# FragmentsContent

content:
Un copil, odată, mic ca domnia-ta, Ce-și iubea părinții și îi asculta, Cînd îi zise tat’său să meargă la școală, El plecă, îndată, dar cu mîna goală. „Unde-ți este cartea? Ce te nebunești? Dascalu-o să-ntrebe: pe ce-i să citești?...’’ Băiețelul, leneș, se tot scărpina, Se-nvîrtea prin casă, nu-șt’ ce tot căta. Dar în sfîrșit pleacă cu inima rea, – Plîngea, sărăcuțul; — cartea-i părea grea! Mergînd el alene, cu capu-ntr-o parte, Căscînd pe sus gura, îi cade-a sa carte; Un cioban o vede și-ndat-o și ia. El îi zice: „Ia-o, să mă scap de ea! Nu voi să-nvăț carte; voi să fiu cioban, Orice-ar fi mai lesne, măcar și țigan!...” „Dar de ce, copile? ce vorbești așa? Îi zice ciobanul, dîndu-i cartea sa. Căci nu știu eu carte! ce bine ar fi! Acum aș fi altfel! altor n-aș servi Silește, copile, carte a-nvăța, Căci, cînd vei fi mare, tu te-i bucura. Om, cal, chiar furnica, cîte ființi sunt, Toate fac o treabă aici pe pămînt; Cine stă din lucru numaidecît piere; Viermii fac mătase; albinele, miere; Cîinii păzesc turme; oile ne-mbracă: Omul dar se cade și mai mult să facă; Și, făr-a ști carte, omu-i dobitoc; Toate-naintează și el stă pe loc. – Pe țigani, văzut-ai, cum altu-i muncește? Pe țărani, săracii, cum îi biciuiește? Știi cauza ce e, de au astă parte? Căci sunt orbi, sărmanii, și căci nu știu carte!...” Ce făcu copilul, ce se socoti, Strînse cartea bine, la școală porni; Nu mai fuse leneș, dascalu-l iubea, Și-ntr-un an de zile — scria și citea.


content:
„Cu dulcea-ți poezie, ca tine de frumoasă, Sărut acum hîrtia pe care-a odihnit O mînă pînditoare de rim-armonioasă, Și care dă speranța în sufletu-mi mîhnit. Ferice de acela ce poate să te vază, Cînd rîzi și cînd ești tristă, deșteaptă și cînd dormi, Asupra lui s-aștepte acea cerească rază Ce scapă pîntre pleopă-ți, cînd gata ești s-adormi! Ferice de acela ce poate să te-auză Scoțînd un glas de înger, ce pînă-n cer îl sui, Și-n via ta simțire, ce fața-ți va s-ascunză, Să poată înțelege că scapi numele lui! Ferice de acela ce poate să respire Etern același aer pe care tu îl scoți, Ș-etern tot la picioare-ți, să poată să-ți inspire Acea compătimire ce tu depui în toți! Ferice de acela ce va putea vrodată S-aprinză a ta vervă a ne mai da un rînd De dulce poezie, d-o rim-așa bogată, D-idei așa sublime p-același stil curgînd!


content:
Cît sunt gelos, ***, cînd știu că azi ești pusă Să-ți lași surîsul dulce la cîți te felicit! La cîte vederi astăzi ei fi tu oari expusă, Și cîți, l-a ta ocheadă, se crede fericit! Acele roze fragezi ce lași ca să se vază Pe fața ta ca crinul, la oricare-al tău pas, Acele bucle negre, ce-adesea lași să cază Pe sînu-ți de zăpadă, cînd scoți frumosu-ți glas; Cînd geana ta cea lungă o lași să se unească Cu cea de corb sprînceană, la care Mihail S-adaoge s-ar teme chiar linia-i cerească, Și să-și prefacă-ar face Madona Rafail; Acea cătare dulce, ce vecinic schinteiază În ochii tăi cei negri, în care-mpărățesc Doi sori ce n-au eclipsuri și care înviază Chiar inimi împietrite sub ei cînd se găsesc; Modesta ta mișcare, accentele-ți ce-ncîntă Pe oricare ființă de orice caracter, Și toată frumusețea-ți ce-n inimi se împlîntă, Cînd știu că est-expusă la un întreg parter, – S-alerg îmi vine-ndată, să nu gîndesc la lume, Să zbor din aste maluri, s-ajung în cercul tău, Să strîng pe buze-mi mîna-ți urînd la al tău nume, Să iau p-ascuns un zîmbet și sărutatul tău.


content:
Pentru că vrei, copilă, să mă înscriu aci, Îți spui că ești frumoasă fără cochetărie, Că îți ascunzi simțirea cu multă modestie, Și că îți faci amicii fără a îngriji. Știu bine, pîn-acuma, vergina-ți auzire Nu este veninată de nici o lingușire; Dar eu, tributar vecinic al nevinovăției, Admirator, prieten blîndeții, modestiei, Întinz hîrtia asta în loc de tabernacol Ș-ador căutătura-ți în care, ca-n oracol, Explic, văz fericirea a celui ce-a veni Cu tine-a se uni.


content:
Ce! ăsta-ți e morala și asta-i a ta lege, Să blestemi pe aceia ce zici c-ai ajutat? Prin facerea de bine, doctrina-ți va să lege Etern într-o sclavie pe cel ce-a apucat? Virtute este asta? E facere de bine Să chemi un om din cale, zicînd că-l folosești, Ș-apoi să-i ceri viața, să n-aibă trai de tine, Etern în toată lumea s-ai drept să-l ocărăști? Și daca tu, de sine-ți, împins d-a ta credință, Plătești o datorie cînd știi că ești dator, Oari poți tu pentru asta, în bună conștiință, Să tragi în judecată pe cei ce-și uit p-a lor? Virtutea este-o taină ce rar se dezvălește; E chiar instinct ce naște cu omul virtuos; îndeamn-a face bine, răsplată nu priimește Ș-acel ce-și spune fapta etern e vițios. Nemernic! Mai nemernic decît acel ce simte Un preț, o răsplătire în conștiința sa, Ți-alergi bătrîna limbă, și care etern minte, Ca fierea strînsă-n tine, în alții a vărsa. Pierdut nu este-acela ce încă este-n sine, Nici este slug-acela ce-ncepe cum tu zici; Acela este slugă, ce minte c.a și tine, Ce cugetul și-l vinde și linge cum tu lingi. Ori care e păcatul ce-ți face-acum mustrare? Zi, care este culpa ce-acuma te-a turbat? E cugetul tău însuși ce-ațîț-a ta turbare; E chiar Cristos acela de care-ești lepădat. Din cîți cu-a tale lacrimi ce ai etern gătite, Păgîne, spune unu pe care-ai cunoscut, Care-a crezut, sperjure, viclenile-ți cuvinte; Și care, pînă-n urmă, n-a fost și el vîndut? Vînzările adună-ți, o, Iudă lepădate! Se văd, pe frunte-ți, iată, aci s-au înfierat În sarbădele pete de fulgere-mplîntate. Rabdă, de poți, oglinda ce-ți strigă: Șelerat! Asta e bunu-ți nume: vînzător! Tu îl știai De cînd cu negrii idoli, cu care ai tratat Vînzarea țării, Iudo! a țării ce tu n-ai; Dar lumea te cunoaște, și d-aia ai turbat. Strigoi ce după moarte sugrumi p-ăi de iubeai! Daca era pierzare în locul ce îmbeli, De ce mugeai în somnu-ți și te încolăceai Strigînd: aci e raiu! Voiai să ne înșeli? Tartuf! Viclean călugăr! Ce-ngîni evanghelismul Nu; nu ți-e timpul ăsta; te du d-unde-ai venit; Pe buza-ți infernală, ce spurci cristianismul? Te-afundă-n întunerec, de unde ai ieșit! Apostat! Spune-odată, ce ți-ai făcut credința? De ce te-ascunzi de lume? Ce! boala-ți n-are leac Căci ai trădat misterul; căci ți-ai mîncat credința, Te-ai prefăcut, atee, din șoarec liliac. Te du, profită încă, mai speculă ș-acuma, Prilej mai iată ș-altul ca să apuci un os, Deschide-ți ochii însă; din el exală ciuma, Și d-o mînca și puii-ți| să duc la iad prinos. O, cît oi să rîz iară aflînd de pe la lume C-acel cui lingi piciorul, te lupți într-al său nume, Furiș te simte-n somnu-i că, tremurînd de frică, Răpezi și-n gîtu-i noaptea o gheară de pisică! Cu mult este mai nobil un dobitoc sălbatic, Ce naște în pădure cu-al răului instinct, Decît un om nemernic ce-n adunare pacinic Tîrîndu-se tot mușcă, ca cel mai prost insect. Un om fără iubire, ce nu știe ce crede, Ce astăzi să închină l-acel ce ieri huli, De viață nu e vrednic; dar nici acel ce-l pierde, Onoare așa mare nu poate dobîndi. Un vierme e în tine, sperjur d-a treia oară! Îți roade-acum rărunchii c-ai vrut să-ți faci comoară, Vînzînd pe vinovații ce știi că n-au putere Ca să-ți răspunză, gîdeo, l-a ta nelegiuire. Acei ce vezi în somnu-ți că vin să te sugrume, Sunt draci, ai tăi tovarăși, ce zbier, îți fac sermon [1] Voind să-ți ia suflarea într-al Satanii nume, Și daca n-o pot face e cauza, demon, C-a ta spurcată gură a dat o sărutare Acelor bărbați vrednici, ce-acum te-au oropsit; Și sufletu-ți să iasă, în neagra sa turbare, Pă gură-ți nu cutează, căci este-afurisit. Iar soarele ce vine de draci ca să te scape, Este Cristos, sărmane, cultul cel sfînt, ceresc: Lăsați-l pre el, zice, de ce-l siliți să crape; Nu știe ce-i se face! Și dracii se-ngrozesc. Note [ modifică ] ↑ sermon (fr.) – dojană.


content:
Cerul se deschide în noaptea de Bobotează, și atunci dobîndește fiecine orice va cere. Eres popular I [ modifică ] Maria cea bălaie, Frumoasa din Bezdat, Iubea pe Niculae Și vrea să-l ia bărbat. Părinții o simțise Că ea cam des pierea, Și-n crîng o cam oprise D-a merge la vițea. Zburdalnica copilă, Cînd vitele intra, Îi da cu multă milă Pupatul ce-i păstra. Dar însă biata fată Nu vru a mai răbda; Bunichii ei s-arată Și-ncepe-a se preda: „Ah! Bună bătrînică, Pe Niculae iubesc; De maica-mi este frică, Și-aș vrea să-l întîlnesc. Eu știu că tu ești bună Și nu știi vicleșug; Să mi-l aduci pe lună, Ai tu vrun meșteșug?” „Și ce fel? astea toate Din inimă le zici? Taci, fiică! nu se poate: Tu vorbele îți strici.” „Degeaba, bătrînică, Eu nu poci să-l urăsc, Fă-mi măcar orice frică, Eu tot o să-l iubesc.” „Cu el nu te asameni în orice chip măcar: Ești fată tu de oameni, Și el, un prost văcar.” „Mă rog, de Niculae Tu astfel nu-mi vorbi; Chiar turcii să mă taie, Eu tot îl voi iubi.” „Așa o fi, fetiță; Dar el e prea sărac Și e de proastă viță, Măcar că ți-e pă plac.” „Ei bine, eu la tine Acuma nu-l mai cer; Mai rabd cum poci în mine Și-l cer eu de la cer. Aștept la Bobotează, Cînd cerul e deschis, Și Domnu-o să mă crează Ș-o să mi-l dea în vis.” II [ modifică ] Bătrîn-aleargă-ndată Cu mum-a se gîndi În ce chip biata fată S-o poată amăgi. „Eu știu, îi zice, bine S-o scap din ast ponos. Acum te las’ pă mine Să isprăvesc frumos.” Cît vine-această.seară Cînd ceru e deschis, Se culcă fat-afară, Să vază ce-i e scris. Bătrîn-afurisită, Pe-al casei învăliș, C-a răilor ispită, Ședea sub coș pitiș. Bălaia frumușică Deloc ea nu dormea. Și toată numai frica Acel minut pîndea. Să vază la vreo parte Pe Bunul Ziditor, Să-l roage-a-i face parte De dragu-i soțior. Un fulger luminează, Și ea pe brînci căzu; Un glas o-nfiorează Și moartea își văzu: „Nu, fată; nu mai cere Pe un văcar bărbat!” Și-ndată, din tăcere, Un țipăt a scăpat. Părinții toți afară Se-azvîrl din așternut; Spre bab-acum să sară, S-o spargă mai au vrut. Aleargă la copilă, La rodul lor iubit, Voiesc s-o scoale-n silă; Dar ea a și murit. Părinți, băgați de seamă, De-alegeri vă feriți, De eres vă fie teamă, C-asemenea pățiți.


content:
Corabie frumoasă! Te du, te du, grăbește? Pe țărmuri depărtate aleargă, prevestește Că lesne-așa nu moare un neam ce a trăit; Că tirania poate un om să prăpădească, Dar viața unei nații nu poate să sleiască: Pînă-n sfîrșit. Dreptatea etern a biruit; Cînd vei ajunge bine în porturi depărtate, Și alte neamuri mîndre, crescute-n libertate, Vor vrea să te întrebe de numele ce porți, Atunci tu pavilionu-ți să-l lași să fîlfîiască, Să spui că al tău nume e lesne să-l ghicească: E scris în istorie p-ale mărirei porți. Iar vrînd să te întrebe de au vro-ncredințare, Și daca în pămîntu-ți nu cerc vro strîmtorare, – Tu spune-le că neamu-ți nu știe vicleșug, Că-i este prunc comerciul, nu-s reguli așezate: Dar este drept și pacinic, și fără răutate, Măcar că n-avu condici, măcar că fu sub jug. Robitul cînd își sparge obezile odată Și peste-ale-nchisorii tării se mai arată, Atunci mai ager este, atunci e mulțumit, Atunci îi place cerul, dorința lui s-aprinde; Ș-atunci, cu anevoie în curse se mai prinde: Experiența-nvață pe cel ce-a suferit. Le spune că pămîntu-ți e țară generoasă, Săracă-n meșteșuguri, dar clima-i e văroasă, Produce mii de bunuri ce pot a-i mulțumi; Că lînuri scoate bune, mătăsuri minunate; Bogate are holde de feluri de bucate, Și n-or să se căiască în ea cînd vor veni. Păduri că are-ntinse cu multă lemnărie; Că munții ei încuie o mare bogăție, Dar rar sunt care știe comorile din ei; O pescărie mare, și vinuri de minune; Cirezi și turme grase, căci are dulci pășune; Și faguri de zăpadă, in, cînepă și piei. Adaogă la astea că țara-ți nu hrănește Nici fiare veninoase, nici plantă ce-otrăvește, – Și ei, expuși naturii, nimic n-or pătimi. Pădurile ei, spune, n-au umbră-omorîtoare; Livezile-n ghizdee, n-au ierbi otrăvitoare; Urs-alb, hienă, tigru, viperi n-or întîlni. Stejarul, ulmul, pleopul și bradul în veci verde, Corn, frasinul, aninul ce vîrfu-n nori își pierde, – Ei singuri fac cunune pe trîmbele de munți. Mistrețul, căprioara și mii de cerbi și ciute În rîuri de cristaluri se plec ca să se uite La păstrovi ce se joacă cu lostrițe cărunți. Că sunt, le spune, liberi la orice vînătoare; Că boalele năprasnici nu pot să mai omoare, Și hrana vieții-oricine prea lesne va găsi; Că foametea aicea abia se povestește; Că frica de războaie părinți nu îngrozește, Și rănile-i cumplite, ei nu le vor simți. Corabie frumoasă! Te du, te du, grăbește! Pe țărmuri depărtate aleargă, prevestește Că lesne-așa nu moare un neam ce a trăit! Că tirania poate un om să prăpădească, Dar viața unei nații nu poate să sleiască: Pînă-n sfîrșit, dreptatea etern a biruit.


content:
Sfîntă Nădejde, fiica cerului! Tu ce ești venită a astîmpăra turbatele furii ale nenorocirii! Tu ce ne aperi de toate năpustirile deznădăjduirii, arătîndu-ne în veci viitorul plin de fericiri!... Tu, a cării priveghere daca un minut ar lipsi din lume, negreșit cerul ar rămînea fără slăvitori, pămîntul fără moștenitori, și toată ființa cuvîntătoare ar umplea numaidecît încăperile Tartarului. Tu te cobori din sînul cerului în inima nenorocitului scîrbit de nemulțumire, îl mîngîi și-i arăți ceririle lui, ca cum ar fi gata să le apuce mîine... Dar, vai! mîine al tău nu are sfîrșit; făgăduielile tale, presărate într-un spațiu nemărginit, întocmai ca zburătoarele fantome ale înșălătoarelor vise, fug numaidecît ce noi gîndim că le-am prins... Ei bine, atîtea veacuri n-au putut a nimicnici puterea ta? A putut fermecul minciunilor tale cel amăgitor a înșăla și marile inimi ale acelor vestiți bărbați ce au spăimîntat pămîntul? O, cît trebuie să tremure cineva mai mult de tine decît de moarte! Moartea, dînd numai o lovitură, odihnește pe nenorocit. Tu îl faci să cerce înzecită acea lovitură la toată înșălarea, și cu toate acestea mîngîietoarea-ți gheară îl păstrează ca să-i mai dea și altele; și înecîndu-i simțirile în abisul minciunilor tale, slobozi a lui credălitate pînă la cele mai mari fericiri, numai ca să fie mai veninată durerea, cînd, ridicîndu-i dupe ochi vălul ce nu-l lasă a cunoaște adevărul, l-o vedea departe de dînsul. O, oameni, ființe în veci supuse astei desfrînate pu- teri! voi ce vă gîndiți mai fericiți decît cele ce voi stăpîniți! voi vă îngîmfați socotindu-vă peste puterile ce-și bat joc de voi! Stați!... Veniți-vă-ți în simțiri! Vedeți că nu sînteți nimic mai-nalt decît o jucărie a aceștii cum- plite zeități!... Ea vă arată comorile, făgăduindu-vă cu ele toate bunurile și chiar nemurirea, și voi, beți de ră- tăcirea cării sînteți sujet, alergați, jertfiți prieteni, părinți, fii, ca să cîștigați un product al globului ce a produs și pe voi; vă arată slava, și voi, amețiți, orbi, înfășurați in vălul ce nu vă lasă să vedeți sfîrșitul celor asemenea vouă, dedați înapoi ceea ce ați strîns pe pierderea aproa- pelui vostru ca s-o cîștigați, ș-apoi, tocmai cînd sînteți aproape a vă gîndi fericiți, iată, îngerul orînduit a nu lăsa să vă apropiați de aceea ce nu e dată vouă, vine, vă sugrumă, vă răpește de lîngă acelea dupe care ș-atunci cînd nu mai sînteți oftați... Voi intrați în vecinica nesimțire, și pomenirea voas- tră abia se ține pe ruinele monumentelor ce vă rădică ur- mașii voștri, asupra cărora, lăsînd ca o moștenire lipi- cioasa orbire, să dedă în urmașii voștri, îi fac să se mire de voi, și râvnind la ale voastre nesocotințe, să se silească și ei, cu asemenea cruzimi și vărsări de sîngiuri, a ardica ca voi, ș-așa ale voastre unite cu ale lor și cu ale urma- șilor lor, să slujească numai spre a arăta viitoarelor veacuri ticăloșia voastră și împlinirea scoposului astei fatale zeități, care, năpustită asupră-vă, cu un bici de scorpii, v-a împilat să munciți voi pînă la cea după urmă răsuflare.


content:
Lină tăcere, balsam vindicător al turburatelor su- flete!... Tu, al căria plăcut nectar, favorit inimilor simți- toare, deșteaptă ținerea de minte, ne bucură repetîndu-ne mulțumirile ce în trecut „am gustat, și arătîndu-ne vii- torul ca un veac aurit, ne făgăduiește într-însul dobîndirea celor mai mari fericiri!... Toată suflarea tace! toată făptura visează în pace plăcerile ce au a le gusta mîine!... Nimic nu turbură somnul cel după urmă al norocitului, pe care ziua îl așteaptă ca să depuie în mîna-i muncitoare uneltile hranii!... Abia cînd și cînd cîntarea cocoșului sau lătratul vreunui cîine vine să bată auzul nenorocitului părăsit de somn... Dulce tăcere! Cine a știut a se folosi de tine și n-a găsit înzecită mulțămirea, ce fiii chinurilor cu atîtea osteneli o caută în baluri și ospețe de mare cuviință? Care, de nenorociri apăsat, alergînd la al tău liman, n-a aflat într-însul azilul cel mai adevărat?... Tu verși în ținerile inimi acea dulce melanholie, ce adoarme cumplitele furii ale nenorocirii; și făcînd să curgă în ele un mol tămăduitor, asemenea pacinicului pîrîiaș al grădinilor, odihnești simțirile obosite de cumplitele varietăți ale soartei, întocmai ca un milos stăpîn ce, descurîndu-și calul căzut de osteneală și de arsura zilii, îi desface toate chingile, îl bate pă spate c-o mîngîietoare mînă ș-îl sloboade în răcoarea înserării a paște troscotul cel răcoros al cîmpiilor... O, cît este de plăcută întristarea ce tu aduci!... Omul, depărtat de tot zgomotul lumii, într-armat cu făgăduielile nădejdii, zboară pe aripile idolului său la scumpu-i objet; își închipuiește pozițiile în care s-ar fi aflînd, repetează vorbele ce i-a zis, răspunsurile ce a luat, face o plăcută critică slabului înțeles ce scoate din ele, numără căutăturile ce a cîștigat de la ea, oftările ei, vorbele ce se repeta în delirul cel dulce, le dă o coloră după voia lui, își face o idee de ceea ce gîndește acum; și încîntat în fermecul plăcerii, îngînat de un somn întrerumpt, așteaptă un vis care vine și-l aruncă în brațele ei.


content:
Dulce prieteșug! Înger trimis din ceruri spre a uni pe oameni prin compătimire! Tu ce ne deosibești din sălbaticile fiare! Tu ce ne înmulțești fericirile făcînd să le gustăm de atîtea ori de cîte ori le dobîndesc aceia cu care tu ne unești, și ne micșorezi durerile, făcînd să le împărțim cu dînșii! Tu ești un alt soare duhovnicesc, ale cărui raze purtătoare de nădejde, încredințare și netemere de ființele împotrivitoare, încălzește sufletele acelora în care intră. Cine te-a cunoscut pe tine și n-a mărturisit că ești venit numai a reprezenta pe atotputernicul? Cine, găsind în acela ce el a vrut un sentiment însuflat de tine, n-a mărturisit că ești o icoană ce ne înfățișezi aievea fericirile ce religiile dau credincioșilor? O, cît sînt de plăcute darurile tale!... Tu la săvîrșirea unei mici jărtfe ce ceri de ia noi ne dai neprețuite comori... Tu zici: „Iubiți-vă ca să fiți fericiți, și fără zăbavă plătești cu prisos făgăduielile tale celor ce te-au ascultat... O! Dar de ce făgăduielile tale cele sfinte, blînzi, nevinovate și neprimejdioase, să fie mai nesocotite decît ale îndrăcitului, aspru, vinovat și primejdios neprieteșug... El zice: „Vrăjmășiți-vă, ca să vă sfîșie o vecinică crudă nenorocire”, și iată-l gata a plăti cu dobîndă făgăduielile sale. Dar tu ne unești cu cerul; lanțurile tale țin un sfîrșit raport între inimile generoase și între îngeri... Tu ne aliezi în sfîrșit cu însuși Dumnezeu... Noi fără porunca ta nu facem nimic bun și nimic iarăși rău cu voia ta. Ei bine, dar pentru ce eu să nu mă împărtășesc din comorile tale?... Ce fel! pentru mine nu este nici o inimă care să păstreze în sînu-i o scînteie din tine? Eu singur fui osîndit a trăi fără prieteni? Ce fel! Inima-mi tare, fieroasă, fără cuvînt nu se încrede la nimeni din cîți mă încongiură... Sînt ei oare toți nevrednici de credință, ca acela ce odată mă amăgi?... Ei se arată triști, simțitori la durerile mele, ei născocesc felurimi de petreceri, mi-arată mii de nevinovate plăceri, ca să mă smulgă din absorbirea vinovatelor gînduri, ei se întristează văzînd că mă topesc în arșița delirului sfîșiitor; jură că vor fi părtași la durerile mele, jură că cu primejdia lor îmi vor ajuta... Ei! dar ei jură numai pînă atunci pînă n-or cunoaște covîrșirea patimilor mele. Poate fi oare între ei vreunul cu atîta tinerețe pentru mine care să priimească de bună voie parte din durerile mele, să priimească în el un vierme fără somn și să-și dea inima pradă ăstui foc mistuitor? Ei mă iubesc numai pînă atunci pînă cînd mă socotesc că doresc fericirea lor; mă mai pot ei iubi oare cînd m-or cunoaște al lor rival?... Negreșit că nu. Ei bine, să zic că prieteșugul înrădăcinat în inima lor îi va sili să jărtfească ș-acel dulce simtiment, ca să folosească pe un iubit părăsit de noroc, va putea gelozia mea a împărți cu dînșii un foc prin care simț, răsuflu și fără care n-aș putea trăi un minut? Voi putea eu împrăștia un simtiment sfînt, ce mă însuflă, mi-arată bunul cel neprețuit și mă povățuiește la fericirea cea adevărată, în vreme cînd gelozia-mi aprinsă fierbe că nu are acea putere electrică a-l strînge după unde îl vede împrăștiat, ca să-l adune tot la sineși?... Ce folos îmi poate da oricare, de-mi va afla focul ce mă mistuiește întocmai ca ceața cea groasă vălul pămîntului cel alb de zăpadă, și mă crește totdeodată cu dulcea ambrozie, ce zeitatea oarecînd își alese spre hrană? Mai mult negreșit nu voi cîștiga decît de la rivali o ură, ce totdauna este dată lor, de la indiferenți batjocora, de o molicioasă slăbiciune, și de la prieteni o milă fără putere a mă ajuta. Nu, oricare din astea voi cîștiga, îmi va fi mai nesuferită decît însuși moartea; nu, mai bine să mă sfîrșesc după cum m-am început, în chinuri, în spumegoasele valuri adăogate de vijălia nenorocirilor, decît să mă dau sujet criticii desfrînatei omeniri.


content:
Stăpîn preaputernic, creator nemărginit, tu, împărat al totului întreg!... Pentru ce ai înrădăcinat în inima mea astă veninoasă nemulțămire? Pentru ce pe mine numai nădejdea nu mă poate înșăla? Ce tulburări grozave!... ce simtimente necunoscute mă sfîșie de cum m-am pomenit în lume! Cumplit stăpîn!... Ce neiertat păcat a putut face pruncia mea de le-ai năpustit dodată cu junia a mă sfîșia! Părinte preaslăvit! Aste grozave tulburări fură orînduite a mă priimi în lume? Ori a trebuit a se naște dodată cu mine? Dumnezeu adevărat! Daca fără ele nu mă puteam naște, dacă p-ăst amărît pămînt eu nu-mi puteam găsi fericirea, de ce m-ai înființat? care așa mare trebuință fu a mă naște? ce te sili a-mi tulbura odihna ce gustam în sînul nesimțirii, pînă a nu te cunoaște, și a-mi da un trup, un suflet, ca să fie pradă pămînteștilor chinuri... Era trebuincios atomul meu la podoaba ăstui glob? Lipsa lutoasei mele îmbrăcăminte putea opri armonia universului?... Ei fie! țărînosul meu trup fu trebuincios a-ți mobila nemărginitul palat; lipsa slabei mele înțelegeri putea să micșoreze înalta slavă ce ceri de la zidirea ta; cu un cuvînt, trebuia eu să fiu. Apoi neatîrnata-ți voință mă făcu fără a mai îngriji de soarta mea? Neînțeleasa-ți putere1, numită provedință, să lenevi a mai îngriji de fericirea mea? Întîmplarea mă aruncă în voia ursitei, fără nici un fel de condiție? îți lipsește dar ție cugetul ce jucăriile tale poruncești să-l aibă, încît vrei a înființa un norocit. Nimica, spre a-l lăsa în voia valurilor ticăloșiei? Este de crezut ca părinteasca-ți îngrijire să facă rău unde nu poate face bine? Daca nu vreai, sau nu puteai a mă mulțămi, de ce, luîndu-mi moartea, mi-ai rădicat și aceea ce în viață nu mi-o poți da? Eu nu te-am rugat a-mi da ființă; pă mine nu m-ai întrebat la hotărîrea ce ai făcut pentru zămislirea mea; părerea mea, de ar fi fost întrebată, negreșit că n-ar fi priimit viață de o zi măcar; de mi-ar fi fost încărcată de toate coroanele lumii, negreșit că n-aș fi schimbat acea liniștită nesimțire, nici chiar cu scaunul tău, daca și pă el ar fi trebuit să fiu viu!... O, fatală ființă! Care sînt bunurile ce vrei să mă faci a crede că mi-ai dat? Tot ce mi-ai dat pentru slava ta mi-ai dat; simțiri mi-ai dat ca să mă mir de mărimea ta și să cunosc ticăloșia mea; hrană, ca să poci tîrî o viață trîndavă și monotonă, iar pentru scoposul tău. Ce mi-ai dat pentru fericirea mea? Soare? nu mă încălzește. Schimbarea timpurilor? nu mă mulțumesc. Împlinind toată voia ta, necunoscută nouă, ce o să-mi dai mai mult decît astea? Fiindu-ți împotrivitor, ce-o să-mi iei mai mult decît ce mi-ai dat? vederi? auz? simțitate? Tot ce mi-ai lua, îmi dai; că recîștig o parte din odihna ce aveam mai înainte d-a fi, n-oi să mai poci simți căldura soarelui? n-oi să mai văz schimbarea timpurilor? n-oi să mai auz armonia zburătoarelor? De astea toate nici acum nu mă bucur: pentru mine, ori negură, sau senin, or vară, sau iarnă, ori zgomote, sau armonie, sînt totuna. Apoi să crez iarăși că tu poți a mă mulțumi și nu „vrei!... Nu știu; poate că și tu spînzuri de acea soartă de care spînzură totul! poate că și tu cerci ca și noi nemulțumiri! poate că și tu ești supus vreunei puteri mai înalte decît tine, necunoscute mărginitei noastre pătrunderi! Ce să zic! Sau că glasurile noastre, umilite și rezvoltate, nu pot ajunge pînă la înalta-ți lăcuință!... Apoi iarăși, daca ființa-ți umple totul, daca nemărginita-ți întindere coprinde toate, daca tu ești stăpîn al soartei, preaputernic, milostiv și bun, ce te oprește d-a asculta duioasele gemete ce natura întreagă scoate subt apăsarea nesuferitei nenorociri?... Ce te oprește a precurma dureroasele țipete ce să răzgomoală, răzbubuie în acest deșărt, din rărunchii suferitoarei omeniri?... Vezi șiroaiele lacrămilor cum curg în templurile tale; vezi la picioarele miniștrilor altarelor tale îngenucheată omenirea, ca să-i roage a trimite la scaunul tău, prin cădelnița lor, tămîia și fierbintele lor rugăciuni; vezi pe acești cuvioși, propoveduiți ai tăi, aleși prin monumenturile ce ne-ai lăsat, umiliți la apăsata omenire, lăcrămînd înaintea tabernaclului tău, cerînd cu mîna pe semnile credinței lor a trimite și pe pămînt parte din fericirea, ce toată nesațiul tău o păstrează numai pentru tine... O, Dumnezeu slăvit, părinte și stăpîn, ziditor preaputernic al totului întreg! Deschide poarta vecinicilor tării; ascultă glasul ce să rătăcește, neputînd a străbate pînă la tine, trimite mîna-ți prea darnică a mă scoate din labirentul chinurilor... Părinte preadrepte! Aridică-mă în azilul tău, trage-ți înapoi raza ce ai depus în mine; smulgemă din groaznica tortură a agoniei! Vino, cu o moarte prea grabnică odihnește-mi tulburatul suflet; sparge-i printr-însa întunerecul ce-l îneacă, vezi-l cum te caută deznădăjduit! Trage-l în scînteietoarele lumini ce îți strălucesc lăcașul! Întoarce-ți ochiul mărinimos asupra ființii mele! Umilește-te! Îmbrățișază o slabă neputincioasă creatură! Vezi-o spăimîntată, îngrozită în gheara ursitei! Vezi-mă în genunche, smuls, sfîșiat dedesubtul bolților tale!... Tremur!... Părinte!... Of!... puteri nu mai am!... ziua să ivește iară, nevoile se deșteaptă, și cerul încă nu s-a deschis. O, cruzime! tiran nenduplecat!... Urechea-ți nesimțitoare nu se apleacă decît numai la concertele cîntăreților și organelor; tu nu-ți tulburi a ta trîndăvie ca să asculți țipete jalnice; nu, văitări, lacrămi, gemete, pe tine nu te umilesc, crude!. Inima-ți tare nu se mișcă, nu să atinge de milă; tu nu repriimești întristarea ce odată ai depărtat de la tine. „Răscoale-se zbieretele astor nimicite făpturi, rezvoalte-se țipetele viermilor mărginiți; stavila ce am pus puterilor e destul de departe de tăriile mele. În zgomote atmosfera lor, pînă pe rîndu-i fieșcare va întoarce împrumutata țărînă de unde a luat-o; în tarele mele bolți, nici mîna lor, nici glasul nu va putea răzbi în veci.” Ah! De ce nu poci să răzbesc la tine! Cum aș ști să-mi răzbun! Aș scăpa cel puțin lumea nenăscută încă; aș usca izvorul efemerilor tale lucrări, ca un potop m-ai vedea stingînd focul, ce, plin de venin, ațîți pentru învierea nevinovatei nesimțiri! Ah! dar asta... Este o zadarnică cugetare; asprul despot a știut a se asigura. Suflete nenorocite f păstrează și afară din mine dreapta ură ce ca o moștenire îți las cu jurămînt. Depărtează-te de dînsul cît vei putea, fugi de îngrijirea lui; vezi-l pregătindu-ți îndoite fiare decît acestea care ți le sparg eu acum! Vezi-l pizmaș pă nemurirea ta, cum te așteaptă a-ți da o rolă mai grea, mai ostenitoare decît asta care ți-o precurm eu; vezi o altă formă ce-ți este gătită; vezi-l cu o mînă slobodă la împărțeala chinurilor, cum grămădește în ea necazurile și te așteaptă a te împovăra cu dînsa... Dar, necăjit suflet! fugi de dînsul... Fugi cît vei putea... Și unde poți fugi? În care azil poți scăpa de dînsul? În care ocean? În care gaură te poți apăra de sugrumătoarea-i gheară! Of! sufletul meu nu-l voi putea scăpa!... Ah! stăpîn nestrămutat! Dă-i, de este în mîna ta, dă-i și lui moartea. Destul! Mulțumește-te cu chinurile ce sufer în mine. Destul! Oprește-te de a-i mai da un trup!... Dar către cine vorbesc! cine m-aude? O, rătăcire! Rugăciunile mele totdauna absurde nu se vor asculta în veci? Cine alt îmi poate da și mie, și sufletului meu odihna, decît eu? Eu însumi numai îmi poci da fericirea ce cer de la el; sufletul meu, de va putea, urmeze-mi; dar, eu numai; acum cînd mîna-mi sinucidă, grăbind fulgerul morții, îi va întoarce înapoi darul ce, fără să-i cer, mi-a dat... Țeava vulcanică ce nenorociții cei mai-nainte de mine a născocitără nu este în mîna mea? Plumbul, stăpînul morții, n-așteaptă mișcarea degetului meu? Ce mai aștept? Adio, prieteni, muritori nenorociți! Urmați-mi; umpleți-vă-ți țevele; înflăcăreze-se grindina de plumb; aprinză-se silitra; turbeze Etna, verse-se Vezuvul. Ardeți... Dărîmați... Pustiiți pămîntul... Vă jur... Vă jur pe odihna morții: urmați-mi... Urmați...


content:
An, ce-n tot minutul mi-arăți lungimea ta! treci, grăbește ale tale timpuri!... Sfîrșaște, du-te cu ale mele chinuri! Fugi, tîrăște cu tine a mea răstriște ș-al meu apăsător!... Zi, ce peste un an mi-arăți nașterea mea! saltă, înalță-te din al anului șîr. Și p-ale tale aripi, cu a doua-mi ursită, arîdică-mă din iad. Soarelui vestește că a cerului lumină, de azi semănată, este dator a-mi da; spune-i că cu moartea în zadar m-amerință în al lui zăbavnic curs. Viața-mi se renaște, cerul nu voiește a-mi rămînea da- tor, el a mea durere oprește ș-al meu instinct vestind, nă- dejdea îmi sădește d-al său prea mare dar. Iar daca na- tura întreagă, pizmașă p-al meu de zeu noroc, îmi va grăbi sfîrșitul pînă a nu-l gusta, atunci tu iarăși spune-i c-acel prea scump odor, pe piatră-mi consfințit, eu îl aș-tept în cer. Adaogă-i c-atuncea cînd n-oi mai fi trăind, el tot să-mi mai vestească al ei prea dulce nume; și p-ale sale raze purtînd al meu amor, să-i ducă, să-mi aducă în tot rondu-i cîte un sincer raport. Și tu, cuget, ce ai puterea în tot omul muritor! tu, ce spre mustrarea crimelor te-nfuriezi! du-te, aleargă pînă ai vreme; strigă, spune-i pînă trăiesc; vestește-i a mea moarte, neputința d-a trăi, spune-i că ea poate a mă scăpa; mai adaogă-i că știe, poate bine, dar nu vrea. Iar de vei vedea-o tristă l-ale tale imputări, tu atunci oprește-ți gura și mă lasă a muri. Dar tu, mormînt, cînd, rece, al ei dar vei priimi, atunci tu în ea sădește un suvenir nestins: spune-i că ș-în moarte, subt tine adîncat, eu pentru ea ș-aci, în veci sînt neschimbat. Și tu, puternică stea, cînd eu grabnic oi pieri, formează-i dintr-ale mele zile, de timpuriu pierdute, o mulțumită viață; împrăștie-i într-însa acea fericire ce mie-mi hotărî. Dar însă în tot locul, în tot lucrul ce-o gîndi, adînc tu sapă al meu nume, în toată urma ce-o păși.


content:
Bradul cel mîndru se înceată în munții Carpați. Norii se joacă cu al lui mlădios creștet și zefirul înundează verdeața de la tulpina lui cea nestrămutată. Pleopul cel argintuit fîlfîie ale lui late frunze. Zgomotul vîlcelii face să se auză falnicile sale vărsări în conrăspunzătoarele văi și spumegînd se prăvălește din rîpă în rîpă pînă la trufașul rîu. Undele Prahovii coboară toată varietatea cerului în adînca prăpastie, și șerpuind, abia albesc subt o neagră stâncă ce le înghite nencetat. Soarele, rușinat și rănit totdeodată de frumusețea interesantei, bălaiei lune, neputînd sta față dulceții acelia ce totdauna fuge de dînsul, s-ascunde dinainte-i, lăsîndu-i numai lumina ce-i este dator; și măreața fecioară, împotrivindu-se negrului întunerec al nopții, cu un pas lin, pompos și plin de dulceață, se înalță din orientul său. Încă se văd sîngeraticii munți de aburi, înrubinați de murindul foc al soarelui, cînd Vinerea, repezită peste orizon în toată strălucirea ei, se înrivală cu dumnezeoaica cinstii. Neputincioasa noapte, răsipită, nedestoinică a se împotrivi biruitoarei ei, își ascunde învinsele-i umbre și subt cel mai mic copăcel. O, înalte lucrări, secreturi grozave, ce, puse înaintea curiozității noastre, ne fermecă simțirile numaidecît ce îndrăznim să le judecăm... Mare Dumnezeu! de ce nu poci, lăsîndu-mi pămînteasca haină, împreună cu conurile, pă astă rece stîncă, ca un fulger meteor să zbor prin ăst hrănitor văzduh în lăcașul fericirii, și slujind împrejurul scaunului tău, să privesc d-acolo luptile vînturilor, armonia sferilor și tot ceea ce visez aici? Iată ceasul în care fiul morții sună al său plumbos sceptru și își întinde ocrotitoarea-i mantă peste asudatul muncitor. Asta este ceasul în care al meu suflet deștept, căutînd p-al său stăpîn, se ațintă într-o lume care ochilor nu este iertat a vedea. Acum eu, pînă a nu-mi da încă somnul, plata ostenelilor de ziua, viu singur în astă înălțime, ca să-mi fac religioasa închinăciune către al meu ș-al totului Dumnezeu pe ast răcoros creștet al globului, viu singur a-mi face datoria către stăpînul meu... Misterioasă putere, ce vii a-mi deschide drumul, prin care sufletul meu zărește p-al său Creator! Tu ce-mi spargi norul care mă desparte de dînsul! Dă pînă în ale lui auzuri sincerile-mi mulțumiri de bunurile ce-mi dete pînă acum, și fierbintele rugăciuni a mi le da și pă viitor... Părinte, tu, ce luminînd întunerecul nesimțirii, spărgînd adînca tăcere a haosului, formași ast pompos univers, numai pentru a cuvîntului fericire! Tu, ce, depuind în focoasa-mi simțire raza duhovniceștii lumini, îmi arătași în tot lucru al meu simbol! Priimește din a ta înaltă lăcuință recunoștința ce mica-ți ființă îți trimite de viața ce i-ai dat! Priimește slaba strigare a tarei credințe ce îți înalță din astă singurătate cu apusul unui soare din care îi dăruiși! Priimește respectul cu care șoptește numele tău!... Iată ceasul în care, zburînd pe aripile credinței mele, ajung față în față a întîmpina nevăzuta, dar de față în ochii-mi putere ce mă face a trăi!... Bun stăpîn, tu, ce pentru a mea fericire lucrași atîta! ține a mea întregime, ce din rărunchi, pentru a sa nelipsâ, mulțumiri, adînci recunoștințe îți trimite. Lucrul, simbolul ființii mele! priimește din a ta înaltă lăcuință recunoștința ce mica-ți ființă rezemată pe astă piatră îți trimite din viața ce i-ai dat. Priimește slaba strigare a tarei credințe care îți trimite între apusul și răsăritul astor două îndreptătoare făclii ce-i dăruiși.


content:
Cînd atotputernicul stăpîn, spărgînd tăcerea nimicu- lui, unelti universul și ființele lui, despărți și o parte din nenvinsa-i putere și o trimise zicîndu-i: „Du-te, coprinde toate zidirile viețuitoare și neînsuflețite, întemeiază în ele unirea și fă-le a te cunoaște stăpîn”. Ș-așa acest suflet al naturii, zburînd din înălțimea cerului, se întinse în tot coprinsul nemărginit; depuse în toată făptura cîte o scînteie din flacăra torții sale și o sili a se închina lui. D-atunci acest semeț, fatal Dumnezeu, despicînd vre- mea, înaintează în capul anilor, poruncind veacurilor să-i împodobească triumful. Tot universul, de cînd răsuflă natura, i s-a supus; nici un muritor nu s-a găsit atît de în- drăzneț ca să i se împotrivească; legile lui sînt destul de primejdioase, sfîrșiturile împlinirii poruncilor lui destul de amari, însă acest împărat al sufletelor, acest dumnezeu al simțirilor știu a-și acoperi veninul său subt masca celii mai dulce plăceri, și momind credulitatea ticăloasei omeniri pînă la vîrsta cea după urmă, își scoate masca, îi ridică vălul, și o face prada recelui mormînt. O, putere, ce-n tot lucrul sădiși mărimea ta! Tu ce-n soare, în lună, în stea, în cuvînt, în necuvînt, tu ce-n văz-duh, pămînt și apă vărsași al tău venin, tu nu ai vreun sfîrșit? Toată zeitatea, și chiar dreptul creator, de multe ori și-n multe locuri fu necunoscut; dar tu în toată vremea, în om, în dobitoc, în tot locul, în tot veacul apururea să triumfezi? Zeu spurcat, ce-n a ta cursă lumea-ntreagă o tîrăști!... Cer nedrept, ce l-a lui cruzime atîta ne-ai supus, tu, ce atîtor rele, furii, simțitoare batere ne zidiși! Vezi în turmele-ți un duh ce se scutură, se saltă dintr-ale voastre nedreptăți, ce s-ardică, se folosește d-al său puțin cuvînt, ce cunoaște, vede ș-aleargă la absoluta fericire; se bucură, se mîndrește d-un azil ce își găsi; se înalță, se duce, zboară și de voi își bate joc.


content:
Suflați, o, dulci zefiri! suflați aicea iarăși, Suflați p-ăst verde cîmp, viat [1] acum de voi! Suflați pe astă vale, ce variată-n flori De roditori copaci, mă-mbălsămește-aci. Suflați pe astă undă, ce lin se încrețește, Suflați pe a ei pînză, ce-ncet se înfășoară, Suflați p-o-nverzită coastă împarfumată, Ce vecinic cununează acest limpede lac. Suflați p-ăst verde șir de tei mirositori, Suflați p-ăst neted cîmp, înrubinat l-apus, Suflați pe ăst drum neted, suflați drept pe o cale Ce merge colo-ntins l-acel palat frumos. Aci p-ăst pavilion ce stă-ntre lac și tei, Ca în lăcaș al vostru vedeți-mă-ți viind. Eu viu, copaci, aici Cu lira-mi l-aști zefiri, Ca ajutat de dînșii Să poci trimite-o odă La cel ce vă sădi. [2] Dar, zefiri! La voi viu, La voi și iată-mi coarda Cum toată-n deșteptare Numai pă el visînd Și-adaogă puteri. Adiați, dulci zefiri! Veniți în astă seară A fîlfîi dasupra P-ast falnic monument. Și cu al filomilei Acel variat glas, Cîntați o odă lină L-acel mormînt preasfînt. Cîntați a lui virtute, Cîntați a lui dreptate, Ce plină de mărime În cer se însemnă. Sculați cu al lui nume Noroadele și lumea Ce subt a lui umbrire Fericele-au gustat. Nu vă sfiiți vrodată Ale-ăstui bărbat fapte, Ce nu se sting cu moartea, Prea falnic să cîntați. Iată-mă eu în rontu-mi Îi dau acum tămîia Ce-o văz mergînd d-a dreptul Pe frunte-i a fuma. Și el iată-l d-acolo Cu brațele deschise Ca să-mi primească vine Ruga ce eu îi fac. Prin el acum cu cerul Vorbesc d-al lui ferice Ce după el aicea Cu-al nostru îl uni. Auzi-l și d-acolo Cum strașnic poruncește. Trimite-aici dreptatea Să se-ncuibeze-n noi. Spuneți că al său scaun Aci dasupra noastră În centrul miezei-zilei Vecinic și-a întărit. Cîntați, ș-ecoa voastră Zboare, meargă-a se uni Cu armonia sfîntă Ce umple-al lui auz. Cîntați, la veacuri spuneți, Spuneți că vecinici marturi, Cît va trăi pămîntul, În veci îl veți cînta. C-odată aici un domn, Vrăjmaș al nedreptății, Via c-un veac de aur În ăst norod tristat. Și spuneți la tot omul Ce soarta-l va-ndrepta Aci în preajma voastră, Să calce-acest pămînt, Spuneți c-acel prea mare Bărbat, rumân de sînge, Ce-o lume-a fericit, Acum aicea stă. Subt astă rece piatră, Aci p-al său pămînt, Al Rumâniei reazăm Se-așază adormit. Dar îns-a lui virtute Cea-n stele desinată Și pă pămînt viindă Slujaște de model. A ei curată față De aur, nepătată, Brilează după dînsul În veacuri a-l numi. Ferice de acela, Poet sau și istoric, Ce c-un bărbat c-acesta Putu a se-nsemna. Și făr-a lua titluri Ce neagră pată naște, Ca îngeri drepți trecură În veacuri a se-nscri. Ferice și d-acela Preanorocit norod, Ce la cîrmaci c-acesta Inima sa și-a dat. Vază în el tiranii Prea marea-le rușine Și spre-a lua iertare Aci cază-n genuchi. Și dintre stele vază-l Cum ochii-aici și-ațintă Și conștiința blîndă Cum stă la dreapta lui. Cum în a lui viață Pă vremea-acea de foc Se străduia el singur O lume-a mulțumi. Și subt o lege blîndă De dreaptă-oblăduire, Tot înmuiat în dafini În inimi guvernă. D-auzi în capitală, Numele lui răsună; Auzi, în țara toată, Pe urmă-i tot jelind. Și zidurile astea Ce-n ele lumini nasc Vor spune-n multe veacuri Că el le-a-ntemeiat. În uliți, în spitaluri, În inimi de săraci C-un sfînt tipar ast nume Va fi în veci săpat. Strigări l-a sa țărînă simțirea-mi scoate-acum. Iat-o e ațintată, vie, toată-nfocată, Se saltă să deștepte, acum în miezul nopții, Și prejmile s-aducă pă piatră-a se-nchina. Sonet l-a sa virtute răsună coard-acum, D-o înfocare sfîntă auze-o bubuind. Spre-a-i învia țărîna, lira-mi toată în muncă Strigă și iar răstrigă, chemînd numele lui. În monumenturi zgomot s-aude detunînd... Și-n apele dorminde, în șirul ast de tei... O eco vie vine, sunînd numele lui... Trăiască! auzi ea zice. Trăiască! în vînt iară, Trăiască! în cer s-aude. Trăiască! iar în mal, Trăiască! tot răsună, în veci numele lui... Note [ modifică ] ↑ Via – a da viață, a însufleți. ↑ Aici și în continuare se referă la fostul domnitor Grigore Ghica, înmormîntat în 1835.


content:
Lin, trăitor miros din bolta senină să răvarsă în pieptu-mi ce, ocnă de dureri, oftează dup-o urmă sfințită de aceea ce nu mai este aci! Galbena lumină a lunei eclipsite varsă în mine trista-i umbră ce m-apasă. Aci în sînu-mi veșted vine să-mi aducă lumina-i ce n-o simț! Tăcerea afundă acum vine să îndoiască al meu amor fraged ce în veci eu am hrănit! Iat-aci păstorul, pe cîrja-i răzemat, doarme în turma-i dulce dincolo din rîu; un car colo în vale pă verde dejugat, ocolit de focuri și de țărani culcați, stă strejuit numai d-un cîine deșteptat ce latră, răspunde celui din ochi deștept... Iată pavilonul ce ea își alesese. Iată malul colo ce ea încunună. Aci ochiul zilii de dînsa lăudat apuse în departe, dup-acel mal rîpos; d-aci sfințirea-i ieri, de ea bine zisă, plecă să vestească Sirena ce văzu; ieri deșteapta undă, ce acum departe a ajuns, trecu cu al ei nume pe grabnicul său rîu. Iată colo piatra pe care ea așăzată, tristă, toată în gînduri, prea dulce suspina. O, dulce răcoare, ce urma-i parfumă! Sfînt, răcoros senin, ce eu nu poci gusta! unde este aceea ce ieri te înbia? Ce taci? Spune, Noapte, ce face ea acum?... Ei bine! numele ei îl știu! Eu nu voi un nume ce toate mi-l răspund, eu nu voi icoana-mi ce-n umbră-mi e în veci; eu voi numai o știre de ceea ce ea acum în pace gîndește, cînd eu departe sînt... Ah! ea poate acuma, în brațele de soț, strînge pe acela ce nu a fost al ei, dar eu, neroditor, în lume rătăcit, ca prundul acesta ars de piatră, nisip, tîrăsc subt cer trupu-mi, ce, putred de dureri și în veci în chin oftînd, ca moaște a ajuns!... Scump objet, ce în lume eu nu te poci avea! Înger ce în mine cărarea ai aflat! Floarea omenirii ș-a sexului tău! Steaua lirii mele și viu-mi Dumnezeu! Eu nu mai poci în ascuns acum să te iubesc, nu mai poci în taină acum a te slăvi? Strig, o spui de față, că tu ești care în lume, tu ești ce în viață pe mine astăzi ții! Prieteșug, amor, religie, respect, virtutea întreagă în tine am cunoscut!!! Legile tale îmi plac! Fiarele-ți sînt scumpe! Pieptu-ți, bunătatea, și gura-ți e nectar! Ochii tăi ca pacea, verzi de tinerețe, aprind foc în pieptu-mi și setea d-a-i privi! Tu ești ce în lume cerul îmi arăți! Tu ce în tot locul eu văz necontenit. O, sfîntă ființă, ce raiul îmi vestești! Dulce zeitate ce sufletu-mi încînți! De ce nu poci cu tine în lume să fiu! Să văz a ta cătare, să sorb a ta suflare, să uit reaua-mi soartă, pe pieptul tău să mor?


content:
Înger grabnic al tarelui cabinet! Sol urîcios al iesmosului lăcaș! Negru ministru al tribunalului răsplătitor! Repede fulger purtător de-ntunerec! Noptoasă, spăimîntătoare, nevăzută săgeată ce desființezi ființele! Unde duci tu viețele ce scoți din trupuri? Pe care pămînt transporți aceea ce nu știi purta? Cu ce mijloc poți tu duce cu tine acea lumină a cării față tu n-o poți vedea?... Blestem groaznec, răsplătitor păcatului lui Adam! Pentru tine muncile neosteninde; ție făgăduielile-ți, cu tine odihna întunerecului. Fugi, sfiește-te de cel ce te urăște; depărtează-te de cel ce nu te cheamă; tremură de puternica lumină ce vezi în mine. Nu, nu este nici o vreme, nici un ceas în care să fii chemată. Odihna-ți nu o voi, fericirea-ți nu-mi trebuie. Fantomă spăimîntătoare! Groaznec hrăpitor de fericirea ce cerul dărui nesimțirii! Tîraște-te, pustiile fie al tău lăcaș. Încetează odată de a-ți învîrti înfricoșata coasă prin împopulatele vetre; vezi sfîșiată rămășița ce lași lîngă prada ta; auzi duioasele răcnete ce-ți urmează urlînd; auzi părinții, fiii, frații, prietenii nenorociților sugrumați de tine cum te blestemă; vezi că nu este nici o formă subt care să fii dorită; fie-n biruințe, fie-n nenorociri, în deznădejde, în răzbunare, în fericiri, în averi, în neaveri, tot o icoană porți!... Ei bine! asta e moartea. Apoi să poate ca dreptul creator să hotărască la tot omul a ei necesară față, fără să contribuiască la a lui fericire? Se poate vecinicul Tată, blîndul oblăduitor acela, să hotărască la toată ființa acest groaznec pahar, făr-a vedea un tot așa mare bun într-însul? Nu, nu, Stăpîne, ce vecinica moarte ai omorît! Chibzuirilor tale celor sfinte nu este ființă care pă drept să le poată împuta. Nu, Părinte! ăst nestrămutat hotar! între valoroasa, vremelnicească viață și între vecinica ta nemurire trebuia negreșit să fie. Nu, tu nicidecum nu vei primi a pune astă urîcioasă putere ca să înghiță pentru totdauna, în vecinică nesimțire, duhovniceasca acea lumină, ce singur, de buna-ți voie, dăruiești ființelor. Nu, ea nu are mai multă putere decît să facă o prefacere. Asta nu e moarte, este un paznic ce ne transpoartă în nemurire din curățitorul loc ce îl numim lume, în care sîntem veniți numai să ne spălăm de nesimțire, ca să putem trece în a ta vecinicie; asta nu e viață, este un puțin mai luminos loc decît nesimțirea, prin care, curățindu-se de întunerec, sufletele ce înviași să poată trece în vecinica nemurire ce li se hotărî, făr-a cerca acea greutate ce cearcă ochiul închisului subt pămînt la cea dintîi vedere a soarelui. Dar, oameni! acolo ne e locul cel hotărît de Dreptul, acolo, de față cu nevăzutul aici Părinte, vom cunoaște adevărul care atît de întunecat ni să povestește aici, subt felurimi de neadevărate descrieri! Dar, Doamne! taie-mi frica de ăst singur mijloc prin care poci dobîndi ce-mi făgăduiși! Fă simțirile mele a prețui ast bun, ast sfînt instrument ce așa lesne precurmă chinurile și varsă adevărata fericire!...


content:
Verde pînză însmăltează răcoroasele dealuri. Trufaș, stejarul, ca un împărat al arburilor, fîlfiie amerințător. Luna, ca o insulă de flăcări, izbește plină în albitele unde ce o împart înzgomotate. Stelele toate, nestrămutate, păzesc armonia ce li să hotărî... Iată una pică! Fi-va doară a mea?... Coboară-te, negru meteor! strivește-ți nenorocitul!... Dar ce! un nor se înalță de-a dreapta-mi. Negru ca un munte de plumb, îneacă luna! Înfulgerat de trăsnete, tună și răstună în bolțele d-aramă. Tună, și c-acele din iad organe, lung răzbubuie în munți. Eco le-nsoțește și, ca urlet de cutremur, răsurlă în pieptu-mi obosit!... Cădea-va el pă mine? Cază, că eu îl primesc! Dar ce glas s-aude?... Un cobitor mister mormăie în uriașa stîncă... „Destul! îmi zice, lasă vinovatele gînduri.” Trebuie să-l ascult? iNu! nu, împelițat mister! ăsta e norul ce mă ține în astă vină! ăsta e, și trebuie să se sparg-odată! Dincolo de el e luna-mi, și eu trebuie să-l despic! Mă duc! Dar ce! trăsnet dodată scapă din tartara negură, înnemerit izbește în cremenea stîncii, cu trosnet o sfărâmă și iat-o în bucăți... Pă mine ochea ast trăsnet!... Fie! cremenea vecină să sfărâmă, dar hotărîrea-mi, mai tare decît ea, rămîne nestrămutată! Ca Marț înfuriat alerg să-mi omor răstriștea! Astăzi, dar astăzi negreșit, precum o soartă de Tantal, astăzi, sau călcînd iadul ce mă-neacă gust cerul cel adevărat, sau ca acel obraznic Gigant găsesc vecinicul Tartar, – mă duc!... Ei bine, iată am ajuns, iată ceasul, iată cerul, iată iadul, vai! fiori din unghii pînă-n creștet mă petrec numaidecît! Mai nesimțitor decît trăsnită stîncă, rămîi încremenit!... Ceasul e aproape a trece, și eu, slab, fără putere... cer ajutor...


content:
Soarele dulce acum răsare În pieptu-mi veșted ce-abia suspină; Luceafăr falnic acum pășaște În drumul negru ce m-a crescut. Aură lină acum se vede, Negura piere în car-eram; Prin raza zilii via-mi simțire Acum zărește drumul la cer. Dureri! necazuri! din sînul vostru Al meu ferice acum eu aflu, Din voi eu traiul din cer lăsatul, Din voi eu triștea-mi acum primesc! Ah! Facă cerul ca aste chinuri Ce pîn-acum am suferit, Ca niște visuri ce nu să-ntoarce, Ca rîul grabnic piară-n trecut. Cu ele rele; cu ele patimi; Cu ele noaptea din car-ieșii; Viață dulce, viață lină, Viață nouă acum să gust. Chinuri, pedepse, acum departe Le văz ca valuri ce se răscoală, Se lupt, se saltă ca să înghită Pe dezbarcatul cînd e la port.


content:
Manole, Manole, Meștere Manole, Zidul rău mă strînge, Țîțișoara-mi curge, Copilașu-mi plînge. Manole, Manole! Vara toată stau la muncă Meșteri cîți în țară sînt; Iarna lucrul tot se strică, Osteneala merge-n vînt. Toată lumea e-n veghere Și să miră în tăcere. Neagul-Vodă poruncește Și să jură-n Dumnezeu: Sau că zidul se-întărește, Sau că mor cum e mai rău; Căci e chiar o dievolie Mînăstirea să nu ție. Meșterii se-nfiorară Și-ncepură-a se gîndi Cum să facă să nu moară, Căci ei mîine n-or mai fi. Neagul-Vodă ce vorbește Negreșit că se-mplinește. Meșterul Manole-ncepe Iscusit a le vorbi; Căci el singur se pricepe Ce ispită poate fi De se surpă peste gloată Ce-au lucrat o vară toată. „De cuvînt să am eu parte, Meșteri buni, mă ascultați! Omenie aibă foarte Fiecare dintre frați: Cere zidul o muiere, Ca să-i fie-ntemeiere! Mîine-n zid să se zidească Măcar care din femei, Ce va fi să se ivească Cu merinzi, la soțul ei!” Meșterii se spăimîntară Ș-ochii-n jos cu toți lăsară. „Stați pe loc! și fără frică, Cu credință să jurați! Că din voi nici unu strică Fapt-aceasta ce-apucați! La primejdia obștească, Trebuie unul să jărtfească. Sufletu-i să se unească Cu al Iudii la un loc, Și țărina-i n-o priimească Nici pămînt, nici vint, nici foc! Blestemat fie-n vecie Cel ce-o spune la soție!” Ei cu toții se jurară Cum că taina nu o vînd Și apoi se-mbrățișară, Făr-a zice vrun cuvînt; Dar, sunt mulți d-ăi fără frică Ce-astăzi jură, mîine strică. Cu nevasta fiecare începu a se vorbi, Să nu vie cu mîncare Pînă seara va murgi. Dar Manole-a ei venire O lăsă la norocire. Meșterii se mai adună Pînă-n ziuă, la zidit; Ș-ucenicii împreună Toți cu toții au venit! Însă tuturor l-e frică A zidi, căci iar se strică. Soarele către amiază Începu a-nainta, Și Manole-atunci s-așază De unelte a-și căta: „Frați, începem a zidi, Căci sîntem în miază zi. Puneți mîna pe mistrie, Calfe, ucenici idem, Căci se vede o soție Nu ști-a cui din cîți sîntem.” Calea toți o ațintară, Dar pe loc s-astîmpărară. Căci e Uța, credincioasă Meșterului cel cinstit, Ce soția-i cea frumoasă La frăție a jertfit. De cînd ea se măritase Un an numai apucase. O luă de mînă-ndată Și pe zid o întreptă; Cum să stea apoi i-arată Ș-a zidi se apucă. Fie dragoste sau frică, Ea cuvîntul nu i-l strică. Ceilalți meșteri în mirare, Toți cu groază îl privesc, Și stau toți în depărtare, Căci aproape nu-ndrăznesc, Cînd el dulce îi vorbește Și cu grabă o zidește. „Astă glumă nu e bună, Manole, iubitul meu; Te gîndește că sunt mumă Și că cresc pe fiul tău.” Dar Manole tot glumește Și cît poate se grăbește. Pîn’ la piept el o zidise Și ea dulce îi cînta, Zidul tare o strivise Și ea-n lacrămi înota. Dar acum se isprăvește, Zidul mai o covîrșește. Asta fuse lecuirea Zidul d-a putea ținea; Și d-atuncea mînăstirea Încetă d-a mai cădea. Vînt, cutremur n-o smintește, Uța-n zid o sprijinește. Neagul-Vodă cheltuise Toat-averea, să credeți, Și-ncă nu se isprăvise Mînăstirea ce vedeți. Se bocește ca muiere Și Manole îi tot cere. Doamna Despa atunci scoate Din urechi ai săi cercei; „Na, Manole, de se poate, Prinde tu ce știi pă ei, Numai vezi de aurește Mînăstirea ș-isprăvește.” Cînd Manole de pe cruce Darul merse dă-și luă, Dan și Iașu-ncet se duce, Scara-n mii că sfărîmă. Pizma tot la rele naște Și pe frați îi vrăjmășaște. Meșterul în turburare Aripi îndată-și lucră, S-avîntă cu o zburare Ș-uite colo mi-ți pică. Stana lui cea mărmurită Ne dă apă lămurită.


content:
I [ modifică ] Era frumoasă seara-n acea călătorie! Ce gînduri dulci visează, ce plan de veselie Își face-un călător, Cînd întîmplarea-l duce ca să călătorească Cu chiar acea ființă ce-ncepe să iubească Și va-i jura amor! Mult timp acum trecuse de cînd nu mai iubisem Eram la toate rece și harpa-mi părăsisem; Uram orice-ntîlneam; Dar cerul ne păstrează cîte-o ființă nouă, Cu care ne întoarce cînd o arată nouă Sub forma ce iubeam. Așa trimite rouă ce udă, răcorește O floare veștejită de-arșița ce-o pîrlește, Ș-o-ntoarce înapoi. Dar, pentru toată fapta-i se ține, se păstrează Pe taină cîte-o rouă, prin care renviază Și plantele și noi. El totdauna are o aură-ncropită Cu care să-ncălzească natura amorțită De crudul Achilon; Prin stele el dă faruri acelui ce plutește Pe valuri furioase, ș-atunci cînd rătăcește, I-ardică pavilion. II [ modifică ] Aura ce-mi da viață era o răsuflare Numai parfum și balsam: gîndeam că printr-o floare Răsuflă un zefir. Ochii ei îmi erau fari; sînul ei, pavilionul; Eu o priveam pe dînsa ca un diadoh tronul: Trăiam într-un delir! O să mă cerc a spune ce fel de frumusețe Avea astă fecioară; dar unde găsesc fețe!... Cătați în lord Byron, La ovreiești armonii: acolo se găsește Portret-unei evreice; prea mult se potrivește Fecioara de Sion Cu tînăra-mi vergină. Nici Eufrat, nici Iordanul,. Nici soarele cel ager ce-a-mpodobit Libanul Nu crez să fi produs Mai vii ochi și mai negri. Platanul nu păstrează’. Pieliță mai curată; Coranul nu visează Huria ce-a propus. Nici cu un păr mai negru, nici cu organ mai dulce; O zînă mai plăcută la fii ce-or să se culce, – În somn, – nu le poftim. Cine-a produs-o, nu știu; hurie sau perie, Știu că gîndesc la dînsa, și simț o bucurie Eu îi zic heruvim. III [ modifică ] „Noi începusem drumul și mergeam spre apus. Se-nchise răsăritul, și numa cîte-o rază, Slabă și tremurîndă, se întorcea să vază O urmă ce lăsase soarele ce s-a dus. Munți de rubin, unde monarhul s-ascunsese Ca să privească luna, în preajmă-le-ntinsese Doi întinși oceani De purpură și flăcări, unde plutea mulțimea Ostroavelor de aur. În urmă-albea desimea De aburi în troiani. Luna,-n convoi de stele, se înălța p-un cer Albastru, sfiicioasă, ca un monarh fecioară Cînd priimește sceptrul ce îi încredințară; Astfel venea Diana să ia un emisfer. Gonea încet din urmă umbrele rătăcite Care-și căta azilul pe sub văi zugrăvite Cu felurimi de flori, Unde juca zefirii. Mirosea universul. Privighetoarea nopții-și dregea subt frunză viersul. Plăcerea da fiori, Cînd pasările zilei p-a nopții deșteptau; Cînd se-ntrecea poștașii în fuga cea mai mare; Cînd munții și colnicii fugeau în urmă tare Și cînd strigări în coruri pădurea spăimîntau, Zîna-mi fugea-nainte, eu fugeam dupe dînsa; Izbea d-a dreptu-n mine răsufletul dintr-însa. De ce-ntîi să mă mir! Ea-și întorcea adesea capul să mă privească: Părea că este-o nimfă, o nimfă cîmpenească, Gonită de-un satir!


content:
Frumoasă dimineață! Suflarea-toată tace! Abia privighetoarea, c-un glas răsunător, Să turbure cutează o solemnelă pace, Cînd somnu-i așa dulce la omul muncitor. Gălbuia auroră de purpură urmată Albește înverzita dumbravă de anin, Și stele licurinde abia se mai arată Prin umbrele ce noaptea păstrează în senin. În lacul dinainte-mi, un cer se adîncează Și lasă pe oglindă-i abia a mai luci Făcliile murinde sub pînza ce albează Al nopții întunerec ce-ncepe a fugi. D-a dreapta-mi stau Carpații ascunși afund în ceață, Din aburi cu încetul încep a se ivi; Zăpada lor cea veche, ce vara n-o dezgheață, Își suie-n cer troienii, sau stă a-i prăvăli! Iar Prahova devale în mii de gîrli se-mparte, Și-ntinsă argintează ast prunt al ei pietros; În văile-i afunde s-aude îndeparte O eco îngînată pe malul cel rîpos. Frumoase! sfinte locuri! de ce și astă dată N-aveți tot acel fermec!... Pe cine oari jeliți? A timpilor viață nu vine c-altădată Să-nvie-a voastre plante? De ce vă veștejiți? De ce suspină vîntul? Dumbrava ce oftează? De ce mugește rîul și locul s-a negrit? De ce oricare preajmă subt nori se-mpovărează? De ce ast doliu mare natura a-nvălit? O! unde este timpul cînd, plin de tinerețe, în brațele fecioarei, fecioarei ce iubeam, Sorbeam al vostru balsam ș-a voastră frumusețe Răpea a mea simțire pe sînul ce-adoram. E-al șaptelea an ăsta de cînd, în aste locuri, Gustam o fericire ce nu voi mai cerca; Dar vîrsta și simțirea, ș-acele tineri focuri Ce pier, se sting cu timpul, — încep a mă lăsa. Un lucru de nimica, o mică nălucire Priveam de lucru mare, de toate mă-ncîntam; Acum sunt trist și rece, și nu am mulțumire Nici chiar la fericirea ce-atunci nu cunoșteam. În viața lui o dată oricine și iubește, Și simte de iubire, și poate a iubi; – Simțirea înainte se trece,-mbătrînește, Și corpul după dînsa începe-a s-ofili. Obiectul ce atuncea putea să le-ndulcească Acuma e departe, — s-a-ntors d-unde-a venit Așa e fericirea: ea vine să gonească Odihna num-a noastră, și-ndată-a și pierit. Frumoasă ca un angel ce cerul ne arată, Era abia în vîrstă s-aștepte-un măritat, Și cine a văzut-o a trebuit îndată Să-i dea acea cunună ce-atît a meritat. Ca prim-acea zăpadă ce cade afinată Pe locuri neîmbiate l-al soarelui ivit, Era oricare parte-i plăpîndă și curată, Și sînu-i d-alabastru în veci era-nvălit. Nici cerul cel mai dulce în noaptea cea senină, Cînd norii dorm departe cu vînturile-n ei Și bolta-i luminată de luna cea mai plină, – Nu are-un alabastru ca cel din ochii ei. D-apuc acum mătasea, deloc nu mă-nfioară, Nici este pipăitu-i atît de voluptos C-acele fire netezi din bucla-i cea ușoară Ce rătăcea pe sînu-i divin și grațios. De-nsinuia cătarea-i, cînd vrea ca să-mi zîmbească, Subt rumena ei buză de foi de trandafir, Mărgăritar nu poate, gîndesc, să se găsească A fi atît de luciu și neted într-un șir. Deloc nu ne înșeală acel care ne spune Că fața ne arată ce-avem în noi ascuns; Natura nu ne minte: aceea ce depune În inima oricărui, pe față-i stă expus. Așa de simțitoare la o nenorocire, Că d-ar fi fost în mînă-i, durere-ar fi lipsit. Ea nu ura pe nimeni; Întreaga-i fericire Era să poată face pe altul norocit. Prin geana ei cea lungă o îngerească milă Părea că să coboară pe oameni a jeli; La tot nenorocitul, vedeai că-și face-o silă S-ascunz-a ei durere, pe alți a nu mîhni. Nenorociri străine vedeam că o omoară, Pe frunte-i sta durerea a oricărui străin; – De n-aș fi cunoscut-o de crimă că-i fecioară, Aș fi gîndit c-un cuget revolt-al ei venin. A! fugi, ființă dragă! Departe d-astă lume! Aci nu era locu-ți, tu-n drum ai rătăcit; Aci sunt toate altfel,nimic n-are-al său nume; – Virtutea este-o crimă, natura a pierit. De ce și eu cu tine, în tînăra junie, Cînd toate-mi părea bune, cînd toat-era amor, De ce n-a fost atuncea să scap din viclenie, Să las amara-mi viață, cu tine-n sferi să zbor? De ce Dumnezeu oară a dat în om putința Să ție suvenirea de cele ce-au trecut? De ce să nu se piarză dodată cu ființa Și toată suvenirea acelor ce-am pierdut? Orice viețuitoare iubește primăvara; Al meu amor e vecinic și iarna nu l-a stins; Se naște dimineața, îl indoiește seara, Și-n veci e făr’de moarte, în veci este aprins.


content:
I [ modifică ] Inima ce pătimește D-un suvenir nempăcat; Inima a cării rană S-a închis vremelnicește; Inima ce încă-i hrană Viermelui ce-o otrăvește, Prin lacrima ce-a vărsat Simte că s-a ușurat. Cînd va inima să spuie Cît de mult s-a întristat Și că-n tot prăpăstii vede, – Atunci cînd, ca să supuie Pe acela ce n-o crede, Vro altă speranță nu e, Prin lacrima ce-a vărsat Simte că l-a-nduplecat. Atunci cînd inima bate Pe un piept înflăcărat Și se-mbată de plăcere; Cînd iubitul va s-arate Amorul ce altu-i cere Și gurile sunt legate, Prin lacrima ce-a vărsat Parcă s-a îndestulat. II [ modifică ] O, vezi lacrima-mi și crede Că eu nu te-am înșelat! Inima n-are-altă limbă Pentru-acela ce n-o vede. Atunci cînd a ta se schimbă, A mea toată se prevede, Spune tot ce a răbdat Prin lacrima ce-a vărsat. Era înțeleasă-odată Astă limbă ce-ai uitat; Ținea loc de jurăminte Cînd da gura încleștată Suspin în loc de cuvinte; O, privirea-ți flăcărată De cîte ori m-a-ncîntat Lacrima ce ai vărsat! Aste suflete, odată, Pe buză-ți s-au sărutat; Și, din inima-ți fecioară, Curgea lacrima curată, Care încă mă-nfioară Cînd în minte-mi se arată; De crezi că te-am înșelat Vezi lacrima ce-am vărsat. Pentru orice îndoială Vezi lacrima ce-a picat: E c-atuncea de fierbinte! Numai lacrima nu-nșală, Numai lacrima nu minte! Pentru orice bănuială Inima-mi ți-a arătat Lacrima ce a vărsat. Omu-o varsă-n bucurie, Ca și cînd e întristat. Numai o simțire-o stoarce Din inimi în agonie; Arde însă, cînd se-ntoarce În dureri o bucurie: Cearcă-aceasta ce-am vărsat Și vezi de te-am înșelat.


content:
Uite, maică, și surîde, Uite, fiul meu iubit! Rîzi, că ziua ți-e senină, Rîzi, că viața îți e lină! De stăpîni, cu bici de gîde, Nu, tu nu-i fi chinuit! Du la gură și sărută Ast bilet, ast sînt odor Ce-ți dă drepturi și dreptatea! Fașa ta e Libertatea; Curcubeu de zi plăcută E stindardul tricolor. O, Doamne! liber, oară, Liber este fiul meu? N-a să simță el robia, N-a să simță tirania, Viața tristă și amară, Viața care-am trăit eu? Vezi tu, maică, ce icoană! Așa este Dumnezeu. Asta-i sînta Libertate Stînd și dînd la toți dreptate! Pe tirani i-a pus pe goană, Ne-a spart lanț și jugul greu. Jură-i, maic-,a ta guriță P-ast stindard, pe sînul meu: C-o s-o aperi tu la mare, C-o să-i fii un reazem tare, Să-i dai viață și credință, C-o să-ți fie Dumnezeu! Patria, în libertate, Ce te face cetățean, O să vază al tău sînge Că ți-l verși, cînd s-o atinge Legea ei ce dă dreptate, Ca un nobil pămîntean. Jur eu astăzi pentru tine, Jur eu, maică,-n locul tău! Jurăimîntu-mi fie-ți Crezul! Asta fie-ți tot botezul Ce te duce-n cer la bine, Ce te mîntuie de rău! Jur să aibi recunoștință Către frații tăi români, Ce te scot azi din robie, Te primesc 'n a lor frăție; Uit-a noastră umilință, C-am fost vite la stăpîni. Să trăiască România Ce ne ia în sînul ei! Noi, ce nu eram în lege, Din fii liberi nu ne-alege; C-a ucis de veci robia Și cumpliții farisei! Note [ modifică ]


content:
Încongiurat de paznici, cu fiarele-n picioare, Cu mîinile-n cătușe, de gît cu lanțul greu, Un om frumos la față, în spasmuri, în fioare, Aci cruntînd la paznici, aci zîmbind la soare, Căzu la gura ocnei chemînd pe Dumnezeu. Și o durere-ascunsă, durere sufletească, Mustrarea, disperarea juca pe fața sa. Își mai mărea în silă durerea cea trupească Voind să mai aline, voind să liniștească A sufletului rană ce nu se vindeca. Se afunda în gînduri, sărea strigînd: „Maria! Maria nu e moartă!...” Țintea un păzitor... Se veselea pe clipă, uita atunci urgia, Se azvîrlea spre dînsul, și-n ochii-i bucuria Rîdea cum rîde raza cînd scapă printre nor. Ce bun ai fost tu, Doamne, cînd ai sădit iubirea! Ce crud ai fost tu, Doamne, cînd moarte ai rostit! Sau a plăcerii numai să fi avut simțirea, Sau de dureri trecute să pierdem suvenirea, Sau omul să nu știe deloc cînd a greșit! O, voi ce-aveți puterea să osîndiți o vină! Gîndiți că l-astă vină al lumii Creator Nu a prescris osînda? — Cînd sufletul suspină Sub lovituri de cuget, a voastre munci alină Durerea din năuntru — sunt balsam, sunt favor. Din ghizdurile ocnei, pe funia sărată, Pe funia ce duce pe oameni în tartar, Legară osînditul în manta-i cea marcată Și-l sloboziră-n gura cea neagră, fiorată, Spre moartea inventată în timpul cel barbar. Se învîrtește roata și scripetele zboară În văitări sinistre, avînt fiorător, – Ca cucuvaia nopții ce fîlfîie ușoară Și țipă peste capul acelui ce-a să moară, Se văietă pre capu-i cu glas îngrozitor. Pe gîtul lung al ocnei s-exală infectate Durerea, agonia, suspinuri și fiori. Și oaspele s-afundă pe căi întunecate, În rîsetele-acelor făpturi denaturate Ce s-au deprins la crime a fi executori. Se mărginește gîtul și caosul se-ntinde, Și oameni ca insecte, ca licurici lucesc Cu focuri în spinare, cu fețele murinde, Pe bolovani în trîmbe, pe stîncile sclipinde, Pe munții cei de sare pe care se muncesc. Se leagănă călușul și liliacul zboară, Alunică ca umbră prin norii cei sărați Prin care osînditul, ce spaima îl doboară, Se lasă în zăstimpuri, se strînge, se-nfioară Încovoiat pre coardă cu perii ardicați! Are să meargă încă, căci fundul e departe! Și cer și ziua lumii se văd albind ca stea Ce palidă și fixă în negure deșarte Albește cîteodată, ca steaua ce-și împarte Și-ascunde-n cer schinteia cînd soare e sub e. Locuitorii nopții cu fețele pălite Își lasă bolovanii și vin de-l încongiur; Cu luminări în creștet, cu barbele zburlite, Păroși pe brațe, piepturi, cu haine zdrențuite, Buhavi de umezeală, dau roată împregiur, Clipind la luminare și mestecînd tutunul. Cu glasuri îngroșate urlară răgușit Blestem și anateme, căci le furară bunul, Căci le hrăpiră ziua, căci nu putea nici unul Să vază la lumină pe cel ce-a mai venit. Apoi tîrîră-n noapte și pe căluș legară Un mort ce se umflase, un trup de vinovat. „Te du, bădiță,-i zise, în lume este vară, E soare, e lumină.” Cîțiva îl sărutară Și începu să țipe machina fiorat. Optzeci erau la număr făpturile uitate, Pe care omenirea la iad a osîndit; Optzeci pe care legea, creștina caritate, Regenerarea țărei și stricta echitate A smuls de vii din lume și-n ocnă a pornit. Optzeci mai rămăsese; optzeci era-n picioare. Ceilalți gemeau în lacuri și fără ajutor. Chema la dînșii moartea, scorbutul să-i doboare, Cad reumatismul junghie, căci agonia doare, Căci sunt aci pe viață, moartea e viața lor. „Vai mie! — striga-n limbă-l, bătîndu-se în sare Și mai gonind năduful, un orb israelit – Vai mie! dați-mi apă, că-mi este sete tare!” Și un creștin d-alături ce-și da a sa suflare li spuse, dîndu-i mîna, că apa s-a sfîrșit. Se adunară-n noapte confrații în durere Și smulseră cu grijă din cuiburile lor Cîte vreo două paie, ca singura avere Ce ei posed în ocnă, și-n larga încăpere Adăogară cuibul d-un nou locuitor. Era bălai și june martirul ce venise Și trase simpatia acelor ce-l zări. „Cum seamănă c-un frate ce am acasă! — zise Un flăcăiandru ager ce umezeal-albise, – Să fim noi frați de cruce cît ne-om mai chinui! Dar spune-ne, măi vere, ce vină așa mare Făcut-ai tu în lume? Nu tăinui nimic, C-aci e obiceiul să spuie fiecare Păcatele-i din lume; și mie cum îmi pare Tu nu ești hoț de codru; ai vrun păcat mai mic.” Înfricoșata cale ce junele făcuse Îi dase iar simțirea, și-n suvenirea lui Părea că se strecoară procesul ce trecuse, Durerea, fericirea și cîte petrecuse: „Eu n-am hrăpit, măi frate, averea nimului. Am fost crescut acasă în larg, în destulare; Părinții mei cu cinste trăiau în satul lor. Eram flăcău în horă, fruntaș cu stare mare, Cu cal de călărie și alții de-nhămare; Moștean, la părinți unul, trăiam un trai ușor. Părinții biet, sărmanii, voiau să mă însoare; Îmi tot spuneau de fete, dar nu-mi găseam pe plac Mă tot plimbam prin sate, mergeam la șezătoare, Cînd văz odată o fată, ce-n ochii ei, ca-n soare, Să cat nu fu putință. O văz aci și tac. Mă tot codeam prin casă, spuneam la fete glume; Mă dam pe lîngă dînsa, dar nu-i puteam vorbi. Roșea de-i prindeam ochii, sau mă striga pe nume Fetițile zburdalnici! Ca ea frumoasă-n lume Și mîndră și gingașă gîndesc că n-a mai fi. Cît vru să ias-afară fetița rumeoară, Eu sai ș-o iau în brațe și parcă fu a mea. O strîng și ea-mi răspunde. O iau la subțioară Și fug, căci era mică, ca peana de ușoară; Bătea sub țîță-i pieptul și gura îi ardea. Ajung cu ea acasă ș-o bag la alde tata; Aci o văzui bine și tare îmi plăcu. Eu mi-am găsit nevastă. Vă place vouă fata? Trimiteți la moș popa, că nunta este gata; Să nu-ntrebați ce are și cine o făcu. Mă sărutară-ndată părinții în urare Și eu și cu Maria puparăm mîna lor. D-aci apoi plecarăm, făcurăm nuntă mare Și strînserăm o plasă să vie-n desfătare; Căci mîndră l-era nora și june-al lor fecior. Vreo două luni trecusem cu ea în căsnicie; Cînd pe o lună plină ce peste noi plutea, Ne desfătam sub cergă ascunși pe deal în vie Și ne glumeam atîta, cu-atîta veselie, încît și luna pare cu drag că ne privea. Dar somnul citeodată aduce grele vise! Într-însul necuratul își joacă ooada sa! Se vede că norase și nimeni nu simțise; Căci ploaia nu-ncepuse, dar trăsnetul izbise Un nuc bătrîn în preajmă, și cîinele lătra. Mie-mi păru deodată Maria spăriată Că strigă, și la dînsa se dă un lup turbat. Apuc în zăpăcire securea rezemată De căpătîiul nostru, izbesc pe biata fată Care dormea în pace. O dată a țipat!...” Aci s-opri voinicul și perii-i se zburliră, Și cearcăne de sînge rotiră ochii săi, Și dinții îi scrîșniră, și mușchii tresăriră, Și spume de balaur pe gura lui ieșiră, Și nările-i deschise zvîrlea în toți văpăi.


content:
Izvor de viață nouă și demn d-orice cîntare, De unde-ți vine cursul cu astă fierbîntare, Lichidul gumvital? Pucioasă, fier ce-mprimă în marmură calaiul, Prelins din Etna este, sau Ecla-ți ține traiul, Ce ocne de metal? Prin unda-ți cea fierbinte, re-ntorci tu oari din viață? Re-ntorci puteri „din moarte? A bătrîneții gheață Vii tu a re-ncălzi? Ești ramură din focul ce totul cîrmuiește? De unde-ți iei puterea? Ce soare te-ncălzește? Ce mînă te porni? Pe frigul lui Aheron, de care tot se teme, Aduni scîntei din viața ce moartea fără vreme Și tineri neboliți O las trecînd la iaduri? Ești poarta-eternității La care vine omul să lege firul vieții Cu vieți din cei pieriți? Nici Baia, nici Abano, ce unda-i șerpuiește În șoptă-armonioasă și pacinic prăvălește Timavul liniștit, nu au a ta putere. Nici chiar acea fîntînă Ce-n Rinul lin își varsă prea lăudată vînă, Unde Corol s-a mărit. Cînd unda ta cea caldă, în colcăiri spumate, La obîrșie-ți fierbe cristaluri colorate Și-ntinde curcubeu, Întocmai ca-ntr-acela ce curmă vijelia, Bolnavu-n el privește speranța, bucuria Și chiar pe Dumnezeu. Puternice părinte! În orișice schimbare Pe globul ăsta-i face, păstreaz-a ei izvoare A nu și le slei! Curgi, curgi fîntînă lină cît va ținea tăria! L-a viața-ne cea scurtă, mai dă din vecinicia Ce ceru-ți dărui! Bătrînului cel gîrbov, ce-n cale șovăiește, Mai dă-i din nou viață și sîngele-ncălzește, Și fă-l a mai trăi! Fecioarei ofilite ce patima o stinge, Mai dă-i vioiciunea, și fă cîți te-or atinge Puteri a dobîndi!


content:
Fie neam oricît de mare, Fie neamț, francez, englez, Neam mai mîndru și mai tare Ca românul eu nu crez. Neamu-n care naște-oricine Pe acela va iubi! Ești român? voi fi cu tine; Că-s român, și-n veci voi fi. Las’ să-mi cînte muscălimea Mine, urșii, gheața lor; Las’ să-și laude nemțimea Rinul și acel Tirol; Spuie-și Francia avuția, Grecii cerul zîmbitor, Englitera industria; Sunt român, român să mor. Dulce cer c-al țării mele, Veseli munți și vin hrănit, Mai livezi, mai holde grele, Mai fetițe de iubit, Zică cine orice-o zice, P-altă țară n-om găsi! Dați-mi, dați a ei colnice, Că-s român pîn-oi muri! Țara mea din baltă-n munte Se răsfață-n avuții. Brazii verzi îi rîd pe frunte, Istru-i cară bogății. Rîuri, gîrle, ca cosițe, Plete, plete se cobor Pînă-n poale-i, în lungi vițe; Lîngă ele voi să mor. Țara mea vestită-n lupte, Armele deloc n-o mint; Pe gîrli, malurile-i rupte, Curge aur și argint. Flota-i ar umplea Euxinul Spre Colhide, pe Bosfor! Bateți, bateți-i tocsinul1! Apărînd-o voi să mor!


content:
Oricît vei fi de grabnic, oprește, călător: A însuflat respectul cu duhul, cu știința; Cu facerea de bine a tras recunoștința, Căci ușa-i fu deschisă la cîți cer ajutor.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] Gemea poporu-n curtea palatului Dreptății. – Era o zi de august și gura răutății Scrîșnea, se schidolea Voind să fete moartea. Sclipea-ntre dinți mînia, Plîngea, rînjea schidoală, dar nu ieșea, pustia, Căci legea o oprea. O sală larg întinsă și-n roșu îmbrăcată Își resfrîngea coloarea prin raza sîngerată, Coloarea de tartar, Pe searbedele fețe, bătrîne și zbîrcite, Plecate către piepturi, cu frunțile-ncrețite Țintind un act barbar. P-un jeț ascuns sta unul de a-nsemnat păcatul Pe-a inimii icoană: buhav, c-un odhi, spurcatul, Rînjea rînjit uscat. Cu cap de cucuvaie, cu gheare mituite, Cu ochiul tras în sticle, în sticle îndoite, Chiora pe vinovat. Dup-amuțirea lungă citiră, mai citiră, Își mai cătară-n barbă, gîndiră, mai șoptiră, – Se scoal-ăl însemnat Și-ncepe să vorbească: „Boieri! Eu zic să moară, Să moară vinovatul; căci moartea înfioară Și trebui pilde-n stat. Gîndiți c-avem și suflet! să facem răzbunare: O cere omorîtul; o cere-n gura mare; O cere din mormînt. Pedeapsa o dă legea ca să se corecteze Acel ce face crima, — ca să se îndrepteze. – Eu nu vorbesc în vînt. – Eu nu sum de părerea acelui Becaria; Eu știu ce se cuvine; nu-mi place flecăria Lui domnul Monteschiu, Lamartine, Hugo, șaizeci dintr-o societate: De-mi scapă-omorîtorul, eu voi, după dreptate, Să-l osîndesc în fiu.” II [ modifică ] Pălit de o durere adîncă, nempăcată, Pe care-o dă speranța cînd este înșelată, Greșită-ntr-al său plan, Se dobora pe fiare, flămînd, în baionete, Cu mădulări rănite, cu coatele-ntre spete, Un biet uitat țigan! Se clătina de boală, de crudă disperare. Cînd hotărîrea morții citiră-n adunare, Suflarea-i se curmă. Copii, soție, mumă deloc i se iviră. Se-mpletici să cază; da-n spăngi îl sprijiniră Și iar se întremă. III [ modifică ] Gîndiți voi la durere? gîndiți voi vre odată Că și țiganul ăsta e soț, e și el tată, Va fi iubind ceva? Se află și într-însul dorința-naintării; – Căci firea nu a dat-o-n veci numai puterii; – E-n om, natura sa. Cum vreți voi ca țiganul, ce-n hulă se tîraște, Cînd vede libertatea a fiilor ce-o naște, A neamului său tot, A lui și a soției; cînd știe c-o să fie D-aci-nainte liber, asupra-i nu-i sclavie, Stăpînii nu mai pot; Va fi stăpîn pe timpu-i, va rîde cu natura, S-o bucura de munca-i și va simți căldura Ce Domnul a sădit în sînul de familii, în vorba asta: tată! Să fie surd la toate? natura lui stricată, Gîndiți că s-a răcit? E crudă, crudă legea ce-apasă și strivește Gîndirea zeității, mister ce cîrmuiește Materie și spirit și face de suntem! Amor și Libertate sunt legea Provedinței; Sunt osia naturii; și cin’ le ia ființei, – Urgie! anatem! Statistica de crime nu poate să v-arate – Pe cînd bîntuia răul pe om, societate, Opincă și boier, În zile de tortură, de țepe, sugrumare? Și cînd era mai bine: în vremile barbare, Sau azi cînd nu s-omoară, cînd n-avem nici hengher Gîndiți la instituții, la școli, înnobilare, La înlesnirea vieții, l-a țării destulare, Ș-atuncea s-a stîrpit Și crima și hoția. E vițiul în prăvili; D-aci se naște răul. Curmați aceste stăvili Ce revoltează omul și cel mai liniștit. Ș-apoi țiganul ăsta e lucru, e avere, Proprietatea voastră; el nu e în cădere Să judece ca omul; nu poate a gîndi; E vită brută: n-are nici drept, nici datorie; Incult ca dobitocul ce paște în pustie; Și prăvilile voastre nu pot a-l osîndi. Cînd face vita moarte o osîndiți să moară? – El a privit ciocoiul cum bate și doboară, Lăsînd pe zile morții țiganii ce-i robește, – Și nu se face vorbă. I-au dat de băut bine, I-au dat o armă-n mînă, cînd nu era în sine, I-au zis: omoară-ți gîdea și eu te ocrotesc. Tu mîine vei fi liber cu copilașii-n pace; Îți dau de cheltuială, îți dau orice-ți va place, Te-oi face negustor, Te-oi face om pe lume; iar altfel, — vai de tine Acuma dar alege-ți, ca ce-ai voi mai bine: S-omori sau să te-omor? Voi osîndiți țiganul ce, beat d-a lui dorință, A săvîrșit o crimă. Gîndiți, în conștiință, Cine este mai mișel: Țiganul ce omoară, omoară a da viață Și lui și seminției, — sau voi carii de gheață, Călcînd și instituții, îl omorîți pe el? Voi osîndiți o crimă făcută în beție, În disperații crude, în patimi, în mînie, Cînd omul e nebun; Ș-apoi, cu sînge rece, în bine, fericire, Nempinși deloc de patimi, strigați c-o glăsuire Că morții își răzbun? Strigați: să moară omul! să moară-n agonie! Vă duceți la biserici? — Nu-i asta barbarie, Să fiți neiertători? – Cîrmuitori ai țării și ai societății, Exemple-ai răzbunării și ai moralității? Chiar voi omorîtori? Și unde se sfîrșește această răzbunare După principul vostru? gîndiți voi o-mpăcare În fiii ce trăiesc? Voi singuri dați exemplu și-i invitați la ură, Deschideți rană nouă prin nouă lovitură, Dați sînge de privesc. Cînd ziceți vorba: moarte! simțiți oari cum vibrează în mumă, fii, prieteni ce plîng și sîngerează; – Vedeți-i stînd la porți Cu gurile în aer, cu ochii fără viață, Cu brațele spre ceruri; îi trec sudori de gheață; - Vedeți? ei sunt mai morți! Voiești să dai exemplu ș-omori un om ce plînge! Voiți să-mblînziți tigrii și îi hrăniți cu sînge! Voiți a-i corecta —; Și îndemnați la crime! — O! cu brutalitatea Nu se civilizează deloc societatea; Căci crima naște crimă și crima n-o-nceta. Atîtea milioane ce dați pe la poliții, La temniți și la paznici, la dorobanți, miliții, L-atîtea născociri, Nu pot ca să vă scape de astă barbarie? Nu pot să ție omul nebun, sau în mînie, De relele-i porniri? IV [ modifică ] Mulțimea s-adunase ca-n zi de sărbătoare. Era o zi senină; era mărețul soare Ajuns în culmea sa. Juca pe cîmp copiii, mulțimea făcea glume; Sileau și dregătorii țiganul să sugrume; – Dar gîde nu era. Puțin, și dorobanții un alt țigan găsiră, L-aduseră în bice, și-n bice îl siliră Să-nvețe-a sugruma. Cînd se-nălță țiganul să scape de robie, Răcneau și fii și rude, răcnea a lui soție Și soțul își chema. Căzu de trei ori robul din ștreangul infamiei; Văzu de trei ori moartea în munca agoniei: Zbiera fără puteri. Mugea-necat în sînge, cu ochii scoși afară; Se zvîrcolea ca șarpe și se zburlea ca fiară Martirul în dureri. Poporul, plin de scârbă, în groaza lui cea mare, Era uimit de spaimă și fără răsuflare Fugea necontenit. Priveliștea aceasta el nu o mai văzuse Încă de cînd cu turcii. De mult nu se produse Revista de-ngrozit. V [ modifică ] Buzăul șoptea nopții, spunea d-o grozăvie, Plîngea pe unde luna, și cîinii pe cîmpie Urlau neîncetat. A doua zi, în aer, pe liniște, răcoare, Sta, vînăt ca porumba, cu ochii albi în soare, Țiganul spînzurat.


content:
I [ modifică ] Mi-e urîtă tirania Ș-orice cap încoronat; Însă astăzi România E-n nevoie de-mpărat. De tirani de orice parte Suntem strașnic ocoliți Și stau gata a ne-mparte, Căci ne văd neocrotiți. Vrem ca neamul să-și ia zborul, Nu mai vrem boier tronat, Cînd bat conții cu piciorul Să-l vedem intrînd supat. Ce-au făcut în România Pămîntenii patrioți, Cîți au cumpărat domnia De la pragul astei Porți? Voi ce ați umblat pîn lume! Mai găsit-ați vrun popor În mizerii fără nume, Ca românul muncitor? Fără legi, în umilință, Fără școli — ca niște boi – Zăcem într-o neștiință Și de lume și de noi. Și ciocoiul și străinul Se întrec a ne prăda; Ne măresc pe zile chinul Spre a nu ne deștepta. II [ modifică ] Înțeleg să vei robia; Vei să fii un crud tiran; Dar încai să-ți văz mîndria De un liber suveran. Nu, smerit, c-urechi ploștite, Bătut d-alți stăpîni mai mari, Să cați brute umilite, Imitînd p-acei tirani. D-ești stăpîn, mă ocrotește; Bate p-ăl de mă bătu; Nu cînd el se ostenește, Să mă bați apoi și tu. Orișicum e rea robia; La rob însă a robi, Îți pierzi și de om mîndria, Vei mai bine vită-a fi. Cerem dar întîi Unirea Cu Moldova într-un stat; Și-i depunem cîrmuirea La un prince coronat. Liberală monarhie Cu drept num-executiv; Și, făr-aristocrație; Guvern reprezentativ. Și strigăm din orice parte: Nu vrem un mîțar plouat; Vrem din neamul Bonaparte; Sînge de latin curat.


content:
Rîndunea frumoasă. Pasăre văroasă. Zboară, îndrăznește, La noi te oprește, – Bine ai venit! Bună păsărică, Ești tu rîndurică Care ne vestește: Și ne pregătește Vre un timp dorit? Tu, ca mielușeaua, Vii cu vioreaua Să ne-aduci iubirea, Să ne-aduci zîmbirea Dulcelui zefir. Simbol de rodire, Simbol de unire, Amor, bucurie Venirea-ți să fie La cîți te admir! Sub alba cortină Unde-o mînă lină Leagănu-ți umbrește, Gurița-ți zîmbește În somn liniștit; Gungunește, plînge, Suge și se strînge Cînd visul se schimbă, Cînd visul te plimbă, Pe pom înflorit. Astfel trandafirul Ce-l crește zefirul încet bobocește, Frunza-l învălește Pînă va flora; Astfel, prin ghizdeie, Un pui cu tuleie – Muma îl nutrește, Noaptea-l încălzește Pînă va zbura. Gura ta de miere Nu cunoaște fiere; Buza-ți ca rubinul N-a ajuns veninul Ce noi bem turbați. De suspini vreodată, Inima-ți curată Fața-ți veselește, Și buza-ți zîmbește Cu ochi lăcrimați. Tu n-ai griji nici frică. Gura-ți mititică, Mîna-ți ca nălucă, Parcă tot apucă Orice poți să vezi. De dureri străine, De e rău sau bine, Răi de varsă sînge, Sclavul daca plînge, Tu nici știi, nici crezi. Cît prefer eu plînsu-ți Ce-ntrerupe rîsu-ți Decît veselia, Decît bucuria Care cercăm noi! Ochii tăi de lapte Nu văd rele fapte; Îți sugi degițelul Ca și mielușelul Iarbă, spicuri noi. Simți tu oari veghierea, Simți tu mîngîierea L-a ta legănare, La a ta mișcare, Cînd sugi buza ta? Simți cîți te-nconjoară, Simți cîți te adoară, Simți tu cîte fețe Stau să te răsfețe Cînd te-i deștepta? Te deștepți, ș-un tată Mume-tei te-arată, Brațele-ți întinde, Te saltă, te prinde P-un sîn palpitînd. Mumă-ta-n plăcere cheamă, te cere, Ardo rea-i te strînge Și-n plăcere-i plînge Privindu-te blînd. Ea la cer privește Și îi mulțumește; La tine se uită Și cu totul uită C-a cercat dureri. Cîtă mulțumire Dup-o chinuire! Tu faci armonia, Tu faci bucuria Ș-ale lor averi. Cît de mult îmi place Să văz să se joace Mîna-ți rumeoară, Ca aureoară, Pe sînu-i de crin! Cît e de frumoasă Lacrim-amoroasă Din ochii focoși Verzi și schinteioși Pe sînu-i cel plin!


content:
O, iartă-mi îndrăzneala, sublima mea ființă! De chem iubitu-ți nume p-ast loc ce-ai părăsit, E singura-ndulcire la cruda-mi suferință; E balsam ce alină un piept prea obosit. În toată întristarea-mi, de n-aș avea icoana Ce lași tu după tine-n ast suflet dureros, Ce altă mîngîiere mi-ar ușura povara Ce-atît de greu m-apasă pe globul cel spinos? Viața mi-e întreagă în astă suvenire Ce vine ca speranța s-oprească-al meu suspin; Vederea umbrei tale mi-e dată moștenire, Și nu rostesc alt nume cînd cerului mă-nchin. Să văz cu nepăsare aceste sfinte locuri, În care fui odată atît de fericit! Să nu mai simț fioare, gîndind l-acele jocuri, Ce-n brațele naturii cu ea am săvîrșit! Să viu pe aste maluri, să văd 'astă dumbravă, Să calc aste colnice fără a-mi repeta Plăcerile d-atuncea, ș-a uitării-otravă În inimă-mi s-o facă a nu mai palpita? Aceste sacre-nscripții ce timpul adîncează În coaja noduroasă copacilor ce cresc, Ce ore de viață, d-amor înfățișează, Să fiu strein de ele? Să nu mai le citesc? Să nu mai țiu eu minte acele nopți de vară, Pe cînd, cu ea-mpreună, ast lac îl ocoleam; Cînd, făr-a prinde veste, gîndind că-i de cu seară, Vedeam că iese ziua și nu ne mai trezeam? Să uit, cînd rătăcită, cu frica-n cătătură-i, Din brațele-unei mume, în brațe-mi s-arunca? Cînd sînul ei pă pieptu-mi și gura mea în gură-i Uita și datoria și chiar ființa sa? Să nu adun în patu-mi, și plin de nerăbdare Să iau aceste rînduri cu lacrămi a uda? Ființa-mi cea mai scumpă să cază în uitare? Să nu am mîngîierea măcar a o cînta? Nu, spirt al vieții mele; num-astă suvenire Îmi poate-ndulci viața din care tu scăpași. Mai fie dar cu mine și pînă la unire, Cînd, lepădînd povara-mi, voi fi-n al tău lăcaș. Acolo, împreună, scăpați din astă-urgie, Vom fi etern în pace; d-acolo ne-om ruga Eternului părinte să nu se mai mînie, Să nu mai hotărască în lume a ne-arunca.


content:
I [ modifică ] O, cîte trebuințe chiar omul și le face, Pizmaș pe sine însuși, se las-a se tîrî De patimi și de pofte; își vinde a sa pace Ș-aleargă el de sine sub jug a se vîrî. În veci fără simțire, trăiesc ca dobitoace, Stăpîni își cată singuri, le zic că sunt păstori; Ca vita fără voie la glasul lor se-ntoarce, Și gem, se-mpovărează subt asprii protectori. Găsesc de fericire subt jug ca să trăiască; Genunchii lor se-nmoaie și capu l-e plecat, Si oricare povară sunt gata să primească; Se-ntrec, sărut piciorul ce simt că i-a călcat. Se bucur și sunt veseli cînd capăt vreo poruncă Și mîndri de onoarea că sunt deosebiți, Alerg, cu mare fală, și-n valuri se aruncă; Își uit-a lor ființă la cîte-s porunciți. La slujbe rușinoase se-ntrec să le-mplinească, Și faptele cu fală ca merite își spun, Și tremur ca stăpînul să nu își necăjească Și liberîndu-l, p-altu s-aleagă mai de bun. Ce dulce e viața acelui ce trăiește Stăpîn pe sine însuși și nu e-al nimului, Se bucură de toate și toate îi priește; Natura, universul, întregi sunt ale lui. Iar tristă este starea acelui ce se vede Legat, că nu mai poate de sine-a dispoza; Mașină fără suflet, nici știe, nici prevede De-i dreaptă acea lege ce vin a-i impoza. Și daca vre o dată simțirea-i se dezgheață, Îi cere socoteală de cîte a făcut; Sau va și el odată să schimbe astă viață, Un glas din iad răsună, îi strigă: ești vîndut! Departe toate astea! în turme ei trăiască, Cu pielea și cu viața tiranii a-și hrăni; Eu crez în Libertate, și ea mă cîrmuiască, Nu-mi trebuie protector în lanț a m-ocroti. Departe astă viață de omul cel ce simte, Rămîie pentru-acela născut automat, Ce n-are-inteligință, nici poate da cuvinte Spre ce veni în lume, spre ce fu întrupat. Ce e acea onoare ce tremur a o pierde La micele căprițe a unui îngîmfat, Stăpîn ce îi sugrumă și nencetat îi crede Născuți pentru serviciu la cîte a visat? Ce este acel aur din care-și fac podoaba Spre fala unui mîndru despot ce le-a luat Și sufletul și mintea, și le-a depus otrava Ce-omoară-inteligința ce cerul le-a lăsat? Acel ce-n sărăcie nu poate să trăiască, El sclav a fost să fie și sclav etern va fi! Servească dar, de-i place atît să s-umilească, Tîrască-rse pe praguri, căci sclav el va muri. II [ modifică ] Îmi place viața lină, speranța înainte; Și-n locuri singurateci, în sine-mi mulțumit, Să nu port acea grijă ce duc cei fără minte; Să dorm îmi place pacinic, de cuget netrudit. Și pură, tot vergină rămîie a mea pană; Să nu mă facă-n viață-mi de mine-a mă roși. Corupția departe; tentații de Satană Să nu găsească-n mine cărare a veni. Eu las societatea și grijile ce-omoară Pe toți nesocotiții ce-un bine-și nălucesc, Ce-ațint vre o himeră și-n ea se dezonoară, Ce-o duc în agonie și-ntr-însa se sfîrșesc. Deștept cu aurora, să stau la o fîntînă Și rouă dimineței pe fruntea mea căzînd, Să-mi cînte rîndurica și fluierul din stînă, Să văz cum naște ziua și turmele păscînd. Să văz pe muncitorul cum țelina despică, Și-n brazda lui adîncă să-l văz a semăna Speranța unei toamne; sudoarea lui ce pică, Să-l văz privind-o vesel, cînd brazda-i va uda. La pacinica murmură de-un rîs ce șerpuiește Prin văile verzite cu unda-i de clistar, S-adorm în murgul serii, cînd mierla fîlfîiește Prin frunzele stufoase a unui vechi stejar. S-ascult privighetoarea pe cînd se dezmierdează P-o cracă înverzită în noaptea fără nor, Acolo unde lațuri și pușcă nu cutează Să tulbure-al ei cîntec, să-i dea vre un fior. Veniți, iubite muze; etern să fiți cu mine; Să nu gîndiți vreodată că eu vă voi trăda La cîte vă degradă acei ce nu-s în sine Și vînd pudoarea voastră, tiranii a cînta. Veniți, frumoase zîne! Cu voi eu toată viața O Patrie ș-Amorul în pace voi cînta; Cu voi eu împreună doresc să gust dulceața Ce-o gust aceia numai ce știu a vă visa.


content:
Θεέ! ύμυεί τηυ δοξαυ δου ή υΰξ χαί ή ημέρα. Άσύμφωυοι τόδοι λαοί σε προδχονοϋν συμφόνως Π. Σοϋτξος Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 IX 10 X 11 XI 12 XII 13 XIII 14 Note I [ modifică ] Trece noaptea. Un luceafăr s-a ivit spre orient. Stelele își pierd lumina și luna va să apuie. Ca o femeie din somnu-i ce mijaște un moment, Răsăritul își revarsă, peste aburi ce se suie, Niște plete aurite. Nu mai poate rîndurica Cîntînd. Toată păsărica Se spală-n rouă oprite Sub frunza unde-a dormit. Tuciul solemnei răsună, ne cheamă a ne-nchina. Toată ființa se roagă, simțirea sa se renaște: Muma își privește pruncul, oaia mielul care paște; Pasu-ncepe-a fi simțit, Fiara hrană a-și căta. II [ modifică ] Dar, stăpîne: în tot lucrul este-nscrisă mîna ta. Sau în umbră, sau în soare, sau pe stîncă, sau pe unde, Sau pe iarbă, pe zăpadă, – pe tine-oi întîmpina. În senin, în vijelie, în insecta ce s-ascunde, În elefantul gigantic, Într-un mielușel, hienă, În găoace, în balenă, Chiar în ateul cel groaznic, Te explic și te onor. înă mă-i trage, stăpîne, într-un alt domen al tău, Pînă-mi vei lăsa gîndirea, pînă cînd mi-i lăsa graiul, Pînă cînd, subt astă formă sunt, trăiesc și-mi găsesc raiul, Pe eternul îl ador, – Mă cunosc că sunt al său. III [ modifică ] Ast soare ce mă-ncălzește; aerul cel trăitor; Apa care mă adapă; pămîntul care mă poartă; Aste timpuri ce se schimbă, fiecare roditor; Astă mare fără margini; astă noapte înstelată; Vederea ce mi le-arată, Auzul ce mi le spune, Voința-mi ce le supune, – Oari, ce ființă spurcată Vrodat-a tăgăduit? Cum poate omul să fie, să trăiască, făr-a ști Că este, trăiește, simte? Și daca este,’ trăiește, Cine l-a făcut? Ce-l ține? Unde? Cine îl hrănește? Prin ce? Cum s-a zămislit? – Scepticul s-ar ameți!... IV [ modifică ] Nu e nici un om, stăpîne, ce n-a avut dumnezeu. Nu pot să te înțeleagă, pentru asta n-ai un nume. Înțelepții toți te cată: Brahma, Odin, Prometeu; Dar ne este scurtă mintea, nu poate pătrunde-n lume. Te-au aflat însă, te crede; Dar nu te pot înțelege, Căci e-adîncă a ta lege! Moisi, și el te vede: Dar nu spune ce fel ești. Zoroastru, Minos, Solon, Socrat și cu Ciceron, Se mir și ei cu plugarul ce simte tainile tale, Vede nencetat efectul în toate muncile sale, Se gîndesc, – unde trăiești? Dar s-opresc toți cu Newton. V [ modifică ] Stoicii cei tari și mîndri, Pitagori cum ș-ăi de-n jur; Democrit care își rîde, Eraclid care ne plînge; Din Platon ce ne mîngîie, pînă-n crudul Epicur; Luther și Calvin, Saint-Simon; Mahomet ce cere sînge, Cînd p-ascuns și cînd de față, Cînd numind, cînd fără nume, Cum că astă mare lume Are un stăpîn ne-nvață, Care trebuie-a-l slăvi. Și baza voinței tale fiecare a simțit: „Omul, omului să facă aceea care dorește Să-i facă și lui iar omul”. Nimini nu tăgăduiește Cum că, stăpîne, ai voit Omul a fi fericit. VI [ modifică ] Unul, un miel fără pată depune la templul tău; Altul, colo îți înjunghie ecatomba [1] cea bogată: Altul, vezi că-ți sacrifică soția, sîngele său; Ș-un cațic taie, mănîncă prada lui cea necurată În fața statuiei tale. Știu că rătăcesc, părinte; Dar, vai! ce alte cuvinte Îl fac crud cu ale sale, Daca nu iubirea ta? Trudele care martirii de cînd lumea au răbdat; Acele-otodafe [2] groaznici, care ți-aprindea creștinii, Războaiele sîngeroase între creștini cu păgînii, N-au fost în onoarea ta? Stric ei, daca au stricat? VII [ modifică ] De cînd tu liberași viața; de cînd ai făcut pe om, De cînd, ca să te cunoască, i-ai spus marea trebuință, De cînd, ca să te găsească, el sfăram-orice atom; De cînd mintea-i se trudește ca să afle-a ta voință Într-o pasăre ce zboară, Într-un fenomen departe, Într-un fum ce se împarte, Chiar în victima ce-omoară, D-atunci, oare-ai măsurat, Stăpîne, din aste neamuri, care mai mult te-a mărit! Dar ți-au dat schidoale forme! dar te micșora-n țermonii; Cultul lor era onoare, zbieretele lor, armonii! Credea că te-a-ndatorat C-o cruzime de-ngrozit. VIII [ modifică ] Tu vei primi dopotrivă și p-ăl rău ca și p-ăl bun; Tu ai lăsat în om însuși pe om cin’ să pedepsească, Cine să-i facă mustrare și cine să-l răsplătească. Tu primești pe toți în sînu-ți, căci ție toți se supun! Ast stăpîn ce-ai pus în mine Fără clipă priveghează: E-aci blînd, aci turbează; Cînd mă depărtez de tine, Mă întoarce înapoi. Și cînd sunt fără păcate, cînd de rele sunt plătit, El atuncea mă liberă și sînul tău mă primește. De tot ce-am făcut aicea, unde voia-ți m-osîndește, La ora mea de apoi, Sunt curat cum am venit. IX [ modifică ] Eu nu te-am crezut, părinte, cu slăbiciuni omenești. Nici pe lemne, nici de piatră, nici în mantelă albastră, Nici pe acvilă călare, nici pe nori că te-odinești, – Slabe simboluri ce naște mintea mărginit-a noastră Le-am desprețuit pe toate, N-am hotărît lăcuința-ți, N-am crezut că știu voința-ți, N-am crezut că daruri poate Pe tine a-ndupleca. Și ce daruri avem, Doamne, care să putem să-ți dăm? Tămîie? sînge sau aur? Orice-avem e de la tine. Iartă, Doamne, pe aceia care se privesc pe sine, Și voiesc a-ți aplica Slăbiciuni ce noi purtăm! X [ modifică ] Iartă pe toți dopotrivă: și pe cel ce te va om, Și pe cel ce te va șarpe, și pe cel ce te va soare; Pe cel ce te mărginește într-un fel sau un atom; Pe cel care, ca să-ți placă, se pornește să omoare Pe cel ce cu bani în mînă Vine să te mituiască! Pe cel ce va să zidească Un templu unde te mînă, Ș-a-ți dă pravili ei cutez! Pe cei ce-au a tale daruri și-ți mai cer ș-alt ajutor, Iartă pe cel ce se roagă să-i ajuți cînd face crime: Pe ateul ce te-mbală, blestemă a ta asprime! O! ast blestem este: crez În eternul Creator! XI [ modifică ] Cînd durerea ne gătește fericiri nouă-a gusta; Cînd lenea nu ne dă hrana, sau cînd sub tirani ne pasă; Cînd cugetul ne trudește; cînd pizma ne-a revolta: Vrînd ca să scăpăm de toate cîte aci ne apasă, Atunci alergăm la tine: Unii rog, alții blesteamă – Te gonesc, alții te cheamă; Căci nu știu cum e mai bine, Și le trebuie-ajutor! Cînd cugetul se mînie, unde putem alerga? Atunci, zăpăciți, stăpîne, te căutăm și dăm năvală; Te chemăm ca să dai pacea-n ast demon ce se răscoală: Cînd n-am crede-un Creator, Atunci nu l-am blestema. XII [ modifică ] Iartă, Doamne, dopotrivă pe tot neamul omenesc! Pe tiranii ce turbează cînd încep ca să bea sînge, Care, orbi-n a lor turbare, sug p-acei ce se smeresc Și zburlez ca niște fiare cînd privesc pe cel ce plînge. Iart-un preot ce te vinde; P-ăi de-și uită datoria; P-ăi de-ncurajez sclavia; Pe cel care se întinde Să ia hrana-ălui sărac. Pe cel ce nedreptățește ca și p-ăl nedreptățit, Tartă p-ăl de-ncurajază crimile cele spurcate; Pe cel ce se veselește de un rău oe altul pate; Pe cel care, dupe plac, Dă dreptatea la-ăl greșit. XIII [ modifică ] Iartă pe cel ce în umbră a-nfipt fier omorîtor; Pe cel care, orb de glorii, chiar pe frații săi strivește; Pe cel ce își smulge însuși viața care ți-e dator; Pe cel ce cumpără, vinde omul care îi robește; Pe cel care se supune; Pe cel care lingușaște; Pe cel care se tîraște, Ca pe cel cu fapte bune, Ca pe cel folositor. Pe spionul ce-și dă frații la gîzi ce l-a cumpărat; Pe cei ce-și blestem copiii; pe cei ce-și îmbal părinții Pe cei care, beți de pofte, își rod viața lor cu dinții; Lașii ce-au calomniat, Și mîrșavul trădător. Note [ modifică ] ↑ ecatomba – jertfă. ↑ autodafe – ardere pe rug.


content:
Vin’ să strîngem mînă-n mînă, Toți c-o inimă română, Și să-ntindem danț premare, L-a unirii-ne sărbare! Piară cei ce ne-nvenină, Trîntori, viespe din stupină! Între noi să nu mai fie Decît frați și veselie. Măi bădiță moldovene, Prinde-te cu mine, nene, Ca să fim într-o unire Și la viață și-n pieire! În unire-avem putere; Altfel nu putem, măi vere! Și dușmanul se sfiește Văzînd pe român că crește! Suntem gemeni, măi fîrtate, Din părinți într-o dreptate, Ca doi ochi la semănare, Ca doi brazi la înălțare. Cum.te chemi, așa mă cheamă; Ce te temi, d-aia mi-e teamă; Îmi ești frate și-ți sunt frate, În noi doi un suflet bate. Ai la Milcov cu grăbire Să-l secăm dintr-o sorbire, Și să tragem danț premare Peste vechile hotare. Și s-aducă sîntul soare Ș-acea zi de sărbătoare: Danțu-n horă s-ocolească Toată țara românească! Ascultați! răsună valea!... De pe Prut și de pe Jiu, Vin românii, negresc calea; Vin în cete mii de mii. Munții i-ar surpa, d-ar vrea-o, Că-s ca holdele de grîu! D-ar fi Dunărea, ar bea-o, Dar o poznă de pîrîu! Nu clipiți în zi de Paște, Liliecilor spurcați! Soboli, Cristulețul naște! În pămînt vă adîncați! Cîți sunteți cu frunți senine, Inimi calzi, de neam români, Credeți că-n unire-i bine; N-avem teamă de păgîni. Să ne facem țară mare Și unită într-un: stat! Cine-i mare e și tare; Cine-i tare-i respectat. Nu tot doine și jelire, Nu tot plîns și suspinat, Nu tot frică de pieire La-orice vînt a adiat. Uite-n sus și mergi d-a dreptul Spre vrăjmașul ce-o căta Să-ți nesocotească dreptul Și să calce țara ta. Dreptu-ne de apărare Europa l-a prescris. N-avem nici o-mpiedicare: E-n tractatul din Paris. Europa azi ne cere Ce dorim să arătăm. Frați, sculați-vă-n picere Și cu toții să strigăm: Cerem toți și vrem Unire! N-așteptăm nici un minut; Mîine-om sta la chibzuire Ce mai este de făcut. Cel ce cere dezunirea Nu-i bun nici stăpînitor; Ala vrea în veci robirea; E un mîrșav trădător.


content:
S-a dus! și orice-oi face Sunt toate în zadar; Dar cugetul mi-e-n pace, Căci tu-mi dai ast pahar. Tu mergi la bogăție Și uiți că te-am amat; Cînd eu, pe avuție Nu te-aș fi schimbat. Mai bine lîngă tine Pe praguri aș robi, Decît, cu alta-n mine, Pe tron a-mpărăți. Cînd viața-mi se precurmă, Cînd gata sunt să mor, Credința mea din urmă Ești tu ș-al meu amor.


content:
Bicele îmi crapă pielea, Deger gol pe scuț de gheață... E departe încă schelea, Și-s flămînd și fără viață!... Între blane ca fuioru, Intre muzici și făclii, Voi vă bateți cu picioru, Dănțuiți pe rane vii. Trageți danț pe rana noastră; Noi țipăm, voi hihotați! Nu suntem de legea voastră! De bani nu vă săturați! O, soția-mi e stîrpită Subt o crosnie de lemne în hordii, și vinețită Carnea-mi d-a bicelor semne! Copilașii-mi plîng acasă, Bouleanii mi-au murit, N-a rămas român în plasă, Munca pe cîmp ne-a pierit. Pînă cinci din astă pîine Ce sudoarea mea produce, Nici un pic măcar pe mîine Românașul să n-apuce! Aste holde aurite îmbuiba-vor tot străin? Ș-aste dealuri înverzite Pentru dînsul varsă vin? Lîna oițelor mele Pentru el se toarce-n dîrstă? Ș-oi răbda eu mult în piele, Sila fie-mi fără vîrstă? Sufletul mai am în oase – Pe dînsul, Sfinte, mă jur Că-n palatele frumoase Chiar la glasu-ți voi fi dur! De cinci ani salahorie! Trag cu pieptu-n jug ca vită, Vatra mi-a rămas pustie, Ș-încă-mi cer ciocoii mită! O, boieri cu noi d-un sînge, Voivozilor pămînteni, Voi rîdeți și țara plînge De la munte la bălteni! Fiica voastră, cea nevastă, Se golește la barbar Și cu dînsul coastă-n coastă, Joacă, beată de tovar. Chiar bărbatu pe soție Și-o trimite la străin Să-i aducă din hordie Un nișan [1] , un post, un cin. Juni posadnici [2] , — alivanta! Cu zulufii hălăciuc, Își vînd trupu și amanta La manaf bașibugiuc, Și părinți cu hîrci cănite Și de boale schilodiți, Mumele sulemenite Și cu dinții înnegriți, Țin veriga,- și rîd la ușă; Și băloși, ascult suflînd Neamțu-nalt, zbîrcit-mătușă, P-un sîn tinerel gemînd. N-aveți țară, n-aveți lege, N-aveți inimă-omenească! Între voi, n-avem ce-alege, – Piară brasla boierească!, Și de e fatalitate Să avem stăpînitor, Vie din străinătate Să vă bage în popor! Note [ modifică ] ↑ nișan — decorație. ↑ posadnic — desfrînat.


content:
Acum e miezul nopții, și tuciul, deșteptat, Lovește și răsună din nalta-i locuință, Ca glasul ce pornește o oaste-n biruință, Și-n munți, din stîncă-n stîncă, eco l-a repetat. Și preajmile-n departe parc-ar spăimînta; Parc-a sosit și ora d-a doua înviere; Parcă se-nalță tronul la care ni se cere Și cugetul și fapta răsplată a-și căta. Ca suflete întocmai cînd strigă Mihail; Ca umbre căror moartea locașul le arată; Ca oaste ce se cearcă de este-n veci tot gata; Ca emigrați ce află că-i chem de prin exil, – Pe sute de potece bătute nencetat De greii sandali negri ce-n nopți fără de stele, În zile fără soare, pe lapovițe grele, Pe vijelii, pe vifori, deloc n-au pregetat, – Se mișc prin întuneric părinții singuriți, Mai negri decît noaptea, mai vechi decît stejarii, Cu pletele ca blana pe care-mbracă țarii, De privigheri și posturi neîncetat slăbiți. Și cînd lucește-un fulger pe cîțiva gîrbovi, orbi, Al căror sînge-ngheață în vinele slăbite, Se văd jucînd pe raze acele barbe-albite, Ca fulgii unei ier ne pe penele de corbi. Orbiți de bătrînețe, slăbiți d-al rugii jug, Se leagăn în toiege, căci mai le-au trecut seara; – Sunt grei ca și pămîntul, și galbeni ca și ceara Ce luminează groapa de morți fără coșciug. Se mișc încet spre centrul în care e-nălțat Un templu-a cărui cruce de nori se ruginește, Precum se roade piatra-i de plînsul ce pistește Din fruntea încrețită a celui genucheat. Nimic nu îi conduce spre templul înnegrit, Nimic, decît o lampă ce parcă licurează În fundul monăstirii, precum ne luminează O rază de speranță cînd sufletu-i mîhnit. „Frați, vom muri!” șoptește pămîntu-n preajma lor „Vom muri!” răspund pacinic, în loc de salutare; „Vom muri!” se îngînă și mai în depărtare, Și moartea se urează ca un ceresc favor. Sprînceana lor ascunde o pleopă ce-a secat Privind icoana morții în hîrca cea uscată, Ca sălcii plîngătoare o piatră înghețată, Sub care focul, viața, speranța a-ncetat. Dar îns-a lor speranță e vie ca Cristos; E verde ca tulpina a cării crăci pîrlite Se-ncarcă-n miezul iernii de scuțurile-albite, Cînd mana-eternității viață-i dă din jos. Așa se hrănesc și ei de mana cea din cer; Așa credința vine p-ascuns de îi nutrește, Pe cînd asprimea rugii și postul îi slăbește în lunga lor veghere pe un toiag de fier. Și tânărul acela ce-ntreagă viața sa În ast locaș petrece în trudă, pocăință, Ce a crescut în rugă, în posturi, umilință, Și n-a avut prilejul de rele-a se-mbăta, – Ca și bătrînul care în crime-i obosit, S-adun să-și ia răsplata; căci nu e osebire: Mîntuitorul lumii, în marea sa iubire, Primește p-ăl din urmă ca p-ăl întîi-venit. S-adun ca să se roage de Tatăl Creator A ușura țărîna la ginte răposate, La mii de generații de lume nevisate, Cu care-ngroașă globul sărmanul muritor. O! generații care strate, strate se întind Pe stratele-nvechite, ca undele de valuri Ce se adun din vîrfuri, se prăvălesc din maluri, Se-ntind pe oceanuri, vechi valuri cotropind. O! pentru generații ce trec neîncetat Pe ast ținut de doliu, cum trec și niște turme De oi fără putere etern p-aceleași urme Ce turmele trecute, trecînd, au însemnat. Acum sunt toți în strane ca în mormîntul lor. Ochiu-n pămînt ațintă trufia pieritoare Și mintea-le se-nalță la viața viitoare, Unde și-au pus comoara prin rugă și amor. Moisi, Isaia, Daniil se deștept; Ai lui Iehova preoți ce-au profetat în lume Ce-a fost și ce-a să fie, – al mîntuirii nume, – Le strig ca din morminte la cîți vrun bine-aștept. Asculți tu oare, Doamne, de unde locuiești, Cum s-urcă cu tămîia un: Doamne miluiește? P-aști gîrbovi care-ți strigă un: acum slobozește, Îi ții să vază lumea cum ai s-o mîntuiești? Trei mii de ani mai bine, stăpîne, au trecut, De cînd aceste imnuri, în tristă armonie, Înalță omenirea, s-aline-a ta mînie, S-o mîntuiești de Răul ce voia-ți a făcut! Ai hotărît tu, Doamne, sfîrșit la ura ta? Vrun Hanaan ne-așteaptă sau a Sodomii soartă? Mai e vre o cercare l-a fericirii poartă? Mai sunt cutremuri, groaze pînă te-i arăta? O! mintea mea se pierde cu cît o duc mai sus! Se pierde-n mii de gînduri, ca urma-n labirinte, Ca ruga și ca plînsul vărsate pe morminte; Se pierde ca tămîia pe vînturi de apus! Se pierde, s-adîncează într-un deșert noptos; Se pierde să străbată voința-ți, vecinicia, Ca acvila ce-aleargă să măsure tăria, Ș-orbită în lumină, se prăvălește-n-jos.


content:
Eu nu poci, surioară, să fac portretul tău: Zburdalnică-așezată, tăcută vorbitoare, Cochetă virtuoasă, modestă mușcătoare, Orice trăsuri ți-oi face, eu văz că iese rău. P-un serios profesor îl faci a fi țingău; P-un libertin de frunte, ce patimi nu-l mai doare. Un simplu al tău zîmbet e-n stare să-l omoare; Orice-nțelept te vede, s-a dus curajul său. Dacă schimbări la față aș ști că se cuvine Să crez în timpul nostru, – privindu-te pe tine. Aș mai croi un basmu l-al Vinerii fecior. Atunci, cu-ncredințare, știu c-aș brodi-o bine: E tînără, – încîntă, – schimbarea e în sine, – Ce alt să fie, aș zice, decît, decît Amor!


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] De cîte ori în brațe te văz cu al tău fiu, – D-aș ști că parabola-mi o iartă cuviința, Sau daca adevărul nu vatămă credința, – Puterea-ți mă silește un eretic să fiu. Cînd stai cu toată mila spre pruncu-ți a căta, Îmi pare pe Madona c-o văz d-al doilea-n lume; Și-ți spui, în conștiință, că nu-ți poci da alt nume, Decît că ești aceea ce Gabriel cînta. Iar daca a mea dogmă va fi o rătăcire, Artistul e de vină, c-a lui dumnezeire Ca tine de frumoasă a vrut imagina. Eu simț de datorie și de creștinătate, Eu simț că dau exemplu de-adîncă pietate, A mă-nchina la tine și a te adora. II [ modifică ] Onoarea cea adîncă ce-nspiră-a ta persoană Mai are înc-o taină ce-nspiră și amor: De cîte ori m-apropiu, sau văz a ta icoană, Din unghii pînă-n creștet mă trece un fior. Amorul mă îndeamnă durerea mea a-ți spune, Respectul mă oprește și-mi zice ca să tac; Puternici dopotrivă, nici unul se supune, Se lupt etern în mine și nu știu ce să fac. Putința stă la tine, o, angele de pace! Să intri între dînșii, s-ajuți pe cel ce-ți place, Să curmi această luptă ce-atîta m-a slăbit. Îți spui că unul însă e crunt cu mintea-n sine; Iar altul este tînăr, frumos, leit ca tine; Acuma dar alege-ți, căci el a biruit. III [ modifică ] Întocmai ca o rouă ce-n nasturi dimineața Se lasă pe un mugur ce-acum a înverzit, Văz lacrăma ce cade din pleopa-ți ce-mi dă viața, Ș-o sîntă lege-Amorul în ea a zugrăvit. Cînd ochii tăi de flăcări, frumoși ca primăvara, Azvîrl a lor schinteie d-un verde de smarant, Pe buza ta cea vie și veselă ca vara, Etern în floare-i este un mîndru amarant. De ce o plăsmuire nu va să mă supuie! De ce a mea speranță nu poate să se suie La dulcea amăgire că poate m-ei iubi! Cînd te recheamă mintea-mi, eu simț o strămutare Ce -mi dă dureri cumplite; dar crez c-o vindecare, În loc să-mi facă bine, mormîntu-mi ar grăbi. IV [ modifică ] Ce este fericirea? Care să fie raiul? Care să fie pomul oprit la muritori, Daca nu este sînu-ți care oprește graiul Și face ca rebelii să-ți fie-adoratori? Ce floare e aceea ce-Amorul protectează, De nu sunt trandafirii ce-n față-ți înfloresc Și care, pe-ndrăznețul ce a-i privi cutează, Împung atît de ager deloc ce-i întîlnesc? Ce oară e săgeata ce fabula ne spune, De nu e cea schinteie ce ochiul tău depune Cu astă firbințeală în sîngele din mine? Ce este fermecarea? Ce poate fi răpirea? Oari încîntarea ce e? De nu e chiar uimirea Ce simț că-ncet mă fură cînd m-aflu lîngă tine?


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII I [ modifică ] Înaltă și măreață, Susana-naintează Urmată d-a ei sclave, cînd luna argintează Pe chedri, sicomori. Cînta rugind pre Domnul, cu sclavele-mpreună, Pe Ioachim să-l ție, să-i fie calea bună, Căci vine cu comori. Sub albia ei mantelă, pe un tunic de lînă Albastru ca seninul, s-arat-o albă mînă Într-un bogat colan Din care se atîrnă și două pozunare Lucrate numa-n aur. Mărgăritar prea mare Formează-un greu ghiordan Plin d-amuleți simbolici ce-opresc, înfrunt deochiul; Și lungi cercei de pietre, ce nu-i ațintă ochiul, Dau flăcări prin voal. De sub cămașa lungă și puțintel sumeasă, Ar fi pîndit profanul secunda cînd să iasă, Strîns mult într-un sandal, Greu, plin de catareme în chip de semilună, Pășind cu gravitate, piciorul care sună De zale-ncongiurat; De zale tot de aur, de cătărămi lucrate În onix și rubinuri, de funde mari, lăsate P-o pulpă de-ncîntat. În preajma ei, în cale, zbor spirite de pace; Mărgăritarul curge cu vocea ce întoarce Cânticul cel frumos. Zefirii joc pe sînu-i o viță rătăcită, Și luna își răsfrînge o rază aurită Pe stema de mados. Ochiu-i cel viu și negru în ceruri s-ațintează; Și fața-i plină, albă, s-aprinde, o-nviază Un sacru spirit de foc. Ea cere în canticu-i pe soț să i-l aducă, Să i-l aducă-n grabă, sau că pe ea s-o ducă Cu dînsul la un loc. II [ modifică ] Pe o terață-naltă, treptată și întinsă, Ce răcorește noaptea în astă climă-aprinsă, Mii vase de un stat Lucrate d-alabastru, de marmură, aramă, Prin plante felurite, bazinuri fără seamă A muntelui lucrat, Scotea în reliefuri a lui Baal izbînde, Minunele lui Iosif, a neamului osînde, Sau grele vînători, Sau întîmplări prin care frumoasa și smerita Babiloneanca fiie, în templul zis Milita, Se dă la călători. Sub șase stîlpi granitici ș-un roșu văl de lînă Pe el cu animale cusute tot de mînă, Măreț era drapat Un pat de abanosuri, ascuns în bumbac moale, Ș-un jeț de dinți de fildeș, cu draperii pe poale, Ș-o baie de agat. S-exală chiparosul; curmalul și finicul Se-ntinde în alee; colo undează spicul, Susamii ce suspin; Și mai departe, pacinic, Efratul, plin de vase, Se varsă printre grîne înalte și frumoase Din valea fără spin. D-a dreapta se înalță un turn trufaș, gigantic, Zidit de toat-Asia după un plan fantastic, De Iehova damnat; Ș-alăturea cu dînsul a lui Nembrod clădire, Semeață ca și turnul, își dă a ei privire În raiul suspendat. D-a stînga stau palaturi de haldeeni zidite, Întinse și mărețe, cu naftă tencuite De Nabopalazar. Încă se țin în contra acelui Isaia; Mai stau ca să privească p-ăl de-a supus Asia Că-și pune un hotar. III [ modifică ] „Ardică vălul ăsta! Îmi place luna plină! Zefirii dulci s-adie suflarea lor cea lină; Să văz un cer senin! Cîntarea mea să meargă d-a dreptul către Domnul Eu voi să-l rog fierbinte ca să-mi trimiță somnul, Eu voi să mă închin; Căci noaptea cea trecută, — o! iesme-ngrozitoare, Și spirite mălineși vise-omorîtoare În preajmă-mi au zburat. O! Ioachim se vede că pătimește-n cale! Era mîhnit și searbăd... Venise-ntr-ale sale Și nu m-a sărutat!... Doi demoni din tartaruri părea că-mi stau la ușă, Poporul strîngea pietre, taica-și punea cenușă; Și eu mă tot smulgeam... Pe mine vrea s-omoare: zicea că-s vinovată; Dar înger de foc iute din ceruri se arată, Cînd eu mă sfîșiam; Străbate ca un fulger; se-ntoarce prin mulțime; Și intră, trece, piere. — Iubite Ioachime! O! noi plîngeam mereu!... Cînd iată-un june tînăr se-nalță dintre lume, Vorbește... Toți întreabă: — cum este al său nume Trimis este de zeu?... Căci spiritul se puse pe fruntea sa cea lată; Vorbea ș-oprea poporul! ș-o lacrămă curată Din ochi i-a schinteiat... Era bălai și dulce, — mișcările-i, cătare: Părea c-ar fi fost David! ca el vorbea de tare! Profetul, — m-a scăpat!...” IV [ modifică ] Așa vorbea Susana, aproape d-a sa baie, Plîngea ș-era frumoasă!... În ochi avea văpaie, În apă se uita, Cînd sclavele din preajmă-i voalu-i ardicase Și una dintre ele de ea s-apropiase Și-ncet o dezbrăca. Îi scoaseră podoaba, tunica-i deschiară, De brîu se descinsese; sovonu-i desprinseră, Păru-i căzu pe sin: Un păr supțire, negru, îi ajungea la glezne, Se despărțea în două și se zărea prea lesne Un piept rotund și plin. Alene gînditoare, culcată pe covoru-i, Lăsa în mîna sclavei a desculța picioru-i D-onix, mărgăritar. O pulpă de zăpadă, ieșită și rotundă, Ș-un mic călcîi rozatic sub o gropiț-afundă Da tortură-n Sefar; Căci el ș-al său complice, pitiți aci-n grădină, Turbînd de poftă multă, se roagă, se închină, Chem ceru-ntr-agiutor... Era schidoli bătrînii: prunelele turbate Zvîrlea schintei de poftă, și palpite-nfocate Fierbea în pieptul lor. Prelung, cu barba rară, cu fruntea încrețită, Cu ochii roși în hîrca pleșuvă și albită, Sefar, în sicomori, Își întindea grumazii, țiind în urmă tare Pe gîrbovul complice, zgîit, în nerăbdare, în spasmuri și sudori. V [ modifică ] Cînd fuse dezbrăcată, înaintă spre baie, Fricoasă, tremurîndă; — bătrînii stau să saie, Împunși de pofta lor. „Acum vă duceți toate, lăsați-mă în pace; Voi singură, la ceruri, cîntările-mi a face, Ca imn la Creator... „Să nu vorbești, Susano, căci altfel ești pierdută! În noi poporul crede, și tu vei sta ca mută Cînd noi te-om osîndi!” „Spuneți-mi care vină?... fugiți să ies din baie!... Sărmana nu-nțelege ce va a lor văpaie, Nu poate a-i opri... Mirobolam s-aprindeți subt patu-mi de culcare, S-aprindeți smirnă multă în casa cea mai mare, Ș-atunci cînd voi striga, Vedeți să fiți p-aproape și s-alergați îndată. Cu mirt și c-un burete să vie vre o fată Pe corp a mă spăla.” VI [ modifică ] Susana era-n baia senină, aromată; Luna juca pe unda cea creață, colorată Cu apă din Eufrat. Sînu-i împunge apa și părul său plutește; O mînă parc-ascunde edenul ce domnește Pe bustu-i minunat. Ea se privea în apă pe gînduri, dar voioasă; Uitase să se-nchine, — căci prea era frumoasă... Se bucura de ea. Se gîdela de apă... Bătrînii în turbare S-azvîrl uimiți la dînsa; ea țipă și tresare!... Cu ochii-i sprijinea... „Frumoasă ești, Susano!” Strigară în uimire Invierșunați bătrînii. Ieșim, ieșim din fire! Dă! dă un sărutat, O, fiica lui Halsia!... nici iadul n-a să știe!...” Susana, în ideea de crimă, preacurvie, Da țipăt desperat. „O!Lasă-te, Susano! Te-om face fericită! Ți s-a-nchina poporul!” Săraca, zăpăcită, Cu ochii speriați, Se zvîrcolea în apă; strîngea-n,tre brațe sînul; Se da afund; — dar apa-e curată ca seninul... Bătrînii înfocați!... VII [ modifică ] „Ca p-ăi d-au zidit turnul, Doamne, îi zăpăcește! Ca pe-a lui Lot soție, Doamne, mă împietrește!... Cum voi putea scăpa?...” „Susana-i vinovată! — strigar-atunci bătrînii – Ținea pe braț un june! A, vino, Ioachime, Căci ea îl săruta! Să vie tot poporul! — Vedeți ce pîngărire!... Vedeți!... o! ce rușine și ce nelegiuire! Ce lucru neiertat! Vin’! unde ești, Halsie? Vin’! Vezi-ți bătrînețea!... A lui Ioachim, sărmanul, vai! vezi-i tinerețea! O! ce grozav păcat! Vedeți colo portița ce a deschis spurcatul! Vai! n-am putut să-l prindem; nu am privit păcatul; Căci el curînd s-a tras!...” Aci pictorul meșter brodească pe Susania! Aci să zugrăvească, de poate, pe sărmana În îndoit extaz!...


content:
De mult se stinse ziua! Răresc și se-ndesează Troienii grei de aburi! De mult p-albastrul cer Răsar și apun stele, ș-asupră-mi ațipează Al nopții trist și searbăd, întunecos mister. Ce lungă-mi fuse noaptea și tristă prevegherea! Ce gînduri mă frămîntă! Viperi ce-a-nfuriat Se zvîrcolă și rumpe în toată-le puterea Ast vas ce le coprinde, și-ntreg m-au veninat. Mi-alunecă prin creieri, precum prin vijelie Alunecă, lucește un fulger trecător, Și, șerpuind, izbește o cremene pustie, Așa și ele-n pieptu-mi izbesc cu un fior. Plutește, plană luna pe lumea adormită, Ca barcă de lumină în ocean senin; Și-n brațe de fantasme simțirea amorțită Sloboade la plăcere un amoros suspin. Dar eu, ca sentinelă-n perpetua durere, Ațint, încrunt vederea p-al Timpului compas, Ce-ncet, încet pășaște și trece în tăcere Pe smalțul fără margini ce număr-al său pas. De ce de mine somnul nu va să se lipească? De ce cînd tot coprinde, eu singur sunt deștept? De unde aste groaze ce stau să năvălească? Ce crime se revoaltă? Ce crime mă aștept? Nimic din toată lumea în ast minut nu-mi place Mustrare e de cuget!... Dar iară, ce-am făcut E doară vro pedeapsă la fapte ce voi face? Să mustră viitorul ca și un timp trecut?... Ca o ruină vie ce ar simți mugirea A mării furiate, a cerului turbat, În lutu-mi ce se surpă se turbură gîndirea Și inima-mi vestește răstimp înfricoșat. Simț globul că se mișcă și cerul se clătește... Torentele-i de flăcări asupră-mi vor cădea?... E iadul înainte-mi; e mort orice trăiește: Sunt cobe eu a lumei? sau lumea cobea mea?..


content:
I [ modifică ] Noaptea este neagră, și p-ast colț de munte, Frigul cel de toamnă lasă p-a mea frunte Bruma sa cea rece. Tot tace împrejuru-mi, și ochiul nu pătrunde Astă ceață deasă, ce în văi afunde Lumea va să-nece. Umezile boite fulgerul despică. Tunetul detună, pe maluri se ardică Fără precurmare. Crivățu-n pădure departe mugește Și cremenea stîncii ce-un șoim lăcuiește Varsă gîrlă mare. II [ modifică ] În astă umezeală, un somn de grele vise Aripa sa întinse pe pleoapele-mi închise Și sufletu-mi zări un ce de-nfiorat: Într-un palat de flăcări, o sală-i luminată De mii făclii și lampe, în stofă îmbrăcată, Ș-un om într-însa sta pios îngenucheat. Pă searbăda lui față a lampelor lucire Lăsa să se-ntrevază adînca lui mîhnire, Cînd mîinile spre cer își ardica rugînd. M-apropiu cu încetul să-i aflu tînguirea; Doream să-i aflu starea, să-i știu nenorocirea, Și iată ce-auzii din gura lui ieșind: III [ modifică ] „Doamne! l-a ta provedință Cu toată a mea credință, Eu viu a mă ruga. Și daca a mea dorință Va fi și a ta voință, Grăbește-a asculta! Ajută-mi docamdată să-mi fac întîi un nume: Să poată să mă crează și bun și rău în lume, Căci a lor credință voi ști-ntrebuința. Voi prigoni tiranii cu totul să se stingă; Cruzimea tiraniii pe nimeni să n-atingă, Tot nedreptățitul la mine-a alerga. Apoi, după aceastea, i-oi face să-nțeleagă Mulțimea că e oarbă și trebuie s-aleagă Cine s-o conducă, — și-n față voi sta eu. Oh! dă-le lor credință și mie dă-mi putere; Dă între dînșii ura și mie prevedere Ca să-i fac să vază în mine, Dumnezeu. Atîta cer, Stăpîne, și celelalte toate Le-oi face-așa de bine, cît crez că nu se poate Să nu vii din ceruri cu mine-a lăcui. Voi stinge suvenirea a oricărui nemernic Ce-avu puterea toată și nu știu fi vrednic D-absolutul bine ce tu lăsași aci. Tiberii, Caligulii, Neronii și Cristierii, Și-atîția slabi de înger ce vrur-a da puterii Aripa întreagă și nu știură cum, Îi voi șterge cu o faptă-n a lumii suvenire; Voi face și demonii de mine să se mire; Cap să mă numească în iaduri de acum. Voi face tot supusul la mine să se-nchine Și orice apăsare să zică că e bine: Eu să fiu stăpînul și toți să-mi fie robi. La orișice caprice să-i văz, cu bucurie, C-alerg să le-mplinească; nimic ei să nu știe; La a mea poruncă, să moară toți ca orbi. Pă orice îndrăzneață ființă gînditoare, Voi pune-n temniți negre să nu mai vază soare; Subt pămînt să geamă; ș-acolo va pieri. Cu preotu-mpreună, să-mi rîz de omenire; Prin lege să-i iau mintea, prin sceptru-a sa simțire Corp, simțire, minte voi ști a le strivi. Și daca nesupușii vor ardica o frunte Să-mi ceară socoteală, sau legea-mi să înfrunte, Voi ști să-i pui eu bine prin însăși frații lor. Le-oi ști eu stinge neamul cu însăși a lor mînă, Și liniștind iar pacea, peste a lor țărînă Voi ardica templuri la bunu-mi Creator. Iar după ce voi face întreagă-le pierirea, Să pui să se omoare, să piară omenirea Și să las un Noe să poată povesti La alte generații, c-a stat un prinț în lume, Ce cu a sa putere și-a dobîndit un nume Demn de toată stima, cît globu-l va trăi. Și-n zilele-mi din urmă, spre jalea cea obștească, Voi face din tot locul tot cerul să roșească De cetăți aprinse în flăcări de rubin. Ș-atunci, prin munți de corpuri, un ocean de sînge, Împurpurînd tot globul, în aburi va resfrînge Numele-ți, prea sfinte, în linii de senin.” Într-o grozavă spaimă, deloc sunt în picioare, Și-n ochii-mi sta aievea icoana-ngrozitoare; O sudoare rece întreg m-a petrecut. Mi-arunc în ceruri ochii și nu-mi vine-a mai crede Că ochiul nemuririi, prin neguri, mai prevede Unde merge lumea și ce plan s-a făcut.


content:
Cînd Murgilă-ncurcă calea Dup-al soarelui sfințit, De mugiri răsună valea Și Brîndușa mi-a sosit. E țîțoasă, e lăptoasă, Clopotul i-l înțeleg, Ea e mai devreme-acasă, După dînsa nu alerg. Curge laptele din uger Ca un șipot, un izvor, Și Florica i-a strîns luger, I-a pus sarea în obor. Vițelușa Viorica Saltă, saltă spre bordei, Și fetița mea Florica Luptă, luptă de curmei; Amîndouă-alearg’, aleargă: Una-n blid, la dumicat, Alta prinde, va să spargă Ugerul ce i-am lăsat. Iar Brîndușa linge p-una Și la alta cată blînd, Coarnele îi sunt ca luna, Le mîngîie tot mugind. Cînd Ziorilă se deșteaptă, Bag vițeaua în celar, Și Florica-n prisp-așteaptă Cu Brândușa pe văcar. Am vîndut pe la Drăgaică Doi juncuți trași prin inel, Linși ca rochia de chitaică, Ș-astă-iarnă un vițel. P-amîndouă ea ne ține, Ea ni-i singurul venit La orice nevoie vine; – O, nu-i cereți ierbărit!


content:
I [ modifică ] Frumoasă este vara! E cerul cu lumină Și pomii cu verdeață; Natura este plină; Roșatică e seara, Gălbuie dimineața. Cîmpii prea colorate Exal miros din flori, Și viersuri variate În cerul fără nori, Ca dintr-o harpă mare S-aud în depărtare Și-n inimi dau fiori. Îmi place astă dată, April cînd înflorește Și pomii și cîmpia, Pădurea cea uscată Să văz cum înverzește, Cum naște bucuria. Să văz cum se destinde Azurul cel ceresc; Să văz cum se aprinde Cu focul pămîntesc, Cu munca și cu sporul, Speranța și amorul În toți cîți viețuiesc. Îmi plac și gîndăceii Cu-aripe mititele, Cu felurimi de fețe, Îmi plac și flutureii De smalț pe floricele, Cînd zbor cu aripi crețe. Îmi place rîndurica La cuib s-o văz zidind, Îmi place păsărică S-o văz pe pui hrănind, Îmi plac și brotăceii, – Se-mbuc și porumbeii Iubind și gungunind. Îmi place-atunci grădina Și florile-ngrijite; – Să văz crescînd zambila; Să văz roind stupina Pe coaste însmăltite; Să văz rîzînd copila; Să văz șezînd la soare Copilul mic și blînd; Să văz că nu mai moare Un orfelin flămînd. Să văz îndestularea; Să văz îmbielșugarea Pe cer și pe pămînt. Atunci cel ce iubește, Sau a iubit vreodată, S-absoarbe în tăcere, De vise se răpește, De vise ce-i arată Trecuta lui plăcere În unda care fuge, În crîngul cel întins, În mielul care suge, În focul cel aprins, În umbra ce se-mparte, În dealul cel departe, În danțul ce s-a prins. Atunci, el parcă vede Ieșind din crini, lalele, O nimfă ce visează; Atunci, pare c-ar crede Că vede-n viorele Cătări ce-l ațintează. Zefirii cînd prin frunze Adie-n brebenei, El simte p-a lui buze Trecînd suflarea ei. O simte-ntr-o cîntare De cuc, privighetoare, O simte-n fluturei. Se-nsoar-atuncea firea; Sărbează universul Ateii și păgînii! Fetițe-nvăț iubirea, Poetul află viersul, Întineresc bătrînii. În om e fantazia, Amoru-n trandafir; În ochi e bucuria, Plăcerea în zefir; Plăcerea în gîndire, Plăcerea în unire; Natura e-n delir. II [ modifică ] O! mult îmi place vara Cu verzi păduri stufoase, Cu pomii plini de roade, Cu grînele, secara În holde mari, frumoase, Cu spicul care cade! Cu noaptea înstelată, Cu cerul cel senin, Cu luna cea curată, Cu aerul cel lin, Cu pasări cîntătoare, Cu fluturi peste floare, Cu stupi cu fagul plin. O! vara, călătorul, Să umble-i este lesne Și-n munte și-n cîmpie; Căci rece e izvorul, Căci rar se află-n bezne, Căci tot e veselie; Căci roua scînteiază Cînd ziua s-a ivi; Căci raza-l luminează, Și cînd o osteni, O umbră se destinde, În brațe-i îl coprinde, În somn a-l odini! Atunci, mulțimi de glasuri, De pasări certătoare Îl fur încet pe vise; Atunci el simte păsuri De nimfe jucătoare Cu sînuri tot deschise. O! Vara, orfelinul Părinții și-a aflat! O! Vara piere chinul; Săracul e bogat; Viața e frumoasă; Natura e pompoasă; Coliba e palat!


content:
Viața-mi se strecoară, ca rîul se grăbește S-ajungă la izvorul de unde a plecat, De june încă veșted, nimic nu mă oprește Ca să ating eu moartea ce tu mi-ai însemnat. Mormîntu-mi este-aproape, îmi grință, mă coprinde, Pe calea morții însă eu stau, mă mai opresc, Mă uit la vreo scăpare, dar noaptea se destinde Și norii desperanții în față mă izbesc. O! taina mea cea mare în veci tu nu vei ști-o; Greșala-ți fără știre eu nu te las să plîngi; Și grabnica mea moarte tu nu vei auzi-o Decît ca o nuvelă de care nu te-atingi. Iar daca a mea umbră la tine se abate Să-ți spuie că mormîntu-mi suspină d-al tău dor, Te du atunci pe pasu-i țărina-mi să-ți arate Ș-atunci, călcînd pe dînsa, precurmă al meu dor! Cu salcia ce-a plînge să lași atunci să cază O lacrămă la crucea ce ție-am consfințit! Cu candela-mi cea tristă străbate a ei rază Prin negura eternă ce voi fi rătăcit. Pe piatră-mi lasă-ți ochii,.citește al meu nume, Gîndește-n care vîrstă mă despărțesc de lume Și scrie cu-a ta mînă p-ast lesped de granit: Aci am pus p-acela ce-atîta m-a iubit!


content:
„Cest que l’amour est comme un arbre: il pousse de lui-même, jette profondément ses racines dans tout notre être, et continue souvent de verdoyer sur un coeur en ruines.” [1] Încă o salutare, și fie cea din urmă! Încă o salutare, ș-apoi, apoi precurmă, Precurm-ast întîlnit, Fantasmă ce mă-ncongiuri, fantasmă mult iubită, În care-a mea viață în veci fu absorbită, În care am trăit! Ești tu astă fantasmă! te simț! te salutează Ast suflet, al tău frate! – Vezi tu? mă-nfiorează O cătătur-a ta!... Frumoasă ca în ziua d-întîia întîlnire; Frumoasă ca speranța ce-ntîia mea iubireîn fața ta căta, – Te văz pe rînd, cînd tristă, ridentă, cînd glumindă, Te văz în aromire; te văz apoi dormindă; Te văz oricum voiesc! Puterea a te-aduce îmi dete mie-Amorul Ca să-mi nutrească mintea, ca să-mi aline dorul; Căci, crede: te iubesc! Și ce îmi pasă dacă vederea-ți mi-e oprită! Oh! astă frumusețe de care-ești ocolită, Trăsurile cerești, Sunt slabă-nchipuire a inimei din tine! – Și ce? Fantasma asta ce-etern a fost cu mine, – În ea tu nu trăiești? Nu este al tău suflet ce-acum mă ocolește? Nu este al tău suflet pe care-al meu iubește? Tu nu mă vezi deloc? Și ce amestec este între amor și luturi? Amorul este spirit și în cerești ținuturi, Un spirit are loc. Cînd luna este plină și-n unde se descrie, Cînd zefirii prin frunze alin, alin adie, Cînd ziorile zăresc; Cînd soarele se-nalță, cînd soarele apune, Cînd pasărea de vară durerea sa își spune, Cînd pomii înfloresc Și cîmpii se-nsmăltează, cînd fructul lor se coace, Cînd vine secerișul, cînd mustu-n lin se stoarce, Cînd pomii gălbeniți își leapădă podoaba ce vîntul risipește, Cînd pasărea de vară durerea sa își spune, Cînd fulgul de ninsoare pămîntul învelește, Troienii-s grămădiți; Pe cînd natura-e vie, pe cînd natura-e moartă, A ta, a ta fantasmă, a ta fantasmă poartă Tot lucru-n ochiul meu. Pe tine văz în somnu-mi, pe tine-n deșteptare, Pe tine în tot gîndul, în orice cugetare, Cînd chem pe Dumnezeu. Tu! tu îmi ești natura! tu-mi ești divinitatea! Și daca-mi place viața, de voi eternitatea, E numai fapta ta!... Mai iartă-mă o daită să-ți spui a mea căință! Dă drumul unei lacrimi la cruda-mi suferință, Căci poate mă-i ierta. O! lacrăma înmoaie oricare îndurerare! Dă-i drumul, și în somnu-ți, în toat-a ta visare, Ei să mă vezi plîngînd. Dă! dă audiință l-ast suflet ce-l zdrobește Căirea și mustrarea! îl iartă și-l priimește În fața ta rugind! – Și cine știe daca o astfel de-ntîlnire Nu poate să aducă ș-o altfel de unire, Un altfel de iertat! Căci sufletul, o, angel, are în el ideea Care concepe fapta; ideea fu schinteia Ce Totul a creat... Ce cugete mă fură, ce cer mi se deschide! Visarea mă răpește! un paradis surîde Și angeli mă coprind!... Sunt oare în ajunul acelui ceresc Bine? Să mai auz eu glasu-ți, să mai trăiesc în tine, Să te mai văz zîmbind! Tu știi, tu știi prea bine de plînge, se bocește O frunte-atît de lată? tu știi de s-umilește Un caracter c-al meu; – Dar însă înainite-ți am fost lichidă ceară Din care-a ta ocheadă a scos ce-a vrut să ceară; Căci tu fuși al meu zeu. Adînc fu împlîntată în mine-a ta putere! Din ziua-n care chipu-ți ținti a mea vedere, Eu fui făptura ta. Mi-era întinsă fruntea, acum e încrețită; Și palida mea față, și tîmpla mea albită Ți-o poate arăta. Tu nu mai vei să afli de-mi este rău sau bine! O singură greșală a șters cu totu-n tine O viață de amor. Lovirea ce ți-am dat-o, o crez că doare tare: E greu un braț de frate! Dă ran-afundă, mare Un frate-ucigător! Dar însă o căire atîta de amară, Dar însă-a conștiinții-mi cumplită, grea povară Destul te-a răzbunat. D-ai ști tu ce durere d-atuncea mă muncește, Ce iad îmi este viața, ce gînd mă tot gonește, De mult m-ai fi iertat. Căci tu ești tip, o, angel! ești tipul de femeie; Și o femeie iartă, căci are-n ea schinteie D-a drept din Dumnezeu; Din Dumnezeu ce iartă pe cel ce se căiește; Din Dumnezeu ce știe martirul ce-l dubește Și dorul său cel greu. Dar daca a mea vină a fost atît de mare, încît cu săvîrșire te-a dus în îndurare, Cu totul te-a-mpietrit; De vezi că nu sunt lacrămi să-ți poată da simțire De vezi că nu te-nmoaie deloc a mea căire Și cît am suferit; De nu e sacrificiu ce-n ajutor să-mi vie; De nu e încercare ce poate să învie Compătimirea ta; Daca ast nume nu-l vei mai mult la auzire-ți; Și daca el nu are mai mult în suvenire-ți Un drum a mai intra, – Atunci, priimește, scumpo, să treacă lîngă tine Tămîia ce s-exală din cel ce-ți va tot bine, Ce-n veci te-a adorat! Priimește-mi adorarea ca o tămîie sîntă! Ascultă împăcată ast suflet ce te cîntă De cînd te-a contîmplat! Cînd, către „moaște sacre, în templul Provedinței De pe altar se-nalță profumele Credinței, Credem că s-au priimit; Mă lasă în părerea că ruga mea din urmă Ajunge pîn’ la tine, căci viața mea se curmă, E-aproape de sfîrșit. Iar dac-adînc în tine tot încă mai trăiește O tînără schinteie, de simți că se-mblînzește Auzu-ți la dureri, – Atunci, atunci, o, angel, măcar și de departe, Trimite-mi raza vieții-mi! — Atunci, ah! fă-mi o parte Din vechele-mi averi! Note [ modifică ] ↑ „Căci dragostea este ca un copac: crește de la sine, își înfige rădăcinile adînc in întreaga noastră ființă și adesea continuă să înverzească pe o inimă în ruină.”


content:
Și ce-ar fi oare Omul cînd n-ar simți Amor? Ce-ar fi și lumea asta de soare nencălzită; Ce-ar fi făptura-ntreagă de oameni neprivită; – O noapte fără stele, sau cerul într-un nor; Deșerturi nisipoase ce-ngroap-al nostru pas; Copac ce n-are frunză; cîmpie fără floare; Livede fără fluturi și flori fără odoare; Păduri ce nu răsună d-al paserilor glas; Femeie fără lacrimi, o mumă fără dor; O primăvară tristă de tot fără verdeață; Natura amorțită, natura fără viață; Asemene-ar fi Omul cînd n-ar simți Amor!


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] „Vai! ieri aveam soție, aveam și tată, mumă, Aveam un copilaș! – Viața-mi părea lesne, robia-mi părea glumă Privind al meu sălaș! Cînd triști veneam, pe noapte din munca cea în silă În care ne-osîndeam Și dam o roată vetrii, – oh! ne priveam cu milă, Dar tot ne mîngîiam; Măcar că de la muncă veneam obosiți foarte De foame și bătăi; Măcar c-adesea-oară rugam a noastră moarte Ca să scăpăm de răi. Cînd este-ntre-ai săi omul își află mîngîierea D-ar fi oricît mîhnit! Dar cînd străin e omul, atunci e grea durerea Și focul îndoit!... II [ modifică ] O! oameni fără lege! Stăpîni fără-ndurare Cu inimă de fier! Cînd smulgeți unei mume un singur fiu ce are, Gîndiți atunci la cer? Gîndiți oari la durerea ce cearc-acea săracă? L-acele reci sudori În care desperarea și lacrima îi seacă, L-acele cruzi fiori Ce se deșțept într-însa cînd își aduce-aminte Că nu mai are fiu, Că nu o să-l mai vadă! – îi piere dinainte! – Îl dă-n mormînt de viu? O! cînd ne dați botezul ziceți că suntem rude; Ziceți că suntem frați!... De Domnul nu vă temeți? Nu știți că el v-aude? Gîndiți că-l înșelați? Cînd vă jucați cu oameni întocmai ca cu vite, – Și ce zic! – mult mai reu!... Căci voi cătați de vite; sunt mult mai îngrijite; Iar noi, munciți mereu!... Un cal în grajdul vostru ce îngrijire n-are? P-un cal cîți robi n-ați da! Țiganul rob, sărmanul, ar fi el oare-n stare C-un cal a măsura? III [ modifică ] M-or fi plîngînd părinții!... De mumă-mea mi-e teamă C-o fi murit jelind! Cînd îi întreabă fiu-meu: «Unde e tata, mamă?» Of! cum l-or fi mințind! Cînd să-l mai văd o dată, parcă mi-ar fi mai bine, Parc-aș putea să mor!... Nevasta mea, săraca! o fi plîngînd de mine, O fi murind de dor! Acela ce ne vinde nu vinde și gîndirea; Măcar că s-a tocmit Pe sufletele noastre; măcar că omenirea Nimic a socotit! Și-a rîs el d-astea toate! și-a rîs el de durere Pentru puțin venit!... Să-i fi luat lui fiii, părinții și muiere, – Oari cum ar fi trăit? O! cît ar fi mai bine să fim ca dobitoace, Să nu simțim deloc A noastră chinuire! Să nu știm ce ne face Pe cînd în cărți ne joc! IV [ modifică ] Ce-o fi luat pe mine?... A fi-n mai bună stare! Of! ranele mă dor Și lanțul rău mă strînge! M-au strîns, cumpliții, tare... Cum aș voi să mor!... Vedea-va fața-ți, Doamne, stăpînul ce mă vinde? Copiii i-or trăi? Pe neamul său păcatul oari nu se va întinde Cînd el nu va mai fi? Oare-mi păstrezi acolo ceea ce-aci-mi lipsește? Voi fi eu răsplătit De muncile și chinuri, la care m-osîndește Acest nelegiuit? Bagi tu de seamă, Doamne, la astă omenire, Cum merge treaba-aci? Știai ce am a trage cînd îmi dedeși simțire Și ce fel voi trăi? Cînd îmi dedeși viață, cînd îmi dedeși soție, Cînd tată m-ai făcut, Știai ce-mi scrie soarta? – 'Născut că-s în robie, Și c-o să fiu vîndut?’’ V [ modifică ] Așa vorbea-ntr-o noapte, flămînd, închis în casă, Țiganul cumpărat. Privea gemînd la lună; dar nu putea să iasă, Căci strîns era legat. A doua zi, stăpînul mai că se întristase Aflînd c-a păgubit Patrusprezece galbeni; – atîta cumpărase Țiganul ce-a murit.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 IX 10 X I [ modifică ] Ții tu minte oară, La băi, astă-vară, Cînd pe rîpi tăcute, Pe vîrfuri de munte, Noi ne întîlneam? II [ modifică ] Ții tu minte oară, Pentru-ntîia oară, Cînd la tulpiniță, Jos lîngă gîrliță, Noi ne sărutam”? III [ modifică ] Ții tu minte oară, Cînd ieșeam pe seară, Ne-ascundeam de lume Ș-adunam alune Într-un aluniș? IV [ modifică ] Ții tu minte oară, Acea căprioară, Ce dasupra noastră Cobora pe coastă Cînd noi stam pitiș? V [ modifică ] Ții tu minte oară, Bura cea ușoară, Cînd pe subt umbrare, Fugeam, fuga mare, Tot într-o manta? VI [ modifică ] Ții tu minte oară, Noaptea de la moară; Grămadă-n droșchiță, Cînd eu pe chichiță Țineam mîna ta? VII [ modifică ] Ții tu minte oară, La zapciu pe scară, Cînd toți cărți în casă Jucau lîngă masă, Cum ne-mbrățișam? VIII [ modifică ] Ții tu minte oară, În acea cășcioară, Abia după boală, Culcat p-a ta poală, 'n ochi cum ne citeam? IX [ modifică ] Ții tu minte oară, Acea dumbrăvioară, Devale la gîrlă, Cînd, privind la tîrlă, Stam l-acel izvor X [ modifică ] Ții tu minte oară, Toți cînd ne cătară, Și noi în trăsură, Strînși și gură-n gură, Ne juram amor?


content:
Suntem în secolul când arta, prinsă între hotarele unor anumite țări, unde i s-a determinat un caracter, un stil, începe să rupă legăturile care nu-i îngăduiau să se miște decât într-o anumită direcțiune, încercând să se indrumeze pe căi mai libere, nestăpânite de tradiție, și care îi îngăduie să se dezvolte cum îi convine mai bine, sau așa cum cer legile naturale ale frumosului. Cât privește noile forme de artă, îți vine să crezi că ceea ce odată se-nțelegea prin stil, nu-și are astăzi rolul decât atât cât acesta corespunde unei idei de simplu gust, un gust care, liber de orișice tradiție, variază de la om la om... Mai toate încercările în stil așa-numit românesc au ca punct de plecare o decorațiune prezentată prin cusături naționale, ouăle de Paști, crestăturile pe lemn din obiecte de industrie casnică, cum și decorațiunea monumentelor religioase: biserici, mănăstiri, pietre mormântale, troițe, scaune etc. Și în toată această decorațiune se disting bine două caractere deosebite: caracterul rustic-național și caracterul religios-bizantin. Câteodată aceste două caractere ale artei întâlnite pe pământul românesc se asociază, aceste două feluri de a compune decorațiunea se contopesc cu intențiunea vădită de a reda un tot omogen care, pentru că rezumă mai multe caractere ale artei românești ar putea fi — așa se speră cel puțin — un complet rezultat, după cum e și o netăgăduită chintesență a diferitelor curente de artă care vor fi străbătut odată țara noastră, pe lângă care se alătură, firește, elementul dovedirii autohtone. Așa încât, pentru un decorator ce vrea să pară român, arta decorativă se rezumă în reproducerea mai mult sau mai puțin fidelă a artei din industria casnică sau a artei bizantine păstrată în monumentele religioase. Următor acestei convingeri, decoratorul nostru, atunci când e chemat să decoreze ceva, răscolește în mulțimea de cusături naționale sau decorațiuni bizantine, de unde ia la întâmplare motive, pe care apoi le întrebuințează în opera ce are să facă și care, pentru aceasta — cine ar tăgădui! — e în stil românesc. E vorba de a decora o copertă de carte, un timbru poștal sau o cutie de chibrituri... Foarte bine; se iau cusături naționale, se copiază un motiv mai mult sau mai puțin potrivit și se înconjoară cu el chenarul cărții, sau pentru un timbru poștal sau cutia de chibrituri se ia — nu înțeleg deosebirea — o ghirlandă de foi împletite, cunoscute sub numele de rinceaux, întâlnită în decorațiunea din toate timpurile, mai mult a Renașterii, cât și binecunoscutul brâu bisericesc format din trei ciubuce împreunate și răsucite la distanțe egale. Modul acesta de a înțelege decorațiunea pare că găsește o confirmare și în vederile unor arhitecți, care au recurs la aceleași motive pentru a decora unele case. Am văzut o casă de la Podul Mogoșoaiei o arhitravă decorată cu motive de cusături naționale scoase în relief; cât despre acel brâu bisericesc, acesta 1-am întâlnit la clădiri numeroase. Negreșit, problema, așa cum o pun colaboratorii noștri, e cum nu se poate mai ușoară și de aceea chiar se rezolvă cu atâta ușurință. Chestiunea este de a prezenta o compozițiune care, dintr-o singură privire, așa cum se întâmplă cu stilurile istorice, să lase să se înțeleagă că e vorba de un stil românesc. Și pentru aceasta cum s-ar putea ajunge la scopul propus? Arhitectul, se înțelege, va utiliza elemente de construcție, cunoscute ca aparținând felului de construcție național-rustic sau bizantin-religios: plan înscris într-un rectanglu fără multe ieșituri sau goluri, parter cu gârlici, etaj cu cerdac flancat de coloane joase sau stâlpi, cum se vede la culele boierești sau la casa țăranului, acoperiș cu șarpantă în pavilion și acoperit cu olane sau șindrilă, aceasta pentru clădirile civile. Pentru cele religioase va folosi tradiționalul caracter bizantin. Decoratorul va împrumuta din motivele de industrie casnică sau din decorațiunea bizantină formele de cusături în linii geometrice, linii în zig-zag, steluțe înscrise în cercuri, ochiuri, puncte ce se întâlnesc pe lemnul lucrat de țăranul nostru, ciubuce, așa¬numitele brâuri care înconjoară bisericile, rozete care decorează pereții catedralelor, împletituri pe linii de pe evanghelii, imprimate sau manuscris și alte motive luate din bogata artă veche pe care compozitorul timpului nostru o întâlnește pe pământul patriei noastre. Dar toate aceste motive, cu întreg acest sistem de a compune, de a înțelege arta, aparțin unor anumite tradiții și, mai ales. unor domenii de care nu ne putem apropia fără riscul de a alunga din opera noastră sensul operei, rațiunea ei de a fi, care trebuie să rămână întotdeauna în perfect raport cu destinația ei, cu locul unde se produce, într-un cuvânt cu caracterul ei. Tăranca română, care a pus fir lângă fir pentru a face o scoarță, a făcut aceasta potrivit felului ei de a vedea un decor; Țăranul care crestează lemnul cu figuri și puncte în zig-zag, face aceasta după cum a înțeles el că trebuie făcută infrumusețarea locuinței sale. Decoratorul arab care a compus acele faimoase rozete, acele combinațiuni ingenioase de cercuri și dreptunghiuri, a făcut aceasta pentru că cerințele religiei sale, care nu-i îngăduia o decorațiune cu figuri, îl constrângeau la pure combinațiuni lineare, unde de altfel, se putea aplica în larg renumita știință matematică a arabilor. Cu alte intențiuni și din alte principii deci s¬a executat un sistem de decorațiune, ca și orice manifestare artistică sau cultural cadrează numai cu ideile în curs. Să luăm un exemplu și să luăm unul de la noi. Cu toții știm ce este o culăl: o casă boierească întărită pentru a rezista unui dușman năvălitor. Cula aceasta, potrivit destinațiunii sale, e clădită afară din oraș, departe, la țară, într-un loc care, mai întâi de toate, să prezinte, prin situația sa strategică o garanție împotriva unor atacuri. infățișarea exterioară a culei e un paralelogram cu mase mari, fără nicio decorațiune sau cu una foarte redusă, fără ieșituri (saillie) lăsând zidurile drepte ca un parapet. Sus de tot însă, către patul superior, pereții, care până aici păreau ca niște ziduri de cetate, își întrerup masivitatea lor pentru a lăsa loc unui cerdac, un pridvor cu arcuri plin-cintru sau trilobate (Cula din Groșera), susținute cu coloane bondoace. Aici, în acest pridvor, ascuns de înălțimea zidurilor, boierul pribeag își petrecea zilele așteptând ca țara să se curețe de năvălitori. Si cula, acolo unde-i așezată și pentru ce e așezată, face un efect minunat de frumos în mijlocul dealurilor sau în vecinătatea unui teren pietros, în pantă, greu de urcat pentru acei ce s-ar încerca să ajungă la refugiul boierului. Cât de bine se armonizează masele nude ale pereților culei cu pereții râpoși ai dealurilor, prăvălită pe coastele lor și formând trup cu ele. Transportați însă cula la oraș și încă la București, orașul cel mai sacrificat unei arhitecturi cosmopolite. Ce efect vor face masele acelea nude, fără decorații, cerdacul acela cu coloane joase de un aspect atât de tainic, grav și posomorât, alături de casele cu o arhitectură barocă de la noi, cu cornișe clasice ca nume, cu ferestre suprapuse de frontoane, cu o decorație lipsită de bun simț? Ce legătură s-ar putea închipui între un edificiu destinat — și cu o destinație marcată prin aspectul ei exterior — a servi de refugiu și apărare pe vremuri de războaie și între aceste case de speculă, cârciumi, prăvălii etc.? Evident, niciuna. Poate însă credem că nu inseamnă nimic această adaptare a aspectului exterior al unei clădiri cu vecinătatea. Dar frumusețea atât de lăudată, sublimul atins de grecii antici în edificiile lor, în particular Parthenonul, nu constă tocmai în această armonie a edificiului cu împrejurimea? Ar fi fost oare Parthenonul atât de frumos, ar fi reușit atât de bine și atât de sublim totodată coloanele canelate, frontonul cu basoreliefuri, friza, metopele și celelalte, dacă în loc de a se singur pe culmea Acropolei, în loc de a se profila pe cerul verzui al Greciei, ar fi fost așezat în centrul Agora-lei din Atena sau, cu atât mai mult, pe piața unui oraș modern? Dar în decorație? Ce efect ar face un brâu bisericesc, un decor arab pe o cutie de chibrituri ale regiei? Sau dimpotrivă, cum se leagă un decor împrumutat cusăturilor naționale cu aspectul hieratical sfinților dintr-o biserică? Hotărât: în privința aceasta căutăm a concilia idei, care aparțin la popoare deosebite, cu simț artistic deosebit, idei care se ciocnesc, se exclud una pe alta. E sigur că artistul arab, care a alcătuit acele rozete, țăranul care a crestat furcile de tors sau stâlpii. Vezi interesantele discuțiuni dintre domnii Al. Tzigara și Theohari Antonescu în „Convorbiri literare", 1907. porților, țăranca care a întocmit izvoade pentru lăicere s-au gândit la cu totul altceva decât la ceea ce gândim noi când le împrumutăm întotdeauna desenele. Aceasta ca o incompatibilitate în raport cu destinația obiectelor destinate. Să examinăm chestiunea și sub raportul originii decorațiunilor. Decoratorul, care împrumută motive din arta populară precum și arta veche românească pe care le aplică întocmai în compozițiunile sale, nu s-a gândit, desigur, că prin aceste motive vor fi unele a căror proveniență trebuie căutată în altă parte decât pe pământul țării sau că, în trăsături generale, această decorațiune se întâlnește întocmai și la alte popoare, care posedă la fel cusături naționale ca și ale noastre, sau o decorațiune religioasă întocmai ca a noastră. Că, prin urmare, o naționalizare prin aceste motive, folosite așa cum se găsesc — notați aceasta — ar duce la un rezultat cu totul opus, care, dacă nu e o desnaționalizare, nu e însă mai puțin o afirmare simultană a caracterului unei națiuni, cu care trebuie să fi avut, firește, legături în trecut, fapt ce va scoborî mult calitatea inventivă a decorațiunilor noastre. Ni se va putea prea bine obiecta că și în alte țări sunt elemente de artă, că sunt stiluri care se întâlnesc și aiurea, fără ca pentru aceasta să se tăgăduiască acestor țări dreptul de a poseda în monumentele de pe solul lor, un stil. De exemplu, stilul gotic e și în Franța, dar și în Italia, în catedrala din Milano. Dar tocmai aici stă nepotrivirea între ceea ce dorim noi și ceea ce nu s-a putut nici în alte țări. Francezii, a căror paternitate asupra celor două stiluri, romantic și gotic, nu mai poate fi pusă la îndoială, nu s-au gândit — ce puțin șoviniști! — să boteze aceste stiluri cu numele de francez; au lăsat, din contră — fără ca pentru aceasta să înceteze de a fi patrioți ca aceste două stiluri de artă să trăiască în orișice țară, fără ca să pretindă tributul numelui de național, numele francez. Și când te gândești că noi voim să dăm un botez românesc stilului bizantin, pe care îl întrebuințăm, stil ce nici nu are măcar originalitatea stilului francez român sau gotic! Nu voi mai insista aici asupra influențelor străine din decorațiunea națională_ Am arătat în altă parte care sunt aceste influențe, ce parte de originalitate ne rămâne nouă și, mai cu seamă, am relevat faptul cum motivele întâlnite la noi se întâlnesc și aiurea, la alte popoare străine. Și pentru a preciza un exemplu, am arătat cum cusăturile, așa-numite naționale, se întâlnesc și la ruși, finlandezi, bulgari și albanezi. Orice se poate întâmpla unui decorator care are dorința să creeze un stil românesc cu un sistem de decorațiune, unde n-ar face decât să combine între ele motive din cusăturile naționale. Pe de altă parte, dat fiind că folosim atâtea motive zise bizantine, stilul sorit românesc va fi în mâinile unui decorator o reuniune de elemente decorative, fără nicio legătură între ele. amestecate, o concentrare laolaltă a unor motive aparținând la mai multe stiluri, la mai multe epoci. Un exemplu: Decoratorul român are de decorat un portic sau o bolnită la o biserică. Pentru aceasta se gândește, cum e și firesc, la pridvoarele atâtor biserici vechi din țara noastră. S-a oprit, ca fiind mai frumoase, la una din bolnitele bisericii Colțea, Cozia sau Horezu. De la acestea ia ușa. Pridvorul însă e susținut de coloane, care, reunite prin arcuri lobate, lasă suprafete bune pentru decorat. Pentru coloane, decoratorul arhitect s-a gândit neapărat la niște capiteluri bizantine, ca acelea de la Ravena sau ca acelea de la Horezu; cât despre fețele arcurilor, ele trebuiesc decorate neapărat cu medalioane reprezentând sfinti și legate între ele prin coarde de viță înnodate în funde, în jurul cărora atârnă ciorchini de struguri. Ce se-ntâmplă însă? Ușa de biserică va fi un exemplu de artă a Renașterii, capitelul un motiv de artă bizantină, împrumutat și el din decoratiunea iudaică, iar decorațiunea pictată o reeditare a stilului bizantino-atonist, care și el variază după epoci. Mai adăugați un decor în stalactite sau de săgeti arabe, o decorațiune pictată, formată din mici careuri, care, alcătuite ca pe canava, pornesc dintr-un centru pătrat până ajung de formează o cruce, adică un decor egiptean; mai adăugați — decoratorul nostru încearcă cât mai mult — motive de frunze împletite din decoratiunea armenească, și am terminat cu tinda bisericii. Până aici însă decoratorul nu a ajuns și nici nu are pretentia să zică că ceea ce a făcut e în stil românesc. Afară de aceasta, în arhitectură și decoratiune religioasă trebuie să tinem seama de o tradiție, tradiția zisă bizantină — în anume mod și anumită măsură însă oricare ar fi elementele componente ale acestui stil tradițional. Iată însă că decoratorul a pătruns și în narthexul bisericii, de aici în transept și apoi prin tâmplă în altar. Decoratorul are veșnic în minte naționalizarea decorațiunii. Pentru costumele sfinților ar fi nimerit ca, păstrând tăietura, să se aplice pe piele... motive naționale. Ce ispită...! ce succes" Pantocratorul, Panaghia și toate fețele sfinte și-au cusut pe veșminte altițe, pui și alte motive naționale, printre care nu e de mirare să găsești tocmai acele motive dovedite de noi ca aparținând unei decorațiuni casnice străine. Mai rămâne de „naționalizat" tâmpla cea din veci pomenită cu înflorituri bogate, cum e cea de la Paraclisul Mitropoliei sau de la Biserica Scaune. S-au luat pentru aceasta crestături pe lemn, cu care țăranul își înflorește ușile, s-au sudat tăbliile porților împărătești, tocmai cum țăranul își încheie tăbliile ușilor și s-au pus aceste motive de artă casnică românească, motive oarecum primitive, alături de foi de viță și ciorchini de struguri, stilizate după motive corespunzătoare din decorațiunea pictată bizantino-atonistă. Intențiile vor fi bune; cum rămâne însă cu naționalitatea motivelor, care așa cum sunt luate, nu numai că nu sunt toate exclusiv naționale, dar ele aparțin unor stiluri, unor epoci despărțite între ele prin veacuri și, mai cu seamă, ele aparțin mai multor popoare. Dar să ieșim din decorațiunea bisericească, unde ar putea găsi să zicem, o justificată primire orișice motive bizantine, motive care nu sunt altceva decât motive iudaice, arabe, persane (- nu și cele „naționale"-) sau armenești. Care e rostul unui motiv de origine egipteană sau arabă pe un timbru poștal sau pe un calendar de perete, unde decoratorul și-a propus să facă uz de noul stil românesc. așa cum îl înțelege dânsul. Este iarăși un motiv serios de a folosi un sistem de decorațiuni de origine rustică la monumente de artă cu caracter religios-istoric? Vom răspunde intrând în a treia parte a dezvoltării temei noastre, aceea a analizei decorative. Artistul sau decoratorul care folosește elemente populare într-o operă în vederea naționalizării artei, pierde din vedere că aceste elemente, luate așa cum se găsesc, nu corespund principiilor de compoziție decorativă modernă. Sunt convins că orice om de artă, când admiră materialul decorativ popular, admiră însușirile unor decoratori care compun călăuziți numai de simțul lor artistic. Cu alte cuvinte. se laudă cu un simț artistic neformat prin studiul principiilor decorative, neîntregit prin cunoașterea de aproape a compozițiunii decorative. Intr-un cuvânt, avem să ne pronunfăm asupra unui simț decorativ lipsit de unele însușiri artistice ce se cer neapărat pentru ca producțiunile acestui simț artistic să fie recunoscute drept perfecte. Și alte popoare posedă această artă populară, și în această artă populară se găsește anume această decorație primitivă. Dar nu această decorație primitivă formează arta decorativă, materialul decorativ întrebuințat în monumentele de artă durate de acele popoare. Un exemplu: grecii au cunoscut și ei o decorațiune geometrică, o încondeiere cu linii a vaselor, o crestare, o zgâriere cu un vârf ascuțit a obiectelor de artă ceramică; dar nu aceste obiecte de artă populară, reprezentând o decorațiune primitivă, au fost întrebuințate în decorațiunea greacă, decorațiunea din epoca de splendoare a artei grecești. Orle, palmetele, perlele, triglifele. denticulele, motivele din flora și fauna din vechea decorațiune miceniană și celelalte au înlocuit la timp și în mod firesc decorațiunea populară și au înlocuit-o chiar și în decorațiunea din industria casnică. De aceea s-a și zis că grecii erau un popor de artiști. Cine cunoaște vasele grecești, știe că acestea erau adevărate obiecte de artă, unde desenul academic și compozițiunea erau mânuite cu aceeas: siguranță ca și în zilele noastre. Și mă întreb ce ar fi fost, dacă grecii s-ar fi oprit la acele decorațiuni de artă casnică de pe fibule, unelte, vase sau alte obiecte casnice. așa cum se vede și în arta noastră populară? Așa fiind — pentru a relua firul discuției orișicând aceste cusături, aceste săpături pe lemn, aceste crestături pe furcile de tors, pe cozile de linguri și pe alte obiecte de gospodărie casnică, examinate de lumina științei decorative moderne_ vor prezenta lipsuri, imperfecțiuni, care, firește, nu se puteau înlătura la artistul care le-a făcut, țăranul sau țăranca noastră. Totuși, așa cum sunt, ele cadrează de minune cu obiectele pentru care sunt făcute, și suntem convinși că nicio altă decorațiune, oricare ar fi ea, nu s-ar potrivi atât de bine cu obiectele din gospodăria românească. Nu e oare aici tocmai prezența a ceea ce se cheamă caracter? Nu e oare caracterul oarecum primitiv al decorațiunilor de artă casnică, decorațiuni pentru obiecte — și ele oarecum primitive — care fac farmecul compozițiunilor decorative țărănești? E locul aici să spunem; viitoarea pregătire artistico-industrială a țăranului trebuie îndrumată cât mai mult în sensul păstrării nealterate a felului de a înțelege decorațiunea din industria casnică — afară bineînțeles de o posibilă perfecționare a acestor decorațiuni, fără a ieși din caracter însă, tocmai pentru a afirma în prezent, ca și în vremurile viitoare, un caracter, același, neștirbit, propriu rustic românesc. Prin urmare ar fi o greșeală de a transpune, așa cum se găsește, caracterul rustic primitiv al decorațiunilor de artă casnică în opere cu caracter orășenesc înaintat, din artă decorativă modernă. Un acoperiș de casă în piramidă, ca un pavilion acoperit cu șindrilă sau olane, așa cum se vede la casele de țară, nu va sta bine unui palat de la oraș, care, potrivit edificiilor publice între care e așezat, urmează să aibă un coronament, un acoperiș mai cu seamă, ale cărui mase se accentuează printr-o bogăție de proeminențe sau goluri (lucarne, cupole, turnulețe etc.) la etajele și încăperile cele numeroase ale palatului și pentru aceasta, șarpanta, acoperișul rustic e primitiv. Această șarpantă cu pavilion a acoperișurilor, acest sistem de a construi un acoperiș, e întâlnit azi la unele popoare, socotite barbare. Vitruvius, citat de Viollet-le-Duc, descrie sistemul de construcție al caselor locuitorilor din vechea Colchidă, sistem ce e și al țăranului nostru. Iată pagina lui Vitraviusi: „Pentru a face acoperișul — pân-aci se arată cum se construiesc în paiantă pereții ce se lipesc cu «terre grasse» - ei pun succesiv arbori, din ce în ce mai scurți, pe fiecare față, așa încât să ajungă la centrul piramidei și, acoperind totul cu foi și cu argilă, ei compun un acoperiș în pavilion, după moda lor barbarr. Iată deci, că acest fel de a construi nu numai că nu e exclusiv al țăranului nostru, dar e un procedeu, care — fiind și al altora — corespunde unei primitivități și care, e drept, e în perfect acord cu nevoile țăranului; nu se leagă însă cu caracterul unei arhitecturi orășenești, unde asemenea acoperișuri în pavilion, fie chiar la edificii cu alt sistem de construcție — tocmai aci stă dezacordul nu fac un efect normal, și cu atât mai mult, armonic. Deci, în legătură și cu ce-am mai spus, avem a face cu începuturi de artă comune la mai multe popoare deodată. Prin urmare, nu poate fi vorba de naționalismul unei arte proprii, care să poată fi împrumutat. Aceste începuturi sunt expresiunea imediată a unei necesități, fie că ea e redusă numai la ceea ce poruncește un instinct de conservare sau că trece puțin mai departe, la nevoia ce o simte omul de a înfrumuseța obiectele ce-1 înconjoară, necesitate care e aceeași la mai multe popoare și la mai multe timpuri. De aceea, poate, ele se și aseamănă, nevoia de a clădi un adăpost repede și simplu, unită cu aceea de a înfrumuseța oarecum acest adăpost, stăpânind pe orișice om din orișice parte a lumii. Când zicem felul de a construi al țăranului nostru, nu trebuie să înțelegem o artă de construcție proprie, cu un caracter exclusiv local. Primitivitatea, pe care am găsit-o în construcția casei locuitorului din colchida, aceeași pe care o întâlnim in construcția casei românului nostru, nu poate constitui, prin sine însăși, un element de artă, care ar putea fi folosit ca un element național într-un stil de formațiune. Cusăturile naționale românești se găsesc și la finlandezi, ruși, bulgari, sârbi și albanezi; crestăturile pe lemn de la casa meșterului Antonie Mogoș din Muzeul de Artă Național se întâlnesc și pe hambarele de grâne mai vechi ale țăranilor norvegieni, construite prin același procedeu ca și hambarele și ca orice case de lemn ale țăranilor noștri. Un stil, care ar folosi exclusiv aceste elemente ar fi numai un stil popular, limitat la o concepție decorativă inferioară și atâta tot. D-1 Grasset, ocupându-se de câteva produse ale școlii de arte decorative „Domnița Maria", lucrări unde decoratorul francez crede a vedea un abuz de motive naționale, se exprimă astfel: „...Totuși cred că astfel de tendințe nu sunt bune pentru a începe, pentru a determina o orientare; dar că, sub niciun pretext. mai ales sub acela de artă națională n-ar trebui să revenim la o primitivitate care poate ajunge la barbariel. Prin urmare, nici pe motivul unui patriotism rău ințeles_ desigur, nu trebuie să folosim — așa cum o facem — cusăturile naționale și celelalte decorațiuni de artă casnică, pentru simplul motiv că, după cum observă mai departe d-1. Grasset: „nu ne este permis în acest al XX-lea secol să facem pe ignoranții sau pe naivii". Avem datoria să cerem vremurilor care vin noi învățături, noi forme. tocmai pentru că în ideea de progres se cuprinde și acea lepădare de unele forme ale trecutului. [...]. Căutând în mulțimea de izvoade românești, vom da peste unul care are aparența a patru cârlige, care privesc fiecare marginea decorului și care sum grupate în jurul unui centru, un pătrat. Motivul mai are la cele patru colturi, patru mici pătrate lucrate în fluturi, destinate să umple golurile lăsate de cele patru cârlige, ale căror siluete aduc cu o inimă. Din acest motiv se poate foarte bine forma un motiv de raci, suprapuși perpendicular. Și iată cum: Cele patru cârlige pot, printr-o completare stilizată, să devină picioarele și cele două mandibule ale celor doi raci, care se suprapun: capetele racilor, simplificate până la schemă, se adaugă între brațele cârligelor, transformate acum în mandibulele racului; tot astfel cozile lor cele solzoase. Cât despre pătratul din centru și cele de pe la colturi, ele vor servi de cadru unor motive stilizate în usturoi, sau dacă voiți, cu fire de pătrunjel sau orice aliment vegetal, care însă să fie — cum e usturoiul — cu o dimensiune în proporție. Motivul astfel stilizat se va repeta de un număr de ori, până ce completează lungimea unui perete. Cum însă o sală de mâncare trebuie să aibă întotdeauna treimea inferioară a peretelui vopsită închis sau căptușită cu tăblii (boiserie), vom adăuga la banda de raci un soclu lat până la dușumea și în care se va zugrăvi, în mod absolut schematic, ploștile românești, despărțite între ele prin linii perpendiculare, stilizate între ele într-un fel oarecare. Alt motiv: În gospodăria casnică populară se întâlnesc, printre atâtea interesante obiecte decorate, și unele linguri, ale căror cozi reprezintă capete de cocoși. Printr-o stilizare care să nu se depărteze prea mult de caracterul stilului țărănesc, s-ar putea preface desenul acestor cocoși, pe care colorându-i, să-i întrebuințăm ca decor la oricare altă sală de mâncare. Iată cum un motiv național poate trăi printr-o decorațiune cu pretenție de artă modernă, înlesnind astfel alcătuirea unei decorațiuni, care poate fi în același timp și într-un stil românesc. Dar această naționalizare a viitorului stil poate fi împinsă și mai departe. Avem de decorat o cortină de teatru, nu zic „românesc", pentru că o astfel de cortină ar putea fi folosită la orice teatru: Pe un fond care simulează o primă draperie, am distribuit în tonuri foarte discrete, aproape contopite cu culoarea generală a draperiei, capete de cocoși care ar putea să insemne „reclama" cum și semnalul unui sfârșit de noapte, aluzie la terminarea târzie a spectacolelor. Pe o a doua draperie, cea de pe primul plan, vom zugrăvi, în partea de sus, motive naționale alese, în culori șterse însă, iar în partea de jos, pe o bandă lată și pe un fond de mozaic — artă bizantină tradiție de teatru — dacă se poate zice — românesc și anume, deoparte: Vicleimul și Steaua, bineînțeles tot stilizat, iar de alta, Călușarii. Pe poalele draperiei vom putea folosi orice motive, care însă vor avea legătură cu ansamblul. in sfârșit, această principală draperie, decorată astfel, va fi strânsă deoparte și de alta, nu cu banalele ceaprazuri și frânghii aurite, ci de mâna unui geniu înaripat, geniul artelor, simbolizat printr-un înger purtat pe mici nori, ca cei de pe manuscrisele bizantine. Dacă însă vi se pare că acesta este prea românesc, putem, fără a strica nimic caracterului general și chiar compozițiunii, să zugrăvim pe draperia din fund, într-o bantă corespunzătoare cu lățimea celei de pe prima draperie, un defileu de zâne, simbolizând artele: poezia, pictura, sculptura, arta dramatică, tragedia, comedia, coregrafia etc., care se indreaptă spre templul artelor, indicat printr-un templu antic, către fundul decorului. in această compoziție am dat românismului aceea ce ni se pretindea de la un stil românesc și, totodată, am impăcat și pretențiunile artei decorative moderne, față de care, o astfel de compoziție nu-i rămâne — cel puțin o credem noi — cu nimic datoare. intr-un ecran, într-un vitraliu, se poate face același lucru. intr-un vitraliu pentru o fereastră de muzeu, de pildă, se poate prea bine reprezenta povestea lui Făt-Frumos sau orice legendă românească, cu întocmirea decorativă arătată. Tot astfel un covor, o mobilă și așa mai departe. Negreșit, asta nu înseamnă că decoratorul român nu mai trebuie să caute și alt mod de a compune; atâta numai că ceea ce face, să poarte un caracter. Modul nostru de a vedea a fost dezvoltat și susținut aici numai pentru a opune un principiu motivat, credem, din toate punctele de vedere, sistemului decorativ național de astăzi, acela pe care 1-am arătat la începutul acestui studiu. Prin urmare, pe un fond național să se așeze o compoziție decorativă nouă. care să corespundă principiilor strict de artă, așa cum o înțeleg artiștii timpurilor noastre, adică, o artă cu proporții, cu armonie și, mai presus de toate, cu o originalitate. În ceea ce privește această din urmă, calitate, să ne ferim cât mai mult de nenorocitele importațiuni străine, ele însele fiind uneori produse imperfecte sub raportul decorativ. Cu astfel de „imitațiuni" vom putea orișicând ademeni ochii profanilor — cum din nenorocire se și-ntâmplă -; niciodată însă nu vom binemerita de la stima oamenilor de gust și cu atât mai mult de la aceia care cer o stilizare decorativă românească. intr-un studiu asupra artei norvegiene, d-1. Danilovitz reproșează decoratorilor norvegieni tocmai această rătăcire, afirmată prin înclinarea acestor decoratori către arta secesionistă nemțească. „Artiștii norvegieni. zice d-1. Danilovitz, decoratorii și arhitecții își întorc privirile lor către stilul german modern, crezând că descoperă ceva nou în greoaiele elucubrațiuni ale profesorilor de estetică din Berlin". Si mai departe: „Obiectele, care ies din aceste școli (școlile profesionale norvegiene), destinate cea mai mare parte a multumi trebuința de a avea amintiri din țară pentru numeroșii turiști, ar trebui cu același total de muncă să ofere străinilor obiecte inspirate din aceste opere vechi, unde ar trăi caracterul atât de puternic și de particular artei vikingilor cuceritori". Aceasta a fost absolut și părerea noastră. Am ținut să aduc aci și părerea criticului străin — părere despre care nu se poate zice că am urmat-o, înainte de a fi avut-o pe a noastră proprie tocmai pentru a edifica pe cei ce cred că arta noastră decorativă trebuie să ne vină și ea, ca multe altele, de peste graniță.


content:
RAPORT LA DOMN Onor. Consiliŭ în ședința sa din 12 Martie, a otărîtŭ prin jurnalulŭ alâturatŭ, ca Acvila Romană cu crucea în gură să fie pusă ca emblemă Romănieĭ d'asupra drapelelorŭ armateĭ, iar zimbrulŭ și vulturulŭ într'uniți constituindŭ armele Romănieĭ; se formese sigiliulŭ și timbrulŭ statuluĭ. Plecatŭ supuiŭ acésta Măriĭ Vóstre, rugîndu-vă să bine-voițĭ a da unŭ înaltŭ decretŭ pentru punerea în esecuție a disposițiunelorŭ Consiliuluĭ.


content:
Cum poate fi ? Cum poate fi ? Spaimă sau zâmbet, noapte sau zi? Dracii-au să vină în convoi Cu cozi, cu copite, cu părul vâlvoi Și-au să răpească sufletul din noi ? Trăi-vom decenii, și-un an și doi, Și-o zi, și-o clipă, și alta ... Și apoi ? Apoi nici o clipă, iar timpul va trece. Din trupul cel rece, în sufletul rece. Ce-o să ne-ntâmpine oare prin aer? Trâmbițe sau chicot, cântec sau vaer ? Ce vârstă sufletul va avea ? Vârstă de om ? Vârstă de stea? Vom fi palpabili? Vom fi stafii? Vom fi prin însăși moartea mai vii? Cum poate fi? Cum poate fi? 14 octombrie 1926


content:
Tu care-ai plămădit din colbul ud Un suflet cu verigi și cu inele, O râmă ce-o târăsc pe cerul crud, De ce-mi făcuși, din plumb și gânduri grele ? Ah, patimile-mi colcăie în trup Și carnea lor de faguri vor s-o spargă, Să iasă ca albinele din stup Și-n voie să colinde lumea largă. Eu te-am închipuit bogat, în cer, Cu stelele cununi și pietre scumpe, Dar nu-ntări-ndoiala mea cu fier, Căci marea din păcate va inrumpe. Și de exiști în haos fără zi Și-mi sfarămi veșnicia de zăpadă, Urechea ta mă poate auzi? Și ochiul tău e-n stare să mă vadă?


content:
Viața câteodată îmi pare o paiață Cu buzele făcute și văruită față Ce vrând prea mult să râdă, se strâmbă dureros, Cu clopoței în mână și hainele pe dos, Jucând schimonosită, chemând fără-ncetare : Veniți ! Nu e durere ! Veniți! Nu-i întristare! Priviți-mi gura roșe ca florile de mac Și clopoțeii-aceștia ce sună după plac ! Vedeți-mi haina ruptă din roșii curcubeie Și-n ochi a veseliei demonică scânteie. Și-n buzunar am aur, cofeturi, jucării, Veniți toți flămânziții ... femei, moșnegi, copii, Vă dau la toți! – și râde cu văruită față, Se năpustește valul țipând, și unii-nhață Un vârf de panglicuță tivit cu clopoței, Dar ea, paiață crudă, bătându-și joc de ei, Fâșii în fugă-și rupe din haina ei de lână Lăsând la fiecare o zdreanță roșe-n mână.


content:
Ades mi-aduc aminte, iubito, că stăteam În cețele gălbui de toamnă, în odaie Să despletesc reci chipuri pe aburitul geam Din linii frânte, fine ca firele de paie. Acuma, când trecutul l-aud ca un refren Și-n gânduri mi se-nfige ca-ntr-un oștean o schije, Figura ta, iubito, o văd ca pe-un desen Ce-l însemnai odată copil, cu sârg și grije. Cum aș privi în lumea de-afară liniștit Prin chipu-ți cu reflexe de solzi ușori de mică ! Dar geamul iar se face în minte-mi aburit Și nu mai văd nimica, și nu mai știu nimica ...


content:
Deschide pleoapa ochilor când lângă tine vin Deschide-o larg precum o scoică dezghioci Și-nfige-n mine ca o lance al primăverilor senin Să-mi amuțească brusc ale tăcerii voci. Cerul ochilor tăi e atât de larg Că-mi plimb privirea-n ei și cu băgare de seamă Cum aș merge cu o cupă scumpă pe care mi-ar fi teamă s-o sparg, Da, mi-ar fi teamă. Privindu-te, eu simt imensitatea unui nou haos, Și sufletul mi-e ca o statuie care cunoaște doar repaos ; Gânduri ciudate – ca priveliștile pe geamul unui tren – Fulgerătoare prind în mintea mea să se înșire. Deschide pleoapa ochilor tăi obsedanți ca un refren, Căci doar când te privesc, zăresc că am și eu privire.


content:
Când chipul tău în fața mea apare, Pot să-ți îndur mânia cât de grea, Fiindcă bucuria cea mai mare E bucuria că te pot vedea. De-aș ști că-n frământarea ce-l doboară Înfrântul suflet merge spre prăpăd, Cât timp nădejdea lui n-are să moară Rămân cu bucuria că te văd. Că te răsfrângi în mine ca-n oglindă Și că te port cum racla poartă-un sfânt Și că din tot ce-n suflet se perindă Rămâne viu doar chipul tău răsfrânt. Vorbește deci, sau poți rămâne mută. Iubește sau urăște huma mea, Căci marmura ta albă, ne-ntrecută, O pot vedea ! mereu o pot vedea !


content:
Cer înnorat și vestitor a ploaie, Pomi cari gem și cari se-ncovoaie, Vânt care gâfâie obosit, Soare ce moare în asfințit, Praf ce se-nalță pe drum în trâmbe, Care ce-aleargă pe uliți strâmbe, Turme ce grabnic se-ntorc din suhături, Flori ce tulpina și-o-nclină pe straturi, Și-apoi tăcere : cumpăna tace, Pe sat domnește vremelnică pace. Dar ploaia vânjos răbufnitu-și-a stropii, Plâng sălcii pletoase și freamătă plopii. Săgeți de mulsoare jos norii azvârlă Și curge mai turbure limpedea gârlă. Se văd o fată și un flăcău, La capăt de sat cum trec un pârău. Pe lunca de-alături i-a prins vijelia Și fata se vaită că uda-i e ia. Flăcăul minteanul pe spate i-aruncă Și-o strânge cu brațul, crezând că-i pe luncă, Dar fata un ghiont mânioasă i-a dat : « Te-astâmpără, bade, că iată-ne-n sat. »


content:
Să mergi din zori pe străzi întortochiate În galerii săpate de-un sobol, Să simți în tine gânduri sfâșiate Și sufletul să-ți rătăcească-n gol. Să te privească miile de case Cu chipul scrutător de la etaj, Manta de plumb pe trup să ți se lase, Și totuși, dârz, să-ți mai șoptești : « Curaj ! » S-auzi în juru-ți vuiet de mașina Cu uruit mecanic, frânt, de roți, Călăi de fier, în fața ta să vină, Și să-i îndemni la crima lor pe toți, Apoi sorbind din cuminicătura Pe care-o da al fabricei alb fum, Să te întorci, înăbușindu-ți ura, Cu capul în pământ, pe-același drum.


content:
Te-nalță, te-nalță spre culme, Spre zările dorului stins, S-or pierde și urme de zâmbet, S-a șterge și-arsura de plâns. Seninul le-nvălue toate Pe vârful de munte stingher: Te rupe din vraja vâlcelei, Cu dânsa și umbrele pier.


content:
Năruite stau în preajmă plăsmuirile de-o viață! Firea gerul o doboară.... teama sufletele-nghiață.... Visule, înger de pază, ocrotirea-ți dă-mi-o iară: Zâmbetul nădăjduirii... vraja serilor de vară, Dă-mi-o iară! Tremură pe ramuri frunze... tremur' lacrime pe gene, Vad despică-n nouri vântul... zările adun' troene .. Gândule, pribeag tonatec, ia-ți toiagul, cale bună! înspre miriștea cu soare, înspre iazu-n solzi de lună, Cale bună!


content:
Haide nani, nani, Puiul mamei, fă; Uite brațul moale Mama leagăn dă, Zîmbet și privire Tainic luminiș, Dragostea ei toată Cald acoperiș. Haide, dragul mamei, Nani, nani, fă, Cît timp sînul mamei Adăpost îți da. Lumea ta c'o vorbă Astăzi o supun, Din povești de-avalma Pot minuni s'adun. Dalbele crăiese, Zîne, feți frumoși Toate-s pentru puiul Cu ochii voioși. Poamele de aur, Punțile de-argint, Luciu de isvoare, Flori de mărgărint, Fîlfîit de aripi Rumânul din zori, Mîngîeri de raze Și vrăjit de flori Toate-s pentru tine Domnul le-a trimis, Pentru tine-s toate Cîte sînt în vis... Haide, puiul mamei, Nani, nani, fă, Cît timp glasul mamei Mîngîere dă. Mîne, ia ca mîne Vremuri or sosi, Pace și hodină Nu le-i mai găsi. Lumea ne 'ncapută Vremuri vei căta, Îndoeli și taine Să poți deslega... Și din rîvna toată Zîmbetul s'a dus... Truda, plînset, jale, Gîndul ți-au răpus... Haide nani, nani, Dragul mamei, fă, Cît timp fericirea Sînul mamei dă... Haide, puiul mamei, Nani, nani, fă, Cît timp sînul mamei Fericirea dă....


content:
Era 'ntr'o zi... Sta codrul lin În mreje aurii cuprins, Cînd dintre umbrele de plop O șoapta blînda s'a desprins. Cocoarele în zari pluteau, Noroc... Ei, Doamne-s vremi de-atunci! — Înviorînd drum pustiit, Înveselind tăcute lunci. Era cum zic... Mi-e basmul vechiu — Și e din cele care dor... Nu vi-l mai spun: că de-i altfel,— E jalnic doar c'al tuturor.


content:
Mi-e groază de bocetul mării, Spre codri pribeagul mă 'ndrept. Din frunzele moarte un foșnet.... Nu-i vestea pe care o aștept? Prin umbrele tremurătoare Cîntări de îndemn și de dor... O! suflete stîns fără vreme, Tu nu mai pricepi rostul lor! De codru mi-i silă. M'aș duce, M'aș duce în zări de tăcere... În cale-mi răsare de-apururi Aceiași și-aceiași durere.


content:
Wikipedia are un articol despre: Scrisoarea lui Neacșu Scrisoarea lui Neacşu este cel mai vechi document descoperit, scris în limba română Cuprins 1 Textul original scris cu alfabetul chirilic 2 Transliterație din chirilică 3 Transcripție după normele ortografice actuale 4 Note Textul original scris cu alfabetul chirilic [ modifică ] м(ꙋ)дром(ꙋ) и племенитомꙋ и чиститомꙋ и бгѡ(м) дарованномꙋ жꙋпа(н) хань(ш) бе(г)не(р) ѡ(т) брашо(в) мно(г)[о] з(д)равїь ѡ(т) нѣ(к)шꙋ(л) ѡ(т) длъгополе ипа(к) даꙋ щире до(м)нїе тале за лꙋкрꙋ(л) тꙋ(р)чило(р) кꙋ(м) амь аꙋзи(т) еꙋ къ ꙟпъратꙋ(л) аꙋ еши(т) де(н) софїѧ ши аими(н)трѣ нꙋ е ши сѣꙋ дꙋ(с) ꙟ сꙋ(с) пре дꙋнъре ипа(к) съ щїи до(м)нїꙗ та къ аꙋ вени(т) ꙋ(н) ѡ(м) де ла никопое де мїе мѣ(ꙋ) спꙋ(с) къ аꙋ възꙋ(т) кꙋ ѡ̈кїи лои къ аꙋ трекꙋ(т) чѣле корабїи че щїи ши до(м)нїꙗ та пре дꙋнъре ꙟ сꙋ(с) ипа(к) съ щїи къ багъ ден тоте ѡрашеле къте м҃ де ѡми(н) съ ? фїе ꙟн ажꙋто(р) ꙟ корабїи ипа(к) съ щїи кꙋмꙋ сѣꙋ принсъ не ще ме(ш)ще(р) де(н) ц[а]ри гра(д) кꙋ(м) ворь трѣче ачѣле корабїи ла локꙋ(л) чела (ст)римтꙋ(л) че щїи ши до(м)ниꙗ та ипа(к) спꙋн до(м)нїе тале лꙋкрꙋ(л) лꙋ махаме(т) бе(г) кꙋ(м) амь аꙋзи(т) де боѧри че сънть меџїꙗ(ш) ши де џенере мїꙋ негре кꙋмꙋ ѧꙋ да(т) ꙟпъратꙋ(л) слобозїе лꙋ махаме(т) бе(г) пре ((иꙋ)) иѡи ва фи воѧ прен цѣра рꙋмънѣскъ ꙗръ ель съ трѣкъ ипа(к) съ щїи до(м)нїꙗ та къ аре фрикъ маре ши бъсърабь де аче(л) лотрꙋ де махаме(т) бе(г) ма(и) върто(с) де до(м)нїеле во(с)тре ипа(к) спꙋн до(м)нїе тале ка ма(и) мареле мїꙋ де че амь ꙟцеле(с) шї еꙋ еꙋ спꙋн до(м)нїе тале ѧръ до(м)нїꙗ та ещи ꙟелепть ши ачѣсте кꙋви(н)те съ цїи до(м)ниа та ла тине съ нꙋ щїе ꙋми(н) мулци ши до(м)нїеле но(с)тре съ въ пъзици кꙋ(м) щици ма(и) бине и б[ог]ь те ве(с)[е]ли(т) амї(н)ъ Transliterație din chirilică [ modifică ] m(u)drom(u) i plemenitom(u) i čistitom(u) i b[o]g[o](m) darovannom(u) župa(n) hanĭ(š) be(g)ne(r) o(t) brašo(v) mno(g)[o] z(d)ravie o(t) ně(k)šu(l) o(t) dlŭgopole i pa(k) dau štire do(m)nïetale za lukru(l) tu(r)čilo(r) kum amĭ auzi(t) èu kŭ ĩpŭratu(l) au èši(t) de(n) sofïę ši aimi(n)trě nue ši sěu du(s) ĩ su(s) pre dunŭre i pa(k) sŭ štïi do(m)nïjata kŭ au veni(t) u(n) ω(m) de la nikopoe de mïe mě(u) spu(s) kŭ au vŭzu(t) ku ωkïi loi kŭ au treku(t) čěle korabïi če štïi ši do(m)nïjata pre dunŭre ĩ su(s) i pak sŭ štïi kŭ bagŭ den tote ωrašele kŭte [50] de ωmi(n) sŭ ę fïe ĩn ažuto(r) ĩ korabïi i pak sŭ štïi kumu sěu prinsŭ nešte me(š)šte(r) de(n) c[a]ri gra(d) ku(m) vorĭ trěče ačěle korabïi la loku(l) čela (st)rimtu(l) če šttïi ši do(m)nïjata i pa(k) spui do(m)nïetale de lukru(l) lu mahame(t) be(g) ku(m)u amĭ auzit de boęri če sŭntĭ medžïja(š) ši de dženere-mïu negre kumu ęu da(t) ĩpŭratu(l) slobozïe lu mahame(t) beg pre iu iωi va fi voę pren cěra rumŭněskŭ jarŭ èlĭ sŭ trěkŭ i pa(k) sŭ štïi do(m)nïjata kŭ are frikŭ mare ši bŭsŭrab de ače(l) lotru de mahame(t) be(g) ma(i) vŭrto(s) de do(m)nïele vo(s)tre i pa(k) spui do(m)nïetale ka ma(i) marele mïu de če amĭ ĩcele(s) šïeu eu spui do(m)nïetale jarŭ do(m)nïjata ešti ĩceleptĭ ši ačěste kuvi(n)te sŭ cïi do(m)nïjata la tine sŭ nu štïe umi(n) mulci ši do(m)nïele vo(s)tre sŭ vŭ pŭzici ku(m) štici ma(i) bine i b[og]ĭ te ve(s)[e]li(t) am[in]ŭ Transcripție după normele ortografice actuale [ modifică ] Mudromu I plemenitomu I čistitomu I bogom darovannomu jupan Haniș Begner ot Brașov mnogo zdraviie ot Neacșul ot Dlăgopole. [1] I pak [2] dau știre domniie tale za [3] lucrul turcilor, cum am auzit eu că împăratul au eșit den Sofiia, și aimintrea nu e, și se-au dus în sus pre Dunăre. I pak să știi domniia ta că au venit un om de la Nicopoe de miie me-au spus că au văzut cu ochii loi că au trecut ceale corabii ce știi și domniia-ta pre Dunăre în sus. I pak să știi că bagă den toate orașele câte 50 de omini să fie în ajutor în corabii. I pak să știi cumu se-au prins nește meșter den Țarigrad cum vor treace aceale corabii la locul cela strimtul ce știi și domniia ta. I pak spui domniie tale de lucrul lu Mahamet beg, cum am auzit de boiari ce sânt megiiaș și de genere-miiu Negre, cumu i-au dat împăratul sloboziie lui Mahamet beg, pre io [4] -i va fi voia, pren Țeara Rumânească, iară el să treacă. I pak să știi domniiata că are frică mare și Băsărab de acel lotru de Mahamet beg, mai vârtos de domniiele voastre. I pak spui domniietale ca mai marele miu de ce am înțeles și eu. Eu spui domniietale iară domniiata ești înțelept și aceste cuvinte să ții domniiata la tine, să nu știe umini mulți, și domniiele vostre să vă păziți cum știți mai bine. I bog te veselit. Amin. [5] Note [ modifică ] ↑ Preaînțeleptului și cinstitului, și de Dumnezeu dăruitului jupân Hanăș Bengner din Brașov multă sănătate din partea lui Neacșu din Câmpulung. ↑ și iarăși ↑ despre ↑ unde ↑ Și Dumnezeu să te bucure. Amin.


content:
Cuprins 1 JURNALUL DE BORD AL LUI JEAN BART 1.1 I. 1.2 II. 1.3 III. 1.4 IV. 1.5 V. 1.6 VI. 1.7 VII. 1.8 VIII. 1.9 IX. 1.10 X. 1.11 XI. 1.12 XII. 2 SCHIȚE MARINE 2.1 MOARTEA PILOTULUI 2.2 RĂTĂCIT 2.3 ȘOIMUL 2.4 SINGURĂ 2.5 DUPĂ FURTUNĂ 2.6 CIMITIRUL MARITIM 3 DIN AL DOILEA JURNAL DE BORD 3.1 INTÂLNIRI ÎN ARCHIPELAG 3.2 ÎN CRETA 3.3 DELA RODOS LA KALIMNO. 3.4 LA ACADEMIA MILITARĂ AMERICANĂ JURNALUL DE BORD AL LUI JEAN BART [ modifică ] I. [ modifică ] Sulina, 1 August În sfârșit mult așteptatul ordin de plecare sosise. Itinerariul călătoriei îl știam de mult; câte zile nu pierdusem, noi ofițeri tineri, cu hărțile dinainte urmărind cu degetul conturul coastelor Asiei‑Mici. De două luni navigam tot prin aceleași locuri învârtindu‑ne între Constanța și gurile Dunărei; ardeam de dorul altor locuri în depărtări necunoscute. Manevrele de pânze, evoluțiile în largul mării, tirul, exercițiile de bărci și întregul serviciu riguros al bordului începuse să mă sature în nerăbdarea așteptării celei dintâi călătorii mai lungi. Visele mi se împlineau... acele vise care îmi mângâiaseră viața tristă de școală... o viață de copil chinuit, îngropat între zidurile școalelor militare, unde vremea se târa așa de greu între orele de instrucție, când îmi îngheța mâna pe patul armei, și între orele de meditație, seara, când capul cădea încet pe cartea deschisă pe pupitrul vechiu și ros de coatele atâtor generații. Dar le uitasem ca prin farmec toate acele mici mizerii zilnice cari îmi chinuise copilăria: uitasem până și patul de la închisoare... patul acela tare, de lemn acoperit cu o rogojină, pe care în atâtea nopți mi‑am odihnit trupul zdrobi, de osteneala zilei, cu mantaua făcută ghem drept căpătâi. Ah!... de cale ori, înainte de a mă prinde somnul, zăcând așa într‑o toropeală pacinică și dulce, între vis și viață, înaripata închipuire își lua sborul și înflăcărând simțirea mă purta prin locuri nevăzute dar așa de frumoase și atât de mult visate. De câte‑ori nu mă‑ntrebasem cu prietenul ce dormea la cap cu mine: „tu pe unde te afli acum? eu mă?... a! eu sunt departe... pe valurile Mediteranei, spre Italia... pe coastele Calabriei!” Ce bine le cunoșteam aceste locuri – din atlasul geografic, bine‑înțeles. Renăscând în aerul curat și binefăcător al mării, într‑o nouă viață, trecutul îmi apărea așa de departe, ca într‑o ceață fumurie și nedeslușită, din care se desprindea uneori par‑că o altă ființă în locul meu, o altă ființă osândită, care trăise de demult cândva acele vremuri de copilărie tristă. O soartă fericită mă aruncase pe bordul lui Mircea; în cercul binevoitor de ofițeri vechi de diferite grade, ne aflam și câțiva noi veniți, abia scăpați de pe băncile școalei, prieteni buni din timpurile copilăriei petrecute în aceiași mahala într‑un oraș din fundul Moldovei. După atâta vreme scursă ne întâlneam iarăși acum în pragul unei noi și grele meserii, meniți a împărtăși aceiași soartă în lupta pentru a ne deschide un drum în lume. Ziua când trebuia să părăsim țara sosise: în ordinul de plecare, scris de comandant, în jurnalul de bord, zicea lămurit: „la ora opt totul va fi gata de plecare, provizia trupei și‑a ofițerilor pentru zece zile de mare va fi adusă la bord; la nouă ore brikul Mircea va părăsi portul Sulina, ieșind în larg va lua drumul spre Kersonez”. E seară, totul e gata, n‑așteptăm decât ora plecării. O geană roșă‑aurie mai sclipește pe cer în fund spre asfințit, iar din spre miază‑noapte o pată cenușie ca o manta sdrențuită s‑apropie plutind prin înălțime; e‑un nour ce vine mânat de suflarea vântului de Nord. Până la vremea plecării toți ofițerii trecem pe cheu în fața vaporului printre lumea adunată acolo. Noi ne strângem în jurul unei mese din fața cafenelei, lăutarii cântă, limbile se desleagă, curg vorbele de spirit și glumele sărate cu cât se golesc și se reînnoiesc mereu halbele. Iar Mircea , bătrânul Mircea , încă tot frumos și mândru, gata de drum și de lupta valurilor, ne așteaptă ancorat lângă cheul pe care lumea se strânge mereu privind la jocul marinarilor de pe punte. Fiind în repaus, ca să‑și uite grijele, luându‑și rămas bun dela țara pe care o părăseau, se încinsese o horă de gemea puntea vaporului sub tălpile lor goale – mă rog, ca românul când vrea să înșele grijile, să‑și stingă focul necazurilor. Numai câți‑va printre ei, recruți ce nu mai fuseseră îmbarcați niciodată, retrași mai deoparte, tăcuți, triști, stau rezemați pe coate de balustradă, cătând cu jale, când spre largul mării, când înapoi spre port, luându‑și cu privirile înduioșate parcă rămas bun de la ai lor, cari de pe unde sunt în depărtări nevăzute; citesc în ochii lor fiorii groazei de necunoscut. Un pilot de la Comisiunea Europeană s‑apropie de masa noastră. „He!... domnule căpitan, nu cred să mai plecați în seara asta, uite semne de furtună”. Toți ne ridicăm ochii spre cer; norii negri se strâng învăluind tot cuprinsul într‑o pânză neagră și umedă. Un vânt rece și sărat din spre largul mării se‑ntărește mereu, și mereu crește sgomotul valurilor ce se isbesc de cheu, spărgându‑se într‑un muget sălbatic perdut departe în întunericul pustiu al mării. Câteva umbre negre se desprind din depărtare și cresc gonind spre port: sunt corăbii cu pânzele umflate ce intră la adăpost întâmpinate de furtuna care se apropie văzând cu ochii. Dar se dase ordin să părăsim portul și trebuia să plecăm. Ne luăm rămas bun de la prietenii strânși în fața vaporului și intrăm pe bord în uralele mulțimii de pe cheu. „Echipaj la posturile de plecare” răsună vocea șefului de echipaj, urmată de sunetele sifliilor de pe punte; fiecare trece la postul său. Mircea , desfăcut din legăturile de la uscat, se mișcă încet trăgându‑și pe nară cu un zăngănit fioros lanțul ancorei ce se desprinde de pe fund. Ancora sus la postul ei; și alunecăm încet făcând rondoul în fața cheului care răsună de sgomotul mulțimii și a muzicii, pe când pălăriile și batistele flutură încă în bătaia vântului în semn de adio!... Mircea tot mai însuflețit despică apa, eșind din gura Dunărei, parcă trece pragul mării, care se deschide înaintea noastră imensă, neagră, pustie. Pământul țării rămâne în urmă. În picioare, la postul meu din provă, încă odată îmi arunc privirea înapoi: pământul ca o pată neagră se perde în întunericul nopții pe când în auz îmi picură crâmpeie de arii, note frânte de mugetul fioros al vântului. Și din tot haosul întunecat se desprinde numai ochiul roș obosit al farului, care veghiază urmărind neclintit vasul în goana lui nebună de pasăre de noapte, ce într‑o legănare sbuciumată își moaie par‑că vârful aripelor desfăcute în negrul apei și al pustiului întins, fără margini. II. [ modifică ] Pe mare, 2 August. Vântul se întărește mereu. După miezul nopții o furtună cumplită își deslănțue furia urlând fioros în jurul nostru; câteodată suflarea i se înmoae și atunci par‑că geme într‑o desperare răutăcioasă înăbușindu‑și furia, pentru a isbucni iarăși în mugete mai neînfrânate, mai pline de groază. Mircea – o jucărie minunată – se rostogolește sbuciumat pe întinderea asta neagră și zgomotoasă care se agită, se frământă din toate părțile, formându‑se în dealuri negre cu crestele albe de spumă, în văi adânci, adânci, fără fund, mutate în același timp de la un loc la altul într‑o goană fără sfârșit, într‑un joc amețitor, nebun, fără astâmpăr. Începe o ploae rece, măruntă; simt răceala picăturilor ca niște sfîrcuri de biciu plesnindu‑mi obrajii. Pe bord nu doarme nimeni. Comandantul nostru n‑a închis ochii toată noaptea, stă pe comandă lângă ofițerul de quart, învelit în mantaua de ploaie, controlează cercetător busola și harta privind mereu în sus spre catarge. Oamenii suiți în arboradă lucrează grăbiți, cu ochii aproape închiși, biciuiți de ploae, cu poalele mantalelor fâlfâind în vânt; par niște umbre negre ce se clatină atârnate la rând de vergile pe care se mișcă cu o iuțeală neregulată un amestec de degete încleștate ce strâng pânzele înfășurându‑le. Sunetele argintii ale sifliilor de pe punte cari îndeamnă la lucru, comenzile repetate, vorbele desperechiate, șoaptele nedeslușite care vin de sus din arboradă, se aud întrerupte de mugetul asurzitor al vântului, ce trece fluerând ascuțit prin macaralele prinse în colțul pânzelor scuturate. Un amestec nedeslușit de sunete diferite, ca o muzică sinistră ce împrăștie fiori de groază. Prin întunericul de nepătruns al nopții, prin haosul acesta negru și pustiu, câteva pâlpâituri luminoase scapără pe cer aprinzând o clipă colțul unui nour; și în urmă o brazdă de foc tae drum unui fulger orbitor; un șirag de boabe sclipitoare spintecă văzduhul luminând în flăcări vârfurile catargelor. Iar bubuitul tunetelor zguduind cuprinsul se sparge în depărtări nevăzute, stingându‑se în fundul pierdut al pustiului plin de întuneric. Cu mâinile prinse în balustradă, cu genunchii îndoiți, îmi țin echilibrul mlădiindu‑mi trupul după mișcările vasului. O clipă amețitoare, un vârtej pare‑că îmi painjinește ochii... îi deschid mari, cătând să despic întunericul dinainte... simt o gâdilătură în furca pieptului și un nod care se ridică înfigându‑se în gâtlej, făcându‑mă să înghit în sec... a!... cunosc: e începutul răului de mare – această veche și ciudată boală pentru care nu s‑a găsit alt leac decât deprinderea pentru unii, iar pentru alții nimic. Și plouă, plouă mereu; minutele se scurg așa de încet, chinuitor de greu. Într‑o gândire înceată și greoaie îmi analizez simțurile, cătând să‑mi dau seamă de ce simt eu și cei din jurul meu: toate aceste suflete strânse la un loc în scoica asta zbuciumată de valuri, care scârție din toate încheieturile, în izbituri neregulate vibrând ca un instrument muzical. Hotărât, nu... nici o umbră de teamă nu poți întâlni pe chipul vreunuia, nici o șoaptă de desnădejde nu poți auzi, nici un fior de groază nu poți surprinde în toată mulțimea asta care se mișcă tăcută, făcându‑și serviciile știute, fiecare la postul său în cea mai desăvârșită liniște – ori poate rușinea pe unii îi stăpânește atât de mult ștergându‑le orice umbră de teamă. Zăresc în proră câțiva, culcați pe punte cu capetele răzămate pe colacii de frânghie cătrănită: sunt gabierii scoborâți din catarge; istoviți de oboseală, cu puterile sleite, se odihnesc strângându‑și picioarele goale sub poalele mantalelor ude de apă sărată. Ploaia a încetat. Omul de sus din gabie strigă cu glas puternic: „Se vede o lumină albă în tribord” . „E farul de la Caliakra” , șoptește ofițerul de quart potrivindu‑și binoclul în dreptul ochilor. În fund, în depărtarea ștearsă, un punct mic galben licărește pâlpăind slab prin întuneric. Noaptea începe a se risipi: întunericul se desface din ce în ce mai mult, iar în fundul zării, la orizont, o pată galbenă ca de ceară așa de trist răsare ridicându‑se dintre crestele albe ale valurilor – răsăritul soarelui după furtună. Departe de tot pe întinderea asta mișcătoare, neastâmpărată,un punct negru se desprinde. Încet punctul acela se înalță și se coboară crescând din ce în ce mai mare. Toți privesc spre dânsul... se apropie... trei catarge se deosebesc bine; ca trei suliți înălțate par‑că anume să spargă norii ce se târăsc așa de jos, aproape de fața apei „Le cunosc bine după gabii; sunt catargele Elisabetei” , văd pe câțiva care privesc cercetători spre larg. Crucișătorul „Elisabeta” avusese ordin să plece în aceiași zi din Constanța și să ia drumul tot spre Kersonez. Elisabeta e aproape, se cunoaște bine coșul alb între catarge, corpul ei negru cu formele fine în tăieturi frumoase, cu tunurile ei mari înfipte în coaste. Ea alunecă încet înainte, prăvălindu‑se pe o parte și pe alta, amețită parcă de loviturile valurilor care năvălesc isbindu‑se de ea. Iar în urmă‑i fumul scăpa pe gura coșului în inele negre, ca un șarpe uriaș ce se svârcolește gonit, învins, în luptă cu vântul turbat. Și noi cătăm țintă spre ea urmărind cu patimă acel joc nebun, amețitor..... sunt clipe de o înfiorare mută, clipe ce par așa de lungi în cât un gând de groază are vreme să‑ți scapere prin minte; timp în care bătăile inimii se grăbesc, ochii se deschid mari cătând a reține cu vederea corpul acela negru care dispare înghițit de valuri ca într‑o prăpastie adâncă...... și așteptăm, ținându‑ne răsuflarea stăpânită, să‑l vedem răsărind iar culcat pe o coastă în muchea unui alt val. Simt mirosul greu, înecăcios, de unt‑de‑lemn ars, răspândit de jos de la mașina care‑și grăbește mereu bătălie sacadate. Mașina fiind prea slabă, nu poate birui valurile; e peste putință a mai continua drumul înainte cu vântul din față. De două ore de când ne frământăm în loc, ne zăpăcește zbuciumarea asta a valurilor, cari se izbesc spărgându‑se cu sguduituri groaznice. Comandantul se hotărăște să ne abatem din drum, schimbând direcția, și să intrăm la adăpost în golful Kavarna, până când s‑o mai liniști marea și‑o cădea vântul. Sifliile încep să sune pe punte, oamenii grăbiți se strâng la posturi în dreptul manevrelor, pilotul își încleștează mânile în roata cârmei, gata să soarbă comenzile cari răsună clare și prelungite: „Gata de volta'n vânt” ; o clipă de așteptare...... un sgomot asurzitor de farfurii sparte, de obiecte răsturnate; și Mircea deodată se culcă într‑o parte așa că apa năvălește înăuntru pe punte; – am schimbat drumul spre Kaliakra – intrăm în Kavarna cu vântul de travers . Elisabeta imită manevra noastră ajungându‑ne din urmă. Ne apropiem de uscat: coasta înaltă, roșietică, dintr‑un șirag de stânci colțurate care oprește vântul ce se isbește de ele suflând cu furie. Ancorăm aproape de Elisabeta care nici nu se clintește, liniștită și mândră. Oamenii în repaus, rupți de osteneala din timpul nopții, adorm duși cu gândurile duse la ai lor rămași în urmă și atâta de departe. O barcă se desprinde de lângă crucișător și s‑apropie de noi; e un ofițer care aduce un plic pentru comandantul nostru: ne strângem în jurul lui și el ne istorisește cele întâmplate la ei pe bord. Elisabeta , vas mai nou și puternic, putea să‑și continue drumul; văzându‑ne însă pe noi că schimbăm direcția, comandantul, stătuse la îndoială dacă să‑și urmeze drumul sau să vie după noi, bănuind că avem vreo stricăciune la mașină. În urmă s‑a hotărât să ne imiteze manevra, pentru a ne veni în ajutor în caz de nevoe. Înainte de a mă scoborî în cabină să mă odihnesc, îmi arunc încă odată privirea spre coasta de care ne apropiasem. Departe se zăresc albind în lumina dimineții casele tupilate, ascunse la adăpost prin crăpături de stânci arse, roșietice – e un sat perdut, uitat de cine știe când, pe‑o coastă stâncoasă și pustie. III. [ modifică ] Pe mare, 4 August. Șase ore și jumătate dimineața. Barca No. 1 se întoarce la bord cu provizii din Kavarna. Toată lumea‑i la posturile de plecare ; la ora 7 virăm ancora. Lanțul ancorei trosnește la cabestan în smuncituri cadențate – la unele vase cu pânze, acolo unde puterea aburului n‑a înlocuit munca omenească, se mai poate vedea cât de chinuitoare este viața omului de mare – cu mușchii încordați, sprijinind picioarele goale în puntea udă, oamenii împing cu pieptul în manelele cabestanului care învârtindu‑se prinde zalele lanțului scrâșnind la fiecare salt. Ancora sus – și alunecăm lin pe apa moartă a golfului. Cum trecem farul de la Kaliakra , începe Mircea să prindă viață și pleacă legănat pe valuri scurte și răpezi ce undulează fața goală, nemărginită, a mării. Vreme închisă; cerul înfășurat; și‑n aerul dimineții se simt fiori reci de boare umedă pe care‑i aduce de la larg un suflu ușor de briză. Coasta pustie și stâncoasă rămâne perdută în urmă, pe când noi cu pânzele întinse ne afundăm în golul depărtării. Ofițerul de quart, de pe comandă, strigă capul la compas ce trebue urmat: Sud 74 Est – aceleași cuvinte le repetă de la cârmă bătrânul Micheli pilotul, răgușit, cu ochii țintă pe sticla busolei ca să prindă numărul scris în dreptul liniei de credință . Departe, la orizont, se ivește albind o pată; toți privesc cercetând în zare; au și început a‑și da păreri – când te afli pe întinsul pustiu al mării, un lucru de nimic te pasionează la culme. Se recunoaște o corabie frumoasă ce trece prin babordul nostru. Tocmai târziu străbate și soarele printre norii rupți în pale, anume parcă să deschidă drum săgeților de aur ce se frâng reci de crestele valurilor, poleind o pată de pe fața mării în locul acela spre răsărit. Mânați de adierea vântului ce ne bombează pânzele, înaintăm mereu pe o mare luminată de jocul scânteierilor orbitoare. Nicăeri mai mult ca în largul mării nu te uimește înfățișarea minunatelor fenomene ale naturii. Cine ar putea ști din câte se petrec înăuntru, în lumea sânului mării, numai acolo sub pata aceia aurie de la suprafață în ploaia caldă a razelor!... Mințile omenești – pururea cercetătoare – n‑au izbutit încă a lua în stăpânire întreaga lume a fundului mării , cu nesfârșitele bogății ce zac în neștire, cu miriadele de vietăți locuitoare, popoare ce nasc, trăesc luptând și mor în abisul nepătruns al fundului . Pe când pământul , mut și neclintit, de veacuri întregi destăinuește luminând ascunsul minunilor naturii, înșelătoarea mare , veșnic neastâmpărată și vorbitoare, păstrează încă tainele ascunse ale firii în noaptea sânului ei viețuitor. Un iubitor al mării, Gustave de La Landelle , arată în câte chipuri se răspunde la întrebarea: ce este marea? „O enciclopedie viețuitoare, răspund învățații. Nu‑i decât o picătură de apă în infinit, susțin filosofii. Naturaliștii spun că nu‑i decât un amestec imens de apă sărată. Gramaticii o definesc numai ca simpla apă care înconjoară continentele. Chimiștii susțin că nu‑i decât un volum enorm de protoxid de hidrogen ținând în disoluție chlorura de sodiu. Matematicii declară că este un corp căruia nu‑i pot calcula suprafața. Fisicienii îi văd numai fenomenele de mare, vânturile, echilibrul și curenții. Poeții clasici o văd locuită de mulțimea zeilor și zeițelor; poeții romantici o fac să râdă și să plângă; poeții realiști îi descriu ororile; poeții fără adjectiv, cântă imensitatea și binefacerile sale. Iar pentru voiajor și negustor, nu‑i decât un larg drum. Pentru omul de Stat și diplomați este o chestiune . Pentru regi este un imperiu. Pentru popoare, un câmp de bătălie. Pentru pictor nu‑i decât un fond de tablou. Istoricul susține că marea este arena unde s‑au dezlegat cele mai mari conflicte ale timpurilor vechi și moderne. Marea amintește vecinic de acele călătorii pentru războae, pentru cuceriri, pentru descoperiri, de la fabuloasa expediție Argonaută până la acele ale polurilor Nord și Sud. Marea este Salamina, Războaiele Punice, Acțiuni, Cruciadele, Abukir, Trafalgar, Navarin, Roma, Cartagena, Veneția, Genua, Spania lui Carol Quintut, Holanda, Franța lui Ludwig al XIV și Colbert , ea este Puterea Britanică . Marea a făcut pe Cristofor Columb și toate marile descoperiri ale lumii. Marea pentru romancieri este acel gigantic teatru unde se agită toate pasiunile omenești modificate prin o existență excepțională. Iar pentru marinari, este o carieră, o profesiune, un meșteșug... ea mai este și un asil, o mamă care hrănește, o a doua patrie, un obiceiu, o pasiune... și câte odată încă, ea este sclavia, exilul, închisoarea, moartea! ... IV. [ modifică ] Pe mare, 5 August. După prânz soarele începe a ne chinui, vântul cade, și pânzele, până acum bombate și însuflețite, cad și ele întinse, albe și moarte, pe când bricul plutește legănându‑se alene. Pânzele nu mai prind vânt , zice cu necaz ofițerul de quart privind în sus spre arboradă. Se sună la posturile de manevră ; toată lumea‑i afară pe punte împărțită la locurile știute, gata, cu urechea ațintită; se așteaptă comanda – nespus de frumoasă e priveliștea unei manevre bine executate – „sus gabierii” răsună vocea ofițerului, și o clipă nu vezi de cât o învălmășeală de trupuri omenești, mâni și picioare goale care se agață de treptele de frânghie ale sarturilor ce tremură îndoite de greutate, până se desprind cei dintâiu gabieri. Sprinteni, în salturi de pisică ajung sus, răspândindu‑se de‑a lungul vergilor cu încredere în sine și cu îndemânarea deprinderii. Se ridică pânzele, înfășurându‑le pe rând, și randa întinsă și înegrită de fum, ca o aripă rănită se strânge și cade la locul ei. Și în amestecul sgomotului de șoapte întretăiate, de respirări scurte, deasupra scârțâitului macaralelor vibrează mai tare sunetul argintiu al sifliei lui Mastela . Minunat șef de echipaj mai e și vechiul Andrei Mastela . Om înalt și bine legat, oacheș, cu mustața groasă și ridicată, smolit la față dar cu ochii vii și plini de veselie. Putem spune chiar că‑i chipeș Mastela când apare el pe punte cu galoanele de aghiotant la mânicele spențerului, purtând pe după gât întotdeauna șnurul alb de care‑i legată siflia. Greu și foarte cu anevoe ar fi de răscolit adâncul vremurilor trecute pentru a da de urma poreclei sale, căci și în foaia matricolă și în livretul individual, îl găsiai trecut cu nume românesc având și un escu la coadă ca orice român curat. Noi însă așa l‑am pomenit; așa l‑au cunoscut și cei dinainte și cei după noi; și‑i cam multă vreme și multe generații au trecut pe sub mâna lui. Pe câți nu i‑a primit el de copii, i‑a învățat meseria, și după ani de zile, unii au ajuns bine, ofițeri de bord pe vase de comerț, pe când el a rămas acelaș, pururea la postul său, vechiu și neclintit șef de echipagiu al lui Mircea . Altminteri nu era el om rău, chiar blând putem zice, doar așa câte odată de‑ajungea cu sfârcul salamastrei pe vre‑unul mai moale, și asta numai ca să‑l iuțească la lucru, cum e datoria unui șef de echipagiu, căci de aceia se chiamă că‑i sufletul bordului. Ceia‑ce făcea puterea și prețul slujbei lui era numai meșteșugul ce avea de a‑și cunoaște oamenii și de a‑i boteza pe fie‑care prin o poreclă anume, bine aleasă. Dovadă e pilda cu Moraru , care a ajuns fruntaș de unde era cel mai prost soldat, și asta numai pentru că nu‑l chema alt‑fel decât Moraru cel iute . Și Moraru , leneșul cu ochii mici și adormiți, care trecuse prin toate speciulitățite bordului ; fochist, tunar, ordonanță, bucătar, timonier – ajunsese cel mai bun gabier. Și‑n mers pe vremuri grele, când marea era mai demontată , când toți zăceau întinși de răul de mare, Moraru , la ori‑ce manevră s‑arunca cel d‑intâi cu sub‑bărbia bonetului pe după urechi și cuțitul de gabier legat cu o sfoară pe după gât, sus la rândunica în vârful catargului, se‑ncingea inimos la luptă cu vântul turbat: ca să stăpânească colțul pânzei ce se sbătea în suflările mugitoare ale vijeliei.... Și din înălțimea crucetei de unde se afla, așa, de poruncială, gata ar fi fost și‑n foc să s‑arunce, nu numai în apă, când printre fluerăturile răutăcioase ale vântului străbăteau până sus la dânsul tremurăturile sunetului metalic ale sifliei lui Mastela care‑l îndemna strigându‑i de jos de pe punte; acum, Moraru cel iute!... Că mult face o vorbă care‑i merge la inimă românului; și să‑l fi văzut pe Moraru că de la o vreme începuse a se sili și la școala de carte , și toată ziua, la ori‑ce exercițiu, îl vedeai cu abecedarul vârât în sân. Une‑ori târziu de tot, când portul întreg dormea trudit în liniștea somnului de după miezul nopții, îl găseai pe Moraru , fiind în divizionul de quart, ghemuit în câte un colț și, la lumina slabă roșietică a felinarului de punte, silindu‑se a imita slovele pe placa de la timonierie . Și munca nu i‑a fost de geaba, o întâmplare minunată l‑a ajutat. Era tocmai într‑o duminică inspecție generală. Mircea , mândru de‑i scânteiau alămurile în bătaia soarelui, lustruit și curat cum îi oglinda, avea de dimineață pe Amiralul la bord. Oamenii erau îmbrăcați curat, cu moțurile roșii la bonete, cu tricourile vărgate întinse pe piept, iar gulerele albastre ale cămășilor de marină le străluceau pe spate. După primirea și toate onorurile obicinuite la o asemenea zi, se executară diferitele exerciții; de la arme la tunuri, de la posturile de luptă la cele de incendiu, acum la urmă se dase și la posturile de manevră – aci e partea gabierilor și Moraru cel iute intra în rol. Se comandase tocmai descrucișarea rândunicilor ; amiralul și toți dimprejur așteptau cu ochii țintă sus la arboradă – când un foșnet ușor se aude, și de acolo de sus, de la înălțimea catargului din provă, un obiect cade în mare... Dus așa de vânt, părea o pasăre, căzând cu o aripă desfăcută. — Iar vre‑un bonet a căzut la apă, șoptește un ofițer. — Ba nu, e o carte care plutește, uite i s‑au desfăcut foile, răspunde un altul. — Îi abecedarul lui Moraru, i‑a căzut din sân, adaugă surâzând un sergent. S‑a făcut mult haz de asta, și dacă Moraru și‑a perdut abecedarul – că doar nu era să se lase barca la apă tocmai atunci, pentru a‑i pescui hârțoagele lui răspândite, apoi peste o săptămână tot echipagiul s‑a minunat de el, cât de mândru a eșit la apelul permisionerilor pe punte , căci mergea în oraș să‑și ude galoanele cele de lână galbenă cari străluceau așa de frumos deacurmezișul mânecilor flanelei de serviciu. Așa a fost înaintat fruntaș Moraru cel iute . Și asta numai pentru c‑a știut Mastela cum să‑l ia, căci vezi multe știe el, și mai multe încă frumos le spune – că‑i om umblat – și dacă îndură omul nevoi și primejdii în lungul mărilor, apoi și mult i‑e dat să vadă și să cunoască; luminându‑și mintea ajunge să înțeleagă din rostul lumii și din ascunsul firii omenești. Mereu să‑ți tot fi povestit din cele câte a fost văzut prin locurile umblate prin Rusia, Anatolia, Spania în voiagiul din 1892 și la serbările din Genua; în voiagiul de la 95 când a mers toată coasta Europei până la Kiel , unde lumea nu mai bea apă ci numai bere nemțească; să spuie el de chefurile cu marinarii ruși, englezi, francezi, ba și japonezi întâlniți la Constantinopol ; de câte dragoste începute și neterminate, dar de peripețiile când cu furtuna din voiajul de la 88, de credeau toți în țară că s‑a înecat Mircea!... Cum au ajuns în Bosfor cu proviziile sfârșite, flămânzi, și bătrânul Mircea zdrobit, cu bompresul și vergile rupte, și... câte nu știe și n‑a apucat el de când își făcea viața în aceiași încăpere strâmtă și întunecată, în mirosul de catran din prova lui Mircea . Cu siguranță, el constitue volumul cel mai complect din istoricul vasului. Dar adevăratele lui succese, căci a avut multe și frumoase succese, erau regatele : la aceste întreceri de bărci cari se fac în toți anii, se vede măestria artei sale. Dar ca să‑l înțelegi bine trebue să te ții de el, să nu‑l slăbești o clipă; numai urmărindu‑l câteva nopți înainte de ziua solemnă, a‑i putea să‑i prinzi din mijloacele întrebuințate. Are operații pe cari le face încet și pe tăcute; unge carena bărcii cu seu pentru ca barca să lunece ușor, își îndreaptă ramele, alege oamenii pe sprinceană, își potrivește greutățile la pupă ca să se ridice prova și astfel barca să taie mai ușor apa; și... câte alte mici secrete profesionale... Niciodată nu uită să‑și ia în barcă și lopeți de rezervă, pentru a schimba pe cele ce s‑ar rupe în drum. Un vechiu obiceiu al bordului era de a se da vin soldatului, care ar vâsli cu atâta putere în cât să rupă o lopată în apă. Unii camarazi răutăcioși îl acuzau pe Moraru cel iute cum că el ar avea meșteșugul de a rupe o lopată numai printr‑o smuncitură și nu prin puterea vâslitului. Dovezi îndestulătoare n‑au fost pentru a se adeveri faptul – e drept însă că el avea pe suflet cam multe lopeți rupte, pentru care își primise răsplata după obiceiul bordului. Mastela a făcut să se răspândească faima bărcii No. 1 a lui Mircea , până azi încă neîntrecută prin partea locului de vreo altă barcă a marinei de răsboiu engleze, ruse sau române. Atunci, în ziua aceia a anului când cheiul și vasele din port gem negre de furnicarul omenesc, atunci când se află față: amiralul, generalii, ofițerii, cucoane, țivili, pescari, lumea toată a mahalalelor venită să privească la curse, atunci trebue să‑l privești deaproape pe Mastela . De cum răsună cuprinsul de bubuitul tunului de la șalupa de poliție, semnal de plecare, el nu se mai potolește: acum sus... lung la apă... nu te da... încă odată băeți... așa... încă... și mai... Cei zece oameni amețiți trag în disperare, cu ochii închiși și capetele goale, cu trupurile ghemuite, stăpânindu‑și respirările pentru a‑și grămădi toată puterea în brațele ce trosnesc din încheieturi. Și pe când brațele lor răpezite în învârtituri de manivelă taie apa dinainte, el, cu mâna încleștată pe cârmă îi îndeamnă aplecându‑și trupul la fiecare lovitură, pentru a da avânt bărcii care zboară ca o săgeată pe luciul de oglindă al mării. Cu cât bărcile se apropie, cu atât crește mai tare haosul strigătelor și aplauselor mulțimii ațâțate de această întrecere de cheltuială a puterilor omenești. Cea întăi barcă ce străbate din învălmășagul celorlalte ajungând la semn cu ramele sus, se știe în totdeauna că‑i barca No. 1 a lui Mircea . Și omul care se ridică în ea, mândru, cu o mână pe cârmă și alta la șapcă, lucindu‑i șirurile de galoane pe mâneci și cele două decorații pe piept, îl cunoașteți cu toții... e Andrei Mastela , vechiul șef de echipaj al bricului Mircea . V. [ modifică ] Pe mare, 6 August. Toată noaptea am avut o mare potolită. M‑a chinuit doar luna plină ce se ținea de noi plutind pe înălțimea albastră, iar geana‑i argintie cădea de oboseală pe un ochiu rotund de geam drept în cabina mea. În faptul dimineței eram la post pe punte. Serviciul obicinuit de quart: se pune pe hartă punctul însemnând locul unde ne aflăm la ora anumită. O dimineață răcoroasă; coprinsul tot e plin de fiorii reci ai unei brize ușoare, nehorărâte, care se joacă prin rotocoalele fumului de la coș, aruncându‑ne praf de cărbuni în ceaiul pe care‑l sorbim cu poftă. Se sună de spălarea punții. Într‑o clipă vaporul întreg e inundat; pompele toate lucrează cu zor și apa din gheordele, ce cade aruncată, isbește puntea udă în lovituri ca de ciocan. Iar păsările în cușca din fund, de sub comandă, se strâng înspăimântate, cu penele sbârlite, și‑nchid ochii cu groază de atâta apărie. Pe bord, mișcare generală; sprinteni, vioi, aleargă marinarii cu mânecile suflecate până la cot, cu picioarele goale până la genunchi, în apa rece și sărată a mării ce înroșește pielea; grăbiți muncesc de‑a valma. Eșind din aerul îmbâcsit dinăuntru, la lumină, în aerul deschis, ce vecinic schimbător e plin de sănătate, în răceala apei așa de bogată‑n viață e parcă o renaștere îndeplinită în sânul larg al naturii, în măreața sălbătăcie a mării. ...Și nu știu cum adesea mă duce gându‑n urmă, departe, la pământul cu orașele lui mari, la furnicarele omenești, prin mahalalele înfundate, acolo unde zac așa de înghesuiți atâția sclavi moderni – omul‑uneltă înăbușit în atelierul plin de fum, omul‑mașină‑de‑scris încătușat de biroul plin de praf și de cerneală – numai aci simți cât de tristă‑i soarta acelor victime ale mizeriei mult lăudatei civilizații. Se simte încet cum crește suflarea unui vânt de West. Comandantul dă ordin a se desfășura sburătorii, randa și vela‑straiului . ... Și navigam astfel mânați de vânt, cu pânzele întinse, mereu în golul nesfârșit ce ne‑mpresoară... mereu către Sud‑Est , spre cercul albastru strălucitor la orizont: într‑acolo este coasta Anatoliei; la noapte vom ancora în Trebizonda. Tot echipagiul trece la exerciții pe specialități. Și pe când vasul își urmează calea legănat din val în val, oamenii toți stau la posturile rânduite; ici un grup în jurul unui tun, dincoace altul în jurul busolei; unii execută semnele, alții la manevre stau în jurul catargului din provă. Aci pe puntea asta, sub bolta nesfârșită a cerului, pe aceste câteva scânduri cari te țin deasupra abisului nepătruns al fundului, aci unde sunt strânse atâtea vieți la un loc, ca într‑un cuib răsleț, se nimicește orice voință, nimeni nu mai trăește pentru sine ci pentru rolul pe care‑l are de împlinit; e un fel de contopire totală pentru a forma un singur suflet care să dea viață acestui corp înaripat, în luptă cu natura, acestei minunate înjghebări de lemne și fer, de pânze și frânghii, pe care mintea omenească a născocit‑o și‑a prefăcut‑o în lunga scurgere a veacurilor. O legătură foarte curioasă strânge pe acești oameni diferiți, adunați care din cotro, împărtășind aceiaș soartă în leagănul acesta cu aripi care plutește rătăcitor între cer și apă, așa departe de restul lumii. ... Pe la prânz vântul își schimbă suflarea; marea e peste tot demontată. Se sună semnalul de masă; ne scoboram în careu . Masa e așezată ca pentru posturile de mare : deasupra, în găuri mici, sunt puse bețișoare cari împresoară farfuriile pentru a nu fi răsturnate de aplecările vasului. Ciudată e înfățișarea unei mese luată pe timp rău. Acolo altădată răsună zgomot, râs și veselie, acum nu se aude decât foarte rar câte o glumă aruncată vre unuia ce n‑are poftă de mâncare; adesea bucatele nu sunt bune, sau se aduc prea târziu; în totdeauna se servește prea încet. Unii abia gustă, alții înghit în sec, iar alții se ridică plecând grăbiți... și toți doresc a termina mai curând și această datorie ce au de împlinit. Vântul se întărește văzând cu ochii, și din spre Nord sosește o bură de ploae rece și deasă. Ofițerul de quart se oprește necăjit din plimbarea lui obicinuită, își îmbracă mantaua de ploae și strigă răspicat și puternic pentru a birui glasul urlător al vântului. A strânge zburătorul mic... atențiune... strângeți!... Un scârțâit chinuitor de macarale, un tropot cadențat de picioare goale pe puntea udă, un amestec de răsuflări adânci întretăiate de îndemnări... vira... lunga... vira... și totul se sfârșește în fluerăturile ascuțite ale sifliilor... Numai divizionul de serviciu e pe punte; toți sunt îmbrăcați în hainele de ploaie, făcute din pânză groasă ceruită. Mă scobor încet, aplecat, pe scara din cazarmă, să intru la mine în cabină. Jos, mă opresc pentru a recăpăta respirația o clipă curmată de mirosul acru înecăcios care încinge tot coprinsul mohorât întunecat. Ce înfățișare stranie are spațiul acesta așa de strâmt, – abia înroșit de lumina slabă a unui felinar legănat; printre obiectele de tot felul îngrămădite acolo stau atâtea ființi într‑o căldură năbușitoare, în mirosul greu de catran care umple aerul închis și stricat. Dintr‑un bord în altul hamacele prinse în tavan, umflate ca niște saci plini atârnând în jos, se ating între ele legănând sbuciumat trupurile ghemuite ale acelor cari dorm obosiți sau zac în amorțire. Intru în cabină și mă sui în patul meu strâmt ca o cutie, ce are o muche mai înaltă pentru a‑mi opri rostogolirea în aplecările vasului. În acești câțiva metri cubi de aer închis locuim patru inși; paturile așezate câte două, unul deasupra altuia. Dimineața e frumos când ne‑mbrăcăm pe rând numai câte unul!... Cum stau întins cu fața în sus, cu un braț lipit dealungul peretelui umed, simt lovitura fiecărui val care se sparge de coastele vasului; pare că ar voi să doboare peretele ce oprește șivoiul de a străbate înăuntru. Și Mircea tresare și geme la fiecare nouă isbitură. Ațipisem coprins de‑o toropeală visătoare în care pluteam perdut, când vasul se culcă pe o coastă într‑o bandă așa de puternică încât toate obiectele de pe o poliță deasupra capului, cărți, perii, sticle, oglindă, cad peste mine. Întunericul, aerul dinnăuntru mă înăbușă. Mă urc pe punte. Afară, o noapte neagră de nepătruns. Vântul mugește în tremurături fioroase și uneori din negrul văzduhului ca o suflare de ghiață se repede cu‑atâta furie de parcă sfâșie în bucăți pânzele încordate ce țipă în legături. Patru bătăi scurte de clopot, vibrând așa de trist, ne spune ora bordului – e miezul nopții. — Bun quart înainte!... bun quart înapoi!... bun quart peste tot!... și vorbele tăiate de ascuțișul vântului se pierd gonite în haosul ce ne înconjoară. Facționarii uzi, amorțiți de frig, nemișcați la posturi, par niște umbre țintuite în loc. Numai ofițerul de sus cu pași greoi măsoară în lung comanda. Și Mircea – bătrânul ce atâtea a înfruntat – abia înnaintează luptând la fiecare pas cu valuri din potrivă ce cad pe puntea udă ca lovituri seci de ciocan. Întreaga suprafață de apă în jurul nostru pare că fumegă fierbând în clocot, și un fel de umbră neagră se întinde pe deasupra gonind în urma noastră. Mă duc în provă; câțiva marinari alipiți de peretele bucătăriei își usucă hainele lor ude – de aci se vede bine fiecare val ce ajunge și ca o stâncă se prăvale isbind în coastele vasului ce cade cu pliscul în jos ca într‑o groapă neagră și adânc deschisă înainte. Pachete mari de apă năvălesc înăuntru acoperind puntea, și se întind plimbându‑se dintr‑un bord în altul, adesea stricând somnul celor ce picotesc lungiți în jurul cabestanului având colacii de frânghie și lanțuri drept căpătâi. „Se vede o lumină albă înainte” , strigă omul de sus din gabie . O mișcare deosebită se face pe bord. Comandantul e anunțat. „Farul turnant cu eclat, dela Trebizonda” , se șoptește pe puntea de comandă. Și toți sunt afară cu ochii mari deschiși cătând să prindă cu vederea acea steluță tainică ce s‑aprinde și se stinge abia licărind la orizont. Ce putere fără seamăn are lumina farului asupra firii omenești. Lumina aceasta slabă, ce abia se zărește clipind ca un ochiu obosit de veghere, te călăuzește și te susține, și‑n taină te îndeamnă șoptindu‑ți: înainte!... tot înainte!... Parcă te simți îmbărbătat, puterile ți se îndoesc, căci nu mai ești singur, răsleț rătăcitor pe întinsul pustiului de ape. În nopțile negre și furtunoase e candela sfântă ce arde la marginea mării, în locul de scăpare a ființelor slabe ce în luptă cu natura cer mână de ajutor. Și una lângă alta, încet, pe nesimțite, răsar lumini departe întocmai ca steluțe ce‑și tremură sclipirea pe fundul negru în zare. „Luminile din port... ajungem... e Trebizonda...” , își spun unii altora, și pare că o suflare de viață animează întreaga mulțime. În vederea portului nimeni nu mai suferă; ca prin farmec tot răul se uită într‑o clipă. Ne apropiăm. Luminile apar într‑un joc curios înmulțindu‑se și crescând mereu. Dar nimic lămurit nu se poate deosebi din haosul spre care înaintăm. Se pun sondele – „27 metri!... fund nisip” , strigă timonerul din prova; și navigam încet, numai cu mașina, în vederea portului, să recunoaștem intrarea. Câteva umbre negre se desprind înălțându‑se în fața noastră; uriași, în forme fantastice, parcă anume ni se opun în cale. Toate privirile sunt încordate, ochii ațintiți se silesc a despica întunericul dinainte... sunt trei corăbii mari ancorate în radă; așa cum stau perdute în negura nopții par niște monștri ciudați cari se sbat chinuiți între valurile furioase ce‑i isbesc în coaste. „Banda tribor!... tribo‑o‑or banda” , repetă răgușit pilotul care învârtește grăbit roata cârmei într‑o parte; un zăngănit repetat de smunciturile lanțului de la cârmă și Mircea abate pe loc întorcându‑se greoi pe o lature. Căutăm pe Elisabeta care trebuie să fi sosit cu două zile înaintea noastră. Din jocul luminilor ce licăresc răspândite, câteva felinare albe și roșii se aprind și se sting pe rând. „Elisabeta ne semnalează ca Meritens” . Ne‑a cunoscut după cele două lumini albe ridicate la pic , semnalul de intrare în port a unui bastiment de răsboi. Foarte încet ne apropiem de Elisabeta trecând prin babordul ei: „mai înainte... așa... stop..; acolo ancorați” – e vocea secundului de la crucișetor. „Atențiune la ancoră... gata” , se răspunde din prova, și toți așteaptă comanda săvârșitoare. „Funda!” – un sgomot de rostogolirea unui corp greu ce cade în mare împroșcând stropii de apă și un prelung zăngănit de lanțuri.... e ancora – simbolul speranței. VI. [ modifică ] Trebizonda, 7 August 0 mână mă scutură ușor. Mă deștept tresărind; e timonierul de serviciu – inamicul ofițerilor pe bord – care‑mi șoptește scurt: peste cinci minute urmați a lua de quart . Ah!... și ce somn dulce și binefăcător mă stăpânește. Cu ochii încă împăinjeniți mă îmbrac, și, pipăind scările, mă suiu pe punte. După o noapte albă, serviciul acesta de la orele patru la opt dimineața e neînchipuit de greu. Vântul s‑a potolit; marea însă tot își mai clatină valurile ei mari, greoae, culcându‑l pe Mircea pe coastă, așa că abia se mai poate ridica la loc o clipă bătrânul vas pentru a cădea obosit pe cealaltă parte. Și cum se smuncește el zăngănind între lanțurile celor două ancore care caută să‑l stăpânească în loc! Deschid ochii mari și sorb, răpit de uimire, priveliștea nespus de frumoasă ce se desfășoară în fața mea. Trebizonda, imens amfiteatru, se înalță pe coasta unui munte verde, în care vezi înfipte casele albe, cu nenumăratele lor ferești ferecate, cu cerdace largi, unele deasupra altora; și sutele de minarete ale moscheelor, toate într‑o neorânduială ciudată, totul în forme curioase și bizare, în culori vii și diferite, pătate numai de umbra cea de un verde închis a chiparoșilor și platanilor. Spre apus se ridică un munte înalt și pietros: Sui‑Dangi. Sus de tot pe creasta lui pleșuvă stă mândră de pază în fața orașului, ca imagină a isalmismului, o moschee veche, cu zidurile mari, cu o cupolă înegrită de vremuri, cu vârful minaretului ascuțit despicând norii, lăsați așa de jos de pare că își razămă marginile lor deslânate pe coama munților. Spre răsărit o limbă de piatră se prelungește în mare; iar în capăt, pe un colț de stâncă, e așezat farul. În spatele orașului, pe înălțimi stâncoase, se zăresc așezate la rând movile de pământ, urme de fortificații ale bateriilor de artilerie. În fund, departe, albesc în zare movile de pietre, dărâmături, grămezi de ziduri năruite; e vechea cetate Trapezus. Și totul e într‑o liniște desăvârșită, nu poți surprinde nici o mișcare: întreg orașul doarme somnul greoiu și potolit în care zac adâncite toate aceste orașe asiatice. De jos de la port se desprind câte‑va puncte care înegresc crestele valurilor; în mișcări zbuciumate se îndreaptă în spre noi: sunt bărcile cu interpreți și furnisori, adevărate paseri de pradă, ce se întrec care să ajungă mai curând la vapoarele străine sosite în port. Din cea dintăiu barcă ce ajunge acostând la scară, un om svelt și ager, cu fesul pe ceafă, își cere voie, într‑o franțuzească perfectă, ca să‑l primim. Înainte de a‑i răspunde, el e pe punte și începe recomandațiile: Signor Giovani , interpret și furnisor al tuturor vaselor de răsboiu ce vin în port, gata pentru orice informații și servicii de care avem nevoe. În rada asta deschisă, fără adăpost, Mircea nu se mai potolește: parcă‑i amețit, așa se leagănă fără astâmpăr pe‑o mare încă agitată de hulă puternică. Ce curioasă e această mișcare de undulație pe care o păstrează încă apa mării în urma unei furtuni. Nici o adiere de vânt nu se simte înfiorând fața apei și totuși marea neastâmpărată își trimite necurmat valurile aceste lungi, greoaie, fără spume și fără sgomot, care te înalță și te scoboară încet și lin înfiorându‑te prin liniștea lor plină de înțeles. O fi ecoul aproape stins al unei furtuni trecute, sau prevestirea unei furtuni apropiate?... Pe punte nu‑i nici o mișcare; dorm duși în somnul dulce și întăritor de dimineață. Timonierul de quart picură răzămat de catargul din pupă. Legănarea asta amețitoare simt că mă biruie, totuși mă lupt deschizând mari ochii: ca într‑un decor de teatru se desfășoară splendida panoramă a Trebizondei. Și‑n toropeala asta neînchipuit de dulce, ușor, pe nesimțite, mă fură gândurile‑n urmă, și prind a se închega imagini așa de mult uitate... Târziu mă regăsesc departe în urmă, în scursul vremurilor copilăriei mele. Din toate, un gând mai ales îmi chinuește mintea: tabloul, pe care l‑am acum în fată, îl cunosc, l‑am mai văzut când‑va; priveliștea acestui oraș asiatic o regăsesc în amintirea mea. De unde și cum? Curios fenomen sufletesc: o scenă, o imagine, pe care o vezi întăia oară și totuși să o găsești, fără să știi de unde, ascunsă în fundul minții tale... Imaginea e rămasă poate de demult, de prin cărțile vechi și roase, cu chipuri minunate, la care priveam cu aprinderea unei închipuiri copilărești. Și firul gândurilor mă poartă în urmă, spre țara mea rămasă atâta de departe, spre un colț tăcut și plin de farmec din fundul Moldovei. Par‑că mă văd acum: purtând cărțile subțioară plecam de acasă, copil neastâmpărat, cu mintea aprinsă de visuri nebune, vecinic mânat de dorul de a vedea locuri noi, neumblate. Ca să ajung la școala, colindam străzile cele mai îndepărtate, și mă pierdeam uitând de casă și de școală; ocolind orașul, în naivitatea mea copilărească credeam că lumea întreagă o cutreer. Îmi aduc aminte bine... era o zi frumoasă de primăvară, o zi din acele în care parcă natura întreagă e prinsă de un râs voios, nebunatic, copilăresc. Toate erau scăldate în ploaea caldă a razelor soarelui de amiază. Mă duceam la școală având cartea făcută sul în buzunarul hainei pătate de cerneală. Departe în fundul unei măhălăli, o droae de copii se ținea după un om... „Un harap, un harap” , strigau cu toții îmbrâncindu‑se ca să‑l poată vedea de aproape. Era un biet negru; de cine știe unde, soarta și nevoile îl aruncase prin partea locului. Ca să scape de ceata de copii care îl urmăreau, negrul intrase într‑o cârciumă; noi strânși grămadă în dreptul ușei îl priveam cu ochii cercetători. Unii susțineau că‑i dat cu funingină, alții că părul lui creț trebue să fie de lână; iar câțiva mai îndrăzneți se furișau pe lângă el și îl atingeau chiar pe haine croind‑o însă înapoi la fugă în spre ușă. Negrul știa câteva vorbe românești; am înțeles bine când i‑a spus cârciumarului că vine din Asia, de la Trebizonda. Nu știu ce am găsit eu în acest nume, auzit atunci întăia oară; dar nu mi‑a putut eși nici odată din minte. Când am ajuns la școală, m‑am repezit la atlasul geografic, și multă vreme am rămas cu ochii țintă la numele acela scris cu litere mărunte. Și uneori, pe când profesorul înălbea tabla cu șiraguri lungi de cifre chinuitoare, îmi lăsam capul rezemat pe mână, sburând cu gândul departe peste țări și mări, în drum spre Trebizonda. Și după atâta amar de vreme mă regăsesc în fața acestui oraș, tablou în care parcă surprind aruncături de penel cunoscute, trăsături știute de multă vreme. Rămân așa, pierdut cu ochii în vag, în fața încântătoarei vederi. Privirile, rătăcite o clipă, mi se ațintesc în zarea îndepărtată, la niște puncte, care deslipite din ceață, albesc dunga șerpuitoare de pe înălțimea lui Sui‑Dagni: e o caravană ce sosește cu mărfuri dela Teheran sau Erzerum. Cu încetul, vederea o cuprinde toată, deslușind contururi tot mai lămurite din acea mulțime care se mișcă încet și trăgănat în lungul drumului pierdut în neguri. Se văd bine acum arabii înveliți în burnuzuri largi și luminate, albe ca zăpada, cămilele ostenite, încărcate cumplit, călcând rar, domol, cu genunchii îndoiți, cu gâturile întinse înainte... VII. [ modifică ] Trebizonda, 8 August La câte‑va sute de metri e ancorat un vas rusesc de răsboiu. Abia se poate descifra numele; e scris cu litere slavone: „Kubanetz” . E o canonieră trimisă pentru protecția creștinilor din Anatolia, în urma măcelului armenilor de curând întâmplat. După regulamentele marinei, comandantul rus era dator să facă vizită comandantului diviziunei noastre, îndată ce‑am sosit în port; ceia‑ce rusul n‑a făcut. De aci răceală între noi și ofițerii ruși. După amează părăsim bordul pentru a vizita orașul. Un barcagiu turc, cu fesul pe ceafă, cu gâtul gol și ars de soare, ne debarcă la mal. Pe cheiul vechiu, sfărâmat de blocurile uriașe de piatră desfăcute de isbiturile valurilor, mulțimea stă adunată privindu‑ne curioasă; unii ne arată cu degetul explicând vecinilor că suntem: „Vlahica” . Trecem pe străzi strâmte, întortochiate și murdare. Zidurile mari, înegrite și măcinate de vreme, ascund case cu nenumărate ferești ferecate cu zăbrele de fer și astupate cu perdele groase. În centru mișcarea e foarte mare; printre șirurile de prăvălii care se țin lanț, ne mișcăm încet oprindu‑ne să privim la pânzării bogate, la pieile de bison, la magazii care gem pline cu galeți de toate formele, – un fel de papuci înalți, cu tocul și talpa de lemn. Ne minunează măestria și fineța cu care sunt lucrate obiectele în filigrane de aur și argint, estras din minele din apropiere, de la „Goumane‑Kane”. O căldură moleșitoare; ne îneacă mirosul nesuferit care se ridică din birturile turcești unde sunt scoase în stradă frigările cu carne de berbec, ce‑și sfârâe grăsimea deasupra cărbunilor. Grămezi de legume și fructe zac pe pământ în bătaia soarelui. Și‑n strâmtoarea acestor străzi murdare ne învârtim cu greu prin furnicarul omenesc. Turcii tăcuți, nepăsători, își mână catârii ce pășesc triști; arabii cu chipuri frumoase, bronzate de arșița soarelui, îmbrăcați în haine largi și albe merg încet pe lângă cămilele blânde – grecii limbuți ne asurzesc lăudându‑și marfa; – armenii palizi și sprâncenați ne privesc tăcuți cu ochii lor adânci și negri; persanii, cu ochii șireți și lacomi, ne arată mândreța covoarelor moi și pline. La vre‑un colț de stradă ne ese în cale câte o cadână strecurându‑se ușor, ca o umbră, pe lângă zidurile înalte. Și noi rămânem împietriți în loc, cu ochii țintă să surprindem din învelișul acela de stofă vișinie, care o ascunde din creștet până în tălpi, vreo minune de picioruș în papucul cusut cu fir și mărgele, sau vreo mână albă și mică împodobită cu inele de aur. ...Une‑ori ne înfioară sclipiri scânteietoare de ochi negri,adânci și pătimași, ce ard în pară sub broboada cari‑i păzește umbrindu‑i. O mișcare deosebită se face prin mulțime; toți se dau în lături făcând loc alaiului care trece în goana cailor: e pașa cu escorta lui. El se duce să dea vizită comandantului diviziunei noastre. Doi așchiri călări, cu armele învelite în blană de oae și prinse la spinare, cu iataganele la coapse, merg înainte în galop deschizând drumul. După ei un turc scurt și gras îmbrăcat militărește, cu turban roș, vine pe un cal frumos rotat: e prefectul de poliție. În urmă e o căruță fără arcuri trasă de doi cai albi; răzămat pe un maldăr de covoare stă pașa grav, posomorât, cu fesul roșu aprins, cu gherocul negru, cu peptul plin de stele și cusuturi în fir de aur. După căruță, un rând de așchiri săltând în galop, își bat tecile iataganelor de coastele cailor înspumați, de sub copitele cărora scapără scântei din pietrele caldarâmului sunător. Înaintea meselor înșirate în stradă, câți‑va zarafi turci stau adânciți în liniștea lor visătoare, perduți cu ochii‑n vag, înconjurați de nourașii albaștrii ai fumului ce se‑ncolăcește leneș înălțându‑se din narghilele aprinse. Figurele lor încadrate de barbe mari, îmi aduc aminte de tipurile semite ale zarafilor pe cari îi vedeam în copilăria mea pe stradele Iașului. Ne oprim cu toții să ne schimbăm banii în monede turcești, căci în voiaj ni se plătește solda în aur. Mulțimea de copii care urma droae după noi, acum ne înconjoară urmărind cu priviri lacome strălucirea aurului, Câți‑va mai îndrăzneți intră în vorbă și ne servesc de tâlmaci; căci unii știu puțină franțuzească învățată în școalele celebrilor „frères jésuites” care au prins rădăcini și pe aici. În oraș stăpânește o liniște înăbușită; nu‑i decât o lună dela cumplitul măcel al Armenilor. La fiecare pas întâlnim patrule de soldați, cu cartușierile încrucișate pe piept, cu armele încărcate, străbătând mahalalele. Iar pe la colțurile stradelor vedem cete de copilași sdrențuiți și murdari, cu chipurile brune, slabe și ofilite, întinzând manele spre a cerși mila trecătorilor. Acești micuți flămânzi și goi sunt victimele nelegiuitei cruzimi a turcilor; ei sunt orfanii ai căror părinți au fost uciși în timpul măcelului. Se bat sărmanii îngrămădindu‑se ca să prindă banii ce le dăm să‑și cumpere pâne... O bătrână armeanca ce vinde ciorapi de lână, ne istorisește pe șoptite, într‑o franțuzească stricată, toate grozăviile întâmplate. Cum s‑au strâns turcii de prin toate satele vecine și au năvălit cu cuțitele prin casele „Kristianilor” – cum îi înjunghiau în pragurile caselor și pe scările bisericilor, – și cum își băteau joc de trupurile neînsuflețite scoțându‑le în stradă. Numai aceia care s‑au refugiat pe vasele străine, ce erau în port, au putut scăpa. Pe copii însă îi cruțau; ziceau turcii că: „aceștia vor servi mai târziu pe Alah cu credință și supunere” . ...Și bătrânei îi se îneacă glasul povestindu‑ne; abia își mai stăpânește plânsul oftând dureros; își șterge cu mâneca hainei, boabele de lacrimi ce se scurg printre sbârciturile obrazului până în bărbia‑i ascuțită. Mă uit și cat cu ochii cercetători, să pot surprinde vreo umbră de cruzime pe chipurile atât de cuminți și liniștite ale acestor turci, ce stau așa de potoliți, așa de nepăsători, în ușile prăvăliilor. Nici n‑ai crede că acești oameni sunt în stare să săvârșească asemenea nelegiuiri. Ce adâncuri nepătrunse se ascund în sufletul acestui fanatic neam de oameni! Ne întoarcem spre port. Rămân în urmă privind la cifrele turcești însemnate pe cadranul unui ceasornic, așezat sus la intrarea unei case mari. Un bătrân așezat turcește în ușa unei cafenele, mă poftește „să stăm de vorbă” și îmi explică cum se numără ceasurile la ei, dela răsăritul soarelui, și care e diferența între ceasul „a la turca” și ceasul „a la franca” . Îi mulțumesc cu un: „Evala Efendi” respectuos și mă scobor în port. În zarea îndepărtată apar vasele ancorate în radă, ca niște jucării minunate împrăștiate pe fața calmă a mării. După ora bordului e aproape de apusul soarelui, căci Elisabeta , mândră, își flutură în adierea serei flamura albastră prinsă în vârful catargului, semnal de atențiune pentru lăsarea pavalionului. Când se împlinește ora anumită, în clipa când flamura cade ca un fulg ușor și bubuitul descărcăturei sgudue văzduhul, toți își descopăr capetele; iar corniștii încep a suna „onorul” ce se dă tricolorului român, care se lasă de la pupă încet, alunecând în jos odată cu cel rusesc. Globul roșu însângerat al soarelui alunecă ușor după creasta înclinată a muntelui, ce despică albastrul cerului senin... După câteva clipe nu mai rămâne decât o geană roșietică ce licărește în asfințit tivind în auriu o margine a cupolei și poleiește cald vârful unui minaret al moscheei de pe bătrânul munte: „Sui‑Dagni”. ...Și acum, în pacea sfântă a serii, nu se simt decât fiorii dulci, împrăștiați de notele muzicei vaporului rus, ce îngână o rugăciune așa de tristă ca ecoul slab al unui plâns îndepărtat... VIII. [ modifică ] Platana, 8 August Portul e aproape gol: o corabie mare cu trei catarge, ancorată aproape de noi, și‑a întins toate pânzele să le usuce la soare; o canonieră turcească, neagră și murdară, își joacă încet pavilionul roșu cu semiluna albă la mijloc; alături, „Elisabeta" mândră și lucitoare, își flutură nebunatic flamura ei în trei culori în jurul unuia din catarge. Ce dimineață frumoasă! De‑oparte coasta înaltă, munții înverziți cu păduri dese și bogate; de altă parte marea calmă și întinsă cu luciul unei imense plăci de oțel sub albastrul limpede al cerului de orient. Abia mi‑am sfârșit serviciul de quart și trebue să plec la mal pentru observație astronomică împreună cu ceilalți camarazi. Luăm sextantele și cronometrul și ne suim în barcă alături de căpitanul secund al bastimentului. Ajunși la mal, ne găsim loc potrivit la marginea unei păduri și începem observația. Pe când ne chinuiam să prindem soarele reflectat în oglinda sextantului, auzim șoapte în urma noastră; e o droae de turci adunați spre a ne pândi să vadă ce facem. Se opresc mai la o parte și ne privesc speriați; cei mari țin liniștea stăpânind pe copii cei mai îndrăzneți ce vor să se apropie. Mai târziu un turc bătrân se desprinde din mulțime și se apropie în vârful degetelor. După un: salabairulsum și o timinea respectuoasă ne întreabă ce facem. Îi explicăm totul prin câteva vorbe turcești pe care le știam și noi, și el pleacă mulțumit pentru a explica acelei mulțimi care‑l aștepta cu nerăbdare. Ne întoarcem la bord ca să facem calculele. După amiază câțiva ofițeri și cu medicul bordului plecăm în oraș. La mal ne întâmpină un ofițer turc de infanterie și ne conduce arătându‑ne orașul acesta atât de ciudat. Pe două coline sunt așezate două orășele: unul turcesc și altul creștin, care se privesc față în față. Fiecare din ele cu obiceiuri, cu legi și credințe deosebite: două lumi diferite, vrăjmașe, care se dușmănesc de moarte deși sunt unite sub aceași soartă. Amândouă cu aceași înfățișare sărăcăcioasă și tăcută, ca mai toate orașele din orient: aceleași îngrămădiri de ziduri, căsuțe tupilate încâlcite printre vițele stufoase, ascunse în umbra smochinilor înverziți și a platanilor bătrâni. Deosebirea e numai că pe una din coline strălucesc crucile poleite de pe turnurile bisericilor; în timp ce, de pe cealaltă colină, răsar lucind semilunile de pe minaretele giamiilor, două credinți ocrotite de aceleași raze ale soarelui, de aceași boltă a cerului pururea albastru. Încălecați pe catâri, pornim să vizităm împrejurimile: apucăm la deal pe ulicioare întortochiate și așa de strâmte că abia pot trece cămilele încărcate. După puțin timp, suntem afară la marginea mahalalei, de unde vederea coprinde întreaga împrejurime. Și catârii se fac ghem sub noi urcând greu la deal și pipăind locul, își înfig copitele în bolovanii drumului. Ce aer de jalnică resemnare au animalele aceste de povară, și ce blândeță răsfrâng ochii lor mari, negri, umbriți de gene lungi. De o parte și de alta a stradei, numai livezi de măslini și straturi de tutun; casele mici cu zidurile goale fără nici o înfrumusețare. Nu uimește atâta sărăcie; o mizerie așa de neagră în mijlocul unei naturi așa de bogate, sub un cer așa de limpede și de frumos! Ne îndreptăm spre o biserică frumoasă: „Sf. Constantin” , zidită în coasta unei înălțimi. Clopotnița albă și crucea poleită răsar sclipind prin cutele perdelei verzi a frunzelor de măslin. Un călugăr bătrân ne îndeamnă să mergem mai departe, până la vechea mănăstire zidită de Belizariu. Înaintăm încet, pe o potecă strâmtă, dealungul unei râpi stâncoase, strecurându‑ne pe sub garnituri gigantice amenințătoare, prinse în stânci uriașe în forme ciudate, ca niște monștri împietriți de veacuri. Mănăstirea pare o fortăreață în ruină, pereții îi sunt ruinați și măcinați de vreme; o parte a zidirei e rezemată de peretele unei stânci striate în pături de granit vânăt și roșu ca sângele. O liniște de moarte învăluie colțul acesta stâncos. Biserica, pustiita și‑n paragină, e lucrată în stil bizantin; pereții de marmură în mozaic bogat, în sculpturi măestrit ciselate, totul în desemnuri vechi festonate în broderii bizare și mistice. Înăuntru, pe pereții colțurați și pe bolțile surpate, încă se mai văd pete colorate: umbrele sfinților zugrăviți cu atâta amar de vreme în urmă. O singură candelă, aprinsă de călugării greci, mai veghiază cu o licărire bolnavă ca de‑asupra unui mormânt, luminând așa de trist goliciunea inconostasului despoiat și năruit. Această îngrămădire uriașă de dărâmături, altă‑dată podoabă a măreției stilului bizantin, martoră a patru‑spre‑zece secole, tot ne mai amintește încă legenda tristă a nefericitului ei fondator și ne arată cât de vremelnică e cumpăna măririlor lumești. Belizariu , mândrul general al lui Justinian , după ce înfrânge pe Perși, zidește această biserică pe malurile Pontului‑Euxin , apoi cade în disgrație și ajunge orb și sărac, purtat de fica sa cerșindu‑și pâinea pe stradele Bizanțiului. ...Și cum stau ascultând pe călugărul bătrân, care ne povestește despre nelegiuirile năvălitorilor cari au jefuit biserica prădând din odoarele sfinte, din evanghelii și pergamente vechi, mi se pare că zăresc încă pe mozaicul caprițios al zidurilor stropi de sânge închegat – rămășițele cruzimii din vremurile trecute. De aci, de pe înălțimea pe care ne aflăm, privim în urmă departe, în zarea ștearsă a depărtării, unde se pierd vârfurile bătrânilor munți ai Anatoliei , ale căror coame albite de zăpadă scânteiază sub razele soarelui. La picioarele noastre, pe cele două coline până în mare, se desfășoară Platana. O varietate de culori neînchipuit de frumoasă: casele albe și mici ca niște jucării apar în umbra de un verde‑închis a livezilor de măslini, semănăturile de tutun, colțurile pleșuve ale stâncilor de granit roșu, smochinii stufoși, lespezile albe din cimitirul umbrit de chiparoșii jalnici, cari cresc până în marginea oglinzii străvezii a mării... un amestec curios, ca niște trăsături de penel aruncate la întâmplare, într‑un joc capricios de culori vii tremurând în lumina miezului de zi. Ne scoboram prin mahalaua creștină. Vestea că un doctor, un „echim” e în oraș, se răspândește ca fulgerul. La fiecare pas ne oprim întâmpinați de oameni și femei aducând în brațe copii. Și doctorul, om bun și milos, cercetează cu drag pe toți, învățându‑i ce trebue să facă. Une‑ori rămânem în loc fermecați de frumusețea răpitoare a femeilor grece și circasiene, care ne eșiau în cale cu mersul lor molatic, cu figurile lor bronzate, cu buzele roșii, umede, cu părul negru și inelat căzut pe umeri; sub sprâncenele lor arcuite ele au niște ochi de foc, pătimași, adânci ca marea și negri ca păcatul dragostei. Un bătrân roagă pe doctorul nostru să vie până la el acasă să vadă pe fică‑sa care sufere de piept. Intrăm într‑o livadă bogată: bolnava stă culcată la umbră, fața e palidă și ochii negri, visători, cată aiuriți spre cuiburile albastre de lumină ce joacă printre frunzele măslinilor. Noi îl lăsăm pe doctor în urmă și ne ducem mai departe sub un smochin încărcat, unde fratele fetei ne cântă din mandolină o veche arie orientală. ... Ce duios și gingaș picură notele dulci ale mandolinei în liniștea singurătății acesteia, în aerul parfumat al livezii pline de fructe în care arde parcă aroma de esențe îmbătătoare! Târziu, pe când ne întorceam la bord, un hogea suit în vârful unui minaret, cu brațele întinse, cântă chemând credincioșii la rugăciune; glasul lui tânguitor se pierde în dangătul prelung ce vine de la cealaltă colină a orașului de la clopotele unei biserici. ... Și fără să vreau, sub farmecul sfânt al chemării credincioșilor la rugăciune, compar credința profetului așa de reală și pământească, rostită de glasul preotului din minaret, cu chemarea ideală și mistică a clopotului, care înalță închipuirea către cel mai frumos și amăgitor vis ce s‑a arătat vre‑odată ochilor minții omenești, visul răpitor, sublimul vis pentru care a luptat în viată și a murit pe cruce blândul fiu al dulgherului Iosif din Nazaret. IX. [ modifică ] Vona, 11 August. Se lumina de ziuă când am ancorat în portul acesta, – adică, la drept vorbind, nici nu se află port aci; în fundul băei largi și minunat păzite de vânturile din spre larg, e un orășel oriental, ascuns în poala unui munte îmbrăcat în verdele pădurilor de dafin. De‑ți rătăcești cumva privirea în urmă departe, poți numără de‑a rându în zare sate și capuri, ce lanț se înșiră de la Ieros prin Keoreli, Tereboli, Zefiros și Kerasunda; întreaga coastă a Anatoliei, înaltă și colțuroasă, apare scăldată de valurile mării, în lumina trandafirie a dimineței. Te minunează frumusețea coastei așa de variată ca o dantelă măiastră lucrată de o mână dibace. La câteva mile spre Vest se prelungește în mare, umbrit de un buchet de arbori, capul de stâncă ruptă ce poartă numele de Iason . Din vremuri aci se povestește că a ancorat Argos, mândra corabie pierdută în căutarea lănei de aur , și aci a debarcat Iason, viteazul căpitan al Argonauților din expediția așa de mult cântată de poeții anticității elene. Orășelul acesta de veacuri doarme acelaș somn greoiu și trândav în care vegetează mai toată populația visătoare a orientului – Natura bogată a lenevit firea omenească împedicând‑o a mai adăoga ceva. O barcă ne lasă pe țărm la un mic debarcader putred, înegrit. Un turc ne întâmpină salutându‑ne militărește; după îmbrăcăminte pare a fi un vardist. Plaja care se prelungește în mare, spălată de spuma valurilor, e formată din nisip feruginos, negru, fin și greu dovadă că în vecinătate se găsesc gisimente de fer. În munți, numai la 15 kilometri depărtare, se află mine de argint; totuși, ferul, argintul, ca și celelalte produse se aduc din porturile rusești. Străbatem orașul în lung și‑n lat. Aceeaș îngrămădire de case fără nici un stil pronunțat, aceleași geamii albe își înalță minaratele țuguiate. Ulicioarele strâmte, murdare și cotite se înfundă prin ruinele zidirilor vechi sau se închid baricadate prin maldăre de foi de tutun puse la uscat. Ne oprim în marginea orașului. Numai aci găsim apă dulce: un pârău limpede se furișează prin crăpătura muntelui; și undele clare i‑se preling pe lespezi de piatră sticloasă. În colțul acesta umbrit și răcoros se strâng locuitorii că să‑și adape vitele. Sub măslinii încărcați și dafinii mirositori ce cresc la întâmplare îmbătrânind în voia naturei, o sumă de oameni se află adunați la umbră. Vre‑o doi bătrâni așezați turcește cu picioarele încrucișate se odihnesc nepăsători; nici unul nu scoate o singură vorbă măcar, toți tac și fumează, cu ochii pironiți în gol – pare că urmăresc un punct anume văzut de fiecare‑n parte. Alții își adapă cămilele și catârii; unii sunt oameni tineri și bine legați; au picioarele goale până la genunchi, și pe corp o singură cămașă; – figurile au culoarea bronzului, și trupurile ceva din înfățișarea statuelor antice. Privim înduioșați la un grup de cămile ce‑și leagănă ușor gâturile lungi, întinse înainte; acestor animale urâte și diforme natura le‑a concentrat singura frumusețe în ochii lor dulci, cuminți, în care se resfrânge melancolia și resemnarea tristei lor soarte. Pe când ne întrebam câți metri de grosime să aibă platanul uriaș ce‑l admiram, ni se răspunde dintr‑un grup de Turci: cinci metri , într‑o românească perfectă. Eră vardistul ce‑l întâlnisem la mal și pe care‑l observasem că ne urma la distanță, pare că ar fi avut să ne spue ceva. Surprinși, îl întrebăm de unde știe românește; și el, roșu la față, schimbat, ne răspunde că a fost câți‑va ani prin România. Ne întoarcem prin cealaltă parte a orașului oprindu‑ne la casa guvernatorului, un bătrân Miralaia . Trecem într‑o livadă splendidă ce își desfășoară bogăția solului pe o pantă dulce până‑n mare. Departe, se pierde șerpuind un drum rătăcitor tăiat în coasta unei stânci. La umbră, pe‑o bancă de lemn, în balsamul jalnicilor chiparoși doi bătrâni cetesc o carte. Unul dintre ei se ridică: e stăpânul casei ce ne întâmpină cu o temenea respectuoasă poftindu‑ne să luăm loc. După vre‑o două vorbe schimbate, se aduce obicinuita cafea și siropul răcoritor; bătrânul își netezește barba‑i albă‑afumată și ne zice surâzând: ioc șarap Efendi – voind să ne spue că legea nu‑i permite să bea vin. Vizităm grădina și casa; o clădire veche cu zidurile măcinate de vreme, cu ferestre mici ferecate cu gratii și închise cu jalusele verzi. Singurătatea și liniștea ce‑o împresoară îi dau o măreție nespus de tristă. Ciudată construcție – în rândul de jos e grajdul; bătrânul își ține încă o frumusețe de cal, sânge arab. Când am trecut pragul, un cal mic, alb ca zăpada, și‑a întors gâtul încordat mișcând nervos urechile ciulite, și ne‑a privit cu niște ochi vii și blânzi cari ardeau sub moțul de păr stufos căzut de pe frunte până pe nările mari și roșii. Bătrânul ne spune că de mult nu‑l mai încalecă, dar îl ține așa să moară lângă el, că multă vreme l‑a slujit credincios în timpuri grele și de primejdie. Se înserase când ne‑am luat rămas bun întorcându‑ne la bord. Pe la ora șapte toate prăvăliile sunt închise, de când cu măcelul Armenilor; mai târziu de ora aceasta nimeni n‑are voie să mai circule pe strade și nici o barcă nu poate să plece de la țărm. Seara, după terminarea serviciului, e ora repausului pe bord; clipele dulci și fericite când fiecare trăește pentru sine însuși retras în fundul sufletului său. În cuprinsul acestor câți‑va metri e imaginea întregei omeniri; în mic o lume ce s‑agită, trăiește împărțită în trepte sociale, cu gânduri, dureri și mulțumiri deosebite. În tribord la pupa se plimbă comandantul, fluerând încet; în dreptul careului un grup de ofițeri tineri vorbesc și râd; în provă pe teogă e toată mulțimea adunată. Se strâng în grupe oameni tot din același sat și povestesc sau cântă așa cum ei simțesc și inima‑i îndeamnă. ... Și nu‑i un cântec singur ca să‑l auzi în cor, sau să răsbată numai un glas deosebit, ci sunt crâmpeie frânte de‑atâtea voci în parte, și fiecare‑și cântă încet și pentru sine, de jale, de dor sau de iubirea – cântece vechi de cine știe când aduse cu dânșii din vatra părintească, ori altele învățate pe urmă în armată. Amestecul acesta de glasuri diferite formează o armonie de murmur vag, un fel de tânguire duioasă și unită într‑o melancolie dulce și adesea dureroasă, ce tremură în aer până ce se stânge în mare. De‑oparte îi strâns un grup, în mijloc văd și pe vardistul turc ce‑l întâlnisem în oraș. Întreb mirat, și aflu tot misterul: Era un român, fost soldat pe Elisabeta și dezertor de vreo șase ani, de când bastimentele române mai vizitaseră aceste porturi – ciudat lucru... un țăran român vardist în Anatolia. Vaporul și culorile românești i‑au deșteptat dorul de țară; nu l‑a răbdat inima și a venit odată să mai vadă pe ai lui – găsise vreo doi oameni tot din același sat cu el. Și în clipele acestea trăia o viață întreagă la sânul cald al țării, în mijlocul mulțimei de oameni – frați cu dânsul – cari cântau spunându‑i de satul lui, de casă și părinți, de frați și de pământul lăsat așa departe la care de atâtea ori visase răslețul uitat printre străini. La spatele lui, unul lungit, pe punte a lene, cu un maldăr de frânghie având drept căpătâi cântă perdut a jale cu ochii țintă în cer: Trandafirul rău tânjește Dacă‑l smulgi de unde crește Tot așa tânjesc și eu După sătulețul meu... Tace puțin, și iarăși se pornește din ce în te mai tare zicând tot mai cu foc: Rămâneți cu toți în pace O‑o‑f!... mă duc, că n‑am ce face!... Mă uit la ei: vardistul și oamenii aceia ce stau pe lângă el, nu cântă, nici nu râd; vorbesc încet, așa ca în spovedanie. El stă jos ținând capul în piept și numai rar scoate vreo vorbă și întreabă de ceva, apoi oftează adânc și clatină din cap încet, abia se mișcă firele moțului prins în vârful fesului roșu. Ce‑o fi vorbind oare?... Și câte s‑o fi petrecând în fundul ascuns al inimei sale!... Când și‑a ridicat capul am văzut bine cum îi jucau în lacrimi ochii lui tulburi. Și‑a luat rămas bun căci se sună apelul și oamenii toți treceau la front pe borduri. Pe când unul, cu glas tare spunea rugăciunea de seară, toți ceilalți, pe punte în rânduri, cu capetele goale, își făceau semnul crucei, iar notele metalice vibrau pierdute‑n aer. Barca, în care el plecase, era departe când am zărit‑o potolindu‑și mersul; și s‑a oprit dând drumul lopeților în voe. Abia se distingea o umbră stând pe loc în ceața ștearsă, a serei – parcă nu se‑ndura să plece – de ce s‑o fi oprit?... Spre asfințit de mult dispăruse globul soarelui înecat în adâncul mărei. Zgomotul, viața bordului, încetase odată cu cea din urmă tremurare a notelor sfintei rugăciuni de seară. Pe punte nu se mișca nimeni, în cabina comandantului lumina eră stinsă; afară, vreo doi oameni în prova de serviciu, și noi grămadă strânși în jurul bătrânului Marcheti , mecanicul bordului. La toți ni‑eră drag omul acesta pentru bunătatea inimei și farmecul povestirilor sale. Ne spunea tocmai din peripețiile unui naufragiu ce‑l suferise în Marea‑Roșie, apoi amintiri din bătălia navală de la Lissa, unde luase parte în tinereța sa. De mult terminase bătrânul, dar noi tăceam cu toții, stăpâniți de înțelesul povestirei spuse într‑o românească așa... de stricată și plină de glume și învățături de‑ale meseriei, deprinse o viață întreagă în aspra școală a mării. Eră târziu, nici unul nici altul nu se îndura să plece – frumusețea nopților pe mare dă un farmec nespus de dulce grelei vieți de bord – mișcați de liniștea ce ne înconjura, fără să știm, ne țintuise în loc un fel de teamă parcă de a nu turbura sfințenia liniștei ce stăpânea natura întreagă. O noapte dumnezeească!... frumoasă ca în basme: cerul curat, nici o mișcare nu se simțea, nici o adiere nu înfiora calmul apei moarte. Iar sus, în peretele negru al țărmului, o licărire albăstrie începu să resfire frunzele copacilor înalți, și colțul lunei noi se ivi lucind ca muchea unei seceri de argint înfiptă în vârful unui dafin bătrân. Furați de gânduri pe nesimțite, se coborâse fiecare în adâncul tainic al sufletului, uitând ființa celor din prejur. Un sunet vag ajunse până la noi, o tresărire abia simțită ca un fior slab atinse pacea nopții. Ne‑am ridicat cu toții ca să vedem ce este. Cu ochii deschiși, cu auzul ațintit, așteptam... pe luciul negru al apei abia aluneca o umbră în zare. Eră o barcă ce se‑ndrepta spre noi; nici un zgomot nu s‑auzea, doar se simțea ușor mișcarea lopeților lină, regulată, fără a scoate pana afară din apă. „Să știți că‑i un contrabandist de tutun” spune unul dintre noi. Barca se apropiase; când a venit alături, în loc să acosteze în bordul în care ne aflam, a ocolit prin pupa vasului și s‑a oprit pe furiș la scara din bordul opus. Am înțeles îndată: în bordul din spre țărm îi era teamă să nu fie zărit la lumina felinarelor de punte. „Ba... nu, e vardistul turc care a fost azi aci” . Aduce un răvaș, o legătura cu lucruri pentru un soldat ce o să i‑le ducă la părinți în satul lui, și niște tutun pe care ne roagă să‑l primim, că‑i foarte bun, de Baffra. Stă și ne istoricește ciudatul roman al vieței lui și chipul cum trăiește prin locurile acestea. Ne mulțumește apoi din toată inima și pleacă încet, strecurându‑se prin întuneric. Noi am rămas privind la dunga de lumină lăsată în luciul apei, ca urmă unui diamant ce taie o sticlă întinsă. O pierdusem cu toți din vedere, odată mai apăru în curmezișul cărărei de lumină ce o așternuse luna de sus, încremenită anume ca o semi‑lună deasupra unui minaret. În clipa aceea un glas puternic s‑auzi din spre țărm. Santinela de pe mal zărise barca în lumină. Acelaș strigăt răsună repetat de câte‑va ori; și un fulger scurt licări înroșind c‑o pată luminoasă negrul țărmului în zare, iar bubuitul unei puști înfiora coprinsul tot, spărgând liniștea nopței... o clipă numai, căci ecoul se risipi departe pierdut în pustiul întunecat al mării... X. [ modifică ] Samsun, 6 August Înainte de prânz primim o vizită neașteptată. Un domn bătrân, corect îmbrăcat, se urcă pe punte și ne salută respecuos; într‑o mână își ține șapca lui rusească și în alta o cravașa de trestie de mare. E un colonel rus de cavalerie în retragere. Îl poftim în careu. Începe a ne spune, într‑o franțuzească stricată, câtă simpatie are pentru Români: a făcut campania din 77, ne cunoaște foarte bine țara și obiceiurile, ne știuse și limba, dar a uitat‑o; i‑a mai rămas numai două cuvinte pe care le repetă într‑una, cu deliciu: vin Tragașani!... ah!... vin Tragașani!... Atunci schimbăm berea, cu care îl tratasem, pe vin... și limba musafirului nostru se desleagă; exploziile de simpatie devin din ce în ce mai dese și mai puternice. Ca să ne arate câtă dragoste are pentru Români ne spune o dovadă pentru a ne bucura pe toți; pe moșiile sale din Caucaz nu are decât Români – noi ascultăm mirați – da, și‑a stabilit o colonie întreagă, vreo câteva sate românești din Basarabia. Și mulți proprietari bogați au adus oameni tot deacolo. Guvernul rusesc, continuă el, îi are pe toți în grijă; iată puteți vedea: soldaților care pleacă din Basarabia trimiși la trupele din Siberia, departe până la hotarele Chinei, le dă pământuri acolo; ei nu se mai întorc, și familiile lor, duse de guvern pe cheltuiala sa, sunt stabilite spre Manciuria, unde le dă pământuri întinse și bogate... îi are pe toți în grijă guvernul rusesc!... Paharele se golesc, discuția se încălzește, fără să știm alunecăm în chestiuni naționale și de politică străină. El ne asigură mereu că tare mult ne iubește, dar să nu ne supărăm că‑i sincer, el vorbește drept, așa‑i e felul său – nu‑i place de loc cum ne purtăm, după atâtea binefaceri din patea Rusiei... nu, nu stă frumos, zău că nu... oricum, tot creștini ortodocși ca și ei... nu, nu stă frumos. La început noi voiam să‑i explicăm, văzându‑l însă așa de sincer și încredințat l‑am lăsat mulțumindu‑ne a‑l asculta interesați. Nu‑i vorbă că mai interesați îl priveam cum rădica ușor paharul, căta lung în zare la limpezimea vinului, și dintr‑o dată îl răsturna pe gât, apoi își sugea buzele subțitate și clipea nervos din ochii lui mici, albaștri‑tulburi care‑i luceau printre gene. Și‑i lăsăm tot timpul să‑și stingă focul care‑l ardea în chestiunile politicei înalte; și noi îl ascultăm în liniște – să‑l întrerupem oricum nu stă frumos... e în casa noastră, ș‑apoi vinul, deși ușor la băut, e însă bun și vechiu. Soarele ca focul ardea în miezul zilei când am debarcat pe mal în port. După câți‑va pași am putut observa ca orașul acesta are o înfățișare ceva mai europenească. Ne oprim în răscrucea a doua străzi largi, pavate cu lespezi mari de piatră. În dreapta se înșiră un rând imens de bolți – e un bazar oriental. Curioasă impresie îți produce această confuză îngrămădire de mărfuri felurite între zidurile vechi, umede și înegrite de vremuri. Un muzeu uriaș, fără nici o rânduială. Cum ai pășit sub coperișul de piatră tăiată în bolți enorme și negre‑afumate, te prind fiori în aerul rece și umed; ca într‑o peșteră te îneacă mirosul greu de mucegaiu. Abia lumina zilei mai poate să răsbată, și câte‑o rază caldă se furișază‑n taină de‑ncearcă să usuce dungi albe înșirate din picături de apă ce se preling cu‑ncetul pe ziduri în unghere. Și‑n hausul acesta, te amețește un zgomot vag de mii de voci într‑una, care se agită în clocot sub bolți înăbușite, isbindu‑se între ziduri c‑un nesfârșit ecou. Trecurăm pe lângă o prăvălie cu arme. Ce curioasă adunătură de vechituri: puști lungi, un fel de șușanele cu paturi mici sculptate și încrustate în sidef, pistoale mari turcești, pumnale fine, artistic lucrate, săbii de Damasc și iatagane cu lamele curbate. Ne oprim la o prăvălie de stofe și mătăsării. Negustorii sunt niște Greci; cu ochii lor negri, vii, ne prind învăluindu‑ne într‑o privire șireată și cercetătoare. – Adânci cunăscutori de oameni. – Dintr‑o clipă te a pătruns, și cu o siguranță uimitoare, te știe ce ești, de unde vii și ce voiești. Întreaga prăvălie și‑o răstoarnă grăbiți numai ca să ne arate marfa; nu cere să i cumpărăm nimic, dar gura nu le tace; și laude, ademeniri și politețe curg din belșug cu cât se strâng mai mulți în jurul nostru. În câteva minute coprinsul tot e inundat în valuri colorate de pânzeturi și stofe – o beție de culori vii împletite într‑un chip bizar în desemnuri fantastice; după capriții nespus de ciudate. Alături e un fel de cofetărie turcească. Stăpânul un turc, stă în fundul prăvăliei pe un scăunel și fumează așteptând liniștit să‑i vie mușterii; nici nu clipește măcar din ochi. Îi cer apă și dulceață. El se ridică încet și cu mișcări măsurate îmi aduce un borcan mare, o lingură și un pahar, apoi se așează iar la locul obicinuit. După ce‑mi potolesc setea, voi să‑i plătesc; turcul se uită nedumerit la mine. Eu mă mir de ce nu vrea să ia banii, și el se miră de ce‑i plătesc când n‑am gustat decât odată. N‑a fost chip să ne înțelegem. La urmă îmi spune hotărâtor: dacă‑ți place, mănâncă; dacă nu, atâta pagubă. Turcul voia să mănânc tot borcanul, și nu pricepea cum să‑mi iea plată numai pentru că gustasem. Eșim din bazar și apucăm la deal pe drumul care duce spre cimitirul orașului. Străbăteam un cartier sărăcăcios; casele mici și simple apar prin verdeața platanilor stufoși. Oamenii aceștia nu pun niciun interes pentru a‑și înfrumuseța casele prin care locuesc, pentru că nu stau decât foarte puțin în ele. Tot timpul sunt afară în aerul cald și dulce, în sânul naturii așa de frumoase, sub un cer limpede, la umbra unei vegetații bogate. Pe când la Nord, în frig și umezeală, sub cerul acoperit de ceață, casa e singurul cuib plăcut și cald în care omul își găsește odihnă și mulțumire după o muncă chinuitoare în luptă cu aspra natură ce i‑se împotrivește. În drum ne minunăm privind la câțiva turci bătrâni ce stau la umbră și împletesc ciorapi. Ciudat neam de oameni. Fără să vreau, cătând la chipurile aceste tăcute și blajine, îmi vine în minte cruzimile săvârșite în măcelurile Armenilor și groaznica faimă ce acești fanatici și‑au câștigat de veacuri... aceeași mână ce poartă andreaua de împletit ciorapi, mănuește și iataganul de rătezat capetele ghiaurilor nelegiuiți. — Unde apa e mai lină acolo‑i și mai adâncă! Intrăm în cimitir. O grădină frumoasă pe o coastă înclinată ușor spre mare. Cât ochii pot coprinde nu vezi decât mulțimea de lespezi mari de piatră, cioplite primitiv, și în neorânduială înfipte în pământ. Cărările înguste ce șerpuesc în zare se perd printre morminte, și pacea sfântă a morței domnește pretutindeni, iar chiparoșii triști jălesc de cine știe când mormintele închise, de multă vreme poate căzute în uitare... Pe locurile unde se văd coloane rupte și lespezi mari trunchiate, arată că pământul acolo ține închisă cenușa celor cari au fost răpiți de lume în floarea tinereței. Străbatem tot cimitirul în lung și ne oprim la ușa unei giamii, căci tocmai este ora de rugăciunea serii. Și în mijlocul acestei tăceri desăvârșite începe să răsune chemarea repetată a unui muezin de sus din minaret. Nu înțeleg ce spune, îl văd cu brațele întinse cum chiamă credicioșii, cu glasul plângător și plin de pietate. Urcăm cele câteva scări de piatră; la ușă ne lăsăm bastoanele și intrăm înăuntru. În momentul în care pășesc pragul un fior scurt îmi fulgeră prin trup: înăuntru e rece, tăcere adâncă și aproape întuneric. Cu o singură privire coprind tot golul tainic al acestui locaș de rugăciune. Vre‑o două raze slabe pătrund prin geamuri mici și poliesc o parte din zidul afumat; zugrăveala pereților e ștearsă, abia se mai cunoaște o urmă colorată de linii ce se tae în felurite și mistice desemnuri. Inscripții încâlcite rămase întrerupte de mozaicul căzut din locul unde fusese înfipt odată cu rară dibăcie de o mână omenească. La glasul chemării de la templu s‑adună credincioșii, și pe măsură ce ajung își lasă papucii în rănd la ușă și încet pășesc tăcuți, cu ochii în pământ, cu picioarele goale pe dalele de piatră rece. Trec pe lângă noi fără să ne privească, senini, liniștiți își iau locul obicinuit. O liniște desăvârșită, nici o șoaptă nu atinge sfințenia tăcerei dinnăuntru: și toți întorși cu fața în spre Meca, stau cu ochii pe jumătate închiși, perduți ca într‑un vis; un fel de meditare pioasă, ideală. Figurile nu spun nimic; nimic nu se răsfrânge din tot ce se petrece în lumea sufletului lor. Târziu începe vag un murmur de șoapte neînțelese și ei se prosternă cu fața la pământ, îndoiți de mijloc se leagănă asemenea mișcărei ce o are un om în mersul călare pe cămilă. Aceleași intonații s‑aud într‑un amestec de glasuri stăpânite – cu toții recitează verseturi din Coran frenetic repetate în limba lui Alah; și coardele gândirei nu mai vibrează în crieri, li se topește mintea în frumusețea și bogăția frazei așa de arzătoare a poeziei sfinte – și în beția de vorbe și imagini le ard ochii în extaz și buzele în tremur repetă poezia profetului‑poet. Amestecul bizar de însușiri contrarii e în toată firea acestui neam de oameni. Alăturea de cinste, răbdare și blândeță, găsești cruzimea oarbă, tembeli și bravi; din liniștea senină trec numai într‑o clipă la furie aprinsă. — Moartea nu este nimic pentru că nu există, zic ei, și gata sunt oricând cu drag să‑și verse sângele când legea, patria sau padișahul cere. Fanatic și erou, acest popor odată a minunat și îngrozit o omenire întreagă; dar azi... în decadență, o soartă tristă îl mână spre peire – e soarta ce pururi au avut‑o popoarele îmbătrânite... XI. [ modifică ] Synope, 26 August Cea mai bună radă depe toată coasta, este de sigur aci la Synope. În locul acesta s‑a dat vestita bătălie navală dintre turci și ruși, în care flota turcească a fost sdrobită și înnecată în mare. Și azi, când ancora se smulge târându‑se pe fund, adeseori găsim în pământul lipit de ghiarele ei, monede, lucruri mici, urmele unei lumi ce doarme în adâncimea întunecată a fundului. O peninsulă înaintează în mare, un istm îngust o leagă cu uscatul, pe șuvița aceasta de pământ, sus pe șeaua dealului a fost zidită mândra cetate din Synope. Zidurile de centură stau de atâtea veacur în picioare încă; tari, crenelate, mai poartă și azi în coaste urmele obuzelor rusești. Des‑dimineață a început să cânte o muzică în oraș: era zi de sărbătoare, onomastica Sultanului; aceleași și iar aceleași note lungi, chinuitoare, ale unei melodii orientale, le‑am auzit repetate din zori până în noapte. Toți ofițerii, în ținută de ceremonie, mergem în vizită oficială la guvernator. La mal ne întâmpină mai mulți ofițeri turci din marină și infanterie; când trecem pe sub bolta porții, un soldat de santinelă ne prezintă arma izbind‑o cu patul în pământ. Intrăm într‑o sală mare; în mijloc o masă, dealungul perenilor sofale și jilțuri vechi îmbrăcate în postav roșu. După obicinuitele prezentări și ceremonii, pașa ne urează bunăvenire, comandantul diviziunei noastre îi răspunde mulțumind, și convorbirea se angajează între cei mari. Pașa om foarte plăcut și deștept, vorbește cu drag despre țara noastră; pare a fi un om cu totul europenizat – din pricină că luase aspre măsuri pentru a împiedica măcelul armenilor i se zicea de turci; în batjocură, Ghiaur‑Pașa . După prânz mergem într‑o escursie prin împrejurimile orașului. Pașa ne pusese la îndemână opt cai arabi ce ne așteptau la mal gata, înșelați cu harnașamente orientale, roșii sau verzi, împodobite cu cusături de fir. Eșim din cetate călăuziți de patru așchiri călări și înarmați; ne îndreptăm la deal abia putând să stăpânim caii mici, iuți și nervoși ce se frământă într‑un joc fără astâmpăr; tocmai târziu s‑aștern la drum în trap întins. Ajungem pe înnălțimea din capul peninsulei. În depărtare se zăresc albe zidurile cetății; și în urma lor se întinde un deșert de nisip roșu. În transparența de aer și lumină ș‑aprinde un joc de licăriri ciudate pe această mare întinsă de nisipuri arzătoare. Jos, la picioarele noastre, înainte, în dreapta și în stânga se întinde marea calmă, adormită într‑o strălucire orbitoare; în liniștea miezului de zi nimic nu poți surprinde în tot pustiul acesta de apă argintie. Ne oprim și descălicăm pe marginea unei prăpăstii; aci se înalță ruinele vechiului templu zidit de regele Pontului, Mitridate Eupator . Tăcuți, ca‑n fața unui mormânt, privim grămada de dărâmături rămășița falnicului monument, ce‑a strălucit cu 100 de ani înainte de Christ, trăește încă păstrând în sfânta ei singurătate taina veche a lumei asiatice. Blocurile aceste de granit cioplit cu atâta măestrie au viață încă pentru a ne dovedi blestemata morală a timpurilor trecute. Câtă muncă omenească cheltuită pentru nebuna fantazie a unui singur om... câtă sudoare și câte lacrimi s‑o fi scurs pe luciul acestor pietre... podoaba operei atâtor mii de necunoscuți cari lucrau pentru glorificarea oarbei vanități a unui potentat tiran. Ne întoarcem înapoi pe un drum mai scurt ce trece printr‑o pădure bătrână de măslini. În vale lăsăm caii plini de spume așchirilor ce ne însoțeau, și intrăm pe jos în oraș. Auzisem că în această localitate guvernul turcesc trimitea în exil pe mulți dintre osândiți politici. E drept că acest loc este foarte potrivit; asigurat de trei părți, căci e împresurat cu apă, numai o parte e legată cu restul țărei, și acolo sunt zidurile cetății, tari încă și bine păzite Se zicea că și un ofițer din artileria turcă ar fi trimis aci ca pedeapsă pentru că luase parte la o revoltă din Stambul. Eram foarte curios să‑l văd. Cum mergeam singur prin port, zăresc la masa unei cafenele, în mijlocul unui grup de turci, un ofițer român – eră camaradul meu de bord, prietenul Nicu Iohnson , cum îi ziceam noi din cauza tăeturei englezești a favoriților săi. Mă apropii de masa la care sunt poftit și fac cunoștința celor ce se aflau de față. Erau doi bătrâni respectabili, îmbrăcați europenește, purtau însă tot fesurile obicinuite; al treilea, un tânăr îmbrăcat militărește, înalt, frumos, cu‑o figură aproape copilărească,și luminată de un zâmbet fin; musteața abea‑i mijea; în ochii lui mari și dulci avea o strălucire pătrunzătoare. Acesta eră ofițerul exilat. Toți trei știau foarte bine limba franceză; oameni culți, începură să ne vorbească despre țara noastră de care aveau cunoștinți întinse. În câteva rânduri am încercat ai face să vorbească și despre dânșii – eram foarte curios să aflu de ce fuseseră exilați – n‑am isbutit căci se fereau să amintească ceva din trecutul lor. Într‑un târziu unul dintre bătrâni mi‑a spus oftând din adâncul inimei; „Ah!... dacă ai ști D‑ta ce simt când îmi amintesc din viața mea, ai înțelege de ce nu vorbesc de trecut... de ce nu vreau să mă uit în urmă... și nici înainte nu pot să mă uit!...” Atâta durere înăbușită tremura în vorbele aceste cu înțeles ascuns, că n‑am îndrăsnit a‑l mai întreba nimic. Și toți tăceam respectând întristarea bătrânului ce‑și netezea barba‑i căruntă; iar ochii lui sticleau printre genele stufoase, și înotând în lacrimi îi aținti departe la fumul unui vapor perdut pe luciul apei. Acolo în zare un nouraș alb plutea pe marea albastră a cerului, ca o insulă din altă lume... Și multă vreme a rămas bătrânul așa, cu ochii țintă la fumul ce se‑nalță a lene înegrind parcă țărmul acelei insule cerești. Tânărul mi‑a spus în câteva cuvinte toată istoria vieții sale. Era din o veche familie nobilă; fiul unui pașă din Ianina, făcuse școala militară din Stambul. Pe când era în școala de aplicație, ca ofițer de artilerie, pe lângă studiile militare se adapase și din izvorul binefăcător al învățăturilor din Apus; el, ca și toți camarazii săi de clasă, de și tânăr încă, vedea în adevărata lumină starea îngrozitoare în care se sbătea patria sa. Cu toții intraseră în legături cu partidul revoluționar al junilor turci . Guvernul a surprins toată mișcarea lor; i‑a închis și a desființat școala. Pe cei mai mulți i‑a osândit la moarte înecându‑i în Bosfor ; pe unii, cari erau din familii nobile, i‑a cruțat trimețându‑i în exil prin diferite locuri în Asia. El fusese condamnat cu să servească 7 ani ca soldat în regimentul de artilerie din Synope. Nu avea voie să citească decât numai cărți turcești. Căpătase pe ascuns operile lui Volney și le tradusese în limba turcă, în timpul celor trei ani de când își făcea pedeapsa. — Ca să puteți judeca țara noastră, ne spune tânărul, trebue să o împărțiți în două: poporul întreg deoparte, mulțimea aceea răbdătoare și cinstită care lucrează numai pentru o mică pătură conducătoare, pentru acei trântori cari în atingere cu civilizația europeană au ajuns mai răi și mai tâlhari ca înainte; aceștia au perdut natura lor primitivă, și‑au schimbat și fondul prim bun care‑l aveau. — Ah!... dacă am avea și noi o mică parte numai din libertățile de care le aveți în țara D‑voastră. — Știți care e diferența dintre români și turci?......dar, nu vă supărați?... ne spune unul dintre bătrâni. Românii, totdeauna mândri, zic: suntem civilizați. Turcii, totdeauna încăpățânați, zic: nu vrem să ne civilizăm, rămânem așa cum suntem. — Și ce credeți despre viitorul Turciei, întreb eu. Tânărul tace, bătrânul își ridică ochii la cer, oftează adânc, șoptind rar: nimic, nu mai putem aștepta nimic!... Când ne‑am despărțit, bătrânul m‑a apucat de braț și, privindu‑mă în adâncul ochilor, mi‑a spus cu glasul înecat: „D‑ta nu poți să înțelegi ce‑nseamnă a trăi fără să aștepți nimic!...” A doua zi, seara, se dă pe bordul Elisabetei o serbare la care iau parte autoritățile civile și militare ale orașului. La pupă, pe dunetă, toate erau împodobite cu mult gust; pavilioanele tuturor națiunilor fluturau ușor în vânt arătându și feluritele‑culori; pe roata cârmei ce răsfăța, roșu cu semiluna albă la mijloc, pavilionul Turciei. Lămpile mici, electrice, străluceau înșirate dealungul bordului; lumina lor se resfrângea tremurând în oglinda apei limpezi. Cele două proectoare electrice de pe comandă, de cu vreme începură a trimite snopuri de raze luminoase spre mal, în dreptul debarcaderului, pentru a lumina calea bărcilor ce aduceau invitații la bord. Pe la 9 ore a sosit pașa împreună cu ofițerii de diferite arme și grade. Erau și câți‑va străini cari veniseră însoțiți de familiile lor: un inginer italian, un doctor german și mai mulți greci. Din toată mulțimea, două persoane atraseră privirile noastră: soția doctorului, un tip de frumusețe, mai cu seamă ochii ei blânzi, albaștri, aveau acel farmec visător al femeilor germane; și un maior de artilerie, negru cu dinții albi ce‑i sticleau printre buzele groase; avea părul des și creț: tip de mulatru . Convorbirea o întrețineam mai mult cu Străinii, căci turcii stau înfipți pe scaune mestecând liniștiți și cu sfințenie prăjiturile cu care fuseseră tratați. Soția doctorului, foarte încântată, în mijlocul unui grup de ofițeri esclama suspinând: — „Ah!... ce rău îmi pare că o să plecați așa curând; în sălbăticia asta unde trăesc, când voiu avea fericirea să mai schimb vreo vorbă cu astfel de oameni”. Eu intru în vorbă cu maiorul negru; dar mă înțeleg foarte greu căci abea știe vre‑o două cuvinte franceze pe care le repetă mereu: Je compré mousié... jé compré... Îl îndemn la un păhăruț de piperment; îl ia în mână și, cu‑n zâmbet fin îmi spune că legea nu‑i dă voie: își întoarce apoi ochii spre pașă, care tocmai atunci privea în altă parte, și dintr‑odată răstoarnă pe gât băutura oprită, clipește apoi șiret și iar zâmbește mulțumit. Îl întreb despre ofițerul exilat care se află sub comanda sa. Îmi spune că mai are încă patru ani de pedeapsă dar s‑a făcut raport la Stambul pentru grațiarea lui, căci se poartă bine; e om cum se cade, dar a vorbit mai mult decât se cuvine, îmi spune negrul ducând degetul la buze cu‑n gest plin de înțeles. „La noi e foarte rău dacă spui mai mult decât este voe...” Deodată convorbirea de pe punte încetează, toți ne ațintim auzul... abea ajung până la noi câteva note tremurătoare ale unei melodii dulci, de departe din spre mare. Toată lumea se ridică pentru a privi într‑acolo. În lumina argintie a lunei o barcă aluneca încet; și notele s‑apropiau din ce în ce mai clare, mai duioase în farmecul liniștei de noapte. Era prietenul Iohnson care cânta „Steluța” . Pașa fu cel dintâi care bătu din palme, după el începură aplauze zgomotoase. După scurt timp cântecul încetează; petrecerea continuă: se fac diferite exerciții, jocuri obicinuite pe bord în asemenea ocazii. Comandantul Elisabetei ține un cuvânt de laudă și mulțumire pentru modul bine voitor și călduros cu care ani fost primiți în porturile turcești. Pașa, foarte mișcat, răspunde arătând simpatiile ce le‑a avut totdeauna pentru români. Din mulțime mă simt apucat de o mână – e Iohnson , care‑mi șoptește la ureche: „el e jos, ne așteaptă”. De cu ziuă vorbisem cu ofițerul exilat ca să vie în timpul nopței pentru a‑i da niște cărți. Ne suim într‑o barcă îndepărtându‑ne de Elisabeta ; din zarea întunecoasă ce ne‑nconjoară se furișează încet o umbra. Nu poate fi el; în barca ce se apropie e un singur om, pare a fi un barcagiu turc ce se lasă ușor înainte la fiecare mișcare a lopeților. Bărcile sunt alături... „eu, eu sunt... m‑am îmbrăcat așa ca să nu fiu cunoscut”. Plecăm încet toți trei spre Mircea . Legăm bărcele de scară și ne suim pe punte; timonierul de quart se uită lung în urma turcului ce se coboară cu noi în careu. În câteva minute adunăm toate cărțile franceze ce le avem prin cabine; la fiecare nouă carte ce i‑o dăm, câte o exclamație de mulțumire – e în culmea bucuriei când vede Minciunile Convenționale de Max Nordau , auzise mult despre aceasta carte – le ia pe rând, le pipăe, citește titlurile dintr‑o aruncătură de ochi și, cu sângele în obraz, îmbujorat de emoție și bucurie, abea poate să mai lege câteva cuvinte: „cum să vă mulțumesc... când să vă mai întâlnesc oare”... Cu pachetele subțioară ne scoboram în barcă; cum ne îndepărtăm tăcuți, prin întuneric, deodată ne cade‑n față o lumină de foc; scăldați într‑o strălucire albă rămânem obriți câteva clipe numai, căci pata luminoasă alunecă pe sub bolta cerului lăsând o dungă sclipitoare ca și coadă unei comete imense. Era proectorul electric ce‑și întorsese fășia luminoasă asupra țărmului, pentru a lumina calea bărcilor; lumea pleca de la Elisabeta . Am așteptat privind din umbră până s‑a scurs întreg convoiul; în bărcile pline cari alunecau lin pe oglinda străvezie a mării, mulțime de capete și brațe păreau că se mișcă într‑un joc fantastic sub ploaia razelor albe ale conului de lumină. Când ne‑am despărțit, el mi‑a spus mișcat, cu glasul stâns: „numai câte‑o pagină pe zi o să cetesc, ca să‑mi ajungă pe toată vremea cât voi sta aci...” și ochii lui blânzi ardeau licărind în lacrimi. A doua zi când se lumina de ziuă, și Mircea își întindea pânzele plecând în spre larg, am văzut bine o formă omenească, departe lângă far, cum flutura o batistă albă în suflarea vântului. ... Și vântul dimineții, cu adierea‑i dulce venind de la țărm, părea că ne‑aduce ușor dintr‑acolo suspinul părerii de rău al unui suflet nefericit... XII. [ modifică ] Pe mare, 29 August De trei zile suntem pe drum, spre țară. De mult a dispărut coasta Asiei‑Mici rămasă în urmă dormind înfășurată în ceața deasă a toamnei. Navigam numai cu pânzele. O briză răcoroasă se furișează până în fundul cabinelor; și Mircea aplecat pe o coastă, cu pânzele bombate, se duce ca săgeata pe luciul mării calme sub cerul clar, albastru. Un cârd de marsuini se întrec în mers cu noi, și‑n jocuri nebunatice se dau afund ca iarăși să apară ca scuturi argintii lucind pe fața apei. Pe punte, toți oameni sunt veseli; ajungem azi în port... și mâini e sărbătoare... „Să vede uscatul în prova!” , strigă cu glas tare omul din gabie. „Constanța... Constanța... ajungem” , șoptesc cătând cu toți să prindă în zare o liniuță neagră ce joacă tremurând în aerul străveziu la orizont. Ne apropiem de coastă. E într‑amurg; spre asfințit ceru‑i aprins, și în lumina de purpură a sării se poliesc pe boltă norii de par lespezi de aur ca trepte înălțate. Iar soarele apune uitându‑se înapoi spre portul ce rămâne mai lucitor și mândru sub razele din urmă – așa cum îl visăm s‑ajungă în viitor —. Din largul mării Mircea , bătrân dar mândru încă, se‑n‑dreaptă spre uscat și sboară cu pânzele întinse dorind s‑ajungă în port. Pe sus plutește lin, cu aripele obosite, o pasăre grăbită: să întoarce spre țărm la cuib ca să se culce. Suntem aproape. Pe cheiu se vede lumea sosită să ne‑aștepte: batistele se mișcă în aer urându‑ne bună‑venire!... Iar flamura lui Mircea , din vârf de la catarg, răspunde fluturându‑și culorile în vânt, și în jocul ei prin aer se apleacă și se‑înalță de pare că salută pământul țării noastre... August 1896. SCHIȚE MARINE [ modifică ] MOARTEA PILOTULUI [ modifică ] Era o zi de Iulie,căldură înăbușitoare. Vre‑o două vapoare de marfă, acostate la cheiul vechiu de piatră, își prăjeau la soare trupurile uriașe îmbrăcate în table negre de fer. Pe la amiază pavilionul de la căpitănia portului, lăsat jos, arăta că e ora repaosului. Hamalii încetaseră lucrul și, lungiți pe movilele de cărbuni, dormeau trudiți. Coșurile de încărcat se odihneau și ele, goale, răsturnate alături. În șirul de cafenele, ce se țin lanț una de alta în lungul cheiului, lumea sta la umbră în jurul meselor. Unii își deșertau paharele de sirop răcoritor, iar alții își sorbeau filosofic cafelele. La cafeneaua piloților, în fața debarcaderului, Barba‑Spiro , cel mal bătrân pilot din port, sta la umbră ținând în colțul gurei țigareta lui, făcută dintr‑un ciolan, și urmărea a‑lene, cu ochii pe jumătate închiși, fumul ce scăpa în rotocoale albaștrii.. Era foarte bătrân Barba‑Spiro ; ținea minte de mult, dinainte de a fi orașul zidit. De pe când erau numai niște colibe de stuf, în toată întinderea ostrovului și a mlaștinilor de o parte și de alta a gurei Dunărei până în mare. Multe povestea moșneagul, dar nu pe toate. Se zice de unii că în locul unde este acum portul Sulina, nu cu multă vreme în urmă, era cuib de pirați, care jefuiau vasele ce se apropiau de gurile Dunărei. Și mulți numai astfel își explicau începutul averilor unor bătrâni din port. Lui Barba‑Spiro însă îi plăcuse să trăiască bine, și nu avea bani strânși. De doua ani era la pensie: îl sfătuise doctorii să‑și termine meseria. Era și vremea; suferea de inimă. Viața sbuciumată a piloților, grija ce o au în conducerea vaselor încărcate, atenția vecinic încordată, emoțiile dese și reumatismul fac pe cei mai mulți să‑și termine meseria sdruncinați și bolnavi de inimă. De și primea regulat pensia, bătrânul nu se putea desvăța de viața lui obicinuită din vremea tinereței. Din faptul dimeneței, de cum prindea a se deștepta viața în port, el era în picioare. Și o lua încet dealungul cheiului, cu spinarea încovoiată, cu genunchii îndoiți, cu țigareta în colțul gurei. Se opria la fiecare vapor, se uita lung, cercetător, și pleca înainte urmându‑și inspecția. Nu se petrecea nici o mișcare în port ca să n‑o afle el. Cum sta uneori la masa cafenelei, se scula în picioare, își punea mână strașină la ochi și căta lung și țintă spre largul mării. De cum prindea să răsară câte‑un punct negru pe fundul albicios al zarei, nu‑și mai luă ochii până ce punctul acela nu se desprindea bine în larg, luând forme regulate, răsărind catargele și coșul. Fluerul ascuțit și repetat al vre‑unui vapor, ce avea să facă manevră în port, îl făcea să tresară. Se scula încet de la locul lui, mergea la marginea cheiului, și cu aerul unui examinator sever, observa manevra vasului în cele mai mici amănunte. Câteodată se enerva, își ducea mâna la coaste să‑și potolească bătăile repezi ale inimei: i‑se părea că nu‑i bine; își strângea pumnii și mormăia înăbușit câte o înjurătură. Când îi plăcea manevra, fața i se lumina și zicea în gura mare: „Bravo căpitane, bravo!...” Trăia din vieața portului, lua parte cu tot focul inimei la mișcarea lui. Părea că și mersul vaselor și isbirea cadențată a valurilor, și întreaga mișcare din port mergeau în același tact cu bătălie inimei lui. Și tocmai târziu, sub seară, când prindea a se polei vârfurile trestiilor și soarele, roșu aprins, se stingea înecându‑se în adâncul apei, bătrânul pleca domol, cu pași măsurați, spre casă. Și uneori, în liniștea miezului de noapte, când tot portul dormea obosit și nu se auzea decât pleoscăitul cadențat al valurilor lovite de cheiu, bătrânul o lua încet‑încet dea‑lungul digăi vechie de piatră, ce ca un șearpe uriaș se târăște în mare, având în cap ochiul roș al farului. De vreo două zile Barba‑Spiro se simțea slab de tot; o tusă seacă îl înăbușă. Asta nu‑l împedeca de a fi vecinic la postul său. Tăcut, ca lângă un prieten vechiu și drag cu care se‑nțelegea de minune, sta pe mal vrăjit de glasul valurilor pe care îl asculta într‑una de atât amar de ani. Cu drag urmărea valurile, cari alunecau în bătaia soarelui, până departe, lăsând o dungă albicioasă în nemărginirea albastră a mărei. O adiere dulce de vânt răcoritor începuse să sufle din spre larg; bătrânul își ridică încet șapca, ațintindu‑și ochii spre fundul îndepărtat al zarei. O pată albă se deprinsese la orizont și creștea în lumina soarelui, din ce în ce mai mare. Era o corabie cu pânzele întinse, ce se apropia de port. Bătrânul își trecu încet mână prin părul lui alb, în care vântul se juca nebunatic. A... ce cunoștință veche îi era vântul acesta, ce bine îi știa el nebuniile lui înșelătoare! De câte‑ori nu‑l aștepta ca pe un prieten bun, de ajutor, când îi umfla pânzele însuflețindu‑i corabia, ce despica valurile alunecând ca o pasăre în sbor cu aripele întinse. Și de câte‑ori nu‑l blestemase, când își cerca puterile cu dânsul, deslănțuindu‑și furia asupră‑i. Corabia se apropiase de tot: intra în apa liniștită a canalului. Era o corabie mare, frumoasă, cu trei catarge. Bătrânul o privea cu drag cum se apropia, mândră, cu toate pânzele umflate, tăind ușor apa ce aluneca pleoscându‑i cadențat coastele ei rotunde. Trei fluerături ascuțite îl făcură pe moșneag să tresară, își întoarse capul înapoi: era un remorchier. În acelaș timp o fluerătură puternică răsună lung, și trupul uriaș al unei probele încărcate ce venea în jos cu toate viteza, se ivi de după cotul canalului. Bătrânul se ridică de la locul său, apropiindu‑se de mal. Probela cu greu își putea micșora viteza, trebuia să se ferească făcând loc remorcherului și corăbiei care înainta mereu cu pânzele întinse: avea să privească la o manevră grea, asta îl interesa cu patimă. Remorcherul repetă iarăși trei fluerături ascuțite; probela, ferindu‑se ca să îi facă loc, veni drept în fața corăbiei. O fluerătură puternică, desperată răsună atunci Mulțimea grămadă pe cheiu căta cu groază; toți ochii erau ațintiți la cele două vase, care trebuia să se ciocnească neavând vreme să mai abată. Bătrânul, ce urmărea de pe cheiu toate mișcările, scrâșni nervos din dinți și un: „pasto diavolo” îi scăpă printre buze: pilotul de la probelă greșise manevra. Și el, cu ochii eșiți din orbite, căta țintă, mușcându‑și buzele, pe când cu mâna își potolia bătăile grăbite ale inimei: aștepta... Când într‑o clipă, ca prin farmec, toate pânzele fură lăsate și se auzi răsunând comenzile desperate iar vasele ajunse unul în fața altuia, bătrânului, cum sta înmărmurit, ținându‑și răsuflarea, i‑se painjiniră ochii, genunchii i se muiară; el întinse deodată mâna să caute un sprijin, dar se împletici și căzu mototol fără simțire... Și vasele nu s‑au ciocnit; lin trecură, la o palmă unul pe lângă altul, fără a se atinge. Lumea se făcuse roată în jurul trupului gârbovit și uscat care zăcea pe cheiu, neînsuflețit. ... Iar vântul din spre largul mărei, se‑ngrămădea și el, făcându‑și loc prin mulțime, și ca un vechiu și bun prieten, adiind ușor, îi mângâia fruntea răsfirându‑i pletele și barba lui albă... RĂTĂCIT [ modifică ] Era pe la amiază; o liniște adâncă stăpânea satul tăcut și uitat printre mlaștinile acoperite de stuf auriu. Colibele sărăcăcioase ale pescarilor, înșirate la rând, acoperiau limba de pământ prelungită de la gura Sf. Gheorghe până departe spre larg, unde se perdea dunga albicioasă a Dunării în nemărginirea albastră a mărei. Departe, tocmai în coada satului, era coliba lui Moș Simion; topilată sub coperișu‑i țuguiat de papură, mai pustie acum de cât în totdeauna. De o săptămână și mai bine, de când moșneagul își îngropase singurul fecior pe care‑l avusese, ușa colibei n‑a mai fost deschisă. Tot timpul umblase bătrânul așa rătăcit prin vecini și pe la cârciume, ca să‑și mai înece amărăciunea care‑i umplea inima și să uite jalea ce‑i chinuia mintea. Mereu repeta desnădăjduit: la ce bun rămășița asta de zile care mi‑a lăsat‑o Dumnezeu! Grecul, care avea pescăria în arendă, l‑a ertat câteva zile, pe urmă i‑a cerut să‑și urmeze meseria că altfel nu‑i mai dă făină. Bătrânul s‑a întors iar la barca lui rămasă părăsită pe mal în bătătura colibei. Ce era de făcut! Trebuia să se hrănească cât mai avea de trăit.. După ce și‑a cercetat barca, a dat‑o la apă, i‑a potrivit catargul și apucând amândouă lopețile a plecat oftând din adâncul inimei – de mult timp numai plecase bătrânul așa singur la pescuit... O adiere dulce de vânt, care venea din spre largul mărei, răcorea fruntea pescarului și se juca nebunatic printre vițele lui de păr cărunt. Și suflarea acea ușoară de vânt, înfiora fața străvezie a mărei tăiată de urmele bărcilor mici și negre, cu pânzele umflate, ca niște păsări cu aripile întinse, cari sburau la larg departe spre locul de pescuire, cale de opt mile de la mal. Întrecându‑se în goană, tot câte doi pescari în fiecare barcă, treceau unii pe lângă alții vorbind și cântând în gura mare; iar vântul, le culegea sunetele glasurilor ducându‑le înainte, până le perdea frânte în golul nesfârșit al depărtării. — Greu, greu de tot singur, Moș Simioane , îi strigă unul din fundul bărcii, noroc bun! — Să dea Dumnezeu , îi răspunse cu jumătate glas bătrânul care sta perdut pe gânduri strângând cu amândouă mâinile lopata care o ținea drept cârmă. Ajunsese aproape de locul unde erau înșirate cârligele pentru nisetri și moruni, când a prins el de veste că din spre asfințit se înălțase un nouraș alburiu, arcuit pe bolta limpede albastră a cerului. Vântul își schimbase repede direcția și sufla acum din spre coastă din ce în ce mai însuflețit. Cunoștea el semnele acele; era un grăunte de furtună care se apropia văzând cu ochii. Celelalte bărci se depărtaseră de mult gonind spre țărm. Bătrânul, văzând bine că numai este chip să meargă drept în potriva vântului, care se întărea mereu suflând din spre uscat, trecu ușor colțul pânzei în celalt bord al bărcei. Și pânza se umflă sbătându‑se ca însuflețită sub loviturile vântului, pe când barca aplecată pe o coastă zbura ca săgeată. Pe sus, venea tot mereu norul acela; mai aproape, tot mai aproape, până se sparse cu ropot într‑o ploaie repede și deasă. Picăturile mari și reci, după ce‑l orbeau biciuindu‑i fața, se scurgeau în barba încâlcită a moșneagului. Marea, resvrătită repede, își începuse jocul ei neastâmpărat. Și barca mică, ușoară ca o bucată de plută, aci se ridică în sus pe creasta albă de spumă a unui val, aci alunecă în jos, afundându‑se ca într‑o prăpastie. Bătrânul, sta liniștit, cu manele încleștate pe lopata cu care ținea cârma, guvernând la val cu ochii țintă înainte, întâmpinând valurile și potrivind mersul zbuciumat al bărcei. Pânza se zbătea prinsă de catargul îndoit sub vânt, – nu s‑auzi de cât o trosnitură seacă; și catargul se frânse în două. Pânza ne mai ținându‑se, căzu în jos tremurând și prăvălind barca pe o coastă. O înjurătură scăpă printre dinții bătrânului. Într‑o clipă își smulse cuțitul de la brâu și tăie sfoara care ținea colțul pânzei. Pânza rămase liberă, o și zmuci vântul repezind‑o în goana lui nebună, barca se îndreptă iarăș la loc. Atunci, el apucă amândouă lopețile și începu să tragă cu toată puterea; dar îi era zadarnică încercarea, căci nu putea înainta înpotriva vântului care‑l târa înapoi spre larg. Scrâșnind, turbat de necaz se lupta încăpățânat moșneagul, trăgând din răsputeri, și încordându‑și brațele lui noduroase își lăsă pe lopeți toată greutatea trupului său gârbovit. În ferbințeala luptei un gând dureros îi scapără prin minte: „unde‑i fecioru‑său acum, să‑i dea ajutor cu brațele lui vânjoase!...” ...Și în lupta asta așa de nepotrivită, marea parcă anume bătându‑și joc de slăbicunea lui îl amețea aruncându‑i în obraz stropii valurilor care ferbeau clocotind în juru‑i. Capul bătrânului ardea în flăcări. Ca să‑și mai răcorească fruntea acoperită de sudoare, își trase căciula pe ceafă, dar vântul care sufla mânios i‑o smulse într‑o clipă aruncând‑o în jocul valurilor. Zăpăcit de ropotul vijeliei, cătând numai înainte pentru a se strecura printre stâncele acele spumegătoare, pierduse din vedere țărmul către care trebuia să meargă. Și acum, cu puterile sleite, se oprise desperat în loc; cu capul gol, cu părul în vânt, căta cu groază în juru‑i să poată zări în vreo parte dunga țărmului înegrind orizontul. Dar, nimic... nimic pe toată întinderea pustie a apei albastre‑sinilii pătată numai de umbra norilor cari alergau nebuni pe bolta sură a cerului. Numai putea ști încotro era uscatul. Ce era de făcut?... Rămas jucăria valurilor, la voia întâmplării, privea aiurit departe, tocmai în fundul nedeslușit al zării, acolo unde bolta cerească se sprijină parcă pe vârfurile albe ale valurilor. Vântul își înmuise suflarea. Se mai liniști încălzit de speranța că vre‑un vapor care ar trece pe aproape l‑ar putea zări. Își scoase haina încet și‑o prinse ca semnal de catargul pe jumătate rupt. Istovit de oboseală se lăsă în fundul bărcii, moale ca ceara, și chinuit amar de lupta gândurilor ce se încinsese în mintea lui turburată. Un cârd de goelanzi, plutind prin spațiu se rotea țiindu‑se mereu de‑asupra bărcii rătăcitoare. Ce nesuferite sunt aceste păsări de pradă când aruncă în singurătatea mării țipetele lor sălbatice ca niște râsete înfiorător de batjocoritoare. Și bătrânul, cu ochii țintă, urmărindu‑le sborul, își încrețea fruntea vrând să‑și alunge din față o imagină urîtă, rămasă de demult în mintea lui. Dar, nu putea să scape, imagina îl chinuia răsărindu‑i din ce în ce mai limpede și mai vie. De atâta vreme, și ce bine își aduce aminte de cadavrul pe care l‑a întâlnit plutind printre valuri, sfâșiat de goelanzii cari se sbăteau în jurul lui cu aripele întinse, cu ciocurile deschise amenințătoare... Dacă ar pieri de sete și de foame, ar ajunge și el tot așa... și bătrânul se înfiora tresărind ca dintr‑un vis urât. Umbrele serei începuse a împânzi orizontul cernit, vântul căzuse cu totul; numai valurile mari, greoae, se mai legănau încă în liniștea largului mării. Își simțea limba uscată în gură și buzele îi ardeau ca focul, începuse setea să‑l chinuiască. Se culcă pe pântece muindu‑și buzele în apa de ploaie strânsă în colțul bărcii; dar se ridică îndată ștergându‑se repede cu măneca de la cămașe; apa de ploaie era amestecată cu stropii de apă sărată a valurilor. Se lungi pe fundul bărcii, cu fața în sus, cu pumnii sub cap, cercând să‑și potolească gândurile. Într‑un târziu, închise ochii voind să adoarmă, dar deasupra capului i se părea să plutesc desfășurându‑se vederi felurite și un gând de moarte îi frământa mintea. Ne mai putând suferi, deschise ochii mari cătând înfiorat în jurul său. Bolta cerului se limpezise peste tot, și în creștetul ei lucea luna încremenită, așa de galbenă și de plină, despicând cu o dâră de lumină nemărginirea neagră a apei. Nu putu ațâpi nici o clipă, sta deștept; stăpânindu‑și răsuflarea, își asculta cu frică bătăile inimei, iar gândurile ca într‑un haos întunecos i se încrucișau cu o iuțeală amețitoare. Toată viața‑i tristă, monotonă i se desfășura pe dinaintea. Întâiul gând i se opri la fiu‑său îngropat de câteva zile; i se părea că vede smulsă și aruncată în lături crucea albă de lemn, lucrată de el, și movila aceea de nisip amestecat cu sfărămături de scoici colorate, era răscolit... încet și în lumină i se arăta satul, coliba aceea tupilată în care s‑a trezit... sărăcia, necazurile și mulțumirile pe cari le avusese... malul acela sterp și nisipos unde era cimitirul satului, și parcă își vedea femeia cu o mână strașină la ochi și cu cealaltă făcându‑i semn să vie la ea... și toate, toate i se înșirau într‑o jale mută chinuitoare. Ce noapte groasnică până a prins a miji zorile. Și cum sta cu ochii pironiți în fundul zării unde se întindea mereu o pată roșă‑aurie poliind fața apei; același gând de moarte îi îngheță simțirea: ce va face toată ziua... și mâine... și poimâine... Gâtlejul uscat de sete, pântecele care țipă de foame, și țărmul tot nu se zărește, și nici o pânză nu albește la orizont, nici o urmă de fum de la vreun vapor nu se poate străvede pe toată întinderea goală a mării. Ca să‑și mai înșele foamea, începu să mestice tutunul pe care‑l avea la el. Se lungi apoi iar cu trupul scăldat în ploaia caldă a razelor de soare, și rămase așa cu ochii închiși, cu buzele arse în friguri, pierzându‑se într‑o gândire tot mai înceată, mai nedeslușită, până i se topiră simțirile într‑o amorțeală greoae: căzuse într‑un somn adânc. ...Și cum stă el, cu chipul stins, dormind cu fața în sus, întins pe fundul bărcii aceleia mici și negre, părea culcat într‑un sicriu care plutea la întâmplare, rătăcit pe luciul pustiu al apei întinse, fără margini. Când și‑a venit bătrânul în fire, era pe niște saci de pe puntea unui vapor englez de comerț, care‑l luase întâlnindu‑l în drumul spre Sulina. Trecuse departe de Sf. Gheorghe că abea se mai zăria turnul farului ca un punct negru, perdut la orizont. Acolo era satul lui; pe malul acela sterp și nisipos, acolo se stinseseră toți ai lui, și cât de, singur și amărât acum la vreme de bătrânețe. ...Și o îndoială dureroasă se închegă prin mintea bătrânului pe când buzele‑i uscate șopteau în neștire: la ce bun rămășița asta de zile ce mi‑a lăsat‑o Dumnezeu!... ȘOIMUL [ modifică ] Căpitanul își cumpărase șoimul de la un turc din Bender‑Eraclia, un orășel de pe coasta Anatoliei. Mergea cu el adesea la vânat. Până sălta prepelița, îl ținea legat cu o sfoară de picior; când vedea vânatul, îi da drumul. Șoimul pleca în sbor despicând aerul ca o săgeată, își înfingea ghiarele în păsărică de pradă, care se sbătea desperată până cădeau rostogolindu‑se împreună în iarbă. Atunci i se scotea dintre ghiare prada, care de multe ori se găsea încă vie; cu penele sbârlite, cu ochii mari și ciocul deschis. Pe bord îi ținea într‑o colivie. Ce trist era nefericitul prizonier, când părăseam vre‑un port. Când ne perdeam în largul mărei, când nu se mai auzeau ciripirile păsărilor de uscat, când pământul, cu viața lui plină și bogată rămânea departe în urmă ca un punct negru, atunci începea grozavul chin al bietului prizonier din colivie. Ne depărtam în ziua aceea de frumoasele coaste ale Asiei‑Mici. De patru zile eram în largul mărei; bolta cerului, de un albastru șiers, eră pătată de nori albi ca niște grămezi de fulgi, ce‑și muiau marginile în apa albăstrie a mărei clătinată de valuri greoae și leneșe. Șoimul trist abătut, părea că doarme. Zăcea cu ochii închiși, cu o ghiară rezemată în gratiile coliviei ținea capul ascuns în penele lui sure și sburlite de stropii valurilor. Era miezul zilei. Căldura chinuitoare, vederea aceleiași și iar aceleași nemărginiri pustii de ape, sfârșește prin a‑ți naște o plictiseală fără seamăn: acel sațiu obositor care‑l produce drumul mai multor zile de mare. Toți dormiau, afară de oamenii din bordul de serviciu. Un soldat se apropiase de colivie: Era un băiat mic, oacheș, cu bonetul așezat pe ceafă, cu gâtul gol, cu obrajii arși de soare și de vânt. Rezemat de manivela unui tun, privea înduioșat la șoimul care se scutura de praful de cărbuni ce eșea în vârtejul fumului pe gura coșului. Un alt soldat mai sdravăn, bine legat, cu mustața răsărită, se apropiase; erau amândoi din acelaș sat. „...Tânjește săracul! dar ce te gândești bre; îi dor de locul lui. Ce ar mai sbura el, mamă! să se vadă iar slobod...” Tăcură amândoi; aceleași gânduri îi munceau. Întorși cu fața la asfințit, priveau cu jale, cătând parcă ceva scump, într‑acolo, peste pustiul nemărginit de apă. „Măi Niță, mâni îi Sântă‑Măria, hramul bisericii din sat de la noi. Așa‑i, bre? Și noi pe ce parte a lumei suntem...? Hei! așa te poartă armata, măi, și mai cu seamă când cazi în flotilă”... Tăcură iarăși. Rămași pe gânduri, își urmau fiecare în tăcere firul amintirilor. Cel mai înalt se depărta încet, răsucind între degete o foiță de țigară. Celalt rămase pe punte lângă colivie, singur, cu ochii pironiți pe luciul valurilor ce, în goana lor nebună, se pierdeau departe în largul pustiu al mărei. La ce visa el oare? Departe, departe de tot, în spre apus, pe fundul albăstriu al cerului, o pată lucitoare flutura în bătaia soarelui. Și pata aceea creștea tot mai mare, tot mai aproape, urmată de umbra ei ce alerga tremurând pe fața mărei. Era un stol de rândunele; o caravană zburătoare, în drumul lung spre țările vecinic scăldate de soare cu cerul pururea albastru și fără nori. Perdut într‑o visare tainică și dulce, soldatul urmărea cu privirea stolul acela de rândunele, care venea din spre apus; parcă așteptă să‑i aducă o veste din țara lui. Și ce departe era țara lui, ce dor îl prinsese de țară, de vatra satului de care se deslipise de trei ani de zile! „Dar ce ai rămas așa cu ochii la cer măi Niță?” îl întrebă un soldat ce abia eșise pe punte. „Vine toamna, mă camarade, de s‑au pornit așa rândunelele la drum” răspunse el ca trezit din somn. Șoimul în colivie se deșteptase; însuflețit își scutura capul semeț și ațintea ochii mari, străbătând cu privirea lui ageră înălțimile. Cu o lăcomie nespusă el pândea stolul acela de rândunele, care plutea legănat. Cu ghiarele încleștate sălbatic în gratiile coliviei, cu pliscul deschis gata să sfășie, șoimul se sbătea turbat într‑o parte și alta căutând scăpare. Îl deșteptase dorul de viață, îl chinuia avântul spre înălțimea norilor. Câțiva soldați, strânși în jurul coliviei, priveau cu milă la el cum se zbătea între gratii. Oare nu erau și dânșii părtașii aceleiași soarte? Și cu dorul în inimă se uitau când la șoim,când la pata aceea neagră care plutea pe cer fluturând tot mai mică, mai departe, tot mai departe, până se pierdu înnecată în lumină pe fundul albastru străveziu al cerului de miază‑zi. Șoimul nu se mai potolea; cu ciocul plin de sânge, cu o ghiară desprinsă, se zbătea într‑o frământare nebună. Nu trecuse mai mult de o oră când un soldat veni să‑mi spuie că șoimul murise. Îl trimisei să raporteze căpitanului. În jurul coliviei soldații se adunaseră grămadă. Unii râdeau, făcând glume; altora le era milă de pasărea care zăcea cu ciocul sângerat, fără suflare, cu ochii mari țintă la orizont. „S‑a omorât singurel de inimă rea. Dar ce te gândești, săracul! când s‑a văzut că nu‑i chip de scăpare...” zicea soldatul acela mic și oacheș, cu gâtul gol și cu obrajii arși de soare. Și printre buze îi scăpă un oftat, care îl și culese vântul ce trecea nebun fluerând prin macaralele din coltul pânzelor umflate care mânau vasul într‑o legănare leneșă, greoae... Pe mare, 1898 SINGURĂ [ modifică ] Era vecinic tăcut satul acela de pescari pierdut, departe pe malul mărei; dar mai pustiu și jalnic părea, acum spre toamnă, când se găteau și berzele să plece în lunga lor călătorie. Nourii alergau nebuni pe bolta sură a cerului și pete negre se formau sub ei, pe marea albastră sinilie care se frământa isbindu‑se în clocot de malul nisipos și sterp. Doi plopi – singurii în tot satul – din dreptul bisericuței văpsită în verde, se văitau îndoiți spre pământ de vântul ce mugea turbat din spre largul mărei. În bătătura caselor tupilate sub coperișele de stuf, câteva femei cu manele strașină la ochi cătau lung, cercetător, departe în zare. Pe întinderea nemărginită a mărei câteva puncte negre se iveau ridicându‑se pe crestele albe ale valurilor și apoi se pierdeau iar coborând în golul ce‑l făceau valurile în jocul lor nebun și zbuciumat. Erau bărcile mici și negre ale pescarilor ce se duceau la plasele și cârligele așezate departe în mare. Ce dimineață urâtă era în ziua aceea! Fâlfâituri dese de aripi se auzeau din când în când: berzele își părăseau cuiburile de stuf, pregătindu‑se de drum. După ce s‑au strâns toate înălțându‑se grămadă, una câte una și‑au luat locul la rând în șirul lung ce s‑a pornit în mers întins, plutind prin înălțime. Numai una, o singură barză mare, bătrână, rămase jos cu gâtul întins înainte, mișcând mereu ciocul deschis. Sta locului, privind cu ochii mari, țintă, la șirul care se perdea în depărtare, plutind ușor ca o panglică neagră, întinsă în spațiu, sub bolta cerului înourat. Sărmana!... avea o aripă tăiată. Mai făcu o ultimă sforțare desperată; își desfăcu singura aripă ce o avea: un fâlfâit grăbit, întrerupt, și se înălță o clipă, căzând apoi într‑o coastă pe coperișul bisericei. Ținându‑și aripa încă întinsă, rămase acolo cu pliscul în sus, zăcând așa singură, stingheră, cătând cu jale la cei ce o lăsau... Copiii, adunați la jocuri nebunatice în bătătura bisericei din sat, adesea o luă la țintă lovind cu pietricele sărmana pasere care zăcea părăsită cu ciocul ascuns sub singura‑i aripă; și uneori când pe deasupra trecea în sbor spre mare vreun cârd de călători, ea se deștepta și, ridicându‑și, capul, căta cu gâtul întins înainte, spre orizont departe, până ce nu se deslușea liniuța aceea neagră care se perdea tremurând ușor prin zarea plumburie din spre miazăzi... În deltă, 1898. DUPĂ FURTUNĂ [ modifică ] Sus la far, se leagănă încă molatic în aer, semnalul care arată că e timp rău pe mare. Fusese furtună; de patru zile nici un vapor nu intrase în port; valurile încă nu se potoliseră. Pe cheul vechiu de piatră, unde altă dată clocotea zgomotul și mișcarea, azi e liniște de cimitir, o tristețe mută stăpânește tot cuprinsul cheului. Aci, un grup de hamali, fără lucru, triști, zdrențuroși, stau a lene cu pipele între dinți, privind cu jale prin rotocoalele albăstrii ale fumului în largul depărtat al mărei; dincoace, grupuri de negustori, agenți din port, privesc cu grijă spre fundul plumburiu al zărei. Femei, pe fețele cărora se vede spaima și grija, ținând copii de mână, se plimbă nerăbdătoare cu ochii plini de lacrimi; sunt soțiile marinarilor așteptați. Toți se mișcă în tăcere; nici un zgomot omenesc nu turbură sfințenia acestei jale mute, ce parcă plutește deasupra limbei de piatră care înaintează în mare. Iar marea nebună, parcă anume bătându‑și joc de slăbiciunea omenească, în hohot clocotitor își isbește valurile sgomotoase de cheul bătrân, spălându‑i în răstimpuri mușchiul prins pe lespedea de piatră înegrită de vremuri. O mișcare se face prin mulțime, toți sunt în picioare cu ochii țintă la orizont. — Se vede!... se vede!... e un vapor!... Departe, departe de tot, în fund acolo unde marginile zdrențuite ale norilor se împreună cu vârfurile înspumate ale valurilor, acolo unde parcă se sprijină bolta cerească, se ivește un punct mic, negru, perdut în zare. Nerăbdătoare se mișcă lumea pe cheu, așa în neștire, întrebându‑se unii pe alții fără a afla nimic. Fețele tuturora încep a se lumina, femeile își șterg ochii de lacrimii, pentru a vedea mai bine punctul acela negru, care crește coprins în zare din ce în ce mai mult. Turcii de la corăbiile din port, suiți în catarge, privesc spre largul mărei. E un vapor – dar care? Fie‑care, se simte încălzit de speranța că e acel pe care îl așteaptă. Mereu se face mai mare punctul acela răsleț. Un pilot care privește cu ocheanu, strigă în gura mare: — Are coșul alb... e Principesa . — Vine! Principesa!... – se aude din toate părțile. O femee îmbrobodită cu un șal vechiu, ținând un copilaș de mână, își șterse grăbită ochii de lacrimi și cu mâna își apasă pieptul să‑și potolească bătăile răpezi ale inimei. — Uite... vezi că vine tata – și ridică în brațe copilașul, care cu mânuțele întinse cătă neștiutor, gângăvind drăgălaș: ta‑ta . Punctul se preface într‑o pată neagră desprinsă din zare, se vede tot mai bine, mai aproape, tot mai aproape, cum înaintează acea jucărie minunată. Aci înălțându‑se pe vârful înspumat al unui talaz, aci prăbușindu‑se ca într‑o prăpastie în golul ce‑l fac valurile în jocul lor nebun. Principesa aluneca încet, lovind‑se la fiecare pas de valurile care năvălesc pe rând culcând‑o pe o parte și pe alta; iar în urmă‑i, se târăște ca un șarpe prins de vârful coșului, fumul ce în rotocoale negre gonite de vânt se perde departe, în largul pustiu al mărei. Iată, acum se văd bine oamenii care se mișcă pe punte, se pregătesc pentru sosire. Căpitanul e la postul său cu ochii țintă înainte, timonierul e la roata cârmei, bucătarul, cu șorțul alb d‑inainte și cu scufia în cap, a eșit și el în ușa bucătăriei să vadă portul. Mulțimea pe cheu începe a flutura pălăriile și batistele în aer. Femeea își lăsase copilul jos, și desfăcuse șalul scuturându‑l în bătaia vântului – o văzuse – un marinar ce sta în prova, cu capul gol, cu pipa între dinți, cu o mână ținându‑se de ancoră, cu cealaltă își ridicase șapca fluturând‑o în aer. Cum a intrat în apa calmă a portului, ca prin farmec, Principesa și‑a potolit mersul; liniștită, mândră, alunecă acum tăind încet apa ce se prelinge pe coastele ei, îndepărtându‑se în curbe largi cari plioscăesc în cadență cheiul vechiu de piatră. — Funda! răsună vocea căpitanului. Și ancora se rostogolește c‑un zăngănit sălbatic, târând lanțul după dânsa în fundul apei, care clocotește în locul acela împroșcând cu stropi până departe. Lumea nerăbdătoare se îngrămădește la debarcader. Unii, privesc îngroziți la coș, pe care se văd pete: urmele lăsate de stropii valurilor. Principesa e acostată lângă cheiul care clocotește, ca și altă‑dată, de sgomot și mișcare. Portul reînvie însuflețit de o lume care roește în sus și în jos; sgomotul asurzitor al mașinei de descărcat, strigătele hamalilor ce cară marfa, toată mișcarea și hărnicia asta readuce portul la viața‑i obicinuită, plină și bogată. Și‑n mulțimea asta care se frământă grăbită, se mișcă mânată de nevoile vieței, femeea îmbrobodită cu șalul vechiu, zâmbește printre lacrimi cătând cu drag la soțul ei, un marinar tânăr ce strânge în brațe copilașul drăguț care gângăvește cu atâta gingășie: ta‑ta . — Era să nu‑l mai văd drăguțul. Scuturăndu‑și pipa de scrum, un marinar bătrân, spunea la câți‑va oameni ce se oprise cătând înduioșați. — De doui ani îs luați sărmanii... bietul copilaș era să rămâie fără tată... e hei!... pe mulți tați i‑a înghițit marea și câți orfani și câte lacrimi n‑a lăsat pe lume!... Iar marea nebună, parcă anume bătându‑și joc de slăbiciunea omenească, cu acelaș hohot clocotitor, își isbea valurile sgomotoase de cheiul bătrân, spălându‑i în răstimpuri mușchiul prins de lespedele de piatră înegrite de vremuri.... Constanța, 1898. CIMITIRUL MARITIM [ modifică ] Când soarele scapătă în amurg și ca o ghiulea înroșită se stânge înnecându‑se în mare, tot mai vezi câte un pescar întârziat ce‑și mână barca grăbit spre gura Dunărei. Dar, oricât de grăbit ar fi, și oricât de târzie ar fi vremea, întotdeauna, când ajunge în dreptul malului, dă drumul lopeților lăsându‑și barca s‑alunece legănată de valuri și își face semnul crucei întorcându‑se cu fața spre țărm, cătând cu sfințenie spre malul nisipos unde albesc în zare lespezi de piatră. Printre stropii albi, ridicați de valuri, licărește poleiala crucilor înșirate la rând. E cimitirul maritim. Pe‑un mal pustiu și nisipos sunt rânduite movile de pământ, blocuri de piatră, cruci de fier și numeroase cruci de lemn scrijilate cu inscripții felurite. Nici‑un sgomot, nici o urmă de viață. În zadar cauți doritor, cu ochii lacomi, un singur fir de iarbă să‑l vezi mlădiindu‑se la adierea vântului. Nimic în tot acest coprins decât nisipul auriu pătat cu sfârâmături de scoici colorate. Ce jale mută iți stăpânește ființa, cum asculți înfiorat bătăile grăbite ale inimei simțindu‑te tu, singura viață în mijlocul acestei naturi pustii și moarte! Și sfânta liniște a morții uneori este turburată de mugetul mărei înfuriate a cărei talazuri se lovesc sfărâmându‑se de țărm. Și‑atunci marea spală nisipul distrugând mormintele. Parcă ar vrea să răpească rămășițele ce zac în sânul acestui pământ sterp și să le atragă în sânul ei larg, clocotitor. Toți înnecații care se găsesc, toate cadavrele aduse de valuri, morții de holeră de la carantină, precum și toți marinarii ce‑și află sfârșitul aci, sunt îngropați în acest cimitir. Cea mai mare parte din morminte sunt fără nici un nume, necunoscute; altele au inscripții în toate limbile: „Luigi Reget” 1852, Messina... „Moris Dufez” 1860, Marsilia... alături un neamț: „Iohan Kriger” 1864, Hamburg...; „Capitano Dionisio Stavros” 1870, Hios... lângă el un turc, și tot așa se întinde șirul de morminte cât vezi cu ochii. Sărmanii înstrăinați, de locurile lor, de tot ce aveau drag și scump, despicând mările îndepărtate, mânați de grija pâinei de mâini, nefericiții marinari au căzut în greaua luptă pentru trai, lipsiți de mângâierea de a fi lângă ai lor, cari poate îi așteaptă încă. De multe ori rătăceam prin această parte neîntâlnind decât foarte rar pescarii ce‑și întindeau cârligele pentru plasă. Într‑una din seri însă, fui mirat zărind în fund de tot un om răzemat de‑o cruce, chiar lângă malul mărei. După înfățișare și îmbrăcăminte se vedea a fi un italian, bătrân marinar. Ajuns în dreptul său mă întâmpină cu un „bona sera signore” , zis cu un accent dalmațian. Dela întâia vedere mă simții îndurerat de înfățișarea acestui bătrân cu ochii înroșiți de lacrămi, cu genunchii îndoiți; părea doborât sub greutate unei dureri chinuitoare. Am intrat în vorbă cu el. Ce jalnică îi era povestea vieței sale! Era de loc dintr‑un sat de pescari de pe malul mărei, aproape de Triest. De bunicul său abia își aducea aminte: îl lua adesea cu el la pescuit; el îi puse întâia oară lopata în mână și‑l învățase să ridice plasa. Ca prin vis își reamintește că într‑o noapte când marea era furioasă și în rada portului se auzea văitându‑se desperat fluerul de la un vapor, bunicul și tatăl său eșise în mare cu toți oamenii din sat. A doua‑zi îl văzuse numai pe tată‑său; toți din casă plângeau. Auzise el bine pe maică‑sa când a spus lăcrămând: „așa s‑a sfârșit și tată‑meu, sărmanul”. Pe urmă, părintele său intrase la o corabie care aducea pământ de la Sontorino... Corabia, veche și încărcată peste măsură, în una din călătorii se cufundase: toți oamenii s‑au înnecat. El era pe‑atunci tânăr; își părăsi satul și intră ca lucrător în port, la Triest. O grevă a lucrătorilor de aici îl făcu să se îmbarce pe un vapor englez. Peste câți‑va ani se însura la Messina; aici, ca lucrător, duse o viață chinuită și vecinic în luptă cu sărăcia. Din toți copii îi rămăsese un singur băiat, Antonio. În el avea toată nădejdea: crescuse mare, se angajase la un vapor de pasageri. Iar dânsul, de și bătrân, tot se simția în putere; mânat de sărăcie i se părea că tot mai ușoară e viața pe apă decât pe pământ. Se îmbarcase pe o probelă care făcea transporturi de cereale. Într‑o seară, pe‑o mare rea, când părăsea portul, la gura‑strâmtă a canalului, drept când să iasă în largul mărei, s‑a întâlnit cu vaporul de pasageri. În zadar acesta ridicase trei lumini roșii, semnal că are stricăciuni la mașină și că nu poate manevra. Probela înainta mereu; printr‑o manevră greșită, în loc de a‑și schimba direcția veni din potrivă cu prova în mijlocul vaporului de pasageri. Îl izbi: O panică îngrozitoare se răspândi pe bord; până să lase bărcile de scăpare la apă, vaporul se duse la fund. Unii au putut fi scăpați; cea mai mare parte însă se înecară. Bătrânul se opri din spus, îl podidise lacrimile... „da!...da!... sunt foarte sigur, adăugă el, l‑am cunoscut bine; din acele sute de țipete desperate l‑am cunoscut pe al lui... pe el, nu, nu l‑am văzut; dar l‑am auzit bine, uite, cum mă auzi pe mine”. Se opri, își aținti privirea în gol, își scutură capul și mă apucă de braț: „n‑auzi și acum încă? auzi cum îmi sparg urechea? și îmi țiue în creeri țipetele acelea... a, le cunosc bine; căci, vezi, eu, eu sunt cel vinovat. Da, eu țineam atunci cârma; dar nu știam ce fac, că eram amețit: mă îmbătasem în port, înainte de plecare”. Cu mâneca soioasă a flanelei își șterse lacrimile, și, cași cum și‑ar vorbi însuși, zise duios: „O povero! povero Antonio”... „A doua‑zi, printre cadavrele aduse de valuri la mal, l‑am găsit, l‑am îngropat aici.” Se întoarse către mine și mă privi țintă în ochi, cu o căutătură îndurerată și fioroasă: așa‑i că e grozav? Spune, nu mă cruța; eu sunt vinovatul? eu l‑am ucis? Așa‑i că e îngrozitor? nu mai putu urma, isbucni într‑un plâns sfâșietor, se trânti la pământ cu fața în țărână. „O caro mio... caro mio figlio!” murmură întretăiat și printre lacrimi. Se ridică, își șterse ochii și cătând rătăcit spre mare, începu să suspine: „uite! o vezi? când îi furioasă își trimite valurile până aici, A! o știu foarte bine, o cunosc cât este de răutăcioasă. Vrea să‑l desgroape și de aici, să‑l înghită iar.” Tăcu, încleștându‑și pumnii, își aținti privirea încruntată spre largul mărei. Iar marea, nebuna mare, legănându‑și molatic valurile, și le izbea parcă înadins de mal cu un hohot batjocoritor. Numai luna, de sus din înălțime, blândă ca în tot‑d‑a‑una, înduioșată și ea, se vede, își arătă, din colțul poleit al unui nour fumuriu, fața galbenă ca ceara de cele ce văzuse... DIN AL DOILEA JURNAL DE BORD [ modifică ] INTÂLNIRI ÎN ARCHIPELAG [ modifică ] Ne întorceam din Egipet. Vântul de Nord ni eră împotrivă; mereu cu aceiași putere și încăpăținare, ne sufla drept în față. De două zile nu mai văzusem soarele. Nu eră ceață și nici nouri negri nu se frământau pe cer. Eră un fel de pânză albă‑vânăta, așa de deasă și uniformă, încât razele soarelui nu izbuteau s‑o străbată, s‑o sfâșie, să poată însufleți natura mută și tristă. O perdea groasă de nepătruns se lăsase anume parcă să închidă vederii tainele bolții cerești. Eram liber în timpul zilei – îmi venea rândul serviciului de quart de la miezul nopții până la răsăritul soarelui – și căutam să mă folosesc cât mai bine de orele de repaos. Lungit pe punte, cu fața în sus, țineam cartea în dreptul ochilor, sprijinindu‑mă în coate după clătinările vasului. Citeam isprăvile piraților din Arhipelag, descrise de Ioan Ghica în Scrisorile sale, de pe când era guvernator al insulei Samos. Ce timpuri!... Prin locurile unde noi pluteam, cu atâția ani mai înnainte, bastimentele franceze și engleze din escadra Livantului, își plimbau, legănându‑și, spânzurați de catarge, pirații Greci, prinși ca să îngrozească populația insulelor, care se hrănia numai din piraterie, pe vremea aceia. Sunt numai vreo șaptezeci de ani de‑atunci. Cu ce vor mai fi trăind acești insulari săraci, cu care natura a fost așa de vitregă și strămoșii lor atât de lacomi, că, despoind munții și săcătuind pământul, n‑a mai rămas urmașilor decât niște blocuri uriașe de piatră, căzute parcă din cer, la întâmplare, în albastrul străveziu al mării Egee. „Se vede un vapor la trei quarturi babord” – răsună prelung, de sus, din gabie, vocea marinarului de veghe. Mă ridic, să pot vedea în zare. De jos, de pe punte, nu văd decât o dâră de fum cenușiu, care se resfira la orizont. Târziu apare un punct negru, care crește în larg din ce în ce mai mare. De pe puntea noastră toate privirile îi urmăreau mișcarea. Era un vapor mare, care se îndrepta chiar spre noi. Se vedea bine, dar nu‑i puteam cunoaște naționalitatea, căci nu avea la pupă pavilionul național. — Cred că e un vas englez – zise un ofițer, care își potrivea luneta. — Ferească Dumnezeu – adaogă un altul. Mă prind pe ce voiți că e grecesc. Chiar când e supus Englez sau Român, nu‑l rabdă inima pe Grec ca să nu‑și pună și culorile patridei sale. Ia uitați‑vă la coș... nu vedeți nimic? În adevăr, atunci am putut deosebi pe coșul negru o bandă albă și o cruce albastră. Alb și albastru sunt colorile naționale grecești. S‑a apropiat de noi, micșorând viteza. Părea că voește să ne recunoască. La depărtare de câteva sute de metri și‑a schimbat direcția drumului, a mărit viteza și s‑a depărtat, pierzându‑se la orizont. Unde s‑o fi ducând? ce‑o fi căutând oare vaporul acesta? – căci, desigur, căuta pe cineva. Când plutești mai multă vreme în nesiguranța mării, când golul acesta nemărginit te apasă din toate părțile, un punct, un singur punct, un sâmbure de viață, dacă se arată pe toată întinderea pustie de apă, îl prinzi cu ochii lacomi, și dornic îl urmărești cu interesul pe care îl ațâță un sentiment adânc, care leagă uneori în taină ființele omenești. Doi semeni, necunoscuți, care se întâlnesc în singurătate între apă și cer. Cine o fi? Cum se numește? De unde vine? Unde se duce? – aceleași întrebări își fac amândoi deodată, aceleași gânduri îi frământă, aceiași soartă îi leagă. Cu toate că niciodată poate unul nu va ști nimic despre celălalt, totuși ei se privesc cu dor, se urmăresc cu ochii duși în zare și simt împreună apăsarea părerilor de rău, atunci când unul dispare vederii celuilalt, pierdut în urmă, la orizont departe. Nici un vas n‑am mai întâlnit în ziua aceia până sub seară, când iarăși s‑a auzit, prelung și răspicat, glasul omului de veghe: „Se vede un vapor la două quarturi tribord”. Aceleași priviri curioase au urmărit mișcările vasului, care creștea în zare. Când a ajuns aproape, am văzut uimiți, că‑i tot acelaș vapor grecesc, care în timpul zilei ne ieșise încă odată în cale. Întâia oară venea din stânga, acuma ne ieșea din dreapta. Desigur, căută vreun alt vas, deaceia încrucișa prin locurile acelea. Oricum, lucru ciudat. Nedumeriți, ne întrebam unii pe alții, fără a avea putința de a afla ceva. Se făceau tot felul de presupuneri, fiecare își da câte o părere, dar nici una nu putea să‑i mulțumească pe toți. Apoi se uită și întâmplarea aceasta. Și nimeni, desigur, nu se mai gândea la ea, când începu în tăcerea monotonă a mării, răsunetul metalic al cornului, care chemă pe punte marinarii la regularea serviciului de noapte. Tocmai târziu, în miezul nopții, când mă prinsese somnul, am fost trezit căci îmi venise rândul. Eră așa de întuneric în noaptea aceia, încât cerul și apa erau tot una de negre; nimic nu se deosebea mai departe de pereții vasului. Nu puteam să‑mi deprind ochii cu întunericul de‑afară, zadarnic mă chinuiam ca să străpung perdeaua aceasta neagră, care mă învăluia din toate părțile. Uneori închideam ochii, părea de prisos ca să mai privesc înnainte. Pluteam așa de orbește în haosul acesta întunecat, în care nu se putea desluși nici marele cerc înșelător, pe care ești deprins ca să‑l vezi întotdeauna în juru‑ți, crezându‑te tu centrul său. O singură lumină slabă licărea, înroșind geamul busolei. Decâteori mă aplecam ca să privesc cercul gradat, care vibra ca o vietate închisă în cutia aceia de sticlă, mă înneca mirosul uleiului de rapiță, care ardea, sfârâind, într‑un felinar unsuros. Pe punte, jos, trântiți între frânghiile cătrănite dormitau oamenii de serviciu. Nu se putea vedea nici unul, se simțea numai mișcarea și murmurul lor acolo prin întuneric, la piciorul catargului, care scârțiea și el, gemând parcă de sbucium și de osteneală. Într‑un târziu, când ne așteptam mai puțin, isbucni fără de veste strigătul omului de sus: „Se văd trei lumini la babord”. Marinarul de gabie, ochiul neadormit și cercetător al vasului, descoperise cel dintâi, de departe, trei steluțe care licăreau, tremurând una sub alta, singure în tot cuprinsul pustiu al mării. Căutam să‑mi dau seamă de rostul acelor lumini neobișnuite. Ca să înlături întâlnirile cu‑n alt vas în timpul nopții, îi judeci mersul după luminile de drum: un felinar alb sus, unul roș la stânga și altul verde la dreapta. Ce rost putea avea cele trei lumini albe, care sclipeau din ce în ce mai tare, apropiindu‑se de noi? — Trebue să fie vreo corabie cu toate pânzele întinse, care se îndreaptă încoace – se auzi un glas de pe punte. O pată sură părea că se deslușește, desprinzându‑se din întunericul nopții. Abatem puțin din drumul pe care îl urmăm, ca să ne ferim de‑o întâlnire. Dar vasul, care s‑apropia cu grabă, își schimbă și el mersul, așa ca să ne cadă mai mult în drumul nostru. — Tii diavolo!... este nebun ăla? n‑are ochi?... vrea să ne tae în două? – tună la spatele mele glasul răgușit al lui Barba Gheorghe, pilotul dela cârmă. Comandantul, fu trezit din somn. Sui într‑o răsuflare scările pe puntea de comandă. — Banda tribord! – strigă el răstit pilotului de la cârmă. Și vasul dintr‑odată se culcă pe‑o coastă, scârțâind din încheeturi. Ne învârteam de 90 de grade, ferindu‑ne din drumul acelei arătări mute, care se apropia, amenințătoare, într‑o iuțeală nebună. În același timp, comandantul apucă de mânerul care deschide drumul vaporilor de fluer. Și un urlet groaznic, ca vaetul desperat al unei fiare rănite, isbucni clocotind în orbirea nopții. La glasul acesta de alarmă, toată lumea fu afară pe punte. O tăcere stăpânită țintuia pe fiecare la postul său. Niciun murmur nu se mai auzi între oameni; numai lanțul cârmei, smuncit de roată, scrâșnea printre raiurile macaralelor. Toți ochii se deschid,mai mari, și inimile svâcnesc mai tare. Așteptăm. Deodată, ca prin farmec, cele trei lumini necunoscute alunecară în jos, stângându‑se parcă înnecate în adâncul mării. Câteva vorbe, răcnite într‑o limbă neînțeleasă, răsunară desperechiate în fâșiitul prelung de apă, care se apropia de noi. Și, numai la câțiva metri departe, o umbră neagră se desluși, învârtindu‑și pânzele într‑o voltă ageră și sigură. Sburând ca o pasăre de noapte cu aripi uriașe, se șterse, alunecând pe lângă noi, până se pierdu în negrul întuneric al nopții. Era una din acele ușoare corăbioare, brigantine , cari tae luciul apei ca o săgeată în sbor, mânată de un vânt prielnic și manevrată cu dibăcie de cătră lupii Mării Egee. Primejdia trecuse, Pe punte toți erau în fierbere. Ce‑a fost această ciudată întâlnire? Ce caută oare vasul acesta? Și dece nu avea luminile obișnuite de drum? Ni se întâmplase de multe ori ca să întâlnim în cale corăbii mici, sărace, fără lumini de drum, lăsate în voia soartei – fantome care te îngrozesc adesea, când îți apar deodată, tăindu‑ți drumul, în nopți întunecoase. Dar vasul acesta avea trei lumini; era, de sigur, un semnal de recunoaștere. — Nu se petrec lucruri curate prin părțile acestea. Parcă ar fi fost un vas de pirați – zise cu sfială un ofițer tânăr. Toți ceilalți începură să râdă. Comandantul adaogă, zâmbind cu bunăvoință: — Dacă pirateria s‑a măturat demult din Archipelag, au rămas încă multe fapte de baraterie , care se petrec prin locurile aceste. Pe când noi stam de vorbă strânși în jurul hărții Archipelagului și povestiam întâmplări și fapte de înșelăciune ale marinarilor Greci de prin insule, Barba Gheorghe, care lăsase cârma în manele altuia, se apropiase pentru a ne asculta – și un zâmbet plin de înțeles îi flutură pe buze, pe sub mustățile cărunte și țepoase, ca niște fire de sârmă răsucită. De bună seamă, știea el ceva mai mult decât cetisem noi prin cărți. Când toți ceilalți s‑au dus să se culce și am rămas iar singur ca să măsor în lung puntea de comandă, m‑am apropiat de bătrânul care ședea jos, cu ochii țintă la mare. — Nu te culci, Barba Gheorghe, că ți‑ai terminat serviciul? — Nu vine somnul la mine, când trec prin locurile astea. — Mi‑a rămas la inimă, adaog eu, corăbioara ceia, care manevra cu atâta dibăcie. — Ama!... Palicari din insule. Ai văzut cum rândunica sboară și se învârtește în vânt!... — Barba Gheorghe, dar ce crezi d‑ta că voia corăbioara asta, de s‑a apropiat așa de noi? — He!... săracii... este greu acuma de trăit și pe apă; numai poți să câștigi o bucată de pâne ca mai înainte – și un surâs amar încreți fața lui neagră, arsă de soare și tăbăcită de sărătura mării. — Ai văzut vaporul cel mare, care ne‑a ieșit în timpul zilei de două ori în drum. El căuta pe corabie și corabia căuta pe el. — Ei bine, dar pentru ce? — Apoi nu știi că, de când au intrat dracii de Englezi la Eghipet, nu te mai poți hrăni ca înainte vreme. Mai demult, umpleai corabia cu hașiș, care crește frumos în insulele noastre, și o descărcai la Alexandria; iar negustorii Arabi plăteau numai în lire de aur. Acuma, Englezul a oprit să mai intre hașișul în Eghipet. Cum prinde o corabie, arde toată marfa și dă amendă strașnică pentru contrabanda de hașiș. Numai vapoarele mari pot să mai aducă pe ascuns; îi înșală mai ușor, căci debarcă mai multe feluri de marfă. Vaporul și corabia asta se vede că au avut vorbă să se întâlnească pe‑aicea, de‑aceia se căutau ei așa. Ca semnal de recunoaștere, desigur, au avut trei lumini albe. Când a văzut corabia că s‑a înșelat cu noi, a fugit repede la larg. Bătrânul începuse ca să‑și deslege limba. De multeori îl necăjisem noi, spunându‑i că a fost pirat în tinerețe. În totdeauna se supăra foc și se jura că el, care era copil de pe atunci când mai umblau pirații, nu făcea nimic alta decât ținea frânghia la provă, ca să lipsească vasele, pe când alții intrau cu cuțitul la turc. De data aceasta însă alunecase fără de veste, furat de amintiri, în povestirea vitejiei Palicarilor din vremea marei revoluții grecești. Începu să‑mi înșire despre flota lui Ibrahim Pașa, care a venit la Kassos cu două zeci de fregate, așa de furios, că voea să ea și pământul insulei să‑l îmbarce la bord; cum n‑a fost chip să debarce trupele decât în urma trădării unui pilot Grec din Rados. În măcelul groaznic, pe care l‑au făcut Turcii în insulă, a fost ucis și bunicul său, care avea toată corespondența zaverei, căci el fusese trimis cu scrisori la Iași cătră Ipsilante din partea Patriarhului de la Constantinopole. Și bătrânul se opri din spus, înecat din vijelia amintirilor trecutului îndepărtat. După ce își scoase un săculeț de pânză groasă de vele, își îndopă bine ciotul de lulea, arsă pe jumătate, și începu iarăși din ce în ce mai înduioșat: — Ah!... dacă ai fi cunoscut pe căpitanul Stavro, fratele mamei. Ce om tare și inimos!... Ca el nu se mai pot găsi azi oameni pe nicăeri. Fusese în flota lui Canaris, era spaima Turcilor, și toți patrioții din insule se închinau la numele lui. Mă ceruse mamei ca să mă iea cu el pe mare și să mă învețe a mă hrăni pe apă. Eram băet mic de tot când m‑am îmbarcat pe bombarda lui, care se chemă Olga. Când se vedeau arzând focuri la munte, pe vârfurile Panaghiei, știam că ne vestește apropierea unui vas turcesc. Plecam din ascunzătorile insulei, ne strecuram printre colțurile stâncilor, care ieșau ca niște dinți din apă, și sburam la larg, cu pânzele întinse. Cum se aruncă uliul asupra puilor de găină, așa cădea și el peste corăbiile turcești. Dar vezi, a greșit el numai odată, și dintr‑aceia i s‑a tras și moartea. A atacat și a dat la fund un vas, ce ducea proviant la Constantinopole pentru armata Englezului, care debarcase acolo, ca să pornească pe urmă la Crimeia, că începuse războiul cu Rusul. Când ne‑au prins, era o noapte neagră ca acuma; mergeam cu vânt bun la Samos. Din urmă venea un vas mare. După formă și iuțeală bănuiam noi că‑i o fregată străină. Goneam din toate puterile, dar la urmă tot ne‑a ajuns. — Cine sunteți voi? – ne‑a întrebat pe grecește. N‑am răspuns nimic întâia dată. Dupăce a strigat pe turcește să spunem numele vasului, căpitanul crezând că are să‑i înșele, răspunde: Medghidieh – numele corăbiei pe care o înecasem. — Medghidieh e la fund, și o să vă duceți și voi dracului după dânsa... Foc – se auzi strigând pe vasul care se apropiase mult de noi. După câteva clipe, o lumină roșie scăpără prin nouri, un bubuit răsună în urma noastră și auzirăm bine șuerul unui obus, care sburase pe deasupra capetelor. Ne‑am lungit cu burta pe punte, schimbând cârma într‑un bord, ca să fugim din drumul fregatei. Al doilea obuz izbucni în arboradă; catargul din provă trosni, prăvălindu‑se pe punte. Pânzele întinse și toate frânghiile încurcate, care căzuseră umplând puntea, ne strângeau dedesupt, fără a mai putea face vreo mișcare. Ne sbăteam ca muștele, prinse în rețeaua păianjenului când ne‑a cules Englezu. Dupăce ne‑a ținut trei zile în fiare, în fundul magaziei cu cărbuni ne‑a dat drumul, debarcându‑ne la Somas: a oprit numai pe căpitanul nostru. Tocmai după vreo zece zile am putut să mă întorc la Kassos. Mama mă plângea, crezându‑mă mort demult. Într‑o dimineață, toată escadra Engleză ancora în fața insulei noastre. O lovitură de tun a strâns tot poporul la mal ca să privească. Și, atunci, am putut vedea cu groază cum, la fregata cea mai mare, se legăna sus, în bătaia vântului, un trup omenesc, spânzurat sus tocmai la babafinca. Eră căpitanul Stavro acolo sus!... Plângeau tinerii și bătrânii, femeile și copii; tot norodul plângea și blestema pe Englez și pe toată Europa, că ei ne împinsese împotriva Turcului, și apoi tot ei ne gâtuiau acuma. A!... ce om!... ce om a fost acela!... Se spune că, atunci, când a auzit că‑i osândit la moarte prin spânzurătoare, n‑a suflat nici‑o vorbă și nici‑o lacrimă nu i‑a dat în ochi. Iar când a fost totul gata, a cerul un foc ca să‑și aprindă țigara, și el singur a dat semnalul ca să tragă ștreangul, atunci când a sfârșit de fumat, aruncându‑și mucul țigării în mare. Și Barba Gheorghe sfârși vorba, clătinând cu amărăciune din cap, pe când își lovea de tocul cismei luleaua, stânsă de mult. Căzut pe gânduri, rămase tăcut, privind la scrumul care, scuturat, sbura, spulberându‑se în bătaia vântului. Se crăpă de ziuă, vântul se potolise; numai o boare umedă mai suflă ușor în răstimpuri. Văzduhul nu se limpezise bine de negurile nopții, și ziua începuse ca să‑și ridice încet, pe furișate, genele aromite în zarea viorie la orizont, acolo unde abia se bănuea dunga înșelătoare a coastei gigantului Levant. Pluteam încet, intrând pe nesimțite între insulele acestei mări, care ne atrăgea din ce în ce în sânul ei, legănându‑ne într‑o răsuflare domoală, în măreața liniște din faptul dimineții. În stânga, într‑un fund albastru plumburiu, se înșira lanțul întrerupt și nedefinit al Cicladelor. În dreapta, pe măsură ce se ridică în falduri perdeaua de aburi aurii, se descopere verdeața lucitoare a smochinilor din Rodos. Și, înnaintea noastră, în depărtarea ștearsă, o liniuță începe a tremura în jumătatea de lumină a zorilor – e un cap al țărmului, care înnaintează în mare, păstrând de veacuri urma anticului Halicarnas. Și numai când te afli aici, plutind pe luciul mării – oglindă a infinitului – între cele două continente, pe care le poți prinde deodată cu vederea, tu, efemera vietate cugetătoare, simți fermecat, eternul ritm, măreața armonie a naturii și taina mirajului istoric al neamului omenesc. Unde sfârșește Europa și de unde începe Asia? Natura n‑a tras aici o linie despărțitoare între un continent și altul. E aci o înlănțuire între uscat și apă. O țesătură minunată de mare și pământ. Deoparte și de alta, golfuri adânci scobesc coastele întretăiate; peninsule, capuri, cari se prelungesc departe în mare și lanțuri nesfârșite de insule leagă un continent de altul, fără ca ochiul să piardă o clipă uscatul din vedere. Pare că natura a durat anume o punte de trecere de la un țărm la altul, ca să înlesnească drumul între cele două lumi. Pe puntea aceasta a trecut civilizația din lumea veche în cea nouă, și tot deacolo, în urmă, barbaria pe aceiași punte s‑a îndrumat, ca să întunece lumina care începuse abia a străluci. Și înnapoi, pe același drum, lumina, azi, se întoarce, ca să alunge întunericul lumii vechi. Și cine știe decâteori, în nesfârșita scurgere a vremii, prefacerile celor două lumi se vor mai perinda încă pe aceiași punte, de la un continent la altul..... Numai când navigi prin Archipelagul grecesc, prin acest labirint de insule, care se oglindesc în albastru străveziu al apei, înțelegi pentruce mai întâiu prin aceste locuri geniul uman s‑a încercat să înfrunte uriașa forță a mării. Desigur, prin locurile acestea, printre insulele care se văd una pe alta, în dorința de pradă, învingându‑și groaza de necunoscut, s‑a deslipit de pământul tare, pe care călca, cel dintăi îndrăzneț copil al omenirii din vârsta primelor epoci, ca să se avânte în luptă cu marea, dibuind cu stângăcie pe trunchiul vreunui copac grosolan cioplit – sâmburele minunatelor opere ale arhitecturii navale și primul pas al navigației mondiale. Dorința de pradă a creeat navigația, și, deaceia, pirateria – această spumă a mării – este veche cași navigația; ea a dat multă vreme avânt propășirii acestei arte. Argonauții, pe care îi conducea Iason în căutarea lânei de aur, nu erau, la drept vorbind, decât niște pirați, ca și Ulysse, Menelas și toți ceilalți eroi, pe care îi cântă și‑i idializează poeții antichității. Deaceia, un scriitor francez, călătorind prin locurile acestea ca să cunoască caracterul rasei și alcătuirea statului grecesc de azi, spune că marina greacă e veche cași poporul grecesc, „căci prima dată când această națiune s‑a făcut cunoscută lumii a fost atunci când a plecat, cu vasele pe care le avea, ca să jefuiască cetatea Troia. Cu drept cuvânt s‑a zis că adevăratul erou al Greciei nu‑i aprigul Achile, care nu știe decât să iubească, să urască, să plângă și să lupte. Achile este un om de uscat, crescut departe de mare; Achile are cugetul curat, e un suflet drept, el nu știe să chibzuiască nimic cu șiretenie; Achile n‑a câștigat nimic prin războiul Troian, decât doar moartea și nemurirea; Achile este numai pe jumătate Grec!... Grecia întreagă e încarnată în insularul Ulysse, care știe să navigheze și să mintă, care precupețește și iubirea și nenorocirea, care, înnainte de a ucide pe pețitori, sfătuește pe soția sa ca să le ceară daruri bogate. Ulysse este eroul marinar, negustor și înșelător...”. 1908 August ÎN CRETA [ modifică ] De eri plutim încet, abia mișcându‑ne, pe o mare ca de untdelemn. Zadarnic așteptăm din cotrova măcar o adiere de vânt răcoritor. E așa de cald, că marea doarme moleșită, fără să mai respire parcă. Ne dor și ochii și capul de‑atâta lumină orbitoare. Razele soarelui de foc străpung țesătura pânzei sub care voim să ne umbrim; ard și moae smoala dintre scândurile punții înfierbântate. Fumul, scăpat în răstimpuri din gura coșului, se înnalță drept în sus și rămâne mult așa, atârnat în văzduh, plutind ca niște nourași alburii de spumă. Vre‑o câțiva marsuini ne urmăresc, cerșindu‑ne mâncarea; în salturi nebunești, se afundă și apar, făcând mereu la tumbe, întocmai cum se iau copii de țigani în urma trăsurilor pe drum. O pasăre de mare, ce ne urmărea de mult în legănatul ei domol prin aer, se lasă obosită pe capătul unei vergi, fâlfâind ușor aripele albe desfăcute. Uscatul trebue să fie pe aproape. Spre miazăzi, printre nourii albi ca niște grămezi de scamă deslânată, începe a sclipi în bataea soarelui o pată cu străluciri de sidef. Acolo, în zarea aceia, a crescut tunătorul Zeus, adunătorul de nouri, părintele zeilor și al oamenilor, care, torcând destinele muritorilor, împărția tuturora și bunurile și relele. E vârful, veșnic albit de zăpadă, al muntelui Ida. Pământul Cretei începe a se zări. Insula aceasta, cea mai mare din Archipelag, așezată aproape la aceiași depărtare de Europa, Asia și Africa, forma punctul de legătură între cele trei continente și centrul lumii vechi. Istoria Cretei este încă necunoscută. Descoperile de mare preț, care se fac acum în insulă, la Festos și Knosos, dau mult de lucru archeologilor; se găsesc aici urmele unei civilizații foarte vechi, de aproape patru mii de ani. De curând s‑au început lucrările pentru descoperirile palatelor înțeleptului Minos, eroul Cretei, care a trăit cu vreo câteva veacuri înnaintea războiului troian; el este regele primului stat grecesc, despre care amintește istoria antică. Insula Creta, așezată în mijlocul Mediteranei, în calea marilor migrații, la încrucișarea largilor drumuri de apă, între Egipet și Fenicia, cari i‑au înlesnit civilizația, trebue socotită ca primul leagăn al Helenismului. Țărmurile prăpăstioase, cu stânci dințate, încep a se desfășura înaintea noastră. Un lanț de munți cu piscurile albite tae insula în lungime. Prin limpezimea aerului se zăresc, până în fundul văilor adânci, livezile de măslini, ca niște pete verzi pe fundul cafeniu al pământului pietros, sterp, ars de fierbințeala prea mare a soarelui. La poale se văd, în felurite chipuri, grămezi de pietre roșii, albe și vinete, – sfărămăturile stâncilor, rostogolite de vremuri în mare. Ne îndreptăm încet în spre intrarea băei Suda. Un port natural, sigur, apărat de vânturi și atât de larg, că ar putea adăposti o flotă uriașă în sânul său. Se mai recunosc și azi urmele puterii venețiane; pe o mică insulă ca un bloc de piatră, desprinsă de coasta muntelui și aruncată mai departe în apă, se vede ruina zidurilor crenelate ale unui fort, care păzea intrarea în bae. Printre dărâmături se mai deosebește încă placa de piatră, cu sculptura leului înnaripat al mândriei Veneții, care stăpânea odată, ca regină a mării, insulele întregului Levant. În fundul golfului strălucesc două bastimente de războiu: unul francez și altul italian. Ancorăm lângă cel francez, care își poartă numele scris la pupă cu litere aurite: Condor , – un mic crucișător. De‑acum câți‑va ani, din timpul războiului greco‑turc, marile Puteri Europene au debarcat trupe, ocupând insula, având în totdeauna și câteva bastimente staționare în apele cretane. Marinarii se înșiră la front pe punte, corniștii sună onorul, și ne schimbăm saluturile, obișnuite la întâlnirea vaselor de războiu, reprezentantele statelor a căror culori le poartă. Vizitele de ceremonie se țin lanț. Bărcile cele mai frumoase, balinierile albe, lustruite, sunt lăsate la apă; marinarii cei mai chipeși, aleși pe sprinceană, lopătează în cadență desăvârșită; – e întotdeauna, în asemene împrejurări, un prilej de întrecere între națiuni. Comandantul francez, un bătrân hazliu, ne întreabă, surâzând, dacă nu cumva am sosit și noi, ca să protejăm pe mândrii strănepoți ai vechilor Eleni, pentru a nu fi masacrați de barbarii Otomani? Și, la plecare, roagă pe comandantul nostru ca să felicite pe profesorii de limba franceză din România pentru modul strălucit cu care știu să învețe pe Români să vorbească franțuzește. Toți așteptăm cu nerăbdare ora de bae, ca să ne răcorim în apa mării care, în golful acesta, e calmă ca apa unui lac E atâta limpezime, că se zărește fundul ca printr‑o sticlă albastră‑străvezie. Abia ne aruncăm în apă, câțiva înnotători mai îndrăzneți se îndreaptă în spre larg și deodată izbucnesc o mulțime de strigăte desperate pe vasele străine. Ne zăpăcește zgomotul, și nu putem pricepe ce s‑a întâmplat deodată. Simțim că un pericol ne amenință, fără să știm din care parte vine. Cuprinși de groază, cei care se găsesc în apă, se grăbesc, înnotând din răsputeri să ajungă la vas, să prindă cu mâna ceva, cătând astfel scăparea. Iar cei rămași la bord, crezând că se înneacă vre‑un om, sar repede în bărci, fără să știe în care parte să alerge în ajutor. „Guardate!... Pesce‑cane!... Guarda!... Le requin!... Le‑tigre de mer!...” – strigătele acestea, repetate de‑atâtea glasuri, se deosebesc din sgomotul care crește din ce în ce. Vreo‑două bărci, mânate la disperare, sboară ca să culeagă din apă pe cei rămași în urmă. O barcă a vasului francez ajunge cea dintăi și ia vreo trei de‑ai noștri. Un ofițer francez ne lămurește că un requin, care se înfruptase cu carne omenească, înghițând un marinar englez, stă de câteva zile la pândă, așteptând vânatul ce trebuia să‑i pice de la vre‑unul din vasele ancorate în bae. Ne descrie groaza și dușmănia ce o au marinarii francezi împotriva acestei hrăpărețe dihănii de apă, care e așa de puternică, că numai cu o lovitură de coadă poate omorî un om. De cîte ori apare requinul în rada unde se află ancorată o escadră, se dă de știre la toate vasele și uneori se trage ca alarmă un foc de tun. Când aripele nopții începură a înnegri zarea, marinarii, obișnuiți a se culcă devreme, începură să‑și pregătească culcușurile afară pe punte, sub cerul liber. Înnăuntru căldura era chinuitoare. O noapte senină și caldă se lasă din ce în ce, adormind pe nesimțite golful acesta adânc și tăcut, cu apa lui leneșă, umbrită în spre țărm într‑o culoare albastră închisă, ca siniala. În bruma argintie, ce cade cu încetul peste pământ și apă, nimic nu se mai mișcă; la mal, se simte numai un șopot tremurător de unde: e jocul înșelătoarei mări, care mângâe și sărută luciul pietrei, rozând fără încetare țărmul stâncos și prăbușit. Departe, la intrare, se desemnează pe cer conturul fortului venețian; câteva stele, sclipind răslețe, par niște candele aprinse pe ruina zidirilor străvechi. O pată neagră umbrește coasta sură a muntelui pleșuv; e o pădure de măslini, care se întinde până devale. Și din‑tr‑acolo vine până la noi o adiere slabă, un suflu de răcoare, ca alintarea blândă a unei mâni ușoare, nevăzute. În noaptea asta nu‑i chip să adorm devreme. Mă plimb singur pe punte. Aud vorbă la proră. Un grup de marinari, culcați, fără să doarmă, se află strânși în jurul lui Barba Gheorghe, bătrânul nostru pilot, ce pare că înșiră o poveste frumoasă de demult. Mă apropii, pe ascuns, și trag cu urechea să prind și eu un capăt din firul povestirii. „...și plângea și se văita toată lumea din Atena, că iar venise rândul ca să plătească birul cătră regele din Creta. În fiecare an, pleca o corabie mare, regească, și ducea acolo șapte băeți și șapte fete, tot ce eră mai frumos în Atena, și înnapoi nu‑i mai întorcea, că îi mânca Minotaurul, pe care regele din Creta îl ținea închis într‑un palat și îl hrănea cu carne de om. Atunci se ridică Tezeu, cel frumos și viteaz, zicând că el are să meargă să ducă de data asta corabia la Creta. Părinții lui plângeau și nu‑l lăsau să plece. Dar el n‑a vrut să‑i asculte. Și, când a fost să plece corabia regească, și‑a ridicat pânzele negre, în semn că duce birul cel de moarte. Dar regele cel bătrân, tatăl lui Tezeu, a zis: Fiule, dacă vei izbuti să scapi și tu cu viață, să ridici de departe pânzele cele albe, ca să știu eu și țara mea întreagă minunea ce s‑a întâmplat. După o săptămână de drum, corabia a ancorat aici, la Suda, unde ne aflăm noi. Tezeu, care era tot așa de voinic pe uscat ca și pe apă, era și frumos ca un înger. Ce‑a făcut, ce‑a dres, că Ariana, fata regelui din Creta, s‑a amorezat nebună de el. Era acolo un palat, care se chemă Labirint, cu mii și mii de odăi; așa de încurcat era, că cine apuca să intre se rătăcea și înnapoi nu mai putea să iasă; soarele nu‑l mai vedea și acolo îi putrezeau ciolanele. Dar Tezeu nu s‑a rătăcit, că Ariana i‑a dat pe ascuns un ghem de ață; și cu cât el mergea și s‑afunda în palat, tot desfăcea firul în urma lui, ca să știe pe unde să se întoarcă. C‑o singură tăetură de sabie a retezat capul Minotaurului, care era spaima Atenei. Apoi s‑a îmbarcat în corabia lui și a reluat drumul spre Atena. Și, de bucurie mare, el a uitat ce i‑a vorbit taică‑său, ca să‑și ridice pânzele albe la corabie. Și bătrânul stă pe mal la Pireea și se uită în zare; aștepta mereu corabia, care nu mai venea și el plângea și ziua și noaptea. Numai iacă într‑o zi răsare în larg o corabie frumoasă. Toată lumea a cunoscut‑o că‑i corabia regească, dar nimeni nu îndrăzni să zică ceva de teamă că se vedeau bine pândele cele negre, umflate în vânt. Și regele bătrân începu să se vaite că i‑a murit feciorul cel mai viteaz din toți. Așa durere i‑a strâns inima, că și‑a făcut seama și s‑a aruncat depe stâncă în mare”.... Așa povestea Barba Gheorghe legendele elenice, în nopțile cu lună, când ne aflam ancorați în dreptul insulelor al căror istoric îl știa pe dinafară. Întreaga mitologie care îmi chinuise tinerețea celor mai frumoși ani de liceu cu traducerea încurcatelor texte grecești, o auziam acum sub forma unui basm naiv și plin de farmec, din gura acestui bătrân corăbier, care nu învățase nici să se iscălească. O auzise și el, la rândul lui, din gura celor mai bătrâni, la casa părintească, sau pe puntea corăbiei, la piciorul catargului, în nopți potolite și senine, pe când aștepta vântul ca să sufle pânza, să‑l ducă în drumul lui pe apă, printre insulele locuite, odată ca niciodată, de zei și de zeițe. Înnainte de a sfârși bătrânul povestirea, o parte dintre marinari adormise. Îi furase pe nesimțite somnul, căci multora li se părea povestea, care‑o ascultaseră acum, asemenea cu cele care le știau din satul lor, de‑acasă. Nu se vorbea oare de acelaș Făt‑Frumos, viteaz și minunat, care se ducea să ucidă balaurul, închis într‑un palat departe?... Când asculți legendele mitice, astfel povestite, poți înțelege mai bine ca oricând ce legătură strânsă au cu basmele, cari au legănat pretutindeni copilăria nu numai a popoarelor de aceiași origină, ci a tuturor raselor omenești. Căci toate au aceiași rădăcină, și din unul și acelaș izvor s‑au adăpat. Explicarea naivă a forțelor oarbe ale naturii, plăzmuirile unor minți copilărești, fapte întâmplate odată, propagate din gură în gură, schimbându‑se și împodobindu‑se în felurite chipuri în lungă curgere a vremii, au trecut de la un trib la altul, de la un popor la altul, dintr‑o religie în alta. Dincolo de istoria scrisă este istoria legendară; în formă primitivă, aceasta e adevărat introducere în istoria pe care‑o învățăm. Oricât de încâlcită i‑ar fi limba, trebue să ajungem a o înțelege. Cu drept cuvânt s‑a zis că senzul fiecărei legende este închis ca sâmburile în inima fructului. Din acest grăunte prețios a încolțit istoria, teologia, filozofia și literatura. Toate popoarele au istoria lor legendară; dar nici una nu este mai bogată și mai luminoasă ca a Greciei. Fantazia elenică a împletit cu o măestrie magică faptele omenești, eroice și divine, religia și patriotismul, zeii și oamenii într‑o țesătură, fermecător colorată, pe care nu o poți destrăma ca să‑i prinzi capătul firului de adevăr dintru început. Poporul acesta, care a învățat la vechea școală a orientului, a împrumutat aproape totul; chiar și religia a luat‑o din acelaș tezaur a lumii semite, de‑acolo de unde s‑au furnizat, întotdeauna, religii, pentru cea mai mare parte a omenirii. Se știe bine azi că blonda Afrodita, pe care Grecii o cântau, născută din spuma mării Egee, a fost adusă de cătră negustorii Fenicieni, odată cu marfa pe care o cărau cu bărcile lor negre, călăfătuite. Grecii, coborându‑se din susul Europei barbare în jos spre Asia, demult civilizată, au avut darul de a îmbrăca într‑o formă neperitoare fondul împrutat de la bătrânii lor vecini. Și, dacă Semiților li se datorește ideea religioasă, Grecilor trebue să le aparțină ideea frumosului . În zadar mă încercam să adorm. Luna îmi bătea drept În față. O lună albă, palidă, rătăcind de‑asupra mării pustii. În nopți asemenea luminate, natura se înfățoșează adesea în forme ciudate și plină de mistere. În jocul de umbre și lumini, întregul șir de oameni culcați aici pe punte, pare un rând de cadavre, întinse cu fața înspre lună; iar frânghiile de cânepă groasă, în pulberea care scântee ca în poveste, par împletite în sârmă de argint. Ași vrea să văd ruinele palatelor lui Minos sub magica lumină a lunei, ce dă fiori și aprinde închipuirea. Ce limbă trebue să‑ți vorbească în taină acele sfărămături de pietre, țănduri rămase ca mărturie încă din splendoarea unei lumi, ce strălucea acum atâtea veacuri. Mă gândesc la o noapte în portul acesta acuma patru mii de ani în urmă. Desigur, aceiași lună ca și azi, cu lumina ei rece și albă, îmbrățișa golful acesta tăcut; aceiași apă clară, albastră, ce roade cu răbdare aceiași piatră lucie a țărmului stâncos. Muntele trebue să fi fost puțin mai verde, ca în vremea tinereții; acum pe alocurea‑i albit, sau e pleșuv de tot. Și cerul, și muntele și apa – aceiași au rămas; dar câte generații s‑au perindat pe‑aicea în scurgerea vremii de patruzeci de veacuri. Acelaș decor, pe‑aceiași scenă... numai artiștii s‑au schimbat. Dar joacă aproape aceiași piesă... e Drama omenirii , ce se repetă mereu și pretutindeni, cu mici schimbări în text. Foarte târziu am adormit, furat de vraja lunei. Și în somn mi se părea că aud, ca un ecou, crâmpeile de versuri ce‑mi da odată aripi închipuirii în anii tinereței: „Ne vom întoarce în Creta mândră cu Tezeu, Vom mângâia pe Neobea. Vom deslega pe Prometeu”... A doua zi avem voe să debarcăm pe insulă. Mergeam să vizităm portul Caneea. La debarcader ne așteaptă o armată întreagă de agenți și furnizori. Toate aceste paseri de pradă roiau de eri în jurul vasului nostru. Acum avea să se încingă lupta decisivă între dânșii... din care acei ieșiți victorioși trebuiau să ne apuce în ghiare. Strigă, se înjură, se îmbrâncesc, ca să ne arate actele și recomandațiile de la celelalte vase de războiu, pe care le‑au servit. „Mosio!... Amico!... Caromio!... Vieni!”... – și lupta se mărginește în urmă la două tabere vrăjmașe: birjari de‑o parte, stăpânii măgarilor de închiriat de cealaltă parte. Unii căutau să ne arate că este mai bine să mergem cu trăsura, iar alții că‑i mai plăcut să mergem pe măgari. Tabăra birjarilor a ieșit victorioasă. Dar lupta nu s‑a terminat aici; a continuat încă în sânul acestei taberi, căci fiecare își lăuda trăsura, și toți se concurau în prețuri. Deodată, unul se hotărăște și, numai de ambiție, vrea să ne ducă fără să primească un ban. Acelaș lucru îl repetă cu toții. Ne suim într‑un landou imens, ca arca bătrânului Noe. Cu toată ambiția însă, când am ajuns la Caneea, birjarul nu s‑a mulțumit cu cei opt lei pe care i‑am dat. O șosea lungă de câțiva kilometri, acoperită cu o saltea groasă de praf, leagă baia Suda cu portul Caneea. Trecem printre livezi de măslini palizi, cu frunzele albite de praf. Gardurile sunt întocmite din cactoși pitici și țepoși. E o căldură nesuferită. Iarba pe margini e pârlită ca după urma unui foc. Barba Gheorghe, pe care l‑am luat cu noi ca talmaciu, ne spune că a suflat libasu – vântul ferbinte din Libia – care arde tot în drumul său. Livezile de măslini erau pe aici mai dese, dar, când s‑a început războiul, Grecii au tăiat măslinii din livezile Turcilor și Turcii au tăiat măslinii Grecilor. Acuma și unii și alții suferă la fel. Ne oprim în centru. Case vechi de piatră și de lemn, mici și mari, de toată măsura, fără ordine și stil; un amestec de coperișuri turtite; pe sus, cerdacuri largi turcești, pentru uscatul rufelor la soare. Câteva străzi mai largi încadrează portul vechiu, încolo ulicioare întortochiate, pietruite cu bolovani colțuroși, înfierbântați de arșița soarelui. Același orient strălucitor și sărăcăcios în murdăria lui neperitoare, sub azurul transparent al cerului totdeauna albastru și luminos... Decând Puterile Europene au debarcat trupe în insulă și culorile celor cinci steaguri, înșirate pe zidurile cetățuei, se văd fluturând în aer, orașul e‑ntr‑o sărbătoare continuă, având înfățișarea unui bâlciu permanent. Toate s‑au însuflețit deodată: prăvăliile, cârciumele, cafenelele gem de lume, negustorii fac afaceri bune; bande de lăutari, o capelă de dame de Galiția, o panoramă, distracție americană, un mic circ și felurite alte petreceri desfătează pe cele câte‑va mii de soldați străini, cari au soldele îndoit de mari, ca în colonii, sau în timp de campanie. Sunt sigur că înnainte de războiul Greco‑Turc viața aici trebue să fi fost cu mult mai tristă și monotonă. Venirea trupelor a fost ca o binefacere neașteptată – căderea unei mane cerești în Insula asta săracă și amorțită. Armata aceasta combinată a ocupat insula pentru a împedica încăerările dintre Turci și Greci. E drept că în insulă este o liniște desăvârșită; încăerările care se mai repetă zilnic, au loc numai între soldații diferitelor naționalități. Deaceia, localurile de petreceri sunt împărțite pe națiuni; acolo unde intră Italienii nu poate intră niciun Francez; de câte ori se întâlnesc în acelaș loc, se iau la bătaie. Învârtindu‑ne prin oraș, dăm de‑o casă mai răsărită, albă, curată. E palatul prințului Gheorghe, guvernatorul Cretei. Departe de‑a avea înfățișare de palat, samănă mai mult cu o casă a unui arendaș de la țară. E mai curată însă decât cele din jurul ei; pare văruită proaspăt, ca înainte de sărbători. Un domn cărunt, în haine cenușii, care ne pândește de câteva minute, se îndreaptă spre noi, când se încredințează că vorbim românește, ni se prezintă, scoțându‑și cartea de vizită: I. G. ... întroducător la curtea A. S. Prințului Gheorghe. Naționalitate nedefinită, tipul Levantinului; vorbește șapte limbi, știe românește, căci a făcut comerț de grâne pe Dunăre. Vizităm palatul. Foarte simplu: camere mici, văruite, curate; gospodărie de țară. Divanuri joase, orientale; pe păreți – scoarțe și portretele libertății elene, înconjurate cu arme vechi; șușanele lungi, iartagane turcești și pistoale încrustate în sidef și argint. Când am ajuns în cea din urmă cameră, întroducătorul a bătut într‑o ușă: „Ema! Ema!... vino, că au sosit niște domni din România!. O femee brună, cu urme încă de frumuseță, apăru. Părea foarte mișcată la vederea noastră; poate că‑i redeșteptase amintiri duioase, căci repeta aceleași cuvinte, cu ochii înnotând în lacrimi: „România!... România!... săraca România!... ce viață!... ce viață!...” Prințul Gheorghe stă mai mult în străinătate decât în insulă. În fața palatului e corpul de gardă. La ieșire, admirăm un grup din jandarmeria cretană, care este instruită de ofițerii italieni în felul vestiților carabinieri, spaima Italiei de Sud. N‑am văzut nicăeri o rasă de oameni mai frumoși ca în munții Cretei. O înfățișare mândră, impunătoare; oacheși, bronzați și svelți în costumul lor pitoresc. Jandarmii au uniforma apropiată de portul național: un ilic scurt, înflorit în cusături de arniciu și sutaș, cu nasturi mărunți de metal, șalvari scurți până deasupra genunchilor goi, jambiere de piele neagră. Peste mijloc se încing cu brâu lat și în loc de chipiu sau cască au o căciulită neagră, aplecată pe urechea dreaptă. Dealtfel, costumul național, chiar fustanela pe care Grecii o cântă atât de mult, este împrumutată de la Albanezi și Turci. Ne întoarcem iar pe străzile împestrițate de furnicarul multicolor al uniformelor militare. Peste tot o viață veselă, sgomotoasă: sărbătoarea lată a marinarului pe uscat. Prieteniile se leagă repede aici. Din mers, în timpul când trecem pe lângă o movilă uriașă de pepeni, aud într‑un cerc de marinari italieni și români: „Haide... frateli, să mangeamo uno pepene verde”.... Ne așezăm la masa unei cafenele turcești. În mijlocul acestui haus asurzitor, câțiva Turci stau la umbră, tăcuți și gravi, trăgând din când în când prin tuburile încolăcite fumul rece al narghilelelor. Intru în vorbă cu un bătrân, care îmi spune cu părere de rău că ceeace vede acum în insulă nu‑i place. Are de gând să plece în Turcia. Dealtmintrelea, cea mai mare parte din populara otomană vinde pământul și emigrează în Asia mică. Nu pot suferi Turcii să se vadă stăpâniți de alții. E umilitor!... Popor de războinici, cuceritori, care în totdeauna au fost deprinși de a fi stăpânitori... Ei se retrag de bunăvoe din toate țările pe care le pierd. Îmi aduc aminte de ceea ce‑mi spunea unul din prefecții iubiți, pe care i‑a avut Dobrogea. Pleca în județ cu pachete de cutii de tutun bectimis , ca să le dea Turcilor, cei mai buni cetățeni ai Dobrogei. Cu toate acestea, cea mai mare parte au vândut pământurile pe nimic și au plecat. Unii, care au și până acum proprietăți, vin odată pe an în țară, încasează arenda pământului și se întorc iarăș în Turcia. Toate berăriile și cafenelele sunt pline; Grecii, dacă nu joacă, table, cărți, sau domino, cetesc jurnale și vorbesc, vorbesc fără să mai sfârșească. De dimineață și până seară stau toți la umbră, în jurul meselor, și discută politică grecească – această hrană zilnică le este servită pe un preț eftin de cătră gazetele ateniane, aduse cu vapoarele poștale de la Pireu. Nu vezi pe nimeni muncind. Ce meserie vor fi având toți acești oameni, care se agită, vorbesc în gura mare, se ceartă, strigă, se amenință cu ochii tulburi de mânie, cu buzele tremurătoare, apoi se potolesc să înceapă a doua zi, la aceiași cafenea, în jurul aceleiași mese, cu puteri noi, cu aceiași aprindere, discuția întreruptă cu o zi mai înainte. La fiecare pas întâlnești trăsăturile caracteristice ale acestei rase de sud: vie, nervoasă, uscată, geloasă, egoistă, nedisciplinată și explozibilă ca o torpilă de fulmicoton uscat. Un ofițer francez, pe care îl cunoscusem cu o zi mai înnainte la vaporul nostru, ne conduce la o berărie mai bună. Abia ne așezăm la umbra unui platan bătrân, și o bandă de lăutari greci începe să ne încânte cu Valurile Dunărei ; ne cunoscuse că suntem Români. Înnăuntru, pe un părete, văd portretul lui Byron, așezat între Canaris și Miaulis. Patronul, un grec vioiu și zvelt, cu o teribilă pereche de musteți cărunte, răsucite în sus, îmi lămurește într‑o românească stricată că acesta a fost un mare erou palicar al independenții elenice. Și, când îl întreb dacă a fost Grec, îmi răspunde că Byron a venit de la Englitera, dar că familia lui era originară din Grecia și stabilită de multă vreme la Londra, unde făcuse avere mare. Când s‑a început războiul, el a venit să lupte pentru patria strămoșilor săi. Credința asta o au foarte mulți Greci. Mă gândesc la viața plină de vijelii a nefericitului poet.. Bogat, nobil, dintr‑o veche familie de pairi, descendenți din Stuarzi, dupăce uimește Europa cu puterea geniului său și scandalizează Anglia cu nebunia aventurilor sale, vine în Grecia, ca să‑și cucerească și gloria de războinic, pe care n‑avea prilejul să o poată găsi în patria lui. Înarmează un vas de războiu pe cheltuiala sa și debarcă în mijlocul acelui viespar de intrigi și patimi omenești, care se deslănțuiau între șefii conducători ai insurecției grecești. Moartea l‑a surprins prea curând, încât n‑a avut vreme să descrie, dar ne putem ușor închipui ce a simțit acest om, care văzuse de la distanță lupta eroilor eleni, prin prisma sa poetică, din celălalt capăt al Europei. Cum s‑o fi simțit oare acest nobil orgolios și rafinat în mijlocul bandelor armate, care făceau piraterii și jafuri, între oameni barbari, lacomi și cruzi, fără ordine și disciplină, conduși de șefi rivali și geloși, cari se mâncau între ei!... Ruinat, amăgit, și desperat, moare la Missolonghi, bolnav de friguri de baltă. În multe case din Grecia se găsește portretul său. Domnișoarele de pension și azi îl mai visează, desemnându‑i chipul care era, se zice, de o frumusețe răpitoare. Dar... vremurile romantice au apus și, demult, s‑a stins rasa poeților filoeleni, care se exaltau, cântând lupta eroică a copiilor Heladei, sub ochii bătrânei Europe, electrizată o clipă numai... Lăutarii greci, voind să ne facă plăcere, încep un cântec popular din Creta, în care se vorbește și despre România! Barba Gheorghe se năcăjește să mi‑l traducă, și eu mă încerc să‑l notez. E vorba de vitejiile unui Cretan, pe care îl cheamă Nauos , mai mult bandit decât haiduc: Veniți, voinicii mei copii, Veniți cu mine, scumpi copii, Ca să vă dau și aur Și haine strălucite. Inimi de oțel să aveți în piept, Ca fierul picioarele tari să vă fie. Cât alții merg o săptămână. Voi într‑o zi să faceți drumul Până la casa cea frumoasă A lui Barba Nicola cel bogat. Intrați fără de teamă Și năvăliți deodată, Că abia acum s‑a întors Din țara Valahiei bogată, De unde‑și cară banii Cei scumpi și sunători. Argint și aur românesc, Strălucitor șl greu, Luați și sânul vi‑l umpleți, Apoi în cinstea lui să bem, Voinicii mei copii... Ofițerul francez de lângă mine, căruia îi traduc înțelesul cântecului, începe să‑mi descrie populația insulei, căci el se află mai de mult aici și cunoaște foarte bine chestia cretană. Starea politică – începu el, – în care se găsește azi insula, având trupele străine debarcate, este singura stare fericită a Cretei. Insula asta nu poate trăi formând singură un stat modern, independent; are nevoe de un epitrop, căci îi lipsesc și banii și mintea. E o țara săracă, cu puțină agricultură, de care Grecii au fugit întotdeauna; cu livezi de măslini și puțină vie. O populație, de felul ei leneșă, ajunsă din cauza frământărilor într‑o stare de sărăcie și dezordine, încât a pierdut cu totul însușirile necesare pentru a se hrăni din propria sa muncă. Nimeni nu mai vrea să muncească. Comitetele și Grecii bogați, răspândiți prin toate porturile lumii și căror nu li se poate nega sentimentul patriotic, se îngrijesc de hrana Cretanilor. Meseria de revoluționar grec este încă destul de bună și îndeajuns plătită. „Grecii întotdeauna au avut în cel mai înnalt grad sentimentul libertății și o nespusă oroare de ascultare și disciplină. Cu drept cuvânt s‑a spus că pe fața globului nu se găsește un popor mai nedisciplinat. Națiunea asta a fost totdeauna despărțită în stătișoare deosebite, care se certau între ele. Munții populați de bandiți și mările de pirați. Cu asemenea elemente este foarte greu a se constitui și menține azi un mic stat modern, independent. Unirea cu Grecia nu i‑ar face pe Cretani mai fericiți și mai bogați. Ar însemnă numai că și Cretanii să pue umărul, ca să înpingă carul statului grecesc, care se mișcă așâ de încet și cu atâta greutate. S‑ar folosi de unire numai o pătură mică de politiciani de meserie, care și‑ar împărți slujbele, noi creiate. Unirea o cer toți aceștia, pe cari îi vezi aici în jurul meselor cafenelei și cari, enervați de atâta așteptare, se ceartă la jocul de table și devorează zilnic jurnalele de la Atena. Crede‑mă, de când sunt aici, m‑am convins că acestei populații îi trebue numai decât un stăpân. Cretanii ar trebui să‑i întrebe pe Malteji dece au părăsit lupta pentru unirea cu Italia, și cum s‑a transformat într‑o grădină bogată acea insulă stâncoasă și stearpă.... Singura soluție bună – cea mai de spirit și cea mai nimerită – a dat‑o un scriitor francez, care a făcut o anchetă în insulă, după războiul greco‑turc: Prințul Gheorghe, guvernatorul insulei, să se însoare cu zestrea fetei unui miliardar american. Atunci s‑ar putea exploata resursele insulei, s‑ar face bănci, credite, lucrări de utilitate... Liniștea, progresul și fericirea Cretanilor ar fi asigurate, și această insulă s‑ar transforma cu timpul într‑un paradis terestru”. 1908 August DELA RODOS LA KALIMNO. [ modifică ] Abia aruncasem ancora în fața ruinilor colosului din Rodos, când se zări jucând pe valuri o barcă lucitoare, la pupa căreia flutură steagul roș cu semiluna albă la mijloc. Căpitanul de port făcea vizita cuvenită unui vapor de războiu pentru a ne saluta de bună venire. Era un bătrân frumos, falnic, ras proaspăt, cu mustățile sure răsucite, în mare ținută de ceremonie, cu fesul roș aprins. Când s‑a apropiat, am putut deosebi mai bine amănuntele îmbrăcămintei: redingota de marină avea piepții brodați cu înflorituri în fir de aur; câteva decorații, medjidii și osmanii, înșirate în stânga în dreptul inimii; epoleți bogați pe umeri; mânecele cercuite de galoane late; dar... fără cravată!... Întotdeauna m‑a minunat înfățoșarea dureros de ridicolă ce o dă unei ținute grave lipsa cravatei, a acestei bucățele de cârpă răsucită în felurite chipuri, pe care gustul modern ne‑o impune la gât pentru ascunderea nasturelui de la gulerul cămașei. Nu știu dacă turcul uitase din grabă să‑și pună cravată, dacă o pierduse pe drum, sau găsise că‑i de prisos acest amănunt al îmbrăcămintei europene. Mai văzusem altădată un ofițer turc în mare ținută, muiat tot în fir de aur, dar încălțat cu papuci‑imenii și în ciorapi albi. Dupăce turcul își sfârși din capul scării discursul pregătit într‑o franțuzească stâlcită, ofițerul de quart îi spuse că venim din Alexandria. La auzul acestui nume turcul se repezi înspăimântat în jos pe scări, ștergându‑și mâna cu poalele redingotei. Pardon!... pardon!... Ioc hacânâz!... și se îndepărtă pierzându‑se în scuze. În zadar ne‑au fost toate stăruințele; guvernul turcesc hotărâse carantină de zece zile pentru toate vasele care veneau din Egipet. E drept că în Alexandria și Cairo erau pe atunci de la zece la cincisprezece cazuri de ciumă pe zi. Dar boala se încuibase mai mult în populația arabă și europenii trăiau aproape fără frică în mijlocul ciumei. Hotărât, trebuia să facem carantină. N‑aveam voe să debarcăm pe insulă. Orice comunicație cu pământul era întreruptă. Provizia de hrană ni se lăsă pe scara vaporului, iar banii îi aruncam într‑o cutie de tablă cu acid fenic, care ni se întindea prinsă în vârful unei prăjini lungi. Depe puntea vasului nostru, privim insula aceasta care păstrează încă urmele bogăției și frumuseței de altă dată. Natura îmbelșugată a acestui pământ binecuvântat n‑a putut fi încă secătuită de lăcomia și nesocotința omenească. În aerul curat și limpede care tremură în zare, sub cerul senin și fără pată, Rodos apare ca o grădină fermecător alcătuită răsărind ca prin minune din adâncul sânului acestei mări care lucește veșnic într‑un albastru clar deschis și dulce. Te farmecă bogăția de culori îmbinate într‑un imens amfiteatru, care se ridică de jos de pe oglinda netedă a mării înnălțăndu‑se spre bolta cerească cu vârful de piramidă, albit și stâncos, al muntelui Ataleyrion. Casele albe lucesc în verdeața frunzișului, și în fiecare parte ochiul deosebește un altfel de verde după neamul copacilor sădiți, – de la verdele palid deschis al umiliților măslini până la verdele viu și tare al mândrilor stejari. Bisericile creștine, prefăcute în moschee musulmane, își ridică vârfurile ascuțite ale minaretelor printre chiparoșii înnalți, înșirați în rânduri. Prin văi adânci umbresc platanii cu frunza lată și smochinii încărcați cu roade. Pretutindenea buchete de mirt, rodii și portocale. Insula această bogată, așezată într‑o minunată poziție maritimă și militară ajunsese odată cheia întregului Archipelag. Locuitorii ei aveau faima celor mai iscusiți marinari ai lumii elenice, sămănase colonii pe toate coastele Mediteranei și populase pe vremuri insulele Baleare. Rodos avea două porturi minunate, școli vestite și un comerț înfloritor; senatul insulei ajunsese a alcătui legi de Drept comercial și maritim. Și azi se mai văd urmele vechei civilizații, resturi de fortificații și cheiul de piatră în capul căruia se cunoaște sfărmăturile colosului din Rodos. Vestitul Chares di Lindos a lucrat doisprezeci ani la statuia uriașă a lui Helios, zeul protector al insulei. Colosul înnalt de 32 metri, care se ridică la intrarea portului, era socotit ca una dintre cele șapte minuni ale lumii. Împăratul Comod a pus să se schimbe capul colosului pentru a fi chipul său în locul zeului Helios. Un cutremur de pământ a rostogolit colosul, și sfărmăturile, vândute unui evreu, se zice, că au fost încărcate pentru a fi transportate de cătră o mie de cămile. În ruinele zidirilor au rămas încă sculpturi de cruci și arme de pe vremea rătăcitorilor cavaleri ai sfântului Ioan din Ierusalim. Alungați de urgia musulmana din locurile sfinte, ei s‑au așezat aici în insula aceasta bogată, care era și cea mai apropiată pradă a corsarilor musulmani. Fortificații minunate îi apărau împotriva atacurilor năvălitorilor, dar după un asediu groaznic de șase luni, sunt sdrobiți de Suleman. Și de‑atunci, de când cavalerii au fugit așezându‑se în Malta, s‑a îngropat sub dărâmăturile cetății și viitorul insulei Rodos. După vegetația orientală și înfățișarea solului, insula aceasta apare ca o prelungire a Asiei, un post înaintat al vechiului continent. Când privești lanțurile insulelor Ionice, înșirate între cele două țărmuri, recunoști că nu pot fi decât o continuare a coastelor, rămășiți din uscat, vârfurile munților înnecați ai unui continent care se întindea într‑o epocă îndepărtată între Grecia și Africa. De aceia și legendele elenice amintesc despre prima populație mititică a insulelor că s‑ar fi pierdut înnecată de revărsarea apelor și, pe urmă, Helios a creat alt neam de oameni cu care a populat insulele mării Egee. Dela sud apare în zarea luminoasă un vapor mare, alb, strălucitor. Se apropie încet, maestos, de port, tăind lin apa brăzdată în linii lungi argintate. Totul se restrânge ca într‑o oglindă de Veneția. E un vapor militar sau un pachebot ? Trece pe‑aproape de noi. Se zăresc uniforme de marină pe punte. După ce ancorează în port, aflăm că e iachtul lui Rotschild, în navigația de plăcere prin orient. Făcea o excursie pentru vizitarea lucrărilor de desgropare a ruinilor de la Troia. Ni s‑a spus că altădată, când a fost prin insulă, Rothschild i‑a dăruit 40 mii de lei pentru coreligionarii săraci. În adevăr, în această insulă sunt foarte mulți evrei spanioli, îmbrăcați turcește, o parte din ei sunt barcagii și muncitori în port. Cu părul și barba neagră, obrazul pal, bronzat, ochiul mare de arab, evreul de aci pare că înfățișează adevăratul tip oriental. Mă gândesc la tipul evreului polonez cu părul și barba roșie. Ce caractere de rasă mai pot fi comune acestor două tipuri așa de mult deosebite?... Și totuși li se spune semiți și unuia și altuia. – Veșnica și încâlcita chestiune a raselor de pe vremea zidirii turnului Babei și până azi încă n‑a putut fi deslegată... În fundul portului e ancorată o corăbioară turcească. De‑acolo se aude mereu un zgomot neîntrerupt, un fel de țăcăneală cadențată. Aflăm că e o brigantină scăpată ca prin minune de la înnec, în timpul unei furtuni de la larg. Are vreo câteva coaste descheiate, și nenorociții ei marinari trebue să pompeze ziua și noaptea apa care se furișează printre încheieturi, căci altfel scoica lor s‑ar duce la fund în câteva ore. Târziu de tot, când am ieșit iarăși pe punte, în liniștea nopții răcoroase, sub ochii stelelor care veghiau sclipind de‑asupra mării adormite, se simția o adiere blândă și parfumată care venia dinspre uscat. Și dintr‑acolo deabia ajungea la noi, slab, ca un rest de ecou îndepărtat, o armonie de cântare veche și sfântă. Întreaga insulă împietrită în somnul ei adânc, cu rămășițele monumentelor antice, cu sfărmăturile colosului doborât, cu armele cavalerilor creștini, cu bogatele amintiri ale măreției trecutului îngropat de veacuri, părea un cimitir întins, deslipit de pământ, de undeva, plutind misterios în singurătatea apelor pustii. Iar luminile slabe care mai licăreau pe la case – veghiau ca niște candele aprinse de‑asupra mormântului în umbra neagră a bolților copacilor pletoși. Prin ceața viorie care împânzește orizontul se desemnează în alb, ca o viziune a nopții, forma uriașă a iachtului Rothschild. Falnic, nemișcat se odihnește adormit pe luciul apei moarte. Un glob electric, plutind de‑acolo, sus, în înnălțimea catargelor, așterne tremurând o dâră de lumină pe fața mărei până în fundul portului, departe, unde lucește umila corabie turcească. Și în tăcerea nopții se aud încă mereu aceleași ciocnituri metalice, cadențate, – e munca chinuitoare și fără de răgaz, e veșnica luptă a celor mici și slabi. Plecasem pe vreme bună din Rodos. În tot timpul zilei avusesem marea liniștită și cerul curat. Soarele asfințise înnecat în apa pătată de‑un roș însângerat în partea dinspre apus, sub un cer purpuriu deschis. Se arătau semne cari prevesteau vânt tare în noaptea aceia. Pe puntea de comandă se plimbă singur, tăcut, un ofițer tânăr, cu barba și mustățile rase. Era unul dintre acei cari încă din frageda lor tinereță se chinuesc pentru a‑și schimbă firea după tipicul ideal al marinarului englez. Odată cu introducerea pipelor și a tutunului englezesc Navy‑cut pe bordul vasului nostru, se puseseră în circulație și o sumă de povestiri marinărești ca pilde de păstrarea sângelui rece, una dintre cele mai înnalte virtuți nautice. Se zicea că pe nu știu care bastiment englez, un amiral bătrân voind să încerce pe un ofițer tânăr îi arată nourul care se ridica la orizont: — Tinere, ia măsurile cuvenite pentru a preîntâmpina furtuna care se apropie. Ofițerul, în loc de a se repezi la manevra vasului, se îndreptă calm cătră un marinar de serviciu: — Băete, dute în cabina mea și adu‑mi mantaua de ploae. — Bravo!... strigă amiralul, ai mult sânge rece și vei ajunge un bun comandant. Ce‑a mai urmat – povestirea nu spune, însă pe vasul nostru urmarea o cunoaștem bine. Pentru că nu s‑au luat în pripă măsurile repezi de manevră, am fost surprinși de furtună. La început nu se arătase pe bolta curată a cerului decât în spre nord o dungă cenușie. Dunga se prefăcu într‑un nour arcuit, ca un balaur cu spinarea neagră, care eșia parcă din mare, înnălțându‑se pe cer și apropiindu‑se de noi cu o repegiune uimitoare, iar coada i se târa pe suprafața apei. Era ceia ce numesc marinarii un grăunte negru de furtună. „Pentru a descrucișa sburătorii!... sus gabierii!...” și marinarii se aruncară pe scările de frânghie, agățându‑se cu manele și cu picioarele goale; ca niște paianjini începură a depăna în goană prin țesătura de pânze și frânghii. Dar era prea târziu. Furtuna se deslănțuise cu așa năprasnică iuțeală, că ne‑a surprins aproape cu toate pânzele întinse Nu știam pe ce să punem mâna mai întâi. În prima rafală , care ne isbi în fața, urlând furioasă, se auzi o trosnitură seacă sus în catargul din provă: un sburător se rupse în două și pânza sfâșiată, ca o aripă rănită, se zbătea nebună în suflarea vântului. Ne aflam într‑o strâmtoare foarte primejdioasă. Dacă ne‑ar fi prins furtuna în altă parte, fugeam la larg, căci, după sfaturile marinarilor bătrâni, se știe că întotdeauna corabia zice corăbierului: „Ferește‑mă de uscat ca eu să te feresc de apă”. Dar ne aflam angajați într‑un canat strâmt și întortochiat, mărginit de insule stâncoase, cari se rădicau ca niște umbre negre în jurul nostru, amenințându‑ne prin întunecimea nopții. Vasul nostru, cu viteză slabă, nu putea birui vântul din față, și în orice moment eram în pericol de a fi aruncați la coastă, unde vasul s‑ar fi sfărâmat în bucăți. Să ne întoarcem înapoi la Kos, ori să schimbăm drumul pentru a intra la adăpostul insulei Kalimno? Dar trecerea prin strâmtoarea stâncilor c‑un vas slab, cu pânze, era foarte grea, căci prin întuneric nu se vedea intrarea. Astronomia, harta și busola nu erau de nici‑un ajutor. Toată nădejdea ne era în Barba Gheorghi, care încălecat în prova de tot, de vârful bompresului , trebuia să ne conducă la adăpost sigur prin locurile aceste, pe unde el cutreerase de atâtea ori în vremea tinereții. În momentul când ne‑am întors pe loc, primind de‑odată vântul dintr‑o coastă, vasul s‑a aplecat așa de tare, că toate s‑au prăvălit pe punte și clopotul bordului începu să bată într‑o dungă. Haus asurzitor și întuneric ca în iad. Suflările vântului, care treceau prin măcărăli cu‑n șuerat ascuțit, răutăcios, făceau să vibreze frânghiile întinse ca niște coarde sunătoare. Și vasul nostru bătrân, slăbit din încheeturi, gemea greoi, cutremurat la fiecare val ce se isbea în coastele‑i de lemn. „Uscatul în provă!... se vede aproape!...” Fu câteva clipe de groază. Se auzi zbârnăind telegraful de la mașină. „Stop!.... înapoi toată viteza!...” „Nu‑i nimic, nu‑i nimic!...” – răsună vocea groasă a lui Barba Gheorghi. „Cârma puțin babord și intrăm bine” – adăugă bătrânul, care cu ochii țintă înnainte, străpungea întunericul nopții recunoscând țărmurile strâmtorii. Toată lumea era afară pe punte; și pentru că nu se vedea nimica în noaptea aceia neagră care ne împresură, toți își încordau auzul spre prova de unde veneau comenzile lui Barba Gheorghi. De câteori se strigă babord sau tribord, toți repetau comanda din nevoia instinctivă de a ajuta fiecare cu ceva la manevra vasului. În jurul cârmei erau mai mulți decât trebuiau, căci cârma e inima vasului, mai cu samă în asemenea împrejurări. În depărtare, o lumină roșă se zărea licărind jos pe fața apei. Încet, pe dibuite, ne apropiem de ea. După un ceas de drum, ne oprim aruncând ancora. Sântem la adăpost. Suflările vântului se opresc în pereții stâncoși ai insulei Kalimno. Prin întuneric nu se deslușește nimic în golful acesta tăcut și apărat de natură. Forma țărmului înalt abia apare ca o umbră cenușie, ridicându‑se din mare în spre cer, având sămănat pe ea câteva lumini roșietice, care clipesc obosite pe la geamurile caselor pe unde lumea nu s‑a culcat încă. A doua zi‑dimineața când ne‑am sculat, am avut în fața noastră una din acele priveliști pe care rare ori în viață ai prilejul de a le întâlni. De cu noapte vântul se potolise. Bolta cerească se limpezise, și în vibrația orbitoare a dimineții părea căptușită cu o imensă pânză de mătasă albastră lucitoare. Insula părea creștetul cărunt al unei stânci uriașe, care eșia din fundul mării, oglindindu‑și țărmurile în limpezimea apei verzi, sticloase sub lumina aurie a soarelui. Pământ pietros, arid, răscolit; pretutindinea sfărămături de stânci vinete și roșii, arse, fulgerate, pătate de rugină, – schelet pietrificat rămase de alte vremuri. Și totuș furnica omenească se încăpăținează în lupta ei pentru trai, căutându‑și hrana prin locurile aceste sterpe și secătuite. Putină viață ce a mai rămas în insulă, s‑a retras jos la poalele muntelui, de‑alungul mării, de‑oparte și de alta a golfului. Casele mici de piatră se înșiră ca niște pete albe pe malul roșietic. Printre ele cresc rari măslini slabi, noduroși, abia ducându‑și zilele în pământul lor pietros, din care nu mai pot suge ceva viețuitoare. Tânjesc însetați așteptând ploaia care nu mai vine să le reînvieze frunzele pălite, albicioase. Sus de tot se zăresc câteva capre agățate pe peretele de piatră desgolită. Un sat sărăcăcios, uitat în baia asta goală, în care oamenii trăesc din comerțul ce‑l fac cu pescuirea bureților de mare. Cinci luni pe an, din Iunie până în Noembrie, bărbații toți sunt duși la pescuit, departe pela Cipru, Kalki, Siria și Tripoli; acasă rămân femeile, copiii și bătrânii care nu se mai pot hrăni din munca grea pe mare. E ziua de sfânta Măria și la biserică se face slujbă frumoasă pentru cei care sunt duși pe apă. Grupuri de femei îmbrăcate în negru, ducându‑și copiii în brațe și de mână, în haine albe de sărbătoare, se văd pe cărările strâmte care se pierd șerpuind printre stânci. De pe celălalt țărm al golfului, bărci negre, ușoare, se văd alunecând pe luciul de oglindă al apei. O barcă trece chiar pe lângă vasul nostru. Cu mâna înțepenită pe cârmă, stă un moșneag gârbovit, uscat, cu ochii aproape închiși. Lângă el, pe bănci, câte‑va femei cernite și o droaie de copii ghemuiți jos pe fundul bărcei. La lopeți trag voinicește două femei tinere; piepturile li se umflă la fiecare mișcare prin încordarea brațelor. Loviturile lopeților grele împing barca înnainte tăindu‑și drum, cu botul ei negru sfâșiind netezimea apei. Dela noi de pe punte Barba Gheorghi le strigă pe grecește: „Hei!... la biserică vă duceți?” „Când se întorc ai voștri de la pescuit?” „Peste două luni” – răspunse o femee din barcă. „Dacă o vrea cel de sus” – adăugă o alta ridicându‑și o pereche de ochi negri, scânteetori, în spre albastrul senin al văzduhului. Barba Gheorghi arătă cătră bătrânul care nu răspunse nimic și nici nu dase vre‑un semn de înțelegere. „Vedeți, moșneagul acela e surd. Aici toți oamenii sunt surzi.” „Cum se poate asta? Adică toți bărbații din insula asta sunt surzi?” – îl întrebă unul dintre noi. „Da, da, așa este!... Asta vine de la meseria lor. E foarte grea meseria asta. În lege stă scris că nu este voe să se pescuiască bureți decât cu scafandru , dar negustorii nu se țin de lege. Este mai eftin cu afundători. Cari sunt tari de piept și înotători meșteri se lasă până la adâncime mare. Dar nu se știe câți se mai întorc din cei care pleacă din sat la pescuit. În fiecare an se pierd mulți. Unii se înneacă, pe alții îi mănâncă răchinii, mulți se înnăbușă, scuipă sânge, dela o vreme mai toți surzesc, li se rup unghiile și li se înroșesc ochii. Când nu mai pot să iasă în mare, rămân în sat și se sting încet, văzând cu ochii, pier, uscându‑se pe picioare. Femeile umblă îmbrăcate în negru, așa li‑i portul cinci luni de zile pe an, cât sunt duși bărbații. Să te faci aci când se întorc pescarii să vezi ce bocete se aud în tot satul”. Când eram gata de plecare, pe când trăgeam lanțul ancorei, la biserica ascunsă între măslini, pe coasta muntelui pietros, începu să sune clopotele pentru leturghie. Câteva clipe ne‑am oprit din lucru tresărind în vraja dangătelor cari înfiorau liniștea solemnă a golfului. Sunete prelungi, jăluitoare, se loviau de pereții stâncilor, care le răsfrângeau spre larg, unde vibrau pierdute în sigurătatea mării, fără a fi auzite de acei pentru care atâtea suflete rugase cerul. Întinzând pânzele, am plecat trecând pe‑aproape de iachtul lui Rotschild, care venise de cu noapte, ancorând chiar la intrarea în port. Sub ploaia razelor de soare, vasul acesta mândru, alb peste tot, tăiat în forme fine, grațioase, părea o lebădă uriașă plutind lucitoare pe oglinda unui lac. Sus, pe punte, se zărea un grup de privitori înarmați cu binocluri și ochiane lungi, admirând priveliștea insulei care se desfășura asemenea unui tablou văzut printr‑un ochiu de panoramă. Îmbrăcămintea femeiască, înflorită în culori armonizate, are un farmec deosebit, primăvăratic, pe puntea vapoarelor în aerul liber, în lumina mărei. Și cum stam cătând spre vaporul strănepoților lui Mayer Anselm Rothschild, umilul băet de birou dintr‑o bancă din Hanovra, fără să vreau, o întrebare mi se închegă în minte: Ce gânduri s‑or fi încrucișând oare în căpușoarele cele blonde, așa de drăgălaș învăluite în gazul și muselina cart fluturau în bătaia vântului? Ce vor fi gândind oare privind la convoiul acela de umbre negre, care se strecurau tăcute și cucernice pe cărarea șerpuită de la biserica din deal?... Slujba se sfârșise și femeile cernite, ducându‑și copilașii îmbrăcați în alb, coborau la vale în sat, pe la casele lor sărăcăcioase. 1908 August LA ACADEMIA MILITARĂ AMERICANĂ [ modifică ] Se lumină de ziuă când „Robert Fulton” se deslipi forfotând sub presiunea aburului, de lângă pontonul debarcaderului „Hudson River Line”. Vaporul acesta cu patru punți și trei coșuri e unul din acele tipuri de vase uriașe, de o formă ciudată, care nu se pot vedea decât pe luciul fluviilor și lacurilor americane. Împotriva curentului urcăm fluviul cu repegiune, lăsând în urma noastră New‑Yorkul înnăbușit de fum, pierdut în haos, înnecat în ceața care apasă veșnic pe umerii orașului gigantic. Din depărtare nu se zăresc decât vârfuri sclipitoare‑de sgârie‑nori , singurile cari mai pot străpunge pânza de‑neguri joase ce învălue orizontul. Fluviul Hudson cu malurile lui înnalte, stâncoase, nelucrate și abrupte, pe cari mai trăesc unele bătrâne păduri de altădată, se aseamănă mult cu Dunărea noastră la Porțile de fier, deși Americanilor le place ca să‑l numească: Hudson Rinul american . Întâlnim câteva remorchere mici trăgând convoiuri lungi de șlepuri încărcate cu grâne sau cărbuni. După ce trecem de‑alungul malului Palisadelor, un părete de coloane stâncoase în cremene vânătă și roșă, vaporul, scăpat de marele curent, mărindu‑și din ce în ce viteza alunecă pe întinderea de apă revărsată ca un lac. Mai în sus albia se strânge între maluri înnalte și păduroase. Vaporul se oprește greoiu în cotitura scurtă a fluviului. Acostăm la debarcaderul pe care scrie: West Point . Ne scoboram grămadă pe mal și ne rânduim în cele zece brecuri militare care ne așteaptă în fața pontonului. Mă așez între un inginer belgian și un locotenent de marina italiană. Urcăm în pasul trăgănat al cailor, pe‑o șosea tăiată în coasta dealului acoperit de castani stufoși. Sus ne oprim în fața școlii, pe piața de paradă. În capul scării ne așteaptă directorul și ofițerii profesori. Suntem conduși în sala de onoare. „Memorial Hall” , sala gloriilor și trofeelor. În țara asta nouă, în tânăra republică de negustori, te minunează îndrumarea patriotică, cultul unui trecut așa de puțin îndepărtat și a unei istorii naționale așa de scurte. Copiii din școlile primare, la intrarea și eșirea din clase, sunt datori a saluta drapelul american, care fâlfâie în fiecare zi deasupra școlii. În „Memorial Hall” sunt păstrate steagurile și tunurile, statuiele eroilor, portretele marilor generali americani; relicve proaspete din războiul independenței sunt păzite cu sfințenie pe rând de către generațiile care se pregătesc în academia militară. Mă uit cu atenție la portretele generalilor americani. Tipurile aceste de militari făcuți și nu de meserie, cu pălăriile lor garibaldiene plecate pe‑o ureche, strânși parcă în tunicile lor de împrumut, generali numai la alegere și nu la vechime după anuar, te urmăresc parcă din cadrele lor aurite cu niște ochi ageri, vioi, plini de îndrăzneală și neclintiți în voința și hotărârea lor. Un căpitan din artileria americană ne conduce prin toate salele de clasă, laboratorii și halele de gimnastică; ne dă lămuriri asupra organizației acestei școli în care republica își fasonează după sistemul ei uneltele de meserie pe care se sprijină alcătuirea apărării naționale. West Point, căruia i se zice Gibraltarul Hudsonului , e un punct strategic însemnat; fortificația lui stăpânește navigația pe fluviu. Marele Waschington a ales anume acest loc pentru întemeeria unei academii militare. Sunt vreo patru sute de elevi, între 17 și 22 ani. Nu se dă nici un concurs de intrare. Fiecare deputat are drept să bage în școală câte un elev din circumscripția lui electorală. Președintele Republicei are drept la zece locuri. Întreb dacă sunt toți bursieri sau se primesc și elevi cu plată. Căpitanul îmi răspunde zâmbind: „elevii nu plătesc nimic, dimpotrivă statul plătește pe lângă toată întreținerea și câte‑o leafă de 500 dolari pe an fiecărui elev”. Ce impresie plăcută îți face școala aceasta, departe de haosul marilor orașe, așezată sus, pe‑o coastă verde, singuratică, în mijlocul unei naturi bogate, unde respiri în plin și libertate aerul curat de apă și pădure. Încotro îți arunci privirea nu întâlnești decât aceiași tinereță sănătoasă și oțelită, figuri fragede, voioase, priviri agere, îndrăznețe, trupuri zvelte, umeri lați, piepturi bombate, brațe de luptători cu mușchi de criță. — Metoda noastră e simplă, ne spune cu modestie căpitanul american. Gimnastica fizică o combinăm cu gimnastica morală. Pecât putem, înlocuim ideile abstracte prin simțul practic și ne încordăm puterile de a cunoaște realitatea, de a o mânui și de a o stăpâni. Deși pe mulți ne atrage educația franceză și germană, ne ferim însă de a le copia. Nu se potrivesc cu firea și mediul nostru. Căutăm să producem just marfa de care democrația noastră are nevoe. Toți nu pot să ajungă savanți, dar trebue să iasă toți de aci oameni întregi, hotărâți și viguroși. Specializarea și selecțiunea vine mai pe urmă. Aci lucrăm să forjăm caractere, trupuri și suflete sănătoase, pregătite pentru o viața de luptă. Ceia ce numiți d‑v. viața de cazarmă cu disciplina ei mecanică, uniformă și rigidă, noi avem foarte puțină. Trei luni pe an elevii nu dorm pe paturi în case, stau afară în corturi, ducând viața grea de campanie. Cursurile teoretice se fac numai iarna în grupe de câte zece elevi în fiecare sală sub conducerea unui ofițer profesor instructor. Pecât putem, facem o educație mai mult individuală decât colectivă. „Doctorii nu pot lecui bolnavii tratându‑i în bloc, trebue să‑i caute pe fiecare separat”, adaugă căpitanul surâzând mulțumit. Pedepsele sunt foarte rari. Cele mai grave greșeli sunt minciuna și beția. Duminica repausul e obligator. Toți elevii trebuie să ia parte la serviciul religios, afară de cei cari declară în scris că sunt liberi cugetători. Eșim în curtea școlii. În fund pe un covor verde de iarbă tunsă se încinsese o luptă înverșunată de foot‑ball. Trecem pe lângă statuia lui Kosciusko, marele erou polonez care a iubit mult locurile aceste unde se retrăsese la bătrânețe. Pe aleiele curate, cu nisip roșu umed, sub umbra bolților de verdeață întâlnim grupe de elevi în uniformele lor bogate, în tunici‑fracuri albastre cu nasturi auriți, cu pantaloni albi călcați pe dungă. Tinerii aceștia eleganți, curtezani, se plimbă însoțind domnișoare grațioase în costume de culori deschise, în toalete de primăvară. Locotenentul italian cu care mă aflam mai în urmă, îmi șopti trăgându‑mă de mânecă: — Nu‑ți pare curios ce vezi? Mă rog, ce‑i aci: școală militară sau pension de domnișoare? Ori la aceiaș școală învață și băeții și fetele? Cine or fi oare persoanele astea? Intrăm în bibliotecă, o sală imensă cu o cupolă minunat lucrată. Câțiva elevi stingheri stau aplecați pe pupitre cu cărțile dinnainte. Mai multe părechi, elevi și domnișoare, stând pe aceiași bancă alături, citesc jurnale. Observ o blondă fragedă, o gingașă miss, subțirică și vioae, șezând băețește pe o masă, cu picioarele răzămate de speteaza unei bănci; în fața ei, în picioare, un elev o servește întorcând foile unei reviste ilustrate. Eșim de aci și mai nedumeriți. În mintea fiecărui dintre noi se frământă aceiași întrebare la care ne ferim să cerem răspunsul cuvenit. În sfârșit italianul se hotărăște, dar o ia mai pe departe. — Mă rog, la d‑v. azi e sărbătoare? Căpitanul american răspunde scurt: — Da!... e Joi. Duminica și Joia nu se învață; azi e flirt!... — Cum adică?... se oprește italianul întrebând surâzător. — Da, domnilor, răspunde serios căpitanul american, la noi în programul analitic al școalei e prevăzut și acest curs. Vi se pare curios sistemul nostru de educație așa de natural? — Aceste domnișoare, care le vedeți aci, sunt din cele mai bune familii venite în viligiatură. — După cum v‑am spus, la noi intră elevi din toate colțurile țării și din toate păturile sociale; ofițerimea nu reprezintă numai o anumită clasă. Pentru a fasona toate aceste deosebite elemente pentru acelaș fel de a se prezintă în lume, am găsit că cel mai bun sistem este influența femenină. Statul a făcut aici în apropierea școlii oteluri și vile, alcătuind o frumoasă localitate de viligiatură. De două ori pe săptămână lumea ne vizitează școala, ia parte la seratele noastre, asistă la parăzi și uneori la exerciții. — E frumos, – dar, întreabă unul dintre noi, acesta nu împiedică mersul școlii? Nu se întâmplă uneori ca să se stabilească legături prea strânse? — E adevărat că multe prietenii cari se leagă aici, mai târziu când elevii ajung ofițeri, se transformă în căsnicii și... credeți‑mă, că sunt dintre cele mai fericite, căci tinerii, au avut vreme de a se cunoaște îndestul de bine. — După cum vedeți, aci avem aer curat și o poziție încântătoare. S‑o luăm pe aleia din dreapta să vă arăt ce priveliște splendidă se deschide deasupra fluviului. În capătul aleii, pe o tăbliță prinsă în coaja argintie a unui bătrân mesteacăn, era scris cu litere mărunte: „Flirtation Walk” . La fiecare pas întâlnim plimbându‑se perechi vesele, surâzătoare. Ei ne salută scurt militărește cu mâna la cascheta purtată pe‑o ureche. Ele ne întâmpină cu‑n morning grațios privindu‑ne drept în față. Nici o umbră de sfială nu poți surpinde în ochii lor albaștrii senini. În drumul nostru, pe sub bolțile de tei în floare, simțim plutind parcă în aerul îmbălsămat farmecul tinereței pline de sănătate și voioșie. Câte o undă de vânt răcoritor, clătinând coperișul de frunze deasupra capetelor blonde, răsfiră în aer fluturând nebunatic șuvițe de păr auriu ca spicul de grâu, sau roșu închis cum e arama. Pe malul abrupt, într‑un pavilion, lucrat cu îndrăzneală deasupra unei râpi stâncoase, o pereche admiră priveliștea deschisă în valea Hudsonului. El o ține de mijloc să nu cadă; ea sglobie, în picioare pe parapetul balconului, se apleacă pe marginea prăpăstiei ca să vadă până în fundul râpei, unde valurile frământate în spume scobesc piciorul stâncii goale, cenușii. Ca să nu‑l tulburăm, ne oprim mai departe de pavilon, când ea își întoarse capul și ne privi cu ochii albaștri, umezi. — Poftiți, poftiți!.. de aci e o vedere splendidă... numai să vă țineți bine. E amețitor de frumos! Și râzând zgomotos se sprijini de umerii tânărului pentru a coborî de pe parapete într‑o săritură ștrengărească. Jos, la picioarele noastre, apa curgea lin, cu pete de‑o culoare bronzată. În adânc se oglindea tremurând stânca despicată și roasă de umezeală. În depărtare vederea îmbrățișa toată valea adâncă a fluviului, care‑și mlădia albia sclipind sub razele soarelui. În zare tremură o pată luminoasă. Era orașul Albany, pe Hudson în sus, unde trebuia să ajungem înnainte de asfințitul soarelui. — William, adă un binoclu să poată vedea domnii mai bine! Și tânărul o luă la fugă pe alee, grăbit să ne servească. — Am auzit că plecați, miss Ellen? o întrebă căpitanul american. Eu? nu, mama se duce ca de obiceiu la Atlantic City ca să‑și înceapă băile de mare. Eu rămân până la terminarea cursurilor academiei militare. — Și pe urmă? — Mă duc și eu la mare. — Singură? — Nu, mă însoțește Wiliam. — Și pe urmă? continuă căpitanul cu întrebările ca să o necăjească. — Pe urmă? pe urmă nu te mai privește pe dumneata, domnule profesor și guvernor; William iese ofițer și rolul dumitale de a‑l dădăci încetează. Un râs sglobiu acoperi ultimele cuvinte, pentru a ascunde necazul cu care fusese spuse. În capătul aleii, din frunziș se desprinse o formă. Cu capul gol, sveltă, elegantă, pășea ușor, săltăreț ca o păsărică pe nisipul curat și umed. Credeam iarăș că vreo blondă miss caută pe cineva prin aleea flirtului. Numai când ajunse aproape de pavilion văzurăm că ne‑am înșelat. Urmară prezentările: — Lady Moor, mama lui miss Ellen. Statura și ținuta erau de o potrivă. Văzute de la spate nu puteai cunoaște care e mama și care e fata. Aceiaș figură încadrată însă în bucle argintii, buzele mai subțiate și două dungi ușoare îi încrețeau în colțurile gurii obrazul încă fraged. Căpitanul american îi lămuri rostul vizitei noastre și, ca să lege mai strâns o convorbire, adăugă surâzând. — Domnii par foarte surprinși de sistemul de educație din școala noastră. Atâta fu deajuns ca Lady Moor să‑și desfășoare teoriile. A început prin pilde, ajungând din ce în ce la sentințe cari erau date fără apel sau replică, pronunțate cu un aer grav, hotărât, rigid. — Grădinarul supraveghiază plantele, fără îndoială, însă le lasă să crească după legile naturii... Precum avem nevoe numai de o singură religie, tot astfel trebue să avem una și aceiași morală pentru bărbați și pentru femei. Educația ca să fie sănătoasă trebue să aibă o bază naturala. O educație separată plasează elevul într‑o lume factice compusă din semeni și nu‑l prepară decât teoretic la asociația viitoare. Numai coeducația, școala mixtă, chiamă la viața de familie. Școala separată are tendința de a dezvolta defectele particulare la fiecare sex. Zadarnic ne încercăm a face oarecare întâmpinări. Unul dintre noi, mai îndrăzneț, atinse chestiunea delicată a inconvenientelor ce pot avea loc prin apropierea sexelor la o vârstă de tranziție. O privire încruntată și o încrețitură de sprincene ne înfruntă tăindu‑ne curajul de a mai întrerupe și, Lady Moor, stăpână pe cuvânt, continuă într‑un ton din ce în ce mai sacadat: — Prejudecăți învechite într‑o lume îmbătrânită. Școala noastră, domnilor, nu‑și propune ca a dumnevoastră să formeze numai oameni de‑oparte și femei de altă parte, ea tinde mai departe, trebue să formeze și să desvolte un tip comun de umanitate cât mai ridicat posibil. Ideal care nu poate fi atins decât când bărbații și femeile de acord își vor uni mânile într‑o acțiune comună pentru perfecționarea rasei... Dar glasul strident și asurzitor al sirenei vaporului, care ne chemă făcând să clocotească văile, înnăbuși ultimele cuvinte ale Ladyei Moor. Pe când coboram pe drum, în spre debarcader, ofițerul italian trăgând de mânecă pe inginerul belgian îi șopti surâzând sceptic; — Ei, la D‑voastră s‑ar putea încercă acest sistem de educație? — O! desigur că nu, răspunse belgianul râzând cu poftă. — La noi nici atâta. — Chestie de rasă, de moravuri... — Chestie de temperament, adăugă italianul ascunzându‑și un zâmbet șiret pe sub mustățile lui stufoase. Ne îmbarcarăm din nou. Vaporul plin de lume se depărtă ușor de mal. Din colțul meu, de pe punte, am rămas mult cu ochii în urmă spre West Point, care se înneca în zare cu pădurea‑i înverzită, cu stânca‑i cenușie, pe alocurea albită de fluturarea batistelor ce sămănau c‑un stol de porumbei cu aripele întinse rotind de‑asupra apei. Am rămas cu gândurile în urmă la vremea când îmi făceam osânda vrâstei în școalele din țara mea. Parcă simțeam răceala mormântului din școalele‑căzărmi în care îngropasem cei mai frumoși ani din cursul unei vieți. Și fără să‑mi dau seamă, o aripă de tristeță mă atinse dintr‑o dată și mă simții rânit și despărțit cu totul de restul mulțimei sgomotoase, ce în plină veselie se agită pe puntea vaporului în mers. Oglinda trecutului, neșters făcuse să vibreze o undă din regretul pierdutei tinereții... așa de netrăite. Iunie 1910 New‑York.


content:
Cuprins 1 Datorii uitate 2 În cușca leului 3 Bădița Gâlcă 4 La conferință 5 Prima dată 6 O protestare postumă 7 Raiul lupilor 8 Scrisorile tatei 9 Acasă și în războiu 10 În ziua despărțirii. 11 Din Concentrare 12 O înmormântare militară 13 Amintiri din manevre 14 După douăzeci de ani. Datorii uitate [ modifică ] Cu trenul de dimineață D‑na Corbu plecase, chemată printr‑o telegramă de tatăl ei, care se afla bolnav la Iași. Petre Corbu, care‑și petrecuse soția până la gară, se întorcea pe jos în oraș singur, necăjit. La capătul șoselei se opri o clipă, parcă‑i era urât să se întoarcă acasă. Cum n‑avea oră de curs la liceu în dimineața aceia, se îndreptă agale spre port; voia să mai scape de grija care‑l stăpânea. Din capătul șoselei apărea întreaga panoramă a portului, cu viața, mișcarea și culorile văzute în zarea albăstrie a luciului apei. Câteva bărci pe Dunăre, departe, cu pânzele în vânt, păreau niște fluturi albi în zbor, jucându‑se deasupra apei. Un remorcher mic, ca un gândac, sfârâind răgușit, târa în urma lui un șlep de patru ori mai mare, greoi, cu burta plină de grâul pe care‑l înghițise. O pornise desigur spre Brăila. În port se‑ncărcau la chei vreo opt vase cu rapiță și grâu. Și Petre Corbu nu se mai sătura privind toată mișcarea aceia, alergătura, lucrul grăbit și fuga hamalilor desculți pe schelele de lemn cu sacul în spinare. Cum sta privind la grâul auriu ce se scurgea în valuri, ca apa, într‑una, el se gândea la bogăția țării aceștia: — Cât aur n‑a plutit pe Dunăre și mare, spre țări îndepărtate, hrănind o lume întreagă în scursul atâtor vremuri. * Petre Corbu era de curând numit profesor definitiv de istorie la liceul acestui oraș de pe malul Dunării. Ridicat de jos de o mână binevoitoare, muncise ani de zile, chinuit prin școlile statului, până izbutise a‑și face un loc sigur și tihnit în lume. Singurul băiat al lui Arghir Corbu, dascălul bisericii din Cuzăni, Petrică crescuse mai mult prin curtea bisericii, ca un copil fără mamă. Coana Profirița, preuteasa, o femeie miloasă și bună, se îngrijise de copilul acesta din ziua în care închisese ochii dăscălița. Dascălul Arghir, om sărac și cuminte, nu hrănea năzuinți deșarte și nu visa pentru fiul său o soartă mai mare de cât credea că i se cuvenea. Ca să ajungă băiatul mai sus decât dânsul, era bine, dar din cele câteva prăjini de pământ nu‑l ajutau puterile să scoată atâta cât i‑ar fi trebuit băiatului să învețe carte mai departe, la oraș. Era mulțumit că sfârșise cu bine școala din sat și se fălea chiar cu băiatul care‑i ținea isonul în strana din dreapta. Dar cine poate cunoaște drumul ursitei fiecărui om? Deși chemarea firească a lui Petre Corbu părea a fi aceia de a urma viața tatălui său la lucrul câmpului și în slujba bisericească, o întâmplare neașteptată îi schimbă ' macazul' vieții, cum spunea chiar el râzând, de câte ori povestea plecarea lui la oraș. Era în adevăr o întâmplare căzută parcă din cer. Ce frământare a fost atunci în tot satul, mă rog și până în ziua de azi povestesc bătrânii cum s‑a întâmplat o asemenea minune, care nu s‑a mai pomenit decât doară în evanghelie. Era tocmai în ziua de Sântă‑Mărie, și lumea forfotea pe ulița satului și în bătătura cârciumii, ca în zi de sărbătoare, când așa pe la o toacă se auziră clopote și zurgălăi dinspre podul Trotușului. Și o trăsură de târg, trasă de patru cai negri înhămați buziș, se vedea venind în goană, într‑un nor de praf, pe șoseaua Bacăului. În trăsură era un militar cu chipiul roș și o cucoană cu umbrela albă. Nimeni n‑a putut bănui ce anume caută boerii aceștia în Cuzăni și de ce se oprise tocmai în poarta bisericii. Părintele Ilie, pe care povara celor optzeci și opt de ani îl îndoise de mijloc, dar nu‑i îmbătrânise inima, se‑nvârtea printre căpițele de fân proaspăt cosit din livada bisericii. Căuta loc potrivit pentru clăditul stogurilor care trebuia să înceapă a doua zi. — D‑apoi bine părinte, nu lași lucrul nici în zi de sărbătoare? Erai mai fercheș când slujeai la Sfinții Apostoli la Bacău, – zise râzând militarul, care privea pe deasupra zăplazului în livadă. Părintele, pe care‑l prinsese vremea numai în cămașă, surprins și rușinat oarecum, nu știa ce să răspundă, dar striga mereu la un băietan să deschidă portița și să‑i aducă antereul din tindă. De cum a intrat în curtea bisericii, militarul a început a căta cercetător împrejur, parcă ar fi vrut să vadă dacă sunt toate rânduite la locurile lor. — Da’ ici, lângă biserică, era un măr domnesc, părinte? — He! de câți ani s‑o uscat săracu... L‑am tăiat și l‑am pus pe foc. — Da dincoace, în spatele bisericii, era casa dascălului Chitic, cela scurt și șchiop? — D‑apoi de câți ani l‑o iertat D‑zău pe Chitic... și casa i s‑o dărâmat că era o cocioabă. Pesemne c‑ai mai fost matale pe la noi prin sat, că tot lucruri vechi de atâția amar de ani mă întrebi. Și părintele, ridicându‑și sprâncenele albe și stufoase, căta mirat și în zadar își chinuia fruntea încrețită să poată regăsi în minte înfățișarea acestui om chipos și mândru, cu barbișonul tăiat după ciocul lui Cuza. — Profirițo! Profirițo! ia gătește de dulceți pentru boieri – strigă părintele, pe când intrau cu toții în casa răcoroasă în care plutea mirosul de gutui. — D‑zău să mă ierte și să mă iertați și d‑voastră, d‑le căpitan, tot stăruia părintele, de, bătrânețele pesemne, că nu mă mai ajută capu ista al meu. Nu‑mi aduc aminte de fel să vă fi cunoscut cândva... Da’ oricum, să nu vă fie cu bănuială, da’ cu ce daraveli v‑ați abătut și pe la noi prin partea locului? Militarul se ferea să răspundă limpede, tot schimba vorba și întreba pe rând despre toți oamenii din sat, pe când fața i se lumina de‑un zâmbet voios, prietenesc. — Părinte, da era și‑un băiet: Panaite, mititel și nespălat, ia așa de pripas prin curtea bisericii, îți mai aduci aminte de el sfinția‑ta? Unde mai e băietul cela, părinte? — He!... Pitache... băietu Siritencii. Maică‑sa, vădană, l‑o lăsat pe drumuri. Cine știe pe unde o mai fi... ia s‑o ales un soiu rău, c‑o fugit la târg cu niște cărăuși și nici până în ziua de azi nu s‑o mai întors. Altminteri s‑arăta isteț și cu tragere de inimă la carte, dar ușărnic... soiu rău și pace. — L‑ai mai cunoaște, dacă l‑ai vedea, părinte? — D‑apoi de unde, când de atâția ani i s‑o pierdut și urma? Gândesc c‑o fi murit pe undeva. Cucoana, care urmărea cu ochii în lacrimi toate vorbele care se schimbau, nu mai putu să se stăpânească. — N‑a murit, părinte, ăsta‑i Pitache, părinte... Și bătrânul stătu o clipă nedumerit cătând țintă înainte, apoi se repezi la icoane, luând în brațe pe Maica Domnului. — Doamne preacurată, făcătoare de minuni, mort ai fost și‑ai înviat, pierdut ai fost și te‑am aflat... Și, printr‑o perdea de lacrimi calde, părintele se uita și‑l măsura din cap până‑n picioare și nu‑i venea să creadă că cel ce se afla înainte‑i în haine boierești cu galoane de aur și copilul cela sprințar și de pripas de altă dată erau unul și același om. Cinci zile cât a stat colonelul în Cuzăni, la casa părintelui Ilie, lumea nu mai contenea venind care dincotro să vadă cu ochii minunea care se povestea. Dintre dânșii, din satul lor, dintr‑un copil de pripas să se ridice un om care să ajungă până la așa mărire și slavă – cine ar fi crezut vreodată?... — Cine poate ști, din toată mulțimea chemată, care va fi cel ce este alesul Domnului, – zicea părintele la toți cei care‑l cercetau să afle cum s‑a întâmplat minunea. Și părintele, de câte ori vorbea de întâmplarea asta, își arunca ochii la icoane și se apleca de șale cu mâinile încovoiate în chip de metănii. Că‑și aducea aminte Sfinția‑sa de unele fapte pentru care se mustra oarecum. — De... D‑zău să mă ierte, spunea în taină la câte unul, iaca l‑am și bătut uneori, zău așa, mă rog, ca pe un copil... ca acuma îmi aduc aminte, când l‑am prins cu mâna în căldărușă la o zi întâi. Dă, de unde puteam eu să gândesc ce are să ajungă el odată... cum e scris omului, care trebuie să ajungă boier, ajunge; care nu, rămâne țăran pământean. ...Și colonelul a răscolit tot satul și s‑a sărutat cu toți tovarășii din vremea copilăriei, de pe când umbla desculț și cu capul gol, prăjindu‑se pe nisipișul cald, la malul Trotușului. Și toți erau acum încărunțiți de vârstă și nevoi, c‑o droaie de copii pe urmă, cu toții gospodari, care mai cuprinși, care mai săraci, după cum le fusese partea fiecăruia pe lume. Cel dintâi pe care a dorit să‑l vadă colonelul, era Arghir Corbu, dascălul bisericii satului; de dânsul îi era mai tare dor, că îi fusese așa de bun prieten, căci se aveau ca frați de cruce amândoi. Cu el fugise din Cuzăni acum vreo treizeci de ani în urmă, într‑o noapte, c‑o tabără de cărăuși, care mergeau cu sare la Bacău. Când a fost să plece colonelul din Cuzăni, s‑a ținut mult de Arghir ca să‑i dea băiatul să‑l ducă la oraș. — Am să ți‑l fac om, zicea el încrezător și sigur... Dacă eu din nimic am ajuns unde sunt, d‑apoi băiatul ăsta, pe care eu am să‑l ajut și să‑l călăuzesc în viață. Și Petrică, mititel că abia îi ajungea capul, tuns chilug, până la clanța ușii, cu obrajii umflați și rumeni de arșița verii, cătând cu ochii în jos la picioarele goale și înțepate de mărăcini, asculta cu spaimă cum i se croia soarta vieții lui. Ce n‑ar fi dat să scape mai curând de acolo din fața boierilor și să alerge afară, unde‑l aștepta Mitriță, băiatul morarului, cu prinzătoarea de vrăbii cea nouă la care lucrau de‑o săptămână. Și când l‑a întrebat colonelul de vrea să meargă cu dânsul la oraș, nici n‑a fost chip să‑i desclește gura; – lui Petrică îi dase ochii în lacrimi, și abia de mai zărea strălucind galoanele la mâna care‑l mângâia, ținându‑l de bărbie. — Așa‑i el rușinos cu lumea străină... da’ are să se învețe el, căuta să‑l apere tătucă‑său... să te faci a‑l vedea pe afară, că numai gura lui s‑aude. Părintele Ilie s‑amestecă în vorbă: — D‑apoi bine, măi Petrică, tu nu vrai să te faci boier?... Măcar s‑ajungi când îi fi mare tot așa de mândru... că să fi avut și tată‑tău minte la vreme, nu se mai canonea acuma. — He... pesemne așa mi‑o fost scris... că dacă ar ști omul dinainte – și dascălul oftă din greu, apăsându‑și cu pumnul furca pieptului – amu... ce să mai zic... dacă așa mi‑o fost partea – sfârși clătinând încetișor din cap. ...Și într‑o dimineață răcoroasă de August, a plecat trăsura colonelului în sunetul clopotelor, prin mijlocul satului. Pe capră sta Petrică, premenit curat, ținându‑și o legătură cu schimburi în brațe și urmărind cu ochii cum s‑alungau în goană copitele cailor îndemnați de biciu. Când s‑a pierdut din ochi trăsura spre podul Trotușului, departe, atunci au intrat tăcuți, pe poarta bisericii, părintele Ilie, dascălul și coana preuteasa, care n‑a mai putut răbda: — Nu de alta, zicea ștergându‑și ochii, dar îi prea mititel... unde s‑o mai pomenit să‑l dai așa de fraged printre străini... — Las, că are să fie bine, grăi părintele către Arghir, care mergea tăcut cu ochii în pământ. Și până acuma încă mai povestesc sătenii din Cuzăni de întâmplarea asta. Duminica și în sărbători cu toții privesc portretul pe care părintele Ilie l‑a pus chiar în pridvorul bisericii din sat, – precum ca să se știe de către tot norodul, că omul care s‑a ridicat de acolo, dintre ai lor, nu i‑a uitat, că el a zugrăvit biserica din nou, a refăcut școala și a îngrădit frumos mormântul părintelui Andrei, care‑i pusese bucoavna pentru întâia dată în mână. * Cu știința lui și cu stăruința colonelului, Petrică izbuti să intre ca bursier în internatul liceului din Iași. Speriat și zăpăcit de zgomotul și învălmășala lumii, cu greu s‑a fasonat și el în chipul școlarilor din internat. Mai toți erau băieți săraci, veniți de pe la țară ca să‑și deschidă drumuri, să poată să răzbească în viața de vârtejuri a lumii de oraș. Ce luptă cu programul și orele de clasă, care treceau în chinuri până suna afară glasul cel răgușit al clopotului școlii... De câte ori nu‑l apucase plânsul și dorul de acasă, când rămânea cu ochii pierduți, cătând pe geam în zarea fumurie spre culmile Galatei acoperite de vii și de livezi. Și câte umilinți nu trebuia să îndure, – de câte ori nu‑și simțise obrajii îmbujorați de sânge. În certuri copilărești pentru un creion sau pentru o calamară, i s‑aruncau din partea externilor vorbe răutăcioase: „că‑i venit de la oi, că‑i tot țăran, deși stă tot la un loc cu băieții de familie bună”. Și uneori plângea de ciudă sara în dormitor cu pătura pe cap, ca să nu‑l vadă nimeni. Târziu, când somnul îl biruia la urmă, visa visuri frumoase văzându‑se departe pe malul Trotușului, în satul lui la munte. În toate duminicile avea ieșire în oraș. Cu ce grijă își curăță hainele albastre și nasturii cei auriți... Mândru în uniforma școlii, pleca întins acasă la colonelul, privindu‑se în geamuri la prăvălii pe stradă. Cât de tare îi bătea inima de cum intra pe ușă, – îl înfiora tăcerea aceea rece din sala de intrare. Și ce încordare în vorbă și mișcări; veșnic cu frica să nu facă vreo stângăcie, la masă mai cu seamă. Duduia Maricel, fetița colonelului, un drăcușor brunet cu părul creț și prins în panglici roșii, avea niște ochi așa de negri și pătrunzători, că bietul Petrică, simțindu‑se privit, trebuia să stea smirna cu ochii în farfurie. Examenele îl răzbunau de suferința de peste an. Țăranii bursieri ieșise premianți mai în toate clasele liceului din Iași. Și umilința, ce la început le aplecase capul, cu încetul se prefăcea în mândrie trufașă sau ascunsă. Patimile se răscoleau de ambiție în cei tari care aduceau în luptă putere de muncă și voință. Cu cât vremea trecea și Petre se deprindea cu viața și cu lumea în care se îndrumase, cu atâta slăbeau legăturile de locul din care se dezrădăcinase. În cei dintâi ani își petrecuse vacanțele la țară. Tot satul se minuna de dânsul, cât de cuminte și învățat era, „Domnul Petrică” îl numeau băieții cu respect Iar dascălul Arghir s‑a închinat când l‑a văzut întâi; mai nu‑i venea să creadă că e Petrică al lui, așa era de mândru în haina lui albastră, cu șapca aplecată pe o parte, tăcut și măsurat în toate. Când s‑a făcut mai mare, vreo câțiva ani de‑a rândul, nici n‑a mai dat prin sat; găsise o preparație de unde putea să câștige și în timpul vacanței de vară. În cursul superior îl părăsi ambiția cea școlărească, cititul îi deschisese orizonturi noi și largi. El, care ani de zile nu avusese alta țintă decât să ajungă întâiul, acuma răsfoia cu sila caietele de școală, în timp ce sorbea cu lăcomie cărțile oprite, aduse pe ascuns și ținute pe sub saltele în dormitorul școlii. În scurt timp, era deochiat de‑a binelea, direcția îl trecuse de mult pe lista neagră, – de când într‑o oră de latină fusese prins citind pe ascuns o revistă urgisită. Cu‑n fel de mândrie și înălțare de sine, Petre Corbu își primi pedeapsa care‑i atrăgea pierderea bursei. Trebuia să se hrănească singur. Dar cât de tare și hotărât era! Un vis măreț îi îmbăta simțirea în dorul lui de luptă în focul tinereții. Și în viața‑i de student sărac, în vălmășala crâncenă a luptei pentru trai, cunoscu mizeria, umilința, revolta și descurajarea... De câte ori nu a simțit că șovăiește și‑i gata să cadă îngenunchiat, și iarăși s‑a ridicat încordându‑și puterile din nou. Târziu a răzbătut. Ajunsese la țintă. Era asigurat, dar nu mai era același. * Începuse a se îngrășa, de când se însurase. Mustățile negre, care‑i cădeau în jos, le întindea mereu pe obrajii rumeni și înăspriți de brici. Greoi, cu pălăria moale trasă pe ochii din care se pierduse strălucirea cea vie de altădată, puțin plecat, pășea rar și potolit, făcând același drum în fiecare zi, de acasă până la școală. Judeca sănătos, dar prea vorbea puțin și nu putea să lege prietenii mai strânse. După ce s‑a stins și dascălul Arghir, el n‑a mai dat pe acolo. De satul lui s‑a înstrăinat cu totul. De ce, nici el n‑ar fi putut să spune. Și nici n‑a căutat vreodată să‑și lămurească viața, legând‑o cu trecutul de unde a fost plecat. Neașteptând nimic în viața‑i tihnită, monotonă, se mulțumea să‑și păstreze locul pe care‑l prinsese în trudă și necazuri. Corect și cumpătat, nu încerca a se înălța mai sus, de teamă să nu cadă. De aceea se ferea să intre în angrenajul roților politice, care l‑ar fi putut ridica deodată sau strivi în învârtitura lor nebună. Din focul ce pâlpâise odată în vremea tinereții, nu mai știa nici el de‑a mai rămas ceva sub stratul de cenușă pe care‑l așternuse nevoile și vremea. Resortul sufletesc părea de mult tocit. Nu se târa, dar nici nu se încercă să zboare. * În dimineața acelei zile răcoroase de primăvară, Petre Corbu cutrierase de vreo două ori portul, oprindu‑se la fiecare pas, ca un om fără treabă. – Era tocmai să se îndrepte spre oraș, când se opri iarăși în loc ca să privească pe luciul apei în sus. Un caic turcesc aluneca la vale, încet și lin, numai c‑o pânză prinsă la unul din catarge. De departe se zărea o grămădire de oameni, vite și căruțe, toate claie peste grămadă. Oameni nevoiași care se mutau cu tot sărăcăciosul lor avut. Caicul se apropia ușor de mal, ajutat de cele două lopeți lungi, care se ridicau încet din apă și se lăsau să cadă obosite, într‑o mișcare greoaie, cadențată. Abia se lipi vasul de cheiul înalt de piatră, și începu să se audă dintr‑acolo zgomot de strigăte și ceartă. Petre Corbu se îndreptă într‑acolo. Un gardist din port îl lămuri că sunt niște veterani, care vin de dincolo, că e ordin să nu‑i lase să debarce și că ei „se pun contra”, cică nu vor să se întoarcă în Dobrogea. — Dar de unde sunt? Unde vor să meargă? — Cică sunt de prin ținutul Bacăului, de la Cuzăni, trebuie să le dea pământ, și ei acu... Dar Petre Corbu n‑a mai ascultat sfârșitul, – plecase în grabă spre caic, stăpânindu‑și bătăile grăbite ale inimii. ...Din Cuzăni!... și un fior cald îi străbătea prin tot trupul... e satul lui... sunt oameni din satul lui, din Cuzăni... nu se poate să nu‑i cunoască dacă sunt din Cuzăni. Dinspre caic, pe marginea cheiului, venea șchiopătând un țăran bătrân, și în urma lui un soldat de grăniceri. De departe, dintr‑o aruncătură de ochi l‑a recunoscut: „e bădiță Sandu... desigur că‑i bădița Sandu”... și în minte îi năvăli cu o repegiune uimitoare, în clipe luminoase, o lume de imagini rămase de multă vreme în umbră. ...În trăsături din ce în ce mai clare își amintea de chipul unui român voinic și mândru, cu ochii negri, mari, sub sprâncenele stufoase îmbinate... mustața căruntă și răsucită în sus... purta căciulă brumărie dată înapoi pe ceafă... și avea un piept lat de‑i plesnea pieptarul cel de piele înflorit în cusuturi de arniciu roșu... cu trei decorații prinse în șir în partea stângă... Copii se îndesau s‑asculte cu gura căscată, când se pornea a povesti minunile cu Turcii... Valea cea largă a Trotușului, deschisă dintre munții albăstrii din zare, îi apărea ca printr‑o pânză de fum auriu jucând deasupra apei în razele de soare. Pe coasta înclinată până în prundiș și în lung până la pod, se întindea tot satul răspândit... și prin verdeața livezilor de pruni, casele mici și albe par niște pietre căzute din cer la întâmplare... De cealaltă parte se ridicau fânețele pe culme până sus... În fund pe deal sunt târlele de vite... se văd în zarea ștearsă bordeele din Coman ca niște paseri negre lăsate din zbor să se odihnească... în vale biserica și cei doi plopi tremurători la poartă... alături casa lor cu streșina până în pământ de joasă, pe care se ridica la fugă cele două capre negre ale coanei preutesei... moara forfătind pe ascuns, băgată în sălciile gârlei... și în dosul morii căsuța lui bădița Sandu în capătul iezăturii... * Dar cum a îmbătrânit săracul!... Drept în fața lui se opri, ținându‑și răsuflarea: — Buna ziua, bădiță Sandu. Nu mă mai cunoști? Țăranul se opri și scoțându‑și căciula din cap, căta cu mirare. — Poi... de unde să vă cunoaștem, boierule, că noi nu suntem de pe aici, venim de departe. — Nu ești dumneata Sandu Clipea din Cuzăni? — Ba așa îmi zice. D‑apoi matale de unde știi? — Nu‑ți mai aduci aminte de băietul lui Arghir Dascălu. — Ira!... nu‑i fi Petruță al lui Arghir, nepotul părintelui Ilie?... Poi de unde, Doamne iartă‑mă, să te mai cunosc, că erai numai atâtica de‑o șchiopă, când te‑o luat colonelu să te dea la școală la oraș. – Așa‑i... iote taman obrazul lui Arghir, îi sameni – da’ ceva mai smolit și mai plin la obraz. – Curat vorba ceia, că munte cu munte se întâlnește d‑apoi om cu om. — Ei, dar unde vă duceți? Ce căutați tocmai pe aici? — Ia am dat de‑o poznă mare, nu vrea să ne dea voie să ne coborâm aici în România, cică să ne înturnăm înapoi în Dobrogea. O zis că ni dă pământ, și nu ni‑o dat, acum nici înapoi nu ne lasă... da’ noi nu mai vrem pământ, că ne‑am hrănit noi de pământu de‑acolo, vrem să ne întoarcem înapoi în satul nostru. — Iaca vine și domnul sub‑comisar, zise soldatul de grăniceri care se oprise mai deoparte; dă, eu izicut ordinu, cică nici un veteran n‑are voie să debarce. Dacă el a zice să‑i las, îi las. Sub‑comisarul din port, un om înalt și chipeș, cu o țigară specială așezată după ureche, venea agale citind o hârtie desfăcută. — Bine, mă creștine, da’ tu nu știi românește? Când îți spun că așa‑i ordinul să vă trimitem înapoi? — Apoi de două săptămâni umblăm așa pe drumuri... de când ne chinuim așa, ni‑o murit și vitele de foame, nu mai avem nici un leu de parale, ce‑o să facem noi acolo, vremea de arătură o trecut, nu mai e chip de făcut ceva, vrem să ne întoarcem înapoi în satul nostru. Pe când bătrânul vorbea ținându‑și căciula într‑o mână și cătând rugător în ochii sub‑comisarului, Petre Corbu simțea cum sângele înfierbântat îi năvălea în obraz; nu se mai putu stăpâni. — Da bine, domnule, oamenii ăștia sunt urmăriți? Au furat ceva? Nu sunt liberi? Cum puteți să‑i opriți așa? Domnul sub‑comisar, cu toate că fruntea i se încrețise de o undă de mânie, răspunse neted, păstrând un surâs rece: — Cu toate că n‑am onoare să cunosc cu cine am de‑a face, dar, ca om cult, d‑ta trebuie să înțelegi mai ușor decât un țăran cum stă chestia. Mă rog, citiți telegrama primăriei din Cuinsu. Iacă ce zice în original: „Înapoiați cele trei familii de veterani pentru darea pământ în cătunul nou Prințul Nicolai. Iscălit primarul comunei Cuinsu”. — Mă rog, pot face altfel decât ordinul? adăugă omul legii, dând din umeri și băgând tacticos hârtia în buzunar. — Dar bine, domnule, telegrama asta e un ordin de urmărire? Dacă oamenii nu vor să ia pământ, o să le dea cu de‑a sila? Ei vor să se întoarcă înapoi în satul lor. Mă rog, unde‑i d. comisar al portului, să vedem ce zice Dumnealui? — Nu poate să zică decât ce‑am zis și eu; dar n‑aveți decât să‑l așteptați pe dumnealui. — Mare năcaz, măi frate, în ce poznă am intrat... unde s‑o mai pomenit una ca asta, să nu te lese nici la casa ta, parcă am făcut moarte de om. Și moșneagul, blajin și umilit, care se jăluia cu atâta deznădejde, izbucni deodată în furie aprinsă, smuncindu‑și căciula din cap și bufnind‑o de pământ: Dar nu mă las nici mort!... că numai sufletul meu știe cât am pătimit, de când umblăm ca și cânii hoinari pe drumuri, – și în ochii bătrânului scăpărau scântei de încruntare. Își clătină capul pletos, trecându‑și cu ciudă degetele noduroase prin nițele părului încâlcit. — Dar liniștește‑te, bre omule, nu înțelegi că nu poate să vă oprească? încercă să‑l potolească Petre Corbu. — O să‑i vorbesc comisarului, și dacă n‑o vrea, mergem la prefectură, nu se poate să nu vă dea drumul. Bădița Sandu, tăcut, își rădică de jos căciula înălbită de praful de pe drum și, potolit ștergând‑o cu mâneca sumanului, oftă adânc și zise într‑un târziu: — Amu, toată nădejdea la dumnetale ni‑o mai rămas... zău, ț‑ăi face o pomană mare cu noi. — Ia să mai stăm jos pe sacii iștia, până o veni comisarul, să nu‑l scăpăm – nu faci o țigară, bădiță? Și Petre îi întinse tabacherea. Moșul o luă cu grijă, și așezând‑o pe genunchi își răsuci o țigară groasă. — De când s‑o scumpit hârtia, fumăm și noi cu cea de gazetă ori cu pănuși de popușoiu uscat. Apoi tăcură amândoi. Bădița Sandu, care‑și lăsase căciula în jos pe ochi, căta țintă în pământ și trăgea câte un fum de țigară, rar, adânc, până în fundul pieptului. Petre Corbu, privind cu coada ochiului la sumanul rupt și plin de noroi uscat, nu știa cum să înceapă vorba, – o sfială copilărească îl amuțise; – și cum ar fi voit să știe totul... să afle toate câte s‑au întâmplat pe acolo de atâta vreme în urmă. O clipă îi fulgeră prin minte un gând chinuitor de frică și mustrare. Se ridică în picioare și azvârlind țigara pe sfârșite, își aprinse alta, trăgând fumul răpede, nervos. — Bădiță, începu el încet, da’ pentru ce ați plecat din sat, cum v‑ați hotărât să părăsiți casele, s‑o luați așa în lume? — He!... poi ziceam noi că tot de‑o moarte era să murim... ori în satul nostru ori aiurea, – răspunse moșul silit, cătând tot în pământ. Și iar tăcu. Cum sta în picioare, în fața lui, așteptând neliniștit, Petre Corbu simți că i se taie genunchii, și, biruit, se lăsă jos, moale, șovăitor, un dor neînțeles îi apăsa inima. Și ca să scape de nodul care‑l îneca în gât, cu ochii aproape în lacrimi, el începu oftând. — Tare mi‑i dor și mie de Cuzăni... da’ n‑am putut scăpa cu slujba asta a școlii... — Apoi tot n‑ai gătit cartea? — Ba da, acuma învăț pe alții. — A, se cheamă adicălea că ești de iștia, profesor, cum îi la oraș. Da, nu pot zice alta, dar îi bună și cartea. Dacă apuci s‑o prinzi, scapi de năcazuri și de muncă. Iaca n‑a fost tot așa cu băetul Tuduroaii și cu cel a lui Măgură, că nu i‑am mai văzut de când o plecat la târg. Într‑un târziu, după ce și‑a răsucit încă o țigară, s‑a hotărât Bădița Sandu să‑și descarce focul care‑l ardea la inimă. — Nu mai este chip de trai; s‑o înmulțit lumea, domnule, n‑ajunge pământu și pace. Poi dacă numai eu se chiamă că am avut șepte copii, patru fete și trei băieți. S‑o îmbucătățit pământu, toți se vaită de pământ, nu‑i și nu‑i, ce să‑i faci!... Mă rog sunt cincisprezece ani de când ne judecăm obștea satului cu boieru aista nou, care a venit după Muruzești. Știi cum îi chestia? — Da... îmi aduc aminte ceva... de un proces lung care ține de mult, îngână Petre cam rușinat, cu jumătate de glas. — Așa‑i, că bine zici, poi de unde să‑ți aduci aminte, c‑ai plecat de mititel la oraș... Mă rog, din bătrâni cică Muruzi, când o întemeiat satul, o adus oameni, c‑avea nevoie să‑i lucreze moșia, și li‑o dat loc de casă și pământ de lucru, – mă rog cum li‑o fost și tocmala, că sunt și hrisoave bune la avucați... Dacă o murit Moruzi și‑o venit ista nou, el n‑o vrut nici în ruptu capului să se înțeleagă cu oamenii, cică el nu le ie de bune toate cum au fost în vechime... Ci, am cumpărat moșia cu totul, n‑aveți drept la loc de casă, și pământul trebuie plătit, că și vatra satului e făcută tot pe moșia boierească... Și iaca așa s‑o deschis procesul, care ne poartă pe drumuri de‑atâția ani. O cumpărat pe primarele și pe notar, care acuma sunt de‑ai lor, și ține‑te la amânări și avucați, mă rog cum îi treaba judecăților. Copii noștri ori nepoții dacă or trăi să vadă sfârșitul. Dacă am văzut că nu mai este chip de trai, că nu mai poți să ții nici un cap de vită în imaș, că ne lua din an în an mai mult, zic hai să mă înscriu și eu, că se zvonise prin sat de darea pământului la veterani în Dobrogea. M‑am înțăles cu alde Miron Costea, Florea și Păun, că unde ni‑a da, acolo ni‑om duce. Astă iarnă facem chip de vreo câteva parale și mergem la Constanța la ziua hotărâtă. Lume peste lume, din toate colțurile țării venise veteranii ca să se înscrie acolo. Căscam și noi ochii la mare, că n‑o mai văzusem. Ba unii cârteau, că iaca unde ne dă statul locuri, la marginea pământului, că de încolo începe apa. La canțeleria domeniilor statului ni‑o dat peticu ista de hârtie cu pecetea și cu număru: – La primăvară, moșule, să vii să‑ți iei pământul în primărie la Cuinsu. M‑am întors frumușel acasă și‑am început a mă pregăti de strămutare. Am vândut ce‑am putut, să‑mi închipuesc ceva parale, ca pentru o treabă ca asta. Cum s‑o desprimăvărat, ne‑am și încărcat cu toții, eram trei case din Cuzăni care am plecat odată cu toți, copchil, cățăl și purcel, mă rog ca pe vremea bejăniei. Femeile, cum li‑i năravu, să boceau de parcă mergeam la groapă. De la suprefectură ni‑o venit bilet de drum, și‑o săptămână ne‑am hodorogit cu capu de pereții vagonului, că erau de istea de marfă. După ce‑am trecut Dunărea, am luat‑o pe jos cu carele din sat în sat ca șatrele de țigani. După patru zile am ajuns la Cuinsu. Catam noi în drum la pământuri: ori pre uscate ori smârcuri și bălți, ne gândeam cu jind la mândreța care o lăsasem noi în urmă la Cuzănii noștri. Primaru din Cuinsu, după ce ni caută în condică după bilet, cică nu sunteți înscriși aici, îți fi la altă comună, poate la Udeni. N‑am mai văzut bine înaintea ochilor, când am auzit o vorbă ca asta. Apoi amu, zic, ce‑i de făcut. C‑o fi, c‑o drege... hai cu toții la Udeni. Când colo nici habar n‑avea de noi. La cine să ceri, la cine să te plângi, cine să te asculte? Acolo în comună găsim așezați alți veterani, tot de prin ținutu Bacăului. Venise mai dinainte și sfârșise arătura. Ne tocmim cu ei, să le muncim până s‑o hotărî și cu noi într‑un chip. Da, primarele, când aude asta, nu și nu, că lui nu‑i trebuie oameni străini în comună, și ne scoate cu jandarmii din sat. Dacă am văzut ș‑am văzut, zic hai acasă înapoi. Da’ pe unde și cum? Mă rog, ce să‑ți mai spun câte‑am pătimit? Șepte zile pe drumuri desfundate, de intra roata până în butuc; vitele moarte de foame, de‑ți era mai mare jelea. Doi căișori i‑am vândut să mai închipuim ceva parale. Un juncan mi‑o perit, ba într‑un loc niște pădurari ni‑o închis și vitele pentru amendă, cică de ce le‑am dat să pască în pădurea statului? Când am văzut și asta, cumătru Florea unde‑o pus mâna pe‑o furcă, și cât pe ce să facă moarte de om. De la Ostrov am luat caicu ista, i‑am dat șese lei de parale Turcului, și ni‑o trecut Dunărea de partea asta. Gardistul din port veni să spuie că a sosit domnul comisar. Victor Iliaș, un tânăr zvelt cu înfățișare blândă, – era licențiat în drept și intrat în poliție după legea nouă. Îl cunoștea din vedere pe Corbu, îi zâmbi radios, fericit că putea servi pe unul din intelectualii orașului, printre care și el se număra. — Cu ce vă putem servi, d‑le Corbu? — Sunt niște veterani, care vor să se întoarcă în satul lor, și nu‑i lasă să debarce. – Și în câteva cuvinte Petre îi lămuri lucrul. Comisarul părea foarte încurcat, deși asculta cu multă bunăvoință și nedumerire. — După cum vedeți, oamenii nu sunt urmăriți, nu‑i motiv să nu‑i lăsați liberi, cred că primarul din Cuinsu o fi făcut vreo greșală; în urma venind vreun inspector, s‑a lămurit lucrul și a dat telegrama asta, – termină Petre Corbu, înferbântat și convingător. — E foarte probabil: serviciul domeniilor din Dobrogea e de curând înființat și numai boclucuri ne face... Bine, să‑i lăsăm, dar cum se întorc oamenii ăștia în satul lor? – Moșule, aveți parale de drum? — Poi de unde, că ce bruma de parale am avut, le‑am cheltuit pe drum, să tot avem vreo opt lei de parale cu toții. — Ei poftim, zise enervat d. comisar, ca în fața unei noi piedici. — Și câți sunteți? — Poi om fi toți vreo optsprezece și mai avem și trei minori. — Cum, ce fel de minori? — Adecăte să chiamă, să iertați, că sug încă la țâță. D. comisar începu să râdă. — Vra să zică douăzeci și unu de suflete? E vorba ce‑i de făcut cu ăștia? E o chestie dificilă. — Dacă îți binevoi dumneavoastră, să trăiți d‑le comisar, să vă faceți o pomană să ne scriți un bilet de drum cu trenu, – și moșul căta cu ochii întrebători să vadă efectul vorbelor sale. — De unde să am eu bilete de tren? Are să fie imposibil de căpătat, nu cred nici prefectura să aibă. Dar încercați d‑voastră, d‑le Corbu. Domnul prefect e un om modern, democrat și e foarte gentil, termină d. comisar, ridicându‑se de la birou pentru a da ordin să se permită debarcarea veteranilor din caic. — Dar unde dorm? Ce mănâncă oamenii ăștia? – se întreabă încurcat, neștiind ce să facă mai întâi. — Domnule Ionescu, se adresă el către magazionerul stației din port, care răsfoia un registru, nu s‑ar putea să‑i lăsați în magazia cea mare de cereale? — Aș, unde se pomenește... atâta golănime... se face foc domnul șef când o vedea una ca asta. — Dar în vagoanele astea de marfă, numai până s‑o hotărî cu dânșii? — Poi vagoanele fac manevră în stație toată ziulica. Zău nu‑i chip. — Atunci hai la prefectură. Departe, tocmai lângă debarcader, rezemată de fundul magaziilor de cereale, se afla cafeneaua lui Osman. O lădiță de lemn văpsită în roșiu, cu o semilună albă pe capac, câteva scăunele șchioape, înalte numai de patru degete de la pământ, și, afară, sub cerul liber, un samovar de tinichea în care clocotea toată ziua apă limpede de Dunăre, pentru fiertul cafelelor – asta era toată zestrea cafenelei din port. Osman, un turc bătrân, cu barba deasă și albă ca fuiorul de lână, veșnic în genunchi în fața samovarului, tăcut și grav, își făcea serviciul cu sfințenia unui patriarh în fața altarului. Aci așteptau călătorii sosirea și plecarea vaporașului local, și tot aci era locul de întâlnire al funcționarilor din port. Cafeaua era ieftină: cinci bani ceașca și zece filigeanul; serviciul foarte cinstit, dar cam agale; cât despre curățenie, Osman reușise a face pe toți mușterii să creadă că iese cafeaua tare și gustoasă dacă nu spală ibricele. Ca și la cafenelele din Stambul, ibricele lui Osman aveau prinsă un fel de coajă groasă de cafea împetrită. Colțul acesta din port era minunat: anume parcă ales ca loc de adunare pentru autoritățile portului, mai cu seamă în toiul verii, când arșița soarelui dogorea birourile așa de tare că bieții funcționari se întindeau a lene, moleșiți, pe scaunele care‑i frigeau. Atuncea când simțeau că nu mai pot lupta în fața condicilor prăfuite și‑s gata să cadă biruiți de somn și de căldură, căci brațele moi ca ceara nu mai puteau purta condeele grele ca plumbul, atunci ieșea unul câte unul să mai răsufle aer curat, pe malul apei. Și aci se întâlneau cu toții la umbră, cu batistele înfășurate în locul gulerelor scrobite, bucurându‑se de adăpostul acesta binecuvântat. Din sus de pe Dunăre, mai întotdeauna bătea un vânt ușor în adieri dulci și răcoroase, mângâind frunțile asudate ale celor veniți acolo ca să‑și uite amarul muncii în câteva momente de liniște și de odihnă. E foarte drept că în fiecare zi momentele acestea se prelungeau cam mult, dar vremea se scurgea ușor, pe nesimțite, în palavre, discuții și taifas , pe când se tratau reciproc cu gingirlii dulci sau cu limonade gazoase ținute de Osman la ghiață. Din colțul acesta se desfășura întreaga viață și mișcare a portului. Era totul supt ochii lor: sosirea vaporului, inspecția șefilor. Orice întâmplare neprevăzută îi găsea în picioare la posturi, gata întotdeauna. Și pentru ca nu cumva serviciul să sufere prin asta, mulți își aduceau registrele acolo, așa că toți erau cu ochii și cu gândul mereu la datoria serviciului lor. Aci, în fiecare dimineață, în jurul samovarului lui Osman, se punea la cale soarta întregii stări politice și economice a orașului, a porturilor, a țării, și, am putea zice, chiar a mai multor țări din Europa, căci Trandafir Ionescu, agentul vamal, în fiecare zi citea Universul cu glas tare: și ceasuri întregi se comentau de cătră toți cei adunați fiece informație și telegramă din țară și din străinătate. Iar cel puțin odată pe săptămână, se discuta chiar și asupra celorlalte continente vechi și nouă, căci d. Cristea, secretarul căpităniei portului, era un vechi și pasionat cititor al Ziarului Călătoriilor . Din descripția Tibetului sau povestirea ștrangulatorilor din Bengal, el potrivea totdeauna câte ceva pentru a‑și îmbogăți istorisirea voiajurilor sale în Orient, întreprinse pe când era sergent major în marina militară. Dar tot aci în fața lui Osman, care părea mut și surd la tot ce se întâmpla în jurul samovarului său, se fierbeau patimi omenești, ambiție, invidie, ură și interese; aci se urzeau intrigile și răzbunările partidelor care se formau în port, – păcatele omenirii pururea vor încolți în orice petic de pământ, pe care se va hrăni o populație mai mare decât doi oameni. Cea din urmă și cea mai puternică cualiție era alcătuită din toate autoritățile portului. Ura și vechile lupte dintre partide se uitaseră și toți își daseră mâna pentru a lupta cu puteri unite împotriva dușmanului comun, care nu era altul decât noul comisar din port, „acel înfumurat care făcea pe grozavul, mergând cu nasul pe sus, ca un ministru” . Petru Corbu înainte de a se hotărî să plece la prefectură, ca să ceară biletele de drum pentru veterani, se îndreptă spre cafeneaua lui Osman. De mai multe ori văzuse adunați acolo funcționarii din port. De departe se zărea un grup strâns în jurul samovarului; ca de obiceiu, se ceteau jurnalele de dimineață. După formele și culorile șepcilor, Corbu căută să‑și dea samă de autoritățile care se găseau strânse împreună. Cel dintăi pe care l‑a cunoscut, după șapca lui roșie, a fost șeful haltei din port; unul cu o șapcă neagră de marină, cu șnur auriu, era secretarul căpităniei portului; altul, cu o șapcă mai înaltă cu șnur de argint, era agentul Navigației fluviale Române (N. F. R.); agentul vamal avea o șapcă mică lustruită și cu o bandă verde; pe alți doi cu bande albăstrii la șepci nu i‑a putut cunoaște decât de aproape, când a văzut la unul S. H. – picherul serviciului hidraulic – și la celălalt, doi pești brodați cu fir de aur – era revizorul de la pescărie. — Buna ziua, domnilor! – și Corbu se îndreptă cătră funcționarul căilor ferate. — Mă rog, ce dorește domnul? După ce îi lămuri împrejurarea cu veteranii, Corbu termină întrebând dacă nu s‑ar putea ca nenorociții aceștia să fie transportați cu trenul fără plată, căci, după cât se știe, sunt chiar ordine la calea ferată pentru a înlesni transportul veteranilor. — A!... vă înșelați, domnule. Direcția a dat bilete de favoare numai din țară în Dobrogea, iar nicidecum vice‑versa – și un zâmbet de ușoară ironie alunecă pe buzele amploiatului cheferist. — Ei bine, dar în cazul ăsta ce‑i de făcut? — Treaba Direcției; dacă o vrea să le dea bilete, n‑are decât să le dea; știu că n‑o să le dau eu din punga mea. Dar vă pot asigura că nici Direcția n‑o să le dea, căci e sătulă până în gât de buclucurile și încurcătura ce s‑a făcut pe linie cu vagoanele de marfă, tocmai acum când țipă gazetele că‑i lipsă de vagoane. — Până s‑o lămuri lucrurile, nu se poate să‑i lăsați să doarmă aci în magazie? — Apoi asta nu‑i magazia noastră, e a Serviciului Hidraulic – și arătă cu mâna cătră picherul din port. De la locurile lor, de pe scăunașele joase așezate în cerc, funcționarii portului cătau pe furiș spre Corbu, măsurându‑l pentru a vedea cu cine au de‑a face . — Magazia e construită de noi, dar am dat‑o în isploatare la Navigația Fluvială, zise picherul, arătând cătră agentul Navigației. — Cum vă închipuiți una ca asta, să băgăm atâția oameni străini în magazie? Avem colete, marfă de mii de lei, răspundere mare, domnule. Nu vedeți că nu putem lipsi nici un minut de la birou? termină agentul, care se și sculă gata să plece. — Ei bine, dar puteți lăsa oamenii ăștia sub cerul liber? Au copii mici, și noaptea e rece, timpul mereu ploios. Cum o să stea afară pe cheu? — Apoi noi, căpitănia portului, nu le permitem staționarea nici pe cheu. Nu admit să‑mi încurce mie operațiile din port, – zise liniștit dar hotărât, secretarul căpităniei. — Bine, dar le‑a permis debarcarea domnul comisar al portului. Secretarul se schimbă deodată la față; furios se sculă în picioare de pe scăunașul lui din colț. Toți ceilalți funcționari îl imitară. – Corbul, fără să știe, pusese degetul pe rană. — Nu are drept d. comisar ca să dea permisii de astea. He!... ce crede dumnealui că e suveran în port? Dacă‑i pe asta, apoi noi facem poliția aci în raza portului, dumnealui are numai controlul pasagerilor și nimic mai mult. Articolul 103 din Legea Portului nu permite depunerea pe cheu a mărfurilor de orice natură mai mult de 24 de ore. Dacă merge treaba pe ambiție, să vedem care‑i mai tare, – și d. secretar, roș de mânie, își azvârli cât colo țigara stânsă și începu a se plimba tulburat. Pe când își îndesa pumnii în fundul buzunarelor, fruntea i se încrețea în căutarea mijloacelor tactice pentru un nou plan de luptă. Agentul navigației se amestecă din nou în vorbă. — Legea nu‑i dă drept comisarului decât să puie viza pașapoartelor; atâta are el în port, alta nu. Credeți că poate el să facă așa favoruri după chef, mai cu samă că țăranii ăștia sunt foarte îndărătnici... Mă rog de ce au venit pe Dunăre în caicul turcului și n‑au luat vaporașul statului? Corbu începuse a se neliniști. — Dar bine, domnule, nu‑i vezi în ce hal sunt săracii, că n‑au nici cu ce să‑și cumpere pâine. — He!... dumneata parcă îi cunoști? Așa se milogesc ei. Da turcului n‑a trebuit să‑i plătească? Așa sunt nărăviți; ori merg pe gratis, ori plătesc la barcagii greci și turci. Dai un ban, doi mai mult, dar știi că mergi încaltea cu vapor românesc... adică de ce să nu câștige statul?... Degeaba a făcut statul vapoare? Dar zi mai bine că așa e Românul al dracului, domnule, că banul lui, mult‑puțin cât are, îl dă tot străinului, care se îmbogățește în țara românească. Și statul, săracul, se înglodează în datorii în străinătate. Agentul vamal, care stase mai deoparte bându‑și cafeaua în liniște, se apropie vorbind politicos dar rece: — Pardon, domnule. Scuzați, dar acești oameni, la care d. comisar, cu de la sine putere, le‑a permis să debarce, nu și‑au făcut nici formalitățile vamale. — Cum, ce fel de formalități, când vin din Dobrogea? Acolo nu‑i tot țara românească? — A!.. scuzați, vă rog, domnule, dar avem legea înainte de toate. Așa cere datoria, că dacă vine pe Dunăre, ori cu ce ar fi, marfă sau bagaje, din Dobrogea, trebuie să‑și facă permisul de debarcare și să plătească taxa; mă rog, toate formalitățile, după cum zice legea. Care va să zică, eu vama, cum vrei d‑ta să știu, cum și ce fel vin oamenii ăștia și ce aduc cu ei? Și statul pentru asta se chiamă că ne plătește, ca să facem un control cât se poate de sever. Corbu, care simțea că nu se mai poate stăpâni, îi răspunse răstit: — Mă rog, cât trebuie să plătească? D‑ta n‑ai decât să‑ți faci formalitățile, taxe, amende... ce vrei, și spune cât face peste tot; plătesc eu, acuma chiar, numai să lăsați oamenii în pace. Agentul vamal, supărat, dar încă stăpân pe sine, zmunci creionul albastru de după ureche și un registru din lădița‑cafenea a lui Osman. Mândru și sigur, cu sprincenile puțin încruntate, îl privi drept în față și îi puse întrebarea într‑un chip poruncitor: — Cum vă numiți, și ce profesiune aveți D‑voastră? — Petre Corbu, profesor. — A!... sunteți de la Liceu? – și într‑o clipă sprincenele agentului vamal se descrețiră, iar fața i se lumină de un zâmbet binevoitor. Ușor, așeză iar creionul la locul său după ureche, și pe când întorcea registrul pe‑o parte și pe alta fără a‑i găsi loc, se încercă într‑un chip dulce să lege iarăși vorba. — Vrea să zică d‑voastră sunteți d. Corbu de la liceu... îmi pare bine, iacă n‑am avut onoare până acuma... am și eu un băiat acolo, pe Tică, îi într‑a doua gimnazială... Tică Ionescu, unul scurticel, așa negricios... cică la franțuzește merge mai greu, dar e tare silitor altfel... dă, ce să zic?... mă‑sa ținea să‑l dea la meserii, dar eu zic, oi face ce‑oi face, să știu că rup din bucățica de la gură, dar tot îl dau la liceu, că dacă are băiatul talent la carte, de ce să‑l las? – Și d. Trandafir Ionescu, surâzător, se aplecă așezând două scăunașe mai deoparte – Scuzați, vă rog, îmi faceți onoarea să gustați o cafea neagră; e mare meșter turcul ăsta. Efendi, două filigiane cu caimac... n‑aveți idee ce tare e ăsta în cafele turcești. Corbul, neștiind cum să scape mai curând, băgă mâna în buzunar și zise scurt: — Cât spuneați că trebuie să plătesc pentru formalități? — A!... nu‑i nevoie, ca ce să mai plătiți dumneavoastră?... Unde se poate, facem și noi câte un bine personal... — Mă rog, eu n‑am nevoie ca să‑mi faceți nici un bine. — Scuzați, vă rog, nu este nevoie să plătiți... ce‑are de‑a face?... Dacă dv. veniți și ne declarați în persoană că‑i cunoașteți pe oamenii ăștia, cum și de unde vin, asta ne este prea de ajuns. Și după plecarea lui Petru Corbu la prefectură, încă vreo două ore, autoritățile din port au mai rămas acolo ca să discute cazul și să ia măsurile cuvenite față de noua mișelie făcută de comisarul portului. Abia ajunse Corbu în dreptul vămii, când îi sosi din urmă Bădița Sandu, care venise fugând într‑un suflet. — Amu, de alt bucluc am dat... cică să nu ne urnim de acolo până ce n‑a veni la inspecție... ista... doftorul de vaci. — Cum? de ce? nu v‑a spus? — Poi de unde să spuie, dar îmi dau și eu cu ideia că poate a fi boală în Dobrogea, și de aceia nu lasă să treacă dincoace nici o vită neinspectată. Și Corbu, care se oprise în loc, după ce se uita la ceas, îi zise hotărât: — Lasă‑i așa, cu ăștia nu mai sfârșim. Hai bădiță și d‑ta la prefectură. Pe drum, tăcut, cu ochii în jos, mergea din ce în ce mai iute, parcă anume să nu dea pas minții nimic să mai gândească. Avea un fel de teamă de o judecată chinuitoare, căci o simțea cum se închiagă din zbuciumul de gânduri ce i se încrucișau prin minte. Fără a‑și da seamă, mărea pașii din ce în ce mai mult, și uneori se întorcea către bătrânul ce nu mergea alături de el și se ținea tot la un pas în urmă. — Hai mai iute, bădiță, că‑i târziu. — Haide, hai, că doar merg eu într‑o nădejde. Când au ajuns în poarta prefecturii, bădița Sandu întrebă îngrijat: — Oare ne‑a da? Ha... ce zici? — Sigur că trebuie să vă dea. — Da oare de ce n‑o vrut ceia din port să ne deie. Nădejdea de‑amu îi la prefectu, că să chiamă că tot el îi mai mare. Iștia din poliție sunt mai cânoși, că cel care‑i boer adevărat, îi mai bun la inimă. Pe sala întunecoasă și goală, un ușier îi ajunse din urmă. — He!... încotro ai luat‑o așa repede, moșule? — E cu mine, căutăm pe d. prefect, îi răspunse Corbu, oprindu‑se în dreptul unei uși. — D. prefect nu‑i aici, dar puteți vorbi cu d. director al prefecturii. Dați‑mi cartea d‑voastră, că așa‑i ordinul... altfel vine și prostime multă. Pe când Corbul își căuta prin buzunar o carte de vizită, bădița Sandu, care‑și pusese căciula jos lângă ușă, scotocind prin sân, își scoase o legăturică în care avea învelite în cârpe cele trei decorații și un vrav de petece de hârtie îngălbenite. — Iaca, poate să facă trebuință și aestea. — Nu‑i nevoie; așteaptă‑mă aici; – și Petre Corbul intră în biroul directorului. — A!... Salutare onorabile, cu ce ocazie pe la noi? îi strigă Stelică Hâncu de după o movilă de dosare. În redingota lui ce strălucea de lustruită, omul acesta uscățiv avea o figură ciudată cu ochii mici și verzi, care‑i jucau în cap prin sticlele ochelarilor, cu niște fire de mustăți roșii, țăpoase și rare, parcă mâncate de molii – era una din acele ființi a căror vârstă nu poți s‑o ghicești. — Îl căutam pe d. prefect, am să‑i fac o rugăminte. — E dus la București, dar vine cu trenul de amiază, că avem deseară balul funcționarilor. Apropo, bine că te‑am prins. Ne faci onoarea? – și directorul îi întinse un bilet de bal. Corbu voi să se opuie murmurând ceva nelegat și fără hotărâre. — Nu... nu cred, n‑o să pot veni... — Ei, ce‑i cu aia, cine te obligă să vii, n‑are a face... știi, e chestia de o faptă caritabilă, e pentru mărirea fondului filantropic al societății. Dar nu mi‑ai spus afacerea cu rugămintea. Ce dracu, doar putem și noi ceva în prefectura asta, – și directorul iar începu numărătoarea teancului de bilete roșii. — Au venit în port niște veterani din Dobrogea și vor să se întoarcă înapoi la locul lor în Bacău. Sunt prăpădiți de tot, nu mai au nici bani de drum, nici de hrană. Nu s‑ar putea ca prefectura să le dea niște bilete pentru tren? — A!... Imposibil drăguță, că noi n‑avem bilete. Dispoziția ministerului e ca să libereze bilete din țară în Dobrogea, iar contrar nu, imposibil. — Ei bine, dar ce să facă oamenii ăștia? — Asta‑mi place! Să facă ce‑au făcut și până acum. De asta te îngrijești dumneata? Ei nu; că‑i nostim, pe onoarea mea!... Așa sunt cărturarii ăștia! – și directorul, râzând zgomotos, îi mai întinse încă cinci bilete. — Contez încă pe cinci, le desfaci pe la dascălii ceilalți. Nu, zău, că are să fie frumos desară, suntem siguri de reușită. Numai nițică răbdare, ascultă ici afișul. Rar, cu glas tare și c‑o intonație de discurs oficial, directorul începu a citi: SOCIETATEA FUNCȚIONARILOR PUBLICI Cu ocazia împlinirii unui an de la fondare și pentru mărirea fondului ei filantropic, va da un SPLENDID BAL Cu muzica regimentului de infanterie Salonul va fi fermecător decorat în stil Venețian și luminat a giorno, rezervându‑se astfel publicului cele mai frumoase și amuzante surprize. Comitetul de organizare făcând numeroase sacrificii pentru ca să rămâie un suvenir neșters pentru toți care vor lua parte, pe lângă celelalte surprize va aranja în seara balului o „Luptă Amuzantă” cu confette și serpentine între Cavaleri și Domnișoare. Pentru ca modul de petrecere să întreacă toate așteptările, și distracțiile să nu mai contenească, la ora 12 fix din noapte, se va proclamă prin vot secret „Regina Balului”, căreia i se va decerne de către societate un frumos coșuleț cu flori ca cadou. Un cavaler 2 lei, o damă 3 lei. Familie compusă din un cavaler și două dame, 5 lei. Ținuta cuviincioasă e de dorit. Pentru cavaleri va fi cea de bal (retingot), iar pentru domnișoare mai cu seamă e de dorit Costumul Național. — Eu am ținut să punem costumul național. Știi, e mai frumos decât cu falbaralele cele franțuzești. Nu trebuie să ne fie rușine de portul nostru țărănesc. La orice ocazie trebuie să fim mai patrioți. Nu‑i așa, spune sincer dacă n‑am dreptate? Petre Corbu, în starea de spirit în care se găsea, nu putu să răspundă la întrebarea care îl strâmtora, decât prin câteva cuvinte fără șir: — Da... sigur... natural... – și deodată își reveni în fire. — Domnule director, dar ce‑i de făcut cu nenorociții ceia? Credea n‑o să‑i lăsați așa. N‑au nici unde să se adăpostească, nici mâncare. Ceva, în sfârșit, trebuie să faceți; de ce nu dați o telegramă la Ministerul de Interne să vă trimeată niște bilete de drum de fer? — Ha!... Ha!... ce copil ești! Poi ne vine peste trei săptămâni. Se cunoaște că ești om de carte, filozof de cabinet; n‑ai fost în administrație, nu ești hârșit pe aci, ca să știi tot mecanismul. Îmi pare rău că te bagi în lucrurile astea, zău, îmi pare rău. De asta porți grija d‑ta, că ce‑or să facă ăia; când ai ști ce necaz tragem noi cu dânșii! Ascultă‑mă pe mine... lasă‑i în pace... ce‑ți pasă dumitale? ăsta‑i cel mai bun lucru. Niciodată nu trebuie să‑ți bagi singur capul sănătos sub evanghelie, crede‑mă pe mine că am îmbătrânit în administrație, în d’al de astea. Dacă ții numaidecât, vorbește‑i prefectului sau primarului. Dar nu face pentru d‑ta ca să te bagi în lucruri de astea, zău nu face... ascultă‑mă pe mine. Tocmai în capătul scării bădița Sandu încercă să întrebe: — Oare ne dă, ha!... ce zici? — Da sigur că trebuie să vă dea; nu‑i prefectul aici și directorul n‑are bilete la el; mergem acum la primărie, îi răspunse Petre Corbu, cătând preocupat în jos. — Stăi, nu mai sui scările degiaba, au șters‑o toți de la birouri înainte de 12, zise Iuliu Dudescu, un advocat tânăr, care se întâlnise cu Petre Corbu în ușa primăriei. — Ai vreo treabă cu unchiul? – și observând că Petre nu înțelege întrebarea, Dudescu îi explică. — Așa‑i spunem noi primarului: „unchiul Nae”, și, de când cu furnitura pentru pavarea orașului, i s‑a mai adăugat și numele de Bazalt . — Aș vrea să‑i vorbesc într‑o afacere, nu știu unde l‑aș găsi, îi spuse Corbu îngrijat. — A!... dacă ai ceva urgent, trebuie să‑l prinzi acum, că dacă o apuca să intre în conclav , cum e obiceiul, nu mai apare decât după patruzeci și opt de ore. Hai cu mine, e ora aperitivelor; îl găsim la băcănia din colț, la Tase, sau, cum îi zice el, la biblioteca din centru. Și plecară amândoi alături pe strada mare. În urma lor, mai departe, venea și bădița Sandu încet șchiopătând. Corbu mergea tăcut și chinuit de gânduri, Dudescu era vesel și radios, repurtase o victorie strălucită la judecătorie împotriva unui adversar politic, și nu putea să‑și mai potolească pofta de vorbă. — Vrasăzică nu‑l cunoști pe unchiul? — Ba da, îl cunosc, dar puțin. — Ah!... n‑ai idee ce tip nostim și original. Când îl vezi așa scurt și gras, cu burta lui de arhimandrit, ai zice că‑i tipul burghezului respectabil, părintele comunei. Când colo el e cel mai rafinat boem, mă rog artist în viață, ce mai vrei! chefurile și le face cu tabiet și în papuci acasă, patruzeci și opt de ore stă în conclav și vardistul la poartă ca să nu‑l supere nimeni. Altfel e un om admirabil și de spirit. Are o bibliotecă plină de sticle în loc de cărți, și pe etichete scrie numele autorilor de drept: Mourlon, Demangeat... A!... e nostim să‑l vezi la el acasă. Când intrau pe ușa băcăniei, se auzi un glas puternic din fundul sălii: — Iaca și pisălogul de Dudescu. În fund, în jurul mesei încărcate cu gustări, se aflau la țuică primarul, inginerul comunii și căpitanul de jandarmi rurali. — E!... crai nou, – începu vesel și zgomotos primarul la vederea lui Corbu – au început și dascălii de la liceu să mai consulte biblioteca noastră; era de dorit, domnilor! Se poate tocmai intelectualii să trăiască într‑o ignoranță completă? Ionică, adă cinci volume din autorii cei mai vechi. Domnul Corbu, ca profesor de istorie, trebuie să‑și dea părerea asupra autorilor din anticitate; eu vă declar de la început, că am o pasiune pentru clasici, îi sorb, nu‑i gust. — Nu, eu nu beau... nu pot... zău, nici nu am vreme, venisem numai să vă fac o rugăminte, – încercă să spuie Petre Corbu, îngrozit parcă de încurcătura în care intrase. — Nu ascult nici o rugăminte înainte de a‑ți da părerea asupra acestui autor, – și primarul făcea un haz nespus, râzând așa de tare că‑i tremura pântecele iar ochii lui mici abia se mai vedeau licărind, îngropați cu totul în grăsimea obrajilor. Până să aducă Ionică paharele, inginerul se apucă iar să‑și explice planul, schițând cu creionul pe masa de marmură albă. Era vorba de parada de 10 Mai, pentru care se luau măsuri din vreme, căci avea să se facă ceva deosebit anul acesta în ciuda opoziției locale. Anul trecut la 10 Mai, sub fostul regim, se întâmplase în oraș un scandal unic în felul său. Fostul prefect se certase cu generalul comandant al garnizoanei, și acesta, după Te‑Deum, în ultimul moment, a schimbat locul defilării: pe când prefectul, autoritățile, damele și tot poporul așteptau pe bulevard unde se construiseră tribunele, generalul, numai cu statul său major, a primit defilarea în celălalt capăt al orașului, spre gară. S‑a vorbit mult asupra acestei nenorocite afaceri, care a învrăjbit lumea civilă și militară. Până în ziua de azi, deși pacea s‑a încheiat cu mutarea generalului și schimbarea prefectului, totuși părerile sunt deosebite, și orașul se găsește împărțit în două tabere: unii care susțin că prefectul e mai mare, și alții că mai mare e generalul, comandantul garnizoanei. — Bravo, inginerule! nu degiaba umbli cu figuri în text, zise primarul privind cu admirație la schița tribunelor. — Ei nu!... când vă spui că anul acesta o facem lată, ca să plesnească amicul ispravnic de anul trecut, care mi‑o făcură fiartă. Așa!... la mijloc e estrada autorităților, un spațiu gol pentru general și statul major – sigur că o să fie toți călări – în față muzica, la dreapta tribuna damelor. În stânga, tribuna militară. Mă rog, când vă spun că o facem ca la București! O să vorbim cu revizorul pentru micii dorobanți. — Splendid ar fi să aduceți și pe veteranii din județ, adică de ce să nu defileze și ei, dacă e așa? – zise căpitanul de jandarmi, trântind cu pumnul în mânerul săbiei așa de tare, încât teaca se izbi cu zgomot de un butoi cu măsline. — O idee genială, pentru care ți se va aduce mulțumiri în public – adaogă primarul râzând cu hohot – mă rog, tot complet ca la București... ca ce provincia să rămâie mai pe jos decât capitala? Petre Corbu, care ascultase tăcut, măsurându‑i pe fiecare în parte, crezu momentul potrivit: — Tocmai aveam să vă rog pentru niște veterani care au sosit azi în port. Vor să se întoarcă din Dobrogea la locul lor în Bacău. Au isprăvit banii de drum, n‑au nici de mâncare... nu s‑ar putea face ceva? Mi se pare că primăria are și un fond de ajutor pentru cazuri de felul acesta. — Poi bine, onorabile, dar știi că ești slab în materie de fonduri – începu primarul grav și glumeț totdeodată – eu, părintele acestei comuni, abia pot îndestula pe copii legitimi, dar să mai mă îngrijesc și de soarta celor orfani sau abandonați!... ba nu, zău, judecă drept!... Ionică, bibliotecarule, mai dă‑ne încă cinci volume tot de același autor. — Eu trebuie să plec, – și Corbu puse mâna pe pălărie, dar primarul îl și cuprinse de mijloc. — Nu te las fără să bem încă un rând. Asta înseamnă că te‑ai supărat pe mine; eu sunt un om care n‑am dușmani. Nu, zău, te rog chiar să mergi la prefect, știi, el e cu daraveri de astea. Ia de ici o bucățică de lacherdă, dacă nu iai, înseamnă că te‑ai supărat pe mine, îmi pare rău, pe onoarea mea. E teribil, domnule, cu umanitarismul ăsta al dascălilor idealiști!... Ionică băete, ce idee ai tu despre umanitate?... — Nu are în băcănie marfă de asta, – se grăbi căpitanul să răspundă în locul lui Ionică băiatul, care aștepta cu tava în mână, neștiind ce răspuns să dea. Și Petre Corbu, aruncându‑și ochii din întâmplare spre ușă, tresări deodată: bădița Sandu, care așteptase smerit afară în stradă, neîndrăznind să între în prăvălia plină de boeri, se încerca aplecându‑se cu sfială, îndoit de la mijloc, să privească înăuntru. Într‑o mână ținea căciula, iar în cealaltă își strângea legătura de cârpe, căci se gândea și el că poate să facă trebuință decorațiile și hârtiile lui îngălbenite, acolo unde era sigur că se vorbea și despre dânsul. — Trebuie... mă așteaptă, îngână Petre Corbu, repezindu‑se spre ușă, pe când toți ceilalți, cu paharele în mână, cătau nedumeriți pe urma lui. În stradă, ținând încă pălăria făcută ghem în mâna stângă, se opri, cu capul gol, în fața bătrânului care aștepta să‑i vorbească. După ce‑și trecu mâna dreaptă într‑o încleștare dureroasă pe frunte și pe ochi, îi zise încet, stăpânindu‑se: — Bădiță, întoarce‑te și d‑ta în port, așteaptă‑mă acolo, că o să vin eu să vă aduc răspunsul... las că fac eu tot ce trebuie. — Apoi așa! așa om face!... om aștepta... dă... nu ni‑i lăsa... că‑i greu tare de străbătut pe‑aici fără nimeni, între străini... și dac‑a fi... te‑om pomeni și noi și copiii... că dacă trăia și dascălul, D‑zeu să‑l ierte, se chiamă că se bucura și el... da vezi, pe semne așa‑i... de, ce să zic și eu... – și bădița Sandu își înecă vorba într‑un oftat adânc, în loc de a‑și limpezi gândul pe care‑l avea în minte. Clătinând din cap, își grămădi cu degetele lui noduroase legătura de cârpe, hârtii și decorații, iarăși în sân, la locul lor. Și după ce își îndreptă la gât cămașa și sumanul, o porni la vale spre port, trăgând încet, cu greutate, piciorul stâng, rămas beteag din timpul războiului. Iar Petre Corbu o luă și el la deal spre casă. Călcând șovăitor, cu genunchii îndoiți, cu brațele moi, căzute‑n lungul trupului curbat, părea că urcă sub povara unei greutăți cu mult mai mare decât îl ajutau puterile să ducă. Un grup de băeți zgomotoși veneau dinspre liceu. Sigur că are să‑l salute... și ca să nu răspundă, se abătu din drum cotind pe altă stradă. Un fel de teamă fără de înțeles îl chinuia amar, pe când mergea abătut cu ochii în pământ, singur, să nu vadă pe nimeni și nimeni să nu‑l vadă, nimeni să nu‑l simtă... ar fi voit să treacă așa cum se strecoară o umbră. Din câte socoteli și planuri își făcuse în minte Petre Corbu, nu izbuti ca să îndeplinească nimic până la amiază. Dar era hotărât s‑o ducă până la capăt. Avea să meargă la prefect, la polițai, să facă o listă de subscripție, și, dacă n‑o putea să‑și ia leafa de la școală, are să se împrumute... în sfârșit trebuie să găsească un mijloc de ajutor, și cât se poate de repede, pentru nenorociții care‑l așteptau în port, căci numai într‑însul își puseseră ei toată nădejdea. Era ora trei când Corbu suia scările prefecturii, începuse a se plictisi măsurând sala de așteptare, și totuși ce politeță și bunăvoință din partea prefectului, când l‑a primit. — A!... ce surpriză... poftim colega. Trebuie să știi că nu‑mi uit niciodată breasla din care am ieșit, în totdeauna îmi face deosebită plăcere... Ia loc, te rog... ai să mă scuzi; numai câteva minute să termin afacerea asta, și sunt cu totul al d‑tale. Prefectul se așeză la birou. În picioare, în fața lui, aștepta un inspector comunal cu teancul de hârtii la subțioară. Petre Corbu căută a se îndepărta cât mai mult de birou, căci se temea să nu‑i stingherească de la lucru. Din fund, de pe scaunul lui, cerceta tot cuprinsul acestei săli reci și impunătoare. O mobilă de birou greoaie, masivă; jilțurile, îmbrăcate în marochin roșu, erau așa de mari că te afundai cu totul în ele; în rame late aurite, portretele suveranilor și două tablouri mari: copii după Grigorescu. Jumătate din păretele din față era acoperit de o bibliotecă mare cu o înfățișare de catedrală, lucrare de artă – stejar sculptat – imitând un fel de stil românesc. Sub sticlele ușilor erau întinse niște pânze verzi, așa că nu se puteau vedea cărțile din rafturi. La un colț pânza era desprinsă și se putea zări un teanc de „Monitoare oficiale”. Privirea i se opri la biroul unde lucra prefectul. Îngropat în jilțul lui monumental, mândru și grav, prefectul impunea oarecum prin felul de a se prezinta. O figură mare pătrată, un păr aspru roșietic, tăiat scurt ca peria, mustățile scurte și răsucite, scoase de curând din bandaj, ciocul ascuțit îi acoperea bărbia rotundă; în ochii lui albaștri se cetea tărie, voință, încăpățânare. Un trup bine legat, chinuit parcă în redingota‑i strâmtă, colțurile gulerului alb, prea înalt, se îngropau în gușa care începuse a se forma. Petre Corbu neavând ce face, căuta să‑și dea samă de sfiala fără de rost pe care o simțea așteptând în biroul acesta, în fața unui om care nu‑i era străin Pe Jean Stroescu îl cunoștea foarte de multă vreme, din Universitate, pe când toți îl cunoșteau sub numele de Ioan al Stroii, de loc din comuna Netoții de Jos din județul Teleorman Făcuse seminarul și, în loc să‑și urmeze meseria începută, se înscrisese la litere. Dar pentru că i se păruse și aci un câmp prea mic de acțiune, făcuse și dreptul. Sănătos, muncitor și calculat, izbutise a băga în buzunar deodată două diplome de licență. Întotdeauna trecuse victorios prin toate cotiturile și piedicile puse în calea vieții studențești. Puțini erau acei care‑l cunoșteau bine; tot se găseau unii care, pe șoptite, îi ziceau: Echilibristul . Ca profesor în provincie, n‑a stat decât trei ani, după ce trecuse cu nerăbdare prin toate culorile, își găsise în urmă o aripă protectoare. În schimbul serviciilor aduse partidului, îl băgase și pe el în cameră, odată cu o întreagă pleiadă de talente tinere, ridicate din popor. După doi ani, nu se știe prin ce împrejurări, făcuse o partidă strălucită – o văduvă bogată a unui senator mort de apoplexie. Să lăsase de dăscălie și făcea numai advocatură și politică. La venirea partidului său din nou la putere, i se dase pe mână întreaga situație a județului. Și Petre Corbu, cum sta deoparte, urmărind din colțul lui mișcările prefectului, se încercă să surprindă în trăsăturile feței urmele vechi, regăsind în nuanțe chipul acela așa cum îl văzuse pentru întâia dată. Își amintea bine de el: era cu vreo doi ani mai vechi în facultate... parcă îl vedea: deșirat, cam îndoit, cu părul dat în sus, cu figura mare și numai câteva fire de mustăți, iar un puf neras îi umbrea fălcile late. L‑a întâlnit întâia dată într‑o căsuță tupilată... din înfundătura noroioasă în dosul halei Traian, venise la un prieten să ceară un caet de note... acolo într‑o singură cameră cu treizeci de lei pe lună ședeau trei studenți la un loc... câtva timp mâncase la același birt, La Pârjoala ideală – în Șelari... era un grup mare de studenți săraci care mâncau acolo... D. Nae Capama, patronul, scurt și gras, cu favoriți albi ca Franț Iosef... Ce tip original era acest birtaș‑bucătar!... Și Corbu, c‑un fel de mulțumire își opri gândurile asupra lui. Nu‑l văzuse de multă vreme, până anul trecut, când l‑a întâlnit în tren mergând la Ploești să mai facă ceva încasări, după cum spunea el. Se lăsase de birt și, cu multă răbdare, urmărea datoriile vechi ale foștilor studenți. Avea un carnet gros – catalogul universității , cum îi zicea el – ținut la curent după Monitorul Oficial. Acolo erau trecuți datornicii cu numărul meselor, anul, luna și ziua de când și până când aveau de plătit, și, în dreptul fiecăruia, d. Nae scria pe rând numirile care se făceau cu data, funcția și locul unde se află fiecare. Erau acolo înscrise câteva generații de profesori, magistrați, avocați, doctori, funcționari mici și mari – toată scara ierarhiei sociale într‑o statistică desăvârșită. Carnetul lui domnu Nae Capama ar fi, desigur, un prețios document de cercetare pentru istoricii care ar căuta să pătrundă spiritul și prefacerea societății românești din a doua jumătate a secolului al XIX‑lea... Și Petre Corbu începu să zâmbească la ideia ciudată care‑i veni în minte: „Ce mutră ar face prefectul, dacă i‑ar aminti că i‑a văzut trecut, în carnetul nenorocit, numele și suma ce avea de achitat pentru mesele de la Pârjoala Ideală de pe vremea când era student”. Zbârnâitul tremurat al unei sonerii îl făcu să tresară. D. prefect, supărat, chemase pe registrator... După o bătae sfioasă în ușă, registratorul intră îndoindu‑se de șale. – O figură veștedă, îmbătrânită înainte de vreme; un surâs acru îi încrețea buzele supțiri, pe când își încheia nasturii jachetei. Făcuse de sigur vreo greșală, ceva, la înregistrare, căci prefectul se încruntase privind hârtia ce o ținea în mână. — Ți‑am spus domnule, să‑ți bagi mințile în cap... uită‑te la număr... asta e pentru a treizecia oară... — Nu sunt eu vinovat, am spus lui d‑nu șef că... – dar prefectul îi tăie scurt vorba: — Am terminat! – și după ce îi aruncă hârtia jos, făcu spre ușă cu mâna un semn hotărâtor și stăpânit. — Știam că‑i o secătură, nu‑i spuneam eu lui Vasilescu, când mă plictisea la alegeri cu protejații lui? – și prefectul parcă simțind nevoia de a se explica, se întoarse cătră Corbu: — E groaznic, monșer!... sunt sătul până în gât de politică... De când crezi că lupt să scot politica din administrație în județul meu... uite, citește ici: – și el arătă mândru spre ușă. Numai atunci Corbu văzu, lipit pe sticlă, un avis pe care nu‑l observase la intrare. Prefectul ceti rar și apăsat: AVIS Funcționarilor din acest serviciu le este absolut interzis de a recurge la intervenții exterioare, meritele lor proprii și interesele serviciului fiind, singure, bazele aprecierii șefilor lor. Orice fel de intervenții în acest fel constituesc o notă rea pentru funcționarul respectiv. — E! Nu‑i clar?... spune?... ei bine, te desperează uneori, pe onoarea mea! – și prefectul se ridică din fotoliul în care șezuse înfundat. După ce‑și agăță degetele în răscroiala jiletcei, subțioară, scoțând pieptul înainte, bombat făcu vreo câțiva pași largi în lungul camerei. Lângă fereastră, în dreptul lui Corbu, se opri: — He!... nu‑ți închipui, monșer – începu prefectul dându‑și capul pe spate și privind pe geam afară – nu știi cât am avut de luptat aci! Aveam adversari tari, politiciani vechi... acum pot zice că sunt aproape stăpân pe situație... Dar nu ai spus încă afacerea pentru care ai venit? — Sunt niște veterani care vin din Dobrogea... – și Corbu îi lămuri cazul, înșirând toată istoria pe care o mai repetase încă de câteva ori în ziua aceea. — Chestiunea e mult mai dificilă decât ți‑ai închipui: Nu pricep de ce nu rămân oamenii ăștia în Dobrogea. Guvernul face sacrificii colosale pentru dânșii, și ei nu vor să stea acolo. E de speriat, frate, cât e de ignorant și de îndărătnic țăranul nostru; nu, nu trebuie să ascundem defectele. — Bine, dar nenorociții ăștia nu vezi că sunt victimele administrației? se încercă să spuie Petre Corbu. Prefectul însă îi tăie vorba. — Exagerații, monșer, dacă te‑ai potrivi la toate pretențiile, apoi nu știu, zău, unde am ajunge. Nu, nu, cu sentimentalism nu se poate face administrație. Voi, care nu faceți politică, aveți o mentalitate curioasă. Ministerul dă ordine severe pentru a înlesni mutarea și stabilirea veteranilor în Dobrogea, și eu să fac contrariul, să mă apuc să‑i transport din Dobrogea înapoi, la locul lor!... Nu vezi că‑i absolut imposibil? E absurd, monșer!... Ce‑ar zice prefectul de Constanța, care îmi dă telegramă să‑i trimet înapoi?... și n‑ai idee ce tip susceptibil... și‑i foarte tare la centru. — Ei bine, dar ce‑i de făcut? O să‑i lăsați așa să moară de foame? – și Petre Corbu se sculă enervat de pe scaun. — Dar până acum de ce n‑au murit? Lasă‑i, cum au mers până aici, merg și de acum încolo. Nu le purta grija. Mai întâi că nici nu sunt oameni din județul meu, ce o să mă amestec eu în atribuțiile altora? Mă rog, dacă ții numai decât, o să dau ordin polițaiului ca să‑ți dea concurs pentru o listă de subscripție. Dar cred că cel mai bun lucru ar fi să‑i îndemni să se întoarcă înapoi. Dacă nu vor, atâta pagubă. Las’ că nici nu avem bilete de drum, dar și dacă aș avea, îți spun sincer că nu le‑aș da, pentru că aș lucra contra convingerilor mele. Și prefectul începu a‑și desfășura o întreagă teorie asupra colonizării Dobrogei după sistemul din antichitate al Romanilor; asupra drepturilor și naționalităților din această provincie, adevărat mozaic de rase; trecând apoi la mica și la marea proprietate, cultura intensivă și extensivă, pentru a sfârși tot cu chestia raselor – partea sa favorită, ca fost profesor de geografie, pe care o predase după noile metode. Inspectorul comunal, care regula dosarele la biurou, își ridicase capul, privindu‑și cu admirație șeful. Iar Corbu, care la început ascultase și el, la urmă își pierdu răbdarea; sta privind nedumerit la bustul lui Costache Rosetti, care părea că și‑a întors capul ca să vadă mai bine și el pe prefect. Statuia aceasta de teracotă îți făcea, la prima vedere, o impresie stranie; cercetată mai de aproape, găseai pricina: fusese stricată și i se lipise gâtul strâmb. După ce se lămuri și asupra privirii lui Costache Rosetti, Corbu se găti să plece, iar prefectul înfierbântat izbi cu pumnul în soneria de pe birou: — Alecule, dă‑mi pardesiul! Când a ajuns Corbu la liceu, nu mai era decât directorul și încă doi profesori. — Salutare, Corbule, da parcă n‑ai curs azi, ce cauți pe aici? — Venisem pentru leafă. Am mare nevoie de parale. — He!... tocmai peste șase zile încasez mandatul. Și după câteva momente de șovăire, Corbu se hotărî să încerce: — Mi‑ai face un mare serviciu, dacă ai voi să‑mi girezi o poliță. — A! îmi pare rău, dragă, că nu mă cunoști; apoi nu știi că eu din principiu nu dau giruri? În viața mea n‑am iscălit o poliță. Îmi pare rău, dar mi‑i imposibil, nici lui frate‑meu nu‑i girez, pe onoarea mea. Dar uite Tuduriu se ocupă cu daraveri de astea. Sache Tuduriu, profesorul de matematici, era un om scurt, gras și roșu, care gâfâia într‑una de osteneală, căci era în adevăr foarte activ. Avea atâtea ocupații, încât umbla toată ziua cu una din trăsurile primăriei, care‑l aștepta la poartă până își făcea ora de clasă. Pe lângă slujba școalei, mai era și consilier comunal, director la o casă de economie și ajutor, membru în consiliul de administrație a băcăniei cooperative, și cultiva sistematic o vie din apropiere, pentru care primise medalia de aur la expoziția jubiliară, căci prezintase cea mai frumoasă varietate de struguri din județ. Tuduriu îl trase pe Corbu deoparte lângă fereastră. Și pe când îi vorbea încet, asigurându‑l că va cerceta el... să‑i facă un bine... știe el undeva într‑un loc sigur... se pipăia prin buzunare necăjit că nu găsește ceea ce caută. – De obicei avea asupra lui câte o poliță în alb pentru orice întâmplare. Numai funcționarilor și ofițerilor le găsea el bani, pentru alții străini nici odată nu putuse să facă rost de împrumuturi. — Uite!... trece și d. prefect Arivescu – zise răzând Aurel Stamatin, profesorul de franceză, care se oglindea în geamul celeilalte ferestre, răsucindu‑și firele unei bărbuțe blonde frizate. — Păcat că nu l‑ați văzut ce poză avea în trăsură, e tipul clasic de arivist, parole d’honneur. Stamatin, care avea conducerea ziarului opoziției din localitate, își făcea o plăcere necăjind pe director pe tema aceasta. — Stroescu!, izbucni directorul, Stroescu! orice mi‑ați spune d‑voastră, e un om de resort; și‑a pus în joc toate mijloacele ca să ajungă acolo unde râvnește oricare. El a triumfat în viață, a învins, a dovedit că e mai tare decât noi toți în lupta pentru trai... Ce‑mi vorbiți mie de scrupule, cinste, morală... mofturi de idealiști impotenți!... Până când, mă rog, cutare loc în conducerea statului să‑l ocupe vreun ciocoi bogat sau un imbecil cu pretenții, și nu un om de valoare, cu talent și calități reale. Tocmai pentru că Stroescu s‑a ridicat de jos, cu drept cuvânt i se poate spune că e fiul meritelor sale. Ce!... țara n‑are nevoie de talente tinere și viguroase? De unde vrei să le ia, dacă nu de jos din popor?... Și pe tema aceasta urmau discuții înfierbântate, nesfârșite, în cancelaria liceului, între profesori, care de multe ori aduceau ca martori umbrele lui Darwin, Nietzsche și ale altor răposați cugetători, pentru a sprijini, cu teoriile lor, unele păreri care se desfășurau ceasuri întregi, chiar după sunarea clopotului de intrare în clasă. De două ceasuri Petre Corbu se frământă pe scaun fără a putea prinde un moment de hotărâre. A băut două cafele și a fumat vreo șase țigări. Venise la cafeneaua din centru – la clubul lui Sărdică, cum îi spunea orășenii – pentru a vorbi polițaiului. El ar putea găsi vreun adăpost și hrană veteranilor din port; sau, în tot cazul, ar aduna câțiva lei printr‑o listă de subscripție. Sala geme de lume, de fum și de zgomot. Strigăte în gura mare, ciocnituri de bile și tacuri de bilearde, izbirea pietrelor de domino pe marmora meselor, rostogolirea zarurilor la jocul de table – un amestec de atâtea zgomote deosebite, înecate în forfotul nesfârșit și monoton al celor două lămpi mari – sistem modern – care sfârâie întocmai ca două oale de fasole grasă puse la fiert. Singur, de la masa lui din colț, Petre Corbu urmărește toate mișcările polițaiului, care joacă pocher cu doi necunoscuți la masa din față. Din când în când capul acela chel, rotund și lustruit, dispare învăluit în norii de fum de tutun. Și când fumul subțiat se risipește, îi apare iarăși deslușit figura șefului poliției locale: obrajii plini și fălcile mari, ochii mici șireți, și sub nasul scurt cu nările lărgite o păreche strașnică de musteți sure și afumate. Șeful pare a fi un jucător foarte calculat; cugetă adânc în fața problemelor jocului, strânge crunt din sprâncene la fiece carte aruncată pe masă. Pentru a recăpăta puteri nouă, soarbe setos dintr‑o veche țigaretă cu un capăt de chihlibar cât nuca de mare – „o giuvaeră foarte antică, suvenir de când cu anchetarea crimei grecilor din port”, le spunea el celor care‑i admirau această piesă vrednică de muzeul de antichități. Petre Corbu nu îndrăznește să întrerupă jocul, – are să aștepte, își zicea el în gând, momentul potrivit, când s‑o termina partida și s‑o face cărțile din nou... are să‑i explice cazul, așa ca să‑l miște, să‑l facă să se intereseze... și mai la urmă e chiar dator, în slujba lui, să se îngrijească de soarta acestor nenorociți... e cel mai în măsură să meargă cu lista, cunoaște pe toți din sală... ce Dumnezeu! tot trebuie să se strângă ceva dintr‑atâta lume... un pic de inimă numai și... oricum nu poți lăsa nici un câne să piară de foame afară în ploae... Hotărât cere o foae de hârtie și scrie cu litere mari: „Listă de subscripție pentru ajutorul celor trei familii de veterani care mor de foame în portul nostru”. Numărul curent, Numele și pronumele, Suma subscrisă. Afară toarnă cu găleata. De câte ori se deschide ușa, apare câte‑o umbrelă leoarcă de ploae; din întunericul de afară o suflare rece de vânt străbate făcând să tremure flacăra lămpilor, de pare că se clatină întregul cuprins al cafenelei. Petre Corbu începe să se neliniștească; și‑a pierdut răbdarea așteptând. Atâta vreme de când amână și nu e în stare să găsească un moment hotărâtor de voință. De necaz începe a se judeca singur mustrându‑se de slăbiciunea asta revoltătoare. De ce atâta sfială?... Ce are de riscat?... Parcă cere pomană pentru el? E chiar o faptă frumoasă a contribui la o facere de bine. Oricum ar fi mulțimea asta, dar în simțirea fiecărui om există o coardă care vibrează de mulțumire, când știi că ai făcut o faptă bună. Și Petre Corbu își freacă tâmplele necăjit; îl doare capul, a fumat, se vede, prea mult. E așa de acru și înecăcios aerul acesta cald din cafenea... Prin nourașii de fum albăstriu, care plutesc într‑o încolăcire moale și leneșă, abia se zărește ceasornicul din părete purtându‑și în cadență limba lui neobosită. O sforțare eroică; se scoală hotărât în picioare; dar tocmai în același moment îi trece pe dinainte un tânăr elegant, care se oprește drept la masa polițaiului. E Trăenică, grefierul tribunalului, sau arbitrul eleganței , cum îi spun prietenii. „Fir‑ar al dracului de secătură pomădată, acum și‑a găsit și el să vie?" borborosi cu necaz Petre Corbu, trântindu‑se din nou pe scaun. Grefierul însă avea gând de stat; de obiceiu el nu juca, dar îi plăcea grozav să privească. După ce‑și atârnă în cuer cu multă grijă pardesiul cenușiu vărgat mlădiindu‑și talia, se așeză pe scaun, își scoase mănușile gris‑perle , instalându‑se de‑a binelea la masă. Petre Corbu amărât, ca să‑și mai liniștească necazul, ia o revistă de pe masa vecină. Un număr vechiu din Illustration . Gravuri cu scene din revoluția rusească: „Foametea în Rusia de Sud”. „Vânzarea copiilor”. Se văd țărani zdrențuiți, figuri sălbatice cu părul vâlvoi, cu bărbile mari încâlcite... femei slabe cu priviri rătăcite, cu pletele în vânt, își târâie copii goi și diformi, ducându‑i la vânzare, pentru o bucată de pâine. Îi fac rău atâtea grozăvii. Întoarce foaia: „Popa Gapon și turburările din Petersburg”. O mare de capete în clocotul nebunei răzvrătiri. Mii de brațe ridicate amenințător, strângând cu degetele încleștate pietrele scoase din pavajul străzii... în fund un escadron de Cazaci crunți aplecați pe cai, șerpuind cnuturile în aer, se repăd la șarjă în zidul omenesc al mulțimii turbate. Înfiorat, Petre Corbu închise revista și o aruncă pe scaunul de alături. Ridicându‑și capul, dă cu ochii de afișul care se legăna atârnat la globul lămpii. Cu litere mari, pe hârtie roșie, se anunța splendidul Bal al Societății Funcționarilor Români. În colțuri, scris oblic, cu litere de o șchioapă: Regina Balului, Regina Balului; Un cavaler 2 lei; O damă 3 lei... Și secătura ceia care nu mai pleacă de la masa polițaiului!... Visător, pe altă lume dus, arbitrul eleganței, cu privirea pierdută în vag, își freacă între două degete cârligele mustăcioarelor și vița de păr lins ce‑i cade pe frunte drept la mijloc. „Ce lume fericit de stupidă!” își zice Petre Corbu, și, pe când își scoate ceasornicul din buzunar, i se pare că trebuie să se corije: „ce lume stupid de fericită!”. Se uită și la pendula din perete: 9 ore fără cinci minute. Și el care încă n‑a reușit să facă nimica... E teribil să nu fii capabil nici de atâta acțiune. Înseamnă că nu are nici un pic de voință... Când va bate ora 9, punct, se va scula de la masă și va da lista polițaiului. Cu ochii țintă înainte, pe când numără bătăile ceasului, își stăpânește bătăile inimii ce i se par de două ori mai dese. La ultima lovitură se scoală hotărât, și, pe când își pregătește lista, zărește în fund spre ușă pe comisarul cel tânăr din port, care își scutură pelerina de ploaie. Fără a‑l slăbi din ochi, îi aține calea zâmbindu‑i bucuros. Simte bine că e un sprijin tare de care trebuie să s‑apuce. — A!... salut d‑le Corbu!... Ce făcuși cu protejații d‑tale din port? Ai fost la prefect? — Da, însă n‑a vrut să le dea bilet de drum. — Dar primarul? Dar cu lista de subscripție? — Nici el n‑a voit să le dea nici un ajutor. Cu lista tocmai acum voiam s‑o dau d‑lui polițai. — Ha!... eram sigur, m‑așteptam eu la asta din partea dumnealor. Dați lista încoa, trebuie să scoatem ceva de la atâta lume. Și comisarul se duse întins la masa polițaiului. Fără a‑și ridica ochii de pe cărțile de joc, ascultă toată povestirea cazului până ce deodată d. polițai explodă, adresându‑se celor doi jucători. — E teribil, domnule, pe onoarea mea, cu filfizonii ăștia, care au intrat în poliție!... ce‑mi umblă dumnealor cu traviate de astea! – traviată numea d. polițai orice fapt pe care‑l considera prea modern. Petre Corbu urma mașinalicește pe comisar, care întindea lista pe la mese, spunând în gura mare: — Pentru niște veterani, care mor de foame în port, domnilor! — Ei, asta‑mi place, iar cu liste ciupitoare!... nu se mai sfârșesc pomenile astea, domnule? zise indignat șeful poștei. — E rușine, monșer, să umblați cu cerșitul, adăugă furios un altul. — Cu veteranii ăștia a ajuns o adevărată halima. Nu te mai poți întoarce de răul lor; pe toate drumurile îi întâlnești! Atâtea pretenții, e scandalos, pe onoarea mea!... — Nu sunt ei de vină: statul care i‑a învățat eu nărav. Când spuneam eu să nu le împartă porumb astă iarnă, că‑i învață rău, nu voia nimeni să m‑asculte, zise un bătrân respectabil, fost membru în consiliul județean. Unii se făceau că nu aud, își făceau de lucru și se arătau din ce în ce mai adânciți în socotelile jocului. Alții se iscăleau cu îngrijire pe listă, și, în schimbul gologanilor pe care îi numărau, se simțeau în drept a face câte o morală bine simțită. — Foarte rău că nu stau în Dobrogea... Statul face sacrificii, țara noastră are nevoie de o populație românească viguroasă acolo în mijlocul străinismului. — Sunt nărăviți, Domnule! Nu trebuie încurajați... de atâtea ori am zis și zic că cea mai mare crimă este de a încuraja în asemenea ocaziuni lucruri de astea, care în loc să muncească într‑un mod sărac și curat, dumnealor îmi umblă după căpătat ca și calicii. — Dar i‑ați văzut? Mor de foame în ploaie, domnule, cu femei și copii, – se încearcă să spuie comisarul. Vreo câteva voci deodată s‑amestecară strigând: — Nu moare nimeni de foame în țara românească... muncă domnilor! muncă! în străinătate cum trăesc oamenii? – sfârși convingător rentierul Dănilă Zălogeanu, veneratul președinte onorific al societății pentru protecția animalelor din localitate. Arbitrul eleganței, care se sculase îndată ce văzu pe comisar venind cu lista la masa polițaiului, izbuti să se strecoare printr‑o manevră iscusită, așa că nu se mai întâlni cu lista fatală. Căpitanul Lulea, un bătrân pensionar, își făcea, ca de obiceiu, somnul de după masă la cafenea ținând sub cot jurnalul Timpul , spre necazul celor care voiau sa‑l cetească. — De ce n‑o fi dormind omul ăsta acasă? întreba adesea câte unul. — Ca să țină pe loc sub mâna lui Timpul cât mai are de trăit, – răspundea altul, încântat de înțepătura spiritului, ce trebuia să usture pe bătrânul căpitan, care totuși sforăia înainte liniștit și senin. Ușurel, ca să nu‑l sperie, comisarul îl trezi din somn. — Domnule căpitan, vă rog pentru niște veterani... știu că d‑voastră sunteți un om... care... Și căpitanul, după ce‑și potrivi ochelarii pentru a ceti lista de la depărtare de un metru, își scoase din punga lui de mărgele o patacă de doi lei și zise tare cu glas răgușit și aspru: — Hai, remonților, puneți ici câte un franc; e rușine pentru oștirea de azi să‑i lăsați pe drumuri pe cei bătrâni, care au făcut războiul și ridicat țara asta. – Ofițerilor tineri strânși în jurul biliardului, li era rușine să nu se înșire și ei pe listă, dar mai toți se jurau că nu mai au parale. — Dacă vine acum înainte de soldă! Punem nu câte un leu, dar și câte zece tigri, când vom lua solda. S‑a hotărât ca să puie pentru toți remonții căpitanul și să‑i încaseze pe urmă la 20 ale lunei. Doi greci și un evreu de lângă masa căpitanului, au pus câte jumătate franc, iar Tauc, turcul cu chiristigia din port, scoțând din brâu o pungă de ibrișin roșu, numără tacticos un leu și treizeci în gologani de câte zece bani. Apoi înșirând pe două linii niște cârlige strâmbe, își puse pe listă cu sfințenie iscălitura lui a la turca . Datori; Uitate — Este greu tare asta nume, bre, scris a la franca, – sfârși el oarecum rușinat. După ce se depărta comisarul cu lista, Tauc zise în gura mare ca să audă și ofițerii de la biliard; — Asta mare rușine vine la obraz, bre... om sărac este asta veteran... el fost așchir ama bre!... Când a ajuns cu lista la masa cea mare din fund, jucătorii erau înfierbântați la culme. Da un banc monstru domnul Tase Ostroveanu, un arendaș din județ – om bogat și sărbătorit de toată lumea cafenelei, căci el însuflețea jocul de câte ori se repezea de la moșie cu afaceri prin oraș. — Domnilor, niște veterani care mor... Dar înainte de a termina vorba, treizeci de glasuri izbucniră deodată în furie aprinsă – câștigase bancul și perduse ponții: — Ce te vâri, domnule, aici, să ne strici jocul! — De pomeni ne arde acuma? — De unde dracul ați mai ieșit cu sfănțuiala asta? — N‑aveți nici rușine, domnule, să umblați ca orbeții!... — E teribil, pe onoarea mea, cu obiceiul ăsta oriental... e o mizerie care numai la noi o poți vedea. — Zi‑i țara românească și pace! — În altă parte se cere la ușa bisericii, la pod, dar nicăieri nu se permite așa ceva într‑un club civilizat. După ce s‑a mai potolit zgomotul infernal pe care‑l ridicase indignarea și revolta generală, Lică Tiberian, care făcea pe crupierul, aruncând și culegând banii c‑o ușurință uimitoare, zise cu un ton dramatic și plin de duioșie: — Nu‑i așa, coane Tase, că‑n țara românească nu moare nimeni de foame? Dar vai! câți n‑or fi murind de sete!... Max!... două halbe aci la conu Tase. Și jocul urmă în hazul tuturora. Corbu rămase câteva minute lângă ușă, căutând în jurul lui la toată lumea aceia care foia în cuprinsul cafenelei. Dar simți că nu se mai poate stăpâni; sângele i se suise în obraji, îi vâjâiau urechile; și, fără a‑și da samă, strângea cu degetele încleștate speteaza unui scaun. Scuipă în jos răstit și ieși trântind ușa după dânsul. Afară începu să soarbă cu lăcomie aerul rece care‑i umfla pieptul; aer, avea nevoie de mult aer ca să nu se înăbușe. Simțea o trebuință de a se judeca, de a se lămuri, vorbind cu sine însuși fără milă, fără slăbiciune. ...Ce ridicul! ce naiv!... să nu cunoști lumea în care te învârtești... asta‑i lumea din care faci tu parte... mai este o lume, dar aceia e departe, afară, necunoscută... Desigur sunt două lumi aparte. Nu‑i venea să se întoarcă acasă. O trebuință de a rătăci îl împingea înainte. După ce ocoli câteva străzi fără de țintă, mergând grăbit, alunecând Ia fiecare pas prin noroiul cleios, se pomeni fără să știe, iarăși pe drumul dinspre port. Ploaia încetase. O ceață deasă ca fumul se lăsa în jos greoaie, apăsătoare, pe stradele pustii întunecate. Portul era gol. Lucrul încetase de mult și în noaptea asta neagră și ploioasă nu se vedea țipenie de om. Era o umezeală rece, care pătrundea până la oase și un aer încărcat, înăbușit de mirosul greu și acru de canale, de la butoaele cu pește sărat și de la niște porumb stricat, aprins întru‑n șlep din port. După ce trecu peste câteva rânduri de șine, strecurându‑se printre vagoanele cu cereale, se opri pe cheiul vechiu de piatră. O umbră mare îi închidea drumul; se apropiă cu grijă, – recunoscu o movilă de saci cu grâu pregătiți pentru încărcarea de a doua zi. Un surâs amar îi încreți buzele și nu putu să‑și stăpânească un gând care îi venise în minte, fără să știe cum: grâu... pâinea noastră cea de toate zilele... să mori de foame lângă sacii cu grâu... ce crudă ironie... Dar unde s‑or fi băgat ei? – se întreba Petre Corbu, cătând în jurul lui prin întuneric, pentru a‑și da samă de locul în care se găsea. Nicăeri nu se simțea nici o mișcare. Felinarele abia licărind, ca niște pete roșii, se înșirau în lungul digului departe. Târziu recunoscu un rând de magazii... pe aci desigur trebuie să fie grămădiți... s‑or fi adăpostit de ploaie. Și dacă i‑ar vedea, ce‑ar putea să le spue?... Desigur că ei l‑au așteptat toată ziua... Ce rușine ar simți, dacă ar da ochii cu dânșii... Nu, nici nu trebue să‑i vadă până mâne, când o putea să‑i ajute într‑un fel. Și deodată un fluer ascuțit, prelung ca un strigăt plângător, venind dinspre apă, îi făcu să tresară o clipă. Era desigur vreun vapor care plutea prin ceață. – Surprins, se întoarse și se opri pe marginea cheului. Pe Dunăre nu se putea zări nimic din haosul întunecat pe toată întinderea fără de capăt. Numai jos. Ia picioarele Iui, apa neagră, lucioasă, se vedea fierbând răscolită în valuri. Pe când se chinuia cu ochii ațintiți ca să străbată noaptea, îi sfâșia iarăș auzul un fluer lung și repetat, care vibra ca o chemare de ajutor parcă, din ce în ce mai tare. Cu încetul se desluși o umbră neagră, care creștea prin ceață, și coada‑i uriașă părea că se târește în urma ei pe apă. Și deodată îi apăru un ochiu viu de lumină roșind prin întuneric. Era un remorcher cu patru șlepuri care forfotea pe dibuite tăindu‑și cu frică drumul prin ceața și noaptea întunecoasă. Corbu se întoarse iar printre magazii. Ar fi voit să‑i vadă numai, dacă mai sunt acolo. La spatele unei clădiri se desprindeau în forme ciudate umbrele carelor cu toată încărcătura lor. Câteva pete se zăreau albind printre carele înșirate la rând, – erau boii dejugați, care rumegau ghemuiți de frig și umezeală. Ca să nu fie simțit, el pășea încet în vârful picioarelor, ținându‑și răsuflarea. A‑colo jos, pe pământul ud, în noroiu, dormeau oameni și vite grămadă Ia un Ioc. Se auzeau sforăituri adânci, răgușite; un oftat prelung; din grămada de jos venea un scâncet slab de copil și parcă cineva gemea încet, înăbușit... Deodată izbucni fără de veste un lătrat furios și se ivi la doi pași capul unui câne lățos, zbârlit, cu ochii scăpărând printre roțile unui car, de unde se afla legat. — Cine‑i acolo, mă?... — Ia sai, măi Neculai, că pe aici la oraș sunt mulți pârlaci! – se auzi un glas răgușit de supt un car. Și Petre Corbu, tresărind de spaimă și de rușine, se depărta în fugă. La marginea cheului se opri. De pe apă, de departe, venea un scârțâit jalnic sfredelindu‑i chinuitor auzul, – cârma vreunui vas, învârtindu‑se în țâțâni, se văita bătută de valuri. Începuse a sufla un vânt rece dinspre apă, și picături mari de ploae șfichiuiau prin aer. Și el, cu nervii ațâțați, înfierbântat își sălta pălăria, ca să‑și răcorească fruntea înecată de sudoare. O suflare repede de vânt îi smuci pălăria înainte ca el s‑o poată apuca. Se repezi după dânsa cătând s‑o reție în rostogolirea ei de‑a lungul cheului prin noroi. Dar vântul o mâna de‑a dura cu atâta repegiune, că n‑a fost chip s‑o prindă până la capăt, când s‑a oprit privind‑o cum se duce plutind pe fața apei. Jos, în fața lui, la capătul cheului, valurile gemeau de mânie, învârtite în loc, după ce izbeau furioase în colțul de piatră care li se împotrivea cu îndărătnicie în drumul lor la vale. Un fior de groază îi săgeta prin trup și‑l cutremură silindu‑l să plece de‑acolo de pe cheu. Și‑atunci o teamă copilărească îl cuprinse, teamă neînțeleasă și cumplită, îi îngheță suflarea. O luă la fugă perdut și în neștire, așa de‑a dreptul, prin noroi și apă, năuc, gonit parcă de cineva din urmă. De câteva ori se‑mpedecă de șinele drumului de fier în fuga lui nebună prin întunericul nopții, prin ploaia care‑i curgea pe capul gol înfiorându‑l din creștet până în tălpi. Departe, după ce ieși din port, se opri reculegându‑se... Ce copilărie, – îi era frică să nu întâlnească pe cineva care să‑l vadă în halul în care se găsea. Stradele erau pustii. Huruitul unui șir de trăsuri răsuna făcând să zbârnâie ferestrele caselor. Trăsurile intrau în curtea prefecturii, unde se zărea lumină la geamurile din rândul de sus. Balul funcționarilor publici începuse. De‑a‑colo, din lăuntru, scăpau afară picurând sunete dulci, pe care vântul le fura gonindu‑le răzlețe prin aer și prin ploae. De undeva de departe se auzea un câne lătrând îndârjit, cu dușmănie, prin negura acelei nopți urâte și întunecoase. Corbu, când a ajuns acasă, era ud până la piele. Suia scara pe din dos, când îi ieși înainte servitoarea... — Vai de mine, conașule, începu uimită mama Marghioala, d‑apoi pe unde v‑ați băgat, stați să vă aduc papucii că prăpădiți covoarele cu noroiul ista. — Lasă că nu‑i nevoie, – și Corbu intră înăuntru, se așeză pe un scaun și începu să‑și pipăe părui ud cu batista. Pe ușa deschisă, din camera de‑alături, se repezi în fugă un copilaș ca de vreo cinci ani, grăsuț și roșu, venea numai în cămașa de noapte, lipăind cu picioarele goale. — Ce, nu te‑ai culcat încă, Sorică? – și Corbu îl luă pe genunchi, mângâindu‑i părul creț, inelat. Simțea nevoia de a‑l avea aproape, de a‑l strânge la piept. — Da’ de ce n‑ai mai venit, tată? — Am avut treabă în oraș. Dar tu, ai fost cuminte? Ce‑ai făcut toată ziua? — Nu, n‑am plâns deloc, da’ eu credeam că și mata ai plecat cu mama. Să vezi, fără ca să fiu vinovat, mama Marghioala m‑a făcut că sunt țăran; a spus că numai băeții de țăran umblă desculți, boerii umblă cu pantofii prin casă. Ș‑apoi, dacă am umblat așa, sunt țăran?... — Da sigur... dacă umbli așa, – murmură Corbu, ducând în brațe pe copil până la pat. — Hai... culcă‑te... și lui tata i‑i somn. După ce făcu vreo câțiva pași nesiguri prin casă, abătut, Petre Corbu se trânti pe pat zdrobit de oboseală. Voia să adoarmă, să uite totul, să scape de gândurile negre care‑l chinuise în ziua aceia. Dar somnul nu venea să‑l prindă. Gazeta, pe care‑o citea în fiecare sară, acuma o aruncase chiar de la primul rând. Ce scârbă îi era de aceiași comedie proastă, care se repeta pe aceleași coloane zilnic, mereu cu titluri mari așa de strigătoare: „Triumful opoziției”!... „Glasul poporului!...” Câți vicleni? și câți naivi?... Nu, n‑are să mai citească gazete... o lună, două... câteva zile la început e mai greu, ca și când te lași de un obicei, pe urmă e ușor... nu ai nimic de perdut. Ca să mai uite, luă să răsfoiască o carte de‑a Iui Tolstoi, Dezmeticiți‑vă , – ultima scriere din timpul războiului ruso‑japonez. Rândurile îi jucau sub ochi; și fără a‑și da samă, îi căzu cartea din mână. Cătând printre gene, cu ochii în tavan, în lumina slabă ce tremura de para lumânării, se desprindea din ce în ce mai clar chipul acela de bătrân cu barba albă, răsfirată peste cămașa de pânză groasă țărănească. Ce sfântă și măreață figură de apostol, rămas parcă din alte vremuri, ca să propovăduiască pacea, făcându‑și din dragostea cătră aproapele cel mai înalt scop al vieții sale. Dar e târziu și ar voi s‑adormă odată. Așa‑i de obosit, că‑i pare peste putință de greu să sufle în lumânare. Abia își urnește mâna, turtind cu cartea mucul lumânării care se stinge înnăbușit. Cu cât se chinuește să ție ochii închiși, cu atât i se luminează în minte oglinda trecutului uitat. Vedenii, culori și chipuri se perindează unele alungate de altele, ca într‑un vârtej de joc amețitor. De ce nu poți să fii stăpân întotdeauna, ca să oprești când vrei morișca asta ce se‑nvârtește într‑una fără de voința ta? Și‑n învârtirea ei, de unde scoate oare imagini prinse odată și reținute în umbră, undeva, ca să le treacă numai prin cercul de lumină și apoi să le‑ntoarcă iarăși la loc, în întuneric?... ...Și ploaia care nu mai încetează afară! Curg streșinile într‑una c‑un zgomot așa de uniform și de nesuferit, că i se pare un sfredel ce se învârtește în urechi adânc până la creier. Și parcă cineva îi repeta, prin ropotul de ploae, cuvintele pe care le auzise de‑atâtea ori în timpul zilei: „domnilor, sunt niște veterani care mor de foame în port”. ... Și‑i vede înșirându‑se zgribuliți în ploae, târându‑și opincile în noroi... femeile strângând la piept copii slăbănogi, ca să le dea căldură... vitele slăbite mugind și tremurând de foame și udeală... și carele în drum, cu lucruri grămădite, restul gospodăriei risipite, puținul rămas din tot avutul pe care‑l mai pot duce pribegii în rătăcirea lor. E parcă o mână nevăzută care anume îi poartă vedeniile acestea în șir pe dinainte. Și ca să scape odată, el se întoarce cu fața la părete, trăgându‑și plapoma pe cap. De teama de‑a gândi, voește să adoarmă pe loc, nimic să nu mai simtă. De câte ori se încearcă să fugă, parcă‑l întoarce cineva înapoi, un glas care‑i suflă în ureche mereu, chinuitor: „Sunt frații tăi!... Nu‑i mai cunoști?” * Risipite vin amintirile, într‑un amestec zbuciumat de umbre și lumini. Cu încetul se limpezesc și se întrupează icoane din trecut, pe care cu ochii închiși le vede din ce în ce mai vii! ...Un băețel desculț pe prundul Trotușului, departe, se chinuește s‑adune un cârd de gâști, și‑l frige la tălpi pietrișul care arde în arșița de‑amiază... În poarta bisericii un om negricios, tăcut și necăjit, – e tatul lui, – stă de vorbă cu‑n unchiaș, care se jăluește că s‑a uscat pământul, că dacă s‑or pierde popușoii, ce‑or mai mânca la iarnă. Și parcă se vede amestecat prin mulțimea aceia care se trăgănează încet pe drum, înspre ogoare... părintele Ilie în veștmintele de slujbă... tot satul a ieșit cu prapuri și icoane la câmp, să facă rugăciuni... și toți îngenunchiază pe bulgării uscați din arătură... cătând toată mulțimea cu ochii în zarea albăstrie a cerului de vară, rugând pe Dumnezeu ca să dezlege ploaia... Apoi se revedea în dealul de la Coman, unde șezuse zile și săptămâni întregi, la târlele de vite... Târziu, spre asfinții, când creasta cea mai din fund se rumenea în zare, atunci s‑auzeau tălăngile sunând și începeau să vie spre bordee flăcăii și băeții mai mărunței cu vitele de la păscut. La focul de găteje uscate care trosneau în bătătură fierbea ceaunul până se strângeau cu toții la mâncare. Își amintea cum s‑așezau cu toții roată la pământ în jurul mesei mici cu trei picioare joase, cum cei bătrâni își făceau cruce, scoțându‑și căciulile din cap și, muți, fără a scoate vreo vorbă, își rupeau din mămăliga ce aburea pe fund și întingeau în strachina c‑o zamă roșie spălăcită – saramură de ardei cu mămăligă... Desigur că ș‑acum cu asta se hrănesc acei care au rămas acolo. – Dar dacă rămânea și el în sat, în loc să plece la școală la oraș?... Desigur că ar fi ca și toți ceilalți... Și el se chinuia, cu mintea aprinsă, să se vadă așa cum ar fi fost, dacă o întâmplare nu l‑ar fi ridicat acolo unde se găsea acum. C‑un fel de plăcere crudă și îndărătnică, își răscolea trecutul și se vedea sub altă înfățișare, căci creierul lucra cu iuțeală și cu putere, înfierbântat de friguri. Se vedea pe drumuri noroioase, îmbrăcat țărănește, zdrențuit și flămând, dormind pe pământul gol. – Și îndesându‑și capul în perna moale de puf, simțea că o apăsare greoaie îl înăbușă; își grămădi pumnii amândoi supt cap, cercând să oprească zvâcnirea sângelui sub tâmple. – Și din mulțimea care‑i trecea pe dinainte, i se opri un chip bălan cu ochii mari albaștri, Mitriță, – băetul lui Zamfir morariu, tovarășul copilăriei lui. Oare ce s‑o fi făcut săracul? Ce ager și priceput era la toate, ieșise cel dintăi în școala lor din sat... În câteva clipe i se închegă o întreagă judecată, care‑l apăsa ca o nedreptate cumplit de strigătoare: Pe același drum doi oameni merg alături, și la cotitură se despart: unul pe drumul lui se ridică pășind din treaptă în treaptă pe scara lumii în sus, iar celălalt rămâne jos fără a putea vreodată să se înalțe... Și poate cel rămas era cu mult mai bun, căci numai întâmplarea i‑a despărțit odată. De ce atâția ani n‑a mai văzut pe nimeni dintre ai lui? De ce i‑a părăsit și i‑a uitat cu totul? Și toate i se luminau, când le punea în fața unei imagini care i se înfipsese în minte: pomul scos din țărâna lui și răsădit aiurea. – Își amintea de cele dintâi zile, când a intrat în viața de oraș, cât de străin și rătăcit era, cât chin până să prindă rădăcini în lumea în care se înălțase. Își aducea aminte de atâția fii de țărani, care‑și ascundeau tulpina, și unii care‑și schimbase și numele părintesc de‑acasă. Intrase în altă lume, trecuse în cealaltă tabără și căuta cu ea să se asemene. Și el își răscolea păcatele trecute. Nu s‑a ascuns și el? nu s‑a rugat, nu s‑a umilit de atâtea ori în viață? Își amintea de tatăl lui când pentru întâia oară a venit la școală ca să‑l vadă... ce rușinat era atunci... Dar conferința pe care o ținuse odată la o serbare națională: „Patriotismul”, lupta pentru moșia strămoșească... Cum?... care moșie?... Dar nu umblau în judecăți de ani întregi pe drumuri? Și ca o mustrare aspră îi reveni în minte glasul lui Bădița Sandu. Și vorbele care‑i treceau prin minte erau așa de limpezi, că parcă le‑auzea. Deodată i se păru că‑n mugetul vântului s‑aud strigăte omenești, țipete de copii, fluere ascuțite, un zgomot de mulțime tulburată. – Își aținti auzul. Ploaia bătea așa de tare în geamuri, parcă ploua cu piatră. Buzele îi ardeau de sete, își simțea capul greu cercuit. Făcu o sforțare și deschise mari ochii în întuneric. Numai în fund o lumină slabă bătea în geamul pe care se scurgeau șiroaele de ploae, și în puterea nopții părea că‑i un ochi înecat în lacrimi. Pipăi cu mâna pe măsuța de lângă pat, dar nu găsi cutia cu chibrituri. Își reculese puterile și se sculă; la primul pas tresări ferindu‑se în lături, i se păruse că a pus piciorul pe un cojoc, că doarme cineva lungit acolo jos – călcase pe o blană de lup, pe care o avea în loc de covor Ia picioarele patului. După ce aprinse lumânarea, bău pe nerăsuflate un pahar de apă și se așeză pe un scaun, parcă‑i era groază să se mai culce în pat. Deodată se ridică în picioare, împins de un gând care‑i fulgeră prin minte. Găsise o scândură de scăpare; se duse întins până în fundul camerei la un dulap mare cu oglindă. Zgâlțâi ușa de vreo două ori; era încuiat – desigur că nevasta uitase să‑i dea cheia la plecare. Răscoli prin câteva săltare, căută prin toate cutiuțele de pe masă fără să poată găsi aceia ce căuta. Începu a se necăji; încercă un smoc de chei străine; nici una nu se potrivea. Se opri din lucru, ștergându‑și sudoarea de pe frunte în fața ușii care i se împotrivea; îi era așa de necaz, că‑i venea să izbească un picior în oglindă să o sfărâme în țănduri. Se stăpâni, și luând lumânarea de pe masă, se apropie, observând de aproape broasca. Cu ajutorul unui cuțit de tăiat foile și cu o chee care prindea zăvorul pe jumătate, izbuti să deschidă ușa dulapului. Începu să răscolească grăbit printre lucruri; tocmai în raftul de sus, printre batistele curate păturite în teancuri, din care venea un miros de levanțică, dădu cu mâna de ceva tare, o carte... un carnet?... îl scoase afară și‑l apropie de flacăra lumânărei: era libretul casei de economie, scos pe numele copilului. De patru ani depunea câțiva lei pe lună economii din leafă. Ceti de câteva ori suma totală, și pe când își făcea socoteala cât ar costa drumul și cât ar mai rămânea de împărțit veteranilor, i se păru că aude un zgomot. Ușa în odaia de alături era deschisă; cu lumânarea în mână păși în vârful picioarelor până la patul copilului. Sorin, cu fața în sus, cu mâinile supt cap, se prefăcea că doarme; printre genele, pe care le strângea ușor, se vedea jucând globurile ochilor. Corbu, fără să‑și dea samă, trase la spate mâna în care ținea libretul pe când se apleca de‑asupra patului. — Nu dormi, Sorică? — Ba dorm, tăticule, dar dacă mi‑i sete ce să fac? îi răspunse copilul, fără să deschidă ochii. Corbu se întoarse și, după ce băgă libretul sub perină, îi aduse copilului un pahar de apă. — Haide, liniștește‑te, dormi odată că‑i târziu. — Iaca dorm, – și copilul strângea pleoapele ochilor cât putea mai tare. Întors în camera lui, Corbu puse lumânarea pe fereastră și se așeză iarăș pe scaun, lăsându‑și capul greu între mâini. – Îl chinuia un gând de grijă și mustrare. Oare l‑o fi văzut copilul, când se lupta ca să deschidă ușa dulapului? Desigur, – a făcut atâta zgomot cu cheile?... Ce s‑o fi petrecut în mintea lui de copil?... De unde poate el să priceapă?... Dar nevasta?... Ce să‑i spue Marioarei, când o vedea ea că i‑a luat libretul?... Oare o să‑l înțeleagă ea?... Și Petre Corbu rămase până târziu așa în prada gândurilor, privind flacăra lumânării ce pâlpâia bătută de vântul strecurat prin crăpăturile ferestrei. Din vijelia deslănțuită afară, suflări răpezi intrau din când în când, gemând cu răutate, – și para lumânării se zbătea tremurând, atinsă parcă de‑o aripă nevăzută, se întindea clipind, din ce în ce mai mică... până se potolea vârtejul acela răutăcios, care bătea în răstimpuri. 10 Februarie, 1908 În cușca leului [ modifică ] Câmpia ce se întinde din jos de Brăila, de‑a lungul Dunărei, până departe, cât poate cuprinde ochiul în zare, părea o mare nesfârșită ce‑și clătina fără astâmpăr valurile roșii în lumina aurie a unei zile de toamnă. Întreaga divizie de cavalerie trecea Dunărea. Eră o încercare grea de pregătire de război, înainte de începerea marelor manevre regale. Miile de tunici roșii, stegulețele colorate fâlfâind ca niște aripi de fluture în vârful lăncilor, prefăceau toată câmpia într‑un lan de flori de mac ce se mlădia în suflarea vântului de pe malul apei. Dunărea lată în locul acela, își mâna la vale valurile sale reci și tulburi. Șalupe mici, răpezi, aruncând în forfot aburi și fum pe coșurile înnegrite, se încrucișau de la un mal la altul. În urma lor înhămate se târau greoaie ciamuri joase și late, niște poduri umblătoare, încărcate cu oameni, cai și furgoane pline. În vuetul nelămurit de zgomote și glasuri, comenzile de cavalerie de pe maluri se auzeau răsunând în același timp cu cele de marină de pe apă: pentru descălicare... caii la mână... vira... mola... și tropotul cailor, zângănitul săbiilor, huruitul chesoanelor, odată cu sfârâitul aburului scăpat de la căldările vaselor, se amestecau la un loc în freamătul nedeslușit al mulțimii în mișcare. Caii intrau pe vase tremurând, cu urechile ciulite, pipăind, cu pașii nesiguri, speriați de zgomotul ce‑l făceau copitele lor pe podeaua de lemn cu legături de fer. Îndată ce vasul se dezlipea ușor de mal, caii, înghesuiți în rânduri, ca sardelele în cutie, se strângeau înfiorați de legănarea vasului; cu privirele rătăcite urmăreau să prindă luciul apei împingându‑se unul într‑altul. Ofițerii îndemnau pe soldați ca să‑și mângâie caii, liniștindu‑i până ce vasul ajungea celălalt mal; se oprea c‑o izbitură scurtă în debarcader și caii ieșeau sforăind, frământându‑se până ce simțeau pământul sub copitele lor. Escadroanele se formau pe mal după trecere; încălecau, se încheia regimentul și plecau în pas domol pe șoseaua albă, răscolind nouri de praf. La cel din urmă transport, un cal nărăvaș, aruncând cu picioarele de dinapoi, rupse bariera vasului. Caii ceilalți, speriați, începură a se mișca; în învălmășeala care se încinsese, un cal mare negru, dintr‑o săritură, se prăvăli în valuri. Curentul răpede îl mână spre larg; calul zăpăcit de apă, în loc de a înota spre mal, mergea cătră adânc, tot în spre mijlocul apei. Atunci un marinar, care ținea cârma la vas, se aruncă deodată în apă îmbrăcat cum se găsea. O clipă nu se mai văzu în locul unde sărise decât o serie de cercuri care se lărgeau pe suprafața apei; mai departe printre valuri apăru omul luptându‑se înot. Toată lumea pe maluri urmărea cu groază cele două puncte negre care se zăreau săltând în drumul lor la vale în scurgerea răpede a curentului. Marinarul înotând voinicește ajunse calul și începu să‑l mâne înspre mal. În locul acela țărmul era înalt. Calul obosit, sforăind pe nările largi deschise, încercă să rădice malul. Se opinti înfigându‑și picioarele de dinainte, pe când trupul îi zvâcnea într‑un tremur nervos, dar malul nesigur se prăbuși în apă. Omul și calul nu se mai văzură o clipă. Mai departe la vale se iviră din nou cele două puncte negre care se apropiau unul de altul. Marinarul, zbătându‑se printre valuri, ajunse calul și, înotând în picioare, își desfăcu de la brâu cuțitul său de gabier ; se afundă pe sub burta calului și izbuti să‑i taie chinga. Calul, ușurat, o luă mai răpede spre țărm, se opinti încă o dată săltându‑și trupul și se ridică pe mal. Rămase așa câtva timp ud și țeapăn, suflând greu, cu nările tremurătoare, pe când apa se scurgea pe coada și coama‑i linse. Generalul, un bătrân frumos cu favorite albe, care stând răzămat în sabie urmărise toată întâmplarea, scoase o hârtie de douăzeci de lei și i‑o dete marinarului ce gâfâia leoarcă de apă. — Să scoată sticla mea de coniac din coburi și să i se dea trei păhăruțe băeatului ca să se încălzească. Toți lăudau îndrăzneala marinarului. Și despre întâmplarea asta au vorbit până târziu seara ofițerii și soldații divizionului rămas peste noapte în Ghecet. Cârciuma lui Domnul Elefterie, de pe malul Dunărei, era plină de lume. Toate mesele erau prinse de călăreți și marinari. O înfrățire generală între forțele de uscat și cele de apă. Negustorul prevăzuse afacerea și c‑o săptămână înainte își înfipsese în fața prăvăliei două prăjini cu steaguri tricolore și între ele o fășie de pânză în chip de firmă, pe care scrisese cu chinoros: „Trăiască cavaleria și flota română” . La o masă afară, în bătătură, sta un grup de ofițeri în jurul unei baterii ale cărei muniții reci se împrospătau mereu. Se luase vorba tot de la întâmplarea de peste zi; fiecare povestea fapte de curaj văzute, auzite sau cetite, pe când paharele de purpuriu cu sifon rece se deșertau și se umpleau pe rând. Când începu să vorbească un căpitan cărunt, care‑și scosese ledunca deschizându‑și nasturii tunicii, se făcu liniște la masă; numai un ofițer tânăr șoptea vecinului său: „să ascultăm că unchiul și‑a deschis sacul”. Căpitanul Velea, sau „unchiul” cum îi spuneau toți ofițerii din regiment, era un om încă verde deși făcea ultima manevră, căci după patru luni trebuia să înceapă a‑și încasa pensioara la care visa de atâta vreme. Ochii senini albaștri și zâmbetul care îi flutura pe sub mustețele sure îi da înfățișarea șăgalnică a unui holtei tomnatic, hazliu și meșter povestitor. — Pentru că veni vorba de curaj, să vă povestesc eu despre un om într‑adevăr curajos pe care l‑am cunoscut de aproape. Care din voi a auzit de căpitanul Hâncu? A fost primul meu șef de escadron. Parcă‑l am și acum înaintea ochilor. Ce înfățoșare bărbătească: înalt, cu pieptul înainte, bombat oacheș, cu mustața prelungită în formă de muștuc, purta chipiul pe o sprinceană și călca apăsat, în zurnuitul pintenilor ale căror durițe erau cât carboava de mari. Pe gerul cel mai cumplit umbla fără manta, veșnic în tunica lui roșie, strânsă în brandebururi negre. Mândru și strașnic om era. Orice‑ți spune voi, pot să vă dovedesc că rasa ceia de călăreți s‑a pierdut de mult și nu se mai găsește nici sămânța ei în rândurile oștirii din ziua de azi. Ce‑i drept, nu avea multă carte dar inimă berechet. Se povesteau minuni despre el. Cică la Smârdan, pe când era numai sergent, făcuse fapte de îndrăzneală nebunească. Sfârșise campania ciopârțit și cu patru gloanțe în corp. Nimeni nu credea că o să poată ajunge iar om întreg. Ca mângâiere pentru el și pildă pentru alții, a fost felicitat în gradul de sublocotenent. A stat vreun an în spitalul militar la București. Cică plângeau doctorii și damele de la ambulanță când îl vedeau așa de tânăr și frumos mergând schilod, sărind în cârje ca un cocor șchiop prin curtea spitalului. Dar se vede că frăgezimea tinereții l‑a ajutat ca să i se prindă la loc toate oasele și să iasă din spital teafăr și mândru, așa precum l‑am cunoscut eu. Îmi spunea el uneori zbuciumul și năcazurile care le avusese pe atunci când îi cerea să dea examen pentru a fi înaintat ofițer. Dar pe vremea ceia tot se mai găseau șefi cu judecată și de inimă, care i‑au luat partea, arătând că era destul de strălucit examenul pe care‑l dase băiatul acesta pe câmpiile Bulgariei. Când l‑am cunoscut eu, era în floarea vrâstei, dar nebunii făcea ca și în prima tinereță. Îmi aduc aminte bine de vorbele care mi le‑a spus întăia dată când m‑am prezentat la escadron. — Drăguțule eu îți iert orice cusur îi avea, dar numai molâu să nu fii. Nu pot suferi molâii. Să fii aprig drăguțule, asta îți cer. Eu la cazarmă nu recunosc nici pe tata, după slujbă când am ieșit pe poarta cazărmii sunt frate cu oricare soldat. „Vreau ca în fața frontului să tremure calul când l‑ăi strânge în pulpe, să zbârnâie escadronul când îi da o comandă, să țipe fiul în pântecele mamei când îi scoate sabia din teacă. Așa îmi place mie drăguțule!” Cu toată strășnicia lui avea o inimă de aur. Așa trăsnit cum era, toată lumea îl iubea și îi admira năzdrăvăniile. Odată pe când eram cu al 3‑lea de roșiori în Malmezon s‑a prins că se urcă pe scările cazărmii călare până în rândul al doilea. Zis și făcut. Într‑o bună dimineață, după ce‑a strâns până la capăt chingele Nălucăi – iapa lui cea neagră ca pana corbului – s‑a aruncat în șea, a tras dârlogii ghemuind capul iepei în piept și aplecându‑se pe gâtul ei încordat, și‑a lipit obrazul de părul aspru al coamei. Deodată iapa a icnit în loc strânsă între pulpele lui de fier, împinsă de pintenii ce i se înfigeau tot mai adânc în coaste, a zvâcnit în câteva salturi, cățărându‑se pe trepte până sus în capătul scării, ca iapa cea năzdrăvană din poveste care mânca jăratec zburând cu aripi la picioare. Toți ofițerii și soldații se grămădeau la scară și se cruceau privind la minunea asta care nu se mai pomenise de când era Malmezonul. Căpitanul Hâncu se plimba călare pe sala cea lungă din rândul al doilea al cazărmii. Tocmai în fundul sălii s‑a oprit la fereastra ce da în spre curte. Și pe când Năluca sforăind căta sperioasă pe geam afară, căpitanul își răsucea de călare o țigară groasă după cum obișnuia el să fumeze. Nici n‑apucase s‑o aprindă când se auzi răsunând notele metalice, pe care trompetul le aruncase grăbit de cum zărise pe colonel intrând pe poarta cazărmii. Hâncu era de serviciu și trebuia să dea raportul de zi colonelului. Întăi s‑a încruntat colonelul când a văzut zăpăceala care era în curtea cazărmii, pe urmă a prins a zâmbi pe sub mustețile lui cărunte: „Încă o poznă a turbatului de Hâncu”. Partea grea a fost la scoborâre. Toate saltelele trupei au fost puse pe scări în planuri înclinate, și Năluca, sforăind, coborî cu grijă călcând pe moale în mijlocul alaiului, ca un cal împărătesc. Altădată, la Galați, a sărit cu cal cu tot de pe cheiul înalt de piatră în valurile Dunărei. L‑au scos niște barcagii greci la celălalt țărm. Omul acesta era înăscut curajos. Însușirea asta, pe care i‑o dăruise natura din belșug, îl făcea să caute singur primejdia pentru a simți plăcerea s‑o înfrunte. Din fiecare luptă, în care își juca viața, sorbea atâta plăcere încât umbla după primejdii ca să‑și încerce destinul, cu patima jucătorului de cărți, care la masa verde își încearcă norocul. Culmea nebuniilor lui a fost când a intrat în cușca unui leu. Să pripășise în garnizoana noastră o menajerie bunișoară. Ne făcusem obiceiul că în fiecare zi, după ieșirea din cazarmă și luarea țuicelor reglementare la băcănia din centru, să dăm câte o raită prin menajerie. Pe lângă animalele de specii diferite, menajeria mai avea și o casieriță drăguță care ne atrăgea mai cu deosebire. Fraulein Proszka , un fel de poloneză, mică, rotundă, vioae, cu nasul fin în vânt, cu părul roșu‑arămiu. N‑am văzut în viața mea așa ciudată căutătură de ochi ca la femeia ceia. În umbra genelor lungi și arcuite sticleau niște ochi negri, focoși, prin care sclipeau uneori niște scânteieri de fosfor. Unii susțineau că‑și toarnă ceva în ochi, beladonă, sau nu mai știu ce anume. De câte ori o necăjeam cu întrebările ca să‑i aflăm secretul ochilor săi, se pornea nebună pe un râs cu hohote, argintiu și drăgălaș, până ce îi înotau în lacrimi ochii ei scânteetori. Avea niște mlădieri feline, pentru care o și poreclisem Tigresa . Grațiile ei, manevrate cu multă artă și calcul, urziseră o luptă surdă între ofițerii noștri, o rivalitate ascunsă care trebuia să izbucnească odată. Într‑o zi, pe când se formase obișnuitul grup în jurul ei la casa de bilete, Tigresa hotărî într‑o românească drăgălaș de stricată, că numai aceluia care va face cel mai mare act de curaj îi va permite ca s‑o sărute pe amândoi ochii. Pe când fiecare se gândea cum să cumpere mai ieftin cei doi ochi strălucitori puși la mezat, Hâncu strigă în gura mare: „Cine dorește să bea o țuică în cușca leului?” Desigur că nimeni n‑a răspuns la această invitație năstrușnică. Un căpitan mai bătrân adăugă și el în glumă: „nu, mersi, Hâncule, eu o iau mai bine afară, privind leul printre gratii”. La început nimeni n‑a luat vorbele lui Hâncu în serios, toți credeau că glumește, dar căpitanul Hâncu nu era omul care să glumească în asemenea împrejurări, nici să dea înapoi când a apucat a zice o vorbă. Au căutat prietenii să‑l oprească, dar n‑a fost chip. Eu nici nu m‑am încercat să‑i spun ceva căci îl știam că‑i încăpățânat ca un catâr. Am trimes un băet la fugă acasă să‑i spuie ordonanței să‑mi aducă revolverul. La ușa de intrare se făcuse un zgomot infernal. Domnul Iohan, patronul menajeriei, striga disperat că el se opune: „asta nu este permis la public, asta nebun este, mi bagă la criminal”. Biata Tigresă , pe capul căreia se dezlănțuia toată urgia, își frângea manele ei moi și albe cătând să‑și convingă patronul că nu‑i vinovată cu nimic. Cu ochii sclipitori scăldați în lacrimi, Tigresa declară că se lasă sărutată pe loc în fața tuturora numai să nu intre căpitanul în cușca leului. Dar căpitanul Hâncu nu era omul care să primească asemenea propuneri. „Eu nu voi pomană!... pe merit!... voi să cuceresc, nu să capăt!...” zicea el din ce în ce mai hotărât. Domnul Iohann se învârtea căinându‑se că nu găsește cheile, dar în cele din urmă a trebuit să le găsească. Am întrat cu toții în menajerie. Mirosul greu nesuferit, ne îneca tăindu‑ne răsuflarea. Lângă ușă o cămilă tristă, din ghebul căreia curgeau smocuri de păr dezlânat, își întindea gâtul cu jale spre noi, cerșindu‑ne parcă îndurare. Am trecut pe lângă cușca unui urs negru care‑și sugea tălpile, apoi pe lângă un orangutan care ne privea nedumerit zgâlțâind gratiile cuștei, și ne‑am oprit în fața leului. M. S. Regele animalelor sta tolănit pe scândurile murdare ale cuștei sale zăvorâte. Părea resemnat, nepăsător chiar față de jalnica‑i stare de captivitate. Doi îngrijitori înarmați cu furci ascuțite de fier se așezară în dreptul gratiilor cuștei. Eu îmi inspectai revolverul care avea șase gloanțe de calibru mare. Când am auzit troznind zăvorul de la cușca leului, mărturisesc că m‑am simțit înfiorat de un tremur... de curiozitate?... de teamă?... nu știu... dar emoția parcă: înghețase toată suflarea, nu se auzea nici o vorbă, toți își pironiseră privirile lacome printre gratii ca să prindă momentul rar al unei asemenea întâlniri. Căpitanul a făcut doi pași scurți și s‑a oprit cu ochii țintă înainte, așteptând să prindă orice mișcare a leului. Mi se părea că văd cum își reține respirația și cum își încleștează degetele în mânerul cravașei de vână de bou. Majestatea Sa, care cu o oră mai înainte dejunase, se lăfăia dormitând leneș, întins cu botul pe labele‑i late și stufoase. La auzul zgomotului de pași își ridică încet pleoapele de pe ochii verzi, sticloși, fără ca să‑și miște capul pletos, fără ca să‑și clatine un fir de păr din coama‑i bogată, care‑i cădea în jos, îmbrăcându‑i jumătate de trup într‑o culoare cafenie‑brună. După ce privi lung, cercetător, înaintea lui, clipi de câteva ori și iar închise ochii pe jumătate, adâncindu‑se parcă într‑o amorțire leneșă. Căpitanul întinse cravașa și începu ușor să‑i mângâie în lung șira spinării. Fără ca să‑și ridice capul, leul își mlădie cu mulțumire partea dinapoi a trupului, își întinse încet coada pe care o ținuse încolăcită și cu măciuca stufoasă din vârf lovi cu zgomot podeaua cuștei. Căpitanul ceru atunci să i se aducă o țuică pe care voia s‑o bea la botul leului. Și pentru că întârzia sosirea țuicii, el își scoase din buzunar tabacherea cea de argint de Caucaz, își potrivi o țigară groasă în țigareta lui de chilimbar afumat și, după ce‑o aprinse tacticos, ne azvârli cu dispreț chibritul stins printre gratii. Dar n‑apucase a trage al doilea fum, când leul deschise ochii mari, rotindu‑i într‑o sticlire ciudată, care ne făcu să tresărim. Căpitanul rămase câteva clipe împietrit, cu țigareta între degete, neîndrăznind s‑o ducă din nou la gură, în fața capului care se ridica grav și majestos, clătinându‑și încet coama‑i deasă și lungă. Stăpânindu‑ne bătăile inimilor, așteptam: după ce își mișcă de câteva ori nervos mustățile arcuite, Majestatea Sa începu să tragă, smorcâind pe nări, aerul cu fum de tutun; după un strănut groaznic, căscă o gură imensă desfăcându‑și parcă fălcile din încheeturi, își întoarse capul în cealaltă parte, mormăind ceva în limba lui, cu dispreț parcă pentru cel care venea să‑i tulbure digestia. Apoi tolănindu‑se greoi pe o coastă, suveranul prizonier își lăsă încet capul pe labe, închise iarăși ochii dormitând, visând poate la timpurile de libertate, la regatul său pierdut, la câmpiile nisipoase, înfierbântate de‑un soare tropical. * Domnul Iohann trase grăbit zăvorul și, apucându‑l pe căpitan de poalele tunicii, îl smunci afară din cușcă. Numai atunci am respirat ușurați, parcă ni se luase o piatră de pe inimă. În mijlocul uralelor nesfârșite, Tigresa căzu în brațele lui Hâncu, ascunzându‑și ochii ei strălucitori și plânși în brandebururile tunicii lui roșii. Ce‑a urmat după asta o să vă spun altă dată. Acuma e deajuns să știți că după vreo două săptămâni, atât menajeria, cât și regimentul al 2‑lea de roșiori și‑au schimbat garnizoana. Regimentul a plecat la Constanța, iar menajeria la Iași, însă fără casierița cea mică, rotundă și vioae cu ochii focoși prin care sclipeau uneori scânteieri de fosfor... 1912 Bădița Gâlcă [ modifică ] Cum se preface omul cu vremea... nici n‑ai crede; ca ieri parc‑ar fi fost când pentru întâiași dată m‑a dus bunicul la târgul din Cuzăni. Când s‑a oprit căruța în bătătura crâșmei, Sborel, plin de sudoare, era tot alb de spume, că într‑o goană suisem Dealul Berzei; dar slujba bisericească tot n‑a fost chip s‑o prindem. Leturghia tocmai se isprăvise atunci și poporanii, ca‑n zi de sărbătoare, se coborau în pâlcuri pe drumul ce desparte livezile de meri domnești. Mulți se opreau la casa primarului Ghimperea, că era masă mare acolo în ziua ceia – boteza al șeaptelea băiat. Nu știu de ce prin atâta lume adunată, eu am rămas cu ochii țintă la un român voinic și oacheș care vorbea râzând cu hohot. Îl măsurăm din creștet până în tălpi și nu mă săturam privindu‑l; vezi că găsisem la el ceva deosebit, cum la nimeni de acolo nu mai vedeam: pe cojocelul scurt și fără mâneci, așa de mândru înflorit în cusături de arnici roșu, în rând prinse la stânga, purta o cruciuliță neagră, o stea strălucitoare și un ban cum îi un gologan de zece. – Erau decorații primite în răsboi. Când a pornit să umble, atunci băgai de seamă că șchiopăta puțin și că la mâna dreaptă îi lipsea degetul mare. Câțiva flăcăi sorțari se dau pe lângă dânsul și prind a‑l ispiti să‑nceapă povestirea din vremea războiului cu turcii. — Hai, Bădiță, că zău ca mâine ne ia și pe noi... mai trage un gât și ne mai zi ceva, că mări frumos le zici. Și plosca cea pântecoasă trecea din om în om până se oprea la urmă în mâna ciungă a lui Bădița Gâlcă . Dar el se lasă greu, c‑așa‑i e felul, la început numai cât râde, și încetul cu încetul îl fură vorba, iar când se înfierbântă, să stai să‑l tot asculți. — Amu, ce să mai spun?... c‑am isprăvit de mult poveștile cu turcii. — Ia‑le iar de la cap, Bădiță, că tot ni‑i drag să le ascultăm... știi, cu turcu cela... când i‑ai dat drumul să fugă. — He!... săracu Memet!... o fi ajuns el în satu lui?... De păgân, nu pot zice, păgân era, da și suflet bun de om așa, mai rar... Eu l‑am cunoscut c‑un an mai înainte de a se începe focul. Eram cu paza graniței pe Dunăre; stam în bechetele din jos de Brăila, drept în fața Ghecetului. Pe atunci, se chiamă, că era tot parte turcească celălalt mal, că vezi numai după răsboi ni‑o dat și nouă pământul Dobrogei. — Știu... știu, în locul Basarabiei care ne‑o fost răpită, strigă de colo un pici bălan cu sânul încărcat de mere. — Amu, ce să zic, pe atunci ne aveam bine cu turcii din bechetele de dincolo, așezate la gura Măcinului. Când ei la noi, când noi la dânșii, treceam slobozi așa oricând ne poftea inima câte‑o cafea turcească, ori când nu mai aflam fir de tutun prin gibernele noastre. Ba de la o vreme începusem, și noi, gheaurii, a rupe câte ceva pe turcește, iar ei, așchirii, prinsese vreo două vorbe de‑ale noastre. Mă rog, cu Memet trăiam ca și c‑un frate, gândeai că‑i leat cu mine, ori din același sat. După ce ni‑o venit ordinu cela de plecare, și noi ne‑am tras în sus la Calafat, nici o știre n‑am mai avut de dânsul. Vezi, tot chiteam eu că și pe ei i‑o fost chemat în foc; și uneori mă încerca un gând... măi, și ce‑ar fi să‑l întâlnesc odată, și îmi părea oare cum adecă ar da el în mine, ori eu aș da în el!... Poi... cum... că‑n bătălie te mai gândești la frate... ori la părinte să fie chiar, n‑ai chip nici să mai vezi... Da vorba veche‑i sfântă: munte cu munte se întâlnește, d’apoi om cu om; iacă și eu m‑am întâlnit cu Memet când nici nu gândeam. Mă rog, ce să vă spun, trecuserăm Dunărea cea tulbure, ne bătusem și noi opincarii, cum toți aveți știință; unii scăpase Bădița Gâlcă teferi, nevătămați; alții ologi și ciungi, ca mine; iar mulți au putrezit, Dumnezeu să‑i ierte, în țarinile bulgărești; cum îi Butnariu Petre, de‑aici din sat... săracu, ce mai mândreță de român era... da‑i vorba că Plevna căzuse. Amu, ne rânduise să ducem în iscortă prizonierii turci peste Dunăre dincoace în țară. Măi, d‑apoi ce vreme de iarnă, mămulică, n‑am mai pomenit de‑atunci! Tăiam troianul de omăt cu câte 30 de perechi de boi, că alt chip nu era de mers înainte. Aveam câteva sute de turci pe care îi duceam prin Nicopoli la Măgurele. Da ger de scapără piatra și turcii, sărmanii, numai în spențere subțiri și în papuci de ți‑era mai mare milă când îi vedeai. Îi mai înțoleam și noi cu ce puteam – parcă uitasem că ni erau dușmani – dar mulți s‑au prăpădit, că au murit degerați de frig. Numai ce‑i vedeai zgrebuliți, că se sgârcesc și rămâneau în urmă până s‑abăteau pe marginea șoselei; ș‑apoi amin!... acolo rămâneau pentru vecie, țeapeni și vineți cum îi porumbrica. Iar ninsoarea ce fulguia într‑una îi acoperia încet și molcom, anume parcă să nu‑i mai vadă nime. He!... mulți au rămas pe acolo îngropați, fără să aibă parte de morminte mai omenești, săracii!... Într‑o seară poposisem la un sat bulgăresc, numai țin minte cum îi zicea, bătu‑l‑ar pozna, că pustiu și calicos era! Tocmai se rânduise posturile și se făcuse apelu, când nu știu cum de am dat cu ochii de el. Era chiar el, Memet!... da în ce stare... cât pe ce să nu‑l mai cunosc! parcă îmbătrânise cu 20 de ani, așa îi crescuse barba. A prins el a spune câte‑o fost pățit și mă ruga cu lacrimi să cat vreun chip să‑l fac scăpat. — Și nu i‑ai dat drumul, Bădiță?... întreabă de colo o fetișoară miloasă cu niște ochi albaștrii, înecați în lacrimi. — Da unde se pomenește una ca asta, fa!... da ce te gândești că‑i joacă?... îmi rămânea și mie ciolanele pe‑acolo. După ce i‑am dat o pereche de căpute și una de obiele din ranița mea, am deșertat și sacul de pesmeți și tutunul ce‑l mai aveam la mine. Toată noaptea am stat ș‑am chibzuit până am pus la cale că a doua zi pe drum el să rămâe în urmă tot pe la coada coloanei, unde‑am să mă țiu și eu. Deodată să se facă așa căzut în drum, că eu de colo am să sar chip ca să‑l mân la drum, apoi să zic că‑i gata să moară și să‑l lăsăm acolo ca pe un hoit. Și cum prubuluisem, așa s‑a întâmplat: Eu mă țineam tot pe la flancul stâng unde se încheia coloana; cu ochii tot la grade, ca să pândesc când ni‑o veni mai bine. Și când am socotit că‑i vremea, îi zic încet: Acu, bre, Memet!... Da el de colo numai ce să‑ndoae de mijloc și se lasă jos, gemând adânc. Eu mă opresc în loc și cat spre el, pe când coloana se trăgăna înainte. Când ni‑o zărit în urmă ș‑o prins a ne întreba, eu mă făceam că dau cu patu armei și strig că a căzut un turc și‑i gata să moară, își trage sufletul. — Bun mort l‑o fost crezut cu toții. Și el cum sta, săracu, de jos numai cât s‑o uitat la mine, apoi și‑o ridicat ochii în sus, șoptind încet în taină: Bre Gâlcă!... om bun... la tine... vede sus Alah, bre!... Și l‑am lăsat grămadă acolo, cu mâna țeapănă pe inimă, cu ochii țintă în cer, cu urmele de lacrimi parcă înghețate pe obrajii lui vineți de ger. Și viscolea într‑una de prăpădea pământul. Din mers ni‑am mai întors încă odată capu în urmă, dar n‑am mai zărit pe luciu alb de zăpadă decât ca un punct roșu... gândesc că era fesu lui Memet, săracu!.. De‑o fi ajuns ori ba în satul lui, n‑am putut ști nici până azi, – sfârșește povestirea Bădiță Gâlcă, clătinând ușor din cap și căzând apoi pe gânduri. * Mulți ani de‑a rândul n‑am mai dat prin Cuzăni și nici pe Bădița nu l‑am mai văzut de atunci. În vară m‑am abătut în treacăt, aveam să‑ntreb ceva la primăria din Cuzăni. Pe când ședeam de vorbă cu vreo doi săteni, nu știu cum de mi‑am adus aminte și de Bădița Gâlcă. — He!.. apoi rău a ajuns, sărmanu – iacă‑tă‑l colo chiar lângă zaplaz. Privesc pe fereastră. În curtea primăriei un moșneag gârbovit se chinuia să taie un lemn cu ferăstrăul în mâna stângă. M‑am minunat. – Doar nu‑i bătrân, de ce s‑o fi trecut așa? — A avut multe necazuri bietul... un proces lung l‑a sărăcit cu totul; nevasta i‑a murit acum trei ani, și singurul fecior care‑l avea, s‑a înecat când cu revărsarea Șiretului, acum un an. — Ți‑i mai mare mila, adaugă un altul, să‑l vezi la vreme de bătrânețe că umblă așa, printre străini. N‑are pe nimeni, îi mai dăm noi câte ceva de lucru pe‑aici, pe la primărie, da vezi că nu prea poate munci, că‑i și beteag. Odată el a fost fruntea comunei; că doi am avut de‑aici duși în răsboi: Butnariu care‑o murit la Grivița, și el care s‑o întors cu trei decorații pe piept. Îl chem înăuntru. El își lasă căciula după ușă, apoi încet s‑apropie cu ochii în pământ. Îl privesc și simt că‑mi vine a plânge; nu pot să cred că‑i el, veșnic îmi vine în minte icoana luminoasă a lui Bădiță Gâlcă, frumos povestitorul din vremea de pe când eram copil. Nu mă cunoaște. Îi spui a cui sunt și‑ncerc să‑l mai îndulcesc la vorbă. Dar nu‑i chip. — Ia mai zi ceva, Moș Gâlcă... cum o duci?... unde‑ți sunt decorațiile cele mândre de le purtai pe cojocelu înflorit? El își ridică ochii tulburi și cătă lung, măsurându‑mă de sus până jos. — Adică la ce bun să știți, domnișorule, cum o duc eu pe‑aici? Ia bine o duc... și bătrâneța și calicia le târâi, cum târâi și piciorul ist olog... da decorațiile nu le pun, că nu le stă frumos pe sumanul ista zdrențuit: măcar pe ele să nu le necinstesc. Tăcu și pironindu‑și ochii pe un tablou, oftă lung și zise încet, așa, ca pentru sine: — He, saracu Butnariu, Dumnezeu să‑l ierte, o fost mai norocos ca mine... odată cu mărirea și el o închis ochii, la ce bun să întârzie ca mine pe aicea!... Și clătinând din cap a jale, rămase mult cu ochii țintă la rama de stejar care încununa cu frunze verzi tabloul așezat în sala primăriei. Pe el sta scris cu litere de aur: În amintirea viteazului BUTNARIU PETRE din comuna Cuzănii. Mort pentru țară în răsboiul de neatârnare. Patria recunoscătoare. 1902, Constanța. La conferință [ modifică ] Prietenul F... are o manie ciudată: face colecție de discursuri românești. De aceia urmărește cu patimă și poate rezista la toate discursurile ce se rostesc în corpurile legiuitoare, la toate întrunirile politice, congresele anuale, conferințele didactice și administrative, întrunirile meseriașilor și ale muncitorilor, în sfârșit la orice adunare românească, la care, după proclamarea președintelui, vice‑președintelui și secretatului, e sigur că se va face oarecare cheltuială de vorbă . Având adunat un material foarte bogat și observații originale, cred că ar putea întocmi un interesant studiu critic asupra elocvenții române din această jumătate de secol. Întâmplarea mi l‑a scos în cale acum câteva zile într‑un orășel din Dobrogea. Se întorsese dintr‑o călătorie din Scandinavia și îmi istorisea impresia ciudată care i‑a făcut‑o parlamentul norvegian, unde nu se cunoaște aceia ce noi numim oratorie parlamentară . „Te crezi, spunea el, la o adunare compusă din negustori, care pun la cale oarecare daraveri comerciale! Pe când la noi fiecare om care calcă pragul unei săli, în care se găsește un public mai numeros de trei persoane, se simte cuprins de fiorii emoției unui așteptat succes, îl apucă mâncărimea de limbă, căci se crede dator a rosti măcar un discurs mai mult sau mai puțin bine simțit. Dacă ai vreme și vrei să te convingi, adăugă el, hai cu mine la subprefectură. E o conferință administrativă, cu scop cât se poate de practic, pentru combaterea holerei. – Însă te rog să fi atent și să iei note”. După ce mi‑am ascuțit creionul, am plecat împreună. Sala era plină de lume. Toate autoritățile comunelor din plasă erau prezente. Primarii, notarii, jandarmii, învățătorii, învățătoarele, agenții sanitari, moașele, preoții și o bună parte dintre fruntașii satelor. În așteptarea subprefectului, o liniște solemnă stăpânea toată acea împestrițată populație dobrogeană, care prezintă o mare varietate de tipuri. Toate figurile acele așa de deosebite erau îmbujorate de căldura chinuitoare a miezului zilei de Iulie. Ușa se deschise cu putere și, când apăru subprefectul cu statul său major, începu o hârâială nesfârșită de scaune, căci toată lumea se ridicase în picioare. Subprefectul, un tânăr simpatic cu părul negru frizat, cu o bărbuță tăiată în formă de coadă de rândunică, în drumul său spre fundul sălii, unde îl aștepta paharul de apă pe o măsuță așezată în chip de tribună, dădu mâna cu voioșie tuturor la rând, apăsându‑i prietenos pe umeri pentru a‑i așeza din nou pe scaune. După ce își descheiă nasturii redingotei, lăsând să i se vadă o frumoasă jiletcă‑fantezie scrobită proaspăt, subprefectul își începu cuvântarea cu o voce clară, într‑o formă corectă, cu gesturi bine studiate. Domnilor!... V‑ați întrebat oare pentru ce ne aflăm strânși? Pentru ce ați părăsit căminurile voastre și v‑ați îndrumat încoace, voi toți care reprezentați autoritățile satelor, voi învățători și cuvioși părinți, luminători ai poporului? Care este motivul care v‑a determinat de a vă adună laolaltă aici în acest local? Holera, acest flagel groaznic, bate la frontiera țării noastre, pe care suntem datori a o apăra în orice împrejurare. Guvernul, în înalta sa înțelepciune, a ordonat ca cu toții, cu puteri unite, să luptăm împotriva acestei primejdii care ne amenință. Holera pustiește astăzi întreaga Rusie, țara în care după cum v‑am spus și altădată, nu domnește decât întunericul și sclavia. Pentru a ne împotrivi acestei epidemii trebuie să aplicăm cele mai energice și drastice măsuri higienice. Holera are o origină asiatică, mai bine zis indiană, căci pe malurile îndepărtate ale Gangelui a apărut pentru prima oară microorganismul specific acestei boli. Istoria ne arată ravajele, pe care această epidemie le‑a făcut pe continentul nostru aruncând în doliu familii, sate, orașe, țări întregi. Se pot urmări pe hartă drumurile urmate de marile epidemii, care venind din Asia prin Marea Roșie, canalul de Suez, cuprindeau basenul Mediteranian. În loc de a urmări harta sau pe orator, începui a urmări impresia ce făcea această disertație academică asupra chinuitului auditor. Vreo doi lipoveni pescari, cu pletele bălane linse pe tâmple, cu bărbile încâlcite, abia se țineau pe scaune picurând de somn, cu ochii lor albaștri închiși pe jumătate. Un jandarm rural strâns în tunica lui albă cu nasturi lucitori, căta în jos, așa că nu se cunoștea dacă doarme sau își admiră jambierile noi de piele roșie. Un preot bătrân, care ațipise puțin cu mânile încrucișate pe antereul înverzit, se sculase împins de cotul vecinului și căta speriat ca și trezit dintr‑un vis urât. Un primar de lângă mine, voluminos, bine hrănit, își lăsase capul în piept și răsufla din greu. Fără să sforăe scotea pe nas un fel de fluerătură ușoară, discretă, ca bâzâitul unui bondar. O învățătoare, care‑și ascunsese figura sub o enormă pălărie încărcată cu o mare varietate de flori, strânsă prea tare în corset, respira adânc, manevrându‑și evantaliul, cu atâta viteză, încât îi flutura barba stufoasă a unui preot de alături. Numai cei patru turci negustori, gravi, neclintiți, suportau căldura sălii și conferința subprefectului cu o resemnare de admirat. Cu batista de mătasă roșă făcută ghem în mâna dreaptă, oratorul își ștergea din când în când sudoarea de pe frunte și o luă iar înainte purtându‑ne în lungul și în latul Europei, pe căile urmate de holeră în călătoriile ei în cursul veacurilor răscolite. După mlădierele glasului, din ce în ce mai însuflețit, simții că se apropie sfârșitul conferinții. „Și acum, duceți‑vă la căminurile voastre, în satele voastre, și imediat ce veți primi instrucțiunile higienice trimise de serviciul sanitar, veți face tot posibilul de a le da o publicitate cât mai largă pentru ca toți cetățenii să ia cunoștință de ele. Luminați pe frații voștri, sfătuiți‑i, spuneți‑le la rândul vostru tot aceia ce noi vă spunem. La d‑voastră, cuvioși părinți, mă adresez în special, și vă pretind ca să predicați din amvonul bisericii neîncetat pericolul teribilului flagel care ne amenință!”. Încheerea conferinței se făcu printr‑un gest larg, după care câteva oftări de ușurare se auziră din fundul sălii. Doctorul, un tânăr spânatic și nervos, venit numai de vreo trei luni în plasă, după ce își potrivi ochelarii, rânduindu‑și câteva fițuici cu însămnări, își începu cuvântarea cam de pe unde o lăsase subprefectul. „În curând Domnilor, Serviciul Sanitar va distribui instrucțiuni precise pentru combaterea acestei epidemii. D‑voastră vă incumbă datoria de a le răspândi printre toți sătenii, căci numai aplicându‑le cu stricteță se pot evita pericolele care ne amenință. Până atunci profit de prezența D‑voastre pentru a mă încerca să vă dezvolt caracterele acestei epidemii și mijloacele de profilaxie care ne pot îndruma la un tratament rațional...” În timp de o oră și cinci zeci de minute doctorul ne demonstră motivele pentru care D‑nia‑sa nu poate admite geneza spontanee a holerei; ne dovedi cum se depune germenul în mediul cosmic ambiant, unde se regenerează și se multiplică; raporturile cu solul, apa și aerul; ne explică apoi producerea acidului hipoazotic (NO2); și sfârși prin a combate cu energie alimentația cu vegetale care conțin nitrați, recomandând călduros consumul de carne, pește, lăptărie, supe făinoase și macaroane. Ceia ce făcu pe un preot de lângă mine să șoptească vecinului: „tocmai acum când ne gătim să intrăm în postul Sântei Mării”. După aceste două conferinți, atât de solid documentate, nu credeam să mai îndrăznească cineva a lua cuvântul. Mă înșălasem. După o pauză cam lungă, în care timp am observat că doctorul și subprefectul își strângeau călduros mânele, tocmai din fundul sălii un om se ridică făcându‑și loc printre scaune. Înalt, slab, cu mustățile castanii lăsate în jos, îmbrăcat simplu dar curat, cu o înfățoșare modestă dar hotărâtă. — Dacă îmi permiteți și mie, Domnule Subprefect? — Mai cu seamă, mă rog, poftim, aveți cuvântul, Domnule Mitrică. Directorul școalei din comuna G. începu rar, cu oarecare stângăcie, dar în curând își căpătă deplină stăpânire. „Mi‑am luat permisiunea de a mă prezenta în fața D‑voastră pentru a arăta aceia ce am în inima mea și deci putem zice în inima poporului chiar, căci datoria noastră este de a lucra fără preget numai pentru binele obștesc. După cum îmi dau și eu cu ideia, cred că este bine ca în loc de a se da circulări și instrucțiuni pentru combaterea holerei, să se facă mai bine niște cărți populare, cu mici istorioare în formă literară pe înțelesul tuturor. După cum și D‑voastră cunoașteți acum prea bine, starea țăranului român este foarte slabă și într‑un caz de forță majoră, cum ar fi acesta de o boală molipsitoare, este cu atâta mai greu pentru viața țăranului român. După cum am cetit în gazete și chiar în felurite reviste, prin țările civilizate sunt anume societăți de consum care pentru câțiva bani dau omului hrană zilnică. Adică la noi de ce nu s‑ar putea face așa ceva? Dacă ar fi unire s‑ar putea face un comitet și chiar oarecare mici serbări școlare, care împreună cu oarecare mici cotizațiuni să se strângă un fond care să servească la ajutorul și ridicarea poporului, pentru luminarea minții și îmbunătățirea stării economice, care...” Și tot așa înainte... timp de o oră treizeci de minute directorul școalei ne vorbi de bănci, cooperative, brutării, societăți de cumpătare, întregul său program asupra activității extra‑școlare, – lucruri pe cât de importante pe atât de îndepărtate de holera care ne amenință de‑aproape. Mi‑a părut rău că nu am putut urmări mai de aproape această conferință, dar eram prea obosit; căldura sălii mă moleșise de tot și prietenul F... își începuse teoriile la urechea mea: „Vezi!... ce‑ți spuneam eu?... din toate breslele, asta e cea mai pisăloagă... am observat că dascălii nu sunt în stare de a vedea și judeca limpede lumea din jurul lor. Poate din cauza meseriei lor care îi deprinde a repeta zilnic cugetările și părerile altora, luate din cărți de‑a gata. Învățătorul acesta, care pare un om tare de treabă, își închipue că se poate combate holera cu istorioare literare. Ar fi interesantă o literatură holerică ”. Conferința se terminase. Începuse unii să se strecoare pe ușa întredeschisă, iar alții, gata de plecare, se sfieau să iasă înaintea subprefectului, care trecând de la un grup la altul, strângea mânele tuturor cu multă bunăvoință. Tocmai lângă ușă, un turc, negustor, vorbea cu‑n primar: „Bre, ce faceți la voi dacă apucă pe unul boala asta urâtă?” Primarul nu știa ce să răspundă și nu îndrăznea să întrebe pe subprefect, totuși, când acesta se apropie de ușă, se hotărî: „Domnule subprefect, întreabă Ahmet Rizat, că dacă îl apucă pe un om holera în comuna noastră, ce binevoiți să ordonați ca să facem cu el? Unde să‑l punem? Ce să‑i dăm?”. Subprefectul stătu puțin pe gânduri, apoi se adresă doctorului: „ Apropo doctore, e o chestiune importantă care se ridică și la care ar trebui să cauți o soluție. Ce faci dacă ți se declară un caz de holeră într‑o comună?” Doctorul, surprins, stătu și el puțin pe gânduri și răspunse scurt: „Izolare și dezinfectare”. Subprefectul căută să lămurească acest răspuns mulțimii care se strânsese în jurul său pentru a asculta mai bine. „Omul căzut bolnav se izolează prin urmare imediat și se desinfectează complect, absolut tot ce‑a fost în contact direct cu el”. Toți ascultase cu sfințenie. Unul dintre primari îndrăzni să întrebe ceva și atunci toți începură a face întâmpinări: „Păi n‑avem dezinfectante de‑acele.” „Unde să‑i izolăm?” „Comunele n‑au fonduri.” Șeful de jandarmi găsi momentul potrivit ca să adauge: „Nu se poate izicuta nici un ordin dacă nu se hotărăște odată care are drept mai mare în comună: primarele ori jandarmul”. Subprefectul, care se enerva din ce în ce la fiecare întâmpinare ca în fața unor piedici care i se puneau în cale, sfârși hotărât: „În fine, o să vă comunicăm la timp toate dispozițiile necesare, pe care trebuie să le aplicați cu cea mai mare stricteță și energie, având în vedere că rămâneți direct responsabili”. Prima dată [ modifică ] De necaz n‑a mâncat la prânz, s‑a plimbat două ore și a fumat zece țigări, așa era de enervat domnul director Victor Iliaș, comisar titrat de clasa l‑a, numit abea de patru luni în serviciu, ca director al poliției locale. Numai când a constatat că în port‑tabac nu mai avea nici o țigară, s‑a hotărât să intre în cafeneaua din centru, unde se găsea concentrată, la orice oră din zi, întreaga viață și activitate a orașului. Cum a deschis ușa, s‑a oprit în prag, lovit de mirosul greu, înecăcios și acru, al aerului îmbâcsit pe care‑l consumau zilnic intelectualii provinciei. După prima clipă de șovăială, păși hotărât înainte, grav și corect, cu mâna la pălărie, printre șirurile de mese, până în fund. Căci dl. director avea felul său de a fi și de a se prezinta; din ziua în care debarcase aci, păstra aceiași poză de o corectitudine aleasă, de o politeță rece și gravă, uneori distrat, alte ori visător, dar totdauna corect și grav. Știa cum să întrebuințeze o anumită tactică pentru a se prezintă și impune în ochii lumei de provincie. „O gingirlie subțire, fiartă bine” răsună glasul sonor al lui Aurică chelnerul, care ajunsese a cunoaște gustul fiecărui client în parte, așa că le comanda consumația obicinuită îndată ce vreunul se arăta în ușa cafenelei. E atât de amărât azi d‑l director, în cât, prin norul de fum al unei țigări speciale, abia își aruncă privirea în fund spre cassă de unde niște ochi arzători îi urmăresc mișcările. Altă dată el observa în tăcere ceasuri întregi pe casierița de zi, bruneta ceea, coaptă și mândră, cu degetele ferecate în inele sclipitoare. Nu că o privea cu vreo intenție oarecare, dar i se părea un subiect nostim, un cap de studii și observații interesante – mai cu seamă când se înroșea emoționată de acordurile muzicii, care repeta anume în fiecare zi „La belle brunette” , valsul al cărui titlu, Anghelachi capelmaistru, îl scrisese cu așa ortografie în cât publicul cetea întotdeauna: Labele brunetei . De două ore se chinuește să termine primul articol din „Universul” și nu‑i chip: rândurile îi joacă sub ochi, ar vrea să nu se mai gândească la cele întâmplate de dimineață, și‑i peste putință. Mereu îi vin în minte vorbele și observațiile prefectului, ale polițaiului și ale primarului. Acum se căește că nu le‑a răspuns așa cum trebuia. Ce, oare n‑a procedat bine și corect?... Nu și‑a făcut de cât datoria și nimic mai mult de cât datoria. Și, în definitiv, ce‑a făcut pentru a stârni o adevărată furtună, ridicând în picioare toate autoritățile orașului? A făcut cu o seară mai înainte o simplă descindere la Iani Cafegiu, în acel tripou ordinar, în care se jefuesc oamenii la jocul de cărți; a confiscat banii și mobilierul, încheind cuvenitul proces‑verbal, pentru a da pe contravenient în judecată. A lucrat conform legei, cum scrie la carte, îndeplinind procedura întocmai și corect. Unde‑i, mă rog, abuzul de putere care i se impută acum? Asta e crima de care s‑a făcut vinovat și pentru care stau gata să‑l sfâșie toate autoritățile: poliția, primăria și prefectura?... Nu, nu se miră de polițaiu, care nu poate fi considerat decât ca o brută, care i‑a primit procesul‑verbal râzând de i se scutura burta: „da aprig mai ești mititelule... ce te repeziși așa... mai sunt alții, cu ixpiriență și practică mai cevașilea”... La ce te poți aștepta de la un bătrân din cadrele vechi ale poliției, înnărăvit în rele, care nu știe de cât să bea, să sfănțuiască și să fumeze cu țigara lui de chilimbar de jumătate de metru lungime. Dar prefectul!... ei, la asta nu se aștepta; oricum, om serios, cu greutate, cu pretenții de cultură; cine ar fi crezut că poate să judece lucrurile în așa mod. „Prea te precipitezi, tinere... mai întâi trebuie să cunoști localitatea și oamenii pentru a ști cui trebuie să‑i faci procese de contravenție și cui nu... sunt interese politice locale care... în definitiv caută mai întâi și te inițiază... altfel trebuesc luate lucrurile...”. Și cu ce ton i le spusese toate aceste... a!... nu‑și va ierta niciodată lipsa asta de energie... de ce nu i‑a răspuns așa cum i se cuvenea? Ei... unde sunt iluziile cu care intrase în noua meserie, când hotărâse să se devoteze ei cu trup și suflet!... Cu puțină stăruință ar fi putut intra în magistratură, că, slavă Domnului, are și el rude care reprezintă câteva voturi, și, oricum, Nenea Costică poate el ceva când a reușit cu majoritate zdrobitoare la alegerile de astă iarnă la Tecuci, Dar nu, a preferat, deși avea licența, să intre în poliția nouă care se organiza și cerea elemente culte și titrate. Într‑adins se ceruse într‑un oraș străin și nu în locul lui natal, numai pentru a‑și putea face datoria și serviciul în conștiință. Visase o viață nouă, aventuroasă, o viață de muncă și emoțiuni; a urmări cu pasiune cele mai delicate afaceri polițienești; pentru amorul meseriei a se expune la orice pericol; a moraliza, a reforma personalul nărăvit, a ajunge la idealul unei poliții moderne ca și în Occident, a parveni ca poliția să fie o a doua magistratură, respectată și apreciată... Și când colo... ce deziluzie! La ce‑i folosise atâtea chinuitoare examene de drept?... Pentru ce își bătuse capul cu criminalitatea lui Tarde, cu memoriile lui Goron... cu o întreagă biblotecă pentru care și acum plătea ratele întârziate?... Unde și când va aplica măcar o iotă din cărțile care zăceau movilă pe masă și în geamandanul burduf de sub pat?... La fiecare măsură și reformă nu întâlnea decât piedici; de 4 luni în serviciu și nu instruise nici o afacere mai frumoasă, nici o crimă, nici un viol, nimic interesant. În provincia asta infectă nu se întâmplau decât beții ordinare, bătăi și scandaluri de cârciumă. Până acum nu și‑a pus iscălitura decât pe condicuțele de la biroul de servitori și pe statele de leafă de la sfârșitul lunei. O viață stearpă și monotonă, târându‑se după un program neclintit, între birou, birt și cafenea. Și pentru o mizerabilă leafă care nu‑ți ajunge nici pentru a‑ți achita cartela de la birt, trebuie să suporți acest mediu obscur și infect, să stai, fiind totdauna corect, într‑un cerc de oameni ordinari și ignoranți, care nu știu decât a ciupi mita contribuabililor... „Ha!... poliție modernă!... Asanarea moravurilor... A două magistratură!... Mofturi!... Spoială!... Barbarie!...” scrâșni d‑nul Director și se ridică bătând enervat ca pumnul în masa de marmoră. „Îndată la domnu!...” „Cassa!... plata și un pachet de dame la domnu!...” se auzi iar sonor glasul lui Aurică chelnerul. În stradă aerul era curat și rece. D‑l director se mai însenină puțin, totuși îi flutura pe buze un zâmbet de amară ironie. Încheindu‑se corect la haină, plecă în sus cu pași largi, admirându‑și dunga pantalonilor călcați în ziua aceea. „Hm!... eram sigur, imbecilul de Ștefanachi se ține ca umbra de mine”. Imbecilul de Ștefanachi era un agent secret – după cum se recomanda el singur – însărcinat de polițaiu a urmări zi și noapte pe noul director, doar s‑o putea să‑l aibă la mână cu ceva. După ce‑și făcu obicinuita plimbare, până în dreptul prefecturii, se întoarse înapoi și, cum era răcoare, voi să între pe la croitor pentru a‑și lua pardesiul dat la reparat. Dar se opri, aducându‑și aminte că mai are de dat încă 26 lei – nu că n‑ar fi putut amâna oricât ratele la croitor, dar voia să fie corect și de aceea se hotărî să aștepte până la leafă. În ușa cafenelei se întâlni în față cu Iani cafegiul care‑l salută respectuos; cum nu‑l mai putea ocoli, d. director, stăpân pe sine, îi vorbi cu blândeță: – „Bonjour d. Iani, poți veni la poliție să‑ți ridici banii și mobilierul. Din partea mea personal nu am nimic... eu nu mi‑am făcut decât datoria... mă rog e logic sau nelogic?... Dar nu înțeleg cum ai făcut ca toate autoritățile să‑ți ia apărarea?” — E loțigo d. directoru... ma scuzați... suntețo omo buno, ma pre seriozo e tinero... încă pe urmă o să înțilegeți cum merge treaba la noi”... Iani se grăbea să plece, – „vă saluto cu respectu” și în momentul când îi întinse mâna, d. director simțind ceva rece gâdilindu‑l în palmă, își retrase mâna scurt; atunci un zăngănit de argint răsună repetat și trei patace de câte 5 lei se rostogoliră de‑a dura pe trotuar. Directorul rămase o clipă zăpăcit, urmărind cu ochii mersul patacelor, după care Ștefanachi se repezi pe brânci să le prindă. După primul moment de nedumerire, d. director explodă cu o indignare furioasă; Iani însă o șterse grăbit, uitându‑se mereu în urmă, să vadă dacă nu se ține cineva după el. Ștefanachi agentul, care nu pricepea întâi cum s‑a întâmplat lucrul, se minuna cu mâna la gură: mai mare rușinea, asta n‑am pățit‑o niciodată, dar cum, doamne iartă‑mă, le‑o fi scăpat din mână? Lumea din cafenea se alarmase, se întrebau unii pe alții despre cele întâmplate, toți se grămădeau pe la ferestre; s‑au întrerupt toate jocurile. Ca fulgerul s‑a răspândit vestea prin cafenele și în tot orașul. Cazul era comentat în felurite chipuri. Au fost discuții violente între taberile vrăjmașe, care s‑au format în câteva momente, pentru și contra directorului. Unii îl considerau un grandoman exagerat, alții susțineau că e un ageamiu, sau că face paradă și fasoane de cinste. Foarte mulți dovedeau pur și simplu că directorul a fost un prost că n‑a primit banii. S‑au găsit și câțiva care își arătau în gura mare sincera lor admirație pentru acest tânăr corect, încât vorbeau cu entuziasm de indignarea sublimă cu care susțineau ei că au văzut cum d. director aruncase banii în obrazul acelui conrupător, care voia să cumpere cu o mizerabilă sumă de 15 lei conștiința unui funcționar titrat. Deși după cum se vede părerile erau împărțite, eroul zilei, mândru, cu un calm admirabil, părea că nici nu voește a da atenție celor ce se vorbeau pe socoteala sa. D. Director în seara aceia fericită se plimbă până târziu, călcând corect, falnic și mulțumit de sine, asemenea unui general în seara zilei unei victorii strălucite. Era aproape miezul nopții când d. director, pipăind prin întunerec, dădu cu mâna, pe birou, de un plic așezat lângă chibritelniță. Nerăbdător, înainte de a aprinde lumânarea, cu chibritul între degete, aproape să se frigă, observă cercetător plicul. Era închis și fără adresă. La lumânarea îl desfăcu grăbit și... mirare... înăuntru trei hârtii de câte 20 lei. De unde și cum? Mister!... A rămas câteva minute uimit, întorcând plicul pe o parte și pe alta... Hm!... a înțeles... e teribil, domnule, cu ce încăpățânare se urmărește conruperea funcționarilor corecți!... își zise d. director, aruncând hârtiile pe birou. Ce‑i de făcut acum?... Trebue să procedeze sistematic. O să le dea a doua zi în mâna prefectului... ce mutră o să facă!... Dar prefectul a plecat în seara asta la București. Polițaiului?... nici vorbă că nu, bruta asta ar fi în stare să bage banii în buzunar și să‑i râdă cu cinism în față. Dacă ar fi scrisă adresa pe plic s‑ar cunoaște poate scrisul lui Iani pe care l‑ar da în judecată... ar fi un proces celebru... Curios caz. La asta nu s‑a gândit nici odată: să vii acasă, să găsești de‑a gata o sumă de bani și... culmea, să fii în așa situație să n‑ai cui să‑i înapoezi... Închipuiți că în loc de trei hârtii de 20 ar fi trei de câte o sută... da dacă ar fi de câte o mie? Să vedem cine iar da înapoi? și cui să‑i dai? Cine e acela care găsind o pungă în drum să n‑o ia? Dar când o găsești la tine pe masă?... D. director trânti furios cu pumnul în masă, își scoase haina și smunci butonul care îi strângea gulerul; de‑abea putea să respire. Să te compromiți pentru trei hârtii de câte 20, când ai dat probe de corectitudine... ce mizerie! Hotărât!... banii aceștia nu‑i aparțin, deci trebuie înapoiați... asta e clar. Desbrăcându‑se grăbit, se aruncă în pat, desfăcând un jurnal pentru ca cetind să nu se mai gândească la banii de pe birou. După câteva momente d. director aruncă jurnalul pe care nu‑l putea ceti, căci era prea turburat. Cu siguranță că toate autoritățile au primit bani de la Iani Cafegiu, chiar prefectul, acest om grav și sever, cu toate că e așa de sus pus... și cine ar avea curajul să‑l bănuiască măcar?... câte se petrec între culise... se vede că fiecare își are secretele sale profesionale. Cum o să‑l umilească el pe prefectul acesta îngâmfat, când îi va prezintă cele trei hârtii refuzate... Dar prefectul vine peste vreo săptămână, până atunci primește și el leafa... așa că poate să aibă intactă suma asta, chiar dacă acum ar cheltui din ea. ... O s‑o dea înapoi deci, ar putea‑o considera ca un acompt... dar o să se decidă mâine... și d. director suflă în lumânare, pentru a se putea liniști în sfârșit. O protestare postumă [ modifică ] Terminasem afacerea pentru care mă dusesem la tribunalul din orașul C... Era o zi mohorâtă de toamnă. Afară începuse o ploaie rece, iar pe sălile de așteptare ale tribunalului, curentul și umezeala te pătrundeau până la oase. Mai mult ca să mă adăpostesc, intrai în sala de ședință, îmi aduc bine aminte că era un proces între doi arendași foști tovarăși la o moșie. De patrusprezece ani în șir advocații pârâtului reușeau să găsească, la fiecare înfățoșare, câte un motiv de amânare a judecății. În liniștea rece și solemnă a sălii de ședință se auzea numai glasul advocatului, care ridicase un nou incident și căuta să convingă pe Onor. Tribunal că trebuie să se amâne procesul și de astă dată. Cum stam pe colțul meu de bancă, lângă ușă, ascultând cu sfințenie, deodată aud răsunând niște fluerături haiducești și o izbucnire de... huideo!... Ho!... Ho!... Chioaro! Ho!... niște strigăte așa de groaznice, că zguduiau clădirea din temelii. Nu înțelegeam ce putea să fie: vreun scandal, vreo încăerare între lumea din sală? Mi se părea foarte ciudat faptul că nimeni nu se sinchisise de întâmplarea asta. Numai președintele, care dormita, răzămat într‑un cot, a tresărit puțin; și‑a încruntat sprincenele, dar n‑a făcut nici o mișcare. Aprodul de lângă ușă nici nu s‑a clintit. Advocatul și‑a continuat pledoaria înainte, ca și cum nu s‑ar fi întâmplat nimic. N‑am putut răbda, eram curios să știu ce se întâmplă afară. Am ieșit pe ușă în vârful picioarelor. Pe sală lumea își căuta de treabă ca de obicei. Nimic deosebit. Vreo doi advocați în robele lor fluturătoare, se plimbau vorbind, căutând să‑și convingă clienții. Într‑un colț, mai mulți țărani, șezând pe vine, răzămați de perete, ascultau pe un misit care le vorbea ceva. Un gardist își făcea țigara liniștit în fața unui jandarm rural, lângă o fereastră. — Mă rog, întreb eu pe gardist, n‑ai putea să‑mi spui ce‑au fost huiduelile acele mai adineauri pe sală? — Ia nimic, domnule... un țăran țicnit care are năravul ista. Mă uit pe fereastră și văd aproape de poartă un țăran cu sumanul sur murdar de noroiu, cu o căciulă lată în fund, cum poartă de obiceiu ciobanii. Tocmai se oprise să‑și lege ațele de la opinci, căci i se târâiau pe trotuarul ud de ploae. Era un om slab, uscat, cu barba neîngrijită, cu niște ochi albaștri tulburi. Răspunsul gardistului în loc să mă lămurească, îmi ațâțase mai mult curiozitatea. — Mă rog, dar pe cine huidue el? Din ce cauză face asta? — Apoi nu‑ți spusei că așă‑i năravul lui. N‑ai ce‑i face. Dacă deschisă ușa găsește sălii de ședință, trage o înjurătură țapănă judecătorilor și pleacă. Dacă nu, apoi se oprește în fața statuii celei de colo, de sus, deasupra scărilor, femeia ceia legată la ochi și cu balanța în mână. Pe aceia are el năcaz mare, cică e sfânta dreptății. După ce strigă la ea: Ho! chioara dracului!... pleacă liniștit iar la baltă, că el îi tocmit acum la vite, pe moșia domnului Costică Apostoliu. — Dar din ce cauză face el asta? mă încerc din nou a discoase lucrurile. — Cică a avut el o chestie aici la tribunal și de‑atunci a rămas cu patima asta. Ce anume o fi fost, nu ți‑ași putea spune, dar e aici domnul Tache Bufegiu, cel mai vechiu om din tribunal, el le știe toate. Am plecat pe sală. În capăt, după camera advocaților, sala eră despărțită printr‑un paravan de scânduri, acoperite cu gazete ilustrate. Deasupra ușii, pe un carton, era scris cu litere de mână: Local de Debit și Bufetul Onor. Tribunalului. Am intrat înăuntru. La tejghea, cu spatele spre rafturile pline cu rânduri de pachete, sta o fetiță bălană, cu părul buclat. Așa de adâncită era în cetirea unei fascicule de roman, încât nici nu și‑a ridicat ochii de pe rânduri când mi‑a întins pachetul de țigări pe care îl cerusem. Mă așez pe un scaun și desfac un jurnal. Lângă fereastră, un bătrân citește Universul . Îl observ cu atenție. Un cap mare, pleșuv, o frunte încrețită, barbișon alb și niște ochi mici, pătrunzători, care lucesc prin sticlele ochelarilor rotunzi, încălecați pe un nas coroiat. Îmbrăcat într‑o redingotă lustruită, cu poale foarte lungi, domnul Tache Bufegiu, cel mai vechiu om din tribunal, are o înfățoșare interesantă. Aștept până termină de cetit jurnalul și mă hotărâse să întreb: — Am auzit că sunteți de mult pe aici, trebuie să știți ce‑i cu omul cela care huiduia mai adineauri pe sala tribunalului? — Domnul se vede că nu‑i de prin partea locului?... pardon!... cu cine am onoare? Și după ce îi spun numele, domnul Tache Bufegiu își trage scaunul lângă mine și strigă cu glas poruncitor: Măndițo!... două cafele turcești cu caimac. — Domnul meu, nu ca să mă laud, dar pot zice, fără teamă de a fi combătut, că sunt cel mai vechiu om din tribunalul local, ca să zic așa, iedecul tribunalului. Am schimbat optsprezece prezidenți, cunosc pe degete toate chestiile de drept care au trecut pe aici, dar încă o speță așa rară, cum a fost cu procesul omului ista, n‑am pomenit. „Mă rog, ce‑i zice d‑ta, dacă bunăoară, într‑o bună zi, autoritățile îți fac toate actele în regulă, prin care se arată precum că d‑ta ești mort?...” Nu prea înțelegeam bine ce voia să‑mi spuie, totuși îi răspund scurt: „Am să dovedesc că sunt în viață”. — He!... făcu înțepat domnul Tache Bufegiu, nu zic ba, ai să poți dovedi, dar țăranul săracu iaca nu poate și pace. Ca și boul, are limbă lungă, dar nu poate să vorbească. „Mă rog, să‑ți spun cum se prezintă cazul... nu zău e o speță rară. Individul în chestie, țăran dintr‑o comună de‑aproape, îl chiamă Andrei Penișoară, neștiutor de carte, dar nu prost, avea pământ cu chirie de la stat vreo zece hectarii. Cum și ce fel s‑a întâmplat lucrurile, nu ți‑ași putea spune, dar atâta știu că a intrat în dușmănie cu perceptorul și cu secretarul comunal. Ce‑au făcut ei, ce‑au dres, că au întocmit o hârtie cătră șeful ocolului domenial, precum că numitul locuitor fiind decedat și neavând moștenitori, n‑are cine plăti dările cătră stat și în consecință să fie deposedat de cele zece hectare de pământ. Numitul decedat, care habar n‑avea că dușmanii l‑au îngropat de‑a binelea, se duce într‑o bună zi la perceptor să plătească dările, după obiceiu. Perceptorul nu‑i primește paralele și‑i răspunde scurt că pentru dânsul locuitorul Andrei Penișoară nu mai există. Omul deodată nu s‑a cam domerit cum stă lucrul, dar în primăvară, când să bage plugul în țarină, se pomenește că‑i deposedat de pământul din care se hrănia de‑atâția ani. S‑a plâns omul la unul și la altul, dar cine să stea să‑l asculte și să‑l creadă. În fața autorităților el eră considerat ca mort. S‑a dus și la șeful ocolului domenial, precum ca să dovedească în ființă că este viu și că pe nedrept l‑a deposedat. Șeful ocolului ce era să facă? Cum să‑l creadă pe cuvânt că este viu, când el avea la dosar acte în regulă că omul e mort, fără moștenitori. I‑a spus să facă o petiție pentru a se cerceta cazul. Șeful ocolului trimite petiția, conform legii, subprefectului spre cercetare, subprefectul o înaintează pe cale ierarhică secretarului comunal care de data asta dovedește cu acte că omul este dispărut din comună. La urmă, omul o ia pe calea judecății. Face proces celui care luase pământul pe care îl lucrase el. Era un cumnat al perceptorului. Apoi, dă în judecată statul, mă rog, ca omul fără carte, se afundă din ce în ce mai rău. A perdut peste tot, față cu actele doveditoare aflate la dosar. La toată urma, când a văzut omul că nu‑și poate dovedi dreptatea și că a perdut tot ce mai avea, s‑a exaltat puțin la minte și în ședință a tras o înjurătură sdravănă în fața tribunalului în complect. L‑a arestat, l‑a condamnat, dar când și‑a terminat pedeapsa, cel dintăi drum l‑a făcut iar la tribunal, și iar a tras o înjurătură și o huiduială justiției. L‑a arestat din nou, l‑a bătut la poliție, l‑a trimes la jandarmi să‑l înapoieze la urma lui, dar după câteva săptămâni, cum s‑a întors în oraș, s‑a arătat iar la tribunal ca să‑și facă obiceiul. Acum a intrat la o moșie, păzește vitele la baltă și, de câte ori vine prin oraș, dă câte‑o raită la tribunal, și, după ce trage câte‑o huiduială tribunalului, se întoarce înapoi cuminte la treaba lui. N‑are ce‑i face, acum s‑a învățat toată lumea cu el, nu face la nimeni rău, atâta patimă are și el... ce să‑i faci? He!... domnule... crede‑mă că‑s bătrân, cu administrația să nu te pui niciodată, că dacă o vrea să te frece, te freacă domnule, că nici justiția nu poate să te scape”. Raiul lupilor [ modifică ] De trei săptămâni umblam pe malul Prutului. Eram însărcinat cu niște ridicări topografice pentru regularea frontierei. Ajunsesem cu lucrarea până la margina unei păduri străvechi; fermecat de frumuseța unei zile aurii de toamnă, sătul și amețit de atâtea unghiuri, azimuturi și triangulații, mă culcasem cu mantaua făcută pernă sub cap, pe salteaua moale de mușchiu verde, la rădăcina unui ulm bătrân și falnic, parcă anume pus de strajă la capătul potecii care tăia în curmeziș pădurea bogată, ca peria de deasă. Stam la umbră sub streșina de frunze și sorbiam adânc mirosul îmbătător de tei, pe care‑l cernea adierea vântului prin desimea întunecată a pădurii. Singur în tăcerea tainică a firii amorțite, visam cu ochii închiși pe jumătate, abia urmărind pânza apei Prutului, ce șerpuia a lene în scurte cotituri până se perdea în zare. Departe, șesurile păreau că se‑mpreună, vederea înșelată ștergea hotarul și nu mai deosebea pământul nostru de cel ce‑a fost odată al nostru. Pe cerul limpede, un singur nouraș alb își destrăma marginea de coama dealurilor din Basarabia. Privind spre hotarul marei împărății rusești, mă încerca aceiași sfială care m‑apasă de câte ori pășesc granița țării mele. Pământul pe care îl simți tare și sigur sub tălpile picioarelor, cu câtă bucurie îl prețuești atunci când de pe țărm privești apa în largul necunoscutei și mișcătoarei mări! Nici o vietate nu simțiam în jurul meu. Frunzele abia se clătinau molatic pe codițele lor slăbite, șoptind sfioase în limba lor o prevestire tristă, pe care le‑o suflase vântul celor dintâi fiori de toamnă. Legănat de freamătul pădurii, somnul mă fura pe nesimțite. Nu știu cât am zăcut în toropeala asta dulce a lenei pană ce pofta de fumat mă învinse. Scotocindu‑mi toate buzunarele, m‑am încredințat că n‑am nici un chibrit. Așteptam. Mi se părea că aud niște sgomote în depărtare. Îmi ascuții auzul. Ecoul unor bătăi rare și măsurate cădea adus de vânt în niște oftări adânci, scăpate din inima pădurii. Erau lovituri de secure – tăia cineva lemne departe. Într‑un târziu, când lumina începu să scadă și‑o umbră fumurie prinse a învălui dealurile de peste Prut, mă hotărâi să mă întorc în sat. Un om se ivi ieșind din pădure. Se opri sub bolta de frunze, în capătul potecii care străpungea ca un tunel adânca întunecime a pădurii. — Bună vreme, bădică!... nu cumva ai vreun chibrit la îndemână, că aștept cu țigara făcută de‑un ceas? — Poi!... chibrituri nu prea putem avea, dar om scapăra o țâră și foc pentru o țigară tot trebuie să găsim. În timp ce el își scotea amnarul și iasca din chimirul lat, bătut în ținte galbene, eu îl cercetam din ochi. Înalt, adus puțin de spate, cu pletele cărunte, niște sprincene stufoase îi umbreau ochii mari și negri. Își ținea subțioară securea, și minteanul scurt îi sta aruncat numai pe‑un umăr. Dintr‑odată îmi plăcu înfățișarea și vorba lui așezată. Simții că am în față un om al pământului, cumpănit la vorbă și la judecată. Am aprins țigara și i‑am dat pachetul meu de tutun. — Îi de cel bun, de oraș. Am pornit‑o amândoi alături pe marginea pădurii, spre malul Prutului. Suflarea ascuțită a unui vânt de nord începu a se simți de‑odată; vârfurile copacilor se plecară lovindu‑se într‑un vuet prelung și tulburat. — A început iar să sufle Cazacul cu schic de zăpadă. — Care Cazac, întreb eu. — Așa‑i zicem noi vântului ista care ne vine de dincolo, de la Muscali. Apoi tăcu. Simțiam cum mă cercetează cu coada ochiului din mers. Avea să‑mi spue ceva și nu știa cum să înceapă. — Mă rog matali, să nu vă fie cu bănuială, dar pe la noi prin sat când ajungeți cu măsuratul pământului?... că vă așteaptă oamenii ca pe Hristos. — Apoi eu măsor numai granița, nu sunt trimis pentru împărțire de pământ, cum veți fi crezând. Un zâmbet de neîncredere îi alunecă pe buze, sub mustața groasă, tăiată scurt. — Doar Prutul e granița noastră... dar eu îmi dau cu ideia că dacă te‑apuci să masori pământul, trebuie să‑l începi de undeva, de la un capăt... și statul a găsit să‑l înceapă de‑aici, de pe marginea Prutului. În zadar m‑am încercat să‑l fac să înțeleagă că eu nu sunt venit să lucrez pentru împărțire de pământ. Mă ascultă cu neîncredere, urmându‑și judecata lui. — Apoi mai bine face statul acum că trimite alde d‑voastră, c‑a văzut și el ce‑au pătimit bieții oameni cu ingineri de ceilalți, țivili... E drept că lumea s‑a înmulțit, dar statul are, slavă Domnului, destul pământ; ia să se facă odată împărțeală dreaptă... adică noi ai cui suntem?... nu suntem tot ai statului... că dacă facem armată nu se chiamă că tot noi apărăm țara asta?... Ia uite, cât vezi cu ochii, de o parte și de alta a Prutului, tot sate răzășești au fost din vechime. Dar am sărăcit de tot acuma, și hrisoavele pe care le avem de la Ștefan cel Mare, cu câte zece peceți pe ele, le ținem acuma la icoane, că alta nu avem ce face cu ele. Pământurile noastre țineau tot una, de colea de la pădurea asta, ce‑i zice Raiul Lupilor, și până dincolo peste Prut, cât prinde ochiul în zare până la geana cea de deal în Basarabia. Frământat de gânduri, ascultam în tăcere. Iarăși fără să vreau pusesem degetul pe rana dureroasă pe care mă feream s‑o mai ating, deși o vedeam sângerând sub ochii mei la fiecare pas. Acelaș fel de judecată încolțit în atâtea minți, aceiași plângere înăbușită în atâtea inimi, aceiași căutătură încruntată o văzusem scăpărând în ochii întunecați ai tuturor acelora pe care îi întâlnisem în satele de răzeși scăpătați pe șesul sărăcăcios al Prutului. De la o vreme pierdusem încrederea în leacul cuvintelor mângâitoare. Nu mai îndrăzneam să încerc nimic, priveam și ascultam îndurerat și dezarmat, ca cioplitorul care‑și aruncă dalta prea slabă ca să învingă tăria unui bloc de stâncă de granit. Adevărul crud adesea îl ocoleam cu‑n fel de lașitate și căutam să fug schimbând șirul gândirii, de aceea mă legam de câte‑o vorbă care‑mi servea ca punte de scăpare. — Raiul Lupilor... de ce îi spune pădurii aceleia Raiul Lupilor? — Apoi dacă a păzit‑o lupii... cum te gândești că s‑a păstrat pădurea asta așa de deasă până acum? — Cum a fost păzită de lupi? întreb eu mirat. — Am avut noi aici un boer, conu Iorgu Tulbure, Dumnezeu să‑l ierte, că i‑or fi putrezit și ciolanele, dar amarnică inimă de Român. Avea el ce‑avea cu pădurarii, zicea el că n‑a întâlnit pădurar cinstit. Și ca să facă dovadă, i‑a și încercat odată. Mai de mult, când a fost el numit prefect, a strâns pe toți pădurarii din județ și le‑a spus că a venit ordin precum că statul de‑acum înainte a tăiat leafa la pădurari. Care vrea să stea fără leafă, bine, care nu, atâta pagubă. Vreo câțiva s‑au încercat să zică ceva... că e greu... cum o să trăim așa... c‑avem case, copii... mă rog, ca omul când îl strângi în chingi. Apoi au ieșit afară de s‑au sfătuit ei între ei ce‑i de făcut. După aceia s‑au ales câțiva care au intrat la prefect și‑au zis că toți pădurarii s‑au hotărât să rămână la posturile lor și fără leafă, că dacă au apucat meseria asta, se țin de ea. — Bine, oameni buni, dacă‑i așa, duceți‑vă pe la posturile voastre și cătați de vă faceți datoria și serviciul vostru ca și până acum, – le‑a spus conu Iorgu, și cică a prins a zâmbi acru pe sub mustețile lui roșe țăpoase. N‑a trecut mai mult ca vreo două luni și iar a pus să‑i cheme la prefectură pe toți pădurarii din județ. Au prins a se bucura oamenii, gândind că are să le dea leafa de mai înainte. Când colo, prefectul le spune că statul a pus o taxă de cincizeci de franci pe an pentru oricine vrea să aibă dreptul de a fi pădurar la stat. Au început pădurarii a se plânge, că după ce li s‑a tăiat leafa acuma li se pune și taxă... că de unde au să plătească ei atâția bani, dar la toată urma s‑au înțeles să plătească taxa și să rămâe în slujbă, că dacă asta li‑i meseria, ce au să facă alta. Atunci l‑a prins un râs amar pe conu Iorgu și unde a sărit de‑odată de pe scaun și‑a început a se răsti și‑a înjura: afară, mișeilor... voi sunteți omizile pădurilor!... Și i‑a dat pe toți afară din slujbă. A pus pe alții noi, dar nici aceia nu au fost mai buni decât cei vechi. După ce‑a ieșit conu Iorgu din prefectură și s‑a retras aici pe Prut, la moșia părintească, cel întâi lucru care l‑a făcut a fost să dea afară pe toți păzitorii pe care i‑a găsit pe moșia lui. — Nu am încredere în oameni, zicea el, am să‑mi aduc lupi să‑mi păzească moșia. Și de‑atunci picior de om n‑a mai călcat în pădurea aceia, nici scârțâit de ferestrău, nici boncănit de secure, nici bubuit de pușcă nu s‑a mai auzit pe‑acolo, ferească sfântul! Cum muria omului o vită, boerul o și cumpăra, ba trimitea și prin satele vecine de aduna toate vitele pierite, ducea hoiturile până în marginea pădurii, și fiarele momite de miros veneau de‑și luau tainul, îl sfâșiau, luându‑și fiecare partea cu care intra la întunericul pădurii ca să se ospăteze. Nu era chip să lași noaptea afară vreo vită. Se înmulțiseră dihăniile, de parcă veneau din toată părțile lumii, ca și cum ar fi mers vestea de la unii la alții că acolea‑i traiul bun, așa se strângeau. Mai cu seamă iarna veneau potăile de lupi pe ghiață de peste Prut. Creștea și se îndesa sălbătăcindu‑se pădurea asta neumblată. Copacii își încâlceau crengile, că numai era chip de străbătut, frunzele căzute se spulberau de vânturi și de vârtejuri se strângeau în troene, unde zăceau putrezind în umezeala pământului, până la care nu mai răzbea niciodată lumina soarelui. Era câte‑o urgie de iarnă geroasă, de crăpau pietrele și înghețau păsările pe crengile copacilor, căzând jos moarte în zăpadă, și la noi în sat nici o legătură de uscături nu era slobod omul să rădice din pădurea boerului. Ardeau și oamenii stuf din bălțile de pe șesul Prutului. — „Mânca‑l‑ar lupii pe care îi iubește el”, așa îl blăstămau femeile din sat pe conu Iorgu, când li se răcea vatra în casă. Și blăstămul s‑a împlinit întocmai. Într‑o noapte, prin postul Crăciunului, viscolea amarnic și mugea vântul de nu era chip să scoți capul afară, se auzeau urletele lupilor pe sub ferestrele caselor, de ne minunam cu toții ce poate să fie. Și când s‑a luminat de ziuă tot satul aflase că pe conu Iorgu Tulbure l‑au mâncat lupii în marginea pădurii. Nu i‑au găsit decât picioarele de la genunchi în jos băgate în cișmele lui de iuft rusesc, dârele roșii pe albul zăpezii se perdeau în desișul pădurii, și vreo câteva sdrențe din îmbrăcămintea sfâșiată de dihănii în lupta lor. Ce să fi căutat boerul pe‑acolo pe‑o așa noapte? Prepusuri și scornituri au fost multe, dar nu s‑a putut nimic dovedi. Cică se ducea el uneori noaptea la moara de vânt de pe deal, din marginea pădurii. E drept că morărița, nevasta lui Toma Nistor, era o șerpoaică de femee fără păreche, cu niște ochi plini de foc și de păcate. Unii ziceau că oamenii l‑ar fi ucis și pe urmă l‑ar fi adus în marginea pădurii ca să‑l rupă lupii și să nu se mai cunoască urma. Alții ziceau că au auzit țipete, dar anume n‑au voit să iasă să‑i dea ajutor. Pe moșie, după el, a întrat fecioru‑so, conu Țilică, după ce s‑a întors din străinătate. În vreo patru ani el a bătut moșia la cărți și pe urmă s‑a împușcat, acuma o ține un boer de la București. Povestirea era pe sfârșite când am întrat pe poarta satului. Fără să vreau mi‑am întors capul înapoi spre Raiul Lupilor. Pădurea cea întunecată și plină de taine părea o pată neagră pe orizontul însângerat de flăcările apusului. Scrisorile tatei [ modifică ] Ce haz a fost în ziua ceia în toată casa noastră. Tata, după vreo treizeci și cinci de ani de militărie, îmbrăcase surtucul civil. Cât de greu ne‑am putut deprinde cu el; de când ne trezisem noi pe lume îl apucasem tot chipeș, nalt și mândru în tunica lui strânsă pe trup și încheiată în cei șeapte nasturi lucitori cu numărul 13 pe ei. Cu toate că în jurul lui o spuză de copii creștea văzând cu ochii, el rămânea mereu acelaș; doar în răstimpuri, la câțiva ani, i se îngroșa epoletul pe umăr; și pe când la mâneci îi înflorea câte‑o tresă de aur, mai multe fire de argint îi înălbeau părul cel negru și lucios. Acum îl măsuram cu toții din creștet până în tălpi și mult ne minunam de dânsul – să juri că era altul – tot sdravăn, verde încă, dar nu știu de ce nouă ni se părea acuma cu mult mai scurt, și parcă perduse din mândreța ce avea mai înainte. Deși voios ca întotdeauna glumea privindu‑se în oglindă, noi ne ascundeam în suflet un gând nedeslușit, asemeni unei păreri de rău. Era schimbat; îmbătrânise de‑o viață grea, de muncă, cu acelaș zâmbet ce‑i flutura șăgalnic pe sub mustățile cărunte, lăsate în jos, nu drepte și ridicate în sus, cum le purta odată în vremea copilăriei noastre. Doar ochii rămăsese aceiași; tot lucitori și ageri, prin care noi copiii ne deprinsesem ca să citim deodată ce are el în suflet. Păstra aceiași licărire blândă și dulce când ne privea cu drag, sau aspră, hotărâtă, când grijile de casă, necazuri de cazarmă, îi adânceau o brazdă de pe frunte lăsată în îmbinarea sprâncenilor stufoase. Ce stingherit a fost deodată în viața asta nouă. Liber, fără grijă și fără de serviciu. Avea să se odihnească; dar el nu eră obosit, se simția în putere încă. Atinsese limita de serviciu , își împlinise până la capăt datoria către țara care‑i poruncea acum să se retragă, să facă altora loc; și el s‑a supus... era pensionar. Nu putea ca să‑și împace gândul cu titlul acesta nou – ce avea să facă restul de viață ce‑i mai rămăsese? La asta niciodată nu se gândise până atunci. În primele zile se scula dis dimineață ca după obiceiu, aștepta parcă să‑i vie calul – la șase dimineață începea instrucția la câmp. Dar calul nu mai venea; acasă simțea că nu‑i chip să poată sta, și atunci o lua încet pe jos spre dealul Copoului. Deprins ca să‑și mângâe cu stânga întotdeauna mânerul săbiei prinsă la șold, acuma își ținea bastonul în mâna stângă și călca tot scurt, militărește; dar sgomotul de pași ce răsuna în cadență, cădea mai sec și stâns acuma, neînsoțit de acelaș zornăit de pinteni, obișnuiți de altădată. Nu se oprea din drum decât pe deal, departe, în răscrucea șoselei spre cazărmi. Trupele erau afară, pe câmp, la exercițiu; acolo era și regimentul său. Mergea până la șanț și se oprea pe loc sub un castan sălbatic. Prin aerul curat și rar al dimineței o boare dulce îi mângâia obrajii și‑i ropotea în auz un sgomot vag, nelămurit amestec de glasuri, semnale și comenzi, odată cu tropote prelungi și zăngănit de arme. Târziu își întorcea privirea din spre mulțimea ce furnica în zare în linii înșirate ce se făceau și desfăceau într‑una, bătând fără astâmpăr întinderea câmpiei. În drum adesea întâlnea vreun militar grăbit, care urca la deal înspre cazărmi, atunci se oprea în loc și, fără a‑și da seamă, căta în urmă‑i lung, și iar pornea înainte dar mai încet, domol; doar n‑avea nici o grabă, era fără serviciu, liber, era... pensionar. Până la prânz el sta în grădină. Cu pălăria mare lăsată pe ochi, prin iarba înaltă și udă încă de roua dimineței, îl vedeam trecând încet de la un pom la altul: îi cerceta pe rând, și ceasuri întregi îi chinuia tăind și altoind în fiecare zi. Târziu, când prind fiorii de toamnă să‑ngălbinească frunza, pe când se nevoia să curețe copacii de crengile uscate, el se oprea din lucru și uneori cădea pe gânduri privind înduioșat cum se perdea podoaba de frunze arămii a unui nuc bătrân și falnic altă dată în mijlocul grădinii. După amiază pleca întins la cafeneaua în care s‑adunau la oră anumită, ca la apel aceiași prietini vechi, tovarăși care luptau împreună cu puteri unite cu toții ca să‑și omoare timpul în fiecare zi. Adesea, după masă, se așeza un ceas la birou în fața unei cutii de lemn plină cu hârtii. Atuncea nimeni din casă, cu nici un preț, n‑ar fi îndrăznit să‑l tulbure. Ce anume conținea cutia cea veche de lemn, multă vreme nici unul dintre copii n‑am putut afla; nu știu de ce, cu toții ne deprinsesem a o privi ca ceva sfânt – părea că un mister nepătruns se ascunde între păreții acelei cutii de lemn afumat și lustruit de vreme. Odată făcându‑mi de lucru în juru‑i, nu mai coada ochiului a putut fura din coprinsul câtorva rânduri; am înțeles că erau acte, diplome, brevete, chitanțe și felurite hârtii trebuincioase. Ce mă ațâța mai mult era un pachet învălit în hârtie vânătă și legat în cruciș c‑o sfoară vișinie. Știam că sunt niște scrisori. Văzusem de mai multe ori pe tata deslegând cu grijă pachetul și scoțând una câte una acele hârtiuțe îndoite în patru pe care le citea încet și cu sfințenie. Îl priveam cum i se lumina chipul într‑o înfățișare blândă și uneori îl surprindeam căzut pe gânduri, cu ochii pironiți în gol, voind să prindă parcă firul vrăjit al amintirilor duioase, iar ochii minții cătau ca să străbată perdeaua deasă a unui trecut îndepărtat. Tocmai târziu de tot, când și noi copiii ne ridicasem mari și ajunsesem oameni, și prin lume care‑ncotro ne răspândisem, odată, prin sărbători, când iarăși ne aflam strânși în cuibul părintesc așa de cald și dulce în care rămâneau numai bătrânii singuri, tocmai atunci am putut afla înțelesul acelor scrisori ce‑mi chinuise atâta vreme mintea mea copilărească. Ce anume am simțit când pentru întâiaș dată ochii mei lacomi au căutat să prindă acele rânduri de slove înșirate, iată ce n‑aș putea niciodată să deslușesc prin vorbe. Eră închisă acolo, în acele rânduri, povestea cea mai duioasă din viața unui om; și atât de mișcătoare și de adevărată că n‑o întâlnisem nicăeri cântată în poezii frumoase, nici n‑auzisem s‑o fi rostit patrioții în cuvântări înflăcărate și nici nu se găsește scrisă în mândra povestire a răsboiului pentru neatârnarea patriei. Era partea ascunsă, aceiași dramă intimă, dureroasă și veche ca și lumea, care s‑a repetat pretutindenea și în toate vremurile când vrajba se pornea între neamuri ridicându‑le unul în potriva altuia. Era povestea ostașului chemat să‑și facă datoria, plecat în luptă departe de pământul și vatra părintească unde‑l plângea soția și‑o casă de copii rămasă fără sprijin. Și fiecare petic, hârtie sdrențuită pe care se ștersese cerneala albicioasă de vreme sau de lacrimi care căzuse odată, păstra comoară sfântă de simțiminte curate omenești ce s‑așternuse în slove adesea scrise în clipe când moartea sta la pândă, ca să încleșteze mâna care însemnase acolo. Erau mângâieri duioase, vorbe de credință, îndemnuri bărbătești, oftări de dor și lacrimi de grijă și iubire. În toate simțiai încordarea mușchilor de criță ai ostașului și bătăile caldei inimi de soț și de părinte. Tocmai atunci am aflat de ce păstrase mama cu atâta sfințenie vraful acela de hârtiuți sdrențuite de atâta amar de vreme: Erau... scrisorile tatei din răsboiu!... Acasă și în războiu [ modifică ] Când a plecat tata în războiu, eu eram mic de tot, așa de mic, încât mă săltăm în vârful picioarelor ca să‑l pot apuca de urechi pe Mochi – cânele nostru cel mare și flocos adus de peste graniță de la Nemți – și, cu degetele încleștate în blana lui aspră, când îmi atingeam nasul de nările lui răci, strănutam cu lacrimele în ochi, iar el pufnea și se scutura, învârtindu‑și pămătuful de coadă cât un măturoi de mare. Văd limpede și acum întreaga lume, lumea ochilor mei de pe atunci, cuprinsă în cercul uriaș de pământ ce părea că înconjoară pe departe casa noastră. O casă albă, cu ferești multe, joasă și veche, pe care mușchiul crescuse ca niște pernițe verzi printre șindrilele înnegrite de ploaie și de vreme. Două ulițe lungi se încrucișau tăind în patru târgușorul nostru, mai mult un sat mare, răspândit până pe prund departe, unde apa Sucevei se încovoaie în cotituri șovăitoare, silită ca să facă hotarul Bucovinei. Șoseaua dreaptă și netedă ca‑n palmă – șoseaua nemțească ce trecea dincolo peste graniță – se desfășura ca un val de pânză albă, întinsă la uscat, printre lanurile galbene de săcară coaptă. Peste drum de noi era o casă mare și neîmprejmuită; acolo locuia compania de dorobanți, dar rămăsese goală, pustie de când plecase soldații în războiu. Nu se mai auzia nici bocănitul tobelor, nici glasul metalic și ascuțit al goarnelor care sunau semnale în limba lor din zori și până seară. O liniște adâncă plutia de la o vreme ca o tristeță mută ce apăsa peste tot locul. Numai bătăile de toacă, la ore anumite cădeau înfiorând cuprinsul și clopotul bisericii din deal se tânguia adesea. Departe, se zăria cumpăna barierii și crâșma lui Iosif. În bătătură se înălțau spre cer furcile goale, între care altădată se învârtia scrânciobul plin de lume în sgomoțul mulțimii strânse ca să petreacă acolo. Pe nicăeri nici hori, nici jocuri, nu se făceau de mult. Și pe la poarta noastră vedeam trecând oameni de toată seama; și multe femei îmbrobodite care‑și duceau de mână copii desculți, pe drumul prăfuit, spre biserica cea nouă unde slujia duminica părintele Arghir. Parcă o văd și acum pe mama Paraschiva, cu lumânărica de ceară galbenă învălită într‑o gazetă veche, cum se abătea din drum să afle de la noi știri din război și de Culiță, nepotul cel mai mic pe care‑l aștepta și‑l căina cu lacrimi. Adesea treceau pe drum, spre gară, cirezi de vite, turme de oi, ridicând în urma lor nori groși de praf, care se frământau prin aer până se spulberau în vânt. Și uneori care mari încărcate cu fân se cumpăneau greoae în mersul lor spre drumuri depărtate ca să împlinească nevoile armatei. Drumul de fier trecea pe aproape. Din cerdacul nostru se vedeau șinele sclipind la soare ca două lame de cuțit prelungite în zarea depărtată. De două ori pe zi casa noastră și tot pământul dimprejur se clătina și duduia de fuga năpraznică a trenului ce gâlgâia din goană rotocoale alburii de fum. Și atuncia se opriau din lucru sătenii pe ogoare și răzămați în sape, îl urmăriau în râs și glume învârtind căciulile în vânt până ce nu mai rămânea pe sus decât o dâră albă de încolăciri de fum, care se mistuia în liniștea văzduhului albastru. În dosul casei noastre, erau câțiva butuci de vie și trei nuci bătrâni și scorburoși. Vara acolo stam la masă. Și noi, copiii toți, ne așezam la locurile noastre în rând, numai locul acela din capul mesei, unde se punea tacâmul tatei, acuma era gol. Târziu, când totul se potolia pe afară și umbrele începeau să învăluie grădina în taina asfințitului, atunci intram și noi în casă. O lampă cu glob verde ne lumina odaia în care ne adunam la lucru. Mama și mătușa Maria brodau până noaptea târziu niște înflorituri de fir și de mătasă pe o față de atlas roș aprins – un acoperământ pentru moaștele sfântului Ioan făcătorul de minuni, de la Suceava, – așa o sfătuise părintele Darie, pentru ca să fie și tata acoperit împotriva focului de pușcă în războiu. Iar noi copiii, jos pe covor, lucram cu hărnicie, făcând grămezi de scamă care se trimetea pentru răniții de la Crucea Roșie. Lucrul ne cuminția pe toti; uitam sburdălnicia din timpul întregii zile, și sara se odihniau în pace toți caii de lemn șchiopi, soldași de plumb turtiți, păpușile stâlcite, cu capetele rupte – o lume de jucării rămasă uitată pe sub paturi. La noi se strângeau mai în fiecare sară vecinele la lucru. Cea dintăi care se arăta, pășind încetișor, era coana Eliza, o bătrână mărunțică, veșnic cu un șal vărgat pe umeri. Coana Anica, naltă și uscată, vorbea gros și fuma țigări subțiri ca chibritul; venia însoțită de nepoată‑sa Duduia Frosica, o brunetă mică și vioae, logodită cu Mihai, băetul coanei Eliza, plecat și el în războiu, căci era locotenent în vânători. Uneori venea și conul Doxachi, un bătrân nalt și drept, c‑o barbă albă și mare până la brâu. Nu știu de ce chipul lui mi se părea că seamănă întocmai cu al lui Dumnezeu, așa cum îl văzusem zugrăvit pe cea dintăi foaie dintr‑un abecedar francez, pe care începusem a cunoaște literile mari. Scrisorile venite de departe, de la cei duși în răsboiu, se citeau cu glas tare în auzul tuturor. Gazetele se comentau și fiecare știre se cântăria cu judecată; se schimbau păreri și temeri, își spuneau griji, necazuri și calde mângâeri. Coana Anica nu uita să aducă în tășunca ei de catifea albastră, pe lângă lâna, croșetul, ochelarii, tutunul, foiță, chibrituri – și câte‑o pereche de cărți pe care în fiecare zi le înșira pentru pasians . Coana Eliza ofta mereu, și se căina că a „rămas suflet stingher pe lume, că dacă a plecat Mihăiță, ce să mai facă ea singurică pe pământul ista, ardă‑l focu de resbel!” – Numai conu Doxachi le mai îmbărbăta cu glasul lui domol, asigurându‑le că n‑are să fie nimic, că nu s‑or mai bate, că Românii au să care numai proviantul Rușilor; a mai apucat el multe de aestea și tot n‑a fost nimic, că nu‑i doar întâia oară când vin Rușii... las că are să între bani în țară; numai când vin Nemții îi rău, că aduc cu ei și calicia. Duduia Frosica mai totdeauna sta deoparte, tăcută și uitată în colțul canapelei, c‑o carte deschisă pe genunchi. Uneori se așeza jos pe covor, între copii, la făcut scamă, și noi ne bucuram îngrămădindu‑ne în jurul ei ca să ne înceapă lucrul, scoțând primele fire din bucățile de olandă, pe care ni le împărțea mama pe rând la fiecare. De multe ori cădea pe gânduri, ori rămânea cu ochii țintă la o fotografie pe care o ținea totdeauna între foile cărții. Și când ne lua pe câte unul de după gât și ne strângea tare la piept, întrebându‑ne dacă cunoaștem portretul acela, îi răspundeam repede: „nenea Mihai Viteazu”. Ș‑atunci, ea ne săruta apăsat pe amândoi obrajii și rămânea așa câteva clipe, închizându‑și ochii ei mari, care sclipeau negri și umezi. Așa ne treceau sările, pe când se înălța grămada de scamă moale ca puful și albă ca zăpada. Târziu, când începea să ne usture vârfurile degetelor și ochii ni se painjiniau de somn, atunci plecam copiii la culcare. De câte ori mă ocăra mama, necăjită de nebuniile mele, alergam peste drum, ca să mă jăluesc coanei Elizei. Mi‑aduc aminte că într‑un rând, pe când eram acolo și culegeam flori de romaniță, pe care bătrâna le întindea pe foi de hârtie la uscat, am văzut intrând pe poartă o căruță în care era o ladă și două legături. Coana Eliza a sărit deodată speriată de la locul ei, ieșind înaintea unui vătăjel de la primărie, care aducea un plic galben cu multe peceți de ceară. „Vai de mine și de mine!... e sipetul lui Mihăiță” – atât am auzit‑o vorbind, căci o apucase un tremur, pipăindu‑se cu degetele ei uscate pentru a‑și căuta ochelarii. Și negăsindu‑i, se repezi în neștire pe scări, cu plicul în mână, împiedecându‑se în șalul ei vărgat care se târa căzut de pe umeri. Am auzit apoi isbucnind un țipăt groaznic, sfășiitor. Cuprins de spaimă, am plecat spre poartă, cătând în urmă la casa cea cu fereștile deschise, din care se auzea un sgomot parcă de isbituri și gemete înăbușite. Pe lângă mine, fără să mă vadă, a trecut Duduia Frosica, alergând cu pumnii încleștați, cu buzele vinete. Pe urma ei venea la fugă coana Anica, gâfâind, ca s‑o ajungă: „stai!... fii cuminte, liniștește‑te”, dar ea nu mai auzia nimic, căci se năpustise ca o furtună pe scări, în sus. Acasă la noi se știa totul: Mihai Condrea murise la atacul Griviței și acum i se înapoiau familiei bagajele. În fiecare după amiază trecea pe ulița noastră Domnul Andrei, curierul poștal. Un om cărunt și gros, care răsufla din greu, călcând apăsat și bocănind pietrele cu țăpușa de fier din vârful bastonului. Toți îl așteptau cu nerăbdare, dar numai eu îl pândiam de departe și îi ieșiam în cale înainte de‑a ajunge în dreptul porții noastre; căci mătușa Măria mă însărcinase ca să iau scrisorile și gazetele ce ne sosiau și pe ascuns să i le duc ei. Numai după ce le cerceta, le dădea mamei să le cetească. La toți li era drag Domnul Andrei, numai Mochi nu‑l putea suferi. Era o dușmănie veche și înverșunată. Cât am avut de luptat ca să‑l fac să înțeleagă că nu trebuie să latre și să se răpeadă să‑l mănânce pe curierul care venea de la tata! – Eram încredințat de asta, căci Domnul Andrei, când era cu chef, mă asigura că a vorbit cu tata, că e bine mersi și că ne‑a trimes complimente . Iar când nu avea nici o scrisoare, striga de departe că are să vie, sigur, e pe drum . Mochi ședea și el la pândă și îndată ce‑l zărea pe drum, se repezia cu atâta înverșunare, încât uita toată morala pe care i‑o făcusem. Cu greu se potolia și tot nu‑l răbda inima, căci multă vreme încă după ce se întindea cu botul pe labe, mai bombănea acolo în limba lui ceva. Trecuse multe zile de când Domnul Andrei nu ne mai adusese nimic, când, într‑o după amiază, îl văd că scoate tacticos din geanta lui de piele un pachet mic pecetluit: „iaca de la tata; vă trimete ceva aici, scrisori nu sunt”. Voios o iau la fugă, întins la mama; mătușa Măria lipsia atunci de acasă. Îmi scăpărau ochii de nerăbdare, pe când mama desfăcea pachetul. Ce putea fi acolo? Ce ne trimetea tata într‑un pachet așa de mic? Văzui că mamei deodată începu să‑i tremure mâinile și se opri o clipă cătând cu ochii țintă la pachetul ce‑l desfăcuse. Am recunoscut îndată ceasornicul de aur pe care tata îl purta totdeauna la el. — Nu se poate, trebuie să fie vreo scrisoare; spune‑i Ilenei să dea fuga după factor, – și mama, palidă la față, se lăsă moale pe un scaun, cătând cu ochii în lacrimi la ceasornicul de aur care strălucia pe masă. După câteva minute Ileana bucătăreasa veni într‑un suflet să spue că factorul nu are nici o scrisoare pentru noi. Și atunci am văzut pe mama lăsându‑și capul între mâni și isbucnind într‑un plâns desperat care‑i sguduia tot corpul. Ce jale a fost în ziua aceia în toată casa noastră! Era o liniște de gheață; noi copii umblam în vârful picioarelor, cu ochii în lacrimi, înfiorați, fără să înțelegem bine tot ceia ce se întâmpla. Ne înspăimânta numai grozăvia bănuelii. E drept că pe mama o păliau lacrimile cu mare ușurință, dar niciodată n‑o văzusem plângând în așa fel. Mătușa Maria se silia s‑o liniștească și s‑o mângâe în tot chipul. O auziam vorbind în camera dealături: „nu se poate, soro!... ai să vezi că ne vine mâine, poimâine, scrisoare; de ce să te desperezi așa, gândește‑te la copii ăștia din jurul tău!” În seara aceia nu ne‑am mai adunat la făcut scamă. Eu m‑am ascuns și n‑am fost nici la masă, căci auzisem pe mătușa Maria spunând, în supărarea ei, că sunt un copil prost, că nu m‑am priceput să ascund pachetul până la întoarcerea ei. Niciodată până atunci mătușa Maria nu‑mi vorbise în așa chip. O durere amară îmi chinuia simțirea mea copilărească. Mi se părea că eu am fost singurul vinovat, că eu am fost pricina acelei întregi nenorociri. Ne‑am culcat devreme și am adormit plângând înăbușit, cu capul îngropat în perne. A doua zi am primit o scrisoare lungă, și mama, după ce a cetit‑o, cu ochii încă roși de plâns și de bucurie, ne‑a dat‑o la toți copiii pe rând s‑o sărutăm, după cum era obiceiul la noi în casă de câte ori se primia o scrisoare de la tata din răsboiu. Breșlinița, Septembrie 1877. Smărăndel dragă! Abia azi pot să‑ți mai scriu; până acum mi‑a fost peste putință, începusem o scrisoare atunci când ți‑am trimes ceasornicul, dar am întrat în avantposturi, de unde abia acum ne‑am întors. Crede‑mă, dragă, că mustrările ce mi le faci că nu‑ți scriu mai des și că te las în neliniște și grijă, nu sunt drepte, și asprimea lor m‑a durut mult căci nu le merit nicidecum. Adică, crezi tu oare că nu mi‑ar fi drag să stau de vorbă cu tine? Doar astea sunt singurele momente de mângâere ce le pot avea în pustiitatea în care mă aflu, însă ce să fac dacă n‑am nici timp, nici mijloace de corespondență? Regimentul nostru a fost totdeauna cantonat sau tăbăruit departe de orașe cu stații poștale; tot mereu fracționat prin niște mizerabile sate bulgărești. Suntem nevoiți adesea a trimete cale de poște întregi pentru predarea sau primirea unei scrisori. În împrejurările în care mă găsesc am crezut că e mai cuminte să nu am asupra mea nici un lucru de valoare, de aceia ți‑am trimes ceasornicul de aur pe care cred că l‑ai primit. Ai văzut desigur prin gazete isprăvile regimentului nostru, soarta a făcut că al XIII‑lea să intre întăi în foc. Eu am ieșit sdravăn, sănătos și propus pentru a fi decorat cu „Virtutea militară”. Ne‑au dat cam mult de lucru Turcii și mă tem că au să ne dea din ce în ce mai mult. Gazetele ca întotdeauna spun tot felul de minciuni și prăpăstii; e extraordinar cât de multe minciuni se fabrică în timp de războiu. Înainte de începerea atacului ce avea să‑l execute Divizia a 3 și a 4, trebuia să se facă o recunoaștere cât mai apropiată de reduta No. 2, pentru a se pipăi forțele turcești și a ne încredința dacă au sau nu acolo artilerie. Compania mea și a lui Irimia au avut însărcinarea aceasta. Să vezi, dragă, ce însamnă destinul omului: Eram în repaus: Ședeam mai mulți ofițeri înghesuiți într‑un cort, când apare căpitanul Ureche cu o pereche de cărți de joc – ști că pe aici se joacă la desperare – se așează o tobă în loc de masa verde, toți se îngrămădesc în jurul ei și clubul e gata. Începuse a se tăia un stos strașnic; mă ademenește și pe mine și pontez deodată cu 20 de lei. Abia scosesem bumașca din pungă, când sosește în fugă un furier și îmi spune că sunt chemat de urgență la comandamentul Diviziei și că e un ordin ca să se gătiască două companii pentru a pleca în tranșee. Am înțeles îndată că trebuie să fi fost ales pentru vreo recunoaștere. Toți s‑au oprit din joc, eu m‑am stăpânit și cu un calm – prefăcut bine înțeles, căci simțiam cum se măresc în galop bătăile inimii – zic tare: țin douăzeci de lei, trage cartea, îmi joc viața acum la noroc... dacă câștig, scap teafăr, dacă pierd, să știți că m‑am dus pe vecie”. Toți s‑au grămădit să vadă cartea și nimeni nu sufla... „nouă!... bravo!... ai câștigat” și m‑au scos cu alai din cort. Mă prezint maiorului Makri, știi că el comandă acum regimentul în locul lui Petrovanu, care‑i bolnav. Pe când îmi vorbia, sosește și colonelul Sergiu Voinescu, care mă cunoaște bine – ți‑aduci aminte de el când a venit la noi în inspecția frontierei – grozav om, el duce aici tot greul războiului. M‑a chemat deoparte și după ce s‑a uitat țintă în ochii mei, mi‑a spus că el anume m‑a cerut pe mine ca să‑mi încredințeze misiunea asta. După ce am primit toate instrucțiile, am plecat mai hotărât și cu mai multă încredere. Uite, acum când îți scriu, sunt în repaus, a trecut focul și judec mai limpede. Nu poți să‑ți închipui cât mi‑a folosit afacerea ceia cu jocul de cărți, deși siguranța, încrederea mea, era la urma urmei prostească, nu se sprijinea decât așa pe o idee că nu poate cartea să mintă. Compania era gata sub arme. A trebuit să le explic ce aveam de făcut. Știi că în asemenea momente cea mai mare prostie e să ții discursuri țăranilor noștri. Trebue să‑i spui omului numai două vorbe, dar acele trebuie să‑i meargă drept la inimă și pentru asta trebuie să fi stăpân pe sufletul lor întotdeauna. Eu unul am ajuns așa că‑l cunosc pe fiecare în parte ce poate și le cetesc în ochi ca într‑o carte deschisă. Mai erau câteva minute până la ora două când, după ordin, trebuia să plecăm și îmi venise o poftă strașnică de fumat; nu mai aveam nici un fir de tutun și simțiam că mă topesc dacă n‑oiu trage măcar două fumuri. Cer sublocotenentului Nenițescu; el avea niște praf pe fund, numai pentru o țigară. Am împărțit‑o în două. Plecarăm pe tăcute, mai mult târâș, toată distanța până aproape de redută, un drum afurisit de chinuitor; n‑am tras nici un foc, dar Turcii ne‑au simțit și au început deodată o ploaie groaznică; dar tot am înaintat până la vreo treizeci de metri de redută. Turcii credeau că e un atac general și dinspre Bucov se vedeau venind în goană trupe de ajutor; atunci am început a ne retrage. – Dar ce să te mai turbur și pe tine cu toate grozăviile astea ale războiului? Au căzut pe câmp în jurul meu doisprezece morți și patrusprezece răniți. Nenițescu e și el rănit, dar nu grav; eu am scăpat teafăr, neatins. Îți amintești de Țintilă, sergentul meu major, știi cel nalt, negricios, care venia uneori cu hârtiile la mine. Pe când înaintam, se rădică în picioare și vrea să tragă; nici n‑am avut când să‑i strig să se culce, căci un glonț l‑a isbit în cap și l‑a culcat numaidecât. Cum ne‑am întors, am trimis un cornist, băet voinic și inimos, să‑l aducă pe Țintilă de acolo de unde era căzut. I‑am dat și hârtia de douăzeci de lei pe care o câștigasem la cărți. Mi l‑a adus în spate, mai mult târâș; de câte ori se opria să se odihnească, el se așeza dedesupt și‑l punea pe Țintilă deasupra, ca scut. Dar în sfârșit l‑a adus. Nu murise, dar era rău de tot. L‑am trimes la ambulanță, însă e slabă speranță de scăpare. Săracul băet! E logodit c‑o fată din Iași care a spus că nu‑l ia dacă nu se face ofițer. De aceia și el era așa de hotărât: ori moare, ori se face ofițer. Ți‑am spus însă de atâtea ori că nu se pierde toată lumea care merge în războiu. Lasă, o să treacă și furtuna asta și soarele iar o să luciască, mai luminos încă, în cea mai frumoasă zi a vieții mele, când mă voiu întoarce în cuibul nostru așa de dorit și așa de departe. Tare mi‑i dor de casă și‑de toți ai mei... Scrie‑mi mult, mult de tot. Ce fac copiii noștri? Spune‑mi cu de‑amănuntul despre jocurile și ghidușiile lor, despre ce vorbesc ei. Cum merg cu franțuzeasca? Poezii au mai învățat? N‑ai idee ce bine îmi fac toate câte mi‑le spui despre dânșii. Cât despre faptul că ei sărută scrisorile primite de la mine, mă umple de mulțumire și mă înduioșează, căci e încă o dovadă de delicateța sentimentelor ce tu le insufli pentru tatul lor. Ce știu ei, mititeii, de suferința ta și de chinul și dorul meu de a‑i săruta! În frământarea din timpul zilei, în fierbințeala luptei, atunci când nu mai sunt al meu, nu am nici vreme să mă gândesc la toate astea; doar uneori așa câte un gând îmi săgetează prin minte, dar mă înving răpede ca să fiu mereu stăpân pe mine. În luptă nu‑i îngăduit soldatului să priviască înapoi„ asta l‑ar slăbi mai mult. Dar seara, seara când mă culc, când sunt iarăș al meu, și stau cu ochii pierduți în pânza cortului sau în tavanul afumat și murdar al vreunei cocioabe bulgărești, în cartier, mă gândesc la tine, la copii, la toți ai noștri, la tot ce mi‑i drag și scump în lumea asta. Și somnul atuncia nu vrea să mă mai prindă și stau așa până târziu, stingher, numai cu mine însumi. Nu știu însă de ce – și tare mi‑i necaz – chipul tău îmi apare totdeauna în minte trist și plângător. Tot aceiași mâhnire și desperare citesc și printre rândurile scrisorilor tale. Dragă Smărăndel, de atâtea ori te‑am rugat să te stăpânești, să încerci a‑ți mai schimba caracterul. Nu fi atât de slabă și peste măsură de simțitoare, nu îți fă așa inimă rea, primește viața și înfruntă greutățile ei mai cu îndrăzneală. Gândește‑te la viitorul copilașilor noștri; tocmai în aceste momente Acasă și în războiu ei au nevoie mai mult ca oricând de‑o mamă voinică și inimoasă. Vezi dragă să nu cumva să pierzi vreo recipisă sau chitanță, sau să le încurci; că toate hârtiile cele care ți le‑am lăsat în saltarul din dreapta al biroului au să‑ți servească la scoaterea garanției. Cât despre vite, cred că ar fi bine să le vinzi. Să‑ți oprești numai vaca cea roșă, pentru casă. Îți mulțumesc de grija ce ai avut‑o să‑mi trimiți mantaua cea nouă de ploae. Îmi prinde de minune acum când au început ploile. Cu îmbrăcămintea stăm prost de tot pe aici; dacă o începe frigul, o să‑ți scriu să‑mi comanzi niște haine blănite. Ziua și noaptea stăm cu aceleași haine, căci lada cu bagaje am lăsat‑o la Măgurele; așa s‑a dat ordin înainte de trecerea Dunărei. Am cu mine numai un mic geamantan de mână; de mult am terminat schimburile care le aveam de rezervă. Și mulți dintre ofițeri se plâng că au început deja să simtă foind inamicii... nu Turci... alți vrăjmași mai mărunței... De așternut nici vorba: o pătură aspră de trupă mă înfășoară de la cap la picioare, deasupra mantaua, iar gluga păturită pe‑o geantă de piele, servește drept pernă. Uneori sunt așa de trudit încât seara cad ca un buștean și dorm tun ca într‑un așternut de puf; numai dimineața mă scol cu gâtul țeapăn. În avantposturi viața e încă mai chinuită și mai urâtă. Veșnic într‑o continuă și nesfârșită așteptare: alarmele din timpul nopții, grija de‑a avea mereu trupa în mână. Mai cu seamă noaptea, prin zăpăceala întunericului, la orice zgomot, fâșâitură, sau foc de pușcă, sărim în sus și la arme afară. Uneori, stăm în noroiu și băltoage zile și nopți întregi, hainele nu se mai usucă pe noi. Și plouă, plouă fără să se mai sfârșiască odată, parcă s‑au rupt zăgazele cerului. Și când nu plouă, cade câte‑o ceață deasă ca o perdea care se pune între noi și inamic. Grija și încordarea atunci e mai mare că ne temem să nu fim surprinși. Cu mâncarea o ducem și mai greu. Proviziile se transportă tocmai din țară, de la Măgurele. Bulgaria e o țară prea calică pentru a hrăni atâta norod flămând cât se află grămădit aci. Cu cât ne vom îndepărta de Dunăre, cu atât va fi mai greu. Închipue‑ți numai câte mii de căruțe trebuie să circule zilnic pe drumurile proaste și desfundate ale acestei sărăcăcioase țări! Noroc că ne mai desfătăm și cu popușoiu copt, luat cam fără ordin din lanurile care au avut nenorocirea de a fi călcate de opincile curcanilor noștri. O pâine e doi franci pe aici. Păcat că domnii de la Intendența noastră nu gustă și ei aceiași soartă. Ne mângâiem însă că Rușii o duc și mai rău. Ei strigă pe față și în gura mare contra Intendenții Ruse, care e numită în bătae de joc: Intendența suferințelor de foame . Cică sunt colosale cantități de făină, pesmeți, brânză, chiar fân și orz, care au fost mistuite de stomahuri profunde și nevăzute, pe când soldaților li s‑au lărgit tunicile iar cailor chingile. Cât va mai ținea felul ăsta de viață oare? Ceasurile mi se par luni și zilele ani... De bietul Mihai, băetul coanei Eliza, cred că ai auzit. L‑am văzut cu vreo câteva oare înainte de a se sfârși. Nu știam nimic de el, când a venit un sanitar să‑mi spue că mă chiamă. Eră culcat într‑un cărucior, tocmai atunci îl transporta la ambulanță: palid, stins, pierduse mult sânge, că era cu totul schimbat la față, E cu neputință să‑ți spun ce‑am simțit când l‑am văzut așa întins. Avea o voce așa de stinsă, încât n‑am înțeles ce avea să‑mi spue; vroia el săracul să‑mi vorbiască ceva, dar nu putea decât să‑și miște buzele. Mă făceam că‑l înțeleg și‑mi mușcam și eu buzele ca să nu izbucnesc în lacrimi. Ce jale o fi pe biata coana Eliza... un singur copil... și ce inimă de aur avea băietul ăsta... dar Frosica... sărmana fată, se vede că n‑a avut noroc. Dragă Smărăndel, trebuie să sfârșesc căci chiar acum se aud iar bubuituri, trebuie să fie salve de artilerie de pe linia întâia... Îți trimet două milioane de sărutări, unul împarte‑l la copii și unul pentru tine, din partea lui Pitachi al tău . În ziua despărțirii. [ modifică ] Am auzit glasul de aramă al clopotelor de la biserici, bătăile repetate ale tobelor, sunetele metalice ale goarnelor chemând pe străzi mulțimea să asculte citirea, cu glas tare, a ordinului de mobilizare. E primăvară. O dimineață rece c‑un cer senin și luminat cu atâta limpezime că scânteiază în zare șuvițele rămase din ceața străvezie. În depărtare se pierde șerpuind, cu luciu argintat, șoseaua albă ce tae în curmeziș ogoarele înnegrite de brazde întoarse proaspăt în arătura nouă. Mama și noi, copii toți, grămadă în trăsura cea largă de la țară, înaintăm la pas în mijlocul mulțimii, în urma armatei care pleacă. Păstrez în minte vie încă prima viziune a mulțimii; lumea forfotea împrejurul nostru și se scurgea într‑una în valuri de capete ca o apă revărsată din albia prea strâmtă a drumului. E pentru întâia dată când simt atingerea mulțimii – și nu mă înspăimântă suflarea zgomotoasă care plutește în aer și mă coprinde în haosul acela nedeslușit de vuet surd și vag. Parcă mai văd și acum căruța ce mergea în pas alăturea cu noi. O bătrână se văita și clătina din cap. Alături o femee tânără cu broboada căzută în jos pe umeri, ținea un copilaș care țipa și se sbătea în brațe. Un băețel, cu o groază de căciulă, mâna caii la pas, iar doi moșnegi tăcuți, cu ochii în pământ, mergeau pe cărărușă alăturea cu șanțul. Eu nu mai am astâmpăr. În tactul de tobe și de goarne mă răsucesc ca într‑un șurub pe scăunașul trăsurii, doar voiu putea ca să privesc soldații. Și prin atâtea rânduri de puști, și pene de curcan înfipte la căciuli, zăresc trupul înalt al tatei săltând ușor călare în capul companiei de dorobanți. În depărtare o pată neagră închide zarea: pădurea de la Salcia – locul despărțirii. Aud glasul răsunător care comandă oprirea. Mă ridic pe la spatele vizitiului să pot vedea mai bine. În răscrucea drumului armata se oprește c‑un ropot scurt și apăsat. Se rup rândurile și soldații se amestecă în neregulă prin mulțimea ce furnică pe șesul din marginea pădurii. Îmi aduc aminte că am rămas în urmă privind la un car cu boii desjugați ce se oprise alăturea cu drumul. E mult de atunci, și din oglinda îngustă a minții de copil abia se mai resfrâng imagini risipite, sclipiri răslețe și fără legătură din clipele acelei duioase despărțiri. O femee care ținea o pușcă, alături cu un soldat ce se chinuia în genunchi ca să‑și îndese în ranița deschisă o legătură albă. Un băețel bătea cu pumnul într‑o tobă. Iar glasul unei babe ce se bocea în hohot parcă‑l aud și acum: „Ionică, mamă, te duci Ionică”... „Mai taci femee hăi, că voi cobiți a rău”, o mustra un moșneag, mărunțel. Strigăte, vorbe desperechiate din larma și ferberea mulțimii se amestecă într‑una cu uruitul căruțelor pe drum. Și fără să înțeleg ce se petrece, o frică mă cuprinde și caut pe ai mei. Tata vorbește încet, întunecat, ceva; ne ia apoi la rând pe fiecare, ne ridică în sus și ne sărută pe amândoi obrajii, ne strânge la piept și noi ne ținem agățați de gâtul lui. Cu ochii tulburi se scutură, se îndreaptă și ne spune cu glasul schimbat: „Să fiți cuminți, să ascultați de mama”. Soldații iar se înșiră în rânduri. Încep bătăi de tobă, gorniștii prind să sune, întâiu prelung și rar, apoi tot mai aprins, până ce clocotitor răsunetul metalic coprinde tot văzduhul și acoperă orice sgomot de glasuri omenești... Și nu se mai aud nici ei singuri, nici vuetul mulțimii rămasă în urma armatei care pleacă. O ceată de copii îi mai petrece în fugă. Și cum aș vrea și eu să alerg cu dânșii... dar mie nu‑mi dă voie. Plecăm tăcuți spre casă. Eu nu mă îndur ca să‑mi întorc privirea; cu ochii țintă în zare abia mai deslușesc un tremur de sclipiri prin norii de pulbere argintie ce fumegă pe drum. Ne depărtăm, dar tot ne mai ajunge din urmă câte un sunet, vreo notă rătăcită adusă de adierea dulce a vântului ce întâlnise în cale oștirea înecată în ceața depărtarii. — Ce repede s‑au dus... nu se mai văd de loc... și merg departe mamă?... Da când se întoarce tata?... El nu ți‑a spus matale?... — Numai Dumnezeu știe de acuma, îmi răspunde mama oftând. Și fără să‑mi dau seamă privesc cu ochii pe jumătate închiși în lumina albastrului ceresc. Târziu, când îmi întorc capul, o văd cu ochii în lacrămi, mușcând colțul batistei. Aș vrea să mai vorbesc, dar nu mai pot... un nod pare că mă îneacă, bărbia îmi tremură ușor și ochii lăcrămează. Aș vrea să mai întreb... dar nu mai îndrăznesc, că mama începe a plânge și plânge acuma în hohot... După treizeci și șease de ani iarăși am auzit glasul de aramă al clopotelor de la biserici, bătăile repetate ale tobelor și sunetele metalice ale goarnelor, chemând pe străzi mulțimea să asculte citirea, cu glas tare, a ordinului de mobilizare. Iarăși armata noastră avea să treacă peste Dunăre. Tata, bătrân și obosit, privea cu ochii în lacrimi pe cei care plecau. Eu aveam vârsta pe care o avusese el pe timpul răsboiului cu turcii. Băetul meu, pe care‑l adusesem să vadă armata la plecare, era de vârsta pe care o aveam și eu pe vremea răsboiului trecut. „Băeți! acum e rândul vostru, ne zise tata clătinând din cap. „Eu am fost, acum îți vine rândul ție și, cine știe, mâini ori poimâni va merge piciul ista mic... fiecare la rândul lui... și așa mai departe”... Ce zi cumplită a fost aceia... Câteva mii de rezerviști erau adunați pe malul Dunărei; trebuia să‑i îmbarc în șlepurile care așteptau la debarcader gata de plecare. Sgomotul mulțimii care forfotea pe cheu se potoli numai când preoții, îmbrăcați în odăjdii, începură slujba bisericească afară, sub cerul liber. Se făcu liniște. Femeile stăpânindu‑și plânsul își strângeau copii pe lângă ele. De sus, de pe debarcader, priveam marea de capete descoperite care se închinau clătinându‑se în taina durerii stăpânite. Numai câte‑un suspin întretăiat, scăpat printre buze tremurătoare, se perdea șovăind în liniștea clipelor solemne. După ce se sfârși slujba, se făcu apelul. Fiecare soldat sărută pe rând crucea și apoi călca pe puntea vasului. Îmbarcarea era pe sfârșite, când soldatul care îmi adusese revolverul și binoclul pentru ținuta de campanie, îmi întinse o telegramă. Un fior de groază mă săgetase înghețându‑mi mișcările. Literile îmi jucau înaintea ochilor. Nici o speranță de vindecare. Soția d‑voastră e în ultimele momente, veniți urgent. Doctor M. O clipă am rămas amețit. Parcă primisem o lovitură ucigașă drept în creștetul capului. M‑am rezemat de balustrada debarcaderului. Și mâna, cu degetele strânse într‑o încleștare dureroasă, am apăsat‑o tare pe tâmple, pe fruntea încrețită și pe ochii închiși câteva clipe. Cu o repegiune uimitoare am văzut toată grozăvia întâmplării, căzută la un asemenea moment al vieții... Ea stingându‑se, singură, departe, între străini, pe patul unui sanatoriu din Elveția... doi copilași neștiutori că rămân pe lume fără mamă... s‑a sfârșit dar... perdută... și nici un chip să alerg până la ea, odată s‑o mai pot vedea... Erau ordine severe: frontiera închisă pentru toți mobilizabilii. Să plec în disperare? Dacă mă treceau ca dezertor în timp de răsboiu? „Domnule căpitan, îmbarcarea e gata; toată lumea la bord; ce ordonați?” – Tresar, cu mâna încleștată, fac ghem telegrama pe care o bag în buzunar și strig cu putere: Echipaje la posturile de plecare. Mașinele gata de manevrat; corniștii să „sune înaintarea”. Convoiul de vase încărcate cu oameni se pune încet în mișcare deslipindu‑se ușor de lângă mal. Vuetul confuz ce se ridică din mulțimea de pe cheu crește cu cât vasele se depărtează de mal. Sgomotul amețitor de chiote, urale și vaete se înăbușă deodată acoperit de răsunetul fluerelor și sirenelor de la vapoare, care clocotesc umplând întreg văzduhul. — „Ancora sus!... mașina încet înainte!..”. Rămâne în urmă cheul negru de lumea care se frământă fluturând batistele și pălăriile în aer. Rezerviștii încep să cânte La arme! Un cor de câteva mii de voci se formează și ecouri prelungi și repetate răsună pe apa tulbure a Dunării până se pierde în pustia depărtării. Furnicarul acesta omenesc pare că simte nevoia de a se ameți îmbătându‑se de propriu‑i glas; prin cântece aprinse, prin chiote nebune se încălzește și uită a socoti clipa prezentă. Vapoarele cu piepturile lor de fier taie valurile care se împotrivesc în cale. Încă odată mai privim în urmă, portul abia se mai zărește nedeslușit în ceața depărtării. Nimic nu se mai vede, numai gândul, ascuns și nevăzut, aleargă într‑acolo în taină spre ce ai lăsat mai scump în urmă. Dar... convoiul și‑a luat formația în linie de șir ; apuc hotărât mânerul telegrafului de la mașină: înainte, mai iute, pe drum... toată viteza!... Iunie 1913. Din Concentrare [ modifică ] Era a treia zi de marș. Înaintam încet, greoi, abea mișcându‑ne picioarele îngropate în praful șoselei, ce se întindea înaintea noastră fără sfârșit ca o dungă albă șerpuită printre lanurile galbene perdute în zare. Arșița arzătoare a soarelui ne frigea obrajii. Ca să ne apărăm ochii trăgeam bonetele pe frunte, ceia ce ne făcea să suferim mai cumplit căldura. Boabele de nădușeală se scurgeau în lungul obrajilor, lăsând în urmă dungi umede pe stratul de praf ce ne acoperea fața. De nădușeală se iviseră pete negre pe bluzele albe. Cureaua centironului îmi ardea mijlocul ca un brâu de foc. Bidonul era golit demult. Ce n‑aș fi dat atuncea pentru un strop de apă și un petic de umbră! Dar nu, atunci nici nu mă gândeam la asta, căci închipuirea lor m‑ar fi făcut să sufăr mai mult. Adică, la ce mă gândeam atunci?... zău că n‑aș putea spune, – mi se pare că nu mă gândeam la nimic. Ca o mașină mă mișcăm în neștire luat de șuvoiul acelei turme omenești, ce cu puterile sleite se târa încet în lungul drumului perzându‑se apoi în nori de praf. Era o tăcere de cimitir; ai fi crezut că mergem la o înmormântare; toți parcă erau muți; numai țăcăneala baionetelor lovite de coapse se auzea într‑o cadență desăvârșită. Din timp în timp, câte‑un oftat înăbușit se perdea printre rânduri și uneori câte o șoaptă rară dar nedeslușită îți atingea auzul. Era, desigur, o înjurătură scăpată printre dinții vreunuia care mai avea încă puterea de revoltă. În dreapta mea aveam un voluntar, băiat înalt și subțirel ca o trestie. Sărmanul, parcă‑l văd cum mergea suflând greu, murmurând cuvinte neînțelese, îndoit înainte sub greutatea celor douăzeci și două de kilograme ce le purta în spinare. Și când puterile îl părăseau, rămânea în urmă printre aceia pe care picioarele nu‑i mai puteau duce și istoviți, moi ca de ciară, se lăsau pe marginea șanțului șoselei. Atunci se auzea glasul sălbatec al sergentului‑major Dobrea, care anume rămânea la coada coloanei: „ scoală leat, hai la drum... ce te‑ai muiat... sus că te scol eu...” Iar câte‑unul din front, fără a‑și întoarce capul, mai adăoga și el așa prietenește: „e hei letuță, credeai că‑i pleașcă la meliție? iacă ai găsit‑o...” Unii oftau din adâncul inimei, alții zâmbeau numai, fără a face mult haz și a prelungi glumele ca altădată. Ce‑i dreptul, mă prindea mila de bietul voluntar, dar îl uitam îndată, când îmi aruncam ochii în stânga mea: la Drincă rezervistul. Drincă, sau moșneagul, cum îi zicea în bătae de joc toată cazarma, fusese dezertor în nenumărate rânduri; îl chemase acum în concentrare să facă manevra. Era unul dintre cei ce se găsesc întotdeauna la orice regiment; era dintre nenorociții care intrați odată în armată nu‑și mai văd visul liberării decât foarte târziu și îmbătrânesc în cazarmă, rămânând ca exemplu și batjocură pentru camarazi. Avea, sărmanul, un corp diform, niște picioare lungi și îndoite, pieptul încovoiat, ochii stinși în fundul capului, o barbă neagră și încâlcită. Și cum mergea el tăcut, aplecat înainte, tușind și scuipând la fiecare pas, privea mereu în lungul drumului, parcă ar fi căutat ceva în zare. Într‑un târziu se întoarse către mine spunându‑mi încet: „Vezi colo un sat?... sunt Stelenii... îi satul meu, am casă, nevastă și copii... oare ne‑a da repaus acolo?...” și ochii prinseră a‑i sclipi în cap. Ne apropiam mereu. Șoseaua trecea pe marginea satului, lume multă se adunase la răscrucea drumului, cânii începură să latre; iar copiii droaie, în goana mare, ne ieșiră înainte. Când am ajuns la poarta țarinei, de unde începea un rând de sălcii, colonelul a descălecat, a făcut semn corniștilor să sune „oprirea și repaus.” Am rupt rândurile și ne‑am îngrămădit la umbra sălciilor, lungindu‑ne la șir pe marginea șanțului șoselei, cu ranițele sub cap. Iar alții au dat năvală la o fântână a cărei cumpănă se înălța și se lăsa cu grabă, scoțând un scârțâit lung și jalnic. Ce înduioșetoare priveliști: acea mulțime de bărbați, femei și copii, care ne ieșiseră înainte cu doniți și ulcele pline cu apă: — „Sărăcuții de ei, cine știe câte poște mai au de făcut!” ziceau femeile cătând cu milă la noi. O babă cu o legătură în mână își căuta feciorul. — Dragii maicăi, arătați‑mi pe Niță al meu, că aici trebuie să fie... — Da bine, mătușă, nu știi în ce regiment‑îi?... — Ba știu, măiculiță, că‑i în dorobanți și aicea trebuie să fie... Ce prețuite erau acele clipe de odihnă! Nu mișcăm nici dintr‑un deget, lungit pe spate cu fața în sus, cu ochii aproape închiși, abea zăream jucând printre gene albastrul străveziu al cerului de amiază. Zăceam așa moleșit în pacea asta dulce și binefăcătoare; simțeam cum somnul încercă să mă fure, când se auzi răsunând semnalul: „drepți și înainte!” Îmi era corpul greu ca de plumb. Ce n‑ași fi dat să mă lase încă numai câteva clipe să mai zac așa în toropeala asta neînchipuit de dulce. Ne dam mână unul la altul ajutându‑ne să ne sculăm de jos. Din toate părțile se auzeau strigăte și comenzile ofițerilor; sergentul major Dobrea plecase să‑i adune în front pe toți care întârziau. Ne‑am pus iar în marș. Colonelul, un om înalt și sdravăn, mergea în capul regimentului pe jos cu picioarele înțepenite, iar în urma lui calul, aburit de nădușeală, călca alene apărându‑se de muște. Ca să ne mai învioreze, se dase ordin să cânte muzica; dar de abia se auzeau până la coada coloanei sunetele slabe și întretăiate care se perdeau în huruitul asurzitor al unei baterii de artilerie ce ne trecuse înainte. Tocmai târziu am băgat de seamă că Drincă lipsește; mă uitam în toate părțile, nu era nicăerea. Atuncea am înțeles totul: rămăsese în sat. Ce puteam face decât să tac? Spre seară, începu a se zări satul în care trebuiam să rămânem pe noapte. În fundul plumburiu al cerului ce părea sprijinit pe creasta dealului din față, soarele roșu ca o pată de sânge se oprise parcă anume din coborâșul său să ne aștepte în cale. Dar noi înaintam încet, aruncându‑ne privirile spre vârful dealului, și, îndoindu‑ne puterile, urcam suflând din greu. Întârziarăm destul până am ajuns în muchea dealului. Soarele nu ne mai așteptase; asfințise lăsând numai o geană aurie, care sclipea împurpurând cerul până departe și poleind stuful de pe acoperemintele caselor sărăcăcioase înșirate în lungul drumului fără sfârșit. Ne‑a dat în quartier. Am căzut la un biet om sărac, cu vreo cinci copii mărunței. Ne‑am lungit cu toții la rând, pe prispă, cu ranițele drept căpătâiu. Cu ochii țintă în lună, sdrobit de oboseală, mă fură somnul pe când bietul om, scuturându‑și luleaua stinsă, ne povestea necazurile care‑i rodeau inima. N‑avea în curte nici picior de vită, le vânduse pe toate; vârâse tot ce avea în peticul de pământ, rămas de la părinți; dar de secetă popușoii se înecaseră în buruiană și acum în toamnă nu mai avea nimic... îl auzeam prin somn cum ofta din adâncul inimii, și vorbele lui parcă le repetam și eu șoptindu‑le așa în neștire: — Măi frate, și mă tot bat cu gândul, noi ce‑om mânca la iarnă? În zorii zilei, corniștii colindau satul sunând deșteptarea; tocmai dimineața la apel s‑a dat de lipsa lui Drincă. — Ai auzit, mă, moșneagul îi lipsă la apel, – zicea un sergent altuia. — A dezertat iar, măi, pârlitu ăla; apoi în meliție moare. — Cu atât mai bine, adaugă un altul în glumă, îl îngroapă armata pe cheltuiala ei. Tocmai a treia zi sub seară a venit Drincă, s‑a întors de bună voie. Unora le eră milă de el, alții îl întrebau în bătaie de joc ce‑i fac copii și nevasta: îs „bine mersi?” În noaptea aceia a dormit în cort lângă mine; l‑am luat cu binișorul și mi‑a povestit totul. Ce jalnică și adevărată eră povestea acestui suflet chinuit. Mi‑a spus cum numai s‑a repezit într‑o goană să‑și vadă nevasta și copii și cum a găsit copilul cel mai mic, care zăcea de douăzeci de zile, nevasta bolnavă și ceilalți patru copii flămânzi, și nici un pic de făină în casă. Mi‑a spus cum a plecat prin vecini ca să‑l ajute, că n‑avea nici pentru o lumânare; cum și‑a îngropat copilul și‑a lăsat câteva căușe de făină acasă; cum a vrut să plece de câteva ori și cum îl țineau plângând copiii de poalele mantalei! — He doamne, ce‑ți mai sperii eu somnul cu necazurile mele? parcă poți să le înțelegi? – sfârși el întorcându‑se pe partea cealaltă. Cu pumnii sub cap, cu ochii pironiți în pânza cortului, ascultam mut de grozăvia acestor mărturisiri, nu eram în stare să leg o singură vorbă, nici măcar de mângâiere. Am rămas așa înlemnit; nu știu, dormeam sau nu, dar nu‑mi ieșea din minte bordeiul murdar și sărac; vedeam parcă chipul de ceară al copilului de pe cuptor... desigur visam, căci într‑un târziu m‑am deșteptat tresărind. Toți în jurul meu sforăiau greu, pânza cortului se umfla în adierea unui vânt răcoritor. Prin gaura în chip de ușă, luna din înălțime privea așa de blând la noi poleind baioneta unei sentinele care picura de somn rezemată pe armă. Câteva raze ale lunei, ce se furișau în cort luminau fața galbenă și slăbită a vecinului meu care dormea adânc. Și la lumina tainică ce‑i mângâia fața, am văzut bine urmele umede de lacrimile ce i se scurseseră de‑a lungul obrajilor oprindu‑se în barba încâlcită și îmbâcsită de praf. Adormise plângând ca un copil. Prin somn, tresărea gemând încet, înăbușit. Visa. * Manevra se sfârșise; rezerviștii plecaseră toți pe la casele lor, aruncând după obiceiu căciulile în vânt ca semn de bucurie. Drincă rămăsese să‑și sfârșească pedeapsa; știam că a intrat în spital bolnav de piept; când într‑o zi auzii în cancelaria companiei vorbind: — Dom‑sergent furier, trebuie să‑l ștergi din registru și să‑i pui cruce moșneagului că a scăpat de armată. — Și armata de el – adaugă un altul. — Da când a murit, bre? — He, l‑a și îngropat de trei zile spitalul militar pe cheltuiala corpului. Dom‑sergent‑major Dobre, glumeț cum era el, sfârși zicând răstit, pe când toți ceilalți râdeau de porunceală cu hohot zgomotos: — Mâni îl scot la raport; auzi vorbă, să plece pe lumea cealaltă când știa bine că‑mi era dator încă zece zile de închisoare?... nici nu sfârșise pedeapsa...; e hei leat!... dar nu te iert nici mort!... O înmormântare militară [ modifică ] Când l‑a adus întâi pe Niță Clipea , caporalul de pompieri, cu jumătate de trup ars, se cutremura tot spitalul de țipetele lui. Ai fi crezut că mugește o vită înjunghiată. Din ziua întâia, maiorul medic, cum îi era obiceiul, se prinsese rămășag cu șeful spitalului, colonelul, că‑l va scăpa. La ultima vizită însă, maiorul spusese îngrijat că i‑e teamă de o complicație de inimă. Era a treia zi de chinuri sfâșietoare; învălit în vată, bandajat, părea o momâe zăcând în patul lui în fundul sălii mari abia luminată de o lampă aprinsă în tavanul afumat. Toată ziua se plânsese de durere de inimă; spre seară parcă se mai potolise, nu mai țipa, doar din timp în timp icnea greu înăbușindu‑și câte un sughiț adânc ce‑i cutremura trupul. Și în mintea lui se cernea încet, ca printr‑o sită deasă, aducerile aminte, în o gândire greoae și împainjenită. Da, își aduce bine aminte de visul acela frumos pe când dormea rupt de osteneală pe patul lui din cazarmă; cum a sărit în picioare la semnalul acela blestămat de: „foc mare...” Cât ai clipi era gata cu toporașul prins la spinare, sărise în droaga care plecase în fuga cailor. Și parcă simțea sfredelindu‑i urechile sunetul acela metalic al trompetei ce suna desperat, împrăștiind groază în puterea nopții. Și fără a‑și da seamă își încleșta degetele ca și atunci când strângea înfiorat banca, pentru a nu fi aruncat la fiecare pas din droaga ce‑și sfârâia roatele de piatra pavelei Un colț al cerului ardea în pară, roșu aprins ca toamna într‑un asfințit de soare. Era în adevăr foc mare; flăcările se înălțau pâlpâind în svârcoliri nebune; un rând întreg de case era încins în flăcări. Fumul negru se frământa izbucnind în znopuri de scântei sub țâșniturile apei de la pompe. Ca focul să poată fi localizat, căpitanul strigase la câțiva toporași să intre pentru a tăia grinzile care legau pereții a două case alăturate. De două ori îi spusese vagmistrul că nu pot intra oamenii acolo, că o se dărâme zidul; căpitanul nu voia să asculte. Dase ordin și trebuia să se execute. În sgomotul asurzitor de țipete desperate, prin fumul care‑l orbea tăindu‑i răsuflarea, Niță strângea năbușit coada toporului isbindu‑i muchia, cu necaz, în grinzile de stejar. Fumu îl îneca, coiful de alamă îi strângea dureros capul; cu ochii închiși isbea în neștire; când o trosnitură prelungită îl asurzi; înăbușit, n‑avu timp decât un pas să facă înapoi și căzu lungit svârcolindu‑și jumătatea de trup rămasă afară din dărâmăturile ce fumegeau acoperindu‑i cealaltă jumătate, care se prăjea sfârâind. Câteva isbucniri de țipete sfâșietoare... și apoi nimic. L‑au scos cu jumătate de trup negru, aproape ars. L‑au pornit în grabă la spitalul militar, acolo s‑a deșteptat. Maică‑sa sta încremenită la căpătâiul lui. De trei zile de când plecase de‑acasă din fundul mahalalei; îl privea cum se svârcolește sub ochii ei, și i se strângea inima de durere fără a putea să‑i ușureze chinul. În liniștea înfiorătoare a sălii, tăiată numai uneori de câte un gemăt înăbușit, bătrâna ațipea răzămată de speteaza scaunului, urmându‑și firul gândurilor ce‑i frământa mintea. O viață chinuită, vecinic în sărăcie și boală, cu o casă de copii mărunței; și feciorul ei cel mai mare era în armată, mai avea numai șase luni până la liberare... cum îl aștepta ea să‑i vie, el avea s‑o ajute, s‑o scoată din nevoi... în el era toată nădejdea, toată scăparea, ș‑acum să‑l vadă trăgându‑și sufletul sub ochii ei. Câteodată tresărea deschizând mari ochii înroșiți de plâns, își pironea privirea pe fața îngălbenită și stinsă a bolnavului, care horcăia încet, întretăiat. Ofta lung, din adâncul inimei, ștergându‑și cu mâneca soioasă a hanei câte o lacrimă ce aluneca la vale printre sbârciturile obrazului oprindu‑se în bărbia‑i ascuțită. De câtva timp, bolnavul începuse a se frământă sub plapomă; limba vânătă și umflată îi atârna în jos; deschidea ochii mari cu o căutătură rătăcită, apoi pleoapele grele ca plumbul îi cădeau la loc tremurându‑i genele. Iar pumnii încleștați îi apăsa pe piept, pentru a‑și potoli bătăile grăbite ale inimei ce prin svâcniri repezi parcă voia să iasă spărgându‑i coșul pieptului. Soldatul sanitar ce era de planton, îi urmărea mișcările; când deodată plecă grăbit la internul de serviciu. Internul, un tânăr nalt, subțirel, cu ochelari fumurii, când s‑a oprit lângă patul bolnavului, i‑a luat mâna rece, l‑a privit câteva secunde și clătinând din cap a șoptit sanitarului: „adă repede sticla de coniac” . Fiecare bolnav, când era în agonie, avea drept la câte‑va grame de coniac – așa era obiceiul la spitalul militar. Ceilalți bolnavi, din paturile lor, răzămați de perne își ridicau cu încetul capetele; prinși de fiori cătau cu groază spre patul acela în care se încinsese lupta între viață și moarte. Bolnavul căsca ochii mari, sticloși, cătând în neștire; un gemăt surd îi scăpă printre buzele vinete și subțiete ce se mișcau borborosind ceva neînțeles. Apoi se îndoi într‑o tremurătură spasmotică și‑un horcăit adânc, prelungit, îi înțepeni trupul – o clipă de tăcere sfântă, plină de groază, până bătrâna izbucni în hohot, ascunzându‑și capul în plapuma care alunecase pe jumătate de pat. Internul, cu ochii țintă la patul în care se stângea o viață, își întinse mâna la tabloul din părete, pe a cărei hârtie scria felul boalei, făcu hârtia mototol și o aruncă murmurând printre dinți: „numai trebuie, s‑a sfârșit” . Când deschise ușa, vântul scăpă înăuntru și o suflare rece ca ghiața străbătu cuprinsul acelei săli de spital, încinsă de o lumină slabă, roșietică, a lămpei care fumega tot mai tare în pâlpâituri dese și repetate, gata parcă a‑și trage și ea sufletul. Ca în totdeauna când murea vreunul, cornistul începu să sune semnalul de rugăciune. Și pe când trupul rece zăcea înțepenit, cu pumnii încă strânși pe piept, cu fălcile încleștate, sticlindu‑i printre gene globul ochilor pe jumătate deschiși, afară se auzeau tremurând înfiorat, notele lungi ale rugăciunii, care tăiau liniștea sfântă a nopții, stingându‑se departe într‑un ecou sfâșietor de jalnic. * Ce vreme urâtă era în ziua aceia de Noembrie. Încă de dimineață începuse a albi prin văzduh primii fulgi de zăpadă, care alunecau în jos topindu‑se în apa și noroiul de pe străzi. Generalul, comandant al garnizoanei, ținuse să dea un exemplu frumos, ordonând la toate corpurile să trimită trupe, și toți ofițerii în ținută de ceremonie trebuiau să vie la spitalul militar de unde avea să plece carul funebru. Eră un soldat care murise făcându‑și datoria; avea să fie o înmormântare frumoasă. Pe la amiază, toată piața din dreptul spitalului militar era plină de lume. Trupele adunate așteptau de o parte în repaus, cu arma la picior; se formaseră grupuri de ofițeri de toate armele, cu felurite uniforme; unii fumau tăcuți, alții râdeau vorbind în gura mare. O mișcare se făcu prin mulțime; câteva comenzi repetate se auziră și cornistul sună lung sosirea generalului. Printre șirurile de ofițeri înțepeniți cu mâna la viziera chipiului, trecu grav generalul: un om scurt, gras, cu niște mustăți albe stufoase. Totul era gata de plecare. Carul se puse în mișcare – era o droagă de la pompieri îmbrăcată în cearșafuri albe, curate, iar alama de la felinare sclipea de lustruită ce era; patru cai mari, albi, de la baterie, erau înhămați. De cum s‑a pornit carul din loc, au și isbucnit țipetele și vaetele femeilor; parcă venise toată mahalaua acolo – că doar de ai lor era mortul, copilul mahalalei – și cine nu cunoștea pe Niță, băetul cel mai mare al lui Clipea căruțașul!... Întreg convoiul s‑a pus în marș. La câțiva pași în urma carului mergea generalul și colonelii; apoi pe măsura gradului toată acea mulțime de ofițeri, o împestrițare de uniforme, muzica în cap; iar în urmă veneau șirurile de soldați, pe secții, mișcându‑se în pas domol și cadențat. Sub un cer cenușiu, de culoarea pământului, și prin fulgii de zăpadă care pluteau rătăcind leneși până alunecau încet în apa și noroiul care‑i mistuia ușor, înainta carul la pas, săltând greoiu pe arcuri prin hopurile și băltoagele străzei, împroșcând în lături stropii de noroi. În urma și în jurul carului mergeau rudele mortului: oameni săraci și prăpădiți, cu capetele goale, sgribuliți de frig în haine zdrențuite; femei bătrâne, ieșindu‑le părul despletit de sub broboade, își târâiau papucii rupți, gata la fiecare pas a‑i pierde prin noroiul cleios care le îngreuia mersul. Și‑n bocete nesfârșite, și‑n tânguiri plângătoare, își vărsau durerea, singurele dureri adevărat simțite din toată acea mulțime de lume, care umplea strada cu nepăsarea oamenilor ce privesc la o paradă frumoasă. Prin mijlocul străzii, noroiul era prea mare și ofițerii se despărțiră în două șiruri mergând de o parte și de alta pe trotuare; soldații însă mergeau de‑a dreptul, cătând cu jale la cișmele ce‑aveau să le frece seara ca să lucească oglindă la inspecție. Printre rânduri, glumele și vorbele de spirit începură a curge din belșug: — Da știi că‑i bine să fii pompier! uite ce paradă îți face! – zicea un locotenent de infanterie mergând cu mâinele vârâte în fundul buzunărilor mantalei. — Ai dreptate, frumoasă meserie, dar numai la moarte – adăugă un altul. — Monșer, zău că‑i ridicol atâta paradă și scandal pentru un soldat și încă pe un timp ca ăsta – spunea plictisit un ofițer tânăr de cavalerie, care călca ușor în vârful picioarelor pentru a nu‑și murdări frumoasele‑i cisme de lac. Și toată mulțimea își întorcea privirile zâmbind și salutând figurile care apăreau în pervazele ferestrelor deoparte și de alta a străzii. La o casă, un grup de domnișoare ce nu‑și găseau loc la fereastră, șopteau aruncând ochiri zâmbitoare prin mulțime. În altă parte, o doamnă în balcon, gata de vizite, cu o pălărie încărcată de pene, cu umbrela subțioară, încheindu‑se la mănuși, privea cu ochi cercetători prin valurile colorate, prin acea felurită mulțime de uniforme; desigur căta vreo cunoștință. — Titi, mă prind că la tine se uita așa de drăgălaș Bela. — Ași!... nu știi că Nicu îi acum în grațiile ei. — Da madam Rizeanu ce gătită sta și ce duios cătă spre noi! — Ei, asta‑i, doar știa că o să trecem noi pe aici, putea să piardă ea o ocazie ca asta? Vorbe de spirit, crâmpeie de discuții în gura mare, glume mai mult sau mai puțin sărate urmau fără sfârșit. Desigur nu te‑ai fi crezut la o înmormântare dacă nu te înfiora din când în când notele plângătoare ale marșului funebru, care despicau aerul răspândindu‑se departe și mureau frânte de zidurile caselor într‑un ecou vag, de o duioșie jalnică, dureroasă. Adesea acoperea c‑un zgomot sinistru câte un hohot de plâns, ce izbucnea din grămada nenorociților ce se târau, alunecând prin noroiul cleios, ținându‑se de car și de capetele cearșafurilor înnegrite de stropii de noroi. Prin centrul orașului a început a se micșora numărul mulțimii. — Da unde‑i Dumitrescu? – întreba un căpitan de infanterie. — S‑a evaporat, îi răspunse un altul. — Las‑că o șterg și eu acuș; nu se mai cunoaște prin mulțimea asta. Când a ajuns convoiul prin marginea orașului, prin mahalaua de unde era mortul, caii albi, bătrâni, se opinteau din greu, întinzându‑se în hamuri, pentru a urca la deal carul ale cărui roți se nămoleau în gropile de noroi. Și în fața caselor mici, sărăcăcioase, îngrămădite în neorânduială de‑a lungul drumului fără sfârșit, o lume săracă, oamenii femei, copii zdrențuiți și murdari, pe jumătate desbrăcați, cum erau în case, ieșeau să vadă mortul – căci doar de ai lor era. Pe când fulgii de zăpadă se cerneau pe capetele lor goale înghețându‑le suflarea, unii își făceau semnul crucii cătând înfiorați, cu sfințenie; alții murmurau cuvinte neînțelese clănțănindu‑și dinții în tremurături de frig. În fața unei căsuțe tupilate, cu geamurile lipite cu gazete, câteva vecine strânse în poartă, cu mânile la bărbie, se căinau în gura mare; „săracul băet!... biata Smaranda!...” și clătinând din capete urmăreau până departe, cu ochii înecați în lacrimi, șivoiul acela de lume ce se scurgea încet și trăgănat. Și ningea, ningea mereu, împrăștiind o tristeță adâncă, care apăsa tot mai tare pe sufletul celor nenorociți. Când a ajuns convoiul aproape de cimitir, nu mai rămăsese nici un sfert din mulțime și din cinci preoți care plecaseră, nu mai erau de cât doi. Carul s‑a oprit. Patru soldați ridicară coșciugul și apucară în pas rar și măsurat printre șirurile de cruci și movilitele de pământ moale și umed. Trupele s‑au oprit formând un pătrat în jurul groapei proaspete. Un pluton de soldați așezat mai departe aștepta gata să tragă focuri de salvă, cum e obiceiul la scoborârea coșciugului în groapă. Soldații luară arma pentru onor; un căpitan de stat‑major cu o hârtie în mână, suit pe o movilă de țărână scoasă de curând din groapă, rosti câteva cuvinte, care abia atingeau auzul în sgomotul tânguirilor de lângă groapă. Numai vântul prin suflări răpezi și înghețate aducea sunete, vorbe desperechiate, pe care le înfigea din timp în timp în urechile celor mai depărtați. Era vorba de: datorie... camaradul Niță... țara... armata... iarăși datorie... și nu știu mai ce... pentru că șirul vorbei i se perdu stins de glasurile preoților, în cântecele înfiorătoare de: „veșnică pomenire” . Și‑n groapă, în pământul moale și umed în care se strânsese apă, coșciugul căzii cu un sgomot surd și‑năbușit, ca o piatră grea aruncată într‑o baltă. În același timp, plutonul de soldați descarcă armele în trei focuri de salvă și trei bubuituri rare, sguduind coprinsul, umplură văzduhul răspândindu‑se pe vale și spărgându‑se în fund, departe, în peretele dealurilor împânzite în ceață plumburie. Și prin fumul roșietic, mirositor, de tămâe, ce se pierdea mistuit de norii de fum albicios prinși încă de vârful țevilor, de abia se desprindeau chipurile celor strânși în jurul groapei. Iar prin ecoul repetat al bubuiturilor frânte, se amestecau țipetele de durere ale despărțirii pe veci – mama lui Niță, care isbucnise în hohot, cu părul despletit în vânt, cu degetele încleștate, ridicându‑și manele în sus către cerul cenușiu, din care se rostogoleau fără sfârșit fulgii de zăpadă albi și reci, care atingeau parcă înfiorați pământul negru cernit... ... Mulțimea se răspândi în grabă spre poartă – era și târziu. Două bătrâne, rămase mai la coadă, cu urmele lacrimilor, umede încă, prin zbârciturile obrajilor, mergeau prin noroiul cleios sprijinindu‑se de garduri și vorbind în gura mare: — Sărăcuța Smaranda lui Clipea!... ce face ea fără nici un sprijin!... mândreță de flăcău ca Niță... mai mare păcatu... — Da ce‑i dreptu... frumoasă îmormântare... mai ceva ca la un prinț, soro, zău așa!... Galați, 1899. Amintiri din manevre [ modifică ] Ploaia rece și măruntă, cernută parcă prin sită, începuse să cadă de cu noapte. Deși ordinul de plecare era pentru ora șase dimineața, dar după vechiul obiceiu moștenit în armată, fiecare căpitan se grăbea să‑și pregătească trupa mai din vreme, pentru ca ai lui să fie cei dintâi gata de drum. De pe la miezul nopței sgomotul crescuse înfiorător: strigătele, înjurăturile, nechezatul cailor, huruitul trăsurilor de subsistență, învălmășeala aceea a miilor de oameni care‑și strângeau grăbiți corturile ude de ploae, s‑amestecau în haosul întunecos al nopței, ridicându‑se într‑un sgomot nelămurit, prelung și fioros ca mugetul mărei în răscoala unei furtuni. Toată ziua n‑am mâncat decât pesmeți muiați de ploae. Pe la amiază, trecurăm râul Ialomița de‑a dreptul, prin apa ce ne‑ajungea până la subțiori, în timp ce de pe mal, atașații străini, călări, admirau „resistența soldatului român”. Cei dintâi kilometri de drum ce ușor îi străbătusem. Dar cu cât vremea trecea și noi mergeam mereu, cu atât ranița se îngreuia mai mult îndoindu‑ne spinarea tot mai tare, arma mutată de pe un umăr pe altul se făcea tot mai grea; cișmele tot mai anevoe le ridicam, încărcate de noroiul cleios și moale, de prin arăturile de toamnă, prin care înotam. O zi nesfârșită de drum greu, chinuitor, îndulcită numai din timp în timp de aria duioasă și naivă, pe care o cântă în gura mare Lupan, cântărețul companiei: un țigan înalt, cu mustața răsucită și cu bonetul dat pe ceafă. Fiecare companie trebuie să‑și aibă artistul ei, protejatul tuturor gradelor, omul căruia i se iartă orice și care, la un semn al căpitanului, e gata a‑și face cu sfințenie datoria de artist. Cântece rămase moștenire, de cine știe când prin rândurile oștirei: „Un soldat din oastea română” ori: „Maică măiculiță, Ia ieși la portiță, Și‑mi dă drumu‑n casă Ca să stau la masă.” Și toată lumea repetă cu glas jalnic cuvintele știute de toți, și care în anume împrejurări, iau un farmec deosebit, având darul de a răscoli aducerile aminte, făcând să uiți pentru câteva clipe, greul și amarul drumului fără sfârșit. Mai sub seară ploaea încetase dar nu se mai auzeau nici cântece, nici glume; parcă amuțiseră cu toții. Nici o vorbă măcar nu eșea dintre rânduri; doar uneori câte un oftat înăbușit se auzea din mulțimea acelei turme omenești, care se târa încet și în neorânduială, în lungul drumului, de‑a curmezișul ogoarelor pustii, părăginite. Și cum mergeam atunci, amărât de suferințele marșului, în zgomotul cadențat și monoton al gamelei care se certa ciocnindu‑se de o cataramă a raniței din spinare, cum mergeam având în jurul meu aceiași oameni cu fețele ofilite de oboseală, cu trupurile istovite și aplecate înainte, abia ridicându‑și picioarele, șchiopătând de rosăturile cismelor... atunci numai am înțeles marele adevăr ce coprindea cugetarea spusă, de un nu știu care celebru general: „În cele mai mari războaie, victoriile nu se câștigă cu capul, ci cu picioarele”. Într‑amurg, prinse a se întinde, departe‑n zare, o fășie sângerată tivind cu roșu orizontul întreg. Și noi mergeam mereu înainte, tot înainte, pe șesul acela întins și sterp, al cărui fund amăgitor, parcă anume se muta mai departe, fără a putea fi atins vreodată. Și nici o casă, nici un pom, nu întâlnea vederea; doar unde și unde, cumpăna vreunei fântâni se legăna încet scârțâind a jale. Atunci, încă de departe, se zăreau oamenii care se rupeau din grămadă și o luau pe furiș târându‑se ca șopârlele prin șanțul șoselei, ca să ajungă să pue mâna pe ciutura cu apă și s‑o răstoarne pe obraji, pentru a se mai înviora puțin. Aceia cu toții rămâneau apoi la urmă, în coada coloanei, neputând să‑și mai apuce locurile lângă tovarășii care se depărtau mereu, în cadența aceluiaș pas obicinuit. Într‑un târziu, se ivi luna arătându‑și fața rotundă și plină, așa de blând cătând la noi de după colțul unui nour fumuriu, de unde își arunca lumina‑i de beteală peste tot cuprinsul până departe, oprindu‑se pe umbrele sure și nedeslușite ale unui sat pierdut pe întinsul câmpiei. „Se vede... se vede... ajungem”" și o mișcare deosebită se simte prin mulțime. Ca prin farmec, un fel de murmur de bucurie copilărească se respândește printre rânduri. Voințele se încordează, osteneala nu se mai simte, puterile se îndoiesc, pașii se fac tot mai mari, și ochii străbătând depărtarea cată țintă la luminele acele roșii, slabe ca niște ochi osteniți care vegheau în noapte, licărind la geamurile caselor tupilate. Era satul în care trebuia să cantonăm până a doua zi. Când am ajuns acolo am mai găsit încă vreo trei regimente care umpluseră satul împărțite pe la case. Strada din dreptul cârciumei era înțesată de soldați. Fiecare, strângând gologanul în mână, se îngrămădea ca să străbată până la fereastră unde se vindea pâne, rachiu și tutun. Cârciumarul, om practic, își fortificase cârciuma înainte de a fi asediată: bătuse scânduri la ușe și la ferestre, lăsând numai o gaură pe unde întindea mâna și, după ce primea paralele, dădea marfa cerută. În sfârșit, departe, tocmai în coada satului, ne‑a găsit și nouă cuartier. Am căzut la un biet unchiaș, un suflet bun de creștin, care a și pus ciaunul la foc cum am trecut pragul casei. „Da dincotro, voinicule, că după vorbă parcă îi fi moldovean”; și mă privi, cu atâta milă și duioșie, bătrânul acela cu fața încrețită și luminată de limbile roșii ale focului care se încolăceau pâlpâind pe vatră. „Mărico, ia mai adu murile alea pân s‑o cerne mălaiu”; și Mărica, fata unchiașului, se ivi în prag, înaltă și mlădioasă, cu obrajii rumeni, cu buzele roșii și umede, cu niște ochi aprinși, mari și negri ca și murile ce le‑aducea în șorț. Un copilaș ca de vreo șapte ani, nepotul moșneagului, cum sta după vatră, mă măsura cu ochii lui vii, cercetători; ca să‑l mai îmblânzesc îi dau arma în brațe și‑i pun țigara în gură. „Ia lasă‑l, domnișorule, c‑abea l‑am desbarat de năravul ăsta; când l‑am luat de la tată‑so trăgea tutun cum îi șarpele”. Nu puteam să‑mi stăpânesc râsul; un copil de șapte ani care se lăsase de fumat. Târziu, cu trupul amorțit de osteneală, am adormit pe prispă și ochii aceia aprinși și negri cum îi mura, au strălucit mereu stându‑mi de strajă în somnul adânc și plin de visuri dulci. Des dimineață, cântecul cucoșilor din sat se întrecea cu sunetul metalic al goarnelor care cântau zorile. Un: „rămas bun” și „umblați sănătoși, voinicilor” zis cu‑n glas blajin, o privire înduioșată de milă și de părere de rău și... la drum! Din front ne‑am aruncat încă odată ochii în urmă spre casa unchiașului: pe prispă în pervarzul ușii, se zărea parc‑o umbră cătând în lungul dungei albe a șoselei ce se perdea departe în ciața dimineței. Pe drum, una din cartușiere pe care o știam deșartă mi se părea prea grea; o deschid și o găsesc plină cu mure. Mărica mi‑o umpluse pe ascuns. Și cum mergeam în șir, cătând înainte, nu era chip să scap de ochii aceia, adânci și negri care mă urmăreau sclipind la fiecare pas. Ne apropiam de Otopeni; acolo trebuia să întâlnim inamicul ce avea să atace fortul; – așa era tema manevrei. Departe încă de sat, ne întâmpinaseră bicicliștii, călăreții, trăsurile, toată lumea mare venită din Capitală ca să privească la lupta ce avea să se dea. Se zicea că Regele, Regina și miniștrii sunt veniți la Otopeni ca să observe lupta de pe înălțimea fortului. În depărtare se zăreau câteva pete negre mișcându‑se pe întinsul câmpiei. Un ofițer de stat‑major urmat de câțiva călăreți veneau în galop spre noi: „s‑a semnalat inamicul” și vestea se răspândește ca fulgerul printre rânduri. Auzul se ascuțește, degetele se încleștează pe curelele armelor, pașii se fac tot mai vii, ochii se deschid tot mai mari, cătând întrebători la acei ce printr‑un semn sau o comandă le va porunci ce trebuie să facă. S‑au luat formațiile de luptă. Plecăm în pas gimnastic să ocupăm o poziție în aripa stângă. Ce goană nesfârșită prin bulgării arăturilor; câțiva căpitani bătrâni rămân în urmă gâfâind; picioarele abia se mai pot ridică, suflarea ni se taie; vreo doi soldați cad tremurând la pământ, sanitarii îi culeg din urmă. În aripa dreaptă lupta s‑a angajat. Din ce în ce se întețește ploaia de pocnituri; sunt focurile liniei de tiraliori. Ne oprim pe marginea unei șosele, culcați pe burtă în lungul taluzului deschidem focul. Fortul începe canonada. Și când monstrul acesta cu trupul îngropat în pământ, începe să arunce flăcări prin nări, pământul parcă se ridică clătinându‑se din temelii și văzduhul întreg se răscoală cutremurându‑se, întunecat în nori de fum. Bubuitul lung, repetat, al gurelor de foc din cupole, umplând cuprinsul, se pierde în pustiul câmpiei întinse, fără margini. O baterie de artilerie de câmp, vine în goana cailor să ocupe o poziție dincolo de drum. Ajunge în dreptul nostru ca să urce de pe câmp pe șosea și, când tunul din cap intră smuncit în șanțul șoselei, cei trei soldați de pe cheson își perd cumpătul și sunt aruncați într‑o clipă înainte, sub roatele tunurilor care trec toate în goană turbată peste trupurile lor. Înfiorat de groază am închis ochii. ...Când m‑am uitat iarăși, n‑am mai văzut decât bucăți de trupuri omenești împrăștiate, creeri răspândiți și amestecați cu pietricelele șoselei înroșite de sânge cald. Dar tunurile erau departe, ajunseseră pe poziție, și așezate în baterie, își începură tirul. Lumea de sus, de pe înălțimea fortului, în admirație privea ca la o reprezentație frumoasă și bine jucată, care reda închipuirea grozăviilor răsboiului. ...Muzicile și corniștii încep să sune „atacul” . Noi o luăm la fugă, din ce în ce mai repede prin iadul acesta care fierbe de strigăte, clocotind în bubuituri de tun și‑n sunete de trâmbițe. Și alergăm mânați de notele metalice ale „atacului” , acele note aprinse care îți smulg parcă picioarele din încheeturi, ne mai dând pas minței să lucreze, ci numai pieptului să se umfle în strigătele nebunești de „ura” nesfârșit... și alergăm într‑o goană din ce în ce mai turbată, aiuriți și în neștire!... * ...Tocmai la sfârșit, după ce a sunat „încetarea manevrei” mi‑am întors privirea în urmă spre șosea. Am zărit crucea roșie a unei căruțe de ambulanță: le duceau, culese grămadă, acele țăndări de trupuri omenești. „Văzuși, măi – zicea un ofițer – pe nenorociții ăia, i‑au terciuit cu totul.” „Ei, ce vrei: victimele manevrei” îi răspunse flegmatic un căpitan bătrân. ...Și când gândești că manevra nu‑i de cât o palidă imagină a acelui sinistru joc ce se numește: războiul. 1897 După douăzeci de ani. [ modifică ] D‑nei Armonica G... Ce bucurie am simțit când îmbarcându‑mă pe vaporul care cobora Dunărea, am dat cu ochii de Miluță. Cu ce mulțumire sufletească ne‑am strâns în brațe; prieteni buni și vechi, pe care vremea ne despărțise, aproape să ne pierdem urma. Mână în mână, ca doi școlari, ne uitam acum unul în fața altuia. Ne măsurăm din ochi, ne cercetam trăsăturile cunoscute și totuși oarecum schimbate de cutele adânci săpate de vreme. Și pe când ne admiram laba de gâscă , care începuse la amândoi să ne încrețească pielea de la coada ochilor spre tâmple: acelaș regret ne lunecă întru‑un suspin ușor pe buze: „Așa‑i că‑nbătrânim!... fără să știm... mereu, pe nesimțite!...” — Ce iute trece viața... numai când o măsuri privind în urmă, o vezi cât de scurtă a fost și cum s‑a risipit fără s‑o prețuim cum trebuie. Amândoi parcă simțeam o nevoie ascunsă de a ne mângâia, încurajându‑ne unul pe altul. Miluță tăcu o clipă, apoi cu ochii la părul încărunțit, îmi zise: „Altfel te văd destul de verde, doar pe la tâmple a nins cam mult la tine; cât despre mine, adaugă el râzând, pe când își descoperea capul chel strălucitor: — E fildeș curat, nu‑i așa? — Tot singur, Miluță? Vecinic, flăcău tomnatic? Nu te‑ai mai hotărât să te însori, tu care ai plasat atâtea acțiuni de simpatie prin toate garnizoanele pe unde ai trecut? — Tot singur, dragul meu. Tu știi ce greutăți am avut de dus. Apoi și firea mea poate‑i de vină... tu mă cunoști. Și după ce tăcu puțin, îmi zise clătinând din cap: — Și mai la urmă, pe mine nici o femee nu m‑a iubit cu adevărat, așa de mult pe cât îmi cerea inima. După ce ni‑am ales un loc retras pe punte, în fața a două halbe spumoase, am început să legăm firul rupt al trecutului, depănând amintiri de tinereță pe ghemul vremii. De mai mult de douăzeci de ani îl cunoșteam pe Miluță. Ce natură ciudată! În viața mea n‑am mai întâlnit o asemenea alcătuire sufletească. Școala n‑o făcusem împreună. Ne‑am cunoscut mai târziu ca ofițeri tineri. Știam vag ceva despre origina macedoneană a familiei lui. Suferise și muncise mult. Pe când noi ceilalți în câteva zile ne tocam solda, el trimetea regulat o parte la cei rămași acasă. Am legat cu el o prietenie strânsă, pe când ne aflam îmbarcați pe acelaș vas, lucrând la harta Dunărei. Câțiva ani i‑am trecut trăind viața monotonă de mică garnizoană, prin porturile din susul Dunărei. O vară întreagă am petrecut‑o în portul C... Eram vreo șase, toți tineri și, niciunul însurat. Apariția noastră făcuse oarecare senzație în oraș. Părinții și fetele începură de a doua zi vânătoarea și pontajul pentru căsătorii. Dar, ce desamăgire! Iluzii pierdute, speranțe înșelate... Deprinși cu viața „publică” ocoleam societatea, fugeam de viața intimă de familie. Stam toată ziua pe apă lucrând și măsurând pe arșița soarelui. Seara ne mulțumiam să ascultăm o serie de cântece răgușite, la o grădină de varietăți unde ne cheltuiam banii și tinereța. Unul făcea teorii ca să‑și îndreptățească purtarea: „marinarul nu trebuie să aibă legături cu uscatul, el e logodit cu apa”. Altul, mai sincer, spunea curat: „mi‑i frică de încurcătură, sunt păcătos în chestii de inimă; când încep să alunec, mă duc de‑a dura ca un bolovan până în fundul prăpastiei”. Singurul care făcuse cunoștințe era Miluță; lui, toate ușile i se deschideau. Avea un talent deosebit de a se alipi de unele familii; ajungea în scurt timp amicul intim al casei. Noi începurăm a‑l tachina. Cum era firesc, la început, n‑a fost cruțat de gura lumii. Dar, lucru rar, cu toții au amuțit când au văzut la dânsul dovezi de prietenie curată. O trebuință sufletească, nevoia de‑o inimă amică, îl silea pe omul acesta să‑și lege viața de câteva familii. Devotat până la sacrificiul vieții, rămânea în serviciul unor femei frumoase, pe care poate că le iubea în taină. Nici o dorință nu arăta pe față. Părea cuprins de un fel de pasiune încătușată, neîmpărtășită. Desigur că nu era adevăratul, unicul amor, divina flacără, puterea aceia suverană care‑i deasupra oricăror alcătuiri de legi și stăvili omenești. Nici ceia ce se numește flirt – jocul ușor și distractiv de galanterii periculoase; și nici amorul platonic, înclinarea aceia mutuală, de o ideală candoare. Un amestec bizar de sentimente... Uneori părea robit de‑o dragoste fără speranțe, iar alteori lega prietenii de felul celor din melodrame. Trebuința sufletească de a iubi, părea să fie la dânsul cu mult mai mare decât aceia de a fi iubit. Dacă era mulțumit sufletul lui cu această prietenie durabilă și senină? Dacă această prietenie se schimba apoi în dragoste adevărată și mistuitoare? Niciodată n‑am putut ști sau distinge felul și nuanța iubirilor lui Miluță. Pe când alții ne apăreau limpezi ca sticla transparentă, el rămânea acelaș, închis și neînțeles. Niciodată n‑avea numai o singură legătură. În fiecare oraș avea două sau trei simpatii, cărora părea că‑i gata să‑și închine viața. Împărțea tuturor aceiași egală iubire... Așa că s‑ar fi putut spune că forțele sentimentale se neutralizau – poate asta îl susținea să nu cadă. Nu știu să fi avut în viața lui vreo aventură. Nici o umbră de gelozie nu deștepta în inimele bărbaților însurați. Primea confidențe, făcea servicii, scria și primea scrisori, dădea cadouri fără să provoace supărări sau grijă. De la dânsul am învățat că unei femei măritate îi este permis să primească flori, parfum și bomboane, căci după cod aceste trei articole nu sunt considerate drept cadouri. Colegii, că să‑l năcăjească, în fiecare zi îi scorneau câte o poreclă nouă: Miluță inimă largă. Sultanul din Bagdad. Cavalerul servant. Monopolul confidențelor... Înțepătura glumelor, uneori nesărate, ajungea până la cruzime: Salvadentul sexului frumos. Discreția garantată. Curtezanul public. Domnul Căzăturescu. Locotenent Crampon. Dar el nu se supăra, decât atunci când credea că una din simpatiile sale ar putea fi atinsă prin vreo glumă. Nu pot să uit o scenă după care am putut cunoaște firea acestui om. Era în orașul acela o doamnă văduvă cu patru fete mari, frumoase dar fără nici o zestre. Miluță, în rolul de tutore pe care și‑l luase singur, reușise să le căpătuiască cum nimeni nu s‑ar fi gândit. Un ofițer mai tânăr, care era în vorbă cu cea mai mică, părea că stă încă pe gânduri, căci fata nu avea zestrea cerută de regulamentele militare. Atuncea l‑am văzut pe blândul Miluță înfuriat și hotărât. — Pentru ce ai compromis fata? Dacă în trei zile nu înaintezi actele de dispensă de dotă, să știi că te provoc; te bați cu mine la zece pași distanță, cu „Manlicher!” și ochii lui mici erau tulburi și fulgerători. Scund, slab și nervos, cu trupul încordat, avea înfățișarea unei hiene sburlite. Un coleg șopti atunci: „Vocea sângelui! numai la furie apare anțarșul macedonean”. În orașul în care ne aflam atunci, avea trei simpatii. După anumite calități, el da fiecăreia câte o numire de admirație. Nevasta unui doctor, o pianistă de talent, cu părul mat și ochii catifelați, era femeia genială. O profesoară mică, vioaie, cu părul rătezat la ceafă, cu pălărie băețească, – pentru că fuma și citea la berărie pe Nietzsche, era femeia superioară. Iar Geta Ulmeanu, o blondă cu ochii mari, albaștri, măritată c‑un inginer mai bătrân și cartofor, era femeia sfântă. * Geta!... „femeia sfântă”... De câte ori în viața mea nu mi‑a venit pe buze numele ei șoptit în taină ca o rugăciune. Pe femeia asta am iubit‑o eu în prima tinereță. O iubire ciudată, eterică. Mă întreb și azi dacă n‑a fost numai un vis în prima palpitare a vieții, numai o umbră a amorului adevărat, a acelui sentiment unic și etern. Și totuși, în acordul sufletelor noastre de atunci, câtă armonie, câtă căldură; momentele acelea de fericire divină nu pot să le asamăn cu nimic altceva în lume, căci nu le‑am mai putut simți a doua oară în viață. Pe vremea aceia, abia scăpat dintre zidurile școlii, numai în pragul vieții, mi se zicea: sălbaticul. Privit ca un animal de o specie rară și curioasă, treceam liber prin lume cătând țintă înainte, fără a privi în lături; tocmai târziu am căzut târât în vârtejul valurilor vieții. Ofițerii ceilalți plecaseră în susul Dunărei cu lucrarea hărții. Miluță și cu mine trebuia să rămânem toată vara în acelaș port, – pe o șalupă mică, cu o singură cabină așa de strâmtă încât abia ne puteam învârti. Ne îmbrăcam pe rând afară pe punte, căci între cele două paturi era întinsă o masă imensă cu hărți și planuri. Pe când prietenul meu se chinuia calculând și desemnând, eu fumând citeam sau visam. Pe timpul acela am cunoscut‑o pe Geta, De mai multe ori o zărisem de la distanță, dar niciodată nu mă apropiasem de ea; o teamă instinctivă mă ținuse departe. Ne‑am întâlnit într‑o zi pe la sfârșitul lui Mai, cu prilejul unei escursii pe Dunăre. Ne‑am dus cu șalupa la o carieră de piatră de pe malul fluviului, să‑l luăm pe inginerul Ulmeanu care avea acolo niște lucrări. Veniseră și câțiva ofițeri și magistrați cu familiile lor, bucuroși că se pot plimba pe apă. Ce întipărire mi‑a lăsat în minte momentul întâlnirii, misterul acelei sclipiri electrice, când ochii noștri s‑au oglindit unii în alții pentru întâiași dată! Am văzut‑o pe mal, la capul schelei din fața șalupei. Trebuia să pășească încet, cu atenție, pe‑o scândură îngustă, de aceia se uita țintă în jos. M‑am răpezit s‑o ajut. Mi‑a întins cu grație mâna ei fină, fără să‑și ridice privirea. Numai când a călcat ferm pe bordul șalupei și‑a ridicat ochii ei albaștri, adânci, cătând țintă în ochii mei. Din clipa celei dintâi priviri părea că licărise scânteia acelui foc lăuntric ce pâlpâe în inimi înăbușit în taină. M‑am prezentat singur. Miluță, care tocmai atunci se urca pe punte, adăugă râzând: „ăsta‑i sălbaticul de care‑ți vorbiam”. — Din câte am auzit mi se pare că vă cunosc de mult, răspunse ea învăluindu‑mă într‑o privire blândă și prietenoasă. Simții o neliniște și bătăile inimei deveniră mai repezi. Aveam nevoie să umblu și n‑aveam loc să mă mișc. Îmi găsii de lucru la provă și începui să sorb până în fundul pieptului unde simțeam un gol, aerul proaspăt și rece al dimineței. După ce am plecat, m‑am liniștit puțin. Și, pe când șalupa aluneca ușor pe oglinda străvezie a Dunării, m‑am apropiat pe nesimțite, la pupă, de grupul care se formase acolo vorbind și admirând frumusețea naturii. Așezat la pândă o priveam pe Geta cu atenție, vroiam să prind toate nuanțele figurii, toate liniile acestui minunat profil femenin. Căutam în liniște să‑mi dau seama de unde vine armonia pe care o întrupa această ființă, farmecul tainic pe care‑l răspândea, de la prima vedere. Era înaltă foarte mlădioasă, delicată, aproape fragilă; cu mișcări încete, elegante, de‑o naturaleță desăvârșită. Peste bluza ușoară de mătase neagră o dantelă de Irlanda, ca un val de spumă albă, îi acoperea tot bustul. Gâtul gol de tot, ovalul figurii cu trăsături fin modelate, străluceau scăldate în lumină; și în razele soarelui pielea albă, fragedă, părea o țesătură satinată. Vântul nebunatic, ce adiea pe apă, flutura, plutindu‑i în jurul capului câteva bucle desprinse din păru‑i auriu‑roșietic, cu tonuri de aramă topită. Câte tipuri de frumuseță feminină nu mi‑au văzut ochii, prin diferite țări cât am umblat prin lume, dar nicăeri n‑am întâlnit asemenea ființă, care să radieze în juru‑i atâta farmec atrăgător de la cea dintâi privire... Mai mult decât în desemnul acelei figuri gingașe, secretul cred că stă în ochii mari, umbriți, cu irisul albastru, culoarea peruzelei, în adâncimea cărora o taină sufletească părea că se ascunde. Atras, învăluit de razele privirii calde, de un zâmbet dulce ca o desmerdare, simțeai că te apropii de armonia vieții, suprema fericire pe care o visăm cu toții. Din locul în care stam nu înțelegeam ce spune, deși îmi ascuțeam auzul; dar glasul ei îmi alinta urechea și timbru‑i muzical mi se părea o melodie dulce. O comparam pe rând cu toate celelalte femei ce se găseau acolo. Nici umbră de asemănare; părea de‑o altă rasă străină și rară. Cum de se rătăcise aici această creatură? Căzută parcă dintr‑o altă planetă în fundul acesta de provincie obscură, într‑o lume atât de banală. După câtva timp apropiindu‑mă intrai în vorbă. Am văzut îndată că ea mă asculta cu atenție deosebită. Vorbind, mă însuflețeam pe măsură ce apropierea se stabilea mai mult. Eram de o vervă neobicinuită. Îmi aduc aminte că povesteam întâmplări dintr‑o călătorie din Scandinavia, unde fusesem c‑un an mai înainte. Vorbeam de blondele Nordului, cu părul auriu, cu ochii albaștri și cuminți, care stau câte zece ani logodite, așteptându‑și iubiții duși peste ocean, să‑și facă stare, pentru ca apoi, întorși, să poată întemeia căminul. Ea asculta cu atenție, c‑un fel de mulțumire sufletească care‑i colora obrajii, surâsul și privirea‑i prietenoasă. O sorbeam privind‑o pe furiș cum își apleca ușor capul să prindă cuvintele pe care vântul le fura. Apoi, după ce‑am tăcut, ea n‑a mai ascultat pe alții; și‑a tras puțin scaunul lângă balustradă și a rămas mult cu ochii duși pe luciul apei. Pierdută, ca‑ntr‑un vis, părea că urmărește ceva, în jocul sclipitor al razelor de soare pe solzii argintii ai undelor de apă. Tot drumul am fost ca într‑un vis frumos, într‑o beție dulce; mi se părea că sorb cu deliciu dintr‑o băutură spumoasă, amețitoare. Ne‑am întors târziu, pe una din acele nopți clare, când cerul întreg se resfrânge scânteind în adâncul tremurător al Dunărei. Un colț de lună nouă, ce străpunsese un nour poleit, ne urmărea sclipind pe oglinda apei ca lama unui paloș de argint. De a doua zi începură a se arătă simptomele acelei boli care se încuibează în noi fără să știm cum, și ne copleșește viața, În firea mea și în lumea din jurul meu simțeam ceva schimbat. O putere nouă parcă, mă însuflețea la umblet și în vorbă. Uneori senin, vioi, călcam sprinten, hotărât, cu pieptul înainte, cu ochii scânteind, vibrând de fericire. Alteori nervos, neliniștit, c‑un gol chinuitor în suflet, cuprins parcă de friguri, cu trupul fără vlagă, îngreuiat ca plumbul. Mâncam puțin și fumam toată ziua; nu mai puteam dormi decât trei‑patru ore, iar de lucrat, deloc – nu‑i vorbă că nici înainte nu prea lucrasem mult. Umblam pribeag pe malul apei ca un școlar fugar. De zece ori pe zi treceam prin fața casei ei. În fiecare seară veneam să văd... dacă luminile erau aprinse acolo și rămâneam cu ochii la un geam, luminat de razele aurii trecute prin mătasa perdelei care cădea în falduri. De ce aș ascunde azi curatul adevăr? La început mă lingușiam chiar și de cânele din curtea ei. Cu ce plăcere îi mângâiam blana sburlită și ce duios cătam în ochii lui cei blânzi și parcă așa de iubitori. „Leul”, deși nu era de rasă, un câne ciobănesc lățos și nespălat, dar era în destul de fin să‑mi simtă slăbăciunea. Știuse așa de bine să‑mi speculeze pasiunea, încât reușise îndată să fie primit în porție la cazanul soldaților de pe șalupă, Simțeam bătăile grăbite ale inimii de cum zăream de departe boneta cu panglicele pe spate, pe care o purta Frau Berta, bona ce venea în fiecare zi să plimbe copilul prin port. Stăpâna ei știam că trebuia să vie în urmă. Frau Berta, cu care mă deprindeam să vorbesc nemțește, avea un păr roș, deslânat; urâtă, dar foarte simpatică îmi părea pe atunci. Copilul, purtat în cărucior, un băețel bălan și rotofeu mi se părea un îngeraș din cer căzut într‑o movilă de horbote legate în panglici albastre. Bărbatul Getei, inginerul Cristea Ulmeanu trebuie să fi fost om frumos în prima lui tinereță; acum avea figura obosită, părul sburlit și ochii înroșiți; era mai totdeauna nervos și agitat. Se spunea despre el că fusese un inginer distins, făcuse școli prin străinătate, avusese lucrări însemnate și câștigase bani mulți pe care îi pierduse la jocul de cărți. Umbla mult pe drumuri după lucrări și afaceri, iar cât sta în oraș, nopțile le petrecea mai mult la club decât acasă. Era dintre bărbații care nu știu de ce se însoară. Nu era gelos deloc; simțindu‑se bine, în siguranță, cu o femee frumoasă, deșteaptă și cuminte, avea un fel de mândrie – plăcerea stăpânului ce‑și vede calul frumos că‑i admirat de toți câți îl privesc. La început făceam plimbări pe malul Dunărei cu toții împreună. Eu o întovărășeam pe Geta, bărbatul ei venea în urmă cu Miluță pe care‑l cunoștea demult, înainte de a fi însurat. După scurt timp inginerul fu nevoit să plece în Germania, pentru comanda unor mașini ce avea de instalat la niște lucrări. De pe puntea șalupei mele așteptam ora când Geta venea să‑și facă plimbarea zilnică în port. Stam cu binoclul la pândă, o cunoșteam de la distanță; avea un fel de ritm în mersul ei sigur și grațios. Venea întotdeauna cu lucru sau c‑o carte, mergea pe malul apei până la o salcie bătrână unde se așeza la umbră. Sub salcia aceea am stat și eu ceasuri întregi robit de glasul și de privirea ei, trecând prin toată gama emoțiilor nedeslușite ce turbură iubirea înflăcăratei tinereți. Când mă gândesc la starea aceea sufletească, la mulțumirea tainică în care pluteam, orele ce le trăiam acolo mi se par cele mai frumoase din toată viața mea. În schimbul de observații ce făceam cu ea, avea un chip de a privi și înțelege viața și lumea dimprejur care mă încânta și mă uimea adânc. În fiecare zi descopeream mai multă putere și fineță în judecata ei. Adesea surprindeam câte un val de tristeță care‑i umbrea privirea. Dar nu se plângea niciodată de soarta ei, deși simțeam că e nefericită. Cu vorba și zâmbetul cuminte mă potolea, îmi îmblânzea asprimea cumplită de câte ori mă aprindeam vorbind cu pasiunea și avântul tinereții. Îi sorbeam cuvintele de pe buze și‑i urmăream orice mișcare; un gest, o intonație mă încânta, mă urmărea vibrând în mintea mea zi și noapte, până o vedeam din nou. Mă aruncasem în valurile iubirii fără să‑mi dau seamă, uneori pluteam deasupra, legănat de undele dulcilor iluzii, alteori mă zbăteam în neștirea chinuitoare a îndoielii. Simțeam de la început că‑i place s‑o întovărășesc, că‑i e drag să stea cu mine de vorbă mai mult decât cu ceilalți; în strângerea de mână în fiecare zi înțelegeam din ce în ce mai bine acordul stabilit în inimile noastre. Și totuși niciodată n‑am reușit să‑i spun ce‑aveam pe inimă, deși în fiecare zi mă hotărâm să încep. Avea un fel de tact în vorbă și‑n purtare, care mă desarma. Era la ea un echilibru sufletesc, un resort puternic, care simțeam că mie îmi lipsește. Văzusem că‑i place cum citesc. Și uneori pe când lucra la o broderie și eu citeam alături, o surprindeam cum se oprea din lucru și rămânea așa privind în nemișcare. Fără să‑mi ridic ochii simțeam cum mă ardea privirea ei. Dar într‑o clipă își revenea și‑mi arata în zarea albăstrie vreo pânză de barcă ce flutura în vânt, sau vreun stol de păsări călătoare care sburau spre baltă. Odată, într‑o seară când ne întorceam din port sub pletele de sălcii de pe mal, tăcurăm amândoi; părea că ne ascundem sub calmul aparent furtuna ce‑o simțeam gata să isbucnească în sufletele noastre. Ne‑am oprit din drum. În fața noastră o parte din cer ardea în asfințit și soarele roșu aluneca în apă ca într‑o bae strălucitoare, – amestec de purpură și aur topit. Era răcoare și ea era cu brațele goale, c‑o bluză de vară; i‑am învelit umerii cu pelerina mea. Pe când mă apropiam ca s‑o închei la gât, aprins și tulburat de răsuflarea‑i caldă care‑mi suise tot sângele în obraz, m‑am aplecat într‑o pornire bruscă strângându‑i manile amândouă pe care le apăsai pe buze și pe ochi c‑o patimă arzătoare. Până în adâncul inimii simții înfiorarea ei. Vibrând și isbucnind în lacrimi, cu gesturi furioase își smulse pelerina și, fără nici o vorbă, mi‑o aruncă plecând cu lacrimile în ochi. Amețit, cu brațele întinse, am rămas pe loc fără s‑o pot opri și fără să scot o vorbă. Simțeam că lacrimile sunt gata să mă înăbușe. Ca un copil umilit m‑am aplecat să rădic pelerina și‑n loc să mă întorc acasă, am luat‑o înapoi pe malul apei, șovăind, abea târându‑mi picioarele, până sub salcia bătrână la rădăcina căreia de‑atâtea ori am stat. Acolo m‑am trântit jos, pe pământul umed, sdrobit, învins, rănit de moarte. Îmi era parcă groază de mine însumi, rușine de stângăcia mea; mă judecam și mă găseam vinovat, nenorocit și ridicol. Până târziu noaptea am zăcut așa părăsit, în nedumerire, cu mintea zăpăcită de sbuciumul lăuntric, de vijelia stârnită dintr‑odată, care‑mi zdrobise viața c‑o singură suflare. În zadar făceam sforțări să prind firul gândirii clare. Nimic, nici o rază de lumină. Nici un sprijin de nicăeri. Resturi de gânduri frânte se‑ncrucișau în jurul aceleiași idei fixe și negre care mă chinuia în disperare: S‑a sfârșit... am pierdut totul dintr‑o dată... viața parcă s‑a întrerupt brusc... Ciudat... cum numai într‑o clipă se poate schimbă soarta unui om... Ce‑mi mai rămâne de făcut?... Cu mâna mea, singur mi‑am zdrobit viața, mi‑am distrus fericirea... Ce mai am de așteptat?... Ce sens mai poate avea viața, viitorul, lumea, întreaga omenire fără ea?... Simțeam mereu că mă înăbuș, un nod chinuitor mi se oprise în gât, un gol dureros părea că se lărgește în mine și în jurul meu; peste tot era pustiu și întuneric. Părea că mă cufund în adâncul mării pe‑o noapte întunecoasă. Cu capul gol, cu haina descheiată cătam o ușurare oftând adânc; răsuflând din plin simțiam cum năvălește în mine aerul rece al nopții. Un vânt ascuțit sufla pe fața apei gonind val după val, iar murmurul apei care bătea în țărm, se îngână cu un șopot prelung de trestii îndoite sub biciuri de vânt. A doua zi i‑am scris o scrisoare. Tot ce nu putusem să‑i spun prin grai: scuze, mărturisiri, jurăminte, lacrimi, toate le‑am așternut în scrisoarea aceia lungă și disperată. Vreo zece zile am fost bolnav; mă aflam într‑o cumplită stare nervoasă. Pe Miluță îl ocoleam; de câte ori încerca să‑mi vorbească îl opream și plecam furios. Ce zile grozave. Rătăceam tot timpul în voia întâmplării, stingher, părăsit, simțindu‑i lipsa, parcă aș fi perdut o călăuză care mă conducea în viață. Hoinăream așa, mut, cu fălcile încleștate, cu ochii tulburi, desprețuindu‑mă, simțindu‑mi slăbiciunea ca o povoară care‑mi zdrobia viața necăjită. Numai noaptea mă apropiam pe furiș de casa ei, privind lung la geamul cu perdeaua de mătasă aurie. Cu‑n fel de lașitate mă strecuram pe stradele întunecoase, târziu noaptea și adormeam apoi în visuri nebune și obositoare. Mă sălbătăcisem de tot. Când negura albăstrie se risipea de boarea dimineții, plecam c‑o carte și cu pușca spre baltă. Treceam Dunărea c‑o lotcă mică, trăgând singur la lopeți și mă afundam în ostroavele pustii și păduroase. Câte‑o zi întreagă nu întâlneam țipenie de om. Eram într‑o lume aparte, pe‑un petic de pământ rămas parcă fără stăpân și fără legătură, uitat în singurătatea tainică a bălții. Pe deasupra mea vedeam sburând stoluri de rațe stângace, de lișițe cernite care fugeau la adăpost prin foile de nufăr, caravane de cocori care pluteau în unghiuri înșirate cu șefii lor în cap. Și uneori, cum mă simțeau departe, se înalță în șir câte un cârd de lebede sfioase, care‑și mișcau domol aripele în zare ca niște steaguri albe de pace, lin fâlfâind în vânt. Stam lungit cu fața în sus, cu brațele sub cap, în lotca mică și neagră, legănat pe apa bălții, cu ochii țintă în albastrul cerului de vară. Nu mișcăm nici dintr‑un deget, zăceam singur în mijlocul naturei primitive și mă afundam perdut în voluptatea durerii mele. Cum stam așa întins în amorțire ceasuri întregi, adesea mă urmărea câte un vultur care plutea pe bolta văzduhului albastru. Zărindu‑l printre gene îl observam cum se lăsa plutind în cercuri mari, rotindu‑se pe sus în jurul lotcei negre, așa de mică și îngustă încât părea din depărtare un sicriu rămas fără capac, ce rătăcește perdut, mânat de vânt pe apa moartă a bălții. Pușca o luam degeaba; nu‑mi venea să trag nici un foc. Zadarnic îmi încordam mintea să pot citi, nu eram în stare să urmăresc în șir câteva rânduri. Voiam să dorm, să uit totul. Mă hotărâm cu toată voința, dar cum închideam ochii îmi apărea imaginea ei așa cum o văzusem atunci, în seara aceia: ochii ei albaștrii și cuminți înecați în lacrimi, buzele fragede cu zâmbetul lor blând și dulce, strânse de o indignare furioasă. Ca o mustrare chinuitoare mă urmărea neînduplecat aceiaș imagine, mereu și pretutindeni. La fiecare pas îmi reveneau aceleași gânduri cu‑n avânt copilăresc: Ce‑i de făcut? Cum pot să‑i dovedesc cât o iubesc de tare? Să sufăr orice... să risc totul, să sacrific totul... să dispar, să‑mi dau pentru ea viața, cu zâmbetul pe buze... Rar, când ațipiam puțin, de cum alunecam pe nesimțite din lumea reală, mă perdeam în vise nebune și fantazii rătăcitoare. De la o vreme mă prinsese o teamă; mi se părea că încep să înnebunesc. Oarecum, ca să mă controlez, mă apropiasem iar de Miluță a cărui blândeță îmi ațâța mai mult nervii bolnavi. Într‑o seară, pe când ne plimbam amândoi prin port, ne ieși drept în față Geta și cu o prietenă a ei. De departe, cum am zărit pălăria ei albă, pe care o cunoșteam așa de bine, simții cum începe inima să‑mi bată mai tare tulburată. Se îndreptau spre noi, trebuia să ne întâlnim. În clipele acele de așteptare aveam o sensație ciudată: o bucurie de‑mi venea să strig în gura mare, în acelaș timp o teamă copilărească mă împingea s‑o iau la fugă înapoi. Cu acelaș ritm ușor și elegant în mers, senină, pășea în fața noastră. Se opri și ne întinse mâna c‑o grație prietenoasă, cu acelaș surâs alinător de altădată, și pe buze și în ochii ei albaștri. — Ce scumpi sunteți la vedere, îi spuse prietena ei lui Miluță, care începu a râde cu pofta lui obicinuită. Toți patru o luarăm încet de‑a lungul malului. Micșorând pasul, rămăsei cu Geta mai în urmă. Călcam rar și în acelaș tact, dar nu scoteam o vorbă, mergeam așa cu ochii în pământ: ne apăsa, ca o mustrare parcă, pe amândoi aceleaș gânduri. De‑odată ridicai ochii, hotărât să încep o explicare ce atâta vreme îmi frământase mintea, dar în acelaș timp ea se opri și c‑o privire dulce, rugătoare, mă îmblânzi – părea că instinctiv îmi ghicise gândul. Apoi șopti cu glas moale, tremurător: „Te rog mult să‑mi promiți că n‑o să mai scrii... e mai bine pentru amândoi...” Pe când vorbea, îmi furișai o clipă privirea pe chipul ei: mai trasă și mai palidă la față, avea în ochii umezi altfel de lumină și în surâsul ei părea că se restrânge secretul unei mâhniri ascunse. Îndoioșat, învins, îmi venea să‑i cad în genunchi, să‑i spun cât sunt de vinovat de cele întâmplate. Zadarnic mă încercam să încep, ea nu mă lăsa să vorbesc; și apucându‑mi brațul, plecarăm înainte. Cu încetul redeveni senină, calmă, stăpână pe sine în resemnarea ei. — Ești vinovat desigur, îmi spuse cu o asprime dulce în glasu‑i blând și protector; ca pedeapsă n‑ai să vorbești de loc; să mă asculți pe mine: în viață ai să suferi mult, căci ești o fire aprinsă și pasionată. Rău ai făcut fugind. Unde ai umblat de atunci de când nu ne‑am văzut? Eu nu vreau să suferi din cauza mea, din contra, vreau să‑ți fiu o prietină, un sprijin sufletesc... Și îmi vorbi mult, cuminte, ca un prietin vechiu. Iar când ne‑am despărțit, odată cu strângerea de mână hotărâtă, caldă, mi‑a șoptit c‑o grație intimă, c‑un fel de gingășie în vorbă și‑n privire: „Așa‑i că ne‑am împăcat?... Și pentru totdeauna”. Toată noaptea n‑am putut închide ochii. Strângerea ei de mână pe care o simțisem tare, ferbinte, din toată inima, îmi pricinuise atâta emoțiune și bucurie încât nu mă puteam liniști. De a doua zi începui iar să calc sprinten, cu pieptul înainte și capul sus, cu ochii senini, scânteetori, căci eram mândru, eram fericit. După trei zile primesc o telegramă. Trebuia să mă prezint imediat la Ministerul de Războiu. Urma să plec pentru doi ani de stagiu în Marina Italiană, Am rămas împetrit, cu telegrama în mână. — „Nu plec” îi spun scurt și hotărât lui Miluță care se uita nedumerit la mine. — Ce, ești nebun? – îmi răspunse el răstit. N‑ai să sfârșești odată cu toate copilăriile tale, nici acum când ți‑i în joc soarta și viitorul tău? Cu telegrama în buzunar am plecat întins acasă la ea. N‑a fost chip s‑o văd atunci. M‑am întors necăjit și nehotărât. Miluță i‑a anunțat pe toți prietenii că a doua zi dimineața plec cu vaporul. N‑am dormit toată noaptea. Am fumat și am oftat. Miluță mi‑a făcut bagajele și m‑a spovăduit până dimineața. La plecare au venit să mă petreacă vreo două familie cunoscute; Geta nu era singură; venise întovărășită de bărbatul ei. Am surprins un moment când toți priveau la mașina vaporului care forfotea sub presiune și, luând‑o pe Geta de braț, am ieșit pe punte. De‑odată am simțit încleștarea brațului ei care tremura strângându‑mă. O privii cu spaimă – n‑o mai recunoșteam. Fața‑i era palidă, buzele strânse de‑o sfâșietoare durere, ochii înroșiți sclipeau în lacrimi. Tresărea înfiorată și respira adânc ca să‑și revie în fire. I‑am strâns mâna, care mă frigea, șoptindu‑i apăsat: „Spune un cuvânt, un singur cuvânt... să știu ce trebuie să fac”. — „Să pleci... e mai bine pentru amândoi”, îmi răspunse ea încet dar hotărât, pe când își chinuia nervoasă batista făcută ghem între degetele strânse. O clipă avui un gest nestăpânit de disperare mută și în acelaș timp zării pe Miluță, cu toți ceilalți în urmă, urcându‑se pe punte. Am înaintat câțiva pași, făcându‑mă că‑i arăt ceva pe Dunăre, departe. Ea aplecându‑se să vadă, pe când îmi strângea mâna înfiorată, îmi suflă aproape în ureche: „Să ai încredere... curaj... nu vreau să te pierd... să‑mi scrii, ca să știu ce‑mi rămâne de făcut și mie în viață”. Nu mai aveam niciun moment de stat, lumea era lângă noi. Clopotul bordului suna ora de plecare. Sirena vaporului începu să fluiere, să se vaite ca o fiară rănită, pe când ne deslipeam ușor de mal. Rămas singur pe marginea punții vaporului care se depărta treptat, îmi ascuții vederea, o clipă împânzită de‑un val trecător de lacrimi ferbinți. Mă siliam să prind cu ochii încă odată, să rețiu, să sorb din depărtare forma aceia armonioasă care se micșora pe mal, îmbinarea acelui desemn de umbre și linii grațioase în care știam un suflet înlănțuit de‑al meu, în taină părtaș, la aceiași suferință, o inimă vibrând la unison cu‑a mea. Zadarnică sforțare... vaporul alunecând pe apă ne depărta unul de altul din ce în ce mai mult. Malul părea că fuge în urmă, ștergându‑se în zare și forme și colori. Până târziu când se perdu de tot, am urmărit un fulg plutind în ceața diafană: era voalu‑i alb ce‑l desfăcuse și‑l flutura în vânt. Apa, depărtarea, lumea, păreau puse anume între noi, să ne despartă. Am plecat având amintirea ei așa de vie și luminoasă încât mă însoțea plutind în jurul meu, în mintea, în inima mea; purtând‑o parcă în mine, o simțeam pretutindeni în drumurile mele pe mări și prin țări, pe unde am umblat. Și‑acum mi‑aduc aminte cum o chemam în gând, cu ochii ei cuminți, să‑mpărtășesc cu dânsa bucuria de cele ce vedeam când admiram răpit frumusețele de artă și natură ce le întâlneam în cale. Pe mare, în quarturi lungi de noapte, singur sub cerul țintuit, cu ochii perduți la câte‑o stea ce scânteia în spațiu, mă întrebam dacă în aceiaș clipă și ea nu urmărește aceiaș stea pe bolta uriașă, sub care stam amândoi la atâta depărtare. Căzusem tocmai în timpul manevrelor escadrei italiene, încrucișam tot timpul în largul mării și rar ne opream prin rade și prin porturi. Poștă aveam foarte neregulat. Scrisorile către ea le adresam lui Miluță care trebuia să i le dea în taină. I‑am scris scrisori pline de iubire înflăcărată, de durere sfâșiitoare, de desperare cumplită. Nimic, nici un răspuns. Târziu am primit de la Miluță o scrisoare lungă, cu sfaturi prietenești: „să mă gândesc la viitor... la viața mea... la a ei... stric o casă... distrug o familie... o vei uita... vremea care trece și vindecă toate”... și celelalte obișnuite sfaturi. De‑atunci multă vreme a trecut... resorturile sufletești s‑au ruginit cu încetul, și s‑au distrus aproape; totuș, privirea acelei femei care mi‑a scăpărat în suflet scânteia divină a iubirii, supremul bun al vieții, eu n‑am putut s‑o uit. * Sunt douăzeci de ani de‑atunci. Și cum ne minte vremea! Cu‑atâta repegiune zi după zi s‑a scurs ștergând totul în urmă, de parcă nimic nu poți să vezi când te întorci o clipă cu ochii înapoi. Nimic nu pare că s‑a schimbat de‑atunci pe locurile acestea, unde‑am trecut o parte din tinerețea mea. Dunărea, liniștită și largă, cu aceiaș nepăsătoare maestate de mii de ani alunecă spre mare în leneșe încovăiri. De o parte și de alta aceleași maluri joase se prelungesc în zare. Zăvoae mari de sălcii își schimbă haina verde în fiecare an. Ostroave, pustii și păduroase, se leagă în depărtare cu întinderea de mlaștini în care viețuesc și acum sălbătăciuni în cârduri. În ochiuri de luminiș, prin stuh, lucește apa bălții ca cioburi dintr‑o oglindă spartă. Și în ele se restrânge acelaș cer albastru, întins deasupra mării verzi de trestii șoptitoare. Împrejurul nostru și locuri și preveliști parcă au rămas aceleași. Dar noi? Noi cât ne‑am schimbat de‑atunci! Mergând încet, vaporul se apropia de mal; făcându‑i‑se semn că n‑are nimic de încărcat, se îndreptă la vale pe drumul obișnuit Noi tăceam cu halbele, de mult golite, dinainte, privind apusul și cerul înroșit deasupra orașului tăcut, în care viața începe de vreme să ațipească. Trecutul tot și fapte perdute, depărtate, se înlănțuiau în minte și parcă le trăiam a doua oară, pe când treceam de‑a lungul acelui mal pe care‑l cunoscusem cu de‑amănuntul odată. În capăt, unde se termină portul, văzui și salcia bătrână sub care am suspinat pe‑atunci. Șivoiul apei, rozând acolo malul, slăbise rădăcina, și acum salcia zăcea, culcată, cu trunchiul în două despicat, cu pletele în apă, osândită să fie smulsă de Dunărea ce curăță orice stăvili ca să‑și lărgească patul. — „De când n‑ai fost pe aici?” mă întreabă Miluță într‑un târziu. — „A, eu, de mult, de atunci chiar de când am plecat în Italia; am trecut adesea dar niciodată nu m‑am hotărât să mă opresc aici. Amintirea acelui timp, vezi tu, mi‑a rămas în minte ca un vis frumos, o reverie dulce; mi se pare ecoul unui cântec din vremea tinereții ce‑mi place să‑l ascult; mi‑i milă ca să‑l tulbur”. — „Ba eu am fost aci acum un an, cu prilejul unei comisii de rechiziții”. — „Ei, ia spune‑mi ce mai fac simpatiile tale... ale noastre adică; le‑ai văzut? Trebue să fi îmbătrânit și ele. Biata Geta!... ce admirabilă ființă... știi, femeia sfântă cum îi spuneai tu”. Când stau și mă gândesc acum la timpurile acele, mi se pare că n‑am fost eu, cineva care a trăit pe aicia, care a iubit și‑a suferit odată, cu focul și frăgezimea vârstei. Ți‑aduci aminte cum mă înflăcărasem eu? Ce patimă cumplită mă sbuciuma pe‑atunci – uite, mă crezi, emoții ca acele așa de dulci și gingașe, chinul și fericirea care mă înspăimântau și mă îmbătau pe‑atunci, pasiunea aceia așa de furtunoasă, eu n‑am întâlnit‑o a doua oară în viață. Nu pot să spun că n‑am avut mai târziu și alte legături, dar întotdeauna a fost altceva și nu aceia ce‑a fost întâia dată. Nu, dragul meu, e sigur... acuma înțeleg pe cei care susțin că numai odată iubește omul în viață. Ți‑aduci aminte ce speriat erai tu? Ce luptă a fost pe tine ca să mă potolești. Zău, nu știu fără tine unde‑aș fi ajuns cu pasiunea mea. În neștire, cu ochii închiși, fără să știu să înot, mă aruncasem în valurile oceanului iubirii. Parcă îmi dasem drumul într‑o prăpastie fără să știu unde aveam să mă opresc, unde aveam s‑o târăsc și pe ea. Poate ajungeam să pătez viața ei, care era așa de senină și curată încât o slăveam amândoi”. Pe când vorbeam, furat pe nesimțite de parfumul trecutului duios, Miluță sta mut cu ochii duși pe luciul apei. Tăcui și eu cu gândul dus departe, sub vraja atâtor amintiri tainice. Târziu fără să‑și ridice ochii, el mă întrebă încet, vorbind aproape în șoaptă: — De când n‑ai mai văzut‑o? — Acum doi ani odată la teatru în București. Era într‑o lojă cu fata ei mai mare. Ce asemănare! Mi se părea c‑o văd pe ea în vremea tinereții noastre. Închipui‑ți, nu m‑am dus nici să‑i vorbesc. Nu m‑am putut hotărî, nu știu de ce, parcă m‑a reținut ceva. Simțeam un fel de vină, era ca o mustrare, că odată voisem să tulbur seninătatea aceia. Din locul meu de jos am salutat‑o: ea a înclinat ușor capul și o clipă am recunoscut acelaș surâs dulce și trist pe care îl văzusem de atâtea ori că‑i flutura pe buze. Nu știu nimic din ce s‑a jucat pe scenă în seara aceia. Cu ochii într‑acolo am stat cătând la cele două chipuri în care găseam atâta asemănare – păreau două portrete ale aceleiaș figuri la vârste diferite. În sclipirea luminilor din sală zăream părul sur, argintiu, parcă pudrat anume pe la tâmple. Ciudat, niciodată nu mă gândisem că femeia asta putea să îmbătrânească. Am surprins de câteva ori privirea ei alunecând pe de‑asupra capetelor, oprindu‑se la mine cu aceiaș senină blândeță din trecut. M‑am simțit parcă atins de un fior dulce și dureros. Cutele de pe obraz desigur de la distanță nu s‑au putut vedea, dar capul meu așa de sur cum i‑o fi părut oare? Miluță căzuse iar pe gânduri. O durere surdă părea că‑l stăpânește, cum sta așa pierdut, cu ochii aproape închiși, cu capul rezemat pe pumnul strâns sub tâmplă. Deodată se ridică în picioare, și apucându‑mă strâns de umeri mă privi țintă în ochi. — Tu niciodată n‑ai să poți ști cât te‑a iubit femeia asta. Tu singur ai fost și ai rămas în inima ei. Pe mine ea mă urăște. Nu niciodată n‑are să mă ierte că am oprit‑o să facă pasul la care se hotărâse atunci. Tu nu știi tot ce s‑a întâmplat după plecarea ta în Italia. E mult de atunci și pot să‑ți spun acum. Din câte scrisori mi‑ai trimis ca să i le înmânez, le‑am rupt când am văzut ce luptă se dă în sufletul acestei femei nefericite. Totuși la un moment dat s‑a hotărât să‑și părăsească totul: casa, bărbatul și copilul pe care‑l adora. Era gata să înceapă procesul de divorț când, după un complot pe care‑l organizasem cu părinții, am reușit s‑o împac și s‑o aduc iarăș în căznicia ei. Părea apoi că s‑a resemnat. Vezi tu, aveam pe‑atunci credința fermă că fac un bine. Voiam să sting de la început iubirea asta dintre voi. Mi se părea o cădere, o învingere pentru ea; parcă perdeam un ideal; în mintea mea îmi apărea ca o statue coborâtă de pe un piedestal de unde o văzusem dominând senină, stăpână, triumfătoare. Ce vrei, așa vedeam, așa judecam pe vremea aceia. Azi văd altfel, dar e prea târziu. Am crezut că fac un bine și am fost cauza unui imens rău ce nu se mai poate îndrepta. Îți spuneam că acum un an am venit aci și, cum am sosit, m‑am repezit să văd pe Geta. N‑a fost chip. Încredințat că mă ocolește, i‑am scris și, după vreo zece zile, mi‑a răspuns. Ce rău îmi pare că nu am la mine scrisoarea aceia ca să vezi câtă durere concentrată e în rândurile acele. După ce se scuză de faptul că nu m‑a primit, îmi descrie nefericita ei viață, mie, care, după cum spune ea, am fost amestecat în întâmplările vieții ei, încât am o parte mare de răspundere, de care nu mă pot descărca. Îmi mărturisește că ani de zile mi‑a purtat pică pentru faptul că am contribuit să nu se despartă și am lucrat să sting iubirea dintre voi. Cu drept cuvânt, biata femeie, mă întreabă azi cui credeam că fac bine? Ei? bărbatului? sau ție ca prieten al meu? Nici unul din toți trei nu sunt fericiți. Pe când dacă o lăsam să se despartă... cine știe? Bărbatul ei din ce în ce a ajuns mai rău, căci, bolile și patimile cresc cu vârsta. Au venit apoi copii și ea s‑a resemnat. Când stai și te gândești la atâtea alegeri nepotrivite... doi oameni care nici nu se pot măcar stima, forțați să trăiască alături continuu în ceartă mută, zilnic în luptă surdă de roadere și istovire... Lanțul pe care nu l‑ai rupt la timp se strânge din ce în ce mai mult. Dar omului slab îi trebuie stăpân, termină ea, rugându‑mă s‑o iert și s‑o plâng. Stam mut și ascultam. Dar nu mai puteam urmări șirul cuvintelor care‑mi sunau în minte prelung și fără legătură. Urechile îmi vâjâiau și sub palmele, care‑mi sprijineau capul greu, amețit, simțeam bătaia tâmplelor ferbinți. Cuvintele lui mi se înfipsese în minte și le auzeam mereu chinuitor: „Iubirea aceasta voiam s‑o stâng chiar de la început” Vremea a stins‑o. Dar oare sub cenușă, acolo, n‑a rămas nimic?... De la o vreme nici o vorbă nu mai puteam auzi, căci începu pe punte să sufle un vânt răutăcios. Se întunecase de tot. Am rămas amândoi tăcuți, într‑un fel de amorțire vagă, cumplit de dureroasă. Noi singuri mai stam încă afară pe puntea vaporului în neagra întunecime a nopții. Dar nu puteam vorbi. Nici un cuvânt n‑am mai schimbat tot drumul. Ce‑aveam să ne mai spunem? Căci inimile noastre erau acum golite până la fund de tainele păstrate atâta vreme acolo. Știam mai mult decât ar fi trebuit. Acum ne apăsa mai greu povara acelor noui mărturisiri, căința pentru cele ce au fost odinioară și regretul pentru cele ce n‑au putut să fie . Târziu de tot m‑am ridicat cu trupul amorțit de vântul tăios ce sufla pe apă. Eram pătruns până la oase de umezeala nopții reci de toamnă întârziată. Nicăiri nimic nu se vedea. Cerul înourat și totul în jurul nostru cuprins de întuneric. Vaporul vechiu, cu încheieturi slăbite ce scârțâiau mereu, lupta din răsputeri să învingă apa și vântul dimpotrivă. Iar sgomotul mașinii cu piesele uzate, care băteau suflând greoiu și în cadență, părea o răsuflare de om bătrân și gârbov ce‑i pus să facă o muncă prea grea pentru puterea lui. De câte ori ne apropiam de mal, se desprindeau din ceață un șir de umbre negre care se clătinau trezite de ropotul de valuri. Erau sălcii bătrâne cu trunchiuri scorburoase, cu crăngile plecate, ca niște, vrăjitoare din basme cu pletele încâlcite, spălându‑se în apa aceia neagră, răscolită de helicea vaporului în mers. Înainte de‑a adormi am mai privit odată în golul depărtărei să văd de se zărește ceva în calea noastră. Nimic nu se mai deslușea înainte, nimic nu se arăta în haosul pustiu și plin de întuneric spre care goneam orbiș, fără răgaz. Pe când în urma noastră, pe drumul ce‑l făcusem, o dungă de fum rar se prelungea plutind ușor un timp, până se topea de tot perdută în spațiu. Și mai departe, nu rămânea nimic... nimic în urma noastră. Noembrie 1915.


