# FragmentsContent

content:
A fost ce-a fost, că de n-ar fi, nu s-ar povesti. A fost odată o muiere văduvă, îi murise adică bărbatul și ea rămase cu trei copii: doi feciori și-o fetiță. Și nu era săracă văduva, că bărbatu-său, fie iertat și mâie [1] pe unde a înserat, fusese un om foarte harnic; avea o moșioară bună, avea boi și plug de putea ara ea de ea, fără de a se mai însâmbra [2] cu alții, și mai avea ea câte ceva, știi cum au muierile care rămân după oamenii harnici. Destul că era pe timpul aratului, toată lumea ara și semăna, deci se pun și feciorii ei într-o zi să meargă la plug să are un loc într-o poiană, bunăoară. Pleacă deci feciorii într-o dimineață la plug, dar nu-și iau merinde, că n-aveau coptătură, ci spun mamei lor să le trimită de amiază acolo. – Bine, dragii mamei, zise văduva, dar cine să vă aducă vouă de amiază, că eu nu pot merge, vedeți voi bine că sunt beteagă, iar sora voastră nu știe unde-i locul nostru din poiană, ea n-a fost niciodată acolo și, nu de alta, s-a prăpădi prin cea secretă [3] de pădure ori a nimeri chiar la curțile zmeului, apoi atâta o mai vedem! – Nu te teme, mamă, zic feciorii, nu te teme, vom trage noi o brazdă cu plugul de cum ieșim din sat și până la loc, de nu poate greși, numai tot pe brazdă să vină. Se duseră deci feciorii și se apucară de lucru și arară până la amiază, dar nici pomină să le vină sora cu ceva de gustare și sloboziră boii la pășune și, după ce se săturară boii, iar îi înjugară, și arară până la ojină. Atunci nu mai puteau feciorii de foame. Se hotărâră deci să meargă acasă. Nu știau ei ce s-a putut întâmpla: rătăcit-a soră-sa prin pădure? Ori ce poate să fie de-i lasă o zi de primăvară fără mâncare? Cum ajung în curte, întreabă pe muma lor: – Ei bine, mamă, da cum de n-ai trimis pe sora noastră cu gustarea, de ne lași să venim în sat de pe la ojină [4] ? Auzind biata lor mamă vorbele acestea, căzu ca lovită de trăsnet, căci ea trimisese pe fată cu gustare, deci știa că alt modru nu poate să fie decât că s-a rătăcit prin cea secretă de pădure, cine știe unde? După ce-și mai veni în fire, le spuse copiilor tot plângând: – Spusu-v-am să nu mergeți la plug, dacă n-am avut ce vă pune merinde? N-am zis că s-a pierde biata copilă prin pădure? Iat’ că s-au împlinit vorbele mele; mai bine era de mințeam! Vai de mine și de mine, copila mea, sufletul meu, nădejdea mea! A dat zmeul de ea, nu-i alt modru, ori că au mâncat-o lupii?! Auzind feciorii plânsul și văietarea mamei lor, se puseră pe gânduri ce-ar fi de făcut? Se sfătuiesc, se gândesc, dau în dreapta, întreabă-n stânga... sora nu-i ca-n palmă! Deci zice feciorul cel mai mare: – Mamă, nu mai plânge, bun e Dumnezeu și eu gândesc că trebuie să aflu pe soră-mea; plec mâine dimineață, plec, mamă, ba nici nu stau până dimineață, cum iese luna plec, și fără ea nu mă mai vezi; mă tot duc până dau de ea, ori vie, ori moartă, și ți-o aduc acasă ori că-mi pun capul. Auzind biata mamă vorbele acestea hotărâte, se mâhni și mai tare, presimțea oareși cumva că într-un ceas rău pleacă feciorul de acasă; deci se încercă a-l îndupleca să rămână acasă, începu să plângă, că doară l-ar putea opri, dar toate fură în zadar, feciorul și-a fost pus caru-n pietre să nu se oprească până nu va da de soră-sa. Pleacă deci la drum, iar mumă-sa rămâne plângând numai cu copilul cel mai mic acasă. Și plângea și să văieta cât o lua gura. Și cum să nu plângă biata muiere: numai ieri dimineață, nu mai departe decât ieri dimineață, avea trei copii, acum numai are de unu; fata-i e pierdută, iar feciorul cel mare a plecat pe o cale de unde nu-i modru să se mai întoarcă! Nu-i trebuia bietei muieri mâncare, nu băutură, nu hodină, nici lucru, ci tot ieșea până afară în poartă, plângând și frângându-și mâinile, și iar intra înăuntru în casă, sta să moară de urât fără copiii ei, afară n-afla pe nimeni cine să o mângâie. Cât era ziulica de mare tot plângea; de era în casă, era tot cu ochii la fereastră, doară își zărește fata ori feciorul cel mai mare, dacă ieșea afară, în curte, în drum, întreba pe toți călătorii: „Nu mi-ați văzut fata? nici feciorul?” Dar nimeni nu-i știa spune ceva despre ei, de la plecarea lor. În sat se lățise faima că zmeul a furat pe fata văduvei, că feciorul cel mai mare s-a dus s-o caute și nu s-a mai întors. Așa și era. Feciorul cel mai mare se duse să-și afle pe soră-sa. El s-a tot dus până în pădure, acolo a dat de-o brazdă proaspătă și s-a dus tot pe ea până a nimerit la niște curți, la curțile zmeului. Și erau întărite curțile zmeului, ca la zmei, tot cu stânci de bolovani, dar el nu se înfrică de loc, ci sui treptele celea de piatră gândindu-se: "Ce-a vrea Dumnezeu, aceea a fi cu mine, dar eu intru; de nimeresc la soră-mea, bine, de nu, chiar la zmeu să fie, tot c-o moarte-s dator, dar necăutate nu las aceste curți." Așa și făcu. Intră înăuntru. Adică acolo pe cine află? Pe soră-sa, gătită, Doamne, ca o grofoaie [5] , și făcând demâncare. – Bună ziua, soră! – Să-ți deie Dumnezeu bine, frate, dar tu cum ai ajuns! – Eu? cum mă vezi; dar tu cum ai ajuns? – Oh! frate dragă, bine zicea mama să nu mergeți voi la plug fără merinde, că iată m-a trimis la voi cu demâncare și eu am venit tot pe brazdă, gândind că dau de voi, când colo - nimerii unde mă vezi. Acum ce va fi cu tine, că îndată vine zmeul și poate să te omoare, de nu ne-a omorî încă pe amândoi?! Mai bine rămâneai acasă, că de scăpat tot nu mă poți scăpa, iar de te omoară zmeul, biata mamă o să se prăpădească de supărare. Atunci numai văzură că se deschid ușile și un buzdugan intră în casă, se învârte de trei ori deasupra mesei și se anină într-un cui în perete. – Ce e aceasta, soră? întreabă fratele. – O, frate, acesta e semnul zmeului; când vine buzduganul, e semn să pun mâncările pe masă, că îndată-i aici. Dar oare unde să te ascund dinaintea zmeului? Ia hai și te bagă colea sub covată. De abia avu biata soră atâta timp cât să pună covata pe frate-său, și zmeul fu aci: – Tu, mândruțo, parcă-mi miroase a om pe aci, cine-i aci? Biata fată dă să mintă că mâncările miroase, ba una, ba alta, dar zmeul, zmeu, nu crezu nimic, ci o făcu să spună cine a venit și că e sub covată. – Așa? zise zmeul! Atunci de ce se teme de mine? Hai, cumnate, afară să te omenesc dacă veniși la casa mea! Și scoase pe fecior afară și-l puse la masă și porunci fetei: – Mie să-mi puni nouă coaste de porc, și frate-tău două, mie nouă cupe de vin, și frate-tău, două, și, măi cumnate, la noi e datina că care gată mai iute de mâncare să arunce ciolanele (oasele) în capul cărui întârzie: acum hai la mâncare! Și se pun la mâncare: până mânca feciorul oleacă de carne de pe coastă, zmeul mânca toată porția și prinde a arunca ciolanele în capul feciorului. Văzând zmeul că feciorul nu să apără, că să teme și tremură, îi zise: – Hai, cumnate, afară la largul, să văd mai bine ce cumnat am, dar să-mi spuni pe unde vrei să mergi, pe horn, ca mâțele, ori pe ușă, ca câinii? – Eu mă duc pe ușă ca oamenii, zise feciorul. Și iese pe ușă, dar zmeul ieșise pe horn, ca mâțele, și să repezi asupra lui și-i tăie capul. Apoi scoase inima și i-o puse într-un blid, și trupul îl îngropă sub un gard. Văzând biata văduvă că trece o zi, trec două și trei, și nu-i mai nimerește nici fata, nici feciorul, era să se arunce în fântână de supărare, dar iară-și întărește firea și zice: „Doamne, fie voia ta!” Dar pe feciorul cel mai mic nu-l mai prindea starea, nu putea de jalea mamei și de dorul frate-său și al soră-sei. Deci într-o dimineață zice: – Mamă, ce a rândui Dumnezeu, aceea să fie cu mine, dar eu n-am pace pănă nu dau de soră-mea și de frate-meu. De aceea nu te supăra, că eu trebuie să merg până unde voi da de ei. Acum biata mamă iar începe a plânge și a să dăoli [6] : – Dar nu merge, cui mă lași? Știu că nici tu nu te vei întoarce, fie-ți milă de bătrânețile mele și stai baremi tu aci, dacă de ei n-avui parte. Dar feciorul era neastâmpărat de dorul frate-său și al soră-sei, și deci trebui să plece. Și se duse și nimeri nici mai bine, nici mai rău de cum o nimerise frate-său cel mai mare. Acum biata văduvă nu mai avea nici un copil, nici o bucurie, nici o mângâiere, nici un ajutor; rămăsese singură ca cucul. Multă vreme o fi tot plâns, biata de ea, multe nopți le-o fi petrecut fără somn și zile fără mâncare, dar în urma urmelor îi întări Dumnezeu inima și începu a-și veni în fire. "Să mă sodomesc [7] e păcat de moarte, trebuie să trăiesc și necăjită, cum am trăit în bine până aveam bărbat și copii" își zise văduva și prinse a mai lucra câte ceva și a mânca, să nu se omoare cu foamea până mai are zile. Într-o dimineață, cum mătura prin casă zicând rugăciunile, iată vede un bob de piper jos, și se pleacă de-l ridică, și-l pune pe masă. Dar bobul se durdulică de pe masă și iară cade jos. Ea, ca muiere strângătoare, nu lasă să să prăpădească nici un fir de piper, deci se pleacă și, ridicându-l, îl bagă în sân. Firul cel de piper nu stă în sân: cum, cum nu, destul că și din sân iese și cade chiar înaintea ei. Ea iară se pleacă și-l ridică de jos și-l bagă în gură, și zicând rugăciunile îl scapă pe grumaz la vale. Din minuta aceea văduva prinde grea și la nouă luni face un drag de fecior de să mai fi avut doi ochi să te uiți la el. Ea chemă pe preotul satului, îl boteză și-i puse numele Pipăruș-Petru, căci dintr-un fir de piper era zămislit. Și creștea copilul, dar creștea ca din apă. Când era de o lună, era ca alții de un an, când era de două luni, era ca altul de trei ani, și începu a umbla pe uliță și-a vorbi toate celea. El tot auzea pe oameni vorbind: ce mai fecior, pagubă că nu-i trăiesc frații, că ei trei ar bate un sat întreg când s-ar mâinia bine. Așa azi, așa mâine, așa ziceau oamenii în toate zilele. Când era Pipăruș-Petru de trei ani, era cel mai frumos și mai voinic fecior în tot satul. Într-o zi întreabă pe mumă-sa: – Mamă, mai avut-am eu frați? Dar ea temându-se să nu meargă și el ca frații lui și să nu se mai întoarcă, îi zise: – Nu, fătul meu, n-ai avut nici un frate. – Nu? Atunci fii bună și-mi mai dă o dată țâță, dar pe sub pragul casei. Și ridică Pipăruș pragul casei cu degetul cel mic, iar mamă-sa se plecă să-și bage țâță sub el și să lăpteze pe fiu-său. Atunci Pipăruș lăsă puțin pragul în jos, de o cam strângea pe mumă-sa, și-o întrebă: – Mamă, mai avut-am eu frați? Ea, văzând că nu-i alt modru, îi spuse: – Da, ai avut doi frați și-o soră; pe soră-ta a furat-o zmeul, iar frații s-au dus să o caute, și de-atunci nu i-am mai văzut. Atunci iar ridică pragul și zise mame-sii: – Acum scoală-te și-mi fă o azimă de grâu curat, frământată cu lapte numai din țâțele tale, că eu am semne că trebuie să dau de ei și să-i aduc. Auzind vorbele acestea biata mamă iară începe a plânge și a se văieta: "Dar cum te lasă inima să mă lași acum, la bătrânețe, slabă, beteagă, singură? N-am dus și nu duc destul bănat [8] după cei trei, acum te mai prăpădești și tu prin cea secretă de lume, nu de alta, va da zmeul de tine, de nici de nume nu-ți voi mai auzi. Rămâi, dragul mamei, aci, nu te mai duce nicăieri: fi-va ce va rândui Dumnezeu de noi, numai nu merge; rămâi și te însoară, batăr [9] de tine să am parte." Ei, dar Pipăruș-Petru era voinic, lui îi trebuiau vitejii, deci nu scăpă mumă-sa de gura lui până ce nu-i făcu o azimă de făină de grâu curat, frământată numai cu lapte din țâțele ei și cu lacrimi din ochii ei. După ce i-a copt-o ca rufa, Pipăruș și-o puse în traistă și zise: – Rămâi sănătoasă, mamă, nu te supăra deloc, că nici trei zile nu vor trece și eu trebuie să fiu înapoi, ori cu veste bună, ori rea, dar mai degrabă cred că cu bună. Și se luă Pipăruș-Petru la drum, du-te, du-te, până dă în pădure, și acolo nimerește o brazdă mai astupată. Hai să merg pe ea, își zise Pipăruș, și se duse tot pe ea până ajunse la curțile zmeului. Și acolo intră înăuntru. O fată frumoasă, Doamne! și îmbrăcată ca o împărăteasă, era singură și făcea de mâncare. – Bună ziua, soră! – Să trăiești cu bine; dar ce-mi zici soră? – Îți zic soră fiindcă-ți sunt frate, de nu crezi, ia hai de mâncă din azima asta. Și scoase Pipăruș-Petru azima din traistă și-i dete fetei să mănânce. Dar cum îmbucă, o dată zise: – Asta-i cu lapte din țâțele mamei mele, acum cred că-mi ești frate, dar nu pricep cum? că tu ești fecior holtei, iar eu când am ajuns în robia zmeului numai doi frați am avut, pe care zmeul i-a și omorât, iar de atunci nu sunt mai mult de cinci ani de când sunt eu aici, deci nu pricep, dacă-mi ești frate, când te-ai putut naște, că doară nu ești numai de 4- 5 ani?! Tu trebuie să fii baremi de 20 de ani! – Nu-s, soră, ci numai de 3 ani și mai ceva, dar așa-mi e felul. Să-mi spui acum, soră, ce semne face zmeul când vine? – Vai, frate, bine ar fi să mergi de aci până nu vine semnul lui, că după semn și el îndată sosește. Că are un buzdugan, frate, un buzdugan de fier mare cât o bute de 50 ferii [10] , și-l aruncă cale de două ceasuri de departe și drept în ușă nimerește cu el; ușa atunci se deschide, și buzduganul se pune singur în cuiul cela din perete. Dar du-te, frate, nu sta, că acum e vremea să vină și de te află aci, te omoară și pe tine, ca și pe cei doi. – Lasă-l să vie, soră, să văd și eu cum sunt zmeii, că și așa până acum n-am văzut nici unul. Atunci aud buzduganul trosnind în ușă; ușa se deschise și dă să se pună în cui. Dar Pipăruș nu-i dă răgaz, îl luă de toartă și zvârr! îndărăt cu el, dincotro a venit. Și cu așa putere a aruncat cu el, de chiar pe lângă zmeu a trecut și s-a tot dus cale de trei zile și s-a împlântat într-un munte de piatră. Nouă zile a trebuit să scobească zmeul pe lângă buzdugan până și l-a putut scoate din munte, și-a venit apoi cu el pe umăr necăjit. Când ajunse acasă, zise din curte încă: – Cine-și bate joc de buzduganul meu, Florea-Înfloritul ori Pipăruș-Petrea, viteazul de cumnatu-meu? – Eu sunt, cumnate, eu, Pipăruș-Petrea, dar de unde mă cunoști? – Eu? nu mă mai întreba, doară o săptămână m-au tot scuturat frigurile când te-a născut mumă-ta. Dar bine c-ai venit la casa mea, hai să trăim puțin și bine. Adu, drăguță, mâncarea pe masă, mie nouă coaste fripte de porc și frățâne-tău două, mie nouă cupe de vin, și lui două, să ne punem la ospăț... – Adică... să fie vorbă întoarsă, zmeule, zise Pipăruș. Adă-mi, soră, mie nouă coaste de porc și nouă cupe de vin, iar zmeului adu-i două coaste și două cupe de vin, dar să ai de grijă, zmeule, care cum gătăm de mâncat carne de pe os, osul îl aruncăm în capul celui ce n-a gătat încă, că parcă pe aci așa e obiceiul. – Cam așa a fost, zise zmeul, dar de vrei, putem strica obiceiul. – Ba nu vreau să stric obiceiul țării, zice Pipăruș. Om de nimica e cine cutează a strica obiceiurile țării, las’ cum a mai fost, și hai la masă. Și se puseră la masă, și cum apucă Pipăruș o coastă în mână, o bagă în gură și despoia carnea de pe ia, iar cu oasele - pleosc! la zmeu în frunte. Zmeul se cam necăji, dar ce să facă? Trebuia să rabde, că și-a dat de om. Și Pipăruș ia altă coastă, apoi alta, și alta, până mâncă carne de pe toate nouă coastele, iar oasele le da de capul zmeului, de toate se zdrobeau. Când gătă Pipăruș coasta cea din urmă și de băut cea din urmă cupă de vin, atunci gătă și zmeul de mâncat cea dintâi coastă și dă să arunce cu oasele în capul lui Pipăruș. Dar acesta nu-i dă răgaz, se repede la zmeu și pleosc! cu o palmă peste obrazul cel gras al zmeului, de-i mută o falcă din loc, apoi se încăierară la luptă, la trânteli, de gândeai că nu alta, ci să se omoare unul pe altul. De la o vreme zmeul nu mai putea de osteneală, că ostenit era și de cale, și nu putuse nici să se sature baremi cumsecade, omenește, că Pipăruș nu-i dăduse răgaz. Deci ostenit, cum era, zise bietul zmeu: – Lasă-mă în pace, că-ți înviu pe cei doi frați. – Hai de mi-i învie, zise Pipăruș. Și merse zmeul și-i dezgropă, și le puse inimile la loc, și-i stropi cu apă vie, și se sculară mai frumoși de cum au fost. „Vai, că greu adormii” zise unul. "Doar așa și eu" zise celălalt. – Dormit, dormit! zise zmeul, că de nu venea fratele vostru ăst mai mic să vă trezească, mai dormeați voi un somn lung! – Dar nu sta de sfaturi, zise Pipăruș, hai să ne luptăm, că de aci eu nu merg până ce nu rămâne unul mort - ori eu, ori tu, că așa e firea mea. Și se puseră a se bate în săbii, și se tăiară de curgea sângele vale. Atunci se repezi Pipăruș, o dată și bine, voinicește, și-i tăie zmeului capul, apoi tot îl dumică bucățele, ca de tocană, și făcu trei grămezi de carne din el. Apoi zise către frați: – Fraților, hai să ne ospătăm oleacă, că apoi mergem către casă, că mama știu că nu mai poate de dorul nostru, o fi gândind că ne-am prăpădit cu toții, de nu mai nimerim nici unul. Și se ospătară feciorii mei, soră-sa le făcu de mâncare și ei aduseră vin de cel bun, și băură și se desfătară, până ce începu a prinde beția pe Pipăruș. Atunci se gătară de cale, încărcară carele de bunătăți, că doară acolo erau de unde, și plecară. Mergând ei așa către casă, dau de o fântână în cale, și boii se trăgeau către ea, semn că le era sete. – Adăpați boii, zise Pipăruș către frați, că eu mă dau oleacă lângă stejarul acesta umbros să mă odihnesc, că așa-s de obosit! Și cu vorbele acestea se apropie de un ștejar mare și se rezemă de el, așa, stând în picioare, și cum se rezemă, cum adormi ca mort. După ce frații lui adăpară boii și-i înjugară din nou ca să purceadă mai departe, merse soră-sa la Pipăruș să-l trezească, dar era pace de a-l mai putea trezi. Atunci zise fratele cel mai mare: – Mă, dragii mei, oare facem noi bine că ducem pă străinul acesta cu noi? Bine, că el zise că ne este frate, dar poate-se una ca aceea? Bine știți voi că numai noi trei am fost la părinți; bine știți că mai întâi te-ai pierdut tu, soră, de acasă, apoi eu, și în urmă tu, frate, dar atunci mama nu mai avea alți copii. De l-ar fi avut după înstrăinarea noastră, ar fi iată așa, un băiețan, dar el e de mare ca și noi, și de tare?!... Oh, mai tare chiar decât Ucigăl-toaca. Poate că-i vrun strigoi ori doară chiar zmeu, că văzurăți cum omorî pe zmeul, ca pe un pui de găină?! Eu gândesc că n-ar fi bine să mai mergem cu dânsul pe o cale. – Să nu mai mergem, zise celălalt frate, să-l lăsăm dormind, iar noi să ne păzim drumul. – Așa e, zise cel mai mare din frați, dar dacă se trezește tot ne ajunge; nu vedeți ce ogașe adânci taie carele ăstea cu povară? Tot pe ele vine pănă ce ne ajunge și face din noi tot tocană, ca și din zmeul acela, iar cu sora fuge cine știe unde, de nu mai aude mama de ea, nici de noi. Dară, de veți voi, eu știu ce-ar fi de făcut: haideți să luăm lanțurile de la care și, cum doarme rezemat de ștejar, să-l legăm de el bine cu lanțurile, atunci știu că nu mai vine să se luade că el a scăpat pe sora de la curțile zmeului, ba să zică că și pe noi chiar din morți ne-a înviat. – Să-l legăm, zise fratele cel mai mic, să-l legăm, că pe care avem destulă blagă [11] , nu mai avem lipsă de el. Și-l legară de ștejar cu lanțurile, și-l legară pogan [12] de-i auzeai oasele pârâindu-i, și el tot nu se trezi, dormea ca mort de ostenit și beat ce era. Soră-sa bucuroasă l-ar fi deșteptat, dar nu putea; apoi să facă împotrivire celor doi frați încă nu putea. Deci se uita lăcrimând cum leagă pe binefăcătorul ei și-și zicea: „Doamne, scapă-l”. După ce-l legară de ștejar, își făcură cruce, ziseră un „Doamne ajută” și începură a plesni boii, mânându-i: „Cea, Surilă! ho, Bourean, ho!” Soră-sa se gândea singură mergând îndărătul carelor: „Cum mai cutează fățarnicii aceștia a-și face cruce și a zice Doamne-ajută, după ce numai acum săvârșiră o faptă din cele mai mișele?” Dar iarăși zice: „Bag seamă și hoțul când merge la furat zice Doamne-ajută, necum ăștia, care cred că un lucru bun au săvârșit!” Și ajunseră acasă. Mama lor îi cunoscu și vărsă lacrimi de bucurie la vederea lor, dar îi întrebă: – Pipăruș-Petru n-a dat de voi? Frățiorul vostru cel mai tânăr? – Nu, mamă, răspund feciorii, n-am văzut nici un fel de Pipăruș. Iată pe sora noastră a fost prins-o zmeul să o ia de nevastă, și de atunci până acum ne tot luptarăm amândoi cu el pentru sora noastră, dar nici un fel de Pipăruș n-a venit să ne ajute. De-abia am putut omorî zmeul ca să-ți aducem fata. Acum bucură-te împreună cu noi, că iată și comori am adus de la zmeu; uită pe Pipăruș, că de-ar fi vrun viteaz ca noi, trebuie să vină, cât de târziu. Și se puseră, frate, pe ospăț, aduseră carne și vin, și lăutari, și adunară tot satul să se bucure și să se mire de vitejia lor, că au omorât pe zmeu și i-au luat comorile celea scumpe. Într-un târziu se pomenește și Pipăruș-Petru și dă să se scoale, dar se simte legat de stejar cu lanțuri peste piept și peste mijloc, peste grumaz și peste picioare. – M... hm! dulcii mei frați, zise el, dar bine mai știți voi răsplăti bunătatea ce v-o făcui! Bine a zis cine a zis: fă bine și așteaptă rău! Dar lăsați, că v-o fac eu de nici dracul nu v-o mai desface! Și numai o dată se umflă și lanțurile cad rupte, zală de zală, de gândeai c-ar fi numai de buciniș [13] . "Acum să mai dorm una pe pajiște, își zise Pipăruș, că am eu vreme să ajung și acasă; cu cât aș merge mai iute, cu atât ar fi bucuria fraților mai scurtă". Se puse deci să se odihnească, dar nu mai vrea somnul să se apropie de el, că nu-i putea ieși din cap nemulțumirea fraților săi. Începu a se gândi la toate minutele de când a plecat de acasă. „Măi, își zice, adică zmeul nu știa, de bună seamă, că cine i-a zvârlit buzduganul îndărăt: eu ori Florea-nfloritul. Trebuie că viteaz om e Florea acela; cum aș vrea să-l cunosc! Dar l-oi cunoaște acuși. Acum să merg să văd ce face biata mamă, apoi să caut pe Flore-nfloritul, să mă prind cu el frate de cruce.” S-a luat dară să plece, dar uitându-se la stejarul cel mare de care-l legaseră frații, își zice: "Biata mamă, nici lemne de foc n-o fi având, că harnicii de frați nici lemne nu i-or fi dus; hai să-i duc eu un cătur [14] batăr". Și merse la stejarul de care fusese legat, îl smulse din pământ ca pe un morcov, îl luă pe umăr, cum iei o greblă, bunăoară, și hai cu el spre sat. Când era ospățul mai pogan, când jucau și beau pe întrecute în ocol (curte), că în casă nu mai încăpeau, atunci nimeri și Pipăruș-Petru cu stejarul pe umăr. Tot satul îl cunoscu, că doară numai de câteva zile plecase de acasă, dar frații lui nu știau ce să facă, unde să se ascundă, văzându-l cum vine către ei, și își gândiră că acum are să-i omoare. – Bun ospățul la dumneavoastră, zice Pipăruș, intrând cu stejarul cel mare pe umăr. – Bună să-ți fie inima, ziseră sătenii, pe când frații lui o luară la sănătoasa. – Oho! strigă Pipăruș, încotro, cinstiților? Ia stați oleacă de vorbă cu mine, că avem o țâr’ de răfuială! Frumos fu aceea de la voi să mă lăsați dormind în pădure, și încă legat cu lanțuri ca p-un hoț? Asta-i mulțumita fiindcă v-am aflat, am bătut pe zmeul care vă omorâse, până v-a înviat, l-am omorât pe el să scap satul nostru de urgia lui, v-am umplut de averi și v-am pus pe drumul către casă, eu, fratele vostru, așa răsplată am fost vrednic să aflu de la voi? Atunci frații începură a plânge și a se ruga de iertare, zicând că numai au glumit, că bine știau ei că el atâta-i de tare, de cu stejar cu tot poate veni acasă. Se mai rugă și mumă-sa, și soră-sa, și tot satul să-i ierte, iar el, fiind om cu inimă bună, i-a iertat și s-a pus și el la ospăț. Când a fost a doua zi dimineața, după ce s-au sculat toți voioși și sănătoși, Pipăruș-Petru se gătă de cale. – Dară unde vrei să mergi iară, Petre, puiul mamei? îl întrebă mamă-sa. – Mă duc, mamă, mă duc departe, până unde voi da de Floreanfloritul, dar de cumva l-oi putea aduce să fie soț sorei mele, că am auzit că e un voinic de om și ar fi păcat să nu ne cunoaștem. – Da nu merge, stai acasă, aveți voi destulă avere, însurați-vă, dragii mamei, iar pe soră-ta vom mărita-o noi după cineva, că doară sunt destui feciori zdraveni în sat, ce să mai bați calea țării? Stai tu aci, în satul tău, între neamuri, aproape de mine, acum la bătrânețile mele, să nu-ți mai duc atâta dorul. Multe vorbe bune și înțelepte îi spuse maică-sa, dar el tot ca el, dacă își punea o dată carul în pietre pentru ceva, apoi nu mai era om să-l dezbare. Își luă dară rămas bun și se cam mai duse, multă lume-mpărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că din poveste multă este, mândră și frumoasă, s-o ascultați și dumneavoastră, că cine o-a asculta, o-a învăța, iară cine o dormi, se va hodini și povestea nu o-a ști. S-a dus, s-a dus, până a nimerit într-o pustietate mare de nu vedea nimic, numai cerul în sus, și sub picioare pământul, nici o frunză, nici un fir de iarbă, dar nimica, ce-i nimica. A mers el mult prin pustietatea aceea până a dat de un vâj [15] bătrân, dar bătrân nu glumă, alb la păr și la barbă ca o oaie bălaie, cu o cârjă în mâna dreaptă, iar cu cea stângă își tot ferea genele de pe ochi să vadă înainte că așa-i ierau de lungi și de dese, de-i veneau până la gură și se împreunau cu barba și cu mustățile. – Bună ziua, moșule! – Să trăiești cu bine, voinice, dar de unde și până unde? – Mă duc, moșule, pănă unde voi da de Florea-nfloritul, că am auzit că e un voinic mare și vreau să-mi cerc puterile cu el, nu știi unde l-aș găsi? – Oh, puiul moșului, în zadar mergi tu pe jos, că nici în trei ani de zile nu vei ajunge la el, dară du-te îndărăt la curtea zmeului, știi, unde ți-ai aflat sora și frații! Acolo să mergi și să cauți în fundul grajdului că-i găsi un cal, un cal singur, și atâta-i este de urât singur de stă să moară; de urât a slăbit, de numai pielea pe os i-a rămas, că de când ai omorât pe stăpânul său, pe zmeul, el din grajd n-a mai ieșit, nici n-a mâncat, nici n-a băut, numai tot a rânchezat. Acolo să mergi și să-l iei, că acela te poartă cât a purtat și pe stăpânul său ba și mai mult de-i porunci, apoi să vii iar pe la mine, înțelesu-m-ai? – Te-am înțeles. Și merse Pipăruș-Petru îndărăt până la curțile zmeului și intră în grajd. Adică acolo într-un ungher văzu un cal mai mult mort decât viu, de-i puteai număra coastele cale de-o poștă, de-abia se mai putea ține pe picioare. Cum văzu calul că intră cineva în grajd, începu a fi voios și a prinde curaj, nu știa ce să facă bietul cal de bucurie, da cu picioarele în pământ și vroia să se dezlege de la iesle, dar nu putea, că era legat cu lanțuri. Pipăruș-Petru dezlegă calul și-l scoase afară, și se uită la el. „Cu gloaba asta să merg eu?” își zicea. Sta să nu-și creadă ochilor. Dar calul răsuflă o dată bine și se scutură de-și dezmorți oasele, că doară stătuse multă vreme acolo ca-ntr-o temniță, legat scurt, fără nutreț și neadăpat. Pipăruș îl slobozi de păscu oleacă, apoi îl adăpă și se urcă pe el. Atunci calul începu a vorbi: – Cum vrei, domnul meu, să te duc, ca vântul ori ca gândul? – De m-ai putea duce numai ca caii, încă mi-ar părea bine. Așa-i răspunse Pipăruș, văzându-l atât de slab. Și prinse calul a merge, și merse, și merse tot în galop, până la un munte de sticlă (glajă). Acolo nu mai putea de obosit. Dă să se suie pe el la deal, dar nu poate calul merge. Atunci zise Pipăruș: – Bag seamă, te-oi mai duce și eu în spate, precum m-ai adus tu pe mine. Și luă calul după cap ca p-un miel, și-l sui în vârful dealului, și acolo huzdup! cu el pe pământ. Și se ridică calul de jos și se făcu cât un munte de mare, și zise lui Pipăruș: – Place-ți cum sunt acuma? – Ba place-i câinilor și lupilor, fă-te tu cal ca caii! Și se făcu calul ca caii noștri, dar tot năzdrăvan, și zise către Pipăruș: – Cum să te duc acum, stăpâne, ca vântul ori ca gândul? – Ba să mă duci ca gândul! Și începu calul a merge ca gândul de iute, și într-o clipită erau la moșneagul cel alb ca oaia. – Bună ziua, moșule! – Bună să-ți fie inima, puiul moșului, da ajuns-ai abia? – Precum mă vezi, moșule. – Vezi așa, acuma cred că-i ajunge la Florea-nfloritul. Dar să-ți dau și eu trei lucruri: ține, aci ai o ceteră (lăută, diblă), un pieptene și o cute (gresie, acer). Ține minte, fătul meu, zise moșneagul, vei tot merge până-i ajunge la câmpul cu dorul, acolo te va lovi un dor de maică, soră, frați, prieteni și cunoscuți, încât, de nu vei cânta cu cetera asta, vei fi silit să te întorci înapoi de dor. De acolo vei ajunge în pădurea cu lupii, aceia te-ar mânca cu cal cu tot, că sunt mulți și flămânzi, dar tu aruncă-le pieptenele. Scăpând, vei merge până vei ajunge în țara șoarecilor. Acolo vor fi șoareci câtă frunză și iarbă, și vor vrea să te tragă jos de pe cal să te mănânce, atunci aruncă-le cutea jos și vei fi mântuit de ei. După ce-a luat Pipăruș lucrurile acestea trei, a mulțumit bătrânului și s-a pus pe cal, și s-a tot dus până a ajuns în câmpul cu dorul. Acolo îl lovi un dor de satul lui, de mamă-sa, de soră-sa, și de frați, dar așa dor, de mai cădea de pe cal și era cât p-aci să cază de pe cal, ori să sentoarne de unde a plecat. Atunci îi vine în minte că are o ceteră de la vâjul cel bătrân. Și unde nu scoate cetera, și unde nu începe a trage cu arcușul pe strune, de răsuna câmpul, și pe loc îi pieri tot dorul. Apoi merse mai departe până ajunse în pădurea lupilor. Și era acolo, Doamne! era tot un lup și un copac, și toți stau cu gurile căscate numai să-l prinză și să-l mănânce. Dar el aruncă pieptenele jos, și îndată se făcu un bou gras și, având lupii ce înhăța, lăsară pe Pipăruș să meargă în pace. Și merse cât merse, deodată să trezește în țara șoarecilor. Dar nu altmintrelea erau șoarecii, ci ca urșii de mari, și mulți ca furnicile în furnicari. Aci începu a se înfiora Pipăruș-Petru, dar îi veni în minte cutea și, cum o aruncă jos, cum se făcu între el și șoareci un stan de piatră, gros cât un munte, înalt până la nori. Și se duse Pipăruș-Petru tot pe lângă zid, până ce ieși din țara șoarecilor. Acum nimeri în câmpul cu florile. Acolo erau numai flori, una mai frumoasă decât alta, și toate îl îmbiau să le ia. Dar Pipăruș nu luă nici una. Colo departe zări el un cal păscând, și trase într-acolo. Adică după ce se apropie, văzu pe Florea-nfloritul dormind dus, calu-i păștea printre flori, iar paloșul îi juca în aer pe deasupra lui. Se dă Pipăruș jos de pe cal și-și sloboade și el calul să pască, apoi se gândi: „Cum doarme acum dus Florea-nfloritul, eu lesne l-aș putea prăpădi; numai una de-i dau cu paloșul, e dus pe ceea lume; dar așa numai un mișel ar face; să mă pun lângă el, să ațipesc și eu oleacă.” Și-și aruncă și el paloșul în sus, și acela începu a-i juca prin aer ca și al lui Florea-nfloritul, apoi se culcă jos pe flori. Cum era obosit deatâ ta amar de cale, adormi ca dus. Dar iată că se trezi Florea-nfloritul și văzu voinicul dormind lângă el, iar în flori, lângă calul lui, mai păscând un cal, și în aer, lângă paloșul lui, mai jucând un paloș. „Oare cine să fie, zise el. Hm! oricine-i, e viteaz și om de omenie; cum dormeam, mă putea face tot bucățele; i-oi da deci pace până ce s-a trezi, că te miri cine-i; știu că nu-i Pipăruș-Petru de care și zmeii se tem!” Apoi se puse și Florea-nfloritul și mai trase un pui de somn, iar când se trezi a doua oară, se trezi și Pipăruș cu el deodată. Când se văzură voinicii față-n față, nu se puteau mira destul unul de altul; unul mai voinic decât celălalt, care de care mai spătos și mai frumos. – Ce vânturi te-au adus p-aici pe la mine, vere? zice Floreanfloritul. – Am venit să te văd; că ți-am auzit de nume și nu m-am putut răbda să nu ne cunoaștem. – Doară nu ești tu Pipăruș-Petru de care și zmeii tremură? – Ba ai chiar ghicit; dar tu doară ești Florea-nfloritul? – Eu, da, că altul nici că are drept a ședea aci în țara mea; mult mă mir de tine ce cap ai să vii aici? – Eu am cap ca capurile, dar tu ce cap ai de mă întrebi atâta? De nu-ți place că ți-am călcat țara, ia-te la păruială cu mine, hai la luptă dreaptă, luptă voinicească! Și se prinseră voinicii la luptă, și se luptară o zi de vară, și nu fu chip să se învingă, până mai căzură de pe picioare de obosiți, atunci zice Pipăruș-Petru: – Hai, frate, să schimbăm lupta în paloșe. Și apucară voiniciii paloșele, și se vânzoliră, până ce în urmă Floreanfloritul ciungări oleacă din degetul mic al lui Pipăruș-Petru. Atunci s-au lăsat de luptă și s-au prins frați de cruce, jurându-se pe vârfurile paloșelor că nu se vor mai lăsa unul de altul, nici în bine, nici în rău. Și ajuns-au și în necaz, și în bine ca omul care trăiește în astă secretă de lume, dar ei unul de altul nu s-au lăsat. Umblând ei odată la vitejii nimeresc la o casă în mijlocul codrului și intrară înăuntru. Adică acolo era o fată la război, țesea, dar fata frumoasă era chiar Ileana-Cosânzeana, din cosiță ruja-i cântă, și cum țesea, de câte ori bătea cu brâgla [16] , totdeauna ieșeau câte două cătane îmbrăcate și-narmate. Mult se mirară voinicii noștri de această vedenie, dar Pipăruș-Petru nu mult stătu pe gânduri și începu a se drăgosti cu fata, știți dumneavoastră, a o prinde, a o gogoli, mai a o săruta, cum fac tinerii. Fata, nu-i vorbă, se ferea și nici prea, ca toate fetele, ci se cam temea de tată-său; deci le spuse: – Dragii mei, băgați de seamă, că de vine tata, vă omoară. – Și cine-i tata dumitale? o întrebară voinicii. – Tata e Ciută-Nevăzută, și încă nici un om nu i-a ieșit în cale pe care să nu-l omoare. – Ei bine, dragă, dar ce nărav are când vine acasă? – El, răspunde fata, are nărav că cum intră în casă, mai întâi se bagă după cuptor, și de-acolo ia o ulcică cu leacuri și toată o bea, iar de leacurile acelea atâta se întărește, de-ar bate și zece ca voi. – Așa? zise Pipăruș-Petru, atunci adă încoace leacurile, să le bem noi. Și le dădu Ileana leacurile, iar voinicii le băură și, din ce erau tari, mai tari se făcură. Dar chiar atunci sosi și Ciută-Nevăzută acasă și s-a repezit după cuptor la leacuri; ei, dar acelea erau lecuite! Văzându-se astfel înșelat într-atâta s-a tulburat, de-i purta în palme ca pe niște mere pe amândoi voinicii și, de n-ar fi apucat să bea ei leacurile, nu era bine de ei; dar așa îl apucară voinicii amândoi, apoi lasă că l-au omenit! Nici ferfeniță nu s-a ales din el. Apoi Pipăruș-Petru se căsători cu Ileana-Cosânzeana, și se încărcară de averi și plecară de acolo. Dar pe lângă toată prietenia ce era între Pipăruș-Petru și Florea-nfloritul, cest din urmă nu se uita cu ochi buni la Pipăruș văzându-l cu nevastă, iar el nu. Dar Pipăruș pricepu gândurile lui Florea-nfloritul, de aceea îi zise: – Frate, să lăsăm nevasta acasă găzdoaie și să mergem să-ți aflăm și ție una. – Bine ar fi, zise Florea-nfloritul, dar oare unde vom da de una? – Nu fi îngrijat, frate, zise Pipăruș, mergem în lumea noastră și de nu s-o fi măritat soră-mea numai bună a fi de tine. – Apoi hai s-o vedem, zise Florea-nfloritul. Și lăsară pe Ileana-Cosânzeana singură acasă, și ei se luară la drum, și du-te, du-te, până ce ajunseră într-o pădure; nici unul nu mai fusese în pădurea aceea. Mergând ei prin pădure văzură o casă. – Hai să vedem cine e în casă, zise Pipăruș. – Hai, dacă chiar vrei, zise Florea-nfloritul. Și intrară înăuntru. Acolo aflară numai o babă bătrână stând cu picioarele la foc. – Bună vremea, mătușă! – Să trăiți cu bine, dragii mătușii, haideți ședeți oleacă și vă hodiniți, până vă aduce mătușa ceva de mâncare; iată mă urc în pod să vă aduc slănină, dragii mătușii. Feciorii șezură pe-o laviță, iar baba se urcă în pod cu numele să le aducă slănină, dar cum ieși baba din odaie veni un șoarece la feciori și le zise: – Nu stați, dragii mei, că nu-i de-a sta; mergeți în plata lui Dumnezeu sfântul, că doară baba nu s-a dus în pod să vă aducă demâncare, ci să-și ascută dinții, să vă poată mânca; că are în pod o piatră mare de moară, de care-și tocește dinții, n-o auziți? – Ei, cine-i baba asta? – Hm, zise șoarecele, asta-i Muma-Pădurii, a fost drăguța lui Ciută-Nevăzută și, de când l-ați omorât, tot descânta să-i cădeți în brânci [17] , acuma de nu fugiți, nu mai scăpați vii din colții ei. – Dacă-i așa, hai la drum, ziseră voinicii. Și se luară feciorii mei la drum, nu mergeau, ci rupeau locul, de gândeai că-i alungă cineva dindărăt; bagă seamă și ei, cu toate că erau viteji, știau de frică. După ce-și ascuți baba dinții, se coborî jos și intră în casă, dar feciorii ca-n palmă. Și se cătrăni și se înfioră, de gândeai că toată țâră [18] se face. Atunci dă cu ochii de șoarece. – Aha! numai tu, mișelule, le-ai spus să se ducă. – Numai eu, de nu te-ai supăra, răspunse șoarecele glumind, ia hai de mă prinde și-ți răzbună! Și se puse baba a fugi după șoarece; el se sui pe cuptor, ea își strică cuptorul; se sui pe un perete, ea strică și peretele, el se sui pe alt perete, ea strică și acel perete, și tot așa strică câte un perete, umblând după șoarece, până ce-și strică toată casa și tot nu putu prinde șoarecele, că, vedeți dumneavoastră, șoarecele-i șoarece, și pace, nu stă să-l prindă chiar o babă, să fie aceea chiar Muma-Pădurii. Dar până umblă ea după șoarece, feciorii își păziră drumul, și când plecă baba după ei, ei erau hăt departe. Se pune deci baba la fugă, du-te, du-te, până ce mai ajunse pe feciori. Atunci au ajuns ei la casa Mărțolii, care era mătușa lui Florea-nfloritul. – Bună vremea, mătușă! – Să trăiți cu bine! Dar ce-i, nepoate, ce vânt te poartă pe la mine? Cine-i voinicul ăsta cu care vii? – O, mătușă, zise Florea-nfloritul, am plecat cu ortacul acesta care se cheamă Pipăruș-Petru, am pornit să merg la soră-sa în pețite, dar ne urmărește Muma-Pădurii, căci am omorât pe Ciută-Nevăzută, pe ibovnicul ei, și acum ne pare bine că am nimerit la dumneata, doară ne vei scăpa de colții ei. – Nu vă temeți deloc, dragii mătușii, haideți numai în casă și vă hodiniți. Și ieși Mărțolea (Marți-Seara) afară să aștepte pe Muma-Pădurii, și cum ajunse aceasta, cum se încăierară, apoi să fi văzut bătaie de babe; se încinse între ele o luptă, dar luptă ca de doi lupi turbați, iar nu ca de două babe de când bucii, și se mâncară în dinți, și-și smulseră părul, de gândeai că sunt două zmeoaice. Iar feciorii când văzură că sunt mai înfierbântate de erau oarbe de mâinie, porniră încetinel, iar după ce se depărtară merseră mai tare, să nu le mai vază. Care a fost mai tare? care pe care a învins? nu pot să vă spun, că nu știu; știu însă că voinicii au mers ață acasă la mama lui Pipăruș-Petru. Șapte ani nu fusese Pipăruș-Petru acasă, șapte ani nu-l văzură frații și sora, și neamurile, și sătenii, și totuși îl cunoscu care cum îl văzu. Florica, sora lui Pipăruș-Petru, nu era încă măritată, se ținuse de vorba ce i-o dăduse frate-său la plecare. Și era mândră Florica, mândră ca o scânteiuță de câmp, și cum o văzu Florea-nfloritul, zise către frate-său de cruce: – Asta ți-e sora, frate? – Asta. – Dacă ți-e asta sora și dacă vrea, eu chiar azi mă cunun cu ea. Și Florica a vrut, frații și mă-sa încă n-au zis ba, apoi au tras o nuntă românească care a ținut două săptămâini și, după ce s-a gătat nunta, și-a luat Florea-nfloritul nevasta și s-a cam mai dus cu ea și cu Pipăruș-Petru în țara lui, unde aștepta Ileana-Cosânzeana, nevasta lui Pipăruș. Când s-au văzut aceste două cumnate laolaltă, mult s-au bucurat, iar bărbații lor se bucurau și ei de bucuria lor, iar florile din câmpul înflorit se bucurau și ele, împreună cu cele două perechi vesele. Dar și eu mă bucur că v-am putut spune povestea până-n capăt. Note [ modifică ] ↑ Să se odihnească; ↑ A se întovărăși; ↑ Neumblat; ↑ Gustare pe la orele cinci după amiază; ↑ Soție de grof, boieroaică; ↑ A se boci; ↑ A se prăpădi; ↑ Jale; ↑ Cel puțin, măcar; ↑ Măsură de o vadră; ↑ Bogăție; ↑ Strașnic; ↑ Cucută.; ↑ Copac tânăr; ↑ Moșneag; ↑ Partea mobilă a stativelor de țesut, care susține spata; ↑ Mână; ↑ Bucată ruptă, fărâmă;


content:
– Dragii mei copii, dacă voi muri eu, voi să-mi faceți la mormânt un foc din nouăzeci și nouă de cară de lemne și nouăzeci și nouă cară de paie. Și după ce-a murit bătrânul, au adunat nouăzeci și nouă cară de paie și nouăzeci și nouă cară de lemne. Într-o zi pe-nserate erau toate aci, dar când dau să le-aprindă - pace! lemnele erau jilave, iască n-aveau să scapere, iar la casele din apropiere nu vedeau nici fum, necum foc. Se uitară feciorii în toate părțile, doar vor vedea undeva o zare de foc, dar nicăeri nu văd, numa într-un vârf de munte. – Ei - zise cel mai mic - voi stați aci, că eu merg după foc colo-n munte, unde se vede zarea. Feciorul acesta era Crâncu, vânătorul codrului. Și pornește și merge, și merge, până se-ntâlnește cu Decusară. – Bună seară, vere, zise Crâncu. – Bună să-ți fie inima, răspunse Decusară. Dar de unde și până unde? – Vin de la mormântul tatii - răspunse Crâncu - și merg în munte, că văzui o zare de foc, să cer de acolo oleacă de foc s-aprind la mormântul tatii. – Și când vrei să aprinzi focul la mormântul tătâne-tău? întrebă Decusară. – Chiar astăzi, răspunse Crâncu. – Că azi nu poți! – De ce? – Că eu sunt Decusară. – Așa? Atunci stai numai locului. Și se puse Crâncu și legă pe Decusară cu mâinile-n spate și apoi cu spatele de un lemn. Aici să-mi stai până te voi dezlega eu! Apoi Crâncu merse mai departe. Se duse, se tot duse până se-ntâlni cu Miezdenoapte. Cu acesta făcu chiar ca și cu Decusară, apoi mergând mai departe, ajunse la Decătrăziuă, adică se întâlniră. Cu acesta făcu ca și cu cei doi, apoi merse până lângă foc. Acolo erau șapte uriași și dormeau în jurul focului, ș-o căldare mare plină cu apă era la foc. El luă un tăciune de foc și dă să plece, dar iară i se pare c-ar fi păcat să facă pomenire după tatăl său cu foc de furat, deci merge îndărăt și zice către uriași: – N-ați face bine să-mi împrumutați o scânteie de foc? – Ba, bucuros, dacă vei ridica căldarea aceasta de pe foc ș-o vei pune iar la locul ei. Și luă feciorul căldarea deoparte și o puse iară la foc. Acum ziseră uriașii: – Noi îți dăm foc, dacă vei fura fetele lui Verde împărat pe seama noastră, că noi am cercat, dar numai în zadar. – Haideți cu mine, zise feciorul. Și merseră toți până la curțile lui Verde împărat, apoi el zise către uriaș: – Numai pe horn putem scoate fetele, drept aceea eu merg înainte și voi câte unul după mine. Și intră Crâncu înainte prin horn la vale, iar după el un uriaș. Atunci Crâncu-i tăie capul de-i căzu capul pe horn la vale, iar trupul pe coperișul curților în jos. Tot așa făcu cu toți șapte uriași, apoi intră în chilii la fete și le sărută pe toate-n obraz, cum erau adormite, iar de la cea mai mică luă și inelul. După aceea se duse la foc și luă un tăciune, apoi merse pe la Decătrăziuă și-l dezlegă, de acolo pe la Miezdenoapte și pe la Decusară și, și pe ei i-a dezlegat, apoi a mers la frații lui, colo la mormântul tatălui său și făcură focul cel mare care și arse după pofta lui. – Vai, că mult ai șezut, ziseră frații lui. – Mult și nici prea, că voi de mergeați, cine știe, poate că nici acum nu mai erați aici. Ei avură trei surori, fete mari dă măritat și le dădură după cine le ceru mai întâi; pe cea mai mare după un vultur, pe cea mijlocie după un hărău (uliu) și pe a treia după un lup. Dar aceste trei dobitoace erau năzdrăvane. Împăratul Verde, la care omorâse feciorul uriașii, după ce le văzu dimineața capetele înăuntru, iar trupurile cât de bivol afară, de bucurie porunci ca în împărăția lui să fie toate cârciumile în cinste, tot omul care-și va spune povestea să mănânce și să bea fără plată. Cârciumile erau toate pline de oameni, unii beau vin, alții vinars și mâncau la mâncări scumpe și-și povesteau pățaniile. Crâncu, vânătorul codrului, încă merse-ntr-o cârciumă și mâncă și bău, apoi le spuse toată povestea, câtă v-o spusei și eu dumneavoastră. Când povestea Crâncu despre umblările lui pe la curțile lui Verde împărat, frații îl trăgeau de suman să nu mintă așa tare, iar el le zise: – Când am omorât pe cei șapte zmei, am luat inelul de la fata cea mai mică a împăratului. Iacă-l pe degetul cel mic. Iar cârciumarul a trimis carte la împăratul, cum că un fecior cu numele Crâncu se laudă că el ar fi omorât pe zmei și că ar fi luat chiar și inelul celei mai mici dintre fetele împăratului. Și împăratul trimise numaidecât porunci mari împărătești, ca adică Crâncu să meargă la el și să spună întâmplarea din fir în păr, cum și ce fel s-a întâmplat cu uriașii? Și merse Crâncu la Verde împărat împreună cu frații lui și spuse împăratului din fir în păr toată întâmplarea. Atunci împăratul zise: – Voi trei voinici care ați împlinit cea din urmă poftă a bătrânului vostru tată, voi sânteți vrednici să luați fetele mele de muieri. Și se însurară feciorii toți trei, și luară trei surori, pe fetele împăratului, iar Crâncu chiar pe fata cea mai mică, care era cea mai frumoasă. Mergând astfel către casă, cei doi frați cu muierile lor mai înainte, iar Crâncu mai îndepărtat cu muierea sa, iată le iese-n cale jupânul Pogan, un zmeu cu mult mai mare decât un om pământean, și răpește, adică fură muierea lui Crâncu și pe el îl omoară. Câtă vreme va fi stat el acolo mort, nu se știe, destul că-ntr-un târziu vine pe-acolo cumnatul său, care ținea pe sora lui cea mai mare, Vulturul, și cum vine, pe loc îl cunoaște și aduce apă vie de-l învie și apă tare de-l întărește, băgă în el puterea de la trei bivoli, apoi zboară de la cumnatul său. Cei doi frați nu știau nimic de necazul lui, că erau mult mai înainte. Deci el se luă, merse și merse multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, merse până dete de o căsuță mică în mijlocul unei păduri. Acolo ședea soră-sa cea mai mare, care era măritată după Vultur. – Bună ziua, soră! – Sănătate bună, frate, dar ce cauți pe-aici, că pe aici om pământean n-am văzut de când sunt aici?! – Oh, soră dragă, nu umblu de gras și de buiac [1] , ci de necaz. Iată, jupânul Pogan îmi fură nevasta văzând cu ochii, nu mă știi tu îndrepta unde șade? – Nu știu eu, dar stai până vine bărbatu-meu acasă, că tot de la o fântână cară apă cu Poganul și tot cam într-o vreme; el te va ști îndrepta. Nici n-avu s-aștepte mult. Veni Vulturul de la fântână cu două fedeleșe mari pline de apă, iar când a fost în tindă, se făcu un fecior zdravăn și frumos, să te fi tot uitat la el. – Bună ziua, cumnate! - Fii sănătos, cumnate! Ce vânturi te poartă pe-aici, prin țara noastră? – Oh, cumnate, mi s-a întâmplat o pagubă foarte mare. Mergând cu nevasta de mână de la socri, mi-a ieșit jupânul Pogan în cale și mi-a furat-o ziua la amiazi; acum am venit să mă îndrepți unde șade, să-mi iau nevasta de la el. – Bucuros, cumnate, bucuros îți arăt unde șade, dar nici n-ai lipsă să mergi până la el, că pare-mi-se o văzui venind la fântână după apă; hai să ți-o arăt. Și merse Crâncu cu cumnatul său până aproape de fântână, unde în adevăr întâlniră nevasta, și-o duse Crâncu cu sine către casă. Dar jupânul Pogan avea un cal năzdrăvan care îi da de știre când i se întâmpla ceva daună. Așa fu și atunci: calul începu a râncheza de gândeai că lupii îl mâncau. Și iese jupânul Pogan din curți și merge la grajd: – Dar ce câinii să te mănânce îți este? Nu mai poți de foame, ori te coace setea, ori ce te-a apucat? – Nu mă sudui, stăpâne, zice calul, că eu nu sunt de vină; nu rânchez nici de foame, nici de sete, dar Crâncu, vânătorul codrilor, a prins pe stăpâna și merge cu ea. – Cum dracu? – Așa cum îți spusei, stăpâne! – Putem sta până voi mânca un țipău [2] de pâine și voi bea un cop [3] de vin și voi dormi un somn? – Putem și mai mult! Și se puse jupânul Pogan și se ospătă bine, mâncă și bău boierește, apoi dormi una popește și numai după aceea încălecă calul și merse după Crâncu, vânătorul codrilor; dar în câteva minute și fu ajuns și omorât, iar muierea i-o luă din nou. Dumnezeu știe câtă vreme o fi stat el mort. Destul că odată nimerește pe-acolo cumnatul său Hărăul și-l cunoaște; și dacă-l cunoaște se pleacă la el cu apă vie și cu apă tare. Din apa cea vie toarnă câțiva picuri și-l învie, iar cu apa cea tare-l întărește, îi dă putere câtă au șase bivoli, apoi zboară de acolo. După aceea ce scoală Crâncu, vânătorul codrilor, frecându-se la ochi, și vede că iar e fără nevastă. Du-te, Crâncule, iar în lume după ea. Mergând așa, nimerește la o căsuță la poalele unui munte; era numai aceea singură, iar înăuntru află pe sora sa cea mijlocie, ce era măritată după Hărău. – Bună ziua, soră! – Să fii sănătos, frate! dar ce cauți pe aici, pe unde numai eu sunt om pământean? – Oh, draga mea soră, dar uită-te cum am pățit cu jupânul Pogan, că-mi fură nevasta ziua la amiazi, iar pe mine mă lasă dormind. Acum aș merge la el, dar nu știu unde șade, să merg să mi- o iau și să o duc acasă. De aceea venii să te-ntreb pe tine nu cumva știi tu unde șade? – Nu zău eu, frate, dară stai până vine cumnatul tău de la fântână, că-i dus după apă și-ndată vine; el poate că te va ști îndrepta. Nici nu trecu mult și numai văzură Hărăul (uliul) venind cu două fedeleșe pline de apă, iar când fu dinaintea casei se făcu un drag de fecior, de-ți era mai mare dragul de el. – Bună vremea, cumnate. – Bună să-ți fie inima; da, cum mai trăiești? – Bine, dar pe tine ce vremi grele te poartă pe aici? – Oh, Doamne, cumnate, am dat de un necaz. Mergând cu nevasta de la socri către casă, îmi ieși-n cale jupânul Pogan și-mi luă nevasta, iar pe mine mă adormi. O dată am scos-o de la el cu ajutorul cumnatu-meu Vultur, dar acum mergând cu ea către casă, el iar m-a adormit și mi-a luat muierea și-a dus-o cu el; acum o tot caut, dar în zadar, nu știu în ce parte șade, de aceea venii până la tine să te rog de cumva știi unde șade, să-mi spui să merg după ea. – Nu trebuie să mergi chiar până la curțile lui, că pare-mi-se o văzui mergând după apă. Vino să ți-o arăt, apoi grija ta e cum vei merge. Așa și fu: nevasta era la fântână și-o luă Crâncu, vânătorul codrilor, și du-te! Dar calul iar spune lui jupân Pogan că-i fuge nevasta și cela-i zise: – Pot mânca două pâini și bea două copuri de vin și dormi ca două ceasuri? – Poți, zise calul. Și mâncă jupânul Pogan două pâini și bău două copuri de vin și dormi ca două ceasuri, apoi încălecă și într-o minută îl ajunge și pe Crâncu îl omoară, iar cu nevasta pleacă spre curțile lui. Dumnezeu știe cât a zăcut el acolo în drum, destul că odată nimerește pe-acolo un lup. Era chiar cumnatul său care ținea pe sora cea mai mică. Și se uită Lupul bine la el și zise: – O, Doamne, acesta e cumnatul meu Crâncu, vânătorul codrilor; l-a omorât hoțul de căpcân, jupânul Pogan! O să-l înviu, sărmanul! Apoi se luă Lupul și aduse apă vie și apă tare; cu apa cea vie mi-l învie, iar cu cea tare mi-l întări; îi dădu putere câtă este în nouă bivoli. Apoi se duse Lupul. După aceea se scormoni și Crâncu vânătorul. – Doamne, dar greu am mai dormit! El credea că numai adormise, apoi se uită după nevastă; adică ea - ca pieri în palmă! Apucă-te, Crâncule, iar și-ți caută nevasta, ori te du acasă fără ea, de râsul satului! Și merse Crâncu, și merse, se duse multă cale și nu dădu nici de o casă, nici de un dobitoc baremi. Într-un târziu vede o casă lângă pădure; nici să-i fi dat cât bine e în lume, nu i-ar fi părut mai bine decât când văzu căsuța aceea, că era și supărat și obosit, dar era și lipit de foame, și gătase merindea. Adică în casă ședea sora lui cea mai mică, care era măritată după Lup. – Bună ziua, soră dragă! – Să trăiești cu bine, fratele meu, dar tu ce cauți aici? – Nu mă întreba mult, soră dragă, ci mai bine pune-mi ceva de mâncare, că apoi îți spun eu toate, dar acum nu te văd de foame. Și-i puse soră-sa de mâncă, apoi începu: – Soră dragă, am dat de un mare necaz: m-am însurat și când mergeam cu nevasta la noi acasă, iată-mi ieși în cale jupânul Pogan și mă adormi, și-mi fură muierea. După ce mă trezii din somn, umblai până dădui de cumnatul Vultur, acela iar mi-o dete-n mâini, dar Poganul mă ajunse pe cale și mă adormi și-mi luă nevasta a doua oară. Dacă mă trezii din somn mi-o mai puse o dată-n mână cumnatul eu Hărăul, dar iar mi-o fură hoțul de Pogan. Acum bine că dădui de tine, doară știi unde șade, să mă îndrepți la el, să-mi iau muierea, că să știu că chiar capul mi-l pun, tot nu mă las până n-o aflu la el acasă, că sunt foarte tare înverșunat. – Nu știu, zău, dragul meu frate, dar acuș trebuie să vină de la fântână Lupul, cumnatul tău, el, de știe, de bună seamă te va-nvăța ce să faci. Nici nu stătură mult și veni lupul de la fântână cu două fedeleșe mari de apă, după cap. Când fu dinaintea ușii, se făcu un fecior frumos, de numai ca el doară, dar altcum nu mai puteai vedea. – Bună ziua, cumnate! – Să dea Dumnezeu bine. Dar ce vânturi te poartă aici, pe la noi, cumnate? – Bune vânturi și nu prea, că uite cum și uite cum mi s-a întâmplat cu muierea, adică cu jupânul Pogan; acum vin la tine să mă îndrepți baremi unde șade, că - drept spunându-ți - eu nu știu păși nici un pas în țara voastră, nu cunosc nici un colnic, nici o potecă. – De mers - zise Lupul - n-ar fi mare lucru, că îndată putem merge chiar la el acasă și să-i luăm chiar și muierea, dar departe tot nu o vei duce. De trei ori ți-a luat până acum muierea și-n tot rândul te-a și omorât; noi te-am înviat, cumnații tăi, și te-am mai întărit; întâi te învie Vulturul, după aceea Hărăul și-acum eu. Tu ar trebui să-ți însemni (câștigi cu orice preț) un cal mai năzdrăvan decât al lui jupân Pogan, apoi să furi muierea și s-o pui pe cal lângă tine, ca jupânul Pogan să nu te ajungă cu calul lui. – De unde să-mi însemn eu cal mai năzdrăvan ca al lui? – Hm! De unde? În fundul iadului se află o babă ce se cheamă Vâjbabă, aceea are caii cei mai năzdrăvani. Mergi și slujește la ea un an (pe acolo e anul numai de trei zile) și capeți un cal. Tu-ți vei alege calul care-l vei vedea mai rău, numai cu pielea pe oase, apoi să vii cu el încoace. Când te va ajunge vreun necaz, gândește-te numai la unul din cumnații tăi. Se puse bietul Crâncu pe cale și nu se opri până la fundul iadului, la Vâjbaba, unde ajunse chiar cu seara odată. – Bună seara, mătușă! – Să trăiești, voinice! Dar de unde și până unde? – De departe, mătușă, chiar din lumea albă, sunt un biet fecior sărac, am venit doară mă vei băga slugă pe un an. – Că te bag - zise ea - dar bine să ai grijă, de nu-mi vei sluji pe plăcere, vezi parii cei nouăzeci și nouă? Toți sunt plini cu capete de om; în parul al sutălea va merge al tău; de mă vei sluji însă omenește, atunci îți dau în tot anul câte un cal, care ți-l vei alege tu din stava [4] mea. – Și ce lucru voi avea? întrebă feciorul. – Oh - zise baba - ziua vei dormi, iar noaptea vei griji de o iapă ce am; dar să grijești, când va răsări soarele să fii aici cu ea, că eu cu lapte de la iapa aceea-mi fac cafeiul; iar de nu vei avea grijă de ea, de s-ar întâmpla să fugă acasă la mânz, atunci mânzul o suge și eu, neavând cu ce-mi face cafeiul, te voi mânca pe tine, iar capul colo ți-l voi pune lângă cele nouăzeci și nouă și se împlinește suta. Pricepuși? – Pricepui. – Și te legi? – Mă leg! – Te mai întreb o dată: din bunăvoie te bagi la mine slugă și vei face tot ce zic? – Din bunăvoie mă bag slugă și voi face tot ce zici. Bine. Învoirea fu făcută. Baba intră în căsuță, unde avea o fată, și-i zice: – Bagă bine de seamă, să poți scăpa, că de nu, mâne mâncăm pe dracul, vezi că suntem hămesite de foame și nu căpătăm un om plinuț. Acesta ar fi numai bun. – Lasă numai pe mine - zise fata - bine că l-au adus păcatele lui aci, că o să trăim o țâră și bine cu carnea lui. Și se dete peste cap și se făcu iapă. Îndată ce înseră, se sui Crâncu, vânătorul codrilor, pe ea, și hi, la câmp! El nu se coborî de pe ea cât fu noptița de mare. Dar către ziuă-l prinse un somn greu și adormi; atunci iapa-l puse frumușel călare pe un mușuroi și se cam mai duse. Când se deșteptă, se mai făcea ziuă. Și începe a plânge: „Vai de mine, că-mi pune baba capul în par!” – Nu te teme - zice un Hărău mare, era cumnatul său, - nu te teme; iapa ta nu e iapă, e zmeoaică, fata babei, și vrea să-ți pună capul în par, ci nu te teme; acum s-a făcut o cioară și zboară chiar pe sub nori, ci merg eu după ea; când o vei vedea aproape de tine, tu să dai cu căpăstrul în ea și să zici: „Hi, iapa babei, c-un mânz după tine!” Și zbură Hărăul până în înaltul cerului și acolo află pe iapa babei în formă de cioară, și mi ți-o ciocăni și mi ți-o flocăi, de gândeai că nu-i mai rămâne pene, și mi ți-o aduse în jos. Când fu aproape de fecior, el dete cu căpăstrul în ea și zise: „Hi, iapa babei, c-un mânz după tine!” Și în clipa aceea se făcu (iapă) și merse acasă. – Bună dimineața, mătușă; dar pare-ți bine că-ți aduc iapa? – Pare, ca și când mi-ai trage un rug pe spate! Apoi dete feciorului demâncare și-i spuse să meargă să se culce. Și se culcă feciorul fără pic de grijă și adormi, ca omul obosit, iar baba luă pe fată la trei parale și-o bătu, și-o bătu până toată o învineți, de ce s-a lăsat de-o păscut-o sluga toată noaptea. În deșert îi spunea fata tot ce știa, că ea nu voi să creadă. După ce înseră, merse iar la câmp. Și nu se coborî de pe spatele iepei toată noptița, dar colo de către dimineață în zori de zi, îl lovi un somn nemaipomenit și, cum închise ochii, îndată se trezi călare pe un mușuroi, iar iapa, ca-n palmă. Începe a se văita, începe a plânge, dar iapa nu-i și pace! Atunci îi iese în cale un Vultur mare - era cumnatul său: – Dar ce te vaieți, cumnate? – Dar cum să nu mă vaiet, că uite cum am umblat și uite cum... – Nu te supăra nimic; ea s-a făcut un miel sub o oaie, vezi colo în muntele cela. Eu merg și iau mielul de sub oaie și-l aduc aici lângă tine. Când îl voi slobozi jos, tu să dai cu căpăstrul în el și ză zici: „Hi, iapa babei, cu doi mânzi după tine!” În câteva minute era aci Vulturul c-un miel în gheară și-l slobozi lângă Crâncu, iar acesta-i dete una cu căpăstrul și zise: „Hi, iapa babei, cu doi mânzi după tine!” Și îndată fu făcută iapă și Crâncu, vânătorul codrilor, se urcă pe ea și hi! acasă. – Bună dimineața, mătușă; dar pare-ți bine că ți-aduc iapa acasă? – Pare, ca și când mi-ai trage un rug pe spate! După ce mâncă bine, Crâncu se culcă și dormi, iar baba se duse la fată ș-o bătu, ș-o bătu de gândeai c-o prăpădește cu bătaia. – Dar lasă-mă, mamă, că miel sub o oaie m-am făcut și ș-acolo m-a aflat, dar la noapte tot trebuie să scap. Vin acasă și mă fac un ghem, tu mă pune sub covată în tindă ș-apoi să șezi pe covată. Seara iar merse Crâncu la iapă. Nici nu trecu bine de miezul nopții și începe feciorul a cucui (moțăi) și numai se trezește călare pe un mușuroi cu căpăstrul în mână. Supărat, necăjit, plângea ca un copil; acum când își mai împlinise anul, acum să-și pună capul! Dar atunci i se ivi Lupul, cumnatul său, și-i zise: – Nu te supăra nimic, cumnate; hai la baba acasă, că iapa s-a făcut un ghem sub covată-n tindă, iar baba șade călare pe covată. Eu voi intra în staulul oilor și-al caprelor și mi-oi face isprăvile mele, baba va auzi oile zvârcolindu-se și caprele zbierând și va ieși să vadă ce e. Atunci tu intră fără frică în tindă, ia ghemul de sub covată și mergi cu el în drum și-l trântește jos și zi: „Hi, iapa babei, cu trei mânzi după tine!” Așa și făcură; merseră la baba acasă. Lupul intră în staul și prinse numai o capră, dar aceea așa larmă făcu, încât trebui să iasă baba până afară să vadă ce e. Într-aceea feciorul se furișă iute în tindă, luă ghemul de sub covată și fugi cu el în drum, unde oprindu-se dete cu el de pământ și zise: «Hi, iapa babei, cu trei mânzi după tine!» Și numai văzu că ghemul se face iapă și intră în curte: – Bună dimineața, mătușă; dar pare-ți bine că mă vezi? – Dar cum să nu? Nu se putu însă destul mira că de unde are iapa,că ea știa că-i sub covată. – No, mătușă, slujitu-te-am cum se cuvine? – Slujit; mergi acum în grajd si-ți alege un cal, care vei voi, ș-apoi te du. Și intră Crâncu în grajd și se uită peste toți caii, iar în fundul grajdului era o gloabă de cal roșu, dar numai pielea pe oase de gras; de-o poștă-i vedeai coastele. Pe acela și-l alese feciorul. În zadar zicea Vâjbaba că nici de rușine nu-l lasă să plece de la ea cu calul cel mai rău, că el nu voi să primească (decât) numai pe acela. – No - zise baba după ce văzu că (nu) învinge cu el - de-ai ales din mintea ta, bună minte ai, iar de te-a-nvățat cineva, îi poți mulțumi că bine te-a învățat. Și se luă Crâncu până ieși de la babă, apoi după ce-a ajuns într-o pădure a zis calul: – Stăpâne, fă un foc mare, ca să se adune jar mult, să mă satur o dată, apoi să vezi ce cal ți-ai ales. Și făcu feciorul un foc mare, mare din vreo treizeci de stejari de cei mari și după ce trecu focul tot, apoi vântură spuza cu pălăria de pe jar ș-aduse calul aici să mănânce; și mâncă, până mâncă tot jarul, apoi se scutură o dată de-i săriră toate floacele de pe el și rămase ca uns cu unt de frumos. – Acum sui, domnul meu, pe mine, și-mi spune: cum să te duc? ca vântul ori ca gândul? – Să mă duci ca gândul. Și-ntr-o clipită au fost la curțile lui jupânul Pogan, ale zmeului. Aici aflară pe nevasta care chiar venea cu vasele pline de apă, dar nu mai pierdură pic de vreme, ci o puse pe cal și du-te, copile! Armăsarul zmeului din grajd atunci râncheză o dată, încât toate ferestrele curților se sparseră și ieși zmeul afară mâinios să vază ce-i. – Dar ce câini ai iar, foame ți-e? Sete ți-e? Știu că Crâncu, vânătorul codrilor, n-a mai înviat să vină după nevastă. – Ba chiar a înviat ș-a dus-o mai înainte. – Ce gândești: pot mânca trei pâini, pot bea trei cupe de vin și dormi ca trei ceasuri, apoi să plec după el? – Poți pe dracul, c-acum Crâncu e călare pe frate-meu cel mai mic care are de trei ori mai mare putere decât mine. – Să mergem dar! Și se luară, ca vântul, tot pe sub nori și-n urma Crâncului, dar nu era modru [5] de-al ajunge. Când zări oleacă calul zmeului pe-al Crâncului, zise-n limba lor: – Frate, frate, mai înceată-ți pașii că, de nu, plesnesc. Iar calul Crâncului a zis, vezi bine în limba cailor, de nici zmeul nu pricepu: – Bucuros îmi mai domolesc pașii dacă vei arunca pe zmeul o dată-n sus în slava cerului, apoi să faci cu el zup în fundul pământului, ca nici de nume să nu-i auzim. Și calul zmeului așa făcu: aruncă o dată pe zmeu în slava cerului, apoi făcu cu el zup! în fundul pământului, de tot mii de bucățele se făcu. Acum așteptă calul Crâncului pa-al zmeului și merseră împreună până acasă la frații Crâncului. Aceia erau bătrâni și plini de copii, dar Crâncu, prin câte trecuse, și tot era voinic și frumos, de gândeai că nici un gând nu l-a mâncat în viață. Dar Crâncu aci puțin a stat, căci i-a venit veste că socru-său trage de moarte și-l cheamă să ia el stăpânirea. S-a și dus ș-a rămas împărat în locul socru-său ș-a stăpânit cu dreptate și cu înțelepciune; acum însă nu mai trăiește, a murit deodată cu dreptatea. Iar eu mă suii pe-un cui Să nu v-o mai spui. Note [ modifică ] ↑ Zburdalnic, nebunatic. ↑ Pâine mică. ↑ Cană de aproape un litru. ↑ Herghelie. ↑ Chip, mod, putință.


content:
Pe vremile pe când era iobăgia cea grea, trăia un om sărac într-o colibă din pădurea domnească, căci era păzitor la pădurea aceea. Odată a mers domnul la pădure și, părându-i-se că pădurarul ar fi dat cuiva lemne fără slobozenie domnească, atâta l-a bătut, până ce l-a lăsat mort. Muierea pădurarului, cu un copil ca de 3-4 ani, plângea și se ruga la domnul să nu mai bată pe bietul om, că nici vreascuri n-a dat cuiva fără poruncă domnească, necum lemne. Dar domnul nu vru să creadă, ci, după ce omorî pe pădurar, se puse și bătu și pe muierea lui, până ce rămase și ea moartă jos. Pre copil îl scoase apoi din pădure și îi zise: “Cară-te de aici, mergi în lume și te ține cum poți, iar după ce vei crește mare, să vii la mine să slujești în locul tătâne-tău!” Și s-a dus bietul Alesandru, că așa-i era numele, s-a dus cerșind din casă-n casă, din sat în sat, până a nimerit lângă Dunăre la un pescar. Pescarul acela nu era Dumnezeu știe ce om bogat, trăia numai din pescuit, dar, deoarece n-avea copii, luă pe Alesandru copil de suflet. La coliba pescarului a trăit copilul până ce-a crescut mare și-a învățat, și el, meșteșugul pescăritului. Pescarul era acum bătrân și nu mai putea pescui, dar Alesandru, ca om harnic și băiat de omenie, câștiga atâta ca să poată trăi el, bătrânul și baba moșneagului liniștiți! Dă Dumnezeu însă că moare pescarul și moare și baba lui, și rămâne Alesandru numai singur. Acum pescuia el numai pe seama lui. Dar gândeai că e făcătură, de când murise pescarul cel bătrân mai că nu mai erau pești în Dunăre; umbla bietul copil ziua deplină altă dată, și nu-i prindea mreaja nici un pește. Odată, necăjit cum era, și dară și flămând, aruncă mreaja în Dunăre și nu mai merge la ea până a doua zi la amează. Atunci se duce și trage mreaja. Nu era în ea nimic altă decât o mreană, e drept că foarte frumoasă. Noa, o ia el în mână și o duce la colibă să o belească și să o frigă pe cărbuni, că era mai leșinat de foame, săracul! Dar când dă să o spintece, mreana îi scapă din mână și, cum cade jos, cum se face o drăguță de fată ca ruptă din soare și îmbrăcată colea ca o zână: cu ie albă ca laptele, împănată cu flori galbene, roșii și vinete de mătase, cu catrință ca fetele noastre, cu pieptăruț mândru, tot pene, și cu părul slobozit pe spate. – Nu mă spinteca, Alesandre, zise ea, că eu sunt rânduită de Dumnezeu să-ți fiu soție! – După ce văd că ești om ca și mine, cum să te spintec?! zise Alesandru, dar eu gândeam că tu ești mreană! – Eu sunt Zâna Apelor, zise fata, și la porunca lui Dumnezeu am intrat în mreaja ta și, pentru binele tău și al altor oameni, trebuie să-ți fiu muiere! – Mulțam, Doamne, zise iară Alesandru, de când văd că ești fată-mi trecu foamea și necazul! – Noa, hai Alesandre, acuma acasă la tine, acolo unde te-ai născut tu! – Hei, draga mea! Acolo nu-i de-a merge, poate că nici n-aș nimeri, că eram mic când am venit de-acolo, dar chiar să nimeresc, n-aș merge bucuros, că domnul la care a slujit tata e atât de pogan, de-a omorât și pe tata, și pe mama numai că ce i se păru că ar fi înstrăinat lemne din pădurea lui! – Nu face nimic, Alesandre, hai să mergem, că va fi cum va rândui Dumnezeu! Și s-au dus amândoi în pădurea aceea și-au dat de-o colibă părăsită; era coliba în care se născuse Alesandru. Muierea făcu iute ceva de cină, adică fripse niște bureți ce aflase prin pădure, cinară și după ce ziseră rugăciunile s-au culcat și-au dormit. S-au culcat, se-nțelege, pe vatra goală, căci n-aveau alte haine decât hăinuțele de pe ei. Dar ce să vezi, dimineața, când se pomeniră din somn, se trezesc în niște curți mai pompoase decât curțile domnești și pline de toate cele trebuincioase pentru trai, și de post, și de frupt, și curțile erau tot acolo în pădure, în locul colibei. Mulțumiră lui Dumnezeu și se puseră a căuta una-alta prin curți, și,după ce dădură de ale traiului, se puseră la prânz. Birișii domnului în toată ziua veneau câte cu zece care în pădurea aceea, după lemne, și fiind aproape de sat, ajungeau încă de cu vreme acasă. În ziua aceea iară veniră ei și, trecând prin poiana unde știau ei coliba, rămân înmărmuriți de frumusețea curților care s-au făcut numai de ieri până azi. Și se tot înholbară birișii pe de toate laturile pe lângă cele curți până era târziu după-amiază, atunci își aduc abia aminte ce domn au și-și încărcară iute carele, și dau bici la boi să ajungă curând acasă. Dar totuși ajung târziu acasă, colo pe la cina cea bună. Domnul îi aștepta cu o bâtă de corn în poartă și pe care cum trecea mi-l măsura peste spate, de gândeai că dă în sac. Când ajunse birișul cel din urmă la poartă, zise: – Domnule, nu ne bate în zadar, că noi nu suntem de vină că am întârziat așa tare, că uite, în pădure, colo unde era numai ieri, nu mai demult, coliba ceea părăsită a pădurarului azi aflarăm niște curți mai minunate ca a Mariei tale, și noi ne tot înholbarăm și ne minunară m de ele, până ce uitarăm nu numai porunca Măriei tale, dar și mâncarea, blestemați să fim de am mâncat azi ceva! – Așa? zise domnul, mai potolindu-și mâinia, noa bine-i; mâine dimineață să mergi să chemi pe mișelul acela care a cutezat a-și face în pădurea mea casă fără știrea mea, să-l chemi la mine; ai priceput? – Priceput, domnule! Și se duse birișul a doua zi la curțile din pădure și spuse omului din ele că e poftit în sat, la curtea boierească. – Ce să fac acum, muiere? zise Alesandru către muierea sa. – Ce să faci? Iacă-i merge, că știu că nu te-a mânca Măria sa, domnul! Și s-a dus Alesandru la domnie în sat. – Bună dimineața, domnule! – Să fii sănătos. Ce cauți aici? La ce-ai venit? – Am venit, domnule, că un biriș d-a Măriei voastre a zis că mi-ați poruncit să viu! – Bine-i! Adică tu ești mișelul care și-a făcut casă în pădurea mea? Cum ai cutezat să faci un lucru ca acela? – D-apoi că dumneata mi-ai poruncit, știi, când ai omorât pe tata și pe mama, când ai zis să merg unde m-or duce ochii, iar după ce voi crește, să vin în slujba dumitale, în locul tatei; și eu iată m-am ținut de cuvânt; în coliba unde m-am născut, acolo m-am așezat alaltăieri cu muierea mea; dar dacă Dumnezeu a voit ca peste noapte să se facă din ea o casă bună, domnească, eu nu sunt de vină! – Să mergi și până dimineață toată pădurea din jos de casa ta să fie tăiată, trupinele scoase, locul arat, semănat cu mălai mărunt, care pe dimineață să fie copt, și mie să-mi aduci de acolo făină de mălai mărunt, ca să-mi facă din ea mămăligă de prânz! Înțeles-ai? – Dar cum se poate una ca asta, domnule? – Taci și mergi, iar dacă dimineață nu vii după cum ți-am poruncit, nu-ți mai stă capul unde-ți stă acuma, că ți-a sta unde-ți stau picioarele! Se pornește Alesandru supărat acasă; muierea-l aștepta în portiță. – Noa, dar de ce te-a chemat? – Oh, Doamne! Acesta vrea să ne omoare și pe noi, cum a omorât pe tata și pe mama! – Cum așa? – Iată, draga mea, mi-a poruncit ca până dimineață toată pădurea câtă-i din jos de casa noastră să o tai, să scot trupinele, să o ar și seamăn cu mălai mărunt, iar acela până dimineață să fie crescut și copt, și eu să-i duc din el făină de mămăligă, să prânzească mâine din ea! – Nu-i nimica, scumpul meu soț, lasă că va fi cum va rândui Dumnezeu; nu fi tu îngândurat pentru aceea! Dacă veni seara, cinară ei, se rugară lui Dumnezeu și se culcară. Iar dimineața sculă muierea pe Alesandru și-i zise: – Vezi de du făină la domnul de mămăligă pentru prânz! Și se sculă Alesandru: adică cât vedeai cu ochii pe coastă la vale din jos de casele lui, unde fusese ieri pădurea cea uriașă, acum era numai o holdă de mălai mărunt, frumoasă și coaptă; iar într-o desagă-i pusese muierea grăunțe, și în altă, - făină de mălai mărunt. Se minună Alesandru, mulțumi lui Dumnezeu și merse la domnie în sat. – Bună dimineața, domnule! – Să trăiești, Alesandre! Noa, da adus-ai făină de mălai mărunt? – Adus, domnule, am adus o desagă de făină și una de grăunțe! – Și cum e holda unde a fost pădurea? – Frumoasă, domnule, a dat Dumnezeu de s-a făcut chiar după porunca dumitale! – Bine, Alesandre, e bine. Acum până dimineață să lăzuiești toată pădurea aci din sus de casa ta, să lucri pământul și să prăsești via, iar pe dimineață să-mi aduci struguri copți din ea! – Dacă, domnule, una ca asta nu se poate face într-o noapte; numai de lăzuit n-aș găta-o într-un an de n-aș avea barem o sută de lucrători lângă mine; apoi via, știi dumneata, de-abia în trei-patru ani o poți aduce să rodească! – Cară-te, mișelule, îi zice domnul, și de nu faci până dimineață toate după cum ți-am poruncit, te sting de pe fața pământului! Iară merge Alesandru supărat acasă și spune muierii porunca cea nouă ce o a căpătat de la domnul pământesc. – Nu te supăra nimic, Alesandre, că va fi ce va rândui Dumnezeu, îi zise muierea. Adică când se scoală a doua zi, în locul pădurii cei din sus de casă era o drăguță de vie de să mai ai doi ochi să te uiți la ea; toată în rând, toată cu struguri copți, numai de cules și mari ca purceii. Alesandru iar mulțumi lui Dumnezeu și culese o corfiță de o duse boierului. – Noa vezi că ai putut face? Numai ești câine la mațe, vrei să te tragi de la muncă! zise boierul, când îl văzu intrând cu strugurii. – A făcut Dumnezeu sfântul cu puterea lui cea mare, dar știu că eu nu, un om păcătos, răspunse Alesandru. Dar domnul îi grăi: – Ce-mi pasă mie cu cine ai lucrat și cu cine nu, destul atâta că mi-ai împlinit porunca. Acum să mergi în grajd să duci cele două bivolițe la taur, iar pe mâine dimineață să fie fătate, cu viței sub ele, să le mulgi și să-mi aduci apoi lapte pentru cafă de la ele; pricepi? – Pricep, domnule, dar una ca asta nu se poate, că doară știi dumneata că bivolițele poartă un an de zile! – Taci din gură, nemernicule, zise domnul, și te cară, că n-am vreme de pierdut cu tine; de nu vii pe dimineață cu ele fătate, știi ce te așteaptă! Și se duse Alesandru supărat acasă, mânând bivolițele dindărăt. Muierea îi ieșise înainte: – Da ce-i, Alesandre, doară pe noi ne-a cinstit domnul cu bivolițele acestea? – Oh, Doamne, tu muiere! boierul acesta tot ne pune capul! – Da cum așa? Ce ești iară supărat? – Da cum să nu fiu; ascultă tu: să duc eu aceste bivolițe sterpe la taur, dar până dimineață ele să și fete, și să-i duc de la ele lapte pentru cafă. Una ca asta nu se poate! – Nu zice așa, dragul meu, că va fi așa cum va rândui Dumnezeu. Hai de prânzește și te odihnește oleacă, apoi le-i duce la taur, și mai departe lăsăm toate în voia lui Dumnezeu sfântul! A prânzit Alesandru, apoi și-a pus merindele în traistă și a mânat bivolițele chiar la al treilea sat, la taur, că mai aproape nu era, și de abia a ajuns îndărăt colo pe la cina cea bună. Apoi a cinat ceva și, obosit cum era, a dormit ca mort până în zori de zi. Atunci l-a trezit muierea: – Scoală, Alesandre, mergi de du bivolițele la curte, că s-a scula domnul și-i trebuie lapte de cafă! Se sculă Alesandru și merse în grajd, adică bivolițele fătaseră și aveau doi pui mândri sub ele, negri ca doi pui de drac, și ugerele lor pline de lapte. Mulțumi el lui Dumnezeu și le mână în sat la curtea boierească. Domnul era în târnaț (galerie) cu pipa cea lungă. – Vii, Alesandre? – Sunt aici, domnule! – Noa, vezi că nu prea grea poruncă ți-am fost dat; știam eu că de frică împlinești bucuros poruncile mele; acum numai o poruncă-ți mai dau, dacă-i împlini-o și asta, apoi te las în pace, iar de nu, îți sucesc grumazul ca la un pui de găină! – Ce să mai fac iară, domnule? – Să-mi aduci pe Dumnezeu la prânz, auzi? la prânz să mi-l aduci! Acum nu mai sta pe gânduri, ci te cară și să nu-ți mai aud de nume până nu mi-l aduci! – Da cum să pot eu, un biet om păcătos, să și gândesc una ca aceea? – Taci și te du! Se luă Alesandru mai supărat ca totdeauna și merse către casă. Muierea chiar îi făcuse un drăguț de copil de nici de împărat nu poate fi mai altfel. Cum îl văzu îngândurat, îl întrebă: – Iar ești supărat, Alesandre? – Dar cum să nu fiu? Ascultă tu aici, pe când gândeam că și-o fi stâmpărat gândurile celea peste fire de poftalnice, pe când mulțumeam lui Dumnezeu că mi-a ajutat de-am împlinit toate poruncile boierului, el iese cu altă poruncă, și mai păgână! – Cu ce poruncă? – Oh, Doamne, muiere, draga mea! Mă tem să și gândesc la porunca cea nebună a păgânului acestui de domn; zice că să-i aduc lui pe Dumnezeu, la prânz, la el, la un păgân ca el! – E drept că-i lucru mare, Alesandre, dar nu te întrista din seamă afară; Dumnezeu va direge lucrurile ca un stăpân bun. Tu vezi de mănâncă ceva, ia-ți merinde și te pune la cale, te tot du până-i da undeva de Dumnezeu, și-i spune porunca ce-o ai de la boier; Domnul cerului este mult mai milostiv decât domnii acești pământești! Așa și făcu Alesandru; mâncă ceva ce mâncă, își luă merinde și bâta în mână, și hai la cale. Și s-a tot dus, s-a tot dus, până a dat de-o apă mare. Ar fi trecut bucuros dincolo, dar nu era nici pod, nici luntre, iar de-a înotul nu se încumeta să o treacă, fiind apa foarte lată. Deci sta pe gânduri: ce să facă? Atunci apa-l întrebă: – Ce stai aci, omule? – Stau, răspunse el, că aș trece dincolo și nu-i aci nici pod, nici luntre, și de-a-notul mi-e frică să intru! – Și unde mergi tu, omule? – Eu aș merge până aș da de Dumnezeu sfântul, că am un lucru mare să-i spun! – Așa? Atunci te trec eu, dar să întrebi pe Dumnezeu: de ce în mine nu este nici pește, nici broască, nici o jivină? – Că-l voi întreba! Atunci apa se desface în două, și merge Alesandru ca pe-o cărare de prin cucuruz prin mijlocul apei. Ajungând de cealaltă parte, tot merge el până dă de un câmp mare cu iarbă până în brâu; acolo era o ciurdă de boi mari, dar slabi, numai cu pielea pe oase; se legănau de slabi! Se minună mult Alesandru de astă vedenie: cum de boii aceia mari, în așa bună și multă pășune, și numai nu cad de pe picioare de slabi? Dar merse el mai departe până nimeri într-un câmp nisipos, numai ici-colea câte o buruiană, și acolo văzu o ciurdă de boi mici, dar frumoși și grași de gândeai că amu-amu plesnesc de grași. De astă vedenie se minună Alesandru și mai tare, dar merse mai departe până ajunse într-o pădure mare, acolo poame multe și grânețe, și prin copaci niște păsări mari țipau cât le lua gura: “Vai de noi și de noi, că rău vedem, rău am văzut, și mai rău vom vedea!” Ele adică țipoteau de foame! Mergând Alesandru mai departe, ajunse într-un tufiș, numai icicolea câte o alună, acolo mii de păsărele ciripeau și cântau: “Bine ne-a fost, bine ni-e, și mai bine vom ajunge, că suntem tot sătule!” Minunându-se Alesandru și de aceste vedenii, merge mai departe până ajunge la curțile lui Dumnezeu sfântul. Cu multă sfială intră înăuntru și dete binețe ca un om de omenie. Dumnezeu sfântul îl primește cu bună voință și cu vorbe blânde ca un părinte adevărat, apoi îl întreabă că după ce umblă el atâta lume? – O, Doamne, mi-i și groază să-ți spun! – Spune, fătul meu, că de mine tot nu poate nimeni ascunde nici un cuget. – Apoi să-ți spun, Doamne: m-a trimis domnul pe a cărui loc mie casa să vin să te poftesc la el la prânz! – Bine, fătul meu, după ce-i ajunge acasă, să-i spui că atunci voi merge, când va face și el câte ai făcut tu! – D-apoi oare nu m-a omorî, Doamne? – Nu te teme; dar să-mi spui ce-ai văzut în calea ta de acasă până aici? – Am văzut multe, Doamne: mai întâi am ajuns la o apă mare, fără luntre, fără pod, și nu știam cum să trec, dar apa, după ce i-am spus unde mi-e calea, mi-a făcut loc de am trecut ca pe uscat; m-a rugat însă să te întreb de ce în ea nu sunt nici pești, nici broaște, și nici o jivină? – Ți-voi spune, fătul meu, dar tu să nu-i spui până te-a trece dincolo; acolo de aceea nu sunt nici pești, nici broaște și nici alte jivine, că încă nici un om nu s-a înecat în ea. Dar apoi ce-ai mai văzut? – Am văzut, Doamne, un câmp mare cu iarbă ca mătasa și de mare până în brâu; în ea păștea o ciurdă de boi mari, dar se legănau pe picioare de slabi, și mult m-am mirat cum e aceea de-s așa slabi în pășunea aceea bună! – Aceia, fătul meu, sunt boierii cei bogați care fac câteodată pomene și ospețe, dar numai ei pe ei se omenesc și se ospătează, iar după ce li se împrăștie oaspeții, le pare rău de cheltuiala ce-au făcut; dar după aceea ce-ai mai văzut? – Am văzut, Doamne, un câmp nisipos, tot nisip și pietriș, numai ici-colea câte o buruiană și acolea era o ciurdă de boi mici, dar grași și frumoși de nu mă mai puteam depărta de ei! – Noa, vezi, fătul meu, aceia sunt oamenii cei săraci, bieții iobagi, care n-au alta decât numai ce vor să le lase domnii lor cei procleți, dar ei, când fac vreo pomană ori vreun ospăț, adună la masa lor pe toți lipsiții și săracii și aceea la mine este bine primită, de aceea, după ce vin pe astă lume se desfătează; dar după aceea, adu-ți aminte, ce-ai mai văzut? – Venind mai încoace, Doamne, am văzut o mulțime de pomi mari cu poame frumoase și printre ei tot soiul de semănături, dar în pomi erau niscari păsări urâte și zburlite, și țipau cât le lua gura: “Rău am văzut, rău vedem, și încă și mai rău vom vedea, că murim de foame!” – Noa, fătul meu, aceia sunt zgârciții, care au tot ce le trebuie, dar nu numai că nu dau lipsiților ceva de pomană, dar nici ei nu mănâncă să să sature, și trag și plata lucrătorilor; pe astă lume de foame o să se vaiete! Mai văzut-ai ceva în călătoria ta? – Mai, Doamne, am văzut un tufiș, și în el numai unde și unde câte o alună, dar acolo erau mii de păsărele ciripind și cântând: “Bine am văzut, bine vedem și bine vom vedea, că nimic nu ne lipsește!” – Vezi, fătul meu, acele păsări sunteți voi, muncitorii, care munciți de dimineață până seara, de multe ori chiar flămânzi și însetați, numai ca să puteți ține dim munca voastră pe câte venituri toate, și totuși mulțumiți lui Dumnezeu și pentru atâta; plăcută este înaintea mea purtarea voastră! – Acum mergi, fătul meu, acasă, că te așteaptă muierea și copilul! Și plecă Alesandru către casă mulțumind lui Dumnezeu. Când ajunse la apa cea mare, îl întrebă apa: – Noa, da spusu-ți-a Dumnezeu pricina pentru care n-am eu nici pești, nici broaște? – Spus! – Ei, cum a zis, care-i pricina? – Trece-mă, că apoi îți spun! Și l-a trecut apa iarăși de acea parte, adică s-a făcut în lături până a trecut de aceastălaltă parte, cu toate că din colo în coace pe nimeni nu mai trecuse, că nimeni nu ceruse să-l treacă. După ce-a fost de aceastălaltă parte, apoi spuse Alesandru: – În tine, așa mi-a spus Dumnezeu, că de aceea nu sunt nici pești, nici broaște, și nici un fel de jivină, că încă n-ai înecat nici un om. Atunci se înfoaie apa de trecu peste țărmuri și era cât pe aci să înece pe Alesandru. Dar el fugi și-i zise: – Dar nu ți-e rușine, chiar pe mine vrei să mă îneci, unde ți-am spus ce-a zis Dumnezeu sfântul? Apa atunci s-a rușinat și s-a tras în matca ei zicând: – Cum n-am știut mai degrabă, că nu scăpai tu din undele mele! Acum Alesandru merse ață la boier acasă și ajunse chiar pe înserate. – Noa, da chematu-l-ai? zise boierul. – Chemat! răspunse Alesandru. – Și vine? – Vine, de bună seamă, vine dacă-i face și dumneata lucrurile care le-am făcut eu, dar până atunci, ba! Auzind domnul cuvintele acestea cutezătoare ale lui Alesandru, se mâinie atât de tare, de porunci slujilor să-l bage în fiare și în pente, din tălpile picioarelor până-n grumaz, și să-l bage într-o pivniță, și acolo să-l închidă să nu poată scăpa, că dimineață îl spânzură pentru cutezarea vorbelor celor nesocotite. Toată noaptea o petrecu Alesandru acolo, rugându-se la Dumnezeu. Când fu de către ziuă, veni Dumnezeu la ușa pivniții și strigă: – Aici ești, Alesandre? – Aici, Doamne! – Dar ieși afară! – Că nu pot, că sunt băgat în fiare și-n pente până-n grumaz! – Ia mișcă-te oleacă! Și cum se mișcă Alesandru, odată-i căzură fiarele de pe el ca și când ar fi fost putrede, și ușa se deschise singură, și ieși afară de mulțumi lui Dumnezeu că l-a scăpat. – Noa, Alesandre, zise Dumnezeu, dar mergem la boierul la prânz ori să mergem la tine? – Ba să mergem la mine mai întâi, că fi-va timp de mers la el și după aceea. Și merseră la Alesandru acasă. Bucuria muierii și-a copilașului că se mai văd, dar bucuria și-a lui Alesandru că a ajuns în pace la ai săi. Acum Alesandru porunci nevestei să facă prânz, că iată chiar și Dumnezeu prânzește azi la ei. Și se puse să facă ce știa ea mai bun de mâncare, dar Dumnezeu zise: – Să-mi frigi să mănânc ce-aveți voi mai drag la casă! Atunci Alesandru numaidecât porunci să arză muierea cuptorul și, când era ars gata, trase jarul și duse copilul pe lopată, și zvârr cu el în cuptor, apoi puse jarul în gura cuptorului și intră înăuntru de mai povesti cu Dumnezeu. Preste vreun ceas de vreme merse el să aducă copilul fript să-l pună înaintea lui Dumnezeu. Adică minunea minunilor! Copilul se juca cu două mere de aur și cânta în treaba lui, cum cântă copiii. Văzând Alesandru și muierea lui minunea asta, căzură cu fețele la pământ și mulțumiră lui Dumnezeu. Iar Dumnezeu îi ridică de jos și le zise: – Să știți că boierul în clipita asta a plesnit de necaz căci nu te află în pivniță să te spânzure; de azi încolo nu mai ești iobagi, ci domn în casa ta, și în scurtă vreme nici un iobag nu va mai fi în lume. Așa s-a și întâmplat; iobăgia a căzut; dar cel dintâi care a scăpat de iobăgie a fost Alesandru cu muierea lui, cu Zâna Apelor, care, de n-au murit, și astăzi trăiesc și măresc pe Dumnezeu.


content:
A fost odată, ce a fost, că de n-ar fi fost, nu s-ar pomeni, au fost odată doi oameni, un bărbat și o muiere, dar tare nepotriviți, după cum prea des se-ntîmplă în lume. Și muierea era foarte isteață și din neam bun, iar bărbatul era un hăbăuc ca vai de el; nu era cu nădejde la nici un lucru. Oriunde mergea numai singur, totdeauna făcea prostii, apoi mai era și băutor, încît biata muiere se luase de gînduri cu el. Nu era nici o mirare dacă muierea-l cam sfădea, ba, gurile rele ziceau că-l și dobza cînd i da mîna. Și muierea cerca cu el și cu buna, cu frumușelul, dar nerodul nerod rămîne și-n ziua de Paști! Nu era chip să o ducă laolaltă; altă muiere nici două zile n-ar fi mîncat cu el dintr-un blid, dar ea tot credea, doar azi, doar mîne și-a veni hăbăucul în fire, să nu se mai facă de rîsul lumii. Drept aceea răbda și-l mai probozea și-l mai învăța: „ai de grijă, bagă de seamă ce faci, că doară nu ești copil, să nu se poată omul încrede în tine, uită-te tu cum fac și alți oameni, nu fi tot prost!” Într-o posomorîtă zi de toamnă, ningea și bătea vîntul de gîndeai că piere lumea și ei nu aveau nici un lemn la tăietor. Îndată a doua zi muierea se sculă des-de-dimineață și clătind pe nerodul din pat îi zice: — Dar scoală, somnore, ce zaci ca o vită, vezi de gată carul și mergi la pădure, că doară vezi că nu avem nici un lemn de foc! El însă, de sub țol, somnuros cum era, îi răspunde: — Mă scol de sculat, dar în pădure nu merg de nu vii și tu! — O! ierte-te Dumnezeu, nătîntocule, dar nu ți-ar fi chiar rușine să nu vreai tu a merge-n pădure fără mine; tu un ometeu cît un urs și eu o muiere slabă, printr-o vreme ca asta? Unde ai mai văzut tu muierile mergînd la pădure după un cărucean de lemne, cu bărtat cu tot? Ridică-te și te cară, că azi rîde dracul de noi! — Apoi te ascult dară, – zise Trifon. Și se îmbrăcă el încetinel, își înjugă boii și merse la pădure. Frigul îl făcu cu mult mai harnic și mai sprinten, decum credea el că este; încărcă deci carul numaidecît. Cînd să plece însă cătră casă, îi vine un vultur mare și punîndu-se pe car, îi zice: — Frate, nu mai pot de foame, dă-mi un bou să-l mînc, că de mare folos ți-oi fi la vreme de lipsă. Și hăbăucul nu se gîndi la paguba ce ar avea-o dînd boul, ci numai la împrejurarea că: ce-o zice muierea de va merge numai cu un bou și cum să-și ducă carul? Deci îi răspunse vulturului: — Ei bine, eu poate că ți l-aș da, dar cum să-mi duc carul cu lemnele pînă acasă și ce să zică muierea? — Numai de atîta te plîngi? zise vulturul, carul ți-l duc eu apoi acasă, doar nu muierea e mai mare, ci bărbatul! — Apoi mîncă-l dar! Țipă odată vulturul și se adunară mai mult de douăzeci de vulturi și-ndată-i mîncară boii amândoi. — Ei duceți-mi carul acasă, – zise prostul, – ori de ce mi-ați mîncat boii? Ei însă nu voiră, ci zburară de-acolo zicînd: — Îți mulțumim, frate că și noi ți-om prinde bine odată. Rămas nerodul singur lîngă car, începu a se gîndi ce să facă? „Tot sînt eu prost, bine zice muierea mea, să las eu boii pradă vulturilor și acasă n-am nimic, nici un lemn de foc; muierea cu frații ei tot mă omoară; nu-i de-a merge acasă, fug în lume”! Așa zise nerodul și se duce pînă ce dă într-o poiană. Acolo era o căpiță de fîn. El aprinse fînul. În fîn erau o mulțime de șerpi, se adăpostiseră peste iarnă și cînd simțiră fumul și fierbințeala, începură a ieși unul cîte unul din foc. Dar care cum ieșea, îl lovea nerodul cu săcurea și-l omora. Mai în urmă-și scoase capul din fum un șarpe mai mare, uriaș și i se rugă nerodului: — Frate, cruță-mi viața și mă lasă slobod, că-ți dau avere cît ai putea duce: îți dau turme de oi, ciurde de boi și bani, cîți-i putea duce-n spate. Și ajută nerodul la șarpe să iasă din foc și se luă tot după el, haidi, hai! prin crînguri și prin desișuri, pînă ce-l pierdu din vedere. Acum iar începu a se năcăji: „Vai prostul de mine, azi dimineață-mi dădui boii la vulturi, acum umblu flămînd și ostenit după un șarpe; el să mă facă avut, dacă nu avui minte să-l omor; acum cum amarul voi ști ieși de-aci? Nu știu pe unde am venit, nu mă pot nici mișca din loc”, că era înfundat într-un desiș, lîngă o prăpastie. Atunci îi vine vulturul și-i zice: — Frate, ce năcaz te-a ajuns? Iată, am venit să te scap. — Să fii afurisit, mișelule, mă lăsași fără boi, acum vino și mă mănîncă și pe mine, că tot nu mai pot ieși de aci la lume! — Ba nu te voi mînca, ci hai, sui pe mine călare și eu te voi duce la tata șarpelui celui uriaș, pe care l-ai mîntuit tu azi; el e împăratul șerpilor și dacă-i vei spune că i-ai scăpat copilul de pieire, te va îmbia cu turme de oi și cu ciurde de boi și cu bani cîți vei putea duce; dar tu să nu iai nimic decît mărgeaua de după măsea, că aceea te face mai bogat decît toți bogații din lume. Trifon hăbăucul (că așa-i era numele) se sui călare pe vultur și-ntr-o minută fu lîngă curțile împăratului șerpilor. — Dă-te jos, zise vulturul, dar ai de grijă ce ți-am spus, să nu lăcomești la nimic, numai la mărgeaua de după măsea. Trifon intră înlăuntru la împăratul șerpilor. Șarpele cel tînăr îl cunoscu și zise către bătrînul: — Tată, iată acest om de omenie m-a scăpat azi din foc, fii bun și-l miluiește cu ceva, că e un om sărac și de omenie. Și împăratul șerpilor îmbie pe Trifon numaidecît să șează și-i zise: — Fiindcă ești om de omenie, iată-ți dau o turmă de oi și o ciurdă de boi și bani cîți vei putea duce cu tine. Dar Trifon răspunse: — Înălțate împărate! Sînt om sărac, dacă m-ar vedea lumea cu atîtea vite, ar zice, că le-am furat, dar nici nu aș avea cu ce să le țin, banii încă sînt grei și eu sînt slab, – dar să-mi dai mărgeaua cea de după măsea. Împăratul șerpilor se mînie foc pe el pentru această cutezare și voi ca să-l mănînce, dar totuși la ruga copilului nu-l mîncă, ci-i dete mărgeaua și-l slobozi din curți. Deloc se întîlni Trifon iară cu vulturul, apoi se sui călare pe el și veni în lumea oamenilor, iar aci vulturul se cam mai duse. Acum iar începu Trifon a blestema pe vultur: „Prostul tot prost rămîne”, zicea el, „dracul m-a pus să ascult de vultur, nu puteam eu lua banii, boii și oile, să merg bogat acasă? Baremi de nu mi-ar fi așa foame! Fă-mi acum de mîncare, tu mărgea!” El o aruncă jos ca pe un lucru făr de preț, iar acolo se întinde o masă cu fel de fel de mîncări și băuturi, cu muzicanți și cu veselie de să tot trăiești. Și unde mi se pune Trifon a mînca și-a trăi bine și-a cînta după muzică, de gîndeai că-i un crai. „Totuși e bună mărgeaua asta”, zise acum Trifon, „Doamne ține pe vulturul, care m-a învățat s-o cer!” Își strînse apoi masa și se duse mai departe. În mijlocul unui sat îi veni pofta să se mai ospăteze, ca să vază și alții ce domnește știe el trăi. Și-și face voie bună, uitînd de toate supărările de pînă atunci. Mulțime de oameni se adunară pe lîngă el și se minunau de traiul lui cel bun. Doamne, și multă lume mai umblase după mărgeaua aceea, dar nimeni nu putu să ajungă la împăratul șerpilor și dacă a și ajuns cineva și-a pus capul pentru ea și tot n-a căpătat-o. Pe cînd își petrecea Trifon mai bine, iată că se ivește un om cu o sabie ruginită și-i zice: — Măi fărtate, să schimbăm, uite-ți dau sabia și tu să-mi dai mărgeaua. — Dar de ce folos este sabia aceea, întrebă Trifon. — O, Doamne, răspunse omul acela, sabia aceasta este de mare folos, că ea omoară singură pe cine vei porunci. — Așa? Atunci schimbăm! Și schimbară numaidecît. Dar îndată ce-și văzu Trifon sabia în mînă, îi porunci să omoare pe omul care l-a înșelat cu mărgeaua. Și sabia îndată-i tăie capul, iar Trifon își luă mărgeaua. Acum avea și mărgea și sabie. Mergînd mai departe se-ntîlnește cu alt om, care avea un băț mare de-a umăr și o cîrjă mică în mînă: — Buna ziua frate, zise cel cu bețele. — Să fii sănătos frate, răspunse Trifon. Dar unde mergi cu două bețe? — Mă duc să-ntîlnesc pe cel cu mărgeaua, doară vom putea face schimb, să-mi dea mărgeaua și să-i dau lui bețele. — Eu sînt cel cu mărgeaua, zise Trifon, dar de ce folos sînt bețele acestea? — Hei, frate, de mare folos sînt aceste, căci dacă vei porunci să bată pe cineva, apoi nici grindina nu-ți flecește mai tare cucuruzele decum ți-i dobzază aceste bețe și cu deosebire cea mică e bună de dezmierdat muierea. — Dacă stă treaba așa, zise Trifon, atunci hai să schimbăm, că eu sînt omul cel cu mărgeaua. Și schimbară. Dar după ce căpătă bețele, porunci la sabie și deloc îi tăie capul și-i luă mărgeaua înapoi. Acum avea mărgea, sabie și două bețe și plecă astfel mai departe. Dar nu merse mult și se-ntîlni cu alt om, care avea o pălărie rea-n cap și nește desagi tot țiră-n spate. — Bună ziua, frate! — Să trăiești cu bine, frate! — Dar unde mergi cu desagii aceia răi și cu pălăria asta rea? — Merg să mă-ntîlnesc cu omul cel cu mărgeaua, doar voi putea face schimb cu el. — Și de ce folos sînt aceste? — Hm! de mare folos; dacă vei lua pălăria din cap înaintea cuiva, acela se face stan de piatră; iar dacă vei arunca desagii jos, din ei ies cătane cîtă frunză și iarbă, tot înarmați pînă-n dinți. — Dacă-i așa, hai să schimbăm, că eu sînt omul cel cu mărgeaua. Și schimbară numaidecît. Dar după ce se văzu Trifon și cu aceste scule, porunci săbiei să-i taie capul, apoi își luă mărgeaua și se cam mai duse. Nu merse încă mult și se întîlni cu alt om purtînd un zbici grozav de mare pe umăr. — Bună ziua, frate! — Să fii sănătos, frate! — Dar unde mergi cu zbiciul acesta grozav? — Merg, doară voi întîlni pe omul cel cu mărgeaua, poate că putem schimba? — Eu sînt omul cel cu mărgeaua, dar de ce treabă e zbiciul tău? — O doamne, zbiciul acesta-nvie orice morți, ori oameni, ori dobitoace. — Dacă e așa, hai să schimbăm, iată mărgeaua și dă-mi zbiciul. Ei schimbară. Dar îndată ce căpătă Trifon zbiciul, el îi și porunci săbiei să-i taie capul și-și luă mărgeaua. Cu toate sculele-n spate se apropie de casă. Muierea cît ce-l zări îi ieși-nainte suduindu-l și ocărîndu-l: — O ucigă-te crucea, tu ai chiar nebunit de tot, de porți ruptura aceea de pălărie pe cap și desagii-n spate ca un cerșitor; dar sabia aceea de unde-o ai, parcă te-a făcut dracul și cătană! Nu-i alt modru, ai căpiat. Unde-i carul, unde-s boii? Nemernicule, văieratule, prăpăditule, bețivule?! El însă se făcu a nu o vedea și a nu o auzi, ci intră în casă, se așeză după masă și zise cătră mărgea: „Vezi de-mi dă de mîncare”, și îndată se umplu masa de mîncări și băuturi, iar bănzile ziceau de gîndeai că atunci e nunta dracului. El mînca și se veselea, dar muierea mai văzînd și una ca asta, nu se putu stăpîni a nu începe din nou la el: — Bețivule, prăpăditule, blăstămatule, mi-ai dat boii pe mîncări și pe băuturi și încă mai aduci și bănzi în casă, și-atunci se repezi să dea-n el. Dar Trifon zise: — Tu muiere, fii cu minte, că de te mîncă cojocul, acum am ac de el; temu-mă, că tu-i plînge, mai bine vino și tu și mîncă și bea și te desfătează, mulțumește lui Dumnezeu, că ai din ce. Ei, dar muierea ca o meliță nu-l mai slăbea din: blăstămatule, afurisitule, neghiobule și cîte-i vineau la gură. Atunci și Trifon își ieși din răbdare – și era poznaș cînd pierdea răbdarea, îi zise dar cîrjei: — Dezmiardă-mi, fii bună, pe drăguța mea de muiere. Iar bîta nu glumi, mi-o-ncinse cum e data, de tot mieunîndu-se, ca o pisică cu coada tăiată, fugi la părinții și frații ei și le spuse că Trifon a bătut-o și că și-a vîndut boii și i-a dat pe mîncări și beuturi și încă a venit cu bandă acasă. Frații ei numaidecît veniră cu bîte să bată pe Trifon, ba să-l și omoare de l-or putea. Dar Trifon văzîndu-i că vin asupra casei lui, porunci bîtei să le iasă înainte. Aceea nu glumi, ci mi-i purecă cît se poate de bine. La larmă și la tolălăul cel mare, se sculă tot satul cu furci de fier, cu securi și cu bîte să vază ce hoț e acela la care strigau frații muierii, tot hoț și tîlhar. Dar o pățiră cît se poate de rău, căci el le ieși-n cale înarmat cu sabia, cu bîtele și cu pălăria și cu desagii de-a umăr; apoi le zise sătenilor: — Să știți voi, că nu de voi, dar nici de împăratul, cu toate cătanele lui nu mi-e frică. Atunci sătenii dau năvală asupra lui; Trifon însă nu le dă răgaz, ci luă pălăria de pe cap și toți se făcură stan de piatră, numai pe primarul satului l-a cruțat, ca să fie de mărturie despre puterea lui. Apoi zise primarului: — Ei, vedeți acum, ce putere mare aveți voi? Primarul plîngea văzînd atîta moarte deodată și temîndu-se că și rîndul lui vine. Plînse dar primarul, plînse mult, pînă-i veni în minte, că cine are putere a omorî gloate de oameni, fără să pună mîna pe careva, trebuie să are putere să-i învie; deci se rugă de Trifon, zicînd: — Fii bun, Trifoane și învie pe nemernicii ăștia, ce veniră cu gînd rău asupra casei tale. Iar Trifon îi zise: — Poate că o să te-ascult numai ca să vezi ce putere am. Apoi porunci zbiciului să pocnească pe fiecare cîte odată și pe care din cei împietriți cum îl pocnea, îndată se trezea ca dintr-un somn greu și: la drum copile! nu se mai oprea pînă-acasă după cuptor de frica lui Trifon. Dar sătenii nu putură suferi o rușine atît de mare, să tremure ei toți înaintea unui om, înaintea lui Trifon hăbăucul, deci ținură sfat în ascuns, vedeți dumneavoastră cum țin toți păcătoșii și ticăloșii în ascuns, închiși în casă și cu țundre-n ferestri și șoptind numai ca-n biserică de tare: „Oare ce să facem, să ne mîntuim de Trifon?” Iar primarul zise: „Dar nu vă aduceți aminte, că s-a lăudat, că nici de împăratul nu se teme cu toate armezile lui?” Apoi mai sfătuiră și scriseră carte mare la împăratul, precum că Trifon s-a lăudat, că e mai tare singur decît împăratul cu toate armezile lui. Și nu trecu multă vreme și-i veni lui Trifon poruncă de la împăratul să meargă la un raport. Și Trifon își băgă mărgeaua în șerpar, încinse sabia cea ruginită la brîu, luă pălăria cea stricată pe cap și desagii pe umăr, asemenea bîtele și zbiciul și plecă. Cînd ajunse Trifon, astfel îmbrăcat la curtea împărătească, împăratul era numai singur în casă, dar el intră înlăuntru și nici nu-și luă pălăria de pe cap, că-i zise: — Bună ziua, împărate! împăratul se uită lung la el, apoi zise: — Cine te-a adus pe tine-aici-n curtea mea? cerșitor ești? nebun ești, ori cum de umbli cu atîtea bîte și zbiciuri și nici nu-ți iai pălăria din cap?! Iar Trifon răspunse: — Înălțate împărate, nu sînt cerșitor, că sînt mai tare și mai bogat ca tine, cu toate că eu nu asupresc pe nimeni cum asuprești tu țara; nu sînt nici nebun, ci tu ești nebun, fiindcă crezi că vei împărăți pînă la sfîrșitul vieței, cu toate că eu încă azi îți voi ascunde soarele de voi voi; pălăria din cap nu o arunc, căci nu ești mai mare decît mine și va fi vai de pielea ta cînd o voi arunca. Auzind împăratul vorbele lui Trifon, crezu că-n adevăr e nebun, îi zise deci: — Du-te la Dumnezeu, nefericitule, că nu voi să am vorbe și cu nebunii. Ei, dar Trifon nu avea grija aceea, ci-i zise împăratului: — Dacă m-ai chemat aci, hai să ne batem, să ne știm odată răfuiți, să nu ne tot temem unul de altul. Auzind împăratul vorbele acestea, se mînie foc și-i porunci să iasă afară la cîmp și comandă cătanele să iasă și ele în cîmp și să-l împuște. Pînă se puneau cătanele împăratului în rînd de bătaie, Trifon sta de-o parte fălos și rîdea de ei; iar cînd le comandă împăratul să puște... atunci își luă Trifon pălăria din cap și toți amorțiră ca morții, afară de împăratul, că așa vruse Trifon. Să fi văzut acum pe împăratul cum plîngea, căci știa că fără cătane și el e pierit, îi zise dar lui Trifon: — Să te lupți tu luptă dreaptă cu cătanele mele, nu să le omori tu iar așa cu vorba. — Bucuros, zise Trifon, iată ți le scol îndată, apoi să vezi ce-o mai fi, și Trifon pocni odată cu zbiciul în cătanele împăratului de toate se sculară, dar cum înviară, cum o tuliră la fugă de frica lui Trifon. Dar împăratul le poruncește să stea-n loc și stau cătanele să țină luptă dreaptă cu Trifon, iar Trifon aruncă desagii jos și se făcură cătane cîtă frunză și iarbă și văzînd împăratul și una ca asta, i se făcu părul măciucă-n vîrful capului și începu a plînge și-a zice: — Vino, Trifoane să-ți dau avere, că văd că ești mai tare decît mine, numai lasă-mă-n pace; dacă vrei îți dau și jumătate împărăția, numai pace să am din partea ta. Dar Trifon răspunse: — Din partea mea pace poți avea, că nu rîvnesc la calicia ta, ca totuși să nu zici că sînt mînios, iată primesc o căruță cu doi cai ș-un car cu doi boi. Și i-a dat împăratul și s-a dus Trifon de a dat carul cu boii la muierea lui, iar cu căruța umblă în lume-n sus și-n jos, mai tînăr și mai frumos decît fusese pîn-atunci.


content:
În vremurile cele bătrîne, cînd umblau ursitoarele-n lume printre oameni și le urseau soarta pe viața-ntreagă, de la leagăn și pînă la mormînt, în acele vremi a avut loc întîmplarea ce voiesc a vi-o povesti; fiți deci cu luare-aminte, dragii mei, că nu vă spun acum nici o poveste cu zmei și balauri, nici cu împărați și cu crai, nici cu alte năluciri ca de altădată, ci vă spun o drăguță de poveste cum o auzii la desfăcutu de cucuruz de la George Găureanul, de la șchiopul din Sîncel, colo lîngă Blaj, în Ardeal. Zice că o dată, cam de mult de bună seamă, pe cînd nu erau pe la noi căi ferate, mergea un boier mare acasă pe jos, cine știe de unde. Destul că-l prinde pe boier ploaia și se face tină pînă în glezne, de abia mai putea păși. Ba dă Dumnezeu de vine și drăguța de noapte și el tot nu mai sosește acasă, ba nici de sat nu se apropia. Colo pe la cina cea bună nimerește însă într-un sat. Acum începuse a răsufla mai ușor văzîndu-se-n sat și începu a bate pe la ușile oamenilor să-l lase de mas. Dar gîndeai că-i făcătură: unul nu-i răspundea, altul nu voia să-l lase, al treilea avea bolnavi în casă, la al patrulea plîngeau copiii, al cincilea avea chiar mort și nimeni nu voiește a lăsa pe boier de mas. Tot bătînd la uși și la ferești și, lătrat de cei cîni, părîndă satul întreg; numai o căsuță se mai vedea în capul satului, la care să nu-și fi cercat norocul. Merse și acolo pînă la fereastră, de unde văzu licărind o rază slabă în vatra focului și-un bărbat stînd lîngă foc, iar lîngă pat o muiere bătrînă. După ce se uită oleacă pe fereastră strigă: — Dormi, bade? — Ba nu, dar de ce? — Să faci bine să mă lași de mas, că plouă de cură afară și bate vînt și e-ntunerec de nu-ți vezi nuna, încît nu-i modru să mai pot merge pînă se lumină de ziuă și cîtu-i satul de mare m-am rugat la toți oamenii să mă lase de mas, dar nici unul n-a voit: fii bun lasă-mă dumneata. — Bucuros te-am lăsa, îi zise stăpînul casei, dar vezi că muierea mi se trudește cu durerile nașterii, moașa e acolo, de-aseară de pe la vecerne se tot trudește și nu poate să nască, ni-i oare cumva să lăsăm om străin în casă chiar cînd avem o astfel de întîmplare. — Da fie, nu mă alunga de la casă-n cap de noapte, că, zău, mi-i groază să ies afară și nici la un om nu văzui lumină; stau într-un unghiu oriunde, fie batăr și în tindă. Atunci moașa țipă de bucurie: Mulțam Doamne! și muierea din pat oftează o dată și-ncetează de a mai geme. Toate se schimbară spre bucurie. Născuse muierea un fecioraș frumos și sănătos de pare că să te tot uiți la el. Peste o jumătate de ceas lumina se stinse; căsenii, obosiți fiind de priveghere, toți se așează care pe unde pot și adorm ca duși din lume. Boierul fu culcat pe o laviță la fundul casei sub fereastră. Cîntatul cocoșului de miezul nopții nu-l auzise nimeni din căseni, afară de boierul, care singur nu dormea-n toată casa. Cînd încetă cocoșul cu cîntatul, vin ursitoarele la fereastră și încep a ursi. Una zice: „Prin multe necazuri va trece acest copil, dar bine va ajunge cu vremea”; alta zice: „Voinic și frumos se va face și foarte cuminte, dar și norocul i se arată”; a treia ursitoare zice: „Și va moșteni toată averea boierului, ce azi e în casa aceasta”. După vorbele acestea ursitoarele se cam mai duc și boierul rămase cam supărat, văzînd ce-i cobiră ele. De unde să mai închidă ochii? Cît fu noaptea de mare nu dormi cît ai coace-un ou, ci se tot gîndea și se răzgîndea, cum ar putea prăpădi copilul ce are să-i moștenească averea. De abia a așteptat să se facă ziuă o dată. După ce se ridicară din așternut, boierul începu: — Dragii mei, toată nopticica n-am dormit, tot m-am gîndit ce bine ar fi dacă mi-ați da voi mie copilașul acesta, voi sînteți săraci și tineri, puteți încă să mai aveți copii destui, dar eu sînt boier avut și nu avui noroc de la Dumnezeu să am un copil. Eu l-aș ținea și l-aș crește ca pe un cocon, dacă mi l-ați da mie; ce ziceți? — Doamne ferește-ne, boierule, ziseră bărbatul și muierea cu un glas: doară n-am ajuns pînă într-atîta să ne dăm pruncuțul nostru cel dintîi! Nu mai grăi de acestea, să te țină Dumnezeu. — Ian stați, oameni buni, zise boierul, nu trebuie să vorbim așa, iată aci o sută de galbeni, da-ți-mi copilul și fie ai voștri. Zicînd boierul acestea, puse pe masă o sută de galbeni frumoși și sclipitori, de la soare pare că te-ai fi putut uita o țîră, dar la ei ba. Văzînd oamenii noștri banii cei mulți și frumoși, de cari ei nu avuseră în viața lor, își gîndiră în capul lor, copii ne va mai da Dumnezeu, dar o sută de galbeni nu știu cînd vom mai vedea. Și adunară banii și dădură pruncuțul înfășat boierului, care se cam duse cu el. — Mulțam, Doamne, zise boierul ieșind din casă, mulțam, Doamne, de-acum să-l văd cum o să-mi moștenească el averea mea! După ce ieși din sat dete cătră casă prin o pădure a sa. În mijlocul pădurei puse pe bietul copilaș în scorbura unui lemn borțos și se duse mai departe gîndind în inima sa cea neagră, că prin fapta asta va putea face de minciună pe ursitoare și copilul murind în scorbură nu-i va moșteni averea. Dar Dumnezeu e părintele și sprijinitorul celor fără de putere. Copilul neputincios trezindu-se din somn, începu a zbiera cît bietul putu de tare. Un cioban al boierului chiar trecea pe-acolo înaintea turmei și auzind plîns de copil din scorbură, zise către fiul său, ce era îndărătul turmei: — Mă băiete, ian ascultă și tu, pare că aud ceva glas înădușit, ca și cum ar fi plîns de copil mic, ascultă și tu c-auzi mai bine. — Dar lasă, tată, zise copilul, o fi „Doamne apără” să nu ne trecem vremea căutîndu-l, mai bine să ne facem cruce și să zicem: feri-ne Doamne! — Așa ar fi să fie, dar mie nu-mi stă bună, parcă mi-ar fi păcat, să nu văd că cine plînge, de o fi „Ucigă-l toaca”, ne facem cruce și-l închinăm în stani și bolovanu: de-i suflet de om, vedem să-l scăpăm de pieire. Și-ncepură amîndoi, tata și feciorul a-și face cruce și a-l căuta zicînd „Tatăl nostru”. Dar nu căutară mult, căci îndată ce se apropiară de borta arborelui, auziră mai lămurit și scoțîndu-l, văzură că de bună seamă e copil mic, care crezură că atare blăstămată l-a aruncat, ori poate vreo muiere prăpădită, ca să scape de el. — Mulțam, Doamne, ziseră atunci amîndoi, că ne-ai adus pe această cale, de putem mîntui cap de om. Să-l luăm, dragul tatii, să-l luăm cu noi, e frumos, sănătos, înfățișat bine, l-om boteza, că Dumnezeu știe botezatu-i ori ba și apoi l-om apleca la oi ca pe miei și bun e Dumnezeu, o să ne fie de ajutorință de va trăi; de unde nu, fie voia Tatălui! Și-și făcură păcurarii cruce și plecară la părău unde-l botezară și-i puseră numele „Aflatul”. Și creștea Aflatul ca din poveste de iute și se-ntărea și era din ce în ce mai mare și mai frumos, hrănit cu laptele de oaie și legănat într-un leagăn de cetină. Iarna, vara era cu ciobanii, la ei se deștepta, pe ei începu a-i cunoaște, în munți se deprinse a umbla în picioare, jucîndu-se cu mieii și cu iezii; de la mierlă învăță a cînta cu gura, fluieră îi făcuse nenea Pahon, iar în frunză-l învăță a zice moș Gligor. Aflatul creștea ca din apă și nu se scobora din munți de la turmă nicicînd. Cînd era cam de douăzeci de ani, vine boierul la stînă să-și vază turma. El nici nu știa de Aflatul ciobanilor. Dar cînd îl văzu întrebă pe moș Gligor: — Moșule, al cui e feciorandul acesta? — Al nostru, boierule, e al nostru și al lui Dumnezeu sfîntul. — Cum al vostru? Eu știam că tu ai numai pe Pahon, iar Pahon nu e însurat, cum zici că e al vostru? — D-apoi iac-așa, boier dumneata, l-am aflat acum vreo douăzeci de ani într-o scorbură în pădurea cutare și fiindu-ne milă de el, l-am crescut și-acum de cînd a apucat măricel ni-e de mare trebuință la turmă; el cu Pahon umblă la oi și eu rămîn la stînă de fac cașul și de-ale mîncării pînă vine vremea mulsului. Cînd auzi boierul una ca asta, îi trecu un fior rece prin sîn ca un șarpe. Dar peste puțin își reveni iar în fire și zise către moș Gligor: — Știi ce, moș Gligor, să-mi dai tu mie pe Aflatul, să-l țin la curtea mea, că nu capăt argat cu credință; el știu că-mi va fi cu credință, voi l-ați crescut în frica lui Dumnezeu și știu că nu m-a fura. — O Doamne, boierule, dar cum să facem noi una ca asta, că doară de aceea ne-am trudit de l-am făcut mare, ca să ne fie de ajutorință; nu-l putem da, boier dumneata, nu, nicidecum. — Mă, moș Gligor, știți bine că vi-l pot lua și cu puterea, dar nu voiesc, ci uite aci ai o sută de galbeni, pune banii bine și mi-l lasă mie argat, adică slugă precum se zice. Moș Gligor, care nu avusese-n viața lui nici un galben, dar o sută nici văzuse cîndva, lăcomi la suta de galbeni și primind-o zice: — Apoi hai, de, fie, ci m-i că nu va vrea să meargă, iar eu ferească-mă Dumnezeu să-l fac cu puterea să se ducă. — Nu așa moș Gligor: îl vom trimite c-o carte pînă la cucoana mea, la boierița, și-apoi dumneaei îl va lua cu buna cum știu muierile și el nici că se va mai gîndi la voi și la turmă. Învoiala fu făcută. Pahon și Aflatul nu știuseră nimic de unealta boierului cu moș Gligor. Boierul scrise o carte pe o foaie de hîrtie, o împătură în patru și-o dete lui moș Gligor, să o dea lui Aflatul, iar acela s-o ducă la cucoana boierului acasă. — Mă Aflatule, strigă moș Gligor, mă, ian hai încoace. Și după ce se apropie feciorul de ei îi dădu petecul de hîrtie scris pe de-o parte și-mpăturat, zicîndu-i: — Să mergi cu aceasta la cucoana boiereasă, la curte, boierul nu merge acasă vreo săptămînă, iar tu să stai acolo pînă se va reîntoarce boierul și după ce dumnealui va sosi acasă, iar te va slobozi și vei veni la oi; înțelesu-m-ai? — Înțeles, moș Gligor; ci mă rog de iertare, să meargă nenea Pahon, că eu nu am fost nicicînd în sat între oameni, nici nu știu unde să duc cartea, nicicum să vorbesc cu cucoana, îți spun drept, că eu de voie nu merg, fără silit doar. Moș Gligor scăpă o lacrimă, dar simțind, că-l arde pe obrazi se-nturnă într-o parte de-o șterse și-apoi zise: — Du-te tu, dragul moșului, du-te, nu trebuie să ne arătăm împotrivnici boierului, că iacă la turma domniei-sale trăim și-n locurile dumisale; apoi doară o săptămînă, două, nu-i un cap de lume, pînă va veni boierul, ci tu fii cuminte și credincios jupînesei boierițe. Cu aceste vorbe trimiseră pe Aflatul spre sat, arătîndu-i de departe la poalele muntelui un turn acoperit cu pleu și spunîndu-i că acela e al bisericii, iar lîngă biserică sînt casele boierului, singure cu două rînduri de ferestri în tot satul, să întrebe numai de curțile boierului, că oricine i le va arăta, nefiind alți boieri în tot satul, apoi cartea să o dea jupînesei. S-a dus. Boierul își căută de cale zicînd un: „mulțam, Doamne”, și gîndind în mintea iui: „acum tot nu scapă”. Moș Gligor încă zise un „mulțam Doamne” și arătă lui Pahon galbenii, care văzînd atîta aur deodată, mai că înlemni și nici cuteză a întreba pe bătrînul: de unde-s galbenii, dar nici nu-i plesni prin minte, că doar aceia ar fi prețul Aflatului. La plecare Aflatul își ridică căciula de pe cap, făcu trei sfinte cruci și zise de trei ori: „Doamne ajută”! așa era învățat de moș Gligor. Și merse Aflatul, și merse, dar merse voinicește pe colnic în jos și colea cînd arde soarele mai tare, dete de o fîntînă sub un fag mare. „Aci o să poposesc una”, zise Aflatul și se puse la umbra fagului și beu o dată apă păcurărește, se trînti a lene pe spate și aruncînd căciula cît colo cu carte cu tot, scoase fluierul și-ncepu a trage un cîntec, de mierlele stau pe cloambele fagului ca mute și-l ascultau, parcă ar fi vrut să-nvețe și ele a cînta ca el. Tot zise, tot zise, din fluier și deodată-i căzu fluierul din mîini, adormi. Pe-atunci umbla Dumnezeu cu Sfîntul Petru pe pămînt. Chiar ajung la fîntîna aceea și beură apă și ei, ca drumarii, cînd sînt obosiți de cale. Sfîntul Petru vru să trezească pe Aflatul, dar Dumnezeu zise: — Lasă-l să se odihnească, că e obosit sărmanul; vezi ce bine-i cade somnul. Apoi luă cartea de lîngă căciulă și ceti: „Dumneata, jupîneasa mea, să știi că flăcăul, ce aduce cartea aceasta, se cheamă Aflatul, și eu doresc și poruncesc, ca-ndată ce ajunge acasă, să-l mîni în pivniță după ceva, iar țiganul nostru să fie ascuns după ușa pivniții și cum ce va vedea că intră acolo Aflatul, să-i taie capul. Dacă nu vei face, cum îți poruncesc eu, să nu mă aștepți acasă, fără să mergi cît te vor duce doi ochi. Peste o săptămînă și eu merg acasă. Nime, afară de țiganul nostru, nu are să știe de tot lucrul”. Aci era apoi iscălitura boierului. Dacă văzu Dumnezeu ce-i scris în carte, zise lui Sfîntul Petru: — Vezi, prietene, boierii și-mpotriva ursitoarelor vor să se pună, dar una ca asta tot n-a fi. Apoi scrise sfinția-sa altă carte, chiar ca aceea de mare și o puse lîngă căciula Aflatului, iar cartea boierului o puse în buzunar și se cam mai duseră. De la o vreme, colea după ce se sătură de somn, se sculă și Aflatul, fără să știe că doară cineva a mai fost pe-acolo și puse fluiera după șerpar, căciula pe ceafă, cartea într-o mînă și bîta într-alta și hai către sat. Era pe la ojină, cînd ajunse la curtea boierească și dete jupînesei cartea. Aceea cunoscu scrisoarea că-i a boierului, apoi chemînd pe Aflatul în casă, unde era și Săftica, cuconița boierului, și singura lui fată, ceti cu glas înalt: „Să știi că flăcăul care aduce cartea asta se cheamă Aflatul, e din neam mare și voiesc să poruncesc ca îndată ce va sosi cartea la mîna ta, tu să chemi preotul satului și să-i spui să-l cunune cu coconița noastră Săftica. Asta e dorința și porunca mea și dacă nu o vei împlini, să mergi cît te vor duce doi ochi, să nu te aflu acasă. Eu voi sosi acasă peste vreo săptămînă”. Aci apoi era iscălitura boierului. — Ați auzit, dragii mei, ce poruncește soțul meu, boierul? — Auzit mamă, răspunse Săftica, și nu se sătura destul uitîndu-se la frumosul și voinicul flăcău. — Auzit, cocoană, răspunse Aflatul, uitîndu-se cu niște ochi mari la gingașa și frumoasa cuconiță, cît gîndeai să o mînce cu ochii. Îndată fu îmbrăcat boierește, preotul veni și-i cunună, și satul întreg era la nunta coconiței cu a boierașului Aflatul. Nici dragoste ca la cei doi miri nu se prea vedea, decît arareori. Ei erau fericiți; Săftica mulțămea lui Dumnezeu că i-a trimis un bărbat voinic și frumos și înțelept; dar și Aflatul mulțămea lui Dumnezeu că i-a trimis pe acel boier de cinste-n cale. La săptămînă veni boierul acasă și află pe jupîneasa lui în genunchi mulțămind lui Dumnezeu de fericirea fiicei sale, iar pe Aflatul cu Săftica umblînd și jucîndu-se ca copiii prin grădină printre flori. — Ce ai, nevastă? întrebă boierul intrînd în casă. — Dar ce să am, mulțămesc lui Dumnezeu, că ne-a dat un ginere vrednic de casa noastră. — Ce ginere? întreabă boierul. — Dar ce ginere, pe acela pe care mi l-ai trimis tu azi e săptămînă! — Tu muiere, tu nu ai făcut ce-am poruncit în scrisoare; ian adu scrisoarea! — Cum să nu? zise jupîneasa dîndu-i scrisoarea. Boierul cum ceti scrisoarea crîșni din dinți, dar deodată-și veni în fire și zise: — Îmi place, bine-i că s-a întîmplat. În deseară începu a se înnora. Boierul merse pînă la vie și zise vințelerului: — Mă, strugurii și piersicele sînt bune de mîncare, am înțeles că le cam fură, tu nu grijești bine. Iată-ți spun, vai de pielea ta dacă voi afla, că nu păzești cum se cade. Ai să puști pe oricine ar veni noaptea-n vie, nu-i iertat să dai la nime pardon; priceputu-m-ai? Iar dacă-i putea pușca numai un mișel de hoț, ai cinci galbeni de la mine, m-ai priceput? — Priceput, boierule. Colea pe la cină începu a ploa, de nu altmintrelea, fără gîndeai, că o să piară lumea, fulgera și bubuia de se clătinau oalele-n cui. După cină zise boierul: — Doamne cum aș mai mînca vre-o doi struguri buni, proaspeți, cînd s-ar afla un voinic, să-mi aducă o corfiță. — Aci sînt eu, tată, zise Aflatul, și luă o corfiță și du-te pe ușă afară, muierile nici nu prinseră de veste pînă era și dus. — Doamne, Doamne, zise Săftica, n-ai putut trimite un argat, de chiar pe el l-ai aflat să meargă pe o vreme ca asta? — Doar așa, întregi cocoana. — Ian tăceți, zise boierul, doar ați văzut, că el numai de drag a mers, știu că nu l-am trimis eu; apoi doară e voinic nu tîndală. În gînd însă zise: — Doamne, mulțam, acum știu că nu scapă nepușcat, și tot rămîn și ursitoarele o dată de minciună, că nu va moșteni averea mea, ce nici să nu-i ajute Dumnezeu. Dar atunci ușa se deschide și Aflatul intră cu corfiță plină de struguri frumoși și buni. — Nu v-am spus? zise boierul, nu v-am spus că-i voinic, nu-i tîndală?! Dar în gînd nu se putea împăca cum de-a scăpat nepușcat. Într-aceea mai stete ploaia și boierul ieși fără veste afară și hai la vie, să pedepsească pe vințeler. Cînd dă să intre-n poala viei... puff!! o pocnitură de pușcă și boierul se răstoarnă răcnind ca un bou. Apoi vine vințelerul să vadă cine e, și se îngrozește văzînd că e chiar boierul! — Nu te speria, nu-i nimic, zise boierul, bag seamă asta așa a fost să se întîmple, du-mă acasă la ai mei. Mai trăi boierul pînă către miezul nopții, apoi muri, dar pînă nu închise ochii, zise: — Împotriva ursitoarelor să nu se pună om pămîntean, fie chiar și boier, iată eu m-am pus, dar mi-am pus capul! Aflatul și Săftica moșteniră averea și boieria și de n-au murit și astăzi mai trăiesc.


content:
Un om mergea la tîrg, vezi cum merg oamenii cu doi boi, ca să-i vînză. Cum mergea-n urma lui Surilă și Bourean cu bîta-n mînă, cu traista-n spate și cu gîndul la bănișorii ce o să-i capete pentru boi, îl ajunge-un alt om, care însă nu mîna nimic la tîrg, dar avea o bîtă chiar mai mare decît a celui cu boii. — Bun ajunsul, vere! — Bună să-ți fie inima! — De mult tot dau să te-ajung, că spunîndu-ți cea dreaptă, nu mi-e-ndemînă a merge singur fără pic de vorbă ca un mut, apoi tîrgarii vor fi-ndărăpt tare, că nu văzui suflet de om afară de domnia-ta. — D-apoi ce mai știi, poate să fi trecut unii chiar de astă-noapte; dacă sîntem în lături de la drumul țării, nu mai auzim nici nu mai vedem toate celea. Apoi începură a vorbi, unul una, altul alta, pînă odată zise cel numai cu bîta: — Mă vere, te-o fi durînd umărul de traista cu merinde și de desaga cu fîn, mai dă-mi-le să le duc și eu, că și așa nu am nimic de dus. — Ba că nu te osteni pentru mine; drept că-s cam grele, dar s-or ușura ele, că mai încolo vom poposi și noi și boii. Mai o vorbă, mai alta, unul ca să-i ajute, celălalt ca să nu se ostenească, pînă-n urma urmelor zice omul cel cu boii și cu traista: — Apoi dară mai du-le și dumneata vere, și unde vom poposi vei mînca și dumneata cu mine, că și așa văd că n-ai traistă. Cînd stau să poposească de prînz, zice omul cel cu boii cătră cel cu bîta, care acuma avea și traista. — Scoate, vere, din traista aceea ceva, să vedem, ce mi-a pus boreasa de merinde. Cela însă tace. — Adu traista-ncoace sa prînzim! Dar cela-i răspunde: — Scot eu bucuros merindea din traistă, și-ți dau și ție de mă lași să-ți scot un ochi. — Dar du-te, doamne iartă-mă, că acum era să zic – du-te să nu te spurc; nu ți-e rușine a vorbi comedii de acelea? Adu traista! — Adecă pe calea asta chiar nu-i mînca, precum văd eu; de altcum ție poate că nici nu ți-e foame. — Știi ce? du-te-n păcate cu glumele tale și adă traista să scot merindea, că și ție-ți dau nu mă ținea atîta, să mâncăm ce-om mînca și să ne vedem de cale. — Eu o să mînc, bine zici tu, dar ție nu-ți dau să văd că te chiar stropșește, de nu mă lași să-ți scot un ochi. Și golanul naibei scoate din traistă ceva-nvăluit într-o merindare albă ca ometul și pe la capete cu vrîste roșii și vinete de arnici. — Dar nu te temi de Dumnezeu a vorbi d-acelea, au ție ți-a pus mama mea merindea? Ori adusu-o-ai de la tine de-acasă? Dar chiar a ta să fie, putere-ai tu lăsa pe cineva flămînd, fără a-i da o bucătură pînă-i vei scoate un ochi? Dar golanul naibei, care-ndopa la merindea celuia, dete din umeri și zise rîzînd: — Dacă vreai – bine; dacă nu – rabdă! Știut lucru este că foamea-i mare doamnă, nu o poți alunga cu minciuna, nici cu nădejdea, că atunci sau atunci vei mînca și nici cu aducerea aminte, că atunci sau atunci ai mîncat, fără de vrei a o alunga trebuie să mînci îndată; apoi văzînd pe altul mîncînd parcă mai tare flămînzești și din ce erai flămînd. Așa era și omul nostru. „Flămînd e rău, dar fără un ochi încă nu e bine; de nu-mi dă să mînc, cine știe ajunge-ne cineva să-mi facă dreptate, ori ba, dar eu pot foarte bine să slăbesc de foame, încît să cad jos și-n urmă hoțul mă lasă-n drum și merge cu merinde și cu boi cu tot; oare să-l cerc, doară nu va fi el chiar al zmăului?!” Apoi zice golanului: — Și zău tu nu glumești? — Dar glumește rușinea, vezi tu că eu mănînc; de vreai să mînci și tu, hai, nu te gîndi toată ziua, lasă-mă să-ți scot un ochi și capeți de prînz. — Apoi hai de, mai văzut-am eu oameni numai cu cîte-un ochi și trăiesc ca și alții cu doi, să văd ce a mai fi din omenia ta! Și golanul îi scoate frumușel un ochi, apoi îi dă de prînz și încă cu subțirele. Tîrgul era foarte departe, cale de-o zi și jumătate. Mai merg oamenii noștri cît merg pînă colea cătră amiezi, atunci mai lăsară boii să pască pe-un șanț și ei se pun la umbra unui pom, că era căldură mare și năbușală cumplită. Omul cel c-un ochi zice golanului cu traista, să scoată din ea să mînce și acela și scoate, ce-i drept, dar nu dă ăstuia nici un miez baremi. — Dar dă-mi și mie, ce-ndopi numai singur, că parcă a mea era traista și merindea – zice omul cel c-un ochi. Dar golanul îi răspunde bătîndu-și joc de el: — Bucuros, ci mai așteaptă, că numai înainte mîncași, apoi pe tine toată mîncarea te costă un ochi, mai ieftină nu ți-o pot vinde și ochi nu mai ai decît unul! — Ba mai du-te și dracului, tu n-ai frică de Dumnezeu, n-ai rușine de lume, ce om ești tu? — Cum mă vezi; acum știu, că nu-i mînca, că-ți pare rău după ochi, ci veni-va vremea, de tu vei zice să ți-l scot, numai să-ți dau o coajă de pîne. Atîta le-a fost toată vorba. Bietul om se căia că a dat traista din spate, se căia că a prins vorbă cu coldanul acel mișel, ba blăstăma în gîndul său și ceasul în care plecase din casă, dar erau toate prea tîrziu; apoi gîndeai că-i făcătură, nici pe drum nu mai umblau oameni ca altădată, drept că și era vremea fînului și astfel bunul om trebuia, vrînd, nevrînd să meargă-n ortăcie cu golanul, care nici nu voia altcum a se lăsa de el, după ce se legase ca scaiul de oaie. Așa pate omul cîteodată în lumea asta, dacă-i scoate Dumnezeu în cale pe omul dracului! — Vai, bată-te Dumnezeu, holă spurcată și latină rea; pentru merindea mea vreai tu să mă lași orb de tot, nu-i destul că mi-ai scos astă dimineață un ochi, mai vreai să mi-l scoți și pe cesta ce bietul mai am?! nu te temi că te va prăbuși Dumnezeu într-o clipită? — De vrei, vrei, de nu, nu te silesc. Dar foamea-i poamă rea; nu mai putea bietul om de foame; îi corăiau mațele de gîndeai că n-a mâncat d-o săptămînă; săracul, foalele lui, acela de bună seamă va fi gîndit atunci că i s-a spînzurat gura. Zice deci sărăntocului: — Tot atîta mi-e, scoate-mi și celălalt ochi, numai dă-mi să mai mănînc odată cum se cade, apoi nu-mi pasă, mă și omoară cu o cale. Și sărăntocul dracului nu glumi, îndată-i scoase și celălalt ochi, apoi îi dete puțină merinde și-l lăsă să o mănînce, după ce-l duse sub o cruce mare, ce era lîngă drum. Hoțul de golan merse apoi cu boii și cu merindea omului încătrău îl trase firea lui cea blăstămată; iar bietul orb sta răzimat de cruce și se gîndea-n capul său: Doamne, Dumnezeu meu, prin multe trebuie să mai treacă omul trăind în lumea asta blăstămată; cu multe feluri de oameni trebuie să se întâlnească, multe trebuie să mai pătimească. Astă-dimineață eram sănătos ca mărul, plecai din casa mea, de la mama mea și de la frații mei, eram avut, și mai că nici de tine nu mă gîndeam tare, fără din obicei, îmi făcui sfînta cruce; bag seamă pentru păcatele mele-mi scoseși în cale pe Doamne apără, care-mi mîncă merindea, îmi scoase ochii și mă puse unde sînt, după ce se depărtă cu boii mei. Într-acestea parcă auzi ceva vîjîind în aer și i se păru ca și cînd s-ar fi lăsat ceva pe cruce. Era noaptea tîrziu, cel puțin lui așa i se părea, deoarece nu vedea chiar nimic – neavînd ochi – apoi nici nu-l mai ardea soarele de mult, semn că de mult sfințise, simțea deci bine răcoreala, dar cerul cel senin nu-l vedea. Deodată aude un glas de pe cruce: — Dar unde ați mai fost, fraților, de cînd nu ne-am mai văzut și ce-ați auzit prin cea lume mare? Atunci un alt glas răspunde: „Am umblat, fraților, cătră răsărit și-am ascultat pe-un sihastru cetind într-o carte: „de-ar ști orbii cum nu știu, să se spele cu roua, care cade din cer, îndată ar vedea”, dar voi pe unde-ați umblat și ce-ați auzit?” Atunci alt glas răspundea: „Eu am fost cătră ameazăzi și o zînă din mare cînta că-n cutare sat este un popă și popa acela are o fată atît de frumoasă, cum nu mai este alta-n lume, dar e bolnavă de-o grămadă de vreme, încît nici înturna de pe-o lăture pe alta nu se poate, de nu vor înturna-o alții cu lepedeul și din boala aceea grea cu greu s-a vindeca, căci a scăpat la Sfintele Paști o sfărimitură de pască jos și aceea a apucat-o o broască și s-a ascuns cu ea sub pristol. Dar un om totuși o poate vindeca, acela adecă, care va scoate broasca de sub pristol, va crepa-o-n două și va scoate sfărimitură de pască din ea și dînd-o fetei să o mănînce, aceea va fi sănătoasă; dar tu frate unde-ai fost și ce-ai văzut pe unde-ai umblat?” Al treilea glas răspunde: „Eu am fost cătră apus și o babă meșteră o auzii povestindu-i altei babe că-n cutare sat, înainte cu șapte ani, era numai o fîntînă, dar era atîta apă-n ea, încît se sătura satul întreg cu toate dobitoacele și oamenii și mai curgea din fîntînă de se făcea părău mare. Acuși șapte ani a fătat iapa popii un mînz, dar mînzul e șolomănar și cum s-o ivit el pe lume, în satul unde s-a ivit și unde trăiește au secat de tot izvoarele. De-atunci în zadar mai cearcă bieții oameni din satul acela și mai fac la fîntîni, mai la fiecare casă e fîntînă, dar numai atîta ține apa-n ele – cît țin și ploile, cum dă ceva și secetă, îndată seacă toate izvoarele. Bieții oameni stau să pustiască satul din lipsa apei și n-or avea apă-n fîntînă, pînă nu s-ar afla cineva, care să se suie pe cal și cît va sta popa într-o duminecă-n biserică, atîta să tot încungiure, în fuga cea mai mare, satul cu el; cînd vor trage clopotele de ieșit din biserică calul va fi tot plin de spume și va cădea jos ca mort, dar nu va muri, numai cît îi va ieși puterea cea năzdrăvană de solomonar și de loc vor începe izvoarele a slobozi apă-n fîntîni”. După ce se gătară și vorbele acestea, iar i se păru orbului c-aude ceva vîjîind în aer și zbrr! cele trei pasări năzdrăvane, cari fură pe cruce, și cari vorbiră precum v-am spus, își luară zborul în trei părți, iar bietul orb tresări de sub cruce ca și cînd l-ar fi trezit cineva din somn, cînd visa mai dulce. După aceea-ncepură a-i veni-n minte una cîte una vorbele păsărilor măiestre și-ncepu a vrăji cu mînile pe jos pe iarbă, ca să i se ude de rouă și să dea cu ea la ochi. Cum dete cu rouă pe la ochi întîia oară începu a vedea ca printr-o sită deasă, dacă se mai spăla a doua și a treia oară, văzu tot mai bine și mai bine, pînă-n urmă văzu cum se cade. Atunci căzu bietul om cu fața la pămînt și nu știa ce să crează: minunea că din orb s-a făcut cu ochi sănătoși, ori că doară visează. După ce se convinse că nu e vis, începu a plînge de bucurie și-a zice mulțămind lui Dumnezeu: „Mulțam Doamne, mulțam Doamne, acum văd că mare este puterea ta!” După aceea merse încătrău își chibzuia el că e satul cel cu fata popii cea bolnavă și fîntînile seci. Ajunse, cînd intrau oamenii-n biserică. Intră la popa, întrebă de servitori, că unde e calul popii cel scump și după ce-l scoase din grajd se pune pe el și hi! cît făcu preotul slujbă-n biserică, el tot înconjură satul în fuga mare, călare pe cal și cînd clopoțau de ieșit din biserică, calul era tot alb de spume, gîndeai că-i săpunit cu săpunele, așa era de asudat, atunci se lăsă jos ca mort. Nu muri însă, numai își pierdu puterea cea năzdrăvană și izvoarele numaidecît începură a slobozi apă. Acum merge omul la biserică, de unde chiar atunci ieșeau oamenii. Intră la preotul în altar și-i zise: — Sfinția-ta, să fii cu iertăciune, să cutez a te opri chiar cînd voiești a ieși din biserică, ci auzii, că ai o fată bolnavă și deci venii, ca să-i căutăm leacul, chiar aci sub pristol, că e păcat de moarte să chinuie biata fetiță atîta. Preotul firește că se-nvoiește prea bucuros și numaidecît scot de sub pristol o trăsnită de broască, mare rîioasă, o taie în două și află-n ea sfărîmă – tura de pască. O iau și cum o duc fetei, nici să-i iai durerea cu mîna, nu s-ar fi putut însănătoșa mai curînd. Dar minunea era și mai mare! Cînd merseră oamenii de-acasă la sfînta biserică, era mare lipsă de apă, în tot satul nu era apă mai în nici o fîntînă, decît numai mocirlă rea și puturoasă și și de-aceea numai puțină pe fundul fîntînilor; cît timp au stătut în beserică nu a ploat, preotul încă nu a făcut în aceea duminică rugăciuni de ploaie, și totuși, cînd ieșeau oamenii din biserică, apa numai cît nu da afară din fîntîni. Mare minune era asta! Se pun oamenii a se sfătui ce poate fi? Atunci un bătrîn mai înțelept zise: — Dragii mei vecini și prieteni, eu cred că omul acel strein, care a vindecat tot acum pe coconița domnului părinte, acela a adus ceva leac și pentru izvoare; și dacă va cunoaște, că el ni-a făcut binele, haidați să-i dăm fiecare cîte-o holdă de arătură lucrată gata și cîte-o vituță, să-l facem bogat și să nu mai meargă de la noi, că foarte mare bine ne-a făcut astăzi. Toți oamenii se-nvoiesc după sfatul bătrînului și și merg cîțiva la părintele unde omul se ospăta cu toți căsenii popii de bucurie, că li s-a-nsănătoșat fata și-ntreabă pe omul strein: — Dumneata ai făcut bunătatea asta cu noi? Iar el le răspunse ca la niște oameni cinstiți: — Dragii mei, nu eu, ci bunul Dumnezeu s-a milostivit și m-a trimis la voi, să alung șolomănarul de pe izvoarele fîntînilor voastre, dați deci laudă lui Dumnezeu, care și-a adus aminte și de voi. Dar oamenii bine văzură că el le făcu binele, după cum zicea și el, cu ajutorul lui Dumnezeu, deci se hotărîră numaidecît, după cum îi sfătuise bătrînul și-i deteră fiecare cîte-o holdă de arătură lucrată și sămănată, numai s-o secere, alții-i deteră fînațe destule și din vite, fiecare ce se-ndură: unul o vacă, altul un june, altul o iapă, al patrulea două-trei oi, astfel încît în cîteva ceasuri se făcu omul cel mai bogat în tot satul. Popa-i dete fata de muiere și astfel se făcu om avut și fericit și mulțămea lui Dumnezeu pentru binele de care l-a-nvrednicit. Apoi și trimite oameni în satul lui, să poftească pe mumă-sa și pe frații mai mititei să vină spre a petrece cu el împreună în bogăție, unde el le va fi sprijinul și ajutorul, după cum le fusese și-n satul lui. După ce-și văzu și mama și frații aci, cîte cu ceva ce mai adusese și ei, se credea omul cel mai fericit în sat și mulțămea lui Dumnezeu ziua și noaptea pentru binele cu care l-a-nvrednicit. Petrecu el mai multă vreme-n fericire, cînd odată se-nfiorează de ce vede: Potcașul cel hoț, care-l orbise, îi mîncase merindea și-i furase boii, prăpăditul de sărăntoc vine la el și știți cu ce vorbe? Iată! Cum ce intră-n casă zice: — Vere, acum ești avut și fericit numai eu te cumpănii la asta, poftesc ca și tu să-mi faci mie asemenea. Un alt om cum ce vedea pe hoțul, l-ar fi dat pe mîna judecătorilor să-l pedepsească, dar omul nostru nu făcu așa, el îl îmbie să șadă, ba-l și omeni cu mîncare și beutură. După ce-l ospătă, cum se cade, apoi zise golanului: — Pentru Dumnezeu, ce vorbești? au nu știi tu că eu și pînă a nu ne cunoaște aveam ce mînca și ce mîna la tîrg; nu știi, că tu m-ai înșelat de ți-am dat traista cu merindea numai că voiai să-mi ajuți, că așa ziceai tu, și căci vedeam că tu n-ai o îmbucătură de merinde; ai uitat cum mi-ai scos ochii pentru merindea mea și-n urmă m-ai părăsit să mă prăpădesc, după ce-mi luași și boii; cum și cutezi a mai veni la mine? Piei-mi din nainte! — Nu-mi pasă, zice golanul, hai și tu colo în vîrful dealului la cruce și-mi scoate ochii, apoi sîntem împăcați. Dar omul cel de omenie zise: — Vere, nu ți-aș scoate ochii, mai bine ți-aș da jumătate din averea mea, că eu știu cît e de rău orb; nu, eu niciodată nu m-oi încumeta a ți-i scoate. Potcașul însă nu se-ndestulește, merge la judecătorie, mituiește pe judecător din banii boilor celor furați și poftește pe omul cel de omenie la lege. Judecătorul i-ascultă, nevoiașul sta să-i scoată ochii-n deal la cruce, omul de omenie nu se-nvoia și-n fine judecătorul, ca să fie pace, porunci unui țigan blăstămat să meargă cu el la crucea din deal și de va cere și-acolo, să-i scoată ochii, atunci să-i scoată și să-l lase lîngă cruce. Așa se întîmplă. Pe la cina cea bună țiganul scoase ochii blăstămatului de golan, la pofta și după dorința lui, apoi îl lăsă singur sub cruce, vedeți dumneavoastră, trăgînd nevoiașul nădejde, că peste noapte și-a recăpăta ochii și cu ei dimpreună daruri minunate și averi mari. Ce era însă să se întîmple? Cam pe la miezul nopții auzi și el ceva vîjeitură-n vînt și-i se păru, că ceva s-a lăsat și s-a așezat pe cruce. Tot vine cîte-o mătăhuie, una după alta, vreme de-o jumătate de ceas și se tot așează pe cruce, de se clătina crucea cu ele. Erau vulturii năzdrăvani, mai morți de foame. Nevoiașul de orb nu-i vedea, ci-i auzea bine, cînd se slobozeau pe cruce și cînd începură a vorbi cu glas omenesc. Unul zicea: „Fraților, care pe unde-ați umblat, de cînd ne-am despărțit și ce-ați văzut și auzit, spuneți-vă fiecare pățăniile, că și eu apoi vă spun ale mele”. Atunci alt glas se auzi răspunzîndu-i: „Bucuros, frate, dar mi se pare, că pe aci pe aproape este un om păcătos și viclean, care ne spionează, haideți să ne mîntuim de el, apoi ne mai putem sfătui. La vorbele acestea, nici din pușcă nu iese glonțul mai repede decum se repeziră vulturii asupra golanului de jos și-l sfîșiară cît ai bate-n pălmi și-ntr-o minută-l și mîncară, de nu rămase nimic din el. Așa pățea pe acelea vremi toți cari umblau cu nedreptatea, cu hoția și cu viclenia, iar oamenii de omenie – precum văzurăm. Ce s-or mai fi-nțeles vulturii după aceea, nimeni nu ne mai poate spune, că nimeni nu mai trăiește de pe acelea vremi. Omul nostru însă, care a umblat numai cu dreptatea, s-a-mbogățit, precum l-am văzut și cu soția aceea frumoasă i-a dat Dumnezeu feciori și fete, de n-a murit și azi trăiește fericit. Auzită și scrisă în Zlatna. FĂT-FRUMOS ZĂLOGIT Au fost odată doi împărați vecini cu țările și vecini buni, ba încă mai erau și neamuri, așa mai departe, a cincea, a șasea spiță. Unul era împăratul Galben, iar altul împăratul Verde. O dată, din ce din ce nu, dau la pricină. Apoi pricina-i poama dracului, în loc să se domolească tot mai mare se face pînă ce nu ajunge la bătaie, se-ncaieră cum e data. Împăratul Verde avea armată mai puțină decît împăratul Galben, de aceea el se și cam temea de acela și începu a cere ajutor de la alți crai și împărați: de la împăratul Roșu, de la prințul Albastru și de la alți stăpînitori de atunci. Dar nici unul nu putea veni; unul zicea că-i teacă, altul că-i pungă, al treilea că pe dincolo, știți dumneavoastră, cum e omul cînd își pune în cap să nu ajute: minte de stă soarele în loc, iar luna se bagă după nor de rușine. Că așa-ți minte de stai a-l crede, ba-l și crezi pînă ți-aduci aminte că-i om. Și plecă împăratul Verde supărat la bătaie; ce va da Dumnezeu, aceea va fi, cugetă el, își face cruce și hai la drum, după ce-și luă rămas bun de la împărăteasa, care tocmai era însărcinată. Și merge și merge, du-te, du-te, pînă mai se apropie de locul bătăliei. Și-a mers multă vreme pînă acolo, că doară era departe, apoi atunci nu erau care de acestea cu foc, care să meargă fără cai. Și-a ajuns într-o zi cam de cătră seară tocmai la locul acela. Acolo se pune să odihnească, fac foc, își fac de cină și se culcă. Împăratul era într-un cort numai cu ghinărarii și cu căpitanii lui, iar cătanele erau culcate pe jos, care pe unde apucase, pe iarbă verde, că era vară și cald ca-n casă, iar luna lumina de-ai fi putut număra galbeni, numai să fi avut. Pînă nu se culcă împăratul, vine acolo un om strein la cortul lui și zice: — Înălțate împărate! Nu fi îngîndurat, că eu te pot scăpa din încurcătura-n care te-a aruncat împăratul Galben, și de-mi făgăduiești că-mi vei da ce n-ai acasă, eu te mîntuiesc. — Și cine ești tu? întreabă împăratul Verde. — Eu sînt Craiul Zmeilor, răspunse streinul. — Hm! Craiul Zmeilor! Craiul Zmeilor! Apoi stătu pe gînduri și-și zise: — E drept că dacă acesta este Craiul Zmeilor mă poate scoate din încurcătură, dar apoi oare ce cere el? Zice că să-i dau ce nu am acasă; numai pe mine nu mă am acasă și cătanele mele; apoi zice cătră Craiul Zmeilor: — Prietene, doară pe mine vrei să mă iei, ori cătanele mele? Iar Craiul Zmeilor zice că nu. Mai gîndește, mai răsgîndește, în urma urmelor zice: — Fie! al tău să fie lucrul acela, care azi nu e al meu și-n casa mea nu se află. Tocmeala fu gata. Dimineața cum se face ziuă, încep a bubui tunurile Împăratului Galben, iar de la cortul Împăratului Verde începură a ieși pe rînd, pe rînd una după alta cătane de oțel și de fier și de aramă, dar nu altmintrelea – fără era greu pămîntul de ele, erau cîtă frunză și iarbă, tot voinici de-ai Craiului Zmeilor. Ce să zic? Dar nu ținu lupta pînă la prînzișor și cătanele galbene ale împăratului Galben erau bătute, știi cum bat pe țiganii de la oale, așa le bătură cătanele cele de fier, de oțel și de aramă. Nici nu era mirare, doar zmeul numai va avea mai multă putere decît un biet nemernic de împărat pământean. De la bătaie se duc toți care-ncătrău; împăratul Verde încă merge acasă și zmeul iar în țara lui. Mare bucurie îl aștepta pe împăratul Verde acasă: înălțata împărăteasă născuse un drag de copil, numai ca el, era cel dintîi, mai-nainte n-avusese nici un copil. Lumea era veselă la curtea împăratului Verde, dar împăratul Verde era supărat și mîhnit de moarte! Și cum n-a fi, cînd îi veni-n minte că făgăduise zmeului lucrul acela care-l are la el acasă și nu știe de el? Iată, zicea împăratul, acesta este lucrul pe care-l aveam la mine acasă, dar nu-l văzusem încă! Se face însă a fi voios și-ncepe a se gîndi cum să-l poată amăgi pe zmeu? Întîmplarea aduse cu sine că chiar atunci, deodată cu împărăteasa, născu rotărița și făurița împăratului. Deci cugetă împăratul: „La vremea vremii schimb copilul, zic că unul din aceia-i al meu și mă plătesc de zmeu cu el”. Dar nu trecu multă vreme și deodată, noaptea tîrziu, pe vremea cînd umblă zmeii, bate cineva la fereastra împăratului. — Cine-i? întrebă împăratul. — Mai încet, zise zmeul, că eu sînt Craiul Zmeilor, am venit să-mi dai făgădașul. — Dar ce făgădaș? se face a întreba împăratul Verde. — Nu știi? ți-ai uitat? Ei bine, iată-ți voi spune: copilul nu-l aveai, cînd ne întîlnirăm colo pe cîmpul de bătaie, el era la tine acasă dar nu-l văzuseși niciodată; după el am venit, vezi de mi-l dă! Împăratul încremeni, dar iarăși prinse putere și zise: — Știi ce, prietene? Ar fi bine să lași copilul aici baremi pînă ce va fi de vreo zece ani, să vină băiatul la pricepere. Craiul Zmeilor se gîndi puțin, apoi zise. — De azi în zece ani sînt aci, să mi-l dai. Cu aceste vorbe merse de la fereastră. Împăratul Verde era tot voie bună știindu-se liniștit zece ani de zile. În timpul acesta tot gîndea cum ar pune pe copilul rotarului ori pe-al faurului în căruța zmeului, sub nume că e copil de împărat. Copiii se jucau toți laolaltă, pe o formă erau de mari, și cam sămănau laolaltă, iar colo după ce cam trecură de nouă ani îi îmbrăcă împăratul într-un port și cînd se apropie al zecelea an, îi luă și pe cei doi la el în curte. Dar zece ani iute trec, și o dată pe la miezul nopții aude împăratul o ciocnitură în fereastră: — Cine-i? întrebă el. — Eu, prietene, se-mpliniră zece ani, dă-mi copilul. Supărat și năcăjit împăratul, dar trebuia să se țină de vorbă. Ia deci un copil din pat și-l dă zmeului. Zmeul, zmeu, dar tot nu le știe toate nici el. Pune deci copilul în căruță și hai la drum. Și merg și merg, pînă colo cătră prînzul cel bun, atunci sare un raf de pe roată. Zmeul dă să dreagă, dar nu-i prea era îndemână. — Să fie la tata-n făuriște, zice copilul, de atunci era gata! — Cum, la tatăl tău în făuriște, doar tatăl tău e împărat, nu faur?! — Ți-ai găsit-o! zice copilul rîzînd; tata e faurul împăratului Verde, iar eu sînt copilul tatii, așa să știi, jupîne Scaraoschi! Și se supără zmeul foc pe împăratul și merse cu copilul înapoi. La miezul nopții era la curțile împăratului, și dete cît putu cu pumnul în porți: — Împărate, hai și na copilul faurului și-mi dă pe al tău, că pe tine te-am scos din năcaz, nu pe faurul. Împăratul se făcu supărat, luă copilul faurului și-i dădu alt copil. Acum merse cu acesta cît merse, tot într-o fugă, drăcește, pînă colo cătră amiazi. Atunci i se strică o obeadă de la roată. Dă să o tocmească, că vezi, cum să meargă cu ea stricată! Și mocoșește, și drege, dar se vedea că nu-i este îndemînă. — Oh, zice copilul, tata de-atunci punea și trei obede nouă de cînd te căznești tu cu aceasta. — Cum? zise zmeul, tatăl tău, împăratul știe lucra și la roate? Iar copilul începu a rîde cu hohot, ca copiii și a zice: — De ce nu zici încai, că tata-i împărătoiu? el e numai rotar la împăratul Verde, nene! — Așa? zise zmeul, ei lasă, că-l voi învăța eu a minți! și hai cu trăsura înapoi. Colo cătră miezul nopții era îndărăt la împăratul Verde, la fereastră! — De două ori m-ai înșelat; dar mai mult nu mă vei înșela; adă-ți copilul tău și nu umbla cu minciuni, vrînd a mă înșela cu copii streini. Vrînd-nevrînd, împăratul trebui să-și dea copilul la Craiul-Zmeilor. Doamne, ce mai plîngeau împăratul și împărăteasa și curtenii, tot jale și-ntristare era-n toată împărăția verde: dar ce să faci? Nu putură ajuta cu nimic cu vaietele, trebuiră să zică: așa a fost să se întîmple, ferește-ne Doamne de mai rău. Și merse Craiul Zmeilor acasă-n țara lui și puse pe copilul împăratului la capre, zicîndu-i: alt lucru n-ai, mâncare, băutură, haine capeți, tu să păzești caprele acestea, că eu merg de acasă, merg iară pe cea lume. Și rămase fiul împăratului Verde la caprele zmeului, ziua umbla cu ele la cîmp, iar noaptea trăgea la curțile zmeului. Și se deprinse fiul împăratului cu traiul acela, că doară copiii se dedau cu toate, apoi acolo trăia bine. Peste vreo cinci ani aduce zmeul o copilă ca de zece ani de mărișcară, dar așa dragă de copilă, cum nu s-a mai pomenit. Adecă să vă spun, ea era fiica împăratului Galben, o luase de la acela zmeul, iar te miri pentru ce treabă ce i-o făcuse. Aduse zic și pe fetișoara aceea la el acasă și-o puse să păzească gâștele. Și umblară copiii amândoi, unul la capre și altul la gîște, umblară multișor pînă ce nu dădură-n cunoștință. Cînd se cunoscură, el era ca de 19-20, iar ea ca de 14-15 ani. Se-ntîlniră într-o dimineață cînd nu era zmeul acasă și-și povestiră toate tainele inimii: el îi spuse că-i feciorul împăratului Verde, iar ea-i spuse că-i fata împăratului Galben și plînseră, și se drăgostiră și se sărutară și se mîngăiară, punîndu-și în gînd să fugă de-acolo. — Oh! zise fetița, de nu se certau părinții noștri, noi n-am fi acum aci! — Nu am fi aci, răspunse feciorul, dar poate că nici nu ne-am cunoaște: eu unul mai bucuros stau aci toată viața, decît să merg pe cea lume, la curțile tatălui meu, fără tine. — Și eu așa, zise fetița, și iară se drăgostiră ca doi porumbei. De la o vreme se despărțiră, ca să nu-i afle zmeul: feciorul merse la caprele lui, iar fetița la gîștele ei. O dată cînd trecea fetița pe lîngă partea de miazănoapte a curțiilor zmeului, aude din pivniță un glas răgușit și rugător. Ea plecă urechea la fereastra privniței și-aude un glas de muiere care zicea: — Draga mătușii, fii bună și-mi întinde o bucată de pîne și-o gură de apă că bag seamă pe mine mă fac uitată; nu mai țin minte de cînd nu-mi deteră nici mîncare, nici băutură, mă sfîrșesc de foame și de sete. Și fetița nu mai întrebă nimic, ci-i dete toată merindea pe fereastră înlăuntru, apoi i-aduse apă într-un urcior și merse la mama zmeului să-i dea ei altă merinde, zicînd că i-a mîncat-o un cîne. În mai multe zile făcu fetița așa, adecă dăduse mîncarea și băutura la roaba din pivnița zmeului pînă-n urmă se prinseră prietene bune. O dată zice roaba cătră fată: — Draga mătușii, eu sînt bătrînă și slabă, multe zile nu mai am și nici nu doresc să mai am, că-n robie traiul nu e trai, iar la vîrsta care sînt, chiar să capăt slobozenie, ce-aș ști face? Sînt slabă, în țara mea nu aș putea nici nu aș ști merge, că pe mine m-a celuit de la părinți cînd eram numai de 3 ani, dar vai! tu cu voinicul acela de la caprele zmeului, voi ar fi păcat să îmbătrîniți și să trageți chinuri în slujba zmeului; puneți-vă la cale și mergeți la țara voastră. — Oh! mătușă dragă, zise fata, bucuroși am merge și noi, dar ne temem să plecăm, că ne-a urmări zmeul, apoi de ne-a ajunge ne și omoară! — Nu vă temeți, dragii mătușii, nu vă temeți; haideți la mine să vă farmec și de vă veți purta bine puteți ajunge sănătoși în țara voastră. Și merseră amîndoi tinerii la fereastra babei din închisoare și le dete niște unsori de se unseră, apoi le zise: — Mîne dimineață voi plecați la drum; de va porni zmeul după voi, cînd veți simți că s-apropie vă dați numai peste cap și îndată vă veți face ce veți gîndi, apoi zmeul, prost, va crede orice veți spune, numai să nu vă afle în forma care vă cunoaște. Se poate întîmpla, mai în urmă, să meargă bătrîna, hăranca, mama zmeului după voi, atunci puneți seamă, vă dau un pieptene, o năframă, o perie și un amnar; cînd veți vedea că e cît pe aci să pună mîna pe voi, aruncați un lucru de acestea în urma voastră și voi mergeți mai departe pînă va fi aproape de voi, atunci apoi aruncați altul, și tot așa, pînă doar veți ajunge-n țara voastră. Frică însă să nu vă fie de nimic; în stele este scris: că de piere zmeoaica îi crapă și fiul, atunci împărăția zmeilor a pus-o de mămăligă, oamenii nu vor mai avea să le mai ducă grijă; de crapă fiul, atunci ea bătrîna piere de jale și tot bine va fi de oameni; am mare nădejde-n Dumnezeu că zilele zmeilor sînt numărate. Acum porniți în știrea Domnului că se zărește de ziuă; zmeul acum doarme mai bine, Dumnezeu să vă poarte-n pace! Mulțumiră babei și-i lăsară merinde destulă, apoi hai la drum. Și-au mers ei, mers, multă lume împărăție, au mers ca tinerii, mai povestind, mai drăgostindu-se de părere de bine că scăpară din mîna zmeului, dar cînd fu colo cătră prînzul cel mare, iată din întîmplare se uită fata-ndărăpt și mai amețește de frică văzîndu-l pe zmeu venind tot fuga în urma lor. — E aci zmeul, zise ea. — Fie, zise el, dă-te iute peste cap! Și se deteră iute peste cap și se făcură îndată: ea o turmă de oi frumoase, iar el un păcurar voinic și trăit bine, colea păcurărește. Cum ajunge zmeul lîngă el, îl întrebă: — Ești de mult cu turma pe-aici? — De mult, oh Doamne, tare de mult, nici nu țin minte de cînd sînt aci, tot în locul acesta mi-am prăsit oițele, nici nu m-am depărtat cu ele din acest loc. — Și n-ai văzut trecînd pe aici, pe drum, doi tineri, un fecior și o fată mare? — Ba văzut, zău eu; i-am văzut chiar pe drumul acesta trecură... — Și e demult de-atunci? — De mult... numai o mioară aveam atunci și din mioara aceea mi-am înmulțit toată turma pe care o vezi! — Oh, zise zmeul, dar numai în zadar mai merg în urma lor! — Și mie așa mi se pare, zise păcurarul. După vorbele acestea, zmeul își luă rămas bun și se-ntoarse de unde a venit, iar păcurarul cu turmă cu tot se dau peste cap și se fac fecior și fată ca mai înainte. Apoi du-te, băiete! După ce ajunse zmeul acasă, spuse mamei sale toată întîmplarea, cum a umblat, cum nu i-a ajuns, cum s-a întîlnit cu un păcurar ce păștea o turmă de oi, care i-a spus că văzuse tinerii fugind, dar tare de mult, pe cînd avea numai o mioară, iar acum are-o turmă mare, mare, care de atunci s-a prăsit numai din mioara aceea. Văzînd că n-o să-i ajung, mă-ntorsei acasă, că știu că de mult vor fi ajuns în țara lor unde nu mai am putere, după ce-n mînă avîndu-i nu i-am știut griji. Așa zise zmeul. Dar zmeoaica de năcaz începe a-l înjura: — O, mișelule, ticălosule și năucule! mai puțină pricepere decît tine n-are doară nici o gîscă; du-te după ei, aceia au fost: păcurarul era feciorul, iar turma era ea, mișeaua de fată. Și se pune zmeul iar la cale, du-te pînă de-abia răsufla de obosit, era mai la amiazi și el nu mîncase încă-n acea zi. Și frigea soarele de nu altmintrelea fără gîndeai că să se aprindă lumea! Atunci se uită fata iar îndărăpt și cum zărește pe zmeu, zice: — Dă-te, frate, peste cap, că ni-e zmeul la spate! Și s-au dat amîndoi peste cap și s-au făcut, el un călugăr bătrîn, de-abia se mișca, genele și le ridica cu cîrja de pe ochi, iar barba-i era pînă-n pămînt; ea s-a făcut o mănăstire veche, slabă, de gîndeai că-i de cînd lumea. Cînd ajunse zmeul la călugăr se oprește-n loc și zice: — Nu ai văzut, cinstite părinte, trecînd doi tineri, un fecior și-o fată pe drumul acesta? — Ha?... zi mai tare că n-aud, zise călugărul. Apoi îl întrebă zmeul mai tare, zicînd: — N-ai văzut doi tineri, un fecior și o fată trecînd p-aici? — Ba am văzut, hm! văzut-am chiar cînd zideam eu la mănăstirea asta, trecea un feciorandru cu o fețișoară ținîndu-se de după cap, veneau de cătră miazănoapte și mergeau cătră miazăzi. Auzind zmeul vorbele acestea, pierdu toată nădejdea de a-i mai găsi și se-ntoarse iar acasă, luîndu-și rămas bun de la călugăr; cum pleacă el însă, îndată se dă călugărul peste cap și se face fecior, iar mănăstirea fată ca mai-nainte și, du-te, copile! După ce ajunge zmeul acasă, îl întreabă mamă-sa: — Dar unde-s fugarii? — Nu i-am adus, nu știu unde sînt. — Cum? nu știi unde sînt? Dar pînă acuși unde bătuși lela, de nu-i căutași? Eu știam că tu după ei ai plecat! — Așa e, mamă, zise zmeul plîngînd de frică, că-l bătea mamă-sa dobză, cînd se mînia; așa e, după ei fusei, și-am mers de nici iepure nu s-ar fi ținut de mine, ci-n zadar; am mers pînă ce-am dat de-o mănăstire veche, toată dărâmături, și la ea un călugăr mai bătrîn decît toți oamenii, ce i-am văzut, era ca tine mamă, dar și mai bătrîn, c-auzea foarte rău, de văzut nu putea, pînă ce nu-și ridica genele cu cîrjele de pe ochi, iar barba-i era pînă-n pămînt de lungă și albă, mamă, albă ca un caier de fuior. — Tu ai întrebat pe călugărul despre ei, așa e? — Așa, mamă! — Știut-am, dar ce ți-a răspuns? — Mi-a răspuns că el de bună seamă a văzut pe acolo trecînd doi tineri cuprinși de după cap, ci de mult, chiar cînd zidea el la mănăstire: drept, aceea, văzînd mănăstirea așa de risipită și veche m-am întors îndărăpt, că dacă trecură ei pe-acolo, cînd zidea el mănăstirea, de atunci e de mult, ei vor fi și murit poate ori și dacă nu, acum vor fi de mult ajunși în țara lor și vor fi oameni bătrîni. — Destul, necălitule și prăpăditule, și prostule și năucule! destul, zicea mamă-sa; taci din gură, că te picur; n-ai putut vedea, că mănăstirea nu poate fi decît fata cea fugară, iar călugărul hoțul de fecior... Mergi, înșală-mi calul cel cu nouă rînze, să-i aduc eu! Și-nșală feciorul calul cel cu nouă rînze și pleacă ea c-o falcă-n cer și cu alta-n pămînt, c-una brușii măturînd, cu alta stele culegînd și mergea de gîndeai că piere lumea. Cînd era mai să-i ajungă, se uită fata-ndărăpt și cum o zărește zice către fecior: — Frate, aruncă pieptenele-n urma noastră, că-i aci baba. Și aruncă feciorul pieptenele jos și se făcu un zid din cer pînă-n pămînt de-nalt și gros de putea umbla pe el douăsprezece cară alăturea și lung, Doamne, lung de la un capăt de pămînt la celălalt. Cercă baba să meargă pînă la un capăt al zidului, dar în zadar că pe după el nu se putu vîrî să meargă după fugari, cercă pe celălalt capăt, nici pe acolo nu putu; cercă să sară peste el, se lovi însă cu capul de bolta ceriului de căzu jos. Atunci gîndeai că plesnește de năcaz: deci se pune cu cei doi colți ce-i avea a roade la zid, și roade și roade, pînă făcu prin el cale și trecu cum se cade, cu cal cu tot prin el. Acum s-o fi văzut cum fugea după fugari; soarele și luna se feriră din calea ei, temîndu-se să nu-i îmbuce într-o clipă. Cînd era mai să ajungă iar pe fugari, feciorul aruncă năframa jos și se făcu din ea o apă mare, o Dunăre! dar nu, mai era mai lată! dar nu mai era-nfoiată! turbure și spumegoasă! de Doamne ferește să cerce cineva să o treacă, fie acela chiar... zmeu! Nici nu se încumetă zmeoaica a o trece, ci merse pînă la izvorul apei, în capătul lumei și o trecu pe unde o putu și hai după fugari. Merge, merge, de mai stă să plesnească și ea și calul, cînd îi zărește cale de trei zile. Fata încă o zărește, deci zice cătră fecior: — Frate, frate, iar e aci baba, aruncă peria jos! Și feciorul aruncă peria jos în urma lor și se făcu... Doamne! se făcu o pădure mare, pînă-n cer și deasă, de nici degetul nu-l puteai băga prin ea. Nici că mai cercă baba să ocolească de colo pînă colo, că știa că nu are capăt, deci se pune a o roade, și roade la pădure mai vrăjmaș decît capra la curechi și-și face loc și iese. Acum iar se pune a fugi după ei, haide hai! rîndunica să se ascundă cu zburatul, precum fugea ea. Și era cît pe-aci să-i ajungă, dar băgînd fata de seamă zise: — Frate, aruncă amnarul jos, că ne-ajunge hăranca! Și feciorul aruncă amnarul între ei și între babă și se făcu din amnar un munte de oțel, din cer pînă-n pămînt de mare și gros. Doamne, gros cît ai fi putut face pe el în voia cea bună o cetate, apoi lung cît lumea. Nu cercă baba să meargă pînă la capătul lui fiindcă capăt știa ea că n-are, nici nu cercă a-l sui, că era mai luciu decît oglinda și mai oblu decît păretele; începu dar a roade la el ca la un măr, și roade și roade, pînă ce iese din munte călare și du-te mai mînioasă decît pînă atunci, dar cam tîrziu, că fugarii erau în țara lor. Baba însă nu vru să bage de seamă că intrase-n țară streină, ci tot mergea să-i ajungă și să-i ducă îndărăpt în robie. Cînd era la spatele lor, numai cît să pună mâna pe ei, se-ntorc repede peste cap și ce să vezi? din fată se face un lac mare, iar din fecior un rățoi înotînd pe lac. Numai că nu plesnea baba de năcaz; deci se pune a ocoli lacul, strigînd: pi, pi, pi! pi, pi, pi! dar rățoiul nu-și scoase capul din apă, temîndu-se să nu-i fure vederile, că așa îl învățase vrăjitoarea. Și se-ntoarce baba pe lîngă lac și se zdrobește, dar în zadar, că rățoiul nu-și scoate capul din apă. Atunci de mînie se pune să beie apa din lac, cugetînd, că dacă va seca lacul, rățoiul va fi silit să-și scoată capul și ori îl prinde, ori îi fură ochii, apoi meargă orb oriunde. Și soarbe baba la apă, și soarbe de gîndeai că acuși, acuși va seca lacul. Dar cînd îl băuse mai de jumătate, îi plesnește rînza de năcaz, de oboseală și de-atîta apă ce băuse. Atunci se cutremură o dată pămîntul și de atunci zmei nimeni n-a mai văzut pe lume! Rățoiul se dă peste cap și se face fecior ca mai înainte, lacul se face fată și merg la împăratul Verde acasă. Și-și cunoscu împăratul feciorul, apoi îl întreabă că cine-i fata cea frumoasă, iar el îi descoperi că e fata împăratului Galben, că au fost robi amîndoi la zmeul, iar că acum s-au mîntuit pe ei și pe toată lumea de puterea zmeilor. De aci merseră cu voie bună la împăratul Galben, care încă se bucură văzîndu-și fata scăpată, apoi logodiră și cununară pe tineri, iar bătrînii se retraseră de la domnie, împreunară împărățiile laolaltă și puseră pe acest tînăr împărat, care fu numit împăratul Pestriț și de n-au murit – și azi trăiesc. Cine vrea să-i vadă, meargă că eu nu-i opresc; eu unul însă n-oi merge, căci nici nu sînt învățat a colinda pe la curți domnești și mă și prinde somnul. Noapte bună!


content:
Un biet de om rămase văduv, vedeți dumneavoastră, cum rămîn mulți în astă săcreată de lume mare, îi murise adecă nevasta și rămase cu doi copii, cu o fetiță Tiriana și c-un fecioraș Tirion. Dar omul nostru n-avea nimic, nici barem o mîță. Și lucra bietul om pe la cei bogați, ca să agonisească celea de lipsă pentru copilași, dar unde nu-i mamă, nu-i și pace! Cum rămîneau copiii singuri acasă, mai mergeau pe uliță de se jucau cu alți copii, apoi îi miluia cîte-o vecină bună cu cîte ceva, iar seara se duceau acasă, unde se-ntîlneau cu tatăl lor. Una din vecine, văduva Sofe, zicea de multe ori cătră copii: „Dragii mei, vedeți voi cît de bine vă țin, am vacă cu lapte, am bucăcioare bune, cum trebuie la prunci, ziceți cătră tatăl vostru să mă ia pe mine, c-apoi și mai bine vă voi ținea!” Așa-nvățase lelea Sofe de mai multe ori pe copii. Odată spun copiii tatălui lor, că iată ce muiere bună e lelea Sofe, și că ar fi bine să o ia el de muiere, deoarece e rău fără muiere-n casă. Apoi mai adauseră copiii, lele Sofe e și muiere bună, ne iubește și chiar a zis c-ar veni după dumneata, tată. Așa ziseră copiii-n mai multe rînduri, dar omul nostru se făcu ca și cînd nu i-ar auzi. Odată însă ascultă cu băgare de seamă povestea și sfatul copiilor, apoi le răspunse: — Dragii tatii, eu bucuros aș lua-o, și cred că ar veni după mine, dar mi-e frică că s-ar purta rău cu voi, cum nu-i prea-nvățată cu copii, că ea n-a avut copii niciodată. Drept aceea, de va fi să mă mai însor, că numai singur nu vă pot crește, de va fi să mă mai însor, zic, mi-oi căuta una, care să fie dedată cu copii și să nu vă poarte rău. — Ba tată, ia pe lelea Sofe, că ea nu ne va purta rău, dar altele ori pe cine-ai lua, știu că bine nu ne-ar purta, iar ea a zis că ne-a fi ca o mamă de bună. Și se-nduplecă omul nostru, de mila copiilor și luă pe văduva Sofe de muiere. Nu-i vorbă tocmai rău nu o nimeri, că lelea Sofe avea cîte ceva și la-nceput o duceau cît de bine. Dar de la o săptămînă, de la două, lelea Sofe începu a urî copiii. În cele din urmă atît îi era de urîți, încît nu se mai putea uita la ei, de urîți ce-i erau. Bieții băieți bine vedeau, dar nu grămușdeau nici țîț, știind bine că numai ei făcură pe tată-său s-o aducă-n casă; tatăl lor încă vedea ce-i și cumu-i, dar n-avea ce face, bine știa el, că nu poți face pe nimenea să iubească, ce nu vrea. Se luase de gînduri bietul om. Dar lelea Sofe îl scoase de pe gînduri, cum nici n-ar fi gîndit: — Măi bărbate, zice ea odată, alege-ți una din două: ori merg eu de unde-am venit, ori alungă-ți copiii de la casă. Cînd auzi bărbatul una ca asta, mai înlemni; schimbă la fețe, se uită lung la lelea Sofe, ca și cînd ar fi voit să zică: glumești, tu muiere? Dar ea-i răspunse scurt și-ndesat: „Din două una, ori merg eu, ori duduie-i pe ei!” Mult se gîndi bietul om, ce-ar face și cum ar urma, ca să nimerească mai bine? De muiere nu s-ar despărți bucuros, iar copiii cum să și-i duduie ca un păgîn? în urmă se hotărăște să duduie copiii, dar cum? Cu minciuna! — Haideți, dragii tatii, zise el într-o dimineață, haideți la pădure să aducem uscățele, să ne facă mama voastră plăcinte. Și merseră copiii amîndoi cu tatăl lor la pădure. Dar fetița-și umplu șurțul de cenușe și tot presără pe cale, pînă-n pădure. După ce ajunseră-n pădure, tot umblară de colo pînă colo adunînd uscățele, pînă se pierdură de tată-so. Dau să-l strige: „Tată, tată!” dar tata nu-i ca-n palmă. Acum nu știură-ncătrău să dea, pe unde să iasă din pădure? Dar umblînd ei așa supărați și singurei ca vai de ei, dau de cenușă și se iau tot pe urma cenușii pînă ajung deasupra satului, acolo nu li se mai vedea cenușa pe jos, dar de-acolo știau merge acasă și pe nimerite, că oamenii începuseră a aprinde luminile și chibzuiau ei unde trage casa lor. Și-au mers la fereastră și se uitară pe ochiul ferestrei, cum mănîncă tată-so și cu mașteră-sa lor plăcinte, iar tatăl lor zicea: „Săracii copiii mei, să fie și ei aci să-mbuce barem odată din plăcintele acestea calde și bune!” Dar lelea Sofe zise: „Taci, nu-mi mai pomeni de ei, mai bine-i lasă-n cioare, să nu le mai aud de nume!” Atunci copiii strigară de la fereastră: „Aci sîntem, tată!” Și-i slobozi omul înlăuntru și le dete de cină, apoi îi culcară-n căldură colo după cel cuptor. Cum erau bieții copii osteniți de cale, adurmiră cum puseră capetele pe căpătîi, iar lelea Sofe începu a mustra pe bietul om: „De ce m-ai știut tu minți pe mine? Tu ai zis c-ai prăpădit pe tăndalele acestea de copii, și iată că nu fu drept! Să știi, că mîne dimineață merg eu dar așa merg cît să nu mă mai întorc la copiii tăi și la calicia ta. Așa bărbate, dacă nu poți fi tu fără ei, vei fi fără mine!” Nu durmi toată noaptea bietul om, iar dacă se făcu ziuă își luă iar copilașii și merse-n pădure. De astă dată Tiriana-și umplu șurțul de tărîțe, neavînd cenușă de-a-ndemînă și tot presără pe drum mergînd cîte vreo două, ca să cunoască calea, de s-ar întîmpla să se piardă de tată-so. În pădure iară făcu tată-so, ce făcu și se pierdu de copii. Începură copiii iară a-l striga, dar el nu le răspunse chiar nimic, ci merse acasă mîhnit. — Noa, prăpăditu-i-ai? întrebă lelea Sofe. — Prăpădit, știu bine că altădată nu or mai veni bieții copii acasă. Așa a și fost. Acum după ce nu aflară bieții copii pe tată-so, după ce nici drumul nu-l mai cunoscură, că o spurcată de vulpe linsese toate tărîțele. Astfel începură a pribegi prin cele păduri plîngînd. Dumnezeu le-ntări inima și-ncetînd de-a mai plînge-și căutară mure și smeură, alune și jir și se hrăniră cu de-acestea, iar noaptea dormeau prin crengile copacilor, ca să nu deie de ei vreun lup să-i mînce. Și petrecură multă vreme, Dumnezeu știe cîți ani, așa prin pădure, poate vreo nouă ani și Tiriana se făcu o fată frumoasă, iar Tirion un voinic numai ca el. Dar nu aveau haine, toate li se rupsese, de nu se mai țineau petec de petec. Dumnezeu însă le dărui îmbrăcăminte ca la pești, le dărui solzi. Într-o zi, umblînd prin pădure, văzură, că de-o parte li se rărește, ca și cînd ar fi aproape de-o margine. Și se bucurară foarte, că o să scape la largul, că doară de-atîta amar de vreme li se mai unseră și lor prin cei codri secreți. Dar Tirion nu mai putea de sete. Deci zise către soru-sa: — Tu, soro dragă, eu mă topesc de sete, hai să căutăm undeva o leacă de apă! Tiriana însă-i zise: — Rabdă, frate dragă, că acuși o să ieșim la largul, unde apoi cred că dăm de mai bine! Între acestea nimeresc peste o urmă de bou, plină de apă limpede. Tirion îndată se plecă să bea, dar soru-sa-l oprește zicîndu-i: — Frate dragă, nu bea, că-ndată ce bei, te faci bou și mă iai în coarne. Și nu beu Tirion, cu toate că-l cocea setea, de gîndeai că nu alta, fără se topește. Mergînd mai departe, dau peste o urmă de lup, iar plină de apă limpede; Tirion iar se pleacă să bea, dar Tiriana-l oprește: Frate dragă, nu bea, că îndată ce beai te faci lup și mă mînci. Și ascultă Tirion și astă-dată. Dar mergînd mai departe, cînd era mai să iasă la largul, dau peste o urmă de cerb plină de apă. Acum zise Tirion: — Trebuie să beau, că de nu – tot plesnesc de sete. — Nu bea, frate dragă, că-ndată ce beai, te face Dumnezeu cerb și mari năcazuri vor veni peste noi, că vor năvăli pușcașii peste tine și te vor împușca! — Fie ce va fi, zise Tirion, eu trebuie să beau, că de nu tot mor. Și nu-l mai putu opri soru-sa, să nu bea, dar, îndată ce beu, se făcu un cerb mare și frumos, cu coarnele aurite. Acum Tiriana plîngea lîngă el, dar el îi zise: — Nu plînge, soro dragă, că va fi ce va vrea Dumnezeu! Apoi și-a smuls Tiriana cîteva fire de păr și-a legat cerbul de coarne și-l ducea astfel după sine. Îndată și ieșiră acum din pădure și dădură într-o poiană frumoasă, unde erau cîteva căpițe de fîn și otavă groasă pe lîngă ele; Tiriana se vîrî într-o căpiță de fîn să odihnească, iar cerbul păștea otavă-n jurul căpiței. Nu trecu însă multă vreme și nimeriră pe-acolo neascai vînători cu căpăi și cu ogari, cum umblă ei. Căpăii și ogarii dau năvală asupra cerbului, dar el nu fuge din loc, ci se apără, mai cu picioarele, mai cu coarnele. Vînătorii văzînd că cerbul nu fuge din loc, numai se apără de cîni, nu pușcară-n el ci merseră mai aproape, că nu văzuseră nici cînd drag de cerb ca acela, cu coarne de aur. Adică dacă ajunseră lîngă căpiță, văzură că cerbul are-n coarne o funie de păr de aur și că funia duce c-un capăt în căpiță. Desfăcură fînul, adecă acolo dormea ca dusă o fată frumoasă: cu păr de aur, cu haine de solzi de pește și ținînd în mînă căpăstrul funii, cu care era legat cerbul. Mult se minunară și de cerb, mai mult însă de fată, credeau că văd chiar pe zîna codrului. Dar ea se deșteptă în lătratul cînilor și-n vorba vînătorilor și-i era cam frică, unde se văzu ocolită de-atîția vînători armați și de-o droaie de cîini. — Nu te teme, draga mea, spune-ne: cine ești, de unde vii, unde mergi și cum ai ajuns aci cu cerbul acesta după tine, spune-ne, că nici un rău nu ți s-a întîmpla, că eu sînt mai mare pe-aici, eu sînt craiul cel tînăr, feciorul împăratului. Așa-i zise unul din vînători. Iar Tiriana-i spuse toată întîmplarea, vedeți dumneavoastră, chiar precum vi-o spusei și eu; îi spuse cum au rămas orfani de mamă, cum tată-său luă de muiere la îndemnul lor pe lelea Sofe, cum apoi la învățul mașteri-sa, tată-so-i dudui, adecă-i făcu pierduți prin pădure, cum apoi ei au trăit atîta vreme, iar cînd era să iasă mai la largul, cum se făcu Tirion cerb. Și ascultă craiul cu mare băgare de samă vorbele ei, apoi îi zise: — Draga mea, vino cu noi la curțile mele, te voi îmbrăca ca pe-o împărăteasă, te fac muierea mea, iar de cerb voi griji ca de-un frate, fiindcă el va fi și cumnatul meu. Și merseră toți la curțile craiului, cine nu crede nu asculte, că eu nu fac pe nime cu tăria să asculte, nici să creadă, dar mie deie-mi pace să o mințesc pînă-n capăt, cum se duculește; și merseră adecă la curțile craiului, acolo o îmbrăcară ca pe-o împărăteasă și se cunună cu craiul cel tînăr. Cerbului îi făcură loc într-o livade frumoasă și era vesel și el de binele în care ajunsese soru-sa. Dar a lăsat Dumnezeu După bine s-aștepți rău. Abia trecură cîteva săptămâni și craiul trebui să meargă-n țară, să vadă de trebile țărei. Crăiasa rămase numai singură acasă, adecă nu chiar singură, ci cu o froaie de țigan, care trăsese nădejde să se facă ea crăiasă, bat-o înștănțiile holă spurcată, ce gărgăuni îi umblase ei prin cap, să se facă crăiasă; destul că rămase crăiasa numai cu țiganca acasă. Țiganca hamișă și celancă ca toți țiganii, începu a arăta crăiesei cîte toate și-a-i spune cîte verzi și uscate, de gîndeai că-i o meliță. Odată o chemă pe crăiasa-n grădină să-i arăte lacul. Acolo se pun într-o luntre și – ce face hăranca ce nu face, că răstoarnă luntrea și crăiasa cade-n lac și se tot cufundă, că țiganca pe nesimțite îi legase o piatră de moară de grumazi. După aceea merse-n palat și se îmbrăcă în hainele crăiesei. Dar din fundul lacului ieșea un glas bulbucind prin undele lacului și printre bulbucii de nufăr: Frate, frate Tirioane, Vino bag-a tale coarne Tocma-n fundul ăst de apă Unde soru-ta se-nneacă, Că piatra rău o apasă Și-i zdrobește a ei oasă, Iar apa o-năbușește, Frate, frate te grăbește, De moarte o mîntuiește... Și cerbul bine-auzea, dar nu-i putea ajuta nimic, că și el era legat d-un stîlp de piatră, îl legase țiganca, deci îi răspundea soru-sei în cîntec: Soră, soră, draga mea-re, Duce-m-aș să am putere, Dar țiganca m-a legat, De un stîlp m-a ferecat... Într-acestea sosi și craiul acasă. Țiganca îmbrăcată în hainele crăiesei zăcea pe pat și se văieta, că nu mai poate de beteagă. Craiul, crezînd că e crăiasa lui, o întrebă ce-o doare, să meargă după doftori, dar țiganca-i spuse, că ea nu se mai scoală pînă nu va mînca carne din cerbul cel cu coarnele de aur. — D-apoi cum? să omor eu pe cumnatul Tirion, pe frate-tău? — Omoară-l, bărbate dragă, poruncește la pușcași să-l puște, că de nu mănînc carne din el, tot mă prăpădesc! Și craiul, ca să se tămăduiască muierea, porunci pușcașilor să meargă să împuște cerbul. Ci cînd se apropie de el, el așa cînta de jalnic: Soră, soră Tiriană! Vino și-ți fă o pomană, Scoate-mă de la pușcași, Că de nu mor mintenași! Și Tiriana auzi glasul cerbului și-i răspunse-n cîntec: Frate, frate, suflet dulce, Și pe mine stă o piatră, La tine nu mă pot duce, Numai cît nu-s înnecată!... Că-s în apă aruncată. Auzind pușcașii cîntecele acelea, îi lovi mila și nu vrură să-mpuște cerbul. Deci zice țiganca către craiul: — Trimite măcelarii să-l belească, să mănînc carne din el, că de nu tot mor. Și trimise craiul măcelarii să belească cerbul. Dar cerbul cînd mi-i zărea, Ieși afară, ieși din lac, Se izbea și se plîngea: Ieși afară și mă scoate, — Soră, soră suflet drag, Soră dragă, de la moarte... Dar soru-sa iar îi răspunde: Frate dragă, suflet dulce, Și pe cap îmi stă o piatră, La tine nu mă pot duce, Numai cît nu-s înnecată! Că-s în apă aruncată. Și măcelarii auziră tînguirile cerbului și glasul din apă și li se făcură milă de cerb și nu-l beliră, ci spuseră craiului toată întîmplarea. Craiul numaidecît merse înlăuntru și se uită mai bine la crăiasa lui cea beteagă, adecă, aceea era țiganca, deci îi porunci iute să-i spună unde e crăiasa și cum cutează a face un lucru ca acela, dar țiganca hoață, răspunse numaidecît craiului: — Înălțata crăiasă s-a jucat cu luntrea pe lac și s-a înnecat, apoi eu am gîndit să nu-ți spun nimic, fără să mă îmbrac în hainele ei și să mă fac crăiasă de voi putea, că tot am trăit noi bine odată... Craiul porunci de dezlegară cerbul, iar acela-n fuga mare merse la lac și scormoni cu coarnele pînă dădu de soru-sa și o scoase deasupra apei, apoi îi dezlegară oamenii piatra de la grumazi și-n scurtă vreme fu iară sănătoasă, ca mai înainte și spuse craiului toată întîmplarea. Bulbucii de nufăr sînt din lacrimile Tirianei, că pînă atunci nufărul nu avea flori. Craiul apoi porunci de legară pe țiganca de coadele la două iepe sirepe și pe una o mînară într-o parte iar pe alta-n altă parte, de făcură tot mii de bucățele din ea. Craiul cu crăiasa apoi au trăit de aci încolo multe zile dalbe, dar s-or fi stins și ei acum, că e mult de atuncea: despre cerb însă n-am mai auzit nimic.


content:
Ileana lelei Nastasie era o fată, cît să-i cerci părechea, de frumoasă ce era; nu e deci nici o mirare că era cam somnuroasă – la omul frumos îi stă bine și cam somnuros. Cele babe slabe de gură-i scoaseră vestea c-ar fi chiar leneoasă, ca toți lenoșii, că ziulița îndelungată șade numai și mănîncă și cască gura după cei drumari, că numai a se găti știe... și mai știu eu cîte vorbe numai scoaseră blăstămatele de babe despre Ileana lelei Nastasie? Oleacă de adevăr poate că era și-n vorbele babelor, firește nu tocmai așa cornurat, cum îl spuneau ele. Ba ce să zicem! unii oameni – Dumnezeu să nu le scrie-n osîndă – răi la gură ori că doară prietini de-ai babelor, ori că doară dușmani de-ai Ilenii, unii oameni de-aceștia mai scorniră minciuna că lelea Nastasie ar cam netezi din cînd în cînd pe Ileana cea frumoasă și leneoasă cu cîte-o despicătură de lemn, ca s-o facă harnică și bărbată, dar în zadar! Eu nu-s omul care să cred minciuni, cu deosebire despre fetele frumoase, nu voi să aud pic de hulă, că și de-o aud, nu o cred. Destul, că o dată, așa se povestește, lelea Nastasie chiar peria pe Ileana c-o despicătură de lemn și încă așa de frumos, încît biata fată scotea nește zbierete de gîndeai că se prăpădește lumea. Crudă mamă mai era și lelea Nastasie! Chiar cînd se văita Ileana mai cu tărie, cînd plîngea mai cu lacrămi și ofta mai cu suspin, trece feciorul împăratului pe-acolo într-o căruță, cum numai la feciori de împărați vezi. Fata plîngea amar. Cugetînd feciorul împăratului că poate ajuta ceva, oprește trăsura-n drum și intră-nlăuntru. În vremile acelea se vede treaba, că nici feciorii de împărat nu erau așa făloși, ca acum; mai intrau și ei prin casele oamenilor de rînd. Întreabă deci pe fată, de ce plînge? Dar buna mamă, lelea Nastasie, nu lăsă pe Ileana să se obosească cu răspunsul, ci răspunse ea: — Doară uite, domnișorule, trăsnită asta de fată are să-mi mănînce zilele cu-ndărătnicia ei; avut-am noi cînepă, avut-am și in, eu n-am tors nici un fir, numai tot ea, doar voi vedea-o sătulă de tors, de unde? mai ajută la cele vecine, mai la neamuri, mai și la streini, cine numai știa că are cînepă nu scăpa de ea să nu-i dea un caier de tors, pînă gătă la tot satul. Acum după ce nime nu mai are de tors, s-a pus, focuita, că n-oi zice mai bine, s-a pus dumneaei să toarcă – cum n-a mai tors om pe lume – uite dumneata, domnișorule, nuielele din gard, apoi să n-o bat? ba o omor cu bătaia. — Numai atîta a greșit? întrebă feciorul împăratului; dacă toată greșala ei e asta, atunci n-o mai bate, făr’ las-o să vină cu mine la mama, îi va da ea cînepă și in pînă se va sătura de tors și n-a fi silită să toarcă grădelele. Lelea Nastasie, într-o bobotă de mînie, dădu bucuroasă pe Ileana și din minutul acela n-a mai văzut-o. După ce ajunse feciorul împăratului acasă, spune mamei sale întîmplarea cu fata cea frumoasă, chiar cum v-o spusei și eu dumneavoastră, adecă el spuse mamei sale atîta cît știu de la lelea Nastasie, dar eu știind mai mult decît el, vă spusei ceva mai multișor. Destul că împărătesei îi păru bine că feciorul i-a adus o fată atît de harnică, o torcătoare atît de năzdrăvană, că vedeți dumneavoastră, doară și la curțile împărătești este lucru, și încă cît lucru?! Să îmbraci tu atîta amar de cătane, să le hrănești, să le mai dai și arme, și Dumnezeu mai știe cît este acolo de lucru și de învăluit?! Împărăteasa însă, muiere bună și-nțeleaptă, nu dădu Ilenii cîteva zile nimic de lucru, că doară era obosită de cale și o lăsă pînă-și va veni în ori. Într-o seară însă, după ce cam gîndi împărăteasa că și Ileana se va fi odihnit, destul, o cheamă în curte și-i dădu nici mai mult nici mai puțin, decît doi saci plini, unul cu fuioare de cînepă și altul cu fuioare de in, și-i zise: — Ileană, vezi tu acești doi saci, sînt plini de fuioare și cred că tu pînă dimineață le vei toarce toate; dimineață să vii dar, draga mea, cu sacul cu ghemele; acum poți merge dar toarce subțire și răsucește bine tortul, să fie tare, să nu avem val cu el la țesut. Sărmana Ileană! de-abia-și duce biata de ea sarcinile pînă-n chilie, nici nu cutează a le dezlega, ci începe a se boci și a plînge, și plînge și se văietă și-și blastămă ceasul în care s-a născut și blastămă pe mumă-sa de ce n-a spus adevărul la feciorul împăratului, căci atunci nu o aducea la curte s-o facă de rușine. Pînă la miezul nopții ținu tot un plîns. Atunci vede că se deschide ușa singură și intră în casă o babă lungă, seacă, gheboasă cu nește dinți lungi ca și colții de la greblă, era-n adevăr deșirată, de nu o poți numi mai potrivit ca Miezul-nopții, ori Marți-seara ori Mama-huciului. Era baba Cloanța. Fiind însă că întîmplarea o aduse chiar într-o marți seara, Ileana credea că vede pe Marțolea. Cît ce intră baba în casă, suflînd greu în degete și răzimată pe-o cîrjă, începe a încuraja pe Ileana. — Nu te teme, draga mătușii, va fi cum va rîndui Dumnezeu, știu eu de ce plîngi, știu eu ce supărare ai, cunosc eu năcazul care te-a ajuns, dar nu te supăra nimic, culcă-te și dormi în pace, voi isprăvi eu tot lucrul, apoi trăind în săcreata asta de lume, îmi vei răsplăti tu cîndva osteneala. Se culcă Ileana cît de frică, cît de supărare, cît de rușine și cît de bucurie; îi venea a crede că baba asta e o strigoaie și vrea s-o omoare, atunci se-ngrozi și-i era frică de ea; apoi se gîndea că dacă-i Muma Pădurii și poate că n-a omorî-o, ci-i va toarce fuioarele, dar o va și spune împărătesei, apoi ce rușine o să fie aceea pentru ea!? Se cam uita din pat, de sub învelitoare și nu se putea destul mira de iuțeala cu care se învîrtea fusul în degetele babei; gîndeai că nu alta, fără dracul îl poartă, Doamne iartă-mă și nu mă scrie-n osîndă! așa de repede sfîrîia fusul între degetele lungi și subțiri ale babei. Nu trecu un ceas bun de vreme și baba goli un sac de fuioare și-l umplu cu gheme. Tot așa de lesne făcu și inul tot gheme, firește după ce-l toarse și cum gătă lucrul se făcu nevăzută, pieri ca o nălucă. Ileana nu credea că fuiorul e tors, credea că ea visase numai întîmplarea, ce vi-o spun, cu baba. Dar nici noaptea nu putu ținea pînă-i lumea; se făcu o dată și ziuă, și pînă încă a nu se îmbrăca, fugi la saci. Bucuria ei, cînd văzu sacii plini de gheme, dar nu mai scotea ghemele afară, de nu le cintărea în mîni, era numai voie bună, puteai prinde iepuri cu ea de voioasă ce era. Colea după prînz merge cu sacii cei plini de gheme la înălțata împărăteasă. Să fi auzit la laude, să fi văzut de-aici încolo trai și mai bun, mîncări și mai scumpe, haine și mai alese, scurt: Ileana-și avea raiul pe pămînt la curtea împărătească. Împărăteasa era cu voie bună, feciorul împăratului nu era supărat, Ileana... off! ea era fericită. Și merse vestea fetei peste mări și peste țări și veneau împărătese și crăiese să vadă pe Ileana cea harnică și frumoasă și duceau numai vorbe de laudă despre ea. O dată, chiar erau multe doamne de cele mari la curte, și împărăteasa chemă pe Ileana înainte și-i zise: — Ileană, ca să vadă doamnele acestea cît ești de harnică, pînă mîne dimineață vei toarce fuiorașele acestea de in. Adecă erau patru saci mari, plini plinuți cu fuioare de in, încît nici a-i duce nu putea, ci doi argați împărătești fură nevoiți a-i duce pînă-n chilia Ilenei. Acum se puse Ileana iar pe gînduri, plîngea, suspina, se ruga la Dumnezeu: ori s-o omoare, ori să-i aducă iar pe baba Cloanța să o scoată din năcaz. Cînd era la miezul nopții, ușa se deschise și deșirata de babă intră: — Bună seara, draga mătușii; de ce plîngi? Culcă-te și dormi în pace lasă pe mătușa, și vina ei să fie de va fi vreo scădere. Ce să mai întind vorbe? Ileana se culcă și dormi boierește iar baba toarse în cîteva minute tot inul, apoi îl făcu ghem și hai cu ele în sac, după aceea se făcu soră cu drumul. În dimineața următoare, căută Ileana sacul cu ghemele, le numără, le cîntări-n mînă, apoi îngenunche și plîngînd de bucurie, mulțumi lui Dumnezeu. După prînz le duse doamnei împărătese, carea o lăudă foarte și-o îmbrăcă în haine și mai frumoase, apoi o arătă doamnelor celor streine, care încă o lăudară cu toatele și-o cinstiră cu bani de aur și de argint pentru hărnicia ei. Nu-i lipsă să vă mai spun cît era Ileana de voioasă. Acum începură a veni chiar și feciori de împărați să o vază. Și le căzu dragă, că doară era frumoasă, nu glumă, apoi de hărnicia ei nu mai era om dimprejur care să nu știe. Trebile se puneau de minune la cale. Într-o zi feciorul împăratului care o adusese, zise mumei sale: — Mamă, mi-a venit vremea să mă-nsor; avere avem destulă, țări înc-avem, dacă însă totuși avem lipsă de ceva, apoi aceea e o muiere harnică; ce zici, mamă, oare să nu iau eu pe Ileana de soție? Mumă-sa nu mult se gîndi și zise: — Fiule, chiar era să zic, dar am așteptat ca să-ți văd gîndurile tale mai întîi; după ce-am adus-o la noi în casă, după ce e așa de frumoasă și de harnică, știu că pețitori i-or veni destui și s-a mărita, dar noi de rușine n-o putem lăsa fără pic de zestre; apoi și tu, Dumnezeu știe, pe cine a-i lua, să nimerești mai bine decît cu ea? O să mai fac, dragul mamii, o probă cu ea și de s-a ivi tot harnică, ca pînă-acum, a ta să fie, adecă a noastră: muierea ta și nora mea! Pe cum se vede pe vremile acelea nici feciorii de împărat nu se rușinau a lua fete de nație, din popor, dacă chibzuiau că-s harnice; astăzi? tot petecitul ar trage să ia doamne și încă doamne bogate și frumoase și-nvățate! Preste cîteva zile, chiar într-o marță pe la ojină, merge împărăteasa în chilia Ilenei și-i zice: — Draga mamei, să vii să-ți mai arăt ce să torci la noapte. Și merse Ileana cu înălțata împărăteasă și-i numără zece saci plini, cinci cu fuioare de cînepă, cinci cu fuioare de in și-i zise: — Pe nune dimineață să fie gata, ci vezi de-l toarce ca sîrma, că vom face din el ață de cusut haine cătănești. Zece slugi de-abia duseră sacii pînă-n chilia Ilenei. După ce rămase Ileana singură-n chilie se puse nenișorule iar pe plîns, dar așa plîngea, de-i curgeau lacrămile ca bobul pe obraz la vale. „Cum nu m-a trăsnit Dumnezeu – se bocea ea – să nu mai fi cunoscut nici mamă, nici feciori de împărat, nici curți împărătești? Cine m-a pus să tac, să nu spun la început că eu nu știu toarce, că doară zicea popa nostru în biserică că: cu minciuna nu mergi departe, ori cinezi, ori prînzești cu ea, dar amîndouă rar le faci; peste mine trecu ispita de două ori, dar a treia oară știu că nu scap, de m-or prinde cu minciuna, tot mă omoară, de nu m-oi omorî eu de rușine; m-arunc în fîntînă cu capul în jos. Colo de cătră ziuă – tot astfel de gînduri îi umblau fetii prin cap pînă colo cătră miezul nopții, atunci ușa se deschide și, Doamne apără, intră adecă baba Cloanța... — Bună seara, draga mătușii! tu iar ești supărată, iar plîngi, Doamne, slabă mai ești de înger; taci că te scap eu și de năcazul acesta, dar, uite, pentru osteneală tu să mă chemi la nunta ta, ori după cine, ți-a fi rînduit să te măriți, să mă chemi, și eu voi veni și mult bine-ți voi prinde. — Dar cum voi ști să te chem? întrebă Ileana. — Vei ieși, zise baba, vei ieși afară cînd vor fi oaspeții adunați și cînd vei fi la tăietor vei zice: Babă Cloanță, hai la ospăț, că iată mă mărit, înțelesu-m-ai? — Înțeles. — Și te legi că mă vei chema? — Mă leg. — Ei bine, dormi în pace și n-avea nici habar de tors. Și unde nu se puse Ileana pe un somn dulce, de gîndeai că nu alta, fără de-ar fi șapte nopți legate laolaltă încă s-ar cumpăni să le doarmă. Și se deșteaptă ea de deșteptat – ca omul îngîndurat – cînd era de mult ziuă. Împărăteasa se uitase în vreo două-trei rînduri pe fereastră la ea, de cînd se făcuse ziuă, dar își zise: „E obosită sărmana, ar fi păcat s-o trezesc, că acuma e somnul mai dulce, după atîta amar de muncă!” În urmă însă rupînd-o foamea pe Ilenuca, se deșteptă și, frecîndu-se la ochi, merse la saci să-și vadă munca. După ce pipăi cu băgare de seamă și simți în toți sacii ghemele tari și mari ca bostanii, nu se putu stăpîni a nu o podidi un plîns de bucurie și a nu zice: — Mulțumescu-ți, Doamne Dumnezeul meu, că m-ai scăpat și de astă muncă, îndură-te și nu mă părăsi pînă voi fi vie. Dar gîndul îi era la baba Cloanța. Și împărăteasa auzi vorbele ei, ea era chiar la ușă și-ncepu și ea a plînge de bucurie, apoi intră în chiliuța Ilenei, o ridică din genunchi, o strînse la piept și sărutînd-o zise: — Lasă, Ileană, tu pentru hărnicia ta să știi că mi-ai intrat atît de dragă, încît m-am hotărît să mi te fac chiar noră! Toate ca toate, dar una ca asta n-o visase Ileana, că mă rog, a fi împărăteasă doară e lucru mare, nu iac-așa. Se vede că Ileana se născuse în planeta cea bună, că feciorul împăratului, prințul, vine la ea cu feluri de haine și scumpeturi și-i spune că să se gate de nuntă. Apoi mă rog: cine nu se știe găta, cînd are cu ce? Colo de cătră seară încep oaspeții a veni, în urmă vine și popa de-i cunună, apoi se pun la mîncate, la beute, la dinum – danam, de gîndeai că trei prinți se însoară, nu numai unul. Cînd era veselia mai pogană, Ileana iese afară, se duce la tăietor și zise-ncet: — Mătușă Cloanță, hai la ospăț și iartă că te chem așa tîrziu! Baba atunci fu aci, lungă, deșirată, gheboasă, colțată, sacă, cum o cunoașteți; și cum ieși la iveală, zise Ilenii: — Draga mătușii, cînd vom intra în casă, tu să zici: Cinstiți boieri de cinste și de omenie, să nu vă fie lucru cu supărare, dacă am cutezat a chema pe mătușa la nunta mea, e bătrînă, e urîtă, cum o vedeți, dar are o inimă tare bună cătră mine și-o iubesc și-o cinstesc ca pe mama, ba și mai tare, că mama e departe, dar ea e aci. Și-așa făcură. Iar oaspeții se mirau de baba aceea deșirată și împărăteasa nu se putu răbda să nu zică: — Mătușă! De ce ai dinții așa lungi și degete așa sucite? — O! draga mătușii, torsul cel mult, torsul m-a schimonosit, că numai nepoata Ileana e torcătoare cum eram eu în vremea mea, dar mulțămesc lui Dumnezeu că-și capătă bărbat care doară n-a pune-o la tors să i se strice fața și dinții și degetele și să se facă din frumoasă cum e, schiloadă ca mine? Iar împărăteasa mulțumi bătrînei, că le spuse și zise înaintea tuturor: — Ileana, draga mamei, de azi încolo să nu mai cutezi a prinde caier în mînă că nu doresc ca să te văd ca pre mătușă-ta, iar de vei cuteza a călca porunca, te alung nu numai de la curte, dar și din țările mele; priceputu-m-ai? — Priceput, răspunse Ileana, iar oaspeții strigară: bravo! și vivat! Baba Cloanța se duse de unde-a venit și de atuncea nu s-a mai ivit să mai ajute cuiva la tors; din curțile împărătești a ieșit caierul încă-n dimineața următoare, și ieșit e pînă în ziua de azi; Ileana cu prințul ei, de n-au murit, și azi mai trăiesc, iar eu gătîndu-mi minciuna zic: — Toarceți, fete, toarceți c-a murit baba Cloanța!


content:
A fost odată, ca niciodată. A fost odată ce-a fost, dar n-a fost așa mare minune, c-a fost numai un țigan cu numele Ganul. Cum să fie aceea mare minune? că doară țigani totdeauna că au fost, ici țigani, colea țigani, dincolo țigani, în ceea parte iar țigani, tot de țigani dai și cu țigani te-ntîlnești; ba ici colea mai vedem și cîte un om mai țigan decît toți țiganii. E, dar țiganul meu și-al dumneavoastră, de care vreau să vorbesc, într-un chip era țigan ca ceilalți țigani; adecă era sărăcuț săracul de el, încît cîteodată, ba de cele mai multe ori, trăia tot cu noduri fripte învăluite cu răbdări prăjite, dar într-alt chip se deosebea de ceialalți țigani. Anume el era cu minte. Pot să fie și țigani cu minte, așa mai rari, dar vorba e așa că țiganii sînt toți nărozi. Și Ganul țiganul era cu minte, zău cum să nu fie, cînd el fără vreo măiestrie, fără cămin, fără ceteră, fără casă, fără masă, numai c-un bordei, care nu era nici acela al lui, ci al nașului, trăia cum putea, de pe-o zi pe alta, dar rău trăia. Ganul țiganul nu era singur, căci avea ș-o muiere cu care căpătase vreo șase puradei, vasăzică pui de țigan. Acum chiar nime n-ar putea zice că Ganul țiganul nu era om cu minte, căci el și ca om sărac totuși s-a nizuit să aibă o familie. Apoi dacă ne cugetăm că el cu sărăcia lui a crescut șase prunci, sau mai bine zis, după datina țiganului, i-a lăsat să crească, precum își cresc toți țiganii copiii, aceea nu e lucru mare. Ba da, chiar lucru de mirat și de pocosit, în urmă totuși a gătat Ganul țiganul cu toate; oamenii din sat de mult nu i-au mai dat nimic, iar acum de vreo cîteva zile, nici de la nașu-său nu a mai căpătat ce să rumege, cu ce să-și ostenească fălcile și cu ce să-și îndoape foalele. Ce să facă el dară? De răbdări s-a săturat ca de mere acri; de lipsuri, calea valea, dar nu mai avea nimic, iar copiii i se trînteau pe jos de foame, muierea pe-aceea cale. Ce să facă el așadară? Fluieră una a pagubă, se mai gîndește și iar se mai socotește, ce să facă? încătrău s-apuce? și de ce să se prindă? Să meargă să fure, nu-i venea la socoteală, căci la furat trebuie oameni sprinteni, oameni iuți și oameni cu curagiu, care pot să se apere, dar să și fugă la vreme de lipsă. Apoi el să fie harnic de-aceea treabă? Ba. El ne cum să aibă curagiu, dar nu putea nici fugi, căci era lat de foame deoarece de trei zile nu mîncase nimic. Ce să facă dară? Se mai gîndește și iar se mai socotește, apoi se mai scarpină-n cap, poate de năcaz, dacă nu de altele, în urmă ajunge la aceea credință, că Dumnezeu e pricina, că el e sărac și că de aceea moare el de foame. Dacă nu era Dumnezeu, chiar Dumnezeu, atunci era ce era, căci țiganul tare deznădăjduise. În urmă se conteni, dar iar se gîndi, c-așa nu-i bine să rămînă, dar nici nu poate să rămînă, căci n-are ce mînca. Deci zise muierii sale: — Tu babă! — Ce-i Gănuțule? — E rău, zice țiganul scărpinîndu-se-n cap, cine știe din ce pricină e rău, că mai rău de-așa nu se poate, fiindcă acum chiar n-avem ce mînca. Pînă acum mai căpătam de ici de colea cîte ceva, dar acum parcă nu-i lucru curat, nu mai căpătăm nimic de nicăiri, iar așa nu putem sta. Să-mi faci tu mie o turtă de cenușă, muiată știi tu cu apă de cea proaspătă și limpede de rîu ca să am ce să mînc pre cale, căci eu mă duc la Dumnezeu, să mă sfădesc cu el, pentru ce ne ține așa de rău, dacă-i sîntem toți copiii lui și el ni-i la toți tată bun. — Bine zici, tu Gănuțule dragă, îi răspunse muierea, oftînd una, ai drept, iată-ntr-o clipită-ți voi face și te du, căci așa nu mai putem sta. Se puse țiganca și aduse apă de cea proaspătă și limpede din rîu, alese două blide de cenușă, le muie și le frămîntă cumsecade, dar să fi văzut cum frămîntă, așa frămîntă, așa scutura, încît cugetai, că vrea să coacă un cuptor de douăzeci de pite și vreo cîteva mălaie. În scurt timp turta fu pusă pe vatră și coaptă cum e dată. Și plecă țiganul cu cugetul de-a merge pînă la Dumnezeu, pe care voia să-l bată, dacă nu-l va ajuta cu ceva. Se duse și călători mult, pînă mîncă turta de jumătate. Chiar drum lung nu făcu, fiindcă nu putea merge așa tare, deoarece precum v-am spus, era lat de foame. Mergînd așa pe cale, iată se-ntîlnește cu un bătrîn. Acela era Dumnezeu, dragul de el, care luase chip de om și plecase înaintea țiganului, ca să facă, ce va face, să-l împace și pe el. — Bună seara, măi țigane! îi zise Dumnezeu. — Să fii sănătos, bătrînule! — Dar unde te duci? — Dă-mi pace, nu mă opăci, se răsti țiganul, căci am să mă duc pînă la Dumnezeu să mă bat cu el. — Apoi pentru ce să te bați tu cu el? — Pentru că nu-mi dă de mîncare și mă lasă să pier de foame cu muierea și cu copiii cu tot. Mă duc dar să văd, sau îmi dă, sau e rău de amîndoi. — Lasă-te, măi țigane, de gîndul tău, căci pe Dumnezeu tot nu-l vei găsi, iată-ți ajut eu și nu te las să mori de foame cu muierea și cu copiii tăi. Uită-te aici și na masa aceasta, cătră care cînd vei zice: Scumpă masă De mătasă, Ia aminte De te-ntinde Cu mîncări Cu țigări Și cu vin De-l pelin, atunci ea-ndată se va așterne cu tot felul de mîncări și beuturi, din cari poți mînca totdeauna cînd ești flămînd, pînă te vei sătura, iar cînd vei fi sătul vei zice: Ian adună, Masă bună; Bucături La sfărmituri Laolaltă Pîn’ de-altădată,<poem> căci îndată se vor strînge tot ce va fi rămas iar laolaltă și tu-ți poți căuta de lucrul tău și muierea ta de-al ei, căci nu va trebui să trudiți după de-ale gurii și de a foalelui. — Îți mulțumesc, răspunse țiganul, și-ți sărut picioarele, mînile, tălpile, spatele și pe tot locul bogdaprosta de ce-mi dăduși, că baremi acum nu mai trebuie să lucru și să mă amuțe cei rumâni cu cînii! I fu mult țiganului pînă rosti aceste vorbe, căci le zice cam cu grabă nici știind ce zice. Cugetul lui fu la aceea cum o să mănînce și să se sature, ca de care n-a mai văzut niciodată. Se întoarce deci de pe calea apucată, căci acum avea ce-i trebuie de rîndul gurii. Abia aștepta să găsească vreun loc ascuns, ca să mînce ce-i poftea inima. Spre nenorocirea lui nu departe găsi o groapă în pămînt, aci se așează ca, deși era seară, să-și facă ameazul. Înainte de toate însă apucă jumătatea de turtă de cenușă din traista toată petecită, se uită la ea și zice: — Tu turtă de cenușă! de tine am avut parte mai mult ca de toate celea-n lumea asta, am văzut bine că ești rea, dar fără tine o duceam și mai rău. Acum nu mai am lipsă de tine, căci de aici încolo, nici popa cel rumânesc nu trăiește mai bine decum voi trăi eu. Du-te dar să nu te mai văd. Zicînd acestea așa a aruncat-o, cît nici schiamătă nu s-a ales de ea. După aceea prinse masa, care o pusese jos, o chiti bine pe pămînt, se linse odată pe buze, apoi zise: <poem>Scumpă masă De mătasă, Ia aminte De te-ntinde Cu mîncări Cu țigări Și cu vin De-l pelin. Nici nu gătă bine vorbele acestea, cînd masa începu a se așterne și a se umplea cu tot felul de mîncări, cu beuturi, cu țigări și cu cîte de toate sînt pe-o masă domnească. Era zupă grasă cu stele, care parcă sclipeau, era curechi cu clisă și sîngereți, era carne friptă de purcel, erau plăcinte, erau... de cîte mai erau, că cine biruie să spună toate cîte-au fost, că doar au fost multe. Apoi era vin, de cel roșu pelin, de care beau numai domnii cei mari, mai erau ce-i este tare de folos omului săturat, adecă țigări. Dar să știți dumneavoastră de cari?! Vai Doamne! erau de cele cu pai, de care fumează numai domnii și numai acei domni, cari au pungă mare și plină. De acestea de toate erau pe masa lui Ganul țiganul. Cînd le văzu acestea toate țiganul, nu credea ochilor, el nădăjduise c-acea masă tainică-i va da cel mult balmoș, nu și de celea mîncări, pe care nici nu le cunoștea, fiindcă nici nu mai văzuse asemenea. D-apoi cînd văzu vinul? Auleo Doamne! vin de care nici neam de neamul lui Ganul, doar nici nașul lui n-a gustat; el de aci încolo, gîndea, va să bea în toată ziua petrecîndu-și ca domnii cei mari. Se puse deci la mîncare și cum fu lipit de foame, dar mai ales de dragul mâncărilor, se sătură de se făcu burduf. Mai mîncă, mai beu vin, mai mîncă iar, mai beu iar vin, apoi aprinse țigarea, o fumă pînă cătră capăt, iar capătul țigării după datina strămoșească a țiganilor îl aruncă-n gură, punîndu-l pe o măsea. După ce se sătură bine, țiganul zice cătră masă: Ian adună, Masă bună; Bucături La sfărmituri Laolaltă Pîn’ de-altădată. După ce zise aceste vorbe, așa se ascunseră toate bucatele rămase de pe masă, ca și cînd n-ar fi fost nimic niciodată. Apoi luă masa în spate și haid’ la drum cătră casă. Dar cum făcu cum nu făcu, cum se gîndi cum nu se gîndi, se băgă la nașu-său, care era rumân. Poate că de aceea s-a fi băgat, că fiind foarte întunerec, îi era frică să meargă mai departe. Nici el n-avu gînd chiar să se bage, dar acum era băgat, și-apoi frica, mai ales la țigan, e mare doamnă. Nașul său român și ca atare ospătarnic ca tot românul mai ales cu finii săi, îl pofti la cină, care chiar atunci se pusese la masă. Cina se ajungea, căci românul totdeauna face mîncare să s-ajungă și să nu lipsească. Era o mămăligă, la a cărei umbră puteai bate coasa, și așezată pe un cîrpător; un blid ca o jumătate de mierță era plin de curechiu acru, colea prăjit cum se cade, mai avînd în el și ceva mărunțișuri. Din curechiu mîncă țiganul, dar nu prea mîncă, dar cînd tot în acel blid se turnă zară, în care se dumică mămăligă, atunci lua, lua, încît gîndeai precum gîndea și nașul, că de trei zile n-a mâncat nimic. El mâncase săracul, dar zara fiind bucătura cea mai gustoasă și mai după neam, mai bine să se-ntîmple orișice decît să rămînă zara. Așa cum gîndi și făcu, căci mîncînd la zară, și-a fost uitat, că el numai mai înainte era sătul, iar ca unul care-ndrăznea la masa nașu-său luă blidul, după ce se lăsară ceilalți, îl puse-n poală și-l goli de tot. După cină vru țiganul să plece, însă nașu-său i zise: — Nu te duce, finule, doar să nu te prăpădești dumneata acum în noaptea asta-ntunecoasă pe ulițele satului, rămîni de dormi la noi, că doar ai unde să rămîni. Iată muierea mea ți-aduce paie ici în casă și-ți așterne, ca să odihnești bine. — Rămîn, dar iată masa mea aici, am căpătat-o azi de la un bătrîn și nu cumva să ziceți cătră ea: Scumpă masă De mătasă, Ia aminte De te-ntinde Cu mîncări Cu țigări Și cu vin De-l pelin. c-apoi se-ntinde cu tot felul de mîncări și beuturi și apoi nu știți ce să ziceți ca să se strîngă iar, căci trebuie zis: Ian adună, Masă bună; Bucături La sfărmituri Laolaltă Pîn’ de-altădată. Dacă-mi făgăduiți că mă veți asculta, atunci rămîn, dacă nu, mă duc. — Cum să nu te ascultăm, finule, că doară noi n-avem nimic cu masa dumitale, pentru aceea poți dormi odihnit, noi nu-i vom avea grijă. Se culcă țiganul, se culcară și ceilalți, țiganul pe vatră, iar ceialalți în pat. Țiganul adormi iute, căci era ostenit și sătul, dar nașul cu nașa nu ațipiră, căci aveau de gînd să afle ce poate face masa cea tainică a țiganului. Colo, pe cînd cîntă cocoșii întîia oară, se sculă nașa-ncet, apoi aprinse lumina, cînd se sculă și nașul, luară masa, o duseră-n cămară, închiseră după ei ușa cămării și zise nașa cătră masă: Scumpă masă De mătasă, Ia aminte De te-ntinde Cu mîncări Cu țigări Și cu vin De-l pelin. Precum au fost auzit de la țiganul; cînd gătară vorbele acestea, numai se minunară și se pocoziră, văzînd că e drept ce le-a zis țiganul, finul lor. Asta ne-a fi și nouă bună – cugetară ei, cum să facem s-o luăm de la țigan? În urmă nașa zise: — Măi bărbate, haid’ s-ascundem masa asta. — E! dar ce va zice țiganul atunci? — I vom da lui a noastră cea din pod, căci seamănă cu asta. Cum ziseră așa făcură. Scoborîră masa din pod, o spălară, o duseră-n casă, pe urmă se puseră-n pat și dormiră pîn’ la ziuă. Dimineața se sculă țiganul, mulțămi de ospitalitate, își luă rămas bun și plecă. Cînd ajunse-n ușa bordeiului strigă: — No baba mea și puradeii mei, de aci încolo nu mai flămînziți, ci veți trăi ca domnii. Haideți, dragii tatii, aici, pe lîngă masa aceasta și așteptați să zic, să vină mâncările. Începu deci: Scumpă masă De mătasă, Ia aminte De te-ntinde Cu mîncări Cu țigări Și cu vin De-l pelin. Sta țiganca, stau copiii cu gurile căscate, dar sta și țiganul așteptînd să vină ceva, dar nu venea nimic. Mai zise odată, mai zise și-a doua oară și-a treia oară, dar nu plăti nimic. În urmă se mînie, luă săcurea și-o tăie toată bucăți, apoi zise muierii sale: — Tu, muiere, văd, că Dumnezeu m-a înșelat, căci nu mi-a lăsat darul, care mi l-a fost dat bătrînul cu masa. Să-mi mai faci mie o turtă de cenușă ca și care mi-ai făcut-o ieri, căci eu acum chiar vreau să mă duc, că unde-ntîlnesc pe Dumnezeu acolo să-l bat, pînă nu-mi dă tot ce-mi trebuie mie. Auzit-ai, tu? — Auzit, Gănuțule dragă, auzit, dar vezi bine că nu mai pot să mă mișc de slabă ce sînt, fiindcă nu mai pot de foame. Apoi n-auzi tu copiii cum zbiară, se tînguiesc și cer de mîncare? N-auzi tu bine? și dacă n-auzi, ian ascultă și mă privește, apoi spune-mi ce să mai fac, cum s-o mai întorc? — Acum, draga mea muiere, fă ce vei face și-mi fă turta, că doară spre binele vostru plec unde plec. Cînd gați mai du-te și mai cere de la vecini și de la alți rumânași, că doară de-aceea ți-a dat Dumnezeu o gură destul de mare. Nu mai zise nimic țiganca, căci știa ea bine din ce pricină nu mai cere, fiindcă toți s-au fost săturat de cerutele ei și nu-i mai da nimeni nimic. Deci făcu altă turtă de cenușe, după cum a fost făcut-o cea dintîi, o coapse colea cum se cade și-o dete bărbatului. Plecă iar țiganul cu turta-n traista cea toată petece. Dar nu merse mult, căci în locul în care s-a întîlnit ieri cu bătrînul, care era Dumnezeu drăguț de el, s-a întîlnit și azi. — Unde mergi, măi țigane? îl întrebă Dumnezeu, în chip de om bătrîn. — Acum chiar mă duc la Dumnezeu să mă bat cu el. — Dar pentru ce? — Pentru că nu grijește de mine, aceea e una, iar alta e că dumneata ai făcut ieri bine cu mine de mi-ai dat o masă, care să-mi dea totdeauna de mîncare. Mi-a și dat odată, dar astăzi dimineață, cînd am venit cu ea de la nașul n-a vrut să-mi deie, din care pricină eu am tăiat-o toată, și-am băgat-o în foc și-acum plec unde-am plecat ieri, dar dumneata m-ai opăcit. — Oprește-te țigane și nu te duce, uite calul, care e aci lîngă noi, prinde-l de frîu și du-l, căci ăsta-ți va fi de folos anume, cînd vei zice cătră el: Scump cal Din Ardeal, Dă-mi bani, Gologani, Taleri lați, Galbeni spălați, atunci va vărsa tot felul de bani din el, din care poți folosi, cîți vreai, iar ceialalți cît rămîn, i va soarbe iar, dacă vei zice: Soarbe banii, Ce-au rămas Gologanii, Iar pe nas. — Îți mulțămesc om bun ce ești, căci faci mult bine cu mine, că de nu făceai, drept la Dumnezeu mă duceam. Pîn’ la el nu mă opream. Ar fi zis țiganul mai multe, dar bătrînul se făcu nevăzut, atunci se-ntoarce cătră casă, dar la locul unde mîncase ieri se opri să vază, drept e ceea ce-a zis bătrînul binefăcător despre cal. Scump cal Din Ardeal, Dă-mi bani, Gologani, Taleri lați, Galbeni spălați, Atunci, oh minune! calul începu a vărsa bani pe gură și pe nas, cît strălucirea lor îți întuneca ochii. Erau taleri de cei mari și groși, erau galbeni de cei mari și de cei mici, c-un cuvînt erau bani ca și care n-a avut nimeni așa de mulți. Se bucură țiganul încă mai tare ca ieri, căci acum gîndea „banul e roata lumii”, iar el avînd mulți bani, va face tot ce va voi, va trăi bine și-și va face nește curți, ca și care nici seamăn să fie pe lumea asta. Își umplu deci buzunarele cu bani, iar ce-a mai rămas pe jos îi sorbi calul, cînd îi zise: Soarbe banii, Ce-au rămas Gologanii, Iar pe nas. și plecă mai departe pînă dete de-o ospătărie, aci se băgă-nlăuntru și mîncă, beu și trăi cum i pofti inima, pentru care plăti bani nenumărați. După ce se înseră porni cătră casă, dar fiind întunerec și fiindu-i frică să meargă acasă, se băgă pînă la nașul. — Bună seara, nașule, că iară vin. — Să fii sănătos, finule, bine că vini, că nouă ne pare totdeauna bine cînd vin finii noștri. — Tu babă, ian vezi grăbește cu cina, să cinăm cu toții. — Pîn-atunci, finule, șezi colea pe scaun. — Aș ședea, nașule, vă mulțămesc, dar am afară un cal scump și mi-i frică, că mi-l fură, faceți bine și-i faceți ceva rînduială baremi ori și unde, să fie la scuteală legat și să aibă baremi ceva ogrinji dinainte. — Cum să nu, finule, bun bucuros, ian du-te, mă slugă, de vezi de calul finului, du-l în grajd și dă-i fîn să mînce, să nu flămînzească. Zise așa nașul, că baremi cu asta să plătească masa țiganului, apoi mai cugetă, că cine știe ce-o fi și ce-o plăti calul acesta. — Nașule, te mai rog, fii bun dă-mi un pic de apă să beau. — Lasă, finule, nu bea apă, iată aici a adus baba mea din pivniță un ulcioraș de vinars, o să gustăm de-acolo pînă se gată cina. Așa făcură, țiganul cam slab de minte se cam îmbătă, iar venind cina mîncă, după care voia să plece. — Să faceți bine, nașule, să-mi dați calul, căci vreau să plec acasă, zise țiganul, abia stînd pe picioare. — Oh! nu te gîndi la de-acestea, finule, rămîi aci peste noapte, că doar nu te vei duce prin așa întunerec, avînd unde să dormi. Tu babă, ian du-te, adă niște paie și așterne finului jos să se culce, să se odihnească, căci e ostenit. Apoi, măi slugă, tu să ai bine grije de calul finului. — Eu rămîn dar, răspunde țiganul, însă nu care cumva să vă pună păcatele să ziceți cătră calul meu: Scump cal Din Ardeal, Dă-mi bani, Gologani, Taleri lați, Galbeni spălați, c-apoi atîția bani varsă, cît n-aveți unde să-i puneți și ce să faceți cu ei, și-apoi nu știți să ziceți calului: Soarbe banii, Ce-au rămas Gologanii, Iar pe nas, căci numai la ăste vorbe-i soarbe iar; dacă nu, știind hoții ce aveți, vin și vă omoară și vă fură calul. — Nu, nu, nu, finule, nu te teme, că nu sîntem noi așa oameni. Țiganul fiind ostenit și cam beut, adormi iute, cît nu mai știa de el. — Oare ce va mai fi asta, zise nașa cătră nașul într-un tîrziu, haid’ să ne sculăm și să cercăm, adevăr e ce zice finul? Se sculară, se duseră-n grajd și ziseră cătră cal: Scump cal Din Ardeal, Dă-mi bani, Gologani, Taleri lați, Galbeni spălați, Ce-au văzut atunci, s-au minunat, calul voma bani cu nenumărata. — Ah! cugetă nașa, calul acesta ne va fi bun nouă; iar finului vom da unul din ai noștri, căci el și așa nu-l cunoaște. Zice deci calului: Soarbe banii, Ce-au rămas, Gologanii, Iar pe nas! Așa au făcut dimineața cînd se sculă țiganul, luă calul, care-l dete nașul și plecă cătră casă, unde cînd ajunse zise țigancei: — Tu babă, acum am scăpat de sărăcie, avem acum bani și mai mulți de cîți ne trebuie, ian uite, ce se face dacă zic: Scump cal Din Ardeal, Dă-mi bani, Gologani, Taleri lați, Galbeni spălați, Tot aștepta, tot aștepta să verse calul bani, dar în zadar. Mai zise odată, mai de două ori, apoi văzînd că tot nimica e a lui, luă săcurea și omorî calul. Se căută apoi prin buzunare și află un taler pierdut din ziua de ieri, îl dete țigancei și zise: — Du-te, babă, undeva și cumpără pe banul acesta ceva de mîncare, ca să mîncați cu toții, dar grăbește, că ai să-mi faci acum o turtă din făina ce-o vei cumpăra să plec și să mă duc iar la Dumnezeu, ca să mă sfădesc cu el, deoarece de două ori m-a înșelat pînă acum. Acum chiar nu-l mai las, fie ce va fi. Se duse țiganca și cîștigă de-un taler, mai fărină, mai brînză, mai lapte acru, așa cît cu toții se putură sătura odată după o foame răbdată de vreo cîteva zile. Apoi din fărina rămasă, se puse țiganca și făcu o turtă, dar asta era chiar turtă, făcută colea bine și frământată cum se cade. Plecă țiganul, nu mai așteptă, și merse, ca să facă ce va face să scape de batjocura de care dete, ajungînd de două ori norocul la el și tot de-atîtea ori nu a fost harnic de el. La locul cunoscut iar se-ntîlni cu bătrînul, care precum știm era Dumnezeu milostivul, în chip de om. — Unde mergi, țigane? Țiganul nu răspunse nimic și merse mai departe. — Unde mergi, măi țigane? întrebă Dumnezeu a doua oară. — Dă-mi pace, nu mă mai opăci... — Ian stăi, măi țigane! — Ce ai cu mine? — Să-ntreb unde te duci iar? — Apoi dacă vrei să știi, acum de bună seamă mă duc la Dumnezeu să mă bat cu el, căci numai el e pricina că eu sînt nefericit. — Ești nefericit? — Da. — Cum? Poate n-ai ce să mănînci și să bei? N-ai bani? Ce-ai făcut cu ce ți-am dat? — După ce-am durmit la nașul, totdeauna am plecat dimineața acasă, dar în deșert am mai așteptat, căci masa nu mi-a dat de mîncare și beutură, iar calul nu mi-a dat bani. Iar la acestea numai Dumnezeu e pricina. — Lasă-te, țigane, nu merge mai departe, căci o să-ți mai dau încă ceva, de care știu că ești harnic. — Dar numai așa să-mi dai să nu mă mai înșele. — Bine nu te teme, că acum nu-ți piere din mînă. — Dar ce-mi dai? — Uite aici ce-ți dau, na jiloveața aceasta din nuiele legate laolaltă cătră care cînd vei zice: Jiloveață, Legată cu ață, Să te-ntorci și să te suci Și mintea la loc s-o duci, atunci vei vedea ce vei căpăta, de care cînd te vei sătura să zici: Acum lasă ș-odihnește, Căci asta mult folosește. — Dar ce-mi va da? întreabă țiganul. — Vei vedea tu ce-ți va da. Cînd vru țiganul să mulțămească, bătrînul se făcu nevăzut, dar nici nu era să mulțămească cu toată voia, căci el se grăbea la locul unde gustase el de două ori fericirea. Era tare neodihnit să vadă ce va primi acum în dar de la bătrînul binefăcător. Alergă deci într-un suflet pînă la groapa lui cunoscută, se puse jos și zise: Jiloveață, Legată cu ață, Să te-ntorci și să te suci Și mintea la loc s-o duci, Cum gătă aceste vorbe, jiloveața se puse pe el și-l lovea peste cap, peste spate, peste mîni și peste unde ajungea. Dar așa, da, îmblătea pe bietul țigan, ca să-i vină mintea la loc, încît abia-i veniră în minte vorbele spuse de bătrîn, deci între lovituri strigă: Acum lasă ș-odihnește, Căci asta mult folosește, cînd loviturile se conteniră, el abia putea răsufla. Acum îi sosi mintea la loc, căci știa el ce avea să facă. Plecă deci mai departe cugetînd în sine: Trebuie să mă abat acum pe la nașul, ca să-i joc puțintel, dacă ei vor fi pricina nefericirii mele, nu-i voi juca eu adecă, căci se vor juca ei pe ei. Ajungînd la nașul cam înserase. — Bună seara, nașule, zise țiganul intrînd, iară vă vin pe cap. — Bine faci că vini, finule, că și noi numai pe dumneata te-avem, apoi acum în serile aste lungi de toamnă ni-e urît și nouă singuri; ian șezi colea pe scaun să mai povestim de vremuri și de lipse, iar tu babă du-te-n pivniță și adă un ulcioraș de vinars, să mai gustăm cu finul nostru printre povești, că acela e de noi, apoi te silește cu cina s-o faci colea cum știi tu, barem acum cînd aduse Dumnezeu mai de vreme pe finul nostru, căci acum nu ne putem mîntui, că e prea din vreme, nu ca-n celelalte sări. — O să facă bine, să ierte și finul nostru, zise nașa, căci cîte odată sîntem și noi mai învăluiți, nepregătiți, cu toate că pîn-acum ne-a dat Dumnezeu, de avem din ce să trăim de pe-o zi pe altă, fără multe gînduri. — Eu iert bine, răspunse țiganul, că beau și mînc cînd vin aici, nu știu cum veți ierta dumneavoastră. — Nu te gîndi la aceea, răspunse nașul, ci primește cu ce te îmbiem, că te îmbiem cu inimă curată. Între acestea nașa aduse ulciorașul de vinars din pivniță și se puseră a mai gusta cîteodată între povești, pînă cînd nașa gătind cina, se uită acum colea acum pe dincolea, să vadă ce-a adus iarăși țiganul, însă văzînd jiloveața, nu putea înțelege, pentru ce să fie aceea. Nădăjduim, că la toată întîmplarea are să fie ceva bun. Puse cina, care căzu foarte bine țiganului, deoarece era flămînd, apoi și după bătaia primită slăbise tare, avea deci acum lipsă de întărit. După ce cină și după ce mulțămi pentru ospitalitate, prinse jiloveața și vru să plece. — Cum vreai dumneata, finule, să pleci acum în cap de noapte pe aci încolo-i zise nașul, rămîi aici, că vei pleca dimineață, aici te vei odihni destul de bine, du-te babă și adă vreo două paie. — Oh! Doamne, finule, ce vreai, mă și mir de dumneata, zise nașa repezindu-se la el și luîndu-i jiloveața din mînă, cum nu ți-i frică să mergi prin acest întunerec, luînd satul de-a lungul, șezi jos pe scaun, căci îndată mă voi duce să-ți aduc paie și-ți voi așterne un pat, încît vei dormi ca și-un domn de bine. — Mă duc, zise țiganul, să nu vă fac val, altminterea aș rămînea, dar mi-i frică că dumneavoastră o să ziceți cătră jiloveața mea: Jiloveață, Legată cu ață, Să te-ntorci și să te suci Și mintea la loc s-o duci, și-apoi atunci nu va fi bine de mine. — Nu te teme, finule, cum și gîndești de-acelea, căci doar noi avem destulă blagă de la Dumnezeu și n-avem lipsă să-nșelăm de la altul, și mai ales de la un fin al nostru. — Atunci dar rămîn, dacă nu vi-s spre greutate. — Doară nu te poftim că ne ești spre greutate, ci că ni-i drag de dumneata. Aduse nașa paie și pînă bați în pălmi, patul fu așternut pe jos, apoi se culcară toți. Nu peste mult țiganul începu a horcăi, dînd să cunoască, că el a adormit. Mai într-un tîrziu zise nașa: — Măi bărbate, haid’ să ne sculăm, căci acum știu, că doarme finul și să vedem, ce mirozenie a mai adus și-acum. Se sculară, luară jiloveața, o duseră-n cămară, aprinseră lumina, apoi zise nașa cătră jiloveață, în timpul cînd nașul se uita cu gura căscată: Jiloveață, Legată cu ață, Să te-ntorci și să te suci Și mintea la loc s-o duci, Abia gătă vorba din urmă și se puse jiloveața pe ei și dete și dete; ei o luară la fugă, jiloveața după ei, în urmă intrară în casă făcînd o larmă mare, încît se trezi țiganul. — Nu ne lăsa, finule, căci ne omoară, fii bun, nu ne lăsa. — Nu pot, nașule dragă, pînă vine mintea la loc. — Nu ne lăsa, finule, că-ți dăm masa și calul, care l-am luat. Atunci zise țiganul: Acum lasă ș-odihnește, Căci asta mult folosește, și-ncetă jiloveața cu bătaia. Nașul aduse din grajd calul țiganului, iar nașa din cămară-i aduse masa, apoi cu toate plecă țiganul cătră casă în capul nopții, fără de a mai fi fost îmbiat de nașul să rămînă. Ajungînd acasă își sculă familia, o chemă lîngă masă și zise: Scumpă masă De mătasă, Ia aminte De te-ntinde Cu mîncări Cu țigări Și cu vin De-l pelin. Fiind acum masa întinsă se puseră puradeii și țiganca la mîncare, dar mîncară cît abia fu în stare masa să-i îndestulească. După aceea băgă calul în bordei și zise: Scump cal Din Ardeal, Dă-mi bani, Gologani, Taleri lați, Galbeni spălați, Calul și începu a vărsa bani, iar puradeii a aduna, în urmă zise țiganul: — Acum ați mîncat și-ați băut, ați căpătat bani, vă mai dau încă ceva, ce-am căpătat eu. — Ce-ai căpătat, tată, ce? întrebau cu toții. Îndată veți vedea: Aduse jiloveața și-i zise: Jiloveață, Legată cu ață, Să te-ntorci și să te suci Și mintea la loc s-o duci, Să învîrți jiloveața prin bordei și-i luă pe rînd pe țigani, încît, făceau o larmă... în urmă-i fu țiganului milă de familia sa și zise: Acum lasă ș-odihnește, Căci asta mult folosește. După ăstea toate se puseră și se culcară, adormind bine pînă la ziuă, cînd des-de-dimineață veni executorul de dare, care auzise, că țiganul are un cal, deci trebuia să-și plătească darea, căci de nu, cuprinde calul. Pe executor îl chemă țiganul în bordei și-l pofti să șeadă pînă, cum zise el, aduce banii. Se duse afară, făcu ce făcu și după ce veni înlăuntru zise jiloveței: <poem>Jiloveață, Legată cu ață, Să te-ntorci și să te suci Și mintea la loc s-o duci, Apoi se puse jiloveața pe executor și-l îmblăti, cum se cade, încît abia avu timp să fugă. Pe la ameazi iată vin doi bătrîni cerșetori, erau Dumnezeu și Sf. Petru, care umblau atunci pe pămînt, se abătură și pe la țiganul și-i cerură ceva milă. Țiganul îi chemă în bordei și-i îmblăti cu jiloveața cum se cade, mai zicînd plin de fală: — Eu încă am fost calic ca și voi, dar m-am străduit și nu i-am lăsat pînă am căpătat din ce să trăiesc. Sf. Petru, scăpînd cu fuga de la bătaie zise lui Dumnezeu: — Vezi, Doamne, cît de nemulțămitori sînt țiganii pe lumea aceasta; lipsește-i de darurile tale, că nu-s vrednici. Dumnezeu atunci zise: — Am crezut că dînd daruri țiganului, îl voi face om de omenie, dar văd, că m-am înșelat. Din țigan om de omenie nu va fi niciodată. Lipsit să fie dar țiganul de darurile mele, și să-i rămînă numai calul, cu care numai dacă va trudi, va trăi. Și de-atunci țiganul n-a mai mîncat mîncări, căci masa nu i-a mai dat; dar bătaia umbla ca ploaia. De-atunci țiganii sînt cumu-i vedeți. Mă suii pe-o șea Ș-o auzii așa, Mă suii pe-o găină Și venii prin tină, Mă suii pe coasă Și-o spusei mincinoasă.


content:
Bag seamă lumea asta n-a fost niciodată fără împărați; așa a rînduit Dumnezeu, ca unii oameni să fie mai mari, alții mai mici, iar cei mai mici să se supună și să asculte de cei mai mari. Apoi, precum bine știți dumneavoastră, cîte țări atîția împărați, așa era din bătrîni, toată țara-și avea împăratul și tot satul, popa și mergeau lucrurile strună de oable; astăzi, firește, nu mai poate fi așa, că lumea s-a viclenit și oamenii s-au sărăcit; la un împărat îi trebuiesc mai multe țări și la un popă mai multe sate, și tot nu-i mai vede omul sătui. Dar, zice că era într-o țară departe, departe și e de mult de atuncea, era un împărat, Împăratul-Roșu. Și el, ca toți împărații, avea bunurile și bunătățile sale, dar bine zice zicala: Unde-s turme mari de oi Sînt și turme de nevoi; Unde-s turme de miei blînzi, Sînt și mii de lupi flămînzi. Adecă împăratul Roșu avea mulți dușmani, și nici să putea altfel, că doară: Numai omul seriman Nu are nici un dușman. Apoi el numai sărac nu era. Și cu dușmanii trebuia să țină luptă pe moarte și pe viață, că doară împărații nu se luptă iac-așa ca ciobanii, să-și dea o trîntă, două ș-apoi iar să se ogoaie; nu, ei se bat ca țapii, tot în capete, pînă unul mai nu se mai poate mișca, adecă ostile lor, că împărații stau și se uită, chibzuiesc, atunci apoi se împacă și se fac prieteni buni. Și cînd a plecat împăratul Roșu la bătaie împotriva dușmanilor, și-a luat rămas bun de la înălțata împărăteasă și de la cei trei feciori ce îi dăduse Dumnezeu, apoi îi sărută și dă să iasă pe poartă afară. Atunci îl plesnește ceva prin minte, își oprește calul, că mergea călare, vedeți dumneavoastră, ca gazdele, cheamă feciorii la sine și dîndu-le o legătură de chei, le zise: „Vedeți, dragii tatii, cheile astea sînt de la palatele noastre, care sînt atît de multe, cîte zile-s într-un an și încă mai mult cu trei; iată că vă dau vouă cheile, nu cumva să le pierd în cea cale lungă, iar voi fiți cu minte, grijiți de mama voastră și de casă și în toate puteți intra, numai în chiliuța de cătră miazăzi, unde slujește cheia asta ruginită, să nu intrați, că de veți intra, bine nu va fi”. Apoi se duce împăratul. Iar copiii rămîn cu legătura de chei în mînă sfătuindu-se că ce o fi avînd tată-său în chilia de cătră miazăzi? Deocamdată prind ei a căuta prin alte chilii; într-una aflară arme fel de fel, rămase de la moși-strămoși; în alta află bani din toate țările și de peste toate mările; bani de aur și de argint, cum numai la împărați se pomenesc; în altă chilie află haine împărătești nouă și vechi, rămase din moși-strămoși, toate numai posomanturi și pietre scumpe; în altă chilie află scumpeturi și bogății, la soare parcă te puteai uita oleacă, dar la ele ba. Și caută feciorii împăratului și se miră, dar nu prea, căci erau obișnuiți a vedea asemenea scumpeturi. În urma urmelor ajung la chilia de cătră miazăzi. Aci sta locului și se întrebă: Să intre? Să nu intre? Ar intra, se tem că cine știe ce o fi acolo? Nu cumva să dea de ceva primejdie, și nici n-ar fi voit să calce voia tătîne-său; n-ar intra? dar nu-și pot stăpîni dorul de a ști că oare ce-i acolo? de ce să nu intre? În urmă se hotărăsc să intre, ce a da Dumnezeu, aceea va fi! Și vîrîră cheia cea ruginită în zar și suciră o dată, de două ori, de trei ori și de-abia putură deschide ușa aceea. Iar după ce intrară-nlăuntru, ce văzură? Chilia era goală-goluță, nimic, dar nimic nu văzură. Era cît pe-aci să iasă afară, cînd feciorul cel mai mic zărește aninat de perete ceva: o icoană cu fața către părete. Haid să vedem ce o fi aceea? doară nu e chiar fermecată! Și luară icoana jos și se uitară la ea, dar... of Doamne! rămîn înmărmuriți lîngă ea. Pe icoană era pingălit un chip de muiere atît de frumoasă, cum nu mai văzură nicicînd; amuțiră cînd o văzură și nu mai putură ridica ochii de pe ea. Veni vremea prînzului, dar unde să se poată dezlipi ei de lîngă icoană? Uitară tot, și mîncare și băutură, și numai la icoană priveau. Împărăteasa s-ar fi pus la masă, dar nu-i era îndemînă singură; deci începu a striga după feciori, nimeni nu-i răspunde, apoi începe a căuta pe tot locul, cînd într-un tîrziu îi află cu icoana în mînă. Se uită și ea la icoană, se miră de frumusețea femeii aceea, și parcă ar fi voit să fie și ea așa. Într-un tîrziu apoi merseră la mâncare. Dar voia cea bună era dusă din curtea împăratului Roșu; feciorii nu mai aveau voie la nimica, nici la mîncare, nici la băutură, că de lucru nici pînă atunci nu aveau; de-abia așteptau să vie tatăl lor, să le spună cine e fata ori muierea aceea? Toată ziulița steteau feciorii cu icoana în mînă, ba și noaptea, pînă cădeau obosiți de atîta uitat, ca și cînd ar fi cosit ori îmblătit cine știe cît. O jumătate de an se munciră cu lucrul acesta, și de ce se uitau mai mult la icoană, de aceea ar fi voit să o vadă mai mult, și tot din ce în ce li se mărea mai tare pofta să știe cine e? și... Dumnezeu mai știe cîte gînduri mai umblau tinerilor prin minte! Ar zice cineva, că ce e o jumătate de an de a sta cineva ațintit la un lucru pe care nu-l cunoaște și pe care ar dori să-l aibă. Dar nu-i așa; o zi încă e mult, ba și o minută e mult, să se muncească cineva cu gînduri de ale dragostei, cînd nici nu cunoaște pe ființa care i-a căzut atît de dragă. Dar peste o jumătate de an se gătă bătaia și împăratul veni acasă. Cît îi fu de mare mirarea, cînd își află copiii slabi, îmbătrîniți și schimonosiți, iar la plecarea lui îi lăsase pe toți frumoși ca trei ruji. — Ați intrat la icoană! zise împăratul. — Am intrat, tată, răspund toți trei feciori cu un glas. — Știut-am că nu vă veți putea răbda; așa vă trebuie, de ce nu m-ați ascultat? De altmintrelea și eu sînt de vină; de nu vă opream, poate că voi nici nu vă gîndeați a umbla acolo. — Tată, zic feciorii, fii bun și ne spune, cine e muierea aceea zugrăvită în icoană? Fată e, ori nevastă? Să cercăm, doar de ți-o vom putea face noră! — Dragii tatii, nu e nevastă, e fată, e zîna zînelor, e crăiasa lor, dar e de cînd lumea de bătrînă și tot nu îmbătrînește și de nu se va mărita, nu îmbătrînește în veci, că numai măritîndu-se își pierde puterea de zînă și începe a îmbătrîni. Șade departe de aci în împărăția zînelor unde nu moare nimeni; oamenii pămîntului însă, care merg, nu se mai întorc, toți se prefac în dobitoace ori în stăni de piatră; îi prefac zînele. Mulți voinici au cercat să pețească pe Crăiasa zînelor, dar bine n-au umblat, căci zînele i-au fermecat, deoarece de s-ar mărita cumva crăiasa lor, atunci împărăția lor trebuie să se stingă, căci e ursită de Dumnezeu atîta să trăiască, pînă vor fi toate fete fecioare, și călcînd numai una cuvîntul ursitoarei, împărăția să se prăpădească, ele să piară deodată, iar cea măritată să se facă om pămîntean, supusă năcazurilor acestei vieți. Drept aceea puneți-vă pofta în cui de a mai și gîndi la ea. Împăratul credea că cu vorbele acestea a băgat minte în capul feciorilor lui, și nu-și aducea aminte că prin ele mai tare le-a ațîțat dorul de a o vedea și a o lua de muiere. A pus paie și oleu în foc, apoi poftea ca focul să se stingă! Așa e în lumea asta, iar dumneavoastră de nu vă place nu ascultați, pe mine lăsați-mă să o... mințesc mai departe. După cîteva zile, vine feciorul cel mare înaintea împăratului, și zice: — Tată, lasă-mă să-mi cerc norocul, să mă duc să văd pe crăiasa zînelor. — Eu te las, dragul tatii, ci știu bine că numai în zadar te-i osteni; mai bine rămîi tu aici și nici nu mai gîndi la ea: mergem și pețim fata împăratului Verde, care vine bucuroasă în casa noastră și bine-ți va fi. — Ba, lasă-mă, tată, dă-mi bani de cheltuială și haine de primeneală, un cal bun de călărie să merg să o aduc soție. — Bine, du-te, numai să nu te căiești. Și s-a dus feciorul cel mare al împăratului în grajd și ș-a ales calul cel mai frumos și a intrat în chilia cu armele cele mai nouă și mai scumpe, și și-a umplut două perechi de desagi cu bani, apoi a încălecat și hai la drum. Cînd iese de pe poartă îi stă în cale o babă bătrînă și urîtă și-i cere ceva de pomană, dar el se face a n-o vedea și merge mai departe. Baba însă zise: — Du-te, du-te, că acuși vii tu iar îndărăt! Și se duse feciorul cale de un ceas pînă iese din oraș și dă să treacă un pod dintre hotară, dar calul nu vru să meargă. Dă în cal, dă tare cu salcia dar calul sta neclintit, că de sub pod se auzeau răcnete ca de urs. Și unde nu iese de sub pod o mamiță hîdă și grozavă de i se ridică părul măciucă în vîrful capului și hai, băiete, îndărăt, de gîndeai că nici pe acolo n-a mai fost. Ajungînd acasă, spune tătîne-său cele întîmplate. — Nu ți-am spus, – zice bătrînul, – că așa te vei reîntoarce, cum ai plecat? Mulțam Domnului, că n-ai umblat mai rău, doară ți-a veni mintea-n belge! Peste cîteva zile vine la împăratul feciorul cel mijlociu și iar se roagă să-l lase, doară el va fi mai norocos decît cel mare. Ce să vă mai înșir vorbă? Acesta încă umblă ca cel mai mare. Acum stau ca opăriți amîndoi, cînd se ivește cel mai mic, un drăguț de fecior cît toată lumea se mira de obrăjorii lui cei frumoși, nici semn de barbă ori de mustăți, vine acela la împăratul: — Tată, cercat-au frații mei dar în zadar, ar fi rușine pe noi că nici unul să nu izbutim nici barem a vedea pe Crăiasa zînelor, necum a o avea de soție! Fii bun, lasă-mă să-mi cerc și eu norocul. Împăratul începe a rîde cu hohot, apoi zice: — Dacă frații tăi cei mari nu putură ieși nici din hotar afară, atunci tu o să intri în țara zînelor? Una ca asta mi-ar plăcea să o văd, dar nu cred. Gată-te cum îți place, că deseară știu eu că cinăm laolaltă! Copilul cel mai mic, voios că-l lasă tată-său să-și cerce norocul, porni cătră stavă să-și caute un cal potrivit pentru o cale atît de lungă. Nu ieși bine din curte și se întîlnește cu o babă hîdă și gîrbovită de greutățile acestei lumi: — Fă-ți milă și pomană, domnișorule, întinde babei ceva, cu ce te-a miluit Dumnezeu sfîntul. Și fiul de împărat bagă mîna în buzunar și dete babei un pumn de bani. — Dumnezeu să-ți fie de ajutor și să-ți facă ție după pofta inimei, zise baba depărtîndu-se. Nu merse feciorul mult și se întîlni cu o altă babă, parcă mai slabă și mai neputincioasă decît cea dintîi. Dădu și aceleia un pumn de bani și aceea încă îi mulțumi cum știu mai frumos. Cînd era să se apropie de stavă, cum mergea cu căpăstrul în mînă, numai vede că iese ca din pămînt altă babă cerșitoare în cale și se roagă să o miluiască și pe ea. Și feciorul milui și pe baba asta cu un pumn de bani. Atunci baba începu a plînge de bucurie ți-a zice: — Dragul mamei, (că mamă-sa era, împărăteasa, care în chip de cerșitoare ieșise din palat ca să cerce firea copiilor; mare fermecătoare și strigoaie mai spun că era, îngheța apa în blid în postu Sf. Petrului așa ne spun bătrînii, de aceea și ieșise ea la fiecare fecior de aci în cale să le cerce mintea și curagiul), dragul mamei, tu văd că o să ajungi la Crăiasa zînelor, dar de nu mă vei asculta, tot nu vei umbla bine. Din stavă alege calul cel mai rău, du o trocuță cu ovăz și una cu jar din vatra locului, tu să nu lăcomești nici la un cal care va trage la ovăz, dar de calul care va trage la jar, să nu te depărtezi. Arme nu lua din cele sclipicioase, ci zi cătră tată-tău să-ți dea paloșul din holteie. Acela tot este ruginit, dar nu-ți pese, acela să-l iai. Bani nu lua cu tine, nici merinde, lasă că în locul acelora o să-ți dau eu ceva, numai vino la mine în palat. Cînd gătă împărăteasa vorbele astea de zis, se făcu nevăzută și feciorul tresări ca și cînd s-ar trezi dintr-un somn greu. Apoi merse îndărăt acasă, luă o trocuță cu ovăz și una cu jar și plecă cătră stavă. La troaca cu ovăz ar fi tras stava întreagă, iar la cea cu jar veni foarte încet o mîrțoagă de gîndeai că o să cadă de slabă. Se uită lung fiul de împărat cum mîrțoaga îmbuca cu lăcomie din jar, dar nu zise nimic, gîndea însă în mintea sa: dacă mă voi duce cu schiloada asta, nu stau bun că o să ajung departe; numai împrejurarea că mînca foc îl făcu să nu crează că mumă-sa l-ar fi păcălit. Calul încă își ridică capul și zise: — Drag domnul meu, știu ce gîndești, dar nu te teme, bun e Dumnezeu și bună minte ți-a dat de m-ai căutat, gată-te de cale, dar pînă atuncea mai dă-mi un vrav bun de jar să mă satur, apoi îmi poruncește cum să merg: ca vîntul sau ca gîndul? Și merse fiul împăratului cu mîrțoaga acasă; frații cei mai mari nu-și putură stăpîni rîsul cînd îl văzură cu ce cal voiește a pleca, ba cel mai mare chiar zise în batjocură: — Pare-mi-se că de ceialalți te temi. Tată-său însă nu se învoia odată cu capul a-l lăsa să plece cu acel cal, dar după multă rugare în urmă zise: — Acum fă ce știi, eu nu mă mai amestec. Și dete feciorul un vrav mare de jar calului și mînca calul la jar mai pogan de cum ar mînca alții ovăz, și dacă gată tot jarul de mîncat, sforăi o dată de tot scântei îi ieșiră pe nări, apoi se scutură de îi căzu tot părul de pe el și rămase numai un păr luciu-galben ca aurul și era acum calul mai frumos decît toți cîți îi avea împăratul. Atunci zise împăratul: — Cu calul acesta am umblat și eu a peți. După aceea intră feciorul în chilia împărătesei să-și ia rămas bun, iar ea îl sărută și-i dete trei lucruri: un inel, un ceas și o lădiță de aur. Aceste trei daruri aveau un preț foarte mare, deoarece inelul răspîndea lumina ca soarele, ceasul strălucea ca soarele, și dacă îl puneai pe masă deschis, cînta mai frumos decît toate muzicile din lume, iar lădița asemenea era strălucitoare ca un soare și cînd o puneai pe masă și o deschideai, ieșeau din ea cele mai bune mâncări și băuturi ce sînt pe astă lume. După aceea, își încinse paloșul cel ruginit, își luă sănătate bună de la tată-său și de la frați și hai la drum. Apoi îl întrebă calul: — Domn, domnuțul meu, dar cum să te duc; ca vîntul sau ca gîndul? — Să mă duci ca gîndul, răspunse feciorul și începură a merge mai întîi mai lin, apoi tot mai tare pînă nu se mai vedeau. La podul dintre hotare se auzi un glas răgușit și înspăimîntător, dar calul nu se înfrică, ci zbură peste pod cum zboară o rîndunea peste firul de la telegraf... Și s-au dus, s-au dus multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că cuvîntul din poveste mai înainte este, mîndră și frumoasă, s-ascultați și dumneavoastră; cine o va asculta, o va învăța, cine va durmi, bine va odihni; s-au dus pînă au ieșit din țara împăratului Roșu și au ajuns în țara împăratului Verde, unde sînt oameni verzi, vitele verzi și tot e verde ce vezi. Și au ieșit și din țara împăratului Verde, care se mărginea cu împărăția zînelor; și între țara zînelor și țara împăratului Verde era o apă mare, ca Dunărea ori poate și mai mare. Lîngă apă era căsuța unui om, care ținea crîșmă și era și pescari. Acolo intră în casă: — Bună ziua, om de omenie. — Bună să-ți fie inima, voinice, dar de unde și pînă unde? — Apoi, vezi, om de omenie, sînt drumar, am venit din țara împăratului Roșu, și de mi-ar ajuta Dumnezeu, vreau să merg în țara zînelor... — Hm! zdravăn fecior și frumos ca o doamnă, ar fi daună să mergi pe acolo, că Doamne, mulți voinici și-au pus capul care au cutezat a se apropia de cetățile lor. Eu aș gîndi să te lași de gîndul cu care ai venit, mai bine șezi și te odihnește, apoi du-te în alte părți, unde te va îndrepta Dumnezeu, dar acolo nu merge că numai eu știu pînă la o sută de voinici care au trecut pe aici și nu s-au mai reîntors. — Fie ce va rîndui Dumnezeu, dar eu mi-am pus în gînd că ori aduc pe Crăiasa zînelor, ori îmi pun capul. Mai povestesc ei, cît povestesc, apoi se îmbracă feciorul în haine fetești de ai fi jurat că-i o zînă, își ia inelul, ceasul și lădița într-o trăistuță și dă să treacă granița peste apa cea mare. Pînă a nu pleca însă zice cătră gazda casei: — Bade, calul mi-l voi îndrepta, iar la dumneata, să ai grijă de el pînă mă reîntorc. Dar calul zice: — Ba nu, eu voi merge tot cu tine. Și s-au dus. După ce-au ajuns în țara zînelor, a zis calul cătră fecior: — Drag domnuțul meu, ia-mi frîul din cap și-l pune bine, și cînd vei avea lipsă de mine numai scutură frîul, că eu voi fi la tine. Așa au făcut. Și s-a luat feciorul pe jos, du-te, du-te prin căldură de gîndeai că se topește. Și a mers multă vreme; unde-l lovea foamea punea lădița jos, o deschidea și din ea ieșeau tot felul de mîncări și băuturi. După cale de mai multe zile a ajuns la curțile zînelor. Zînele se jucau într-o grădină frumoasă de nici raiul doară nu poate fi mai frumos decît grădina aceea. Lîngă poarta care era închisă, începe feciorul a plînge și a se ruga să-l lase înlăuntru. Îndată vin vreo douăzeci de zîne, una mai frumoasă decît alta, și încep a-l întreba: — Cum ai cutezat, tu, față pămînteană, să intri în țara noastră? Nu știi că om pămîntean nu e iertat să intre aici? Acum vei muri, sărmană, vai de capul tău! Ele credeau că e fată, că parcă vă spusei că se îmbrăcase fetește. — Fie-vă milă, zice el, vedeți că sînt o fată neputincioasă, lăsați-mă la voi, că am fugit în lume de frica părinților, care vreau să mă mărite, iar eu mai bine am fugit în lume decît să-mi trebuiască bărbat. Zînelor le fu milă de biata fată, o lăsară înlăuntru și o duseră înaintea crăiesei, căreia încă-i spuse că e fată din lume, fugită de la părinți de frica măritatului. Și crăiasa o primi servitoare făgăduindu-i că-i va plăti simbria pe an; atunci era anul de trei zile în țara zînelor. Și sluji fata noastră vreo trei ani dupăolaltă, și învăță toate obiceiurile zînelor, și se făcu prietină cu toate zînele, încît ele o prețuiau ca pe o soră a lor. De multe ori se chiar juca cu ele. Într-o noapte tîrziu scoase inelul din trăistuță și-l pune pe masă în căsuța ei, că ea avea o căsuță chiar lîngă patul crăiesei, vedeți dumneavoastră să fie de-a îndemână, cînd va căpăta ceva poruncă. Și cînd puse inelul pe masă, se stinseră toate lămpile și luminile din palatele zînelor și se vedea în ele numai de la inel, mai tare decît de la soare. Se spăimîntară zînele, că ce lucru poate să fie, ieșiră toate din casă și începură a căuta unde și ce e? Adecă mirarea lor fu mare cînd văzură pe masa slujnicei inelul acela minunat. Și crăiasa chemă pe slujnică la sine, să-i vază inelul. Slujnica bună bucuroasă merse și arătă crăiesei inelul. Da unde nu pune crăiasa inelul pe deget, da atîta îi părea de bine și era de zece ori mai frumoasă. — Copilă, zise crăiasa, dă-mi mie inelul acesta, ce să-ți dau pe el? — Bucuroasă ți-l dau, înălțată crăiasă, dacă mă vei lăsa să-ți sărut mîna... Crăiasa se învoi. Ea sărută mîna crăiesei, și crăiasa rămase cu inelul. Dar nu știu cum se simțiră amândouă, parcă nu ca mai înainte. Zînele celelalte începură a-și bănui ceva, dar iară se îmbărbătau: — E fată ca și noi, a cinstit inelul crăiesei, căci o lăsă aci în țară la noi și nu o alungă de unde a venit de groaza măritișului. Mai trecu multă vreme pînă o dată, chiar pe cînd era o petrecere mare în curțile zînelor, slujnica scoate lădița din traistă și o pune pe masă. Cum o scoate, cum se sting și lampele și luminile de prin feșnice, și de la lădiță se vedea mai bine decît de la soare cînd e cerul senin, iar măsuța slujnicei se umplu de mâncări și băuturi mult mai bune și mai scumpe decît ale zînelor, ba și decît ale crăiesei. Minunea era mare. Îndată sar toate de după masă, și năvălesc în căsuța servitoarei; acolo mîndrenii cum doară numai în rai poate fi, toată casa juca în aur, masa încărcată de mîncări și băuturi și de poame, care de care mai bune, și mai scumpe. Veți gîci acum și dumneavoastră că crăiasa a poruncit să meargă slujnica înlăuntru numai ea singură și cu lădița. Și s-a dus. — De unde ai tu lucrurile acestea scumpe, zise crăiasa. — De la mama mea, răspunse slujnica și nu mințea, adevărat vorbea. — Ce să-ți dau să-mi dai mie lădița? — Oh, înălțată crăiasă, aceasta e scumpă, că în orice lipsă, ea mă luminează și mă nutrește și mă adapă, dară nădăjduiesc că înălțimea ta nu mă vei alunga de aici cîtă vreme oi mai avea de trăit zile cu păcate, văzînd că am mîncare și băutură, a măriei-tale să fie dacă... mi-i lăsa să te sărut o dată cu dulce... Atunci îi rase o palmă, dar după aceea se căi și zise: — Bine, așa să fie, hai și mă sărută, iar tu să-mi dai lădița. Vă puteți închipui ce sărutare dulce a fost aceea. Dar, adevărul vorbind, după sărutarea asta se simți crăiasa nu știu cum v-aș spune, dar toată roșie ca para focului, cînd simți buzele slujnicei lipindu-se de ale ei. Zînele ar fi jurat că ceva schimbare a trebuit să se întîmple în natura crăiesei, dar tăcură, vedeți dumneavoastră; cine să cuteze a zice cuvînt nechibzuit despre crăiasă? Și era făloasă crăiasa: inelul nu-l mai depărta din deget și mai în fiecare zi punea o dată lădița pe masă să-și arete puterea; nu mai știa ce face de părere de bine. O dată îi plesni prin minte să facă un ospăț mare, mare, de la care să nu lipsească nici o zînă din lume, dar nici una, ca tot poporul de zîne să se poată mira de inelul și lădița ei, și mirîndu-se cu atîta să o cinstească mai tare. Și se adună poporul de zîne din toate părțile, veniră zîne de la răsărit și de la apus, de la miazăzi și de la miazănoapte, zîne bune și zîne rele, dar toate frumoase, una mai frumoasă ca alta; zîne și pace! Și crăiasa nu le aștepta cu nimica mîncare, nici nu aprinse nimeni focul în bucătărie ori în cuptorul de copt, că de vară era vară, iar lădița făcea ce făcea și sătura pe toți cei din giur. Destul că se adunară zînele din toată lumea într-un palat mare, și se puseră în jurul unei mese să ospăteze. Mesele însă erau goale-goluțe, nici tăniere, nici furculițe, linguri, ba nici fețe nu erau pe mese. Deodată intră crăiasa în palat cu o lădiță în mină, și îndată toate zînele puseră mîinile la ochi, neputîndu-se uita la ea ca la un soare. Încetul cu încetul li s-au dedat ochii cu strălucirea și începură a-și lua cîte una mîinile de la ochi. Minunea era mare. Dar cînd deschise crăiasa lădița, atunci minunea minunilor! Masa se încărcă singură de mîncări și băuturi, la toată zîna tot tăniere de aur, lingure și furcuțe de aur și cuțite de diamant, la fiecare zînă pahar de aur și mari cupe de aur pline cu băuturi scumpe. Acolo să fi fost la ospăț. Destul că se minunară zînele, da, se minunară și se ospătară, mîncară și băură, și apoi începură a gusta struguri și alte poame scumpe, care ieșeau ca din pămînt, numai vedeau că se pun pe masă, dar de unde? și cum? nimeni nu înțelegea afară de crăiasa și de curtenele ei. Și văzură soare răsărind și soare sfințind, dar întunecîndu-se nu văzură, că lumina inelului și a lădiței mai tare era decît a soarelui. Veselia era mare, cinstea crăiesei și mai mare! „În adevăr, ziceau zînele, – noi nu ne putem măsura nici în frumusețe, nici în minte, dar nici în putere cu zîna noastră”. Și crăiasa era fericită. Și porunci zînelor să cînte toate împreună o cîntare de veselie. Iar zînele nu așteptară să le mai spună o dată, ci începură o cîntare, dar așa cîntară, încît îngerii din rai să tacă înaintea lor. Doamne ce drăguță de cîntare! Toată ceata era beată de bucurie și fericire, apoi ridicară paharele în cinstea crăiesei lor viteze și le goliră pînă în fund, după aceea iar începură o cîntare și iar o ciocnire de pahare și tot așa pînă colo către miezul nopței. Atunci, tocmai cînd zînele scoteau cîntarea cea mai frumoasă din gurișoarele lor, servitoarea scoate orologiul și-l pune pe masă în căsuța ei. Să fi văzut mîndrețe! Soarele să se ascundă, că e numai ca o umbră pe lîngă acel ceas strălucitor. Cînd îl puse pe masă, gîndeai că toate curțile sînt ocolite de sori, așa lumină arunca. Apoi îl deschise și începu ceasul a cînta, dar așa cîntare, încît zînele, că erau zîne, dar rămaseră ca mute, nici nu puteau asemăna glasurile lor cu cîntarea ceasului, înmărmuriră o dată, îngălbeni fiecare, se uită una la alta spărioase ca o căprioară și numai tîrziu prinseră inimă, după ce le chemă crăiasa cu ea, să vază ce e? Și-au mers toate împreună și au văzut ceasul pe masă în căsuța slujnicei, și nu se puteau destul mira de frumusețea și de măiestria lui. Crăiasa se uită cît se uită, apoi făcu semn zînelor să intre în palat, că și ea vine îndată. Și intrară zînele în palat zicîndu-și: „Crăiasa o să cumpere și muzicele de la servitoare”. Iară crăiasa dacă rămase singură cu servitoarea zise: — Draga mea, de unde ai tu lucrul acela frumos? Iar servitoarea răspunse: — De la mama mea le avui toate; două lucruri îți dădui măriei-tale, și mie îmi rămase acesta. — Oare să mi-l dai tu mie, zise crăiasa. — Cam cu greu măria-ta, că eu sînt fată streină și săracă iar cînd mă ajunge jalea, îl pun de-mi mai cîntă, să-mi mai stîmpăr sufletul: numai atîta mîngîiere mi-a mai rămas în lume. — Ba, zise crăiasa, tu rămîi pentru totdeauna aicea la noi, voi aduna zînele la o zi mare să te farmece și pe tine; să te facă zînă, și nu vei mai ști în veci ce sînt supărările: dă-mi mie ceasul. Atunci slujnica zise: — Măria-ta, înălțată crăiasă! Grație capului meu? — Grație, fata mea, răspunse crăiasa. — Ei bine, măria-ta, dacă vrei ca și ceasul acesta cu muzici să fie al măriei-tale, atunci vino și în noaptea aceasta, dormi cu mine în căsuța aceasta, în patul acesta, ca să știu, că am dormit și eu o dată cu crăiasa zînelor. Atunci crăiasa... pliosc! cu o palmă peste capul slujnicei: aceasta însă tăcu. După aceea se gîndi crăiasa: „De ce să nu dorm cu ea într-un pat? E fată frumoasă, patul ei e ca și al meu; mîne-poimîne o facem zînă; mă supun, știu că nu mă farmecă ea; cum nu mi-a fost nimic cînd mi-a sărutat mîna și cînd m-a sărutat pe obraz, nici acum nu-mi va fi”. Apoi zise către servitoare: — Auzi, fetică, dă-mi ceasul și după ce se culcă toate zînele, iată îți dau cuvîntul meu de crăiasă, că viu și dormim împreună. Fata se-nvoi. Crăiasa merge făloasă cu ceasul și-l pune pe masă, iar ceasul începu a cînta pînă ce toate zînele adormiră cu capetele pe masă, căzură ca moarte de ospătate și de cîntecul cel puternic al muzicei din ceas. Crăiasa apoi merse încet, în vîrful degetelor, pînă în căsuța slujnicei, care o dezbrăcă și se culcară amîndouă cuprinse una în brațele alteia. A doua zi cînd era soare la prînz, se deșteptară îmbrățișați... bărbat și nevastă. Ea începu a plînge temîndu-se de furia zînelor, dar el o mîngîie, apoi se îmbracă și ies amîndoi afară. Nici urmă de palate nu mai era, nici umbră de zîne nu se mai vedea. În minutul cînd crăiasa a devenit nevastă, curțile zînelor se cufundaseră în pămînt cu zîne cu tot și rămase numai căsuța unde dormea crăiasa cu feciorul de împărat. Ceasul și lădița încă le înghițise pămîntul. Numai inelul mai rămăsese în degetul crăiesei, care încă își pierduse puterea de zînă și rămase o femeie ca toate femeile, numai mai frumoasă decît toate. De atunci zîne nu mai sînt pe pămînt. Acum zise feciorul cătră ea: — Draga mea, așa a fost să se întîmple, veacul zînelor a trecut, iar tu a fost scris să fii soția mea, crăiasa mea. Femeia răspunse: — Văd că așa a fost să se întîmple, drept aceea eu mă las condusă de tine, unde ne-a împinge soartea acolo merg cu tine. Și se luară la drum, și-au mers multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că cuvîntul din poveste mai-nainte este, mîndră și frumoasă, s-ascultați și dumneavoastră, că cine o va asculta o va învăța, cine va dormi bine se va odihni; cui nu-i place, nu asculte, pe mine mă lase să mințesc pînă la capăt. Și s-au dus multă cale și lungă, tot pe jos. O dată îi plesnește feciorului prin minte că el are și cal, căută frîul, îl scutură și se ivește calul lui zicînd: — Ce poruncești, drag domnuțul meu? — Să ne duci pe amîndoi, dincolo de apă. — Ca gîndul ori ca vîntul? — Ca gîndul! Și se suiră amândoi pe cal și zbură calul cu ei pînă la pescarul dincolo de apă. Și era obosit calul, că mă rog zburase cu ei trei ani de zile, cale lungă nu glumă. Cînd fu la casa luntrașului, calul plesni de obosit. Ei stătură cît stătură, și dau să meargă acum pe jos, prin țara împăratului Verde, cătră casă, în țara împăratului Roșu. Acum însă aveau un copilaș ca de doi ani. El luă copilul în brațe și merg amîndoi, cale de o jumătate de zi. Cînd fu pe la amiazi nu mai puteau de cald. Ajungînd la un rîu dau să se scalde. Lasă deci copilul pe țărmure jucîndu-se cu inelul și ei se bagă în apă să se răcorească. Un trăsnit de corb n-are ce lucra, ci vine și fură inelul de la copil și luîndu-l în cioc zboară cu el în sus. Copilul începe a țipa de părere de rău, tată-său iese repede să vază ce e? Vede atunci corbul zburînd cu inelul în gură. De loc ia paloșul și fuga, așa cum era, după corb, că mă rog nu era vreme de pierdut cu îmbrăcatul. Și merge și merge, adică fuge corbul prin văzduh, iar el pe pămînt, pînă era chiar în dreptul corbului, atunci aruncă paloșul și nimerește pe corb chiar în inimă de scapă inelul din clonț. După ce află inelul se reîntoarse la soție și la copil, se îmbracă și hai la drum. Multă vreme vor fi călătorit, cît? nu se știe, destul că hăinuțele li se stricară și călătoreau de ici pînă colo, cîștigîndu-și merinde cu lucrul mîniîor, ori cu cerșitul. Ajunseră zile grele. O dată, într-o zi cam pe la ojină, sosiră într-un oraș, chiar în orașul de unde era el, dar nu spuse nevestei că doară ei ar fi ajuns la locul către care călătoreau, ci intrară într-o crîșmă slăbuță, acolo ia el o chiliuță și se așeză zicînd: — În orașul acesta vom sta vreo două-trei zile, vom lucra să ne însămăm bani de cale, să ne ajungă pînă acasă. Dimineața se scoală el, merge în boltă și cumpără două perii și vacs și le dă nevestei zicînd: „Eu merg la lucru unde voi căpăta ceva, tu stai în piață lîngă fîntîna aceea, colo pe piatră, pe acolo vor trece domni, ofițeri, generali, vor zice să le ștergi păpucii de praf și vei căpăta frumoși bani, iar eu merg, voi căpăta niște lemne de tăiat ori altceva de lucru, numai să ne adunăm ceva bani de cale”. O lăsă și se duse la curtea împăratului, unde de bună seamă zdrențos cum era, nu-l cunoaște nimeni. Intră la maică-sa, la împărăteasa, care îl cunoaște și poruncește numaidecît să-l îmbrace în haine crăiești, apoi povestește el toate din fir în păr cum s-au întîmplat și unde și cum și-a lăsat nevasta. După aceea se arată fraților și tătîne-său, care abia îl mai cunoșteau, crezînd că de mult a murit prin cea lume mare. Tatăl său era slab și bătrîn, nici nu mai putea umbla, frații lui purtau treburile împărătești. Bucurie mare era și-l întreba care de care că cu nevastă vine? Cu Crăiasa zînelor ori cu alta? El răspundea că pe poimîne va fi aici cu mare pompă: să se gate numai de nuntă. Apoi merseră cu frații și cu domnii cei mari la preumblare. Cînd au ajuns la fîntîna din mijlocul pieței, văzură o femeie zdrențoasă stînd pe piatră cu un copil lîngă ea: — Haideți, zice feciorul cel mai mic, să ne șteargă săraca aceea papucii de praf, să capete și ea ceva! Și merseră toți. Ea le șterse păpucii și fiecare îi dete cîte un taler, doi. Dar ea nu-și cunoscu bărbatul, cum era acum îmbrăcat crăiește. Și căpătă ea o mulțime de bani acum. De abia aștepta să vină seara, să spună bărbatu-său cît a căpătat. Seara, bărbatu-său dezbrăcă hainele cele scumpe și îmbrăcă iară cele zdrențoase și merge la ea, ducînd și el doi taleri, ce zicea că i-a căpătat și el în aceea zi. Bucuria fu mare. Ea îi spuse ce domni mari au venit la ea și cîți bani a căpătat. — De voi căpăta numai în două-trei zile cîte atîția bani, zicea ea, o să ne facem gazde. Cinară și se culcară. A doua zi de dimineață îi cumpără el un car de oale, zicînd: — Azi e tîrg mare aci, tu vei vinde oale, și eu iar voi merge la lucru, să mai capăt și eu ceva. Apoi el merse la maică-sa se îmbrăcă crăiește, și acolo cătră amiazi iese la preumblare, cu un regiment de călărași, el chiar în fruntea regimentului și călărașii după el, spunîndu-le că tot după el să meargă, ori pe unde îi va duce. Ajungînd în tîrg, el merge drept peste oalele femeii celei zdrențoase, și regimentul după el, de nici un hîrb n-a rămas întreg. Biata femeie începe a se boci și plînge pînă seara, cînd îi vine bărbatul. — Ei, dar ce-ai de plîngi? îi zise el. — Dar cum n-oi plînge, că a venit un tîlhar de general cu un regiment de călăreți și toate oalele mi le-a spart, a trecut cu caii peste ele și ce cîștigasem ieri, tot îmi prăpădi azi, prăpădi-l-ar Dumnezeu din lume! — Nu te supăra, că iată eu aduc iară doi taleri și pe nune te-i tocmi bucătăreasă aci la curte, unde tăiai eu lemne azi și ieri, mîne vei trăi bine și vom fi într-o curte. Și au mers dimineața împreună; el a băgat-o în bucătărie, apoi s-a pierdut de ea prin cele case multe. Colo, cătră amiazi, o cheamă împărăteasa într-o casă, o îmbrăcă ca pe o zînă, ieși bărbatu-său din altă casă și atunci se cunoscură și merseră în palat, unde erau domnii și boierii țării adunați uitîndu-se la icoana, ce stătuse în chilia dinspre miază-zi, cu fața cătră părete. Cînd o zăriră, mai înlemniră de minunea ce le sta înainte; era cu mult mai frumoasă decum o arăta icoana, iar de braț cu bărbatul și cu copilul de mînă-i ședea așa de bine, cum nici spune nu se poate. Acum să fi văzut bucurie și desfătare! Preoții le cîntară: Isaia dănțuiește, ospățul se începu, muzicele cîntau și toți erau fericiți, împăratul cel bătrîn, chiar muri de bucurie, iar cu limbă de moarte lăsă ca fiul acesta, cel mai mic, să rămînă împărat în locul lui, care lucru s-a și întîmplat și, de n-a murit, și astăzi împărătește. Iar eu mă suii pe o șea și o spusei așa, șeaua a fost cam ruginoasă și povestea mincinoasă!


content:
A fost odată ca niciodată, că de n-ar fi, nu s-ar povesti. A fost un împărat, că vezi bine, împărați totdeauna au fost și vor fi, dar mai mulți au fost bătrîni, nu tineri și frumoși ca acela, de care vreau să vă vorbesc. El era frumușel ca rupt din soare, dar nu-și găsea împărăteasă pe plac. Vezi bine, singur nu putea trăi, deci și-a luat o țigancă să-i caute de trebile casei. Nu era ea țigancă, ci fiindcă era neagră și rea de gură ca o meliță, toți în curtea împărătească în batjocură îi ziceau țigancă. Și apoi fiindcă gurile rele vorbeau că împăratul se ținea cu găzdoaia, acelea care ar fi venit nu i-au trebuit împăratului, iar acelea, pe care le-ar fi luat, nu veneau după el, și așa a rămas neînsurat. Nu-i vorbă, nu era bătrîn, dar pe atunci se însurau, mai ales feciori de împărat, mai tineri. Odată împăratul a mers la mustră cu cătanele pe cîmp. Împăratul era îmbrăcat ca un ghinărar. Pe cîmp culegeau la cînepă trei fete surori. Fetele acelea necunoscînd pe împăratul, nici că se cugetau ca el să fie pe aci. Cea mai mare grăi dar: — De m-ar lua pe mine diregătorul împăratului toată curtea împărătească i-o aș sătura cu o pită. Cea mijlocie grăi: — De m-ar lua pe mine scriitorul împăratului, toată curtea i-o aș îmbrăca cu un fus de tort. Iar cea mai mică, care întrecea în frumusețe pe celelalte surori ale ei, și care era ca luna între stele, cu păr galbin ca aurul, zise și ea: — Pe mine de m-ar lua însuși împăratul, i-aș face doi feți-logofeți cu părul de aur, o fată și un fecior, ca și care în lume n-ar mai fi copii omenești să-i întreacă în frumusețe. Cele două surori mai mari începură a rîde, dar cea mai mică zise: — Ce rîdeți? Dacă voi n-ați fi în stare să faceți ce ați zis, atunci nici eu, și atunci trebuie să rîdeți de voi, iar dacă voi ați fi în stare să faceți ce ați zis, atunci de bună seamă și eu, și nu trebuie să rîdeți de mine, ci de necazurile noastre, că în necazuri ce sîntem cuprinse, mai avem timp ca să și glumim. Dar fetele tot rîseră de supărarea celei mai mici, după aceea vorbiră de alte lucruri. Un hoț de cătană, care era la pîndă, auzise vorbele fetelor, și cînd sfîrși cea mai mică vorbele, iute se și duse la împăratul, și-i spuse ce-a auzit vorbind cele trei fete din cînepă. Împăratul se duse pe acolo cu alte tisturi și văzîndu-le așa de frumoase, se îndrăgosti de cea mai mică, cu toate că erau îmbrăcate sărăcește. Trimise dar vreo șase cătane și un căpitan, cu poruncă ca nevătămate să le aducă în curtea împărătească; și el își făcu diregătoria, dar gîndul îi era tot la fata cea mai mică și la dorul de a avea doi copii ca cei făgăduiți de ea. Într-un tîrziu se pomenește că vine căpitanul cu cele șase cătane și zise: — Înălțate împărate! Am fost ca să aduc pe cele trei fete din cînepă în curtea împărătească, dar fiindcă ai zis să le aduc nevătămate, nu le-am legat să le aduc cu sila, iar ele de bună voie nu vreau să meargă zicînd, că fără de mama lor nu merg vii, decît moarte; deci le-am poruncit să nu se miște de acolo pînă ce nu voi merge iarăși, și mi-au făgăduit că vor sta acolo. Înălțate împărate, spune-mi dar ce să fac? — Du-te și adu și pe mama lor și le du pe toate patru în casa cea de sfat, și să le încui acolo, dar cheia să nu o dai la nimeni, decît mie. — Am înțeles, înălțate împărate, așa voi face. Împăratul grăbi să meargă iute la muștră, ca să se sfîrșească și să vază ce-a fi și cu cele trei fete. Căpitanul s-a dus pe la cele trei fete, le-a luat cu el, s-a dus pe la mama fetelor și-o adus în holda de cînepă, și aci împreună cu cele șase cătane, pe care nu le-a dus în oraș, au mers împreună la curtea împărătească și căpitanul a făcut după cum i-a poruncit împăratul. Cu lacrămi în ochi și mai moartă de frică a întrebat mama fetelor pe fete, ce au făcut? iar fata cea mai mare a spus tot din fir pînă în păr, ce-au vorbit în cînepă, neștiind că le-a auzit cineva, dar zicea: — Poate că pentru altceva ne-au adus aici. — Vai, săracele de noi, amărîtele de noi, pentru bunul Dumnezeu ce ați vorbit, se va fi mîniat împăratul pe noi și ne va închide pentru nesocotința voastră. Vai, nesocotitele de voi, cum ne-ați nefericit voi nechibzuitelor, nenorocitelor. Și ea își smulgea părul de supărare, se văieta săraca mamă, și plîngea. Fetele cu lacrămile în ochi suspinau și ele și așteptau să-și vază capătul. Cam de cătră seară veni împăratul în casă, unde erau fetele și mama lor. Cu împăratul veneau și diregătorul și scriitorul împăratului, precum și alți domni de divan, și se puseră la locul lor fiecare. Cînd se puse să șază împăratul, fetele și mama lor, supărate și cu lacrămile în ochi, se duseră înaintea împăratului, îngenuncheară cerînd milă și iertare. Împăratul le porunci să se scoale, se uită urît la ele și le întrebă cu glas aspru: — Spuneți, fetelor, ce-ați vorbit de mine și de curtea mea, cînd ați cules mai în dimineață cînepă?! Fetele căscară gura să răspundă, dar muma lor le luă vorba din gură și căzu din nou în genunchi înaintea împăratului și cu amar plîns zise: — Milă și iertare, înălțate împărate, pentru vorbele lor nesocotite și nechibzuite, milă și iertare, înălțate împărate, cer! — Nu te întreb pe tine, ci pe ele, răspunse împăratul cu răstire, spuneți ce ați zis tot din fir în păr, și să nu tăceți ceva, că am mărturie, și de vă prind cu minciuna, e vai și-amar de voi, adăugă împăratul. Fetele nu avură ce face, și spuseră, începînd cea mai mare: — Eu am zis, înălțate împărate, că de m-ar lua de nevastă diregătorul înălțimei tale, aș sătura toată casa împărătească cu o pită. — Eu am zis, adăugă cea mijlocie, că dacă m-ar lua de nevastă scriitorul înălțimei tale, aș îmbrăca toată casa împărătească cu un fus de tort. — Eu am zis, urmă a treia, cea mai mică, că dacă... și începu a plînge și-și acoperi fața. — Iute, spune! ce-ai zis? întrebă împăratul mînios. — Dacă m-ai lua de nevastă, înălțimea ta, ți-aș face doi feți logofeți cu părul de aur, o fată și un fecior, pe care în lume n-ar mai fi copii omenești să-i întreacă în frumusețe. Și iar începu a plînge. După aceea urmă: Aici sînt, fă ce-i vrea cu mine, numai mamei să-i dai pace. Împăratul, rănit pînă în suflet de frumusețea fetei celei mai mici, întrebă mai domol, uitîndu-se la cea mai mică: — Ați fi voi în stare să faceți ce-ați zis? — Am face, răspunseră toate trei deodată. — Diregătorule și scriitorule, voiți? că și eu vreau, grăi împăratul cătră diregător și scriitor. — Vrem! răspunseră aceia voioși. — Mîine ne vom cununa, zise împăratul. Fetele, la porunca împăratului, rămaseră în curte cu mama lor cu tot pînă în cealaltă zi, cînd veni popa, îi cunună și făcură odată trei ospețe, care au ținut o săptămînă. După ospețe, fetele au rămas ca neveste în curtea împărătească, iar împăratul cinstind pe soacră-sa cu fel de fel de daruri, a lăsat-o să meargă acasă. După ce se gătă ospățul, se începu și vremea lucrului. Cît era de voios împăratul, văzînd că cele două fete mari îi țin hrana așa de ușor și fără cheltuială. Fata cea mai mare nutrea curtea cu o pîine, iar cea mijlocie o îmbrăca cu un fus de tort. Bărbații celor două fete, diregătorul și scriitorul împăratului, erau îndestulați cu tocmeala ce au făcut, căci erau frumoase și făcură pe voia împăratului, făcîndu-se neam cu el. Împăratul încă era îndestulit, căci fata cea mai mică era frumoasă ca un boboc; cît de mare îi fu bucuria însă, cînd nevastă-sa, adică împărăteasa, rămase însărcinată, și abia aștepta, dimpreună cu toți curtenii, să vază ținea-se-va de cuvînt precum s-au ținut surorile ei? Cele mai nemulțămite erau surorile cele mari și găzdoaia împăratului, care ținea cheile pivnițelor și ale cămărilor; pizma intrase în ele, și se ciudau toată ziua, că au ajuns a fi supuse celei mai tinere. — De ce n-am zis eu să mă ia împăratul, oftă sora cea mai mare smulgîndu-și părul de necaz, căci acum eu aș fi mai mare în curtea împărătească. — De ce n-am zis eu să mă ia pe mine împăratul, strigă cea mijlocie, bătîndu-se cu mîinile în piept, acum nu mi-ar porunci ea. Cioara de țigancă nu-și mai ținea gura, ci ca o meliță uscată tot clăpînțea la urechile împăratului, învinuind pe împărăteasă cu fel de fel de necuviințe. Împăratul era om bun, însă temător, el își iubea din adîncul inimii sale nevasta, căci pe lîngă frumoasă, mai era și harnică; dar dădea crezămînt veștilor, ce le auzea de la țigancă, și așa o mai certa cîteodată, din care pricină împărăteasa nu era mulțămită cu starea ei. Odată, aflîndu-se singură țiganca, se duseră la ea cele două surori mai mari și între altele vorbiră și de starea lor, ce noroc mare au avut, că din fete sărace s-au făcut gazde mari. — Eu nu sînt de fel fericită, grăi sora cea mai mare! Cum se poate, să-mi poruncească mie o soră mai mică? — Nici eu, grăi cea mijlocie, nu sînt fericită iarăși pentru aceea, și cît voi trăi, nu o voi vedea cu ochi buni! — Nu știu pentru ce, se prefăcu țiganca, nu sînteți fericite, cînd vedeți pe surioara voastră împărăteasă! — Apoi ca să ne poruncească și să ne fie doamnă nouă? grăiră amîndouă surorile! — Aceea nici nu e prea bine, urmă țiganca, că o soră mai mică să fie stăpînă la niște surori mai mari, nici mie nu-mi cade bine, ca ea să mă stăpînească pe mine, care am crescut aici în palat, și-am fost mîna dreaptă a împăratului, dar n-am ce face, trebuie să sufăr și acest necaz venit pe capul meu. — Dar oare pînă cînd va să suferim? întrebară surorile odată. — Pînă cînd va vrea Dumnezeu, răspunse țiganca prefăcută. — Pînă cînd vrem noi! zise sora cea mai mare. — Bine zici, soră, zise sora cea mijlocie, să ne mîntuim de ea. — Dacă e așa, zise țiganca, și eu vă voi fi soață întru năzuință de a ne scăpa de ea, și apoi lăsați tot lucrul pe mine, că voi face ce voi ști. — Bine va fi! răspunseră cele două surori; își deteră mîinile și plecară voioase, că totuși în urmă se vor putea mîntui de ea, văzînd-o sub picioarele lor. Vremea nașterii împărătesei se apropia. Împărăteasa avea să sufere destule, atît durerile de naștere, care se prevedeau a fi după cum făgăduise, cît și clevetirile, ce auzea că merg în urechile împăratului, de la țigancă, că n-ar fi în stare să-și îndeplinească făgăduința, și alte multe născociri, pe care împăratul le aducea aminte, și așa îi amăra zilele vieții. Împărăteasa tăcea așteptînd timpul în care va curma bănuielile aduse asupra ei, arătînd adevărul. Dar orînduiala dumnezeiască dete că împăratul să se pună în fruntea oastei sale și să se ducă la hotarele împărăției, de unde primise veste că un dușman a venit, prădînd și arzînd tot și legînd oameni spre a-i duce în robie. Cu inima înfrîntă, căci se despărțea de nevasta lui în timpul în care văzîndu-și dorința împlinită, să se poată bucura, supărat căci dușmanul i-a călcat hotarele, a trebuit să plece cu lacrămile în ochi. Lăsă dar toată curtea împărătească în jale, numai țiganca și cele două surori se veseleau, căci își vedeau ținta lor mai ca împlinită, nădăjduind că în timpul în care împăratul nu e acasă, vor putea face ceva cu împărăteasa. Timpul nașterei sosi, iar țiganca cu surorile, prin lingușiri, izbutiră a da unele îndrumări, ce avea să țină împărăteasa, cînd va naște. Împărăteasa le crezu și rugă pe țigancă să-i fie moașă. Atunci țiganca o îndemnă să se suie în pod cînd va veni clipita, iar ea ca moașă va sta pe scară cu un ciur în mînă, sprijinind feții ce vor să se nască. Cum o întețiră durerile, împărăteasa se sui în gura podului, iar țiganca ca moașă și cele două surori ajutătoare rămaseră la scară, sora cea mai mare cu doi cățeluși în șurț. Născu întîiaș dată un băiat mai frumos ca razele soarelui și strălucea în ciurul în care căzuse ca un luceafăr. Țiganca nemiloasă, înainte de a plînge copilul, îl dete surorilor să-l pună deoparte și să aducă un cățel pe care i-l puse în ciur. Împărăteasa nu văzu nimic. Între dureri născu și al doilea copil, o fată, ce era frumoasă ca și razele soarelui, cu păr galbin, gîndeai că sînt fire de aur. Surorile și pe aceasta o puseră lîngă fecior, și mai puseră un cățel în ciurul pe care îl ținea țiganca. După ce a născut împărăteasa, a fost luată din pod, dusă în casă și așezată în pat, mai tîrziu după ce și-a venit în fire, a cerut să-și vază copiii, să-i îmbrățișeze cu drag ca o mamă, atunci țiganca a adus înfășați cei doi căței. Cu mirare întrebă împărăteasa, ce sînt aceia, iar cînd i-a spus țiganca că sînt feții pe care i-a născut, atunci pricepu mișelia țigăncii. — Pentru ce aduci acești doi căței? — Aceștia îți sînt copiii ce i-ai născut! Împărăteasa voi să zică ceva, dar nu putu de amărăciunea ce-i veni, se puse deci cu fața în jos și începu a suspina și a plînge, bătîndu-se cu pumnii în piept și smulgîndu-și părul de supărare. I se părea că vede pe împăratul venind și cum o ar bate și în urmă o va omorî. De moarte nu-i era frică, ci îi era rușine de lume, știa că ea și-a ținut cuvîntul, dar țiganca o a înșelat; îi veni în minte traiul cel liniștit de acasă; îi păru rău de ce a făcut, dar toate erau tîrziu. Așteptă cu neastîmpăr ce va să fie cu ea, așteptă pe împăratul cu temere, se rugă lui Dumnezeu să o scape de necazul acesta și trimise după surorile ei să o mai mîngîie. În zadar își așteptă surorile, căci ele nu veniră, ceea ce îi mai mări necazul și supărarea: acum știa că și surorile ei sînt amestecate în lucrurile țigancei; acum așteptă pe împăratul să vină cît de iute s-o scape de lumea aceasta vicleană. Se văita și striga: — Oh! Doamne, așa de tare am păcătuit, de mă pedepsești atît de aspru; iartă-mă de ce am făcut, vai săraca de mine, amărîta de mine! ce va fi cu mine?! Surorile cu țiganca suciră capul la copii și îi duse în fundul grădinei, îngropîndu-i în gunoi. La trei zile veni vestea că împăratul a biruit pe dușman și are să vină cît de iute. O parte din slujitorii și din poporenii orașului se bucura, iar altă parte se întrista, părîndu-le rău de împărăteasă, căci o știau cît de bună este la inimă. În cele din urmă ziua sosi. Împăratul intră în oraș și abia așteptă să-și vază dorința împlinită, întrebă pe curteni, că născut-a împărăteasa? Curtenii îi răspundeau că da. Intră în casă unde zăcea împărăteasa și zise către țigancă: — Unde-mi sînt copiii? Țiganca dezveli atunci cățeii și arătîndu-i, zise: — Iată, împărate, ce ți-a născut împărăteasa. Împăratul făcu un pas înapoi, se lovi cu palma peste frunte, se uită la împărăteasa cu mîinile și zise: — Ce sînt aceștia? Sînt eu cîne? — Ba ferească Dumnezeu, răspunse țiganca, împăratul nostru nu poate fi cîne! — Aruncați de aici spurcații aceștia, iar pe mama lor duceți-o dinaintea mea, să n-o mai văd, porunci împăratul. Țiganca așa făcu, cățeii îi duse afară, pe împărăteasă o îngropă pînă la brîu în groapa din bucătărie, unde aruncau rămășițele mîncărei, și zise: — Din pulbere ai ieșit, și tot în gunoi vei rămînea. Împărăteasa își aruncă ochii în jos și începu a plînge cu amar și a suspina părîndu-i rău că n-a poruncit împăratul s-o ucidă, și să scape de țigancă, dar totuși nădăjduia că doară, doară va ieși la lumină mișelia țigancei și nevinovăția ei. Țiganca ieșind afară pe ușe, zise de auzi împărăteasa: — De acum iar am să fiu iubită împăratului. Din locul unde au fost îngropați copiii cei adevărați, a doua zi răsăriră doi peri, iar la a șaptea zi perii au fost mari, înalți și rămuroși și plini de pere frumoase, galbene ca aurul și străluceau ca soarele. Cînd se ducea împăratul pe acolo, ramurile perilor se plecau în jos, cătră împăratul, ca și cînd l-ar îmbia să-și culeagă, iar cînd mergea țiganca sau surorile mai mari atunci ramurile se ridicau și le loveau peste ochi. Împăratul văzînd aceasta zise: — Oare de unde au răsărit perii aceștia aici, și pentru ce mie mi se pleacă, iar vouă, nu, ba încă vă și lovesc? — Acesta trebuie să fie o boscoană mare, zise țiganca, ai grije, împărate, să nu dai de rău și de nu vei tăia acești doi peri, să faci două paturi în casă, să știi că nu mai mănînc pîine și sare cu tine. Împăratul nu avu ce face, se plecă țigancei, tăie perii cu mîna lui și porunci că încă azi să facă din aceia două paturi frumoase în casa sa de durmit. Cînd veni seara, paturile și fură gata, în unul se culcă împăratul, iar în celălalt țiganca. Noaptea scîndurile din patul unde dormea țiganca ziseră: — Greu îți este, soră? — Ba, frate, mie nu-mi e greu, că pe mine doarme împăratul, tatăl nostru. Dar ție greu îți e? — Mie mi-e tare greu, că pe mine doarme netrebnica de țigancă. Și începu patul a se mișca mereu, încît țiganca nu putu dormi de felul felului. — Împărate, ți-am spus că trebuie să fie ceva boscoane, dar de nu vei tăia paturile și să le bagi în foc să știi că nu mai mănînc pîine și sare cu tine. Împăratul iar n-avu ce face, se supuse vorbei țigancei, tăie paturile cu mîinile lui și le băgă în foc. Țigancei îi fu frică să nu se născocească ceva din scînteile focului, deci puse la două hornuri, unde era foc, două servitoare cu două mături poruncindu-le să nu lase nici o scînteie să scape afară din horn. În zadar fu însă truda țigancei, căci de la o servitoare scăpă o schinteie, de la cealaltă altă schinteie și se duseră în grădina împăratului, unde erau florile împărătesei. În cealaltă zi din schinteile cele două s-au făcut doi mielușei cu lîna de aur și coarne de argint. Cînd i-a văzut împăratul tare s-a minunat, dar mai tare atunci cînd văzu că mieii se apropie de el și îi sărută mîna și îl mîngîie frecîndu-se cu lîna cea frumoasă și moale de hainele împăratului. Împăratul n-a mai știut ce să facă de bucurie, și a strigat pe țigancă să vină să-i arete ceva. Cum veni țiganca, mieii se luară după ea cu coarnele. Țiganca o luă la fugă și nu se opri pînă în casă. Împăratul rîzînd o urmă, dar nici nu intră de tot în casă și țiganca cu o gură mare începu: — Împărate, să știi că este ceva boscoană făcută și crede-mă că o să fie rău de nu vei tăia mieii aceia! — Iar mă faci să tai niște miei așa de frumoși! — De nu-i vei tăia, să știi că nu mai mănînci pîne și sare cu mine! Împăratul tăie mieii cu mînile lui, iar țiganca după ce puse pieile în pod, porunci ca din carne să se facă mîncare, iar mațele le trimise la rîu cu două servitoare, lăsîndu-le aspru, că în spălat să fie cu grijă să nu scape nici un fir pe rîu. O servitoare, cînd spălă, scăpă un fir de maț și zise către cealaltă: — Tu, eu scăpai un fir de maț. — Și eu scăpai ține-te și nu-l lăsa, acuma e pe la tine. Cea din vale nici nu umblă să prindă mațul, ca să fie și cealaltă greșită cu lucrul, și dacă va fi ea pedepsită, să fie și cealaltă. După ce au spălat mațele, s-au dus acasă. Din cele două fire de mațe s-au făcut, aici la marginea rîului, doi copii, o fată și un fecior, nu frumoși așa, ci cum n-au mai fost, dar nici nu vor mai fi. Amîndoi aveau păr de aur și pielea frumoasă de gîndeai că sînt îngeri. Cum se jucau băieții pe țărmure, soarele, trecînd i-a văzut și a stat în loc de s-a mirat de frumusețea lor. Le-a aruncat două rînduri de vestminte, în care copiii s-au îmbrăcat. Feciorașului i-a mai aruncat o fluieră, care cum o văzu, se puse și cîntă din ea. Copilul cînta, iar sora-sa juca; așa de frumos își petreceau, încît soarele a stat în calea sa trei zile și trei nopți, și-ar fi stat mai mult, dacă n-ar fi trimes Dumnezeu după el să grăbească, căci oamenii și vitele mureau pe cîmp de ostenite, și așa și era, căci oamenii lucrau necontenit în vreme bună, tot așteptînd că doară ba acum, ba acum se face seară, dar nu s-a mai făcut pînă la trei zile, cînd oamenii și vitele cădeau de osteniți, vițeii mureau de foame, caii au picat din ham și pămîntul crăpase tot de arșița soarelui. Pînă seara se tot jucară copiii, iar după ce se îmbeznase cam bine, plecară pe cale, vrînd să se bage undeva să doarmă pe noapte. Fiind întunerec la toți în casă, nu se băgară, ci merseră mai departe, pînă ce deteră de o casă în care văzură lumină și acolo intrară. — Bună seara să dea Dumnezeu! ziseră copiii. — Să creșteți mari! zise o babă de lîngă cuptor. Acea casă era a unui bătrîn și-a unei bătrîne, care n-aveau copii și pentru aceea erau foarte supărați, căci aveau moșie destulă și nu era cui să rămînă. Abia îi putură vedea bătrînii pe copii, se rîvniră de frumusețea lor, îi întrebară de unde sînt? Dar copiii au zis că încă nu știu de unde sînt, pînă ce vor crește mai mărișori, și se roagă de adăpost peste noapte. Bucuros se învoiră bătrînii și îi opriră aici, le deteră ceva de mîncare și după aceea bătrîna se culcă cu ei în pat. Copiii dormiră bine, căci erau osteniți de jocul cel mult. Dacă adormiră copiii, baba grăi: — Ce copii frumoși, ai cui trebuie oare să fie aceștia? Cum îi lasă cineva să umble noaptea pe ulițe? Nemiloși părinți trebuie să aibă! — Eu gîndesc că aceștia n-au părinți, și așa și trebuie să fie, căci de-ar avea părinți nu cred că așa copii frumoși să-i arunce în ulițe pe la casele oamenilor! — A bună seamă așa e. Haid’ să-i luăm noi copiii de suflet, căci avem mulțămită lui Dumnezeu, din ce să-i ținem și alți copii n-avem și nici nu vom avea, căci sîntem bătrîni, să ne moștenească ei moșiile noastre. — Și eu m-am gîndit la asta, dar așa să nu știe nimeni, căci de va ști, i-ar lua de la noi, mulți ar zice că sînt ai lor. Dimineața cînd se sculară le dete baba de mîncare, și le spuse că rămînă aici, că vor avea ce să mănînce, și să nu mai umble a cere, că ea le va fi lor mamă și bătrînul tată. Copiii le mulțămiră de astă dăruire, iar baba cu bătrînul îi luară în brațe și îi sărutau cu foc de dragoste părintească, așa că în zilele de la început tot în brațe erau. Copiii creșteau într-un an ca în nouă, și se înfrumoșeau, și cu cît creșteau se făceau mai mîndri și mai drăgălași, încît ca ei nu erau sub soare, nici seamăn în lumea mare; toți cîți îi vedeau se mirau de frumusețea lor. Copilul tot cînta din fluieră, iar fata însoțea versurile de pe fluieră cu gura. Așa își petreceau ei toată ziulița, căci bătrînii de dragul lor, nici nu-i puneau la lucru. Avînd bătrînii acești copii, pe cari îi iubeau din adîncul inimii lor, uitară toate necazurile și numai se pomeniră că copiii sînt de șaisprezece ani; cum să nu? căci din ziua în care i-au primit, n-au mai știut de vreun necaz ori supărare, ci avîndu-i dragi, erau tot cu voie bună. De multe ori zicea bătrînul să cînte copilul cu fluiera și în casă, și atunci era o adevărată veselie de casă. Se întîmplă odată, că bătrînii au dat clacă în tors, la care a venit și o servitoare de la împăratul. În aceea clacă erau fete, dar și feciori. Fetele au venit să toarcă, iar feciorii să le mai facă de rîs. Pe servitoarea împăratului țiganca o a fost trimes, căci în toate strînsăturile trimetea țiganca pe cîte cineva. Copilul începu a cînta cu fluiera, iar ceilalți jucau. Toți s-au mirat de frumusețea și istețimea acelor doi frați: a fetei în joc și a copilului în fluierat. Cînd s-au fost ostenit de joc, bătrînul a zis că fiecare fecior să spuie cîte o poveste, ca ceilalți să nu adoarmă. Au și zis toți, dar cînd a ajuns rîndul pe copilul bătrînului, acela a zis că nu știe. — Ori și cum să fie, adauseră ceilalți. — Că nu știe, răspunse bătrînul, el săracul n-a fost nicăiri să învețe povești. — Ori și ce poveste numai să zică ceva, ziseră ceilalți. Atunci el începu: — Au fost odată trei fete, care culegeau cînepă... și-și spuse povestea sa și a surorei sale, prin cîte au trecut, care dumneavoastră le auzirăți, și spuse, pînă s-au băgat la bătrînul în casă, și bătrînul i-a primit copii de suflet, iar în urmă gătă așa: — Și au rămas acei copii la bătrînul, și-au crescut mari și de n-au murit și azi trăiesc. Nimeni n-a știut ce însemnează povestea aceea, nici că despre ei sună, numai servitoarea împăratului îndată se arse, căci a fost cam înțeles ceva despre căței și copiii frumoși îngropați, iar întîmplările cu perii și cu berbecii din curtea împărătească îi erau cunoscute. Cînd s-a gătat claca, servitoarea abia aștepta să poată merge acasă, să-i spună țigancei ce a auzit. Țiganca la început nu vru să creadă, ci întrebă cu de-amănuntul: despre părul lor, făptura lor, și că seamănă cu împărăteasa de demult, iar răspunsurile servitoarei o încredințară că, zău, copiii trăiesc. Friptă ca de un fier ars, se duse la celelalte surori, le spuse ce-a auzit de la servitoare și zise: — Sîntem ale naibii, copiii de atuncea n-au murit și acum sînt feciori mari! — Ba la dracu! răspunseră surorile, lovindu-se cu pumnii în piept, cum poate să fie una ca asta căci i-am omorît?! — Cum i-ați omorît, cum nu, destul că trăiesc, și acum trebuie să ne chibzuim cum să-i pierdem în aievea? — Orișicum, trebuie să-i pierdem, răspunseră surorile, căci de nu, sîntem noi pierdute. — Lăsați numai pe mine, că n-ajung ei să ne pierdem noi ce am cîștigat cu multă trudă, răspunse țiganca, nici două săptămîni nu vor trece și va muri băiatul, iar după băiat de supărare va muri și fata. — Și vei fi în stare? întrebară surorile. — Mai bine nu trăiesc! răspunse țiganca. — Tot acolo va rămînea dînsa! răcniră surorile. „Oare ce să fac? – se întrebă țiganca rămînînd singură. I-aș chema aici să-i ucid cu mîna mea, nu-i bine căci atunci toată lumea va ști că eu i-am omorît. L-aș face pe împăratul să-i omoare, atunci îi va cunoaște, căci vor semăna cu mama lor. Dar acum știu eu ce voi face. Îmi voi cere iertare de la împăratul pentru vreo cîteva zile și mă voi băga servitoare la acea casă, unde sînt copiii, și acolo îi voi otrăvi”. Ursita însă a ursit altmintrelea. Odată, mergînd copiii la biserică, ceea ce făceau ei în toată dumineca, s-au întîlnit pe uliță cu o muiere bătrînă, care cerșea de la trecători, și ceru și de la ei. Copilul atunci zise: — Mămucă, dar ce să-ți dăm, vezi bine că și noi sîntem săraci, n-avem în lume pe nimeni, nici taică, nici maică, așadar de unde să te miluim. — Dar, drăguții mei, așa copii frumoși cum sînteți, să n-aveți părinți, poate că au murit? — Ba nu, dar nu i-am pomenit de felul felului. — Dar dați-mi ceva cît de puțin, să vă dau cu norocul, să văd unde vă sînt părinții? Atunci copilul luă un bumb de argint de pe cămașă și-i zise babei: — Na, mămucă, bumbul acesta; prețuiește un sfanț, fă ce-i vrea cu el. Se puse baba cerșetoare și dete cu norocul copiilor, se miră de ceea ce văzu și zise: — Oh! dragii mei, voi sînteți copii de împărat, muma voastră e la curtea împărătească îngropată în cuhnă și servitoarele aruncă lăturile pe ea. — Nu vorbi pustiu, ca să ne măgulești, răspunse fata. — Ba pe Dumnezeu meu! răspunse baba, haideți cu mine în ulița de lîngă biserica împărătească, că vom aștepta pe împăratul, și voi face să vorbiți cu el. Și merseră copiii după baba cerșetoare, și nu mult trebuiră să aștepte, căci și văzură pe împăratul venind. Îi învăță baba să-și ia pălăriile din cap și să stea lîngă împăratul, cînd va cere ea milă. Cînd ajunse pe aici, împăratul la rugarea babei cerșetoare se opri și întrebă: — Ai cui sînt copiii aceștia așa frumoși? și oftă amar, căci își aduse aminte de făgăduința nevestei sale, se mira de frumuseța lor și adie pre copil pe cap. — Sînt din lume, înălțate împărate, răspunse baba, și dînd cu norocul aflai că sînt copii de neam mare. — Dar unde merg? întrebă iar împăratul. — Merg în lume să-și caute părinții. Atunci se arse împăratul, că pot să fie copiii lui, dar nefiind el acasă pe vremea cînd a născut împărăteasa, cine știe ce s-a întîmplat cu ei. Nici nu se băgă împăratul în biserică, ci uitîndu-se mult timp la ei, văzu că frumuseța lor seamănă cu a împărătesei de demult, iar părul lor e cum a fost făgăduit fata în cînepă mai nainte, și după aceea lui, cînd a luat-o de împărăteasă. Se întoarse cu copiii acasă. Țiganca nu era acasă, căci era la bătrînul și la baba, la care au fost șezut copiii, dar văzînd că copiii sînt duși la biserică, mai zăbovi puțin, dorind să-i vază. Ajungînd împăratul în chilia lui, întrebă pe copii, de unde sînt? unde le-au fost părinții? unde merg? Copilul atunci zise: — Înălțate împărate! au fost odată trei fete în cîmp culegînd cînepă, în acel cîmp împăratul de acolo făcea mustră cu cătanele... și așa a spus toată povestea lor, și o sfîrși așa: Și i-a chemat împăratul pe copii în curțile sale și i-a întrebat de unde sînt și unde merg? Atunci știu împăratul că acești copii sînt copiii lui, îi luă de după grumazi și îi sărută fierbinte, după aceea îi luă de mînă, îi duse în cuhnă, să vază cunoscu-și ei pe mama lor. Cînd ajunseră în cuhnă, muma copiilor, adecă împărăteasa era în picioare. Cum o văzură copiii strigară: — Iată mama noastră, iată mama noastră! Împăratul căzu în genunchi înaintea ei, și o rugă de iertare, sărutîndu-i mînile; dar ea se aplecă după el și îl ridică, îl sărută cu dor, și zise: — Împărate! am știut că dreptatea trebuie să învingă, pentru aceea am suferit, dar acum mă crezi. Atunci se îmbrățișară toți patru: împăratul, împărăteasa și cei doi copii și plînseră de bucurie. Împăratul întrebă pe împărăteasă: — Ce să fac cu găzdoaia și cu surorile tale? — Lasă-le, împărate, să trăiască, că cine îți va ținea curtea? — Ba să moară! răspunse împăratul. Porunci împăratul să le aducă pe toate trei înaintea lui. Chiar atunci venea țiganca, și cum văzu ce s-a întîmplat se puse în genunchi înaintea împărătesei și zise: — Iacă eu cea mai ticăloasă, că am ascultat de surorile împărătesei; iertare! iertare! Aduseră și pe cele două surori, și și ele căzură în genunchi, și se rugară de iertare punînd vina pe țigancă. Văzu împăratul ce plătesc; porunci dar servitorilor să le lege de codițele a trei cai neînvățați, că aceștia să le poarte după placul lor. Așa și făcură servitorii. Caii o luară la fugă și tot mici fărîmi le făcură, încît nu se cunoșteau unde au rămas prin praf, numai cîte un os se vedea din ele. Iar împăratul și-a dus apoi împărăteasa sus în curțile unde au fost șezut, a îmbrăcat-o în haine frumoase, și pe copii iarăși: au făcut apoi un ospăț mare, au tăiat la laviți, scaune și troci, și au adus apă cu ciurul și mîncau cu fusele. Dintre toți cea mai sfătoasă a fost baba cerșetoare, căci ea a fost chemată la petrecere. Eu încă am fost pe acolo și-am văzut, căci de n-aș fi văzut, n-aș ști povesti. Cînd de acolo am plecat, Pre un cal am încălecat, Și povestea o-am gătat, Căci acolo o-am uitat.


content:
A fost o dată ca niciodată. Au fost o dată trei păcurari la o stînă. Într-o seară, mulgînd oile la strungă, auziră la o depărtare o strigătură puternică. Toți se cutremurară. Păcurarul cel mai tînăr, numit Petru, zise: — Eu mă duc într-acolo, să văd ce poate să fie. — Ba tu nu te duce; mai bine șezi aici locului, căci cine știe ce va fi acolo, ziseră cei doi. — Ba mă duc. — Bine, bine, răspunseră ceilalți, dacă ți se va întîmpla ceva, tu vei vedea. — Eu voi vedea. Atunci își luă ciomagul cel mare, cojocul în spate și plecă într-acolo, unde auzise strigarea. Iată, într-o vale, văzu un șarpe uriaș de mare, cu un cerb în gură, pe care nu-l putea înghiți din pricina coarnelor celor mari, cu care era împodobit cerbul. Se aflau amîndoi în așa stare, încît nici cerbul nu se putea mișca, nici șarpele. Cum se apropie Petru, cerbul zise: — Haid’, fii bun păcurarule, omoară șarpele acesta, că vrea să mă mănînce și-mi scapă viața că doară și eu îți voi fi bun de ceva. Șarpele zise: — Haid’, păcurarule, fă bine taie coarnele cerbului ca să-l pot înghiți, că-ți voi da ceea ce ceri tu. Petru se cugetă și în urmă zise: — Mai bine voi ajuta șarpelui să înghită cerbul, căci îmi va da tot ce cer eu, decît să ajut cerbului, care cine știe, poate-mi fi de ajutor ori ba? Deci se duse, lovi cu ciomagul coarnele cerbului care și picară și făcu de șarpele îl putu înghiți. După ce se linse pe buze de dulceața și grăsimea ce fu în cerb, șarpele zise: — Văd acum, că ești om de treabă, căci mi-ai făcut mult bine; una, că m-ai mîntuit de moarte, a doua mi-ai ajutat să mănînc cerbul: deci precum ți-am făgăduit, îți voi și da ce vei cere de la mine. Să știi, că pe mine mă cheamă Vizor, craiul șerpilor, și fiindcă am ceva de lucru, nu pot să viu acasă cu tine, dar te du pe aici încolo, vei întîlni pe păstorii mei, de la care vei întreba de mine. Pre cînd vei ajunge acasă, eu încă voi fi acolo și vei vedea cît de mulțămitor sînt. Petru plecă deci pe calea arătată de șarpe și nu mult merse, pînă ce se și-ntîlni cu stăvarul. — Bună seara, stăvarule! — Să fii sănătos, voinicule! dar unde mergi? — Merg la Vizor, craiul șerpilor, și nu știu unde șade, n-ai face bine să-mi areți? — Cum nu? Du-te pe aci încolo, că-l vei vedea pe văcar, care-ți va spune. Merse mai departe și se întîlni cu văcarul, căruia îi zise: — Bună seara! — Să fii sănătos! — Unde șade Vizor, craiul șerpilor? — Du-te numai pe aci încolo, că-i vedea pe păcurarul lui, care-ți va spune. Merse mai încolo și se întîlni cu păcurarul cătră care grăi: — Bună seara! — Să dea Dumnezeu bine! — Fii bun spune-mi, unde șade Vizor, craiul șerpilor? — Apucă numai pe calea aceasta, căci vei afla pe porcar, pe acela să-l întrebi. Nu mult merse și se întîlni cu porcarul, cătră care zise: — Bună seara! — Bună să-ți fie inima! — Unde șade Vizor, craiul șerpilor? — Nu șade departe, numai aci, la vreo treizeci de pași, este o gaură în pămînt, slobozi-te pe ea înlăuntru căci, acolo e el. Dar ce-ai cu Vizor, craiul șerpilor? — Ia uite, frate, începu Petru, i-am făcut un bine, căci dacă vream, îl puteam omorî; iar el văzînd fapta mea, mi-a făgăduit că-mi va da tot ce voi cere, numai să vin la el, mi-a și arătat calea și iată că am venit. Nu știu ce să cer de la el, fii bun, dacă știi, dă-mi unele îndrumări să știu, ce să fac, îți voi fi mulțămitor. — Cum nu? bucuros, frate, căci trebuie să ne-ajutăm unul pe altul. Despre stăpînul pot să-ți spun că e foarte bun la inimă. Poți să știi că ce ți-a făgăduit, îți și dă. Grijește numai ce ceri. Are în o chilie mult aur, argint și pietri scumpe, acele și jumătate dacă le vei cere, ți le va da. Eu însă-ți zic alta. El are numai o fată, care e foarte frumoasă, cugeți că e ruptă din soare, apoi de bună, e ca o bucată de pîne albă. De cîte ori vine cineva pe la el, o face șerpoaie și-o bagă într-o lădiță urîtă de lîngă ușă, vrînd s-o ascundă ca nu cumva s-o ceară cineva, ș-apoi să rămînă fără ea, căci îi este foarte dragă. Mai bine ți-ar fi ție dacă te-ai folosi de prilejul acesta și-ai cere lădița, căci atunci fiindu-i tu ginere, toată blaga lui va fi a ta. Altminterelea fă ce vrei. Numai de una te rog: dacă nu vrei să mă asculți, gîndește-te, că eu ți-am vrut binele și să nu mă spui la Vizor, craiul șerpilor, că ce ți-am descoperit, căci atunci e capăt de mine. — Îți mulțămesc de sfatul ce mi l-ai dat și voi cerca să văd dacă-mi dă lădița, de care-mi pomeniși, zise Petru. — De bună seamă ți-o dă, dacă vei zice, că altceva nu primești. Învățat de porcar, plecă Petru cătră locul arătat, pînă ajunse la o groapă în pămînt. Aici nu știa ce să facă, să se lase în jos sau să aștepte pînă va veni șarpele sus! Nu trebui să aștepte mult, căci șarpele auzind ceva pași streini, își ridică capul sus și zise: — Intră, păcurarule, fără nici o frică! Atunci se slobozi înlăuntru și intră în o casă foarte frumoasă. De aci îl duse șarpele în o altă casă plină cu aur, argint, diamanturi și alte pietri scumpe, pe care le arătă una cîte una, apoi cînd gătă zise: — Vezi, dragul meu, cîtă blagă am eu. Cere cît poftești, căci pentru binefacerea ta, nu-mi pare rău după ele. Ce-ți trebuie? aur, argint, diamant, ori alte pietri scumpe? Sau vrei să-ți dau din toate cîte ceva, ca să te fac de acum înainte avut? — Ba eu nu poftesc de aceste, îi răspunse Petru. De bogăție n-am trebuință, căci pînă am aceste două mîini nu mi-e frică de sărăcie. Te rog însă să-mi dai lădița aceasta mică de după ușă, căci de cînd am intrat aici, ochii tot pe ea i-am ținut. — Ce vrei tu să faci cu aceea lădiță? zise șarpele plin de mirare, nu-i poți lua tu nici un folos. Am găsit-o eu de mult și-am pus-o aici. Ia tu mai bine ce-ți dau eu, ca să fii fericit pe toată viața ta! — Dacă nu-mi dai lădița aceea, atunci nu primesc nimic. — Ia privește ce e aici, în lădiță! zise șarpele mînios, uită-te, că e un pui de șarpe? L-am găsit eu o dată înghețat pe cale și l-am adus pentru ca să-l cresc. — Tocmai pentru aceea te rog să mi-l dai mie, zise Petru, căci îl voi crește eu, toată viața mea am dorit să am unul. — Bine, eu îți dau lădița, ia-o și să fii sănătos. Înainte de a pleca însă, îi așternu masa și-i puse de mîncare și de băutură, dar de spus nu i-a spus că ce-i șarpele din lădiță, cugetînd, că doar se va lăsa de cugetul de a lua lădița dacă nu acum de bună seamă mai tîrziu, cînd i se va urî cu șarpele. Plecă păcurarul cu lădița, însă nu la stînă, ci acasă, unde avea numai o mamă bătrînă. Ce să caute el cu fata lui Vizor, craiul șerpilor, la stînă? Să i-o fure alții? Ba! El merse acasă, să se facă gazdă de casă și de nevastă. Ajungînd acasă, spuse mamei sale prin cîte a umblat și de ce n-a mai stat la stînă. Ceru de mîncare și pentru sine și pentru șarpe. El, fiindcă era într-o miercuri, mîncă niște castraveți acri, iar șarpelui îi dete pe un taler lapte. După ce mîncă șarpele tot laptele, se sculă din lădiță, se dete de trei ori peste cap și se făcu o nevastă frumoasă, care n-avea seamăn în lume. Nu era în altfel, decît chip îngeresc. Orișicine n-ar mai fi flămânzit, ba nu și-ar fi adus aminte de foame nici cînd, uitîndu-se la ea. Petru, cum o văzu, înmărmuri de frică, temîndu-se că-l va părăsi. În urmă prinse inimă și zise: — Nu cumva voiești să mă lași? — Ba nu te las, dragă Petre, zise ea venind la el și sărutîndu-l, cum să te las? Dumnezeu dacă mi-a rîndui să fiu a ta, atunci voi fi și cred că nu-ți va părea rău că m-ai cerut de la tata. Se îmbrățișară și se sărutară, ca doi noi căsătoriți. Într-un tîrziu nevasta zise: — Noa! să ne mai lăsăm de jucate, să ne punem și la lucrate. Iute aduse apă, făcu foc, spălă rufele, vasele, curăți în casă, adecă făcu tot ce trebuie la o găzdoaie bună. Dar așa de iute făcea, așa de iute îi umbla pristenul, încît mama lui Petru n-avea timp să se mire îndestul, iar Petru sta înmărmurit, fără răsuflare, nesăturîndu-se de a se uita la ea. Mai în deseară făcu de cină, apoi mîncară, după aceea își mai petrecură, cum își petrec tinerii, mai tîrziu făcu patul după aceea iar îmbrăcă pielea de șarpe și se băgă în lădiță. Tot așa se întîmplă în ziua a doua, a treia și așa mai departe, în timp de o săptămînă. Atunci bătrîna, mama lui Petru, se duse la moașa ei și zise: — Uite moașă, ce-i cu nevasta care o aduse feciorul, nu-i nevastă ca toate nevestele. De bărbată e bărbată ca focul și nu-i pot băga altă vină, decît... și-i spuse tot ce avu de spus. — O, draga mea, răspunse moașa, nu e lucru mare; se poate îndrepta. Ia ascultă cum: Du-te acasă, pune țestul de copt mălai pe foc să se înfierbânte și hurduie vasele, ca să audă ea, că trebuie apă, iar cînd se va duce după apă, tu apucă pielea ei de șarpe și-o aruncă în foc. Așa și făcu baba. Se duse acasă, făcu foc bun, puse țestul pe el, încît se roși de fierbințeală, apoi hurdui vasele dînd semn că nu este apă în ele. Nevasta era în pielea de șarpe în lădiță, că Petru nu era acasă, să-și petreacă cu el. Cum auzi hurduitura, hop! iute sări din lădiță, și se duse după apă la fîntînă. Gazda fîntînii făcuse chiar un ospăț, și-atunci țiganii erau cu ceterele în ocol și cîntau, iar unii flăcăi jucau. O cerură și pe ea la joc și se și duse, dar numai la un singur joc, nemaivrînd să rămînă, căci știa că acasă nu e apă. Cînd ajunse însă acasă, dă să se îmbrace, dar nu-și găsește pielea. Întrebă pe mumă-sa. Baba atunci zise: — Să mă ierți, draga mea, că eu n-am văzut, am măturat casa și noi Vinerea, cînd măturăm casele, trebuie să aruncăm gunoiul în foc, căci așa e bine. Cum am făcut, cum n-am făcut, destul că din negrije am băgat și pielea ta în foc; dar acum mai lasă-te și fără piele de șarpe, căci n-ai lipsă de ea destul ești de frumoasă ca nevastă. Las’ să se fălească Petrea al meu cu tine. N-avu ce face nevasta lui Petru, căci ca o muiere cu minte ce era, trebuia să se supună soacrei sale și să nu cîrtească contra ei. Se mai puse la lucru pînă în diseară, cînd veni bărbatul său. Atunci merse în grădină și începu a plînge, dar văzu că nici plînsul nu-i folosește nimic, plecă dar către locuința tată-său, și-i spuse tată-său ce-a făcut soacră-sa cu pielea ei și că acum nu se mai poate ascunde noaptea în lădiță. — N-am ce-ți face, îi răspunse tată-său, așa e soartea. Dacă Dumnezeu a orînduit să fii nevasta lui Petru, du-te la el și ascultă de el și de mumă-sa. Nu-ți fie rușine că e sărac, căci precum văd e copil harnic și frumos. Haid! să nici nu știe, că ai fost la mine. Altă dată puteți veni amîndoi. Mîngîiată se duse acasă și întrebînd-o Petru că unde a fost, ea răspunse: — Am fost în grădină după porci, dar porcii au apucat la fugă și așa am întîrziat atîta. Dimineața, pînă a nu se face ziuă, veni poruncă de la „domni”, să meargă la lucru că era și atunci iobăgie. Petru avu alte lucruri pe acasă, se duse nevasta lui la „domni”, și se puse în rînd cu alți lucrători, dar pe toți îi întrecea, atît în istețime, cît și după bunețea lucrului. Domnul altcum „Spăhie” (Spăiie = Grundherr – domn de pămînt, mare posesor de moșii), neîncetat se uitase la nevasta lui Petru, care îi căzuse la inimă și-și puse în gînd, că orișicum să piardă pe Petru, iar nevasta apoi s-o ia el. Seara, cînd fu gata lucrul, Domnul zise: — Nevasta lui Petru să vină încoace! — Poruncește, Măria ta, aici sînt, răspunse ea. — Spune-i lui Petru, că mîne dimineața să fie aici în curte, ai înțeles ori ba? — Înțeles și-i voi spune. Cînd fu cealaltă zi pe la prînz, Petru era în curte. — Știi, Petre, pentru ce te-am chemat? îl întrebă domnul. — Știu de-mi vei spune, răspunse Petru. — Ascultă dar! Vezi colo înaintea casei mele două stoguri mari de grîu? — Văd, Măria ta. — Pînă dimineață tot să fie îmblătit, fără ca să strici stogurile; grîul să fie tot grămadă în șură și tot din grîul acela pe mîne la prînz să mînînc pită; m-ai înțeles măi? — Te-am înțeles, dar e cu neputință să și fac ceea ce-mi poruncești. — Cu putință ori cu neputință, asta e treaba ta; dacă vei împlini bine de bine, dacă nu, capul nu-ți va sta, unde-ți stă acum, ci sub picioarele mele. Acum cară-te! Petru ieși și plîngînd veni pînă acasă, unde se trînti supărat pe un pat. Nevastă-sa, văzîndu-l supărat veni la el și-l întrebă: — Ce ți-a zis domnul? Atunci tot plîngînd spuse: — Iacă rămîi fără mine. — Cum? îl întrebă ea din nou îngrijată. — Iacă cum și iacă cum; și-i spuse tot ce a vorbit cu domnul. — Nu te teme de nimic, Petre, îi zise ea, hai să mîncăm și să bem, căci te scapă tata de acolo. Se puseră la mîncare și beutură pînă seara. Atunci plecă Petru la socru-său. — Ce-i, Petre? îl întrebă acela văzîndu-l. — E rău, tată, răspunse Petru supărat. — Doar nu ți-e pe plac nevasta? — Ba! aș păcătui de moarte, dacă o aș învinui numai cît e negru sub unghie, sînt foarte mulțumit cu ea, ba sînt cel mai fericit între ceilalți oameni, dar alt năcaz mă mănîncă. — Sînteți săraci? — Ba nu, sîntem foarte mulțămiți de cele ce ne-a dat Dumnezeu numai sănătate mai cerem: lucrînd cu mîinile noastre, nu ni se dedă la averea nimănui, fie cît de mare. — Spune-mi dar iute, ce-ți este de ești supărat? — Am dat de un mare năcaz. Domnul nostru ne-a chemat ieri la lucru, iar eu avînd alte cele pe acasă, mi-am trimes nevasta, care cînd a venit seara de la lucru mi-a adus poruncă, ca să mă duc eu azi dimineață acolo. — Și nu te-ai dus? — Ba m-am dus, tată, și mi-a poruncit, că pînă mîne dimineață, stogurile lui cele mari de grîu să le îmblătesc, fără ca să sparg stogurile, grîul să-l fac grămadă, în șură, iar din el tot la noapte să-i și coc pîne, să mănînce dimineață. Dacă i-am spus, că nu voi putea împlini porunca, mi-a răspuns, că aceea e treaba mea, numai dacă nu voi face ce mi-a poruncit, nu-mi va sta capul unde-mi stă acum, ci sub picioarele lui. — Numai atîta? — Numai. — Pentru aceea ești tu supărat? — Cum să nu fiu supărat, căci mi-e frică să nu pot împlini porunca și atunci nevasta mea rămîne fără mine. Pentru aceea am venit să te rog să mă ajuți, cum mă vei ajuta, să scap de pacostea aceasta, care chiar din senin veni peste capul meu. — Voi cerca să văd. — Da, fii bun, tată, scoate-mă, aibi milă de mine. — Nu te teme nimic, că te scot eu; pînă atunci haid’ să gustăm ceva de cină. Se puseră amândoi la cină, mîncară, beură și-și petrecură „domnește”. Cînd fură gata cu cina, Vizor ieși afară și pocni cu un biciu de foc în patru latini ale lumii, la care atîția zmei veniră cîtă frunză și iarbă. Tot veneau și nu mai încetau. Într-un tîrziu, Vizor, craiul șerpilor zise: — Unde sînt ceilalți? — Vin toți pe rînd. — Vedeți pe omul acesta? — Vedem. — Să mergeți cu el unde vă va duce; acolo să vă faceți toți șoareci și să scoateți toate boabele de grîu din stogurile, care vi le va arăta el, să le faceți grămadă în șură, o parte din el să-l măcinați, să-l cerneți și să-l faceți pîne. Pînă s-a zări de ziuă tot să fie gata, căci de nu, capul nu vă stă unde-i acum, ci sub picioarele mele. Ați auzit? — Auzit, drag stăpînul nostru. — Mergeți și faceți ce v-am zis. Merseră cu toții la stogurile domnului, se făcură toți șoareci, dar atîția șoareci erau, încît din nouă stoguri mari, abia s-a ajuns la fiecare cîte o boabă de grîu. Făcură un mare vrav de grîu în șură, unii au măcinat, au cernut și copt, așa că după miezul nopței pînea a fost gata, cînd le-a spus Petru zmeilor să meargă acasă. Dimineața, cînd răsări soarele, Petru se duse „în sus” cu pînea coaptă. Plin de bucurie, cum era, fiindcă domnul nu s-a fost sculat încă, l-a sculat el, i-a dat pînea și i-a arătat vravul de grîu în șură și stogurile nesparte. — Bine, Petre, îi răspunse domnul, ești copil harnic, pentru aceea ești vrednic de oareceva. Ian strigă servitorii mei să vină. Petru îi chemă și veniră vreo zece servitori, neștiind ce poruncă nouă au să capete. — Petru acesta e om vrednic, începu domnul. — E vrednic, Măria ta, căci am văzut ce-a lucrat. — Ascultați! e om vrednic și pentru lucrul ce-a făcut astănoapte, să-i dați douăzeci și cinci de nuiele. Iată aici, să văd! Mirați de astă strașnică poruncă, nu știau ce să facă, ci se uitau unul la altul. Mai tare se mira însă Petru, căci el avea să primească acea răsplată. Văzînd servitorii că domnul nu-și schimbă gîndul, n-avură ce face, ci puseră pe laviță pe Petru, iar unu cu o nuia, de care era plină curtea, îi dete lui Petru douăzeci și cinci. „Aceste fură bune pe nimica”, gîndi Petru, sculîndu-se de pe laviță. — Acum voi cărați-vă afară la lucru vostru! zise domnul cătră servitori. După ce plecară servitorii, Domnul zise cătră Petru: — Petre, aș mai avea un pic de lucru cu tine. — Poruncește, Măria ta. — Aș mai avea lipsă să-mi ajuți la un lucru. — Bucuros, Măria ta; eu slugă plecată voi ajuta cît voi putea. — Vezi tu codrul acela? zise arătîndu-i o pădure mare. — Văd, Măria ta. — Pînă mîne dimineață, acel codru să fie tăiat, lemnele puse toate grămadă, rădăcinile scoase, pămîntul să fie arat, plantat cu viță de vie, dar așa că mîne dimineață să-mi aduci struguri pe un tăier să mănînc, m-ai înțeles? — Înțeles, Măria ta, numai mi-e frică că nu voi putea îndeplini ce-mi poruncești în așa timp. — Aceea e treaba ta, însă dacă vei împlini pînă mîne dimineață, bine de bine, dacă nu capul nu-ți va sta unde-ți stă acum, ci sub picioarele mele. Ai auzit? — Auzit, Măria ta. — Acum, cară-te. Ieșind afară se gîndi la porunca pe care o căpătase și-o află mai grea de împlinit. Se gîndi și la aceea, că oare socru-său mai vrea sau mai poate să-l ajute. Apoi îi mai veni în minte și răsplata cea „dreaptă”, ce o primi pentru împlinirea poruncei de ieri. Supărat pînă la inimă merse acasă, dar nu știu cum merse, nu văzu cu cine se întîlni, ci ajungînd acasă, se puse pe un plîns amar. Muierea îi era la apă cu rufele, cînd veni văzîndu-l supărat, se duse la el și-l întrebă: — Ce ți-e dragă, de ești supărat iară? — Oh! Lasă-mă, căci acum chiar rămîi fără mine. — Cum? poate n-a putut tata să-ți ajute? îl întrebă îngrijată. — Ba mi-a ajutat, numai ian ascultă ce poruncă mi-a mai dat. Și îi spuse adecă cum a umblat pe la tătăl-său, cum a împlinit porunca, ce răsplată „dreaptă” a primit și ce poruncă nouă i-a mai dat. Precum văd eu, acela cu orișice modru vrea să-mi pună capul, încheie Petru, plin de amărăciune. — Nu fii supărat, Petre dragă, că tata și de acolo te scoate; apoi cu ce te răsplătește, doar este Dumnezeu în cer, ca să i-o răsplătească lui. Haid’ să mâncăm și să bem, pînă în deseară, cînd iar vei merge la tata, să te scoată din primejdie și năcaz cum te-a scos și azi. Mîncară, beură și-și petrecură cum își petrece omul, cînd se simte scuturat de vreun năcaz. Cînd se înmurgi, plecă la socru-său. — Bună seara, tată! zise întrînd în casă. — Să ai noroc, dar cum de vii așa de tîrziu, parcă iar ești supărat? cum, nu i-a plăcut la domnul tău cum ai împlinit porunca? — Ba a fost îndestulit, mi-a și plătit bine lucru. — Cu ce? — Cu douăzeci și cinci de nuiele. — Prea bine, se vede că e om foarte darnic. Pentru acestea ești supărat? — Ba, pentru asta nu sînt supărat. Asta a fost și a trecut dar acum mi-a dat alta de cap. — Care? — Mi-a dat o poruncă de împlinit. Mi-a spus că codrul acela pînă dimineață să fie tăiat, lemnele așezate grămadă, rădăcinile scoase, pămîntul arat, sădit cu viță de vie, dar așa că pe mîne dimineață să-i duc struguri pe tăier. Cînd i-am sus că această poruncă e mai grea de împlinit ca cea de ieri, mi-a răspuns că asta nu e treaba lui numai eu să știu că dacă o voi împlini, bine de bine, dacă nu, nu-mi va sta capul unde-mi stă acum, ci sub picioarele lui. Pentru aceea am venit și azi să mă rog de dumneata, fii bun și mă scoate și din năcazul acesta, precum m-ai scos din cel de ieri. — Nu te teme de nimic, dragul tatii, că te scot; pînă atunci haid’ să bem, apoi să gustăm ceva de cină. Se puseră amîndoi la cină, beură și mîncară cum se cade. Cînd gătară cu cina, Vizor ieși afară și pocni cu un biciu de foc în patru părți ale lumii; atîți zmei veniră încît nu i-ar fi putut nimeni cuprinde cu ochii; erau mai mulți ca în seara trecută. — Aici sînteți toți? – întrebă craiul șerpilor. — Ba chiar toți nu, dar vin și ceilalți pe rînd. — Vedeți iar pe omul acesta? — Vedem. — Să mergeți cu el unde vă va duce, iar codrul pe care vi-l va arăta, să-l tăiați, lemnele să le tăiați, să le așezați grămadă, rădăcinile să le scoateți, pămîntul să-l arați și să-l plantați cu viță, de unde veți afla mai bună. Aveți grijă însă, ca pe mîine dimineață strugurii să fie copți, să se poată folosi omul acesta de ei. Ați auzit și m-ați înțeles? — Auzit și înțeles, drag stăpînul nostru. Ca din pămînt scoaseră unii săpoaie, alții ferestraie și toate uneltele de care aveau lipsă și plecară cătră codrul arătat de Petru. Ajngînd acolo, unii s-au pus la tăiat de lemne, alții la grămădit, alții la scos de rădăcini, alții la săpat, alții s-au dus după viță de vie și ei știu de unde au adus atîta cît au plantat tot codrul; după aceea s-au pus cu toți a sufla peste struguri, așa că după ce trecu de miezul nopții, strugurii erau copți apoi toți s-au dus la ale lor. Cînd se făcu de ziuă, Petru culese pe un tăier struguri și plecă cu ei la domnul, pe care, fiindcă dormea, iară l-a sculat din somn, însă nici acum nu fu mai norocos decît mai-nainte, căci drept răsplată acum capătă, nu douăzeci și cinci, ci de două ori atîta adică cincizeci de nuiele îndesate. Ca o slugă plecată le suferi și aceste, cu toate că e cam greu a suferi atîtea deodată. Așa e însă românul; el sufere pînă poate; mai bine sufere el, decît să-și piarză chibzuiala, căci vai atunci de acela care face ca românul, să-și iasă din sărite. Aceasta o simțea Petru și ca om chibzuit se mai lăsă de astădată. După ce se petrecură aceste, domnul zise: — Încă o poruncă mai am a-ți da ca s-o împlinești, Petre! Tatăl meu a murit, cînd eram de zece ani, eu acum sînt de șaptezeci și opt de ani! L-am înmormîntat cu o coroană de aur și alte pietri scumpe pe cap; acum am căutat în mormînt după acea coroană, dar n-am aflat-o, de bună seamă o a fi dus în cealaltă lume cu suflet cu tot, însă acea coroană este foarte scumpă, deci mi-ar trebui mie, ca să nu se stingă pe nimic. Să te duci tu după ea și să mi-o aduci iar la mâna mea. — Apoi cum voi putea eu să mă duc pe cealaltă lume cu trupul? întrebă Petru: pe unde să mă duc, încătrău să plec și de unde-l voi putea cunoaște pe tata Măriei tale, ca să cer coroana? Se vede că Măria ta, ți-ai pus de gînd să mă pierzi cu orice preț, continuă Petru pierzîndu-și răbdarea. — Eu te țin pe tine pe lume! se răsti domnul spre el, din binele meu mînci și bei, din mila mea ești pe pămînt, din buneța mea trăiești, așadară unde te mân, de te-aș mîna în al nouăzeci și nouălea cer, tu trebuie să te duci, ori mai multe nu-s. Iată-ți spun: dacă nu-mi aduci coroana în restimp de douăzeci și patru de ceasuri capul nu-ți va sta unde-ți stă acum, ci sub picioarele mele, fără coroană să nu te văd în ținuturile mele, căci atunci e vai de tine, m-ai înțeles?! Petru iar tăcu. — Cară-te, gozul pământului ce ești, și te ține de ce ți-am zis. Abia se putu trage acasă de năcaz, căci știa el bine acum, că din asta nu va mai putea nici socru-său să-l scoată. Cînd ajunse acasă se lăsă pe scaun supărat și-ncepu a plînge, dar așa plîngea, mai rău ca un copil de un an, încît îți era mai mare mila de el. Plîngea și-și smulgea părul de pe cap. Nevastă-sa era în vecini cu soacră-sa cu tot, urzea pînză și cînd auzi plînsul și vaietul acasă, gîndi că cine știe ce se va fi întîmplat; deci alergă în graba mare să vadă ce e? Intrînd în casă, cum o văzu Petru se ridică de pe scaun, o îmbrățișă de după cap și astfel începu a plînge. Nevastă-sa, temîndu-se de altceva, începu și ea a plînge și plînseră amîndoi un timp bunișor, în urmă îl întrebă: — Ce te-a ajuns, dragă Petre? spune-mi să știu, că mi se rupe inima. — Rău, dragă, de tot rău, ba mai rău decît așa nu poate să fie. — Și eu văd că e rău, căci cînd plîngi, bine nu poate fi, dar spune-mi iute de ce? — Acum chiar rămîni de mine, dragă nevasta mea... Mai mult nu putu zice, căci se înecă de un plîns amar. — Mai prinde, Petre dragă și vorbește, doar dacă n-o fi așa de rău, cum îți închipuiești tu și cum ți-ai închipuit și mai-nainte. — Mi-a dat domnul o poruncă, zise el, care văd bine că n-o pot împlini, iar dacă n-o pot împlini, capul nu-mi va sta unde-mi stă acum, ci sub picioarele lui, sau să mă pustuiesc din ținuturile acestea, căci atunci e vai de mine. — Ce poruncă ți-a dat, de ți se pare așa de grea de-mplinit? — Mi-a poruncit să aduc din cealaltă lume coroana tatălui său, care a murit acum șasezeci și opt de ani. Cum pot eu să mă duc în cealaltă lume? și cum voi putea cunoaște pe tatăl lui, ca să-i cer coroana? Apoi cine știe are ori ba coroana, și dacă o are, voi-va să mi-o dea? — Asta-i toată porunca? — Asta, și-i destul pentru un om ca mine. — Nu te teme, Petre, că tata cum te-a scos din cele două năcazuri de mai-nainte, și din acesta te va scoate. — Putea-mă-va oare? — Cum să nu te poată! Hai să mîncăm, să bem și să ne petrecem pînă deseară; atunci te vei duce iar la tata să-l rogi să te ajute. Bine! Se puseră și-și petrecură pînă înmurgi bine, atunci Petru se sculă, plecă și se duse la socru-său Vizor, craiul șerpilor. — Bună seara, tată, zise Petru intrînd. — Bună să-ți fie inima. Bine că veniși. Ian șezi aici pe scaun. Ce-ți mai face nevasta? Pentru ce n-a venit și ea? — Ea face bine, că-i sănătoasă. N-a putut veni, căci și eu am venit într-o treabă mare. E rău... — Cum? Iar e rău? Nu i-a plăcut la domnu-tău cum ai împlinit porunca ce ți-a dat-o? — Ba i-a plăcut. A trebuit să-i placă, căci a fost bine de tot, dar eu nu știu ce are cu mine? Acela vrea cu orice preț să-mi vadă capul tăiat și pus sub picioarele lui. În Ioc să-mi dea pace, că i-am fost așa slugarnic, acum mi-a dat cincizeci de nuiele. — Și tu astea le-ai ținut? — Ce aveam să fac? Le-am răbdat, că doar n-o să mă prind cu el. — Ăsta e răul de care vorbiși înainte? — Ba ăsta nu-i. Altu-i mai mare. Mi-a dat o altă poruncă de împlinit, care, zău, numai așa o pot împlini, dacă vei face bine să-mi ajuți și acum. Deci te rog, fii bun, stă-mi și acum întru ajutor. — Ce poruncă ți-a dat? — Mi-a poruncit să-i aduc din cealaltă lume coroana lui tătîne-său, care a murit acum șasezeci și opt de ani, căci dacă nu, capul nu-mi va sta unde-mi stă acum, ci sub picioarele lui; ori să nu mă mai vază, că va fi rău de mine. — Și dacă o vei aduce? — Atunci nu va fi nimic, ori că-mi va da o sută de nuiele, după rîndul început, dacă mă voi lăsa, ceea ce nu cred, căci mă voi opinti să le arăt eu pe cine chinuiește el în harul domnului, apoi ori scap, ori fac o vrajbă și îngălmăceală, de se miră toată lumea de el. — Te ajut eu, Petre, te ajut să scapi și acuma cu porunca domnu-tău și nu te voi mai lăsa să te bată slujitorii lui, și să te facă de rușine, căci ori cum ești copilul meu, și-mi ești drag. Haida să ne punem să gustăm ceva de cină. Se puseră la masă și gustară, dar gustară bine, căci se săturară, de mîncare și de beutură, adecă își petrecură cum își petrec oamenii, cînd sînt în voie bună, sau cînd scapă din năcazuri. După cină luă Vizor, craiul șerpilor, un căpăstru și un vătrar, le dete lui Petru și zise: — Na-le Petre, acestea, du-te cu ele la stava mea de cai, pe unde ai trecut tu întîia oară, cînd ai venit la mine, caută calul care e mai slab dară ai grijă bine, că numai unul e bun de ce-ți trebuie: arată-i căpăstrul, căci singur va veni la tine. Aruncă-i căpăstrul în cap și-l prinde cu acesta pe care ți-l dau eu și te suie pe spatele lui. Să lași după el unde te va duce, căci el știe calea, apoi atunci cînd va ajunge la o groapă, va sta, atunci tu să te cobori de pe el, și să-l lovești cu vătrarul acesta în frunte, căci el se va face un stan de piatră. După aceea intri în groapă, și mergînd puțintel, te vei afla în cealaltă lume; ai grijă însă, să nu uiți nimic din ce-i vedea, căci tatăl domnului-tău, pe care ți-l va arăta oarecineva de pe acolo, te va întreba de tot ce-ai văzut; altmintrelea acelea îți vor fi de folos în viață. Dacă îți va da coroana, vei ieși afară pe calea cunoscută și, ajungînd la cal, îl vei lovi iar cu vătrarul în frunte, de care va învia, te vei sui pe el și apoi te vei abate pe la mine. M-ai înțeles? — Înțeles! — Dar să nu uiți ce ți-am spus! — Nu voi uita! — Acum du-te! Așa și făcu. Luă căpăstrul, se duse la stava de cai și încălecă pe cal, care era mai slab decît toți caii din acea stavă. Calul și plecă cu el și ajunse la o groapă. Acolo se scoborî de pe cal, îl lovi cu vătrarul în frunte, de care lovitură într-o clipită se prefăcu într-un stan de piatră, iar el se scoborî în groapă și intră în cealaltă lume. Griji însă bine de sfatul dat de socru-său, ca să nu uite nimic din ceea ce va vedea. Adecă ce văzu? Tot lucruri de care mult se minună. Mai întîi trecu pe lîngă un om acoperit cu nouăzeci și nouă de țoluri, toate nouă nouțe, și totuși murea de frig. Mergînd mai departe, văzu un om acoperit cu un țol de tot rupt și subțire, iar pe el ploua cu zăpadă și totuși îi era cald. Trecînd pe lîngă aceștia, nu departe vede un alt om, așezat cu spatele pe pămînt, pe care doi servitori cu un sucitor îl îndopau cu mîncarea, ca pe o gîscă, și totuși se văieta că e flămînd. În alt loc văzu un om slab de tot ca o lespede și mînjit cu smoală, pe care alți doi servitori îl jupuiau și iar îi trăgeau pielea pe el. Mergînd mai înainte, văzu un om cufundat într-un lac pînă la grumazi, pe care, cînd se încerca să iasă, îl lovea un berbece cu capul în frunte, încît iar cădea în lac. Trecînd de aci, văzu un bolnav, zăcînd în pat și tot strigînd după ajutor, dar nu venea nimeni. Mai încolo văzu un om spînzurat de limbă. În alt loc văzu un om legat de mîni și de picioare și la mîni trăgeau cîte doi boi, acum într-o parte, acum într-alta. Nu departe de la acesta îi veni înainte un păzitor, care îl întrebă: — Ce cauți pe aici, pămînteanule? — Caut pe Mărita sa, domnul cel bătrîn, din satul nostru. — Ce ai cu el? — M-a trimes Măria sa, domnul cel tînăr, să-i aduc coroana. — Te du pe aici încolo, căci tocmai acum bea apă dintr-un izvor, vezi-l acolo? — Văd. Se duse Petru și cînd fu înaintea lui, îi sărută mîna și-i spuse din ce pricină a venit. — I-o dau dară, zise, și așa numai asta am adus-o de la el, i-o dau ca să mă limpezesc și de asta. Zicînd aceste, luă coroana de pe cap și o puse în mînile lui Petru. Apoi iar zise: — Acum spune-mi Petre, ce-ai văzut aici în lumea noastră? — O, Măria ta, că multe am văzut. — Ce? — Întîi am văzut un om acoperit cu nouăzeci și nouă de țoluri, toate nouă nouțe și totuși îngheța de frig. — Știi, Petre, ce însemnează aceasta? — Ba nu știu. — Ascultă dară să-ți spun. Fiecare om pînă trăiește pe pămîntul vostru păcătuiește, iar cînd păcătuiește, calcă legea lui Dumnezeu. Păcatul poate fi mai ușor sau mai greu, după cum e și fapta. Dumnezeu nu lasă nici un păcat nepedepsit, numai atunci cînd omul cunoscîndu-și greșala sa, se-ntoarce cu inima curată. Apoi unele păcate sînt mari, pentru că le vedem și noi mari. Dar mai sînt unele păcate, care nouă nu ni se par mari și tot sînt mari. Omul acela, pe care l-ai văzut întîia oară, pentru aceea tremură de frig, sub nouăzeci și nouă de țoluri, toate nouă-nouță, căci el cînd a fost pe pămînt, nu le-a dat nici un veștmînt săracilor de pomană. El n-a făcut ceea ce ar fi trebuit să facă și pentru aceea se pedepsește. Asta nu se vede așa păcat mare, dar totuși e mare. Altul iar face ceea ce nu trebuie să facă; acesta iar e mare păcat. – Ce-ai mai văzut? — Am văzut un om acoperit cu un țol de tot subțire și rupt, și totuși asuda de cald. — Vezi, Petre, acela le-a făcut săracilor vestminte de pomană. – Ce ai mai văzut? — Am văzut un om cu spatele la pămînt, pe care îl îndopau alți doi oameni cu sucitorul, și totuși striga că moare de foame. — Vezi, Petre, așa se pedepsesc oamenii cei lacomi la mîncări și beuturi. Ce ai mai văzut? — Într-un loc am văzut un om de tot slab ca o lespede, și mînjit peste tot trupul cu smoală, pe care tot îl jupuiau și iar trăgeau pielea pe el. Asta ce va să însemneze? — Vezi, Petre, nu înțelegi ce însemnează cu toate că e ușor de înțeles. Asta e pedeapsa oamenilor doritori de plăceri trupești. Trupul e slab, că și l-a slăbit el, e negru pentru că l-a înnegrit sufletul, pe care l-a fost mînjit el cu atîtea spurcăciuni, iar pe lîngă aceea mai capătă ca pedeapsă aceea ce ai văzut. – Ce-ai mai văzut? — Am văzut un om cufundat într-un lac, pe care, cînd se încerca să iasă, îl lovea un berbece în frunte, încît iar cădea în lac. — Omul acela, Petre, cît a trăit a tot înșelat, și acum vezi cu ce se pedepsește! – Ce-ai mai văzut? — Am văzut un om spînzurat de limbă. — Vezi, Petre, acela a înjurat pe Dumnezeu și pe alți oameni, iar acum se pedepsește după cum i se cuvine. Ce-ai mai văzut? — Am văzut într-un loc un om legat de mîni și de picioare cu un lanț mare și gros, iar de lanț la mîni și la picioare trăgeau cîte o pereche de boi. — Acela, Petre, pentru aceea se pedepsește așa, căci în lume a jurat pe strîmbătate. Dară ce-ai mai văzut? — N-am mai văzut nimic. — N-ai mai văzut că nu te-ai dus mai încolo. Dară să vezi altele te-ai îngrozi; te grijește dară, să nu ajungi și tu pe aici. Dar feciorul meu ce mai face? — Face bine că-i sănătos. — Cum o mai duceți laolaltă? — Rău de tot, că m-a bătut de două ori pe nedreptul. — Atunci e rău de tot; mă tem că și el va ajunge pe aici pe undeva. Te du, Petre, du-i coroana și mai iartă și tu cît poți. Petru nu mai zăbovi mult, ci se duse pînă la gaură, ieși afară, se sui pe cal și-l lovi cu vătrarul în frunte apoi într-o clipită ajunse la socrul său Vizor, craiul șerpilor. — Cum, Petre, aduci coroana? — O aduc și-ți mulțămesc de ajutor. — Bucuros, Petre; acum du-te și i-o dă să nu-ți bage de vină. — De dus i-o duc, numai știu de bună seamă, că acuma îmi dă o sută de nuiele, dară acum nu mă las. — Bine că mi-ai adus aminte; stăi să-ți dau o pușculiță cu apă, și cînd vor vrea să-ți facă ceva, stropește-i cu apă și îndată se vor face stane de piatră. Plin de bucurie luă Petre pușculița; o băgă sub șerpar și plecă. Cînd ajunse Petru cu coroana acasă și-o dete domnului, acela iar chemă toți servitorii și le porunci să-i dea lui Petru o sută de nuiele. Atunci Petru scoase pușculița și-i stropi pe toți cu apă, încît într-o clipită toți, cu domnul cu tot, s-au făcut stane de piatră. Văzînd asta Petru, își aduse aminte de aceea ce a văzut în cealaltă lume și se cutremură. Deci se duse iar la socru-său, ca să-i dea ceva, ca să-i învie iarăși. Zărindu-l, socru-său îi zise: — Ce-i, Petre? — E rău, tată. — Cum? — Mi-e frică de păcat. — Nu te teme, Petre; așa li s-a cuvenit lor; aceea le-a fost răsplata. Du-te acasă, ia-ți nevasta și pe mumă-ta și mergeți de locuiți în curțile domnului tău, și moștenește tot ce-a avut el. S-a dus Petru și așa a făcut. Iar acum, de nu va fi murit, nu-i om bogat ca el pe lume.


content:
Zice că a fost odată un om sărac, și el avea trei feciori; pe cei doi mai mari nu știu cum i-a chemat, dară pe cel mai mic știu că îl chema Toader și fiindcă era mai mic îi ziceau Toderică și Toderaș. După ce au crescut feciorii, de erau cît oamenii de mari, s-au învățat vînători; mai vînează azi, mai mîne, pînă într-atîta îndrăgesc vînatul de nu se mai puteau opri locului p-acasă, ci tot prin păduri erau cu pușca în spate. Odată i-a apucat noaptea într-o pădure. Deci s-au tras în lături din drum lîngă un copac mare, acolo și-au făcut foc și s-au pus pe cină. După cină se sfătuiesc ei, că n-ar fi bine să doarmă toți trei deodată, ci numai doi din ei, iar unul să meargă lîngă drum, să străjuiască, ca să nu li se întîmple ceva, să vie cineva, vezi, să le ia armele, ori doară chiar să-i omoare. Așadară cei doi mai tineri se pun pe o dungă, iar cel mai mare își umple pușca și merge lîngă drum să păzească. Și nu vede el nimica pînă colo către miezul nopții, atunci aude că se apropie într-acolo o căruță cu patru cai negri și cum era lună albă îi vedea apropiindu-se de el. — Stai! cine ești? strigă feciorul, dar din căruță nu-i răspundea nime, nimic. Mai strigă și a doua oară, dar iar nu-i răspunse, nimeni, nimic. Atunci strigă feciorul a treia oară: — Stai că de nu trag cocoșul! Și din căruță auzi un glas: — Nu trage cocoșul, că pe de tine stau în loc. Și n-a tras cocoșul. Iar cînd a fost căruța pe de el s-a oprit în loc și un om din căruță îi dădu un corn și-i zise: — Na cornul acesta și cînd vei fi într-un năcaz mare, să sufli în el că vor ieși verde de cătane de va fi greu pămîntul de ei, iar cînd vei sufla în el pe celălalt capăt, se vor face cătanele nevăzute. Și așa oamenii cei doi cu căruța s-au dus, după ce-i dădură cornul, iar feciorul rămînînd singur, suflă odată în corn să-i vază puterea, și se făcu verde de cătane în jur de dînsul, apoi suflă o dată în capătul celălalt și iar se ascunseră cătanele. După ce se făcu ziuă, merse la cei doi frați ai lui, care dormeau încă. — Bună dimineața, fraților, no da cum v-ați hodinit? — Bine frate, dar tu dormit-ai vreoleacă și ce-ai văzut? — De dormit n-am dormit că omul doar nu de aceea se leagă c-a păzi, ca să se dea somnului, dar n-am văzut nimic. Acum și-au făcut feciorii foc, și-au fript niște carne de iepure, au prînzit și-au apucat calea prin cea pădure să scape undeva la largul, că nu mai aveau sare, ba și praful li se împuținase. Și umblară feciorii mei toată ziulița, fără să afle undeva capătul pădurei, iar cînd fu seară erau chiar la locul de unde plecase dimineața. Ce să știe face? O să mai mîie o noapte acolo! Își fac foc, își fac de cină, cinează și iar se sfătuiesc să meargă unul să păzească. Acum merge feciorul cel mai mijlociu, și el cu pușca încărcată și cu pipa aprinsă, ca să nu îl prindă somnu. Pînă cătră miezul nopții nu văzu nici el nimica, deși era lună de puteai număra galbini la ea, numai să fi avut, dar la miezul nopții auzi hurducături de căruță și îndată și văzu una cu patru cai negri. — Hoit, cine-i? Dar nu-i răspunde nime nici o vorbă. Mai strigă o dată hoit, și iar nu-i răspunde. Cînd fu la a treia oară strigă: — Hoit, că de nu trag cocoșul! — Ba nu-l trage, îi zise un om din căruță, că stăm noi cînd vom fi pe de tine. Și n-au tras cocoșul puștii, iar oamenii cînd fură cu căruța pe de el, stătură în loc și-i ziseră: — Na punga asta cu bani, și oricît vei cheltui din ea, tot nu se vor mai găta. Apoi s-au dus oamenii cu căruța, iar feciorul au cercat să vadă așa minunată e punga aceea, după cum i-au spus oamenii? deci luă un pumn bun de galbini din ea și văzu că ea tot plină rămâne și i-au părut bine. După ce s-au făcut ziuă, s-o dus și și-a trezit frații să gate ceva de prînz, că lui i era foame, cum nu dormise toată noaptea. — No da ce-ai văzut, frate? îl întrebară cei doi. — N-am văzut nimic, numai sînt cam obosit cum n-am dormit toată noaptea și mi-e foame; haidați să ne facem ceva de prînz și să mai umblăm prin astă săcreată pădure, doară vom putea ieși pe undeva din ea. Așa au și făcut, și-au făcut foc, și-au fript carne pe cărbuni, au mîncat bine și-au luat-o prin pădure, doar vor putea ieși cumva la largul, dar de ce umblau de aceea se înfundau mai tare; și cînd fu seară erau chiar la locul de unde plecase dimineața. Aci iar își făcură foc de cină și după cină cei doi frați mai mari se culcară, iar Toderică merse să-i păzească, că-i venise rîndul. Și păzește și el lîngă drum duhănind pînă cătră miezul nopții, dar nu vede nimic. Atunci însă i se pare că aude tropot de cai și durăitură de căruță. Ascultă mai bine, să uită în aceea parte cu pușca gata, adecă venea o căruță cu patru cai negri. Îndată ce-o zări strigă Toderaș: — Hoit! cine e? Iar răspuns n-a căpătat; a mai strigat o dată, și iar nu i-a răspuns nime, nimic. Acum Toderaș văzînd că căruța se tot apropie, a pus degetul pe cocoșul de la pușcă și-a strigat a treia oară: — Hoit! stai locului, că de nu trag cocoșul! Acum i-au răspuns din trăsură: — Nu trage cocoșul, că stăm cînd vom fi pe de tine. Și n-a tras Toderică cocoșul, iar cînd a fost căruța pe de el a stat în loc și-a văzut că în căruță erau doi oameni, iar unul din acei doi oameni i-a dat un clop și i-a zis: — Fiindcă n-ai tras cu pușca în noi, iată-ți dăm ție clopul acesta, tu dacă li-i pune în cap, unde vei gîndi acolo vei fi și nimeni nu te-a vedea, poți să te gîndești, că ești la împăratul la masă, și-acolo vei fi numaidecît, și vei mînca și vei bea cu el și cu mesenii lui și nimeni nu te-a vedea. Cei doi oameni cu căruța s-au dus, iară Toderaș era voios de darul ce-a căpătat. Apoi Toderaș și-a pus clopul pe cap și a zis: „Să fiu la împăratul la masă”. Și îndată a fost acolo. La curtea împăratului era ospăț mare, că venise pețitorii la fata împăratului. El s-a pus la masă, a mîncat, a băut, a auzit ce vorbeau și-a văzut pe toți, dar pe el nime nu l-a văzut. A văzut cît e de frumoasă fata împăratului și a auzit-o zicînd, că ea numai după acela s-a mărita care o cîștiga-o în joc de cărți. El toate le-a văzut și auzit, dar n-a zis nimic, fără după ce s-a săturat a zis: — Să fiu la frații mei în pădure! Și acolo a fost numaidecît. Era ziuă albă, cînd ajunse la ei, dar ei dormeau încă, că vara-s nopțile scurte. Deci i-au trezit și ei l-au întrebat: — Noa, da ce-ai văzut, frate? Iar el zise: — N-am văzut nimica, mulțam Doamne. După aceea au mai umblat ei prin pădure, cît au umblat și-au dat de-o potecă care i-a scos din pădure, apoi au mers tot pe ea, pînă au ajuns la un sat. Acolo frații cei doi mai mari s-au însurat și s-au pus pe muncă, iar Toderică a rămas tot prășcău (holtei). Pînă acum nici unul nu știa ce-au căpătat cei doi de la oamenii din căruță, dar acum au spus fiecare ce-au căpătat. Fiecare se mira de darul fraților săi; deci Toderică zice cătră fratele cel mijlociu: — Mă frate, tu ești însurat, eu nu; uite, am auzit pînă a zis fata împăratului, că ea numai după acela s-a mărita, care i-a mirui (cîștiga) banii în joc de cărți. Să-mi dai tu punga ta și eu să-ți dau clopul meu, că banii din punga ta știu că nu-i poate cîștiga toți și de-o cîștig eu, mă fac împărat, iar pe voi, ca pe frații mei vă fac ghinerari. Și se învoi fratele cel mijlociu, dădu punga lui Toderaș, iar Toderaș îi dădu clopul. Acum se duse Toderaș oblu în orașul împăratului, își cumpără un rînd de haine ca feciorii cei de împărați și merse a peți la fata împăratului. Aceea zise: — Văd că ești om harnic și mi-ar fi drag de tine, dar eu mi-am pus în gînd numai după acela să mă mărit, care mă va cîștiga în cărți. — Bine-i și așa, zise Toderaș. Și s-au prins la joc de cărți și s-au jucat trei zile și trei nopți și-au cîștigat fata împăratului trei buți de galbini de la Toderică, dar din punga lui tot nu se mai gătau galbinii. Acum nu mai puteau de obosiți. Deci, mirîndu-se fata împăratului de punga cea minunată a lui Toderică, din care tot scotea bani și cum i pierdea, cum scotea alții și iarăși alții, zise: — Știi ce, Toderică? Hai să ne lăsăm de joc; mie mi-e drag de tine și după tine vreau să mă mărit, de acum încolo dară sînt mireasa ta. Și s-au lăsat de joc și s-au pus pe ospăț au mîncat, au beut și Toderică fiind pirotit (trudit, obosit de nedormire) și mai gustînd și din acele vinuri scumpe s-a șumenit și s-a culcat și îndată a adormit ca mort. Fata împăratului i-au luat punga și i-a pus alta în locul ei, iar dacă s-a trezit Toderică a zis fata: — Hai să ne mai jucăm în cărți; doar vei fi mai norocos ca pînă acum. Și s-au jucat dar minteni a pierdut Toderică toți banii, că nu mai avea punga cea fermecată, și-apoi l-a dat fata pe ușă afară. Acum se duse Toderică acasă la frate-său cel mai mare și-i spuse toată întîmplarea, apoi îl rugă să-i dea cornul cel cu cătanele să bată pe împăratul cu armezi cu tot și să-și scoată punga... Și-i dădu frate-său cornul și merse Toderică cu cornul în buzunar pînă ajunse la curțile împăratului, acolo suflă odată în corn și ieșiră cătanele cîtă frunză și iarbă, începură bătaie groaznică asupra cătanelor împărătești și asupra lui. Și se sperie împăratul și zise către Toderică: — Știi ce? Hai să ne împăcăm; adunați cătanele și hai să-ți dau fata. Și crezu bietul Toderaș. Suflă în celălalt capăt al cornului și îndată cătanele se făcură nevăzute, iar împăratul și împărăteasa, dar cu deosebire fata împăratului, chemară pe Toderaș înlăuntru și-l ospătară bine și-i spuseră că mintenaș vor trimite după popă și-l va cununa cu fata împăratului. Acum credea Toderaș și mai tare, că nu-l vor purta ziua cu lumină deci se puse și mîncă și beu bine, ba poate beu chiar mai multișor de cum se cade să bea pețitorii și mirii. Și după ce se șumeni se culcă și dormi ca dus din lume. Cît ce-l văzură adormit, îi luară cornul și-i puseră alt corn în buzunar, ș-apoi îl deșteptară și-i spuseră, că tot nu se poate una ca aceea, să aibă el nevastă pe fata împăratului, deci să meargă de unde a venit. Și se mînie Toderaș și scoase cornul din buzunar și suflă în corn, dar – putea fluiera a pagubă, că din corn nu-i ieșiră cătane. Întristat și batjocorit cum era, începe Toderaș a se ruga de împăratul și de toată casa lui, că dacă nu-i dau fata, nu-i nici o supărare, dar să nu-i țină cu puterea cornul și punga. Curtenii împăratului însă l-au scos frumușel afară, apoi l-au amuțat cu cînii pînă l-au scos și din oraș, nu numai din ogradă. Supărat, cum era Toderică, tot merge făcînd planuri după planuri pînă se trezește iar în satul unde ședea frate-său cel mijlociu și se rugă să-i dea pălăria, doar cu ajutorul ei va putea scoate punga și cornul, că uite așa și așa s-a întîmplat. Și-i dă frate-său pălăria și el și-o pune pe cap și strigă: „Hop! hop! să fiu la împăratul în curte cu el și cu fata lui la masă!” Și cînd a gătat de zis vorbele acestea, atunci și era la împăratul după masă, pe toți îi vedea, dar el nu era văzut de nime. Mănîncă el acolo, bea bine, și se ospătează, dar odată se face ca și cum și-ar scăpa pălăria și-atunci toți îl văd, se minunează cum a ajuns el acolo? cînd? pe unde? dar cum își pune pălăria pe cap nu-l mai vede nimeni cum ședea chiar cu fata împăratului umăr cu umăr. După ce se sătură bine, prinde pe fata împăratului în brațe – dar nime nu-l vedea, – fără ea, strigă să o lase, dar el zise: „Hop! hop! să fiu cu fata împăratului colo în mijlocul pădurei ceea, unde ne pierdurăm eu cu frații mei!” Și îndată fu acolo el cu fata împăratului chiar într-o poiană mîndră de să tot șezi la umbra ei. Acolo își luă Toderaș pălăria jos de pe cap, atunci fata împăratului nu mai era înfricată, vedea că-i el, Toderaș care de atîta amar de vreme-i trage nădejdea, deci se făcu ca și cum i-ar părea bine și zise cătră el: — No vezi așa, nebunule, dintîiași dată a trebuit să mă furi tu, că mie tot drag mi-a fost de tine, numai mama și tata nu mă lăsa să mă mărit după tine, dar lasă numai, bine că am scăpat dinaintea lor, că mai bine vom trăi noi amîndoi aici în codri, că te-oi cumpăni eu să scoți din curțile tatii și cornul și punga, apoi să faci și tu batjocură cu cei ce te batjocoriră. Și sărută pe Toderaș și se drăgosteau și se jucau la umbră ca doi copii răsfățați, apoi se culcară și durmiră ei cum doarme bărbatul cu muiera și tot povestiră pînă scoase iară din minte pe Toderaș. — Da hoț mai ești tu Toderaș! Bine ai mai pus tu trebile la cale de numai ne trezirăm aici! El îmbătat de dragoste se vîndu iară: — Da căci de mult te furam de era pălăria la mine, că dacă pun pălăria pe cap – nime nu mă vede și cum zic hop! hop! – să fiu unde gîndesc! acolo mă aflu, că pălăria asta așa putere are. Acum îi era fetei de ajuns. Deci se puse și-l mai drăgosti și-l mai sărută pînă văzu că pe el îl fură somnul; atunci se făcu că doarme și ea apoi după ce băgă de seamă că el a adormit și-a pus pălăria lui pe cap și-a zis numai încet: Hop! hop! să fiu la tata acasă! Și în minuta aceea ea a și ajuns acasă la împăratul, iar el a rămas dormind dus... Cînd s-a trezit era singur cu capul gol. Acum începu a deznădăjdui, nici nu mai gîndea să meargă acasă la frații lui, după ce prăpădise și darurile lor și al lui. Deci umblă ca buigat de cap prin cea pădure săcreată, ar fi voit să dea ceva bidiganie de el și să-l mănînce, cu atît mai vîrtos că începu a-l prinde și foamea și setea pre lîngă alte năcazuri, dar n-avea nimic, chiar nimic, numai ce era pe el și capul cel gol. Mergînd el așa îngîndurat prin cea pădure, dă de un măr mare cu niște mere roșii ca focul și ca pumnul de mari, să le mănînci și cu ochii. Cum era flămînd și însetoșat, se repede la ele și minteni mănîncă două adică cum le mănîncă, cum îi cresc două coarne ca la boii cei ungurești de mari și răsucite. — Asta-i bună, zice el, numai bine mi se întîmplă, numai de coarne sînt vrednic, să împung ca vitele, că daruri am avut eu, frumoase daruri de la Dumnezeu, dar le-am prăpădit pentru fata împăratului: așa cap sec! asta-i fată de împărat! Nu mai cuteză să mănînce mere, ci plecă de acolea rușinat. Nu merse însă mult și dă de un păr cu niște pere mari și frumoase, galbine roșcovane și mari ca ouăle celea de gîscă. De flămînd era flămînd; setea încă-l cocea, dar sta pe gînduri să mănînce din pere ori ba? Ce-a da Dumnezeu aceea va fi zise el și luă o pară și, cum o mîncă cum îi căzu un corn. Mulțămi lui Dumnezeu și mai mîncă una și-i căzu și celălalt corn. Acum iară era voios și se gîndi puțin și se răzgîndi și apoi se duse la măr și luă atîtea mere, cîte chibzui că va putea duce, apoi luă cîteva pere și merse să iasă la largul de-a nimeri. Și-a nimerit ușor. Și cum a ieșit din pădure a văzut departe un oraș; acolo o să merg, zice el. Și se duse. Și cînd ajunge în oraș chiar ieșeau oamenii din biserică. El se pune și-și întinde o țîr de șetruță cu merele cele scumpe și prind oamenii a se aduna în jurul lui ca la o comedie, că nime nu mai văzuse așa mere frumoase. Prind a-l întreba că ce cere pe ele? Iar el le răspunse: „Pentru fiecare măr patru sute bune!” Toți oamenii se îngroziră de prețul acela mare, bani de o păreche de boi pentru un măr. Curînd ajunse vestea și la curtea împăratului despre mîndreța și scumpetea merelor și fata împăratului numaidecît trimite o slujnică cu șasesprezece sute bune să-i aducă patru mere, unul la împăratul, unul la împărăteasa și două pe seama ei. Și minteni veni slujnica cu patru mere și le dete fetei, iar fata dădu unul la tată-său, unul la mumă-sa și două și le opri ei și ieși în casa sa. Și mîncă împăratul mărul și cînd îl gătă de mâncat îi crescu un corn în frunte ca la Surilă; și mîncă și împărăteasa mărul ei și-i crescu un corn cît al Joienei noastre, iar fata, fiind mai lacomă, ca toți tinerii, îndată huzdopă amîndouă merele și-i crescură două drăguțe de coarne de gîndeai că de la un bou săsesc le-a împrumutat. Dar ea nu știa că le are și nici mumă-sa nu știa că ea are un corn, nici tatăl său. Cînd se adunară la amiazi se înfiorară: — Tată, zise fata, dumneata ai un corn, uite că și mama are! — Tu ai două, ziseră împăratul și împărăteasa. Numai atunci băgară de seamă, că ei au coarne. Adunară doftori peste doftori și cercară și cercară cu toate leacurile din apoteci, dar nu folosi nimic. Toderaș, după ce căpătă sutișoarele se duse la boltă și-și cumpără haine doftorești, o pălărie cît mierța orașului, ochelari negri și umblă cracoș de picioare, se făcu doftor în tălpi și merse ață la curtea împăratului. — Ce cauți? îl întreabă un slujitor, și cine ești? — Eu îs doftor și anume, care vindecă coarnele de la oameni, vin la înălțatul împărat să-i arăt dreptățile. — Chiar în bun loc nimerești, îi zise slujitorul, că și la înălțatul împărat i-a crescut un corn. Și-l sloboade înlăuntru, iar Toderaș spune la împăratul lefteria lui. — Bine că te-o adus Dumnezeu, zise împăratul, că uite ce-am pățit, din chiar senin mi-a crescut mie un corn și unul la împărăteasa și două coarne la fată, de mine și de împărăteasa calea ca valea, că sîntem bătrîni, dar biata fată nu și-a căpăta pețitori, sărmana. De ne poți vindeca te umplem de bogăție! — Că vă pot. Și se pune doftorul Toderică și se face a unge cornul împăratului și scoate din buzunar o pară și dîndu-i-o împăratului zice: — Gustă din para asta pînă te lecuiesc eu. Și tot îmbucă împăratul cîte oleacă din para cea bună și pînă o gătă, atunci scutură doftorul Toderică de corn și o dată îi rămîne în mînă, iar împăratul rămîne ca și mai-nainte pînă nu mîncase mărul. Nu mai știa ce să facă de bucurie, îi dădu o pungă de bani și-l duse în chilia împărătesei și-o vindecă și pe ea, tocmai ca și pe împăratul și iar îi dădu o pungă de bani. Acum îl duse în chilia fetei s-o vindece și pe ea. Dar Toderică zise: — Dragii mei, la coconița e lucru cu mult mai greu, că dumneaei are două coarne și sînt cu mult mai groase. Fără eu mă leg, că și pe dumneai o vindec, numai nu așa iute. Lăsați-mă numai pe mine aici și nu veniți pînă peste un ceas, poate că va cam zbiera că va durea-o că a dumisale trebuie să le tai mai întîi, dar nu veniți înlăuntru ascultați-mă pe mine, de vreți să fie fata iară cum a mai fost. — Că te-om asculta, zice împăratul și împărăteasa, ieșind din casa fetei. Fata era voioasă văzînd ce doftor învățat a nimerit la ei, care în scurtă vreme a vindecat de coarne pe părinții ei și peste un ceas o va vindeca și pre ea. Toderică, doftorul acest luminat, porunci fetei de se dezbrăcă în pielea goală, și ascultă fata. Apoi el scoase o funie din buzunar și o legă bine de grindă ș-apoi legă pe fată de coarne și-o trase în sus de sta spînzurată în aer. Îi era greu bietei fete, dar trebui să rabde, că o vindecă de coarne. Dar hoțul de doftor după ce o legă bine, apucă un măcăuaș și prinde a o încinge pe spate, pe picioare, pe unde apucă pînă o face toată vergi. Ea țipătea de gîndeai că guta o lovea, dar el nu înceta cu leacul; toată era meleștuită de bătaie. Atunci intră împăratul cu împărăteasa înlăuntru și văd chinul fetei. — Dar ce faci, domnule doftor, dumneata ne omori fata! — Ba nu, numai o lecuiesc, unde mi-e cornul, punga și pălăria, care mi le-a luat cu vicleșug fata asta? Scoateți-le afară că o las, dar de unde nu și pe voi vă bat. — Dezleag-o și n-o mai bate, că ți le dăm. Și-o dezlegă Toderică, iar ea nu mai așteptă nici un cuvînt, fără deschise lada, îi dădu punga, cornul și pălăria, numai să se vadă scăpată. Toderică nici nu-și luă rămas bun, fără-și puse pălăria pe cap și zise: „Hop! hop! să fiu la frații mei!” și într-o minută au fost acolo și le-a spus toată pățania, din vremea doftoriei sale, cum v-am spus-o și eu dumneavoastră. Însuratu-s-o Toderică, ori rămas-a tot holtei? nu se știe, dar aceea știu, că la fete de împărat altul n-a mai umblat a peți și, de n-a murit, și astăzi trăiește.


content:
Pe vremile cînd umbla Dumnezeu cu Sfîntul Petru pe lume, trăia o păreche de oameni, un bărbat și o muiere. Ei erau oameni săraci, n-aveau decît o vacă, de la care se îndulceau ei amîndoi cu doi fii ai lor. Nici casa în care lăcuiau nu era a lor, nici că aveau vrun petec de pămînt cît de mic; cu lucrul mînilor se susțineau și cu lucrul plăteau dările și birul casei. Într-o seară vine bărbatul de la coasă, cum fusese la un vecin bogat și află pe muierea mulgînd vaca, iară copilașii stînd lîngă ea să le dea lapte să bea. Bărbatul scoase din traistă o legătură mare de căpșune și li-o dete copiilor, apoi după ce dădu sarcina de mohor vacei s-o mănînce, intrară toți patru în căsuță. Nu se puseră bine la cină și se porni un vînt cu ploaie de gîndeai că piere lumea; tuna și fulgera de gîndeai că e sfîrșitul veacului. Cînele începu a lătra mai pogan decît la lupi, semn că om strein se apropie la casă. — Ian ieși afară, măi bărbate, de vezi ce latră dulăul așa tare, va fi vrun biet drumariu, zise nevasta; iar bărbatul scoase capul pe fereastră să vază ce este? Adecă doi oameni voiau să intre în curte și cînele nu-i lăsa. Numai la lumina unui fulger i-a putut vedea. Apoi ieși iute afară și merse la poartă de apără pe drumari de cîne și-i băgă în casă. — Bună seara, zise unul din călători. — Bună să vă fie inima, zise talpa casei. — Și mai bună cina, zise celălalt călător. — Poftim la cină, răspunse stăpîna casei. Și călătorii osteniți și flămînzi fiind, nu așteptară mult îmbiat, se așezară la masă și mîncară omenește, mai vorbiră puțin, apoi se dezbrăcară și se culcară. Muierea le întinse hainele să se uște, apoi se culcă și ea. — Ce oameni de omenie sînt oamenii aceștia, Doamne! zise unul din călători, după ce văzu că căsenii dorm, i-ai putea dărui cu ceva. — Vor fi răsplătiți la bătrînețe, zise celălalt drumariu, ș-apoi adormiră. Dimineața, iar omeni muierea pe călători cu mămăligă și cu lapte cald. Iar unul din ei văzînd bunătatea acelor oameni, îi întrebă prietenește: — Ce-ți pofti pentru binefacerea ce-o ați arătat cătră noi de cînd intrarăm la voi în casă? Iar bărbatul zise: — Săraci sîntem și mulțumită lui Dumnezeu că sîntem sănătoși; numai sănătatea să ne-o țină bunul Dumnezeu, de altceva lipsă n-avem, că muncim și atunci avem de pe o zi pe alta; ca niște oameni săraci, la bătrînețe barem de ne-ar da bunul Dumnezeu trai mai liniștit, cînd nu vom mai putea munci. — Să vă ajute Dumnezeu, zic călătorii, și se duc pe aici încolo, iar oamenii rămân mîngîiați că putură face bine bieților drumari. Dar nu mult dup-aceea, cam pe la Ilie prorocu, vine o vreme grea și le trăsnește vaca de sub păretele casei, casa încă ia foc și bieții oameni scapă numai cu ce erau pe ei și cu copiii de mînă. Acum ce să știe face? Ar rămânea aci, cu ce să trăiască? Dar unde să locuiască? Nu aveau nimic, deci își pun în gînd să ia lumea în cap. Și se pun oamenii mei la cale și merg pînă la Dunăre. Dar cum să treacă Dunărea? Stau ei, și numai ce văd o luntre venind către ei; în luntre era un turc, care o mîna. Se roagă de turc să-i treacă de cea parte și se învoi turcul bucuros, însă zise, că luntrea fiind mică, nu poate trece mai mult de cît unul odată. Deci se sui mai întîi muierea în luntre și turcul vîsli prin valurile Dunărei pînă dincolo. Ei, dar nu se-ntoarse, căci muierea fiind frumoasă, îi plăcu foarte turcului, deci și-o duse acasă la el. Văzînd omul că turcul a fugit cu muierea, se puse pe gînduri, apoi începu a căuta doară va afla vrun vad pe unde să poată trece și el cu copilașii, că cineva cu vreo luntre nu se mai ivea. Și umblă omul nostru cu copiii de mînă, de colo pînă colo, pînă dete de un vad, pe unde i se păru că ar putea trece. Deci se desculță, luă un copil în cîrcă și plecă prin Dunăre. Cum mergea, iată că în mijlocul Dunărei dădu de un prundiș gol, ca un ostrov mic, acolo puse copilul să se odihnească și se uită înapoi la copilul de pe țărmure. Adecă vede o dihanie de lup că se apropie de el și fuge cu el pe aci încolo. Atunci își pierde cumpătul, uită de copilul ce era lîngă el și fuge să scape pe cel de pe țărmure din gura lupului. Dar vai! cînd ajunge pe țărmure nu mai vede nici lup, nici copil; cine știe unde fugise lupul cu el! Atunci se uită spre prundiș ca să vază pe al doilea copil, ce rămase singur în mijlocul Dunării pe ostrovel. Adecă vede o undă mare apropiindu-se de el și luîndu-l ca pe o peană; preste o clipită nu-l mai văzu. Ce era să facă, bietul om? Să se arunce și el în Dunăre? În zadar i-ar fi fost cercarea de a-și scoate copilul, deci se puse pe plîns. El care cu două zile mai nainte avea căsuța sa, văcuța sa, muierea sa și copilașii săi, acum era singur ca cucul la marginea Dunărei! Dar Dumnezeu atunci e mai aproape, cînd omul e în nefericirea cea mare; întări deci inima omului nostru, să nu cadă în păcate de a se arunca în undele Dunărei, și-l îndreptă spre un oraș mare, unde se băgă păzitor la porcii domnilor. Și stătu el multă vreme ca porcar în acel oraș, poate vreo cincisprezece ani dacă nu și mai mult, fără de a auzi de muiere și de copii, și fără de a se plînge împotriva lui Dumnezeu; în timpul cînd își aducea aminte de ai săi, zicea: bun e Dumnezeu și îndurat cătră toată lumea, și pe mine m-a mîngăia. Cu timpul mai uită de ei și numai arareori se mai întîmpla să fie supărat de pierderea lor, că Dumnezeu îi întărise firea; drept că și el se ruga lui Dumnezeu sfîntul cu toată credința. În orașul acela ședea chiar și împăratul, care fiind foarte bătrîn, muri și el ca toți oamenii, că doară și împărații sînt oameni, știu că nu sînt draci să trăiască alăturea cu pietrile. Ei! dar pe vremile acelea nu se alegeau împărații, ca în zilele noastre; nici nu rămâneau copiii împăraților în locul părinților lor, ori vrednici ori nevrednici; atunci Dumnezeu alegea pe împăratul. Adecă hotărau sfetnicii împărăției o zi, atunci toți oamenii din împărăție trebuiau să se adune la un loc, pe un cîmp mare, și unul arunca coroana în sus: aceea apoi atîta se învîrtea prin aer pînă Dumnezeu o trimetea pe capul celui vrednic, și pe care se așeza coroana, acela era împărat, să fi fost omul cel mai sărac ori cel mai bogat, tot una era, atunci oamenii nu se împotriveau voiei lui Dumnezeu. Astădată a fost alegerea de împărat chiar în cîmpul unde era omul nostru cu porcii. Și se adunară feciorii de crai și de împărați, de grofi și baroni din toată țara, și toți fruntașii țării erau de față, ba și feciorii, bogații din țările vecine veniseră și stăteau așteptînd cu capetele descoperite, că doară pe unul din ei se va așeza coroana, care umbla prin aer deasupra capetelor. Dar minunea minunilor! umblă prin aer cît umblă pînă odată zbură departe, unde era omul nostru cu porcii, și se așeză pe capul lui. Atunci poporul strigă cu bucurie: „Să trăiască împăratul nostru!” și-l duseră cu mare pompă la palat, și-l îmbrăcară în hainele cele scumpe împărătești; iar țara i se supuse ca la cel ales de Dumnezeu. Și el purta cu înțelepciune treburile împărăției, încît toți se mirau de mintea lui cea mare. Dar odată vine la el un cioban cu un drăguț de caș de să-l mănînci și cu ochii: — Bună ziua, înălțate împărate! — Bună să-ți fie inima, dragul meu; vei fi avînd vreo rugare? — Am, înălțate împărate, am două rugări; mai întîi te rog să primești cașul acesta ca cinste de la mine; a doua te rog să faci o milostivire și să-mi ierți feciorul, să nu meargă la oaste; sînt om bătrîn, înălțate împărate, numai pe el îl am, și nici pe el nu l-aș avea, că baba mea nici un băiat nu mi-a făcut, dar acum sînt șaisprezece ani o dihanie de lup a venit cu un prunc ca de 5 ani în gură, eu l-am scos de la lup, pe lup l-am omorît, iar pe pruncuț l-am crescut, cum am putut; acum mi l-au scris la oaste și, de-l duc, eu rămîn la bătrînețe fără nici o ajutorință. Împăratului numai decît îi veni aminte întîmplarea lui, și zise ciobanului să aducă feciorul la curte. Și l-a adus ciobanul, iar împăratul a poruncit, ca pe fecior să-l facă cătană, iar pe cioban și pe baba lui să-i țină împărăția cu toate cele trebuincioase; nu a spus împăratul însă nimănui de ce a făcut lucrul acesta. Nu trecu mult și veni la împăratul un pescar cu un pește foarte frumos. — Bună ziua, înălțate împărate! — Bună să-ți fie inima, fătul meu; vei fi avînd vreo rugare la mine? — Am, înălțate împărate, am mare rugare, adecă rugări că două rugări am: mai întîi să faci bine să primești peștele acesta ca cinste de la un biet pescar; a doua să faci bine și să ierți feciorul meu de la oaste, că numai pe el îl am, dar nici el nu e de la baba mea, fără Dumnezeu mi l-a dat, l-am prins de pe Dunăre acum sînt șaisprezece ani și nu era atunci mai mare de ca trei, patru ani. De atunci m-am căznit cu el, cum am putut; acuma cînd mi-ar fi spre ajutorire, eu și cu baba sîntem slabi, iar alți copii n-avem, acum vrea să ni-l ia la oaste, înălțate împărate. Iar veni împăratului în minte întîmplarea lui de acum șaisprezece ani, deci porunci pescarului să aducă pruncul la curte. Și pescarul veni cu feciorul, iar împăratul porunci ca pe fecior să-l facă ostaș, iar pe bătrînul pescar cu baba lui să-i țină împărăția pe cheltuiala ei. Așa se și întîmplă, că altcum nici că se putea întîmpla după porunca împăratului. Mai avea împăratul un gînd de nimeni nu-l știa, căci nimănui nu-l spunea. Deci porunci prin toată împărăția lui, care era mare foarte și se întindea și de cea parte de Dunăre; porunci zic în toată împărăția ca să vină din toată casa bărbatul și muierea la un ospăț mare împărătesc. Și veniră, doamne! cîtă frunză și iarbă, și se puseră pe lîngă masă și începură a se ospăta ca la curțile împăratului. Iar împăratul se preumbla de la o masă la alta și se uita la fiecare în față. La o masă văzu pe un turc singur, fără nevastă și se uită cu mare băgare de seamă la el, apoi-l întrebă: — Prietine, cum de nu ți-ai adus și nevasta? — Să ierte înălțatul împărat, e cam bolnavă acasă. — De unde ești, din ce sat? — Din satul cutare și cutare... Împăratul chemă numaidecît pe cele două recrute, pe feciorul păcurarului și al pescarului și le spuse: — Aveți să mergeți numaidecît în satul cutare și să-mi aduceți înainte pe muierea turcului cutare. Recrutele ascultară porunca împăratului și merseră ață la casa turcului și intrînd înlăuntru spuseră muierei să vină cu ei la împăratul. — Bine, răspunse femeia, stați dumneavoastră numai în căsuța asta pînă merg eu în cealaltă să mă gat, cum e data să meargă omul înaintea împăratului; iată, ca să nu vă fie urît, vă pun ulciorașul acesta cu vin dinainte, gustați oleacă din el pînă mă gat. Și începură feciorii mei a închina cu urciorașul, știți cum bea cătana cînd capătă; vinul era bun și dezlegă din ce în ce limba lor, pînă erau vorbăreți cum e data. — Mă soțule, zise unul, bine mai sămănăm noi laolaltă și înălțatul împărat tot laolaltă ne trimite în slujbă, ian să vedem, care de unde sîntem? — Eu, soțule, zise celălalt, sînt fecior de cioban; cu oi am crescut cît mă vezi de mare, dară-mi aduc aminte, că eu am avut alt tată și altă mamă, nu pe ciobanul cu baba lui, fără tatăl meu cel adevărat m-a lăsat o leacă pe țărmul Dunărei pînă să treacă pe un frate mai mic de cea parte și pe mine m-a apucat un lup și-a fugit cu mine să mă mănînce, că tata nu l-a putut ajunge; dar un cioban, Dumnezeu să-i dea bine și sănătate, m-a scos din gura lui și m-a crescut ca pe al său. Pe mama a furat-o un turc, iar de tata și de fratele meu cel mic n-am mai auzit nimic. — Eu, frate, zise celălalt, sînt fecior de pescar, dar și tata zice că din Dunăre m-a prins cu mreaja și numai cu mare greutate m-a adus la pricepere, că luasem bagseamă mai multișoară apă decît vin avurăm în urciorașul acesta. Muierea care auzise din ceea casă vorbele feciorilor, nu se mai putu răbda să nu meargă la ei și plîngînd și sărutîndu-i zise: — Dragii mamii copii, voi sînteți copiii mei, eu sînt mama voastră, acum sînt șaptesprezece ani de cînd m-a furat turcul, iar voi ați rămas cu tatăl pe țărmurii Dunărei; haideți la împăratul să-i spunem întîmplarea, doar de cumva va pedepsi pe turcul fără de lege, iar noi vom da undeva de tatăl vostru? Și plecară, adică cum ajunseră la împăratul, acela cunoscu că femeia este a lui și spuse în fața mulțimei celea petrecute și că și pe copii i-au cunoscut, ci anume n-a voit să le spună pînă vor afla ei pe mama lor. Pe turcu-l iertă zicînd: — Așa a voit Dumnezeu să fie. De aci încolo pînă avură zile, trăiră fericiți, mulțămind lui Dumnezeu că la bătrînețe le-a dat mîngîiere de a trăi laolaltă zile bune. Ce s-a mai fi întîmplat nu mai știu, că multă vreme a trecut de atunci; cine știe însă, slobod este să mințească și mai departe.


content:
Cică a fost odată ca nicicdată, că de n-ar fi nu s-ar povesti, că nu-s dator a minți, ca și-un purece a plesni, că eu nu-s de cînd ferestrile, ci eu îs de cînd poveștile. Cînd poveștile pe la noi trecea, mama atunci mă făcea și apucai una de chică și-o aruncai într-o vică; și-am apucat una de picior și-o aruncai după cuptor și-o bătui bine, bine, să mă-nvețe și pe mine, după aceea o am lăsat și iată, că m-a învățat. A fost odată un împărat și-ntr-atîta era de bătrîn și neputincios, încît nici că mai vedea și cu unghiile își deschidea genele ochilor și-atunci mai vedea puțintel, dar și atunci numai ca pintr-o sită. El a fost rămas cu trei fete. Neputinciosul bătrîn avea o chilie, unde dînsul numai singur-singurel locuia și tot jălea și plîngea. Odată cică a zis cea mai mare fată cătră celelalte surori: — Dragile mele surori, ce lucru poate fi cu taica nostru, că el de cînd a murit maica noastră tot plînge și jălește, nu știu mîncările nu-i plac sau pe noi-i supărat? Mîne dimineață am de cuget să-l întreb. Și în dimineața următoare fata cea mai mare merge să-i măture chiliuța, în care ședea bietul împărat și punîndu-i un pic de mîncare se retrase cătră ușă. Punînd mîna pe cheia ușii, zise astfel: — Dulce taică, pentru ce dumneata, de cînd a murit maica noastră nu te vedem niciodată vesel, numai tot plîngi și jălești: mîncările nu-ți plac, ori pe noi ești supărat? — Dar cum n-oi plînge și cum nu m-oi văieta, că după moartea mea împărăția mea și bunul meu merge în mînă străină, că eu nu las după mine bărbat și toate rămîn pe mîna străinilor?! Dar fata zise: — O, taică, nu plînge, nu te năcăji, că toate nouă ne-or rămînea! — Aha! blăstămată și ticăloasă ce ești tu, cum ai și cutezat să gîndești așa ceva? Și luînd bătrînul paloșul, îl aruncă după fată, dar nu o nimeri, că fata se retrase și închise ușa și paloșul se împlîntă în părete și mai zise bătrînul: — Atunci va fi a voastră dacă veți umbla voi cît am umblat eu și-ți păți cîte am pățit eu. Fata grăi: — Voi umbla, dulce taică. Ea nu a spus ce-a pățit cu taică-său către celelalte surori, și îndată a mers la grajd și și-a ales un cal bun și gătind calul ea încă s-a îmbrăcat în haine cătănești, cu pușcă, sabie și celelalte lucruri și încălecînd pe cal s-a cam mai dus. Ajungînd într-un sat se întîlni cu o hîrcă de bătrînă și zise fata: — Bună dimineața, mamă! — Sănătate bună, cătană cu glas de fată, zise bătrîna. Fata mînioasă zise: — Fire-ai a dracului, mamă, de unde știi dumneata că sînt fată? — Știu eu și unde mergi tu, răspunse bătrîna, dar du-te, du-te că pe-nturnate, mergi tu! Fata nebăgînd în seamă vorbele bătrînei se duse pînă la podul de aramă și pășind pe-o podea, pe două și pînă pe nouă, iată că i se arătă o bală spurcată c-o falcă-n cer cu una-n pămînt și tot pară roșie lăsa din gură. Înfricîndu-se fata și tremurînd din tot trupul, se întoarce înapoi și cînele de zmeu se repezi și-i și rupse coada la cal. Și venind fata acasă supărată lecuiește calul și se dezbracă nespunînd nimănui ce i s-a-ntîmplat. A doua zi fata cea mijlocie tot astfel păți ca cea dintîi soră a ei. După aceste, a treia zi merse cea mai mică în chilie la tată-său și după ce gătă cele de lipsă bătrînului, punînd mîna pe cheia ușii grăiește următoarele: — Dulce taică, pentru ce dumneata, de cînd a murit maica noastră, fie iertată, de atîta timp tot plîngi și jălești; mîncările nu-ți plac ori pe noi ești supărat? — Oh! dulcea mea fiică, da cum n-oi plînge, cum nu m-oi supăra, că eu mă aflu așa nefericit cum nu mai este om în lume și sub pe soare; bunurile mele și toată averea mea, precum și împărăția mea vor rămâne la cei stăini după moartea mea, că eu n-am sămânță de bărbat. Iară fata aceasta fiind mai vicleană decît cele două surori ale ei, se retrase la ușă, deschise puțin ușa și zise: — Oh, dulce taică! Nu plînge, nu te supăra, că nouă ne vor rămînea. Iară bătrînul înfuriat de mânie, prinde paloșul și-l aruncă de se prinde tare în ușă. Dar pe fată n-o nimeri. Și zise bătrînul: — Atunci vor rămînea vouă, dacă veți umbla voi, cît am umblat eu și-ți păți ce am pățit eu. Iar fata zise: — Vom umbla, tată! Și cu aceste cuvinte se depărtă de acolo pînă în ziua următoare, nespuind nimărui nimica. Fata-n ziua următoare s-a sculat foarte de dimineață și s-a dus în grajd și și-a ales un cal bun și-l hrăni bine și-l țesălă frumos. Și după aceea se duse și se îmbrăcă în haine cătănești din creștet pînă-n tălpi și luînd o pușculiță frumoasă și sabie și o patrontașcă cu plumbi și toate cîte sînt de lipsă unei cătane, merse la calul gătit de mai înainte, încălecă pe el și așa de bine i să ședea, de ai fi putut jura că e cătană. Și merse și aceasta tot pe urma celorlalte și se întîlni cu bătrîna și zise fata: — Bună dimineața, mamă! — Sănătate bună, cătană cu glas de fată, grăi hîrca de bătrînă. Iară fata mînioasă zise: — De unde mă cunoști dumneata și cum știi că-s cătană cu glas de fată? — Eu, puiul mamei, știu și pe tatăl tău și te știu și pe tine unde mergi, dar întoarnă înapoi, că nu ești bine gătată. Du-te acasă și te suie în podul curții și vei găsi acolo niște zdrențe din hainele tătîne-tău din feciorie și pușca lui și sabia lui, toate de cînd era el tinăr; și cum o vei lua, lovește-o de pămînt și se face mai mîndră și mai frumoasă de cum a fost. Și după acestea te du în grajdul cailor și sparge pămîntul și sapă acolo, că vei afla nește oase de cal și căpățîna calului și apucă căpățîna și dă cu ea de pămînt de trei ori și zi: „Tio! cal de hadă. Cînii carnea ți-o roadă, poartă-mă și pe mine cît ai purtat pe taica!” Și ascultînd de bătrînă s-a dus și precum i-a spus, așa a făcut și toate le și îmbrăcă și îmbrăcîndu-se în haine și încălecînd pe Dalbul Dochilor, că uitasem să vă spun numele calului, merseră ca gîndul de întreceau vîntul, pînă la hîrca de bătrînă și cum o a văzut bătrîna o a sărutat și-a zis: — Noa, puișoara mamei, acum poți umbla toată lumea că ești gata, du-te cu Dumnezeu. Și luîndu-și ziua bună de la bătrînă se duse pînă ajunse la podul de aur și trece pe-o podea, și trece pe două, trece pe nouă și mai încolo sta taică-său cu o falcă-n cer și cu una-n pămînt și tot flăcără-i ieșea din gură, căci taică-său era năzdrăvan. Iară fata prinse curagiu și zise: — Feri, cîne de zmeu, din drumul meu, că de nu te împușc. Și de trei ori zise așa, iar a patra oară fata sloboade pușca și face poc! dar nu a voit să-l împuște și numai așa a împușcat de-o lăture. Și taică-său se dete de trei ori peste cap și se făcu om cum a fost mai înainte; apoi a sărit îndată la draga lui fată și o a sărutat zicînd: — Noa, draga taichii, poți merge-n lumea întreagă, poți umbla cît am umblat și eu și poți suferi, cît am suferit, că acum ești gata de mers. Atunci fata se luă și se duse multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că din poveste multă înainte este, mai mîndră și mai frumoasă, să ascultați și dumneavoastră; cine-a asculta, bine a învăța, cine a dormi, bine s-a hodini; găină curtă oua-s-ar în gura cui n-ascultă. Mergînd sărmana cătană singură tot gîndind, iată c-aude un groaznic zbierat încît i se făcu părul măciucă-n vîrful capului și strînse pe biet Dalbul Dochilor în pinteni și-l îndreptă din cătrău venea zbieretul cel groaznic. Și sosind acolo găsi un balaur foarte groaznic strîngînd în gură un biet cerb, îndată ce zărește pe cătană și grăiește: — Cătană, mîndră cătană, hai lovește bălaurul acesta și mă scapă din gura lui, că de trei zile nici mă poate înghiți, nici mă lasă; că de cumva mă vei putea scoate, mult bine ț-aș face. Iată balaurul grăiește: — Dragul meu cătană, vină, lovește coarnele aceste de cerb, că de trei zile mă tot năcăjesc cu el și nu-l pot înghiți pentru coarnele lui. De-ai făcut cîndva bine, da fă acum și cu mine, că eu multă bunătate ți-oi face. Bietul cătană gîndi și-și ascuți sabia și lovi coarnele cerbului și balaurul îndată-l înghiți. După aceea el se grăbi la cătană și-i zise: — Noa, dragul meu, acuma vei veni cu mine la taică-meu, că eu sînt feciorul împăratului Roșu și m-au blăstămat taica și maica, că nu i-am ascultat, de douăzeci de ani de cînd mă năcăjesc de cînd m-am prefăcut bălaur și de-atunci taica și maica nu m-au mai văzut. Atunci se întoarse de trei ori peste cap și se făcu un drag de fecior, de nu era pe sub soare mai frumos. Acum se luară amîndoi și se duseră multă lume împărăție, ca Dumnezeu să vă ție, că din poveste lungă înainte este, mai mîndră și mai frumoasă, să ascultați și dumneavoastră; cine-o asculta, zău, acela o a învăța, cine va dormi bine s-a hodini. Și ajungînd ei în țara șerpească erau niște șerpi ca niște grinzi și îndată șuieră-n degete feciorul ca păcurarii și veniră toți șerpii la el: — Ce poruncești dragul nostru și domnul nostru? ziseră șerpii. — Vedeți mîndrul voinicul acesta? cînd a trece și petrece pe aici să nu-i faceți nici un rău, ci să-i faceți drum larg, să nu se sperie de voi ori să-i fie greață, că acesta mă aduce din țările cele rele și mă duce la tata, pe care nu l-am văzut de douăzeci de ani, că știți voi bine, că eu sînt feciorul împăratului Roșu. Șerpii toți fugiră în lături, lăsîndu-le drum larg și ei trecură. Și trecură prin țara broaștelor și prin țara șoarecilor și tot astfel făcură ca în țara șerpilor. Destul numai că ajunseră și-n țara Împăratului-Roșu și ziseră feciorul de împărat: — Stăi-n loc, dragul meu și bunul meu, că acum sîntem în hotarul tatii și eu voiesc a-ți da sfat, că ce să ceri de la tata pentru că m-ai adus din țările celea rele, unde eu douăzeci de ani m-am năcăjit prin pustietățile acelea groaznice. Îndată ce vom sosi la tata, el de părere bună că m-ai adus, a vrea să te mănînce, dară nu te spăimînta. El ți-a făgădui bani, averi, aur, argint, de toate bunătățile, cîte se află-n lume, dar nu cere nimic numai o lăduță din odaia tatii de pe fereastră și pușca, care ar fi mai ruginoasă în tot magazinul de puști; aceste două feluri le cere. Iară tata n-a voi să ți le deie, iară tu nu te-nvoi la nimic, numai la aceste, că în lăduță se află Calul galbin de sub soare și cu pușca cea ruginoasă poți pușca la 4 mile de loc în pătrat. Taica n-a voi să le deie dar tu zi-i că mă vei duce de unde m-ai adus, de nu ți le va da. Sosind ei la curțile împăratului intrară-n curte și cum văzu împăratul pruncul lui, îndată-l cunoscu și era să-l mănînce de viu pe bietul cătană de bucurie mare, că i-a adus pruncul, și-l purta pe la toate bunurile cîte le-avea îl îmbia cu de toate, dară el nimica nu primește numai lăduța de pe sprijoana ferestrii și pușca cea mai ruginoasă dintre toate puștile împăratului. Împăratul nu voiește nicicum să i le deie. Dară cătana suindu-se pe cal și prinzînd pruncul de vîrful capului zise: — Noa, rămas bun, înălțate împărate, că eu îți duc pruncul de unde l-am adus. Atunci împăratul îl grăi înapoi și-i zise: — Noa, dară vină că ți le dau și acelea! Și-ndată i le dădu și pe-acelea. După acestea luîndu-și rămas bun de la toți, plecă cu lăduța-n straiță și cu pușca în spate și călare pe Dalbul Dochilor, se duse multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că din poveste mult înainte este, mai mîndră și mai frumoasă s-ascultați și dumneavoastră, cine a asculta, bine a învăța, cine a dormi, bine s-a hodini. Mergînd bietul cătană prin o pădure, vede o peană de rață în mijlocul drumului și zise cătră cal: — Ho! calul meu și dragul meu, că prea mîndră mîndrenie văd. — Ce-i dragul meu și domnul meu? — Noa, uită-te ce peană frumoasă de rață: lua-o-voi? lăsa-o-voi? — De cumva o vei lua, de mare năcaz ne-ar fi, iară de nu o vei lua, ți bănui după ea. Așa zise calul, că pe-acelea timpuri știau și caii vorbi (dar azi nici oamenii nu nimeresc cum ar trebui) iară cătana luă peana cea de rață. Mai merseră cît merseră și iară mai găsiră o coadă de păr frumos, toată strălucea ca aurul. Iară grăi cătră cal: — Ho! dragul meu și calul meu, că prea mîndră mîndrie văd; uită-te ce coadă frumoasă! lua-o-voi! sau lăsa-o-voi? — De cumva o vei lua, știu că de mare năcaz ne va fi, iar de cumva nu o vei lua, îți vei bănui după ea. Și-o luară și le puseră amîndouă-n jeb subsuoară și se duseră mai departe multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că din poveste înainte este mîndră și frumoasă s-o ascultați și dumneavoastră. Iată că după o cale lungă de cîteva zile a ajuns în hotarul împăratului Negru. Pe acelea timpuri erau mulți împărați; unul roșu, altul verde, altul negru, așa le erau poriglele din bătrîni. Acolo erau o mulțime de cătane la pușcate-n țăl. Și cătana de fată se apropie de dînșii și se uită la dînșii cum pușcă în țăl. Și luîndu-și pușcuța cea ruginoasă și se pune în rînd ca să țăluiască și el ca ceilalți și zise: — Da vezi țălul acela-n depărtare de două mile de loc și eu de-aicea-l voi pușca, de tot se va sfărîma. Toți priviră la biata cătană și se mira de el ce grăiește? Și duseră țălul precum a zis cătana și precum a poruncit. Două mile de loc puseră țălul și cătana asta-l pușcă încît tot se sfărîmă. Dar atunci pică peana de la el și-un țigan, ce era aci sări și apucă peana și fugi la împăratul în curte și zise: — Înălțate împărate, viteaz cătană a venit la înălțatul împărat, că necum să puște el la cinci sute de pași, ci de două mile de loc a pușcat, dar nici cu atîta nu e destul, ci și rața aceea, de unde a căzut peana această, s-a lăudat că o va aduce. — Oare drept e, măi țigane? — Drept, înălțate împărate! — Na, țigane, patru crițari de un pachet de duhan și cheamă-mi cătana cea nouă aici la mine. Țiganul, voios, cum e fiecare țigan, merse la cătană și-i zise: — Placă jupîne cătană, înăluntru, că te cheamă înălțatul împărat. Și merse cătana în palatul împărătesc și după ce făcu cele cuviincioase și după ce-l salută cum se cade, adecă precum e datina la cătane, zise apoi împăratul: — Adevărat ai vorbit cătră țiganul care mi-a adus pana asta, că necum să puști cum pușcă cătanele mele, ci și rața aceea, pe doamna penei acesteia, o vei aduce? — N-am zis, înălțate împărate! — De cumva nu vei împlini lucrul acesta, ți-a sta capul unde-ți stau picioarele și picioarele unde-ți stă capul! așa zise împăratul. Iară cătana ieși de la împăratul tot plîngînd și merge la Dalbul Dochilor și plînge de tremura hainele pe el. — Ce-i, dragul meu și domnul meu? — Iată ce pățesc pentru peana cea de rață, ce-ai zis că n-o iau, că eu sînt silit să aduc și rața. — Nu te supăra, c-om merge și vom căuta și-om aduce, zise calul. Și se puse pe cal și merse pînă la marginea mării și-ndată se coborî de pe cal și zise calul cătră el: — Ian uite-te colo sub țărmurii mării de cea parte, cum șede rața pe ouă și clocește! — Dară cum vom trece la ea? zise fata, adecă cătana. — Deschide lăduța, să vedem ce sfat ne va da și Calul galbin de sub soare? zise calul. Și deschiseră-ndată și ieși Calul galbin și le zise: — Ce-i, dragul meu și domnul meu? — Ei, vezi rața aceea, colo de ceea parte, oare cum o am putea prinde? — Lesne, domnul meu! Calul atunci se pleacă și suflă cu nările în apă și îndată a înghețat apa și rața pe ouă. Și-au mers fata ca pe pod pînă a pus mîna pe ea și o luă și-o băgă în sac și apoi se duse pînă la împăratul și zise: — Iată, o am adus. — Bine, brava cătană ești, căutară rața, adecă peana-i era din aripa cea dreaptă picată. Și cătanele împăratului iară ieșiră la împușcat și cu ele dimpreună și cătănuța noastră, cea de fată. Și cînd pușca ea, ce făcu ce nu, destul că-i cade o coadă frumoasă de aur. Și țiganul o apucă-ndată și fuge cu ea la împăratul. — Înălțate împărate! Cătana cea de ieri a zis că și pe doamna cozii acesteia încă o aduce! — Na, țigane, patru bani de duhan și mergi de-l cheamă! Țiganul cu voia bună merge și zice: — Jupîne cătană, ian hai pînă la domnul împărat la rapold. Bietul cătană se duce supărat la împăratul. Acesta-i zice: — Dar ce te-ai lăudat cătră blăstămatul acela de țigan, că pe doamna cozii încă o vei aduce. (Și părul acela tocmai de la Ileana Cosînzeana era, după care împăratul din ce-a fost prunc de șapte ani a tot umblat și n-a putut-o nicăiri găsi și-acum cugetă că și-a aflat norocul, văzînd coada cea frumoasă și de aur.) Împăratul zise cătră cătană: — Dragul meu, ești silit să mergi pînă unde vei afla-o, că de nu ț-a sta capul unde-ți stau picioarele și picioarele unde-ți stă capul! Sărmanul cătană nu mai știa ce să zică și-ncătrău să se mai ducă? Iese deci afară la cal și plîngea și se văieta, de gemea lumea în jur de el și pămîntul sub picioare-i, dar și el deasupra pămîntului. Văzîndu-l Dalbul Dochilor supărat îi zise: — Nu plînge! Nu te văieta! Ia-te și te du îndărăpt la împăratul și cere de la el o căruță cu două roate și merinde de drum! Și merse și le dădu împăratul, apoi prinse pe Dalbul Dochilor la căruță și merse multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că din poveste multă este, mîndră și frumoasă s-ascultați și dumneavoastră, că cine-a asculta, bine-a învăța, cine-a dormi, bine s-a hodini. După o cale lungă ajung în țara Ilenii Cosînzenii și se așeză la fîntîna de lîngă cetate, fîntînă la care veneau și slujnicele Ilenii după apă. Calul galbin de sub soare se face o boltă cu negoț de tot felul, nu cum sînt în vremile noastre, ci tot cu aur și argint era suflat. Și Dalbul Dochilor se face neguțător, iar cătana om de casă. Deschizînd ei bolta cea frumoasă, iată că vine o slujnică după apă pe seama-mpărătesei! Și cum vede negoțul, îndată și cade pe genunchi așa de mîndru se lumina de el! Deci ea fuge la-mpărăteasa și-i spune, – iar aceasta zise: — Na o pungă cu bani și te du de-mi cumpără o păreche de papuci. Și fugi fata-ndată și intrînd în boltă tot aleg, numai cît ea nu găsea, care să se potrivească, deoarece negoțul de-așa era, ca să nu potrivească un fel cu celălalt. Fuge deci la împărăteasa, mînioasă care nu era alta, făr’ însăși Ileana Cosînzeana și-i spune ce-i și cum. Vine-mpărăteasa mînioasă și intră-n boltă ca să-și aleagă multe de toate. Tot învîrte și sucește, dar nu le poate potrivi nici ea. Ce fac ceia, ce nu fac destul că deodată bolta se-nchide rămînînd numai cît o ladă, iar în ea Ileana însăși. O pun ei în căruță și hai! Dar Ileana grăia: — Pe-a cui seamă mă duci? — Pe seama împăratului Negru, zise cătana. — În zadar, că nu voi fi a lui, făr’a cui mă duce! Se vede că Ileana Cosînzeana era năzdravană și știa toate celea. Sosind la împăratul iată că era-n mijlocul oborului, înaintea curții, un stîlp mare și înalt. Cum a ieșit Ileana din închisoare, iată-mi-o drept în vîrful stîlpului zburată! Cînd a văzut-o împăratul în vestmintele ei strălucitoare ca și fața aurului îi zise: — Scoboară-te jos, că ești a mea acum! — Fi-voi a cui m-a adus, iar ție numai atunci ți-oi fi nevastă, dacă tu vei aduce cele șapte iepe ale mele și mulgîndu-le, te vei scălda în laptele lor! — Cine mi te-a adus pe tine, le-a aduce și pe acelea... — Aceluia voi și fi! zice Ileana Cosînzeana. Împăratul îndată chemă cătana și-i spune că uite: — Ai s-aduci iepele cele șapte ale Ilenii, că de unde nu, atîta-i de capul tău! Plînse-mi cătana de sta să-i crepe și inima din ea. Dalbul Dochilor cum o vede, îndată-i grăiește: — Nu te supăra, că bun este Dumnezeu și ajuta-ne-va. Cere numai de la împăratul: nouă piei de bivol, nouă de cal, un car de fuioare și o majă de rășină. Și cum le ceru, le și căpătară și puse pe Dalbul Dochilor o piele de bivol și-o pătură de rășină, apoi un rînd de fuioare. După aceea din nou o piele, pe ea rășină și fuioare și tot așa pînă le încărcară toate pe cal, de cugetai că-i un munte! Fiind toate gata, se porniră și merseră pînă lîngă Marea Roșie, că iepele cele șapte ale Ilenei Cosînzenii erau în ostrovul mării și erau albe ca lebeda. Ei stătură pe țărmurii mării și săpară o groapă-n pămînt. Cătana intră-n groapă, iar Dalbul Dochilor rămînînd afară pe țărmuri rînchează o dată, de pămîntul se cutremură. Auzind iepele, ies de sub apă, se uită-n laturi, dar nu văd nimic. Dalbul Dochilor era îmbrăcat în cojoacele lui, de nu mai puteai ști, că ce poate să fie! După ce iepele se cufundă din nou sub valuri, iar rînchează Dalbul Dochilor una cu mult mai tare, de se clătina și ceriul și pămîntul. Atunci ies cele șapte iepe dimpreună cu hărmăsarul, se uită în toate părțile, nu pot însă crede că Dalbul Dochilor să fie ființă vie și din nou se cufundă sub valuri. A treia oară rînchează Dalbul Dochilor, ș-acum din toate puterile, așa că nu numai ceriul și pămîntul, dar și marea s-a turburat pînă-n adîncurile ei. Iese hărmăsarul cu cele șapte iepe afară la țărmure. Cum vede pe Dalbul Dochilor, se iau la bătaie cu hărmăsarul, dar pe cînd acesta mușca numai cîlți, rășină și piele de bivol, Dalbul Dochilor rupea la carne vie. Hărmăsarul răzbit intră la tocmeală. — Vreau, zise Dalbul Dochilor să vii cu noi, tu și iepele tale pînă la împăratul Negru, că pe stăpîna voastră am dus-o și e mare lipsă de voi! — Că nu mi-ai putut spune mai curînd! Noi cu drag mergeam. Atunci iese cătana din groapă și-ncălecînd pe Dalbul Dochilor se arăduiră înainte, iar hărmăsarul cu cele șapte iepe după ei, de nu mai scăpărau. Dacă sosiră la împăratul, le închise în obor. — Noa, vină jos, că iepele-s aci! zice el cătră Ileana Cosînzeana. — Voi veni, dacă le veți mulge și veți fierbe laptele la foc, iar cînd o clocoti mai tare, te vei scălda-n el. — Cine le-a adus, acela le va și mulge! — A lui nevastă voi fi! răspunse Ileana. Împăratul poruncește cătanei să le mulgă, dar nu era cu puntință, că iepele erau sălbatice foc! Și spunînd cătră scumpul lui cal ce poruncă i-a dat împăratul, îndată se plecă el cu nasul la pămînt și suflînd înghețară iepele, care unde a stat. Și cătana mulse cinci vedre de lapte și-a spus împăratului că le-a muls. Iar acesta strigă pe Ileana să vină jos, că iepele-s mulse. Aceasta însă-i zise: — Atunci voi veni, cînd mi-i aduce feredeu de la Dumnezeu și de la Sfîntul Soare ștergătoare. Apoi să te scalzi în laptele ce clocotește și să te ștergi cu acea ștergătoare! — Cine te-a adus pe tine, acela le va aduce și pe-acelea! răspunde împăratul. — A lui nevastă voi fi! zice Ileana, împăratul chemă pe cătană și-i zice: — Un mare lucru mai ai să împlinești! Trebuie să te sui la Dumnezeu după feredeu și la Sfîntul Soare după ștergătoare. Altcum să știi, c-atîta-i de capul tău! Iese cătana amărîtă afară și plînge, Doamne, de nu altcum, făr chemeșa de pe el încă tremura. În așa stare s-a dus la iubitul lui cal. Acesta, Dalbul Dochilor, îi zice cu durere: — Dragul meu și domnul meu! Nu te pot sfătui, că ce e de făcut! întreabă pe Calul galbin de sub soare, acela ți-a spune că ce e de făcut. — Nu te supăra, zice Calul galbin de sub soare, știu ce te roade la inimă, deci urcă-te în spatele meu. Și-așa făcu. Numai ce s-aiaptă Calul galbin și se-nalță pînă la Dumnezeu după feredeu și la Sfîntul Soare după ștergătoare! Și bine nimeriră, că nu era acasă spre a le putea cere, ci ei le furară și se lăsară cu ele în jos pînă la împăratul Negru. Cum le vede împăratul și porunci să facă un foc zdravăn și făcînd așa, puseră căldarea cu laptele pe foc și-o lăsă ca să fiarbă așa de cumplit, de săreau stropii tot cît curtea. — Noa, acum vină jos, că-s gata toate! zice împăratul cătră Ileana: — Veni-voi, după ce te vei arunca-n feredeu, cînd a clocoti laptele mai cumplit și după scaldă te vei șterge cu ștergătoarea aceea! — Cine te-a adus pe tine, acela s-a scălda întîi, răspunse împăratul. — A lui nevastă voi și fi eu! zise Ileana. Împăratul chemă pe cătană și-l pune ca el să se scalde mai înainte. — Acum îi acum! sărmană cătană. — Lasă-mă, înălțate împărate, ca să-mi aduc și drag călușelul meu, să-mi vadă perirea cu ochii! Și împăratul se-nvoiește. Cînd Dalbul Dochilor sta legat aproape de căldare, biata cătană se tot uita, acum la scalda ce da unde, acum la Dalbul Dochilor și uitîndu-se mereu s-a dezbrăcat. Apoi sărută pe Dalbul Dochilor de trei ori pe frunte luîndu-și rămas bun. Dar calul era năzdrăvan, și cum vede mîhnirea stăpînului său s-apropie de căldare și trage vreo trei răsuflări cu atîta putere, de laptele a rămas cum poate fi el mai bun pentru scaldă. Văzînd cătana aceasta se aruncă-n scaldă și în urmă tot sănătos ieși. Acum veni rîndul împăratului. Și iată că făcură foc și cînd prinse laptele a fierbe, zise împăratul: — Aduce-mi-voi și eu calul meu, ca să-mi vază perirea! Dar calul legat acolea în apropierea căldării, se da tot înapoi fiindcă-l dogorea căldura focului și stropii laptelui încă îl nelinișteau tot într-una. Cum a sărit împăratul în căldarea ce clocotea grozav pe clipită și-a dat sufletul și dat este pînă în ziua de azi. Acum Ileana Cosînzeana se vede n-a fi știut că și cătana tot fată fecioară este ca și ea, ori că știa și ce mai are să urmeze! Într-aceea află Dumnezeu că i-a șters cineva feredeul. Merse la Sfîntul Soare să se plîngătuiască puțin. Cînd la adecă Sfîntul Soare încă era păgubit! I-a furat cineva ștergătoarea. — Să-l blastemi, Doamne, pe făcătorul de rele! zice Sfîntul Soare ș-anume așa, că de-a fi fată să se facă fecior și de-a fi fecior fată să se facă! — Amin! Așa să fie! răspunse Dumnezeu. În clipita aceea se făcură după cuvîntul lui Dumnezeu din fată fecior, dară așa un drăguț de fecior de mai frumos nici că se poate. După aceea făcură nuntă, cum singuri împărații de pe vremile acelea știau și puteau să facă. Erau ei lăutari cu fel de fel de fluiere și cimpoaie, de nu se poate spune. Chemații au fost aleși tot din crai și împărați. Eu încă mă aflam pe-acolo, tăiam lemne cu sapa și căram apă cu ciurul. Ieșea zama pe vîrful curții și carnea pe ferești. Cînii umblau cu colaci în coadă și lătrau că mor de foame. Eu neavînd vreme să mănînc, luai un hîrbuț cu ceva de mîncare și o lingură de lemn, apoi mă arăduiesc cătră satul meu. Pe drum mă văzură o țarcă, ce mă tot cîrîia și mă lovea cu aripele. Știa că vin de la nuntă și simțise că am și ceva carne în hîrb. Cînd eu o hîșeiam, ea mă batjocurea făcînd tot mereu: Și-r-cu! Și-r-cu! Eu fiind supărat și de foame îmbătat, arunc lingura după ea ș-aceasta se-mplîntă deasupra cozii! De nu mă credeți, vă uitați la ele, că de-atunci au coada ca o lingură. După ospățul acela, ce-a ținut trei zile și trei nopți, tînăra păreche se arăduiră și veniră la tatăl fetei, care mai înainte era fată iar amu fecior. Bătrînul împărat era atît de încărcat de ani, încît numai atunci mai vedea așa ca prin sită, cînd îi ridicau genele cu cleștele. Și povesti feciorul toate cîte a pățit și cum s-a făcut din fată fecior, ceea ce bătrînului i-a căzut atît de bine la inimă, de peste cîteva zile a și murit de bucurie tocmai. După el au urmat tinerii în stăpînire și de n-au murit, trăiesc și azi. Eu mă suii pe-un cui și pînă în alt rînd nu v-o mai spui, mă suii pe-o custură ruginoasă și poate că povestea fu cam mincinoasă.


content:
Un copil orfan, adecă fără mumă și fără tată, a plecat prin lumea mare, cum pleacă omul năcăjit, să-și capete pînea de toate zilele, care o cer toți oamenii de la Dumnezeu sfîntul. Și s-a dus copilul, s-a dus ca omul năcăjit, care nu știe nici unde a plecat, nici cînd se va-ntoarce; s-a dus și s-a tot dus, mîncînd ce căpăta cu cerșitul, îmbiindu-se slugă și la unul și la altul. Unii mai cu inimă bună și cu suflet îndurător îi întindeau cîte o bucătură, alții mai nătîngiți în răutate, de care sînt cei mai mulți în lume, îl alungau cu sudalme, îl amuțau cu cînii, ori că-i împroșcau vorbe necălite. Cîte-un suflet creștinesc se mai afla însă și atunci, care, cum mai zisei, îl mai miluia și-i mai spunea cîte o vorbă bună din inimă curată. O muiere, la care dormise-ntr-o noapte, îi dete și ea învățătură, colea, la plecare: — Dragul lelii, du-te unde te va milui Dumnezeu, numai cu omul spîn să nu îți faci treabă, că mai toți oamenii spînateci sînt pestriți la mațe. Ascultă-mă, dragul lelii, că eu nu-ți vreau răul și de mi-i asculta, bine vei umbla, de nu mi-i asculta, tu vei vedea ce vei păți! Și făgădui copilul că va asculta sfatul muierii, și-i mulțămi de sălaș, apoi se duse pe-aci-ncolo. Și-a mers el multă lume și țară și nu și-a căpătat stăpîn, că era pe vremea aceea cînd sînt bucate cam puținele, cînd toți se cam feresc de guri multe. Dar ajungînd într-un sat se-ntîlnește cu un boier spîn, numai ici-colea avea cîte un fir de păr în barbă, de gîndeai că i-ai pus-o cu fusul. — Unde umbli tu, măi ștrengarule, acum în vremea lucrului, fără nici o treabă? De unde ești? Ce cauți pe-aici? Cum te cheamă?... Ce? Nu răspunzi? Dar așa de răstit și de repede îl întrebă pe bietul copil, încît acela mai că nu căzu jos de frică și spaimă. Sînt adecă unii oameni dosnici, grei la vorbă, încît și dracu-i ocolește, le face cale; așa era și boierul nostru cel din poveste. Copilul răspunse apoi mai plîngînd și tremurînd ca varga, că era orfan sărac, că umblă a cerși, pînă ce va da de-un om al lui Dumnezeu să-l primească în slujbă. — Așa? zise boierul, atuncea nu mai merge nicăieri, hai la mine și te bagă slugă, iată-ți dau simbrie bună, mîncare și haine, învoit ești? Și se învoiră tare lesne, tot cum vru boierul, căci doară el nici pricepere nu avea să ceară simbrie, cît s-ar fi căzut și chiar de-ar fi cerut, spînul avea numai mînă de luat, dar nu și de dat, iar moș Arvinte zicea că așa vor fi toți spînaticii pînă va pieri lumea. Destul că ei se învoiră și copilul rămase slugă la spînul. Ziua mai lucra ce putea pe lîngă cea casă, iar colea pe-nserat îl trimitea stăpînul la cai pe hotar, să-i pășuneze. Iar cînd ieșea pe poartă afară, îi striga de auzeau toți vecinii: — Apoi hai dis-de-dimineață acasă, că am lucru cu caii, dară bagă bine de seamă, cum zic eu: dis-de-dimineață să fii aci! Și merse copilul la cai. După ce ajunse-n hotar, împiedecă caii și se puse cu capul pe-un mușuroi și ațipi. Se trezea el din cînd în cînd, își mai căuta caii, mai gîndea la vorbele muierii, mai la boierul lui cel cu barbă rară și iar mai adormea. Destul că după atîta zoală-l cuprinse un somn așa de proclet de adormi ca mort, colea cînd fu de cătră ziuă; și nu se trezi pînă-n prînzul mare. Năcazul copilului, de ce a dormit atîta, cum de nu s-a trezit mai de dimineață? Plîngea de frica stăpînului. Dar acum ce era să facă? Noapte tot nu putea el face, deci își dezlegă caii și merse acasă. Boierul îl aștepta-n portiță c-o bîtă bună și dă, dă pînă se strînseră vecinii-n tălălăul lor. Doamne cum mai plîngea bietul copil și hăranca de jupîneasă nu zise batăr o dată cătră Spînul să nu mai dea, ba încă-și rînjea dinții și zicea: „Bun e somnul? Pînă pe vremea asta dorm slugile?” De la o vreme, după ce i se urî boierului de bătut, îl lăsă spunîndu-i, că soață la asta să nu mai facă. Peste zi iar mai lucră ce lucră pe lîngă casă, iară de cătră seară-i dete poruncă să meargă de mas la cai și pînă în ziuă să fie cu ei acasă. Și se duse copilul și dacă ajunse în cîmp, își făcu voie bună cum bietul putu, ca să nu-l fure somnul. Nici nu dormi mai toată noptița dar de cătră ziuă căzu ca mort de somn și nu se mai trezi pînă la prînzul cel bun. Doamne, năcazul lui! Nu știa ce să facă. Ar merge acasă, știa ce-l aștepta la stăpîn; n-ar merge, ce să facă? Unde să poată el scăpa dinaintea stăpînului? El, biet de copil sărac și strein era silit a merge acasă la boierul. Și merse bietul băiat acasă și mai mîncă de la stăpîn o dragă de bătaie, pînă-l scoase vecinii. Peste zi mai mocoși ce putu pe lîngă casă, iară seara îl strigă stăpînul: — Măi băiete, gată-te o dată de mergi la cai, apoi vezi de-mi stai iar pînă la prînz pe cîmp! Și se duse sluga. Și cîntă și descîntă și jucă și fluieră toată noptița, numai să nu-l prindă somnul; cine l-ar fi văzut cîntînd și jucînd ar fi gîndit, că de zburdat e cu voie bună, dar la el se nărăvea zicala: Joc de frică, Pe nimică; Joc de foame, Drăguț Doamne! Mai toată noptița o petrecu copilul așa; dar obosit, flămînd, bătut cum era, mai cădea de pe picioare, deci se pune jos să hodinească puțin și cum se pune cum adoarme și nu se mai trezește pînă a doua zi cătră amiazi. Atunci văzînd că iar a greșit, începe a plînge și-a se văieta de nu alta, fără gîndeai că se prăpădește de plîns. Se duse totuși acasă; ce va vrea Dumnezeu aceea va fi, gîndi copilul. Dar vai cînd ajunse acasă și încercă să se roage de iertare, boierul nu-i dă răgaz, ci mi-l încinge c-o bîtă pînă tot îl face sînge. Atunci dă Dumnezeu că se ivește Sf. Petru pe acolo și-ncepe a sfădi pe boierul: — Nu te temi de Dumnezeu, mișelule, de bați în așa măsură pe bietul copil? Iar pe copil îl luă Sf. Petru de mînă și-l scoase din mîinile boierului. Boierul nici simbrie pentru slujit, nici ceva mîncare nu-i dete, ci-l petrecu din ochi blăstămîndu-l și pe el și pe Sf. Petru. După ce ieșiră din sat, scoase Sf. Petru un corn din traistă și-l dete copilului zicînd: — Copile, nu mai umbla slujind în această secreată de lume, mergi în satul tău, și cînd vei fi la bordeiul acela, unde te-ai născut și care este al tău, atunci te uită-n cornul acesta, dar mai curînd să nu te uiți în el, și ce vei vedea pe lîngă tine uitîndu-te în corn, tot e al tău. Dar omul e om și pace, poftitor de la fire, ar vrea să știe cîte un lucru pentru care și-ar da chiar și viața, dacă nu l-ar fi cunoscut. Așa se-ntîmplă și cu copilul. Îndată ce se depărtă de Sf. Petru de nu se mai vedeau, socoti că oare să se uite oleacă-n corn, dară de ce văzu se spăimîntă și mai scapă cornul din mînă. Adecă, Doamne sfinte, bietul copil era ocolit de bidigăniile cele mai urîte din lume: cîni, mîțe, lupi, urși, vulpi, lei, crocodili și cîte nu mai sînt pe pămînt și pe sub soare. Toate cu gurile căscate, toate cu dinții ageri și cu gheare ascuțite, toate hămisite de foame. Acum văd că sînt prăpădit de tot, zise copilul. Dar un lup cu cap de fier îi zice: — Băiete, ce-mi dai să te mîntuiesc de bidigăniile acestea proaste? — Dar ce să-ți dau, răspunse copilul, că doară vezi că n-am nimic, că boierul pe care l-am slujit nici oleacă de merinde nu mi-a dat, necum să-mi dea ceva simbrie! — Nu face nimic, zise lupul cel cu cap de fier, dacă îmi făgăduiești, că nu te-nsori în veci, eu te scap de fiarele acestea spurcate. — Îți făgăduiesc, zise copilul, nu mă voi însura în veci! — Bine, zise lupul, eu te mîntuiesc, dar apoi de nu te ții de vorbă, e vai de tine. Și numai o dată se rînji lupul cătră fiarăle cele urîte și toate o luară care-ncătrău, apoi se depărtă zicînd: ține minte ce ți-am spus; să nu te-nsori, că e vai și-amar de capul tău de nu asculți. Doamne mulțămescu-ți, zise băiatul depărtîndu-se cu cornul în mînă; Doamne mulțămescu-ți, de nu-mi trimeteai lupul acesta-n cale, bidigăniile acelea mă sfășiau și mă mîncau. Și merse copilul la drum, du-te, du-te, pînă ajunse la satul lui, chiar într-o seară pe vremea cinei și trase ață la bordeiul părăsit în care se născuse. Dacă ajunge acolo, pune cornul la ochi și se uită o dată prin el spre bordei și prin grădina plină de buruieni și de scai muscănești. Adecă: Doamne sfinte! În locul bordeiului se făcu din chiar senin o curte mare ca cele grofești, iar prin ogradă șuri, grajduri, vite, oi, boi, vaci, bivoli, cai, toate cu argați, la gura șurii stoguri, de nici la un grof nu puteai vedea mai altcum, iar el din copil sărac se făcu un drag de june ca un brad. Acum plînse copilul de bucurie și zise: „Doamne mulțam!” Apoi se urcă pe trepte la deal în casele cele de marmură, acolo îl așteptau argați de tot felul și-ntinseră o masă de se ospătă, apoi îi făcură pat de odihnă; trăi în seara aceea și el o dată și bine, cum nici nu visa, că poate trăi om pămîntean. Dimineața, cînd se sculă, era tot satul adunat împrejurul curților și pe drum cu pălăriile-n mînă. Nu se puteau destul mira cum s-au putut aduna într-o noapte atîta bogătate la un loc? Ce să vă spun, acum mai tot satul se afla neam cu el, dar cînd luase lumea-n cap, nici chiar adevăratele neamuri nu voiră a-l cunoaște și a-l milui. El însă era tot bun ca și mai înainte: ajuta pe oricare lipsit cu bucate, cu haine, cu sfat, cu ce pofteau cei năcăjiți. Acum începură a se aduna la el nescai neamuri, unchi, mătuși și alte rude stîndu-i de cap să se însoare: — Noa, nepoate, bine că ți-a dat Dumnezeu rînduială de bogăție, acuma să te însori, dragul mătușii, să-ți iai o fată bogată ca tine, c-ar fi pagubă să stai așa, să-mbătrînești fără soție. — Așa, zău, dragul uncheașului, zicea cîte un unchi care mergea numai să se oaspete. Nu-i mai dau două cu două, ca să se-nsoare și să se-nsoare. În zadar le spunea feciorul, că nu se va însura în veci; în zadar, una, în zadar alta, că bunele neamuri doreau din tot sufletul să-l vadă om întreg, cu muiere, căci, ziceau ei, omul e numai jumătate pînă nu se-nsoară. Și atîta s-au pus cu gura pe el ca cioarele, pînă în cele din urmă le spuse feciorul verde, că iată să nu se cerce în zadar a-l însura, că el a făcut prinsoare și legătură cu lupul cu capul de fier, să nu se-nsoare în veci. — Oh, dragul unchiului, zice unul din unchii cei noi, căci vă spusei că-n năcaz și-n sărăcie n-avea unchi; oh, dragul unchiului, doară noi, un sat de oameni, nu o să ne lăsăm la un lup, fie măcar de tot de fier! Hai să te-nsurăm, nu te mai gîndi la lup, lupii umblă prin cîmpii și prin păduri nu prin sate! Destul că mai mult cu puterea-l făcură să se-nsoare, zisa ăluia: — Dragoste de silă! Dor de milă, ori de nevoie, cum vă mai place? Și-l logodiră cu o fetișcană de-aci din sat și puseră terminul cununiei și veni și acel termin, popa le cîntă Isaia dănțuiește și-i purtă pe la icoane cu cununiile pe cap, iară după cununie plecară spre casa mirelui să se ospăteze, în cale însă le iese lupul cel cu capul de fier și dă după mire. Mirele lasă mireasa și începe a fugi, du-te, du-te, lupul după el; mirele dă de un cal și se urcă pe el și fuge, și fuge și mai tare, dar lupul tot în urma lui fugea; mult vor fi fugit, că numai deodată se treziră c-au ieșit din lumea asta și-au dat în lumea cuvioșilor, mirele înainte și lupul după el. Dacă ieși mirele din lumea aceasta văzu o casă și trase ață acolo, legă calul de gard și dă să intre în casă. Și chiar intră pînă în tindă, iar de aici da să intre înlăuntru. Dară Sfînta Miercure de după masă, că a Sfintei Miercuri era căsuța, strigă din lăuntru. — Cine vine? — Om bun, maică sfîntă, răspunde feciorul. — Om bun? Hai înlăuntru: spune-mi ce cauți, cum ai cutezat tu să intri în lumea cuvioșilor, tu om pămîntean, ce ești, ce cauți aici? — O maică sfîntă, zise feciorul, uite cum umblai și uite cum am pățit cu un lup și-i spune toată întîmplarea, precum v-o spun și eu dumneavoastră, și-apoi mai zise: — Acum mă urmărește, știu că minteni e aici, fii bună, de poți spune-mi, ce să fac, să nu mă ajungă? Și la Sfînta Miercuri i-a fost milă de fecior și i-a zis: — Nu te teme, aici nu va veni, că și de vine ne dă de știre un cățeluș, ce-l am cu trupul de fier și cu dinții de oțel, care l-a zări cale de o zi și-atunci va lătra o dată, și cînd va lătra, atunci tu să-ncaleci și să pleci. Acum vino înlăuntru și te odihnește. Apoi i-a dat Sfînta Miercure două cocini de pîne și i-a zis: — Unul îl mănîncă cînd te-a lovi foamea, iară unul îl pune-n traistă și nu te-atinge de el, că bine-ți va prinde la vreme de năcaz. Eu de ajutat nu te pot ajuta, fără-i merge la soră-mea, la Sfînta Vinere, aceea doară te va putea ajuta. Și cînd a auzit cînele lătrînd, a sărutat mîna Sfintei Miercuri, s-a suit pe cal și du-te, copile! Și s-a dus, s-a dus, multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că din poveste multă mai este, mîndră și frumoasă, să ascultați și dumneavoastră: s-a dus pînă la Sfînta Vinere. — Bună ziua, Sfînta Vinere! — Bună să-ți fie inima, voinice; dar ce vînturi te poartă pe-aici, pe unde om pămîntean n-a mai umblat? — Oh! maică Vinere, iată ce umblu pe-aici și iată de ce. Spuse Sfintei Vineri toată povestea, după cum vi-o spusei și eu dumneavoastră, apoi mai spuse, că iată acum fuge dinaintea unui lup cu cap de fier; fie-ți milă, maică Vinere, scapă-mă de mă poți dinaintea lui. — Oh, dragul mătușii, bucuros te-aș ajuta, dară nu pot; fără vei merge la soru-mea, la Sfînta Duminecă, că doară ea te va scăpa. — Apoi plec dară, zise feciorul, să nu mă ajungă lupul. — Ba nu pleca, hai înlăuntru să te omenesc cu ce mi-a dat Dumnezeu sfîntul, hai și te odihnește, că vom ști noi cînd se apropie lupul; eu am un cățăluș de fier cu fălcile de oțel, care cînd îl simte cale de două zile, latră de două ori. Și intră feciorul în casă la Sfînta Vinere și se odihni și-i dete două cocuri de pîne albă zicîndu-i: — Unul îl mîncă pe cale, iar de unul nu te-atinge deloc, ci-l ține numai în traistă, că bine-ți va prinde la vremea de năcaz. Și-a mai stat cît a mai stat, au mai povestit laolaltă și cînd au auzit cînele lătrînd de două ori, sărută mîna Sfîntei Vinere, se urcă pe cal și se cam mai duse. Calea era departe de la casa Sfintei Vineri pînă la a Sfintei Dumineci, iar feciorul mergea ca alungat de lupi; adecă calul fugea, iar feciorul sta în șea. După multă cale și oboseală ajunse feciorul la casa Sfintei Dumineci, se coborî jos de pe cal și intră în casă: — Bună ziua, Sfîntă Duminecă! — Bună să-ți fie inima, voinice; dară ce vânt te poartă pe aici, că în țara asta încă n-a intrat om pămîntean? — Oh, Sfîntă Maică Duminecă, eu fug din lumea cea păcătoasă a noastră alungat de-un lup cu capul de fier, venit-am să te rog, să mă scapi de el. Apoi-i spuse toată întîmplarea din fir în păr, după cum vi-o spusei și eu dumneavoastră. — Lasă, voinice, nu fi supărat, că în bun loc ai intrat, griji-voi eu și de tine. Vino înlăuntru și te odihnește și te oaspătă, că am eu un cățăluș de fier cu fălcile de oțel, acela adurmecă lupul cale de trei zile și cînd l-a simți că s-apropie, va lătra de trei ori și ne va da de știre; atunci apoi vei pleca mai departe după cum te voi învăța eu. Și s-a odihnit feciorul și s-a ospătat, iar cînd a lătrat cînele de trei ori, s-a gătat de cale. Maica Duminică i-a dat două cocuri zicîndu-i: — Din unul mănîncă pe cale, cînd îți va fi foame, iar de unul nu te atinge că bine îți va prinde la vreme de lipsă. Apoi i-a mai dat un brîu și i-a zis: — Vezi brîul acesta, vei ajunge la o apă mare, atunci scutură numai brîul peste apă și se va face o punte de-i trece peste ea ca pe uscat, iară după ce ai trecut apa, ridică brîul în sus și puntea s-a ridica de peste apă ca să nu te poată urmări lupul, căci prin apă nu s-a încumeta să treacă fiindu-i capul foarte greu și temîndu-se de înecare. Și s-a luat feciorul și s-a dus pînă a ajuns la o apă mare, acolo a scos brîul și l-a scuturat peste apă, iară înaintea lui s-a făcut un pod, Doamne! pod mare de aramă și a trecut feciorul ca pe uscat, pînă de cea parte, apoi a ridicat brîul în sus și podul s-a făcut nevăzut. Apoi s-a pus feciorul la umbră și s-a odihnit dar așa tare l-a prins somnul de-a adormit ca mort. Cînd s-a trezit, s-a văzut ocolit de trei cîni mari, albi. El se cam sperie, dară cînii îi ziseră: — Nu te teme, drag domnul nostru, noi îți vom fi de bună trebuință pînă te vom scoate iar în lumea voastră. Acum sîntem în iad, dară nu te spăria deloc; pe mine mă cheamă Vede-Bine, sînt de la Sfînta Miercure, pe acesta-l cheamă Aude-Bine, e de la Sfînta Vinere, iar acest gros butucănos e Ușor-ca-Vîntul, Greu-ca-Pămîntul, el e de la Sfînta Duminecă. Acum haideți să plecăm prin iad, pînă vom da de Crăiasa iadului, care e mama lupului cel cu cap de fier. Și se luară la cale, feciorul înainte, iară cînii după el. Și s-au dus, dus, mult prin cel iad, pînă au dat de-o casă la poalele unui munte. Acolo ședea Crăiasa iadului, mama lupului celui cu cap de fier. Doamne, ce bidiganie proastă mai era aceea: o babă bătrînă, lungă, deșirată, seacă, neagră, cu nește dinți ca hecela și cu unghii ca secerile. — Dar ce umbli aici în țara mea? zise bătrîna. — Am venit, zise feciorul, să mă bag slugă. — Bine, zise baba, eu am lipsă de slugă, să umble la capre; bagă-te la mine. Și se-nvoiră și ieșiră cu caprele la pășune prin munții babei, iară cînii se țineau tot de fecior. * * * Cînd ajunse lupul cel cu cap de fier la apa ce despărțește țara cuvioșilor de cătră iad, pe unde trecuse feciorul, nu se-ncumetă să treacă, temîndu-se de înecare. Deci se duse pe țărmurul apei tot în sus, pînă a dat de izvorul apei, că doară acolo va fi apa mai îngustă, să poată trece peste ea, ori că nu va fi așa afundă. Și mergînd lupul așa, ajunse la granița iadului, unde se bat munții în capete ca berbecii și nu stau să se odihnească decît ziua la amiazi, dar și atunci numai cît clipești cu ochii o dată. Stă lupul o leacă și răsuflă de două-trei ori, pînă se lasă munții de bătaie, atunci fuga să treacă printre ei, dar vai! îl apucară munții între capete și mi-l bontăniră de nu putea ieși, nici înainte nici îndărăpt. Se văieta bietul lup, dară așa se văieta de tare, încît plîngea iadul de mila lui. Și l-a auzit mamă-sa și s-a dus pînă acolo și plîngea și ea de mila lui, cum îl burdușau munții și de putut ieși dintre capetele lor, nici vorbă. Pînă a doua zi la amiazi stătu Crăiasa iadului lîngă munți și se uita cu jale cum îi băteau copilul; dar cînd fu a doua zi la amiazi, cînd stau munții-n loc o clipită de se uită unul în ochii celuilalt, atunci îl prinse bătrîna pe lup de ureche și-l trase afară. Dar nu-l putu scoate destul de repede, ci-i ajunse oleacă vîrful coadei mai îndărăpt, cînd începu bătaia munților și-i ciontară munții coada; de atunci n-au lupii coadă lungă ca vulpile. Mergînd lupul cătră casă cu mumă-sa, începe a-i povesti toate pățaniile. — Nu pot mamă, învinge c-un om, c-un blăstămat de fecior tînăr. Îl sprijinește Sf. Petru și toți sfinții, oricît îmi sfărm capul cum să-l prăpădesc, cu el nu-i chip s-o scot la cale după legile noastre. De trei ani de zile fug după el. Chiar cînd ieșea din cununie, l-am luat la goană, era să-mi pun capul și tot nu-l pot prinde-n cursă. O dată era cît pe-aci să pun brînca pe el, dar mi-l smulse mai din gheară Sfînta Miercure din rai. Altădată îl scăpă Sfînta Vinere și a treia oară Sfînta Duminecă. De la apă i-am pierdut urma de tot, și stau să turb de năcăjit. — Lasă-l, dragul mamii, că acum tot nu scapă de tine, că e slugă la noi, tu te bagă sub masă, fă-ți acolo o groapă și pînă cinează apucă-l de picior și-l trage la tine. Doamne, cum se mai bucură lupul, cînd auzi vorbele cele mîngăitoare ale mamii sale. Feciorul era la capre. Bine-Vede zice o dată: — Stăpîne, chiar acum a sosit lupul la apă, iată că vrea să treacă, dară nu cutează; uite, uite, se duce pe țărmurile apei la deal, acum ajunge unde se bat munții-n capete. Iată-l, intră printre munți. Bine-Aude zice: — Ian tăceți, auziți-l cum se scăoaie! Cheamă pe mumă-sa să-l scoată. — Dar nu vezi, zice Bine-Vede, cum fuge stăpîna noastră tot bocindu-se într-acolo? Iată ajunge și ea la munți, uite... îl scoate: i s-a rupt coada lupului, iată-i vin... — Auzi, auzi, zice Bine-Aude, stăpîne, despre tine vorbesc, cum să te piardă. Somnorea de Greu-ca-Pămîntul – Ușor-ca-Vîntul, dormea dus. Seara cînd mergeau cătră casă, să mulgă caprele, zise Bine-Aude: — Stăpîne, eu aș zice să nu intri în casă la cină, că uite, cum ți-a făcut legea, să te prăpădească în vremea cinei, lupul e în groapă sub masă. Greu-ca-Pămîntul zice: — Stăpîne, bine că știm unde e lupul ascuns, acum nu mai avea nici o frică, ci bagă de seamă, ia-mă cu tine înlăuntru. Și după ce-au ajuns acasă, baba se puse-n strungă să mulgă caprele; și mulse două, scapă nouă și haideți la cină. Intrară-n casă, înainte Greu-ca-Pămîntul, apoi feciorul. Bine-Vede și Bine-Aude au rămas lîngă staulul caprelor, culcați cu botul pe labe. Greu-ca-Pămîntul îndată ce ajunge-n casă se trîntește sub masă cu limba scoasă, după cum e obiceiul cînilor. Baba vrea să-l alunge, dar el mormăiește o dată de o prind fiori de moarte. De frică tace baba. Feciorul cinează, apoi merge la capre să se culce și Greu-ca-Pămîntul după el. — Vai mamă, zice lupul, după ce iese feciorul, vai de mai sta numai o clipă cînele acela pe mine, mă omora. Am fost, mamă, între munți și m-au bătut, două zile, și două nopți, dar așa obosit n-am fost ca acum. — Lasă, dragul mamii, că mîne seară li-i aștepta-n vatra focului; el s-a pune să se-ncălzească, ori s-a apropia să-și ia foc în pipă și tu atunci trage-l în foc și-l prăpădește. Bine-Aude toate le-auzea și le spunea la stăpînul său. A doua zi merg iară cu caprele la pășune și seara cînd vin, era lupul în vatra focului. Bine-Vede văzuse bine, cînd a intrat și spuse stăpînului său. Greu-ca-Pămîntul mergînd cătră casă, se tăvălește într-o mocirlă ca bivolii și cînd ajunse acasă, colea pe vremea cinei, hop în vatra focului, mocirlit cum era și n-avea cine ce-i face, să sară jos de-acolo, pînă gată stăpînul său de cinat, atunci iese și el, merge la staulul caprelor și se puse cu botul pe labe la picioarele stăpînului său. Acum iar începe bătrîna a plănui cu fiul său cum să prăpădească pe feciorul de la capre. — Mamă, zise lupul cel cu cap de fier, eu de frica cînelui aceluia voi fi silit să-mi iau lumea-n cap, ian fii bună numără cîte coaste mi-a rupt, cum a stat culcat pe mine! Mă lipise, mamă, de era pe-aci, pe-aci să mă nădușesc. — Lasă, dragul mamii, că punem capăt la toate; cine a rămas în lume nerăzbunat, care a voit a trage deget cu noi? Deseară, cînd vine din cîmp, tu te bagă sub pragul ușii și cînd va trece pragul, tu trage-l de picior la tine, și-l mîncă. Bine-Aude auzea toată vorba și o spunea stăpînului său. Seara cînd mergeau cătră casă, zice Bine-Vede. — Uitați, colo! lupul se bagă sub pragul ușii, vrea ce vrea! Dar Greu-ca-Pămîntul zice: — Lăsați-l numai pe brînca mea, numai îmi arătați unde s-a ascuns. De cum au ajuns acasă și pînă au plecat iară cu caprele la pășune, Greu-ca-Pămîntul nu s-a mai mișcat de pe prag; se făcuse urmă-n prag de greu ce era! După ce plecară la pășune, zise lupul cătră mamă-sa: — Mamă, eu nu mai intru nicăiri, că nu mai pot răbda, cînii aceștia mă omoară, mai bine mă duc cît văd cu ochii, decît să rabd eu așa caznă și ocară, apoi chiar la mine acasă. — Nu te supăra, dragul mamii, lasă că potopim odată feciorul, apoi cînii, ori cînii mai întîi apoi feciorul; dar pe toți o dată, nu se poate. Mîne dimineață voi zice să-și lase cînii acasă, apoi tu vei face un staul țeapăn de fier, cu pari de fier și cu nuiele de fier, acolo vom închide cînii, apoi vei merge și vei mînca feciorul, iar după ce vei veni acasă, îi vom omorî cînii. Bine-Aude auzea toată vorba, și-i spunea stăpînului său. Greu-ca-Pămîntul zice: — Nu vă temeți, pînă mă vedeți pe mine, acum chiar și de-aceea să rămînem acasă, să ne lăsăm stăpînul singur la capre, iar de va da de ceva năcaz, să ne strige numai pe nume. Și așa făcură. A doua zi des-de-dimineață se scoală feciorul să meargă, la capre. Bătrîna era sculată de mult. Cînd dă feciorul să strige cînii, zice baba: — Nu mai duce după tine atîta haram de cîne, că nu am copt de unde-ți da merinde, să le împărți și lor. Lasă cînii acasă, că voi griji eu de ei. Și feciorul se-nvoi. Cît ce plecă feciorul la capre, lupul cel cu cap de fier aduce pari de fier ca grinzile de groși și nuiele de fier ca mîna de groase, și făcu un staul și-l acoperi tot cu fier, apoi zise cătră mumă-sa, să înceluiască cînii-nlăuntru. Și-i înceluie bătrîna, încă lesne, și-i închise tot cu uși de fier, apoi lupul fugi în ruptul capului în cîmp la fecior. Cînd îl zări Bine-Vede, zise către Greu-ca-Pămîntul: — Mă, scoală, că lupul fuge drept la stăpînul nostru, dară Greu-ca-Pămîntul dormea dus. Atunci Bine-Aude aude glasul stăpînului strigînd: „Cînișorii mei, nu mă lăsați, că mă prăpădește lupul!” — Da scoală, somnoreo, zise Bine-Aude, n-auzi tu cum ne strigă stăpînul nostru? Iar Greu-ca-Pămîntul dormea dus pe altă lume. Cînd era aci pe-aci să se apropie lupul de fecior, Bine-Vede și Bine-Aude sar pe Greu-ca Pămîntul și-l deșteaptă. — Dar scoală o dată, somnoreo, să ne scăpăm stăpînul din brîncile lupului! Și se deșteptă Greu-ca-Pămîntul și numai o dată se frecă de gardul cel de fier și gardul tot ferfeniță se face, apoi o luară la fugă și ajunseră la stăpîn mai în grabă decît lupul. Și mi ți-l apucară pe bietul lup și mi ți-l hățiră și tot mii de bucățele-l făcură; de-atunci nu mai sînt lupi cu capul de fier! Apoi merseră acasă și-apucară pe bătrînă, pe Crăiasa iadului, și-o-ntinseră și-o hățiră, pînă gîndiră că i-ar fi de-ajuns, apoi o lăsară și cînd căzu moartă din gura cînilor, se văzu ieșind din ea un fuior de fum, care se făcu muscă, și zbură spre fundul iadului. Aceea aruncă duhurile cele necurate pe astă lume, duhul lenei, al beției, al lăcomiei, al curviei, al clevetirilor și alte duhuri rele de care sînt bîntuiți oamenii cei răi. Iar feciorul se-ntoarse cu cîni cu tot pe cale îndărăpt. Cînd ajunse la apa cea mare, scutură brîul peste ea și se făcu pod de trecură-n rai. Acolo merse la Sf. Duminecă, îi mulțămi de ajutorință și plecă, dar Greu-ca-Pămîntul nu mai vru să meargă cu el. Dacă ajunse la Sf. Vinere, iară-i mulțămi și Bine-Aude rămase acolo; la Sf. Miercure rămase și Bine-Vede, iar în schimb pentru el își luă calul, care stătuse aci de cînd intrase mai întîi în rai, că doară prin rai nime nu umblă cu cai. Apoi merse tot pe calea care venise și ajunse acasă mai voinic de cum plecase. Și ce gîndiți cîtă vreme o fi trecut de cînd plecase dinaintea lupului cu cap de fier? Nici o minută, că ospeciorii nici nu se așezară bine pe după mese cînd ajunse el acasă, apoi intră și el după masă și se ospătară. Eu încă fui la nunta lor, am ajutat cîte ceva; am tăiat lemne cu sapa, am cărat apa cu ciurul și-atîta mîncare și beutură am căpătat, de nici acum nu mi-i foame, iar dumnealor de n-or fi murit, mai că și azi trăiesc.


content:
În vremile de demult Dumnezeu umbla cu Sfîntul Petru pe pămînt printre oameni și le cerca firea și inima. Umblînd ei așa, au ajuns o dată pe-un munte unde era o stînă de oi. Oile erau chiar după strungă; ei intrară dar în colibă, la baciul, și-i dădură „bună vremea”, ca oamenii cei de omenie. Baciul însă nu le zise „sănătate bună”, ci-i întrebă răstit: — Dar voi, moșnegilor, ce umblați pe-aici? — Umblăm, zise Dumnezeu, prin astă lume mare și fiindcă sîntem osteniți de drum și flămînzi, am intrat la dumneata, să cerem ceva de mîncare. — Hm! grăi baciul, toți leneșii ar mînca lapte și caș, dar ei nu știu cît de greu se iernează oile; mergeți în treabă-vă! Atunci străinii dau să meargă, dar un băiet, care era-n fundul colibei, îi oprește: — Ia, stați, bade, că am și eu o oiță, mă duc s-o mulg în strungăreață, ca să nu mergeți chiar neînfruptați de la stînă. Străinii se-ntoarseră, iar băiatul a mers să-și mulgă oița. Fugînd însă pe coastă la vale, căzu și sparse strungăreața, care era de pămînt, o oală care era ca de o cupă de mare. Se-ntoarse dar în colibă și luă o găleată și mulse, și mulse, pînă ce umplu găleata de lapte și-l dete străinilor de-l beură gol, că el bucată de pîne ori de coleașă n-avea de unde să le deie. După ce se săturară, Dumnezeu îi zise băiatului: — Măi băiete, ia-ți tu ocheșica ta și hai cu noi. Copilul se-nvoi; luă oița cea oacheșă și merse cu cei doi moșnegi. Cum mergeau ei așa, Dumnezeu zise-ntru-un tîrziu: — Așa mi-e dor de carne! Iar băiatul răspunse: — De ți-e dor, haid’ ajută-mi să tragem pielea mielului de sub oaie, că e grăsuț. După ce mîncară toată carnea, Dumnezeu zise către băiet: — Seamănă tu oasele mielului, cît e lunca asta de mare, și hai după noi. Băiatul ascultă, sămănă oasele mielului prin luncă și porni după cei doi moșnegi. Adecă din oase se făcură tot oi și era o turmă mai mare decît aceea, la care el slujise. Oița cea oacheșă era năzdrăvană și nici nu putea fi altfel, că doară din laptele ei băuse chiar Dumnezeu cu Sfîntul Petru, și mielul ei iar ei îl mîncară; ea mergea tot înaintea turmei și era ca un păcurar care-i mai harnic! După ce mai merseră oleacă de cale, iară îi zise Dumnezeu băietului: — Să mergi în munții cutare și cutare, acolo să-ți faci stînă și să ai noroc, că nimeni nu te-a-ntreba că de ce-ți ții turma pe-acolo, numai să fii cu minte! Și s-a dus băietul acolo în munții aceia și-a făcut stînă și oacheșa umbla cu turma la pășune, iar el stătea la colibă și făcea brînză și urdă; dimineața, la amiazi și seara venea turma la stînă, oacheșa da oile-n strungă, iar el le mulgea. Așa a trăit multă vreme, pînă ce a adunat lînă și brînză foarte multă. Atunci i-a-ndreptat Dumnezeu nescari neguțători pe-acolo, la care a vîndut lîna și brînză cu preț foarte bun. După multă vreme s-a gîndit feciorul să meargă și el o dată la biserică. S-a și dus. Dar’ cu toate că peste noapte plouase și era tină, el nu s-a întinat de fel; mergea tot pe deasupra tinii. După ce-a intrat în biserică, s-a mirat că mai toți oamenii vorbeau între ei, unii se coteau, alții rîdeau, dar’ el stetea numai și asculta sfînta rugăciune. O dată se uită înapoi, după ușa bisericii, acolo era Ucigă-l toaca, tot scria pe-o piele de bivol pe oamenii care rîdeau în biserică și pe care se purtau cu necuviință. Dar el nu rîse nici de diavolul. Ceilalți oameni nici nu-l vedeau pe diavolul, fiindcă erau păcătoși. Mai uitîndu-se feciorul din cînd în cînd la diavolul, vede că el și-a umplut pielea cea de bivol pe care scria, dar fiindcă mai avea oameni de scris, prinse cu dinții de piele s-o mai întindă. Cum prinse, cum nu prinse, destul că-i scăpă pielea dintre dinți și dracul făcu puf! cu capul de perete. Atunci începu feciorul a rîde și nu-l mai văzu pe mamonul. După ce ieșiră oamenii din biserică, ieși și feciorul, dar acum se-ntină și el întocmai ca și alți oameni păcătoși. O văduvă frumoasă și vicleană îl ochi bine pe fecior, vedea că e voinic, frumos, dar neumblat în lume; deci își puse carul în petri să-l amăgească. Se duse de la biserică fuga acasă, umplu o ploscă de vinars, puse nește plăcinte-ntr-o merindare și se luă tot în piciorul lui, du-te, du-te, pe munte-n sus pînă la stîna lui. — Bună ziua, voinice! — Mulțămesc dumitale; dară ce umbli pe-aici? — O, voinice, dragul meu, tu precum se vede nu știi obiceiul satului nostru. Am pus pomana după bărbatul meu, fie iertat, care a murit, sînt acum șase săptămîni și-am chemat pe toți oamenii, care au fost azi la biserică; văzînd că tu ai venit încoace și n-am avut de unde te lua, ca să te chem la pomană după obiceiul satului, a trebuit să viu să-ți aduc pomana aici. Iată beutură și mîncare, ospătează-te de sufletul mortului. Și prinse feciorul meu plosca-n mînă, și trase din ea una păcurărească, mai beu și văduva cea frumoasă, mai beu și el, și tot pe rînd umbla plosca de la unul la altul, de sufletul mortului, pînă ce se oțeliră ca tunul, apoi începură la dragoste. Era însă aproape de amiazi. Turma venea la staul. Atunci îi veni feciorului ceva în minte și prinse a schimba la fețe. — Ce ai? îl întrebă văduva. — Ce am nu e bine; vine turma și de află oacheșa mea, că tu ești aci, se va supăra foc pe mine. — Că nu m-a vedea; iată pînă mulgi tu oile, eu mă culc, și m-acopăr cu gluga, să nu mă zărească. Așa și făcu, iar feciorul se puse-n strungă să-și mulgă oile. Dar’ nici o oaie nu-i mai venea la muls. Atunci el zise cam răstit: — Dă, oacheșă-n strungă! Iar’ ea-i răspunse: — Deie cea de sub glugă! Văzînd feciorul că oaia cea oacheșă îi cunoaște păcatele, se mînie și-o sudui: — Ai, morții tăi de oacheșă! Atunci turma, zbr! se făcu nevăzută și el rămase singur-singurel în strungă cu găleata între genunchi și-ncepu a plînge ca un copil mic și-a se ruga: — Doamne, Dumnezeul meu, după ce din binele-n care am fost, numai din prostia mea am ajuns iar sărac, fii bun și-mi ia și zilele, fă-mă o buruiană să mă acăț de lîna oilor, după ce ele acum fug de mine. Dumnezeu îl ascultă, îl prefăcu scai și el, cînd numai trecea o oaie pe lîngă el, se acață de lîna ei, de dragă ce-i era, și se tot acață pînă-n ziua de astăzi, iară oamenii nu aruncă-n foc scaii, care-i află pe lîna oilor, fiindcă știu că aceia din om sînt făcuți. Și-o zicală este: „Se acață de om, ca scaiul de oaie”. Știți dumneavoastră despre cine zice românul așa... Oaia cea oacheșă din minutul cînd o sudui păcurariul, purcese grea. Nu trecu multă vreme și oaia fătă, dar’ nu miel, ci un copilaș frumos ca o rujiță și grăsuț ca un turduluc și numaidecît prinse a umbla după oaie ca un miel. Apoi se duse oaia la un izvor și-l boteză, puindu-i numele: Fiul oii. Și creștea Fiul oii într-o zi ca-n două, în două ca-n nouă, în nouă ca-n nouăzeci și nouă și cînd era de-un an, era un voinic de-ți era mai mare dragul de el. Umblînd el prin cei munți cu oaia, află sub un fag trei arme: o sabie, o coardă și un paloș. Și era scris pe paloș, că cine va găsi aceste arme, voinic va fi. El luă armele și se duse prin pădure să afle o poiană, unde să-și facă casă. El a aflat o poiană foarte frumoasă. Acum prinse a căuta lemne oable de casă, dară nu află că toate lemnele erau strîmbe. — Oare ce să fie aceasta? zise el, cum e, de pe-aici toate lemnele sînt strîmbe? Ia să mai caut. Și merse și merse prin cea săcreată de pădure, pînă ce află un om cît un deal de mare, care nu făcea alta, decît strîmba toate lemnele, le prindea de vîrf și le pleca la pămînt. Fagii și brazii cei mai obli și mai groși îi strîmba de-i făcea gînji. Acesta era adecă Strîmbă-Lemne. — Hm! își zise Fiul oii, hm! nu ai tu alta de lucru, numai să strîmbi lemnele? Strîmbă-Lemne îi răspunse: — Ce strîmb lemnele? Pe Fiul oii să vezi tu cum l-aș strîmba! Încăierătura fu gata, căci Fiul oii îi răspunse: — De gîndești că-l vei putea strîmba, hai apucă-te, că nu mă feresc. Și se apucară la trîntă mai altcum ca doi urși și se zvîrcoliră și se-mpieptară și se trudiră de curgeau sudorile de pe ei ca bobul, dară nu era chip să se-nvingă. În cele din urmă tot îl învinse Fiul oii pe uriaș, apoi îi zise: — Acum ce vrei? Să te omor, ori să ne prindem frați de cruce? Iar’ uriașul Strîmbă-Lemne zise: — Să ne prindem frați de cruce! Și-au jurat credință și frăție pe crucea paloșului și s-au prins frați de cruce! După aceea s-au dus la părău să bea apă, că nu mai puteau de obosiți; dar’ nu puteau bea, căci apa era tulbure. Și se luară tot pe părău în sus, pînă unde vor afla apă limpede, să poată bea; dară de unde să afle? că din ce mergeau mai sus, tot de mai tulbure apă dedeau. S-au dus pînă la izvor. Adecă acolo un uriaș tot lua cîte o stîncă-n palme, o măcina-ntre degete, cum sfarmi mămăliga la puii cei de găină, și-o aruncă-n părău, de tot îl tulbura. — Ce sfărîmi tu pietrile și tulburi apa cu ele? întrebă Fiul oii. — Le sfărîm, c-așa-mi place; dară să vezi tu cum aș sfărîma pe Fiul oii, să dau de el, că eu sînt Sfarmă-Piatră. — Așa!? atunci hai și cearcă de mă sfărîmă, că eu sînt Fiul oii! Și se apucară voinicii la luptă și se zvîrcoliră, pînă curgeau sudorile vale pe fețele lor, dară nici unul nu se putu învinge. Cînd era mai pe la sfîrșitul soarelui, trîntește Fiul oii pe Sfarmă-Piatră, dară îl trîntește cum e data, de s-a clătit pămîntul sub el, apoi îl întrebă: — Acum, Sfarmă-Piatră, vrei să te omor, ori vrei să ne prindem frați de cruce! — Ba vreau să ne prindem frați de cruce! Și jurară pe crucea paloșului, că vor fi frați pînă la moarte. Apoi merseră mai departe toți trei: Fiul oii, Strîmbă-Lemne și Sfarmă-Piatră. Mergînd ei tot pe munte în sus, numai ce văd că de la o vreme nu se mai pot ținea-n picioare, că muntele se clătina sub ei ca și cînd ar fi călcat pe un sloi de gheață, care se afundă-n apă sub picioarele celui ce calcă pe el. — Oare ce va mai fi și aici? își zise Fiul oii. Adecă văd un om care era c-un picior pe-un munte și cu celălalt pe alt munte și spre care parte se pleca, într-aceea parte se plecau și munții sub picioarele lui! Era adecă Scutură – Munții. — Dar’ ce ai tu, de scuturi munții, nu-i poți lăsa-n pace? zise Fiul oii. — Ha, răspunse uriașul, să vezi tu pe Fiul oii, cum l-aș scutura, numai să dau de el! — Dacă zici, ia-ncearcă, că parcă eu sînt Fiul oii! Și se pun amîndoi voinicii la luptă și se trudesc și se zvîrcolesc, dar nu era chip să se poată trînti unul pe altul. Dar în urma urmelor făcu Fiul oii huzdup! de pămînt cu Scutură-Munții și-i zise: — Ce-ți alegi: să te omor ori ne prindem frați de cruce? — Ba să ne prindem frați de cruce, răspunse Scutură-Munții. Și se ridicară de jos și jurară pe crucea paloșului, apoi plecară de acolo patru inși: Fiul oii, Strîmbă-Lemne, Sfarmă-Piatră și Scutură-Munții. Să-i fi văzut pe toți patru, te apucau frigurile și nu te lăsau în veci. Unde era codrul mai frumos se pun ei și clădesc o casă, dară casă colea cum e legea, ca și casele bogaților, nu ca colibele sărîntocilor. Apoi trei inși plecară la vînat, iar Strîmbă-Lemne rămase acasă să le gate mîncarea. Acesta săgetă și el numaidecît un țap sălbatic și-l puse să se frigă, dar cînd era mai fript intră acolo Omul-cît-șchiopul cu-Barba-cît-Cotul, pe-un iepure șchiop călare, cu căpăstrul de cheotoare, răzimîndu-se într-un pai de secară. — Bună vremea, voinice! — Să trăiești cu bine, nimuricule! încă așa schidoală nu mi s-a dat în cale, ce cauți pe-aici? — D-apoi voinice, sînt un drumar năcăjit și mi-a venit la nas bunul miros de la friptura ta și m-am abătut să-mi dai și mie oleacă, că sînt flămînd și ostenit; nu-mi trebuie mult, iacă numai două bucături, că eu dacă mă satur o dată, apoi puțin îmi mai trebuiește! Strîmbă-Lemne, cugetînd că nimuricul acela nici coada țapului nu e-n stare s-o mănînce toată, îi zise: — Mănîncă, fătul meu, ia-ți să văd cît poți mînca! Și se puse buturuga lîngă friptură și cît bați în pălmi o mîncă cu oase cu tot, apoi în loc de bogdaproste încă prinse a rîde pe Strîmbă-Lemne. — Dar numai cu atîta mîncare așteptai tu pe trei metelei și cu tine patru, dacă nici mie nu-mi fu de-ajuns? Strîmbă-Lemne văzîndu-se rușinat de nimuricul acela, dă să pună mîna pe el, numai o-mpinsătură să-i deie; dar nu avu vreme, că nimuricul îl impinse pe el de căzu sub vatră, ca un putrigai. — Asta e mulțămita, Strîmbă-Lemne; fă bine ș-așteaptă rău; apoi, măcar de te-ar arde o zamă bună, dar o zamă de raci... Omul-cît-cotul, hm! Se puse deci Strîmbă-Lemne în pripa mare și pușcă alt cerb și-l puse-n frigare să se frigă, dar de-abia apucă să se cîrcălească oleacă și fură aci ortacii de la vînat: — Gata-i cina? — Gata și nici prea, răspunde Strîmbă-Lemne, că țapul acesta a fost cam bătrîn și nu cred că s-o fi fript, cum se cade. El adecă nu voi să spună pățenia cu buturuga. Mai stătură ei cît stătură de poveste, apoi cinară și se culcară. În ziua următoare rămase Sfarmă-Piatră gazdă acasă, iar’ în altă zi rămase Scutură-Munții și pățiră cu buturuga chiar cum pățise și Strîmbă-Lemne: dar fiecare se rușina să-și spună pățenia adevărat. Mai în urmă-i veni rîndul lui Fiuțul oii să rămînă acasă, să socăcească. Și rămase el și prinse un cerb frumos, îl beli, îl spălă și curăți cum se cade, apoi îl puse în frigare. Cînd era mai frumoasă friptura de mirosea mai bine decît toate mîndreniile din lume, cineva intră-n casă. Era buturugă cît o nucă, adecă Omul-cît-Șchiopul cu-Barba cît Cotul, p-un iepure șchiop călare cu căpăstru-ntr-o chiotoare, răzimat d-un pai de săcară. — Bună ziua, voinice! — Să trăiești, neomule! dar’ ce cauți p-aici? — Mirosul acest bun de friptură m-a tras aci, sînt un biet om călător, mort de foame, dă-mi ceva să mănînc că ți-a fi și pomană. — Bucuros, zise Fiuțul oii și-i tăie oleacă de carne de pe frigare. Și-o-mbucă o dată nimuricul apoi se repezi să ieie cerbul cel fript întreg, cu frigare cu tot și s-o tulească la sănătoasa. Dar’ Fiuțul oii mi-l apucă de barbă, îl duse afară, crepă vîrful unui stejar și-i vîră barba în crepătura lui, apoi lăsă să se îmbine lemnul cum a fost. Și așa rămase buturuga încleștat cu barba în vîrful copaciului. Nu trecu mult și-i veniră ortacii de la vînat: — Noa, da gata-i mîncarea? — Gata, le răspunse Fiul oii, haidați să mîncăm și apoi să v-arăt pielea berbecului; am acățat-o afară într-un copaciu să se uște. Și mîncară ei toți patru, apoi merseră afară să le arete Fiul oii pielea berbecului. Dar’ ce să vezi? copaciul în care împlîntase Fiul oii barba Omului-cît-Șchiopul-cu-Barba-cît-Cotul nu era nicăieri, numai o brazdă se vedea pe unde a tîrît acela copaciul după el. Și se luară toți patru să vadă, unde-i va duce brazda aceea? Unde a mers Omul-cît-Șchiopul-cu-Barba-cît-Cotul? Multe zile s-or fi dus ei tot pe brazda aceea, dară de Omul-cît-Șchiopul-cu-Barba-cît-Cotul n-au mai dat; pînă o dată dau de-o gaură mare, unde intra și urma copaciului. Acolo era buricul pămîntului, pe-acolo intrase Omul-cît-Șchiopul-cu-Barba-cît-Cotul, de frica lui Fiuțul oii. — Care vreți să mergeți pe cea lume după el? întrebă Fiul oii? Dar’ nici unul din ortaci nu se-mbia să intre. Atunci zise Fiul oii: — Mă voi duce dar’ eu și unde-l ajung acolo-l omor, de ce a făcut de rușine pe prietinii mei! Și-și făcu un leagăn și ortacii-l sloboziră cu nește funii de tei înlăuntru, iar’ după ce simțiră că Fiul oii a ajuns pe cea lume și s-a scoborît din leagăn, traseră leagănul afară, ca să nu mai poată ieși de-acolo și-o tuliră la fugă trei în trei părți: unul să mai scurteze munții, altul să mai sfarme piatră și al treilea să mai strîmbe lemne; dară nu mai voiră a da față cu Fiul oii, că bag seamă se cam temeau de el. După ce ajunse Fiul oii pe cea lume, iară văzu urma fagului și merse tot pe ea pînă nimeri la o casă de aramă, unde intră înlăuntru și văzu o fată de aramă torcînd dintr-un caier de aramă. — Bună ziua, drăguță! — Mulțam dumitale, șezi la noi! — Că n-oi ședea, dară am venit să te rog să-mi spui n-ai văzut pe Omul-cît-Șchiopul-cu-Barba-cît-Cotul, trecînd pe-aici? — Ba l-am văzut; numai mai înainte trecea pe aici trăgînd un copaci mare după el, în care-i era împlîntată barba și tot borborosea din gură: — Numai Fiul oii de nu m-ar ajunge, pînă ajung la crîngul pămîntului să-l învîrt o dată să surup lumea, că de nu, eu n-am pace. — Doară tu ești Fiul oii? întrebă fata. — Eu! — Noa, fii bun grăbește de-l ajunge că de nu toți ne prăpădim, cum ajunge la crîngul pămîntului. Și se duse Fiul oii, dar’ se duse repede, pînă ce ajunse la o casă de argint, în care era o fată de argint și torcea dintr-un caier de argint. El intră-nlăuntru, dar’ după ce aceasta-i spuse ca și fata cea de aramă, el merse mai departe, pînă ce ajunse la o casă de aur, în care află o fată de aur, torcînd dintr-un caier de aur. — Bună ziua, drăguță! — Mulțam dumitale, voinice, dară ce vînt te poartă pe-aici? — Am venit tot pe urma Omului-cît-Șchiopul-cu-Barba-cît-Cotul; nu-mi vei ști spune unde se află, că chiar aci i-am pierdut urma? — Doară dumneata ești Fiul oii? — Eu! — Bine că te-a adus Dumnezeu că numai acum trecea pe-aici tot văietîndu-se că numai de nu l-ar ajunge Fiul oii pînă va ajunge la crîngul pămîntului, că așa îl scutură o dată de prăbușește lumea. Ca să poată merge mai cu spor, a văzut că eu ard cuptorul să fac pită și-a băgat copaciul acolo să ardă chiar și cu barbă cu tot, numai el să poată scăpa viu; acum e la cuptorul meu cel cocător, își arde copaciul din barbă. Și plecă Fiul oii și-ntr-o clipită fu acolo și cum îl lovi cu muchea toporului în frunte se lăți ca o broască, apoi îl băgă-n cuptor și-l arse pînă se făcu praf și cenușă, iar’ cu fata cea de aur se cunună și de n-au murit și azi trăiesc. Cine-o știe mai departe, mai departe s-o spună!


