# FragmentsContent

content:
Vestea deosebitelor întâmplări ce urmaseră în ziua aceea să împrăștiase în satele de pe împrejur și deșteptase o vie tulburare. Wilhelm era obștește iubit. Dulceața caracterului său, hărăzirea lui desinteresată pentru toate nenorocirile îl făcuse prietenul și colibei și castelului. Iscusința lui estraordinară adăogise pe lângă simtiment și o mirare simplă,care făcea că îl privea ca pe o ființă deosebită. Noroadele primitive sunt asfel făcute, silite a se hrăni prin iscusință, a se apăra prin putere, aceste două calități sunt acele ce înalță în duhul lor pe om la calitate de semizeu. Ercole, Tezeu, Castor și Polux n-au avut alte trepte ca să se suie la cer. Așadar, pe la miezul nopții au venit de au dat de veste lui Guessler că poate să se-ntâmple vreo revoltă, dacă îi vor lăsa vreme să se organizeze. Guessler socoti că cel mai bun mijloc de a o preveni era să ducă pe Wilhelm afară din cantonul de Uri, într-o cetățuie a ducilor de Austria, la poalele muntelui Righi, între Küssnach și Weggis. Prin urmare, socotind că călătoria era mai sigură pe apă decât pe uscat, dete poruncă să gătească o barcă, și c-un ceas până în ziuă duse pe Wilhelm. Guessler, șase strejari, Tell și trei vâslași alcătuia tot echipajul micei corăbii. Când guvernorul sosi la Fluelen, locul îmbarcării, găsi împlinite poruncile sale. Wilhelm, legat de mâini și de picioare, era culcat în fundul barcei, lângă el, și ca o mărturie era strașnica armă care, slujindu-i a da o dovadă atât de strălucită de adresa sa, deșteptase atâtea griji în inima lui Guessler. Arcașii, șăzând pe băncile de mai jos, îl privighea; amândoi vâslașii la postul lor, lângă micul catarg, sta gata să plece și pilotul aștepta pe mal sosirea balifului. — Avea-vom vânt priincios? zise Guessler. — Prea bun, în ceasul acesta, stăpâne. — Dar cerul? — Ne vestește o zi minunată. — Să pornim dar îndată. — Suntem gata. Guessler se puse în capătul de sus a barcei, pilotul la cârmă, vâslașii destinseră vela și corăbioara ușoară și grațioasă ca o lebădă începu a luneca pe oglinda lacului. Însă cu tot lacul acest albastru, cu tot cerul înstelat, cu toate aceste norocite prevestiri, să părea ceva în barca asta trecând tăcută ca un duh al apelor. Guvernorul era cufundat în gândurile sale, soldații respecta reveria lui și vâslașii supuindu-se fără mulțumire, își împlinea triști manevrele după semnile ce priimea de la pilot. Deodată o lucire meteorică, desprinzându-se din cer, se slobozi în lac. Amândoi vâslașii se uitară unul la altul. Pilotul își făcu cruce. — Ce este? zise Guessler. — Nimic, încă nimic pân' acum, răspunse bătrânul marinar, însă zic că o stea ce cade din cer este o înștiințare ce ne dă sufletul unei persoane ce ne e scumpă. — Și înștiințarea e de bine sau de rău? — He! murmură pilotul, cerul rar se ostenește a ne trimite vestiri de bine, pentru că știe că fericirea e pururea binevenită. — Așadar, steaua asta e un semn rău? — Vâslașii bătrâni cred că, dacă un asemenea lucru se întâmplă în ceasul îmbarcării, este mult mai bine să se întoarcă cineva de mai are vreme. — Bine, dar dacă cere trebuința numaidecât a-și urma drumul? — Atunci trebuie să se odihnească cineva pe cugetul său și să-și lase zilele în paza lui Dumnezeu. O adâncă tăcere urmă acestor cuvinte, și barca luneca pe apă ca cum ar fi avut aripile unei pasere. Dar, de la arătarea meteorului, pilotul își în turna ochii îngrijiți spre partea răsăritului, căci de acolo era să-i vie prevestitorii relilor vești. Curând nu mai avu îndoială de schimbarea atmosferii; cu cât se apropia ceasul dimineții,stelile să-ngălbinea pe cer, nu întru o lumină mai vie precum le e obiceiul, ci, ca când o mână nevăzută ar fi tras un văl de aburi între pământ și cer. Cu un sfert înaintea luceafărului de zi, vântul încetă de tot; lacul, din azuriu se făcu cenușiu și apa fără a fi clătită de vreun vânt, clocotea ca când ar fi vrut să fiarbă. — Coborâți vela, strigă pilotul. Amândoi marinarii se sculară lângă catarg, dar până a nu apuca să facă porunca ce li se dase, valuri mici încununate de spume venea iute despre Brunen drept spre barcă. — Vântul, vântul, strigă pilotul. Dați jos tot! Dar, sau nevrednicie din partea acelor căror era adresate aceste porunci, sau că vreun nod rău făcut împiedeca manevra, vântul sosise până a nu se coborâ vela. Barca surprinsă tremură ca un cal ce aude zbieratul unui leu, apoi începu a sări ca și el; în sfârșit, se în turnă de sine, ca cum ar fi vrut să fugă de strânsorile unui asfel de puternic luptător; dar în mișcarea asta înfățișă coastele către vrăjmaș. Vela se îmflă deodată ca cum ar fi vrut să se spargă, barca se plecă încât puțin lipsi să se răstoarne, în momentul acesta pilotul tăia cu cuțitul frânghia ce o ținea, vela flutură un minut ca un steag în vârful catargului unde se mai ținea încă; în sfârșit, legăturile ei se rupseră și ea se râdică ca o pasere de suflarea vântului și barca se îndreptă. Cele întâi raze a zilei se arătară. Pilotul se puse iar la cârmă. — Bine ai zis, îi zise Guessler, că vestea era adevărată și întâmplarea n-a zăbovit. — Gura lui Dumnezeu nu e mincinoasă ca a oamenilor, și greșaște cine nu ascultă înștiințările sale... — Socoți c-om fi scăpați cu atâta sau avem a cerca vrun vifor? — Se întâmplă uneori că duhurile văzduhului și a apelor se folosesc de lipsa soarelui ca să facă asfel de sărbători fără voia Domnului; și atunci, întru lumina zilei, vânturile tac și fug, ducându-se unde se duc întunericele. Dar cele mai adeseori este glasul Domnului care a zis viforului să sufle. Atunci el trebuie să-și împlinească solia sa întreagă și vai de acei asupra căror e trimis. — Nu vei uita, nădăjduiesc, că este și viața ta în primejdie, precum și a mea. — Așa este, stăpâne, știu că noi suntem toți deopotrivă înaintea morții, dar Dumnezeu este atotputernic, el pedepsește pe cine va să pedepsească și scapă pe cine va să scape. El a zis apostolului să meargă pe apă și apostolul a mers ca cum ar merge pe pământ. și oricât de legat și de ferecat este greșitul măriei tale, el e mai sigur de mântuirea sa, dacă va fi în mila Domnului, decât orice om slobod subt blestemul său. — Vâslește, Frantz, vâslește, să îndreptăm prora spre vânt, căci nu ne-am mântuit încă; iată, iar vine asupra noastră... În adevăr, valuri mai nalte și mai spumoase decât cele ce întâi alerga amerințit oare și, deși barca înfățoșa prea puțin loc, vântul care le urma o făcu să lunece înapoi cu aceeași răpejune ca o piatră lată pe care un copil o face să salte pe fața apei. — Dar, strigă Guessler, încetând a înțelege primejdia, dacă vântul ne este împrotivnic ca să mergem la Brunnen, ne va prii ca să ne înturnăm la Altorf. — Aceasta am gândit-o eu, urmă pilotul și iată pentru ce mai de multe ori m-am uitat într-acolo. Dar, uită-te la cer, stăpâne, și vezi norii ce trec între Dodiberg și Titlis, vin despre St. Gothard și urmează cursul Reussei; acesta e o suflare împrotiva acelii ce râdică aste valuri și le împinge, și până în cinci minute o să se întâlnească. — Și apoi, atunci? — Atunci e ceasul unde va trebui ca Dumnezeu să gândeascâ la noi sau noi să gândim la Dumnezeu. Proorocia pilotului n-a zăbovit a se împlini. Amândouă vijăliile ce înainta una asupra altia se întâlniră în sfârșit. Un fulger străluci, și un tunet strașnic vesti că lupta începuse. Lacul n-a întârziat a se împărtăși de această revoltă a elementelor: valurile sale, pe rând împinse și respinse de împrotivite suflări, se umflără ca când un vulcan subtmarin le făcea a clocoti și barca părea că nu le e mai grea decât unul din fulgii care zbura albi pe creștetul lor. — Primejdia e de moarte, zise pilotul; cei ce n-au treabă la manevre să își facă rugăciunele... — Ce zici, cobe spurcată? strigă Guessler, și pentru ce nu ai prevenit mai înainte? — ți-am spus-o la cea întâi înștiințare ce mi-a dat Dumnezeu, stăpâne... dar n-ai voit să mă asculți. — Trebuia să ieși la mal și fără voia mea. — Am socotit de datorie a mă supune măriei-tale, precum e a măriei-tale să te supui împăratului, precum e a împăratului să se supuie lui Dumnezeu. În momentul acesta un val furios veni să se sfarme de coastele barcei, o coperi și azvârli în ea o palmă de apă. — La lucru! domnilor arcași! strigă pilotul, dați lacului înapoi apa ce ne trimite, căci și fără de asta suntem destul de Încărcați. Iute! iute!... un al doilea val ne cufundă, și oricare e puterea morții, tot este de datorie omului să se lupte cu dânsa. — Nu vezi tu nici un chip de scăpare, și n-a mai rămas nădejde?... — Nădejde este totdauna, stăpâne, deși omul mărturisește că știința sa este nefolositoare, căci mila Domnului este mai mare decât cunoștințele omenești. — Cum ai putut lua o asemenea răspundere, neștiindu-ți mai bine meșteșugul, ticălosule! murmură Guessler. — Cât pentru meșteșugul meu, stăpâne, răspunse bătrânul marinar, sunt patruzeci ani de când nu fac altă, și nu e poate în toată Elveția decât un om mai bun pilot decât mine... — Apoi pentru ce nu e aici, în locul tău? strigă Guessler. — Aici e, stăpâne... zise pilotul. Guessler să uită la bătrân cu mirare. — Poruncește să deslege pe vinovatul, căci daca mâna unui om ne poate scăpa în acest ceas, apoi numai el e... Guessler priimi. Un ușor zâmbet de triumf trecu pe buzele lui Wilhelm. — Ai auzit? zise bătrânul marinar, tăind legăturile cu cuțitul. Wilhelm făcu un semn din cap, întinse brațele ca un om ce se vede iarăși slobod și merse de se puse la cârmă în locul bătrânului care, stând gata a-l asculta, se puse în rând cu vâslașii. — Nu mai ai o velă, Rudenz? zise Wilhelm. — Am, dar nu e vreme încă. — Gătește-o și stai gata s-o pui. Bătrânul îi căută cu mirare. — Iar voi, urmă Wilhelm, adresându-se la marinari, la vâsle, băiați, și opintiți când vă voi zice. Atunci strânse cârma; barca, surprinsă de astă iute manevră, stătu un minut, pe urmă, ca un cal care cunoaște superioritatea celui ce-l încalică, se înturnă în loc. — Vâslași, strigă Wilhelm la luntrașii cari, îndoindu-se pe lopețile lor, făcură să meargă barca în direcția cuvenită cu toată împotrivirea valurilor. — Așa, așa, murmură bătrânul, și-a cunoscut stăpânul și se supune. — Am scăpat dar! strigă Guessler. — He! zise bătrânul, uitându-se în ochii lui Wilhelm, încă nu; dar suntem în bun drum, căci mă pricep. Așa, pre sufletul meu, tu ai dreptate, Wilhelme, trebuie să fie între amândoi munții malului drept un vânt, piste care dacă vom da, ne va duce în zece minute pe celalalt mal; tu ai gâcit drept, asta ar fi cea întâia dată ce ar fi așa sărbătoare pe lac fără să se amestece vântul de apus; și, ține, iată-l, suflă, ca când ar fi împăratul lacului. Wilhelm se întoarse spre locul arătat de bătrânul pilot, o vale despărțea ambii munți și pe văgăuna aceea vântul de apus sufla cu o așa repejiune încât făcea un deosebit drum pe lac. Wilhelm plecă pe el făcând semn vâslașilor să lase lopățile și pilotului să urce vela. îndată barca începu a alerga spre baza Axembergului. Adevărat, până-n zece minute, precum prezisese bătrânul și pân a nu ieși din mirare Guessler și strejarii săi, barca era aproape de mal. Atunci Wilhelm porunci să coboare vela și, făcându-se că se pleacă ca să lege o funie, puse mâna stângă pe arbaleta sa, strânse cu dreapta cârma, barca se suci îndată și Wilhelm sări ușor ca o căprioară și căzu pe o stâncă ce se vedea din apă, în vreme ce barca, împinsă de săritul lui, se în turna la adânc; c-o a doua sărire Wilhelm fu pe pământ și acum era în codru, când Guessler și strejarii săi se dismețiră. îndată Guessler porunci să tragă la mal ca să trimită, gonași după fugar; nu a fost greu, două trageri de vâsle ajunseră ca să aducă barca la pământ. Un marinar sări, tinse un lanț și, cu toate valurile, dezbarcarea se făcu fără primejdie; pe loc un arcaș purcese pentru Altorf, cu poruncă să trimită călăreți la Brunnen, unde era să-i aștepte guvernorul. Cum a sosit în satul acesta, Guessler porunci să trâmbiteze că acel care va da pe Wilhelm, va priimi cinzeci mărci de argint și va fi scutit de dajdie, el și urmașii săi până la al treile neam; tot aceasta se făgădui și pentru Conrad de Baumgarten. Pe la amiază caii și oamenii sosiră; Guessier, plin de dorința răzbunării, nu mai zăbovi și plecă îndată pentru satul Art unde avea de luat aspre măsuri asupra ucigașilor guvernorului de Schvvanau; la trei ceasuri ieșea din acest sat și, mergând pe marginea lacului Zug, sosi la Immensee, pe care îl trecu îndată și luă drumul spre Kussnach. Acestea urmaseră toate într-o zi rece și posomorâtă a lunei lui noiemvrie; venea sară și Guessler, vrând a sosi pân a nu înnopta, la cetate, silea cu pintinii calul său ce intrase în drumul strâmt a Cusnahului. Sosind în capăt, merse mai încet, fâcând semn scutierului său să s-apropie. Scutierul, care pentru respect rămasăse mai în urmă, se înainta, strejarii și arcașii urma mai departe; merseră asfel câtăva vreme far a vorbi, în sfârșit, Guessler, înturnând capul spre el, i se uită ca cum ar fi vrut să citească pân în fundul sufletului său. Pe urmă: — Niklaus, îmi ești credincios? îi zisă. — Iartă-mă, stăpâne, niciodată nu m-așteptam la o asemenea întrebare... — Gândește bine, urmă Guessler, căci îți cer un răspuns hotărât. — Răspunsul meu, stăpâne, este că afară de datoriile mele către Dumnezeu și către împăratul, sunt gata la orice porunci îmi veți da. — Să te duci în astă seară la Altorf, de unde vei lua patru oameni și cu ei să mărgi la Burglen, și numii acolo să le spui ce au să facă. — Și ce vor trebui să facă, stăpâne? — Să puie mâna pe femeia lui Wilhelm și pe tuspatru copiii lui și îi aduci în cetățuia de Küssnach, unde îi voi aștepta, și apoi știu eu. — Te înțeleg, stăpâne. — Va trebui el să s-arate, căci fieștece săptămână de întârziere va costisi viața unui copil și cea de pe urmă, femeii. Guessler n-apucase bine să mântuie cuvântul, când țipă, scăpă dârlogii, întinse brațele și căzu de pe cal; scutierul sări ca să-l ajute dar nu mai era vreme, o săgeată îi petrecuse inima. Asta era săgeata pe care Wilhelm Tell o ascunsese subt haina sa, când Guessler l-a silit să săgeteze un măr de pe capul copilului său în piața publică de la Altorf. Noaptea duminecii spre lunea următoare, conjurații s-au adunat la Grutâi. Moartea lui Guessler ceruse această adunare. Mulți era de socotința să grăbească ziua slobozeniei și din numărul acelor era Conrad de Baurngarten și Melhtal. Dar Walter Furst și Werner Stauffacher s-au împrotivit zicând că negreșit vor afla pe cavalerul de Landenberg îngrijit și cu bună pază, care ar face espediția mult mai de îndoială, în vreme ce din împotrivă, dacă țara va rămânea liniștită cu toată moartea lui Guessler, el o va socoti ca urmarea vreunii particulare răzbunări și se va mulțumi a căuta numai pe ucigaș. — Dar așteptând, strigă Conrad, ce să va face Wilhelm? Ce se face familia sa? El mi-a scăpat viața și eu să... — Wilhelm și familia sa sunt în siguranță zise un glas din grămadă. — Apoi n-am ce mai zice, răspunse Conrad. — Acum, zise Furst, să socotim planul. — Dacă cei mai bătrâni îmi vor da voie să vorbesc, zise ieșind înainte un tânăr din Unterwaldul de Sus, numit Zagheli, eu aș propune un lucru. — Ce lucru? zise bătrânii. — Să iau asupra mea luarea castelului de Rossberg. — Și câți oameni cei tu pentru aceasta? — Patruzeci. — Ia sama că castelul de Rossberg este unul din cele mai întărite din tot ținutul. — Eu am chip să intru. — Cum? — Nu poci spune, răspunse Zagheli. — Ești sigur să găsești acei patruzeci oameni ce îți trebuiesc? — Sunt sigur. Zagheli reintră în grămadă. — Eu, zise Stauffacher, dacă îmi vor lăsa această întreprindere, mă însărcinez cu castelul de Schwanau. — Și eu, adăougă Walter Furst, voi lua cetățuia de Uri. într-un glas să priimiră aste două propuneri din urmă. Fiecare conjurat se îndatori în vremea de cinci săptămâni ce mai era până la ziua hotărâtă, să adune ostași dintre prietenii lui cei mai bravi și, până a nu să despărți, hotărâră steagurile subt care avea a merge. Uri alese un cap de taur cu o verigă ruptă spre pomenirea jugului ce avea să rupă; Schwitz, o cruce, spre aducerea-aminte a patimilor Domnului nostru și Unterwalden două chei în cinstea sfântului apostol Petru care era foarte slăvit la Sarnen. Precum prevăzuseră bătrânii, uciderea lui Guessler fu socotită ca o urmare de particulară răzbunare. Zadarnicilc cercetări pentru Wilhelm să mai potoliră, neavând nici o ispravă, și toate să liniștiră în tustrei ținuturile, până în ziua când era să izbucnească conjurația. Seara, la 31 dechemvrie, guvernorul castelului de Rossberg vizită după obicei, posturile, așăză streji, dete parola (mot d'ordre) și porunci să tragă clopotul de culcare (couvre-feu). Atunci însuși castelul păru că adormi ca și lăcuitorii săi; luminile să stinseră una după alta, zgomotul amuți puțin câte puțin și numai strejile de prin vârful turnurilor întrerupea astă tăcere prin sunetul regulat a pașilor lor, și strigările de privighere repetate din sfert în sfert. însă cu toată această închipuire de somn, o ferestruie ce da asupra șanțurilor castelului să deschise câtinel; o tânără copilă de optsprezece sau nouăsprezece ani scoase capul cu sfială și, cu toată întunecimea nopții, se uită în șanțul castelului. Pe urmă slobozi numele: Zagheli. Numele acesta fusesă zis atât de încet încât l-ar fi putut lua cineva că e un suspin al vântului sau o murmură a pârâului. Dar fu auzit și un glas mai tare și mai îndrăzneț, măcar că tot încet, răspunse prin numele Anneli. Juna copilă rămasă un minut neclintită, cu mâna pe pept ca cum ar fi vrut să oprească bătăile inimii. Numele Anneli să auzi de al doilea. — Dar, dar, murmură ea, plecându-se spre locul de unde părea că îi vorbește duhul nopții, te auz, preaiubitul meu... dar iartă-mă, mi-e tare frică!. . . — De ce te poți teme? zisă glasul; toată lumea doarme în castel, numai strejile priveghează pe vârful turnurilor... nu te poci vedea și de abia te auz, apoi cum socoți tu că ele o să ne vază sau o să ne auză!... Fata nu răspunse; ci lăsă să cadă nu știu ce. Acesta era capătul unei funii, la care Zagheli legă o scară, pe care Anneli o trasă la ea și o înțepeni de ferul ferestrii. Un minut apoi, tânărul intră în camera sa. Anneli vru să tragă scara de frânghie. — Îngăduie, preaiubita mea, îi zise Zagheli, căci îmi mai trebuie scara asta și să nu te sparii de cele ce-o să se petreacă, căci cel mai mic cuvânt, cel mai mic țipet din partea ta ar fi moartea mea. — Dar ce este?... pentru Dumnezeu!... zise Anneli. Ah! suntem prăpădiți!.. . uită-te! uită-te! și ea îi arăta un om ce să ivise la fereastră. — Ba nu, Anneli, nu suntem prăpădiți, căci aceștia sunt prietini. — Dar eu, eu sunt necinstită! strigă tânără copilă, ascunzându-și fața cu mâinile. — Dimprotivă, Anneli; ei sunt marturi jurământumi ce îți fac să te iau de soție cum să va mântui patria. Copila s-a aruncat în brațele amorezului ei. Cei douăzeci tineri s-au suit unul după altul, pe urmă Zagheli trase scara și închise fereastra. îndată ei să împrăștiară înlăuntru. Garnizona surprinsă dormind nu făcu nici o împrotivire; conjurații închiseră pe nemți în închisoarea castelului, îmbrăcară uniformile lor și steagul lui Albert urmă a flutura pe cetățuia care a doua zi deschise porțile sale la ceasul obicinuit. Pe la amiază streaja din vârful turnului zări mulți călăreți care venea în fuga mare spre cetățuie. Doi conjurați să puseră la poartă, ceilalți să înșirară în curte. Piste zece minute cavalerul de Landenberg trecea podul care să rădica în urma lui. Cavalerul era prins ca și garnizona. Planul lui Zagheli avusese cea mai bună ispravă. Am văzut că douăzeci din acei patruzeci oameni trebuitori la întreprindirea sa intrase cu el în castel și îl stăpânise. Ceilalți douăzeci luasără drumul la Sarnen. În ceasul ce Landenberg ieșea din Castelul rigal de Sarnen ca să se ducă la biserică, acești douăzeci oameni îi ieșiră înainte aducând daruri, după obicei miei, capre, găini; guvernorul le zise să intre în castel și își urmă drumul. Sosind la poartă, ei au scos de subt hainile lor fiare ascuțite pe care le au pus în vârful toiegilor și au stăpânit castelul. Atunci unul din ei să sui pe zid și strigă de trei ori cu cornul. Acesta era semnalul orânduit, mari strigări de revoltă să auziră din uliță în uliță. Au alergat la biserică ca să puie mâna pe Landenberg; dar, prinzând de veste, sări pe cal și fugi spre castelul de Rossberg. Aceasta o prevăzuse Zagheli Cea mai mare căutare și cinste avu baliful împărătesc. Seara ceru să se mai răcorească pe zidurile cetății. Zagheli îl întovărăși. De acolo putea vedea tot locul supus de cu sară cârmuirii sale. și, înturnând ochii de la steagul unde cheile Unterwaldului au fost luat locul pajurei de Austria, îi pironi spre Sarnen, stând nemișcat și gânditor. în celalalt unghi a parapetului era Zagheli și el nemișcat și gânditor. Cu ochii pironiți spre deosebite părți, amândoi acești oameni aștepta, unul un ajutor pentru tiranie, altu un sprijin pentru libertate. Piste puțin o flacără străluci pe vârful Axembergului. Zagheli slobozi un strigăt de bucurie. — Ce flacără e aceea? zise Landenberg. — Un semnal. — Și ce însemnează acel semnal? — Că Walter Furst și Wilhelm Tell au luat cetatea Urijoch. Strigările de bucurie ce să auziră atunci în toată cetatea adeveriră spusele lui Zagheli. — Toți Alpii s-au prefăcut în volcan? strigă Landenberg; iată acum Righi se aprinde. — Așa, așa, răspunse Zagheli sărind de bucurie, și el înalță steagul libertății. — Cum, murmură Landenberg, și acesta e vrun semnal? — Așa, și acest semnal vestește că Werner Stauffacher și Melhtal au luat castelul de Schwanau. Acum întoarce-te de astă parte, domnul meu. Landenberg nu să putu opri de a nu striga de mirare, văzând și palatul încununându-se cu o diademă de foc. — Și iată, urmă Zagheli, aceea ce vestește celor din Uri și din Schwitz că frații lor din Unterwald n-au rămas în urmă și că au stăpânit castelul de Rossberg și au luat prins pe baliful împărătesc. Nouă strigări de bucurie răsunară prin cetate. — Și ce aveți de gând să faceți cu mine? zise Landenberg lăsând capul în jos. Avem de gând, domnul meu, să te punem să juri că niciodată nu vei mai intra în cantoanele Uri, Schwitz și Unterwald, că niciodată nu vei purta armele împrotiva confederaților; că niciodată nu vei îndemna pe împăratul să ne facă război, și după ce vei face acest jurământ, vei putea să te duci unde vei voi. — Și îmi va fi iertat să-mi dau seamă la suveranul meu? — Negreșit, răspunse Zagheli. — Bine, zise Landenberg. Acum aș vrea să mă cobor în apartamentul meu, un așa jurământ trebuie socotit mai vârtos când are cineva gând să-l păzească.


content:
Întâmplările, astă dată, să părea că au favorizat pe confederați în tot felul. Noul an a libertății sunase pentru Elveția la 1 ianuar 1308 și la 15 a acestei luni, până a nu sosi încă veste la împăratul, el află stricarea armiei sale în Turinga; porunci îndată o nuouă strângere de oști, vesti că va mergi însusi în capul lor, și făcu cu obicinuita lui hărnicie toate gătirile astei nuouă campanii; ele era abia sfârșite, când cavalerul Beringuer de Landenberg sosi de la Unterwald și îi spuse cele ce să întâmplasâ. Albert îl ascultă cu nerăbdare și necrezare, apoi când nu îi mai rămasă nici o îndoială, întinse brațul în direcție celor trei cantoane și jură pe sabia sa și pe împărăteasca sa coronă să piarză până la cel mai din urmă din acei ticăloși țărani, cari, vor fi luat parte la revoltă. Landenberg făcu ce putu ca să-l întoarcă din idei de răzbunare; dar toate fură în zădar, împăratul zisă că va merge el singur împrotiva confederaților și însemnă la 24 făurar ziua plecării oștilor. La mai 1308 armia împărătească sosi pe țărmurile Reussei; dar acolo moartea aștepta pe Albert, căci Ioan de Suaba, nepotul său, fiu al lui Rodolf, mai micului său frate, văzând că nu se pleacă a-i da moștenirea părintească, îl ucisă împreună cu alți tovarăși ai săi, în vreme ce armia era încă pe celalalt mal, și ei plecară de fugă care încotro; lăsând pe Albert murind fără ajutor. O femeie săracă, care trecea, alergă spre el și șeful imperiului german își dete duhul în brațele unei cerșătoare care îi ștergea sângele cu strențe. Această întâmplare a întârziat campania, dar duca Leopold, fiul său, să gătea de război; după poruncele sale, contele Othon de Strassberg se găti a trece Brunegul cu patru mii de luptători. Mai mult de o mie oameni fură armați de guvernorii de Welisau, Walhausen, Rohlenburg și Luțernai pentru ca să surprindă Unterwaldul despre lac. Iar duca merse către Schwitz cu fruntea oștilor sale și aducând în urmă cară încărcate cu funii ca să spânzure pe rebelii. Confederații adunară în pripă treisprezece sute de oameni din care patru sute din Uri și trei sute din Unterwald. Acest trup fu dat subt povățuirea unui bătrân șef numit Rodolf Reding de Bibereck, în esperiența căruia tustrei cantoanele avea mare încredere. La 14 noiemvrie mica armie își luă poziție pe coasta muntelui Sattel, având la picioare mlaștini și în dos lacul Egeria. Fiecare își alesese postul de noapte, când o nuouă trupă de cincizeci oameni se înfățoșa. Aceștia era surghiuniții din Schwitz, care venea să ceie la frații lor să-i priimească spre obșteasca apărare, oricât era de vinovați. Rodolf Reding să sfătui cu cei mai bătrâni și mai înțelepți și răspunsul fu de laolaltă că nu trebuia a comprometa sfânta pricină a libertății priimind oameni pătați pintre apărătorii săi. Prin urmare, li să porunci să nu cuteze a se lupta pe pământul de Schwitz. Ei s-au dus, au mers o parte din noapte și s-au așăzat într-un codru de brazi ce era pe vârful unui munte, pe pământul de Zug. A doua zi, în faptul zilei, confederații văzură strălucind lancele austrienilor. Din partea lor cavalerii văzând micul număr al acelor ce îi aștepta ca să le oprească trecerea, se deteră jos de pe cai și, nevrând a le lăsa cinstea să înceapă ei atacul, merseră înaintea lor. Confederații îi lăsară să să suie pe munte și, când îi văzură obosiți de greutatea armelor lor, să răpeziră asupra lor ca o avalanșă. Toți câți se ispitiră a să sui la acest fel de asalt fură răsturnați din cea întâi izbire, și acest șiroi de oameni merseră de-și deschiseră un drum în șirurile călărimei pe care o împinsă piste pedestrași, atât de strașnică și desnădăjduită fusese izbirea. în acel minut să auziră mari țipete la coada armiei. Stânci ce părea că să desprind singure să cobora săltând și brăzduia rangurile, zdrumicând oameni și cai. Ar fi putut socoti cineva că muntele să însuflețisă și, vrând să ajute pe munteni, își scutura coama ca un leu. Soldații înspăimântați se uitară unul la altul și, văzând că nu putea da moarte pentru moarte, s-au cuprins de groază și începură a da înapoi, în momentul acesta, avangarda turtită de măciucele căptușite cu fer a păstorilor dete îndărăt în neorânduială. Duca Leopold se socoti încongiurat de oști număroase, porunci, sau bine zicând, însuși dete pilda de retiradă, el mai întâi lăsă câmpul războiului și în aceeași seară, zice un autor contimporan, fu văzut la Winterthur galben și întristat, iar contele de Strassberg să grăbi a trece îndărăt Brunigul, auzind sfărmarea austrianilor. Aceasta fu cea întâi biruință ce câștigară confederații. Floarea nobilimei imperiale căzu subt lovirile unor săraci păstori și proști țărani și sluji de îngrășare acestui nobil pământ al libertății. Bătălia s-a numit Morgenstern, căci să începusă întru lumina stelii dimineții. Asfel numele oamenilor de Schwitz să făcu vestit în lume și, din ziua acestei biruinți, confederații luară nume de șvițeri. Uri, Schwitz și Unterwalden să făcură centrul pe lângă care veniră pe rând de să așăzară celelalte cantoane pe care tractatul de la 1815 le a adus la număr de douăzeci și două. Cât pentru Wilhelm Tell, care luasă o parte atât de înseninătoare în această revoluție, după ce îi găsim urma pe câmpul bătăliei de Laupen, unde s-a luptat ca un simplu arbaletier, cu șapte sute oameni din micele cantoane, îl perdem din vedere ca să-l aflăm în ceasul morții sale, care a urmat precum spun, în primăvara anului 1354. Topitul zâpedelor îmflase apa Schachen care luasă o casă cu ea. în mijlocul râsipurilor, Tell văzu plutind un leagăn și auzi țipetile unui copil, să aruncă îndată în șiroi, prinsă leagănul și îl împinse la mal, dar când era să iasă și el, lovirea unei bârne îl ameți și să făcu nevăzut. Sunt oameni aleși, a cărora moarte le încoronează viața.


content:
Viața este în trecut și în viitor: dorință și căință, în cea întâi jumătate a vieții omul încă nu trăiește și apoi începe a muri. Conștiința ticăloșiei noastre ne depărtează pururea cu privirea înainte sau înapoi; fericirea o vedem tot dincolo de orizonul nostru. Cu ce nătângie ne ținem de cele mai mici suvenire! Ce înrâurire au asupra noastră o melodie nesimțitoare poate pentru toți, o privire a cerului, vederea sau mirosul unor floricele pe care alții le calc în picioare cu nebăgarea de seamă. Așadar, mă veți ierta că vorbesc cu complacere de Vergiss-mein-nicht, floricică cu petalele de un albastru deschis, cu frunzele verde închis, pe care svițerii o numesc iarba mărgăritarului, care crește pe malul râurilor și a lacurilor, avându-și pururea picioarele scăldate în apă. Dar pentru poetul făr amor, pentru acel a cărui suflet a fost sfărâmat de chinurile unui amor viclean, aurul e numai aur, metal ca și ferul și plugul. Lauda nu este decât o groasă tămâie ce amețește capul; cununele de flori sunt cununi de spini care acopăr fața lui galbănă de sânge și de sudoare. Heinrich lăsase la Maiensa o fată care aștepta înturnarea lui; care să deștepta noaptea când era furtună și să ruga lui Dumnezeu pentru dânsul. După trei ani el s-a înturnat bogat și vestit. Multă vreme înaintea înturnărei sale, Măria auzise numele lui amestecat cu lauda și amirarea; și, prin o nobilă încredire, ea știa că nici lauda nici amirarea nu dasă amorezului ei atâta fericire și trufie precât îi va da cea întăi căutătură a junei fete ce-l aștepta de atâta vreme. Când Heinrich văzu de departe fumul orașului său, s-a oprit cuprins de bucurie și, puindu-se pe iarba verde, a cântat un cântec curat și melanholic, precum este fericirea. A doua zi pe la apusul soarelui, clopotele răsunară ca să vestească însoțirea lui Heinrich și a Măriei la răsărirea luceafărului. Este un mormânt la Maiensa, dar fiindcă numele ce a fost săpat pe el s-a șters, mormântul nu să știe a cui a fost; însă lăcuitorii spun că ar fi a unui cântăreț (menestrel) neamț, muzicant și poet. Cântărețul acela să numea Heinrich și, fiindcă versurile sale era toate în lauda femeilor și mai ales a Măriei, îi zicea Heinrich Frauenlob, adică poetul femeilor. El plecasă sărac ca să cutriere Alemania și să-și caute norocul prin romanțele și talentul său, măcar că nu dorea pentru sine nici aur, nici slavă. Aurul e de dorit când poate sluji spre împodobirea femeii ce iubești. Când îți trebuie ca să tinzi bogate covoare subt picioarele ei — ce s-ar răni atingându-să de pământ — sau să reverși în preajma-i parfumuri mai puțin mirositoare decât răsuflul ei. Slava e de dorit când poetul poate pune pe o frunte blondă și parfumată cununele ce cad pe fruntea lui, când laudele ce îi dau lui ajung, ca o dulce armonie, până la auzul femeii ce iubește. în momentul acesta, amândoi să primbla singuri pe aleea ce să-ntinde de-a lungul Rinului. S-au pus unul lângă altul pe un covor de mușchi, privin dusă în tăcere, hrăpiți de fericire. Aceea ce să petrecea în sufletul lor nu să poate tălmăci cu vorbe de om.Văpseaua puternică pe care soarele o lasă la orizon să făcuse mai albă și umbra înainta pe cer de la răsărit la apus. Amândoi au înțăles că trebuie să să ducă. Măria vru să învecinicească pomenirea astei frumoase seri, și arătă cu mâna lui Heinrich niște Vergiss-mein-nicht pe malul râului. Heinrich alergă și culesă florile: dar, lunecând, căzu în apă. De două ori apa îl aduse în față și iarăși îl apucă. La cea a doua oară, el înturnă o de pe urmă căutătură spre malul unde era Măria și, rădicând brațul, îi aruncă florile culese pentru ea. Voi să strige, apa îl înădușă; să cufundă și apa își reluă cursul, și râul rămasă neted ca o sticlă. Măria a murit fecioară Într-un schit de călugărițe. Au tălmăcit tristul adio a lui Heinrich și floricica albastră au numit: Vergiss-mein-nicht, adecă: Nu mă uita!


content:
Țarul Alexie Mihailovici poftise la Moscva pre Macarie, patriarhul Antiohiei, precum, și pre Paisie, patriarhul Alexandriei, pentru înjghebarea soborului universal ce trebuia să judece pre Nicon. Macarie plecase din ierarhia sa cu totul pentru alt scop și poftirea marelui Alexie la sobor o priimi când acum se afla în Rusia. Nevoia de a aduna mile de la creștini pentru plata dărilor și a datoriilor bisericei patriarhale din Antiohia îl silise a întreprinde o călătorie în depărtatele țări a creștinilor ortodoxi. Tovarășul său, arhidiaconul Pavel născut la Allep, ținu jurnal în toată vremea călătoriei lor, însemnând în el orice văzu mai de însemnat. Acel jurnal, ce nu este știut românilor — pentru care îndestul vorbește — nu de mult se făcu cunoscut lumei învățate. Scrierea este în limba arabă și este foarte rară. Un exemplar — din care d. Belfur întreprinse traducția sa la Londra — fu cumpărat la Allep în patria autorului și orientalistul englez nu mai putu găsi alt manuscript, oricât cercetă în bibliotecele din Constantinopoli, Smirna și Cair. D. Senkovski mai văzu încă un exemplar la repausatul Arid la Ain-Tur și ceti cea mai mare parte din el în vremea ce se afla în casa acestui învățat arab. Nu se știe cui a rămas acel manuscript după moartea lui Arid. El era scris în limba arabă cu litere siriene cum se obicinuiește la maroniți. Societatea Londrei pentru tipărirea traducțiilor din limbile orientale a tipărit în urmă traducția lui Belfur despre călătoria lui Macarie. Pentru a da cetitorilor noștri o idee de scrierea aceasta vom arăta parte din aceea ce privește pre România, care am găsit-o scrisă de d. P. Saveliev în al cincisprezecele lom a jurnalului rusesc din anul 1836, întitulat Bibliotecă de cetire. Patriarhul plecă din Allep joi, în a 9 a lunei temuz (iulie) 7160 (1652). Arhidiaconul Pavel (șamas Bulos) și ceeâaltâ a lui suită se întâînirâ cu el la Antiohia (Antakia) și își urmară călătoria prin Iskenderun (Alexandreta), Baias și Adana pană la Konia. De acolo, prin Brusa la Mudania. Aici se îmbarcară și la teșrin (întăi octomvrie) după trei luni de la purcederea lor din Allep ajunseră la Constantinopoli. Arhidiaconul nu uită a arăta în jurnalul său cum a priimit pre Macarie, Paisie, patriarhul Constantinopolii, ce liturghii s-au slujit la prilejui sosirei lor și cum au cercetat toate bisericile și mecetele acestei cetăți. Capitala lui Mahomet IV, care împărățea atunci, nu trase luarea-aminte a arhidiaconului decât la biserici și geamii la arnândoi patriarhii și la clerul grecesc. Privirea lui nu se înturnă la alte obiecte. Paisie, folosindu-se de aflarea în Constantinopoli a celuilalt patriarh, depărtă cu solemnitate de biserică pre unul din mădularii clerului, care în putere stăpânea multe ierarhii și se poreclea patriarh. El se numea Chiril, de neam spaniol. Arhidiaconul Pavel îl văzu la Galata unde ședea atunci și scrise în jurnalul său că „Senior Chirii poartă cealma albă pe cap.” Doi patriarhi îl afurisiră pomenind toate păcatele și nelegiuirile lui. Nu după multă vreme, Macarie împreună cu alt Paisie, patriarhul Alexandriei, trebui să lipsească de biserică pre patriarhul rus. Macarie se îmbarcă la Constantinopoli în socotință de a merge pe apă pană la gura Dunării, dar vânturile protivnice îl siliră a ieși la Kiustenge și a-și urma călătoria pe uscat. La 12 kenun (al doile ianuarie) ajunse la Galați de unde piste două săptămâni se duse la Iași, unde fu silit a șede opt luni. îndelungata lui petrecere în acest oraș dete vreme arhidiaconului a se ocupa și de cele mirenești obiecte. El descrie lăcuința, îmbrăcămintea și obiceiurile moldovenilor și cu naivitate se miră de ei și mai ales de casele lor „la care coperișuriie nu sunt late ci-s ascuțite ca grebănul cămilei.” El încă hărăzește un osebit capitul spre a prescrie sporirea și creșterea dobitoacelor. Iată descrierea audiinței patriarhului la domnul de atunce, Vasilie Lupul, precum ne-o spune însuș arhidiaconul: „Marți dimineață la opt șubat (fevruarie) înălțimea sa beiul înștiința pre al nostru stăpân patriarh că se găti a se vede cu el, și pe la amiază veni silihdarul într-o trăsură fără roate, ce se cheamă în limba lor sanie. Era ger și căzuse mult omăt; nu îmbla cu căruțe sau care, ce cu sănii, pentru că pe așa vreme acest fel de trăsuri sunt mult mai grabnice și mai sigure, înaintați de străjeri am ajuns la curte, unde am găsit pre beiul singur în apartamentul său. Patriarhul îi dete scrisorile trimise de Paisie, patriarhul Constantinopolii, de la cel ce fusese mai nainte Evanichie și de la patriarhul Ierusalimului. Cum sfârși logofătul de cetit scrisorile, beiul se sculă și își luă calpacul. Apoi patriarhul îi prezentă daruri de mare preț, falca de jos a sfântului marelui Vasilie, de color galben, tare grea și strălucind ca aurul, mirosul ei era mai plăcut decât ambra, și la ea mai rămăsese doi dinți, unul mare (măsea), altul mic; noi am căpătat-o la Constantinopoli, unde se păstra la o rudă a lui kir Grigorie, mitropolitul Cesariei și era cumpărată cu greutatea aurului. Noi i-am înfățoșat și alte osemine daruri din deosebite locuri, câteva moaște de mult preț a celor doisprezece apostoli, luate iarăși de la Constantinopoli, maica orașelor. Pintre sfintele rarități, căpătate cu bani, era și o picătură de sânge a sf. Gheorghe, puțin păr a muceniței Anastasiei, care izbăvește de vătămarea farmecelor, un degit a maicei sfântului Evstafie mucenicul, niște bucățele de peatră de la sfântul mormânt, câteva bucățele din lemnul mântuitoarei Cruci de color închis ca lemnul negru și foarte grele. Noi am cercat să le punem pe foc: ele părea că ard, dar cum le scoteam, lua forma dentăi. Ele se păstra într-o cutie rătundă de lucru indienesc prea frumos lucrată. Sta în bumbac învălite cu stofă de fir foarte scumpă, care se vârea într-un ghizdan de stofă roză cu găitane de matasă albastră. Când văzu beiul comoara aceasta veni în încântare și mirare, și nu-și putea ține bucuria când îi zise patriarhul: — Toate aceste sunt pentru tine; păzească-te de toate primejdiile! Noi i-am mai dat o stecluță cu sfântul mir. Atunce beiul simți dragoste către stăpânul nostru patriarh, și-l întreblă de pricinile ce-l aduseră pe aici, de care s-a scârbit inima sa. După aceasta, ieși cu patriarhul în Divan, unde era întinsă masa.” Arhidiaconul descrie frumuseța talgerilor, a cuțitelor și furculiților, care era toate de aur curat sau de argint; rânduiala slugilor, alegerea bucatelor și a vinațelor și eticheta prânzului curței Moldaviei. După prânz, patriarhul fu dus iarăși cu sania la monastirea unde găzduia. Iată ce spune Pavel de domnul Vasilie: „Înaltele însușiri a beiului, mintea și cunoștințile sale, superioritatea sănătoasei lui judecăți, adâncele lui științi de înțălepciunea cărților vechi și nouă, atât în limbele străine cât și creștinești și turcești, bărbăția sa și iscusința ostășească covârșesc puterile destoiniciei omenești. Adevărat că el se asemăna cu cei mai întăi împărați greci și poate era și mai presus de ei. Calitățile lui se slăvesc în toată lumea și îmbilșugata lui generozitate și însemnatele lui fapte sunt cunoscute nu numai patriarhilor, mitropoliților, preoților,monahilor și mirenilor, nu numai prin biserici și monastiri, dar și agiii, neguțitorii, dervișii, meșterii și alții din norodul turcesc obicinuiesc a se jura pe capul lui. Cu toate aceste, el pân acum este obiectul urei lor și cu greu își va putea ține stăpânirea. El, precum am zis, e cunoscut în toată lumea: țarul și magnații Muscoviei (Rusiei) foarte se bucură când priimesc de la el scrisori și îi arată mare stimă. Asta vine pentru că ei au auzit de caracterul lui, că el iubește și cinstește bisericile și monastirile și împărțește mile la toți oamenii. Riga de Lihistan (Polonia) și magnații leși iarăși îl stimă; Ihmil (Hmel), capul cazacilor, a luat de noră pre fata lui; hanul și tătarii îl iubesc mai mult decât pre oricare; împăratul Germaniei, riga ungurilor și venețianii sunt în bună plecare către el. El tipări un mare număr de cărți bisericești, de slujbe duhovnicești și tâlcuiri la ele. Pentru poporul său moldovenesc tipări cărți în limba românească. Mai nainte norodul își cetea rugăciunele serbește, care seamănă cu rusește; începând din Bulgaria, în Serbia, Valahia, Moldavia, țara cazacilor și Muscovia, pretutindene cetesc serbește, în care limbă sunt scrise cărțile lor. Dar limba valahilor și a moldavilor este romană (lingua romana) și ei nu înțeleg ce cetesc serbește. Pentru aceasta, el făcu lângă monastire o zidire de peatră pentru școală, pe lângă care a și tipărit cărți în limba lor firească. Serbii, bulgarii, cazacii și muscovii (moscalii) vorbesc tot o limbă care se schimbă numai pe alocuri, dar cărțile și scrierile lor sunt tot un fel piste tot locul.” După ce zice aceste de domnul Vasilie, iată cum descrie Pavel și pre supușii lui: „Seansele Divanurilor de sâmbătă era însemnate numai pentru judecarea criminaliștilor, pentru hotărârea la moarte a ucigașilor și slobozirea nevinovaților. Preaputernicul Dumnezeu n-a lăsat pe fața pământului norod mai rău decât moldovenii, căci toți sunt războinici sau tâlhari. Socoțindu-se de când Vasilie s-a făcut bei, adecă cu douăzeci și trei ani în urmă s-au osândit la moarte mai mult de patrusprezece mii de vinovați. însă el niciodată nu hotărăște moartea pentru cea întăi vinovăție. Pre vinovat numai cât îl schingiuiesc, îl bat cu bicele și îl pun la stâlp; apoi îl slobod. La a doua greșală îi taie o ureche: la a treia, cealaltă; numai după a patra îl omoară. Noi însăși am fost marturi de trăsurile caracterului acestui norod, care insuflă groază; ba încă am văzut cum ducea la moarte până și preoți. Beiul, cu toată strășnicia lui, nu fusese în stare a-i îndrepta. Până și femeile și fetele moldovenilor sunt lipsite de toată cuviința și măcar că beiul le taie nasurile, le pune la stâlp, și le îneacă, încât au perit vro câteva mii, tot nu le poate îndrepta purtarea.” Patriarhul nu văzu îndelungă vreme pre domnul. „În sfârșit am aflat—scrie arhidiaconul—pricina lipsirei sale. împregiurările următoare îl siliră la aceasta. El priimi o scrisoare de la un preot cuprinzătoare că boierii îi sunt vânzători și că ei împreună cu Megas-logofătul s-au pus la cale să-l omoare. Cu vro zece zile în urmă, logofătul cu chip viclean se întâlni cu riga maghiarilor (ungurilor) și cu Matei, beiul Valahiei, ca să aibă la ei scăpare la întâmplare de nevoie; că el pârâ cătră ei pre Vasilie, că are gând să cucerească cu ajutorul cazacilor Ungaria și Valahia. Amândoi stăpânitorii se aprinseră de mânie auzind de aceasta și încredințară lui Megas-logofătul înseninătoare putere ca la treizeci mii de ostași, ca să meargă cu ei împrotiva lui Vasilie și să-l omoare. Logofătul știu a se alcătui cu ei, încredințându-i că el și ei au tot același gând. El se vorbi cu capiteniile armiei moldovene, ca ei să puie mâna pre Vasilie în duminica Paștilor, în vremea liturghiei, în monastirea unde el obicinuit prăznuia această mare zi; să-l bage într-o chilie și să-l omoare. Prea bunul Dumnezu nu-i îngădui; scrisoarea de care am pomenit, îl înștiința de acest complot. Dărnicia și îndurarea care arăta fiecărui depărta de la el această nenorocire. Cum se înștiință Vasilie de complot, îndată se închise și strângându-și visteria și averea se duse cu familia sa la cetatea Hotinul pe hotarul Poloniei. Aici își adună ostașii, dar toți era necredincioși și vânzători. El se trase în cetate și, în săptămâna patimilor, trecând râul, se duse la cetatea numită Camanija (Camenița), în ocârmuirea leșască. De acolo scrise la Constantinopoli, arătând cele ce se întâmplaseră și trimise să ceară ajutor la Ihmil (Hmel), hatmanul cazacilor și la fiiul lui, ginerele său Timofei. Totodată trimisă să ceară oaste de ajutor și la hanul tătăresc. Pân a nu purcede din Iași, domnul Vasilie pedepsi cu moarte pre trei șefi ai armiei sale. Unul din ei era serdar-elascher. Vasilie îi era naș și doamna nașă, și ei îl iubea foarte mult. Beiul nu ascundea de el nici o taină și avea către el cea mai mare bunăvoință. El îl trimise o dată ambasador la riga ungurilor Racot (Racoci II, domn Transilvaniei), iar el se puse la cale cu riga să gonească pre bei de pe tron, încredințându-l că Vasilie cumpără pre turci ca să puie rigă pre frate-său, Racot îl crezu. Altă dată îl trimise ambasador la Matei, voievodul Valahiei; el îl înșălă și pre acesta tot cu așa chip, încredințându-l cu necredință și minciună că beiul cumpără pre turci și stăruiește să capete de la ei voie ca să puie stăpânire pe tronul Valahiei pentru fiiul său ștefan. Acesta iarăși îl crezu precum și celalalt. Se înțelese cu riga unguresc și închieră legătură cu logofătul, cărui îi făgăduirâ să-l facă domn Moldaviei prin toate mijloacele și puterile lor. Logofătul nu încetă de a trimite jalobe, de a înșela și a întrebuința toate putințile până ce nu trase în partea sa pre cele mai însemnate fețe din Moldavia, care foarte ura pre Vasilie, pre boierii lui și pre toți grecii. Pricina urei lor era mai ales pentru că nepotul lui Vasilie, a cărui nume nu-mi vine în gând, necinsti patru mii de fecioare(!). Rudele lor se jăluiră: era cu neputință a se tăinui nelegiuirea lui, pentru că el năvălea noaptea în casele lor și silnicea fetele; las că era vinovat și de alte răutăți. Trei ani logofătul prelungi hrănindu-și gândul pană ce agiunse scopul și priimi de la Constantinopoli învoirea turcilor la uneltirile sale. Vasilie, mai în urmă, îl chiemă și îi dete în păstrare zece mii de galbeni. El îndată închipui o nouă viclenie: trimise pre femeia lui la un sat depărtat și, după câteva zile, înfățoșa beiului o scrisoare în care se zicea că ea se află foarte bolnavă. Beiul îi dete voie să se ducă s-o vadă. Dar mai întăi, râzându-și de beiul, el încet, încet, slobozi oștile străine alcătuite din greci, șerbi, bulgari și alții, pre care domnul le ținea cu cheltuiala sa de câțiva ani. Logofătul punea înainte că beiul n-are dușmani, împrotiva cărora să aibă trebuință de apărare. Apoi, vărsând banii care-i luase spre păstrare, în toate duminicile postului mare slobozea câteva detașamente din ele, pană ce i-a împrăștiat pre toți. Viclenia se nimeri; ostile pământești se smulseră și ele de la supunere către domnul lor. Vasilie plecă din Iași în gioia săptămânii mari. De nu trimitea pre nepotul său cu oaste ca să strice podul cel mare ce era în drumul dușmanilor, ei îl apuca încă în țara lui. Cu aceasta câștigă câteva zile, pană ce ei așezară podul și acum era târziu de a mai pune mâna pre el. Să fi văzut cineva spaima și groaza ce s-a împrăștiat pretutindeni după ieșirea leului din munții săi! Toți lăcuitorii orașului s-au făcut potlogari și tâlhari. Neguțitorii și orășenii cei mai însemnați își strângea averile prin monastiri și se întărea acolo puindu-și carele și trăsurile. Noi ne aflam în asemene groază, pentru că nu mai văzusem de când eram asemine lucru. Slujba și rugăciunile încetaseră. Bisericile și paraclisele era pline de merinde și alte lucruri. în agiunul Floriilor noi am făcut vecernie în trapezarea monastirii, și a doua zi numai utrene. Pe la amează, logofătul intră în Iași cu numeroasa lui oaste și trase la casa lui. Luni dimineață merse la curte și se traseră toate clopotele, vestind că s-au suit pe tron. Trei ani unelti el planurile sale până ce le aduse în împlinire. Luă titlu Ioan Georghie Stefanos voievod. Acest obicei este la beii Moldaviei și a Valahiei de a pune înainte numelui lor cuvântul Ioan ca porecla la arabi. Pe pecetea lor este un cap de vițel. Numele beiului era Giorgi (Gheorghe) și părinții și străbunii lui au avut mai de mult vrednicie domnească, iar obștește le zicea Stefanos. Magnații, oștea și norodul i s-au supus, pentru că el era de nația lor. Pricina urei lor asupra lui Vasilie urma pentru că el era de nație grec și avea curteni și favoriți greci ce desprețuia pre moldoveni și îi aduseră în cea mai mare sărăcie și ticăloșie. Pentru aceasta, aste două noroade (grecii și moldovenii) hrănesc unii către alții cea mai mare ură. în sâmbăta Paștilor au sunat din toate clopotele de cumnînnopta pană ce răsări soarele. Noi ne-am sculat, am slujit și am cântat Hristos au înviat în trapezarea monastirei. Toți grecii mireni și călugări cu spaimă își aștepta pe tot minutul moarte de sabie. Cât pentru noi, îndată ce noul bei se sui pe tron trimise stăpânului patriarh merinde de mâncare, rugându-l pentru rugăciunile sale și făgăduindu-i tot binele, care fu prea de mulțămire patriarhiceștii sale inimi. Noul bei ne cunoștea de mai înainte. Din lunea luminată pană la duminica Tomii nu s-a mai slujit liturghie de groaza și de frica care domnea. Ne-am înștiințat că Timofei, fiiul lui Ihmil și ginerele lui Vasilie,trecuse râul Tur (Nistru), care hotărăște Moldavia de țara cazacilor, cu oști din pământeni de ai săi, ca să se bată cu noul bei, și că spărsese străjile ce era la marginea acestui râu. Cum priimi vestea aceasta, noul bei se găti să întâmpine pre dușman cu ostile sale, și abia ieșise împrotiva lor cu regimentele ungurești și muntenești și din nou trimise să ceară ajutor, în vremea aceasta se apropii avantgarda cazacilor ce se cheamă aici satragi (ceahragi) în număr numai de trei mii și respinse oastea care beiul trimise asupra lor. Pe lângă însuși beiul s-au adunat ca la patruzeci mii ostași din moldoveni, unguri, nemți, valahi, șerbi și alte nații. Atunci era vremea sfintelor prăznuiri a Domnului, la care stă toată nădejdea acestei lumi de jos; dar de frică și de spaimă toți tăcea și n-au prăznuit sfânta săptămână. Beiul ieși din Iași cu toate oștile aceste mercuri, a doua săptămână după Paști; toți neguțitorii greci fură siliți a merge cu el la război. Curând se întâlniră cu cazacii și se bătură mercuri de la amează pană gioi la amează, când cazacii împrăștieră oastea beiului, pricinuindu-i mare stricăciune. Bătălia a urmat așa. Cazacii sta după tabere și întăririînaintea cărora era puse arabalele lor de tot feliul. în centrul poziției era ei cu caii lor păzind cea mai mare liniște și tăcere în baricadele lor, încât nu se vedea nici un om. Moldovenii gândea că sunt morți și trimiseră un detașament de darabani, ca la opt sute de oameni, spre recunoaștere. Când G. ștefan Voievod începu a împușca în ei din șese tunuri și darabanii din pușcele lor, cazacii într-un clip s-au sculat, au deschis foc din unsprezece tunuri, au dat busta înainte, slobozind pușcele; apoi, scoțând săbiile tăieră pre toți darabanii, între aceste, artileria grea împroșca în toate părțile și nu mai rămase altă scăpare decât fuga. Atunci Timofei dete năvală și vrăjmașii fură sfărâmați cu desăvârșire. Cazacii sunt foarte harnici la război și, fiind de o deosebită vitejie, niciodată nu dau înapoi și se întorc la fugă. Ei au arătat aceasta în cei doi ani trecuți, în vremea războiului cu leșii. Ei se apără în șanțuri, și sunt piste măsură răbdători la drum; se hrănesc numai cu pâne neagră și cu apă și n-au nici corturi, cu cât mai vârtos alte lucruri de lux. Cu Șeful lor Timofei, Vasilie a închiet o solenelă alianță. Cazacii se arătară în marginea Iașilor, unde mai urmă o bătălie pe care noi am privit-o din clopotniță.” Cazacii, după cum spune arhidiaconul, urmară cu neâncetare pre biruiți. Timofei Hmelnițki intră în Iași. Orașul fu dat în pradă. Turcii și jidovii era uciși sau schingiuiți pană ce-și arăta averea. Clopotele se trăgea pe la toate bisericile, și patriarhul Antiohiei sluji un Tedeum de mulțămire pentru sănătatea „fericitului Domn Vasilie voievod, hatmanul Zinovie, beiul Timofei și soțiile lor“. Domnul Vasilie fu chiemat de la Cameniță și se înturnă în capitala sa la 28 april. Cazacii îl întâmpinară cu pompă, împușcând din 11 tunuri a lor și din 6 luate de la protivnici. El începu, iarăși a domni, dar nu pentru mult. Plecă cu Timofei asupra dușmanilor. „După praznicul înălțării lui Hristos priimirăm veste că Vasilie bei și ginere său Timofei fuseseră amândoi învinși și plecaseră de fugă împreună cu cazacii. Noi pân atunci eram fără grijă, pentru că auzeam în toate zilele că ei de patru ori au sfărmat de tot pre unguri și pre valahi. Acum, din împrotiva, orice nouă veste ne împlea de îngrijire și de-spaimă și norodul, ca mai nainte, își căuta scăpare prin monastiri. în sfârșit, se înturnară la Iași cazacii biruiți și fugari, beiul și Timofei, și îndată trimiseră la Ihmil (Hmelnițki) ca să-l înștiințeze de împregiurări. Cu toate aceste, auzirea că ei de patru ori au biruit pre unguri, valahi și serbi s-au adeverit. Nimeni n-au putut a le sta împrotiva. Ei au ajuns cale de o zi departe de orașul Durgaița (Târgoviște), capitala beiului Valahiei. Matei le-a ieșit întru întâmpinare cu mulțime de oaste din valahi, unguri, serbi, greci, arnăuți, bulgari și turci. Ostașii lui Vasilie și a lui Timofei au năvălit ca lei în ei, făcându-și drum până la cortul beiului. Au rănit pre Matei cu un glonte la picior și i-au împușcat și calul. El s-a apărat cu sabia pană ce a început a însera, atunci, scoțându-și ciubota din piciorul rănit, încalecă pe alt cal urmând a se apăra. Toată oastea lui era gata a se închina lui Vasilie bei și cazacilor, când preputernica și nestatornica vreme deodată aduse vifor cu tunete și fulgere, ploaie și grindină care cădea ca peatra pe armia lui Vasilie și pe cazaci, pentru că vântul le era în față. Moldovenii iarăși se arătară necredincioși și se uniră cu Dușmanul, și cazacii nu putea să sloboadă din tunuri pe o așa silnică ploaie. în vremea aceasta muntenii și-au gătit tunurile lor cele mari, și, deschizând strașnic foc din tunuri și din pușce, au pricinuit nerânduială în dușmani. Moldovenii mai întăi și apoi cazacii au plecat de fugă și au fost sfarmăți pe drum. Vrăjmașul îi luă de goană cu sabia a mână și ucise o mulțime din ei. Aceasta fu cea mai nenorocită pentru ei vreme, învingătorii îi goniră cale de trei zile; mulți căzură prinși; câți au scăpat de soarta aceasta s-au înturnat la Iași. Bătălia aceasta a fost marți seara, înaintea înălțării. Domnul Vasilie cu gineri-său sosiră la Iași pe drumuri lăturalnice, cazacii mai șezură trei zile în acest oraș și apoi se înturnară la țara lor. Timofei Hmelnițki curând îi urmă. Vasilie rămase singur fără nedejde de mântuire. Se auzi, că protivnicul lui Vasilie, noul bei (domnul G. ștefan) venise cu unguri și cu valahi lângă hotarul unguresc, la un sat de munte într-un loc sălbatic și se îndeletnicește acolo a scrie proclamații cătră norod, care în partea aceea era tot plecat cătră el. Turburarea în oraș iarăși începu.Vasilie era cu totul fără oaste. Trimise să ceară ajutor de la tătari, dar ei nu voiră să-i deie ajutor, în desnădejde, începu a strânge oaste prin târguri și sate, și numi căpitani, adecă iuzbași (șutași) juruindu-le avere și lefe. Curând sosiră vești bune: Ihmil îi trimise câteva mii de cazaci. Beiul le împărți bani și haine, le slobozi merinde, și porunci să le așeze corturi împregiurul orașului. Beiul ieși din Iași, marți, la cinci temuz (iulie). Cu dânsul ieșiră toți neguțitorii și grecii, cei mai mulți pentru dragoste cătră el. împreună cu cazacii ei alcătuia un corp ca de patru mii oameni. Din moldoveni se adunară pe lângă el ca la unsprezece mii. Cu această oaste plecă asupra dușmanului, de care se aflase prin iscoade că n-are mai mult de două sau trei mii oameni. Când amândouă oștile se întâlniră și armia lui Vasilie putea bate pre neprieten cu bețile iar nu sabia — atât neânsemnat era numărul lor — dușmanul stătu bărbătește, încredințat fiind în necredința moldovenilor care, în adevăr, îndată lăsară pre Vasilie și trecură în partea noului bei. Prin aceasta, oastea protivnicului se întări și birui pre cazaci și pre greci. Cea mai mare parte din ei peri de sabie. Floarea armiei lui Vasilie se alcătuia din neguțitorii greci ce era în aripa dreaptă subt comanda hatmanului, fratele lui și a fiiului său. Văzând că în loc de izbândă or să peară cu toții de sabia dușmănească, își sparseră rândurile și plecară de fugă. Aceasta urmă la 6 temuz (iulie) pe la amiază. Vasilie asemine fugi pe un cal fugăreț cu puțini urmași, lăsând dușmanului corturile și toată pojijia. El trecu în țara cazacilor unde se odihni de o campaanie atât ce nepriincioasă și grea. Averile sale le trimise la cetatea Sogeao (Suceava), unde de mai nainte își trimisese femeia și copiii, dând poruncă garnizoanei să se apere cu nătângie pană ce va veni el în ajutor cu înseninătoare puteri; iar el singur rămase la cel întăi târg căzăcesc, Rașko (Rașkov, gubernia Podoliei, lângă Dnipru), de unde înștiința pre Ihmil de poziția sa.” Patriarhul și arhidiaconul cu sinceritate se scârbea de soarta lui Vasilie: „Prezenturile care îi dasem, și care ne ținea vro câteva sute de lei, era acum aruncate în zadar și fără folos! Vasilie făgăduise stăpânului patriarh să-i plătească datoriile și cheltuielele. El îi dase voie a călători la nord și voia să trimită cu dânsul pre solul său la țarul muscălesc și să ne înlesnească cu toate cele trebuitoare la drum — trăsuri, cai și altele. Aceasta ne-o zisese și în obște și în parte. Noi așteptam încă înseninătoare sume și de la boieri; acum toate era perdute!” Noul domn îndată intră în Iași și dete orașul în pradă oștilor sale a cărora răzbunare căzu mai greu pre greci. El trimise și o parte de oști spre asedierea cetății Suceava, acum neânsemnat târg în Bucovina, dar unde atunci se afla familia și avuția lui Vasilie Lupul subt apărarea unei viteze și credincioase garnizoane. „Cazacii, subt comanda lui Timofei, fiiul lui Ihmil, trecură piste Nistru (la sfârșitul lui iulie), sfarmară acolo străjile ungurești și moldovinești ce păzea marginea și se îndreptară la cetatea Sogeao (Suceava), ca să deie ajutor garnizoanei. Făcură șanțuri împregiurul cetățuiei, în care sloboziră un părău ce curge acolo spre întărire. Ei avea cu dânșii tunuri. Cum se înștiința noul bei de apropierea lor se depărta de cetate. Cazacii intrară înlăuntru. Atunci din nou se înturnă și o încungiură din toate părțile cu ostile sale, a cărora număr se suia în vremea aceea la patruzeci mii. Cazaci erau numai patrusprezece mii. Lupta cazacilor din cetate cu oștile noului bei urma necontenit. Timofei, fiiul lui Ihmil, ieșea din cetate în toate zilele și omorea câte o mie de dușmani. Nime nu putea să i se împrotivească, astfel era de viteaz și ager călăreț, în adevăr, el era cel mai viteaz om din lume și istoria nu arată altă pildă de asemine bărbăție și putere, în fieștecare zi ieșea din cetate pe calul său cel alb, pre care îl iubea mai cu deosebire, cu puțini urmași, rănea și omorea grămăzi de dușmani și apoi se înturna la fugă. într-o zi a ucis cu însăși mâna lui o mie trei sute de nemți, cum ne-au spus oameni vrednici de credință. El împușca cu pistoalele de la cobur, întăi cu mâna dreaptă și apoi cu stânga, tăia și împungea cu sabia, apoi își slobozea săneața. într-un cuvânt, întrebuința toate armele de care era pururea plin, pană ce oborea pre toți dușmanii. Aga haznelii și capigi-bașa care veniseră de la Constantinopoli pentru ca să plece trebile în partea sultanului și să afla pre lângă noul bei, era marturi acestor isprăvi și mult se minuna de iscusința călăritului și vitezia lui Timofei. Nime nu-l putea nimeri cu săneața sau cu alte arme, căci cu iuțeala fulgerului se răsucea pe subt pântecele calului. întru o zi, când Timofei ședea în cortul său, în șanțuri, și bea vin, fu rănit la picior de un plumb slobozit de leșii ce veniseră în ajutor lui G. ștefan, de ura ce avea cătră Ihmil, fiiul său, și tot norodul cazacilor. Pismuindu-l, ei pitea numai în el, pană ce l-au nimerit. Rana fiind de moarte, peste câteva zile se săvârși. De aice, trebile cazacilor și înlăuntru și afară de cetate se făcură rele din pricina morții șefului lor, apărătorul lor, iar ale lui Vasilie cu desăvârșire desnădăjduite. Doamna lui și toți cei de pre lângă ea cădea din scârbă în scârbă, nemaivăzând mângâiere. Trupul lui Timofei bălsămuindu-se, fu pus într-un secriu îmbrăcat cu catifea peste tot. Vestea fu mai amară pentru tatăl și socrul său. Nu mult înaintea morței se înștiințase că femeia lui născuse doi băieți gemeni. Timofei a dărmat monastirea armenească de la Sogeao (Suceava) și a ucis pre toți preoții, monahii și armenii, care căutaseră acolo scăpare, fiind foarte bogați. A pus stăpânire pe averea și odoarele lor, care era mulțimea mulțimelor. Numai de aur a împlut două balerce. Slavă lui și vitejiei sale și făgăduinței care rostise cătră stăpânul nostru patriarh, când venise pentru întâia dată în Moldavia că a venit să întoarcă scaunul socru-său și să mântuie sfânta biserică din mânile dușmanilor ei! în cetate era mare foamete, încât era nevoiți a mânca carne de cal. Ticăloșia cuprinsăse pre credincioși și nu vinea ajutor nici de la Vasilie, nici de la Ihmil. Siliți de foame, cerură pace la G. ștefan care le-a dat-o subt giurământ. Li dete voie a se înturna fără grijă în patrie. Ei luară cu sine secriiul răposatului șef, averile și armele și se duseră. Noul bei goni pre doamna și pre fiii ei cu toți boierii ce era în cetate, și împrotiva giurământului dat de a nu le face nimic, omorâ pre mulți dintrînșii. Pre doamna cu fiii ei o ținu închisă subt strajă într-un târgușor și stăpâni nenumărata avuție a predecesorului său. Dar iată ce urmă atunci între Vasilie și Ihmil. Cum se înștiința de starea cazacilor și a tuturor asediaților din cetate, Ihmil, după rugămintea lui Vasilie, adună patruzeci mii din cazacii săi cu carii se uniră douăzeci și opt mii tătari. Unul din sultanii tătarilor, vezir-alhan (calgan, locțiitor în neființa hanului) anume șerif-bei, era rudă cu Vasilie, pentru că doamna lui era circasiană, iar șerif-bei ținea pre o soră a ei. El însuși plecă spre ajutorul lui Vasilie, care în aceeași vreme făcu alianță și cu Ihmil. Trecând în Moldavia pană la râul Prut, care e ceasuri departe de Iași, întâlniră pre cazacii ce se înturna de la cetate, de la care aflară de luarea ei. Ei îndată se înturnară cu grabă îndărăpt la țara lor. Vasilie ne-a făgăduit să ne plătească, zicea, dar averile lui sunt luate; așadar poate să ne mai deie ceva?” Acest fel se curmă războiul civil în Moldavia și amestecarea ce au avut cazacii la aceasta. Vasilie Lupul perdu domnia pentru de-a pururea și G. ștefan începu a cârmui. în vreme ce fiiul lui Hmelințki perea subt zidurile Sucevii, patriarhul și arhidiaconul său se bolnăviră la Iași de o strașnică lingoare, încă în cele de pre urmă zile a domniei lui Vasilie, patriarhul îi ceruse voie a-și urma călătoria spre nord. Mâhnicioasa stare a lui Vasilie nu-i dete vreme să-i răspundă. Viind noul domn, Macarie înnoi cerirea sa dar el îi răspunse că nu poate slobozi pre Sfinția Sa să se ducă din capitala sa într-o așa turburată vreme, că poate fi supărat la margine de unguri, cazaci și tătari. După câtăva vreme patriarhul ceru să-l sloboadă a merge în Valahia. G. ștefan, dându-i audiință, îi învoi călătoria înlesnindu-l cu bani de cheltuiala drumului și cu recomendație cătră domnul Matei. Macarie purcese din Iași, în araba, la 13 octomvrie 1654. După o săptămână, sosind în târgul Focșanii, la marginea Valahiei, la 22 noiemvrie trecu în țara aceasta. Călătorii ajunseră la Târgoviște la noiemvrie. Bătrânul domn Matei îi priimi cu cinste, deși era ceva cam supărat pentru că au mers întăi la vrăjmașul său Vasilie, iar nu la el. El rândui la locuința patriarhului o strajă de cinste și, ca un om cucernic ce era, îl înlesni cu toate cele trebuitoare, începând de la boieri pană la cel mai de pe urmă țăran, toți alergară să priimească blagoslovenia presfântului.Patriarhul pitrecu aici luni îmbelșugate în praznice. Asta dete istoricului bogată materie pentru amatorii descrierilor de biserici, monastiri, rânduiele, ceremonii și slujbe bisericești, la care hărăzi mai mult de jumătate din partea scrierei sale asupra Valahiei, uitând mai toate obiectele mirenești, afară de aceea că boierii de acolo au robi negri și îi numesc arabi, gândind că toți arabii sunt negri. Aceasta jigni ambiția nobililor sirieni, care pentru aceea au adus în mirare pre valahi, cheltuindu-și toată fineța educației în adunările lor ca să arate la toți că astfel sunt adevărații arabi. Dar ca cum ar fi fost înadins pentru întrebuințarea jurnalului lor, muri domnul Matei. Arhidiaconul, la acest prilej, descrie moartea lui, îngroparea și suirea noului domn pe tron. Domnul Matei era atunci foarte bătrân, și necazele trecuților ani turburați au fost adus o mare lovire slabei lui sănătăți. El cârmui douăzeci și trei ani și era foarte cucernic. Archidiaconul încredințează că a zidit în țara sa o sută cincizeci monastiri și biserici, însă, cu toată pietatea sa, el era din suflet prieten turcilor și dușman nempăcat cazacilor și rușilor. Numirea de turc era la el cea mai bună recomendație, iar acea de cazac sau moscalcea mai rea. Nu mult înaintea morții sale se auzise că vine la el un sol de la țarul rusesc, îi spuseră că el e cel întăi domn al Valahiei care a să aibă cinste a vide un ambasador moscal. — Nu voi să-i văd obrazul! răspunse Matei. Astă antipatie se întărise mai ales după ce fusese lovit și rănit de cazacii lui Timofei Hmelnițki. Trupul mortului domn fu îngropat cu mare pompă. Patriarhul Macarie avu parte la aceasta țiind cel întăi loc la toate ceremonile ce urmară cu înmormântarea unui domn și înscăunarea altuia. Numele acestui nou era: Constantin Efendicopulo... El nu încetă de a arăta patriarhului tot acea bună plecare ce îi arătase predecesorul său. „Guvernorul Silistrei, Siavuş -pașa, care fusese vizir și scos pentru că omorâse pre Valide (mama sultanului), Bectaș-aga și alte însemnate persoane, avea privighere asupra beilor Moldaviei și Valahiei, și ei nu putea cumunica cu curtea Stambolului decât prin mijlocirea și învoirea lui. Cu prilejul suirei pe tron, Constantin bei trimise la țarigrad câțiva din boierii săi ca să-i aducă de acolo învestitura și tuiurile, după obiceiul urmat de domnii de mai nainte. Ei au luat cu dânșii documentul iscălit de mitropolitul, episcopi, șefii monastirilor, boierii și tot norodul și adeverit cu pecetea lor, în care zicea: „Noi am ales pre Constantin, fiiul Israban, de voievod și l-am cunoscut de bei al nostru“. Când au ajuns la Constantinopoli, împăratul nostru sultanul— Domnul să-l păzească! — dete înalta sa învoire, precum și Derviş -Mohamet-pașa, vizirul său și ceilalți miniștri. Ei îi dăruiră moștenirea mortului Matei dreptul de a strânge bir, și îl cunoscură de nou bei pentru o mie cinci sute pungi de bani, adecă șepte sute cincizeci mii lei. îi dară tronul și tuiurile și trimiseră cu dânșii un capegiu ca să ia banii și să fericiteze pre bei. Beiul trebui să mai plătească pașii de Silistra și suitei lui, hanului tătăresc și suitei lui ca la douăsute cincizeci mii, cu totul la un milion. El dete întreită leafă oastei sale și iertă pe șese luni pre supușii săi de orice bir și dare. Bogățiile rămase lui de la mortul bei era așa de multe încât le ținea în deosebite cămări pline de toate bunătățile de gios pană sus. Dar anuielnicile cheltuiele a Valahiei sunt foarte mari, cum ne spunea nouă răposatul bei când trăia, că covârșesc soma averilor ce se primesc din Egipt, fiind ca la șese sute monete de aur. Ele slujesc spre plata turcilor și a tătarilor, spre ținerea oștilor, daruri, fapte plăcute lui Dumnezeu și altele.” Vineri după Duminica Mare, patriarhul avu audiință de ziua-bună la domnul Constantin și doamna lui, care-l rugară să nu-i uite în rugăciunele sale, înlesnindu-l cu bani la drum. La 22 mai, Macarie plecă din Târgoviște cu o suită alcătuită de cincisprezece oameni; cei mai mulți cazaci și muscovi, prizonieri din războiul trecut, cărora li se dase voie a se întoarce cu patriarhul la ale sale. Patriarhul se duse prin Focșani la Iași, unde din nou se văzu cu domnul G. ștefan. La 6 iunie lăsă acest oraș întovărășit pană la Prut de o escortă de cinste spre apărare la drum a presfântului călător. Toată partea aceea purta urmele pustiirei și frica de cazaci era încă atât de mare încât, la cea mai mică turburare, lăcuitorii spăimântați, striga: „Cazacii! Cazacii au venit să ne prăpădească!” Sâmbătă, la 10 iunie 1654, patriarhul „de Dumnezeu păzitului oraș Antiohia și a tot Răsăritul” trecu în șaice piste Nistru. El era deplin sănătos și, țiind în mâini crucea, blagoslovea cu ea pre o mie de lăcuitori a târgușorului Rașkovul care, cum se înștiințară de sosirea lui, alergară să-l întâmpine la margine. Acest fel, Macarie trecu în țara cazacilor.


content:
Un om care iubea desfătările mesei zicea: tatăl meu mânca mult, și maică-mea ședea mult la masă; eu li samăn amândurora. Dionisie tiranul a poruncit să taie barba cea de aur care era la idolul lui Asklepios, zicând că nu era potrivit ca feciorul să aibă barbă, când Apolon, tatăl său, nu avea. Un guraliv, povestind multe lucruri lui Aristotel, l-a întrebat în sfârșit dacă poveștile sale nu-l supărau. — Nicidecum, au răspuns Aristotel, căci nici nu iau sama. Un curtezan au zis împăratului August: — Huietul umblă că ai să-mi dai un dar. — Nu crede, i-au răspuns August. Un soldat, aflându-se pe mare cu femeia sa în vremea unei furtuni, au văzut că corăbierii aruncau cu grabă orice puteau găsi, neluând sama la nimic, și, cum ei strigau ca să arunce fieștecare orice avea greu, de voiesc să nu piardă împreună cu averile și viața, soldatul auzind, și-au luat îndată femeia și-au aruncat-o în mare, zicând că n-are nimic mai greu și mai supărător decât pe femeia sa. Împăratul Conrad al III-lea, luând cetatea Weinbergului, au hotărât a tăia pe toți lăcuitorii ei, dând voie femeilor să iasă și să ducă cu dânsele ce aveau mai scump. Femeile îndată au luat în spate pe bărbații lor, zicând că n-aveau nimic mai scump decât bărbații. Un himist, care se lăuda că au aflat știința de-a face aur, cerea o răsplătire de la papa Leo al X-lea. Acest papă au poruncit să-i deie o mare pungă deșartă, zicând că, fiindcă el știe a face aur, el n-are trebuință decât de o pungă ca să-l ție. Un om ruga pe altul să numere nebunii târgului. El au răspuns: — D-ta îmi ceri un lucru foarte greu, iar de m-ai întreba câți înțelepți, ți-aș spune că-s mult mai puțini. Zenon, pentru ca să facă pe un tânăr guraliv să tacă, i-au zis: — Firea ne-au dat două urechi și o singură gură ca să auzim multe și să vorbim puține. Întrebá pe Aristotel ce câștigau mincinoșii din spusul minciunilor. — Ca să nu-i creadă, au răspuns, nici când vor spune adevărul. Se mirau unii de duioșimea și duhul cel pătrunzător al lui Pic della Mirandola, care încă nu era de nouă ani. Un bătrân le-au zis, în ființa și acestui tânăr prinț: — Când copiii au atâta duh de mici, se fac niște nătărăi, când ajung într-o vârstă mai mare. — De este așa, au urmat copilul, să vede că în tinereță ai fost tare cu duhul. Diogen au zis unui om care, pentru ca să-și arate duhul, vorbea multe: — Boierule, de când ai venit din cer? Un episcop, mergând în caretă, au întâlnit un capuțin mergând călare și l-au întrebat: — De când Sfântul Franțisc merge călare? Capuținul i-au răspuns: — De când Sfântul Petru merge cu careta. Un zugrav, arătând un rău cadru în ființa multora altor zugravi vestiți, se lăudá că l-au gătit foarte degrabă. La care Apelles i-au răspuns: — Nu-i trebuință să-mi spui că l-ai gătit degrabă, căci singur cadrul o mărturisește aceasta. Prietenii lui Dioghen, întrebându-l unde voiește să-l îngroape. — Să nu cumva să mă îngropați, le-au zis el. — Așadar vei fi de hrana păsărilor și a fiarelor, au adaus prietenii. — Ba nu, au urmat el, să-mi puneți numai un băț în mână, ca să-i poci goni. — Dar cum să-i gonești, au zis ei, dacă nu vei simți? — Dacă n-oi simți, au zis Dioghen, ce-or să mă supere mușcăturile lor?


content:
Iași, 4 mai Onisim cerențel, D-nei Florineasca Eram încă sub plăcuta impresiune a petrecerei ce am avut la Brustureni, unde grațioasa voastră ospeție ne făcea a uita supărările vieței, când m-am trezit în oraș unde pulberea și noroiul se succedă cu o regularitate de desperat. Unde sunt șesurile verzi a râulețului ce curge prin grădina d-voastră? Unde sunt rediurile umbroase? Unde florile acele rari pentru care ne sfădeam totdeauna? Unde mai ales amabila d-voastră societate? Petrecere, flori, verdeața au lăsat numai o dulce și neștearsă suvenire! Precum vedeți, doamna mea, eram trist cu tot timpul frumos a primăverii, cu toată încântarea der erwachenden Natur, cum zice Schiller. Nu cutezam a mă coborâ în grădinuța mea, unde nu sunt decât flori plebee, cum le zic eu, și vulgare cum binevoiați a le numi d-voastră; dar ce era de făcut? Urâtul mă cuprinsese; m-am decis! Ei bine, doamna mea! ce să vă spun? am rămas... cu gura căscată, cum e vorba românului, închipuiți-vă — însă pentru ca să vă puteți închipui ceva; trebuie să vă fac descrierea paradisului meu. Toată grădinuța mea încunjurată cu gard viu—acum tot înflorit—încape într-o singură plat-bandă a gradinei d-voastră. Asta însă nu va să zică că nu sunt într-însa reproduse în miniatură mai toate cele ce se află într-a d-voastre. Parcul meu se compune de doi plopi plutași, trei paltini, câțiva tei, ulmi și sălcii, și ca lux am și un vișen cu flori pline. Părâul meu are izvorul său într-o bute mare, ascunsă într-un ungher și îmbrăcată cu iederă și cu hamei, pe care argatul o împle în toată dimineața, și apoi prin un cep sloboade apa care, după ce șerpuiește pe un pat de prundiș, vine de se aruncă prin o cascadă de o palmă de naltă, într-o băltiță, unde merlele, cintițile și gangurii se scaldă. Acest clepsydru ține două oare, de aceea nu-mi permit luxul de faire jouer les eaux decât când văd că băltița va să sece, sau când vreun oaspe îmi face onoare a-mi vizita grădina. Parterul meu e semănat cu chir agropyron, neghină lolium perenne și trifoi. Neghina, atât de uricioasă în grâu, face cel mai frumos efect ca gazon, încât pare că e un covor verde împestrițat de dedițe pulsatilla și de brândușe galanthus nivalis. Unde și unde am răsădite flori, însă numai flori române. Dă-mi voie, doamna mea, a vă trămite un buchet compus din acele ce am găsit înflorite. Veți găsi pe lângă toporași și viorele, laleaua tulipa, astă floare ce a avut și ea timpul mărirei sale. La Harlem în Olanda, o ceapă de lalea s-a vândut cu prețul fabulos de zece mii galbeni! ceapă ce astăzi se poate cumpăra cu câteva centime. Sic transit gloria... tulipae! Iată zambile hyacinthus, narcise, bosuioc, ciuboțica cucului primula, lemnul Domnului hyssopus, lavant, lăcrimioare... Floricica asta pe care învățații o numesc convallaria maialis, iară românii din Muntenia mărgăritărel, câte simsațiuni plăcute nu deșteaptă în noi! "O primavera, giovent� dell'anno!" esclama Metastasio. O, lăcrimioară! suspinăm noi, abia ne anunțâ primăvara și treci cum au trecut iluziunile noastre! dar ea la anul reânvie, când noi... dar să nu mai gândim la aceasta, doamna mea, ci așteptând-o, să o revedem, să cetim Lăcrimioarele lui Alecsandri. Precum vedeți, doamna mea, ea merită numele de lăcrimioară și de mărgăritarel, ce i-am dat noi; mă tem însă să nu vie vrun poet galoman care să-i zică mughet, pentru că rimă cu poet și cu buchet și pentru că așa îi zic francezii, horror! Iată mintă, săbiuță gladiolus, sălvie, milostivă gratiola, maioran, mama pădurei asperula, rosmarin, cimbru thymus, dobronica melittis, tulichina daphne, angelică și cerențel dryas. Toate într-un smoc de flori de salcâm, de mălin și de liliac. Așa e că colecțiunea mea e frumoasă, și că am cuvânt să iubesc flora română? Peste zece zile voi avea plăcerea a vă trămite un buchet de mai frumoase flori. Până atunci depun pe acesta la picioarele d-voastre. Brustureni 26 mai Angelica Florineasca, D-lui Onisim Cerențel Am priimit cu o vie plăcere buchetul și mai ales scrisoarea d-tale, adevărat martirolog a bietelor flori. Ce nume, domnul meu! îți iert viorica și lăcrimioara, dară nu mă pot învoi cu ciuboțica cucului, dobronica, săbiuța, mama-pădurei, tulichina și tutti quanti. D-ta mi-ai vorbit atâta bine de flora română, încât începusem a mă deprinde cu vulgaritatea florilor noastre, dar desper de a pronunța vreodată numele lor. Grădinarul meu, un flamand gros, a strâns din umere, când a văzut florile d-tale. Pentru dânsul nu se socot flori acele ce cresc și trăiesc în aerul liber, ci numai acele ce stau închise în dosul geamurilor, cum sunt ale mele sărmanele, pe care, de frica răcelii nopților, nu va să le scoată din închisoarea lor. Pană atunci grădina mea e goală, și de voiesc a vedea flori trebui să mă duc în florărie. Acum însă am buchetul d-tale pe care am să-l studiez cu mare băgare de seamă, ca să nu mă mai mustri că nu sunt română. Dar ian spune-mi, ce ți-a venit să-mi trămiți mintă, lemnul Domnului și busuioc? Nu cumva m-ai luat de vro preoteasă? Să lăsăm gluma. Aștept al doile transport de flori, precum îmi promiți, și spre răsplată îți trămit și eu un buchet de fuchsii, azalee, camelii, pelargonii și roze de Bengal. Dacă nu-ți e milă să mă lași singură, cel puțin nu întrerumpe corespondința noastră botanică. Scrie-mi împărțirea florilor în familii, și în care familie e cerențelul și angelica? Mii de bune vorbe! Iași, 5 iunie Onisim Cerențel, D-nei A. Florineasca Ieri timpul era coperit și blând. Cea mai ușoară adiere nu mișca frunzele, am luat în brațe florile d-voastre —cam ostenite de călătorie — și le-am dus în grădinuța mea, unde le pregătisem un așternut de mușchi, dar eram îngrijit gândind la bietele mele flori plebee, cum o să se simtă de umilite, când vor priimi vizita acestor aristocrate atât de delicate și atât de bogat îmbrăcate; și apoi drept să vă spun, doamna mea, gândeam și la mine, ce o să mă știu eu face când va veni tristul timp ca ele să se vestejească; oare atunci a mele îmi vor mai plăcea?... Toate aceste reflecțiuni puțin măgulitoare pentru mine și florile mele, nu m-au împiedicat de a esersa găzduirea ce datoram oaspeților mele. Improvizai îndată un bal. Orchestrul era gata; cintițile și merlele din copaci, grierii și broatecii din iarbă făceau o muzică — originală. Cavaleri și dame nu lipseau; adunarea era numeroasă. Crinul, bujorul poeonia și trandafirul invitară camelii, fuchsii și azalee; digitarul, clopoțelul campanula, macul papaver și ghiocul centaurea aleseră garofe dianthus, micșunele cheiranthus, paparune glaucium și rândunițe asclepias. Omagul aconitum și odoleanul valeriana se puseră lângă mătrăguna atropa și rostopasca, chelidonium. Celelalte cum le veni la socoteală și — hora începu. Eu stăm la o parte și ascultam convorbirea lor. — Ian uită-te, zicea românița anthemis, cătră siminoc gnaphalium, la veneticele aceste, cât sunt de păcătoase și de ovilite! ar crede cineva că iese din spital. Văzdoaga asphodelus și hilimica calendula râd de dânsele... — Rău fac că râd, întrerupse stânjenelul iris; prin astă probă numai gelozia lor pentru că nu sunt și ele așa de elegante. Le-aș vedea eu când stăpânul nostru le-ar pune la închisoare cum face d-na Florineasca, ce ar mai zice. Astelalte sărmanele, cum n-o să fie friguroase și plăpânde, când sunt crescute la umbră și pe cuptori etc., etc. Vedeți, doamna mea, că invidia își găsește loc nu numai între oameni dar și între flori. Panerul ce am onoare a vă trămite cu scrisoarea aceasta cuprinde: roze simple rosa centifolia, singura roză ce-mi place, și care înflorește o dată la finitul lui mai; ea este însă cea mai frumoasă și cea mai odorantă. Roza la noi se numea rujă pană ce au venit grecii și i-au zis trandafir t??a?t?f????? (cu treizeci de foi), voind a corecta pe acei ce-i dau o sută (centifolia); și numele de trandafir i-a rămas, deși pe la une locuri la țară o numesc tot rujă. și apoi am și alte cuvinte ca să o prefer. Roza simplă era acea ce figura la ospețe pe mesele romanilor; ea era acea ce încununa cupa lui Anacreon. Iată iasomie, gura leului antirrhinum, melisă, creasta cocoșului gelosia cristata, sulcină melilottus, rozeta réséda, pelinița artemisia, cristofoare actaea, nalba althea, sânziene galega, măzeriche lathyrus, luminiță oenothera, mutătoare bryonia, jale stachys și rochița rândunelii ipomea. Iată în fine mărgărite aster care ne aduc aminte de Faust, și conduru-doamnei tropoeolum. Ar fi de dorit să știm cine a fost acea d-nă, a cărei picior întrecea pe al cenușeresii, și care purta așa frumoși conduri. Floarea astă albă atât de odorantă noi o numim mătăcină, iară învățații dracocephalum moldavicum, adecă cap de balaur moldovenesc, pentru că învățații, doamna mea, nu au flori ci numai buruiene, de aceea amestecând vro două-trei limbi le-au compus nește numiri barbare, precum: Omphalode, trophosperme, mesocarpe, peponide, infundibuliforme, ginobasice, humifuse, polakene, lipicene, pericarpoide, epiblaste, symphysandrii, atomogine, ribesioide, scutelee, onagre, papaverace, spinescente, endocarpe, trichotome, atriplice, podosperme, sarcocare, anonee, embriotege etc., etc. N-am curagiul să vă ostenesc a ceti asemene porecle, din care am luat numai o foarte minimă parte. Am zis, doamna mea, că pentru învățați florile n-au nici colori nici parfum. Acum suferiți să vă spun și ce nume proprii le-au dat în înțelepciunea lor, căci acele înșirate mai sus sunt numai familii. Ascultați dacă aveți răbdare: Aeschynanthus, alloplectus, sphenogyna, osteospermum, lardizabala, onopordon, osbeckia, escholtzia, psoralea, mesembryanthemum, ryncanthera, cacalia, botryceras, lycopodium, calodracon, curculigo, sprekelia, pothos, hoitzia, cynoglosum, houttuynia, atraphaxis, ornithogalum, tubernoemontana, oxycoccos, embothrium etc., etc. Ce ai zice, doamna mea, când în loc de Angelica, nașul d-voastre v-ar fi dat nume de escholzia sphenogyna sau houttnynia? dar învățații nu vor să știe d-alde aste. Precum am zis, la dânșii florile n-au nici un preț. Migdalul, persicul, prunul, cireșul pentru dânșii au tot un nume: amygdalus. Ascultați acum cum descriu acești oameni angelica. Deschid o carte și cetesc: "Familia ombeliferilor. Plantă ierboasă, frunze alterne, rareori întregi, cele mai ades crestate cu petiolul dilatat la bază. Stipule, nule; flori obicinuit ermafrodite, dispuse în ombele simple sau compuse, acompaniate de involucre și involucele. Potir sudat la ovari cu cinci dinți scurți; corola cu cinci petale distinse inserate în vârful potirului, întregi sau crestate, late sau sucite cu preflorire valvară etc." Iată și pentru cerențel: "Familia rozaceelor, neamul driadeelor, trunchi ierbos sau lemnos,; frunze digitate sau împănate. Potir cu — părți, persistând, uneori gol, alteori îmbrăcat pe dinafară cu apendice alterne și sudate cu sepalele; corolă cu 4�5 petale; cârpele numeroase dispuse în vârf pe un receptaclu convex, mai mult sau mai puțin cărnos etc." Nu știu, doamna mea, de ați înțeles ceva. Pentru mine vă mărturisesc că nu pricep cum poate cineva, fără mustrare de cuget și fără frică de păcat, trata astfel aceste juvaieruri a naturei, lăsate de bunul D-zeu pentru fericirea noastră. Să lăsăm pe învățați, mă tem să nu vă aduc urât, vorbind tot de dânșii. Pintre florile ce vă trămit, veți găsi împrăștiete mai multe floricele albastre cu o steluță galbenă în mijloc. Aceste cresc pe malul părâilor, și învățații — iar învățații — i-au pus numele Myosotis, adecă urechea șoarecelui. Ea are mai multe ilegende. în curând vă voi spune legenda română care a numit-o: Nu-mă-uita. Cu floricica asta, mântui și scrisoarea mea. Brustureni, 6 mai A. Florineasca, D-LUI Onisim Cerențel Ai învins, domnule; iată-mă convertită. De când am priimit cele din urmă flori ce mi-ai trămis, nu mă ocup decât de ele; m-am pus pe studiat botanica. Simt însă o mare greutate fără dascăl, dar nu disper că nu te voi videa în curând, și atunci judecind după progresul ce am făcut, cred că nu vei mai putea zice că nu sunt română; și dovadă e că, cu toată nătângia sa, am silit pe grădinarul meu să-mi răsădească de tot soiul de flori române, cum le zici d-ta. Așteptând însă înflorirea lor și venirea d-tale, singurătatea mă apasă. Vecinii, mei, ocupați de trebile câmpului, nu mă mai vizitează. Neavând ce face, am răscolit biblioteca mea, și după ce am cetit toate poeziile române publicate de vreo câțiva ani — nu te miri de curajiul meu? — m-am simțit și mai ostenită. Ieri, fiind sărbătoare, servitoarele mele mi-au cerut voie să se ducă în sat unde era horă. Ca să-mi mai treacă de urât, m-am ocupat însămi de toaleta lor; și așa ferchezuite, încorsetate și înmalocofate, le-am dat drumul. După puțin, călăuzită de scârțâitul unei vioare ce se auzea în depărtare, am plecat și eu pe urma lor. Mergând pe o cărare ce se îndrepta spre locul balului, am început a gândi cu părere de rău că n-am făcut bine să las fetele mele din casă la astă petrecere, căci negreșit cu toaletele lor tapageuses or să umilieze pe bietele țărăncuțe, în aceste reflecțiuni am ajuns sub niște sălcii umbroase, unde pe pajiștea verde cavaleri și dame tropăiau de răsuna pământul, în sunetul unei cobze și a unei vioare. Flăcăi cu cămeși albe și brâie late; fete rumene și pălite de soare cu altițe și fote colorate, întrecându-se care să se zbuciume mai tare, înfățioșau un tablou foarte natural și animat. Cât pentru damele de la curte, ele făceau o tristă figură. Junii țărani nu îndrăzneau să le invite, temându-se să nu calce pe coadele rochiei lor; încât erau silite a danța numai cu scriitorul satului, cu palamarul și alții vro doi, care nepurtând costumul de țară, ci fiind îmbodoliți în surtuce și jachete croite nu pe măsura lor, erau foarte stângaci. În fine, adunarea obosind, lăutarii au tăcut, iar eu m-am înturnat acasă unde m-am pus să-ți scriu, ca să-ți aduc aminte că sunt singură, și că aștept cu nerăbdare să-mi spui legenda floricicăi știute. La revedere! Iași, 5 iunie Onisim Cerențel, D-nei Florineasca Cunoașteți, doamna mea, floarea ce o numim sora soarelui helianthus annuus. Ea se uită drept la soare pe cât timp el e pe orizon; îndată însă ce apune sau se ascunde subt un nour gros, floarea tânjește, se pleacă în jos, pană ce razele lui vin de-i redau vioșia perdută. Astfel tânjesc și eu gândind la Brustureni, unde sper a fi o dată cu scrisoarea aceasta, în care vă voi spune legenda sau mai bine istoria florii nu mă uita „Radul-vodă rămâind văduv, domnița Manda, unica sa fiică, frumoasă ca o zi de mai, era singura mângăiere ce-i lăsase o soție mult iubită. Ea avea acum nouăsprezece ani, și nu voia să audă de măritat, deși o droaie de pețitori, cnezi ruși, grafi nemți, palatini poloni, magnați unguri, afară de cei întăi ficiori de boieri, își disputau mâna ei. Toată perseverința pretendanților care posedau toate calitățile ce fac pe om demn de a fi iubit nu izbuteau a o îndupleca, iar la insistința părintelui său răspundea că nu se poate decide a se despărți de el. Oare aceasta să fi fost cauza? Ne îndoim; pentru că oricât ar fi de înghețată inima femeiască, totuși trebui în fine să se topească la caldele raze a amorului. Iarna trecuse, și primăvara se arata veselă și zâmbitoare. țara era liniștită, căci Radul știa a ține în respect pe nestâmpărații săi vecini. Atunci, întâmplându-se să ardă palatul domnesc din Iași, domnul cu toată, curtea se mută la Cotnar, unde fusese o dată reședința lui Iacob vodă Despotul. Situațiunea Cotnarului încungiurat de vii, livezi și păduri, făcea încântătoare villegiatura domnească. Adeseori domnul, acompaniat de fiica sa și de o suită numeroasă de juni boieri, copii din casă și curteni se urcau pe dealul Cătălinei la vânătoarea cerbilor, ciutelor și căprioarelor, îndată ce haitașii porneau goana, domnița Manda, calare pe un cal sprinten născut în stepele Ucrainei, prezent a unui june ataman de cozaci, se răpezea ca vântul pe urma capăilor, de glasul cărora vuiau pădurile. Toți junii vânători se înșirau după dânsa, dar nici unul nu o putea ajunge afară de Dragomir, curteanul cel mai frumos și cel mai viteaz dintre boierinașii curții. Curând suita îi perdea din vedere, și nimeni nu putea să le deie de urmă, pană ce după câteva oare, îi vedeau înturnându-se amândoi liniștiți și voioși. Aceste primblări, aceste cavalcade a domniței cu curteanul da ocazie de multe bănuiele oamenilor răi; pentru că Dragomir, prunc lepădat la ușa unei biserici, strâns și crescut de Radu vodă ce îl privea ca pe copilul său, nu putea fi bine văzut de curtezanii care invidiau pozițiunea și favorul în care îl videau. Zilele se petreceau precum am spus. Caierul de burungiuc din furcă și suveica stativelor unde se teșea filaliul stau părăsite și neatinse. Manda nu se mai ocupă decât de călărie și vânătoare. Pe atunci, un june graf din Mazovia, fiu a unui vechi amic și aliat a lui Radul, veni la Cotnar cu o suită strălucită și ceru mâna tinerii domnițe. Radul, încântat de o așa propunere, îl și fericita de ginere, însă Manda împrotivindu-se, tatăl său se aprinse de mânie, și-i hotărâ ca a doua zi să fie gata de a se cununa cu tânărul polon, cătră care era angagiată parola sa de domn. în darn au fost lacrimile și rugămințile ei; Radul, neclintit în deciziunea sa, ordonă să se pregătească serbarea nunței. Seara, orașul și împrejurimile erau luminate de mii de focuri; bande de lăutari jucau hore și doine. Jupânesele boierilor, nevestele breslașilor se ocupau de toaleta lor; toată lumea nu vorbea decât de nunta domnească. Pe la miezul nopței muzicile tăcură, focurile se stinseră, și cea mai adâncă tăcere domni. în ziori de ziuă, orășenii se deșteptară în sunetul clopotelor și bubuitul tunurilor, iar când servitoarele domniței intrară la stăpâna lor, găsiră camera pustie! Nimeni nu știa ce se făcuse Manda. Unii ziceau că și-a făcut seamă însăși, ca să nu se mărite, alții că s-a dus la călugărie într-un schit depărtat, unde să nu o mai găsească; când un țăran spuse că, viind noaptea într-un târziu, a întâlnit doi tineri călări care se îndreptau în fuga cailor spre dealul Cătălinei, din care a cunoscut pe Dragomir curteanul, iar pe celalalt nu l-a putut videa, fiind învelit cu mantaua, îndoială nu mai rămâne. Ei fugiseră! Această fatală știre fu ca o lovire de trăsnet pentru bătrânul părinte, înfuriat, ordonă să se ridice îndată mic și mare, ostași, târgoveți, săteni și să bată codrii ca să prindă pe fugari, în neastâmpărul său, el însuși urmat de curtea sa, se puse în capul gloatei. După o goană de câteva oare, ajungând la locul numit și astăzi Fontâna cerbului, găsiră pe tinerii amanți dormind îmbrățioșați lingă un izvor sub umbra unor fagi tufoși, iar caii lor pășteau priponiți nu departe. Ce amară deșteptare! Fără a zice un singur cuvânt, fără a le face cea mai mică mustrare, Radu făcu semn ostașilor ce împrejurase pe Dragomir să-l deie pe mânile călăului, iar pe Manda nu o lăsă să se depărteze ca să privească esecuțiunea amantului său. Atunci Dragomir se repezi și, smulgând un smoc de floricele ce creșteau pe malul părăuțului ce curgea de la izvor, le aruncă la picioarele Mandei leșinate, strigându-i: Nu mă uita! Nu mă uita! Apoi, făcându-și cruce, puse capul pe trunchiul pregătit lângă care sta călăul. Securea căzu...!" De atunci, floricica asta s-a numit Nu-mă-uita. Poate că amabilele noastre cetitoare ar dori să știe cine e astă d-na Florineasca și acest d. Cerențel? Cată să le satisfacem curiozitatea. D-na Florineasca era o fată orfană, crescută de o bunică a ei, care își dete toată silința de a-i da o bună educațiune. După mai mulți ani de pensionat, unde ea învăță tot ce învață fetele la noi, bunica sa o luă acasă ca să o mărite, dar nici un pretendant nu se arătă, și știți pentru ce? Pentru că Angelica deși modestă, tânără și frumoasă avea un defect mare: nu avea zestre! Bătrâna era mâhnită. "Mă tem, zicea ea cătră d. Florinescu, proprietar mare și holtei bătrân care îi vizita adese, să nu închid ochii, și să las copila asta nepusă la cale." "Dă-mi-o mie", răspunse boierul. Chemară pe Angelica ca să o întrebe ce gândește de astă propunere. "Copila mea, îi zise d. Florinescu, dacă nu te sparie traiul cu un bătrân, hotărăște-te a-mi îndulci puținele zile ce mi-a mai rămas, în locul focului juneței, vei găsi în mine toată dragostea și îngrijirea unui bun părinte." Angelica — a căreia inimă era liberă — priimi bucuroasă, cu singura condițiune de a nu se despărți de bunica sa. La Brustureni, așezarea barbatu-său, ea găsi o bibliotecă aleasă, o grădină bine ținută cu o florărie plină de plante exotice ș.c.l. Ocupată de trebile gospodăriei, având cea mai tânără îngrijire de bărbatul ei, primblarea, cetirea, muzica, nu lasă urâtul să se introducă în castelul său. Duminicile și sărbătorile, câțiva vecini de vrâsta bărbatu-său îi vizitau. Ea asculta cu îngăduință povestele lor și juca cu dânșii preferansul, încât ei o adorau. Singurul nor care înnegura astă viață lină fu peste doi ani mai întăi moartea bunicăi, pe care după șese luni o urmă și d. Florinescu, lăsând pe soția sa moștenitoare pe toată averea lui. Văduvă la 22 de ani, stăpână pe o avere mare, Angelica acum nu avea decât a în tinde mâna pentru a videa agățându-se de tot degitul câte o duzină de pretendanți, dar ea urmă a trăi ca și mai nainte; primea numai rarele vizite a amicilor barbatu-său, și pe d. Onisim Cerențel... Permiteți-ni a vorbi acum și de d-lui. Cerențel era un tânăr de spirit, având toate calitățile și toate defectele juneții. După ce fini gimnaziul, se trase cu bătrâna sa mamă în Tatarași unde avea o căsuță ascunsă sub vro trei butuci de vie, care se cățăra pană pe coperemânt. Acolo se apucă de cultivat grădinuta sa, căci una din pasiunele sale era florile. Pe urmă, se decise să se ducă la Paris ca să-și mântuie studiile, de unde se înturnă peste duoi ani, cunoscând foarte bine toate — grădinile Parisului. După în turnarea sa, neavând ce face, intră în serviciu; fu pe rând subgrefier, subcomisar și subprefect la o plasă unde din întâmplare se afla și moșia Brusturenii. Ca un om bine crescut, vizită pe administrații săi, începând cu domnul și doamna Florinescu. Aceștia îl priimiră cu acea amenitate nobilă și ospeție sinceră, care tot încă se mai găsește pe la proprietarii noștri, dar care din nenorocire începe a se perde. El vorbi cu boierul agricultură și politică; cu cocoana muzică și literatură. Se primbla prin grădină, discută asupra florilor ca un cunoscător, și apoi încântat de vizita lui își luă adio, promițând de a veni — după grațioasa invitare a oaspeților — de câte ori trebile plasei îi vor da timp. Vizitele lui se îndesiră. Totdeauna priimit cu plăcere, ajunse a fi cel mai nesuferit și mai negrijitor subprefect, când nu era la Brustureni. După moartea d-lui Florinescu, bunacuviință cerea ca vizitele lui să fie mai rari. Cerențel vinea mai rar, dar șidea mai mult. Într-o zi, primblându-se prin grădină, un dorobanț îi aduse un plic în care găsi permutarea lui la o altă plasă într-un județ depărtat. Desperatul Cerențel își luă adio suspinând, se înturnă la Iași, și își dete demisiunea, jurând a nu mai servi o patrie ingrată! Angelica se întrista și se simți și mai singură, dar — precum am văzut din corespondința lor — ei nu încetară de a fi în cele mai bune relațiuni. Alaltăieri eram gata să mă pornesc la țară, când am priimit următorul bilet: "Doamna Angelica Florineasca și domnul Onisim Cerențel roagă pe domnul C.N. să binevoiască a le face onoare de a asista la cununia lor, ce se va serba la biserica din satul Brusturenii, duminică la 18 a curentei". Am râs gândind la poznele care fac florile, și am plecat la Brustureni.


content:
Operă [ modifică ] Melodii irlandeze (traducere de Constantin Negruzzi ) Luntrea pe uscat (traducere de Constantin Stamati a melodiei irlandeze Privind de pe țărm )


content:
Balada I: O Zână Balada II: Silful Balada III: Bunica Balada IV: La Trilby, zburătorul D'Argail Balada V: Uriașul Balada VI: Domnul I. F. Logodnica trâmbițașului Balada VII: Vălmășeala Balada VIII: Domnului L. Boulanger. Amândoi arcașii Balada IX: Mărturisirea castelanului Balada X: La un trecător Balada XI: Vânătoarea Burgrafului Balada XII: Pasul de arme a Regelui Ioan Balada XIII: Domnului L. Boulanger. Cazania călugăriței Balada XIV: Domnului Charles N. Hora Sabatului Balada XV: Zâna și Peri


content:
...Regina Mab m-a vizitat: Ea face în somn să privighează sufletul nemuritor. Emile Deschamps, Romeo și Iulia Dragu-mi e visul când dimineață, O mândră zână pășind abia Vine ca floarea și cu dulceață C-o diafană și blândă față, Își pleacă fruntea asupra mea. Ea atunci lira îmi acordează Și îmi rezice c-un glas ușor, Povestiri multe ce-nminunează Bravilor care nu mai viază, Ce zac în ticnă în groapa lor. Ea mă îndeamnă cătră cântare, Îmi ordonează ca să adun Minuni vechi pline de-nfiorare Și pe rând vouă pe fiecare, Tineri prietini să vi le spun. Când în pustiuri merg câteodată Îmi sprijinește slăbitul pas, Cu a sa rază înflăcărată Le luminează, mi le arată, Din orice sunet face un glas. Alină unda cea argintie Ieșind din valuri ce-n prejma-i salt, Pentru a-mi face plăcerea vie Face cucorul curând să vie, Ca să se puie pe turnul nalt. Iarna la focu-mi ades se pune, Mi-arată steaua ce se ivi; Povești bătrâne apoi îmi spune Până când luna din cer apune. Pân încep ochii a-mi adormi. Când îmblu noaptea pintre ruine Cătând să aflu vechi suveniri, Mândra mea zână îndată vine Și apoi face pe lângă mine Să sune vântul prin năruiri. Amândoi singuri—dulce păreche!? Ne punem iarna pe lângă horn; Ea ca s-adoarmă a mea ureche, Deșteapt-atunce pădurea veche Și-n depărtare s-aude un corn! Dragu-mi e visul, când dimineață, O mândră zână pășind abia Vine ca floarea și cu dulceață C-o diafană și blândă față, Își pleacă fruntea asupra mea.


content:
Vântul, frigul și furtuna Pre copil împresura. — Deschideți, zicea, sunt gol. La Fontaine, Imitație după Anacreon. „O tu care-n cele ziduri ca silfidele frumoase Astă sticlă te arată la viderile-mi fricoase, Jună fată, oh, deschide-mi! Iată noaptea și mă tem Nu cumva să mă-ntâlnească năluci rele, fioroase În întunecul acesta, să le-aud cum țip și gem! Eu nu sunt drumeți de-aceia ce vin din călătorie, Paladini ce îmblă seara cătând loc și ospeție, Care n-au nici o mustrare pre copile-a înșela; Juruiesc că s-or întoarce, c-or iubi pân în vecie, Apoi fug și cât e lumea nu-i mai vezi a se-nturna. N-am toiag cu cioturi multe, nu am lance de-apărare, N-am metanii umilite, ori păr lung sau barbă mare. Nici cumplite arme grele ca oșteanul cel viteaz; Iarba câmpului să-ndoaie, abia poate-a mea suflare, Că și eu sunt ca o floare, vântul bate și eu caz“. Sunt o lină adiere, un atom al atmosferii, Dulce vis al dimineții, fiiu iubit al primăverii, În a iernei nopți geroase oaspet gingașului foc. Eu sunt duhul ce lumina îl culege-în miezul verii De pe rouă și în aer este-al meu plăcutul loc. Astă-seară o păreche cu un glas plin de-ncântare, Cuvânta tinere vorbe de amor cu înfocare; Îi auzeam, că lângă dânșii un moment m-am fost oprit, Însă aripa-mi atunce ei au prins-o-n sărutare... Ș-acum era noapte neagră, când abia m-au slobozit! Ah și e târziu acuma ca să întru-n a mea floare! Frumușico, rog deschide-mi! Te îndură de-a mea stare ; Nu-mi pot afla locuința ce e-ntr-a rozei boboc. Priimește-un fiu al zilei s-aibă-n patul tău culcare. Nu voi face nici un vuiet; mie-mi trebui puțin loc. Cum s-a tras raza luminei, frații mei s-au dus îndată, Urmând lacrimilor serii de pe iarba-nrourată; Crinii lor le deschiseră răcoroasele lor flori: Ce să fac?... Am rămas singur! Nu văz rouă astă dată, Nici o floare pe câmpie, cerul e-nvălit cu nori. Tinerico, fie-ți milă! ca nu noaptea să întindă A ei umbră piste mine. Ca-ntr-o mrejă să mă prindă La un loc cu năluci albe și fantomuri sperioși; Ai iadului demoni negri în gheare să mă cuprindă, Sau bufnile de prin turnuri, ori corbii cei fieroși! Iat-acuma încep morții hora lor afurisită! Luna galbenă prin nouri îi privește neclintită, Iar strigoiul cel scârbelnic—o moment îngrozitor!— Rădicând c-un braț puternic peatra-n zid pecetluită, Aruncă-n groapa deschisă pre cioclul tremurător! Iată gnomurile hâde răsuflând de moarte boare, În adâncul lor cel mare se gătesc să se coboare; Zburătorul nebunatic îl aud sunând prin stuh; Cu undinul se unește salamandra arzătoare Și văpăi albastre îmblă pe pământ și prin văzduh. Oh! vrun mort a să mă-nchidă în a sa urnă pustie, Între mucedele-i oase, ferecat a să mă ție; Poate vro fărmecătoare pe-ntunerice îmblând Să mă lege-n turnul negru cu a ei vrăjitorie De a clopotului limbă și să fug-apoi râzând! Ah! deschide! A mele plânsuri de nu vor fi auzite, Îmi va trebui să caut niscai cuiburi părăsite, Cu șopârle-nfricoșate să mă lupt ca să le ieu; Deschide! Glasu-mi e dulce precum vorbele iubite Ce șoptește junei fete în ascuns amantul seu. Și sunt mult frumos și mândru! Am a crinilor albeață: Aripile-mi diafane sunt ca ziua dimineață; Trandafirii frații noștri între dânșii se sfădesc, Car de care să câștige a mea plină de dulceață Sărutare; că ea-i face de apururea-nfloresc. Un vis tânăr și ferice îți va spune-a mea mărire; Lângă mine (a mea silfidă tot o are-n suvenire) Colibrisii-s urâți foarte și chiar fluturii sunt grei. Când mă-mbrac cu-azur și aur și când plin de strălucire Mă primblu din floare-n floare, vizitând pre frații mei. Îmi e frig, noaptea mă-ngheață și plâng fără folosință! Ah! ți-ași da de mi-ai deschide astăzi a ta locuință, Picătura mea de rouă.— Dar, amar mie — o să mor! Nu mai am ce-ți da acuma; e deșeart-a mea dorință, Orice soare când apune îmi răpește-al meu odor! Ce voiești, frumoaso, spune, să-ți aduc pentru-acest bine? Vălul vrunui tânăr înger, cingătoarea vrunei zâne? Noaptea ta voi podobi-o cu-a zilei închipuiri; Somnul tău va trece iute din vise dulci și senine, În vise încântătoare de amor și fericiri. Dar în darn a mea suflare sticlă rece cețuiește! Tu socoti că ași fi poate vrun amant ce amăgește? Nu—eu sunt un silf nemernic; nici o grijă nu avea, Nimeni afară de mine pe aici nu se zărește Numai eu care sunt singur și mă tem de umbra mea.“ El plângea. — Iată deodată la turnul din cetățuie Se aude ușor sunet; spre fereastră-ncet se suie Chiar ca glasul acel fraged unui june-amorezat, Dama în balcon s-arată și fereastra se descuie. .. Nu știm silful, sau vrun altul înăuntru a întrat.


content:
To die, to sleep. Shakespeare „Oh! lung îți este somnul!... Deșteaptă-te, bunică! Nainte a tale buze prin somnu-ți se mișca Parcă rugai pre Domnul. —Iar azi nu zici nimică, Și mâna ta e rece, și mută gura ta. De ce bătrâna-ți frunte stă asfel înclinată? Ce ți-am greșit noi oare de nu ne mai vorbești? Noi n-am făcut nimica; îți eram dragi odată; Oare acum, bunică, tu nu ne mai iubești? Ești veștedă și rece ca statuia de peatră, N-asculți al nostru vaiet, n-auzi al nostru plâns; Privește, iaca focul se mântuie în vatră, Candela se sfârșește, puțin de nu s-a stâns. Tu morți o să ne afle de-atâta măhniciune Și nime-atunci pe lume nu te-a mai mângâia; Vei plânge și la Domnul vei face rugăciune, Să aibă îndurare a ne reânvia. Ad-o la sânul nostru a tale mâni bătrâne Ca să se încălzească, mai spune-ne ceva De-acei cavaleri mândri, pre care-i serveau zâne, Și pentru-amor în viața și glorie se lupta. Spune-ne acel cântic frumos, plin de simțire, Pre care trubadurul îl cânt-adeseori, Când îmbla singur noaptea cătând o găzduire. La turnurile-acele înalte pân la nori. Spune care e semnul de groază la fantomuri? Care ermiți văzură pre Lucifer zburând? Acel rubin din fruntea a regelui de gnomuri Ce-n întuneric pare ca steaua luminând? Ori psalmii ne cetește acei ce au putere Pre negrii demoni noaptea să poată alunga; Sau rugăciunea suntă prin care omul cere La Domnul îndurare, și pace de a-i da. Sau Biblia ne-arată cu-a ei chipuri frumoase, Cerul de aur, magii, pe pruncul Iesus; Învață-ne cuvinte de-acele mângâioase, Ce ca o sântă jertfă merg drept la Cel de sus. Bunică! Suntem singuri, candela noastră trece Și este meziul nopței când duhurile vin; Ne temem! Ne ia tremur! Dar taci, dar tu ești rece, N-auzi al nostru vaiet și jalnicul suspin! Deschide ochii, mamă!... Oh! Ne e frică foarte! Iane-n brațele tale la sânu-ți să ne-ascunzi; Zi-ne ceva de viață, de cer, de rai, de moarte: Spune-ne ce e moartea!... Ah! tu nu ne răspunzi!“ Dar numai a lor vaiet în casă s-auzea; Acuma era ziuă — Bunica tot dormea, — Suna sânțitul clopot bisericei d-aproape, Vecinii luând trupul l-au dus ca să-l îngroape... Iar amândoi copiii plângând nemângâiați, Lângă Biblia sântă ședeau îngenucheați!


content:
Vouă, umbre ușoare, Care trecătoare Prin lume zburați, Și cu o murmură, Umbroasa verdură Dulce clătinați; Dau aste viorele, Mândre floricele, Roze fără spini, Roze roșioare Pline de răcoare Garafe și crini! Cântec vechi Pe razele apusului Vii, mândre zburător? Mă mângâie-a ta aripă Și suflul tău ușor! Frumosu-ți corp ce scânteie Și zborul tău cel lin. Sunt dulci ca și cântărele Ce sufletul alin! În casa mea cea jalnică Trilby, bine ai venit Cu glasul și suspinele Ce ades am auzit! În locuința-mi singură Tu însă nu-i afla, O luntrășiță gingașă S-o poți îmbrățoșa! Dar spune-mi cu a ta vizită Aici pe cine vrei? Veniși să vezi silfidele Ori zburătorii mei? Acei ce-mi aduc pururea Cu zborul lor deschis, Ziua senine cugete Și noaptea dulce vis! Veniși să-mi vezi undinele Cu stuh ce se-ncunun? Sau nanii mei ce vesele Povești ades îmi spun? Ah! du-te d-aici!—Lasă-mă! Nici unul nu mai e; Se duseră toți oaspeții Din trista casa mea! Îi osândiră dușmanii, Amar i-au alungat; Și nanii și nălucile Cumplit le-au sugrumat! Sărmanii nani, a cornului Chiamare când aud, Nu vin, pentru că-i sparie Răcnitul lor cel crud. Ei aurita aripă Silfului meu au smult, Prin casa-mi singuratecă Zburând, nu-l mai ascult. Nime nu mă mai mângâie. Că ei avură plac, Pe zâna mea s-o ferece Lâng-al meu liliac! Și tu sărmane teme-te De strigătele lor, Mai mult decât de tunetul Acel îngrozitor, Care răsună-n stâncile Bătute de alb val, Unde se primbla falnicul Fantom a lui Fingal! Acel ce de pe măgură Să te adune vru, Ca tine el tovaroșă Speranța o avu. Și mult timp Franța mumă-sa Ca p-Omer îl văzu, Departe de a sa patrie Cântând că pitrecu. Trist și înalt în cugete Poetul a iubit Adâncul unde vulturul S-ascunde îngrozit; Mirosul dulce a florilor Cometele ce per. Răsunătoare clopote Care se plâng în cer! Pustiile sălbatice Călcând nemernicind, Și inima lui liberă De asupriri fugind, Popoarelor e sufletul Și luminoasa stea, Pre care-n veci s-o-ntunece Tiranii n-or putea. Acest fel fu de-a pururea Poetul Nodier. Te du de-i spune rapide Cât a fost spaima mea Văzându-te-n primejdie. Tu iarăși nu-nceta A-l privighea puindu-te Să dormi pe fruntea sa. Nu îmbla rătăcindu-te, Păzește-te mereu, Să nu dai piste muncile Ce a tras biet silful meu; Să nu te prindă barbarii, Că-ndată haina ta, Cu o negreală mârșavă Grozav o vor păta, Sau fericându-ți mânile Să șezi tot într-un loc, Cu a lor naiade veștede Te vor prinde la joc; Cu fauni și cu satirii, Hidoși bătrâni silvani, Duhuri care sunt mucede De duouă mii de ani!


content:
Însăși norii cerului să tem să nu viu Ca să-mi caut vrăjmașii în sânul lor. Motenabbi Ostași! Eu primii viața în Galiile mănoase Colo unde odată ai mei moși locuia; Ei nu mai sunt acuma! Ci numai a lor oase Și naltele morminte se văd încă în ea. Colo eu raza zilei văzui întâia dată. Abia născut fusesem, când tata m-a luat În brațele-i vânoase; și-n Marea înghețată M-a dus de m-a scăldat. Căci tatul meu pe-atunce era voinic și tare; Slăbi însă acuma de când a-mbătrânit. Și desrădăcinează cu greutate mare Stejarul ca să-l facă toiag de sprijinit! Eu acum îi țin locul! Eu port armele sale, Baltagul lui cel strașnic și arcul ostășesc, Eu! care stând pe munte, picioarele pe vale Îmi pun, de m-odihnesc. Când eram copilandru, mergeam des la primblare, Prin Alpii neguratici drumul îmi deschideam. Capul meu ca un munte prin nori făcea cărare, Suflam, și-n atmosferă fulgerile stingeam. Atunci îmi plăcea foarte să merg la vânătoare, Ursu-n brațele mele înădușit murea; Să prind din fugă cerbii, ciute și căprioare Era plăcerea mea. Apoi când venea seara, mergeam la scăldătoare În valurile line a mărei mă băgăm; Calare pe balene cu-a mele lungi picioare Spumoasele ei unde pân în fund turburam. Dar azi aceste jocuri nu îmi mai sunt iubite Acum mi-e drag războiul, foc, sânge și omor, Ostași vitezi și taberi, ucideri, morți cumplite. Chinul celor ce mor. Când văd că-ncepe lupta, eu stau și de departe Privesc cum între dânșii se taie, se înjung; Atunce dacă-mi pare că are drept o parte Alerg spre ajutoru-i, și cum la ei ajung. Precum secerătorul în spicele aurite Ca trosnetul de iute în dușmani năpustesc; A lor scuturi și arme, a lor zale oțelite Cu pumnul le turtesc. Gol îmblu totdauna, pentru c-a mea virtute Râde d-ostașii voștri cu fer înveșmântați; Port numai două suliți din doi fraseni făcute. Și ăst coif ce-l trag lesne opt tauri înjugați. Nu-mi poate opri calea tărie sau cetate; Ieu turnurile-n brațe, și-n șanțuri le dobor. Și astfel — cu ruine după ce-s astupate — Intru foarte ușor. Dar timpul fuge, zboară, se trece-a mea junie! Cum pre stejar usucă criveții viforoși; S-apropie sfârșitul, și moartea a să vie Ca să mă ducă-acolo unde-s ai mei strămoși! Atunce voi c-onoare trupu-mi în groapă puneți, Și de-a-ntreba drumețul pre călăuzul seu Ce munte e acela? Gândind la mine, spuneți Că e mormântul meu!


content:
Dulce e moartea viind când iubești. Desportes, Sonet „Domnul duce de Bretania Aduna mai mulți voinici. De la Nante la Mortania Vasalii săi mari și mici. Baroni cu frumoase arme Ce șed în mândre cetăți, Toți oșteni fruntași ce-n larme Au fost în mai multe dăți. Pintre dânșii unul este Cu care m-am logodit, Între vitezi are veste, Și de toți este iubit. Poartă haine înfirate De-i și simplu trâmbițaș, Cine-l vede îl socoate Căpitan iar nu ostaș. Când era ca să pornească M-am rugat lui Dumnezeu, Sântul înger să păzească Pre scump logodnicul meu. Pre duhovnicul părinte Să se roage l-am rugat, Cu smerenie ferbinte. Pentru oricare soldat. Și la Sânta Născătoare Trei făclii am hărăzit; Cu lacrimi și cu ardoare Să port am făgăduit La grumaz sunte metanii; Și pân va veni aici, Să citesc numai cazanii De-a sânților mucenici. Ah, sunt pre nerăbdătoare Să-l văd că s-a înturnat ; N-am primit nici o scrisoare De când d-aici a plecat! O vasală pagi nu are Nici vasalul scutieri, Când se află-n depărtare Să-și poată da-nștiințări. Astăzi de la bătălie Toți oștenii noștri vin, El cu dânșii a să fie Pe lâng al nostru stăpân. Înaintea ducei poartă Pagiul steagul său ducal, Priviți cum toți pe poartă Întră ca un mare val. Vedeți calul său în frunte Pene roși pe cap purtând. Cum trece-n fugă pe punte, Tot sărind și nechezând. Veniți acum, surioare, Vă grăbiți a vă găti, Trumbeța-i răsunătoare De voiți a auzi. Mândru să-l vedeți cum vine Sub coiful său de oțel, Manta cusută de mine Negreșit va fi pe el. Vrăjitoarea blăstemată Ieri așa îmi proroci: Din a trumbacilor ceată Unul, zise, va lipsi. Dumnezeu să mă ferească! Toată noaptea m-am rugat, Sânții îngeri să păzească, Pre al meu amorezat. Însă baba afurisită? Țintirimu-mi arătă, Și c-o zâmbire cumplită, Aste ea îmi cuvântă: Tu nu mai gândi la dânsul De mă crezi, copila mea; Că-n deșert îți va fi plânsul, Mâni aici te voi vedea! Dar ce gândesc la-ntristare? S-aud tobele vuind, Ostașii întră călare; Se văd steaguri fâlfâind. Întâi clerul naintează Și cu călărimea grea, Apoi baronii urmează, Îmbrăcați în catifea. Scutierii trec acuma Purtând paveze în mâni, Călări pe cai albi ca spuma, Și urmând p-ai lor stăpâni. Văd armele strălucite Vestiților templieri; De pe zalele-aurite. Se cunosc că-s cavaleri. Corpul arcașilor trece Toți cu peptare de bou, Car de care se întrece, A s-arata un erou. Ducele n-a să-ntârzie! Văd cavaleri și ostași, Lângă el trebui să fie Și ceata de trâmbițași, Luați seama, surioare, Să vedeți pe-al meu iubit; Însă-l veți cunoaște oare? — Trâmbițașii au sosit...“ Ca să-l vadă să rădică, Pintre gloată-l căuta; Dar leșină și jos pică!— Iubitul ei nu era...


content:
Armiile se mișcă; izbirea lor e strașnică, luptătorii sunt strașnici, ranele strașnice, războiul strașnic. Gonzalo Berceo, Bătălia de la Simancas Păstor! Ia altă cale. — La poala celei coaste Privești tu două cete de oameni mulți de oaste? Vezi pâlcurile dese de lance ascuțite, Stând gata să s-arunce în sânge și omor? S-opriră să se lupte pe plaile-nflorite. Te sparie-a lor strigăt?... Acesta-i cântul lor! „Alergați cu grabă mare Vulturi lacomi, bufne, corbi. Veniți iute la mâncare, Lăsați cuibul de prin sorbi. Vrăjmașul a să-și dea duhul! Faceți să geamă văzduhul De-a voastre triste strigări. Peară dușmănesc norodul! Popa le-a cetit prohodul; Moară-n plâns și văietări!“ Ronan, prințul de Galii, baronul Normandiei Aice vror să-și cerce puterea ostășiei. Vitezi sunt normandezii, iar galii ageri foarte; Cu arme strălucite sunt unii îmbrăcați, Ceilalți pe a lor frunte deprinsu-s-au să poarte Coifuri, unde s-arată dinți de lup încleștați. „Ce ne pasă dacă plânge Văduva neâncetat? Noi mâni vom spală de sânge Brațul nostru încruntat. Rangurile să ne strângem Pe vrăjmaș ca să-l înfrângem Să-l perdem de pe pământ! Brazdele arse de soare. Ce le calcă în picioare Să le fie un mormânt!“ S-a dat semnul bătăiei. — Prin valuri colbăite, Ca trosnetul răsună a lor urme-ncâlcite. Precum sunt doi cai negri ce rod a lor zăbale, Precum doi strașnici tauri care se luptă-n munți, Acest fel aste două grămăzi de fer și zale, Își sfarmă în izbire a lor de oțel frunți. „Mergeți, ostași, cale bună! Biruință vă urez! Toba saxonă răsună Și buciumul normandez. Junghi și săbii ascuțite, Alebărzi mult oțelite Pintre zali vă faceți loc; Stați înfipte,-omorâtoare, În peptele zvâcnitoare, Ca niște raze de foc!“ Soarele nu se vede. — Lumina lui cuprinsă De spaimă, stă deasupra acei flăcări întinse, Precum un scut roșatic într-un cuptor de focuri. Cu aburi groși de sânge ferul se învăli. Drumețul ce privește aceste crunte jocuri, Că iadul se deschise acolo el gândi! „Dar jocul se prelungește Vitezilor luptători; Rang piste rang năvălește. Pulberea se-nalță-n nori. Voinicul calcă-n picioare Pre rănitul care moare; Iar pedestrul doborât În cumplita năpustire, Subt a calului izbire, A căzut și a perit!“ Ce zgomot trist de arme! Ce țipete fioroase! În spate galii poartă pei grele și flocoase; Desprețuind a lancei împungeri ucigașe, Pe-ai lor morți vror să moară ca niște bravi ostași. Ei pare că înjură cu a lor fețe trufașe Normanda călărime pe caii uriași! „Care-au frânt în bătălie Lancele, săbii și junghi, Lupte-se cu bărbăție Cu mâni, cu dinți și cu unghi. Lupii or să se răpadă, Și-n gura lor or să cadă Cei ce n-au căzut sub fer. Murim moarte vitezească, Ziua în mâni să ne găsească, Cu a săbiei mâner!“ Păstor! acuma vino.— Apuse-a zilei rază; Lovirele-n întunec mai groznic scânteiază; Sângele șiroiește, și caii trudiți zbeară; Veselă așteaptă moartea l-a tartarului porți. Ș-acești sângeroși oameni în lupta lor amară, Mâni vor gusta odihnă, învingători sau morți!


content:
Dame, ascultați o jalnică poveste. Baif Era oara cea fatală când e noaptea-ntunecoasă, Când păstorul la tot pasul simte-o frică fioroasă, Și vrun drac să nu deștepte călătorul spăimântat, Șoptește rugăciuni sânte, juruind a da pomană, De va trece-n bună pace prin acea neagră poiană, Ș-a scapă nevătămat. Doi arcași mergea-mpreună pe cea-ntinsă vale mare, Colo jos unde se vede un turn negru-n dărâmare; Ce pe când la Palestina împărații se ducea — Cum spuneau părinții noștri — fu zidit numa-n trei zile De un sânt sehastru care strămuta stânci și movile, Semnul crucii când făcea. Amândoi fără de grijă în acea poiană lată, Au aprins un foc de vreascuri, și s-au și pus jos îndată Pe un sânt de peatră, care pe pământ răsturnat sta, Ținând mânele-ncrucite c-un aer de umilire, Cât privindu-l călătorul socotea-n a lui uimire Că la Domnul se ruga. Iar pe turnuri și pe dealuri, pe pădurile-nvechite, Para focului lumine răspândea mult felurite; Bufnile înspăimântate părăseau culcușul lor; Duhuri rele, liliecii ieșind de prin borte-afară, Cu ale lor negre aripi clăteau a focului pară, Și țipau cu mult fior. Deci arcașul mai în vrâstă zise cătră cel mai june: Frate, spune, păzești postul? — Dar tu faci vro rugăciune? Celalalt lui îi răspunse râzând de acest cuvânt... Când deodată râsuri multe pretutindeni s-auziră Prelungindu-se pe vale, iar cei doi arcași gândiră Că echo sună de vânt. Le păru atunci că iesă lângă dânșii o vâlvoare, Care-ncepe-n brazde-albastre să se-nalțe cu furoare; Iar amândoi hulitorii stând tot la același loc (Vai de ei!) s-apucă-ndată, alte crengi uscate taie, Întețesc para zicându-și: „Luminează cele plaie Zarea de l-al nostru foc.“ Deci să știți c-acel răsunet, acel râs și acea luce, Era dracul! (tot creștinul s-își facă aice cruce). El avea cumplita luce ce se vede numa-n iad, Acea rază sulfuroasă, care-n visuri ni s-arată, Care arde prin greșeale inima noastră curată ; Unde păcătoșii cad! La rostirea ce-auzise acei vorbe de hulire. Precum lupul spre-a sa pradă Satan viind cu grăbire, Pe arcași în întuneric ai săi ochi își pironi. — Huliți! râdeți! c-ale voastre oare vă sunt numărate! Curând n-o să poată altă a voastre guri blăstemate, Decât dinții a crâșni! Când se lumină de ziuă, puțină cenușă stânsă Purtând urma cea drăcească, se văzu colo întinsă ; Și pe-acel plai să mai îmbie nici un om nu îndrăznea. Iar unde fusese focul după ce-acum înnoptase, O văpaie albăstrie unui păstor s-aratase, Ce pe jos se târâia. Cum lucea acea văpaie șerpuind cu nencetare. Un lung râs cu hohot strașnic s-auzea în depărtare, Și păstorul plin de groază ramânea încremenit; Nu putea ști cine râde, căci el nu videa nimica Din acele drăcii multe, ci fugea cu mare frică, De acel loc urgisit. De atunci în toată noaptea pe pădurile-nvechite, Acea flacără lumine răspândea mult feliurite; Bufnele înspăimântate părăseau culcușul lor. Duhuri rele, liliecii ieșind de prin borte-afară Cu ale lor negre aripi clăteau a focului pară, Și țipau cu mult fior. Și nimic pană când ziua revărsa a ei lumină, Nimic nu stângea văpaia de-a iadului duhuri plină; Dacă prin nori vâjilia se stârnea și bubuia, Hohotul de râs atunce ca și tunetul de tare Răsuna, și ca un șerpe pará cu iuțeală mare Pân la ceriuri se suia. Însă iată că-ntr-o noapte din țarina pulberoasă, Se scoală a sântului pustnic marmura cea cuvioasă, Și făcând trei pași întinse brațul drept spre acel foc; Apoi face semnul crucii zicând: „Doamne miluiește! Duhul rău care pre oameni în iad îi prăpăstuiește, Să peară de p-acest loc!“ Deci îndată—o, minune! — Au perit pentru vecie Acele flăcări și râsuri, acea groznică drăcie ; Și a doua zi poporul pe arcașii morți găsind, Într-o groapă-i astrucară. Iar pentru acea minune, Stăpânul satului dete bani să facă rugăciune, Lui Dumnezeu mulțămind. Dacă vro învățătură din aste spuse se vede, A o judeca nu trebui, trebui numai a o crede. A o crede! Ce zic oare? Acea vreme s-a sfârșit! În a noastre timpuri pline de deșertăciune multă, Relegea-i desprețuită, minunile nu s-ascultă, Credința toată a lipsit!


content:
Nu înceta d-a mă iubi pănă ești încă frumoasă. Ronsard Ascultă-mă, Magdalină! Tinerică mândră zână, Ascultă-a mele oftări, Iat-în rădiu-a mea suită Se duce călăuzită De a cornului chemări! Vin, o, dragă Magdalină! Primaveara cea senină Rozele a înflorit. Spre a-ți face mulțămire. Patul tău cu îngrijire Ea cu flori a-mpodobit! Când ași fi, o, Magdalină! Mielul a căruia lână O descurcă mâna ta!... De-ași fi paserea ce zboară Fâlfâind din aripioară, Când voiești a o chema!... Când ași fi, o, Magdalină! Ermitul din Tombelină, Duhovnicul cuvios; Căruia îți place a spune Ale tale fapte bune, Cu glas dulce și duios!... De-ași avea, o, Magdalină! Ochii cei plini de lumină Falenului zburător; Să te văd în orice seară, Când culcată în cămară Guști un somn mângâitor!... Când sânul tău, Magdalină, Cu o delicată mână De corset îl mântuiești... Când pe-oglindă-a tale haine Arunci, frumoasele taine Corpului să nu-ți privești! Când ai vrea, o, Magdalină, Locuința-ți ar fi plină De pagi, vasali, ș-ai avea Oratoriul tău în casă Îmbrăcat tot în matasă În aur și catifea. Când ai vrea, o, Magdalină, În loc de floarea ce-anină Părul tău cel undoios; Ai purta scumpă coronă De contesă sau baronă, Cu mărgăritar frumos! Când ai vrea, o, Magdalină, Să te faci a mea stăpână Ca să mă scapi de nevoi! De nu vrei, pentru să-ți placă, Rogier conte să se facă Ca tine păstor de oi!


content:
Tu carele îmbie Când soarele apune Căutând noroc. Să nu cazi ia seama Căci pământul seara Este-ntunecat. Marea-nșelătoare Învăli cu neguri Țărmurile ei, Și nu se mai vede Măcar o colibă Sau vrun singur om. Hoțul se gătește Noaptea și așteaptă Pândind prada sa. Stahia pădurei E pre mânioasă Nu-s de ce pre noi. Curând a să vie Și-a să te-ntâlnească Întru acest loc. Dracii droaie-aleargă Să-nceapă pe lună, Grozavul lor danțiu. Cântecul nebunului. Călător, care-ntr-amurgu pe paveaua sunătoare Treci, tovarăș având numai al tău câne îngrijit, Când trecu căldura zilei pentru ce mai mergi tu oare? Încotro te mai duci seara pe al tău cal ostenit? Înnoptează! — Ori n-ai frică de tâlhari ce se gătește, Înarmat cu lance lungă călătoru-n drum pândește, Sau de lupii care îmblă strejuind pe la răspinteni, Ce s-aruncă pe cal iute cu un urlet de turbare, Îl sfâșie pân la oase, ne-având teamă nici păsáre De copitele-nferite și de ascuțiții pinteni? Nu te temi că vro nălucă rătăcind sub tine drumul Va-ncurca a tale pasuri, ș-apoi va peri ca fumul; Sau mergând tot înainte-ți te va face de a crede Că te-așteptă mulțămire și ospăț cu-mbelșugare, Pentru tine bun repaos, pentru calu-ți căutare. Acolo unde-ți arată o zare ce-abia se vede? Teme-te să nu vezi câmpul unde sabatul s-adună. Unde demonii ce urlă, vin să joace împreună; Cele ziduri blăstemate de satana pângărite; Cetățuia fărmăcată, a căria istorie O cunoaște numai iadul, care ziua stă pustie, Numai noaptea strălucește de lumini afurisite! Călător nemernic, unde te duci cu atâtă grăbire, Când tovarăș tu ai numai al tău câne îngrijit? A trecut căldura zilei; ce nu câți adăpostire? Încotro te mai duci noaptea pe al tău cal obosit?


content:
Un faun bătrân, râdea în peștera pustie. Segrais O, împărate, Sânte Gofred! Tu protegează Nostru vânat! Că de vei face Ce te rugăm, Un mormânt falnic Ți-om înalța; Un corn de fildeș Ș-un baldachin De stofă nouă, Vom hărăzi; Făclii de ceară Zece vom da. Deci în genuche Te rugăm noi Noi ce ne tragem Din mândru soi, Și suntem nobil Bun gentilom, Alexi VI, Mare burgraf.“ — Iată ce zise La cel mormânt, Burgraf Alexi Cel mult viteaz. „Pagiule, plosca Împle cu vin. Și armăsarul Să mi-l gătești! Vânător! du-te Ca să inviți Pe conte; spune-i Că-l așteptăm. Arcași, îndată Vă curățiți Coarnele voastre. Foarte frumos! În astă-seară Numaidecât Să se gătească Mare ospăț. Haidem, prietini! Să alergăm La astă goană De urși și cerbi!“ Pleacă. ? „Adio! “ Soția lui Dona Isabela Râzând i-a zis. Toți vânătorii Nobili și proști Iată pe câmpuri S-a-mprăștiat. Preoți, călugări, Se duc cu dânși. Dar ei în urmă Mai mult rămân. Doamne frumoase, Pagi tinerei, Curieri ageri, Nebuni urâți, La vânătoare Veniți curând; Însuși stăpânul Sună din corn. Fugiți, voi ciute, Căci v-a zărit Burgraf Alexi, Cel mult viteaz! Fugiți! — Dar iată Trece un cerb, Chiar ca un fulger S-a răpezit. „Alergați fuga. Oameni și câni, De mi-l veți prinde Mulți bani voi da; Dau și castelul Pe leșul lui! Doamna pădurei! Fii ajutor, În tine, zână, Speranță am; Căci tu ești maica Celui voinic, Sor' cu arcașul Care-l iubești; Și tot ce popa Madonei lui Îi juruiește, Eu îți voi da; Dacă a mea mână Va oborâ, Cerbul acela Ce-l văd fugind!“ — Strigă burgraful, Și cânii lui Au dat navală La bietul cerb. Fuge cât poate, Dar nici un pas Ogarii harnici Nu-i dau răgaz. Adio! rădiuri, Codri umbroși, Livezi frumoase, De-acum vă las! Fuge tot fuge no Cerbul zberând, Până sosește În verde crâng. Îi dau de urmă Bunii capăi, Și-l ieu la goană Iuții ogari. Iar vânătorii Caii silesc, Cu tăioși pinteni Hojma-i împung. S-ascunde cerbul, Dar ce folos? Cornul iar sună, Cânii sosesc. Unde să fugă?... Vede un lac. În el se bagă Trudit de tot. Te mai răsuflă Sărmane aici, Din lacul cesta Apă mai bea! Bea... Dar arcașii Arcele-ntind, Cerbul înoată Spre cela mal, Și după dânsul Cânii cu toți În baltă întră, Iar îl gonesc. Iese afară, Însă acum Moartea-l așteaptă. Și va peri! Iată ogarii L-au apucat. Și simte moartea Ce-i pregătesc. Mori deci în pace Sărmane cerb. Fanfara cântă Sfârșitul tău! Și-n astă-seară Neapărat Or să te puie În lungi frigări. Dar mori ferice, Te-a răzbunat Germana fată! Conte bătrân, Se-ntoarce acasă. Vesel, râzând; Căci el nu știe Ce a pățit; Că el pe tine Când te vâna, Nevast-acasă, Coarne-i punea; Și-în loc să vie Numai un cerb, Acum pe poartă Intrară doi!


content:
Mai bine de șese sute lănci s-au sfărmat; s-au luptat pe gios și calare, la bariera, cu spade și cu suliți, unde pururea luptătorii n-au făcut nimic care să nu răspundă la nalta stimă ce avea câștigată, ci făcu să strălucească îndoit aceste torneruri (tournois). în sfârsit, la cel de pe urmă, un gentilom, anume Defonten, cumnat cu Saudiu mare prevot de fauri, fu rănit de moarte; și la cel al doile încă, Sant-Aubin, alt gentilom, fu ucis de o izbire de lance. Chronică veche. Hai la treabă, Și degrabă Să-mi înșele calul meu! Premelege! S-a alege Ce pot face eu când vreu! De! silește, Te grăbește, Agerul meu armăsar Sur ca bruma Cat acuma De-ți arată al tău dar. Toți să șeadă Ca să vadă Lupta regelui Ioan. Ce străbate Pân în spate Cu-a sa lance pre dușman. Daca are Calamare Un călugăr arma sa, Dacă-o fată Nu înceată Zi și noapte a se-nchina, Oare vine, Se cuvine, Noi ce suntem de nalt loc, S-avem armă Ca să doarmă? Trebui s-o scoatem din toc. Cea cetate Ce-așa late Porțile și le-a deschis, Cu mari case Turnuri groase Și frumoase, e Paris. Catedrală Colosală, Notre-Dame, cât aș dori, Subt a tale Mândre șale. Oasele a-mi odihni. Ce mai cete, Juni și fete Împodobite se văd! Ce strigare! Zgomot mare! Oameni mulți pe case șăd! Iată urlă Într-o surlă, Un țăran chiar ca un bou, Acel sunet, Ca un tunet Răsună pe Podul-Nou. Luvrul tace, Șede-n pace. Toată noaptea afundat, Și ascunde Nu știu unde, Capul cel încoronat. Acum iute Să-mi ajute, Doamna sufletului meu! Acum rupte, Lănci în lupte Au să fie multe, zeu! Iată toată Astă gloată, Într-în câmp, ca un șiroi; Bâzâiește Și vuiește Ca albinele în roi. Trecu gluma; Haide acuma Sabia din toc să scot. Ca să creadă Și să vadă Cine sunt eu și ce pot. Prin balcoane, Facem zvoane Ochii când ne aruncăm. Damoazele Frumușele, De pe cal le fermecăm. Tot se-ndeasă Ca să iasă, FONTRAILLE și cu CHABOT, Ce din gură Îl înjură, Că e nalt numai d-un cot. Și SERGE care Făcu mare Jurământ, far a trăi Vremea lungă, Pân s-ajungă La sântul loc ș-a veni. De s-ar duce Cel biet duce Căruia îi zic LOTHAIRE Și să vie Ca să fie Cu noi numai SAUVETTERE. Bată-l vina! Ce-i pricina Că vidamul de CONFLANS Tot pândește, Ș-urmărește, Pe-o copilă cu colan? ISEULT, fată Minunată, Strălucește ca o stea; Dama Alice Așa zice Reginei, ce tristă sta: „O, regină! N-ai pricină, Să fii tristă, măria ta.“ Dar ea zice: „Damă Alice! Tu nu știi chinul ce trag, Căci nu mică Am eu frică, Pentru cel ce-mi este drag!“ Toți cu fală. Dau navală Cu amarnice strigări; Spija sună, Ce furtună! Ce mai de bravi cavaleri! Parcă-s paie Așa se taie, Se înjunghe, se omor, Și tot cheamă, Mai cu seamă, Sântul George-n ajutor! Precum valul Rumpând malul, Toate șesele a împlut, Așa mare Adunare, De mult timp nu s-a văzut! Vine vreme Să mă cheme Și pre mine un viteaz. Cal ferbinte Fii cuminte, Deștept, iute, ager, treaz. De-oi învinge, Și-oi înfrânge Cei cavaleri care ies, Cu a mea mână, Traista plină Îți voi da de bun ovas. În luptare, C-o oftare Căzu pagiul tinerel: Iată moare! Ca o floare, Sufletul ieși din el! Tu, fanfară, Cânt-amară, Și duioasă moartea lui; Muma-i plânge, Mâni își frânge, Că fiul ei mai mult nu-i!... Dar pe dânsul Curge plânsul Isabelii mai vârtos; Ea sărmana Șterge rana, Cu părul ei cel frumos. Într-o groapă Ce se sapă, Pe-amândoi i-au așezat... Ce ne pasă! Haide-acasă! Pasul a fost minunat! Tu grăbește De găsește Grajdul tău de iarbă plin Eu la treabă Pun în grabă, Pe monahul Augustin; Care știe Ca să scrie Latinește pre curat, Având mare Aplecare, La cetit și la mâncat. El descrie Pe hârtie, Orice vitezii eu fac, Căci nu vine Pentru mine Să știu seri ca un diac. Un domn mare Care are Bani și vasali îndestui, Feștelește, D-iscălește Undeva numele lui.


content:
Acabose vuestre bien, Y vuestros males no acaban. Mustrări lui Riga Rodirigo Voi ce trăiți în bucurie De tinerețe și amor, Mai ascultați o istorie A donei Padilla del Flor. Ea fu o jună fată, care Era frumoasă de vestit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Sunt multe fete în Granadă, Și la Sevilla se găsesc, Pre care-ades c-o serenadă, Amorezații le-amăgesc; Altele, fără rușinare, Cugetă numai la iubit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Dar ce să tot înșir cuvinte? Destul că Padilla del Flor Era-ntre fete mai cuminte, Era corona tuturor; Fugea de cei ce n-au mustrare, Și multe fete-au amăgit... Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit. Ea niciodată vrea s-asculte Pe mândrii tineri cavaleri, Ce suspinând îi spunea multe De-ale lor patimi și dureri; Le răspundea la fiecare C-amor în suflet n-a simțit, Ascundeți roșile peptare. Copii, că boii au ieșit! Deci la Toleda se și duse, Lăsând pe junii ce ofta, La Dumnezeu gândul își puse, Otărând lui de a se da; Și acolo cu râvnă mare Îndată s-a călugărit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Apoi zicea: „Fugii de lume Ca să urmez cereștei căi, De-acuma uite-s-al meu nume; Mă voi ruga pentru cei răi. Îngerii ne sunt apărare; Aici vicleanul n-a venit.“ Ascundeți roșile peptare. Copii, că boii au ieșit! Dar de abia călugărită Juna copilă se văzu, Iată că-n groaznecă ispită. Mireasa Domnului căzu. Simți în sine un foc mare. Un foc drăcesc nepotolit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Un hoț vestit se prepășise Nemernicind pe lângă schit, El multe fete-ademenise Deși era foarte urât. Urmând drăceasca îndemnare. Călugărița l-a-ndrăgit. Ascundeți roșile peptare. Copii, că boii au ieșit. Pentru a întra în monastire. Adese hoțul se-mbraca Ca un ermit, și cu smerire Pe la icoane se-nchina Cu o adâncă întristare, C-un aer foarte umilit. Ascundeți roșile peptare. Copii, că boii au ieșit! Călugărița îmbătată De al ei cuget blăstemat, Vrea să petreacă noaptea toată Cu-acel amăgitor spurcat; Căci dracu-i dete cugetare Să fac-un lucru pângărit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Padilla vrea — nelegiuire! — Far a gândi la vrun păcat Să se-ntâlnească-n monastire Cu-al său păgân amorezat; Gândea numai la desfătare, Nu la păcatul cel cumplit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Dar când s-a dus, nebuna fată, Când în biseric-a ajuns; Cheamă tâlharul — însă iată Cerescul trăsnet i-a răspuns... Domnul își face răzbunare, De cugetul nelegiuit. Ascundeți roșile peptare. Copii, că boii au ieșit! De-atunci urgia cea cerească Păstorul încă n-a uitat. El se oprește să privească Un zid ce e acum surpat. Două clopotniți în dărmare Pe șesul acel înverzit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Iar noaptea vechea monastire Și bolovanii cei rămași Pare că sunt o nălucire, Parcă doi strașnici uriași, Clopotnițile-n depărtare Vede drumețul îngrozit. Ascundeți roșile peptare. Copii, că bolii au ieșit! Călugărița se zărește Din chilioară-ncet ieșind, Pe lângă ziduri se târăște În mână-o candelă țiind; Un alt fantom atunce pare Că merge-n urma ei mâhnit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Această groznică păreche Merg amândoi înfiorați Pe sub clopotnița cea veche, Și amândoi sunt ferecați De gât, de mâni și de picioare Cu lanț de fer neruginit. Ascundeți roșile peptare. Copii, că boii au ieșit! Candela când de când lucește O pară slabă slobozind, Când iar lumină răspândește, Feluri de urme-nchipuind ; Negre năluci spăimântătoare Pe schitul acel părăsit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Vedeniile aste două, Lanțuri în urma lor târând, Se tot urmează amândouă Preste morminte șovăind, Țipând, plângând cu nencetare Pășesc pe drumul rătăcit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Îmbla, tot îmbla pe-acea cale Ce s-a-ncâlcit sub pașii lor, Se strig, se chem cu multă jale, Cu glas duios și gemător; Se caută cu desperare Pe acel drum fără sfârșit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Pe scări se suie să s-ajungă Dar sunt vrăjite-acele scări, În darn aleargă și s-alungă Prin beciuri, hrube și cămări; E încurcată-a lor cărare, Căci iadul astfel le-a ursit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Și două glasuri plângătoare S-aud zicând cu greu suspin: „Când s-a sfârși al nostru oare Înfricoșat și groaznec chin! Greșeala noastră a fost mare, Noi dracului ne-am potrivit.“ Ascundeți roșile peptare Copii, că boii au ieșit! Atunce ploaia căzând bate Preste ferestre pârâind, Iar pintre boltele crăpate, S-aruncă vântul vâjiind. S-aude râs și suspinare, Și glasuri foarte de-ngrozit. Ascundeți roșile peptare. Copii, că boii au ieșit! Dar vai! că iadul nu se-ndură De lacrimi, vaiete și plâns, Focul ce arde-ntr-a lui gură Este etern, este nestins; Milostivire el nu are, Spre păcătosul osândit. Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! Dacă-auzind aceste toate Drumețul noaptea spăriat, Roagă pre îngeri să-i arate, Pre cine oare mâniat Dumnezeu plin de îndurare, Într-acest fel i-a pedepsit? Ascundeți roșile peptare, Copii, că boii au ieșit! I se arată-nflăcarate Pe-ai monastirei stâlpii groși, Cu pară vânăt însemnate Numele-acelor păcătoși; Căci a lor vină a fost mare, Ei dracului s-au potrivit. Ascundeți roșile peptare Copii, că boii au ieșit. Această tristă istorie Sânt Ildefons a poruncit Să se cetească — ca să fie Fecioarelor ce n-au greșit Întru ispite apărare — Prin orice monastiri și schit. Ascundeți roșile peptare Copii, că boii au ieșit!


content:
Hic chorus ingens ... Colit orgia. Avienus Preste zidul monastirei ce se vede-n depărtare. Luna fața-și învălește ca și pentr-o taină mare! Duhul meze-nopții trece și-ngrozire răspândi; De douăsprezece oare cu-aripa-n clopot lovi. Precum tunetul ce norii limpezește și străbate, Astfel vuietul se-ntinde pe culmele-nvecinate. Însă iată-acum tăcere după vuiet a urmat... S-ascultăm! Ce se aude? Ce nou glas a răsunat? O, cerule! Boite, turnuri, porți ferestre sfărâmate, Parcă sunt acoperite de rețele înfocate; Iar sânțita apă ferbe clocotind în vasul său!... Îngeri, păzitorii noștri! Scăpați-ne de-acest rău! Pintre razele albastre astei fumegânde pare. Cu chiote, cu suspine, cu urlete, cu lătrare, Iată că de prin tot locul, de prin ape, munți, păduri, Se adun-acum aice căscând spurcatele guri Vampiri, stafii și balauri, strigoi, larve, negri gnomuri, Monstruri care numai iadul a visat a lor fantomuri. Vrăjitoare-abia scăpată din mormintele pustii, Se urcă-n stejarul care s-a uscat de vâjilii. Necromani ce lungi tiare portu-n cap cu mare fală Unde-s scrise cu văpaie drăcești semne de cabală. Și posomorâții demoni, iuții aprigi zburători, Vin curgând de pretutindeni precum grindina din nori. Toți pe ușile stricate, pe coperișele sparte, Răsuflând un duh de moarte ce se-ntinde-n orice parte, Intră-n vechea monastire cu a lor domn Lucifer, Ce pe capul său de taur, poart-o mitră grea de fer. Diafanele lui aripi coperind cu omoforul, Altarul ce se darmă el își pune atunci piciorul. O ce groază! Iat-acum cântă-n locul cel sânțit, Unde vecinic privighează ochiul cel neadormit! Mânele la danț s-apucă... Hora mârșavă începe Ca vârtejul unui vifor ce stă gata ca să crepe, Parcă iadul cu a lui gloată, pe-ntuneric învârtește, Zodiacul său pe care semnul morței strălucește. Toți se țin acum de mână, dănțuiesc, sar, cântă, zbor, Satan bate cu piciorul și-ndreptează glasul lor. Ș-ai lor pași zguduind strașnic cele bolte colosale, Turbură pre morții care dorm sub petrele acei sale. „Haide să ne-amestecărn Toți acuma cu grămadă! Nime-n ticnă să nu șeadă, Lumea tremure și vadă Cum sabatul noi serbăm. Satan calcă în picioare Crucile mântuitoare, Fața-i este lucitoare, În glas mare să-i cântăm!“ Ș-ai lor pași zguduind strașnic cele boite colosale, Turbură pre morții care dorm sub petrele acei sale. „Noi vom izbândi așa! Vino soră, vino frate Din pustiuri depărtate, De prin locuri blăstemate, Grăbiți toți a v-aduna. Iadul vă-ntovărășește Și păcatul vă-nsoțește. Căci în față vă lucește Cuvântul Anatema!“ Ș-ai lor pași zguduind strașnic cele boite colosale, Turbură pre morții care dorm sub petrile acei sale. „Veniți l-a iadului torți. Nani cu picioare sucite, Guli cu buze afurisite, Cu gâtlejile-ncălzite De sânge-nchegat de morți. Și voi muieri infernale, Cu gura plină de bale, Nu vă-mpedecați în cale. Deschideți aceste porți!“ Ș-ai lor pași zguduind strașnic cele bolte colosale, Turbură pre morții care dorm sub petrile acei sale. „Hohotind în locul sânt, Satana cu sumeție Intonează o psalmodie, Și se-ntinde cu trufie Pe-a creștinului mormânt; Iar în sânta locuință Un demon cu sârguință Arată cu iscusință Ce-a mai făcut pe pământ!“ Ș-ai lor pași zguduind strașnic cele bolte colosale Turbură pre morții care dorm sub petrile acei sale. „Ieșind din mormântul seu, Lepădatul să ne-arăte Haina sa plină de pete Care-l usucă de sete Aducându-i un chin greu. Negrul levit să se suie Pe altar ca să-l descuie, Șâ-n candelare să puie Făclia duhului reu!“ Ș-ai lor pași zguduind strașnic cele bolte colosale Turbură pre morții care dorm sub petrile acei sale. „Satan se va bucura! Fărmecători fioroase Cu ale voastre mâni hidoase Preste pulberea de oase Scrieți: Abracadabra! Zburați paseri cobitoare Ce cu-aripi încântătoare Spânzurați c-o grea duhoare, Prin alcovuri pe Smarra!“ Ș-ai lor pași zguduind strașnic cele bolte colosale, Turbură pre morții care dorm sub petrile acei sale. „Iaca semn se dă acum! Din nou iadul ne recheamă Să ne grăbim a da seamă La poarta cea de aramă; Rămâie-n urmă-ne fum! Toate sufletele mute În tartar să se strămute, Satan dinții își ascute; Nu mai pot scăpa de-acum!“ Steaua zilei înălbește cele bolte colosale ; Au perit cum pere visul duhurile-nfricoșate, Și morții adormind iarăși sub petrile acei sale, Pe-ale lor reci căpătâie își pun frunțile-nghețate.


content:
Nemernica lor umbră prin frunze tremurând O vei videa, pe vânturi sau pe vrun nor săltând. Sau ușoare ca visul, urcându-se din mare Și scânteind în aer c-o blândă suspinare; Iar glasul lor cel dulce, plăpând, melodios, Ți-a mingâia auzul c-un sunet tânguios. Andre Chenier Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Când va sosi momentul, copii, ca să muriți Și veți zbura spre ceruri, foarte să vă păziți De duhurile-acele ce-n drum v-or întâlni, Voind cu dulci cuvinte a vă adimeni. Iaca ce-mi spus-odată un cuvios bătrân: Când a urgisit Domnul l-al iadului greu chin Pe revoltații îngeri, atunci parte din ei (Ce n-au greșit atâta cât demonii acei Ce-n focul cel din tartar de cer sunt osândiți) Prin foc, pământ, prin aer, prin ape mistuiți, Așteaptă ani o mie pân va veni Christos În ziua judecatei. Ei au un chip frumos, Cât seamănă chiar îngeri. Cu glas încântător Caută să înșeale sufletul călător. Feriți-vă de dânșii să nu vă amăgiți. Ca nu cumva-mpreună cu ei să pătimiți! D-unde le știu aceste nu mă mai întrebați, Le-au spus părinții noștri, tăceți și ascultați! II [ modifică ] Peri Unde te duci, sufletele!.. La noi nu te-abați nicicum! Vino la curțele mele. Las a cerurilor drum. Abia mort, și în căi grele O să te perzi de acum! Tu aice în tot ceasul Vei putea a te juca, Grădina mea la tot pasul Nouă flori-ți va arata; Și a mumei tale glasul, Purure vei asculta. Eu din Peri sunt cea mai mare, Și mândră împărățesc Unde soarele răsare. Între toate strălucesc, Ca o floare ce dar are, De amanții o iubesc. Port un turban de matasă Cu rubine strălucind. Iar când aripa-mi frumoasă Preste aer îmi întind, Dintr-însa pare că iasă Trei lumini ce se aprind. Corpul meu alb strălucește Ca luceafăr minunat, Și când el se dezvălește Ca un văl fin și curat, Mă laudă, mă mărește Universul încântat! Zâna Copilaș gingaș! Eu sunt o zână. Am țări frumoase, oameni destui; Șed unde Febus plin de lumină, Își scaldă seara razele lui. Lumea aceea, care trăiește La apus, toată mie-mi servește. A sale ceruri se-naurează, Și tot frumosul acel cuprins, Tot orizonul se luminează, Când eu cu aripa l-am atins. A mele aripi sunt răcoroase Ca viorica de pe câmpii, Iar dintre ele ies luminoase Raze întinse și azurii. Mâna mea este precum o floare, Suflarea boare mirositoare ; Talia-mi este mai mlădioasă Decât a văii frumosul crin; Cu-a mea cântare melodioasă, Făptura toată eu o alin. Grote de scoice am pe sub maluri. Corturi de frunze pe crengi de tei, Sunt legănată de-a mării valuri, Sunt legănată de copăcei. Umbră ușoară, vino la mine Eu îți voi spune de unde vine Norul ce zboară, și astă mare De unde iese. Tot vei videa. Tu vei pricepe dulcea cântare Paserii, dacă vei rămânea. III [ modifică ] Peri Locul meu e Orientul, sferă mult strălucitoare, Unde ca un domn al lumei stăpânind mărețul soare, Discul său pe-un cer albastru îl preâmblă împregiur. Acest fel despicând valul o navă d-aur plutește, Purtând pre emirul care drumul său călătorește Pe o mare de azur. Toate darurile firei sunt în zona-orientală! În oricare altă climă prin o lege mult fatală, Lângă fructele plăcute crește fructul cel amar; Dumnezeu însă cu milă dărui ca în Asia Stele multe s-aibă cerul, strălucite flori câmpia, Și marea mărgăritar. De la cele catacomburi ce se par munți de departe Stăpânirea mea se-ntinde până lângă acea parte Unde este zidul care un popor asedia; Și el ca o cingătoare cungiurând o-mpărăție O desparte d-altă lume, ca și când e dat să fie În univers numai ea. Pe al meu țărm se găsește diamantul și safirul Am cetăți bogate foarte Golconda și Cașemirul, Damascul viteaz, răzbelic, poporosul Ispahan; Bagdatul ce se ascunde în a sale ziduri groase, Alepul care răsună de vuiete zgomotoase, Ca undele-n ocean. Mizora stă-n al ei scaun ca o falnică regină; Mai încolo pe prund neted e cucernica Medină Cu mii turnuri aurite ce se-nalță pân la nori, Încât seamănă departe parc-ar fi vre o oștire, Care apără trufașă subt a lăncilor umbrire, Pe ai săi locuitori. Teba stând înc-în picioare în lata pustietate, Parc-așteaptă înturnarea gloatelor ei depărtate; Madras ce-are două târguri pline d-un mândru popor. Mai departe este Delhi, cetatea fără rivale; Doisprece elefanți întră pe-a sale porți triumfale, Purtând turnurile lor. Prunc frumos! Vin de-mi vezi țara de atâte minuni plină, Coperișele-nflorite care seamăn o grădină ; Arabii cum stau în taberi, cu-a lor femei și copii. Vino de privește danțul tinerilor baiadere, Să vezi cum s-adună seara fugoasele dromadere, Lângă puțul din pustii. Colo sub sicomori tineri, pintre figi cu frunza lată, Se zărește minareaua de costor cu-aur suflată, Și pagoda cea de nacru cu roz acoperemânt. Turnul plin de clopoțele făcut tot de farfurie, Palanchinul care trece prin papura argintie. Cu a lui perdele d-argint. Pentru tine voi da-n laturi ramurile de platană Ce acopere în baie pe drăgălașa sultană; Vino! Cu-ale noastre jocuri noi vom putea liniști Pe fecioara ce așteaptă s-auză cu nerăbdare A doritului său glasul, care ei mai dulce-i pare, Decât a lui bengali. Orientul fu odată raiul lumei fericite! O eternă primăvară cu rozele înflorite Îl făcea a fi grădina a tot neamul omenesc. Pururea-mpregiurul nostru bucuria cântă, saltă, Tu ce gemi, sărmane suflet, las orice plăcere altă; Eu Edenu-ți dăruiesc! Zâna Apusul neguratec e patria-mi frumoasă ; Colo schimbând în aer forma cea vaporoasă Albiul nor se duce... Văzându-l deci fugind Nemernicul pre care melancolia-l strânge, Și sau un vis urmează, o scumpă umbră plânge. C-o lină duioșie îl privește gândind. Căci află mulțămire inimile rănite În neguri ce acopăr pădurile-nverzite, În măgurile noastre iernei vecinic locaș, În steaua asemănată speranței fugătoare, Care-și unește lucea cu seara-ncântătoare, Și-aduce mângâiere omului pătimaș. Tu vei afla plăcere în cerul meu cu brumă, Copil ce te ia Domnul, și plângi pre a ta mumă! Echo ce-n văi răsună, suspinul din pârău, Frunza dumbravei line ce vântul o adie, Îți vor părea că este duioasa armonie Ce te adormea seara lângă leagănul tău. Un cer purure albastru pân în sfârșit nu place, Dar negura cea deasă, și norul ce desface Văzduhul cu-al său tunet, căldura potolind, Le vede fugind ochiul c-o mare desfătare, Ca flote încântate care din depărtare, Cu velile îmflate vin marea brăzduind. Crivățul pentru mine furtunile stârnește, Și din a mării unde vârteje-alcătuiește; Dar viforu-ș oprește, de cânt, zborul fatal. Sub mine curcubeul se-ntinde cu mărire Precum un pod de nacru, formând cu strălucire Mărețe și frumoase cascade de cristal. Stăpână sunt p-Alhambrei portice strălucite ; Am grota încântată cu-a ei coloni sucite Unde marea de Staffa își sfarmă asprul val. Ajut piscarul, domnul apelor turburate, Să-și facă fără grijă colibele-afumate, Unde a fost odată palatul lui Fingal. Ades l-a mea suflare un meteor se vede, (Lucire minciunoasă în care lumea crede!) Și vânătorul singur, p-o stâncă naltă stând, Văzând acele focuri pe cer încrucișate, Puzderie de stele lucioase, înflăcărate ; Cu frică le socoate c-ar fi comete-arzând. Vin, inimă, plăpânia, l-a mea împărăție! Surorele-mi iubite se vor supune ție; Vino să te preâmbli la cel schit părăsit. Plecați l-a tale ordini, precum o mândră turmă Giganții mei și Nanii vor rnerge pe-a ta urmă Prin văi, prin munți sălbatici, prin codru înverzit. Tu vei videa baronii cu râvna lor ferbinte, Legând cu umilință smerita-ncălțăminte Cucernicilor pustnici ce merg la sântul loc. Tu vei videa castelul cu zidurile groase, Și dama cum înalță spre cer rugi cuvioase Pentr-un junel ce pleacă la al bătăiei foc. Noi templile deschidem, și vântul cu-ale sale Line-adieri desmeardă mărețele lor sale. Când luna se ivește pe ceruri strălucind, Păstorul vede-n aer cu cântice duioase, Fantasticele noastre hore misterioase, Pe naltele clopotniți a satelor sărind. Apusul nostru are măreață încântare! Vin! Cerul e departe, și aripa ta n-are Putere îndestulă s-ajungă pân la rai. Viața este dulce de farmec adăpată, La noi frumuseți nouă neâncetat s-arată; Tu vei pitrece-aice un lung ferice trai! IV [ modifică ] Pruncul fraged sta pe gânduri, ascultând cu mulțămire A duhurilor chemare, și a lor adimenire ; Frumos îi părea pământul pre care l-a fost lăsat! Dar, zărind cerul, îndată dintre duhuri a zburat.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 IX I [ modifică ] "— O bard al armoniei Cu cîntec îngeresc, Simbol al poeziei, Misionar ceresc, II [ modifică ] Cum poți în colivie Să cînți tu tot mereu? N-ai tu copii, soție? Îți place lanțul tău?" III [ modifică ] "— Nu cred a fi sub soare Vre o ființă vie Să-i placă a sale feare, S-adore-a sclavie. IV [ modifică ] Lipsit de libertate Și eu la început Am fost ca tine, frate, Mult timp trist și tăcut. V [ modifică ] P-o noapte înstelată Cînd luna lumina, Durerea-mi comprimată În cînturi s-exala. VI [ modifică ] D-atunci a mea durere Prin cînturi o alin, Cînd cînt, tu simți plăcere; Iar eu gem și suspin. VII [ modifică ] Gîndesc l-a mea soție, Și la copiii mei, La cuib, și la cîmpie Știi tu ceva de ei?" VIII [ modifică ] "— Decît miere și lapte, Sub jugul de despoți, Mai bine-n libertate Să viețuiești cum poți. IX [ modifică ] O ! Cîntă, cîntă, frate, Cînd simți vreun dor greu: Prin cîntec omu-și scoate Din sînu-i focul său !"


content:
P-o poiană mare, Și frumoasă tare, A crescut odată un păr minunat, Ce de toată lumea era lăudat. Popolul grămadă, foarte curios, Alerga să vază părul cel frumos: Și fieștecine cîte-un sac ducea, Cu pere alese crezînd a-l împlea; Însă, o mirare ! Văzu fiecare Că părul măreț Era pădureț; Ba și scorburos, Sterp și nodoros; Și din păr cădea Cîte-o pară-abia; Și aceea... rea ! ( bis ) Iar vestitul nume De părul mănos Îl didese-n lume Un român drăcos: Voind cu aceasta a ridicula Pe cei ce cred toate fără-a cerceta. D-atunci s-a născut Proverbul știut: Nu te du cu sacul la părul lăudat, Că te-ntorci cu dînsul gol și rușinat. 1872


content:
Se pleacă soarele-ntr-amurg; Țăranii stau, se-ndoaie Și-și șterg sudorile ce curg Pe fețe, ca o ploaie. Se duse și ziua de azi, Se-ntunecă iar cerul… Din somnul său de dup-amiazi S-a deșteptat boierul. Pleoapele i se desprind Cu greu și-s înroșite, Își simte capul vîjiind, Picioarele-amorțite. Căci toată seara-a ascultat La game și la triluri Și toată noaptea a danțat Bostonuri și cadriluri. De-abea avea cîte-un moment, Prin colțuri de ferestre Să facă cîte-un compliment La fetele cu zestre. Căci cel mai căutat era Din cît era salonul, Cum numai el se pricepea Să ducă cotilionul. Și-acum, de-atitea sărituri, De-atîta oboseală, Simțea de pe la-ncheieturi Un fel de toropeală… De la fereastră, plictisit, Privind, ș-acu asudă… Pe drum, spre casă au pornit Țăranii rupți de trudă. „Ah, iată, ăștia-s fericiți, Se duc ca să se culce; Sunt, poate, și ei obosiți, Dar somnul le e dulce.“ Pe cînd sărmanul cavaler Nu-i va simți dulceața… La bal l-așteaptă iar și-l cer… „Uă! ce grea e viața!”


content:
Orb, gîrbov și nenorocit, Bâtrînul Moise, cerșetorul, În drumu-i zilnic a pornit; Abea-și mai tîrîie piciorul, Și se oprește-n orice prag Lovind în pietre c-un toiag. Lovind în piatră c-un toiag Profetul Moise-odinioară Deschis-a neamului pribeag Și însetat, de sta să moară, Izvorul rece, cristalin, Alinător de-atîta chin. I-a alinat al setei chin; Avea pe-atunci și piatra milă De-al însetatului suspin; Dar azi, din bulgării de-argilă Ce inimile-nlocuiesc — Nici lacrimi nu mai izvorăsc.


content:
Din lanțul nesfîrșit de vieți, verigă, Mă zbucium, și cu mine lanțul geme; N-aud în jurul meu decît blesteme Și răgușite voci amar cum strigă. Și totuși fiecare cum se teme Cînd gheara morții gata-i să se-nfigă — Iar din viaț-o clipă de cîștigă, Cum uită nesfîrșirea s-o mai cheme, Și cum în minte-și cat-o mîngîiere, Și cum și-o face-atunci, zicîndu-și „lasă” Lanțu-i etern, numai veriga piere! Problema astfel crede c-o dezleagă, Dar de filozofia ta ce-mi pasă! Cu mine singur piere lumea-ntreagă!


content:
În zarea oarbă se arată O slabă dungă fumurie — Mai tristă azi ca niciodată Vestește ziua ce-o să vie. Ce rînduieli neesplicate Urmează-n veci același joc, Să fie zile-ntunecate Cum sunt vieți fără noroc? Dar decît zile fără soare Și decît traiul chinuit, De ce n-ar fi mai bine oare O noapte fără de sfîrșit?


content:
Cum țipă și se tînguiește Azi crivățul nemiluit, Parcă-i un glas ce altădată Eu undeva l-am auzit. Demult… era o-nmormîntare Pe cine oare-l îngropa? …Da, știu; și țipătul cel jalnic Alt nimeni nu-l mai auzea… El răsuna numai în mine, Pe cînd mi-era gura-ncleștată… Pe cine plînge vîntul astăzi Cu tînguirea-i disperată?


content:
De la fereastră a zărit Un stol de corbi pe sus: E iarna care a venit Gonindu-i spre apus. E iarnă… tînărul poet La piept își strînge haina; — Mă duc și las, își zice-ncet, Nedezlegată taina… Din stol un corb a obosit Și cade la o parte… Pe drum sfîrșitul și-a găsit, Ceilalți - trec mai departe!


content:
Au fost prieteni, pînă cînd S-au despărțit la o răscruce, Căci fiecare avea în gînd O altă cale să apuce: Întîiul, un poet, visa Sirene, nimfe legendare — Și dar, crezînd a le afla, Nebun, s-a aruncat în mare. Iar celălalt fu ispitit De glorie și de renume, Crezîndu-se mai iscusit, Nebun, s-a aruncat în lume.


content:
Muncit de mult de-un dor nebun, Un dor cum n-aș putea să spun, Pribegii pași mi-am îndreptat Spre locul scump și depărtat, Spre locul tainic și iubit În care am copilărit, Ce-n visuri cînd mă urmărea Un rai pierdut mi se părea… Și am rămas nemîngîiat, Cum toate, toate s-au schimbat… Din cîte-n vis m-au urmărit, Nimica n-am mai regăsit, Nici cerul blînd și mîngîios, Nici cînt de pasăre duios, Nici farmecul iubitei dulci, Nici inima ce-aveam atunci.


content:
Cum zbor departe rîndunele Rămîi cu ochii duși la ele… De-atîtea ori le-ai mai văzut Cum au plecat și s-au pierdut În zarea unui cer mai blînd, Din aripi fine fluturînd — Și totuși stai așa mîhnit, Cu ochii-ntorși spre răsărit. Căci ce mai vezi pierind în vînt Iluziile tale sînt, Și tinerețe, și iubire Și nchipuiri de fericire. Și dacă, cu-altă primăvară, Veni-vor rîndunele iară, Așa cum au plecat pe rînd Din aripi fine fluturînd, — Al vieții fir mereu se toarce Și niciodată nu se-ntoarce; Și de-au pierit, s-au dus pe veci, În depărtări pustii și reci, Și tinerețe și iubire Și-nchipuiri de fericire. Și toate cum au fost vor fi, Tu singur nu te-i regăsi; Și toate cum au fost rămîn, Tu: tot mai singur, mai bătrîn.


content:
De-atîtea vecinici tînguiri Iubita e-ntristată, Un cîntec vesel ar dori Să-i cînt măcar o dată. Și cîntecul de-mi este trist, Altfel o voi pe ea, Deci strunele îmi potrivesc Și-ncep povestea așa: „Au fost odată el și ea Și s-au iubit nespus”… — Ș-apoi? - Nu are alt sfîrșit Povestea ce ți-am spus; Un cîntec vesel mi-ai cerut, Ș-aicea m-am oprit, Căci orice cîntec este trist Cînd are un sfîrșit.


content:
Ți-aduci aminte cîteodată, Cînd stai cu sufletul pustiu, De-o vorbă-n seamă nebăgată Odinioară, și-ngropată În al trecutului sicriu. Ți-aduci aminte și ai vrea Ca cineva să ți-o mai spună, Și înc-o dată-n voia ta Să poți de dînsa asculta Și nu de mintea ta nebună. Și eu ades cînd stau așa Cu gîndurile-n rătăcire, Aud un glas: „O nu pleca, Aici e fericirea ta, Departe-i jale și-amăgire…“ Ți-aduci aminte cîteodată, Cînd stai cu sufletul pustiu, De-o vorbă-n seamă nebăgată Odinioară, și uitată — Ți-aduci aminte… prea tîrziu.


content:
Bătrînul dascăl mă uimește Cu multa lui învățătură, Asară însă c-o-ntrebare L-am pus la mare-ncurcătură. Că toate sunt deșertăciune Zic filosofii și poeții, Dar totuși, pentru ca să placă, Ce face farmecul vieții? Bătrînul dascăl încrețindu-și Pleșuva frunte de-nvățat, Cu ochii pironiți în carte Răspuns nici unul nu mi-a dat. Eu am tăcut așa o vreme, M-am ridicat apoi cu milă Și am plecat. Pe scară, iată, A dascălului meu copilă… Și se uita așa șireată, Cît am luat-o după gît S-o-ntreb, din glumă, și pe dînsa, Și ea mi-a spus numaidecît.


content:
Spre-aceeași luptă au pornit În fruntea neamului robit: Cu fața cruntă, ochi aprinși, E cea dintâi din ele, Scrîșnind din dinți, cu pumnii-ntinși, Cu pletele rebele Ce ca și șerpii se-mpletesc, Sinistru-n aer fîlfîiesc; Deschide neagra-i gură: Trăiască sfînta ură! Cu spada-n aer vîjîind Cu fața împietrită, A doua vine crunt mugind Ca fiara ce-i rănită. Lumini de torțe o-nconjor, Miroase-a sînge ș-a omor În jur, cît ține zarea: Trăiască răzbunarea! Dar de departe luminînd A treia zînă vine; Învie tot ce-ating pe rînd Privirile-i senine. Cum toate urile s-au stins! Și sfînta pace a cuprins Și cîmpul și cetatea: Trăiască libertatea!


content:
E leul aprig și viteaz, Tot dînsul e, pe care, În lanțuri și zăbrele azi, Că-l țineți rob vă pare. Nu credeți însă c-a uitat De vechea libertate, De soarele învăpăiat, De codru, al său frate! Nu. Prin zăbrelele de fier De mult privește țintă Albastru un crîmpei de cer Și dorul i s-avîntă… Ș-acum, tu paznic îngrozit Auzi cu-nfiorare Un murmur surd și prelungit Ca tunet dinspre mare. Păzește! căci ca mîine, cînd Se va simți-n putere, Praf se vor face rînd pe rînd Zăvoare, lanțuri, fiere. Ș-un răcnet viu și prelungit Te va-mpietri în silă… Paznic nebun, nesocotit, Amar îți plîng de milă!


content:
Stejarul nalt și înverzit Întinde crengile-i stufoase Desface brațele-i vînjoase În aer cald și liniștit. Sunt ani… era numai o ghindă Căzută-n praf și în noroi De glod mînjită și de ploi Și totuși izbuti să prindă. Ideile mîntuitoare, Hai, tăvăliți-le-n noroi! Din glodul grămădit de voi Vor crește mai triumfătoare.


content:
…Și-n vîjiitul ce-mi rămîne în urechi din vălmășagul acestei vieți de toate zilele, cu zgomotul mare ce face, deodată, ca o sfîntă și pioasă amintire, se amestecă armonii ce parcă vin de departe, de departe - și în mintea mea se confundă noțiunea spațiului și a timpului: nu mai sînt aci, nu mai sînt astăzi… Accentele ce aud mă răpesc oare cu dînsele, sau străbat ele pînă la mine prin timp și loc, așa de vii și pline de întreaga și proaspăta emoțiune a vremurilor trecute?… E doina… Dar nu doina cernută prin înțelegerea și simțirea subțiată și zbîrnîitoare a delicaților chirciți, cari la cea mai mică adiere de dor sau durere leșină și țipă că mor! Nu doina în care cineva și-ar cînta durerile de care moare - n-o cunosc pe asta, n-o știu, n-am auzit-o niciodată. E o altă doină… E glasul unui neam ce-și cîntă dorul de viață, al unui neam pentru care nu s-au născut încă durerile de care s-ar putea teme că o să moară… Muri-vom noi ăștia care ne-am corcit, ne-am artificializat și ne credem minunați; muri-vor ce-i ce-și în- chipuie că țin în mîna lor pîinea și cuțitul și că prin ei și prin aceasta se manifestă puterea lui Dumnezeu; muri-vor micii și răii cari se cred mari și puternici, strîmții la inimă care se socot providențiali, înguștii la minte care se zic dibaci și ageri, flecarii care își închi- puie că ei sînt trîmbițele lumii - muri-va toată puz- deria de neizbutiți, din treptele de sus pînă la cele de jos, peri-va și se va stinge tot ce e nereușit în opera firii - căci merge, vai! și ea adesea pe dibuite și nu le nimerește pe toate și întotdeauna cum ar trebui să fie. Dar iarăși, întotdeauna ea singură se îndreptează. Neamul însă va trăi și-și va cînta înainte și vecinic doina; pe cei cari îl știu și-l înțeleg nu-i va speria nicio- dată și nu-i va ispiti la căinări de prisos tînguioasele ei accente: nu durerea vreunei răni de moarte o tălmăcesc accentele acestea; e visul și dorul de bine și de drag și de frumos, e visul și dorul fericirii; nu e disperarea - sperarea este; sau și mai mult: e așteptarea, e chemarea duioasă a celor ce se văd venind, a celor ce vor veni, fără teamă și fără îndoială… În vîjiitul ce-mi rămîne în urechi din vălmășagul acestei vieți de toate zilele, astfel se amestecă aduce- rea-aminte a cîntecului, așa cum l-am înțeles odinioară și cum mi-a rămas în suflet; acestea mi le spune el de departe, dar tot mai de aproape. Și dulce mi-e să mă pierd în armonia aceasta…


content:
În cer albastru, răzlețiți Se plimbă nouri auriți; Pădurea învelită-n ceață Se scaldă-n marea de roșață Din asfințit. Și la răcoare Se pleacă spicu-n dormitare, in codri, — mare, înfocată -- S-arată luna. Și deodată S-aprinde-a stelelor lucire. Domnește pace, liniștire... În suflet tainicele strune Îmi cântă sfânta rugăciune. Iunie 1912


content:
„Și mergând puțin au căzut pre fața sa, rugându-se și zicând: Părintele meu, de este cu putință, treacă de la mine paharul acesta; însă nu precum voi eu, ci precum tu" (Math., 26,39) S-aprinde apusul aurit De-asupra Iudeii mute, Și somnorosul amurgit Își țese umbrele tăcute... Arzând în focul asfințirii, Stă înverzitul Eleon, Scăldat în valul strălucirii Cetatea muntelui Sion, Mărețul Ierusalim, Vederi deschide minunate: Frumoasele lui clădituri În felurite lăsături Se văd pe coastă revărsate... Colo — Gheval și Garizim, Spre răsărit albastre ape Ale Iordanului. Pe-aproape, Tot văi adânci, ce dorm în ceață... A mării moarte frumusață În ceruri ca prin vis privește. Spre asfințit, în depărtare, Lucește mijlocia mare, Și revărsarea nesfârșită Lărgimea ei nemărginită Pietrosul mal o îngrădește, Îi întuneric și tăcere Lumini în ceruri se aprind... Încet s-arată luna plină Și-a Ghethsimaniei grădină O-mbracă în albastră haină. Și într-a serii sfântă taină, Uitând de orișice durere Ai Dumnezeului — Cuvânt Trei ucenici dorm. Somnul lor Li-i liniștit, adânc, curat. Dar somnul lumii tulburat: Răni grele din vechime-o dor... Rușinea fruntea îi pătează, Blestemul cel greu, strămoșesc, Din veac în veac o fulgerează, Prin voia Tatălui ceresc, Și numa-Învățătorul singur, În pacea verzilor adâncuri A Ghethsimaniei, nu doarme, Fiind nevinovat, blajin, Amarul scârbelor venin, El bea blestemul ca să sfarme. Pentru preasfântul adevăr Golgotha, crucea o prevede, Și cuiul ascuțit de fier Prin trupul Său intrând îl vede. Și tulburat de scârba morții, De groznicia aspră-a sorții, Se roagă-așa lui Dumnezeu: „Părinte! Tânga mă apasă, Puterea sufletului Meu O soarbe ziua sângeroasă, Eu știu — aceea zi veni-va Și cu tâlharii pedepsiți Feciorul Tău iubit muri-va, Ca toți să fie izbăviți. M-a blestema atunci mulțime, Mi-a pune-n cap de spini cunună, Pe când într-a cerului lărgime Va plânge-nsângerata lună, Batjocuri grele mi-or aduce, Spurcând cu ele jertfa sfântă Aceia căror de pe cruce Le-ai da blagoslovire blândă, Și cu un râs răutăcios S-or îndârji ei la Hristos... Părinte! Treacă-mă paharul Acesta, care-mi dă amarul În schimb pentru răscumpărare! Dar dacă nu-i altă scăpare Din blestemarea părintească Decât prin greaua suferință Rușinea crucii și prin chin, -- Atunci-naintea Ta închin Voința mea cea omenească Și-ascult preasfânta Ta voință!" Sfârșit-au, și ușor pășind, La ucenici încet s-au dus Și i-au găsit încă dormind, Mântuitorul Iisus. „Sculați! le-a zis, venit-a ceasul, Sculați din somn și vă rugați, Ca voi ispita și necazul Ușor în lături să le dați; Credința tare să vă fie, Ca și-n ispită să se ție!" Au zis — și iar s-au depărtat Unde-au mai plâns și s-au rugat. Și de o nouă scârbă-aprins A se ruga El iar a prins: „Părinte! M-ai trimis în lume, Spre slava sfântului Tău nume, Dar lumea nu m-a mai primit; Despre iubire i-am vorbit Și nu m-a ascultat pe Mine. Am fost al ei Vindecător Și din nevoi Izbăvitor, Dar n-au crezut că-s de la Tine. Eu m-am rugat pentru vrăjmași Și le-am adus cu Sine pace, Dar a Sionului oraș Dureri și chinuri Mie-mi face. Pe morți eu din morminte-am scos, Vestind că moartea îi călcată, Și lumea oarbă pe Hristos Îl trage-acum la judecată. Părinte! Treacă-mă paharul Acesta care-mi dă amarul În schimb pentru răscumpărare! Tu ești stăpânitor luminii Și voia Ta sfârșire n-are, Dar dacă crucea Mea și spinii, Dar dacă sângele Meu sfânt, Dreptatea Ta dumnezeiască Cu viclenia omenească Prin vrerea Ta vor împăca, Atunci Eu binecuvântând În crucea Mea mă voi urca!" Și iarăși El, ușor pășind, La ucenicii Săi s-au dus Și iarăși i-au găsit dormind Mântuitorul Iisus. „Sculați! le-au zis, venit-a ceasul, Sculați din somn și vă rugați, Ca voi ispita și necazul Ușor în lături să le dați; Credința tare să vă fie, Și-aproape-a slavei-mpărăție... Și vine lupta sângeroasă, Ce soarta lumii păcătoase Va hotărî pe totdeauna"... Tăcere. Prin grădină luna Luciri de umbre împletește... Și iarăși El se despărțește De ucenici plin de mâhnire, Și-ntr-a smochinilor umbrire, Vărsând sudori fierbinți de sânge Se roagă iar și iară plânge. „Părinte-al Meu și Dumnezeu, De greul scârbei eu mă-ntunec, Ducând al omenirii rău, Ca om în calea mea mă lunec, Rușinea toată o ridic Veninul vremilor trecute, Tăria morții ca s-o stric Spre slava firilor căzute. Părinte Sfinte! Mă auzi, Norodul tău îl mântuiește, La chinuire mă-ntărește, În fața celor orbi și muți, Ș-atunci cu dragoste la moarte Jertfi-voi inima ce-mi arde!" Au zis — și mâinile în sus Întins-a Domnul Iisus. Și s-a făcut tot rugăciune... Și foc în față îi ardea Sudori de sânge aprindea... Și iată-a Domnului minune! Seninul cer a scăpărat În străluciri nepământești, Și-ndată drumul jos și-a dat Un duh din firile cerești. Era nespus de minunată Privirea lui cea liniștită, De-o sfântă pace luminată, I-i fruntea lui însuflețită. Și ca un soare de amiază, Întreaga față scânteiază. A stat lângă Învățător, Și cu vorbiri cerești și blânde La jertfa morții sale sfinte L-a îndemmnat. Și rugător Genunchii Săi ușor își pleacă Și-n liniște, singurătate Alături de Hristos se roagă. Dorm toate pline de păcate; În ceruri — o tăcere-adâncă, Și numai singur duhul rău Durerea nu poate să-și stingă, El știe bine, Dumnezeu Împărăția lui o curmă Și o zdrobește fără urmă, Căci, pentru lumea păcătoasă, Hristos cununa cea spinoasă Cu bucurie o primește. Cu mintea sa fudulă, rece, Acum el bine înțelege De ce se roagă și scârbește Hristos, ducându-se la chin, Să guste crucea Sa și spinii; Și plânge-al răului stăpân De slava Domnului luminii. Lucește luna. Sfântul înger, Lăsând pământul cel de plângeri, În cer prin nouri s-a grăbit, Pe când puternic, întărit, Hristos la ucenici s-au dus. În clipa-aceasta minunată, De o mărire negrăită, Ce frumusețe-nsuflețită Ardea în fața preacurată! Mântuitorul Iisus Deschis-au gura și au zis: „Se împlinește ce-a fost scris De cei-naintea Mea veniți: S-aproape zilele durerii; Sculați-vă și nu dormiți, Venit-au clipele vânzării!" Și-a Ghethsimaniei grădină De suliți multe-a răsunat, Și a făcliilor lumină Pe vânzător l-a luminat. Aprilie 1913


content:
I [ modifică ] În țara visurilor mele, cu-adânci păduri de portocali, Acolo unde palmierii înalță frunți cutezătoare, Sub cerul tropicelor roșii, sub foc de raze orbitoare, Acolo unde dorm păunii sub lungi alee de migdali, Demult, demult mi s-arătase, un vis, un lac cu panta lină; Creșteau și florile de lotus, și albe flori de iacint, Și lin de tot plutea o barcă, mai mult în umbră ca-n lumină, Și-n barcă, trist, cânta poetul, pișcând din strune de argint. Cântarea lui, înduioșată, era o sfântă rugăciune, Regret adânc ce se ridică în toată seara către cer; Din glasul lui puteai cunoaște că toate sunt deșertăciune, Că tot ce-n om e mai puternic e dorul vecinic de mister. II [ modifică ] “Brahma, Indra, o Kamadeva, Krișna, Agin, o zei puternici, “Puternici zei ce ne conduceți în lupta noastră pe pământ, “Deschideți porțile eterne; sunt drept, sunt sfânt printre cucernici, “Dar arde sufletul în mine de pacea sfântului mormânt. “Mi-ați dat destul, în taina nopții. Sub cortul meu de frunze late, “Să-mpace sufletu-mi, trimiteți fâșii de raze argintii; “Curmalii-n duo cu zefirii, prin ritmuri sfinte, cadențate, “M-adorm, și-n somn revăd splendoarea divinei voastre-mpărății. “În zori de zi, când aurora, roșind ca pudica fecioară “Ridică vălul trist al nopții, în glas de păsări mă trezesc; “Mă cheamă blândele izvoare și pomii mândri mă-nconjoară, “Și-asupra mea, cu dărnicie și flori și frunze risipesc. “Din rodul spornic al naturii un dar bogat cu prisosință “Ați dat poetului Walmiki, nemuritor și sfânt buchet, “Dar pentru dar, o zei puternici, în mine nu-i recunoștință, “Căci este un dar de nemurire ascuns în cântec de poet. “Cântarea mea i-amărăciune; m-apasă-a voastră dărnicie; “Zadarnic dați atâtea daruri, mă simt pe-atâta de sărac; “Deschideți porțile eterne; deschideți sfânta împărăție, “Mormântul e supremul bine, acolo numai mă împac”. III [ modifică ] Atunci ieși din mări și luna, era un corn frumos de taur; Gâlveava frunzelor se stinse, din joc zefirii s-au oprit, Și peste lac se-ntinse o pânză țesută-n fir de-argint și aur, Și lacul leneș se întinse, a suspinat și-a adormit. Crăpă-n zigzag nemărginirea și zeul Krișna-atot puternic, Pe-un car de roze se coboară din tronu-i mândru de palmier; Poetul lira își aruncă, își pleacă fruntea de cucernic Și-n clarul lacului se vede și jos și sus același cer. Krișna răspunde: “Pentru tine am fost mai bun ca un părinte; “Ar zice lumea că din raze în astă lume te-am adus, “Vărsai în sufletul tău roze ce-am smuls din harurile sfinte, “Și-am zis gândirii tale: zboară mai sus de nori, de cer mai sus. “Spre ciuda mea, în clarul serii mă cheamă trista-ți rugăciune; “Ar zice toți c-am fost cu tine un crunt dușman neiertător; “De unde-atâta deznădejde? – De-unde atâta amărăciune? “Atât desgust de omenire? De rai de unde-atâta dor?” IV [ modifică ] Atunci Walmiki, grav și rece, întinse brațele-n lumină; “Krișna, el zice, către tine, nu-s demn privirea să ridic; “Mi-ai fost de zece ori părinte, și tu din gloria-ți divină “Te-apropii, plin de îndurare, de mine, viermele cel mic. “Dar cadă ura ta asupră-mi, că-n mine nu-i recunoștință; “Eu văd cu pismă înșiși șerpii din fala ta părtași că sânt; “Din cer tu cați cu bunătate l-așa de josnică ființă, “Le dai și lor tovărășie, când singur, vai! sânt pe pământ.” Krișna zâmbi dumnezeește, simțise el întreaga taină, Văzu că-n opera-i sublimă nici el n-a fost desăvârșit, Și zise: “Facă-se-a ta voie!” întinse-apoi rozalba-i haină: Ușor, ca fulgu-n legănare, pe țărmul apei s-a oprit. Apoi din lotus smulse-o floare, curată floare și plăpândă, Suflă în ea și-i dete drumul, iar lacu-n cercuri tremură, Și iată, unde se despică: din ea fecioara cea mai blândă, Roșind ca frageda-aurora, de apă păru-și scutură. V [ modifică ] Krișna mai zise: “Floare-Albă, căci floare este al tău nume, “Îndreaptă-ți fața spre Walmiki, de-acum cu el ai să trăiești”. Mai zise iarăși lui Walmiki: “Îți dau eu azi un dar pe lume Ce seamăn n-are, a ta cântare c-un nou avânt să-nsuflețești”. Dar Floarea-Albă: “Doamne mare! nu voi să stau așa cu dânsul! “Privește-n inima-i spurcată cum negri șerpi îi mișuiesc! “Privind tu însuți n-ai fi-n stare de jale mare să-și ții plânsul! “Din lut m-ai scos, în lut prefă-mă; de câte văd mă îngrozesc”. “Văd mări cu vecinică furtună, ce urlă-ntinse către maluri, “Cu fiare-n lanțuri ferecate răgind în sus c-au flămânzit, “Nu vezi scânteie de lumină pe spuma turburilor valuri! “Și-ntr-însul văd prăpăstii sute, și dânsul rabdă umilit!” “Vezi mări ce urlă spumegoase, Krișna îi zise, vezi caverne, “Vezi șerpi și-n totul întuneric? Tu, Floare, fii lumina lui; “Zâmbește-i tu, și-n zmbet pune căldura dragostei eterne, “Atingă brațul tău grumazu-i, de vrei durerea să-i răpui”. Deci Floarea-Albă se supuse: poetul mâna îi atinse, Și-ndată inima-i zdrobită de foc divin s-a luminat; Din jocul florilor cu vântul o dulce muzică se-ncinse, Și zeul însuși, prins de farmec, cu dor nespus a suspinat. Iar barca, lebădă ușoară, din os de scoici meșteșugită, Purcede lin, legănătoare, spre țărmul lacului opus, Pe când Walmiki, în picioare, strângând tovarășea-i iubită, Îngână cântecul vieții, cu mâna dreaptă-ntinsă-n sus!


content:
Ai cal bun, ai cal voinic, Deagă, să fugim, mi-ai zis; Tu-mi dai mâna, te ridic, Calul zboară ca un vis, Calul zboară ne’ncetat, Ca un arc s-a descordat; Am cal bun, am cal voinic. Munți și codri la pământ Se aștern din fugă, zbor, Calul nostru-n urma lor Saltă, zboară ca un vânt, Și zburând neîncetat, Rând pe rând din zbor se abat Munți și codri la pământ, Înainte, ne e scris Fericire, și-amândoi Fugărind același vis, Luna fuge după noi, Și fugind neîncetat, Din adâncul înstelat Curg lumini de paradis. 1890


content:
În cetatea morților Liniște și pace, Iar deasupra porților, În cetatea morților, Crucea strâmbă zace. Pe cărarea stelelor Trece trista lună, Și-n tăcerea sferelor Pe cărarea stelelor, Sufletele-adună. Iar din sânul norilor, Lacrimile nopții, În surâsul zorilor, Cad pe sânul florilor Lacrimile nopții. 1890


content:
La polul nord, la polul sud, sub stele vecinic adormite, În lung și larg, în sus și-n jos, se-ntind câmpii nemărginite, Câmpii de gheață, ce adorm pe așternutul mării ud, Cu munți înalți, cu văi adânci, la polul nord, la polul sud. Când dintre munții solitari, îngălbenește luna plină, Vărsând pe albul dezolat o cadaverică lumină, Se văd ieșind ai mării urși, cu ochi de foc, cu pașii rari, Când dintre văile adânci, când dintre munții solitari. Și dorm adânc, și dorm mereu nemărginirile polare, Iar din prăpăstiile-adânci se-aude-o stranie vibrare, Și urșii albi, înduioșați, într-un oftat adânc și greu, Se-ntind pe labe de sidef, și dorm adânc, și dorm mereu.


content:
Atât cât ochii pot cuprinde În lung și-n larg peste ocean, De mii de ori pe-atât se-ntinde Pustiul alb saharian. Lângă ruina calcinată A unui templu părăsit, Lingându-și laba-nsângerată, Oftează greu un leu rănit. Dar, iată, luna se arată Urcând al cerului calvar, Pustia tace-nfiorată Și numai leul solitar, Neavând durerea cui să-și spună Curgându-i balele fierbinți, Ridică laba către lună, Scrâșnind strident din albii-i dinți 1902


content:
Urcă-te, urcă-te iute copile, Urcă-te-n plopul cu frunză de aur; Crengile rupe-le Scutură-i frunzele, Rupe și uită-te, uită-te-n zare, Iute, copile, în plopul de aur! Urcă-te repede, vezi-l nu vine? Parcă se-aude un tropot de cal… Praful nu sare izbit de copite? Vântul n-aduce un strigăt din vale? Câmpul nu duduie? Parcă se vede, Iute, copile, în plopul de aur! 1890


content:
Și miezul nopții negre era de caraulă, Și dealurile sure în zare fumegau, Și greu dormea pământul, ira luna, somnambulă, Da umbrelor viață și umbrele mișcau, Iar dealurile sure în zare fumegau. Grădina, sub ferestre, dormea în nemișcare; Cu fruntea în lumină, cu buzele deschise, Părând că cere-n somnu-i o dulce sărutare, Iubita, ostenită, pe brațe-mi adormise, Cu fruntea în lumină, cu buzele deschise. Mă îmbătau miresme, suflarea-mi tremura; Strângând la sân comoara de scumpă fericire, Cu ochii-nchiși spre ceruri, simțeam cum mă fura Un vis frumos. În zare zburam la nemurire, Strângând la sân comoara de scumpă fericire! Dar fericirea-i scurtă și visul schimbător! Din raze, din lumină, din viață fericită, Zăceam întins pe-o masă de-un negru-ngrozitor, Cu buzele-nghețate, cu mâna-nțepenită, Din raze, din lumină, din viață fericită! La creștetu-mi iubita plângea îngenunchiată, Și blestemându-și soarta, cosițele-și smulgea, Se repezea nebună la fruntea-mi înghețată, Sub mutele icoane plângând îngenunchia, Și blestemându-și soarta, cosițele-și smulgea. Venind spre mine-atuncea o ceată rea de umbre, Cu fețele ascunse sub măști îngrozitoare, Îmi înconjoară masa, de sub mantale sumbre Trăgeau cu nepăsare cuțite și topoare, Cu fețele ascunse sub măști îngrozitoare. Și toți se repeziră ca fiarele turbate, Și brațele-n cadență pe trupul meu cădeau, Mă străpungeau cuțite din piept și până-n spate, Iar unii din picioare și oase-mi ciopleau, Și brațele-n cadență pe trupul meu cădeau. Dar când mă ciopârțiră în mii de bucățele, Cu mâni de sânge ude când măștile și-au scos, Erau ai mei prieteni, la vestea morții mele Ne mai putând din mine să tragă vr’un folos, Cu mâni de sânge ude ei măștile și-au scos. 1890


content:
Regina visurilor Mab Mai mare nu e ca rubinul De la turbanul de Nabab, Și e ușoară ca suspinul. Căruța ei, cum unii zic, E jumătate de alună, Și caii praful cel mai mic, Și hățuri razele de lună. Un arțăgos și gros muscoi, Într-o livrea catifelată, Conduce mândrul ei convoi. Regina șade răsturnată. Și fie ploaie, fie vânt, Picior peste picior se duce, Ca fulgul cade la pământ, Și vise-n foi de nuc aduce. Iar când s-aude-un bâzâit Ca de lăcustă sau albină, Atunci se știe c-a sosit La poartă-a viselor regină. Ea colțul fustii-și pune-n brâu, Să nu o calce în picioare, În mână ia un spic de grâu Și cu un gest de vrăjitoare: Fecioarei se arată în vis Ca un flăcău frumos și dulce Și-n inimă îi lasă scris La el cu gândul să se culce. Flăcăului îi zice: “vezi, Cutare după tine plânge”, Și-n somnu-i pătimaș îl vezi Cum perina în brațe strânge. Și soacrelor le zice iar, Că sunt bătute de-ai lor gineri, Și babelor le face chiar Ponos cu neînsurații tineri. Și pe săraci și pe avari De o potrivă îi muncește, Pe unii-i face oameni mari, Pe alții hoțu-i jefuiește. Bătrâni aproape seculari, Ce anii își târăsc în bețe, În visul lor cu fete mari, Fac pocinog ca-n tinerețe. Iar popa vede necăjit Cum preoteasa în chilie, Cu dascălul afurisit, S-a pus pe chef și veselie. Toți muritorii ziua fac În contra ei dușmane plângeri Copiii singuri dorm și tac, Căci numai ei visează îngeri. 1893


content:
Să nu vă bucurați, prieteni, Că astăzi râd și eu cu voi. Eu râd, cum râde vinovatul La judecata de apoi. Eu râd, că nu-mi rămâne-n lume Nimic de care să mă tem; Chiar moartea fuge îngrozită, De câte ori voiesc s-o chem. Sunt părăsit și de satana, Precum am fost de Dumnezeu. Stăpân nu am, dar n-am nici lege, Stăpân și lege sunt chiar eu. Voi știți, am plâns viața-ntreagă, Durerea tuturor am strâns; Lăsați-mă să râd acuma, Nimica nu mai am de plâns!


content:
I [ modifică ] Sus prin crângul adormit, A trecut în taină mare, De cu noapte, risipind Șiruri de mărgăritare Din panere de argint, Stol bălai De îngerași, Cu alai De toporași. Primăvară, cui le dai? Primăvară, cui le lași? II [ modifică ] Se-nalță abur moale din grădină. Pe jos, pornesc furnicile la drum. Acoperișuri veștede-n lumină Întind spre cer ogeacuri fără fum. Pe lângă garduri s-a zvântat pământul Și ies gândacii-Domnului pe zid. Ferestre amorțite se deschid, Să intre-n casă soarele și vântul. De prin balcoane Și coridoare Albe tulpane Fâlfâie-n soare. Ies gospodinele Iuți ca albinele, Părul le flutură, Toate dau zor. Unele mătură, Altele scutură Colbul din pătură Și din covor. Un zarzăr mic, în mijlocul grădinii, Și-a răsfirat crenguțele ca spinii De frică să nu-i cadă la picioare, Din creștet, vălul subțirel de floare. Că s-a trezit așa de dimineață Cu ramuri albe — și se poate spune Că-i pentru-ntâia oară în viață Când i se-ntâmplă-asemenea minune. Un nor sihastru Și-adună-n poală Argintul tot. Cerul e-albastru Ca o petală De miozot. III [ modifică ] Soare crud în liliac, Zbor subțire de gândac, Glasuri mici De rândunici, Viorele și urzici... Primăvară, din ce rai Nevisat de pământeni Vii cu mândrul tău alai Peste crânguri și poieni? Pogorâtă pe pământ În mătăsuri lungi de vânt, Lași în urmă, pe câmpii, Galbeni vii De păpădii, Bălți albastre și-nsorite De omăt topit abia, Și pe dealuri mucezite Arături de catifea. Și pornești departe-n sus După iarna ce s-a dus, După trena-i de ninsori Așternută pe colini... Drumuri nalte de cocori, Călăuzii cei străini, Îți îndreaptă an cu an Pasul tainic și te mint Spre ținutul diafan Al câmpiilor de-argint. Iar acolo te oprești Și doar pasul tău ușor, În omăt strălucitor, Lasă urme viorii De conduri împărătești Peste albele stihii... Primăvară, unde ești? Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Frumoasă ești, pădurea mea, Când umbra-i încă rară Și printre crengi adie-abia Un vânt de primăvară... Când de sub frunze moarte ies În umbră viorele, Iar eu străbat huceagul des Cu gândurile mele... Când strălucesc sub rouă grea Cărări de soare pline, Frumoasă ești, pădurea mea. Și singură ca mine... Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Cobora pe Topolog Dintre munți, la vale... Și la umbra unui stog A căzut din cale. În ce vară? În ce an? Anii trec ca apa... El era drumeț sărman Muncitor cu sapa. Oamenii l-au îngropat Într-un loc aiurea, Unde drumul către sat Taie-n lung pădurea. Și de-atunci, lângă mormânt, Plopi cu frunză rară S-au zbătut ușor în vânt, Zile lungi de vară. Soarele spre asfințit Și-a urmat cărarea. Zi cu zi l-au troienit Vremea și uitarea. Dimineața ca un fum Urcă pe coline, Zvon de glasuri dinspre drum Până-n preajmă-i vine. Peste vârfuri lunecând În argint, condurii Înfioară când și când Liniștea pădurii... Numai colo-ntr-un frunzar Galben în lumină, Stă pe-o creangă de arțar Pasăre străină. Stă și-așteaptă fără glas Parcă — să măsoare Cum se mută, ceas cu ceas, Umbra după soare... Astfel, tot mai neștiut Spre adânc îl fură Și-l îngroapă-n sânu-i mut Veșnica Natură. Vara trece; pe cărări Frunza-n codru sună. Trec cernite înserări, Nopți adânci cu lună. Iar când norii-nvăluiesc Alba nopții Doamnă, Peste groapa lui pornesc Vânturi lungi de toamnă... Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
O, e-atât de bine când pe drumuri ninse Întâlnești o casă cu lumini aprinse, Un ogeac din care se ridică fum, Când te prinde noaptea călător la drum! Sania coboară clinul de pădure. Fug în urma noastră luminișuri sure Și-n singurătatea care ne petrece, Peste vârf de arbori, asfințitul rece Străbătând podoaba crengilor subțiri Luminează-n aer bolți de trandafiri. Dar amurgul palid a-nceput să scadă. Noaptea, ca un abur, crește din zăpadă. Se ivesc departe măguri de hotar, Într-un loc se face drum pustiu de car, Și-o fântână strâmbă pe lumina zării Pare că sporește liniștea-nserării... Drum de vis! E clipa mutei agonii Când alaiul Nopții zboară pe câmpii, Când singurătatea umbrele-și arată Și departe-n șesuri Ziua alungată Lângă reci fruntarii alergarea-și curmă, Cu ochi mari de spaimă să privească-n urmă, Să-și adune-n locul unde-a-ncremenit Peste sâni de gheață părul despletit. Ca-ntr-o presimțire sufletul ți-e-nchis. Unde ești? Îți pare că trăiești un vis... Treci lăsând în urmă, la răspântii mute, Umbre solitare și necunoscute, Treci ducând o parte din tristețea lor, Un suspin, o rugă, un zadarnic dor. Iar târziu, când taina dimprejur te cheamă Și-ți strecoară-n suflet un fior de teamă, Singur cu povara cugetului tău Te cuprind deodată lungi păreri de rău După-o fericire care întârzie, După câte n-au fost, dar puteau să fie, După cele duse pentru totdeauna... Astfel, cu mirare, te trezești când luna Luminează somnul unei lumi din basme, Iar omătul umple noaptea de fantasme. ...................... ...................... O, e-atât de bine când pe drumuri ninse Întâlnești o casă cu lumini aprinse, Un ogeac din care se ridică fum, Când te prinde noaptea călător la drum! Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
De la târg la Vadul-Mare Taie drumul prin poieni, Legănându-se călare, Popa Florea din Rudeni. Și-n priveliștea bogată Sus pe culme, jos pe drum, Iarna palidă-și arată Plăzmuirile de fum. Somnul revărsat în fire, Gerul sfânt al Bobotezii A-nchegat argint subțire Peste faldurii zăpezii Și, legând în gheață stropii, Bura care-n aer joacă A țesut pe barba popii Fire lungi de promoroacă. Bolta sură ca cenușa, Codrii vineți — dorm adânc. Sună numai căldărușa Atârnată de oblânc. Bate Surul din potcoavă Drum de iarnă, fără spor, Calcă rar și cu zăbavă Lunecușuri de pripor. Și-n tăcerea care crește, Adâncit ca-ntr-o visare, Popa când și când șoptește Legănându-se călare... Scutură din treacăt salbe, Reci podoabe care mint, Surpă bolți de ramuri albe Cu portaluri de argint. Lângă drum bătut de sănii Unde malul stă să cadă, Vede urme de dihănii Înstelate pe zăpadă. Iar pe culmea unei creste, Amețit de zare multă, Strânge frâul fără veste Și-mpietrit pe cal ascultă. Nici o șoaptă... nici un ropot... Numai din adâncuri sure Vine vuiet lung de clopot Peste-ntinderi de pădure... Lung îi sună în ureche, Pe când el cu grijă scoate Pântecoasă ploscă veche Din desaga de la spate. Și cu plosca ridicată, Zugrăvit pe cerul gol, Popa capătă deodată Măreție de simbol. Colo-n vale, unde drumul Taie luminișuri rare, Printre plopi se vede fumul Hanului din Vadul-Mare. Calul, vesel, simte locul Și s-abate scurt din cale, — C-a-nvățat și dobitocul Patima sfinției-sale... Iar hangița iese-n ușă, Bucuroasă de câștig. Ochii-i râd spre căldărușă: — Frig, părinte? — Strașnic frig! Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
I [ modifică ] S-au ivit pe rând în soare, Jos, la capătul potecii, Turma albă de mioare, Noatinele și berbecii. Sunet de tălăngi se-ngână. Sub poiana din Fruntarii, Zăbovește-n deal la stână Baciul Toma cu măgarii. El se pleacă din cărare Și tot leagă și dezleagă, Cumpănește pe samare O gospodărie-ntreagă: Maldăr de tărhaturi grele Cu desagi, căldări și pături, Că de-abia pot sta sub ele Doi măgari voinici alături. Gata!... Baciul stă pe gânduri, Peste frunte mâna-și duce. Se ridică-n două rânduri Și domol își face cruce. Apoi cată lung spre creste Și spre țarcurile goale... Și convoiul, fără veste, A pornit încet la vale. Cerul și-a schimbat veșmântul. Ploaia parcă stă să-nceapă. Printre brazi coboară vântul Ca un foșnet lung de apă. Adâncit în gânduri multe Baciul stă și nu-și dă seamă C-a rămas în loc s-asculte... După el, călcând cu teamă, Merg tăcuții lui prieteni Prin sălbatice pripoare, Pe sub poale verzi de cetini, Pe potecă fără soare, Ori străbat în pas alene Luminișuri fără flori, Singuratice poiene Cu mesteceni visători... Rar trezesc în a lor cale Câte-o piatră sub copită. Iar când drumul se prăvale Jos, la coastă povârnită, Calcă baciul ca pe gratii Și-i strunește blând cu gura: – Cătinel, feciorii tatii, Ca să n-o pornim de-a dura!... II [ modifică ] Astfel, turmă după turmă Pleacă toamna de la stâni, De rămân pustii în urmă Munții singuri și bătrâni. Astăzi ca și-odinioară, Cât s-afundă-n vreme anii, Ei văzură cum coboară Pe cărări de plai ciobanii, Când pe soare, când pe ploaie, Vreme multă, fără număr, Cu căciula lor de oaie Și cu sarica pe umăr, A' trecutului vii moaște Peste care vremea crește, - Culmea verde mi-i cunoaște, Stânca sură mi-i iubește... Iar în urma lor, pe sară, Astăzi ca și alte dăți, Lungă liniște coboară Peste mari singurătăți. Toamna cu-a ei albă frunte Și cu galbenii-i conduri A lăsat argint pe munte Și rugină pe păduri. La răspântii crește stogul De foi moarte de curând. Strigă-n vale Topologul, Și-a lui larmă, când și când, Ca o voce omenească Până sus pe culmi tresare, Preajma mută s-o trezească Din senina ei visare. Tot mai jos apoi se lasă Poala norilor pe munte. Vin din iarna-ntunecoasă Zile lungi cu ploi mărunte. Neguri dese-ncep să cadă, Se târăsc în jos pe plai. Pe păduri se strâng grămadă Falduri albe de buhai. Brazii stau în nemișcare, Printre ramuri ploaia pică, - Nici o creangă nu tresare, Nici un zbor de păsărică. Numai ferigele ude, Putregaiul și bureții Își trimit miresme crude În desimea groasă-a ceții. Trunchiuri strâmbe, răsturnate Scorburile și buștenii Cu-a lor cioturi, pe-nserate Umplu codrii de vedenii. Sihla neagră se-nfioară. Speriat, dintr-un hățiș Pui sfios de căprioară A ieșit la luminiș... Cu blănița zgribulită Stă și-ascultă nemișcat... Vremea pare-ncremenită... Brazii fruntea și-au plecat, Spăimântați, ca pentru rugă: Colo-n fundul curmăturii, Dormitând pe-o buturugă S-a ivit Muma-Pădurii... Dar nu-i nimeni să-i zărească Trupul hâd și deșirat, Fața galbenă de iască, Nasul - ciot de brad uscat. Nici nu vede, nici n-aude, Doar își scutură pe-o mână Părul ei de vreascuri ude, Fruntea plină de țărână. Și cum stă cu ceața-n spate Istovită lângă trunchi, Rădăcini și crengi uscate Îi atârnă pe genunchi. Negurile-i sug puterea. Ochii-i nemișcați și suri Cheamă noaptea și tăcerea Din adâncuri de păduri... III [ modifică ] Și se duc pe nesimțite Nopți pustii și zile reci, Cum s-adună, putrezite, Frunze moarte pe poteci. Colo sus, culcat pe-o rână, Stă Negoiul mohorât Cu-a lui negură bătrână Care-i ține de urât. Fulgii-ncep apoi să cadă. Firea-și doarme somnul ei Amorțită sub zăpadă... Iar târziu, la Sfântu-Andrei, Când cobori de la povarnă Printre plopi subțiri și rari, În senină zi de iarnă Vezi departe munții mari Cum își zugrăvesc în soare Piscuri vinete spre cer, Povârnișuri sclipitoare, Brazi împodobiți de ger, Atârnând ca niște salbe Pe grumajii lor de stânci, Peste plaiurile albe Și prăpăstiile-adânci. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Din asfințit, de peste munte, Răsfrângeri roșii de amurg Se sfarmă-n licăriri mărunte Și-n Dunărea umbrită curg. Dar unda tulbure le-ngroapă Când, subt răchitele din vale, De-abia mai tremură pe apă Ca niște coji de portocale. Acolo jos, peste cununa Întunecatului boschet, Sclipește-n aer semiluna Din vârful unui minaret. Și parcă zugrăvit anume, Își culcă umbra până-n mal Ostrovul izolat de lume Ca un castel medieval. El pare-o navă fermecată Ce-a ancorat aici, subt munte, Minune îndelung visată De valul Dunării cărunte! A așteptat în nopți senine Strălucitoarea dimineață, Când din adâncul apei line S-a ridicat la suprafață Ca o grădină plutitoare Cu pomi și păsări împreună, Cu florile-i ce râd în soare Și noaptea tremură subt lună. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] Cine-ar putea să spună Câți secoli au trecut De-o lună, De când nu te-am văzut?... Salcâmii plini de floare Se uită lung spre sat, Și-n soare Frunzișul legănat Le-atârnă ca o barbă... Acolo mi-am găsit În iarbă Refugiul favorit. Acolo, ca-ntr-un templu, De-atâtea dimineți Contemplu O tufă de scaieți. Pe când departe-n zare, Mirat ca un copil, Răsare Un astru inutil... II [ modifică ] Iubito, fără tine Începe-o nouă zi... Dar cine Le poate socoti? Că zilele-n restriște Se-nalță și apun Ca niște Baloane de săpun... Cu mâinile sub tâmplă Cum stau așa culcat, Se-ntâmplă Un fenomen ciudat: Privirea mea distrată Prin negre rămuriști Mi-arată Doi ochi adânci și triști Și-n orice strop de rouă Văd două brațe, mici Ca două Picioare de furnici. Dar dacă o lăcustă, Din verdele talaz, Robustă Îmi sare pe obraz, - Din ochii mei dispare Mirajul interpus, Pe care L-am zugrăvit mai sus, Și-n ochii mei deodată, Ca-n alte dimineți, S-arată O tufă de scaieți... III [ modifică ] Acum natura-ncepe Cu tainicul ei glas Din stepe Să cânte-ncet pe nas. Prin ierburile crude, Sub cerul fără fund, S-aude Un bâzâit profund Și până la amiază Pământul încropit Vibrează Adânc și liniștit. Sunt gâze și gângănii Ce sar și fac mereu Mătănii Când trec prin dreptul meu, Și-mpreunându-și zborul, În ierburi își ascund Amorul Multiplu și fecund. IV [ modifică ] Și-n vremea asta, oare, Când eu visez mereu La soare - Ce face dorul meu? Iubirea mea nebună, De-abia trezită-n zori, Adună Mănunchiuri mari de flori. Se-ntreabă - ce să facă? Și făr-a pregeta, Ea pleacă Întins, la casa ta. Și nici nu bagi de seamă Cum pasu-i furișat Cu teamă S-apropie de pat, Ci doar treasari deodată Și parcă-ți pare rău. Mirată, Te uiți în jurul tău... Iar ea-ntr-un suflet vine Cu părul desfăcut La mine, Să-mi spuie ce-a făcut... Așa, spre zarea largă, Pe zi de-atâtea ori Aleargă Pe drumuri lungi de flori. V [ modifică ] Târziu, când peste lanuri Coboară spre câmpii Noianuri De umbre argintii; Când luminosul crainic, Luceafărul stingher Și tainic S-aprinde iar pe cer Și cu lumina nouă Sclipește ca un strop De rouă Pe vârful unui plop, Iubirea mea fugară De-abia s-a liniștit, Și-afară, Ca un copul trudit, Pe-un maldăr de sulfine, Cu cel din urmă gând La tine, Adoarme suspinând. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Am ascultat din umbră cântarea lor înaltă. Buchetele de trestii dormeau cu foșnet lin. Era o lună plină în fiecare baltă, Și-n fiecare undă o piatră de rubin. Iar nuferii, pe care lianele-i dezgroapă Când i-a-nchegat în tremur lumina unui val, Păreau luceferi galbeni, căzuți adânc în apă Să-nsemne calea lunii spre-ntunecatul mal. Ostroave mari de umbră închipuiau corăbii, Iar papura, mișcată în treacăt de zefiri, Nălța mănunchi în aer tremurătoare săbii, Prin pânza de lumină a undelor subțiri. Și broaștele semețe cântau cu glasuri multe Pe când, din înălțime, privindu-și fața-n lac, Un nour singuratic stătea uimit s-asculte Cum bat ca toaca toate și-o clipă toate tac. Se ridicau departe prelungi bătăi din palme Și note-adânci de flaut ieșeau de jos, din stuh. Părea că lapidează tăcerea nopții calme O grindină de note zvârlite în văzduh. Și cum deasupra apei s-amestecau întruna Umplând singurătatea de freamăt viu, părea Că toate laolaltă apostrofează luna. Că fiecare broască se ceartă cu o stea. Erau ocări în larma lunaticei orchestre Și rugă arzătoare în tainicul ei zvon. Spuneau Nemărginirii durerile terestre Cu imnul lor zadarnic, solemn și monoton... Cum le-ascultam din umbră acvatica fanfară, Sub cerul vast al nopții cu ele-am retrăit O noapte luminoasă din era terțiară. Nefericit și singur ca primul troglodit. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Peste fagi cu vârfuri sure A căzut amurgul rece. Înserarea mută trece Furișată prin pădure. Spre apus abia s-arată Printre crengi, întunecată, O văpaie de rubin... Din frunzișurile grele De-nnoptare, tot mai vin Glasuri mici de păsărele... Reci și palide-n senin Se ivesc deasupra stele. Și deodată, dintre dealuri Se desprinde larg un zvon Depărtat și monoton, Ca un murmur lung de ape Revărsate peste maluri... Crește-n luncă, mai aproape, Umple văile vecine De răsunet mare... Vine!... Fulger negru... trăsnet lung Dus pe aripi de furtună, Zguduind pământul tună, Zările de-abia-i ajung... Parcă zboară, Parcă-noată. Scuipă foc, înghite drum, Și-ntr-un valvârtej de fum Taie-n lung pădurea toată... A trecut... Dinspre câmpie, Vuiet greu de fierărie Se destramă în tăcere... Scade-n depărtare... Piere... Iar în urmă-i, din tufișuri, De prin tainice-ascunzișuri, Se ivesc pe jumătate Păsărele ciufulite, Alarmate Și-ngrozite: Cine-i?... Ce-i?... Ce-a fost pe-aici?... Ciripesc cu glasuri mici Cinteze și pitulici. Doar un pui de pițigoi, Într-un vârf de fag pitic, Stă cu penele vulvoi Și făcând pe supăratul: — Ce să fie? Nu-i nimic. A trecut Acceleratul... Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Dacă liniștea pădurii adormite Nici o veste de-altădată nu-ți trimite Și pe freamăte pornite de departe Nu te-ajunge glas de dincolo de moarte, Vin’ cu mine să ne pierdem în zadar Printre galbenele rariști de stejar, Cu sfioase campanule și sulfine, Pe cărări pe unde nimeni nu mai vine. Dulce zumzet somnoros și ireal Să ne cheme spre poienile din deal. Taina liniștii înalte să ne fure Prin cotite luminișuri de pădure Și la umbră să ne-mbie mai târziu O clopotniță de aur străveziu, Legănând deasupra creștetelor noastre Licuricii înălțimilor albastre... Fără gânduri, ca-ntr-un somn abia deschis, Să trăim în clipe lungi același vis. Foi uscate-n jurul tău să cadă rar, La ureche să-ți descânte un bondar Și cum stai cu ochii-nchiși pe jumătate, Soare galben printre ramuri nemișcate Să-ți învăluie-n tăcere și-n lumină Fruntea mică de domniță bizantină. Iar la-ntoarcere, să trecem prin pășuni Și prin funduri de livadă cu aluni, Printre garduri fumurii și solitare Ce se uită-n urma noastră cu mirare... Și din treacăt, ici și colo, să culegi Sânziene cu tulpinele întregi, Margarete, scânteioare și aglice, Un buchet de flori orfane și calice, Lung în coadă și ghimpos și cu țărână. La plecare să-l ții falnic într-o mână, Dar cu vremea, desfoiat, să-ți pară greu Și la urmă să mi-l dai să-l duc tot eu... O șopârlă pe cărare, lângă noi, Speriată să foșnească dintre foi Și să stea, să vă uitați o dată bine, De departe, tu la ea și ea la tine, Tu de sus și ea din pietrele fierbinți, Amândouă serioase și cuminți. Mai încolo o crenguță de mălin Ori un ghimpe să te-ntârzie puțin Și — purtând de-a lungul văilor prin țară Vestea nouă a sfârșitului de vară, Flutur mic, într-o lucire de-asfințit, Să ne-ntâmpine din țarină grăbit, Cu rugină pe albastre aripioare Ca o veștedă petală de cicoare. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] A trecut întâi o boare Pe deasupra viilor, Și-a furat de prin ponoare Puful păpădiilor. Cu acorduri lungi de liră I-au răspuns fânețele. Toate florile șoptiră, Întorcându-și fețele. Un salcâm privi spre munte Mândru ca o flamură. Solzii frunzelor mărunte S-au zburlit pe-o ramură. Mai târziu, o coțofană Fără ocupație A adus o veste-n goană Și-a făcut senzație: Cică-n munte, la povarnă, Plopii și răsurile Spun că vine-un vânt de iarnă Răscolind pădurile. Și-auzind din depărtare Vocea lui tiranică, Toți ciulinii pe cărare Fug cuprinși de panică... Zvonul prin livezi coboară. Colo jos, pe mlaștină. S-a-ntâlnit un pui de cioară C-un bâtlan de baștină Și din treacăt îi aruncă Altă veste stranie, C-au pornit-o peste luncă Frunzele-n bejanie! II [ modifică ] Într-o clipă, alarmate, Ies din șanțuri vrăbiile. Papura pe lac se zbate Legănându-și săbiile. Un lăstun, în frac, apare Sus pe-un vârf de trestie Ca să ție-o cuvântare În această chestie. Dar broscoii din răstoacă Îl insultă-n pauze Și din papură-l provoacă Cu prelungi aplauze. Lișițele-ncep să strige Ca de mama focului. Cocostârci, pe catalige, Vin la fața locului. Un țânțar, nervos și foarte Slab de constituție, În zadar vrea să ia parte Și el la discuție. Când deodată un erete, Polițai din naștere, Peste baltă și boschete Vine-n recunoaștere Cu poruncă de la centru Contra vinovatului, Ca să-l aresteze pentru Siguranța statului... De emoție, în surdină, Sub un snop de bozie, O păstaie de sulcină A făcut explozie. III [ modifică ] Florile-n grădini s-agită. Peste straturi, dalia, Ca o doamnă din elită Își îndreaptă talia. Trei petunii subțirele, Farmec dând regretelor, Stau de vorbă între ele: „Ce ne facem, fetelor?...” Floarea-soarelui, bătrână, De pe-acum se sperie C-au să-i cadă în țărână Dinții, de mizerie. Și cu galbena ei zdreanță Stă-n lumina matură, Ca un talger de balanță Aplecat pe-o latură... Între gâze, fără frică Se re-ncep idilele. Doar o gărgăriță mică, Blestemându-și zilele, Necăjită cere sfatul Unei molii tinere, Că i-a dispărut bărbatul În costum de ginere. Împrejur îi cântă-n șagă Greierii din flaute. „Uf, ce lume, soro dragă!” Unde să-l mai caute? L-a găsit sub trei grăunțe Mort de inaniție. Și-acum pleacă să anunțe Cazul la poliție. IV [ modifică ] Buruienile-ngrozite De-așa vremi protivnice Se vorbiră pe șoptite Să se facă schivnice. Și cum știe-o rugăciune Doamna măsălariță, Tot soborul îi propune S-o aleagă stariță. Numai colo sus, prin vie, Rumenele lobode Vor de-acuma-n văduvie Să trăiască slobode. Vezi! de-aceea mătrăguna A-nvățat un brusture Să le spuie-n față una Care să le usture!... Jos, pe-un vârf de campanulă Pururea-n vibrație, Și-a oprit o libelulă Zborul plin de grație. Mic, cu solzi ca de balaur, Trupu-i fin se clatină, Giuvaer de smalț și aur Cu sclipiri de platină. V [ modifică ] Dar deodată, pe coline Scade animația... De mirare parcă-și ține Vântul respirația. Zboară vești contradictorii, Se-ntretaie știrile... Ce e?... Ce e?... Spre podgorii Toți întorc privirile. Iat-o!... Sus în deal, la strungă, Așternând pământului Haina ei cu trenă lungă De culoarea vântului, S-a ivit pe culme Toamna, Zâna melopeelor, Spaima florilor și Doamna Cucurbitaceelor... Lung își flutură spre vale, Ca-ntr-un nimb de glorie, Peste șolduri triumfale Haina iluzorie. Apoi pleacă mai departe Pustiind cărările, Cu alai de frunze moarte Să colinde zările. . . . . . . . . . . . . . . . Gâze, flori întârziate! Muza mea satirică V-a-nchinat de drag la toate Câte-o strofă lirică. Dar când știu c-o să vă-nghețe Iarna mizerabilă, Mă cuprinde o tristețe Iremediabilă... Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Peste dealuri zgribulite, Peste țarini zdrențuite, A venit așa, deodată, Toamna cea întunecată. Lungă, slabă și zăludă, Botezând natura udă C-un mănunchi de ciumafai, - Când se scutură de ciudă, Împrejurul ei departe Risipește-n evantai Ploi mărunte, Frunze moarte, Stropi de tină, Guturai... Și cum vine de la munte, Blestemând Și lăcrimând, Toți ciulinii de pe vale Se pitesc prin văgăuni, Iar măceșii de pe câmpuri O întâmpină în cale Cu grăbite plecăciuni... Doar pe coastă, la urcuș, Din căsuța lui de humă A ieșit un greieruș, Negru, mic, muiat în tuș Și pe-aripi pudrat cu brumă: – Cri-cri-cri, Toamnă gri, Nu credeam c-o să mai vii Înainte de Crăciun, Că puteam și eu s-adun O grăunță cât de mică, Ca să nu cer împrumut La vecina mea furnică, Fi'ndcă nu-mi dă niciodată, Și-apoi umple lumea toată Că m-am dus și i-am cerut... Dar de-acuș, Zise el cu glas sfârșit Ridicând un picioruș, Dar de-acuș s-a isprăvit... Cri-cri-cri, Toamnă gri, Tare-s mic și necăjit! Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
„N-o să mai iubesc", zisese Biată-mi inimă naivă, Dar văzându-te pe tine, A căzut în recidivă. Supărările iubirii Sunt ca ploile cu soare: Repezi, dar cu cât mai repezi Cu atât mai trecătore. Musafiri la mine-acasă, Fără să-i poftesc vreodată, Am un șoarec, doi păinjeni Și, din când în când, o fată. La fereastra ta-mi zâmbiră Toate florile din glastră, Numai floarea cea mai dulce A fugit de la fereastră. Cum pierzi noaptea cu cititul! Am trecut din întâmplare Și-mi venea, așa, să intru Și să suflu-n lumânare... Zici că la război, iubito, Vii cu mine fără preget... O, dar cum plângeai asară, Când te-ai înțepat la deget! Greu mi-i, dragă, fără tine Și te chem de-atâtea ori, — Nu din zori și până-n sară, Cât din sară până-n zori... Multe-i spun când nu m-ascultă, Dar tresar și tac din gură Când, c-un zâmbet, își ridică Ochii de pe cusătură. Ochii negri, fața albă Păr întunecat și mare, Inima — un sloi de gheață. Alte semnalmente: n-are. Draga mea, fără cuvinte, Doar din ochi pricepe toate. Numai cât mă uit la dânsa Și-mi răspunde: „Nu se poate!" „Toate-s vechi", a zis poetul... Chiar și cântecul acesta A mai fost, odinioară, Publicat în Zend-Avesta. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Ea-și pune voalul cu mișcări discrete. El stă cuprins de-o presimțire gravă. Cerșindu-i mut o clipă de zăbavă. Sărută brațul zâmbitoarei fete. – Sunt trist, Manon: mi-e inima bolnavă... Atât șopti, cu fața la perete, Căci se temea acum să nu-l îmbete Amețitoarea ochilor otravă. Și ea s-a dus... În clipa asta mare I-a aruncat din prag o sărutare Și n-a-nțeles durerea-i fără nume... O, tu cea mai nebună dintre toate, Manon, Manon! de ce-ai lăsat pe lume Atâtea zeci de mii de strănepoate!... Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Trec anii, trec lunile-n goană Și-n zbor săptămânile trec. Rămâi sănătoasă, cucoană, Că-mi iau geamantanul și plec! Eu nu știu limanul spre care Pornesc cu bagajul acum, Ce demon mă pune-n mișcare, Ce taină mă-ndeamnă la drum. Dar simt că m-apasă pereții, — Eu sunt chiriaș trecător: În scurtul popas al vieții Vreau multe schimbări de decor. Am stat la mansardă o lună. De-acolo, de sus, de la geam, Și ziua și noaptea pe lună Priveam ca la teatru, madam! Când luna-mi venea la fereastră, Orașul părea că mă cheamă Să-i văd în lumină albastră Fantastica lui panoramă... Mai sus, într-o cameră mică, Făceau împreună menaj Un moș, un actor și-o pisică. Iar dincolo, jos, la etaj — O damă cu vizite multe Și-alături de ea un burlac, Un domn serios de la Culte Cu cioc și cu ghete de lac. De-acolo, pe-o vreme ploioasă, Mi-am pus geamantanu-n tramvai Și-abia am ajuns pân-acasă: Pe Berzei, la conu Mihai. Țin minte și-acuma grădina, Ferestrele unse cu var... În față sta coana Irina Și-n curte, un fost arhivar. Vedeai răsărind laolaltă, Un colț luminos de ietac, Pridvorul cu iederă naltă Și flori zâmbitoare-n cerdac... Pe-atunci înflorea liliacul Și noaptea cădea parfumată Umplând de miresme cerdacul, — Și-avea arhivarul o fată... Stam ceasuri întregi sub umbrarul De flori, așteptând neclintit (C-avea obicei arhivarul Să sforăie noaptea cumplit). Târziu, când se da la o parte Perdeaua, părea că visez... Și iar am plecat mai departe, De teamă să nu mă fixez. Străine priveliști fugare! Voi nu știți că-n inimă port O dulce mireasmă de floare, Parfumul trecutului mort... Și-am stat la un unchi, pe Romană, Țiu minte... dar unde n-am stat? La domnul Manuc, o persoană Cu nasul puțin coroiat; La doamna Mary, pe Regală (O, cum mă ruga să nu plec! Mi-a scris chiar o carte poștală); Pe strada Unirii la Șbeck; Pe Grant, lângă birtul lui Sbierea; Pe Witing, pe Tei la Confort, — M-a dus pretutindeni puterea Aceluiași tainic resort. C-așa mi-e viața — o goană, Și astfel durerile trec... Rămâi sănătoasă, cucoană, Că-mi iau geamantanul și plec! Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Sărman cizmar! Ce demon te-a ursit să stai Pe trepiedul tău barbar, În noaptea limpede de mai?... O șoaptă prinde să-nfioare Umila ta singurătate. Prelung și rar, în depărtare Un clopot miezul nopții bate. Coboară vremea ca o apă Nestăvilită-n lunga-i cale, Și fiecare ceas îngroapă Comoara tinereții tale. Ca niște ritmice ciocane Răsună pașii pe asfalt: Sunt ghete mari „americane" Și ghete mici cu tocul nalt... Acum odaia-ți pare mică. Te uiți cu silă împrejur... Un fum subțire se ridică Din lampa ta cu abajur... Și iată, ca-n atâtea rânduri, Ai devenit sentimental, Privind cu ochii duși pe gânduri Pantoful delicat de bal. În căptușala-i de mătasă Te-ndeamnă visul tău curat Să pui o formă grațioasă De picioruș aristocrat... ................ O vezi la bal... așa, înaltă Și elegantă ca o floare... În ploaie de confetti saltă Perechile dănțuitoare... Și visul tău acum te-arată Frumos ca un locotenent, Când vii în fața ei deodată Și-i faci ușor un compliment: — Dansați cu mine, domnișoară? — Mersi! răspunde ea încet... Și-n luxul care vă-nconjoară, O strângi la pieptul tău, discret. Te prinde redingota bine. Sunt mândre ghetele de lac: Zâmbești, încrezător în tine... Apoi, când muzicile tac, La braț vă strecurați afară, Prin parcul liniștit să stai Cu ea, pe-o bancă solitară, În noaptea tainică de mai... Și-ți tremură deodată mâna Când te gândești c-ai săruta, În raza lunii, pe stăpâna Pantofului din mâna ta. O, mâna ta rudimentară, Cu piele aspră, de toval!... Acum în pieptul tău coboară Revolta caldă, ca un val. Alungi vedeniile triste Din lumea celor fericiți, Și mii de gânduri anarhiste S-aprind în ochii tăi trudiți. O, cum ai răscula norodul, „Sărmana plebe care-asudă", — Ai da nebun cu calapodul În rânduiala asta crudă! Va trebui să vie-odată Acel feeric viitor... Și-n mintea ta înfierbântată, Te vezi deodată orator: Înflăcărat rostești tirade, Pornești mulțimea după tine. Se-nalță mii de baricade Și cad palatele-n ruine. Tu vezi în noapte mii de torții, „Femei cu părul despletit", Prin aer trece duhul morții Și-al răzbunării vânt cumplit!... Dar până-atunci, la judecată, Pe trepiedul tău barbar, Cu fruntea-n mână rezemată Ai adormit... Sărman cizmar! Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Cad din cer mărgăritare Pe orașul adormit... Plopii, umbre solitare În văzduhul neclintit, Visători ca amorezii Stau de veghe la fereastră, Și pe marmura zăpezii Culcă umbra lor albastră. Iarna!... Iarna tristă-mbracă Streșinile somnoroase, Pune văl de promoroacă Peste pomi și peste case. Scoate-o lume ca din basme În lumini de felinare — Umple noaptea de fantasme Neclintite și bizare. Din ogeagul de cărbune Face albă colonadă Și pe trunchiuri negre pune Capiteluri de zăpadă, Iar prin crengile cochete Flori de marmură anină, — O ghirlandă de buchete Care tremură-n lumină. Reci podoabe-n ramuri goale Plouă fără să le scuturi, Ici, risipă de petale, Colo, roi ușor de fluturi... Și din valul de zăpadă, Ca o mută arătare Legănându-se pe stradă, Un drumeț ciudat răsare... Vine cu popasuri multe, Face-n calea lui mătănii. Câte-odată stă s-asculte Clopoțeii de la sănii. Alteori uimit tresare, Dă din mâini șoptind grăbit — Parcă spune-o taină mare Unui soț închipuit... Ca o umbră din poveste Se strecoară-ncet, și iar Stă deodată fără veste Rezemat de-un felinar. Fața lui se lămurește, — Pare-nduioșat acum... Visător și lung privește Casele de peste drum: Poartă mică... pomi în floare... O fereastră luminată... Streșini albe de ninsoare... Toate-i par ca altădată! Și păreri de rău trecute Cad pe inima-i trudită, Ca un stol de păsări mute Pe-o grădină părăsită: „Bulgăraș de gheață rece, Iarna vine, vara trece Și n-am cu cine-mi petrece... Bulgăraș topit în foc, Dacă n-am avut noroc! Dacă n-am avut noroc...” Glasul, înecat, se curmă. Omul, șovăind în stradă, Pleacă iar, lăsând în urmă Pete negre pe zăpadă. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Dormi!... Un val de aer umed am adus cu mine-n casă. Tremurând s-a stins văpaia lumânării de pe masă, Iar acuma numai ochiul de jăratic din cămin Licărește-n umbra dulce, ca o piatră de rubin. Bate vânt cu ploaie-n geamuri Și e noapte neagră-afară... Plânsul streșinii suspină ca un cântec de vioară Monoton, șoptind povestea unei vremi de mult uitate... Nici o rază nu pătrunde prin perdelele lăsate. Ci-ntunericul prieten stăpânind până departe, Și de oameni și de patimi fericirea ne-o desparte. Singur eu veghez în noapte, Ploaia cântă tot mai tare... Și m-apropii, ochii negri să-i deschid cu-o sărutare. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Peste firea mută doarme Cerul plin de stele. Patru plopi ascund în umbră Casa dragei mele. Dar mi-a fost pesemne calea De-un dusman ursită: Am găsit lumina stinsă, Ușa zăvorâtă... De trei nopți aceeași cale Bate călătorul. Cine n-are dor pe vale Nu-mi cunoaște dorul. Gânduri triste, mâne sară Viu în ciuda voastră, -- Și de-o fi zăvor la ușă Intru pe fereastră! Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Murmur lung de streșini, risipite șoapte Cresc de pretutindeni și se pierd în noapte. Rareori prin storuri o lumină scapă De-mi aprinde-n cale reci oglinzi de apă Și-mi trimite-n față raza ei răsfrântă... Ploaia bate-n geamuri, streșinile cântă. Dar treptat, cu larmă potolită scade Cântecul acestui tremur de cascade. Tot mai des în preajmă umbre vii răsar, Ploaia peste case pică tot mai rar Și-n grămezi de neguri apele se strâng... Lumea-ntreagă doarme, streșinile plâng. Până când o rază de argint în zare, Lămurind pe boltă straturi de ninsoare, Lin desface umbra și de crengi anină Scânteieri albastre, boabe de lumină. Iar acum din taina cerului deschis, Peste firea mută cad lumini de vis Și-n troiene albe norii se desfac... Dar când iese luna, streșinile tac. Dormi, iubire dulce!... Numai eu întârziu, singur pe cărare, Farmecul acestei clipe călătoare... Gândurile mele vin să te deștepte, Din pridvorul tainic să cobori pe trepte. Să cobori în toamna limpede și rece Și, visând cu mine clipa care trece, Să-mi sporești tristețea ceasului târziu Când, străin de tine, sufletu-mi pustiu Va porni zadarnic, rătăcind pe drum, Să sărute urma pașilor de-acum. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
O, vis al iubirii trecute! Sunt singur — omătul târziu Pătează aleile mute Și parcul e încă pustiu. Văd iarăși castanii și plopii. Prin ramuri suspine străbat. Acum cu sfială m-apropii De banca pe care ai stat. Și pieptul începe să-mi bată. De sus fluturând a căzut Pe bancă o foaie uscată, O frunză din anul trecut... Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
În plasa gândurilor mele de lumină Ți-am prins imaginea: o viespe Subțire-n mijloc, ageră și fină. O adiere poate s-o desprindă Din luminosul ei hamac. Să cadă ca o floare pe fața unui lac, Să-i tulbure metalica oglindă... E seară... Plopii înșirați în zare Se sting departe - Văpăi de umbră, facle funerare La căpătâiul zilei moarte... De ce să-mi stai zadarnic împotrivă? Rămâi a mea... O, nu te zbate, dulcea mea captivă, - Rețeaua fină s-ar cutremura Și fiecare fir întins prea tare Mă doare... Că le-am urzit - păianjen solitar - Nu din argintul razelor de lună, Ci din fiorul unui vis bizar Pe care Noaptea mi-l aduce-n dar Ca să-l trăim o clipă împreună... Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Lângă țărmul tristei mări M-am oprit pe-o stâncă. Apa tremură spre zări, Verde și adâncă. Sufletu-mi, împovărat De-o iubire moartă, Se ridică ne-mpăcat Și cu el o poartă, Cum își duce greu în zbor Vulturul de mare, Peste valuri călător, Prada moartă-n gheare.. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Plop tânăr, încrustat în miezul verii, Cu ramuri vii și frunză sclipitoare, Când râul vântului te scaldă, Învață-mă să râd ca tine-n soare, Să-i sorb lumina caldă. Plop negru, încrustat în ger Și-ncremenit sub lună Cu rămuriș de zgură și de fier... Învață-mă să uit lumina verii Și-n câmp silhui Să dau tristețea mea tăcerii Și gândurile mele nimănui... Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
I [ modifică ] "Allor si mosse, ed io gli tenni dietro." Dante ... Trudit apoi, m-am așezat pe-o stâncă. La capătul călătoriei mele Se deschidea prăpastie adâncă. Și străbătând a norilor perdele Cu-nveninate ace de lumină, Sclipeau în întuneric șapte stele. Eu le simțeam arsura pe retină Și-n van mă apăram, cu fața-ntoarsă, De raza lor caustică și fină. Simții atunci că-n juru-mi se revarsă Un pal amurg ce umple de-ntristare Văzduhul mirosind a piatră arsă. Și-n aburi de pucioasă, pe cărare, Văzui venind spre mine fără grabă Un om cu nasul dezolat și mare. Părea că Cerul pe figura-i slabă A pus stigmatul dragostei și-al urii, Eternizând profilul lui de babă: Tristețe-amară-n colțurile gurii, O frunte devastată de furtună Și de-ale vremii nobile injurii. Purta pe cap o veștedă cunună Și-n ochii lui părea că, deopotrivă, Melancolia lumii-ntregi s-adună. Așa, din vasta vremii perspectivă, El cobora-n tăcere către mine, Ținând în gol privirea-i corosivă. — De unde vii și cine ești, străine? L-am întrebat, abia șoptind cuvântul. — Eu viu de unde nimeni nu mai vine... De șase veacuri m-a-nghițit pământul. Viața-mi dete vitrega Firenze, Și la Ravena mi-am găsit mormântul. Poet am fost și-n libere cadențe Cântai Amorul ce-mi robi toți anii, Din pragul tristei mele-adolescențe. Dar vrând să-mpac a' patriei zâzanii, Mărunte intrigi, lupte intestine, Cu ură grea m-au prigonit dușmanii. În crud exil, pribeag prin țări străine, Visai atunci o vastă trilogie Pe care-am prins-o-n șiruri de terține Săpate în granit pe veșnicie; Și ca o răzbunare milenară Am publicat Divina Comedie. Un op, pe care anii-l îngropară Sub comentarii sterpe și pedante, Ce-mi fac contemporanii de ocară... — Cum, tu, ești tu nefericitul Dante, Cel care-a Morții jalnice mistere Le-a evocat în rapsodii vibrante? Nu pot, Maestre, nici n-am precădere Să te slăvesc așa cum se cuvine!... Dar mult aș vrea, spre umedele sfere, În patria eternelor suspine Să mă conduci, precum odinioară Virgiliu te-a călăuzit pe tine. El, mie: — Oare, crezi că tot ce zboară, Cum zice un adagiu, — se mănâncă? Fiindc-ai scris o cronică ușoară, Nici superficială, nici adâncă, Vrei să-ți servesc acum de cicerone?... — Nici tu, Maestre, nu scriseseși încă La început, decât vreo cinci Canzone, O carte plină de elucubrații Și câteva sonete monotone. Dar lui Virgiliu i-ai intrat în grații (Adăugai, văzându-l că rezistă), — El se purta mai bine cu confrații... — Epoca voastră materialistă Mi-a zdruncinat credința de-altădată, — O-ntoarse el. Infernul nu există, Sau cel puțin eu unul niciodată Nu l-am văzut decât cu ochii minții, Orbit de-o superstiție uzată. Eu, lui: — Acestea-s roadele Științei! Concepția lui Strauss și-a lui Nietzsche, De care mi s-au strepezit toți dinții! Dar cel puțin te-ai întrebat ce-ar zice În clipa asta, dacă fără veste Te-ar auzi divina Beatrice? El mi-a răspuns placid: — Amorul este Un ce banal, prin care Firea drege A Nimicirii opere funeste; Un van instinct, de sub a cărui lege Nici microorganismele nu scapă. Eu, lui: — Atât? El, mie: — Se-nțelege!... Văzui atunci în liniște cum crapă A stâncilor întunecate blocuri Și trec plutind pe-a nopții neagră apă. Fantome prinse-n diafane jocuri Călcau mărunt văzduhul, fără tropot, Ca cei ce poartă cauciuc la tocuri. Apoi un sunet depărtat de clopot Păru că bate-n aer tarantella Și ploaia se porni cu grabnic ropot. Înfricoșat de freamătul acela Ce se-nălța vuind în vijelie, Am zis: — Maestre, să deschid umbrela? N-aș vrea să facem hidroterapie. La anii tăi, o gripă subversivă Îți poate-aduce vreo pneumonie. — Eu nu mă tem de moarte, dimpotrivă, Răspunse el, — când ai murit o dată E foarte greu să cazi în recidivă... Această vorbă îmi păru ciudată. Cuprins de-un fel de vagă presimțire, Pândii pe-ascuns figura-i nemișcată. — Nu m-ai luat cumva c-un plan subțire Mai adineaori când ziceai, Magistre, Că Iadul nu-i decât o-nchipuire? El, mie: — Văd din vorbele-ți sinistre Că-n orice caz, Infernul pentru tine Își va deschide negrele registre. Destul am încercat a-ți face bine. Ca să te vindeci pentru totdeauna, Ridică-te și vino după mine... Cu fulgere verzui creștea furtuna. Rostind aceste nobile cuvinte Prin care și-a răscumpărat minciuna, Maestrul a pornit-o înainte, Pe când, sub cer de zgură și aramă, Eu mă țineam în urma lui cuminte Precum se ține puiul după mamă. II [ modifică ] „...E caddi comme corpo morto cade." Dante "Pe-aici se intră-n brațele durerii, Pe-aici se intră-n bezna subterană, Precum afirmă Dante Alighieri. M-a conceput o-nchipuire vană, Un rafinat instinct de răzbunare, Dar m-a-ntrecut mizeria umană. Zadarnică e orice protestare. Voi, cei ce-n lume ați comis păcate, Lăsați-vă năravul la intrare." Aceste vorbe, oarecum ciudate, Citindu-le cu jumătate gură Deasupra unei porți dărăpănate, Am zis: — Intrarea pare cam obscură... N-ar fi prudent să renunțăm, Maestre? Căci la un caz cumva de-ncurcătură, Nu văd nici uși deschise, nici ferestre Pe unde teafăr să purced afară, Utilizând resursele-mi pedestre... El mi-a răspuns cu voce funerară: — De ce te porți acum ca fariseii, Au vrei să-mi faci fantoma de ocară? Privește cel puțin prin borta cheii, Să știu că nu m-am ostenit degeaba. Eu, lui: — Pardon! Așa fac doar lacheii. Începe tu! Ori m-ai luat cu graba, Să-mi scoți la urmă niscaiva ponoase? (Și-n gândul meu: "Se oțărăște baba!") Ce interes avut-ai, ce foloase, Ca să m-atragi cu vorbele-ți viclene Prin locurile-acestea dubioase? Doar știm noi că pe-aici, prin buruiene, Se află o panteră-n libertate Și alte lighioane indigene. Vrei să m-aplec din curiozitate, Și-n vreme ce nici nu gândesc cu gândul, Vrun cerber să m-apuce pe la spate?... Așa vorbii, cu ochii spionându-l; Iar la sfârșit cedarăm fiecare, Când el, când eu, să stăm privind cu rândul. Văzui atunci, aproape de intrare, Un pudel gras și plin de panglicuțe, Cu scabie canină pe spinare. O lebădă și câteva maimuțe Înconjurau dihania neroadă, Ce se lăsase moale pe lăbuțe. Cu gingiile neputând să roadă Un beefsteak crud și tare ca de piatră, El sta sugând din propria lui coadă. — Acest cățel ce toată ziua latră, Rosti Maestrul cu-a lui voce tristă, A fost un biet erou, lăsat la vatră. — Cunosc! am zis cu nasul în batistă. Dă-mi voie să-i dedic, fiindcă-i place, Această rimă impresionistă... — Vezi colo, între două vingalace, Un om cu alfabetul la spinare, Venind pe sub colină într-acoace? Acela este tipograful care, În primul tău poem, din zăpăceală, ți-a mutilat trei strofe lapidare. Atunci la borta cheii, cu sfială, Urmând ilustrei mele Călăuze, Văzui o mutră plină de cerneală: Un om trecea... Și cele nouă Muze Îl zgâriau, purtându-l sub escortă Și obligându-l să le ceară scuze. — Degeaba cauți, i-am strigat prin bortă, Să scapi de blamul negrei tale fapte! Sus, pe pământ, poetul te suportă, Dar jos te-așteaptă a lui Cain noapte, Precum a zis Francesca da Rimini, Infernul, cântul V, 107... El s-a oprit pe creștetul colinei, Înfricoșat de-această amenințare, Și, neclintită-n tremurul luminii, Statura lui s-a proiectat pe zare, Încovoiată, lungă, amărâtă, Ca un fantastic semn de întrebare... Văzui apoi o namilă urâtă, Un fel de baci cu sarica sub glugă, Ce sta deoparte sprijinit în bâtă. De propria lui umbră vrea să fugă, Dar se trezea că-n juru-i gravitează, Mânat de-o oarbă forță centrifugă. O clipă se oprea și, cu emfază, țintea-n pământ căutătura-i proastă, Apoi din nou pornea ca o sfârlează. Acest Zoil, cu proza lui nefastă, A pângărit de două ori pe lună A Venerei stea limpede și castă... Atât Maestrul apucă să-mi spună. În umbră se ivise-o albă pată, Un corp suav ca un reflex de lună... O blondă apariție-ntristată Plutea spre noi din umeda genune... Și-n întuneric, albu-i trup de fată, Îngenuncheat ca pentru rugăciune Și luminos și fin ca diamantul, Părea-ncrustat în rocă de cărbune. — Cu glas pierdut își caută amantul... Ea are-n ochi misterul nopții clare, Pe buze-Amor și-n inimă Neantul... Iubirea ei crescuse ca o floare Sub ziduri de fățarnică Gomoră, O dulce-mpătimire arzătoare: În ceasuri caste, mângâieri de soră. Sărutul ei — văpaie purpurie, Privirea — luminiș de auroră... Și-o clipă fu de-ajuns: pe veșnicie Se risipiră toate, fără urmă, Într-un fior de neagră isterie. — Destul! Destul!... Simțeam cum mi se curmă Viața-n piept, — cum vipere rebele Se zvârcolesc în inima-mi și scurmă... Și fără glas, cu capul gol sub stele, — Văzând cum iarăși piere-n fund, departe, Fantoma tristă a iubirii mele, M-am prăbușit cu brațele-ntr-o parte, Împins în gol de-o tainică povară, Cum cade omul fulgerat de moarte. Părea că peste sufletu-mi coboară O noapte liniștită și adâncă Și-n giulgii moi de umbre mă-nfășoară Apoi, cu ochii plini de visuri încă, M-am scuturat ca dup-o catastrofă Și m-am trezit din nou pe-aceeași stâncă — Pe care mă găseam în prima strofă. Balade vesele și triste (1920), de George Topîrceanu Rapsodii de primăvară - Cântec - Balada morții - Balada călătorului - Balada popii din Rudeni - Balada munților - Pastel - Rapsodii de vară - Broaștele - Acceleratul - Sfârșit de vară - Rapsodii de toamnă - Balada unui greier mic - Catrene - Manon și Des Grieux - Balada chiriașului grăbit - Noapte de mai - Noapte de iarnă - Singuri - În drum - Noapte de toamnă - Romanță - Păinjiniș - Epilog - Distih eroic - Infernul


content:
Mă cerți mereu, dar nu sunt eu de vină, Ci numai ochii, — ochii tăi, vecină, — Că ți-am făcut potecă prin grădină... Adeseori tu lași la geamuri storul, Și ușa ta e-nchisă cu zăvorul, Dar tot mai viu s-aprinde-n mine dorul! Și tot mai des mă poartă necuratul Spre zâmbetul din ochii tăi, cu sfatul Pe care-l țin ispita și păcatul. De dorul tău, de dragul suferinței, Când amăgit mi-oi pierde rostul minții, — Tu vrei să-mi las și frații, și părinții? Să leg acum ce nu se mai dezleagă, Să ispășesc viața mea întreagă Păcatul greu că mi-ești atât de dragă? Decât să fug cu tine-n largă lume, Ori singur eu, să nu-ți mai știu de nume, — Mai bine-mpacă-mi dragostea cu glume. Zâmbind să-mi vindeci inima rănită, Păstrează calda ochilor ispită, Dar nu mai ține ușa zăvorâtă! Că tu ți-nconjuri viața cu zăvoare Și clipele de-acum le lași să zboare, Când duclea tinerețe-i trecătoare... De ce nu vrei să lași în prag veșmântul De datini grele ce-mi ucid avântul, Că nu ne-ar ști nici vântul, nici pământul! Când umbra nopții cade peste vale, Tu să m-aștepți în pragul casei tale, C-un văl ușor pe umerele goale. Să vin, când luna nopților măiestre, Frumoasă ca o fată fără zestre, — Se uită lung și tainic prin ferestre... Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Unui confrate Tu nu-nțelegi, Zoile, râsul meu... Într-un oraș din asfințit, departe, Cu mult negoț și știutori de carte, Trăia pe vremuri un sărman evreu, Anume Baruch... Fire de elită, În lume viețuind ca-ntr-un pustiu, — Știa să taie sticlă poleită Și toți nerozii îl credeau geamgiu. Dar timpul suflă limpede ca vântu Și Moartea le-a grăbit metamorfoza: Pe toți făcându-i una cu pământul, A transformat pe Baruch — în Spinoza. Tu nu cunoști, Zoile, gândul meu... Din tine-ntreg tu faci literatură. Oferi în studiu mica ta structură, Naiv și comic, ca un crustaceu. Ești tulbure, dar fundul ți-i aproape; Aveam și eu (pe când mă dam pe gheață) Obscuritatea ta — de suprafață, Și profunzimea ta — de două șchioape. Iar azi lirismul meu e clar, vezi bine, Căci tuturor își dăruie secretul, Dar ca să poți citi cândva în mine Tu nu-mi cunoști, Zoile, alfabetul. Zadarnic dar ne-amestecă vultoarea, Noi nu putem urma același țel... Și dacă totuși ți-am făcut onoarea Acestor aspre stihuri de oțel, — Când îmi citești poemele și proza Gândește-te la geamul lui Spinoza. Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Muza Ridică-te, poete! Ia-ți lira și suspină. Poetul Dar n-am nici gaz în lampă, nici praf de zacherlină. Muza Ridică-te, poete și cântă când îți spun! Poetul N-ai prea găsit, o, Muză, momentul oportun! Ca fata când e prinsă în zbuciumări secrete, Mă-ntorc și stau o clipă cu fața la părete, Apoi pe partea dreaptă din nou și iar tresar... L-am prins! Am prins inamicul. Un singur exemplar Din câți m-atacă noaptea, cu hotărârea fermă Să-mi perforeze toată sărmana epidermă! S-a isprăvit cu tine, făptură săltăreață! Eu nu pot să justific obscura ta viață, Ci doar mă uit la tine și indignat mă mir De unde-ți vin aceste instincte de vampir, Această-nverșunare nebună, fără scop? De ce exiști? Și care destoinic Mizantrop Te-a inventat? Răspunde-mi, căci dacă mă decid Să te trimit ad patres ... Muza Devii insecticid! Și stingi într-însul raza eternă de lumină Ce tremură în toate tiparele de tină, În forme vii de floare, de om și de insectă... Poetul Pe tine nu te mușcă.... Muza Pe mine mă respectă. Poetul O, da, tu ești abstractă... Dar eu, sărman poet, De câte ori nu blestem că sunt așa concret. De-aș fi și eu ca tine un mit, un artificiu, Aș ignora desigur acest infam supliciu. M-aș regăsi cu tine în propriul meu mediu, As crede că din viață mă aflu în concediu. Muza O, mai încet! Poetul Răspunde, platonică amantă, De ce mi-ai pus în mână o pană diletantă? Muza Să-mbraci în haină nouă simțirea ta bogată, În versurile tale o inimă să bată Și lacrimi, din obscura durerii adâncime, Ca niște diamante să strălucească-n rime. Cultivă stilul simplu și epitetul rar, Apoi, uimit tu însuți, trimite la tipar O carte amuzantă și plină, ca un stup, De cugetări subtile... Poetul Pardon că te-ntrerup, Dar simt că iar mă-nțeapă... Muza În forma ideală, Impersonal arată-ți durerea personală Și-n sfera artei pure, uitîndu-te pe tine... Poetul Vrei să-m expun amorul și inima-n vitrine? Să pângăresc în lume secretul meu tezaur, Să-mi trâmbițez iubirea în trîmbițe de aur? Și când în juru-mi crește o larmă ne-ntreruptă De voci îndurerate și strigăte de luptă. Eu să rămân deoparte, cu ochii cătră stele, În turnul de ivoriu al visurilor mele? Mai bine piară-n germen imaculatul tom. Muza Dar nu uita, poete, că ești poet. Poetul Sunt om. Muza Pardon! Te rog, dă-mi voie... Poetul Polemică deșartă: Eu simt că iar mă-nțeapă! Muza Vreau artă pentru artă. 1910 Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Locuința mea de veră E la țeră... Acolo era să mor De urât și de-ntristare Beat de soare Și pârlit îngrozitor! Acolo, când n-are treabă, Orice babă Este medic comunal. Viața ce aci palpită E lipsită De confort occidental. Nu există berărie, Nici regie... Doar un hoț de cârciumar Care are marfă proastă Și-o nevastă Ce se ține c-un jandar. Când te duci pe drumul mare La plimbare, Este praf de nu te vezi. Trec, mișcând domol din coadă, Spre livadă Ale satului cirezi. Și te poartă sub escortă O cohortă De țânțari subțiri în glas, Înzestrați la cap c-o sculă Minusculă Cu pretenție de nas... Când se ia câte-o măsură, Lumea-njură Pe agentul sanitar Și-l întreabă fără noimă: — Ce-ai cu noi, mă? Pentru ce să dăm cu var?... Ale satului mari fete Fără ghete Ies la garduri pe-nserat... (Am văzut aci-ntr-o noapte Niște fapte Care m-au scandalizat!) Lângă foc, o babă surdă Și absurdă Spune, ca și alte dăți, Tot povestea cu Ileana Cosânzeana, Plină de banalități. Doarme-apoi adânc comuna... Numai luna Galbenă ca un bostan Iese, mare și rurală, La iveală, Dintr-o margine de lan. Când și când un câine urlă Ca din surlă... Carul mare s-a oprit Suspendat, ca un macabru Candelabru, Peste satul adormit... Dar în zori încep cocoșii, Păcătoșii, Ca să facă iar scandal, — Să te saturi de viață Și dulceața Traiului patriarhal! D-aia zic eu, prin urmare, Vorbă mare: Că de-acuma, să mă tai, Nu-mi mai trebuie-altă cură În natură, Să mă duceți cu alai! Meargă pictorii la țară Ca să piară De căldură și de praf! Mie dați-mi străzi pavate, Măturate, — Dați-mi cinematograf! Ca un fluture pe floare, Beat de soare, Pentru ce să mor așa? Nu mai vreau țărănci naive, Primitive... Mie dați-mi altceva! Dați-mi, dați-mi strada-ngustă Unde gustă Omul viața mai din plin Cu trăsuri, femei cochete Și cu fete Încălțate cel puțin! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Oștile păgâne pasă la hotare. Mihai-vodă șade la o masă mare. Căpitanii-n juru-i beau, se veselesc, Când deodată-n sală intră-un sol turcesc. — Padișahul nostru m-a trimis la tine Să-i plătești tributul ce i se cuvine!... Mihai-vodă tace. Oaspeți, mare-mic, Cu onor din teacă spedele-și ridic. Luna varsă raze dulci și auroase, Căpitanii-și scutur coamele pletoase. Iat-acum se scoală doamna-i tinerică Rumenă, suavă ca o zambilică. Sub hlamidă-i saltă rotungioru-i sân, Crini și garofițe pe-al ei chip se-ngân, Părul pe-a ei frunte joacă grațios, Ochii cu tristețe cat-acum în jos: — Unde este timpul cel de altădată Când Mihai Viteazul știa să se bată? Cela ce-n primejdii stă și se gândește Inamicii țării jugu-i pregătește. Pentru tron, mărire, dulcea-i soțioară Gata-i să se ducă și-n locu-i să moară! Doamne, tu ai dreptul s-o abandonezi, Dar nu ai pe-acela plângând ca s-o vezi, Du-te, mori în luptă, dulcele meu mire, Că de nu ești vrednic, plec la mănăstire! Atunci Mihai-vodă se scoală deodată Și spre sol întoarce fața-i gândurată: — Mergi și spune celui care te-a trimis Că Mihai Viteazul ochii n-a închis. Au voiești pe țară biruri noi a pune? Au vrei să iau pielea de pe Națiune?... Padișahul vostru, fără de-nconjor, Vrea să nimicească p-acest brav popor. Dar mai bine piară dacă i-a fost dat, Decât cu rușine, mic și atârnat! Și zicând acestea, ia o bardă-n mână, Iute strânge-n juru-i armia română Și cu ea de-a valma, făr' să zăbovească, Sfarmă și respinge armia turcească. Chiar și Sinan-Pașa, plin de umilinți, A căzut în apă și-a pierdut doi dinți. Iar Mihai Viteazul, după două ceasuri, Nalță-o mănăstire și trei parastasuri! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Dorm câmpiile-n lumină. Peste pacea lor senină Cade soarele-n apus. Un convoi s-arată-n zare... Crește-ncet pe drumul mare Și cum vine tot mai tare Pulberea se-nalță-n sus. Vin țiganii!... Fără veste Pe la porți răsar neveste, Satul se deșteapt-acum — Când prin văl de praf subțire Începură să se-nșire Cară mici cu coviltire Scârțâind încet pe drum. Trec flăcăi cu urși în lanțuri. Câinii, deșteptați din șanțuri, Latră fără să-i asmuți Și orbiș s-aruncă-n cete, — Dar flăcăii largi în spete, Cu ochi mari, cu negre plete, Calcă mândri și tăcuți... Vine-apoi pestrița gloată Cu gospodăria toată. Caii slobozi, fără frâu, Duc merindele-n spinare Și se țin pe lângă care, Iar vătavul stă călare Cu harapnicul la brâu. Sar copiii goi și strigă, Cer la poartă mămăligă, Babe frânte din mijloc, Iar țigăncile cu gura Întețesc harababura Când îți umplu bătătura Să-ți ghicească din ghioc. Vin mișcând din șold alene Cu privirile viclene Și cu sânii arși de vânt, De la sudul tainic, unde Soarele-ndelung pătrunde Bronzul formelor rotunde Stingherite de veșmânt... S-a oprit lâng-o poiată Un țigan răzleț de ceată, — Ochii-i fug după găini... Strâns își ține-acum vioara Și, cum trece ulicioara, Fac în urma lui ca cioara Toți copiii din vecini. Mai încolo, pe-o mârțoagă, Dintr-o gură de desagă Atârnată de oblânc, Fără scâncet, cu sfială, Iese negru la iveală Numai cât o portocală Un căpșor mirat de țânc. Lume pe la porți se-ndeasă. Chiar și doamna preuteasă Și-a lăsat gherghefu-n pat Și-și păzește-n prag odaia. Crește-n uliți harmalaia Când domoală trece laia Cătră margine de sat. ................ Și s-au dus... Pe câmp, pe drumuri, Pale străvezii de fumuri Se ridică-n depărtări. Limpede-asfințit coboară; Crezi că-n uriașa-i pară Un oraș întreg, o țară Arde dincolo de zări... Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Într-un an, cândva-ntr-o vară, Nu știu unde, în ce sat, Un ovrei mergând cu marfă Într-o curte a intrat. Și cum intră el pe poartă Cu bagajul la spinare, Hop, îi sare înainte Un dulău urât și mare. „Ce să fac acum? se-ntreabă Bietul Ițic supărat. Dacă strig să vie omul, Pân’ să vie — m-a mâncat! Dacă plec pe poartă iară, — Aș pleca eu bucuros, Dar dulăul e în stare Să m-apuce pe din dos... Nici încolo, nici încoace, Eu mai bine stau pe loc; Și-am să-l iau cu vorbă bună, — Chiar așa să am noroc!" — Moi Grivei, zic zou, ascultă, De când umblu eu pe jos N-am văzut în toată lumea Un cățel așa frumos! Mă mai duc la târg eu, lasă, Ți-oi aduce un covrig. Ce folos ai dacă latri? Parcă-ți iese vrun câștig? Moi Grivei, tu ești cuminte, Ce-ai cu mine de-mpărțit? Am venit la badea Gheorghe, — Ei și ce-i dac-am venit? N-am să stau un an la dânsul, Plec îndată la haham... Dar dulăul se repede Și mai tare: Ham! ham ham! — Stai pe loc! Ai-vei mi-e frică! Ci păcat că n-am o pușcă! Badi Gheorghe, badi Gheorghe, Ieși afară că mă mușcă! Badea Gheorghe iese-n ușă, Dă c-o piatră după câine Și-apoi zice: — Nu te teme! Ține-ți inima, jupâne! Nu știi vorba românească De la moși-strămoși lăsată, Că un câine care latră Nu te mușcă niciodată? — Știu proverbul — zice Ițic — Că-l avem și la ovrei, Știu prea bine... dar e vorba Dacă-l știe și Grivei! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Cuprins 1 Unei fosile 2 Bustului meu 3 Răspunsul micilor funcționari 4 Răspunsul cometei 5 Sonete 5.1 La cinematograful mut 5.2 Sonet teatral 5.3 Un romantic 6 Sahara Unei fosile [ modifică ] De-atâtea ori noi ți-am făcut ovații, Ți-am pregătit mândria ta pedantă. Salută dar sinteza ambulantă A celei mai nebune generații! Căci la atâtea mari evenimente Eu am luat o glorioasă parte: Doar am avut principii conștiente Și capul spart la 13 marte! Nu vezi ce iute mă deprind cu zborul? Aeroplanul visurilor mele Vertiginos mă duce către stele, Cum îl ducea pe Blériot, motorul. Iubesc și cânt!... Nepăsător cultiv A sufletului gratuită zestre, — Căci eu sunt tânăr și-mi bat joc, maestre, De prognosticul tău definitiv. Tu ai ajuns de mult fatalul termen Și te-a orbit sterila ta splendoare; Eu port în suflet durerosul germen Al operelor mele viitoare. Bustului meu [ modifică ] Tu, "cap de studiu", mobilă intactă, Discret tovarăș de proiecte mari, Tu reprezinți persoana mea abstractă, — Un alter ego fără ochelari. Și laolaltă noi trăim ca frații... Dar vezi tu cât de nebulos apare Destinul tău, prematură-ntrupare A tainicelor mele aspirații! Când mă cuprind presentimente rele Mă uit la tine, mosafir posac, Și nu știu dacă voi putea să-ți fac Un piedestal din visurile mele... Ori mă voi stinge ca un foc de paie Și voi pieri cum piere-n lume totul, Ori te răstoarnă slujnica cu cotul Când va veni să scuture-n odaie. Dar dacă scapi de-o moarte-așa brutală Și dacă eu mi-oi face datoria, Atunci e obligată primăria Să-ți dea și ție-un loc în capitală. Nemuritor și rece ca metalul, Deși nu ești decât un "plagiat", Vei fi mai mândru, mai apreciat Și mai iubit decât originalul. Zâmbind vei sta pe negru piedestal Împodobit cu litere de aur, Și trei țărănci enorme de metal Îți vor întinde trei cununi de laur. Iar eu, obscurul, eu acesta care De două ceasuri stau în fața ta Cu mâinile vârâte-n buzunare, — Eu voi muri și toți mă vor uita. Căci omul are partea cea nedreaptă: El cântă, râde, suferă, iubește, Adoarme-apoi și nu se mai deșteaptă, — Pe când poetul supraviețuiește... Răspunsul micilor funcționari [ modifică ] Da, aveți dreptate: noi o ducem prost, Țăcănim întruna la mașina Yost. Înnegrim hârtie, forfecăm cupoane, Urmărind cu ochii tinere cucoane Care trec pe stradă... Sunt trăsuri și lume, Pretutindeni zgomot, soare cald și glume. Vremea parcă-și merge mersul în galop Și aspectu-și schimbă ca-n caleidoscop. Iar noi stăm deoparte... Asta ni-i viața! Tot mereu aceeași, seara, dimineața: Slujba, facultatea, birtul și chiria, — Peste tot apasă, grea, monotonia. Da, ni-i tristă soarta și de nimeni plânsă. Însă... Să trăiască salvatorul „însă"! Seara, când cad leneși fulgii de zăpadă, V-ați oprit vreodată la un colț de stradă, — Când lumini la geamuri, vesele, pe rând, Una după alta se aprind, și când „Centrul" își trimite către mahalale, În amurg, prisosul farmecelor sale? E o-nvălmășală, un popor de fete Rumene, vioaie, sprintene, cochete, Care trec grăbite, chicotind în șoapte. Au în ochi lumină și-n privire noapte. Blonde ucenice, oacheșe modiste Trec uitând pustiul ceasurilor triste, — Cine le pricepe zâmbetul fugar? Numai oropsitul mic funcționar! Cât îi par de calde hainele subțiri, În văpaia unei tainice priviri! Un cuvânt, o șoaptă ce de-abia se-ngână, Mai târziu o caldă strângere de mână, — Până când alături ei se duc, perechi, Și se pierd în noaptea ulițelor vechi... Da, ni-i tristă soarta, domnule A. Mirea, — Dar avem Iubirea! Dar noi suntem tineri, noi avem speranțe! Când ne-nchidem visul în obscure stanțe (Nu știți că noi facem și literatură?) O, atunci se schimbă vitrega natură: Ne-amintește teancul de hârtii albastre Cât de larg e cerul visurilor noastre: În biroul umed soarele coboară, Foarfecele cade, fantezia zboară, Țăcăne mașina ritmul unui vers... Voi atingeți culmea, noi suntem în mers. Răspunsul cometei [ modifică ] Regret că mă-ntrerupi din cale Cu interviul dumitale, Dar iată, mă opresc o clipă Să-ți dau răspunsul meu în pripă. V-am salutat odată sfera, Acum vreo zece mii de ani, Când astronomii de pe Terra Erau de-abia orangutani. (Flammarion era gorilă, Și bietul Newton, diplodoc, Camil era de-abia cămilă, Iar Duică... nu era deloc! El de-abia azi, când scrie proză, Se află în metamorfoză Și se transformă tare greu: Aspiră-acum la cimpanzeu.) De-atunci, prin negrele stihii, În noaptea largă și profundă, Am rătăcit cu zeci de mii De metri pe secundă, Și diafană m-am ivit, Din periodă-n perioadă, Ca fulger blond încremenit Să-mi desfășor spectrala coadă Pe cerul nopții la zenit... Planetele cu sateliții, Purtîndu-și mîndre paraziții, Mi-au dat portretul prin gazete Și m-au fixat mii de lunete... Dar, gata să-mi găsesc mormîntul În vreun sistem de constelații, Am revenit zburînd prin spații, Căci nu disprețuiam Pămîntul. (De-ați fi în cer ca mine voi V-ați minuna întotdeauna Cum globul ăsta de noroi Se vede luminos ca Luna...) Și-aveam de gînd — ca un simbol De milenară simpatie — Cu cel din urmă-al meu ocol Să ne unim pe veșnicie Într-un fantastic carambol. Și măritându-i neagra humă Cu luminosul meu adaos, Într-un aprins vîrtej de spumă Să ne rostogolim în haos. Dar cînd văzui ce... porcărie (Să-mi ierți cuvântul) ați făcut, Cât sânge-a curs din neghiobie Pe bietul vostru glob de lut, — Ca spaimă, la perihelie Din zborul meu m-am abătut Și nimbul clar și trena lungă Ca o eșarfă de lumină Mi le-am ferit să nu le-ajungă Vreun strop întunecos de tină. De-atunci, iubitul meu, îmi vine De supărare și rușine Să fug...cu coada-ntre picioare Prin spații interplanetare Și să mă mistui în neant. Mă duc... Adio! Salutare! Să-mi scrii: Uranus, poste-restante. Sonete [ modifică ] La cinematograful mut [ modifică ] Se face beznă. Tremurând apare Pe pânza albă, fără nici o cută, Un domn cu cioc... Zâmbește și salută Jur împrejur pestrița adunare. E un salon în care toți discută Și râd mereu. E viață, e mișcare — Dar nici un zgomot... Fermecată pare Societatea asta surdomută. Cuiva, din sală, i-a scăpat un ban. Ușor, întoarce capul indignată Madama care cântă la pian. Alături o cucoană se frământă, A enervat-o liniștea ciudată Din lumea „celor care nu cuvântă"... Sonet teatral [ modifică ] Te urmăresc cu ochii toți bărbații. O ploaie de priviri sentimentale S-abat asupra frumuseții tale Și toate-i fac erotice ovații. Ce fericit e soțul dumitale! El în antracte stă de conversații... De-aș fi, ca el, stăpân pe-atâtea grații, Eu aș pleca la cele trei semnale. Mă-întorc, frumoasa mea necunoscută, Și ochii mei din umbră te salută De câte ori se-ntunecă lumina. Dar ochii tăi n-au prea băgat de samă Că-n pieptul meu se-ncepe-o nouă dramă, Cînd a căzut definitiv cortina. Un romantic [ modifică ] De două ceasuri tremurând în stradă, Cu ochii plini de mută resemnare, Își face planuri extraordinare Și-n mintea lui rostește o tiradă. „Poftim la geam, sublimă arătare! De-ai auzi tăcuta serenadă, Te-ai apleca ușor pe balustradă Ca să trimiți în vînt o sărutare." El speră încă... Poate, cine știe, De la distanță, prin telepatie, Va-nfiripa cu ea un dialog. Dar inima-i se strânge ca-ntr-un clește, Pe când vardistul trece și-i șoptește C-un zâmbet straniu: — Circulați, vă rog!... Sahara [ modifică ] Eu nu mă duc la cinematograf. În suflet port o lume minunată, — Tablouri vechi, pe care niciodată Nu le pătează muștele de praf... Veneția, Bosforul, Niagara, Brazilia, Eghipet, Dardanele, Fiorduri, munți, priveliști din Sahara Ies rând pe rând din noaptea minții mele. Sahara!... Uite, vreau să fac o probă, S-aduc Sahara chiar la mine-acasă: Mut scaunul beteag de lângă masă Și stau așa, cu spatele la sobă... S-a ridicat grozav temperatura!... Pe galbene nisipuri arzătoare Un palmier încremenit în soare Visează lung... Abia suport căldura. Mi-am rupt în coate hainele de dril. Pe drumul ăsta lung cât Ramajana, De-o săptămână mergem cătră Nil... A poposit în oază caravana. Înmărmurit în farmecul acesta De mii de ani, Pustiul pare mort. Cămilele și-au pregătit siesta Și rumegă culcate lângă cort. Iar noi, în tihnă binecuvântată, Gustăm, de formă, câteva curmale. (Sunt învățat cu mesele frugale De când trăim în zona temperată.) Apoi o mreajă de senzații rare M-adoarme-n cadrul vastei acvarele, Când urmăresc pe gânduri cum dispare În depărtări o turmă de gazele. Vânat ar fi, — dar cine să-l împuște? Din cer coboară voluptoasa lene. La capul meu, c-un eventai de pene, Un sclav buzat mă apără de muște. Nu simt nimic... și mi-i atât de bine La umbra palmierului culcat... Aș vrea... aș vrea acuma... Ce păcat Că n-am luat pe draga mea cu mine! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
V-a doborât alături deopotrivă Amarul trudei fără de hodină. La căpătâiul vost' într-un opaiț, Domol clipește-un sâmbur de lumină. Din cetățuia strălucirii, luna Și-a pogorât sfiala prin fereastă, Ca să vegheze așternutul mașter În care doarme trudnica nevastă. Biet mucenic neistovit al pâinii! La sânul ei, îți luminează luna Un prunc de-o zi, învăluit în scutec, Ce te-a-nfrățit cu ea pe totdeauna. Tu simți chemarea gliei milostive Și te-mpresoară o nădejde sfântă... Ca un prinos de cuminecătură, O rază rece bine-vă-cuvântă, Domol pe fruntea pruncului se frânge Și rostul ei v-aduce o solie: Că-n el trezi-va-nfricoșatul vifor Al judecății care va să vie. Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Multiscusita minții limbă Nu-mi spune clipa năzdrăvană Ce mi te-a scos de mult în cale, Ființă mașteră și vană! Uitat-am ziua și văleatul Ce-au înfrățit pe vremi, odată, A mele stihuri de aramă Cu proza ta cea nesărată. Iscoditor, cu ochii tulburi, Bicisnic făcător de rele, Te-ai agățat odinioară De haina strălucirii mele. Și te-am răbdat să-mi stai alături Și nime n-a putut să știe Amarul ce l-am tras cu tine În scurta noast' tovărășie. O, blestemată fie clipa Când ai purces apoi în țară Ș-ai cumpărat tipografie Să-mi faci revista de ocară. Să-mi porți Luceafărul prin lume, În cap cu proza ta neroadă, Cu acțibilduri pe spinare Și cu notițe slabe-n coadă. Din pieptul zbuciumat de patimi Eu simt cum lava și-o revarsă Cumplita vorbelor năvală, Potop păgân pe buza-mi arsă. Și nu știu, nu găsesc în pripă Destule vorbe-nfricoșate, Cu smalț de fulgere albastre, Să ți le sparg în cap pe toate! Ce-ai făcut cu-a tale Proaste combinații? Unde-s cititorii, Unde-s abonații, Păcătosule, răspunde: unde-s abonații? Nu știu ce mă ține Să nu-ți stric eu planul, Să vezi numai stele Verzi ca leușteanul, Numai stele și... luceferi verzi ca leușteanul! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Romanța automobilului [ modifică ] Păzea! Păzea că trece-n goană, Aleargă, Vâjâie ca vântul, Și dacă n-ai urechi normale te face una cu pământul! El vine drept din arsenalul Progresului uman Modern, Să te trimată-n bezna rece a Absolutului etern. Păzea! Că trece-n zbor copilul civilizației extreme Și zvârle-n aer trei semnale, — Trei versuri mici Din trei poeme Pe care trei poeți deodată În trei orașe le-au cântat, — Un leit-motiv, Trei note scurte, cu timbrul galbenului mat. Dar cine poate să priceapă Simbolul celor trei semnale Ce conturează-n spațiu Albe Și verzi Intenții criminale? Păzea, că e iresponsabil, El are flacări în artere Și te pălește fără veste cu patruzeci de cai putere! Pufnește, Zbârnâie, Se-ntoarce Și lasă-n urma lui, pe drum, Miros albastru de benzină Și nori de pulbere Și fum... S-a dus, Adio! Poate-acuma deja comite alte crime, Pe când în urma lui se scoală din praf Infirmele victime, — O hecatombă de cadavre Pe-altarul nobilului Sport, Gesticulând cu indignare, din drum, — Iar tu ești primul mort Care-a-nviat... Și scuturându-ți de praf în soare macferlanul, Suspini în urma lui: — Degeaba! Te face marț Aeroplanul! Romanță autumnală [ modifică ] Ploaia tristă și banală, Ploaia obsedantă, Ploaia Care pastișează clima de pe Alpi Și Himalaia, Ploaia cade verticală din cerescul alambic Și sfidează paciența trecătorilor: Pic-pic... Cu vedenii de umbrele ce se-nchid Și se deschid, Resemnat primești în față proiectile de lichid. Când și când, pe pălărie Simți un ropot de cascadă, — Cântă streșinile toate... Iar în jurul tău, pe stradă, E-o obsesie galantă de picioare și frou-frou, De dantele, De jupoane Și ciorapi de la „Bon-Gout"... De trei zile Firmamentul desfășoară peste noi O imensă zdreanță udă cu largi pete de noroi. Pe mizeria terestră a foburgului umil De trei zile cerul varsă lacrimi mari De crocodil... Plouă! Plouă ca-n Parisul lui Verlaine... Din loc în loc, Te insultă modestia unor ghete fără toc. Mai departe, Când coboară din cupeul ei grăbită, Până sus zărești dessous-ul unei doamne Din elită, — Iar pe strada animată ca la cinematograf Ploaia zugrăvește-n aer sârme lungi de telegraf. Romanța gramofonului [ modifică ] Eu sunt un genial amestec De Poezie Și de Proză, Eu sunt extrema întrupare și ultima metamorfoză A Spiritului, care luptă de zeci de veacuri să supuie Materia Din care zilnic își modelează o statuie... Eu sunt un sarcofag de note îmbalsamate, Un album În care-o primadonă moartă Dă Gratis Un concert postum. Prin mine mor — ca să renască — Vibrații pentru mai târziu, Eu sunt ce n-am fost niciodată Și-un sfert din ce era să fiu! Un capelmaistru invizibil comandă pâlniei sonore Trei game ultraviolete Și alte trei, multicolore, — Pe când bagheta lui ocultă, Bătând frenetica măsură, Înscrie notele în aer pe-o-nchipuită partitură... Eu sunt un mecanism precoce, Sunt o cutie ventrilocă, Un fericit concurs de piese cu acțiune reciprocă: Șuruburi, Ace, Manivelă, Sunt arcul primului avânt, — Trompetă, Placă, Diafragmă Și... dracu știe ce mai sânt!... Pornesc metalice acorduri Și-n ritmul unui danț romantic Se-nalță, Cresc tumultuoase, ca o tempestă pe Atlantic, Apoi coboară, se-ntretaie și mor încet Ca un ecou Produs de zborul unei muște În cavitatea unui ou... Dar placa se-nvârtește-ntruna Ca un perpetuum-mobile. Pe ea și-au imprimat scheletul un șir de sunete Fosile Prin care oamenii de mâine Vor ști cum fluierau străbunii... Căci, ce e placa? E un zero în exercițiul funcțiunii. O suprafață cântătoare. Un ghem de note. O tipsie Pe care doarme o romanță căzută în catalepsie. E o spirală fecundată de vârful unui ac virgin. Carusso, Patti, Batistini Și tragicul Șaliapin. Eu sunt... Dar nu! Antichitatea mi-a-mprumutat un nume straniu Din trei silabe — Frontispiciul nemărginitului cavou... Eu sunt Trecutul care geme Cu rezonanța unui craniu În golul căruia Viața își cântă ultimul ecou. Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Cuprins 1 Scamatorul 2 Pagliaccio 3 Samson și Dalila 4 Testamentul unui poet cunoscut Scamatorul [ modifică ] Întinde brațul... Și, din pălărie, Ca prin minune-ncep acum să iasă Un porumbel, un iepure de casă, Cutii, panglici, o-ntreagă florărie. Dar, hocus-pocus, binișor o lasă Cu gura-n jos... E altă boscărie: De sub joben apare-o farfurie C-un șnițel bine garnisit, pe masă. Așa, mereu... Și vulgul cască gura La cel ce pare c-a învins Natura, El concurează pe copiii Muzii. El, din nimic, îți dă fripturi și poame Și, totuși, rabdă uneori de foame... E fabricantul nostru de iluzii. Pagliaccio [ modifică ] O zi nefastă m-a adus pe lume În veacul vostru de melancolie. Durerea mea — prilej de veselie, Și cugetarea mea — un lanț de glume... Nu pentru biata-mi inimă pustie Și nici de dragul gloriei postume, Ci pentru voi am făurit anume Strălucitoarea mea filozofie. Eu pretutindeni caut în viață Prilej de râs la fiecare pas — Și-adesea plâng sub fardul de paiață... Dar când tristețea cearcă să mă prindă, Mă-ntorc atunci cu fața spre oglindă Și râd, nebun, de propriul meu nas. Samson și Dalila [ modifică ] Samson vorbi cu glas adânc: — Știu bine Că-n sărutarea asta care-nșeală Ai plănuit vânzarea criminală, Că voi cădea și voi muri prin tine. Dar nu te-alung. E patima fatală Mai scumpă decât viața pentru mine... Și adormi, strângând-o lângă sine. L-a biruit o curtezană pală! L-a dezmierdat, l-a adormit cu sila, — O, veacuri viitoare, contemplați-i!... O clipă numai a cuprins-o mila, Dar aplecându-și trupul plin de grații, Zâmbind i-a smuls un fir de păr, Dalila, Și-a suspinat pe gânduri: — Oh, bărbații!... Testamentul unui poet cunoscut [ modifică ] Din cel ce sunt acum o jumătate E cât p-aci să zboare către stele... Las dracului necazurile mele Și-un post vacant la "Contabilitate". Las dragii mele scumpa libertate, — De azi încolo poate să mă-nșele. Nepoților le las instincte rele, Dușmanilor, o dragoste de frate. Las doamnei Șvarț în urma mea "un nume" Și-n loc de bani — supremă mângâiere — Un geamantan cu opere postume. Și plec râzând de propria-mi durere, Că tuturor vă las această lume... Dar tuturor vă zic: la revedere! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Dormi, frumoasa mea! De-acum Noaptea luminoasă Ca o undă de parfum Năvălește-n casă. Luna clară din neant Pune pe covoare Străluciri de diamant Și mărgăritare. Ea privește ca-n extaz Bluza ta lejeră Și pantofii de atlaz Lângă etajeră. Și trecând prin buduar, Raza-i ce se rumpe Luminează un lavoar Cu flacoane scumpe... Luna toarnă pe parchet Blonde tuberoze Și-ți dezvăluie discret Sânurile roze, Când dantelele din pat Tremură-n lumină Pe culcușul tău curat De olandă fină... Dar visările ce trec, Ca să te dezmerde, ți-au aprins la cap un bec Cu lumină verde. Din oglinzi piciorul fin Pe mătasa moale Se răsfrânge ca un crin Cu nuanțe pale. Dormi! Amorul rafinat Cheamă deopotrivă Spre minciună și păcat Gura ta lascivă. Dormi, frumoasa mea! Eu stau În extaz, la poartă: Ești făptură vie, sau Operă de artă? Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Mărire ție! Îngeri și imnuri de urare Străbate-vor văzduhul gătit de sărbătoare Și firea picura-va din larg de zări albastre Prinos de bunătate pe sufletele noastre. Te văd biruitoare, minunea mea senină, Și trâmbițe și harfe în drumu-ți de lumină, Cu binecuvântare sporind a noastre plângeri, Striga-vor pentru tine din corul cel de îngeri Cântări de biruință spre-a cerului solie. Au cine fuse omul ce plânse în pustie? Mărire ție, albă și palidă crăiasă! Din slavă, heruvimii s-au pogorât să țeasă Cu fire diafane hlamida ta de rază, Și-n ceasul înfrățirii te binecuvântează. De unde vii și cine cărările-ți arată? Văzduhul se-nfioară și fruntea-nseninată, În valuri de lumină acoperind trecutul Nădejdii de mai bine care-mi întinde scutul, De-a pururi, preacurată, cu raze te-ncunună Sub pulberea uitării. Mărire ție, lună! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Ieșind de la o șezătoare literară din Galați, unde se citise și o epigramă de Nigrim, prietenii m-au rugat să improvizez ceva. De ce e tristă luna oare În noaptea asta? Da, ghicim: A ascultat la șezătoare O epigramă de Nigrim. Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Când suspini pe la ferestre Întristate madrigale, Luna-i veselă, maestre, Ca... chelia dumitale! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Maestre dragă, ce mai vrei? Nigrim ți-a spus un adevăr Încât îți vine să te iei Cu mâinile de... păr! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Talentul vostru-n adevăr S-a mărginit numai la păr, Dar toată strălucirea mea Nu stă-n chelie, ci sub ea! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
În orașul de provincie banal unde niciodată nu se văzuse vrun papagal, la colțul străzii pe maidan a apărut un cort. (Nu se mai văzuse așa ceva de-un an.) La intrare sta-n picioare un om mort și o flașnetă țipa indiscretă melancolii de amurguri pustii, pe când o femeie cochetă, cu pantaloni verzi și cu ciorapi, ținea în mână o cravașă ca o baghetă și făcea semne ca să îndemne din cale să intre niște soldați la animale. (Mai era acolo și o maimuță indecentă.) Atunci trei copii cu nasul murdar de pe maidan, a scos fiecare din buzunar câte un ban și madama le-a dat câte-un bilet... Cerul se făcuse la apus violet. Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Ploaia [ modifică ] A venit întâi un nor călător și-a acoperit ca fumul o jumătate de cer și soarele. Eu mi-am dezgolit picioarele și-am pornit încet pe drumul care duce la pădure. Toți copacii au început să murmure. Mai târziu un fulger a spart pântecele cerului. Copacii și-au încetat pesemne cântecele și picături de culoarea fierului au căzut. Sub coroana palmieruui se făcuse-aproape noapte. Eu însă, cu inima strânsă, am mâncat smochine coapte și-am tăcut. Întoarcerea fiului risipitor [ modifică ] Eu, tată, am plecat și te rog să nu fii supărat, căci dac-aș fi rămas n-ai fi tăiat acum vițelul cel mai gras. Am colindat flămând pământurile, și m-au bătut în față vânturile, și m-a pârlit soarele, și m-au durut picioarele... Acum te văd și-mi pare bine, așadar te rog să nu te uiți urât la mine — că plec iar. Eu sunt stâlpul de care inima ta se razimă. Poruncește să-mi aducă niște poame și o bucată mai mare de azimă, că până s-o frige vițelul mor de foame... Phi! câte lucruri ciudate am văzut pe unde-am trecut. De vreo două ori am fost chiar slugă și-am păzit o turmă de râmători. Dar stăpânul m-a luat la fugă: Zicea că eu am știut că femeia pe care-o luase tocmai din Idumeea se ținea cu un vecin (stăpânul meu avea șaptezeci de ani cel puțin). Și m-a bătut cu un băț uscat de măslin. Vai, tată, prin câte locuri am umblat! Dar să știi că nicăieri nu te-am uitat, ci de câte ori vedeam pe alții stând la masă, eu m-am gândit: „Ce bine trebuie să fie-acum acasă!" Și-am venit. Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Stelele clipesc întruna Călătoare-n infinit. Ceru-i luminos și luna Chiar acum a răsărit. Peste-a nopții feerie Adie vântul încetinel. Compunând o poezie Gândul meu zboară cătră el!! Totul doarme prins de vraje Farmec blând misterios Numai eu mai stau de straje Ah, cât este de frumos! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Glob rătăcitor de stâncă rece, tristă ca mormântul, Fiică stearpă a-ntâmplării, lună, soră cu pământul, În zadar de mii de veacuri, tu cu raze-mprumutate Fermecat-ai paraziții uriașului tău frate! Arc văpsit pe bolta rece de-un penel muiat în aur, Solz zvârlit din coada unui legendar ihtiozaur, — Câți săraci din lumea asta, când lucești în noaptea tristă, N-ar voi să fii monedă, să te lege-ntr-o batistă? Sloi de-argint ce se topește în azurul dimineții! Veșnic te-au iubit amanții, veșnic te-or cânta poeții Lăudând în osanale mincinoasa ta splendoare, Dar tu vei rămâne veșnic rece și nesimțitoare. Apariție banală ca un fund de farfurie! Talere cu două fețe! Cap de monstru fără trup! Orologiu fără ace! Nastur de manta! Chelie! Felinar! Conrupătoare de minore! Cantalup! Cum poți tu privi de veacuri globul nostru de argilă Și atâta suferință, — fără să te stingi de milă? Pieri în noaptea neființei, rece simbol de minciună, Piei și lasă-ne mai bine cerul nopții fără lună! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Aș vrea cu tine să mă duc departe, La Polul Nord, sub cerul de opal, Când gheața mării clare se desparte În blocuri plutitoare de cristal. Desfășurând culorile-i spectrale, S-ar înălța deasupra noastră ca un fald Dantela aurorii boreale, De purpură, de aur și smarald. Banchiza albă ne-ar așterne-n față Covoare de omăt imaculat. Și-n adăpostul mic, scobit în gheață, Am arde-un foc de spirt denaturat. Din larga-mpărăție de zăpadă, S-ar aduna fantasticul norod Al nopților polare, să ne vadă: Urși albi, de vată — foce mari, de glod... Iar când natura-n soare nou învie Și când văzduhul nu mai e opac, Într-un bazin de sticlă argintie Ar licări oglinda unui lac. Acolo-n apa-i calmă și albastră M-aș duce-n zori de ziuă să mă scald Și cât ar fi de frig, iubirea noastră M-ar face să-mi închipui că mi-i cald! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Eu niciodată nu pot fi de vină... Când plouă sau e cerul înnorat Și mor pe straturi florile-n grădină, — Să știi că numai tu ești vinovat. Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Aseară, prin grădina amorțită, Din tufe de pelin cu frunze mici A apărut în taină un arici, — O mică vietate ghemuită. Copiii l-au zărit de pe cerdac Cum se mișca domol pe sub gutui, Și toți au alergat în jurul lui. Iar el a-ncremenit pe loc, posac, Cum îl prinsese vremea pe cărare, — Ca o perniță sferică în care O fată rea, ca să se joace, A-nfipt o sumedenie de ace. Băteau copiii din vătrai și clește, Dar el tăcea, săracul, ca un pește, Și doar fiori de groază, când și când, Treceau pe trupușorul lui plăpând... Am alungat copiii să se culce Și-n înserarea limpede și dulce Ce se lăsa din cer încetinel, Am stat acolo, singură cu el. Și mă-ntrebam pe gânduri: Oare, cum A fost făptura-i la-nceput de lume? Din care veacuri înecate-n fum Porni el oare, ca un scai, la drum, Să se oprească-n dreptul meu anume? Ce vânt vrăjmaș și mohorât Ca pe-un măcieș pitic l-a scuturat, De-a mai rămas dintr-însul doar atât: Un ghem de spini, ostil și speriat? O fi având el oare pui? Mă-ntreb, deși nu pot pricepe: Cum sug ei oare, fără să se -nțepe În ghimpii lui?... Când a simțit că-i singur doar cu mine Și nici un dușman dinspre casă nu mai vine, A scos cu frică de sub el Un bot timid și mic, ca de cățel, Și cu instinctul lui obscur A explorat terenul împrejur. Și-abia ciulindu-și țepile pe spate, — Pe sub petunii grele de parfum, Atras de noapte și singurătate Și-a căutat încet-încet de drum... S-a mai oprit în magheran o dată Ca sub îndemnul unei tainice porunci, Apoi a dispărut pe sub poiată... Și nu l-am mai văzut deloc, de-atunci... Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
În orașul nostru putrezit în ceață Unde toată ziua cântă catirinci, Au murit cinci oameni într-o dimineață Și i-au dus la groapă, morți, pe câteșicinci. După-aceea alții s-au pornit să moară, Care mai de care, câte doi pe ceas. Din locuitorii vii odinioară Nu se știe bine câți au mai rămas. Dar așa se-ntâmplă regulat când plouă, Moare ici o babă, dincolo un domn. Ceilalți îl îngroapă pe la ceasul două, Ca să nu-l trezească liniștea din somn. Merge-ncet cortegiul funerar prin ploaie, Nimenea nu-l roagă să mai stea un pic. Și pe strada lungă trec trăsuri, tramvaie, — Rudele, spăsite, calcă după dric. Ceilalți, pe de laturi, toți își văd de treabă, Unul la catedră, altul la proces. Rareori din treacăt se oprește-o babă, Și pe urmă pleacă după interes. Doar în deal, departe, la Eternitate, S-a pornit un clopot ca să-i indispună... Bate-a deznădejde și-a pustietate, I-auzi cum mai bate, I-auzi cum mai sună... Ca un glas de moarte singur în furtună, Sună lung să spună zării-ndepărtate C-a uitat, pesemne, ce-a avut să-i spună... I-auzi cum mai sună, I-auzi cum mai bate... Dar nu se oprește nimeni să-l audă, Și la noapte, târgul, încă populat, O să-și ducă-n spate atmosfera udă, Ca și cum nimica nu s-ar fi-ntâmplat! Ca și cum nimica nu s-ar fi-ntâmplat... Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Tristeți de după-amezi ploioase Și de nostalgice obsesii, Când stai cu storurile trase Și-aștepți să vie ora mesii... Tristeți de străzi pustii și mute, Cu ziduri vechi și cu fațade De edificii cunoscute În care nu știi cine șade... De domicilii spațioase Cu flori la geam și cu salon, Din care pe la ceasul șase Auzi urlând un gramofon... Tristeți adânci de guvernante Ce nu știu bine românește Și de flașnete ambulante Cu papagal care ghicește... De cartiere suferinde, De uși cu lacăte-n verigi Și de dugheană care vinde Fitil de lampă și covrigi... Tristeți de goarnă funerară, Melancolii de cățeluși Uitați de cineva pe-afară Să scheaune pe lângă uși... Tristeți romantice de fată Cu nasul lung și demodat, Și de odaie mobilată În care-a stat un magistrat... Tristeți adânci de pui de mâță Zvârliți pe undeva, prin scai... De copilaș urât, de țâță, Uitat de maică-sa-n tramvai... Tristeți de garduri invalide, De porți ieșite din țâțâni, De doici care-au rămas gravide Și-acum li-i frică de stăpâni... De ordonanțe fără leafă Și de trăsură cu un cal Și cu scapetul ras la ceafă... Tristeți de bâlci provincial, De panorămi, cu-o ferestruică Și cu-o maimuță roasă-n dos, Ce-ar semăna cu domnul Duică De-ar fi oleacă mai frumos... Tristeți de cioară-mbătrânită Ce stă așa, pe-un vârf de pom, Și de fântână părăsită În care s-a-necat un om... Tristeți pustii, molipsitoare... De ce mă urmăriți mereu Și, fie ploaie ori ninsoare, Vă țineți scai de capul meu?... Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Tu care mă citești cu voie bună, Necunoscut prieten inocent, Tu vei muri la noapte, peste-o lună Sau peste zece ani, — indiferent. Un mare potentat ce stă departe (Și nimeni nu-i mai mare decât El) Te-a osândit nevinovat la moarte, Rostind sentința-i fără drept de-apel. Și dacă, liber ca într-un ospiciu, Te lasă încă-un pic să mai respiri, O face doar așa, dintr-un capriciu: Tu nu poți evada pe nicăiri. Zadarnic l-ai ruga, că nu te-aude, Zadarnic te-ai piti, te-ai face mic. La EL nu merge cu protecție, cu rude; Nu te salvează nimeni și nimic... Tu vei muri și-n urma ta ograda Va sta sub soare-a doua zi la fel. Și factorul postal va trece strada, Lătrat de-aceeași jarvă de cățel. Apoi pe-aceeași stradă solitară Vor trece îndrăgostiți pe-nserat, Visând în fiecare primăvară Un vis pe care și tu l-ai visat. De dimineață-aceleași servitoare Vor scoate așternutul pe balcon, Și fiecare doamnă, la culcare, Va da pe nas cu cremă „Tokalon"... Iar tu, ca o momâie-ncremenită În fundul gropii umede și reci, Vei sta privind în bezna nesfârșită Cu ochii ficși, întunecați și seci. Nu vei vedea apusurile roșii, Nici nu vei ști de-i noapte ori e zi. Și-n veci de veci tu nu vei auzi Cum cântă-n soare, peste tot, cocoșii... Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Ajuns acum la pragul tău, mă iată. Cremene dură, mă putui în pisc Să mă găsesc prin stânci și să mă isc Din pulbere, cu glezna-nsângerată. Îngerul tău merinde nu-mi prea dete. Eu însă niciodată din bărdace N-am fost băut fără să-mi fie sete, Nici am mâncat vrodată ce nu-mi place. Grădina florile și le-a deschis Care-o făceau să-mi amăgească drumul Cu ispitiri de rouă și de vis. Eu am lăsat în urma mea parfumul. Vrui, Doamne, să te pipăi pe spinare Și mai de-aproape să-ți dau ghes Cu recea mea-ncruntată întrebare: De ce nu vruși să mi te-arăți mai des? Dar caprele-amintirilor și iezii, Care mă duc să cad întru ispită, Și-au risipit prin iarbă căcărezii Și mi-au lăsat livada părăsită. Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Printre cimbru și susai, Fir plăpând de păpădie Nalță, greu, în vârf de pai, Un bănuț de floare vie. Norii lungi, pe sus, de plumb, Nu-l ghicesc dintre urzici, Soare galben, cât un bumb, Răsărit pentru furnici. Doar fărâma de pământ, Care-l știe și cunoaște, Îi păstrează chipul sfânt Când un bou, trecând, îl paște. Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Pe pieptarul veșniciei Sumedenii negi de foc, Galbeni, strugurii tăriei Se răsfiră și se coc. Lumea-și culcă fruntea-n poală, Purecată de profeți, Sub lumina siderală Ce se scurge prin pereți. Dar în fiecare noapte Limba ei, suind pe zid, Amăgită linge lapte Din tărie, agurid. Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Ușure, prin leșia dimineții, La ceasul când se iscă precupeții Am fost lovit din trecere o babă Ce se ivise-n calea lumii, slabă. Gândul, rămas în urma mea, O a ghicit zicând pre ea: În două surcele de vreasc să se facă Picerele tale, făptură buimacă. Plesni-ți-ar timpanul, Să n-auzi când trece traivanul. Să uiți la cetanii tipicul Și psalmii în zi de Crăciun. Să n-ai după masă tutun. Să-ți pută buricul. Vedea-te-aș în vreo fițuică Pus cu litere de-o șchioapă. Curge-ți-ar pe-o nară țuică, Pe cealaltă numai apă. Lăuda-te-ar Bogdan-Duică Și pupa-te-ar Popa Iapă! Răstoarne-se cerul, să-ți cadă-mprejur Tăria sfărmată în cioburi de-azur. Pornească-se vântul, când somnul începe, La cap să-ți necheze o mie de iepe. Stihia, deasupra, să macine-n gușe Ninsori de funingini și ploi de cenușe. Să latre la tine, căzut în noroi, Zăvozii furtunii cu coada vulvoi. La urmă și munții, sculați în picioare, Cu labele-n șolduri pornind fiecare, Pe creștet să-ți calce, făcându-te turtă, Să nu se cunoască genunchii de burtă. Pe tine, jivină de mare valoare, Te blestem s-adormi de-a-n picioare Și când vei cerca să mai scrii vreo sudalmă, Să-ți fete un șoarice-n palmă. La fund, călimara aproape uscată Să aibă și-o muscă-necată Și stropi de negreală zvârlind pe hârtie, Penița crăcită să nu vrea să scrie. Un dinte să-ți crească, de cremene lungă Întors către lume să-mpungă, Iar altul, de cocă și moale, atins, Să-l simți că te doare-ntr-adins... La urmă, o droaie de tipuri nefaste, Profund imbecile și vag pederaste, Să-ți strâmbe-n neștire ținuta și graiul, Și-n uliți să crească alaiul Vârtej petrecându-te-n cale Păcate, măscări, osanale. Iar tu, piază-rea, Nu te depărta De prin preajma sa. Dă-i în ochi albeață, În păr mătreață, În nas roșeață, În inimă un ceas rău. În piept o scoabă Și-n pat o babă. Fă din el păpușe, Să-l strivească-n ușe Fată jucăușe: Să-i smulgă urechea și țâțele, Să-i curgă prin coate tărâțele, Stuchi-l-ar mâțele! Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
<poem>...Astfel corabia-n fugă plutea cu ușoarele-i pânze Doldora pline de vânt, peste noianul de ape. Singur pe navă prudentul Ulise privea cu-ntristare, Cât ți-i oceanul de larg, zările fără catarguri. Căci părăsind pe frumoasa Calipso cea aprigă-n șolduri (Pentru că nu-i mai plăcea) și navigând la-ntâmplare Trei săptămâni împlinite departe de țărmuri, eroul Nu mai zărise de-atunci dulce obraz de femeie... Cum, la sfârșit de ospăț, muritorul aruncă la mâțe Restul juncanului fript, fără să-i treacă prin minte Că mai apoi flămânzind cerceta-va-n zadar să găsească O bucățică de zgârci ca să-și astâmpere foamea; Astfel eroul simțise de-amor că lehamite-i este Cât l-a avut din belșug lângă Calipso, iar astăzi Jalnic striga peste valuri de dorul histericei nimfe Care-l ținuse captiv, ca să-l iubească cu sila: „Cine m-a pus să te las și să plec pe pustiile ape Fără să știu încotro, nici până când rătăci-voi? Valul ușor clipotind îmi aduce zadarnic aminte Sunetul glasului tău, blondă și dulce Calipso! O, ce neghiob am putut într-o clipă să fiu de-a lăsare, După himere-alergând, nimfa cea grasă din mână! Geaba umblat-am atâtea pământuri și mări depărtate, Asta să-mi fie de-acum pentru-nvățare de minte..." Deci cam în chipul acesta plângând cu bărbată strigare Bietul Ulise gemea, gata să sară în valuri. Cel ce cu agera-i minte sub zidul troian născocise Gloaba cea mare de lemn care-a pătruns în cetate [1] , Nu era-n stare acum, la strâmtoare fiind, să găsească Vai! nici un mijloc onest pentru-a scăpa de ispită. Nobilu-i trup se zbătea, legănat de mișcările navei, Pradă destinului orb și nemiloasei Ananghi... * Dar din lăcașu-i divin de pe vârful Olimpului falnic, Fiica mărețului Zeus, Pallas-Atena-nțeleaptă, Cea care-i poartă de grijă la orice nevoie, îl vede Cum rătăcește pe mări, singur — cu mâna pe cârmă... Iată-așadar că din valul adânc răsărind fără veste, Ca un agil cufundar, fiica lui Cadmus cea mică, Ino, cu trupul gingaș s-a ivit scuturându-și în soare Părul ei galben și ud leoarcă de apă amară. — O, nestatornice fiu al bătrânului rege Laerte! Ce curioase idei vin să-ți întunece mintea? Oare puține răbdări păn-acum pribegind îndurat-ai, Ca să te-arunci în adânc pentru o treabă ca asta?... Când mă gândesc ce de nopți a tânjit Penelopa cea castă După doritul ei soț, care stă gata să piară, Nu pot răbda să te știu la-ndemână, prin apele mele, Fără să-ți dau ajutor, mare fiind filantroapă! Iat-am venit să-ți aduc așadar un colac de salvare, Numai atâta mă-ntreb — dacă ți-a fi pe măsură... Zise și-n chip de pretext îi aruncă o mică eșarfă. Iar încercatul erou, făr-a-i întoarce cuvântul, Grabnic s-apleacă spre nimfă și cât ai clipi o ridică De subțiori din ocean — sus pe covertă, trăgând-o... * Unde zglobii împrejur clipotind se-nălțau curioase, Nava plutea ușurel, fără pilot în lumină. Valuri fugeau după valuri spre țărm depărtat călătoare, Cerul era liniștit — marea pustie și verde. [1] Lucruri expuse pe larg în traducerea dlui Murnu, Harnicul nostru tălmaci care-a tradus Iliada, Carte ce fu mintenaș premiată cu premiul cel mare, Pentru că suntem un stat eminanente agricol... (n. a.). Parodii originale (1916), de George Topîrceanu Homer: Chinurile lui Ulise - Alfred de Musset: Noapte de august - Al. Depărățeanu: Vara la țară... - Dimitrie Bolintineanu: Mihai Viteazul și turcii - George Coșbuc: Țiganii - Th. Speranția: Câinele ovreiului - A. Mirea: Caleidoscop - O. Goga: Mucenicii - O. Goga: Vade retro... - I. Minulescu: Trei romanțe pentru mai târziu - M. Codreanu: Sonete parnasiene - Mircea Dem. Rădulescu: Nocturnă - I. U. Soricu: Închinare - Cincinat Pavelescu: Epigrame lui Nigrim - Nigrim lui Cincinat - Un anonim din Craiova lui Cincinat - Cincinat lui Nigrim & comp. - Adrian Maniu: Menajerie - N. Davidescu: din Cântarea Omului - O domnișoară de pension: Misterul nopții - Un începător de talent: Apostrofe la lună - Otilia Cazimir: Vis alb - Otilia Cazimir: Strofa risipită - Otilia Cazimir: Ariciul - Demostene Botez: Prohod - Demostene Botez: Tristeți provinciale - Demostene Botez: Cobe - Tudor Arghezi: Psalm - Tudor Arghezi: Menire - Tudor Arghezi: Utrenie - Tudor Arghezi: Blesteme


content:
Mult onorate doamne, Distins auditor! La festival când vine, tot omul e dator S-asculte, înainte de partea amuzantă, O conferință lungă și foarte importantă. Conform acestei date sinistre, așadar, Avem între culise un conferențiar, Un om cu greutate, un personagiu mare... Să nu luați aceasta drept o amenințare! Dar ca să nu planeze asupra noastră vina C-am neglijat programul, — persoana cu pricina E gata să vă țină, un ceas și jumătate, O conferință gravă de specialitate. Cum, nu vă pare bine? De ce v-ați întristat? Mai așteptați o clipă, că doar n-am terminat. Pe de-altă parte, însă, găsind că-i anormal Să vă chemăm la teatru... ca s-adormiți în stal; Că somnul, în aceste condiții verticale Ș-atât de izolate, nu face cinci parale; Că nimene nu poate pretinde nimănui Să-nghită festivalul cu conferința lui, — Din spirit caritabil și din filantropie, Știind mai dinainte ce toată lumea știe, Cu voia dumneavoastră ne-abatem de la modă Și-n loc de conferință, veți asculta o odă. Prea onorate doamne, Distins auditor! Subiectul odei mele e-atât de-ngrozitor Că biata-mi Muză, albă de spaimă și uimire, Când i-am cerut concursul, în loc să mă inspire, S-a dat pe lângă ușă, a pretextat ceva Și-a dispărut... adio! M-a părăsit așa, Cu călimara plină de noapte și de proză. E vorba de bacterii și de tuberculoză, E vorba de bacilul lui Koch... Precum vedeți, Un subiect anume făcut pentru poeți! O, nu vă fie teamă... și dracul este negru Când stă să-l zugrăvească un iconar integru, Dar... ici un pic de galben și dincolo puțin Albastru... și pe gură o dungă de carmin, — Cu toate c-adineaori părea insuportabil, Din drac urât și negru devine acceptabil. (Dar nu fac oare zilnic cucoanele — și ele — Cam tot același lucru pe propria lor piele? Ba fac așa chiar domnii — de genul femeiesc...) Bacilul despre care aș vrea să vă vorbesc Se află-aici în sală... știu bine că m-ascultă, Dar nu vrea să-și trădeze prezența lui ocultă. Intrarea n-a plătit-o fiindcă-i mititel, Dar unde-i lume multă acolo e și el! Incognito ca regii și nepoftit pătrunde În orice fel de casă; îl întâlnești oriunde: În berării, pe stradă, la cinematograf; Îi place să se joace cu alți bacili în praf; Se duce la plimbare cu trenul, cu tramvaiul, Și peste tot se ține de bietul om ca scaiul, În fabrică, la școală sau pe trotuar hai-hui, — Dar peste tot își vede de-afacerile lui! Își dă ades pe credit persoana lui culantă Cu o scadență lungă, când nu e... galopantă, Regia de tutunuri îi face mult rabat; La băuturi spirtoase e cointeresat; Din orice-abuz profită... La pândă, invizibil, În lupta mare-a vieții e mic, dar e teribil — Și chiar atunci când pare că doarme, e deștept, La primării el este, , consilier de drept" Și, tare-n atmosfera comunelor urbane, E cel mai mare dușman al speciei umane... Prea onorate doamne! Când țin acest discurs, Dac-ați vedea că intră în sală-aici un urs, N-ați năvăli afară prin uși și prin ferestre Utilizând cu toții resursele pedestre? De ce? Fiindcă-i mare și foarte fioros... Bacilul lui Koch însă e mai primejdios! Dar fi'ndcă nu se vede și fi'ndcă e prea mic, Nu sperie pe nimeni... Să judecăm un pic. De-ar fi cât Himalaia ori numai cât aluna, Când știi că te omoară, mic-mare nu-i totuna? Să-mi spuneți dumneavostră: ce importanță are Când un tâlhar te-mpușcă, dacă e mic sau mare? O fi el mic, bacilul... da-i rău! Pe lângă el, O biată matahală de urs e ca un miel. Câți oameni mor, de pildă, în fiecare țară Mâncați de urși? Trei-patru... Pe când această fiară, Acest vrăjmaș de moarte al genului uman Atacă și distruge pe fiecare an Nu zece, nu o sută... ci mii și mii de vieți, Ci zeci de mii și sute de mii de tinereți" Că judecându-l după isprăvile lui crunte Și după lăcomie, apare cât un munte! Un monstru, un balaur încolăcit în spațiu Ce-nghite fără milă, înghite cu nesațiu Și tot nu-i mai ajunge, tot nu mai e sătul... * Cu voia dumneavoastră, l-am insultat destul. Ar fi acum momentul să-l punem sub o lupă Să știm: ce formă are și cu ce se ocupă? După savanți și medici ca doctorul Argon, Bacilul se prezintă sub formă de baston... Dar bolnavii, săraicii, spun doctorului Ciucă, Că lor li se prezintă sub formă de măciucă! Ce-i el de fapt? Un zero, un fel de vârcolac Nici cât un ou de muscă, nici cât un vârf de ac, — Ceva așa, cilindric... Regret că nu găsesc O cretă și-o tabelă ca să vi-l zugrăvesc. — S-a zis că face parte din regnul vegetal, Dar eu nu cred... fiindcă nu-mi pare natural Să fie din aceeași familie cu floarea, Să fie văr cu macul și rudă cu cicoarea, Cu gingașa mimoză, cu palidul narcis... Ar însemna că-și face familia de râs! Nu, nu prea are alură de plantă — dimpotrivă: Ați întâlnit vreodată o plantă agresivă? Văzut-ați dumneavoastră o floare sau un pom Să sară din grădină și să se dea la om? Ori ați putea concepe vreun fel de ciupercuță Ce stă să se răpeadă, când nimeni n-o asmuță?... Dar, în sfârșit, s-admitem că scârba asta mică Ar moșteni-n caracter ceva de la urzică, — Nu prea importă regnul din care face parte Cât mai cu seamă felul cum știe să se poarte. Distruge-n organisme țesuturile vii; Se instalează în trupuri firave de copii; Îl poartă-n nas și-n gură aproape-orice persoană. Dar el preferă pieptul de fată diafană (Deși nu-i prea rezistă nici cei mai mari atleți). Și — curios! — el are de mult pentru poeți Un fel de slăbiciune... s-ar zice că anume Îi place să distrugă ce-i mai de preț pe lume!... De obicei, trăiește la umbră. Scos la soare, Devine melancolic și, câteodată, moare. Dar nu întotdeauna. Uscat ca o mumie, Ades, de supărare, el cade-n letargie, Devine colb, se-nalță pe-un strat de aer moale, Plutește-n atmosferă... și dând mereu târcoale În jurul nostru, iarăși găsește un cotlon Și căpătând viață — devine iar baston! Savanți-l studiază făcând din el culturi, — Un fel de gelatină... un soi de răcituri Pe care stau microbii ca-n sânul lui Avram Și se-nmulțesc acolo în voia lor... Uitam! El dragoste nu face. Cu omul în contrast, Bacilul lui Koch este surprinzător de cast. Dar cum se înmulțește atunci? Prin ce minune? — Prin sciziparitate sau prin diviziune: Se rupe-ntâi în două... apoi se face-n patru... Și-n nouă luni e-n stare să-ți umple acest teatru Cu fii, nepoți, nepoate, și socri mari, și frați, Și veri, și verișoare, și cuscri, și cumnați, Că nici un fel de babă (de-a lor) n-ar fi în stare Să-ți spună a cui este și câte neamuri are! * Prea onorate doamne! Doar câteva cuvinte, Și-am isprăvit... (v-asigur că nu mi-am pus în minte Să vă servesc bacilul lui Koch o noapte-ntreagă). Cum toată lumea știe, microbul se propagă Prin aer, prin contactul cu un bolnav în casă, Prin lapte și prin carne de vacă ofticoasă, — Dar mai ales sărutul, când cade pe-un teren Prielnic, răspândește agentul patogen. Deci n-ar fi rău, fiindcă prudența e de aur, Să vă feriți din calea acestui mic balaur Și orice om cuminte să cugete mai des Că n-are nici o grabă și nici un iteres Să moară de ftizie... Că poate să-și aleagă o altă maladie Sau poate să-și dea singur în cap c-o cărămidă, În caz când existența îi pare insipidă; Dar dacă-i place viața și soarele, atunci E bine să respecte aceste vechi porunci, Pe care medicina de-un veac i le prescrie Și dumenalui se face mereu că nu le știe: Să nu stai toată ziua vârât cu nasu-n scripte, Iar laptele și carnea — să fie bine fripte. În orice alimente și-n orice băutură Să puneți acid fenic — nu mult: o picătură... Și cel puțin o dată la două săptămâni Tot omul să se spele pe față și pe mâini... La poștă sau la gară (și-n orice loc murdar) E obligat tot omul să scuipe-n buzunar, Că pe podea nu-i voie decât în caz de boală... Iar când te duci la teatru sau intri în vreo școală Și aerul de-acolo îți pare echivoc, E mai recomandabil să nu respiri de loc... Acei ce au bronșită sau tuse măgărească, De semenii lor teferi grozav să se ferească! Să nu-și mai piardă noaptea cu lucruri nepermise, Să țină toată iarna ferestrele deschise Iar vara să se ducă la aer, la Sinaia, Să steie-nchiși în casă, c-afară-i udă ploaia... Pe lângă asta-i bine, când suferi de-anemie, Cu propria ta viață să faci economie. De nu vrei ca la urmă să te trezești mofluz, Evită surmenajul și orice fel de-abuz, Rărește-o cu tutunul, mai lasă băutura!... Iar dacă, din păcate, vrei să-ți apropii gura De epiderma unei persoane din elită, — Oricât ar fi persoana accea de grăbită, La locul ce urmează să fie sărutat Să dai întâi c-o cârpă muiată-n sublimat. Ori, ca să fiți mai siguri de viață, eu vă zic: Nu sărutați nici mână, nici gură, nici... nimïc!


content:
Prin ce ținuturi rătăcești Pribeagă? În care grotă din povești Ai hibernat — o vară-ntreagă? O, Muza mea cu nasul mic Și coapse fine, Abia sculptate din nimic, De ce te-ai dus de lângă mine?... ți-am prins în părul inelat Vreo floare artificială? Te-am ofensat Cu vreo metaforă banală? Ori mi-ai bătut vreodată-n geam Și, spionând perdeaua trasă, Te-ai supărat că nu eram Acasă?... Vrei poate macii din livezi Pe toți cu mâna ta să-i scuturi? Sau te distrezi Cu pălăria după fluturi? N-ai adormit cumva pe-afară Și te-ai trezit sub un umbrar, Îndrăgostită de-un măgar Ca-n Visul unei nopți de vară? Cu Demonul lui Lermontof Te-i fi-ntâlnit și ți-a fost frică?... Nu ți-a intrat cumva-n pantof O pietricică? (De-aceea-mi iese șchiop și mic Un vers, în fiecare stanță... Vezi, tot m-ai inspirat un pic De la distanță!) Ori m-ai zărit vreodată stând Cu Muza altuia? Se poate. Le-am spus cuvinte dulci, pe rând, La toate... Dar n-am făcut-o pe furiș Cum fac confrații mei cu tine, Ci pe afiș Mi-am spus păcatul la oricine, Și confidențele, tu știi, Le-am dat pe față, tale-quale, Într-un volum de Parodii Originale... Oricum, de-o fi ca-n viitor Să placă stihurile mele, Las mărturie tuturor Că n-ai colaborat la ele. Că singur m-ai lăsat să scriu O carte-ntreagă fără tine... Și dacă totuși mai târziu Te vei întoarce lângă mine, Nici nu te-alung, nici nu te-mpac, Ci-n fundul călimării crunte Muind un deget, am să-ți fac Un benghi în frunte! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Mi-ai dăruit, frumoasă doamnă, o călimară de argint Cu două guri întunecate, ca două porți de labirint, Prin care gîndurile mele s-or afunda neștiutoare Și-adesea n-or găsi ieșire din bezna umedă, la soare. Cu două guri ca de fîntînă, din care ultimul meu vis, Scanfandru mic, privind cu spaimă spre fundul negrului abis, Va încerca, zădarnic poate, s-adune înșirată-n salbe Recolta de mărgăritare a viitoarelor nopți albe. În călimara asta nouă roiesc ca fluturii imagini Ce vor cădea cîndva inerte, pe cîmpul alb al unei pagini, Închipuiri neplăsmuite și gînduri negîndite încă Pe care stropul de cerneală le-nchide-n noaptea lui adîncă, Cuvinte șterse peste-o clipă, fantome de idei defuncte, O ploaie miniaturală de-accente, virgule și puncte - Și-acele arabescuri pe care-o vagă fantezie Sau numai mîna mea distrată le zugrăvește pe hîrtie. În ea, tăcute și smerite, stau viitoarele regrete Alături de bilanțul zilei și de adresa unei fete; Scrisoarea de condoleanțe pe care, poate, o voi scrie Unui amic în doliu după o rudă care încă-i vie; O epigramă inedită; figura unui tip ridicol, Pe care nu-l cunoaștem încă; un titlu mare de articol Asupra unei chestii care va fi de actualitate Cu siguranță, peste-o lună sau peste-un an și jumătate, - Și toate cifrele arabe stau, de la 1 pîn' la 9, Amestecate și stupide, în călimara asta nouă... În cupa ei de întuneric dorm viitorul și prezentul, Cuvintele cu care, poate, îmi voi începe testamenul; O poliță abia schițată, un madrigal, o amintire A unei clipe viitoare, - sau o poemă de iubire Pe care voi ceti-o, poate, atras de noapte lor bizară În ochii tăi cei mari și negri ca două guri de călimară... Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Câmpul alb, ca un cearșaf, Până-n zări se desfășoară... Sus pe-un stâlp de telegraf, S-a oprit din zbor o cioară, Nemișcată-n vârf de par Ca o acvilă pe-un soclu, Oacheșă ca un hornar Și macabră ca un cioclu; Neagră ca un as de pică, Sub nemărginitul cer; Singuratică și mică Cât o boabă de piper; Gârbovă ca o feștilă Într-un cap de lumânare; Ca o mutră imobilă De harap cu nasul mare, Dar sinistră și pârlită De la coadă până-n plisc, Ca o pajură trăsnită Într-un vârf de obelisc; Încrustată-n atmosferă Ca un ou de ciocolată; Amărâtă și stingheră Ca o prună afumată; Cu alura interlopă Ca un muzicant în frac, Cuvioasă ca un popă Și smolită ca un drac; Demnă, ca un om celebru; Mistică și fără chef Ca un basorelief De pe-un monument funebru; Încomodă-n soare, ca Un gunoi în ochi; nefastă Ca un chibiț ce-ți stă-n coastă La un joc de bacara; Suspendată ca o notă Pe un portativ gigant; Slută, ca o hotentotă Părăsită de amant; Mică-n mijlocul naturii Ca un fir de praf de pușcă; Neagră cum e cerul gurii La un câine care mușcă; Cruntă ca o vânătaie Cauzată-n match de box; Ca un bulgăre de cox Care-a stat o noapte-n ploaie; Resemnată, ca-n vitrină O reclamă pentru vulg, Și ușoară ca un fulg De funingine-n lumină; Tristă ca un crep de doliu În văzduhul diafan, — Ca un punct aerian Pe-al zăpezii alb orgoliu; Stranie ca un ponos Al priveliștii de cretă; Solitară și cochetă Ca un cuc de abanos; Neagră, ca o muscă-n lapte, Și fantastică-n contur, Ca un miez adânc de noapte, Cu lumină împrejur; Fină ca o acadea De țiței topit la soare; Prinsă-n falduri de ninsoare Ca un fiong de catifea; Ireală, ca un duh Cu penajul ei feeric, — Ca o cupă de-ntuneric Răsturnată în văzduh; Gravă ca o rugăciune Și posomorâtă ca o Figurină de cărbune Cu nuanțe de cacao; Tragică, ca o emblemă A obștescului sfârșit; Sumbră ca o anatemă Arucată-n infinit; Mută-n liniștea câmpiei Ca un bloc de piatră arsă, Ca un ghem de beznă toarsă Din fuiorul veșniciei, — Atârnând de bolta goală Ca un uger de catran Unde pruncii lui Satan Vin, plângând, să sugă smoală; Piază-rea, ca un blestem Azvârlit așa-ntr-o doară Creatorului suprem, — Și banală... ca o cioară! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Vis albastru al Naturii! Cum se-nalță-ncet din sfera Pământeștilor combustii, spre azur, Spre Infinit, Cu podoabe ireale decorează atmosfera Anunțând Nemărginirii opera unui chibrit. Colonade fără număr leagă cerul cu pământul Și-n ogeagurile albe stau înfipte... Dar acum Peste case, ca o mare de lumină, trece vântul Spulberând arhitectura colonadelor de fum. Din cădelniți și din pipe prin văzduh se întretaie Fum albastru de tămâie Cu fum galben de tutun, Ori plutește-n trâmbe albe peste câmpuri de bătaie Fumul sângelui și-al morții, Fumul gurilor de tun... Alteori, din mari dezastre izvorăște ca un fluviu, Dar cu aceeași nepăsare îl primește cerul trist: Din incendiile Romei, Din Stambul Sau din Vezuviu, Din altarele lui Buda sau din templele lui Crist. Orientul își înalță fumul greu de mirodenii: Visul pagodelor albe și-al fachirilor gângavi. Miazănoapte, ceața deasă care-nchipuie vedenii, Iar Apusul, fum de fabrici, Jertfa turmelor de sclavi. Sus, în spații reci, adună cataracte de zăpadă. Lungi corăbii, la hotarul infinitului, străbat Altitudini glaciale care-amestecă grămadă Cu buhai de pe Negoiul aburii din Eufrat. Sunt acolo scări înalte, străvezii ca floarea spumii. Dar cu ochii către ele, în zadar aștepți mereu Să se clatine azurul din catapiteazma lumii Și pe treptele de marmur să coboare Dumnezeu... Fum! Învăluie pământul ca să-l apere de soare. Fum! Cu-ncetul ne cuprinde și ne strânge ca un zid Și ne-năbușe de veacuri în rotundă închisoare Cu ferestre de lumină care nu se mai deschid. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Spre apusul de jăratic Cu livezi scăldate-n aur, Trece-un nour singuratic Alb și mare cât un taur. Iar în urma lui s-abate, Gata-gata să-l ajungă, Un țânțar cu coada lungă Și cu aripi nemișcate. Crește-n asfințit pojarul. Dealurile stau s-adoarmă. Norul tace, dar țânțarul Umple liniștea de larmă... Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Din cerul mat, încovoiat pe zare Ca un imens cuptor de porțelan, Un soare imobil și diafan Trimite raze perpendiculare. Orașul "adâncit ca-ntr-o visare", Cu tot aspectul lui cotidian, E bântuit în fiecare an De felurite boli imaginare. Prin atmosfera plină de insecte, Vin de departe adieri suspecte: Se furișază molima perfidă... Trag storul la fereastră și, de frică, Simt inima cum mi se face mică Cât un microb de febră tifoidă. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti [[Categorie:George Topîrceanu]


content:
O, blestemată curiozitate! Deunăzi, cu gânduri indiscrete, Am profanat odaia unei fete, - Acest muzeu de lucruri parfumate. Albumul ei cu scoarțe violete E plin de cărți poștale ilustrate; Vederi din țară și străinătate, Orașe, fluvii, parcuri și portrete. Pe una scrie: "Dragă verișoară, Ai auzit ca P.P.K. se-nsoară și vrea să ia o fată din Buzău ?..." Pe alta scrie numai: "Cugetare : Amorul e un lucru foarte mare." Și iscălește : Guță Popândău. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
De-o săptămână ține-ntruna ploaia, — Și-mi pică-n pat, de sus, din bagdadie... O noapte încă de-ar mai fi să ție Nu m-aș mira să-mi cază-n cap odaia! Avea simptome vagi de nebunie Peninsula Balcanică... și d-aia, De când s-aprinse-n Orient văpaia, Pământul face hidroterapie! Sau poate că divinul Mizantrop A hotărât al doilea potop?... Oricum ar fi, eu nu mă tem de moarte. Dar când o-ncepe altă veșnicie, Fac cerere să mă permute-n Marte, C-aici avem prea multă igrasie! Sunt izolat ca Robinson Crusoe, Nu vine nime-n ușa mea să bată, Și dacă stau cu ușa încuiată E că nici eu de nime n-am nevoie. Mai fericit ca legendarul Noe, Din toată omenirea inundată, În arca mea nu am decât o fată... Deasupra lumii noi plutim în voie... Degeaba vă-ndesați ca la pomană, Reprezentanți ai faunei terestre, — Nu iau cu mine nici o lighioană! Căci e destul o singură pereche: Un trubadur și-o fată fără zestre, Ca să refacă toată lumea veche! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Sus, pe dealuri, Toamna pune Miriști galbene-n lumină, Arături ca de cărbune Și mohoare de rugină. Rânduri-rânduri, spre câmpie Se perindă nori de plumb Peste larga simetrie De coline cu porumb. Iar când soarele străbate, Luminând peisajul vast De dreptunghiuri colorate Într-un limpede contrast, Saltă-n valuri jucăușe Și foșnește lung sub soare, Cu mătasă la pănușe, Mămăliga viitoare... Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Scurt, mohorul a foșnit... Și spre neagra arătură Într-o clipă s-a ivit Un măgar-miniatură! Din căpiță sare pleavă, Sar gunoaie dintr-un snop. Pușca scoate fum pe țeavă Și pornește ca un dop... A căzut... ba nu! Din goană, Mic, elastic și urgent, Lâng-o tufă de simziană A făcut un compliment. Spre porumb acum s-abate... Un scaiete zăpăcit Îl întreabă: — Ce e, frate? — Sunt teribil de grăbit!... Alungat ca de furtună, Cu picioare de lăcustă, Se destinde și s-adună Peste-o miriște îngustă. Ca o minge se prăvale, Se coboară și se suie Prin hârtoapele din vale: Uite-l — nu e, uite-l — nu e!... Liniștea coboară iarăși Peste țarinile moarte... — L-ai scăpat! zice-un tovarăș. — Mi-a sărit cam de departe... Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Din văzduh abia s-aude țipăt jalnic de prigorii... Cu ciubote mari și ude Stau la masă vânătorii. Toți cu pușca lângă geantă, Guralivi și orășeni, Pun o pată discordantă Pe căpița de strujeni. Și e frig, și toți îngheață... Și din când în când nu strică, Începând de dimineață, Câte-un strop de săcărică... — Într-o toamnă, zice unul, La un capăt de răzor M-am oprit să scot tutunul... Când, de jos, de la picior, Fără veste văd că-mi sare Un șoldan cât un vițel, Și stârnește-n goana mare Alți vreo șapte după el! Trag cu ploaie în grămadă, Fără să țintesc deloc... Cine s-aștepta să-mi cadă Patru iepuri dintr-un foc?... — Astea sunt invenții pure... Mie mi s-a întâmplat, La o goană-ntr-o pădure, Un mister adevărat. Nici nu m-așezasem bine, Stam cu pușca subsuoară... Când deodată lângă mine Se oprește-o căprioară. Stă și-ascultă, imobilă... Eu atunci — mă știți cum sânt — M-a cuprins un fel de milă: Am oftat... și-am tras în vânt. Când văzu că „umplutura" Trece fără s-o atingă, Ea și-a-ntins la pușcă gura Și-a-nceput... așa s-o lingă... — I-auzi colo, ce curaj, mă! Asta și-a-ntrecut perechea! ... Buruienile din preajmă Trag și ele cu urechea. Un măceș de două șchioape Zice-n taină unui spin: — Dumneata ești mai aproape, Ia-l de mânecă puțin! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Vântul curge spre câmpie Transparent și uniform. Toate ierburile-nvie, Toate țarinile dorm. Ici și colo se ridică Câte-un nour alb de praf... Străjuind șoseaua mică Stâlpii rari de telegraf (Tot mai singuri, ceafă-n ceafă, Suluri vinete de fum Lungi ca gâturi de girafă), Înșirați pe lângă drum, Spre orașul plin de turle Stau privind c-un aer tâmp... Și deodată-ncep să urle Că-i apucă noaptea-n câmp. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Octombrie-a lăsat pe dealuri Covoare galbene și roșii. Trec nori de argint în valuri Și cântă-a dragoste cocoșii. Mă uit mereu la barometru Și mă-nfior când scade-un pic, Căci soarele e tot mai mic În diametru. Dar pe sub cerul cald ca-n mai Trec zile albe după zile, Mai nestatornice și mai Subtile... Întârziată fără vreme Se plimbă Toamna prin grădini Cu faldurii hlamidei plini De crizanteme. Și cum abia plutește-n mers Ca o marchiză, De parcă-ntregul univers Privește-n urmă-i cu surpriză, — Un liliac nedumerit De-alura ei de domnișoară S-a-ngălbenit, s-a zăpăcit Și de emoție-a-nflorit A doua oară... Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Plouă stupid... Cerul își scutură Ca dintr-o ciutură Frigul lichid. Cârduri de ciori — Neagră pecingine, Flori de funingine Zboară sub nori... Plouă perfid. Și-n doză minimă Picură-n inimă Neant acid. Plouă de sus... Toamna ironică Îmi scrie-o cronică Cât un Larousse. (O Halimà, — Pentru că nu cere Nici introducere, Nici "va urma"...) Plouă placid: A...e...i...o...u...ă... Dacă continuă, Mă sinucid! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Acesta-i un cântec pe care de mult Am vrut să vi-l cânt dumneavostră. Natura-l repetă cu aspru tumult. Acesta-i un cântec pe care-l ascult Cu nasul lipit de fereastră. Ca vechiul ceasornic cu muzică, port Cântare latentă în mine. Se pune-n mișcare un tainic resort Și-mi cântă romanța trecutului mort În freamăte lungi de suspine. Cu crengile ude și fără veșmânt Salcâmii la poartă se-ndoaie. Pe stradă se plimbă iernaticul vânt Și fluieră-n tactul aceluiași cânt Și plânge cu lacrimi de ploaie. În casă tac toate. Un singur covor Atacă, pe nas, uvertura. Și cărțile toate-l urmează în cor, Începe să cânte întregul decor, — Ceasornicul bate măsura. Și-acuma-i un cântec adânc, ne-ntrerupt: Dulapul cu-o aripă frântă, Și patul, și soba, și scaunul rupt, Și vechile cadre cu flori dedesubt Se uită la mine și cântă. Ca undele mării izbite de dig Pereții-mprejur fredonează... Și numai o muscă surprinsă de frig Pe masă, alături de-un rest de covrig, Cu labele-n sus, hibernează. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
După-atâta frig și ceață Iar s-arată soarele. De-acum nu ne mai îngheață Nasul și picioarele! Cu narciși, cu crini, cu lotuși, Timpul cald s-apropie. Primăvara asta totuși Nu-i decât o copie. Sub cerdac, pe lăuruscă, Cum trecură Babele, A ieșit un pui de muscă Să-și usuce labele. Păsările migratoare Se re-ntorc din tropice. Gâzele depun la soare Ouă microscopice. Toată lumea din ogradă Cântă fără pauză. Doi cocoși se iau la sfadă Nu știu din ce cauză. Un curcan stă sus, pe-o bârnă, Nu vrea să se bucure. Moțul roșu îi atârnă Moale ca un ciucure. Doar Grivei, bătrânul, n-are Cu ce roade oasele. Că de când cu postul mare, Toate-i merg de-a-ndoasele. Pentru câte-a tras, sărmanul, Cui să ceară daune?... Drept sub nasul lui, motanul A venit să miaune. Dar acum l-a prins potaia Și-a-nceput să-l scuture... Peste toată hărmălaia Trece-n zbor un fluture. Pe trotuar, alături saltă Două fete vesele... Zău că-mi vine să-mi las baltă Toate interesele! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Astăzi în sufragerie Dormitau pe-o farfurie, Necăjite si mânjite, Zece ouă înroșite. Un ou alb, abia ouat, Cu mirare le-a-ntrebat: – Ce vă este, frătioare, - Ce vă doare? Nu vă ninge, nu vă plouă, Stați gătite-n haină nouă, Parcă, Dumnezeu mă ierte, N-ați fi ouă... - Suntem fierte! Zise-un ou rotund și fraise Lângă pasca cu orez. Și schimbându-și brusc alura, Toate-au început cu gura: – Pân'la urmă tot nu scap! – Ne gătește de paradă. – Ne ciocnește cap în cap Și ne zvârle coaja-n stradă... – Ce rușine! - Ce dezastru! – Preferam să fiu omletă! – Eu, de m-ar fi dat la cloșcă, Aș fi scos un pui albastru... – Și eu unul violet... – Eu, mai bine-ar fi să tac: Așa galben sunt, că-mi vine Să-mi închipui că pe mine M-a ouat un cozonac!... Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Eroii mei sunt doi cocoși De rasă, pintenați, frumoși Ca ofițerii la paradă. Doi cavaleri aristocrați. Dintr-o privire ofensați Încep duelul fără spadă. Au martori puii speriați. Teren — o parte din ogradă, Dar n-au motiv de sfadă, Căci nu se știe-a cui e vina — Misteru-nvăluie pricina, — Deci: căutați găina... Din amândouă părțile Se-ncep ostilitățile. Ei stau o clipă față-n față Cu ciocurile la pământ, Apoi deodată-și iau avânt Și lupta-ncepe săltăreață: Sar deodată, Dau cu ciocul. Cad alături, Schimbă locul. Bat din aripi, Dau din gheare. Unul cade, Altul sare... Iar s-atacă, Iar se pișcă... Dar deodată nu mai mișcă... Față-n față, multă vreme, Stau așa, ca două gheme Neclintite Și zburlite, Până când, pe nesimțite, Unul părăsește sfada, Întorcându-se cu coada... Atunci ieși de sub șopron Un folozof-clapon, Urât Ș-atâta de bătrân încât A dat în mintea puilor... El s-a oprit în fața lor Cotcodăcind sonor: — Eu dezaprob acest conflict. E o rușine, un delict Nedemn de vremi civilizate. Dar așteptăm un viitor Când, mândri de chemarea lor, Cocoșii nu se vor mai bate... Voi vă certați pentr-o găină, Dar nu vedeți? E curtea plină! Ba treceți gardul la vecini, Că și p-acolo sunt găini... De ce vă puneți gheara-n gât? Să lase unul cât de cât, Să dea și celălalt ceva, — Eu, cât de cât, socot c-o da! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Posomorâți, cu gheara lungă, Cu pliscuri negre de oțel, Ne-am înfruptat cât să ne-ajungă Din prânzul marelui Măcel. Cu patrioții la paradă, Amestecați printre eroi, De-a valma coborâm în stradă, — Dar nu ne ducem la război! Când geme-n vaier lung câmpia, Când stau întorși spre bolta cruntă Cei logodiți cu veșnicia Sub ploaia rece și măruntă; Când moartea seceră flămândă Făcând mormane de eroi, — În dosul frontului, la pândă, Noi nu ne ducem la război! Târziu, cu penele mânjite De sânge negru — și sătui, În cuiburi calde și ferite Ne-mperechem și scoatem pui Ce s-or hrăni ca și părinții Din hoituri slabe de eroi, — Căci, soli voioși ai suferinții, Noi nu ne ducem la război! Alteță, zvonul crește iarăși, Adună-ți ceata de eroi... Cu moartea suntem buni tovarăși, Dar nu ne ducem la război! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Cu cea din urmă rază ce tremură-n amurg, Se-ntunecă palatul bătrânului Habsburg. E noapte. Vântul toamnei aduce de departe Un freamăt de suspine prin sălile deșarte, Căci a pornit monarhul încovoiat și chel Oștiri din șapte neamuri să moară pentru el ! Făclia luminează fantastice vitraiuri Și-n umbra colorată ca umbra din seraiuri, În liniștea capelei pe-o treaptă-ngenuncheat, Cu fruntea-n mâini se roagă bătrânul împărat: — "Stăpâne, codrii urlă și râurile gem, Din fiece colibă se-nalță un blestem Și-n inima mea scurmă părerile de rău ! Stăpâne, slobozește de-acum pe robul tău..." Dar vântul geme-n noapte: "E prea târziu, bătrâne ! Pe țarinile noastre de-a pururi va rămâne Sinistră, ca o pânză de doliu, umbra ta. O, dacă El te iartă, noi nu te vom ierta !..." Tresare împăratul. Mișcând încet din buze, Încearcă să-și adune gândirile confuze... Dar două diamante strălucitoare curg Încet-încet pe nasul bătrânului Habsburg, Și-n liniștea solemnă, cum pică pe parchet, Par două lacrămi grele și mari — de spermanțet. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Mișu St. Popescu vrea să divorțeze. Lung prilej de vorbe și de ipoteze ! Unii spun că Mișu singur e de vină, Că la ei în casă n-a fost zi senină. Că nu poate nimeni să-i mai intre-n voie Și-a avut norocul de-a găsit pe Zoe, Care-i rabdă toate de când l-a luat. Că desigur alta nu l-ar fi răbdat Nici măcar o lună, însă biata fată Este bunătatea personificată ! Că-nainte Zoe până nu-l luase A respins partide mult mai serioase: Jorj Athanasiu, cînd era flăcău... Goldman de la Credit... Guță Popândău, Angrosist de vinuri, — o partidă rară Și cu care Mișu nici nu se compară — Toți cu situații și destul de "bine", Refuzați de dânsa, ca să ia... pe cine ! Că săraca Zoe când l-a cunoscut Era fără slujbă și dator vândut. Că de-atunci încoace ea zadarnic speră, Că el n-are-n casă nici o manieră, Nu respectă seara orele de masă, Rareori cu leafa nimerește-acasă, Frecventează cele mai de jos localuri Și se ține noaptea numai de scandaluri... Dar mai e un lucru mai fenomenal: Mișu St. Popescu este imoral ! Parcă ea nu știe că, de-acum un an, Dumnealui se ține cu madam Vârlan? O caricatură... un chibrit... o aia Cu piciorul mare și c-un păr cât claia, O mahalagioaică... Afectată... rea, — De se miră lumea: ce-a găsit la ea? Alții spun că totuși nu-i de vină el, Că din contra, Mișu e un soț model, Însă ea, Popeasca, este o ingrată. C-ar fi stat și-acuma tot nemăritată, Dacă din păcate nu s-ar fi găsit Un neghiob ca Mișu, un îmbrobodit... C-a luat-o tocmai de pe la Vaslui Unde se dusese la un văr de-al lui Care-avea la dânșii casă cu chirie. Că vorbeau adesea la bucătărie, Mai cu seamă ziua când trecea la masă. Că duduca Zoe scutura prin casă Și — nu zice nimeni că era bigotă — Însă franțuzește nu știa o iotă ! Că găsind odată niște cărți franceze, A rugat pe Mișu "s-o inițieze"... (Promitea fetița !) Tot așa mereu, Azi o sărutare, mâine... mai știu eu? Ba cu franțuzeasca, ba cu scuturatul, Până când la urmă a-ncurcat băiatul !... Toate astea însă la un loc denotă C-a luat-o goală, fără nici o dotă. Trei perechi de case? Știe Dumnezeu... Trei perechi de mofturi ! — N-o spun numai eu. Întrebați pe Lambru, pe madam Palade (O persoană-n vârstă, foarte cumsecade) Și pe toată lumea care-o cunoștea, C-a luat-o numai cu ce-a fost pe ea... El putea desigur altfel să se-nsoare, — Dar în loc să-i fie recunoscătoare, Să-l respecte-n casă și să-l menajeze, Dumneaei, din contra, ține să dicteze ! Mișu nu e liber nici măcar un pas, Toată lumea vede că l-a dus de nas. Dar în schimb, firește, ea, de la-nceput Fără nici o jenă a făcut ce-a vrut. Seara, când o cauți, pleacă la cucoane, Ziua se ocupă numai cu romane, Iar bucătăreasa (c-au schimbat femeia) Are tot pe mână, până când și cheia De la magazie și de la dulap, — Care va să zică și-a făcut de cap. Alții spun că Zoe, la madam Lipan, A-ntâlnit pe unu, Iorgu Damian, — Flutur de saloane, mare pușlama. Că-ntre ei desigur exista ceva, Fi'ndcă ea-ntr-o clipă de sinceritate A scăpat o vorbă la madam Stamate: "Ah, ma chere , ce nobil și distins băiet !..." Iar madam Stamate n-a ținut secret, Și-i destul să afle câteva persoane... Tot atunci, se vede, una din cocoane I-a făcut pesemne lui o anonimă Unde iscălise doar atât: „Cu stimă..." Și-i scria acolo — spun din auzite — Că „madam Popescu prea se compromite..." Dar el n-a citit-o, nefiind francată. Și-a trecut și asta. În sfârșit, odată Trebuind să plece Mișu la Vaslui Pentru niște case, — un amic de-al lui, Unul de la Bancă, l-a pornit cu sila Să ia trenul numai până la Chitila Și să stea acolo tocmai timpul strict, Ca să-i poată prinde în flagrant delict... Că venind Popescu și văzând lumină, A intrat în curte tocmai prin grădină Și bătând la ușa care dă-n salon, Cineva din casă i-a strigat: "Pardon !" Zoe sta de vorbă, nici nu s-aștepta (Că era devreme... zece și ceva) Și crezând că-i mâța sau vrun alt ecou, Când văzu că-i Mișu, a rămas tablou, El păru deodată foarte încântat. — Mă iertați — le zise — că v-am deranjat !... Puse-apoi paltonul peste geamantan Și venind cu-ncetul către Damian Care sta să plece, zise: — "Bună seara. (Damian atuncea s-a făcut ca ceara.) Nu mai stați de vorbă? Poate că ți-e somn... Te grăbești prea tare, mult stimate domn !" Și zicând acestea cu o voce calmă, Vru să-l ia de guler și să-i dea o palmă. — "Domnule Popescu... nene ! stai un pic... Pe parola noastră că n-a fost nimic !... Damian, săracul, nu știa ce zice, — Dar găsind la urmă un moment propice, Când văzu că treaba tot mai rău se-ncurcă, A fugit... Iar soții se certară furcă. Ea-l lua cu bine, nu-l scotea din "dragă", Socotind că astfel va putea s-o dreagă, Dar la urma urmei, ca să-l deie gata, A-nceput să facă, ea, pe supărata. Că odinioară l-a iubit un pic, Dar nu-l cunoscuse chiar așa mojic... Și-ntorcând o clipă capul îndărăt, I-a strigat din ușă: — "Te-ai prostit di tăt !..." Toate astea însă n-au nici un temei, Că nu știe nimeni ce-a fost între ei. Vineri toată lumea a putut să-i vadă Amândoi alături, braț la braț, pe stradă... Ei, și știți, aseară, după ce-a stat ploaia, Ce-a aflat Tănțica de la Procopoaia Când s-a dus să-i ceară un model de șorț?... Că madam Popescu nu mai dă divorț. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Lira spânzurată-n cui Cam de mult am părăsit-o, De urâtul tău, iubito, Și de dragul nimănui. Degetele-mi amorțite De-abia lunecă pe strune. Toate coardele sunt bune, Doar a' inimii-s plesnite. Pentru tine, adorato, Vreau să-mi cânt de azi încolo Bucuriile-n tremolo Și tristețea-n pizzicato. Și de s-o-ntâmpla ca tonul Ori măsura să nu-ți placă, Vom întoarce patefonul Și vom pune altă placă. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Dacă nu ne-am fi-ntâlnit (Absolut din întâmplare), Tu pe altul oarecare Tot așa l-ai fi iubit. Dacă nu-ți ieșeam în drum, Ai fi dat cu bucurie Altuia străin, nu mie, Mângâierile de-acum. Ai avea și vreun copil Care, poate (idiotul!), Ar fi sămănat în totul Cu-acel tată imbecil. Dar așa... ce lucru mare Că-ntr-o zi ne-am întâlnit Și că-s foarte fericit, — Absolut din întâmplare! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Ah, războiul blestemat Câte văduve-a lăsat În durere — și câți prunci Au rămas orfani de-atunci! Dar când stai să te gândești, Toate cele pământești Sunt ca umbra norilor, Ca mireasma florilor. Nu-i mirare că, de-atunci, Au crescut sărmanii prunci Și văd încă soarele Toate văduvioarele... Doar pe morții din război Putreziți în vânt și-n ploi N-are cine-i întreba Dacă-s fericiți ori ba. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Cad grăbite pe aleea Parcului cu flori albastre Frunze moarte, vorba ceea, Ca iluziile noastre. Prin lumina estompată De mătasa unui nor, Visătoare trece-o fată C-un plutonier-major. Rumen de timiditate El se uită-n jos posac. Ea strivește foi uscate Sub pantofii mici de lac. Și-ntr-o fină discordanță Cu priveliștea sonoră, Merg așa, cam la distanță, El major și ea minoră... Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Ții minte tu, iubita mea, O noapte de argint în care Mi-ai arătat pe cer o stea Din Carul mare? Cu fața-n sus, spre Dumnezeu Lăsându-ți capul să se culce Pe brațul meu Te legănam, povară dulce Deasupra noastră, un castan Cu frunze pudic răsfirate Pentru-a servi de paravan Iubirilor nevinovate Tinzând o ramură-n zadar Ca să ne apere de stele Fusese martor ocular La toate cele Și nu mi-ai spus atunci nimic Dar când mi-am coborat privirea Un deget mic Mi-a arătat Nemărginirea Un strop de-argint a lunecat Și, cu paloare-i siderală Pe cerul negru a-nsemnat Un fir subțire de beteală…. Ții minte ce fior străin Trecu atunci, din constelații Prin bluza ta de crepe-de-Chine Cu aplicații? Ce vești din cerul depărtat A nins pe fruntea ta zenitul? Ce gânduri tainice-ai schimbat Cu infinitul? Sclipind departe, prin frunziș O stea smerită și albastră Sta singuratică, pieziș Deasupra noastră Și ca un spin, Cu raza-i rece și subțire Mi-a strecurat un gând străin În visul meu de fericire. Zicea: - Subt cerul vast și mut V-a aruncat aceeași soartă Pe-un strop de lut Ce-n învârtirea lui vă poartă. Sărman atom sentimental Nu știi tu oare Că viața voastră-i colosal De trecătoare? Zicea: - Mă mir că te-ai gândit Să-mi cânți o odă. De când poeții s-au prostit Amorul nu mai e la modă. Oricum, voi sunteți prea mărunți Și eu prea mare … N-ar fi mai bine să renunți Și să vă duceți la culcare? Că nu există pe pământ Mai venerabilă manie Decât – sub stele jurământ Pe veșnicie. Și nu există-n univers Mai mare crimă Decât – la coada unui vers Să pui o rimă … Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Două, post-meridiane... Sună lung și monoton Ornicul cu trei cadrane De la Sfântul Spiridon. Toamna prin văzduh adie Ca un zbor de libelulă. În lumina străvezie Merge-agale o patrulă. Pe trotuarul plin de soare Saltă-n mers grăbit perechi De studente zâmbitoare Cu frizete la urechi, Și spre Universitate Trec, ducând pe serviete Clarități întunecate Și sclipiri de baionete. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Pentru ce n-am concurat niciodată la premiile Academiei. Întâi, fiindcă mi-a fost lene... Al doilea, nu-s modernist Sentimental ca Demostene Și nici ca Blaga — futurist... Al treilea, mi-e imposibil: Eu dezaprob și versul șchiop Și orice premiu divizibil... Al patrulea — sunt mizantrop. Al cincilea, din fudulie... Al șaselea, fiindcă n-am Încredere-n Academie Și nici la cine s-o reclam... Al șaptelea, — mi-a fost rușine... Al optulea, n-aveam nici eu Părere bună despre mine... Al nouălea, îmi vine greu Să mă prezint cu opu-n mână Pe la iluștrii mei confrați Din Academia Română, Să zic: "E bun — mi-l premiați?..." Al zecelea, nu pot admite Să fiu învins la handicap — Și când m-ar scoate din sărite Le-aș da, pardon, cu opu-n cap! Al unsprezecelea, — valuta Reduce-o parte din talent. Când mia face azi cât suta, Ori dai un spor echivalent, Ori tragi oblonul la fereastră... Și-al doisprezecelea — nu pot, Fiindcă printre dumneavoastră E unul cârn și idiot... Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Cu prilejul intrării dlui Mihail Sadoveanu la Academie. Răsună cobza și vioara, Fac gospodinele pomeni... Ce chef la noi în Viișoara, Ce praznic mare-n Rădășeni ! Chiar Hanul-Boului învie ! Iar jos, la Crâșma lui moș Precu, E-atâta zvon și veselie De parcă azi se lasă secu ! La vodă-Tomșa vin răzeșii Să afle astăzi crezământ. Șoimaru bea cu megieșii Izbind căciulile-n pământ Pe când Duduia Margareta, Rămasă singură-n ietac Să-și facă-n grabă toaleta, S-a-mpuns la deget cu un ac... Vuiesc pe Bistrița nahlapii Și cântă volbura la Toance. Plutașii dârzi, în sforul apei, Înfig prăjina, ca o lance. Spre-o lume care-a "fost odată" Duc vestea undele-n răspăr... Stă Zâna Lacului mirată, C-un nufăr galben prins în păr... Pe grindul unui lac sihastru, Din depărtări și din trecut Un mândru Cocostârc albastru Misterios a apărut... El vine cu mișcări atente, Înaintează fără glas, Făcând ușoare complimente Din cap, la fiecare pas. Și-n urmă zice către Zână, Oprindu-se într-un picior: — "Când falnic m-am lăsat din zbor Pe Academia Română, Eram demult nemuritor..." Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Frumos ca un erou de melodramă, El se expune-n poze studiate: Profil... trois-quarts... din față... de la spate. Și tuturor surâde ca o damă. Știu până și vardiștii cum îl cheamă, A devenit o personalitate. Cotidiana lui celebritate Ca un balon se umflă din reclamă. Și scrie... scrie... și nimic nu șterge, Având mereu impresia că "merge" Și că-ntr-o zi va cuceri Parnasul. Zadarnic, totdeauna, la intrare Cu politețe i se taie nasul, Că-i crește iar, din ce în ce mai mare! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Răspuns. ...Ba mata ești tip ridicol ! Eu n-am scris nici un articol Întru apărarea Muzii, Despre cel care Pare Că-mi faci treizeci de aluzii... Criticul pe care-aici Îl ataci în versuri mici Nu-i, desigur, măscărici, Colibri sau licurici... Însă nici Bou sau vacă, precum zici. E profesor (onorabil), Autor (interminabil), Om politic (execrabil), Critic (foarte vulnerabil, Dar pasabil), Președinte (incurabil). Când își laudă ciracii, Îi compară cu toți dracii. Fără spirit diplomatic, Cu-ale lui precepte Drepte, Are cioc, dar e simpatic. Cel pe care-n adevăr L-am luat cândva-n răspăr E un tip mai fistichiu. Când îl iei în pripă, Țipă... Lasă-mă să ți-l descriu. Are-o mutră anodină De frizer cu mandolină, O privire clandestină, Nas de parafină Fină, Și la gură vaselină. Braț rotund și crupă plină, Organism de gelatină, Cu structură androgină, — Iar la-nfățișare Pare O statuie de slănină. Și mai are... Ce mai are? Când se duce la culcare E de genul feminin, Dar când scrie proză Roză, Iscălește masculin. În al Criticii domeniu Orice Eu se crede geniu, Dacă-i secondat de proști... Alte semnalmente? Niente ! Trebuie să-l recunoști. Deci scriind el prin reviste Cronici impresioniste Cu dantele împrejur, Într-o zi și-a zis că Riscă Să rămâie prea obscur. Cum avuse țara pace, El ieși din carapace, Și cu pagini din război, Dup-acel masacru Sacru, S-a vârât printre eroi. Știu, pe astfel de specimeni Astăzi nu-i condamnă nimeni, Au ajuns la apogeu. Ei, dar ăsta să mă-nfrunte?... Pun'te Un moment în locul meu ! Că mă știe fiecare, Sunt sfios ca fata mare Și blajin de obicei, — Însă când mă apăr Scapăr Ca din cremene scântei ! În cuptor îmi vâr colacii Când s-arată vârcolacii. Spada-mi gata de atac, Luminoasă ca o dâră, Vâră Spaima-n orice vârcolac ! Ce folos avui de-acolo?... Cu săgeata lui Apollo În zadar l-am săgetat, Căci o epidermă Fermă Este greu de perforat... Nimeni pace nu-ți dă dacă Ai nevoie de dădacă. Dragul meu, de-aceea zic Că scriind sudalme Calme Nu poți câștiga nimic. Ci, mai bine, — Muzei cale Să-i deschizi cu muzicale Rime, ca de obicei, — Iar pe păr să-i scuturi Fluturi De imagini și idei. Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
— Unui gazetar care cerea să fie spânzurat — Vrei să mă spânzuri, vasăzică?... Când te-am citit, în adevăr, Îți dau cuvântul că de frică Mi s-a zbârlit un fir de păr ! Cum? ți-a venit așa, deodată, Netam-nesam? Păreai un om cu judecată — La asta nu mă așteptam. Te-ai supărat și-ți pare rău Că-s încă viu? Păcat că ești de la Tazlău, Păcat că trebuie să-ți scriu ! Dar asta-i datoria mea: Să dau cu zacherlină-n proști. Talent avem — o recunoști. Atunci, păzea ! Păzea, să nu dai de rușine, Să nu te strâng într-un sonet. Să nu te spânzur eu pe tine De-un epitet ! Păzea, că muza mi-i fecundă Și când te-oi prinde nu te scap: Cu șapte rime pe secundă Îți dau la cap ! Păzea, să nu te-aștern pe-o filă Și-n roca unui vers masiv Să te-ncrustez definitiv Ca pe-o fosilă ! Păzea, să nu-ți înfig în coastă O epigramă ca un cui. Să-ți sparg în cap o odă proastă, Să faci cucui ! Să nu-ți arunc în ochi o stanță Cu versuri mici, Să nu te ard de la distanță C-un hexametru ca un bici ! Și-apoi, în hazul galeriei, C-un vers subțire ca un ac, Pe frontispiciul Veșniciei Să te fixez ca pe-un gândac ! Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Cu prilejul decorării dlui Ibrăileanu Credeam că-i numai o poveste. Când colo este Adevărat! Aflai aseară trista veste... Eu am pe cap proiecte grele Cu care lupt, Dar vestea asta m-a-ntrerupt Din ocupațiile mele. Și la moment Mi-am zis: "Să-i fac vreo două stanțe, Să-i telegrafiez urgent Condoleanțe..." Citesc și recitesc misiva, Nedumerit mă uit la plic Și nu-mi explic: Ai publicat ceva-n Arhiva ? ... Te-i fi aflat cândva-n eclipsă Și-ai scris un studiu analitic? Sau poate Spiritului critic I-or fi găsit vreo lipsă? Cum aș putea descoperi Mașinăria? Să știi că N. N. Zaharia A iscălit ceva: G. I. Sau altă pană anonimă Te-a lăudat cumva la Motru? Păcat că n-am aici o rimă În otru! (Vezi, eu... cu toate că n-am dat Lucrări mai vaste, Am scris destule versuri proaste Și totuși nu m-au decorat.) Dar trebuie să lămurim Acest mister... Nu ai cumva vrun omonim, Funcționar la minister? Să știi c-aici e-ncurcătura! Eu îți spuneam Că toți aceștia se cam Ocupă cu literatura... Ai vreo protecție de fustă? O, aș putea Să-ți fac aluzie... dar nu stă În firea mea. ...Degeaba caut înainte Că nicidecum Nu-mi vine-n minte... M-am întrebat și azi pe drum, Mă-ntreb și-acum, când stau alene Cu brațele sub căpătâi: De ce te-au decorat cu "Bene Merenti" clasa I? Da, știu că te-a-njurat la Noua Revistă tipul clandestin... Dar cel puțin Să ți-o fi dat de clasa a II-a! Ce? Ai ucis pe cineva? O, dimpotrivă, Nu ai alură ofensivă... Ce-or fi avut cu dumneata? Că ziua-ți oblonești odaia, Nici nu te-auzi, nici nu te vezi, Și-n toate nopțile veghezi Ca cucuvaia. Încât ne speriem acum Când îți zărim pe stradă mutra, De parcă ne-ntâlnim în drum Cu Brahmaputra! Ci mulțumește-te încalte C-un singur hap. Căci omului îi vin și alte Nenorociri mai mari pe cap. Ce-ai zice dacă, bunăoară, Într-o privință, Te vor distinge-a doua oară Cu "Bărbăție și credință"?... Migdale amare (1928), de George Topîrceanu Prefață - Călimara - Cioara - Fum - Aeroplanul - Sonet estival - Albumul - Sonete pluvioase - Decorul - Un iepure - Masa - La întoarcere - Octombrie - Noiembrie - Fantezie de toamnă - Primăvară - La Paști - Un duel - Balada corbilor - Singur - În jurul unui divorț - Dedicație - Gelozie - Populară - Toamna în parc - Balada unei stele mici - În Iași - Expunere de motive - Cocostârcul albastru - Poetul - Scrisoare - Ripostă - Bene merenti


content:
Nimeni n-a rămas în stradă. Norii negri vin grămadă. Zboară frunzele uscate În văzduh împrăștiate Și salcâmii stau să cadă: Bate vântul, bate... A ieșit de la răscruce O femeie care duce Un copil de mână... Sună Porți izbite de furtună Și femeia face cruce: Fulgeră și tună. Dar a norilor năframă Se sfâșie... Biata mamă, Cu puterile scăzute, Vrea copilul să-și ajute Și cu glas pierdut îl cheamă: — Hai cu mama, iute! L-a luat acum în brațe. Ploaia o izbește-n față. Bolta parcă-i spartă-n două... Cu mânuțele-amândouă El de gâtul ei s-agață: — Plouă, mamă, plouă! Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
În grămezi greoaie, norii Dintr-o parte străbătură Și de chipul lor pătrunsă, Fața lacului e sură. Lângă apă, singuratic, Plopul trist, fără veșmânt, Jeluindu-și frunza moartă Se îndoaie după vânt. Pleacă unde după unde Și mișcarea lor domoală Colo-n trestie pătrunde, Legănând o luntre goală... Mult aș vrea în feeria Unei nopți de mai, senine, Să plutesc pe apa-ți clară, Cu iubita lângă mine, Și a undelor poveste Nesfârșită, s-o ascult... Dar așa, cum ești acuma, Lacule, îmi placi mai mult! Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Prin dumbravă se strecoară Vânt de vară, Și cocorii, șir pribeag, În adânc senin plutesc. Cântă cucu în huceag: Cucule, câți ani trăiesc? Îmbrăcatu-s-au în floare De ninsoare, Pomii toți de prin livezi. Râul lunecă pe prund Așa limpede că-i vezi Pietricelele din fund. Jos, în umbră de răchite, Tăinuite Viorele s-au ivit, Și-n păr negru la femei Cât de albi au înflorit Parfumații ghiocei! Vin’, iubito! O poveste Tristă este Viața noastră când s-a stins, Dar e rai când o trăim. Vino! Domnul dinadins Ne-a făcut să ne iubim: A pus vara în dumbravă Și-a zis: “Na-vă Crângul plin de cântători, Și copacii înverziți, Și poienile cu flori Vi le dau să vă iubiți!” Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Și acum țin minte șoaptele-i pierdute În vuietul sălbatic de furtună: "De ce nu ești cuminte? Du-te, du-te!" E vânt, e noapte. Fulgeră și tună, Și-o ploaie — acum a început să cadă În picuri mari cât boaba de alună. Cuprinsu-i plin ca de sclipiri de spadă, Eu plec încet, ca-n vis, și nu-mi dau seamă. Un glas... dar cine-ar fi putut să creadă? Părea că-n urmă-mi rugător mă cheamă. Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Pe cerul plin de stele nori negri se aștern Întunecând deodată al nopții far etern. O umbră fioroasă învăluie pământul Și-n pacea nopții negre, vuind s-aude vântul. Mai fi-vor pentru mine vrodată nopți cu lună? Furtună e afară și-n pieptul meu — furtună. Sclipesc fulegere repezi pe ceru-ntunecat, Cum gânduri repezi, noaptea, din suflet mi-o străbat. Și tunetul s-aude gemând în depărtare Cum geme-ntr-al meu suflet eterna desperare. Bătut de vânturi, codrul pustiu și jalnic sună. Furtună e afară și-n pieptul meu — furtună. Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
— Uite, ai un dar în casă, Vorbe bune, cu temei De la dama cea de verde, Dar să te ferești să-l iei. Pentru că nu minte cartea, Ea ghicește orice gând, Vezi, cu dama cea de tobă, Ceartă, lacrimi pe curând. Dragoste pe drum de seară Cu un crai de ghindă, și Gând la gând cu bucurie, Chiar o veste vei primi... Serioasă, visătoare, Cu ochi negri și cuminți, A rămas privind, copila, Gura babei, fără dinți... — Cum e crai de ghindă, babo? — Nalt și oacheș, fata mea. — Și cu ochii mari și umezi, Și cam palid, nu-i așa? Seara, când să se dezbrace, Singurică în iatac, Pe obrajii ei s-aprinde Floarea rumenă de mac. Și privindu-se-n oglindă Își sărută brațul drept: ”Crai de ghindă, crai de gindă, Vin’ la mine, că te-aștept!” Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
I Trist vâjâie vântul și crengile-ndoaie, În negură cântă al codrilor glas Și calul străbate, prin pânze de ploaie, Drum fără lumină și fără popas... Un fulger deasupra tresare o clipă, Se văd nouri vineți pe cerul cernit, Și pasărea nopții sălbatică țipă De spaimă, cu glasul prelung, ascuțit. Și țipătul jalnic răsună departe, Ecou-l repetă cu sute de guri. — Adânc răspândește o spaimă de moarte Plutind peste-ntinderi de negre păduri... Noaptea-i oarbă, vântul bate, Ploaia pică-n picuri reci, Fulgerele depărtate Dau lumină pe poteci. La apus, din vreme-n vreme, Tunetul departe geme, — Du-te, du-te, nu te teme! Noaptea-i neagră, — las’să fie, Că-ți arată drumul greu Doi ochi negri — și te-mbie Să te duci spre ei, mereu. Pentru ochii de cărbune, Iadu-n cale de s-ar pune, Spaima lui nu te-o răpune. Și de ploaie nu te plânge, Brațe albe când te-or strânge, Simți în vine foc, nu sânge! II Vuind prelung se-ntinde a clopotelor jale În pacea nopții negre. La vechea mănăstire, Chiliile — bătrâne zidiri medievale — În sunetul de clopot tresar din amorțire. Din liniștea chiliei, prin ferestruici boltite, Străbate-n întuneric o palidă lumină, Tăiată-n dungi de groase zăbrele ruginite, Și liliacul nopții, cu aripa lui fină, O spintecă în zborul cotit, — apoi dispare țipând în întuneric. Răsar de prin chilii Călugărițe — negre fantome solitare — Cu haine lungi, cernite, purtând în mâini făclii. Biserica înaltă începe să răsune, Curg note tânguioase în liniștea adâncă, Și lin plutind în noapte cântări de rugăciune Se-ntorc și se repetă, lovite-n zid de stâncă. III ....................... — Epifànio, când toaca te deșteaptă la utrenii Și când maicile vin toate să se roage la altar, Pentru ce stai în iatacul încărcat de mirodenii, Urmărind, prin întuneric, voluptoasele vedenii Care rând pe rând dispar? În tăcerea din odaie, ale gândurilor șoapte Îți răsună-ncet în suflet, ca un cântec adormit, Din trecutul tău crâmpeie de icoane și de fapte Ca prin vis le desfășoară a uitării neagră noapte, Parcă altul le-a trăit... A ascuns în tine Domnul un tezaur de virtute, Dar ți-a dat ochi plini de visuri, negri, mari, cu gene lungi, ți-a sădit în sânge sâmbur de dorinți necunoscute, O, credința ta e mare, dar cu-atâtea nopți pierdute, Maică, unde vrei s-ajungi? Trupul tău plin de viață n-a știut ce e iubirea, Gura ta nesărutată numai sfinți a sărutat, Tu ești moartă pentru lume, — dar așa ți-a fost menirea, Lasă gândurile triste, — maică, maică, ia psaltirea Și fă-ți cruce de păcat! .................... Arde candela pe masă, cu o palidă lumină, Și bolnavele ei raze întunericu-l pătrund. Neclintită ca de piatră, Epifània se-nchină La icoanele-nnegrite, care stau în umbra fină, Pe peretele din fund... — Vezi-mi inima-ntristată, Maică preacurată, Și de sus mi-o luminează Cu cerească rază! Că un demon, plin de ură, Liniștea mi-o fură, Demon rău, trimis de Domnul, Să-mi alunge somnul. Dă-mi credință neclintită, Pavăză-n ispită, Și când dorul mă frământă, Dă-mi puteri de sfântă! Că-mi închin durerea ție Pentru vecinicie, Și viața mea ți-o-nchin Pe pământ. Amin. Liniștea nețărmurită iarăși sufletul i-apasă, Ce pustiu și ce tăcere! Din bogatul ei pervaz, Maica pururea Fecioară o privește blând miloasă, Cum stă albă, nemișcată, cu un cot lipit de masă Și cu palma sub obraz. Pe aceleași căi natura, oarbă-n veci, pe toți ne mână, Fără voie, tuturora ne dă mărul lui Adam. În zadar încearcă omul cu neputincioasă mână Să-i supuie mersul tainic; ea ni-e mamă și stăpână... — Maică, cine bate-n geam? ...................... IV Prin trupul ei străbate un lung fior de gheață: E el — și-ar vrea să creadă, ca alte dăți, că nu e... Un val aprins de sânge îi năvălește-n față Întunecându-i mintea. Ea sare și-i descuie. Iar el s-arată-n ușă ca-ntr-un pervaz de scânduri, Și-un clește de foc parcă i-a strâns inima ei. Din noaptea minții sale, din vălmășag de gânduri, Un glas adânc îi strigă: „E încă timp de vrei!” Dar buzele lor arse de flacăra dorinții S-apropie în tremur și lung se împreună. Uitându-și mănăstirea, și cerul, și toți sfinții, Ea l-a cuprins în brațe cu-o patimă nebună. V Noapte-adâncă și furtună, Tunetul deasupra tună Tot mai tare: o ghiulea Care zguduie natura, Aruncată-n cer de-a dura Peste-a norilor podea. Ca sclipirile de spadă Fulgerele-ncep să cadă Luminând de zeci de ori, Jos: puternica armată De pădure, zbuciumată, Sus: grămezile de nori... Iar pe drum, un cal ca vântul Bate-n goana lui pământul. Printre arborii uimiți. Zboară orb, ducând pe spate Două-umbre-mbrățișate, Doi amanți nelegiuiți... VI Zori de ziuă. Norii fug în goană mare, Un ocean de gheață rece și senin Pare ceru-n urmă. Vântul bate tare, Când din ramuri ude, tremurând apare Discul lunii plin. Aurora clară și trandafirie Răsăritu-n flăcări l-a aprins acum, Pe când, părăsite, reci pentru vecie, Două trupuri albe zac într-o pustie Margine de drum. Și cântând se luptă răzvrătit-armată, Luptători de veacuri arborii giganți, Numai luna rece — palid chip de fată — Dintr-un vârf de paltin se uită mirată La cei doi amanți... Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Aș vrea un cer albastru, și pace, și lumină, Ca-n basme să-mi răsară în față o grădină, Cu largi cărări umbrite, și flori de liliac, Și sălcii plângătoare pe-o margine de lac... Iar tu să-mi fii acolo, izvor de fericire! Cu ochii mari și limpezi, cu mijlocul subțire, Crăiasa mea iubită — regina florilor — Să-ți dau o veșnicie de nesfârșit amor! Să nu te văd iar tristă, — ci dornică de viață, Cu zâmbetul pe buze și rumenă la față, Să uiți c-ai mers odată pe-al vieții aspru drum, — Să nu te mai ajungă durerile de-acum.... Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Am îndrăgit, fără nădejde, Pe zâna moartă — Fericirea. Să nu vă bateți joc de mine, Sunt om — ca voi — în toată firea... Și-o văd, în fiecare noapte, Mireasa tânără cum vine; Ca o vedenie ușoară Încet s-apropie de mine. Din creștet, vălul alb, subțire De-a pururi fața i-o ascunde. Prin străvezimea lui, se vede Zăpada formelor rotunde. În părul lung și negru poartă Uscate flori de lămâiță... — Ființă-aievea ori părere, Eu te iubesc de mult, zeiță! Dar ochii tăi, ascunși vederii Nu vor, cu dulcea lor otravă, Să-mi vindece durerea-nfiptă Adânc, în inima bolnavă. O, vino, vino mai aproape, Aruncă vălul de pe față! Să simt fiorul sărutării, Să te cuprind odată-n brațe!... — De la-nceput ți-am fost ursită, Dar o putere ne desparte Și ne-a menit să fim, iubite, În veci aproape și departe. Pierdut ești pentru totdeauna, De-mi ceri să-ți dau o sărutare, Că, dacă mă cuprinzi în brațe, Ca fumul, trupul meu dispare. E vai de cel ce-n viața asta, În suflet, taina mea o poartă. Când toți vor crede că sunt vie, El singur știe că sunt moartă!... ..................... Plutind, pornește pe alee, S-ascunde-n umbră de palate Și stă, o clipă, lângă banca Unei perechi înamorate... În cimitir acuma intră, O văd cum trece înainte: O arătare luminoasă Pășind încet peste morminte. Și-n colț m-așteaptă lâng-o groapă: E amăgirea cea din urmă... Cu brațele întinse dornic, Alerg... Puterea mi se curmă... Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Când numai luna singură din noapte Veghează din întinderea albastră, Și când o rază albă, visătoare, S-a strecurat sfioasă prin fereastră Și-a adormit pe pernă, lângă tine, — Atunci din cer, cu aripi nevăzute, Copilul morții — somnul — tainic vine, Pe ochii-nchiși, ușor să te sărute... Tu, dragul meu, dacă te simți prea singur Și n-ai pe nime-n camera săracă Decât un nou dușman și oaspe: foamea... Închide ochii! Foamea o să-ți treacă, Și fără veste somnul îți aduce O masă cu împărătești bucate, — Belșugul unei lumi mai fericite, Cu soare cald și parcuri, și palate... Și nu te miri, așa firesc îți pare, Când vin din trista lor singurătate Icoane scumpe de odinioară, Ființe dragi, de mult înmormântate. ................ O, înger blând, alinător durerii! De pe cernita sufletului-zare, Ridică-mi vălu-n fiecare noapte Să văd splendoarea lumii viitoare!... Mi-aduc aminte...-n serile de iarnă, La gura sobei, — fără să-mi dau seama, Mă cuprindeai în brațe moi de visuri, Când îmi spunea povești frumoase mama... Și-acuma simt singurătatea rece Și tot pustiul nopților târzii. Te chem să-mi vindeci sufletul, o clipă, — Dar în zadar te chem, — că nu mai vii! O, vino iar... și să-mi aduci cu tine Iubitul chip de care sunt departe! Atâta am, în lumea asta mare, Și răutatea lumii ne desparte... Sărută-mi ochii! — Dintre ea și mine, Pieri-va ca prin farmec depărtarea: Zâmbind frumoasă îmi întinde gura Și-n vis e-atât de dulce sărutarea... Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Pe un pat de nouri vineți, adoarme luna plină Și lacul doarme-n umbră. În adieri ușoare, când plopii rari suspină, Tresar și-ascult... Natura, din nevăzute strune, Înalță către ceruri o lungă rugăciune, Și porțile tăriei din neguri se desfac De vezi cum, între maluri cu sălcii plângătoare, A stelelor popoare Se oglindesc în lac. ... Și două bolți cu lună acum stau față-n față... Din umbra de pe maluri iubita-ncet răsare, Și parcă nici n-atinge pământul pe cărare, S-apropie de mine... acum îmi cade-n brațe... Și uit de lumea-ntreagă, sorbind curatu-i suflet În calda, nesfârșita, sublima sărutare!... Iar luna se deșteaptă, din nori ridică fruntea Și lung spre noi privește, — dar norii o cuprind În brațe moi de ceață, și ea, copila nopții, Adoarme iar, zâmbind... Atunci o umbră dulce se lasă peste fire... Un cântec, o poveste duioasă-ncepe vântul, De-o zână cu ochi limpezi și mijlocul subțire... Tu, lună albă, spune-mi, de când privești pământul, Ai mai văzut vrodată atâta fericire? Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Ca steaua serii, Mă sting în noapte, Și noaptea crește În jurul meu, Când tot trecutul În suflet moare, Coboară-n urmă-i Pustiul greu... Icoană scumpă Din alte vremuri, Îmi pari acuma Un vis pierdut... Vin’ mai aproape, Dă-mi mâna albă Și ochii negri Să ți-i sărut! Aripa morții Aruncă umbre Pe nenorocul Celor învinși. Străin de toate, Simt cum se lasă Genele grele Pe ochii stinși... Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Cum stai în ramă și te uiți Atât de trist la mine, Mă-ntreabă ochii tăi mirați: — "Mă mai cunoști, străine?" — "Urâtule, nu te cunosc! Prea palid ești la față Și prea bolnavi ard ochii tăi, — Privirea lor mă-ngheață... Că te știam copil nebun, Crescut în vânt și soare, — Obrazul rumen, ochii vii Și gura zâmbitoare. Natura toată se-nchina, Ascultătoare ție: Aveai palat un crâng întreg Și-o luncă-mpărăție! De-acolo, într-o zi, te-au dus Între străini, departe, Să uzi cu lacrimi de copil O urâcioasă carte. Dar anii lungi, ducând cu ei Pustiu-nvățăturii, N-au stins văpaia ochilor, Nici zâmbetele gurii. Știai să cânți și să iubești, Pornit pe râs și glume... Dar tot avântul tău pieri Când ai intrat în lume. Așa pesemne-ai fost ursit Să suferi prea devreme. Și gura ta, nici chiar acum, Nu știe să blesteme! ................ Ușor păstrează urmele De pași adânci nisipul. Ci sufletul meu nu-i așa Cum mi-l arată chipul: Veninul suferințelor În piept să mi se strângă, — Eu vreau să râd!... Dar ochii tăi Au început să plângă." Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
...Mai sus, la poalele pădurii, Se-mbină umbrele-n coroană Și ca-n poveste se deschide În fața noastră o poaină: Mesteceni albi, cu ramuri goale, Pe margini codrul adormit Și-n raza lunii, risipite, Căpițe mici de fân cosit... Aici nu-i nimeni să ne vadă În pacea nopții-ncremenite, O, farmec negrăit de dulce Al sărutărilor oprite!... Dar un fior prin noapte trece. Șoptesc copacii îngroziți. Un tainic murmur, — ca o apă, — Coboară-n codrii adormiți. Vin freamăte nelămurite, Prevestitoare de furtună, Și nouri vineți, colo-n zare, Deasupra munților s-adună... Acum pe bolta răzvrătită Aleargă cum îi poartă vântul. În valuri negre luna moare Și umbra-ntunecă pământul. O, doamne! Ploaia-n noaptea asta Ne strică fără milă rostul. Dar colo jos, într-o căpiță De fân, găsi-vom adăpostul... Stăm bine-așa, sub bolta moale, Cu frunțile alăturate Ca doi copii cuminți. — Ne-mbată Mirosul florilor uscate. De peste deal abia s-aude Un ropot repede-n păduri, E ploaia... Pân’ la noi deodată Ajung răzlețe picături, Și tot mai dese cad. Un fulger Tăria norilor despică Vuinid departe-n munți. Iubita S-a strâns la pieptul meu cu frică. Simțeam atunci viața caldă Cum tremură ca o văpaie De foc nestins, în trupul tânăr, Sub haina umedă de ploaie... Cum norii-ntunecau seninul Nemărginirilor albastre, O noapte dulce-nvăluise Lumina gândurilor noastre. Dar n-a fost patimă nebună Cu gânduri risipite-n șoapte, — A fost un vis frumos... Și ploaia Curgea cu ropot lung, în noapte. ....................... ....................... La răsărit încet s-aprinde Văpaie rece de rubin Când printre norii rupți s-arată Ferestre mari de cer senin. Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Împins mereu către păcate Un suflet trist mi-au dat părinții — Bolnav de dorul clipei moarte Și ars de flacăra dorinței. Dar tu mi-ai luminat de-a pururi Al nopților convoi tăcut, Icoană scumpă, — și cu tine Mi-ai dus norocul în trecut. La tine-și caută, sfioase, Un adăpost în clipe grele, Speranțele mângâietoare Și toate visurile mele... Ușoare zboară către tine, Cum zboară fluturii ușori Spre floarea tăinuită-n umbră, Spre cea mai dulce dintre flori... Tu, cea dintâi, mi-ai dat putere Să sfarm zăgazurile minții Când mi-ai sădit în piept ispita, Fiorul tainic al dorinței. Și coborând în ochii-mi tulburi Adânc, privirea ta de sfântă, Mi-ai dat belșug de viață nouă Și iubitoare mi-ai zis: cântă!... Acum sunt singur. Ești departe, Neprețuita mea comoară... Dar vii în ceasul mut al serii Când liniștea din cer coboară, Și văd cum genele plecate În tremur necurmat le miști, Întunecând surâsul gurii Cu noaptea ochilor tăi triști. Zadarnic pizma altor inimi Ne-a despărțit atâta vreme, Că ochii nu mai vor să plângă Și gura uită să blesteme: Simt umbrele ce mă-nconjoară Că nu m-apasă atât de greu Când luminezi, icoana scumpă, Altarul sufletului meu... Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Domnului A. Vlahuță Bine-ai venit, an nou! — Cu voie bună, Încrezători ți-ngenunchem-nainte: Ne-aduci comoară de speranțe sfinte, Ori prevestiri grozave de furtună?... De pretutindeni se ridică șoapte Și plâns înăbușit spre cel ce, ție, Înduioșat acum, ți-a dat solie Să luminezi odată trista noapte! Că sunt aici dureri nemângâiate, Blesteme dureroase, — sunt copii Flămânzi și goi, și casele pustii, — Sunt cruci de lemn, la margine de sate... Și morții lor așteaptă de la tine, An milostiv, în toate să fii darnic — Și să le spui că n-au jertfit zadarnic Atâta sânge, gloanțele haine. C-au încetat sălbaticele goane, — Iar dacă sunt colibele cernite, Copii orfani și mame văduvite Nu vor mai plânge, sara, la icoane... Un glas pornit din inimă curată, Un tânăr glas te-ntâmpină acum: Din largul țării spulberă odată Mirosul greu de sânge și de fum. An nou, an sfânt, — adu belșug în țară! Dar să nu lege-n țernă sângerată Un rod spurcat, sămânța cea bogată... — An sfânt, adu-ni altă primăvară! Să-nfrâni, cu grija zilelor de mâine, Nelegiuitul râs al lăcomiei — Și din prinosul roadelor câmpiei Să se hrănească cei ce ne dau pâine. De fructe multe, pomii încărcați Și spicul greu de boabe să se rupă! O, an frumos, — cu bogății astupă Prăpastia deschisă între frați!... Împacă vrajba sufletelor noastre! Nici plânsu-amar, nici blestemele gurii, Nici pumnii strânși de vechiul foc al urii Să n-amenințe cerurile-albastre... Te-om preamări în laude, cu toții, O, an al păcii binefăcătoare! Și-ți vor aduce-n veacuri viitoare Prinosul lor de cinste, strănepoții! Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


