poziție clară, iar în filosofie este adeptul filosofiei idealiste”. Asta e, o mărturisesc, cam grav. Căci, dacă ar fi adevărat, asta ar însemna că eu sunt un tip hibrid, care nu știu să gândesc unitar și organic, și care adun tot felul de soluțiuni din câmpuri de realități structural deosebite. Noroc pentru mine însă că lucrurile nu stau tocmai așa. În această discuție aproape jenant de personală — ce importanță să aibă oare în toată treaba asta persoana mea? — eu trebue să constat două fapte: întâiu, că mi se pun în sarcină treburi de cari nu sunt vinovat; al doilea, că există o anumită confuziune de termeni. Mi se spune, de pildă, că în filosofie aș fi idealist. Nu e adevărat. Nu am fost niciodată idealist în filosofie. Nu a fost neam de neamul meu; că doară bunicu-meu, Stroe Ivașcu era țăran din Bărăganul Brăilei; și ce să aibă a face bunul simț țărănesc cu idealismul (filozofic); și nădăjduiesc să nu fie nici băieții mei, pe cari i-aș vrea crescuți în frica lui Dumnezeu și în respectul realităților esențiale. Cine a pătruns în miezul lucrurilor ăstora, a înțeles ce pacoste e idealismul filozofic, și știe de ce mă scutur eu așa de tare de el. Prin urmare, nu sunt idealist în filozofie. Cât despre încurcătura cu dreapta și stânga, cu soluții economice de un fel, și cu atitudini politice de altfel, — apoi aci chestia e mai complicată, dar totuș pasibilă de descurcare. Principial, preopinentul meu are dreptate: toate soluțiile pe cari le accepți, trebue să formeze sistem; nu poți fi, de pildă, pentru proprietatea de uz, și antidemocrat; sau: nu poți fi democrat în politică, și realist în filozofie; sau: nu poți preconiza o așezare ierarhică și organică a statului și cere în acelaș timp un regim parlamentar. Nu poți. Cine a mers până la fundul lucrurilor, știe ce spun eu acum. Deci, principial, preopinentul meu are dreptate. (Numai că, nu în potriva mea, care de când scriu aci, tocmai acest punct de vedere am reprezentat). Preopinentul meu (de ce nu-și spune numele, să discutăm cu viziera ridicată?) nu are dreptate însă, când vrea să aplice acest principiu la dreapta și stânga. Și nu are, pentrucă, „dreapta” și „stânga” nu sunt denominațiuni suficient de precizate, așa încât să determine situații structural deosebite. Mă rog, Stalin e de dreapta sau de stânga? De stânga, de sigur. Și totuș Stalin a instituit o dictatură. Care e, precum se știe, treabă de dreapta. Ori poate că Stalin e de dreapta? Foarte bine, de dreapta să fie; eu nu mă opun. Dar atunci cum facem cu abolirea proprietății individuale, care, precum iarăș se știe, e o treabă de stânga, și pe care tot Stalin o făcu? Dar poate că pilda lui Stalin vă jenează. Să o luăm pe cea a lui Bismarck. Bismarck era de stânga sau de dreapta? De dreapta. Cum se împacă însă politica lui de dreapta cu măsurile socialiste pe cari le-a înfăptuit? Vedeți, deci, pe dreapta și stânga nu se poate descurca o chestiune politică; nici măcar teoreticește, pentrucă „dreapta” și „stânga” nu sunt în domeniul politic noțiuni complect diferențiate. Dar chiar dacă teoretic chestiunea ar fi discutabilă, întrebarea „ce fel de radicalism, de dreapta sau de stânga” tot nu ar fi revelantă pentru discuția dintre „Dreptatea” și noi. Eu am stăruit asupra acestei laturi a problemei, și îmi pare rău că preopinentul nostru nu a acordat pasagiului respectiv atențiunea cuvenită. Mă întreabă: ce ești d-ta? radical de dreapta sau de stânga? Am precizat mai sus: nu există o dreaptă și stângă univoc definite. Dar chiar dacă ar exista: de unde vrei să știu eu? și ce interes are asta pentru discuția noastră? Mă rog, balena e o ființă oare care. Pentru naturalist e necesar să știe dacă e mamifer sau pește. Dar pentru balenă? E indiferent. Căci treaba ei nu e să știe ce este ea, ci să-și îndeplinească funcțiunile ei firești. Așa e și cu omul politic: nu are nevoe să se eticheteze. Ci: să fie ceva precis, și să lucreze în conformitate cu firea lui; cu ceeace este și ce reprezintă. Istoricul, sau teoreticianul politic, sau sociologul, — acela cercetează și etichetează pe omul politic. Omul politic însă nu e nici istoric, nici teoretician politic, nici sociolog; și ca atare nici nu poate ști (nici nu trebue să știe) unde se inserează el în tabelul politic. Așa și cu mine. Eu încerc să gândesc asupra realităților politice, pentru a delimita probleme și a găsi soluții de guvernare. Sunt de dreapta sau de stânga? Habar n'am. Deci, cruțați-mă cu aceste întrebări. Nu de alta, dar nu au nici un sens. 25 Iunie 1933 FOILETOANE [ modifică ] SUB SOARELE LUI SATAN Prima serie de exemplare din romanul lui Bernanos trimise la București e deja epuizată. Se dovedește încă odată cât suntem de la curent cu mișcările de opinie din Paris. Căci să nu ne îndoim, celebritatea pariziană a autorului a fost cea mai bună recomandare pentru publicul de la noi. (Dacă ne gândin însă că prima informație autorizată ne-a venit prin articolul lui Leon Daudet din „Action Française”, va trebui să tragem anumite încheieri și asupra prestigiului pe care aceste două nume — om și foaie — îl au pe malurile Dâmboviții). Informația noastră literară nu a luat încă atitudine. E natural, între altele, și pentru că romanul trece așa zisa pregătire „aperceptivă” a cronicarilor români. Se repetă cazul lui Ramuz, pentru care lumea noastră activ literară nu are suficientă înțelegere. Nu dintr'o insuficiență estetică; ci dintr'una metafizică; insuficiență care nu se făcea simțită înainte de războiu; dar se demască în chip flagrant astăzi. Să observăm că publicul trece peste indicațiile criticei și informației literare; că aceasta este numai după ce a devenit cunoscută și cerută adesea în postura falsă de a se ocupa de o lucrare stăruitor în librării; și vom înțelege că criteriile pur estetice, singurele de care se conduc — au fost îndreptățiți să o facă — cronicarii literari, nu mai ajung pentru orientarea publicului. Publicul vede astăzi în opera de artă ceva mai mult decât o operă de artă. Absolutul estetic și-a pierdut autonomia. El se încadrează într'o viziune metafizică a realității, și trebue judecat ca atare. Dacă e bine sau e rău? Întrebare ceva cam oțioasă, care în orice caz nu poate schimba realitățile. „Sous le soleil de Satan” este un mare roman descriptiv. Aceasta îl și face așa de puțin abordabil pentru critica estetizantă. O viață de sfânt, înfățișată în amănunte adesea excedante care nu sunt totuș o analiză explicativă. Propriu zis, nici nu înțelegem prea mult din acest roman; adică nu suntem în stare să urmărim desfășurarea logică (ah, logica!) a vieții interioare a abatelui Donissan; care este probabil un sfânt; dar un sfânt în felul lui. Mai întâiu un sfânt fără perspectivă istorică; el trăește între noi, viața noastră de la 192… și atâtea. Mai apoi, un sfânt care conviețuiește permanent cu Diavolul. Și aci, ne pare, întregul nod și întreaga originalitate a tragicului. Ori ce sfânt are în viata lui o criză în care e ispitit de puterile întunericului; dar el scapă și se iluminează. Tocmai în virtutea acestei iluminări el poate continua viața care se împodobește cu atributele sanctității; căci „harul” nu e numai putința de a aduce împăcare în sufletele altora, ci e în primul rând liniște și seninătate — echilibru absolut — pentru sine. Bernanos, autorul, renunță pentru eroul lui la acest de al doilea element. Și de aci drama. Care nu este expusă într'o „acțiune”, și nu are „motivare”; ci e pur și simplu o dramă — fără acțiune și motivare. Cine cetește de două ori romanul, va trebui să se oprească la pagină 139. Abatele Donissan, înfrânt în nădejdile lui, stă în fața Crucii; „Orice bucurie vine dela diavol…; Nu mă mai înșela, nu mă mai chema… Nu mai vreau slavă, nu mai vreau bucurie. Nu mai vreau nici măcar nădejdea. Ce am de dat? Ce mai am? Singură doară această nădejde. Ridică-mi-o! Ia-o. Dacă s'ar putea, fără să te urăsc, — ți-aș jertfi mântuirea mea, m'aș pierde, pentru sufletele pe cari, în batjocură, mi le-ai încredințat mie, păcătosul”. O rugăciune gemută într'o grozavă înfrângere sufletească. Acest capitol al romanului poartă titlul: „La tentation du désespoir”. Eu cred, pentru scena pe care am reprodus-o, și pe care o socotesc centrală întregei cărți. Căci rugăciunea îi e ascultată. De aci înainte el va trăi condamnat, cu diavolul în el, cu diavolul cu care se întâlnește într'o noapte pe drum; va aduce liniște și alinare în sufletele păstoriților lui — și va fi pentru ei, un sfânt — dar va trebui să se frământe în chinuri grozave. Cronica acestor chinuri; o cronică fără șir și fără sens, cum sunt toate cronicele adevărate, este romanul. Drama este simplă: orice faptă la capătul căreia ar luci pentru el nădejdea împăcării, sau nu e dusă până la sfârșit, de frică de a nu cădea victimă ispitii diavolului, sau eșuează lamentabil. Așa minunea învierii unui copil; așa istoria cu convertirea Mouchette-i. În asemenea împrejurări însă, evident că o acțiune nu mai are sens. Problema e pusă și rezolvată în momentul în care noi ne încredințăm că Dumnezeu a hotărît a împlini dorința abatelui Donissan. Iar romanul nu face decât să amănunțească prin întâmplări reale, sensul acestei rugăciuni. Cartea se cetește într'o chinuitoare și bolnăvicioasă încordare. Aș zice că nici nu se poate ceti numai odată; ea închide atâtea elemente de elevație mistică, încât poate ușor deveni o carte de căpătâiu; căci deși tonalitatea ei tainic-aridă înfrânge, interesul obiectiv e de aceiaș natură cu cartea vieții Sfintei Tereza scrisă de ea însăș. Scene mari? Tot romanul e o scenă mare. Se pot indica totuș ca proeminente: întâlnirea cu diavolul (în partea a doua a cărții); minunea învierii copilului (în partea treia), scene ținute în acelaș stil mistic, și total deosebite de prima parte (Histoire de Mouchette) sau de amuzanta prezentare a unui Anatole France către sfârșitul cărții. Însemnătatea acestei lucrări trebue subliniată, căci ea izbutește, pentru prima oară în epoca noastră, să scoată mistica din domeniul romanticei sau al apocalipsului. În această privință Bernanos cată a fi socotit dincolo de Claudel și de Ramuz. 29 Mai 1926 PERPESSICIUS 1) Un pseudonim care nu e lipsit nici de căutare, nici de prețiozitate. Greu de pronunțat, — și mai cu seamă greu de înțeles. Evident, un compus ad-hoc al lui patior, a suferi. Perpessicius va fi deci, aproximativ, cel tăbăcit de suferință. O bogată și foarte variată activitate în câmpul culturii; ceva cam împrăștiată uneori, silită să se acomodeze cu dificultăți grave ale vieții interioare. În fond, un sentimental; centrând nu numai toate impresiile, dar chiar întreagă activitatea cosmică asupra lui însuși; interpretând toată devenirea în funcție de el; nu sensul protagoreic al omului care e măsură tuturor lucrurilor, ci așezându-se pe el însuși ca țel al acestei deveniri. Temperament prin urmare eminamente liric. Dacă însă mai adăugăm: temperament fără violență activă, ci contemplativ, spirit analitic, înclinat spre pasivitate, cel tăbăcit de suferință devine cel ce se chinuește singur. Prin urmare: Perpessicius, desigur; dar și Heautoutimonoumenos (care amintește pe Baudelaire). Precizare care nu e lipsită de interes pentru înțelegerea poetului. Căci toată subtilitatea de situații sufletești, bogăția nuanțelor și acuitatea de simțire care abundă în volumul „Scut și targă” sunt daruri ale unei precise și îndelungate îndeletniciri cu sine însuș; al unui proces de auto-analiză, caracteristică contemplativului. De aci și acțiunea de disociere a impresiilor, prezentă aproape pretutindeni în volum, ruperea echilibrului normal dintre esențial și accidental, și alunecarea cu accentul fundamental asupra amănuntului, care — deși împotriva bunei logice — printr'o meșteșugită și viguros susținută sensibilizare, ia adesea proporțiile unui simbol. Culegerea aceasta de versuri se intitulează „Scut și targă” pentrucă marea majoritate a poeziilor se grupează în jurul războiului. Dar spre deosebire de soldatul Panait S. Dumitru, ostaș hotărît și glorios mutilat din 1917, poetul Perpessicius a făcut războiul ca „lăturaș”. Catastrofa aceasta de proporții aproape cosmice, pe el îl interesează în amănunte mărunte și imediat concrete, așa cum se resfrâng ele în conștiința unui om obicinuit să ducă o viață de „unul singur”. Lipsește pathosul, grandiloquența, perspectivă vastă și generală. E par'că o voită reducere la scară a tuturor sentimentelor; iubirea se închircește în madrigal; durerea este numai ironie; mânia doar amărăciune; învăluite toate într'o largă atmosferă de milă, superioară înțelegere și …renunțare. Mai este un aspect interesant al poeziei lui Perpessicius: predilecția ei pentru viața regională și anume iubire caldă, directă, necontrafăcută și neliterară pentru orașul Brăilei. Scriitorii noștri sunt în generalitatea lor abstracți. Înțelegerea lor pentru pitoresc și frumusețe locală e surprinzător de redusă. Saltul pe care individul îl face de la copilărie la maturitate, e, în țara noastră, analog cu saltul pe care l-am făcut înspre civilizație: aci am pierdut contactul cu istoria noastră, dincolo rupem legătura nu numai cu copilăria ci și cu locul natal. De aceea literatura noastră e așa de lipsită de concret și de actual; și mai departe, de aceea peisagiul nostru apare așa de rar în literatură. Când Panait Istrati a înfățișat ceva din pitorescul Brăilei, a fost o generală mișcare de surprindere plăcută. Și totuși nu cred să fie brăilean adevărat pe care literatura lui Panait Istrati să-l fi surprins sau să-l fi satisfăcut. Incontestabil P. I. este un mare talent de povestitor. Dar peisagiul lui este literaturizat, și încă inferior, prin introducerea unui element senzațional-haiducesc care contraface — uneori până la anulare — caracteristicul brăilean. Cine are toate datele ca să înțeleagă acest lucru esențial, va trebui să supună unei revizuiri — cel puțin în parte — renumele lui Panait Istrati. Căci nu se poate spune că marea lui calitate ar fi subiectul sau felul lui de povești, pe care l-aș numi „Einschachtelungssystem”: toate cafenelele portului Brăila de la Vadul Budurului până'n Cetățuia sunt doar pline de bătrâni care povestesc și astăzi, după acelaș sistem, lucruri mai interesante încă; Panait Istrati nu e din acest punct de vedere decât o ediție europenizată — deci pieptănată — a atâtor Barba Iani, Bara Spiro, Barba Vangheli, Căpitan Stavro și atâția alți căpitani… de barcă, de pe Dunăre. Iată de ce mă gândesc că literatura noastră nici nu a atacat încă după cuviință tema Brăilei. Perpessicius o face: Mater Dolorosa: Ad provinciales, meum in Gretchen amorem, spernentes; Mirajul Planului orașului Brăila, ș. a. sunt evident numai indicațiuni; dar așa de prețioase, încât dacă am avea elemente cari să îngădue prognosticuri asupra calităților epice ale lui Perpessicius, am putea nădăjdui în el pe viitorul cântăreț al marei porți deschise la răsăritul turco-bizantin al țării. Dacă nu m'aș teme că jignesc unele susceptibilități, poate chiar îndreptățite, aș spune că Perpessicius este cel mai cult dintre liricii noștri actuali. Nu în sensul unei culturi de sinteze și de idei generale; ci în acela al unei erudiții mărunte și aproape penibile, pe care, eu, cel puțin, m'am obicinuit s'o așez la baza adevăratei valorificări spirituale a vieții. Perpessicius este filolog, istoric literar, bibliograf și eminent latinizant în acelaș timp. O cunoaștere precisă și savantă a prozodiei și a metricei, îi îngăduie libertăți cari în alte împrejurări ar părea deconcertante. P. este un rafinat și un subtil; el nu se sfiește a întrebuința ritmurile cele mai îndrăznețe alături de cele de o banalitate aproape suburbană; pentru că nu îl teoretizează ritmul; pentrucă îl cunoaște; pentru că îl știe pune în acord cu situațiile sufletești. Este o calitate rară; desigur nu de-adreptul trăită, — ci raționată. Dar totuși organic contopită. Asupra căreia trebuie să atragem atenția. Perpessicius este un scriitor dintre cei mai cunoscuți. „Scut și targă” e totuși primul său „volum”; care nu face decât să accentueze profilul delicat, subtil, prețios și precis până la acuitate, pe care isbutisem să ni-l schițăm din activitatea disparată de până acum; cu impresia fundamentală că înainte de orice Perpessicius e poet. 18 Iunie 1926. __________ 1). Perpessicius, Scut și Targă, Poezii, Editura librară a Casei Școalelor, București, 1926. VIRGULA Sunt oameni foarte de treabă, cari, în împrejurări de convorbire destul de pacinice, ajung să ridice tonul și să se enerveze pentru simplul motiv că nu știu să respire convenabil când vorbesc. Cazul e foarte frequent: și mă surprinde faptul că medicina, care, mai ales în ultimul sfert de veac, a dat dovadă de multă subtilitate, ingeniozitate și elasticitate intelectuară, nu a luat în studiu această problemă destul de precisă, a cărei rezolvare ar contribui sensibil la reducerea numărului oamenilor cuprinși în categoria cu totul vagă și irevelantă a „nervoșilor” sau — mai rău încă — a „neurastenicilor”. Cunosc însă un alt caz, cu mult mai interesant, pe care îl urmăresc de peste cincisprezece ani; evident, nu stăruitor sau sistematic; fără să caut sau să provoc prilejurile; dar nelăsând să-mi scape nici unul din cele cari mi se ivesc. Este anume vorba de una din cele mai vaste personalități cugetătoare ale culturii noastre. Numele nu interesează. Interesează cazul. Și cazul, iată-l. Pe omul de care vorbesc l-am frequentat o vreme aproape zilnic. De unde se poate deduce că îl cunosc destul de bine. Mi-aș permite să spun sunt chiar prieten. Ceea ce însemnează că îl apreciez în chip deosebit. Ne împăcăm suficient de bine. Cred că deși cu multe ocoluri și cu o infinitate de nuanțe deosebitoare — gândim în diferite probleme fundamentale la fel; suntem în fond înrudiți sufletește. Și cu toate acestea; l-am auzit vorbind de nenumărate ori; în dialoguri scurte sau mai prelungite, în conferințe. L-am cetit; în articole sau în studii. Întotdeauna am avut aceeaș impresie; nu pot să-l urmăresc suficient. Dacă vorbește și iau note, controlând însemnările, trebue să recunosc că are linia unitară de gândire; și o frumoasă închegare a vorbirii; dar dacă nu iau note, nu-mi rămân decât crâmpee; deci interesante și sugestive, dar a căror exploatare nu este completă. Mi-am controlat impresiile adesea cu alți auditori; invariabil răspunsul a fost: foarte interesant, dar cu materialul și cu ideile astea se putea face o conferință mai frumoasă încă! Ceea ce totuș este inexact. Căci dacă citești aceeaș conferință după stenogramă, ea este fără cusur. Straniu, nu? Până deunăzi, când i-am cetit un articol mai întins. Îl urmăream cu greu. Tema și ideile mă interesau; dar nu-i puteam prinde șirul argumentării. Mă dovedeam neputincios și-mi era penibil. Așa de penibil, încât m'am hotărît să descos tot articolul, frază cu frază. Nu a fost nevoe de prea multă muncă. Dela a doua pagină am descoperit cu surprindere că omul meu nu știe să pună virgulele. Acestea ocupau locurile cele mai fanteziste. Nu vorbesc de cele dinaintea lui și de cari sunt pline paginile; aci pot fi îngăduite… libertăți. Dar dacă eu scriu de pildă: „calul meu, aleargă”, punând adică virgula după calul meu, atunci nu mai e vorba de nici o licență. Ei bine, cam așa scrie omul meu. E ca și cum ai fi isprăvit de redactat o pagină și pe urmă te socotești: ia să mai pun vre-o douăzeci-treizeci de virgule. Și le pui cu furca, absolut la întâmplare. Evident, în asemenea împrejurări: „ca, vântul” (eu nu exagerez nimic; dar ce are aface o virgulă mai mult sau mai puțin!). Și totuș are aface. Experiența mea nu s'a oprit aci: am luat o frază și i-am așezat virgulele cât am putut mai convenabil. Dar s'a întâmplat și cazul impresionant că nu am putut să așez virgulele. Fraza se refuza unei disciplinări sub punctuație. Ei, iată ce e foarte grav; și iată ce explică o mulțime de lucruri! Omul meu gândește logic, dar nu se exprimă întotdeauna logic. Rândurile acestea îi pot cădea în mână. Nu este exclus să se recunoască. Dar mi-ar părea rău să se supere. Căci nu pentru el scriu aci. La el lipsa de disciplină în exprimare e sublinită de mari calități de gândire. Dar la alții? Căci răul este răspândit. Nu mai scrim logic, — și nu mai gândim logic. Mașinăria noastră intelectuală ratează ca un motor ramponat; ia câmpii ca un cal nestrunit. Lipsește gândirii noastre curente cea mai elementară disciplină. Prin meseria mea sunt în contact permanent cu mințile tinerimii noastre. E dezolant; cum vorbesc: fără șir și fără sens; cum răspund: în totdeauna alături de întrebare; cum nu știu să prindă miezul unei afirmații; cum nu sunt în stare să înțeleagă înlănțuirea a două idei; cum nu pot să deosebească contrariul de contradictoriu; cum nu pot face o analogie pentru că nu știu apropia termenii de acelaș grad și aceeași generalitate; ș. a. m. d. Îmi veți răspunde că totuși copiii învață logica; la liceu și la universitate. Știm. Dar în liceu, așa cum se face, logica nu e de nici un folos, pentru că e prea dificilă și subtilă; iar la universitate… logica e o disciplină filosofică. Și pe urmă o intervenție la universitate ar fi prea târzie. Studentul vine aci cu posibilitățile de gândire deja formate. (Căci doar ăsta e rostul liceului). Atunci? Atunci ne sălbătecim. Sunt totuși fructele școalei realiste, care trebuia să ne fericească cu o generație de minți agere, aplicate strict la realități. Experiența am făcut-o. Copiii noștri au sburdat destul prin câmpiile „științei pozitive”. Credem că a venit vremea și de treabă mai serioasă. Deci — înapoi la gramatică! Evident nu vom face din orice licean un Spinoza; cu siguranță însă, din orice licențiat un absolvent efectiv a cel puțin 4 clase primare. Ceea ce va fi un câștig. 16 Iulie 1926. TRADIȚIONALISM ȘI DEMOCRATIE „Chemarea” Institutului Românesc al Acțiunii Naționale a sgândărit pretențiile de intelectualitate ale presei democratice. Domnii teoretizează. Deocamdată mai mult periferic. Le va veni — mâncând — pofta de a intra în miezul lucrurilor? Îi așteptăm. Recunoaștem că discuția în generalități e mai comodă. Nu ai nici un control. De îndată ce generalizările le faci tu, ți le poți construi sau alege pe cele cari sunt mai potrivite țintei către care te îndrepți. Socoteală bună, de sigur, dar cu alții decât cu noi. Noi avem obiceiul să precizăm. Două sunt afirmațiile fundamentale făcute de preopinenții noștri democratici: intâiu că este imposibil a urca înapoi cursul vremii; al doilea, că și democrația recunoaște o tradiție, dar numai pe aceea dela 1848. Această din urmă afirmație este deadreptul deconcertantă. O tradiție care începe dela o dată fixă, ca simpla apariție a unui ziar, e o contradicție in adjecto. În esența tradiției stă perfecta continuitate în timp și lipsa de începuturi cari să se poată stabili pe calendar. Un început cu data fixă este o uzură în curgerea vremii, o așa numită soluție de continuitate, adică tocmai negarea acumulării neîntrerupte de experiență, caracteristică tradiționalismului. Tradiționalismul în felii — „pe asta o admit, pe astălalta n'o admit” — este o amuzantă invenție intelectuală, demnă de subtilitatea democrației de pe malurile Dâmboviței. Este totuși o surpriză. Căci, oricum, dar noi ne țineam preopinenții „în Sărindar”. Ei vor să ne încredințeze acum că sunt dela Chiajna. La urma urmelor singurul lucru pe care nu ți-l alegi sunt adversarii. O să ne învățăm deci și cu noua lor origine. Cât despre introducerea în discuție a axiomei că anume nu se poate urca înapoi cursul vremii și reînvia timpurile de acum trei sute de ani, ea este cel puțin neîndemânatecă. Poate cineva afirma serios că noi am avea o astfel de pretenție? Am cerut noi un asemenea lucru? Ne credeți capabili de o asemenea ignoranță? Haide domnilor calpuzani intelectuali, pășiți înainte cu preciziunile. Să ni se facă nouă lecții de ce însemnează istorie, e în orice caz înveselitor. Când însă această lecție ne e făcută de democrați, cari revendică pentru ei istoria, comicul desvălue deficiențe mai grave. Și totuș vajnicii apărători ai „cetățenismului” sunt la noi progresiști cu toții; așa dintr'odată. Este iarăș o invenție românească. În altă parte democratismul nu cunoaște istoria. E și natural. Democrația este negarea tradiții și a eredității în genere; ea este atomizare, aritmetizarea societății, și ca atare anularea trecutului pur și simplu. Mai pretențios spus, mentalitatea democratică este ametafizică și ca atare ahistorică. Încercarea de a confisca pentru ea metoda istorică și mai ales viziunea istorică a lumii este o scandaloasă aberație intelectuală. Nu, domnilor, tradiția, istoria, și ceeace ați vrea să numiți Dvs., progresul — un lucru pe care iarăș nu-l înțelegeți — astea toate cad în lotul nostru. Nu vă atingeți de ele, și mai ales nu vi le însușiți, că vă furați căciula singuri. Și iată, se apropie iarna. Știu că prin Sărindarul democratic e rătăcit și un filozof. E timpul să fie scos dela naftalină, și pus să vă dea ceva elemente de discuție. Hotărât nu mai e vremea când numai reportagiile lui Nedelea trebuiau revăzute de un om cu carte. Acuma se cere acelaș lucru și pentru articolele de „teorie”. Timpurile satului fără câini au dispărut și din presă. Deci înapoi la „Abâcâ…” Și mai ușor cu „discuțiunile”. 14 August 1926. „CETĂȚEAN” ȘI „OM” Cunoaștem de eri un nou recrut al forțelor democratice. A apărut în „Adevărul” și iscălește Ig. Ig? Cum Ig? Care Ig? Ig-nat? Nu se poate! Ig-notus? nu era nevoe să ne-o spună! Ig-narus, ne jenăm noi înșine. Ig-nobilis, e rușine! Ipoteze se mai pot face. Totuși ținând seama de locul de unde ne întâmpină, optăm mai degrabă pentru Ig-el. Igel-ariciu. Știți, există și o fabulă: ariciul și sobolul. Și tocmai ca ariciul din fabulă se comportă d. Ig. Căci abia descălecat în Sărindarul democratic, d-sa se simte obligat să apere naționalismul românesc împotriva …sovietismului nostru. Pe d. Ig. nu-l cunoaștem. Știm însă că în redacția respectivă sunt și oameni de bună cuviință. Era de datoria acestora să aprecieze situația: naționalismul d-lui Ig. dela „Adevărul” jignit și primejduit de sovietismul „Cuvântului”! E cel puțin nedelicat! Sunt doară limite peste care nu se poate trece. Dacă nu pudoarea, cel puțin bunul gust trebuia să scutească publicul de acest spectacol. Regretăm noi cei dintâi întâmplarea, pentru oamenii cu simțul măsurii din redacția… preopinentă. Cu câteva zile în urmă cineva scăpase o declarație sinceră: „nu român, ci cetățean”. C'était le cri du coeur. Deosebirile apăreau, dela noi la democrați, esențiale. Antinomia cetățean-român definea categoric situația. Am subliniat-o după cuviință și importanță, pentru a ne delimita pozițiile. D. Ig. revine astăzi „à la recousse”, și crează o identitate care iarăși e caracteristică: cetățean și om. Recidiva este întotdeauna primejdioasă; deci chiar când ea nu e decât stăruința în a teoretiza. D. Socor e mai îndemânatec; a făcut odată „teorie”, — știți, cu tradiția și cu istoria; a primit răspunsul și s'a retras prudent; de atunci nu mai intervine în discuție decât ca comentator de fapt. Teoria a lăsat-o în seama altora. Nu e mai frumos așa? D. Ig. crede că nu. Și atunci se lansează: „Lupta aceasta dusă de entuziaștii noștri fasciști pentru dărâmarea statului politic modern — care e clădit pe noțiunea modernă de cetățean și om, este o luptă absurdă împotriva tipului uman cel mai desăvârșit și mai complect din punct de vedere individual și social, pe care l-a putut concepe gândirea umană în evoluția ei”. Va să zică, noi cei de azi reprezintăm „tipul uman cel mai desăvârșit (admirați superlativul!) și mai complect”. Mărturisim că noi perfecțiunea aceasta proprie nu o prea simțim. Probabil că d. Ig. vorbește pentru d-sa. Gândirea i-am văzut-o. Regretăm că nu ne-a trimis fotografia. Am fi avut și noi o idee de ce însemnează „tipul uman cel mai desăvârșit și mai complect din punct de vedere individual și social, pe care l-a putut concepe gândirea umană în evoluția ei”. Să ne lămurim. Mă rog de care om e vorba? De omul real creat de civilizația contimporană? El este, după știrea noastră, departe de a fi complet. Omul de astăzi e mai mult decât ori când homo faber, omul tehnicei, contrafăcut de o viziune unilaterală a vieții, mutilat în toate avânturile lui metafizice și mistice. Dacă în adevăr el ar fi omul complet, de ce frământarea spirituală a vremii noastre? Că doar „complect” însemnează într'un fel „perfect”, iar perfecțiunea este o stare de echilibru, nu de frământare și de luptă. Dacă contimporanul e omul „desăvârșit” (desăvârșit e traducerea exactă a lui perfect) de ce acuzația ce se aduce structurii spirituale a vremii că ar fi anihilat cultura în beneficiul civilizației; și de ce, pe de altă parte, încercarea tuturor reprezentanților mentalității veacului XVIII de a compromite mișcarea mistică actuală, în care noi vedem încolțind o nouă epocă de cultură în viața omenirii? Dar zice d. Ig.: nu perfect, ci cel mai perfect (!); superlativul este relativ, nu absolut. Fie și așa. E mai fundată afirmația? Evident, nu. Căci momentul de astăzi nefiind o stare de echilibru, ci una de devenire, nu se poate compara nici pe departe cu momentul grec sau cu momentul scolastic sau chiar cu momentul pozitivist, care în felul lor erau în adevăr perfecte. Vrem comparație? Să așteptăm întâiu noul precipitat sufletesc al istoriei, — și atunci vom putea vorbi. Înțelege d. Ig. prin omul de astăzi pe omul pozitivismului știențist? Ar însemna să luăm lucrurile dela capăt; căci tocmai acesta e punctul de vedere pe care îl afirmăm și îl dovedim necontenit: mentalitatea pozitivist știențisță, precum și corelațiunile ei în ordinea producției și a politicei, au fost depășite de procesul istoric. Dar poate că toată discuția asta e, în specie, de prisos. În adevăr, surprind un pasagiu caracteristic: „Cetățeanul modern… este mai întâi om, și ca atare nimic omenesc nu-i este străin, fie și acel omenesc de aceeași lege și de acelaș sânge, FIE DE LEGE STRĂINĂ”. Sublinierea e a noastră. Se poate să fie cazul a zice: „Te văd, te văd”. „Fie și de lege străină”, e bun. Dar în acest caz, identitatea d-lui Ig. cetățean-om, are acelaș fond cu antinomia d-lui Socor, cetățean-român. Și în acest caz îl trimitem la articolul nostru trecut. 20 August 1926. MAREA La Balcic harnicul profesor Moșescu se trudește, deocamdată prin înființarea unei universități de vară — să intereseze atenția opiniei publice, pentru acest oraș, capitală a Coastei de Argint. Problema se ține pentru moment numai în cadrul unor interese și necesități de orizont local; dar nu se poate ea oare lărgi? Există o problemă, părăsită din necunoaștere a Balcicului; dar nu există și o problemă a mării? Cine dintre conducătorii acestei țări poate pretinde că a fost preocupat de ea? Lucrul e și explicabil. De când ne-am constituit ca stat modern, noi am avut o politică națională mai mult de „bogdaprosti”. Actul nostru politic de naștere a fost milogit de fugarii dela 1848 pe la porțile tuturor oamenilor mari — mai adesea oficiali — ai Europei apusene. De aceea noi nici nu ne-am exercitat ochiul pentru a prinde problemele cari depășesc situația noastră de pupili. O țară cât Italia ca întindere, și de atâtea ori mai bogată natural de cât aceasta, judecă astăzi, la zece ani după războiu, exact după aceleaș proporții reduse din 1916. Statul român nu are conștiința însemnătății lui în noua configurație a Europei centrale; iar, ca urmare, gândul fiecărui cetățean e lipsit de îndrăzneala rodnică a acestei conștiințe. Iată de ce nu ne preocupă problema mării. Numai conceperea ei, și cere atâtea lucruri! Mai întâiu perspective largi istoric-sociale; și mai pe urmă o mândră independență de judecată. Stăpânim un țărm de mare de jumătate de veac. Ce am făcut ca să-l legăm de viața noastră și de țara noastră? Dintre toate provizoratele în care regimul politic ține statul românesc, acesta e cel mai penibil. Nu ne ridicăm pretențiile până la vremea în care Marea Neagră era un „lac moldovenesc”, — dar credem că un stat cu 17 milioane de oameni își poate pune, pentru conștiința publică, problema drepturilor și îndatoririlor lui asupra celui mai scurt drum la Indii, și la isvoarele de petrol europene și asiatice (căci asta va fi situația la deschiderea canalului Rin-Dunăre). Noi totuși nu am întreprins nimic pentru siguranța noastră în Marea Neagră. Toată coasta e deschisă celor dintâi năvălitori. Puterea noastră încetează dincoace de linia apelor teritoriale; la țărm chiar. Suntem săraci, desigur! Dar unde este alianța politică în stare să ne asigure folosința mării? Putința unei asemenea alianțe există; s'a gândit cineva la ea? Unde stă pricina acestei indiferențe? Într'o lipsă de perspectivă istorică, și într'o timiditate de judecată, — am spus-o. Ea stă și în altă parte. În incapacitatea noastră de a stăpâni inițiativa în legăturile cu lumea. Marea a fost în mâna noastră un instrument pasiv. Problema mării este deci la noi una din fețele regimului de pasivitate națională în care trăim. Însemnătatea ei se va impune spiritului public numai când aceasta va avea prilejul s'o întrebuințeze. Ar fi calea normală. Căci după cum prin „mergerea la mare” noi am învățat să o prețuim sub aspectui estetic-sanitar, tot așa vom izbuti să o înțelegem și să ne-o însușim economic și politic atunci când puterile de expansiune ale nației își vor căuta drumurile de cea mai mare folosință. Avem de aface propriu zis cu o problemă de integrare națională. Noi nu ne-am luat în stăpânire încă țara, după cum nu ne-am luat în stăpânire istoria. Istoria trăește în noi numai în forma retorică a ei. „Era nobil omul, când era român” după cum organizmul noului stat românesc nu există în conștiința noastră decât în formula sforăită și de prost gust „România Mare”. O cunoaștere a lor, o iubire a lor, o folosire a lor în toate resursele pe cari această istorie și geografie ni le pot oferi, lipsește cu totul. Și iată acum, de la Balcic, ridicându-se, mai mult întâmplător, chemarea către cunoașterea și iubirea mării; a mării care trelue să fie și a noastră. Nu suntem originali, de sigur; au făcut-o înaintea noastră Bulgarii care se interesează de Varna lor mai mult de cât o facem noi pentru coasta noastră. Dar nici nu e nevoie să fim originali; ci mai ales temeinici. O cunoaștere a mării, de sigur. Dar o cunoaștere în așa fel, încât această mare să fie integrată nu numai în conștiința publică, ci mai ales în mecanismul noului stat românesc. Artiștii și poeții sunt buni, de sigur, ca propagandiști ai mării, mai folositori vor fi însă oamenii de știință, geografi, geologi, biologici și istorici și mai ales sociologii, economiștii și marii întreprinzători. Pe aceștia toți îi așteptăm la o acțiune de cucerire a mării. Căci fără ei, totul nu va fi decât… literatură. De care suntem obosiți. 4 Septembrie 1926. CULTURĂ ȘI DEMOCRAȚIE Institutul Românesc al Acțiunei Naționale a fost însfârșit salutat de presa democratică. Un vechiu gazetar anume se bucură că o asemenea instituție va putea lua naștere. Dar salutul ca și bucuria sunt cu meșteșug. Căci firitisitorul nostru așteaptă de chiar activitatea acestui institut întărirea ideii democratice. Dacă lucrul ar fi fost numai afirmat, am fi avut de aface cu un punct de vedere baroc, sau numai cu o butadă de gust îndoelnie. Dar nu, articolul respectiv argumentează; și anume aproximativ așa: Răspândirea culturii și preocuparea de probleme sociale aduc întărirea democrației; Institutul Românesc va contribui la răspândirea culturii; Deci, Institutul Românesc va contribui la întărirea și răspândirea ideilor democratice. Să recunoaștem că silogismul este exact. Numai că, exactitatea formală a unui silogism nu dovedește niciodată valabilitatea concluziei. În bună logică această concluzie este oare cum cuprinsă în „premise”, valabilitatea acestor premise deci condiționează valoarea încheierii. Asupra acestui punct nu poate să existe controversă. Discuția se localizează deci la o chestiune de fond, și anume la cea pusă de premiza majoră. Aceasta afirmă că între cultură și democrație ar fi o strânsă legătură, și anume în sensul unei condiționări: răspândirea culturii aduce întărirea democrației. În această discuție — pe care o recunoaștem pedantă, dar al cărui caracter nu-l putem schimba noi nu urmărim decât lămurire cinstită; pentru noi și pentru cititori. Să cercetăm deci câtă realitate cuprinde afirmația de mai sus. Mai întâiu, de ce cultură e vorba și de ce democrație e vorba? Există o cultură care însemnează o adâncire și o potențare a vieții spirituale; dar există și o cultură care nu e decât lărgirea comodităților vieții și are ca instrument o vulgarizare superficială și neasimilată a câtorva cunoștințe elementare. Iar pe de altă parte, există o democrație care e mai mult o atitudine generoasă, de om de treabă înduioșat de soarta semenului său abstract; precum există o democrație care însemnează efectiv egala îndreptățire a tuturor de a hotărî în chestiunile publice și care nu poate duce decât la înecare individualităților în masse, la precumpănirea cantității asupra calității. Să distingem deci. Cultura adevărată este operă de adâncire personală, și prin urmare de diferențiare. Marii oameni de cultură, marii creatori în ordinea spirituală nu au fost niciodată democrați; nu au fost democrați nici prin temperament, nici prin practică politică. Iată un exemplu chiar din țara noastră și poate unul tipic: d. Iorga. Sentimental, ca orice om de inimă s'a plecat milos asupra masselor necăjite, și a cerut pentru ele dreptul la viață. Dar dreptul lor de a hotărî în chestiunile de bază ale statului, nu. D-sa este de altfel autorul lapidarei formule care definește o epocă și o structură spirituală: democrația nu este stăpânirea prin popor, ci stăpânirea pentru popor (adică în folosul poporului). Se poate ceva mai clar? Vă închipuiți dvs. un om cult, vecinic frământat de probleme, vecinic inventiv și iscoditor, consimțind să intre în rânduri și să se supună hotărârii — după criterii numerice — a majorității? De ce să nu ne aducem aminte că însuș Rousseau care numai o cultură solidă și organică nu a avut, dar care era desigur atins de aripa geniului, însuș Rousseau preconizà dreptul individului de a protesta împotriva hotărârilor majorității (cu ce spirit de consequență, rămâne de cercetat!). Sau poate e plausibil spectacolul unei masse de intelectuali oameni culți, trăind și lucrând după normele și principiile democratice. Nu, cultura este în esența și urmările ei hotărît aristocratică. Confratele nostru a călcat cu stângul. …Sau face o ușoară confuzie. Căci e adevărat, în regimul democratic se poate identifica o mai mare răspândire a culturii. Dar cultura aceasta a masselor nu este cultură; ci, așa cum stabileam, mai degrabă instrumentul technic al unei forme speciale — foarte aproximative — de civilizație. Este cultura al cărui summum se atinge în așa numitele universități populare, plagă paralizantă a adevăratei culturi. Cultura stearpă, îndrăzneață și mărginită a mentalității anchilozată în cl. VI de liceu. Docta ignorantia la propriu, nu în înțelesul de îndoială metodică a lui Nicolaus Cusanus. Dacă de aceasta vorbește confratele nostru, are dreptate. Dar o asemenea cultură o lăsăm democrației. Institutul Românesc optează hotărît pentru celalt fel de cultură; care de sigur nu va aduce la întărirea ideilor democrate. 11 Sept. 1926. LICHIDAREA …Desigur mai sunt încă două zile până Duminecă, data când se adună în congres cele două partide democratice ale țării. Dar ce însemnătate mai poate avea acest eveniment! Sorții au căzut. Naționalii și țărăniștii, rezervele supreme ale nevindecabililor iluzioniști sau iluzionați politici, cari trebuiau să dea țării, „marele partid democrat”, ultima nădejde europenizantă, va veni la „Dacia” — dacă vor mai veni — sfârticați, reduși, neputincioși, rușinați de ei până la gândul dispariției. Este, fără îndoială, cel mai mare dezastru moral pe care l-a înregistrat viața noastră publică; cea mai rușinoasă și mai definitivă desagregare a unor organisme politice. A mai murit pe vremuri la noi un partid: cel socialist; dar a murit de moarte violentă; strâns de gât. „Marile partide democratice” mor însă de păcatele lor proprii. Și ce e mai grav pentru ele, se sting în indiferența plictisită și desgustată a publicului. Criză de oameni? Nu. Criză de regim spiritual. Trei luni, o vară întreagă, am afirmat-o zi de zi în această foaie: democrația lichidează. A, ce gâlgâială de ironie și de dispreț savant în gâtlejurile democrate! Și acum? Partidul național, o serie de grupuri și grupulețe fiecare cu „libertate de acțiune”: Grupul Maniu, grupul Goldiș, grupul Vaida, grupul tinerilor, grupul Iorga, grupul Argetoianu, grupul foștilor takiști, și pe urmă disidențele: Petrică Dragomirescu, Derică Ioanițescu… et j'en passe. Socotindu-se unii să se retragă sub cortul lui Ahile, ochind alții spre liberali, spre averescani, spre țărăniști. Iar țărăniștii? D. Stere se retrage din viața politică. Dr. Lupu a înfrânt pe d. Mihalache, dar în Basarabia d. Cazacliu amenință pe dr. Lupu. Cum se vor desfășura și aci evenimentele? Cari sunt perspectivele țărăniștilor? În orice caz incomparabil mai puțin strălucite de cât în 1919! Situația aceasta noi o numim lichidarea partidelor democrate. Ea verifică pas cu pas punctul nostru de vedere, care a afirmat constant că unul din corolarele democrației este formarea partidelor politice în solda feudalității bancare. Întărirea partidului liberal, care neapărat va câștiga din dezastrul național-țărăniștilor, va fi încă o dovadă a dreptății noastre. Celelalte partide cari se vor forma și câte se vor forma de aci înainte, vor trăi fatalmente la remorca liberalilor. …Afară numai dacă chiar acest partid, în fond el însuși de ideologie marxistă, nu va sucomba sub noile realități ale vremii. D. Ion Brătianu știe în această privință ceva. Știe anume că înjghebarea politică îi e amenințată de statul corporativ, care e în mers; și simte că astăzi inițiativa nu mai stă la d-sa. Lichidarea partidului liberal prin statul corporativ este un proces istoric pe care unele întâmplări îl pot cel mult grăbi; de împiedicat nu-l mai poate împiedica nimic. Elementele politice militante cari ar putea interveni activ pentru grăbirea acestei ultime lichidări a regimului spiritual jacobin sunt două: Partidul țărănesc și d. Iorga. Partidul țărănesc, dacă printr'un act de desmeticire și de violent curaj, ar trece cu buretele peste toată falsa ideologie democrată pe care — spre nefericirea lui și a țării — a adaptat-o dela 1921 încoace; și dacă s'ar putea reîntoarce la adevăratele lui rosturi, care se rezumă în ceeace pentru inițiați aș numi programul de la Mănăstirea Dealu. Noi, și cu noi unii membri ai partidului țărănesc, am mai afirmat-o aci. Dar era pe vremea când se pregătea actuala …fuziune, și „Aurora” era foarte măreață; „avea treburi mai serioase”. Treburile acestea „mai serioase” le-am văzut. Nu sunt nici măcar de râs… Al doilea element ar fi d. Iorga. Nu am uitat nici odată intuitiva d-sale antipatie pentru regimul artificial, contrafăcut și dizolvant al democrației; precum nici încercările d-sale de concretizare în formule a viitorului stat corporativ; căruia de sigur d-sa îi zice altfel; dar crede în fond acelaș lucru ca noi. D. Iorga însă nu a insistat; și ar fi trebuit să o facă. Să nădăjduim că o va face de aci înainte, și anume ridicând acest crez la rangul de idee centrală a întregei d-sale activități ideologic-politice. Dar dacă nimic din acestea nu se va întâmpla? Va fi păcat pentru oamenii noștri politici. Realitățile cari au lichidat „marile partide democratice”, vor lichida și statul liberal. Chiar fără concursul țărăniștilor sau al d-lui Iorga. Statul corporativ e în marș; nimic nu-l mai poate opri. 8 Octombrie 1926 LASCĂR VOREL Câți sunt, în marele public al Bucureștilor, cei cari își mai aduc aminte de pânzele frământate, chinuite, surprinzătoare de noutate și străbătute de o înaltă intelectualitate, pe care le expunea prin 1912 la expoziția „Tinerimii artistice” Lascăr Vorel? Lascăr Vorel a fost. Sunt aproape nouă ani de la moartea lui, întâmplată la Muenchen unde se așezase de aproape douăzeci de ani. Și nu știu de ce în acest sfârșit de toamnă târzie mă gândesc mai stăruitor la el. Poate pentru imaginea aceasta a vieții agonizante, care încearcă să se împotrivească morții, smulgându-i o zi de soare mai mult, este într'un fel însuși simbolul trecerii lui prin această lume. Un necunoscut pentru istoria noastră culturală, și totuși unul din cele mai strălucite exemplare de spiritualitate românească.. Românească? Era pictor? De sigur. Dar ce viu era! Numele lui l-am cunoscut întâia oară la Noua Revistă Română. Prin 1911. Trimisese câteva schițe literare, cari au și apărut. Fine, nervoase, fruct mai de grabă al unei gândiri disciplinate și strecurându-se sigură printre subtilități și nuanță; analist de o ascuțime aproape cazuistică, și totuși, în scris chiar, un ochiu plastic. Personal, l-am văzut ceva mai târziu la Muenchen; în Schwabing, la Stefanie-Kaffée. Cine a trecut prin viața artistică și intelectuală a Germaniei de Sud, și nu a freuqentat pe d. Oberdörfer dela Stefanie-Kaffée! Cum ședea el închiondorat, vecinic mahmur și prost dispus, uitându-se dușmănos la clienții lui, care nu aveau alt cusur decât că-i consumau cafeaua — și ce cerea! „Bliemchen!” — și plăteau cinstit… Acolo l-am cunoscut și pe Vorel. Seara târziu, ședea liniștit la o masă, făcea ochii mici ca să te privească prin fumul de țigară; și vorbea; potolit și dulce, cu un glas cald învăluitor, cu mlădieri ciudate, uneori ca de femeie. Avea o frunte enormă, aproape monstruoasă, gata să plesnească par'că sub frământarea dureroasă a gândului pe care îl adăpostea. Gândul era activitatea lui de predilecție; aș zice că o exercita incontinuu, cu o plăcere aproape sadică. Sadică, pentru că analiza spirituală permanentă la care se deda, dizolvase aproape, pentru el toate formele de manifestare ale geniului omenesc. Iar admirația pentru marile monumente de cultură îi era otrăvită de conștiința insuficienței pentru generația noastră a tuturor vechilor forme de creație. Mi-aduc aminte cu ce zguduitoare emoție vorbea odată de Rembrandt „din a doua perioadă”; cum îi diseca opera, cum desprindea elementele noui, revoluționare în luptă cu vechea manieră sigură și „definitivă”. Cu ce pasiune urmărea în viața contimporană temperamentele cu adevărat artistice!. Este emoționantă în această privință o amintire, de un interes mai general. Primisem din țară catalogul „Tinerimii”. I-l arătasem și îl cercetase cu atenție. Seara l'a adus la cafenea. Era ca de obicei sobor mare: era și Wedekind cu replicele lui scabroase și violente, și Nebeltham de la Schauspielhaus în perfecțiunea de „dandy”, și Galbranson și Weissgerber timid și totuși sigur de el, și Marc de la Blauer Ritter, ambii aceștia din urmă mari puteri ale picturei germane nimicite în războiu; Doro Maier, taciturn și impasibil, Albert Bloch, Emsen sfios și delicat ca a fată mare și Bolz impetuosul. Aproape în unanimitate, toți s'au oprit asupra unei reproduceri din Theodorescu-Sion: „Pescari”. Bucuria reținută și totuși emoționantă a lui Vorel nu e ușor de uitat nici acum, după cincisprezece ani. Și el tot la Sion se oprise, nu ca la un artist cristalizat, ci ca la unul ce căuta. De sigur prin connaturalitate. Căci toată viața lui, asta a făcut Vorel: a căutat. Ceasuri și zile întregi l-am urmărit în fața planșetei sau a chevalcului. Nu picta; rezolva probleme. Suprafețe de culoare lângă alte suprafețe. Linii lângă linii, sau deacurmezișul, în ritmuri noi, mai adesea formale decât plastice, dar întotdeauna interesante și surprinzătoare. Toată înfrigurarea novatorie a cubismului, el a trăit-o printre cei dintâi. Am un portret în ulei lucrat de el. Problemele cubismului sunt deja puse. Expresionismul s'a frământat în mintea lui, ca în capul unui novator. Procedeul întrebuințat de Kokoschka, și anume prezentarea unei figuri „de face” și de „trois quarts” în chip public. Și câte alte probleme puse și rezolvate în acest spirit adânc în vecinic neastâmpăr și în frământare. De pe urma lui au rămăs puține lucruri: câteva uleiuri risipite pe la prieteni, și resturile unei expoziții pe care o făcuse împreună cu Heckel la Golz. Mai ales acestea din urmă sunt de cea mai mare însemnătate. Se găsesc în țară, la Piatra Neamț; nu le cunoaște nimeni, și e păcat. Domnul Bunescu, care are atâtea merite în organizarea vieții noastre artistice, nu ar voi să se gândească la o „expoziție retrospectiva Lascăr Vorel?”. 24 Octombrie 1926. FASCISM ȘI FRANCMASONERIE Pe editorialul nostru de ieri Pamfil Șeicaru a pus problema raporturilor dintre Biserica Verde și Fascism, înfățișând ultimile frământări din Italia ca un atac în stil mare întreprins de spiritul egalitar și laicisant împotriva noului regim roman, creștin și diferențiat. Tema e vastă și comportă explicațiuni. Mai ales pentru țara noastră, în care francmasoneria, inexistentă prin împrejurările speciale în care ne-am desvoltat, este mai degrabă motiv de curiozitate a spiritelor semi-docte amatoare de inițieri sensaționale, sau obiect de glumă a unor sceptici cari nu se pot entusiasma de o mișcare secretă, ce stă în toate formele posibile, sub controlul statornic al siguranței generale. Baza ideologică a francmasoneriei este „religiunea naturală”, sau dacă vreți, religiunea științifică; adică religia curățită de toate elementele ei mistice, supranaturale, divine, transformată într'un sistem de morală terestră, în care principiul fundamental este: iubește pe aproapele tău. Precum se vede, nimic sensațional, nimic nou și nimic primejdios. Până aci. Numai că, după cum biserica creștină este o organizație militantă cu acțiune directă asupra publicului, tot astfel această nouă religie, care în fapt numai religie nu e, a sfârșit prin a se organiza ca o unitate de luptă. Nu însă pentru a câștiga de partea ei cât mai mulți adepți, ci pentru a distruge organizația oarecum „concurentă”, deși de mai veche existență, a bisericii. Dar biserica nu este — mai ales în apus — o asociațiune cu program și statute, inventată de un ideolog, fie el chiar și de geniu; ci un organism puternic ancorat în structura spirituală a țărilor respective, formulând o disciplină individuală și politică, ridicată din însăș natura intimă culturii. Distrugerea bisericei nu se poate face, în asemenea împrejurări, decât prin subminarea substratului spiritual corespunzător, și nu prin atacarea de front a însăș instituției. Să recunoaștem că problema e primejdios de bine pusă; iar metoda de lucru excelentă. * * * Dacă, urmărind lucrurile în ultimele lor resorturi, înțelegem că francmasoneria este expresiunea religioasă a filozofiei iluminării ajunsă la formularea definitivă în veacul al XVIII, putem să ne dăm seama că ea e corelată cu democrația, cu pozitivismul și cu protestantismul. Este însă constatat, pentru motive ce nu urmează a fi expuse aci, că formele protestante de gândire și de acțiune nu au putut pătrunde în țări de mentalitate ortodoxă. Aceasta explică într'un fel de ce francmasoneria nu s'a putut împământeni la noi. Mai este însă un al doilea fapt. La noi biserica nu a fost nici când un element activ în treburile politice; organizația erarhică religioasă nu s'a amestecat direct în conducerea țării, iar motivul religios nu a fost în viața publică destul de diferențiat, pentru ca să apară tinerilor noștri jacobinizanți ca un obiectiv precis de combatere. De aceea organizațiile francmasone au fost la noi în țară considerate ca inutile. Și probă că e așa, e faptul că începuturile democrației românești, așa numiții „cârvunari”, având să lupte cu biserica noastră, greacă pe acele vremuri și destul de aprinsă în apărarea pozițiilor ei materiale, — au stat sub egida francmasoneriei. A fost însă numai un episod. În general întinderea spiritului democratic nu a întâmpinat rezistența disciplinei bisericești, și ca atare „biserica verde” nu a fost chemată să-și dea contribuția. Nu tot așa în apus. Acolo organizațiile francmasonice sunt formidabile. Ele impun aparatului de conducere a unui stat o sub structură secretă, cu planuri de lucru nemărturisite, și isbutesc adesea să facă valabilă ierarhia lor înaintea ierarhiei oficiale. Pentru a sensibiliza aceste afirmații: gândiți-vă că există cazuri în justiție sau în armată, când un superior trebue să cedeze unui subaltern, pentru că acesta din urmă are în „lojă” un rang mai înalt; și gândiți-vă că nu arare ori lojile acestea sunt active, pentru a înțelege ce poate realiza o asemenea disciplină într'o organizație cu ramificări mondiale. Se afirmă acum că cea mai strașnică opoziție dusă împotriva fascismului pornește din lagărul francmason. Nimic mai plausibil decât aceasta. Fascism și francmasonerie sunt două concepții fundamental opuse. Ele trebue să vină în conflict. Atacul l-a început Mussolini, care mai acum trei ani a desființat asociațiile secrete. Biserica Verde pășește probabil astăzi la contraatac. Cine va învinge nu e prea greu de prevăzut. Dacă democrația, pozitivismul, protestantismul, raționalismul știentist sunt astăzi în lichidare, — poate avea oare francmasoneria alte perspective? Soarta ei este pecetluită. 13 Noembrie 1926. UN EROU DE TRAGEDIE Lespedea care se va coborî asupra gropii lui Ion Brătianu, închide de fapt o epocă în istoria țării românești. Ultimul șef al partidului liberal a fost un om tare. Ceva din dârzia liniștită a munteanului, perzista în atitudinea lui chiar atunci când convingerea se schimbă în patimă. A stăpânit destinele țării timp de aproape trei decenii, dar nu a fost nici odată omul politic care sintetizează și reprezintă în domeniul înfăptuirii practice nevoile și aspirațiuniie unui neam; — ci personalitatea puternică și absorbantă care se realizează pe ea, așa cum a fost plămădită în tradiția ei familială. Ridicat pe scut, — șef al liberalilor, de către tinerimea partidului său, Ion Brătianu nu a fost niciodată tânăr, ca înțelegerea realităților. Desvoltarea lui politică s'a făcut în cadrele stricte ale liberalismului românesc dela sfârșitul veacului XIX, în care a fost ancorat până la moarte. Aceasta explică de altfel și conflictul permanent în care s'a aflat cu opinia publică, și sterilitatea activității lui în materie de gospodărire a țării. Partidul liberal a reprezintat întotdeauna în politica țării un punct de vedere centralizator și autoritar. Democrația nu a fost pentru el, atunci când a dorit-o efectiv, decât un fel de „berbece de asalt” împotriva boieriior și a stăpânitorilor de pământuri. Stăpâniți, instinctiv aproape, de metoda materialistă în interpretarea istoriei, liberalii au urmărit constant disoluția formei de producție agrară și înlocuirea ei cu economia capitalistă. E adevărat că au avut o înțelegere lipsită de elasticitate pentru acest proces, și — cedând unor necesități mai degrabă politic-sociale decât economice — au inițiat reforma agrară și expropierea, întârziind prin aceasta procesul de industrializare al agriculturii. Dar asta este excepția. Linia mare a politicii lor a fost urmată constant. Acesta este de altfel și rolul istoric pe care acest partid l-a jucat în viața noastră publică. L'A JUCAT. Căci peste el a trecut răsboiul. Din acest eveniment de proporții aproape cosmice, partidul liberal nu a înțeles nimic. Nu a înțeles că structura politică a Europei, intrată mai de mult în descompunere lentă, a fost fundamental și în chip precipitat schimbată prin această universală încleștare în luptă. Și împreună cu partidul liberal nu a înțeles nimic Ion Brătianu, moștenitorul și reprezentantul autentic al generației dela 1848. Dacă șeful liberalilor ar fi fost un om slab, l-ar fi răsturnat evenimentele. (Cari, evident, l-au depășit, dar nu l-au debordat). Puternica lui personalitate însă a rezistat tuturor atacurilor cari erau purtate mai mult de vreme de cât de adversarii lui politici. Credincios sie-și și idealurilor generației tatălui său, Ion Brătianu a rămas până la sfârșit pe poziție, apărând un steag care nu mai reprezintă nimic, dar care era totuși steagul său. Aci stă și tragedia lui. Omul acesta care și-a iubit neamul cu elanuri aproape mistice, și care se socotea trimis de Dumnezeu să conducă această țară chiar peste capul și împotriva conducătorilor ei de sânge regal, a intrat, prin ancorarea lui rigidă în tradiția familial-politică, în conflict cu țara nouă pe care nu o cunoștea și pentru care nu avea nici un fel de înțelegere. Sfârșitul vieții i-a fost întunecat. Conflictul acut în care intrase cu toată țara prin persistența cu care ținea să-și impună până la sfârșit o voință ce nu a cunoscut obstacole, se apropia de desnodământ. Toate greșelile pe care le făcuse înfruntând și înfrângând realitatea conjurau ispășirea. Într'o tragică încordare de voință omul care nu a știut nici odată să asculte evenimentele, a încercat asupra lor o supremă siluire. Dar mijloacele lui obicinuite, prestigiul lui necontestat nu mai erau suficiente. A recurs deci la mijloace desperate: cenzură, stare de asediu, teroare exercitată pe tot cuprinsul țării. Moare ca un tiran, iar trecerea lui la cele veșnice este simțită ca o ușurare de întreaga țară. Soarta a fost nedreaptă cu el; atâta iubire de neam și atâta devotament pentru treburile obștești ar fi meritat o mai recunoscătoare recompensă. Căci a fost totuș un om mare, chiar când a făcut răul. 26 Noembrie 1926 BĂTRÂNEȚE Un prieten, întors dintr'o scurtă călătorie de cercetări din străinătate, nu mai ostenește povestind, și entusiasmându-se de minunata operă modern-constructivă întreprinsă de vecinii noștri. La Sârbi, la Unguri, la Cehoslovaci, spiritul științific organizator pătrunde viața publică până în cele mai intime încheieturi, dându-i o supleță, o putință de acomodare și un avânt creator necunoscut până acum. O hărnicie, care nu are nimic din agitația noastră neliniștită și stearpă; un spirit practic și aplicat, care nu mai consimte să se piardă zadarnic în considerațiuni teoretice și principale; o preocupare constantă de amănunt concret și viu, singurul în stare a interesa energiile constructive și a promova o viață publică modernă. Opuneți acestei atmosfere de bucurie creatoare scepticismul nostru superior și obosit, hiperrafinamentul nostru critic și estetizant, care vrea să-și apropie forme noui de creație spirituală, nu creând condițiile de viață corespunzătoare din cari aceste forme isvorăsc în chip natural, ci importând de aiurea formele gata făcute, — și veți avea, într'un isbitor și descurajator contrast, imaginea unei națiuni îmbătrânite înainte de vreme. De ce să ne înșelăm pe noi înșine, — sau cât să ne mai înșelăm pe noi înșine? În București s'au întrunit săptămâna trecută câțiva oameni de energie și de vederi largi, ca să pună la cale înființarea unui institut pentru organizarea științifică a muncii. Este o îndatorire elementară pentru orice stat modern, care vrea în adevăr să-și pună în valoare puterile. A fost cineva contra; și anume conducătorui unei mari instituții de credit. E penibil să o constatăm, — și anume cu precizare sângeroasă, ca să ne cunoaștem în adevăr halul și oamenii; să știe deci toată lumea că la 1927 inginerul Ghiță Popescu, directorul general al societății naționale de credit industrial, s'a pronunțat categoric contra organizării științifice a muncii! O să spuneți: nu e decât d-l Ghiță Popescu! Nu e conducătorul creditului industrial, deținătorul industriei românești. De unde toată această stare de lucruri — e simplu și clar. Dela 1916 până la 1919 nu au trecut decât trei ani. Dar sub raportul desvoltării noastre e o deosebire de aproape două generații. Alt spirit pulsează în arterele țării, alte raporturi s'au stabilit între forțe. La locurile de răspundere, de inițiativă și de creație au rămas însă pretutindeni tot bâtrânii; cu vechile lor apucături și obiceiuri, cu rutina lor în judecată, cu incapacitatea lor organică de a se adapta unor împrejurări nouă. Nu este așa în politică? Nu au isbutit oamenii și obiceiurile vechi să stranguleze singurul organism politic răspunzând nevoilor de după războiu, partidul țărănesc, transformându-l într 'o formațiune obicinuită, după vechile tipare ale partidelor politice? Nu domnește peste tot aceiași neîncredere măruntă și geloasă, spiritul de combinație ocultă, oroarea aproape fizică de a ataca problemele de front, groaza de răspundere și incapacitatea creatoare? Nu a rămas la noi în țară, chiar acum după războiu, politica, cea mai însemnată activitate? Și nu e asta un semn de iremediabilă bătrânețe? Și acelaș lucru în știință. La toate răscrucile cari comandă drumurile activității s'au instalat bătrânii; sterpi, neputincioși, cu mentalitatea de vagmistru, umil cu cei mari, tiranic cu cei mici; invidioși, lipsiți de generozitate, neștiind ce însemnează bucuria de a avea un elev; alegându-și creaturile dintre toți cei lipsiți de demnitate și de libertate de spirit; nevăzând în tinerii învățați decât „negri” de muncă, buni a le scoate reviste pe cari bătrânii le „diriguesc”, a le purta geanta, a le organiza conferințe, a le face reclamă în gazete, sau a scrie studii pe care „bătrânii” le iscălesc. (Aș vrea să mi se spună că am calomniat!). Așa e! Incapacitatea de adaptare a bătrânilor la nouile condițiuni de viață, neputința lor creatoare, înăbușe viața noastră publică și închircește energiile națiunii. Nu există astăzi — decât cu disparent de rare excepții — în țara românească om trecut de 50 de ani, care să nu ocupe locul unuia mai tânăr și mai capabil. Cei mai mulți dintre ei o simpt. Dar cine este așa de nebun încât să renunțe la „drepturi câștigate”? Stau deci. Stau și fac școală tinerimii. Școala lor: a rutinei și a ruginei, a lipsei de curaj și de demnitate personală, a „cumințeniei” și lipsei de generozitate. Și așa creștem cu toții; în mentalitatea oamenilor de casă, a lipsei de personalitate, a lașității de gândire și de creație. Suntem prudenți — și îmbătrâniți înainte de vreme. Și cum suntem noi, — așa ne este și țara. Să ne mirăm că popoarele din jurul nostru duc viața în cu totul alt ritm, în ritmul victorios al creației?. Alte neamuri au avut norocul ca în războiu să le moară bătrânii. Nouă ne-au murit numai tinerii… 9 Fevruarie 1927. KEYSERLING Una din cele mai fluide întruchipări omenești. Nu știi niciodată cine îți stă în față; dacă te gândești la scriitor, de sigur îți apare mai însemnat cugetătorul; dar tot așa dacă încerci să-ți fixezi pe gânditor, simți că centrul de greutate al acestei ciudate înjghebări spirituale trebue să fie undeva în altă parte. Înfățișarea lui nu-ți încurajează deloc ironia; ci e mai degrabă straniu. „Unheimlich”! Prea îți scapă printre degete; prea te deconcertează — și totuși fără a te obosi. Și mai ales par'că ai vrea să știi ce crede el despre el însuși; poate că asta ar făcea mai sigură metoda pentru a-l înțelege. Dar așează-te în fața lui, uită-i-te în ochii cari nu privesc decât în afară, și vei pierde curajul de a-l întreba; căci ce se întâmplă dacă nici el nu știe ce vrea, și încotro merge?… Ce a voit odată, acum aproape cincisprezece ani, e mai ușor de spus. În aparență. Căci a scris-o. Dar asta nu însemnează nimic. El te poate și se poate desminți oricând. Gândirea este valabilă numai pentru momentul în care s'a născut. Atât. Pe atunci era metafizician, adică om care se interesa nu de cum este lumea în realitate, — ci numai de posibilitatea ei. Și pe atunci urmărea auto-realizarea. Autorealizarea era un fel de înfăptuire a eului metafizic; grație căruia omul poate vedea orice fenomen, din punctul de vedere al lui Dumnezeu; specialul privit sub prisma esențialului, așa cum o face Dumnezeu grație numai naturii Lui. Îndumnezeire? A, nu! (A fi Dumnezeu nu e decât o… neomenime spiritualizată.) Ci mai degrabă de personalizare. E tragedia tragediilor metafizicianului, că el nu-și poate nici odată depăși complect în sine, pe individ. Și totuș nici un om evoluat nu poate cinsti personalitatea ca pe un ideal. Căci toate puterile adevărate ale vieții sunt supraindividuale; ele dau întâmplărilor sens și direcție. Iar conștiința metafizicianului își trage rădăcinite direct din ele. Și în altă parte: Cunoștiința adevăratei libertăți își are corelatul în simțământul solidarității cu toate creaturile. Nu precisăm și nu catalogăm. Mai ales nu definim. L-am supăra — și poate nu ar mai veni pe la noi. Ceea ce ar fi un păcat. Dar din toate frânturile de idei înșirate mai sus, fie care poate reconstitui o fizionomie aproximativ exactă. Keyserling nu e german; pentru asta, îi lipsește simțul de sistemă și de personalitate, de individualizare. Keyserling e un balt. Om din ținuturile Estoniei, poarta prin care Europa a pătruns de sigur în Rusia, dar pe care aceasta din urmă a plămădit-o spiritual. În viziunea metafizică a lui Keyserling, atitudinile rusești foiesc. Kirejewski, Chomiakow, Solowjew sunt prea des întâlniți la toate răscrucile gândirii. Fără ca totuși ei să se întregească într'o unitate sistematică și fundată, dacă nu altfel, cel puțin printr'un echilibru interior de construcție. „Sub raportul metafizic nici o formulă nu poate fi cea mai bună; fie care nu reprezintă decât o expresie posibilă a absolutului”. Misticism rusesc și „conciliarism” antipersonalist, da! Ontologism, cunoștință absolută, nu! Ci din potrivă înlocuirea inebranlabilului dogmatism rus, cu un fel de relativitate istorică. Nici măcar unitate de atitudine în acelaș individ; căci „diversele suflete, pe cari le-am căpătat, mi-au rămas; ca orientări posibile ale persoanei mele…” Nu mai e prea mult de adăugat. De obiectat… nu e în orice caz nimic. Amintesc, însă, odată, la țară la el în Estonia, ședea el singur și cânta din Bach. Toată minunata arhitectonică de catedrală a muzicei acesteia se desfășura solemnă într'o profunziune de note profunde; și Keyserling gândea: „Când voiu ajunge să cuget așa, cum a compus omul ăsta, când conștiința mea va oglindi funduri așa de adânci, cum o face muzica lui, atunci de sigur voi fi ajuns la țel”. Au trecut de atunci mai mult de zece ani. Pot să asigur, asta nu s'a întâmplat. Știu, de atunci Keyserling a deschis, în felul lui, o școală a înțelepciunii. Ceea ce gândea pe vremuri este, după împrejurări, sau nu este perimat. El primește lume și dă rețete. Dar înțelepciunea lui nu e înțelegere, ci mai de grabă atitudine. Într'un ceas și jumătate a pomenit de trei ori pe Christos, în chestiuni de metodă. Da, se poate. Dar Christos, chiar pentru un istoricizant, dădea soluțiuni. și pe urmă ni-l închipuim vorbind potolit, rar, sugestiv, dar liniștitor. Keyserling vorbește prea repede; așa nu se poate comunica de la suflet la suflet; în acest domeniu căile sunt ceva mai puțin… cursive. Omul răsuflă la urcușuri, și își ia timp să mai gândească. Și pornește iarăși la drum. Vi se pare riscată apropierea? Mă rog de iertare; dar nu am făcut-o eu… 18 Februarie 1927 JUXTA CRUCEM …Pe vremea aceea altarul lui Grünewald băjenărea pe la Muenchen. Gonit din Colmarul alsacian de urgia răsboiului; sau pus la adăpost, în potriva unor pretențiuni de peste hotare — cari nici nu au întârziat să se valorifice. Sorții căzuseră. În primăvara spălăcită a lui 1919, Germania lichida, într'o dureroasă înfrângere morală, nenorocul armelor sale. Și în cetatea de pe malurile Isarului, grea de mândrie și de amintiri, neamul germanic își lua adio dela tripticul crucificării, cerut înapoi, la locul de baștină în Colmar. La vechea pinacotecă din Barerstrasse, unde fusese expus panoul, era un pelerinaj. De dimineața începeau să curgă școalele cu profesorii lor; și oameni de toată mâna, simpli — sau mai evoluați, solidari cu toții, ca descendenți spirituali direcți, cu meșterul Grünewald care în acele ceasuri grele întrupa încă și mai mult par'că sufletul vechei Alsacii germane. Perindarea tuturor în fața crucificatului, căpăta, de sigur un alt sens, mai adânc și mai tragic decât plângerile periferic-sentimentale și intonarea vechiului cântec de mișcătoare aducere aminte: O Strassburg, o Strassburg… Am fost să-l văd. O durere aproape fizică; covârșitoare în ori ce caz. Crucea cu trupul Domnului proectată pe un cer de cositor. Nu e un simbol; nici o adâncire transcendentă; nu e nici resemnare, nici nu se deschid zările mântuirii ca o nădejde. Pe cruce spânzură un biet trup de om, frânt de durere; cu degetele crispate de suferință ca picioarele unui păianjen în agonie; — cu carnea plină de vânătăi, ca și cum descompunerea ar fi început deja; — cu două picioare informe, umflate de înfiorarea cuiului, peste cari se prelinge o dâră băloasă de sânge. În stânga crucii, Maria. O Marie cu fața mai degrabă un stârv; dacă nu ar fi în ea desnădejdea ochilor halucinați și roșul strident al gurii, într'un văl de un alb crud, de cretă. Iar în dreapta, Ioan. Nu Ioan pe care îl cunoaștem noi, metafizicianul prăpăstios și pasionat; ci un Ioan rece, impasibil aproape, impersonal. Mâna cu arătătorul întins, un arătător subțire, lung, precis cu indicațiunea unui istoric, arată înspre Cel spânzurat pe cruce: ECCE HOMO! Da, iată OMUL. Răstignirca este un fapt istoric, și un simbol. Ea închipue suferința acumulată, de proporții enorme, a omenirii. Pe lemn atârnă EL, pentrucă numai el putea purta pe umeri toată durerea trupului, câtă s'a îngrămădit de la săvârșirea păcatului. Iar crucea a fost înfiptă sus pe Golgota. Dacă și aceasta are un sens — Golgotha, quod est Calvariae locus (Matei 27.33) — nu știu. Dar că jertfa a trebuit să se împlinească acolo sus, nu e fără nici un rost. Sus, adică în văzul întregii lumi antice, care într'o desperată stăruință încercase excluderea, sau cel puțin ignorarea suferinței câtă este ea în univers. Aci stă marea întoarcere, mare semnificație omenească a creștinismului: durerea este un fapt; care nu străbate în încheieturile lui cosmosul, ci neamul omenesc. Creștinismul nu ia față de această durere atitudini protivnice; nu o ignorează, nu o combate; ci înșelată în nădejdile ei de mântuire, prin Cristos-omul omenirea se dorește după dreptul și libertatea de a-și plânge înfrângerea. Omul este cel care se svârcolește în chinuri sus la locul Căpățânii. Nu Cristos-Dumnezeu. Știu, și Dumnezeu poate să sufere; și Dumnezeu suferă. Când fiecare din noi își întoarce fața dela EL, și lasă drum iubirii sale către vadurile întunecate ale diavolului, Dumnezeu plânge. Îmi aduc aminte cât de puternic e în L. Blois sentimentul acesta pentru Dumnezeu care suferă pentrucă e părăsit de oameni. Pe cruce însă a fost părăsit durerii sale omul, de către Dumnezeu. Plângerea Celui răstignit nu o spune oare destul de categoric? „Dumnezeul meu, Dumnezeul meu, pentru ce m'ai lăsat?” (Matei 27.46). Și nu este caracteristic că în isbucnirea suferinței Lui, Christos găsește exact aceleași cuvinte ca și psalmistul?: „Deus, Deus meus… quare me dereliquisti?” (Psal. 21. 2). Ca și psalmistul care nu a fost decât om. Fără retorism, fără pathosul eroic al Grecilor, de care nu a putut scăpa nici o personalitate așa de măsurată, adânc cumpănită și sinceră ca a lui Socrates, gemătul acesta este plânsul simplu, umil și necontrafăcut, expresiunea veridică a sufletului închircit de dureri sub gesturile teatrale și inutile ale lumii vechi. E recunoașterea pur și simplu a unui fapt; și anume fără comentarii. Toată metafizica creștină e dominată de această trăsătură fundamentală. Ceea ce există nu are nevoe de justificare, nici de fundare teoretică. Nici măcar de explicare. Răul e; ca o stare, de fapt. Păcatul originar, de la care derivă în timp, răul, nu reprezintă o demonstrare a necesității răului, care există, aș zice, ontologic. Primul om a păcătuit atunci când s'a îndreptat înspre cunoștință. Dar nu întâmplător, prin intervenția unui principiu exterior al răului, diavolul; ci în virtutea unei slăbiciuni existând chiar în om. Căci diavolul când a voit să ispitească, nu s'a întors către Adam, ci către femeie. De ce? Pentru că el știa că femeia nu va rezista ispitei. Ea era deci mai slabă; iar dacă a greșit, trebuia să greșească; propter imbecilitatem sexu. Posibilitatea păcatului preexistă deci în om căderii, în acelaș fel în care firul de iarbă e închis în sămânță. Profund realistă, metafizica creștină este lipsită de dialectică. Este adevărat, istoria gândirii și a suferinței omenești cunoaște și alte soluțiuni; cari din punct de vedere al arhitectonicei filosofice pot apărea unora ca mai complicate și mai impunătoare; Budhismul de pildă, așează durerea la chiar baza realității, fundând prin aceasta teoretic caracterul ei de necesitate absolută. Mă gândesc însă dacă toată această subtilă și confuză dialectică, înfățișată în forma unei exuberante cosmogonii, este în adevăr mai impunătoare decât recunoașterea simplă, dar tragică, a faptului, așa cum o face creștinismul. Și pe urmă, unde duce o asemenea dialectică? Dacă existența este înfrățită cu durerea, evasiunea din suferință trebue să echivaleze cu smulgerea din realitate. Prescripțiuni technice precise indică — în adevăr — înțeleptului, calea pe care trebue să o urmeze pentru ca să se poată desprinde din existență, trecând în Nirvana. Dar pe deoparte soluțiunea aceasta — care nu e decât prea radicală — nu rezolvă problema decât suprimând individul; iar pe de alta, acolo unde această suprimare — din diferite motive — nu este posibilă, singurul drum, care mai rămâne deschis, este calea pasivă și întunecată a resemnării. Plecând de la faptul concret al durerii individuale, budhismul hipostazează suferința într'un fel de durere cosmică. O frumoasă și cutezătoare construcție de gândire, — sigur. Din nefericire însă, trecerea în Nirvana nu e decât… saltul în gol. Mai este lumea greacă, pe care nu o putem ignora. Pe care însă prea ni-o închipuim senină, însorită, entusiastă, mergând cu pieptul deschis înspre victoriile vieții. S'a observat, cu drept cuvânt, că trăsătura fundamentală a întregei antichități este hedonismul, urmărirea stăruitoare a bucuriei, în accepțiunea ei largă; cuprinzând, de la plăcerea brutală a trupului până la cea spiritualizată a contemplării realității ultime, toate formele, cele mai variate și mai complexe ale bucuriei. Erosul grec, vehicul sau metodă, el însuș proteic și nesfârșit de diferențiat, este oarecum expresiunea tipică a structurii spirituale antice, a idealurilor acestei lumi. Foarte puțini sunt însă acei cari au înțeles că în spatele acestei vecinice saturnale pe care o imaginează închipuirea noastră, cam grăbită întru generalizare, stă tocmai desamăgirea și durerea unor sforțări făcute în zadar; că hedonismul nu este formularea unei realități care stă la baza vieții grecești; nu e răsfrângerea teoretică a unei stări de fapt; ci mai degrabă, tocmai din potrivă, expresiunea unei dorințe, crescută și împuternicită de golul rece al durerii. Dincolo de sfârșitul temut al bucuriei atât de stăruitor dorit, stă prăpăstios deschisă „moira”. Cinismul grec, cu toate formele lui, este o sfidare, dar nu o înfrângere a suferinței; o încercare mai mult retorică, fără adâncime sufletească; o atitudine care își găsește răsplata mai adesea în admirația superficială și neînțelegătoare a mulțimii, de cât în adevărata liniște sufletească a înțeleptului, care înainte de orice este echilibru. Cinicul este un orgolios, și de aceea un singularizat între semenii lui. Punctul lui de reazăm e în afară; dar nu într'un absolut transcendent, ci în respectul temător al celorlalți. Formula lui de viață nu are valoare circulatorie; nu trebue să aibă, pentru că satisfacția lui stă tocmai în prestigiu, și nu poate da prestigiu decât tocmai ceea ce nu se poate realiza de toți oamenii. Este prea puțin ca cucerire pozitivă în problematica bucuriei, nu? Prea puțin și prea… epidermic. Însăși vestita „ataraxia” a lui Epicur, care este una din consecințele istorice ale cinismului — cealaltă consecință este îndemnul la sinucidere, practicat de întunecatul Hegesias — înseamnă, față de pretențiunea permanentă a hedonismului — de a-ți procura, anume, un maxim de plăceri — un jalnic faliment. Căci nici înțelepciunea aceasta epicureică nu este o atitudine pozitivă, de afirmare a individualității, ci trecerea într'o defensivă fricoasă în fața realității recunoscute a durerii, care cel mult ar putea fi neutralizată. Dincolo de anestesiantul epicureic, nu mai e nimic. Și tot așa cu diversele variante ale doctrinei stoice. Cari până la urma urmelor nu duc de cât la o mutilare a vieții noastre afective, prin reducerea voită a facultăților de cunoaștere. Ce deosebit este tabloul acesta așa de întunecat și desnădăjduit, — de bucuria vecinică și isbăvitoare pe care ne-o închipuim domnind perpetuu sub cerul albastru al Eladei. Din el se resfrânge desigur altceva; și anume: convingerea că ceia ce vechii Greci urmăreau mai stăruitor — isgonirea durerii din omenire — era o imposibilitate de fapt; că suferința se strecoară pretutindeni acolo unde nevoia fericirii se face simțită; iar dumnezeiasca bucurie împăciuitoare este cu atât mai greu de cucerit, cu cât mai însetat și mai stăruitor alergi după dânsa… Se poate vorbi așà dar, după aceste scurte indicațiuni, de un faliment al metafizicei antice. Terapeutica greco-indiană a dat greș; nihilism de-oparte; resemnare de alta. Ambele altoite pe voința stăruitoare, dar neputincioasă, de a negà durerea. Creștinismul lichidează idealurile lumii antice; între altele și prin aceea că recunoaște nu numai existența de fapt a suferinței, dar — atitudine fundamental nouă — și drepturile ei la existență. Nietzsche a crezut că poate arunca suprema insultă creștinismului, considerându-l drept o morală a sclavilor. E o eroare; chiar dacă ea vine dela un om de netăgăduit geniu. Mai întâiu creștinismul nu este o morală; el depășește cu mult limitele unor asemenea preocupări. Chiar desbrăcat de esența lui adânc religioasă, le depășește; încadrând toată existența într'o interpretare metafizică. Nietzsche nu avea de unde să o știe: într'o familie de pastori protestanți, tradiția metafică a creștinismului trebuià să fie de mult pierdută. În al doilea rând, de sclavi nu putea fi vorba atunci când se cumpănește structura intimă a evangheliei; căci recunoașterea drepturilor la existență a durerii nu duce la luptă în potriva ei, — e drept; dar nu duce nici la resemnare. Știm de unde vine această falșă apreciere. Nietzsehe era prea adânc îndrăgostit de idealurile lumii antice și de imaginea unei forțe în continuă acțiune, pentru ca să-și poată însuși noua perspectivă care singură face cu putință înțelegerea creștinismului. Om de geniu, de sigur — dar… filolog clasic; și cu atât mai ancorat în antichitatea elină și mai legat de idealurile ei, cu cât era mai de geniu. Nu există, nici din punct de vedere istoric, punți de legătură între lumea creștină și cea greco-indiană. Asemănările sunt superficiale și valabile numai pentru incompetenți. Stoicismul — formă premergătoare evangheliei? În nici un fel. Dela Zenon la Cristos sunt deosebiri fundamentale nu numai de natură și de inspirație, dar și de atitudine. Stoicismul acordă un caracter negativ bucuriei, și caută să o provoace înlăturând durerea. Creștinismul primește durerea ca o realitate, dar nu o neagă, ci O VALORIFICĂ. Dela răstignire, lumea știe că nu durerea sau bucuria ca atare sunt hotărîtoare pentru suferința sau fericirea noastră; ci atitudinea pe care personalitatea noastră spirituală o păstrează în fața lor. Astfel durerea însăș poate deveni isvor de nesfârșită bucurie, dacă ea îndeplinește un rost și își capătă un sens în ancorarea noastră înspre mântuire. Această înaltă semnificație morală a durerii, creștinismul a găsit-o; ea stă în acțiunea purificatoare asupra sufletului. Askeză. Suferința nu poate fi pedeapsă trimisă nouă de Dumnezeu întru ispășirea păcatelor; ci tovarăș iubit și fericitor, prin care sufletele noastre se desprind de contingențele concretului, înălțându-se în sferele fericite ale libertății adevărate, — focul în care ele se lămuresc, binecuvântarea unui Dumnezeu îndurător care nu ne poate lăsa pradă năclăielii. Creștinismul este deslegarea dumnezeiască a problemei lui Iov, pe care lumea antică nu o puteà primi de cât cu revoltă legitimă, dar în potriva căreia nu erà în stare să întreprindă nimic… Cristos a fost spânzurat pe lemn; și a suferit; omenește; dar nu atât pentru ca prin suferința lui să ne mântuiască; ci pentru ca prin pilda lui să ne învețe a ne mântui. Cristos a fost răstignit — și a înviat. CU MOARTEA PRE MOARTE CĂLCÂND, — prin suferința lui înfrângând suferința. Pilda este lămurită. Durerea e drumul mântuirii, — calea pe care ne putem câștiga pe noi înși-ne; minunile sunt la îndemâna ori cui; numai să știi a te înțelege, și a cere dela tine. Mișcarea lumilor nu s'a săvârșit încă. Legea nouă e legea iubirii și a suferinței; dar ea nu e decât un drum. Cuvântul Apocalipsei stă încă neîmplinit; deci cată a pătrunde înțelesurile Crucii, și pregătește-te întru marea înnoire care va să vină. 1927. FUGA ÎN EGIPT (Articol cu tâlc, care ocolește noul proiect de lege al Presei) …Îngerul Domnului s'a arătat deci, și a poruncit cele ce trebuiau făcute: Maria să ia Pruncul și să fugă în Egipt. Pruncul nu era altul decât Iisus. Ca să scape de urgia urmăritorilor, Maica Domnului s'a supus poruncii. Pruncul Sfânt ar fi putut invoca pentru El protecția Tatălui Ceresc; ar fi putut găsi în El puterea de a deslănțui minunea, și de a se păstra nevătămat în mijlocul iureșului sângeros după Cel Nou născut. Nimic din toate astea nu s'a întâmplat. Primul act al vieții lui, a fost de umilință și de supunere. Și-a recunoscut natura pământească, atâta vreme cât nu-i sosise încă ceasul; și a acceptat legea firii în care se întrupase; înțelegând că ceeace era dumnezeesc în el, abia mai târziu trebuia să lucreze. Iată deci că a înfrunta primejdia, în potriva căreia nu poți face omenește nimic, nu e o dezerțiune. Să fii Dumnezeu și să te pleci înaintea urgiei oamenilor, nu însemnează asta să renunți la dumnezeirea ta? De bună seamă că nu, de îndată ce Iisus însuș a acceptat fuga, — și de îndată ce funcțiunea dumnezeirii era în acel moment numai virtuală în el. A nu te opune răului, ci a te feri din drumu-i, se dovedește, astfel, a fi pentru noi, omenește, o indicație necesară. A te feri din drum, tocmai pentru a pune la adăpost, pentru ceasul în care se va plini vremea, puterile pe cari Dumnezeu ți le-a hărăzit, ca să le faci rodnice întru ajutorarea celor ai tăi. Maria a luat pe Pruncul Iisus și a fugit în Egipt. Minunată pildă de supunere și de prevedere. Pruncul Iisus nu a stat să înfrunte pe ucigași. E așa de firesc. Dar ascultați totuș pe închinătorii romantici ai eroismului cu orice preț: cum, era fiul lui Dumnezeu, și nu a pregetat să fugă? A acceptat să se declare înfrânt în fața oamenilor și nu a deslănțuit asupra lor fulgerele mâniei Dumnezeiescului Său Părinte. Vedeți, nu. Și nici Părintele lui nu a hotărât altfel. Ci a poruncit fuga la adăpostul din țara Eghiptului, impunându-I acest pas de umilință. Spre mai marea slavă a Lui de mai târziu. Să fi stat pe loc, să moară? Frumos. Cel mult frumos adică. În fapt, nici măcar atât. Căci frumusețea aceasta îndoielnică ne ridica nouă putința mântuirii, pe care așa de îmbelșugat ne-a pus-o la îndemână mai târziu. A fugit. Dar nu ca să rămână acolo, în pază bună și în căldură. Ci ca să se păstreze pentru ceasul pe care Dumnezeu I-l hotărâse; pentru ca să se reîntoarcă la ai săi, unde trebuia să înceapă minunatele Lui isprăvi; între cari nu cea mai lipsită de însemnătate a fost când a luat biciul, și a isgonit pe negustorii cari spurcau cu larma lor provocatoare casa Tatălui Său. A, există — vedeți — și un eroism al umilinței; eroismul cotidian, fără gesturi, și fără pathos, ignorat de toți, răstălmăcit de toți, batjocorit de toți. Răscolitorul, tragicul eroism al celui care-și simte chemarea, care-și știe îndatoririle grele ale acestei chemări, și care își impune aspra disciplină de a aștepta, întreg, ceasul în care trupul și sângele lui se vor frânge cu folos pentru iertarea păcatelor noastre. Când steaua Betleiemului se arată deasupra capetelor noastre noi ne gândim că după arătarea ei a urmat fuga în Egipt, și intonăm, în încordarea tuturor nădejdilor vechiul îndemn vecinic nou: „iată, mirele vine la miezul nopții, și fericită e sluga pe care o va afla priveghind”. 25 Decembrie 1929 „ERICH MÜHSAM, SCRIITORUL DE REPUTAȚIE MONDIALĂ…” Telegramele din Berlin anunță că între comuniștii arestați în legătură cu pârjolu din clădirea Reichstag-ului, se află și Erich Mühsam, „scriitorul de renume mondial”. Bietul Erich Mühsam; cred că la toate se va fi așteptat în viața lui necăjită, numai la un mondial renume scriitoricesc nu! Scriitor de renume mondial? Să vă spun o parte cel puțin din povestea lui. Pe acest Erich Mühsam eu l-am cunoscut deaproape între 1914 și 1919. Eram „Stammgast” la Stefanie Kaffée în Muenchen; și petreceam aproape în fiecare seară între 11 jum. și 1 jum. — singurele ore pe cari mi le îngăduia programul meu de lucru — cam vreo două ore cu Erich Mühsam la acelaș „Stammtisch”. Ne oblăduia, pe noi și pe ceilalți de la masă, privirea adormită și protector respectuoasă a d-lui Oberdörfer patronul — știa el ceva! — și ne îndestulau diligențele lui Iulius, „Ober” vienez oploșit pe malurile Isarului. Eram deci aproape zilnic cu el la aceeaș masă, dar nu știu să fi vorbit de cinci ori cu el. De altfel, nu știu dacă vreme de atâția ani, l-am auzit deschizând gura de zece ori. Era un tip nepieptănat sburlit; cu niște ochi mici și puchinoși în dosul unor ochelari cari nu serveau la nimic, pentru simplul motiv că Mühsam nu se uita nici odată la cineva sau ceva; și cu o barbă roșie-sură, făcută par'că artificial din niște peri de bidinea mâncată de molii. Venia întotdeauna grăbit și stângaciu, frecându-și în mers genunchii unul de altul, se așeza neîndemânatec răsturnând un scaun, un pahar, sau turtind o pălărie, — și pe urmă tăcea. Nu știa nimeni nici unde stă, nici din ce trăiește. Prietenul meu Diro Maier, care pe vremuri editase revista umoristică „Der Komet” ca să „distrugă” pe Gulbranson și pe Heine cu „Simplizissimus”-ul lor, îmi spusese că e scriitor. Dar toată „opera”- literară a lui Erich Mühsam se reducea o singură poezie, care se intitula „der Revoluzer”. Nu o cetise nimeni, deși fusese pe vremuri publicată într'un fel de foaie de ceapă. Dar o puteai auzi ori când spusă de însuși autorul la cabaret la „Simplizissimus” în Türkenstrasse, unde amicul nostru găsea oricând la Käthe Kotbus (patroana-fată bună) o marcă pentru Vortrag-ul lui. Am auzit-o deci și eu. Și îmi aduc aminte și acum primele două versuri: Es war ein Revoluzer Ein armer Lampenputzer… Adică: a fost odată un biet lampagiu, revoluționar. Care mergea la toate adunările, striga și se răzvrătea, și cerea răsturnarea ordinei stabilite; iar când venea vremea, își ștergea felinarele, le îngrijea și le aprindea. Până într'o zi, când veni și revoluția. Porni, deci, lampagiul nostru împreună ca toți tovarășii de devastă case, răsturnă tramvae, arboră steagul roșu și omorî oameni. Dar iată, cineva lângă el sparse… un felinar. Cum? Felinarul lui, spart? Pământul se învârtește; lampagiul urlă și se sbate: trec de partea cealaltă! Nu e rău — de sigur. Ca satiră. Dar ca satiră antirevoluționară. Când în primăvara lui 1919 s'a instalat în Muenchen a patra revoluție — roșie, de data aceasta — am aflat din gazete că între comuniștii cari se agită este și unul Erich Mühsam. Erich Mühsam al nostru. Au fost numai guri căscate. Diro Maier pretindea că e imposibil, — și anume pentrucă Erich Mühsam ar fi cretin. Și aducea și dovadă: că anume odată, apucându-l de barbă și dându-i barba înapoi, a constatat cu jenată surprindere că Erich nu ar avea bărbie; semn netăgăduit de degenerare. Aventura revoluționară a lui Erich Mühsam a făcut multă vreme veselia mesei noastre dela Stefanie-Kaffée. Numai la „Simplizissimus” Käthe era furioasă: auzi, cui să dea ea o marcă! Mai erau personagii surprinzătoare în revoluție, de sigur. Unterleitner Hans ajunsese de pildă ministru de răsboiu; dar ăla era, cel puțin, tinichigiu! Erich Mühsam însă, — ce era el? Nimic. Decât doar autorul lui „Der Revoluzer”, și ca atare transfug. Pe urmă a venit colonelul Epp, au venit Prusacii, a căzut fabrica dela Dachau care făcea hârtie pentru bancnote și a căzut deci și revoluția roșie. Represiunea a fost sălbatecă. Zăceau oamenii executați, pe stradă. Ca să fie pildă. Pe Erich Mühsam nu l-a executat nimeni. Tocmai pe el era să-l execute! Și-a reluat, deci, intimidat și stângaciu locul la Stammtisch-ul lui Oberdörfer. După vreo două luni am plecat din Muenchen; am pierdut de atunci contactul cu oamenii de acolo. Erich Mühsam a făcut, se pare, totuș carieră. De îndată ce telegramele vorbesc astăzi de arestatul fruntaș comunist „Erich Mühsam — scriitor de reputație mondială”. …Așa o fi, însă ce vreți? dacă o mai veni o telegramă ca asta — n'o să mai cred nici în revoluție! 4 Martie 1933. 1832-1932 Entbehren sollst, du sollst entbehren Opera scrisă a lui Goethe se întinde pe trei sferturi de veac: de la 1757 până la 1832; de la „urarea”, în versuri, închinată de anul nou bunicilor lui, până la Anatomia Plastică . Viața lui, abia cu opt ani mai mult: de la 1749 până la 1832. Asta spune tot. Căci asta însemnează că în fiecare moment al vieții el s'a realizat. Și s'a realizat după dimensiunile ființei lui din fiecare moment, complet. Fără rămășiță; fără cenușă. Se poate, deci, vorbi de o „evoluție” a operei lui și a ființei lui din punct de vedere al amplitudinei; nu se poate vorbi însă de o evoluție a lui din punct de vedere a împlinirii. Căci, împlinindu-se în fiecare moment, el ar fi fost din punctul de vedere al realizării ființei lui lăuntrice tot așa de „perfect”, — oricând ar fi încetat să trăiască: la 8, la 25 sau la 80 de ani. Asta însemnează un om fără evoluție. Dar tocmai de aceea un OM. Istoria vieții spirituale a omenirii nu cunoaște o mai deplină și mai fără de păcat realizare a omului, așa cum l-au creat nouile idealuri ale Renașterii, de cum a fost Goethe. Eu am încercat pe vremuri — și încercarea merită a fi reluată de oameni care cunosc și mai multă cabală, dar mai ales și mai multă ebraică decât mine — să găsesc cheia dramei lui Faust în cabala iudaică; luând ca punct de plecare vestitul Hexeneinmaleins din Faust I. Ce voiam eu să obțin — și intuitiv sunt sigur mai mult ca oricând astăzi că am obținut — era să găsesc drumul în spre rădăcinile acelui om al renașterii, cu care noi, răsăritenii, nu ne-am putut identifica nici odată și către care mă îndemna să merg, în afară de structura pronunțat eroică, „daemonică” a lui Goethe, texte precise în legătură cu predilecția lui pentru Spinoza — singurul „european” pe care nu numai că nu-l asimilez, dar nici nu-l „înțeleg” — și pentru francmasonerie (Rosenkraenzlertum). Astăzi știm ce este acest om: parte a cosmosului, dar în acelaș timp centru al lui, pentru că îl răsfrânge. Astăzi știm ce vrea acest OM: unitatea vieții lui și celei a cosmosului. Pentru ca el însuș să se realizeze în ceea ce este el ca parte a cosmosului: devenire. Nu devenire către ceva; ci, așa cum e cosmosul, vecinică devenire, devenire în sine, devenire pură. Acest OM, care poate fi tot ce poate fi ca om, pentru că nu cunoaște nimic afară de cosmos, a fost realizat de Goethe în toată plinătatea lui. În fiecare moment al vieții; cu fiecare „creație” literară sau altfel a lui; mai exact, cu fiecare imagine a ființei lui, răsfrântă numai în scris. Realizare desăvârșită și convinsă a Omului Renașterii, Goethe a fost totuși mai mult decât atât. Desigur: dacă Des Menschen Leben… …hat wohl einen Anfang, hat ein Ende, Allein ein Ganzes ist es nicht, (Pandora) ea poate totuși participa la TOT. Goethe știa însă că TOTUL acesta nu e tot. Că dincolo de acest TOT mai e CEVA, către care însă natura noastră omenească mărginită ne interzice accesul. Poate că a aflat-o târziu, căci Faust e deja bătrân când ne-o spune; o spune însă categoric: Nach drüben ist die Aussicht uns verrannt; Tor, wer dorthin die Augen blinzelnd richtet, Sich über Wolken seinesgleichen dichtet! Er stehe fest und sehe hier sich um. Clar. Dar și dramatic. „Er stehe fest, und sehe hier sich um” este un program. Când însă același Faust știe că Dämonen… wird man schwerlich los, Das geistig-strenge Band ist nicht zu trennen, atunci programul lui Goethe închide în el o renunțare. Iar în această renunțare stă toată tragedia Omului Renașterii. Kant avea desigur, în fond, aceleași convingeri. Și el om al Renașterii, închizând (alături cu Goethe) o perioadă a spiritualității omenești și nu, cum se pretinde, deschizând una, recunoștea existența unei lumi închise puterilor noastre. Dar Kant este mai puțin uman. Ființa lui sângeră mai superficial. Drama lui îl apasă așa de puțin, încât își permite să escamoteze dificultățile. Prin „Critica Rațiunii Practice” . Atitudine, înainte de toate, comodă; leneșă; și prostească. Pentru că își închipuia că poate sugruma frământarea metafizică, ridicând ea singură, printr'o simplă hotărîre, păcatul care, prin voia lui Dumnezeu, apasă asupra noastră dela începutul lumii. Goethe nu. Goethe este eroic, dar și umil. Goethe este OM al Renașterii; și ca Om al Renașterii va face tot ce îi cade în sarcină și în putință. Nici chiar cutezanța de a înfrunta pe Dumnezeu sau de a deveni el Dumnezeu, așa de caracteristică acestei structuri spirituale, nu-i e străină („Prometheus”). Dar Goethe, care cunoaște limitele omului, devine — vă aduceți aminte! — un fel de ministru la curtea unui Mare Duce, iar Faust — adică tot Goethe — sfârșește mântuit de „das ewing Weibliche”, sfânta cuvântare înspre Dumnezeu. …Acum o sută de ani, Goethe a deschis o poartă căreia noi abia astăzi ne îndemnăm a-i trece pragul. 23 Martie 1932. FEMEI ȘI FEMINISTE „D-ra Văcărescu a ținut un mare discurs” (Ziarele) Acum de curând — doi ani de la catastrofa aeronavei engleze R-101, în care și-au găsit moarte năpraznică Lordul Thomson, fost atașat militar englez la București, și în urmă ministru al aerului. Răsfoiesc din nou, la acest prilej de reculegere, magnificul panegiric scris de Principesa Marta Bibescu, Le destin de Lord Thomson of Cardinton, și recetesc Smaranda, acele simple și mișcătoare pagini de jurnal, în cari colonelul de pe atunci Thomson „își mărturisește — după discreta indicație a lui Mac Donald — dragostea lui pentru România”. His love for Roumania! Da — da, iată, eu îl cred pe Mac Donald, pentru că îl înțeleg pe colonelul Thomson. …Căci sunt sigur — Smaranda nu a rostit nici un discurs. Cel mult dacă va deschis ochi mari, peste cari va fi lăsat, apoi, să cadă gene lungi și negre, „crengi de salcie atârnând peste fața unui lac”; cel mult dacă se va fi mișcat în nobilă euritmie; ea un exemplar omenesc, rezumativ în înfrățirea lui cu văzduhurile și cu pământul nostru; cel mult dacă va fi lăsat să curgă isvorul glasului nostalgic — tânguitor, ca acel cântec al Smarandei în cadență picardiană, pe care l-am auzit, pe vremuri, cântat de o fată la un seceriș în Muscel. Și încă „cel mult” nu e bine zis. Mai ales față de un discurs. Căci când e vorba de cunoaștere a unei realități care nu se dă ochilor minții tale decât sintetic, simbolic, așa cum e o țară și un neam de pildă, amănunte ca cele pe cari le-am indicat mai sus sunt totul — iar un discurs nu e nimic. Eu am văzut multe feministe în viața mea. Și mi-a fost dat să surprind și resortul intim al mișcării acesteia: feminismul decurge din lipsa de feminitate. Încercarea — ridiculă în pretențiile ei și generatoare de milă în lipsa ei de mijloace — de a expropria pe bărbat din funcțiunile lui politic-sociale, în beneficiul femeilor, nu a fost nici odată întreprinsă de femei propriu zise; ci, în chip normal, de biete ființe aruncate, printr'o lipsă sau alta, în afară de putința acțiunilor lor firești, scoase, printr'o deformațiune sau alta, de sub raza de valabilitate a legilor lor firești. Veleitățile de stăpânire ale femeilor? Nimeni nu ar avea, la urma-urmelor, dreptul să le nege sau să le dușmănească. Căci nu ar însemna decât să ne facem iluzii. Stăpânirea aceasta a fost întotdeauna un fapt. Ea e mai slabă astăzi, decând femeile au încercat să o exercite direct, la egalitate cu bărbații, după aceleași norme și poziții ca și bărbații — și, evident, au fost înfrânte. Ceia ce și explică, de altfel, lipsa oricărei femei ca element hotărîtor de declanșare a acțiunii, în toate marile prefaceri actuale. Dar întâmplările istorice au stat prea întotdeauna și prea mult sub stăpânirea — adesea dură și tiranică — a femeilor, pentru a se putea nega acesteia drepturile la existență. A fost o stăpânire deci, — însă s'a exercitat altfel. După legile firești ale femeii. Care, orice ar spune feministele, este totuș altceva decât un bărbat. Altceva, nu numai ca organism și sensibilitate; ci altceva ca structură spirituală. Mai aproape de realități, — în contact mai nemijlocit cu viața. Mai identificate cu ea. Nedepășind-o cu gândul; dar fiind această viață. Și redând-o. Într'un gest sau într'o vorbă. Încercarea noastră conceptual-analitică de a despica realitățile după liniile lor firești, de a le grupa și sistematiza pentru a le cunoaște, se dovedește a fi o penibilă trudă pe lângă îndemânarea instinctivă, de animal aproape, cu care o femeie, mai mult jucându-se, fixează elementele esențiale ale unei situații, precizează punctele nevralgice, ignorează într'o problemă tot ce e lipsit de revelanță. Pe această linie, deci, a vieții și mai departe a resfrângerii vieții, a reprezintării ei simbolice, și nu pe cea a cunoașterii acțiunii analitic-discursive trebue să se miște activitatea feminină — dacă vrea să fie rodnică. Pe linia feminității adică, și nu a feminismului. „În cartea aceasta — Smaranda — Brigadierul General Lord Thomson și-a mărturisit dragostea lui pentru România”. Dragostea lui pentru România; pe care a iubit-o pentru că a înțeles-o, și pe care a înțeles-o pentru că a cunoscut-o în Smaranda. A, dacă filozofii ar fi mai aproape de realități — toată știința barbară și lemnoasă a așa-zisei teorii a cunoașterii ar trebui refăcută. Și s'ar așeza atunci, poate, în centrul acestui nou efort de înțelegere al procesului cunoașterei omenești, ca un stâlp de sprijin, axă a întregei clădiri, marele adevăr întrevăzut de unii odată, că nimic nu cunoaștem cu adevărat prin referire directă la obiect. Căci fapt e, cunoaștem întotdeauna o realitate ÎN ceva. Prin mijlocirea, adică, a altceva decât această realitate însăș; a ceva, însă, care odată e rost, resort și justificare, iar altă dată rezumat sintetic, esențial — nu abstracție analitică deci — a acestei realități. Lordul Thomson ne-a cunoscut pe noi toți, cu toate cele ale noastre, în Smaranda; …poate așa cum, în alte vremi, marii inspirați cunoșteau și trăiau cosmosul ÎN Dumnezeu. ﻿ E poate cea mai însemnată din marile funcțiuni metafizice ale iubirii. Dar cu asta procesul între femei și feministe e închis. 19 Octombrie 1932. TRISTIA …Apoi au venit la un loc împrejmuit al cărui nume este Ghetsemane și acolo a zis către ucenicii săi: ședeți aci până ce mă voiu ruga. Și a luat cu el pe Petru și pe Iacov și pe Ioan, și a început să se înspăimânte și să se sbuciume. Și le-a zis lor: Prea întristat este sufletul meu până la moarte. Rămâneți aici și priveghiați. Apoi mergând puțin mai înainte a căzut la pământ și se rugă că de este cu putință să treacă dela el ceasul acela. Și zicea: Abba, toate sunt ție cu putință; depărtează dela mine paharul acesta. Însă nu ce voiesc eu, dar ceeace tu voiești. Și a venit la ucenici și i-a găsit dormind, și a grăit către Petru: Simone, dormi? N'ai avut tărie să veghezi un ceas? Fiți treji și vă rugați, ca să nu cădeți în ispită. Căci duhul este nepregetător, dar trupul — neputincios. Și iarăș s'a dus de s'a rugat, spunând aceleași vorbe. Dar întorcându-se, i-a găsit pe ei din nou dormind, căci ochii lor erau îngreuiați de somn, și nu știau ce să-i răspundă. Așa Marcu (14, 32-40). „A început să se înspăimânte și să se sbuciume, și le-a zis lor: prea întristat e sufletul meu până la moarte”. Iar Luca (22, 44): „Și fiind în sbuciumul durerii cu mai mare stăruință se ruga. Iar sudoarea lui, ca picături mari de sânge, picura pe pământ”. Așa dar, a suferit. A suferit însă Christos-omul sau Christos-Dumnezeu? A suferit pentru că mergea spre împlinirea soartei lui — spânzurarea pe cruce —, sau pentru că se făcea gol în jurul lui, pentru că Iuda îl trădase, pentru că Simon-Petru era să se lapede de el, pentru că ai lui n'au avut tărie să vegheze nici măcar un ceas, ci au adormit în chiar vremea agoniei lui? Teamă mi-e că a suferit Dumnezeu și nu omul, că suferința e chiar în Dumnezeu, că prin aceasta tragedia existenței e mai adâncă și mai cutremurătoare. De ce nu? Căci Dumnezeu a creat cerul și pământul, — și asta însemnează că Dumnezeu însuș era în lipsă. În lipsă de ceva, pe care a căutat să-l împlinească prin ceea ce a creat. Să se împlinească. Să se împlinească — prin actul de creație, sau prin creatură, asta e deocamdată indiferent. Fapt e că se afla în lipsă, în dezechilibru. Căci unde este echilibru, nu e creație; pentru că unde e echilibru nu e nimic; e nemișcare. Dumnezeu s'a mișcat însă când a creat lumea — a eșit din el însuș; și creând ceva, a făcut un efort; iar efortul e suferință; și instituind existența a ceva, a instituit existența efortului, existența fiind întotdeauna un efort asupra neființei. Din lipsa și din suferința lui a ieșit deci lumea; și trăiește numai ca suferință. Atât cât trăiește în ea. Deosebită de el. Să tindă însă din nou către el, să se destrame în el, să renunțe în el la ființa ei, și totul intră din nou în echilibru, în plenitudine. Și omul la fel. Dumnezeu are deci nevoe de creațiune. Are nevoe de iubirea ei. De actul de iubire prin care creațiunea se dorește cătră isvorul ei. Căci dacă, odată creată, lumea devine de sine stătătoare, atunci actul de creație a mers în sec, Dumnezeu tot neîmplinit a rămas, iar actul trebue să se repete în infinitum — cât ar dura, de altfel, și suferința lui Dumnezeu. Pentru om e încă mai ușor. El nu are nevoie decât de el însuș, pentru a ajunge din nou în Dumnezeu. Plato cunoștea deja funcțiunea erosului, ascensiunea fericitoare înspre Dumnezeu, la capătul căreia stă pacea și împăcarea — storghè ziceau grecii —. Pentru Dumnezeu însă — nu. Căci Dumnezeu are nevoe de actul liber de iubire al omului, pentru ca toate să se întoarcă în El. Astfel încât tragediei omului dela care Dumnezeu și-a întors fața, îi răspunde, mai înfricoșătoare încă, tragedia lui Dumnezeu dela care își va fi întors fața omul. Am amintit-o și altă dată, Léon Bloy a avut o prăpăstios de adâncă intuiție, atunci când a vorbit de suferința lui Dumnezeu, cel singur și părăsit de oameni. „Simone, dormi?” De trei ori s'a întors Iisus cătră ucenicii lui, cei mai de aproape ai lui, și le-a cerut să vegheze cu el. Și de trei ori ei l-au părasit — adormind întru osteneala lor: și nu știau ce să răspundă, că erau ochii lor îngreuiați de somn. De ce le-a cerut să vegheze? Ca să-l păzească? Să-l păzească — contra cui? Contra slugilor mai marilor bisericii? De aceștia s'ar fi putut feri ieșind din Ierusalim. Nu a făcut-o. Pentrucă el mergea la moarte — voia să meargă. În ceasul în care însă soarta lui se împlinea, el le cerea să privegheze — să fie cu el. Iar ei au adormit. Nu au fost. Deși iubirea lui pentru ei avea să sfarâme și porțile iadului. Simon Petru doarme. Și noi toți — ca el. Și de aceea până și iubirea e suferință. Lumea se răsucește în durere ca o râmă pusă pe jăratec. — Și Dumnezeu odată cu ea. …„Iar sudoarea lui, ca picături de sânge, picură pe pământ”. 16 Aprilie 1933 …ȘI UN CUVÂNT AL EDITORULUI [ modifică ] Acum, la sfârșitul acestei cărți bogate — a cărei tipărire a însemnat una din cele mai neașteptate bucurii din câte mi-a dăruit tinerețea — îmi este foarte greu să scriu așa cum se cuvine despre gândirea și fapta învățătorului meu, profesorul Nae Ionescu, despre intervenția sa hotărâtoare în cultura și viața civilă a României de după războiu. Nădăjduiesc s'o fac într'o zi — cât de curând — și pe îndelete. Prezența lui Nae Ionescu a fost, și continuă să fie, atât de copleșitoare, încât numele său s'a întins de-a lungul țării transfigurat de mit sau însângerat de veninul magnific al urii. Pretutindeni unde se vorbește de Nae Ionescu, e prezentă legenda sau ura; și una și alta mărturisind, cu aceeași prisosință, tăria de poveste a acestui om care de cincisprezece ani preface și clădește o țară. Puțini bărbați se pot mândri că au fost cinstiți cu atâta ură, câtă a adunat gândul și fapta profesorului Nae Ionescu. Dar, de asemenea, nici un cărturar — de la Nicolae Iorga încoace — n-a mai întâlnit aderența masselor și a intelectualilor deopotrivă, în măsura în care ea s-a dovedit a fi avută de Nae Ionescu. Noi, care trăim astăzi în preajma lui Nae Ionescu, anevoie ne putem da seama de statura spirituală și de măreția destinului acestui îndrumător frățesc al tineretului. Opera sa scrisă, ca și gândirea și fapta sa, s-au topit atât de firesc în plămada istoriei vii a timpului nostru — încât cercetătorul de mai târziu va fi nevoit să le judece laolaltă. Rareori o epocă a împrumutat cu mai multă bucurie, și mai firesc, idei, sugestii, formule și lozinci — de la un singur om, care măcar nici nu s-a ostenit să țină socoteală de ele. Ar fi un admirabil exercițiu de critică istorică, pentru cineva care s-ar hotărî să noteze — nu influențele exercitate de Nae Ionescu în spiritualitalea și politica românească din ultimii cinciprezece ani, ci împrumuturile, niciodată mărturisite, de metodă, de idei și soluții izolate, sau chiar de terminologie. Niciodată nu s-a vorbit atât de mult în presa și viața politică românească de „realități”, de „revoluție”, de „linia destinului istoric al neamului nostru”— ca în ultimii ani. Și dacă stă undeva scris ca neamul românesc să mai îndure un al doilea pașoptism, apoi de la această pripită împrumutare de termeni va porni el. Căci, după cum pașoptiștii veacului trecut se grăbeau să introducă fraze, idei și gesturi împrumutate luminilor din Apus — tot așa întârziații de astăzi, ca să fie în pasul vremii, vor împrumuta formulele „destinului istoric”. Cu același rezultat; căci nu cuvintele și preocupările exterioare, împrumutate peste noapte, consumă faptul revoluționar și deschid drumul destinului. Într-un timp când mințile românești se răsucesc încă pe trunchiuri streine — e firesc ca o mare inteligență, care încearcă să judece de-a dreptul realitățile și să le înțeleagă cu puterile sale, să pară „stranie”, „paradoxală” și „singuratecă”. Mulți oameni nu înțeleg nici astăzi de ce Nae Ionescu „vrea să singularizeze”. Fără să bage de seamă un amănunt esențial: că Nae Ionescu se „singularizează” într'o ceată care judecă după tipic sau care refuză să judece — și că, dimpotrivă, „ideile” lui aproape că nu mai sunt „ale lui”, într'atât sunt de impersonale, de obiective. Aici stă lămurirea sentimentului de neconfortabilă mirare, pe care îl dovedesc anumiți oameni citind articolele lui Nae Ionescu; articole atât de contrarii „opiniei curente”, atât de „paradoxale”, și scrise totuși cu liniștea unui om care observă un lucru evident, cu siguranța modestă și sfioasă a cuiva care își dă seama că nu spune decât lucruri la mintea omului. Adevărul este că niciodată Nae Ionescu n-a avut timp să fie paradoxal. De când scrie, a întâmpinat atâta uluită stupoare — e drept, răscumpărată de bucuria comuniunii cu un întreg tineret — încât va mai trece multă vreme până să depășească stadiul „adevărurilor simple, elementare”. Marea revoluție adusă de Nae Ionescu în scrisul cotidian românesc — a fost tocmai această familiaritate cu adevărurile elementare, cu faptele simple, această excesivă modestie a lui de a nu vorbi decât despre lucrurile la mintea oricărui om sănătos; modestie care i-a creiat, într'o cultură „complicată” ca a noastră, celebritatea „gazetarului paradoxal”. Este drept că pentru mulți oameni vioi celebritatea aceasta le-a oferit o agreabilă clasificare: Nae Ionescu este un „filozof” în gazetărie — și un „gazetar” în filozofie. Într'adevăr, judecată mai de aproape, clasificarea această lămurește o sumă de lucruri încurcate. Lămurește mai întâi „singularizarea” lui Nae Ionescu în toată activitatea sa publică. În al doilea rând, explică „simplitatea” aproape indiscretă a lecțiilor sale universitare… Aparține poate destinului lui Nae Ionescu această permanentă obligație a lui de a învăța pe oameni lucrurile simple și metodele elementare. Acest mare învățător al neamului său își merită cu drept cuvânt titlul; căci este într'adevăr un „învățător”, care îți amintește necontenit că ai deprins anapoda alfabetul, că nu știi tabla înmulțirii și că privești prost o hartă. Nimic mai surprinzător pentru un om cult — cum este deobiceiu românul — să fie întrerupt într'o erudită discuție geografică și politică, amintindu-i-se — de către paradoxalul Nae Ionescu, firește!, că nu știe cum curg apele într'o țară și cum șe'ntinde o graniță. Acest bărbat care a străbătut atâtea culturi și s'a luptat cu atâtea filozofii, n'a găsit încă timpul să ne întrețină asupra lor — ocupat fiind și-acum să îndrepte greșelile de tabla înmulțirii cu care voiau să pornească la drum și la discuție academică unii dintre contemporanii săi. Firește, lucrând cu metode simple, cu adevăruri elementare, cu realități — Nae Ionescu a fost continuu acuzat de „sofisme”. Pentru structura lui socratică, acesta este încă un titlu de glorie. Cineva ar putea studia într'o zi cu ce tragică precizie s'au împlinit, spre pedeapsa noastră, toate „sofismele” lui Nae Ionescu. Lista tuturor dezastrelor prevăzute și împlinite nu i-ar face, în nici un caz, plăcere; ea ne-ar putea folosi numai nouă — și unora dintre contimporanii lui. Dar cercetarea întregei opere scrise a lui Nae Ionescu — din care noi n'am publicat, între copertele cărții de față, decât o infimă parte — ar putea folosi oricărui tânăr doritor de a cunoaște temeinic metoda de gândire și de lucru a profesorului. Vorbesc, firește, de acei dintre tineri care n'au urmărit cursurile universitare ale lui Nae Ionescu. De aceia care n'au luat contact cu gândirea lui Nae Ionescu decât prin articole — admirabile, așa cum nu s'au mai scris în presa românească dela Hașdeu și Eminescu — dar totuși numai fragmente din vasta operă de gând și faptă spirituală a profesorului. E ciudat că influența lui Nae Ionescu s'a exercitat în medii diferite, mai ales prin coloanele ziarului Cuvântul, dar că adevărata sa „învățătură” a rodit mai repede și mai bogat la Universitate. Deși Nae Ionescu este unul dintre foarte rarii gânditori pe care scrisul — chiar scrisul de gazetă — nu-i trădează, opera sa a crescut totuși în fața celor câteva mii de studenți care i-au audiat cursurile în ultimii cinsprezece ani. Aici „învățătorul” a fost întotdeauna ascultat… * * * …Începând din anul 1922, studențimea bucureșteană trăiește sub influența spirituală a profesorului Nae Ionescu. Influență care se exercită și dincolo de zidurile Facultății de Litere — la început prin cursurile la care participau foarte mulți studenți dela Teologie și Științe, apoi prin A.S.C.R., mai târziu prin articolele din ziarul Cuvântul, iar acum în urmă prin cursul de logica colectivelor. Nu avem a ne ocupa aici de răsunetul pe care l-a avut și de rezistențele pe care le-a întâmpinat gândirea și acțiunea profesorului Nae Ionescu, în viața civilă a României moderne. Paginile de față sunt închinate numai profesorului, omului care a condus de pe catedră, timp de cincisprezece ani, orientarea spirituală a tineretului. Este însă ușor de ghicit — și tot așa de ușor de verificat — cât de mult datorește profilul actual al României, prezenței profesorului Nae Ionescu. Critica anumitor forme economice și politice românești intrate în descompunere — critică exercitată de profesorul Nae Ionescu zece ani în urmă, este astăzi verificată de o serie întreagă de fapte, și acceptată de un număr impresionant de tehnicieni și oameni politici. Formele noi, de viață economică și civilă, pentru care militează profesorul Nae Ionescu — încep a fi presimțite și dorite de masse compacte, dinamice, românești. Fără a fi popular, Nae Ionescu a câștigat întotdeauna de partea sa elementele dinamice, creiatoare, eroice. Structura influenței sale se recunoaște în toate planurile în care s'a exercitat, oricât ar fi ele de diverse. În viața universitară, profesorul Nae Ionescu se situiază dela început ca un urmaș direct a lui Nicolae Iorga, și se recunoaște unul din elevii săi cei mai „puri”; crescuți adică în realismul istoric, fenomen românesc dinamizat de N. Iorga. Cronologic, Nae Ionescu apare totuși ca un „moștenitor” al lui Vasile Pârvan. Căci — dela 1926 încoace — el are în fața sa o massă de studenți care crescuseră sub magia lui Pârvan și care nu-și mai găseau acum nici un sprijin viu, nici un maestru spiritual. O generație de studenți nu se apropie întotdeauna de profesorul cel mai erudit sau de pedagogul cel mai eficace. Studenții nu caută la Universitate numai o precisă și bună învățătură. Caută, mai ales, o metodă de viață și de gândire; un maestru spiritual, adică un om destul de sincer ca să nu șovăie lămurindu-le zădărnicia științelor omenești, și destul de viu ca să nu piară el însuși, copleșit de conștiința acestei zădărnicii. Nu este deloc întâmplător că cei trei profesori care au condus generațiile de studenți dela 1900 încoace — Nicolae Iorga, Vasile Pârvan, Nae Ionescu — au mărturisit toți trei o conștiință tragică a existenței, și au găsit totuși un sens eroic acestei existențe, care trebuie acceptată și rodită. Nu este întâmplător că tocmai în jurul acestor trei dascăli s'au adunat tinerii. Fiecare din ei a mărturisit un aspect al conștiinței tragice. Nicolae Iorga, el, muncitorul — a vorbit despre blestemul muncii, despre durerea nesfârșită a omului, silit să lucreze neîncetat, ca să țină lumea vie și rodnică. Pasile Pârvan, el, solitarul — a vorbit despre blestemul singurătății. Nae Ionescu n'a tăinuit ascultătorilor nici unul dintre paradoxele, blestemele și dramele condiției umane. Și cu toate acestea, în lecțiile și conferințele acestor trei mari învățători ai neamului nostru, — au aflat generații întregi de studenți adevărata lor hrană spirituală, și fundamentarea teoretică a unei vieți autentice și creiatoare. Este una din caracteristicile culturii românești moderne această conștiință tragică a existenții (Eminescu, Hajdeu-Iorga—Pârvan—Nae Ionescu), conștiință care nu se neagă pe sine, totuși, în desperare sau scepticism. Toți acești creiatori de valori românești au acceptat condiția umană, au muncit, și au intervenit în istoria neamului românesc, aducând prin scrisul și vorba lor o extraordinară capacitate de nădejde. Nimeni n'a văzut mai glorioasă soarta neamului românesc decât acești „tragici”. Situarea lui Nae Ionescu, în viața Universității bucureștene, ca elev al lui Nicolae Iorga și ca moștenitor spiritual al lui Vasile Pârvan — nu e lipsită de o anumită semnificație istorică. După momentul profetic și dionisiac al lui Nicolaie Iorga, și după momentul metafizic și apolinic al lui Vasile Pârvan — funcțiunea socratică pe care o exercită profesorul Nae Ionescu încă din primele sale cursuri, își capătă o valoare foarte precisă în evoluția culturii românești. Într'adevăr, Nae Ionescu se mărturisește dela început ca un tip socratic: împotriva oratoriei, împotriva profetismului, impotriva unei metafizice exterioare. El readuce metafizica la punctul ei inițial: cunoașterea de sine. Dela prima sa lecție de metafizică — problema ființei va rămâne centrul de preocupări teoretice al profesorului Nae Ionescu. Structură anti-oratorică, el introduce în Universitate tehnica socratică a lecțiilor familiare, calde, dramatice. Creiază repede un stil, pe care îl imită studenții: vorbire directă, fraze scurte, exemple frivole. Elev al lui N. Iorga și continuator al lui Pârvan — profesorul Nae Ionescu se deosebește totuși hotărât de acești doi mari învățători. Ironic în loc să fie profetic, familiar în loc să fie solemn — Nae Ionescu nu domină ca un oracol, nici nu emoționează ca o Pythie. Vorba lui cucerește — și gândirea lui turbură. Cea dintâi etapă, și cea mai fascinantă, din influența pe care profesorul Nae Ionescu a exercitat-o asupra studențimii — a fost această tehnică a neliniștirii. Unii au și văzut în ea o mare „primejdie teoretică”. Serii întregi de studenți au fost învățați sistematic cum să nu creadă în cărți, în teorii generale, în dogme. Dimpotrivă, paradoxul și aventura era încurajată; deznădejdea și exasperarea erau privite cu simpatie; sinceritatea era promovată pretutindeni. La Universitate, pe stradă, în redacția „Cuvântului” profesorul Nae Ionescu păstra totdeauna ochiul viu asupra tânărului care se apropia de el, nelămurit, neliniștit, desperat. Nu respingea decât două categorii de tineri — pe cei nesinceri, și pe cei înțelepți. A manifestat întotdeauna panică sau prudență față de tinerii care își aveau sistemul lor de filozofie la 19 ani. O vorbă pe care o spunea adesea, era aceasta: „Ca să poți nădăjdui că vei înțelege ceva în viață, trebuie să-ți dai seama 7 ani că nu înțelegi nimic”. Momentul spiritual pe care l-a formulat, dacă nu chiar l-a creiat Nae lonescu — cerea o ieșire din formule, din cărți, din lucruri învățate. Războiul pusese din nou problema omului — a libertății și mântuirii lui. În România întregită, această problemă se încadra în acea gravă și surdă luptă de regăsire a sufletului românesc, autentic. Nicolaie Iorga luminase, cel dintâi, această intuiție fundamentală a unor virtuți românești, prin care există istoria neamului nostru, și fără de care creația e mincinoasă și viața zădărnicie. Vasile Pârvan căutase mai departe, în protoistoria thracă, izvorul unor virtuți mai eroice și mai universale. Momentul spiritual pe care îl alimentează necontenit lecțiile și articolele profesorului Nae Ionescu — aparține unui alt ciclu. Se cere, înainte de toate, o totală sinceritate față de sine și față de ai tăi. Nu știi decât ceiace trăiești tu; nu rodești decât în măsura în care te descoperi pe tine. Orice drum e bun, dacă duce în inima ființei tale, dar mai ales drumurile subterane, marile experiențe organice, riscurile, aventura. Un singur lucru e esențial: să rămâi tu, să fii autentic, să nu-ți trădezi ființa spirituală. Socratismul profesorului Nae Ionescu se integrează, astfel, de minune momentului spiritual 1922-1930. Tot ce a dezbătut „generația tânără” în acea vreme — „experiența”, „aventura”, „ortodoxia”, „autenticitatea”, „trăirea” — își găsește rădăcinile în ideile profesorului Nae Ionescu. Sufletul românesc nu se putea găsi pe sine fără drame, fără eșuări, fără „experiențe”. Nu te puteai întâlni cu tine prin cărți, prin metode, prin ideile altuia. Ca să poți ajunge undeva, oriunde, trebuie înainte de toate să fii tu însuți, să fii autentic. În această dramatică și necesară luptă pentru autenticitate — fără de care nimic nu se poate creia — profesorul Nae Ionescu a jucat rolul de frunte. În timp ce alți cărturari și scriitori se grăbeau să „sistematizeze” — el își continua conversațiile, lecțiile, fragmentele. Pe Nae Ionescu nu-l interesa decât un singur lucru: să fii tu însuți. Problema sufletului românesc este o problemă ontologică înainte de a fi una istorică. Deaceia în lecțiile pe care le-a făcut studențimii — profesorul Nae Ionescu a stăruit 12 ani asupra problemei ființei ca să poată trece, deabia în ultimul timp, la problema ființei românești. Nu putem vorbi despre ceiace nu suntem încă. Nu putem desbate realitățile românești — până ce nu întâlnim realul. Drumul către real — a fost ținta tuturor cursurilor profesorului Nae Ionescu. Și pentrucă ținta aceasta fusese atacată profetic și „mistic” de către N. Iorga și Pârvan — Nae Ionescu și-a ales o altă metodă, metoda personală, socratică. Nae Ionescu a refuzat multă vreme să publice cărți de filozofie, și e foarte probabil că va refuza și de aici înainte. S'au adus felurite și istețe explicații acestor ciudate singuralizări. S'a spus bunăoară, că lecțiile profesorului Nae Ionescu nu sunt „originale”, și ca atare nu îndrăznește să le dea la tipar. Într'o cultură filozofică atât de „originală” ca a noastră, unde oricine poate face o carte de filozofie cu alte zece cărți înainte — refuzul acesta de a publica pare într'adevăr ciudat. Cursurile profesorului Nae Ionescu sunt totuși litografiate în 16 mari volume, și nimeni nu e împiedicat să caute „influențe” și „lipsă de originalitate” în această rodnică activitate universitară. După câte știm, nimeni n'a făcut totuși până acum un asemenea examen. Profesorul Nae Ionescu a răspuns anticipat oricăror bănueli, publicând stenograma cursurilor sale. Dar continuă să refuze publicarea lor în volum. Este oare atât de greu de înțeles de ce? Tip socratic, Nae Ionescu nu crede într'o filozofie făcută de departe, prin cărți. Cursurile sale sunt litografiate numai pentru folosul acelora care l-au auzit, care au stat de vorbă cu el: sunt scheme mnemonice, pentru orientarea într'o lungă conversație avută acum un an, sau acum cinci ani. Studenții care îi urmăresc lecțiile alcătuiesc laolaltă o mare comunitate de dragoste și gândire, și numai pentru această comunitate folosesc la ceva cursurile. Nae Ionescu, prin tot ce este și ce gândește el, nu poate invita lumea să dezbată problemele ființei și ale gândirii, departe de el; și-ar trăda, altminteri, însă-și structura sa socratică. Departe de el, departe adică de „gândirea care se naște”, cetitorul e în primejdia să creadă prea repede, să accepte prea repede, să devină dogmatic, primind un adevăr din afară, întorcându-se, deci, la „pre-socratici”… Dacă influența lui Nae Ionescu este atât de fertilă, dacă în loc de a face „elevi” el și-a făcut prieteni și colaboratori de toate vârstele — miracolul se datorește tocmai acestei tehnice socratice, care nu influențează automat, din afară, prin cuvânt scris, prin maieutică. De aceia se și explică de ce foștii „elevi” ai lui Nae Ionescu sunt atât de personali, atât de rotunjiți sufletește, chiar atât de deosebiți între ei. Toți au câteva note comune: realiști, anti-oratorici, anti-democratici. Dar ce deosebire între un Mircea Vulcănescu, bunăoară, și un Emil Cioran — între un G. Racoveanu și Mihail Sebastian!.. În istoria culturii românești moderne, o singură mare personalitate a avut o influență asemănătaare asupra contemporanilor mai tineri. A fost Mihai Eminescu. În timp ce, însă, Eminescu a creiat un curent de simțire și gândire eminesciană prin opera sa scrisă — Nae Ionescu exercită o influență socratică, de la om la om, dela suflet la suflet. Deaceia, nu se mai repetă rigiditatea și idolatria vulgară a eminescienilor și eminescolzilor. Influența prin operă, prin cărți, are marile ei primejdii — mai ales într'o cultură tânără, ca a noastră, lipsită de influențe paralele. Cartea, cât ar fi ea de bună, e numai o gândire moartă; ea exprimă un lucru care fost viu într'un anumit ceas, față de anumite probleme, alături de anumiți oameni. O influență exercitată prin cărți riscă să creeze tipuri în serie; riscă mai ales, să se exercite la întâmplare. Poți înțelege cum vrei tu cartea unui om; dar dacă omul acela este permanent alături de tine, corectarea se face necontenit și nesimțit. Nae Ionescu este un autor foarte ciudat pentru țara românească: opera lui e vie, e alături de el, s'ar putea spune chiar că nu e încă desprinsă de el. Destinul său socratic îi domină și justifică toate gesturile; venit să învețe pe tineri drumul către ei înșiși, să-i învețe dragostea pentru trăirea interioară — Nae Ionescu nu se putea contrazice „publicând” cărți de filozofie, texte moarte pe care ei să gândească și pe care să și le însușească. Nu se putea contrazice — adică nu acceptă să moară. Într'o celebră lecție de deschidere a sa, Nae Ionescu a vorbit despre „sistemul” filozofic ca despre piatra de mormânt a filozofului. Omul care a înțeles și a justificat tot, care a izbutit să se împace cu lumea și cu Dumnezeu — nu mai are nimic de învățat de la viață. Viața nu-i mai poate aduce nici o surpriză, nici un risc; nu mai e nici dramă, nici îndoială. El a intrat în moarte, fiind încă în viață. Căci viața este continuă rodire, continuă prefacere. Nu e vorba de o „evoluție” nesfârșită, și nici de bergsoniana curgere în lume. Prefacerea și ordinea în viață înseamnă înainte de toate, certitudinea suferinții. Trăiesc, deci sufăr; sufăr, deci nădăjduiesc în mântuire, în odihna cerească. Drama omului are un rost: mântuirea lui. Și experiența suferinții îngăduie omului să nădăjduiască în mântuire. Numai moartea are dreptul să oprească pe loc necontenita curgere a durerii, experiența umană. Numai murind omul își găsește liniștea. Dar e o liniște plină de nădejdi, această trecere dincolo. Liniștea de aici, împăcarea cu totul și cu Dumnezeu fiind încă în viață — împăcarea aceia supremă pe care o aduce sistemul de filozofie — poate fi primejdioasă. Poate fi o ispitire a lui Dumnezeu. Pentrucă omul nu are dreptul, atât timp cât rămâne în condiția lui umană, să se liniștească pe deplin, să ajungă asemenea lui Dumnezeu. Verweile doch! „Oprește-te!” — aceasta este cea mai statornică poruncă, pe care Mephistopheles o adresează de mai multe ori lui Faust. Liniștirea filozofică, împăcarea cu lumea, este o ispită împotriva lui Dumnezeu. Oprirea pe loc, este o ispită împotriva vieții. Atât timp cât ești încă în viață, cât ești viu — nimic nu este pierdut. Orice rigiditate, orice împietrire, poate fi însă fatală. Deaceia, groaza pe care o mărturisește Nae Ionescu față de orice fenomen de „moarte în viață”, de oprire pe loc; fie el fenomen individual, trădat prin sterilitate fizică și spirituală, fie fenomen social, trădat prin descompunerea formelor de viață civilă care i se subsumează. Nimeni, în afară de Eminescu n'a scris cu atâta emoție și atâta severitate despre „moartea în viață”, despre blestemul nerodirii, ca Nae Ionescu. În lecțiile sale universitare, în articolele sale dela „Cavântul”, fenomenul de sterilizare, de împietrire, apare întotdeauna ca un destin tragic, care nu lovește întotdeauna la nemereală. Cel care stă de partea vieții împotriva morții, de partea istoriei împotriva visului, își are rădăcinile ființei sale adânc înfipte în realitate, și trăiește sub semnul rodirei. „Organicul” înseamnă, pentru Nae Ionescu nu numai a fi viu și creiator — ci a fi integrat istoriei, comunității de dragoste din care faci parte, și prin aceasta, de a putea nădăjdui în mântuire. Problema mântuirii este o întrebare gravă, la care creștinul poate răspunde după multă gândire și experiență. Dar un lucru este sigur: că problema mântuirii începe dela viață, și se pune numai oamenilor vii… Vorbind de mântuire după ce am vorbit de „istorie”, am rămas tot în cadrul problematicei profesorului Nae Ionescu. Două sunt chemările între care se zbate sufletul omului: sympathia și soteria ; „simpatia”, apropierea, contopirea cu oamenii — și „mântuirea”, distanța de oameni, căutarea lui Dumnezeu, contopirea în Ființa divină. Pe deoparte, dragostea, istoria, drama; căci omul zadarnic se apropie de alt om, singur: zadarnic nădăjduește că se va putea pierde pe sine și va putea trece în celalt, prin actul dragostei. O dragoste între oameni, în numele lor, oprește viața pe loc — și în cele din urmă, viața se răzbună. (Deaici, taina căsătoriei — care unește sufletele în absolut, căci în viață faptele se consumă, oamenii se prefac necontenit). Pe de altă parte soteria, adică ieșirea din istorie, umilirea vieții (valorile ei trec pe un plan secundar), încercarea omului de a deveni centrul preocupărilor sale, neglijând orice alt instinct în afară de instinctul perfectei supraviețuiri, în viața mântuită de după moarte. (Au fost oameni care au osândit soteria, ca o preocupare „egoistă”: în India buddhistă, așa numiți boddhisattva , nu voiau să fie „mântuiți”, ca să nu părăsească lumea aceasta de durere și ignoranță, ca să poată ajuta mai departe pe oameni). S'ar putea reduce toate eforturile de viață și de gândire ale profesorului Nae Ionescu, la aceste două fundamentale chemări: sympathia și soteria . Problematica aceasta, care e veche de când lumea, dar care a fost dramatic pusă pentru creștinătatea răsăriteană de către Origenes, și pentru lumea laică occidentală de către Goethe, în Faust — profesorul Nae Ionescu a făcut'o vie în conștiința generației al cărei învățător spiritual este. În anii când domina problema ființei, în aceiași ani Nae Ionescu desbătea în fața studenților drama mântuirii. Ontologie- soteria — primat al spiritualului. Era momentul căutării cu orice preț al ființei, al realului, al vieții spirituale autentice. Problema mântuirei, adică autonomia și plinătatea ființei umane — trebuia să urmeze cu necesitate problemei ontologice. Ca să ajungi la ființă, Nae Ionescu te învăța să te întorci la marile tale sincerități organice, să accepți aventura, să nu fugi de deznădejde și neliniște. Ce început arzător și dramatic pentru o inteligență tânără, pentru un suflet nedesfăcut! Și cu toate acestea, adevăratele paradoxe și neliniști, nu se iveau în calea tânărului decât când își punea și cealaltă problemă, a mântuirii. Aici se vedea și mai bine profunda creștinătate a gândirii profesorului Nae Ionescu. Să vorbești despre creștinism și filozofie creștină în Universitate, era, prin 1921, o adevărată revoluție. Să vorbești despre „mântuire”, „sfințenie”, „ortodoxism”, „erezie” — în cursuri de metafizică Și logică, însemna să te abați dela o tradiție bine stabilită de idealism și pozitivism. Problemele de metafizică și filozofie religioasă fuseseră de mult excluse din preocupările universitare. Profesorul Nae Ionescu a pus cel dintâi — cu competență și originalitate — aceste probleme în centrul lecțiilor sale. Religia mai fusese menționată de pe catedra de Filozofie, fără îndoială. Dar fusese menționată ca o etapă de mult trecută a cunoașterii omenești, ca o „falsă sau imperfectă filosofie”. Vasile Pârvan, singur, a vorbit despre istoria religiilor cu simpatie, căldură și înțelegere. Ca un adevărat precursor, profesorul Nae Ionescu nu s'a sfiit, însă, să-și deschidă cel dintâi curs universitar cu o lecție asupra dragostei. Au urmat, apoi, cursurile de Filozofia Catolicismului, de Filozofia Protestantismului, despre „Faust și problema mântuirii”, etc. Mult mai târziu au aflat profesorii și gânditorii noștri că problemele religioase se puneau din nou omului, că pozitivismul și idealismul sunt poziții de mult depășite, că nu e deloc compromițător să crezi în Dumnezeu, că filozofia creștină domină din nou veacul al XX-lea. Când se va scrie istoria problemelor filozofiei românești, se va vedea că vreme de 15 ani de zile, noi am fost contemporani Europei numai prin cursurile profesorului Nae Ionescu. Este drept, numai profesorul Nae Ionescu își putea permite libertatea de a vorbi despre religie, creștinism, mistică și dogmatică de pe catedra de metafizică. Pentrucă, era în acelaș timp un temut logician, și făcea cursuri de filozofia științei, și își trecuse teza de doctorat cu o problemă matematică. Solida sa pregătire științifică nu i-o putea contesta nimeni. Nu putea fi bănuit de patetism, de „misticism”, de diletantism. Așa că lecțiile sale de filozofie a religiilor au fost privite cu neîncredere — dar în acelaș timp cu timiditate. Apărut în Universitate ca un revoluționar, Nae Ionescu nu și-a trădat misiunea, obligația pe care o avea față de elevii săi de a nu măslui realitatea, de a nu evita dificultățile, de a nu șovăi în fața adevărului. Revoluționar a fost, și a rămas profesorul Nae Ionescu, chiar prin turburătoarea lui sinceritate. Rareori un profesor își mărturisește în fața studenților săi limita înțelegerii și a cunoștințelor sale. Când e atât de ușor să trișezi, când e atât de încântător să improvizezi — Nae Ionescu își mărturisește cu tristețe tot ceiace încă nu înțelege. Zarea acestei cunoașteri nelămurite încă — obsedează și farmecă pe studenți. Gândul care se rotunjește în fața lor, omul care se zbate în luptă cu un adevăr — invită mai mult la gândire decât orice filozofie complectă și perfectă. Deși permanent nemulțumit de sine — profesorul Nae Ionescu a izbutit totuși să clădească cea dintâi filozofie originală românească. Nu un sistem de filozofie — ci o filozofie; adică o metodă de a cunoaște realitatea și o tehnică de a formula această cunoaștere. Preocupat zece ani mai ales de soteria — Nae Ionescu simte din nou încotro se îndreaptă istoria, și în ultimii ani acordă o mai mare importanță sympathiei , omului în lume. De fapt, niciodată nu uitase această chemare a sufletului către comuniune, către „pierderea în altul”. În cursurile sale de metafizică, a vorbit adesea despre dragoste ca instrument de cunoaștere. Ori, ce este altceva dragostea decât cea mai perfectă formă a sympathiei ? Iar în activitatea depusă la A.S.C.R., a dovedit că ortodoxia încearcă să unească aceste două mari drumuri spirituale — căci mântuirea, în concepția creștinătății răsăritene, se cucerește înlăuntrul comunității de dragoste, laolaltă cu ceilați oameni. Atât de mult a fost pătruns profesorul Nae Ionescu de acest adevăr, încât uneori a vorbit de apokathastasis , de acea infiorată nădejde a lui Origen, că oamenii nu se pot mântui decât toți odată… Prin ortodoxie, prin viața creștină — cu marile și ascunsele ei îndoeli — a ajuns din nou Nae Ionescu la istorie, la această mare comuniune de dragoste și destin care este neamul. Când spun „a ajuns din nou”, înțeleg: a stăruit, i-a acordat întâietatea preocupărilor sale. Pentrucă, întotdeauna a fost viu în conștiința profesorului Nae Ionescu sentimentul tragic al existenții istorice, al participării la o anumită structură etnică și spirituală. În ultimii ani, însă, a fost preocupat mai ales de problemele istorice, adică de destinul neamului românesc, de marile sale linii de desfășurare și rodire. A fi viu, și a rodi — aceleași criterii care orientau problematica omului, domină și istoria unui neam. Omul se verifică prin viața și capacitatea sa de rodire — și poate nădăjdui mântuirea prin sinceritatea sa față de sine. Tot așa, un neam supraviețuiește prin sinceritatea față de sine, prin curajul său de a se cunoaște așa cam este; prin autenticitate. Dominantele gândirii lui Nae Ionescu sunt ușor de regăsit, în orice problemă pe care o dezbate. El rămâne, întotdeauna, realist, organicist, „fatalist”. (Ceiace se numește „fatalismul” său este numai un excepțional instinct ontologic. Nae Ionescu știe că ceiace este nu poate fi contestat prin dialectică, nici suprimat prin decrete). Deaceia, atunci când își pune problema neamului românesc, el știe că acest neam nu există prin legi și tratate, ci prin sinceritatea lui față de propriul său destin, și prin capacitatea sa de rodire. Nu poți opri un neam din drumul firesc al istoriei sale: poți, cel mult, întârzia etapele de creștere, și această întârziere se plătește întotdeauna. Ceiace se numește „politica” profesorului Nae Ionescu este numai un exercițiu practic al eternei probleme ontologice: a vedea ceiace este, a prevedea destinul formelor istorice, care se nasc, a formula legile realității în termeni accesibili tuturora, a da o mână de ajutor celor care nu văd. Omul nu creiază nimic în istorie — această deznădăjduită și eroică lege o repetă necontenit profesorul Nae Ionescu. Omul nu e creiator, în afară de limitele ființei sale. Un om poate face copii — și încă, în măsura în care participă la viață, adică la o realitate care îl precede și îl stăpânește. Dar un om nu poate face legi — legile există, în afara lui, în realitate, și el doar le vede și le formulează. Un om nu poate face istorie — căci istoria se face, sub semnul lui Dumnezeu sau al destinului, dar se face laolaltă de toți oamenii, cu morții care i-au precedat și cu vii care vor veni. Este o lege deznădăjduită, aceasta. Dar este, înainte de toate, o lege creștină, antieuropeană (dacă ne referim la Europa care s'a organizat după Renaștere și Reformă). Nicăiri nu întâlnim atâta umilință a omului singur, a omului izolat, rupt din comunitatea de dragoste; nicăiri orgoliul — care a dus pe om în păcatul luciferic, al ispitirii lui Dumnezeu, al asemănării cu Dumnezeu, — nu e mai definitiv înfrânt ca în această concepție creștină. Drumul către ființă începe printr'o mare căutare de sine, dar sfârșește dincolo de sine, în Dumnezeu (soteria) sau în istorie (sympathia). Autenticitatea, fără de care nimic nu e valabil, îți cere să fii tu însuți — dar realizând-o, te recunoști dincolo de tine (dragostea, mistica, istoria). Caută-te pe tine însuți — cu sinceritate, cu îndrăzneală — și vei vedea că tu ești în altă parte decât în tine; te vei găsi sub umbra lui Dumnezeu, sau adânc îngropat alături de morții tăi. Fii sincer până la urmă, fii bărbat, nu te lăsa păcălit de iluzii, nu te lăsa — mai ales! — dus în ispită, și vei vedea că în puținătatea omului stă marea lui vrednicie, că în umilirea orgoliului lui se află nădejdea mântuirii sale. Viața omului e deznădăjduită, plină de primejdii, surpată de erori și întâmplări — dar atât timp cât e viu și sincer, omul se poate apropia de centrul ființei sale. Și dacă în viața individuală libertatea omului este numai libertatea lui de a păcătui, există încă un fel de libertate, spirituală: aceia de a te integra legilor, de a alege istoria (comuniunea de dragoste) în loc de a alege moartea (oprirea pe loc, împietrirea; luxuria)… NOTĂ. [ modifică ] Articolele reproduse în acest volum au apărut, la datele indicate, în ziarul „Cuvântul”; cu excepția eseului Juxta Crucem , publicat în „Gândirea” (anul VII, 1927, No. 4), și Ce e predania?, apărut în revista de critică teologică „Predania” (anul I, No. 2; 1 Martie 1937). Majoritatea articolelor religioase din „Cuvântul” au apărut la rubrica săptămânală, Duminica. Titlurile din acest volum au fost date de editor. Țiu să mulțumesc și pe această cale d-lui Gheorghe Constantin, care a transcris numeroase articole și a cercetat o parte din corecturi și prietenului meu Gh. Racoveanu, care mi-a fost de mare ajutor în alegerea articolelor religioase. M. E.


