# FragmentsContent

content:
Lăsîndu-te la vale pe șoseaua care pleacă din Slatina, avînd la dreapta zăvoaiele Oltului și la stînga șiruri de dealuri cu porumbiști, dacă gonești cu patru cai, în trei ceasuri sosești în Necule, comună mare, de trei mii de suflete, și reședință de suprefectură a plășii Dumbrăvile. În Necule se află, pe lîngă taftul suprefecturii, judecătoria de ocol cu un judecător, un ajutor și un copist cumulînd și slujba de ușier. În Necule furnică o mulțime de avocați, foști perceptori, foști judecători, foști ajutori și foști pomojnici în plasa Dumbrăvile. Țăranii și peste cincisprezece proprietari cultivă viile cari țin postii întregi d-a lungul Oltului, d-a dreapta și d-a stînga șoselei județene. Proprietarii, moșnenii și țăranii stau binișor de pe urma vinului pe care-l petrec în județele Argeș si Muscel. Țn Necule e mișcare, e viață, sînt patimi politice, sunt partide — și sunt multe — dar mai toate partidele trec de partea suprefectului, care trece de partea prefectului, iar prefectul, bineînțeles, de partea guvernului. Mai toate partidele funcționărașilor, de cîte cinci pînă la zece persoane, cînd se schimbă guvernul, vorbesc la fel; fac roată în jurul zapciului și mai ales a d-lui prefect, și discursurile lor parcă sînt gîndite, scrise și zise de un singur om, atît de mult se potrivesc. Începe un avocat, nădăjduind la judecătoria de ocol: — Ei, acum mai răsuflăm și noi, d-le subprefect, mai răsuflăm si noi.. i — Da, mai răsuflăm și noi, răspund ceilalți. Avocatul urmează, privind vesel înprejur: — Am luptat mult, mult de tot; în sfîrșit, am zdrobit hidra despotică a libertonilor, aruncînd-o cu capul în pulbere și noroi… — Da, da, despotica în pulbere, despotica în noroi, așa e, așa e! — Nu mai era dreptate pe pămînt… — Nu, nu, nu mai era, firește că nu mai era! — întreaga omenire gemea sub jugul despotic. — Vezi bine că gemea… vorbă e? Gemea, nu glumă! — Pruncul din mumă se zvîrcolea de biciul călăului… — Da, da, se zvîrcolea, așa precum și noi toți ne zvîrcoleam. — Acum a venit și rîndul nostru și, cu toții uniți, să zdrobim capul hidrei… — Las-o pe noi… — Acuma dreptatea se va înălța iarăși pe scaunul ei din Necule și va mîngîia pe cei nemîngîiați, pe cei flămînzi, pe cei dezmoșteniți, pe noi pe toți care am strigat pînă la cer… — Pînă la cer? Aida-de… pînă dincolo de cer! — Acum, în colibile noastre, pentru noi, și copiii, și nevestele noastre, dreptate mare, mare de tot se va face! Fericirea a sosit cu noul guvern, pentru neculeș- tenii împilați și cerniți, ca să zic așa, cu zăbranicul chinului! — Bravo! bravo! bine a adus-o… bravo, ura! — Să trăiască guvernul! să trăiască d-l prefect și nea Niță, d-l subprefect! Și cu toții se reped și sărută pe orator. El le cere iertare că „n-a fost pregătit, de fel, de fel, iacă, nici atît”, și, apucînd unghia degetului celui mare în dinți, o trosnește, repezindu-și mîna înainte. Mai toți, din toate partidele, își zic: „E al dracului rău. Dar dacă se pregătea?” În urma unui asemenea discurs s-a hotărît ca să se adune cu toții la subprefect chiar în seara aceea. „Să vază ce e de făcut; s-apropie alegerile; nu e timp de perdut; e vorba d-a zdrobi capul despoticei” (al hidrei). În capul satului, d-a stînga șoselii județene, se ridică casa noului subprefect, a d-lui Niță Candel, proprietar al unei sfori din Necule. Casa lui este nouă, încăpătoare, cu o marchiză în față și învelită cu tinichea. E una din cele cinci-șase minuni din Necule. Celelalte locuințe? Aproape toate sunt bordeie învelite cu pămînt, că dacă n-ai vedea coșurile înfipte în spinarea lor pleoștită, n-ai ști unde să adăpostesc cele trei mii de suflete și mai bine. S-a înnoptat. Pe lîngă casele d-lui Niță Candel se învîrtesc doi strejari, unul cu pușcă, altul cu ciomag lung și gros, și strigă din cînd în cînd, prelung, unu dupe altul: „Cine-i acolooo! Cine-i acolooo!” Casele suprefectului sunt luminate. O adevărată luminăție: la șease perechi de geamuri, șease feșnice cu lumînări de spermanțet. În salon, din mijlocul tavanului, o lampă mare de bronz; sub lampă două mese, lipite una de alta și acoperite cu o față de masă cenușie, brodată cu roșu, galben și albastru — colorile naționale — brodată cu mînușița cocoanei Ghiolița de pe cînd era elevă cu premuri în pensionul călugărițelor din Galați. În jurul meselor, partizanii suprefectului, partizani din toate partidele, funcționărași de toate colorile, uniți mai cu seamă de noul suprefect. D-l Niță, subprefectul, soarbe din cafea și fumează alene cu un țigaret de chihlibar negru. Scrumul îl scutură cu îngrijire în farfuriuța ceștii. D-l Niță e prelung în obraji, cărunt, cu mustața groasă și ploștită pe buze. Slab, nalt și bolnăvicios, abia a sosit de la Zeizon pentru ca să susție „partidul din plasa Dumbrăvile, care, drept vorbind, nu și-a ales încă leaderul de plasă”. În cealaltă parte — cocoana Ghiolița. Groscioară, bondoacă, cu părul negru și încrețit pe frunte, rumenă, aprinsă, cu ochii mari și repezi, c-o gură largă, cu buza de jos puțin răsfrîntă, buză nervoasă, care-i tremură cînd începe și sfîrșește cuvintele. Ș-a pus rochia de mătase, o rochie limonie. A venit și „rîndul ei”; e și ea, de ast’ dată, stăpînă pe „hidra despotică, căzută de la guvern”. Destul a fost umilită sub „biciul libertonilor, ea, femeie de familie”. Cocoana Ghiolița bate cu pumnul în masă. Ea voiește, și d-l Niță trebuie s-asculte. E tînără și voinică, d-l Niță e cam bătrîn și cam șubred, n-are încotro. Între d-l Niță și cocoana Ghiolița, d-o parte și de alta, ceilalți beau cafea și fumează. Avocatul Ciupei, cel cu discursul, netezindu-și favoritele negre și lungi, cu ochii țintă în ochii cucoanei Ghiolița. Avocatul Andrin, un bătrîn scund, cu mustăți furate, lungi și albe, cu cioc de general, pleșuv, c-un creștet uscat și galben, cu obrajii flasci și argintuiți de barba nerasă de cîteva zile; el e avocatul țăranilor de cînd fiul său a ajuns ajutor de jude, chiar în comuna Neculele. Opiniile sale politice sînt „bănuite”, cam „amestecate”, căci a fost primar sub regimul „hidrei despotice”. Lîngă Andrin e președintele comisiunei intelimare. Un bătrîn cu lunete rotunde, legate la ceafă cu două găitane; capul lui și mai ales mustățile, scurtate din foarfecă drept pe buză, te fac să crezi că este un cojocar, iar nu un proprietar, și mai ales un președinte al intelimarii. E îmbrăcat cu un pardesiu castaniu, ieșit de soare și lung pînă la călcîie. Smîcește din cap și îngînă repede „da-nda — da-nda!” chiar cînd nu vorbește nimeni. În fața lor, fostul arendaș al tîrgului din Necule, un tînăr cu mustața roșcată, cu ochii albaștri, cercel de argint în urechea dreaptă. Soarbe din cafea și zîmbește, și în zîmbetul lui nervos se vede o mînie pe care o va spune aci, la d-l Niță, pentru ca să se lămurească odată „unde e hidra despotică și unde nu este”. La stînga lui, lîngă cocoana Ghiolița, doctorul plășii. Nalt și uscat, susținînd că dupe cafea două-trei romuri sînt „minunate, minunate, mai ales contra microbilor cari plutesc în aer, uite-așa, pretutindeni, și chiar în casa d-lui suprefect, cu miriadele de milioane”. Lîngă suprefect stă șeful poștii și al telegrafului „numit de hidră, dar gata să moară pentru noul partid, el, prigonitul, al căruia loc era să fie la Slatina, iar nu acolo”. Pricor, telegrafistul, este mare și voinic, bea bine, duce mult și va fi „baza operațiunilor” în alegerea delegaților, dupe cum a spus el însuși cocoanei Ghiolița, îndată ce a auzit din gura prefectului Coliban că noul subprefect al lor va fi d-l Niță, om harnic și opozant teribil, mai ales dupe ce fusese scos de liber tonii despoți tot din postul de subprefect. Pe lîngă aceștia mai erau vro zece avocați din comună, dar, știi, nu așa „un ce”, ca Ciupei și ca Andrin… Pe la ora zece suprefectul se scoală în picioare, bate cu inelul într-un pahar și zice cu un glas plin de emoție: — Do’n’lor, ședința este deschisă. Fiecare să-și spuie cuvîntul. Primejdia e mare, e mare, care cu toții o știm! Și de aceea (tușește și-și șterge mustățile uitîndu-se în vîrful lor), și de aceea ședința este deschisă. Ghiolițo dragă, să aducă vin pe masă… și de aceea… primejdia fiind mare… să se ceară cuvîntul. Do’n’lor, să fie bine înțeles că eu nu dau cuvîntul decît numai la aceia cari vor să vorbească. Cocoana Ghiolița cheamă pe vătășel. Porunci de vin. Vinul sosi. Cocoana Ghiolița ceru cuvîntul. Doctorul afirmă că „și vinul e contra microbilor”. Ghiolița luă cuvîntul. Tăcere adîncă. Nu s-aude decît gîlgăitul vinului turnat în marile pahare de cleștar, pe ale cărora dungi lumina lămpii joacă în mici curcubeie. — Domnilor — începu cocoana Ghiolița, sprijinită pe pumnii încleștați — domnilor, e vorba aici de politica a mare? sau de a mică? — Ba de cea mare, răspunse avocatul Ciupei, tră- gîndu-și favoritele în jos și sorbind-o din ochi. — De cea mare… Îngînă președintele intelimarii, smîcind din cap… da-nda, da-nda, vezi bine, de cea mare… — De cea mare! strigă telegrafistul Pricor, noi nu putem înțelege, siguramente, decît pe cea mare. — Dacă e așa, reluă cocoana Ghiolița, amețită de succesul ei, să vă spui eu ce face hidra despotică a libertonilor, să vă spui eu că învîrtește misteruri și le învîrtește la întuneric; n-au curaj, ei, foștii infami! Ei nu vin cu misterurile politicii pe față… — Și de aceea, primejdia fiind mare, zise suprefectul, ducînd paharul la gură, și de aceea să fim toți ca unul… — Nu mă întrerupe, Niță! Nu mă întrerupe! strigă cocoana Ghiolița. La mijloc e mai mult decît misteruri! Libertonii din plasă s-au unit, și leaderul lor este în Slatina, fostul director general al Regiii tutunurilor, iar subleaderul este la Goruni, fostul deputat al colegiului întîi. Și noi, domnilor (cocoana Ghiolița ridică pumnii spre tavan), neculeștenii, sîntem între două focuri: Slatina și Gorunii! — între două focuri? întrebă mirat intelimarul, deschizînd ochii mari și speriați. Da-nda, în-da-nda, ce e de făcut?… Ce e de făcut?… — Și de aceea, primejdia fiind mare… Întrerupse subprefectul, tușind și punînd mîna pe paharul cu vin. — Lasă-mă, Niță! strigă cocoana Ghiolița, amenințîndu-l cu pumnul. Sîntem între două focuri, între leader și subleader, între Slatina și Goruni… dar ce e și mai grozav, domnilor, focul este aci, în mijlocul nostru!… — în Necule chiar? Pînă aci cu misterele? întrebă bătrînul Andrin, fostul primar de sub „hidra despotică”. — Ei, asta nu credeam, da-nda, zise președintele intelimarii, smîcind din cap, da-nda, da-nda… asta nu credeam, pre viața mea, că sînț om bătrîn! — Dar eu crez, și sînt mai mult decît siguramente, zise telegrafistul Pricor ridicîndu-se în sus, și sînt gata să le sfărîm baza operațiunilor! — Și eu crez, ba mai mult, sînt convins, cum te văz și mă vezi, strigă fostul arendaș al tîrgului din Necula. Eu crez, și degeaba se miră d-l Andrin. Tocmai d-sa, fostul primar al hidrei, s-a găsit să se mire? Eu nu mă mir. Urechile opozițiunei sînt chiar aci, între noi. D-l Andrin știe prea bine. O! o! stie mai bine ca noi toți! — Protestez! protestez! zise revoltat bătrînul Andrin, ridicînd mîna dreaptă în sus. (Mîna îi tremura.) Protestez! Lumea mă știe! Niciodată n-am fost contra guvernului! Nici un guvern nu s-a plîns de mine! Ba mai mult… sînt gata și acum!… Cocoana Ghiolița bătu cu paharul în masă și-și reluă cuvîntul. — Domnilor, v-am spus că focul este chiar aci, în comună! Focul este dasupra capetelor noastre, ca să zic așa! Președintele intelimarii tresări; se uită în sus și, nevăzînd nici un foc, îngînă de cîteva ori „da-nda, da-nda” și aduse la gură un pahar cu vin. — Domnilor, și ca să vă dovedesc că focul este în mijlocul nostru (la mijlocul lor erau patru sticle mari cu vin negru), n-am decît să vă întreb: unde sînt proprietarii noștri? La misteruri, în brațele hidrei! Unde sînt ceilalți avocați? Unde? Răspundeți-mi! — în brațele hidrei! — Unde sînt moșnenii? — în brațele hidrei! — Unde sînt proprietăresele? — în brațele hidrei! — Unde sînt avocățesele? — în brațele hidrei! — Și știți cine învîrtește misterurile aci, în Necule? — Cine? Cine? întrebară cu toții dodată, repezindu-se în picioare. — Fostul judecător, fostul infam, fostul bandit, avocatul Panaitescu! — El va da foc comunei? mormăi președintele intelimarii. — El? el?… el? răcni Pricor telegrafistul, răsturnînd o sticlă cu vin, pe care o ridică atît de repede, încît un pic de vin nu se vărsă. El a aruncat pe proprietari, pe avocați și pe moșneni, cu nevestele lor, în brațele hidrei?… El? Ei bine, domnilor, hotărîți ce e de făcut cu el și voi face! — Ioane, mai adu patru sticle cu vin, mari, negru, zise suprefectul, ridicînd patru degete în sus. — Acest om trebuie desființat de pe fața pămîntului! strigă cocoana Ghiolița, retezînd aerul cu mîna, ca și cum ar fi învîrtit o sabie. — Desființat sau convertit! zise telegrafistul Pricor, aducînd mîna, ca și cum ar fi tras pe cineva de păr. Dar convertit… bine-bine, uite-așa… siguramente… bine de tot, nu glumă! — Convertit, mizerabilul! zise doctorul de plasă, care pînă acum băuse necontenit. Trebuie bine convertit, căci a devenit centrul microbilor opozanți. — Convertit, mișelul mișeilor, zise suprefectul, bînd al șaptelea pahar cu vin. — Să-l convertim, chiar mîne seară, strigă telegrafistul. E invitat la onomastica lui Ilie grecul; sîntem cu toții invitați; să mergem cu toții și să-l prindem, siguramente, la un adică politic, și pac, trosc, pleosc, pac, pînă l-om converti la pămînt! Așa le vorbi Pricor telegrafistul, a căruia mînie nu era întrecută decît de furia cocoanei Ghiolița. Și se scărpină în palma dreaptă, strigînd: — Ah! ah! aaaah! de ce nu este aci fostul infam, fostul bandit, să-l convertesc dintr-o singură palmă! — Prea bine, să-l convertim, zise fostul arendaș al tîrgului din Necule, să-l convertim, dar dacă e vorba să vorbim de politica a mare, eu cum rămîi? Cum rămîi eu, cu tîrgul arendat, în socoteala mea, d-luipreședinte al interimarii? Cît pierz eu? Și de ce să pierz cînd sînt cu ai noștri și mă dau de mîni și de picioare d-lui Niță și d-lui guvern? Vreau să știu, unde e hidra despotici și unde nu este ? Cariera mea de june tînăr este zdrobită de fostul primar, de preaiubitul și preavenerabilul d-l președinte, aci de față, dupe cum la Slatina se găsește sluj înaintea leaderului opus, fostul director general al tutunurilor. Eu în politică știu așa: una și cu una fac două! Bob numărat! D-l Niță e zapciu? Este! Doctorul e doctorul plășii? Este! Pricor are poșta? Are! Ciupei este la favoruri? Este! D-l Andrin este avocat și fiu-său ajutor de jude? Este! Și eu?… păgubaș de tîrg! Cum s-o învîrtesc? Ba nu zău, cum s-o mai învîrtesc?! Și isprăvind acest discurs, fostul arendaș al tîrgului, abia stăpînindu-și mînia, puse mîna pe pălărie. Bătrînul Andrin se făcuse mic și-și ștergea sudoarea de pe fruntea sa galbenă și zbîrcită. Președintele intelimarii, arendașul tîrgului, îngîna: „Da-nda, nda-nda”, uitîndu-se la unghii. Cocoana Ghioala deschise gura de mai multe ori ca să vorbească și o închise, scrîșnind din dinți, neștiind cum să înceapă. Doctorul mormoi, înghițind un pahar de vin: „… microbii opoziției plutesc în aer și chiar aci, în casa d-lui suprefect, cu miriadele de milioane”. Avocatul Ciupei se întinse de favorite și, rămîind cu un fir negru și lung printre degete, îl suflă, uitîndu-se dupe el cum se clătena în aer. Suprefectul tuși de cîteva ori, apoi luă cuvîntul: — Ei, tinerețe, tinerețe! Să vede că ești tînăr! Zis-am noi că nu vei avea tîrgul? îl vei avea! îl vei avea, și d-l președinte al interimarii va fi ales primar. Dă dumnealui (și arătă pe președinte), dăm și noi (și se arătă pe el). — Așa da, zise entuziasmat fostul arendaș al tîrgului. — Așa da, nda-nda, îngînă intelimarul, dă dumnealui (și întinse degetul arătător asupra suprefectului), dăm și noi (și își întoarse degetul drept în mijlocul pieptului). Da-nda… dăm și noi!… Pacea se făcu. Entuziasmul se ridică din nou. — Și de aceea, primejdia fiind mare, începu iar subprefectul, amețit de vin și de succesul diplomațiii sale, primejdia fiind mare … care cu toții o știm… să ne unim, și mîne, chiar mîne seară, să-l convertim pe fostul infam! — Merită convertire, zise avocatul Ciupei privind în ochii cocoanei Ghiolița, căci învîrtește mai mult decît mistere politice. Dacă ați ști, cocoană Ghioliță și d-le Niță! Dacă ați ști… l-ați nimici cu desăvîrșire de pe fața pămîntului! — Ce? strigă Ghiolița roșindu-se ca para focului, căci știa dumneaei ceva. Ce, d-le Ciupei? Spune, d-le Ciupei, spune îndată, că mă perdeți, pe loc, în ochii d-voastră, a tuturor! — Spune, Ciupei, îți ordon să spui, se resti d-l Niță suprefectul, vărsînd d-a lungul mesei un pahar cu vin. Îți ordon, Ciupei, și eu, cînd e primejdie și ordon, trebuie să te supui… chiar dacă ți-aș ordona să nu, tot să da! Așa sunt eu… cînd ordon, ordon! Suprefectul tăcu. Trînti pumnii pe masă, vărsînd un alt pahar cu vin. Toți încremeniră cu ochii la Ciupei. — A scornit vorba de amor, răspunse Ciupei privind în jos. De, nu știu ce, nu știu ce fel… amor… respingere… gelozie… el… cocoana Ghiolița… — Cum? strigă cocoana Ghiolița. Să se ridice e-el pînă la mi-ine?!… Și, dupe ce-și mușcă degetele, începu să plîngă și se repezi la gîtul suprefectului. — Ascultă, Niță… ascultă, Nițișor… dacă poți… răzbună-mă, Niță!… răzbună-mă, Nițișor! Cocoanei Ghioliții îi veni rău. Suprefectul și avocatul Ciupei o duseră pe mîni; ea zvîcni din mîni și din picioare și strigă: „Răzbunare ! răzbunare!” ca și cum ar fi dat chiote, deși și ea, și ceilalți erau convinși că leșinase. Subprefectul și avocatul Ciupei o lungiră în pat, în camera de culcare. Ghiolița zvîcnea mereu cînd din mîni, cînd din picioare. —• Trebuie să-i scoatem corsetul, zise avocatul Ciupei d-lui suprefect. — Eu nu mă pricep, răspunse încurcat suprefectul, tușind de cîteva ori… dar primejdia fiind mare… care cu toții o știm… dacă te pricepi tu, dragă Ciupei… mă îndatorezi… primejdia fiind mare… Avocatul Ciupei se plecă la pieptul cocoanei Ghiolița, un piept tînăr și tare. Suprefectul, convins că el, un om binecrescut, nu trebuie să lase adunarea, și mai știind că Ghiolița leșină cam des, lăsă pe Ciupei s-o îngrijească și trecu în salon. Cum îl văzură, cu toții jurară că vor răzbuna pe cocoana Ghiolița. Avocatul Ciupei veni și el vesel și le spuse: — Fiți pe pace, e mai bine; a deschis ochii; ne-a poruncit s-o răzbunăm! — S-o răzbunăm, da-nda, s-o răzbunăm! zice intelimarul, aducîndu-și aminte că odinioară a văzut pe cocoana Ghiolița plimbîndu-se pe lună cu „fostul infam” și cîntînd Doi ochi am iubit într-a ‚mea viață. — S-o răzbunăm! mormăi avocatul Andrin, aducîndu-și aminte că, trecînd prin zăvoiul de pe malul Oltului, auzise un „ah” și un sărutat și, pîndind în capul zăvoiului, văzuse, cu ochii lui, mai întîi pe „fostul infam” și apoi pe cocoana Ghiolița. — S-o răzbunăm! zise doctorul, aducîndu-și aminte că acum cîteva luni d-l Niță nu era acasă; că el era la cocoana Ghiolița; că lua cafeaua sub marchiză; că se trata contra microbilor cu rom, dupe sistemul său; că a rămas stăpîn pe sticla cu rom; și că „fostul infam” s-a plimbat cu cocoana Ghiolița; și că tratîndu-se prea mult contra microbilor, a adormit, cu capul pe masă; și că, dășteptîndu-se, n-a mai văzut nici pe „fostul infam”, nici pe cocoana Ghiolița. — S-o răzbunăm… Îngînară vro doi, amețiți, cu ochii roșii și cu mustățile ude de vin. — Vă mulțumesc. Văz cît iubiți pe nevasta mea, pe acest înger, care cu toții o știți’. Și acum, jurînd, și primejdia fiind mare, să închinăm! Erau la al optulea rînd de patru sticle cu vin negru. Ș-apoi alt rînd, și altul… Închinară pentru guvern, pentru prefect, pentru suprefect și pentru cocoana Ghiolița. — Aici sunt de ftălere, zise intelimarul, da-nda, ca pentru una ca iubita noastă, cocoana Ghiol-Ghiol-Ghiolița, să închinăm de trei oii. După ce închinară de trei ori, suprefectul ordonă avocatului Ciupei, abia mișcînd limba în gură: — Ordon, Ciupei, ca aaamic și ca frat-te, ordon… vezi și du-te… află… care cu toții o știți… vezi și du-te ca s-o vezi… cum?… primejdia fiind mare… dacă Ghiol-Ghiolița este bine… care cu toții… Îți ordon ca aaa-mic și ca fra-a-te. Și cînd eu, eu, Niță Candel, ordon… s-ascultati… să te duci chiar dacă… chiar dacă ți-aș zice să nu, tot să da… cînd ordon, ordon! Suprefectului i se muiară picioarele și căzu pe scaun. Avocatul Ciupei înghiți un pahar de vin, își netezi favoritele surîzînd și răspunse: — Cînd ordoni d-ta, d-le Niță, chiar să nu, eu tot da! Cînd ordoni, ordoni! — Cînd cineva, cineva ascultă… bîlbîi suprefectul, voind să se scoale dupe scaun și neizbutind… cineva ascultă ca tine, ca tine ajunge… adicătele… ajunge departe… Avocatul Ciupei se duse, închizînd binișor ușa salonului. D-acum încolo nici unul nu se mai ridică de pe scaun. Un vătășel, dupe ce d-l prefect îi zisese „îți ordon”, arătîndu-i sticlele, turnă necontenit vin în pahare. Vorbeau toți odată. Doctorul susținea teoria microbilor, lăudînd vinul ca cel mai bun „anti-anti-antidot contra microbilor cari plutesc în aer, iii… uite-așa, cu miliardele de milioane, chiar în casa d-lui suprefect”. Bătrînul Andrin zicea mereu: „Trăiască guvernul! acest guvern care nu se cheamă nici așa, nici așa, ci altfel cum am auzit eu… nu că e de rușine… da’ uite, îmi umblă prin gură și nu pot să spui”. Intelimarul: „Eu primar, domle Niță, da-nda, și pane! toți libertonii la dubă, da-nda”. Telegrafistul Pricor și suprefectul se resteau unul la altul, deși erau de aceeași părere și chiar cu aceleași cuvinte: „fostul infam, convertit, convertit fostul bandit, trosc, pleosc, trosc, trosc, convertit la pămînt”. Masa cenușie, brodată de cocoana Ghiolița cu galben, roșu și albastru, leoarcă de vin. Dupe o jumătate de ceas apăru și avocatul Ciupei, cu ochii umezi, cu obrajii rumeni, și, așezîndu-se lîngă d-l Niță, îi zise: — Să n-ai nici o grije. Doarme… doarme ca un copilaș! — Bravo, Ciupei, răspunse suprefectul, legănîndu-și capul, la dreapta, la stînga, înainte și îndărăt. Vin’ să te sărut, Ciupei, văz… văz că… văz că-mi… văz că-mi ești… acum văz că-mi ești amic!… Suprefectul, dupe ce se izbi în nas, voind să-și șteargă lăcrîmile de bucurie, sărută pe Ciupei. Intelimarul adormise cu capul pe masă și sforăia; bătrînul Andrin se izbea cu capul în piept; fostul arendaș al tîrgului, răsturnat pe o canapea, scuipa scrumul țigaretei, căci o băgase cu focul în gură. Doctorul, cu capul pe masă, cu ochii închiși, mormăia: „microbi, microbism, materialism și chiar Dumnezeu este un imens microb, compus iiiii… din miliarde de milioane de microbi, de aceea este infinit, etern și pretutindeni”. Numai Pricor și Ciupei se țineau bine. Suprefectul bea încă și da să vorbească. — Să-l convertim chiar mîne seară, la masa grecului, zise Pricor. — Da, răspunse Ciupei, înghițind un pahar ou vin. — Eu, eu, îngînă suprefectul… Învîrtind capul ca și cum ar fi fost un bulgăre de pămînt înfipt într-un vîrf de nuia… eu nu… nu pot… nu pot nimic decît… decît să-i iau caii… caii de re… de rechi… de rechiziție, pentru mane… manevre… — Bravo, d-le Niță, bravo idee! — Eu… eu nu pot… ca suprefect, care… care se… care se respectă… nu pot nimic decît… decît și… și să-l pui de pa… de pază noaptea… În co… În comună… — Bravo, d-le Niță, bravo idee! — Eu… eu… eu nu pot nimic ca supre… suprefect decît să-l… mătur din… din co… — Din comună… răspunseră ceilalți doi. — Da… șopti suprefectul și, nemaiizbutind să slomnească ceva, arăta cu mîna d-a lungul pieptului, închizînd ochii. — îl arde, șopti Pricor. — îl arde, răspunse încet Ciupei. — D-le Niță, să vă punem pe canapea? Suprefectul dădu din cap. Pricor și cu Ciupei îl lungiră pe o canapea. Suprefectul deschise ochii stinși, căscă gura, dar nu putu să mai spuie nimic. — Să-l convertim? Subprefectul dădu din cap. — Pe fostul infam… Suprefectul dădu din cap. — Chiar mîne seară… Suprefectul dădu din cap și închise ochii. Toti adormiră. » Unii pufuie, alții horcăie. E trei noaptea. Afară s-aud strejarii, unul dupe altul: „Cine-i acolooo? Cine-i acolooo?…” A treia zi, de dimineață, s-a răspîndit zvonul în sat că fostul judecător, avocatul Panaitescu, „a mîncat o sfîntă de bătaie, sor’ cu moartea, din care nu se știe d-a scăpa”.. Fastul judecător este „fostul infam”. L-au convertit! , P.S. — Abia s-au sfîrșit alegerile. Neculeștenii simțeau încă gustul banchetului d-lui Niță Candel, suprefectul plășii Dumbrăvile, și o veste tristă înfioră pe întregul partid din localitate: se schimba guvernul! Suprefectul — trist; doctorul se tratează și mai strașnic contra microbilor; avocatul Ciupei a mai rărit-o de pe la cocoana Ghiolița; președintele intelimarei oftează îngînînd: „da-nda-nda-da”… bătrînul Andrin se întreabă dacă vrun guvern s-a plîns de prințipurile lui politice; Pricor telegrafistul bate mereu, din ordinul d-lui Niță Candel, și întreabă pe prefectul Coliban despre noile mistere politice. Vestea că guvernul — care nu era nici așa, nici așa (nu că era de rușine) — cade a spulberat întreaga clădire politică a neculeștenilor. Nu se mai întrunesc. Abia se văd cîte doi, cel mult cîte trei. Și se uită lung unul la altul, și dau din cap, și-și zic: — Așa e? — Da, nda-da… — Nu ti-am spus? — Ce? — Știi d-ta… — Ei, da… așa e! Și pînă nu s-a combinat noul guvern, neculeștenii n-au vorbit decît din ochi și cu monosilabe. Bucuria partidului a ajuns la culme cînd a aflat că bătrînul a luat în mînă frînele guvernului. În mijlocul întregului partid, opt și cu suprefectul nouă, Andrin a strigat: — Tot el, sireacul! Ce libertate, ce constituție! Nu”Vrea să știe el de fleacuri! Cînd însă sireacul a fost înlocuit de concentrați, un nou fior a străbătut Dumbrăvile. Și Niță Candel, scos de noul guvern, a zis trist, dar cu drept cuvînt: — înțeleg să cază guvernele, dar ce au cu suprefecții? Și președintele intelimarei, gonit de la primărie de noul suprefect, tot ceva cam așa nu înțelegea… da-nda…


content:
Era odată un biet creștin sărac și c-o droaie de copii mărunți. Toată avuția lui era gura femeii și a copiilor, care țipau de fitece. Guri flămînde, și pace bună ! Bietul creștin, ce făcu, ce drese, s-alese de sfântul crăciun c-un porc gras. Crăciun fără porc, Paște fără ouă roșii și nuntă fără lăutari nu intră în capul românului. La Ignat vru să taie porcul. Dar cu cine ? Muierea lui era cu mîinile legate. Un’ s-o lase copiii ? Copiii, ca copii mărunți, se adunaseră împrejurul ei, și cel mai mic sugea mereu ce mai avea de stors din țîțele ei slabe. Se suci românul, se învîrti, dar n-avu cu cine tâia porcul. Nevoia îl făcu să se gândească la vecin, un vecin ciudat de tot. Bătrân, singur cuc, uscat, ducând o viață de pravoslavnic, de pusnic, de sfînt în toată legea, bombănînd toată ziulica Viața Sfinților părinți . Și de, bietul creștin adeseori se gîndise: „Într-una, într-una, cruci peste cruci ; cine face într-una cruci ca crucea se usucă”. Dar, neavînd încotro, chemă pe bătrînul pravoslavnic ca să taie porcul. Tăiară porcul. Aprinseră un foc de paie cu cîteva găteje ; îl pîrliră, îl frecară cu cărămida ; îl spintecară ; slăninele le făcură în patru și le atîrnară în podul casei. La urmă, românul, mulțumit, vroi să dea cîteva bucăți de carne pravoslavnicului. Bătrînul își făcu cruce, se cutremură și cu nici un preț nu voi să primească, zicînd c-un glas de mucenic : -Lasă, lasă, omul lui Dumnezeu, că pentru Dumnezeu am muncit. Ei, dar cine-mi fusese omul cu crucile ! De lăcomia dracului, cînd ești lacom, nici crucile, nici viețile sfinților nu te scapă. Uite așa, îi rămăsesee pe suflet slăninele, groase ca un lat de palmă. Le simțea pe limbă și în cerul gurii. Pravoslavnicul așteptă pînă după miezul nopții fără să închiză ochii, trudindu-se cu gîndul cum să șteargă slăninele spînzurate în podul casei. Se gîndi el ce se gîndi, și înainte cu „Doamne-ajută” și cu Sfînta Scriptură. Cînd ajunse la ușa vecinului, vecinul sărac, rupt de oboseală și ghemuit de frig, dormea dus, cu nevasta și cu copiii, claie peste grămadă. Cucernicul bătrîn vru să încerce cît de adînc le e somnul și, bătînd tare în ușe, zise : – Dăschideți voi ușile, și vi se vor dăschide vouă porțile raiului ! Aș ! bieții oameni dormeau duși. Nu se auzi nici pis. Unul barim să se fi întors dup-o parte p-alta. Ei, e greu să ai năravul d-a te învîrti cînt îți rămîne spatele gol. Și ei abia se potriviseră, spate în spate, cu nasul în velințele zdrențuite. Văzînd cucernicul bătrîn că dorm cu toții ca niște bolovani de piatră, începu ; și hîț în dreapta, hîț în stînga, pînă dăscuie ușa omului. Înlăuntru - iar ca să vază cum dorm - o luă popește, făcînd cruci late : – Acesta este întunericul cel vecinic și scîșnirea dințiiiilor ! Și nimic, nici o scîșnire de dinți. Cucernicul iar îi trase o cruce și puse mîna pe bărbat, și-l hîțîi, cîntînd prelung și tare : – Balaurul acesta pe care l-ai zidit a-l batjocorî pre dîînsuuul ! Aș ! pace ! Parcă era mort balaurul acesta. Dibuind pînă la capătul celîlalt al patului, dete peste muiere și zise : – Marea aceasta, este mare și laaaatăăă ! Învîrti mîinele pe dasupra copiilor ! – Acolo, juvini mari și mici, maari și miiiici... corăbiiile umblăăă ! Și încredințîndu-se că dorm toți ca niște bușteni, se duse în tindă, orbăcăi pînă înnemeri scara și, așezînd-o la gura podului, zise prelung și pe nas : – Aceasta este scara pe care, pe care, văzutu-o-a Iacov în vis, și îngerii Domnului se suiau și se coboraaau... Se sui în pod și puse mîna pe slănini. – Suitu-te-ai la înălțime și robitu-ai robiiiimeee ! Dar hop, ce cu gîndul n-ar fi gîndit, cînd voi să se coboare pe scară, tremurîndu-i mîinele, de frică și de frig, îi scapă o slănină. Slănina răbufni în niște străchini și le sparse cu mare zgomot, să se fi dășteptat și pietrele. Și pravoslavnicul făcu o cruce și zise: – Întristat este sufletul meu pîna la moarte ! Doamne, păzește-mă de ceasul acesta și mă izbăvește de cel răăău ! Omul din casă se dășteptă, aprinse o lumînare și, văzînd scara la gura podului și o slănină trîntită jos, ridică toată casa în sus, înhăță un retevei și se repezi pe scară. Pravoslavnicul, speriat, rupse învelitoarea ca să scape și zise cu glasul tremurînd : – Ruptu-ai sacul tău, Doamne ; și m-ai, m-ai încins cu veseliiie ! Hoțul de păgubaș în pod, parvoslavnicul pe casă. Cînd să sară : – Și șchiopii vor sări ca cooorbiii ! Și bîldîbîc jos. Păgubașul după hoț. Fugi pravoslavnicul cu slăninele, fugi păgubașul. Și zvîrrr ! românul cu reteveiul după cucernic și-l pocni în cap. De unde, hoțul să cază ? ! Și de durere, gonea de-i sfîrîiau picioarele ! Și trecîndu-și mîna prin păr și dînd de sînge : – Unsu-ai, Doamne, cu unt, cu untdelemn caapul meeeu ! Și bietul păgubaș, auzindu-l și văzînd că nu-l mai ajunge, se opri locului, încrucișă mînele pe piept, dădu din cap și zise și el cu glas lung, făcînd după glasul pravoslavnicului : – Adevăr zic vooooă, că hoțul fuge mai uite decît păgubaaașuuuul...


content:
Acolo unde soarele este mai strălucit ca pretutindeni și cerul, noaptea, ca apele adînci și limpezi, dăparte-dăparte, într-un loc cu ape vii și cu maluri acoperite de trandafiri și chiparoși, trăia un orb, bătrîn și fericit. Și-l cunoștea și-l iubea o lume toată de lopătari și negustori. Lui toți îi ziceau „Giaba-efendi”, fiindcă trăia din pomana tuturora. Tot ce avea, avea de giaba, el și femeia lui și patru copii ai lui, două fete frumoase și doi băieți voinici. Odinioară Giaba-efendi fusese om ca toți oamenii, ba ceva mai mîndru, mai chipeș și mai viteaz ca ceilalți, dar tocmai cînd îi fusese lumea mai dragă, rămăsese orb, la un război contra ghiaurilor. Și cînd își aducea aminte d-atunci, Giaba-efendi zicea cutremurîndu-se: — Allah a vrut să văz ce am văzut și să nu mai văz! Giaba-efendi trăia povestind celor cu ochi ce văzuse el de zece ori în viața lui, cînd Gazi-pașa, cu iataganul de argint, le striga: „Cine crede în Allah să nu mai lase unul cu viată, or să nu mai rămîie unul în viață!” Și povestind el, care nu mai vedea, ceea ce «nu văzuseră cei ce vedeau, strînse o comoară cu bani, o turna într-un ulcior și ulciorul îl îngropă la rădăcina unui castan din grădina lui. Giaba-efendi sta la mijloc, într-o cafenea, și turcii chiaburi se așezau pe jos, împrejurul lui. Cînd începea Giaba-efendi să povestească, se cutremura cafeneaua. Turcii înmărmureau, unii cu gura pe mațul nerghelelelor, alții cu gura căscată, iar alții cu mîna pe la jumătatea bărbilor, uitînd să le mai netezească. — Ați văzut voi cum cad berbecii la tăiere și zvîcnesc din picioarele de dindărăt? La zalhana nu e nimic. În război oamenii cad și zvîcnesc mai cumplit ca berbecii, și caii arabilor, gonind, își încalță copitele cu capetele tăiate cari bolborosesc încă… Și după ce povestea bătăliile de la Dunăre, de la Misolonghi și din hotarul Caucaziei, făcînd cu gura ca tunurile și cu mînile ca săbiile, bătînd toba în aer, gemînd ca cei cari mor și arătînd cum cad cei cari mai fac cîțiva pași dupe ce le-au zburat capul de pe umeri, Giaba-efendi sfîrșea poveștile, dînd din cap… — Efendi, efendi, Allah să-mi zică: „Vrei tu să mai vezi ce-ai văzut odinioară?” Mă jur pe Cartea sfîntă că n-aș schimba întunericul pe lumina soarelui care luminează bălțile de sînge din bătălii. Allah dacă aș fi, mi-aș lega ochii cu un cerc de aur… Aș ști tot, dar n-aș vedea nimic… Unii îl întrebau, zîmbind: — Cum, n-ai vrea tu să vezi clădăria de trandafiri, nici cornul de argint al lunei cletănat în cutile mărilor, nici seraiul tău cu cadîne ale cărora trupuri să zăresc mlădiindu-se prin borangicul gălbui, nici pe copiii-ți dîndu-se huța în șalvarii-tăi? Giaba-efendi, minciuna nu duce pe calea profetului. Giaba-efendi le răspundea: — Decît trandafiri, mai bine apă de trandafiri, i decît apă de trandafiri, mai bine mirosul apei de trandafiri. Și trandafirii sînt mai mult miros decît coloare. Ș-apoi lumea toată nu este cum o vezi, ci cum o știi că este. Cine s-arată cum e? Soarele și luna or fi cum le vedem? Dacă iei apă de mare în pumn vezi că nu este cum o vedeai. Ceea ce vezi este poșghița lumii. Dincolo de ce vezi este viața neînțeleasă a lumii, și dincolo de albastrul cerului este vecinica mișcare și fericire a sufletelor. Doar femeia… Și cînd ajungea aci, ceilalți, știind slăbiciunea filosof iii lui Giaba-efendi, îi suflau vorba din gură. — Vezi așa, Giaba-efendi! Știam noi că tu nu ești orb pentru femei. — Doar femeia, urma Giaba-efendi, rîzînd și el, este numai ceea ce se vede și numai cînd se vede. Prostul vede ceea ce trebuie să priceapă, și îmbracă femeia, și se trudește o viață întreagă ca să înțeleagă ceea ce ar trebui să vază. Ei, efendi, bre efendi, la parfum nu-ți trebuie ochi și urechi, la femeie nu-ți trebuie minte, ci numai ochi, ochi cari să soarbă, să soarbă ceea ce niciodată nu te satură… — Așa da, așa orb, Giaba-efendi! — Dar și să vezi femeia este o nefericire. — De ce, Giaba-efendi? — De ce? Fiindcă omul moare înainte d-a închide ochii! — Cînd moare, Giaba-efendi? — Cînd rămîne fără nopți și cu zilele cele mai lungi. Cînd cadînele seraiului se mlădie înaintea lui ca niște trestii de baltă. Le vede, dar prin ochii lui nu se mai strecoară căldura de odinioară. Ochii lui sînt ca două geamuri de la o casă pustie. Și dacă cei bătrîni îi ziceau, ca și cum n-ar fi crezut în vorba lui: — Prea ești înțelept, Giaba-efendi! După capul tău, lumea ar trebui să fie oarbă ca să fie fericită. Giaba-efendi răspundea, netezindu-și barba: — Lumea trebuie să fie așa cum e, și fiecare după cum l-a lăsat Allah să fie. Odată, la Stambul, era un șchiop, și întotdauna se ruga pînă la miezul nopții să-i crească piciorul. Allah, mîniat, îi trimise veste în vis că i-a crescut piciorul. El se deșteptă vesel. Sări de pe sofa, dar obicinuit să calce mai adînc cu piciorul cel mai scurt, se apăsă repede pe el; piciorul i să suci; căzu și-și rupse nasul. Rămase cîrn. Zece ani se rugă la Allah să-i dreagă nasul și să-i scurteze piciorul. Într-o noapte visă că i-a crescut nasul și i s-a scurtat piciorul. Cînd se deșteptă își pipăi nasul. Nasul, întreg. Se repezi să se uite în oglindă, dar călcă rău și căzu și-și rupse mîna dreaptă din umăr. Cu mîna nu mai putea nici prinde, nici ridica. D-aci înainte se tot ruga la Dumnezeu să-i dea mîna și să-i ia nasul. Mulți ani, de cum se înnopta, stătea cu fruntea la pămînt și se ruga pentru mîna lui ciolacă. Într-o noapte, profetul îi veni în vis, îi drese mîna și îi poci nasul.. A doua zi, simțind că mișcă mîna, de bucurie, călcă legea și bunul obicei și bău cam mult. Se duse pe țărmul mării, se lungi jos și se apucă cu mîna dreaptă de funia unei șalupe. Zvîcni de funie, zvîcni și adormi cu mîna pe funie. Cînd se deșteptă, șalupa pornise, și el era în mijlocul valurilor. „Allah! mai bine fără mînă și cu nas!” Și nasul îi crescu la loc, și mîna îi îngheță din umăr. Nemaiputînd să strîngă funia, se scufundă. Marea îl acoperi. Și peri șchiop, ciolac, și cu un nas minunat de frumos. Așa povestea orbul, mulțumind pe toți. Și toți strigau: „O cafea giaba pentru Giaba-efendi! Bravo, efendi, o liră giaba copiilor și femeiei tale! Un turban de mătase giaba celui mai mare flăcău al tău.” — Și de la mine o cafea gingirlie giaba lui efendi. Și degiaba mînca și bea, și strîngea parale giaba și comoara lui creștea. După ce a îngropat la rădăcina castanului și alt ulcior cu lire, și altul, și altul, se îmbogățise așa de mult, că era cel mai bogat turc din orașul lui. Și Giaba-efendi cînd avea chief pipăia creș- tetile flăcăilor și fetelor lui și le zicea: — Ibraim tată, ție am să-ți cumpăr o corabie cu cel mai nalt catarg. Ție, Munaah, o herghelie de cai. Și pe voi, fetele mele, am să vă mărit cu pașale, bogați și frumoși, dar să dați cafea și mîncare giaba, vestminte și bani giaba la toți ce veți vedea că caută drumul cu cîrjea și că lumea le plutește într-o noapte adîncă și vecinică. Și era fericit Giaba-efendi să-și treacă mîna prin pletele fetelor și să răsucească mustața subțirică a băieților lui și să-i întrebe pe rînd, și ei să răspundă ca de obicei: — Cine e nalt? — Ibraim. — Cine e smead? — Munaah. — Cine e cu ochii ca două văpăi? — Zuleica. — Cine e cu ochii verzi și limpezi ca marea adîncă și liniștită? — Fatima, tată, Fatima, cea mai frumoasă fată a aceluia care n-o vede. — Allah să vă vază în locul meu, copiii mei, și să dați giaba băutură, mîncare, veșminte și bani la toți cîți nu pot să vă vază. De bucurie, bătrînul lua capetele copiilor în amîndouă mînile, își îndrepta ochii lui scurși și închiși în fețele lor și le zicea fiecăruia: — Ibraim seamănă cu tata, Munaah cu mine, Zuleica cu mama și Fatima trebuie să fie cum era mă-sa cînd mi-a întins mîna întăiași dată. Hogea mi-a, spus că e frumoasă, și eu știu că este bună. Nevasta lui plîngea de bucurie și șoptea copiilor că tatăl lor, pipăindu-i mereu, ghicise cu cine seamănă fiecare. Într-o zi se stinse fericirea lui Giaba-efendi. Ca de obicei, bătrînul se duse la rădăcina castanului din fundul grădinii și, pipăind locul în care își îngropase comorile, dădu de niște gropi adînci. Cineva îl urmărise și îi furase ulcioarele cu bani. Bătrînul răcni, ridicînd amîndouă mînele în sus. — Allah! acum aș vrea să-mi aprinzi luminile ochilor! Allah, mă jur că l-aș cunoaște dacă l-aș vedea! Copiii, speriați, alergară, iar bătrînul le zise, fără ca ei să priceapă ceva: — Cei ce văd să nu se ție după cei ce nu văd! Ieri l-am simțit pe cel ce mă vedea. M-am oprit în loc și am zis: „Cei ce văd să fie toiag celor ce nu văd. Cei ce văd pot să aibă comorile celor ce nu văd, dar niciodată cei ce nu văd nu pot avea comorile celor ce văd!” Și s-a oprit. Și n-am mai auzit nimic. Dar cineva călca mereu pe inima mea. Pașii lui nu se auzeau, mă dureau, îi simțeam pe spinare, pe ceafă, și mai adînc, mai adînc, scufundîndu-se în inima mea! Apoi bătrînul începu să țipe, tăind aerul cu cîrjea lustruită. Ibraim, ți s-a înecat corabia! Munaah, ți-a fugit erghelia! Zuleica, Fatima, pașalele voastre sunt slugi la slugile pașalelor voastre! Ibraim, du-mă la cafenea și nu ocoli noroiul și gropile! Cînd Giaba-efendi intră în cafenea începu să rîză cu hohote. Toți cari-l iubeau îi ziseră: — Bravo, efendi! De mult nu ne-ai spus ceva hazlîu. Dac-om leșina de rîs, să știi că ai venit sărac și vei pleca bogat. — Da, le răspunse bătrînul orb, da, și povestea mea începe astfel: adevărații oameni sînt orbii! — Dar cei care văd? întrebă unul mai bătrîn, care sorbea din cafea. — Cei care văd? răspunse Giaba-efendi prefăcîndu-se că rîde, sunt ca Allah: ei dau, ei iau, și prefac pe bogatul de seară în săracul de dimineață. Uneori, ca și Allah, dau în părinte și izbesc în copii! Ai mei însă habar nu au, nu numai un pom din grădina mea are la rădăcină ulcior din cari se adapă. Orbul începu să rîză. Un turc, care se pripășise de cîtăva vreme în oraș, se roși și șopti: — A înnebunit bietul bătrîn! Apoi se întoarse către cei cari ferbeau cafelele în ibrice galbene cu cozi lungi și le zise: O cafea giaba lui Giaba-efendi! Giaba-efendi nu mai auzise acest glas. Tresări. Și cum începu să soarbă, să înecă, tuși, vărsă jumătate cafeaua pe el, apoi puse ceașca pe masă și zise încet băiatului care îi adusese cafeaua: — Du-mă la cine m-a cinstit… Aș vrea să-i mulțumesc… Băiatul îl duse. Îndată ce Giaba-efendi apucă de mînă pe necunoscut, se agăță de el și începu să strige: — Efendi, efendi, oameni buni, Allah să vă apere lumina ochilor ca să vedeți cine vine în spatele vostru! El mi-a furat comoara! Cafeaua d-adineauri n-a fost giaba… toată viața mea am băut giaba și nu m-am înecat… azi am băut din banii mei și m-am înecat… Mulți rîseră, dar, neavînd încotro cu bătrînul, care striga necontenit „cafeaua n-a fost giaba”, îi duseră pe amîndoi la cadiul. Cadiul se minună ascultînd plîngerea bătrînului și îi zise: — Tu ești orb, cum poți să cunoști pe acela care ți-a furat banii? — D-ar fi fost giaba cafea îi răspunse bătrînul, nu m-aș fi înecat cu ea, cadiule. A fost din paralele mele și, nefiind obicinuit să beau din paralele mele, m-am înecat. Ș-apoi cine cinstește așa de grabnic nu este un om cinstit! Cadiul crezu în semnul orbului și, cercetînd d-aproape pe învinuit, găsi la el acasă toți banii lui Giaba-efendi. Și Giaba-efendi a trăit mulți ani fericiți, înveselind și sfătuind pe toți, dar n-a mai primit de pomană nimic de la nimeni, și de cîte ori se îneca, toți turcii rîdeau. — Nu e giaba cafea, Giaba-efendi, trebuie să fie din paralele dumitale. Și nu-i păsa că e orb. Omul să fie așa cum l-a lăsat Allah să fie. Ș-apoi corabia lui Ibraim avea cel mai nalt catarg. Munaah, cea mai vestită herghelie. Iar Zuleica, cu ochii ca două văpăi, și Fatima, cu ochii verzi ca marea adîncă, se măritaseră cu două pașale vestite în toată împărăția… IRINEL Așa am fost eu; să scriu tot ce-mi trece prin minte și să nu spui nimic oamenilor. Oamenii sînt teribili. Privire grea și vorbă cu atîtea înțelesuri… Nu pumnul, ci ochii omului mă sperie; prin ei, ca prin niște lunete, văd ce se petrece în adîncimea unei tăceri viclene. Da, sînt nesuferite aceste supape de lumină. Mi-e cu neputință să privesc în ele fără să mă cutremur. Așa m-am născut. Sînt mulți ca mine. Un singur lucru mă deosebește de ei: eu am priceput devreme de ce sufer printre oameni, fără a-i urî, iar ei îi urăsc fără să știe de ce. Dupe cum vedeți, nu sînt curagios — ferească Dumnezeu! — dar nici poltron. În fața unui revolver nu tremur. Dacă m-ați vedea cum mă repez printre muncitori — închizînd ochii, bineînțeles — desigur că m-ați crede un erou și n-ați înțelege de loc cum un asemenea cavaler să fie așa de timid în fața domnilor liniștiți și galanți. Dar cînd vorbesc cu o femeie frumoasă? Ah, femeile, femeile! Nu, nu, ele nu vorbesc ca noi, nu privesc ca noi, nu se mișcă ca noi. Cuvîntul lor e cald și amețitor. Unei femei îi e de ajuns tinerețea și deșteptăciunea. Și, dacă e să vă spui drept, eu prefer deșteptăciunea frumuseții. Frumusețea este femeia dinafară, inteligența e femeia dinlăuntru. O frumusețe prostănacă este un farmec mort. O urîtă, știind să te taie cu o privire, se aseamănă cu o carte ale căreia scoarțe proaste ascund un coprins fermecător. Femei urîte nu există, ci numai femei, femei bă- trîne și femei proaste. Ba chiar cele bătrîne întineresc cu spiritul lor diabolic. Să nu credeți că voi povesti ceva imoral. Timidul revoltat, de odinioară, acum e tot timid, dar liniștit, cu o vastă iubire de omenire și mai ales de femei. Pesimistul de odinioară e astăzi un om blînd, insipid de dulceag; și acela — vă cer iertare — care se trîntea desperat în pat și nu credea decît în pasiune și frumos astăzi este un pu-ri-tan, bineînțeles un puritan care… trebuie să vă spui… a început să aibă mai multă îndrăzneală cînd privește în ochii unei femei. Să reviu. Ceea ce mi s-a întîmplat mie, considerînd evenimentul pe dinafară, s-a întîmplat multora; ceea ce însă se petrecu în sufletul meu, fără a fi un fenomen extraordinar, vă va interesa întrucîtva, dacă nu credeți că nebunii și oamenii sănătoși se pot reduce la două formule, una coprinzînd pe cei cari iau visul drept realitate și alta coprinzînd pe cei cari neagă realităței orice părticică de vis. Oamenii se deosibesc așa de mult unii de alții, că cea mai mare greșală a filosofilor stă în reducerea omenirei la un tip sau chiar la mai multe tipuri. Cîți oameni, atîtea tipuri, atîtea lumi, atîtea probleme. Și dacă e ceva care aseamănă pe oameni între ei, e tocmai ceea ce-i aseamănă cu tot restul animalelor: a mînca, a dormi, a umbla, a se înmulți… Afară de această asemănare, alta nu mai există. Iacă de ce-mi vine să rîz de mulțumirea părinților cînd văd că ochii copiilor seamănă cu ochii lor, fără a se întreba dacă prin acele sticle albastre și drăgălașe vor pătrunde aceleași impresii și se vor răsfrînge aceleași imagini… Mă iertați, clina copilărească a filosof iei a fost pururea patima capetelor slabe și mai ales a oamenilor fără acțiune. Sînt timid. V-am spus-o și vă rog să nu vă îndoiți. Cîte mi s-a întîmplat din pricina aceasta nu vă pot spune. Ar fi prea lung și ați rîde prea mult de mine, fără ca să iau și eu parte, privind, bineînțeles, cu ochii în jos. Să încep. Cînd îmi muriră părinții, amîndoi în același an, eram mic, mi se pare de șeapte ani. Am voit să-i plîng pe amîndoi — pe amîndoi îi iubeam. M-am apropiat de cosciugul lor. Nu eram singur. Trebuie să știți că tata a lăsat o avere frumușică. Erau dar la capul lui mulți cari nu-l putuseră suferi. Se vorbea de un testament. Mi-aduc aminte de unul din familie, despre care tata zicea: „Nu ne-a mai călcat pragul, nu mai știu ce este supărarea”. E crud să vă spui: fratele lui, unchiul meu. Un om foarte bun, cu un singur cusur: perduse toată averea în cărți. Am găsit în hîrtiile tatii o sumedenie de polițe d-ale lui, iscălite frumos, cu floare, dar neplătite. M-am apropiat de catafalc, convins că voi plînge cum nimenea nu mai plînsese. Casă părintească fără părinți! Cineva mă luă de mînă și-mi zise, sărutîndu-mă pe amîndoi obrajii: „Iorgule, Iorgule, plîngi, Iorgule, pe acela care nu se va mai întoarce!” El. Unchiul cu polițele. Și cînd să mă podidească lacrimile, l-am privit. Mi-am întors ochii și-am întîlnit atîtea perechi de ochi, că… mi-a fost rușine și n-am mai plîns. O ! e teribil lucru să-ți fie rușine să plîngi cînd suferi! Vedeți ce timid sînt? Ați înțeles? E greu de priceput. D-voastră sînteți altfel. Nici unul nu vă asemănați cu mine. Mai degrabă veți înțelege de ce, știind perfect de bine lecția, n-am răspuns nimic în fața unui profesor vestit, cunoscut în toată țara. O! un profesor mare! La fitece lecție începea: — Un profesor trebuie să fie părintele vostru! — Educație! Educație, pedagogie, sistem nou! Și cînd s-a restit la mine și mi-a strigat: „Educație! Pedagogie! Sistem nou! Ochii-n sus !”… am ridicat capul, dar întîlnind niște ochi pedagogicești, mi s-a-ncleștat fălcile și, din lecția cea mai bine preparată, m-am ales cu un zero la catalog. Mă prind că asemenea timiditate o înțelegeți. Fiecare din d-voastre ați pățit-o în fața pedagogiii și a profesorilor cari v-au fost ca niște adevărați părinți. Să nu credeți însă că în toți frica a fost la fel. Unii s-au gîndit la nuia, alții la notă, alții la urechi, puțini la premiu, și cei mai mulți, la repetenție. Unora le-a zvîcnit inima, multora li s-a împiedicat răsuflarea, la puțini li s-a ridicat sîngele la cap, la cîțiva le-a venit amețeală. Mie nu-mi păsa nici de bătaie, nici de premiu, nici de notă rea; simțeam însă doi ochi cari mă pironeau drept în mijlocul frunții. Fără ei aș fi spus toate regatele, marile ducate și ducatele Germaniei, cu capitalele și cu orașele „cele mai principale”, ca pe apă, pe nerăsuflate. Ce n-aș fi dat să mă lase profesorii în pace, ca să învîrtesc degetele cele mari, unul împrejurul celuilalt, din ce în ce mai repede, din ce în ce mai încet, dupe cum lecția curgea mai repede sau mai pe gîndite. Pedagogia a fost dușmana mea. Mi s-a părut că această știință a fost inventată ca să mă chinuiască și să mă facă de rîs. Tocmai tîrziu am înțeles că pedagogia s-a născocit pentru unii profesori neghiobi — există — și pentru unii școlari model, cari nu există. Eram așa de bun și de timid că, împlinind 2l de ani, n-âm voit să ies de sub tutela unchiu-meu, fratele mamei, om blînd ca și mine, rușinos ca și mama. Îmi vine să rîz… Nu cumva vă spui vro minciună?… De ce v-aș spune?… Nu vă cer nimic, nu-mi cereți nimic, de ce să vă minț? Și adevărul e că nu v-am spus de ce n-am luat socotelile tutelii și de ce-am rămas în aceleași case albe ca laptele — mai ales noaptea pe lună — cu pridvor, cu trepte de stejar, cu stîlpi cu flori la capiteluri și cu brățări pe la mijloc. Îmi plăceau casele?… Da. Iubeam pe unchiul meu, care-mi îndoise averea?.. .Da. Mi-era rușine ca, îndată ce ajunsesem vîrstnic, să-i cer socoteala, ca si cum m-as fi îndoit de cinstea lui?… Da. Ei și?… De aceea rămăsesem eu la epitropie? Dacă v-ați uita cam la o parte, m-aș înroși și v-aș răspunde: da. Iar de m-ați privi, chiar acum cînd, mi-a răsărit multe fire albe, ca un copil vinovat, v-aș spune: — Nu, nu e adevărat că iubeam așa de mult casele în care crescusem și pe unchiul meu care mă crescuse… Mai era cineva p-acolo, afară de un văr, cam de aceeași vîrstă ca mine, afară de unchiu-meu (mătușa mea murise), afară de case și de un cîne lățos… mai era cineva… Ei, acest cineva pe cîți ștrengari nu strînge de pe drumuri, pe cîți timizi nu-i amețește, pe cîți negustori nu-i preface în poeți, pe cîți filosofi nu-i scoate din fire, suflînd în sistemele lor, ca în niște pînze de păiajen! E nespus de fermecător acest cineva, care te face să rămîi sub tutelă, cînd au trecut 24 de ore dupe ce ai împlinit 2l de ani și ai un venit de 15.000 de lei! Mi se pare că ați ghicit secretul. Oh! femeile, femeile! Ce-or fi avînd ele cu timizii și cu filosofii? Nu era tot aceeași Irinel cu care mă jucasem d-a „cirip-cirip” ? Nu era aceeași nebună, cu rochile pînă la genuchi, ai căreia ciorapi albi se înverzeau pînă seara? Nu era același drac zvăpăiat care își arunca cartea în pridvor cînd se întorcea de la școală și mă prindea de gît cu amîndouă mînele ca să o duc în cîrcă? Copilul devenise femeie. În locul ochilor, de o infinită naivitate, se aprinsese două văpăi de demon. Și acum Ir inel mă lua de mînă. Dar era de 15 ani… și de mult mîna ei era alta: mai caldă, mai nu știu cum. Veselia ei nu mai era egală și continuă ca altădată. Nu mai vorbea repede și într-una. Și dacă-i ziceam: — Irinel, ce crezi tu, o să plouă astăzi? Sau: — Irinel, mai sînt două săptămîni pînă la vacanția mare, nu e așa c-o să fii fericită, ca și altădată, cînd om pleca la Slănic? Irinel tăcea și privea drept înainte. Eram sigur că nu se uita la nimic, că nu vedea nimic. Tăcerea ei mă amenința și îi ziceam, cu glasul pe jumătate, ca și cum aș fi fost vinovat: — Irinel, abia veniși de la pension și ți s-a urît? Și, drept răspuns, începea o veselie exagerată. Și rîsete, și vorbă, și istorii începute, dar nesfîrșite… — Tu nu știi, îmi zicea ea, tare și repede, ce scrisoare mi-a arătat o amică a mea… Numai eu am citit-o… și cu altă fată… și cu sora ei… și mi se pare că a ară- tat-o și altora… Am rîs să mă prăpădesc… Și Irinel începea să rîză. Și rîdea, rîdea, pînă ce lăcrîmile îi curgeau pe obrajii ei rumeni. Apoi, dupe ce ofta, începea: — îi scrie… tremurînd… de niște stele… două numai… cari ard și îi vorbesc… Cum o să ardă stelele de care e vorba?… sînt cărbuni?… Cum să vorbească stelele?… Nu pricep… Ș-apoi… gheață… topire… marmură… litere de foc… mînăstire… sinucidere… Ah!… Pauvre Mărie!l Mi-e milă de ea… De cîteva ori ne-am luat de gît și ne-am sărutat, ne-am sărutat și-am început să plîngem… Trebuie să știi, lorgule, că ea-mi citește, în fiece luni, cîte-o scrisoare pe care se văd urmile crețe ale unor lăcrîmi mari, și eu, abia stăpînindu-mă să nu bufnesc de rîs de „stelele gemene cari-l ard și-i vorbesc”, trebuie neapărat să plîng… și să mă crezi că plîng din toată inima… Pauvre cherieI… Irinel, gata să plîngă, după ce rîsese cu atîta poftă, băga de seamă că eu plec ochii în jos, ca și cum aș fi „ fost supărat, și mă întreba răutăcios: — Iorgule, ce crezi, azi plouă sau nu? Asemenea scene se petreceau dimineața. Irinel, pînă seara, îmi zicea poftim, în loc de na, broda sau cînta la piano în loc să ne plimbăm prin grădină. Toată ziua simțeam o ură teribilă, de timid, în contra „celor două stele cari vorbeau”. Trei ani am petrecut această viață de vise îndrăznețe în timpul săptămînii, de frică și de întristare, duminica, de planuri minunate, amînate din zi în zi, ascunse cu ipocrizia extraordinară a timizilor și a inocenților. În fine, dupe o vacanție petrecută la Slănic, m-am hotărît. Cînd plecă la pension, abia îndrăznirăm să ne sărutăm. Ce sărutare rece! Nu ne-am uitat unul la altul. Mi-aduc aminte că eu priveam la o canapea și mi s-a părut că buzele mele au atins o stofă galbenă și aspră în loc de obrajii pietroși și rumeni. M-am hotărît. Și eram sigur că nimic nu putea să sfărîme hotărîrea mea eroică. Ca să prind curaj, în prima noapte m-am gîndit la scena ce, neapărat, duminica viitoare, avea să se petreacă. Toată noaptea n-am dormit. În întuneric vedeam grădina, vedeam pe Irinel, mă auzeam, o auzeam. Cocoșii cîntau. Stam lungit, cu fața în sus, cu ochii închiși. Asudasem de curajul din scena închipuită. — Irinel, vrei să mergem în grădină? — Nu, merci\ — Nu se poate, trebuie să ne plimbăm! Înțelesese că sînt hotărît să-i spui ceva grav. Asemenea curaj impune. Cocoșii cîntau. Miezul nopții. Ploua de vărsa. Fulgerile, ca niște șerpi de lumină, prinși o clipă în perdelile mele. — Irinel, să mergi cu mine! Nu vezi ce zi frumoasă? Am găsit un ciorchine de corniță coaptă. Toată săptămînă l-am păzit… — Nu, mercil — Imposibil… trebuie sa mergi… Am sa-ți spui ceva… — Ce? Și mă pironi cu ochii. Atîta lumină cine să răbde? Mă uitai în jos. Revoltat de frică, simții un curaj de erou. Ridicai capul. — Trebuie să vii! În viața mea nu poruncisem nimărui… ei îi poruncii! Întuneric beznă. Ploua. Mă întorsei la perete, închisei ochii. Se făcea o Duminică minunat de frumoasă. Și cu același curaj îi mai zisei o dată: — Trebuie să vii! Și o luai de mînă și îi spusei ceea ce de doi ani voiam să-i spui: — Irinel, te iubesc!… Tu mă iubești ?… De ce taci ?… De ce pleci ochii în jos?… Spune-mi: vrei să plec din casa unde te-am văzut crescînd?… — Rămîi! Ne-am îmbrățișat. S-a isprăvit. Doamne, ce curaj are omul cînd iubește! Nădușeala se răci pe mine cînd mă gîndii că scena nu se petrecuse încă și că trebuia să se petreacă întocmai. Frica de așa curaj mă îngheță în plapîmă. Se lumina de ziuă. Adormii încet-încetinel, reîncepînd aceeași scenă. — Irinel… vrei să ne plimbăm… — Nu… merci! — Ba da… Trebuie… Mă deșteptai pe la zece ore. Unchiul meu mă întrebă: ‚ — Iorgule, nu ești bine de te-ai sculat așa tîrziu? Eu mă știam vinovat. — Aș, nu… o carte… am adormit tîrziu… Urechile mi-ardeau, ca și cum le-aș fi fost lipit de o sobă ferbinte. Pridvorul mi se învîrtea sub picioare. În minutul acela îmi trecu prin minte un gînd care mă ameți. Irinel ca Irinel, dar cu unchiu-meu ce curaj să am? Cum, el, om bătrîn, cu obiceiuri sfinte, să vază, la vreme de bătrînețe, în neamul lui, căsătorie cu dezlegare domnească? De ce sta în picioare înaintea mea? Și cum mă privea! Mă înțelesese. Mă cîntărea. Desigur că-i treceau prin minte cuvintele pe care eu le auzeam dăslușit, ca și cum cineva mi-ar fi șoptit la ureche: „Nu credeam, nepoate, ca tocmai tu să-mi scoți copila din minte! Ce-ar zice biată mă-ta d-ar trăi și te-ar vedea?” De ce nu pleca bătrînul dinaintea mea? Mă privea pe mine, sau se uita într-altă parte? Nu știu dacă vinovatul este rău, dar judecătorul e crud. Și judecătorul meu creștea ca un zid între mine și Irinel. În urechi îmi răsuna sentința pe care el, eram convins, o dăduse: „Ce tineret stricat! Bătrînii se duc, și cu ei se duc și bunele obiceiuri.” Aproape să caz dupe scaun. Unchiu-meu îmi zise: — Iorgule tată, tu n-ai luat cafeaua… Mi se pare că nu ești bine… ai?… Ce ironie! Cuvintele lui, mai dulci ca altădată? Degeaba. Îl înțelesesem. Să te ferească Dumnezeu de un om bun care te osîndește. Și e destul să te simți vinovat în fața unui om bun și drept. De ce-or fi născocit oamenii pedeapsa? Pedeapsa este alinarea vinovatului. Aș fi dorit ca unchiu-meu să și-o pronunțe. Dar, nu; el mă prinsese, mă judecase și, în loc de pedeapsă, plecă și-mi trimise o cafea cu lapte și două cornuri. În viața mea n-am simțit o tortură mai mare. Desigur că ne văzuse plimbîndu-ne tăcuți, iar nu veseli ca altădată. Înțelesese de ce Irinel sta, unele duminici, închisă în casă. Știa de ce adormisem tocmai despre ziuă. Și, cine știe, poate că mă auzise strigînd prin vis: „Irinel, Irinel, te iubesc! Tu mă iubești pe mine?” Cum, unchiu-meu să vază pe fata lui măritată dupe băiatul sor-sei? Să se facă de rîs la vreme de bătrînețe? Și de ce? Pentru caprițiul unui băiat crescut și îngrijit de el? Dar cum crescuserăm noi, Irinel și cu mine, nu eram veri buni, ci frate și soră. Și d-ar fi rămas vorba numai pe condica civilă… dar cum era să calce el legile bisericești? Toată săptămînă, dimineața, seara și peste zi, la masă și la cursurile universitare, același gînd. — E imposibil!… Mă mir cum nu am înțeles… Imposibil… Sîmbătă, pe la ora 6, văzui vechea noastră trăsură, în ea, unchiul meu, alături, Irinel. Privind de pe treptele pridvorului la părul alb și la buclele blonde, rîsei, abia stăpînindu-mi lacrimile: — Imposibil! Irinel sări ușor din trăsură, se apropie de mine. Era veselă. Ne sărutarăm. Să mă credeți: mi se păruse că sărut în aer. — Dar ce ai, Iorgule? Ești așa de palid! Ai slăbii, or mi se pare mie? Înainte de a-i răspunde ceva, unchiu-meu se grăbi, se grăbi: — Nu știu ce are Iorgu… mi se pare că e bolnav și nu vrea să spuie… O! o! nu știi ce am, unchiule? Nu știi ce am? Ți se pare că sînt bolnav? Nu vreau eu să spui? Și d-ta spui ce ai? Sfînt om… dar d-o ipocrizie… Credea că nu-l înțelesesem. Lui Irinel îi răspunsei încet: — N-am nimic, Irinel… Dar tu ești bine? D-aci înainte, un an de melancolie. De ce v-aș spune că slăbeam, că îngălbeneam, că răceam cam des și, cu o plăcere ascunsă, exageram o mică tuse cînd mă plimbam cu Irinel? Ați văzut atîția oameni slabi și galbeni și ați citit atîtea romanuri cu amanți cari ofticează, cari se împușcă sau se aruncă în mare, că a vă povesti eu cum slăbisem, cum mă apucasem de biliard, cum începusem să beau bere, ajungînd uneori pînă la trei halbe, v-aș face să căscați. Nimic extraordinar în iubirea și melancolia unui timid. Cine se oprește, fie măcar și-o clipă, în fața unui om care suferă și tace? Și eu am tăcut de la S-tă Mărie pînă la Sîn-Petru. — Ce ai? — Nimic… — Ești bolnav? — Nu, unchiule… Nu, dragă Irinel… În sfîrșit, ziua grea și mare sosi. Irinel sfîrșise pensionul. La 20 iunie își adusese tot de la școală. Chiar în ziua aceea întrebă repede pe unchiu-meu la ce băi plecăm și, aflînd, intră la mine în odaie. Eu citeam, trîntit în pat, minunatul discurs al lui Kogălniceanu, tipărit în fruntea Letopiseților. Mă hotărîsem să las dreptul și să învăț literile și istoria. Cum o văzui, sării în sus. Ea se învîrti repede într-un picior. Rochia păru o imensă rochiță-a-rîndunicii. Dupe ce se învîrti, rîzînd și bătînd în palme, se opri înaintea mea, îmi făcu o reverență, întinzîndu-și ușurel rochia de amîndouă laturile, și mă întrebă cochet: — Mon cher cousin, poți să ghicești unde plecăm var-asta? — Nu, Irinel, răspunsei eu, exagerînd tușea care devenise mai mult un tic. — Ce-mi dai să-ți spui? Și dupe ce iar se învîrti lovindu-mă cu rochia peste picioare, și rîse, și bătu din palme, mă întrebă foarte serios: — îmi săruți mîna cu respect, ca la o cocoană bătrînă, dacă ți-oi spune? — Da, Irinel. Și tușea obligată își jucă rolul. — Nu, mai întîi să-mi săruți mîna. Îmi întinse o mînă, pe care o sărutai trist și cu poftă. — Și p-asta. — Și p-aia, Irinel. — La Mehadia! Mi se urîse cu Slănicu. Se învîrti prin casă, de ast’ dată așa de repede, că rochile i se-nălțară pînă la genuchi. Eu mă înroșii, ea se înroși. Apoi, izbucnind într-un rîs argintiu, se repezi la mine și-mi zise: — Să jucăm o polcă… Eu cînt… Eu să fiu cavalerul… Eu să te port… Tocmai atunci auzii pe unchiu-meu. — Irinel!… Irinel!… Unde ești? Ea dispăru într-o clipă. Mă trîntii în pat. Luai Letopisețile. În loc să citesc, începui să mă gîndesc. „Irinel! Irinel!” Cel dintăi, repede, aspru, răutăcios, cel d-al doilea, mai lung, mai dulce, mîngîietor chiar. Desigur, a voit s-o dreagă, să mă înșele. Să crez eu că nu s-a gîndit la nimic. Dar ce-a însemnat acel „unde ești”? Am înțeles cum a zis „unde”. Aci era tot înțelesul întrebării. Nucă avea să-i spuie ceva, dar dorea foarte mult să știe: „unde” e. Adică nu care cumva e la mine în odaie? Atîta pază e umilitoare pentru un orfan de care a îngrijit o viață întreagă și i-a îndoit averea, ca să aibă dreptul să-i zică, c-o singură vorbă, c-o singură privire: „Așa știu eu să răsplătesc pe un ingrat, pe un tînăr care nu seamănă bătrînilor ce se duc și înmormîntează cu ei moravurile sfinte din țara asta!” Acest „unde ești” prea fusese cusut cu ață albă. Ce, nu știa el unde era ea? — Ah! unui orfan nu-i e permis să iubească! Ușa de la odaie se deschise. Irinel apăru în prag. Ce nefericire… să-ți vezi fericirea în prag și să știi că nu-l va trece, că va rămînea acolo, așa de aproape, și totuși infinit depărtat de tine! Irinel se apropie de mine. Știam eu că ea trecuse pragul, dar că fericirea mea rămăsese dincolo. Înțelesesem că bătrînul o trimisese Într-adins, prefăcîndu-se, și mai bine, că nu bănuise nimic. — Știi ce mi-a spus tata? în ziua de Sîn-Petru o să ne vie un mosafir. Un mare negustor. Ce mai era ș-asta? — Și ce ți-a mai spus? — Nimic… a, ba da… să tăiem curcanul cel mai gras… să fie curat și frumos așezat în casă… că mosafirul e deputat, bătrîn… că e… nu știu mai cum și ce fel… Dupe ce Irinel mă certă și rîse de mine că tușesc ca fetele din pension cari fac pe doctor să le dea fer și vin vechi, mai mult pentru vin decît pentru fer, plecă. — Uf! bine că e bătrîn!… Dacă ar fi fost tînăr?… În ziua de Sîn-Petru mă sculai cu o frică care mă făcea să tresar la fitece zgomot. Ce… nu s-a mai văzut bătrîni smintiți însurați cu fete de 18 ani?… M-am plimbat trei ceasuri prin curte. Așteptam pe acest rival cu nerăbdarea cu care așteptam uneori pe Irinel. Mă înșel sau nu? Aceeași senzație, identic aceeași se petrecea în mine, așteptînd obiectul urii ca și cînd așteptam pe acela al iubirii… Voiam să-l văz… mai curînd… Într-o clipă… să-l cunosc… să aflu cine era… Pe la zece ore, o trăsură se opri în dreptul porților. A sosit. Cînd îl văzui începui să rîz. Prea era slab, prea era bătrîn! Elegant, nu e vorbă: cu redengotă neagră și cu legătură roșie. L-am salutat cu respect și, pot zice, cu dragoste. Căit că urîsem pe un astfel de bătrîn cu părul alb ca zăpada, mă dusei liniștit în grădină. Ce nepăsare în toate! Ușa de la grădină se deschise ca și cum vîntul ar fi trîntit-o. Irinel apăru. Privi în toate părțile și, văzîndu-mă, se repezi spre mine. Vîntul îi flutură rochia de batistă albă cu bobițe negre. Era galbenă. Mă luă de mînă. Mîna îi tremura. Vroind să vorbească, îmi zise de mai multe ori: — Stai… stai… stai să răsuflu… Apoi tăcu și mă privi. Ce privire! Ochii ei scînteiau; albastrul lor mi se păru un ocean revoltat, fără fund, fără țărmuri. Privii în jos, prostit de o spaimă neînțeleasă. Îmi văzui ghetile și mă gîndii: „Azi mi le-a făcut ori nu? Firește că da. Nu mi le face în toate zilele?” — Iorgule, știi de ce-a venit bătrînul? — Nu, îi răspunsei eu c-o liniște stupidă. „Mi-a făcut ghetile… ori a fost rouă…” — Iorgule, stii ce mi-a zis tata? — Nu. — Să pui rochia de fulard, — Rochia de fulard?… A care-mi place mie?… — Dar știi de ce să mă gătesc? — Firește că da. Ea tresări. Eu continuai, ștergîndu-mi o gheată cu batista. — Firește că știu… Nu este azi sărbătoare mare? — Ah! îmi răspunse ea trîntindu-mi mîna de care mă ținea, nu știi nimic! Ce om indiferent și nepriceput ești! Indiferent? Înțelesesem tot din privirea și emoțiunea ei și cu o liniște care, desigur, nu era a mea, mă plecai și-mi ștersei și cealaltă gheată. — Bătrînul a venit, a venit, Irinel… Era albă. Buza de jos îi tremura. Lumina ochilor i se întunecase. — Bătrînul a venit… Irinel… Ei,, și?… O să dejuneze cu noi?… Atît mai bine… O să fim mai mulți la masă… Eu vorbeam?… Nu eram decît eu și ea în grădină… — Bătrînul a venit, a venit! îmi răspunse ea, acoperindu-și ochii cu amîndouă mînele. Bătrînul a venit, pentru ca cineva să se ducă din casa asta!… El are… Irinel începu să plîngă. — Ce are?… — Un băiat, inginer… — Inginer? A învățat ingineria?… — Da, a învățat ingineria! răspunse furios Irinel. Da… a învă-țat in-gi-ne-ria, și cineva o să se ducă din casa asta! O văzui cum se opri în pragul portiții, cum s-aplecă ușurel și, luîndu-și poala curată a rochiii, își șterse obrajii de lăcrîmi. Mă uitai lung dupe ea, apoi mă lungii cu fața în sus sub o boltă de pomi roditori. Ce de viață în natură! Merile îndoiau ramurile groase; unele vrăbii ciripeau, scuturînd din aripi; altele cădeau grămadă, încăierate într-o luptă desperată. Pe fața mea soarele ploua rotocoale de lumină. Simții lacrimile alunecîndu-mi în urechi, mă sculai în picioare, mă uitai spre portiță și zisei coprins de o melancolie infinită: — Doi se vor duce din casa asta… A doua zi prezentai unchiului meu o falșă recomandație în scris, — a unui doctor — care mă obliga să mă duc la Bourboule, sub pretexCcă sufer serios de plă- mînul stîng. Să trec mai repede peste acest moment. Am sărutat mîna unchiului meu și pe Irinel!… Pe Irinel!… Trecusem hotarul țării. Priveam pe fereastra deschisă a vagonului la întinsele cîmpii ale Ungariei. Începui să mă gîndesc. Dar dacă nu m-ar fi privit așa de adînc? O privire fixă mă amețește. Dar dacă mi-ar fi spus ea mie ce-aș fi voit să-i spui eu ei? Timiditatea, în gradul acesta, să fie una din formele nebuniii? Dar ce curaj mi-ar fi trebuit?… Cum aș fi mărturisit unchiului meu?… Irinel nu-mi era ca și soră?… Imposibil!… Fusese fatal!… Locomotiva gîfîi și scoase un șuierat asurzitor… Cî- teva lacrimi pe fereastră… Căutai cu ochii încotro ar veni țara și cam încotro ar cădea casa și grădina unde fusesem fericit… Un semn cu mîna și zisei oftînd: — Adio, Irinel!…


content:
Toată noaptea auzii Oltul. Ce mînie de apă ! Și toată noaptea am visat... o jale dăpărtată... un popor revoltat... Cine mă ținea legat? Nu puteam să mă mișc. Să nu fii liber cînd alții se bat... Grele sînt lanțurile... Oh ! libertate, nimic nu e mai scump ca tine ! A doua zi sării în picioare. Lanțurile căzură răsunînd sinistru. Eram liber ! Ce fericit e omul liber... A, nu, mă dășteptasem... Oltul vuia, vecinic în mînie. Trebuia să-l văz, prea semăna cu un popor revoltat. Ce măreață jale în imensitatea tăcută ! Plecai. Șoseaua se încovoaie, între Olt și dealurile cari se ridică unele peste altele, pînă se perd în înălțimi fumurii și albastre. Aerul e limpede, tremurător și viu; roua se întinde, ca un rizil presărat de diamante, pe dasupra pajeștilor. Cicorile, ca niște ochi mari și albaștri, veghează în valurile de fîneață nemărginită. Oltul se înfurie izbindu-se de stînci; spumegă de mînie; se aruncă peste stînci și cade în ochiuri iuți și adînci. Parcă-l sfredelește cineva. Cîte glasuri nu se ridică din apă ! Un plîns subțire, înghițit de un gemăt; o șoaptă acoperită de un acord de orgă; un țipăt desperat și un marș funebru; și din învălmășala tuturor, un cuvînt fioros: "Vino !" Cine a auzit această chemare a apelor și nu s-a cutremurat? Și mergînd, dus pe gînduri, mi se păru că auz un glas argintiu... cîtă melancolie în acest cîntec ! Oltul prea e mare ca să fie așa de blînd-melancolic. Ascultai bine. Pe un platou înalt, o biserică. O mulțime de cruci împrejurul ei. Nu se vedea nimeni, dar d-acolo venea cîntecul. Mă apropiai. Mă oprii ca să ascult. Ce glas divin ! e doină? e bocet? Se aud cîteva cuvinte... aceleași și aceleași, repetate fără sfîrșit... Mă suii pe platou. O fată tînără, aplecată pe un mormînt, smulgea bălării, și cînta, și bocea. Cînd mă văzu, tresări. Se uită lung la mine. Se rumeni, apoi plecă ochii în jos și-și scutură mîinile. — Ce faci aici, surată? o întrebai eu, și mi se bătu inima. Genile i se lipiră de frunte. Ce ochi mari și albaștri, ca două flori de cicoare ! — Îngrijesc alde părinți... răspunse ea arătîndu-mi două cruci vechi de lemn. — Aci odihnesc? — Aci; și le-am pus la cap doi vișini, și amîndoi înfloresc, dar se scutură și roade nu fac. "Amîndoi înfloresc și roade nu fac", îngînai eu, și plecai ca să nu turbur odihna morților și a unui suflet plin de restriște. A doua zi mă sculai și mai de dimineață. Pe același drum. Și iar auzii glasul, și mi se păru și mai trist... și se duse tremurînd și mai departe. Într-o clipă fusei pe platou. Ea smulgea bălăriile de pe două morminte alăturea cu celelalte. Și crucile de lemn nu erau așa de vechi. Se uită blajin și trist la mine. — Ce faci aici, surată? — Îngrijesc alde surori... — Aci odihnesc? — Aci; și le-am pus la cap doi meri, și amîndoi înfloresc, dar vîntul îi scutură și roade nu fac. — ...dar vîntul le scutură floarea și roade nu fac... A treia zi — nu se luminase de ziuă — mă sculai. Repede la platou. Ascultai. Nimic. Oltul venise mare. Ca un popor revoltat. Ce trist se grămădesc crucile împrejurul bisericii... Unde era acel glas tremurător și melancolic? Nu mai avea pe nimeni de îngrijit? Dăstul, avea dăstul... pe cin' să mai îngrijească? Aș vrut s-o văz, s-o întreb cine e. Mormintele sînt așa de triste fără cîntecul ei subțirel... Mi se păru, sau crucile se mișcaseră din loc?... Păreau mai strîmbe. Două se plecaseră una spre alta, parc-ar fi voit să se sărute pe furiș, să nu le-auză nimeni... Cînd ajunsei acolo, tresării. Ea smulgea bălării de lîngă o cruce nouă. — Azi n-ai cîntat, îi zisei eu, neștiind cum să încep vorba. — Azi nu vroiam să vii... îmi răspunse ea. — Frate?... — Nu... — Soră?... — Nu. — Dar cine? — El ... răspunse fata, și două lacrîmi picurară pe mormîntul proaspăt. — El ... și mi-a zis: "De ți s-o urî cu străinii, să vii la capul meu"... La capul lui, un măceș stufos cu ramurile încărcate cu răsuri ușurele. Plecai... Cine ar fi putut să turbure atîta melancolie și iubire?...


content:
Cine, după război, n-a cunoscut pe cazacul Lomiliev? Grăsun, roșcovan, cu barba rară și cu părul ca untdelemnul, retezat drept pe ceafa lui rasă. Totdauna călare pe un cal mic și iute, care știa să facă atâtea minuni, că te prăpădeai de râs. Da în genunchi, da din cap, murea, învia după porunca cazacului. Lomiliev bea ca un adevărat cazac. De obicei intra cântând, cu ghiozdanul de hârtii, în curtea consulatului rusesc. Într-o zi mă plimbam prin pădurea Băneasa cu bunul meu amic E. Discutam pe Zola. Amicul meu susținea că ceea ce va rămâne din acest scriitor va fi criticul, sistemul, direcțiunea, iar nu artistul. Eram în toiul discuțiii când auzirăm un strigăt desperat: „Turki! turki!” Era Lomiliev; călare ; cu sabia scoasă; beat; abia se ținea pe cal; și gonea printre copaci; lovea cu sabia în ramuri și striga: „Turki! turki!” Îl cunoșteam. Învățase românește. Altă dată îi dasem ceva de băut și ne povestise mult din război. Cum ne văzu, își opri calul. Se munci cât se munci, și băgă sabia în teacă. Dăscălecă. Dăte drumul calului și îi porunci să se culce. Calul se culcă. Lomiliev se apropie de noi împleticindu-se. Începu să râză. Înjură pe „turki”. Se lungi pe iarbă. – Ei, cazace, ș-acum te gândești la „turki”? - ...O... o... o... slava Bogu ... răspunse Lomiliev închinându-se. Apoi făcu cu mâna ca și cum ar fi retezat capete cu sabia. Un gest cu care rămăsese din război. – Ia spune drept-drept, câți turci au murit în război? Cazacul își arată părul din cap. – Și câți muscali? Cazacul își arată părul din barbă. În cap avea cazacul păr cu nemiluita, în barbă câteva fire rari și pârlite. – Lomiliev, ai văzut tu pe țarul? Cazacul făcu trei cruci și răspunse: – Da, l-am văzut peste Dunăre. Era ca un sfânt, ca moaștele de la Kiev. – Dar pe Țarievici? – Și pe Țarievici... se uita parc-avea un nor sub sprâncene. – De ce? – O... era mâniat... ți-era frică să-l privești drep în ochi. – De ce? – Dumnezeu știe... – Dar pe marele duce? – Pe care? Lomiliev începu să râză, apoi se închină șoptind: „Bogu! Bogu!” Și începu să ne spuie când a văzut el întâiași dată pe batiușcă Kneaz . Era copil. Pe malul Volgei, în satul lui, într-o zi, sosi marele duce. Toți cazacii îi ieșiră înainte și-i sărutară mâna. Copiii se țineau șir după el, și marele duce le împărțea copeici. Copiii luau copeica, se închinau, îi sărutau mâna și se dădeau la o parte cu smerenie. Marele duce se duse la biserică. Sărută pe Mica D, se mirui și lângă o izbă întinse o masă mare. Și bău, și bău votca bună până nu mai putu. Se-nroșise ca racu; ochii îi lăcrimau parc-ar fi plâns; și râdea, și râdea, și cipuea fetele cari îl slujeau la masă. Și după ce iar a băut, s-a scult de la masă și a poruncit să-i aducă trei cai pe care îi cumpărase în drum. Și când i-a adus caii, i-a sărutat, i-a bătut pe șale și a zis cazacilor, cari se uitau: – Care din voi i-o întrece să fie ai lui! Un cazac ieși din mulțime și zise: - Batiușca Kneaz , calul meu îi întrece pe câte-trei! Marele duce începu să râză, și râse, și râse, apoi îi zise restit: – Încalecă! Cazacul se duse și veni într-o clipă călare pe un cal roib și costeliv. Un soldat din ceata marelui duce încălecă pe unul din cei trei cai, – Să știi, zise marele duce, că dacă îl întreci e-al tău; iar de nu... – Să trăiești, batiușca Kneaz! răspunse cazacul cu căciula în mână. Marele duce bătu de trei ori în palme, și cei doi voinici porniră. Zburau! Dăparte, dăparte, era un copac bătrân. Acolo trebuia s-ajungă. Cazacul ajunse întâi. Mulțimea puse ochii în jos surâzând. Când călăreții se întoarseră, marele duce scrâșni din dinți; se cletănă pe picioare; scoase un revolver din buzunar; potrivi țeava drept în fruntea calului și trase. Calul se învârti împrejur și căzu ca un mal. – Și p-al doilea! strigă marele duce. – Să trăiești, batiușca Kneaz! răspunse cazacul. Un alt soldat încălecă p-al doilea cal. Marele duce bătu de trei ori în palme. Cazacul ajunse cel dintâi. Marele duce bău un pahar de votca și scoase revolverul. Mulțimea privi înmărmurită. Al doilea cal căzu jos. – Și p-al treilea! strigă marele duce. – Și... răspunse cazacul abia răsuflând. Cazacul izbea furios cu cnutul în pântecile calului. Un nor de praf învăluia pe călăreți. Se văd... se duc... alăturea... împreună... încă nițel... care a ajuns întâi?... Un cal a căzut lângă copac. Al cazacului. Se întorc pe jos. Cine a învins? Nu se știe. Călăreții stau smirna înaintea marelui duce. – Cine a ajuns întâi? Oh! ce glas!... Un fior rece trecu prin mulțime. Cazacul tăcu. Soldatului îi tremurau fălcile. Marele duce e vânăt. – Care? A scos revolverul. L-a ridicat. El... răspunse soldatul arătând pe cazac. Marele duce îndreptă revolverul în dreptul calului. Alăturea sta cazacul drept ca o lumânare. A tras... Mulțimea își acoperi ochii. Cazacul a căzut! Lomiliev începu să se închine și ne zise: - Batiușca Kneaz greșise... votca... greșise! – Știi bine că greșise, Lomiliev? – Da, da, știu bine... și a fost așa de bun, că a dat nevestii cazacului cinci sute de ruble... cinci sute! Cănd ne întorceam în oraș, amicul meu îmi zise: – Sunt convins că marele duce nu greșise.


content:
În ziua de Crăciun treceam prin Grădina Icoanei. Tăcere și cărări albe cotite pe dupe copaci fumurii, în spatele meu cineva își suflă zgomotos nasul. Un stol de vrăbii, speriat, se împrăștie în toate părțile. Era omul cu chief, ca la o zi mare. Un bătrîn, cu nasul roșu adus în barba lui albă. Vorbea singur. M-am dat la o parte. S-a dus bombănind: „Ei, viață grea, ani grei”… Un glas blînd. Simții că e om bun. În fața mea, lunga fațadă, albă și pitorească, a Școlii Centrale. La fereastra din mijloc, o fetiță, în rochie fumurie, cu capul rezemat de geam, privea. În niște ziduri mari, un cap mic și frumos… Și o batistă îi trecu pe la ochi. Iacă o ființă fără copilărie. Cine știe de unde-a fi! în orășelul ei, veselie… copiii, fericiți… ea, închisă, singură și tristă. Plecai, cu ochii în jos, mînînd înainte acel tablou simplu și simpatic. E de mirare cîtă energie se perde în căutarea subiectelor. Mai ales cu pictorii nu mă împac. Frumosul, naivul și simpaticul, pretutindeni. Oriunde îți întorci ochii, umbră, lumină, formă, vibrînd de farmec și de simpatie. Pe Grigorescu toate l-au emoționat. Iacă un poet. Din pînzile lui, de o elocință uimitoare, poți să-i reconstitui întreaga viață, notînd precis ce a simțit pe toate cărările și prin toate orășelile pe unde s-a oprit cîteva zile, cîteva ore. Între acest tablou și maestru o apropiere așa de mare, că începu să mi se pară nu cum îl văzusem, ci cum l-ar fi prins el în cadru, ușurel, poetic, într-o lumină limpede și tremurătoare. „O fi sughițînd”. Un vechi gînd care tresări din impresiile și credințele copilăriii. Cum ar fi mai frumos? Cu batista la ochi, sau cu privirea neclintită asupra unei lumi depărtate și fericite? Și jos cuvintele: în ziua de Crăciun. Pe Strada Polonă, nimeni. Pomi încărcați de zăpadă, în apropierea unor case mari, o țigăncușe ghemuită într-un palton vechi, cu buzunarele scoase afară. Crezui că e bolnavă. Trecui drumul. Mînca un codru de pîne albă și întindea, cu poftă, de niște costițe de porc. În fața ei un cîne gras și curat. Un danez șoriciu. O privea. Cu ochii dupe friptură. Frumoasa lui zgardă dovedea că e un… bogătaș… Și ce lacom!… Fulgii de zăpadă cad liniștiți. Cînele se uită, îi scînteiază ochii. Are aerul d-a-i zice: „Bre! ce lucruri bune mănînci tu!” — Nu ti-e frig? o întrebai eu. — Țu…’ — Nu ti-e frică de cîne? — Țu..’. — Dacă ți-o lua friptura? — Poi, slujnica lui mi-a dat-o. — Ce-o fi vrînd el? — Carne. Oase, nu vrea oase, că i-am dat oase. Fetița, murdară, ghemuită, mestecînd repede. Cînele, gras, mîndru, stînd pe picioarele de dindărăt. Un bogat care rîvnea la un sărac. — Fetițo, vrei un franc? — Un franci… Ce ochi mari și frumoși! — Un franc. — Hî-hî… Nu-i venea să crează. Și binișor, cu o mișcare furișe, îl luă, îl puse în podul palmei, întorcîndu-l și p-o parte, și pe alta. În mîna ei neagră, moneda, ca o lumină albă. Abia făcui cîțiva pași, și auzii: — Na, na și ție! Mi-ntorsei capul. Aruncase cînelui ol bucățică de carne. Fetița deschise pumnul, privi din nou la franc, începu să rîză, se sculă și o rupse la fugă, dînd chiote. Cînele se uită lung dupe mine și începu să urle. Ce curios! Era așa de limpede ce spunea el: „Tu mi-ai gonit-o… de ce mi-ai gonit-o?…” La sărbătorile mari simțim nevoia d-a ști lumea copiilor fericită, cel puțin această lume inocentă și pură încă. Închipuiți-vă un copil înfomat și tremurînd în ziua de Crăciun… E ceva mai dureros? Nu e de loc fantezie. Mi-aduc foarte bine aminte de acum 27 de ani. Poate timpul, ca o perspectivă a impresiilor noastre, să ne poetizeze copilăria, dar nu o schimbă în adevăratul ei fond. Durerile și fericirile rămîn dureri și fericiri, oricît s-ar afunda în timp ca într-o ceață din ce în ce mai deasă și mai depărtată. Sărbătorile Crăciunului sînt cele mai mari pentru copii. Moș Ajunul, colindele, steaua, plugușorul, vicleimul, sorcova… care din noi, cei din mulțimea de jos, nu păstrăm neșterse emoțiuni de traista Moș Ajunului și de ramura cu trandafiri de hîrtie? Cîrdurile de Moș Ajun se rînduiau de mai nainte. Cea mai bună față de pernă era a mea. O traistă cît mine de mare, în care mă împedicam o noapte întreagă, tremurînd, suflînd necontenit în mînele înghețate. Ce fericire într-o suferință reală! Surorile împleteau zorit la ciorapi, la tîrlici și mînuși. Toate trebuiau să fie gata. Ele simțeau un fel de mîndrie ca fratele lor să se ducă departe, departe, cu cîrdurile, și a doua zi să le spuie tocmai pe unde a colindat. Parcă mă văz în acel an în care n-am avut noroc. M-am culcat devreme ca să mă scol la miezul nopții. Am închis ochii, dar n-am adormit. Ce emoțiune! Aveam cizme noi. Nu le pusesem pînă atunci. Traista în cui, bățul dupe ușe, căciula la căpătîi. Și căciula era nouă. Îmi tîcîia inima, așteptînd pe Bănică cu tovarășii. Am răbdat cît am răbdat în plapămă, dar n-am mai putut. Mulți poate nu veți fi știind ce va să zică Moș Ajun la 8 ani, ba încă cu cizme noi… — Mă îmbrac, mamă… vine Bănică! El era șeful. Voinic, îndrăzneț și de 14 ani. Eu, cel mai mic din ceata de șeapte inși. Mama, somnoroasă, îmi răspunse necăjită: — Dormi aci, mai e pîn’ la miezul nopții. — Mamă, vine Bănică! În sfîrșit, să mă îmbrace. Aprinse luminarea. Pe geamuri, frunze albe și groase. Afară, ger. Trăsei repede pantalonii. Intrai într-un spențer de lînă albastră, apoi într-o scurteică blănită cu oaie. Mă încinse cu o basma roșie. Cizmele! Cizmele nu intrau. Cu picioarele în sus, și trage, și trage, și luptă, pînă cînd mama rămase c-o ureche în mînă. Plîngi eu, rîzi mama. Pînă n-a cusut urechea cizmei, n-am încetat din urlat. Mi-am scos tîrlicii și abia mi-au încăput cizmele. „Nu e semn bun”. Ca acum mi-aduc aminte de acest gînd. — Să nu te muște vrun cîne, păcatele mele… Vezi? Nu era semn bun… Am tras căciula pe urechi. Am înhățat bățul și, pînă să vie Bănică, am strigat de vro douăzeci de ori: „Bună dimineața la Moș Ajun!” Tata se prefăcea că nu știe cine strigă. — Ia să le aruncăm pisica în brațe… Oameni mari și la Moș Ajun… Și strigam mereu, îngroșînd glasul, cu ochii la cizme. Mă strîngeau, dar… nu făcea nimic. Haiti! Bătuse în geam! — Bănică? — Bănică. Și zbughi pe ușe-afară! Zăpada prinsese, din polei, o coaje tare și alunecoasă. Ceață, ceață, de abia zăreai la doi pași. Bănică făcu planul. S-o luăm pe la Crucea de peatră. Numai la întoarcere să strigăm prin părțile noastre. Pe la Crucea de peatră, mere, nuci și covrigi, pe la noi mai mult colaci. Bănică, în frunte. Noi, grămadă, dupe el, ca să nu-l perdem în ceață. Grăbiți, sperioși și alunecuș. Cădeam p-un capăt. Șeful rîdea. — Unul la rînd… doi la rînd… trei … Și iar: Unul la rînd… — Unde suntem, nea Bănică? Și cînd îi ziceam nea Bănică, îi ziceam cu dragoste și cu respect. — Dracu să știe… nu văz nimic. — Undem suntem, nea Bănică? ,— Om.fi printre vii… Și suflam greu de tot. — Ai ostenit, mă… cutare? — Aș, nu-u-u-u! — Mai avem, nea Bănică? — Zău că nu știu… nu văz nimic… — Om, fi la gropi… — La gropi?… nu văz nimic… stați… băgați de seamă… Un țipăt desperat și scurt… Mă duceam în jos, în jos, adînc, parcă se scufundase pămîntul sub mine. — Ce e, mă? strigă Bănică speriat. Unde ești, mă?… Gropile!… Radule! Doi, mai mici, începură să țipe. Eu nu mă oprisem decît în fundul gropilor. Nu mă durea nimic, dar de frică începusem a clănțăni și nu izbuteam să dau chiot. — Radule! Radule! strigă Bănică. Ceilalți doi plîngeau. — Tăceți, mă! Si le trase o înjurătură. — Radule!… În sfîrșit, îi răspunsei. — Ce e, nea Bănică? — În gropi, mă?Da, nea Bănică. — Cum dracu făcuși, mă? » Nu știu, nea Bănică… t— Ești viu, mă? Ceilalți doi începură iar să plîngă. — Mai trăiești, mă? — Cine?… — Tu, mă! — Trăiesc… n-am nimic… ca p-o sanie… Eu, în fundul gropilor de nisip, mă luptam să sui, și cum suiam doi pași, jiit… și alunecam în fund. Coaja zăpezii, groasă și lustruită. Alunecam ca pe gheață. — Ei, nu te sui, mă? — Nu pot, nea Bănică, alunec. — Apoi ce să faccm? — Eu știu?… Și începui să plîng. — Nu plînge, mă! — Nu plîng. — Costache, porunci Bănică, pun-te pe vine și dă-ți drumul. Costache, de 12 ani și băiat inimos. Jiiiit… și odată mă pomenii cu Costache. Îmi veni inima la loc. Mă luă de mînă. Apucarăm în sus; dupe cîțiva pași, jiit, amîndoi odată… și iar, și iar, dar degeaba! Ni se umflaseră buricele deștelor. . — Măi, ce faceți, măi? strigă Bănică. — Nu se poate, nea Bănică, răspunse Costache. — Apoi ce e de făcut? — Eu stiu?… Cei doi începură iar să plîngă. — Tăceți dracului! strigă Bănică. Stați voi aici. Cei doi începură să țipe. — Nu ne lăsa, nea Bănică, ia-ne și pe noi… — Păi vă dați voi drumu-n gropi, mă? — Da, nea Bănică, da… Să nu vă mirați. Cînd suntem mici, făcem minuni de eroism din cauza fricii. Tăcere. Noi doi ascultam din fundul gropilor. Eram ca într-o ocnă, nu vedeam nimic. Bănică, din cînd în cînd: „Așa… stai… tu aici… Dumitru dupe Ion”… — Ce faci, nea Bănică? strigă Costache. — La șir, mă… și eu în cap… venim și noi… țineți-vă bine… haiti… Jiiiiiit… și buf, unul peste altul, rostogol la picioarele noastre. În depărtare s-auzea încetinel, ca prin vis: „Bună diminea… la… o… ș… a… juuuuu”… Gropile erau adînci, adînci de tot. Noi abia zăream la doi pași. Ei, ce e de făcut? Bănică luă pe Costache. Să dibuie ei, încet-încet, pînă or da de urma căruțelor, că numai p-acolo puteam să scăpăm. Nu mai mi-era frică. Toată grija de cizme, să nu le fi zgîriat. Le pipăiam eu, dar nu vedeam nimic. Nouă celor mai mici ne zise: — Voi să mergeți grămadă, mă, mai în urmă, mai departe, mă, să nu se surpe vrun mal, și cînd oi zice eu: „aici, băieți!”, voi să răspundeți: „aici! aici, nea Bănică!” Să nu se surpe vrun mal? ne înghețară inimele. Eu mă gîndeam la mama… ce-o să se facă tata fără mine!… Îmi venea să plîng… ba și începusem. — Cine plînge, mă? — Ni-i-meni… mi-am suflat nasul. Și încet-încet, vîrîți unii într-alții, intrarăm în întunericul adînc. Nu zăream nici pe Costache, nici pe Bănică. În depărtare s-auzeau cetele strigînd, și strigătul lor s-apropia, se depărta; alteori, numai ca un vuiet de vînt. — Aici, băieți? Tresărirăm. — Aici, aici, nea Bănică! — Stați, mă… am dat de urma căruțelor. Ne oprirăm. Nea Bănică, ca o umbră, se apropie de noi și ne puse pe drum. Și, încet-încet, ieșirăm din gropi. Cît om fi stat acolo nu știu, dar parcă întunericul bătea în fumuriu. — Cînd s-a revărsa de ziuă, ne zise nea Bănică, am să vă duc la boieru cu fete multe și cu salep, mă. — Ce, ne dă salep? — Daaa… — La toți? — Daaa… Ce bun băiat nea Bănică! Ce ne-am fi făcut noi fără el? Tremuram… Salep care frige într-o odaie caldă… — De ce ne dă salep, nea Bănică? — Vezi că boier Matei, mă, are opt fete și a avut și un băiat, mă. Băiatul a murit, și d-atunci a rămas el că deschide ușa la toți băieții, la Moș Ajun, la colind, cu steaua și cu sorcova. Ne umpluserăm ca la jumătate trăistele cu mere, cu covrigi și cu nuci, ba aveam și cîte două pere. Ce mîndru eram… să duc și pere surorilor! Începuse a se lumina de ziuă. — Mă, zise nea Bănică, oprindu-se în dreptul unor case boierești, am ajuns. Suflați-vă nasul. Să sărutați mîna boierului. Șeapte nasuri dodată, șapte mîneci pe la nas, apoi cu toții ne-am dres glasul și am intrat într-o curte mare. Dasupra pimniței, un ceardac cu geamlîcul luminat. Prin perdelele lăsate se zăreau cei dinlăuntru ca niște umbre. Dupe ce-am strigat, cît am putut de tare și de lung: „Bună dimineața la Moș Ajun!”, Bănică ținu discursul următor: — Să trăiți, coane Matei, și cu dimoazelile d-tale! La mulți ani cu noroc și sănătate cu dimoazele cu tot! Noi, coane Matei! Tii! ce bine vorbise! — Voi, băieți? — Noi, coane Matei. — Ne cunoaște, nea Bănică? — Aș, nu, mă, de unde?! Dar așa e obiceiul casei. Băturăm picioarele în prag, întîi Bănică, apoi toți după dînsul, și suirăm scara cu căciulile în mîni. În fundul ceardacului, un pat lat. Conu Matei, într-un halat năutiu cu flori roșii, sta grecește. Pe cap, o căciuliță de plisă cu fireturi. Negricios la față, ras, numai cu o dungă de bărbuță albă, de la urechi în jos, încheindu-se la beregată. Și niște ochi mari, negri și buni, cu toate că dasupra lor avea două smocuri de sprîncene scurte și dese. În picioare, lîngă el, trei fetițe… ah! ce frumoasă era cea mai mică! Conu Matei ne întinse mîna, cu degetele frînte în jos. Noi o sărutarăm, pe rînd, cu sfială și cuminte. Boieru începu: — Ședeți, băieți… (Noi, în picioare, nu ne mișcăm.) Aveam și eu un băiet… (în ochii lui douălacrămi) ar fi fost acum ca tine… (și arată pe nea Bănică) n-a vrut Dumnezeu… (Eu încremenisem cu ochii la cea mai mică.) După el s-a dus și mă-sa… semăna cu el, dar ochii ei erau albaștri… Vă e frig?… (Și pantalonașii ei, cu o palmă mai lungi decît rochița… cu cerculețe și cu flori cusute în gherghef.) Dar am să vă dau cîte două cești de salep… (Salep? cum o fi chemînd-o?… ca mine de mare… cu păru pe spate… se uită la mine… plec ochii în jos… ce urît trebuie să fiu!) Linico tată, zi Ancuții de salep… (Linica o cheamă… se învîrtește repede… rochița i s-a umflat… părul îi saltă pe umeri… s-a dus!) Fiecare cu ceașca de salep. Nea Bănică suflă, țuguind buzele; înghite, înghite în sec; nu poate încă sorbi; frige. Ceilalți suflă, suflă și ei. Eu simț aburi calzi pe la nas; suflu și eu, dar nu văz unde… Linica se uită la noi… Celelalte, mai măricele, șoptesc și rîd încet. Au băut toți cîte o ceașcă, eu suflu mereu, uitîndu-mă, gîndindu-mă. — Băiețaș… nu bei? zise boierul. Odată mă roșii ca focul, și dintr-o sorbitură înghiții tot salepul. Ne-a mai dat încă cîte unul. L-am băut cu noduri, că n-am mai îndrăznit să-mi ridic ochii din ceașcă. Linica se dusese. Ne-a dat cîte trei mere și un covrig. Am sărutat mîna lui conu Matei și am plecat. Am colindat încă vro două ceasuri, dar eu nu mai strigam și n-am mai scos nici o vorbă. Mă gîndeam. Ah! da… trădam… trădasem. Dacă ar ști Nicuța popii! Ce rău e omul! Și cum nu bănuiesc cei mari, ce lume de emoțiuni și de imagini se agită în capetele celor mici! Spuneam încet sor-mei că Linica era așa, era pe dincolo, iar tata, auzindu-mă, căci eu nu-l simțisem cînd intrase în casă, mi-a zis surîzînd: — Măăă! hoțule! Am tresărit. Am tăcut. Dar multă vreme n-am uitat pe Linica. Unde-o fi ea? Nu vi se pare că unele întrebări tresar în noi, peste zecimi de ani, cu o melancolie delicioasă? Pentru mine a fost un an trist, de care mi-aduc aminte cu un sentiment vag de căință… prima mea trădare! Un singur gînd espiator… să cîștig bani mulți, cu sorcova, și să dau Nicuții, în fiece dimineață, cîte o plăcintă cu carne de la Kir Gligore, simigiul care trecea, strigînd, pe nas si ascutit: „Plaținta, planțizora!” De cîte șeapte ori pe zi, pînă în ajunul Anului nou, am zis mamei: — Mamă… sorcovă cu beteală! În ajun: —Mamă!… — Bine, bine… cu beteală… Pe înserate, mama intră cu două sorcove. Una cu patru trandafiri de hîrtie subțirică și cu cîteva fire de beteală, alta, mai proastă, cu trandafiri roșii p-o față și albi pe ceailaltă. A bună pentru mine și a proastă pentru Ionică, un biet copil fără tată, cu un an mai mic ca mine, cu care umblam eu la sorcovăială. A doua zi, cizmele în picioare (nu mă mai uitam la ele, se cam învechiseră), căciula în cap și cu Ionică prin mahala. Ionică, fericit, nu-și mai lua ochii de la sorcova lui. Lapoviță; noroi; ploua și ningea; ne scufundam în noroi și abia ne scoteam picioarele, pocnind, ca și cum am fi spart burdufuri de hîrtie. Un cîne se repede; eu fug; Ionică rămîne în noroi; țipă; se apără desperat cu sorcova; un țipăt și mai tare… l-a mușcat… din sorcovă n-a mai rămas decît bățul. A scăpat. Îl iau de mînă. El plînge arătînd la picior și nu vede că trandafirii i-au picat în mocirlă. Intrăm la noi acasă. Mama îl întreabă: „De un’ te-a mușcat?” Ionică vede bățul sorcovei fără trandafiri. — De sorcovă! răcni el. Era mai mult învinețit decît mușcat. Mama îmi făcu cu ochiu și desprinse doi trandafiri de la mine și îi legă de bețișorul lui. Mie îmi venea să plîng… dar mi-era și milă de bietu Ionică. El tăcu. Se uită la trandafiri… — Nu mă mai doare… Parcă pe mine mă durea… Și pe mine mă mușcase cineva de sorcovă. Înghiții de vro cîteva ori și plecarăm. An fără noroc. Ca să nu ne mai apropiem de curtea cu cînele, trebuia să sărim un șanț cu apă. Un fior. De n-ar cădea Ionică. El sări și se clătină pe celălalt mal. Eu, grăbit, țîști dincolo într-un picior… alunec și bîldîbîc în șanț. Trandafirii mei se umplură de mocirlă. Mi se înecase sorcova. Lacrămile cădeau, picături mari. De pe mine se scurgea apă murdară și groasă. Ionică îmi întinse sorcova lui. Eu îi întorsei spatele și plecai spre casă suspinînd. Acasă începui să plîng, nu glumă. Mi se păru că mama abia se ținu de rîs. Mă primeni. Mă apucase frigul. Adormii lîngă sobă. Cam pe la toacă intră pe ușă Ionică, cu un pumn de gologani. Îl trimesese mă-sa să-mi dea și mie. Știu că mama mi-a șoptit în ureche: „E sărac… Îți dau eu tie”… Si l-a trimes îndărăt cLCclScl. De unde-a avut, de unde n-a avut, mi-a dat mama o sfănțoaică și mi s-a întors inima la loc. O săptămînă de zile i-am tot dus Nicuței cîte-o plăcintă cu carne. Și ea, împărțind plăcinta în două, îmi da și mie jumătate, întrebîndu-mă: — De la sorcovă? — Da… și mă uitam în jos. Dar, vezi d-ta, eu eram amețit: mi se părea că Linichii îi duceam plăcințile. Ce de drame, mici și emoționante, nu-mi aminti acel chip melancolic din fereastra Școlii Centrale și țigăncușa care mînca cu poftă, nevrînd să știe că sub ea era zăpadă și că de sus cădea zăpadă! Și, tot gîndindu-mă, m-am pomenit la Șosea, fără să știu pe unde am trecut și cînd am ajuns. Vă rog să mă credeți că nu este un sentimentalism afectat, ci o rugăciune profundă care, în fiecare an, pornește din viața mea de odinioară: „Doamne, dă, Doamne, copiilor săraci cizme, scurteici, căciuli de Moș Ajun, și nu lăsa, Doamne, pe nici unul fără sorcovă de Anul nou”… Domnule Grigorescu, dacă ai fi văzut d-ta acel tablou, ce pagină splendidă ai fi creat!


content:
O simțire nouă îi rumenește obrajii bălani. În părul ei blond se cletină o camelie albă. Clipește rar: vrea să-l vază mult, mult, necontenit. Copilul doarme. Cămășuța subțire i s-a ridicat la umeri. E gol mai tot. Curbe grațioase și adînci îi despart musculatura. Un cîrlionț auriu i se mișcă în mijlocul frunții. A scîncit… Îîîî… ca un cîne necăjit în somn. Își potrivește buzele umede; și le-a țuguiat ca o pîlnioară. A început să sugă. Visează. O fășie de lumină scutură pe corpul lui fraged luciri moi, reflexuri calde, trandafirii, tremurătoare. Buricele deștelor parcă sunt niște boabe de coraliu. Un îngeraș de Murillo. Din părul mamei se desprinde camelia și cade pe picioarele copilului. Tresare. Se întinde apăsînd cu călcîiele în cutele mărunte ale cerceafului alb ca zăpada. Aruncă mînele în lături și doarme, și doarme, senin și nemișcat, ca într-un tablou. — Ah! e adorabil! Firește. E primul. Este mumă, și pînă acum n-a iubit pe nimeni. Pe nimeni: s-a măritat ca 99% din lumea mare. Se pleacă și-l sărută… Să-i fi spus cineva că va săruta pe vreo ființă acolo unde și-a sărutat copilul… ce rușine! — E adorabil. Da, și rîsul îi este fals. Serafitta a văzut de atîtea ori pe mă-sa potrivindu-și surîsul în oglindă, încît și ea, micuța, surîde oamenilor cu o cochetărie absurdă pentru mintea și vîrsta ei. Serafitta a auzit de atîtea ori pe mama ei vorbind de „lumea bună”, încît într-o zi a spus despre o prietenă a ei de 5 ani că „frumoasă e, dar n-are manieri din lumea bună”. Multe luni selectedul capitalei a repetat uimit fraza „copilului de geniu”. — Știți ce-a zis Serafitta?… — Da?… de cîți ani e? — N-a împlinit șeapte… — Cum?… Un adevărat geniu! Serafitta critică deja rochiile cocoanelor — preferă „bejul”, ca și mama ei — la masă ține furculița și cuțitul în perfecție și știe atîtea lucruri pe cari nu le pricepe, încît este un „copil fenomenal” pentru cei cari nu pricep copiii. Dar pe Serafitta au pus-o la carte… ei, iacă cu ce nu se împacă Serafitta. Și este tristă… o întristare de bătrîn. Doarme în leagăn sora lor cea mai mică. Ele sunt mari, foarte mari: una aproape de cinci și cealaltă aproape de șase ani. Cum să nu fie mari? Cea care doarme e numai de cîteva zile. Mă-sa le-a trimis să se joace înprejurul leagănului și de s-a deștepta fetița să cheme pe doda ei. Vorbesc încet și cuminte. — Tu ai văzut-o? — Da, și e mică de tot, și are ochi… — Și gură… Amîndouă, pe gînduri: — De unde-o fi venit? — Mama a zis c-o să cumpere un frate mic, mic… Dar dodată o rup la fugă, strigînd: — Dodo! — Dodo! Mama tresare în odaia d-alături. Dacă s-o fi răsturnat leagănul? — Dodo! O bănățeancă voinică se repede speriată. — Ce e? Ce s-a întîmplat? Surorile, liniștit și una dupe alta: — Dodo, fetița nu s-a dășteptat… — … nu s-a dășteptat! Doica rîde cu hohot. Ele, foarte serioase, se duc să păzească pe fetița a mică de tot. Și vorbesc încet și cuminte: — Eu n-am văzut cînd a venit… — Nici eu… — Dar n-a venit pe poartă… — Nu, n-a venit pe poartă… E o teribilă problemă. Se uită una la alta, mirate, naive, sfinte. În ochii lor albaștri este atîta grijă… De unde a venit? Parcă li s-a făcut nițică frică. De ce? Nu știu nici ele, dar pleacă amîndouă să cheme pe doda, că fetița… nu s-a dășteptat! — De ce să nu-i dau, tată? Săracu moșu… un ban… noi avem mai mulți bani… Pe drum trece unul cu alune prăjite. — Ăla cu alune!… Cîte d-un ban? — Cinsprece… Una… două… trei… — Vezi, copilul tatii, cîte alune cumperi cu un ban? Și moșul e urît… tii, ce urît! „Copilul tatii” este om încă. Mănîncă alunele și se gîndește. E urît moșul? Da, dar îi e foame. Săracu moșu! A mîncat alunele, și „copilul tatii” n-a înțeles… — De ce să nu-i dau, tată?… E bătrîn și nu vede… A doua zi chemă pe un simigiu. Cu un ban bagă băiatului un covrig p-o mînă și unul pe cealaltă. — Vezi, copilul tatii, cît face un ban? Doi covrigi!… și moșul e urît și bagă copiii în sac… „Copilul tatii” este încă om. A mîncat covrigii și întreabă pe tat-său: — Nici cînd o muri de foame să nu-i dau un ban? Privirea cămătarului bogat se încruntă. Nu cumva copilul său este stupid? Se plimbă nervos. Caută ceva E slab și palid. S-a rumenit. A găsit cu ce va convinge pe micul risipitori Într-o zi vine un cerșetor. — Dați și moșului un ban, și să vă dea Dumnezeu spor și sănătate… „Copilul tatii” ș-aduce aminte de alune, de covrigi. Cinsprece alune d-un ban. Doi covrigi cu susan d-un ban. Stă pe gînduri. În capul lui se petrece o luptă. E prima luptă dintre a fi sau a nu fi om. Și este încă. Moșul are o barbă albă pînă la brîu, și cocoșat, și zdrențăros, și slab, și mînele uscate-uscate… — Tată… Și copilul stă din vorbă. — Tată… Iar stă. — Tată, dă-mi să dau moșului un ban… a mai venit o dată… — Ioane! Ion a venit. — Ioane, du’ dă cumpără d-un ban bomboane, prăjituri și jucării. Copilul face ochii mari-mari: și bomboane, și prăjituri, și jucării?… Ion a sosit. A adus, d-un ban: un cornet de bomboane, o cutie cu prăjituri și un drum de fier cu mașină și cinci vagoane. Cămătarul dă un ban copilului. Cerșetorul repetă trist si lung: „Dati si moșului un ban”… — Copilul tatii, ce vrei tu: să dai moșului banul, sau să-l dai lui Ion ca să plătească bomboanele, prăjiturile și drumul de fier? — Nu-i mai dau moșului, că moșul bagă pe copii în sac… Și d-aci încolo de. cîte ori „copilul tatii” auzea pe vreun cerșetor, zicea: — Da… hî-hî… să-i dau un ban.., cîte nu cumpăr eu cu un ban! Gogulanul e blînd, și vesel, și bun, și fericit. Cu niște ochi negri, mari și strălucitori. Pletele sale, gălbui cum sunt căpușile de salcie la Florii, îi cad pe umeri în rotocoale fantastice. Și e mic drăguțul, dar viu, viu, și necontenit cu cîte o grije pe suflet. El a dat „pî-ie la mosu ă-la”. Și deștul lui subțirel arată în sus, spre tavan, pe „mo-su ă-la”. D-apoi știe și o poejie. Cine n-a văzut erou în viața lui n-are decît să privească la Gogulanu cînd spune poejia: „Megi î Dacia, găbeste, Pe gîdaci de risipete”… Știți cum i se întunecă privirea? Richard Inimă de Leu n-a privit mai strașnic decît privește Gogulan la gîndacii din Dacia… Un irredentist! Mititica din poarta Grădinei Icoanii e ciupită de vărsat și are niște ochi albi-albi, ca doi franci. Ea întinde talerul de lemn și cere blînd, „din întuneric”, acelora „din lumină”. Într-o zi i-am dat un ban și un strugure. Și-a ridicat ochii albi în sus. Mi-a surîs. În viața mea nu voi uita acest surîs de pe o mască îndurerată cu ochii mari și orbi. Și, fără să mă gîndesc că voi controla mila oamenilor, m-am așezat pe o bancă din apropiere. Pe un domn elegant l-a împiedicat mănușile ca să-i dea. A voit ca să scoață din buzunar, dar n-a izbutit… mănușile; ! Un altul a scos un pumn de argint: i-a fost milă, dar n-avea schimbat. O milă care niciodată n-a trecut de 10 centime. A profitat de acei ochi cari nu vedeau și s-a dus uitîndu-se îndărăt. Cînd m-a văzut, s-a înroșit. O doamnă s-a luptat cu evantaliul, cu umbreluța și cu rochia, și n-a izbutit să scoață portmoneul. Într-un ceas 10 din 15 i-au dat. Mă sculai să plec, dar văzui un mic ștrengar, desculț și cu capul gol, care se apropia încet-încet de cerșetoare. Un moment se opri. Privi cu lăcomie la un coș cu struguri negri, apoi aruncă niște ochi siniștri asupra cerșetoarei. Mă pitulai dupe un boschet de liliac. Vedeam tot și nu eram văzut. Ștrengarul stă drept în fața ei. Îi auz răsuflarea. Deschide gura; dă să vorbească; glasul îi tremură; se oprește; se șterge pe frunte… Îl auz: abia i s-aude glasul. — Dacă-mi dai cinci parale, îți dau un ban, că mama atît mi-a zis să-ți dau… Mititica pipăie averea sa, pipăie, și întinde un „cinci parale” în vîrful deștelor. Ștrengarul îi ia repede și îi dă o piuliță rotundă ca de mărimea unui ban de zece. Cerșetoarea îi zise prelung și blînd: „Bodaproste! bodaprosfe J” Mă scol repede. A! micului escroc îi cîntărește olteanul un strugure negru. Se văd semnele crimei. Clipește des; se uită în toate părțile. Și tocmai cînd luă ciorchinul de coadă, îl apuc de ureche, îl strîng și îi zic cu o asprime exagerată într-adins: — De unde-ai luat banul, hoț mic?… A tresărit; a scăpat strugurile; a început să tremure; s-a făcut ca hîrtia de alb; lacrămile îi curg și p-un obraz, și pe celalt. Mi s-a făcut milă, dar totuși am avut hainia să-l duc la cerșetoare, ca el, cu mîna lui, să-i dea ciorchinul de strugure. — Iacă, fetițo, un băiat bun și milos, îți dă ție un strugure cumpărat cu banul lui, pe care i l-a dat mă-sa fiindcă s-a purtat bine și și-a învățat lecția… Niciodată n-am văzut copil plîngînd mai cu foc pe tăcute. Un suflet bun în acest mic hoțoman de ocazie. Mi-a mărturisit că de trei zile se gîndise să fure… vezi, că de trei săptâmîni ieșiseră strugurii, și el nu mîncase…


content:
Onea pîndește pe prispă. Cu ochii căprui, cu părul creț și vulvoi, în cămașă, strîns la mijloc c-o curea lată, de care i-atîrnă un briceag de Brașov c-o singură limbă, cu picioarele goale și crăpate. I se bate inima. Ce fericit ar fi să se deschiză poarta din față și să apară Boaca părintelui Sterea! De două ceasuri de cînd așteaptă. Și-ast-noapte a visat-o toată nopticica. Onea împlinește la Sfîntu Nicolae șapte ani, și Boaca aproape șase. El nu poate trăi fără ea; ea se prăpădește dupe el. El e vioi ca un pui de lup; ea, galeșe ca o pisicuță. Nici el, nici ea n-ar scăpa o vorbă rea, ca alți copii din mahala, măcar de i-ai frige pe grătar. Onea deapănă un basm pe care l-a auzit de curînd și se pregătește să i-l spuie… „Baba porni p-o cărăruie și moșul pe altă cărăruie… Ce vor găsi să pupe și să vîre în traistă”… Înalte sunt ulucile părintelui Sterea! Casele dispar pe dupe ele. Abia se vede acoperișul de tinichea cărămizie… „Și baba dădu peste un șoricel… Îl sărută și-l puse-n traistă… Și moșul dădu peste un mușuroi de furnici”… O! ce cățea e maica preoteasa! O funducă îndesată și rea topenia pămîntului… Biata Boacă răcnea cît o lua gura: „Nu mai fac, mămicule, nu mai fac!” Ș-o mînă grasă și puternică o aruncă pe drum în pielea goală și-i trînti poarta-n nas. Boaca. se lipi de poartă, s-apucă de clanță și țipă pînă i se stinse glasul… Cum îi zvîcni inima din loc! Poarta de subt dudul bătrîn s-a deschis… Boaca!… Cu ochii verzi, cu pestrui pe obraji, cu părul rotunjit din foarfecă, c-o fustă de stambă roșie pîn’ la genunchi, c-un șorț albastru mai lung ca fusta și cu pantofiori negri și fără tocuri. Onea îi face cu mîna. Boaca dă din cap. Trece drumul, în praful de pe uliță se văd urmele pașilor ei mărunți, își dau mîna. Se uită unul la altul. Tac. Privirile lor s-aprind de bucurie. Onea: — Haide… Ea: . , ,, — Haidem… — Departe-departe… — Mai departe ca atunci? — Mai… o-ho! . , / — Încotro? . — Dincolo de via părăginită.!. V Ș-apucă p-o cărăruie tăiată în bălării de trei ori mai nalte ca ei. — Oneo, spune drept… m-ai văzut? — Ieri? — Da, ieri! Boaca se albi și pestruiele ei ca lintea parcă erau picățele pe un sfert de hîrtie. Onea o strînse de mînă și lăsă ochii-n pămînt. — Unde erai? — în poartă, pe prispă… — Atunci?… Două lacrămi alunecară pe obrajii Boachii; una se opri în sfîrcul gurei și cealaltă pe subt bărbie. Onea o luă d-amîndouă mîinile. — Zău, iacă, zic vorbă mare, c-am închis ochii și nu te-am văzut… Și-am fugit, m-am închis în casă- și-am plîns în pernă pînă ce-ai încetat tu… — Ce bine îmi pare! îmi pare așa de bine, căci altfel cum m-aș fi măritat eu cu tine?… Nu e-așa?.!. — Firește… — Că bărbatul nu trebuie, să vază pe femeia lui în pielea goală?… , — Daaa… — Că e păcat… — Daaa… — Mămicu cînd se primenește se duce dincolo și tata stă dincoace… Onea și-aduse aminte că într-o noapte, pe cînd se ducea în poiană, văzuse pe neică Radu măcelarul și pe… rîzînd pe nalbă, goi — dăspuiați — și tăcu rușinat. Apoi, mîniat foc, rupse cîteva crăci de laur, le trînti jos și zise: — Fie, că maica preoteasa trebuie să fie rea de tot! Boaca rîse cu lăcrîmi și-l apucă de mijloc. — O, nu știi ce bună e mămicu! Cît nu ne-ar bate, nici atîtica, nici firicel… Ea ne spală, ea ne îmbracă, ea ne laie, ea ne culcă, ea ne închină, ea de toate… — Atunci de ce?… — De ce? Fiindcă n-am fost cuminte… — N-ai fost cuminte? — Eram să dau foc casii!… Ieri, dupe amiază, mă învîrteam pe lîngă vatră, unde fierbeau două ulcele… Și cum mă uitam așa, văz o sticlă albă, în hiridă, pe care n-o mai văzusem… Mă întinz… și… N-o ajungeam… Pui un scăunel subt picioare și tot n-o ajung… Pui un scăunel peste alt scăunel… Mă sui, mă înalț, pui mîna pe ea, și scăunelele încep să dîrdîie, ș-odată buf, caz, și sticla cît colo, se sparge peste gătejele care ardeau pe vatră… Un pocnet, și flăcările mă orbesc… Țip… Vine mămicu… Stinge focul… Și pe urmă, știi… Spune, drept-drept, m-ai văzut? Onea făcu cu capu în sus. -Țu! — Nici pe Vasilica? — Țu! Vasilica e sora ei a mai mare. La Sîn-Pietru împlinește nouă ani. — Pe Vasilica s-o vezi — e mai grasă — pe mine nu… Eu să fiu cuminte-cuminte, și niciodată mămicu meu n-o să mă mai scoată în drum ca p-un copil de șase luni… Cum, n-am, n-am să mai fiu? — Ba da, Bocuțo, î-ba da… — Vasilica țipă și mai tare ca mine… — Da’ si tu răcneai… — Ea, ea, ea. tremură și ține mîinile adunate în față… Și joacă, și joacă pe tălpi ca un gînsac cînd vede bobocii dintîi… Și Boaca pufni în rîs, și Onea rîse și el… Și rîsul lor se perdu încet-încetinel, ca doi clopoței de sanie. — De ce-o fi ținînd mîinile-acolo? — De rușine… — Toată ești de rușine, nu numai acolo… Eu, eu cînd urlam, am auzit două femei șoptind, și parcă mi-ar fi tras cu cărbuni aprinși pe spate… Vasilica e mai grasă ca mine… Nu e așa? — Nu știu… — N-ai văzut-o? — Nu… — Nici pe mine? — Nici… — De m-oi vedea vrodată, mă rostogolesc din pat, caz și mor… Și mă duc, mă duc, e-he!… Și nu mă mai vezi… Onea oftă, făcu o cruce, scuipă în patru părți și-o sărută… D-ar ști ea că ieri a văzut-o fără să vrea!… A mințit-o și-și dă seama că întotdeauna o va minți ca să-i facă plăcere. — Hai să ne luăm de talie, zise Boaca. — Hai! — Și să mergem așa ca și cum am fi unul… — Biiine! Și-și petrecură mîinile lor subțirele pe la spate. — Nu, pălinte, nu, nu asa,pălinte, zise Boaca rîzînd. Onea, mirat: — De ce zici așa? Boaca înghiți de cîteva ori și-i spuse încet, ca o taină. — Cînd eram eu mică-mică, că abia gongoneam mamă, tată și papă, și dormeam lîngă sobă într-un leagăn, așa zicea mama tatii: „Nu asa, pălinte, nu asa”. Și mama rîdea pe înfundate. — Da’ maica preoteasă nu e peltică… — Nu e… — Atunci, de ce-i zicea așa: nu asa, pălinte, nu asa ?… — Ca să-l mîngîie, se vede, or am visat eu… Nu știu… — Ai visat, Bocuțo… Și ea, încet și șiret: — Cînd ne-om mărita noi împreună… tu… ai să. fii popă… A!… nu mă dă decît după popă… Cînd ne-om mărita noi împreună, eu am să-ți zic uneori: „Nu asa, pălinte, nu, nu, nu asa!” — Cînd, uneori? — Cînd n-o fi așa… — Da’ cum să fie? — Să fie altfel decît așa… Copiii își despletiră mînuțile de pe trupurile lor, priviră unul la altul și se sărutară. Boaca vîrî mîna în părul lui Onea și-l strînse cît putu, scrîșnind din dinții ei mărunți. — Dă-l de moț, dă-l de moț, zise Boaca… De ce n-ai venit cînd te-am fluierat? Și-l scutură strașnic de chică. Pe Onea-l trecură lacrămile de durere, dar de rușine nu plînse. Cum să bîzîie în fata ei? El, cruce de voinic! j ‚ — Maica Domnului n-a făcut așa ciocîrlanului șchiop? — Așa, da’ nu așa de tare… — Te-a durut? — Aș! nuu! Fetiței i se făcu milă de el și-l mîngîie cu amîndouă mîinile ei albe și moi pe obrajii lui tari și arși de soare. Onea îi trecu binișor mîna prin păr, se uită la ea și-i zise: — Oh, ce mult îmi plac ochii tăi verzi! — Dar dac-ar fi negri? — Atunci… n-ar fi ai tăi… — Dar dac-ar fi negri și-ar fi ai mei? — Atunci… atunci… i-aș iubi cum îi iubesc p-ai tăi… Boaca își supse buzele, întoarse capul cu mîndrie și începu să rîză. Și se tot duceau înainte ca printr-o pădure. Ploile dese și căldurile mari’ înălțaseră pelinul, cucuta/ bozii și pelinița o dată și jumătate cît omul. Soarele intră după un nor negru. Boaca se opri și s-apucă de cămașa lui Onea. — Mie mi-e frică Onea se îndreptă în capul oaselor, ca o luminare. Ochii îi scăpărară de mînie. Cu dreapta își pipăi briceagul din cingătoare. Părul i se umflă ca și cum ar fi avut un arici pe cap. — Ți-e frică?… Să nu-ți fie!… Spintec pe oricine ne-ar sta în cale!… Așa să știi, Boaco! Soarele ieși din nori. Boaca se apropie de Onea și se uită cu sfială la briceag. — Da’ ce, taie? — O!… ca briciu… mai ales la beregată! Și amîndoi se cutremurară. — Să mergem… Treci tu înainte, zise Boaca. — Cu tine nu mi-e frică nici la miezul nopții, răspunse Onea. — Ba mie mi-ar fi la miezul nopții, d-ai avea și-o bardă la cingătoare în loc de briceag… — Și de ce? — De alte alea… — Proasto! zise el mîngîietor, și-i dădu un ghiont în cap. Boaca se pitulă subt lovitură și se strînse sfios pe lîngă Onea. Se simțea apărată ca d-un haiduc. — Ves’, că eu… eu dorm toată vara cu taica-n căruță Cum vine, eu, țop în grîu… El mă strînge în brațe și-mi cîntă,.. Eu ascult și mă joc cu părul de pe mîinile lui… El adoarme și pufuie… Eu, cu ochii la stele, îl ciup de părul de pe piept… El se deșteaptă și abia începe: „Măi cazace, căzăcele”, și adoarme… Și tot i așa pînă, nu știu cum, mă fură somnul și pe mine… Și habar nu am nici de iele, nici de alte alea… — Nici mie n-o să-mi mai fie frică cînd oi adormi în brațele tale nici de iele, nici de alte alea… Și se prinseră de talie și-o luară la fugă pe cărăruia i strîmptă și cotită. Buruienile îi izbesc peste obraji. Îi doare, dar nu face nimic. Ea: „îu!”, el: „îu!”, și se prăpădesc de rîs. Așa ieșiră în capul viei părăginite, lîngă o casă părăsită, pusă într-un peșiu pe un deal teșit de ploi și de vremurile schimbătoare. Boaca și Oițea, roșii, cu broboane de sudoare, se așezară pe o bîrnă putredă de stejar din prispa caselor părăsite. Fetița, suflînd greu, și-aduse părul de pe frunte peste,cap și-l netezi binișor, de mai multe ori, ca o pisicuță care s-ar linge la o fereastră între două ghivece de endrașaim. — Of, Doamne, toată ziua mi-l așez, și niciodată, nu e așezat… Onea o privi și începu să rîză. — De ce rîzi? zise Boaca, și bătu iarba cu piciorușele ei. Să știi că m-am făcut potop pe tine!… De ce rîzi? — Boaco… — De ce rîzi? — Bocuțo… — De ce rîzi? — Să-ți spui… — Nu, să nu-mi spui!… De ce rîzi? — Uite, pe obraji și pe frunte ai cîrîie vinete… Se vede ca te-au izbit ciorchinii de bozii și de cîrmuz… A! n-a rîs de ea! Atuncea, bine! — Să te șterg? — Da, Onea, să mă ștergi… El, bucuros, apucă un colț de la mîneca dreaptă, îl băgă în gură, îl clănțăni, îl muie bine și începu s-o frece pe obraz și pe frunte, pînă o înroși. O privi, depărtînd capul, o mai frecă, și iar se mai uită. — Acu s-a dus, Bocuțo, acu s-a dus… Și oftă, mulțumit că o făcuse la loc, frumoasă și cu ochii verzi ca frunza proaspătă de salcîm. — Te-ai odihnit, Bocuțo?… Da?… Să mergem… O luă de mînă. Coborîră la vale pe un drum c-o pulbere groasă de patru degete, răscolită de căruțele cu nisip, din care nu se vedeau nici nisipari, nici cai, nici căruțe, ci un vălmășag din toate; cîte un cap de cal, cîte un picior, cîte o roată și cîte un braț de om pe dasupra. Mai mult îi auzeai decît i-ai fi văzut, îndemnuri, înjurături, chiote și bicele trosnind din ce în ce mai tare, de ce se apropiau, din ce în ce mai încet, de ce se depărtau. Copiii grăbeau la deal, de unde izvorau căruțele cu nisip și cu pietriș. La dreapta lor, pe un scoborîș lin, case risipite. Olănita — o țigănie — „meașteri di lacate, di broaște, di uși, di dires, di zavoare di pus, meașteri”… Casele, încuiate. O tăcere ca noaptea în curtea bisericii. Nimeni, afară de cîteva bătrîne, pe jumătate goale, în pragul ușilor, care se scărpinau și se pieptănau privind la pieptine dupe ce-l treceau prin păr… Țiganii, cu liota lor, duși la munca cîmpului. Fetița se strînse pe lîngă băietan. — Adevărat că țiganii adună pe copii și-i bagă în sac? — Adevărat, răspunse Onea. — Și pe fetițe? — O, da… Cînd le găsesc singure pe drum… — Da’… da’ cum suntem noi? — Cum suntem noi… să nu ai nici-o grije… Dacă și eu aș fi fetiță… hî-hî!… Boaca se apucă cu amîndouă mîinile de Onea. — Cu mine… Eu sunt altceva… Și se pipăi la cingătoare, oprindu-și mîna pe briceag. Se mai răriseră căruțele. Se mai potolise praful. Ei se opriră și priviră în fața lor. Cît prinzi cu ochiul, numai vii cu șanțuri adînci d-a lungul drumului. Pe malul șanțurilor, porumbe, soc, gherghine, coarne, măceși, călini ș-apoi maldăre de viță uscată. Pe lîngă ei, erau așa de înalt înconjurate viile, că li se păreau ca niște ziduri de cetăți întărite. — Să mergem printre vii… E așa de frumos, Bocuțo, așa de frumos… Și e o casă mare, mare, cu plopi înalți… și c-un cireș bătrîn cu cireși coapte, cît alunele, și multe, spuzit de multe, că nu mai încap de multe ce sunt… Boaca deschise ochii mari și verzi ca apa de baltă și-l coprinse blînd în mirarea lor. — Dar pe unde? — Mai, mai nițeluș… Ceva mai departe se dăsfac viile de un drumeag, unde dealurile, de patru părți, se coboară pe nesimțite ca într-o covățică, aproape întotdeauna plină cu apă de strînsură. Aci mocirla, pusă d-a curmezișul, de la un șanț și pînă la celălalt. Șanțurile — adînci, întunecoase și pline de iarba-broaștii, înflorită cu moțuri roșioare. — Pe unde, de? întreabă Boaca, și se scărpină la ceafă. Onea se gîndi, se răsuci… Greu!… Dar să nu vază ei ce e mai frumos pe lume? — Boaco, haidi în cîrcă la mine… — Păi, poți? — Eu?… Tu nu poți, că ești fată… — Adevărat, tu ești băiat, parte bărbătească… Onea să plecă puțin. Boaca, pe la spate, îl prinse de gît și ridică piciorușele în sus. El aduse amîndouă mîinile, o strînse de pulpe și porni înroșindu-se. — Nu asa, pălinte, nu asa, că mă doale! glumi Boaca, și începu să rîză. — Sîîît! nu te mișca! Onea intră pînă dincolo de glezne în mocirlă. Bărbat, bărbat, dar greu cu sarcina pietroasă-n spinare. Abia scotea piciorul, ș-o apă murdară și groasă umplea la loc urma, curgînd ca o coptură. Boaca, cu ochii închiși: — Di, cîrlane, diii! — Cîrlanul e nepotcovit, nu mai da din picioare… — Da’ mai e? — Mai… — Da’ mult? — Numa nițel… Cînd s-ajungă la mal, o durere rece îi înjunghie piciorul drept. Se cletenă și se sprijini pe ăl stîng. Boaca tresări și, de frică, își descleștă mîinile din beregata lui. Pierdură cumpăneala și, fleașc, căzură, jumătate în mocirlă și jumătate pe uscat. Repede se sculară, ca și cum ar fi sărit de pe niște cărbuni. Cînd Boaca își văzu șorțul, rochia, cămașa, ciorapii și pantofii ei plini de noroi, dăte capul pe spate, strînse ochii, căscă gura, înțepeni limba și scoase un țipăt ascuțit, ca o biată ființă care n-ar mai avea ce perde și ce nădăjdui. — Lasă, Bocuțo… Taci, Bocuțo… — Mama… mămica… mămițica mea… mă omoară, mă aruncă în drum dăspuiată, și acolo… goală… Îmi putrezesc oscioarele mele… — Taci, Bocuțo, taci… Să mergem la „Susana”, la un puț cu apă rece și cu două jgheaburi… Într-unui să-ți speli tu lucrușoarele tale, și în altul… — Da? întreabă Boaca, și lăcrămile îi curgeau șiroaie…. Și în altul?… — Să-mi moi eu piciorul… Laba piciorului drept, roșie, și sîngele îi năpădea într-una. — Aoleo! te-ai tăiat? (Și suspină.) O! bietul Onea! Și te doare? — Aș! da’ de unde! Nu mă doare… Și strașnic ar fi urlat de nu i-ar fi fost rușine de Boaca. — Ad’ să te sărut… Poate că-ți trece… Știu eu că te doare… Și-l sărută de mai multe ori. Lui Onea, simțind obrajii ei umezi și blînzi, i se răcori sufletul. — Nu mă mai, doare… Mi-ai luat cu mîna… Și plecară „printre vii”, ținîndu-se de mîni, ea suspinînd, el șchiopătînd, și nu se uitară nici în dreapta, nici în stînga. Și-și ziceau în gînd — ea: „De nu i-ar obrinti piciorul!”, el: „Doamne, Doamne, de n-ar bănui maica preoteasa pățania Bocuței!” Trecură pe lîngă atîtea frumuseți — pe lîngă casa cu plopi înalți, cu cireșul bătrîn încărcat cu cireși galbene și roșii — fără să le vază. Și ajunse cum dădu Dumnezeu la puțul cu apă rece de la „Susana”. Puțul e în mijlocul unui dimb, ca o curte de mare, înconjurat de șanțuri întunecoase. Doar spre miazănoapte se strecoară o ulicioară printre garduri pe care se răsfrîng vrejuri de tivgi și de dovleci. Vîntul adie și soarele arde ca-n luna lui cuptor. Puțul e cu două roate și două găleți: cînd se coboară una deșartă, cealaltă se ridică plină rasă cu apă ca cleștarul. Un jgheab săpat în piatră dă pe dasupra în altul mai scund, tăiat într-un trunchi de plută bătrînă. De jur împrejur, iarbă grasă, cu flori galbene de păpădie și cu mănuchi de sîngerică. Nimeni la puț; Jgheaburile — pline cu apă, atît de limpede, că pînă n-ai fi. turburat-o, n-ai fi bănuit de e sau de nu e. Onea, cum sosi, se așeză în căpătîiul jgheabului de plută și-și scufundă piciorul cu rana. Apa bolborosi. Cîteva bășici se sparseră, sărind în.sus, sorbite de-o putere nevăzută. Fășii de sînge se despletiră pe dasupra apei, împinse mai întîi către pereții jgheabului, apoi, ușor și. rotocolit, se apropiară , de piciorul micului ștrengar. • — Boaco, nu te dezbraci? — Cum, să rămîi goală? — Nu… Scoate șorțul… — Și pe urmă? — Rochița… — Și pe urmă? — Cămașa… — Nu… (Și începu să bîzîie.) Nu vreau, că se vede… — Ce să se vază? — Eu știu?… Mămicu meu spune: „Că te arunc în uliță goală, și se văd toate, și te fac de rușine…” -— Nu fi proastă… Fă ce-ți zic… Întîi șorțul… Boaca își scoase șorțul, îi făcu vînt în jgheabul de piatră, începu să bălăcească, se înveseli și zise rîzînd: — Așa spală bunica Marghioala izmenele tatii… Uite-așa! Uite-așa!… Boaca făcu tocmai ca bunica Marghioala, mai ales cînd stoarse. Stoarse șorțul cit putu — strîngînd din dinți, sugînd gura — și-l întinse la soare, pe iarbă, verde. Își dădu fusta în jos, jucînd pe picioare, și la lucru. Spăla și rîdea. — Oneo, te mai doare? Mai curge? — Aproape de loc… Da’… cu ce cioarelui să mă. leg?… A! stai!… Bocuțo, vino și ține d-aici… Boaca se apropie, leoarcă de apă. Cămașa i se lipi de piele. Trupul, subțire și mlădios, i se văzu ca prin sită, era ca o păpușică fermecătoare, ca un îngeraș, dintr-un ceaslov uitat și zugrăvit de un meșter foarte dibaci. — Ține bine… — Iacă, țin… Onea, cu briceagul, își scurtă cămașa pe poale, ca de două degete, și cu fășia își legă strîns rana de la picior și se trînti pe iarbă, uitîndu-se cu dragoste la Boaca lui. — Da’… mama Iana… ce-o să zică? — Mama? răspunse Onea. Mama e bună, niciodată nu mă lasă-n pielea goală… — Și mămicu meu o să fie bună, bună de tot… Boaca oftă și se duse să isprăvească fusta de spălat. Cu mîinile ei harnice lovea apa; stropii săreau ca niște boabe de diamant; cîteodată, o izbeau în față, și ea, rîzînd, vorbea singură, încetișor: — Vai de păcatele mele, îmi dădu săpun în ochi! După ce o spălă bine-bine, o clăti, o stoarse și o Întinse la rînd cu șorțul ei aproape zbicit, și rămase pe gînduri, cu degetul în gură. — Ei, zise Onea, la ce te gîndești, Boaco? — Mă gîndesc cum să fac eu cu cămașa… — Pui șorțul pe tine și tragi cămașa… — Ei, cum, de? — Bine… Iac’așa… Onea sări în picioare, luă șorțul și i-l legă de gît. — Acum trage cămașa în sus… — Păi nu pot… — Să-ți ajut eu… Și luă cămașa de poale și i-o dete peste cap. O clipă: albă, curată și luminoasă, ca o floare de săpunel. Ea își trase repede șorțul de pe ochi în jos și zise cu lacrimi în glas: — Nu e-așa că nu s-a văzut? — De unde… (Și-i venea să rîză.) Nimic… Nici atîtica… — Dacă m-oi vedea, s-a isprăviiit… Nu mă mai mărit cu tine… El zîmbi pe furiș, țuguie buzele și făcu: -Țu!.., Țu!… Hîc-hî… Ea se uită pe din fața ei, își netezi șorțul… Nu se vedea nimic… Se plecă pe jgheabul de piatră… Pe la spate… Dar nu putea să se vază ea pe la spate… Va să zică că nu se vede… — Eu spăl cămașa (și era veselă, veselă) cum spală mămicu albiturile noastre… Uite-așa face mămicu,uite-asa… t Și spatele ei gol și rotund zvîcnea din șorțul ud la fiece opintire. — Vezi, Oneo? — Văz, Boaco… — Ș-așa… Ș-așa… Vezi? — Cum de nu, Bocuțo! Și-și puse mîna la gură, se umflă în palmă, plecă capul și strînse din ochi. Pe ulicioară s-auzi un fîșiit de frunze rupte. Boaca tresări. Onea se uită într-acolo. — Oneo, hoțu! zise Boaca încremenind pe jgheabul de piatră. Onea îngălbeni. În capul ulicioarei, un băiat cu părul spălăcit ca cînepa cînd iese din meliță, cu ochii mici și negri ca două mărgele, cu zăbale la gură, cu un cercel în urechea dreaptă, smead, prăfuit, cu un crac de izmană sumes pînă deasupra genunchiului, cu pieptul scos înainte, țanțoș, gata pe bătaie și pe furat. Se apropie. Să fi avut un an mai mult ca Onea. Se măsurară din ochi. Onea deschise briceagul și-l aduse la spate. Hoțul zise cu asprime: — Ce faceți voi aicea, mă? Onea, cu gura pe jumătate: — Facem! Ce treabă ai tu? — își spală rufele dumneaei… (dumneaei era Boaca) și dumneata o păzești, ai? — Și ce-ți pasă ție? — îmi pasă! — Ce, mă? Hoțul făcu un pas înainte. — Cînd te-oi plesni, auzi cîinii în Giurgiu! — Pe mine, mă? — Pe voi, p-amîndoi! Boaca căzu cu șezutul pe jgheabul de piatră. Dădu să țipe. De frică amuțise. Hoțul făcu doi pași înainte. Onea să uită la Boaca: îi tremura capul și ochii ei verzi se măriseră. — Ale voastre sunt ecareturile astea, bă? — Ale noastre, ce?! — Dar de unde mumă-ta pe gheață sunteți voi, bă? — A! nu de mumă! Hoțul s-apropie de Onea. Onea s-apropie de hoț. Hoțul ridică umărul stîng. Onea făcu la fel. Hoțul, roșu și înfierbîntat la față. Onea, alb. Se priviră fără a clipi, și, cu pași mici, se învîrtiră ca doi cîini, unul cu coada dreaptă si altul cu coada între picioare. — Măăă! — Ce? — Pastele!… Și-i repezi un pumn în obrazul lui Onea. Un țipăt ascuțit străbătu dîmbul. Boaca țipa ca din gură de șarpe. Onea se hotărî. Se trase un pas înapoi; închise ochii; își luă vînt, se repezi și izbi cu briceagul. Cîteva picături de sînge înroși mîneca dușmanului, care fugi înfricoșat pe unde venise, răcnind din băierile iriimei: „Tîlharii, m-au omorît tîlharii!” Onea înhăță pe Boaca de ceafă și-i puse pumnu-n gură. — Taci! Nu mai urla!… Lucrurile, și s-o tulim!… L-am ucis! Boaca se cutremură. — L-ai ucis? Si unde e? — A fugit! Onea — fusta, Boaca — cămașa, și, de mînă, p-aci ți-e drumul! O croiră la fugă. Coborîră șanțul din dreapta, și, la deal, în vîrf, prin urzici, prin măceși, se duc și nu se mai uită îndărăt, ca scăpați din pușcă. Pe ciulini, pe rugi, pe țepi, ca pe saltele de lînă. Cră- cile îi plesneau peste obraji, lăsîndu-le vînătăi, ei aș! ca și cum ar fi fost niște apărători cu care ș-ar fi făcut vînt. În urma lor fîșia frunzișul, coborînd, suind și curgînd nădușala de pe ei. Din drumul prăfuit pîn’ la„Susana”făcuseră o jumăta’de ceas, și de la„Susana” îndărăt numai cîteva minute. Se opriră. Înimele lor zvîcneau. Urechile le țiuiau. Suflau ca la jug. Li se uscaseră cerul gurii. Ascultară… Nimic în urma lor… — Oneo! — Boaco! — L-ai?… — L-am!… — De nu ne-ar spune!… — Nu ne cunoaște! — Și briceagul? — în inima lui, pînă în plăsele! — Vai, vai, vai, păcatele noastre! — Ce era să fac? L-am ucis, și pace! — Da’ strașnic te-a izbit, Oneo… Ți s-a umflat falca… Și cînd te-a izbit? După ce l-ai ucis or înainte? — Nu mi-aduc aminte, că eu am închis ochii… — Oneo, ce am eu pe spate, că mă mănîncă de nu mai pot… — Să mă uit… — Da, da, zise Boaca frecîndu-și picioarele. Îh! și pe picioare mă mănîncă… Boaca se întoarse. Uitase că era în pielea goală. Cînd Onea și-aruncă ochii, rămase înmărmurit. De la umeri în jos, mai ales pe părțile rotunde, spuzită cu broboane albe, și roșie, roșie, că ieșea fumul și dogorea din ea, de ți-era mai mare mila. — Tiii, Bocuțo, te-au piersicat urzicile! Cum de n-ai simțit? — Ce să simț? Era de simțit?… Așa e… El ș-aminti că înjunghiase un om. — A! stai! ‚ Și Onea luă cămașa, leoarcă de apă, din mîna fetiței, și o frecă, o frecă pe spate pînă se uscă cămașa și se mai potoli din mîncărime. Boaca se aprinse în obraji ca racii fierți; îi fu rușine; se uita în pămînt. „A văzut-o ! Cum să n-o vază? N-a simțit ea că era în pielea goală? Si ce tîrziu si-a dat seama!” Onea rămase cu degetul în nas. Boaca se îmbrăcă, dîndu-se după o tulpină de viță; se scutură pe poale; și începu să plîngă încet-încetișor, ca o babă care și-ar aminti din copilăria ei. — Bocuța, de ce plîngi? — Iacă, plîng și eu p-ale mele… — Bocuța, de ce oftezi? — De multe și mărunte… Tocmai ca bunica Marghioala. O luă binișor de mînă; s-afundară în șanțul dinspre Olănita și ieșiră la drumul mare. Soarele scăpătase. Departe, la deal, cîteva căruțe în umbră, și pe dasupra, nori de praf luminați de lumina apusului. Copiii coborau la vale, rupți de osteneală. Din ochii Bocuței picurau lacrămi mari, cădeau în praf, și praful se înălța ușor la fitece picătură. — Și ce-ai să spui tu, Bocuțo, acasă? — C-am fost cu tine… Că ne-a ieșit înainte un pușcăriaș… Că m-ar fi omorît de n-aș fi fost cu tine… Ș-așa, cum s-a petrecut… — Da’ să nu spui că l-am ucis! — Nu?… Bine… — La Sîn-Pietru eu am să mă spovedesc de toate păcatele părintelui Sterea, doar de m-oi ușura… Și-l podidi lacrămile și pe el. Ș-așa se întorceau acasă, ea plîngînd, el plîngînd, ea oftînd, el șchiopăttînd…


content:
Bogdan, Vladimir și Nohotiu, colegi de universitate, în același an fură numiți profesori la trei licee din țară. Bogdan, de limba și literatura românească, Vladimir, de istorie, Nohotiu, de științele naturale. La berărie — „La Căpitanul” — erau și veseli, și triști; veseli de izbîndă și triști că pentru întîiași dată, după atîția ani petrecuți împreună, trebuiau să se desparță. La plecare dădură „parola de onoare” că, din doi în doi ani, au să se întîlnească în vacanța de la Sîn-Pietru. Această prietenie sinceră dintre ei, bizuită pe nedreptățile și suferințele îndurate, fu începutul unei asociațiuni secrete de profesori: „Amicii adevărului”. „Amicii adevărului” ș-au alcătuit programul lor, carele se sfîrșea — transcris cu îngrijire de un caligraf — cu următoarele: „Știința nu este un scop, ci un mijloc, curat, folositor și umanitar. Îngrijind de propășirea neamului nostru, ne îndeplinim datoria către omenire. Dacă cei chemați să crească generațiile tinere și-ar propune același lucra, ar schimba fața lumei, îmblînzind pe oameni în raporturile lor, împuținînd nefericirile și înfrățind pe cei cari se vrăjmășesc fără să știe de ce. Mare dreptate a avut divinul Isus ca să-și presare sfintele sale propovăduiri cu: «Adevăr, adevăr grăiesc vouă». Adevărul, nu atît pentru adevăr, ci pentru că adevărul e singurul mijloc de a crește un popor”. Ei n-au nici „sediu”, nici „capital”, dar merg bine. Se strîng două zile pe an. Nu se știe nici cînd, nici unde. Reporterii ziarelor celor mai răspîndite s-au cercat să ciupească cîte ceva. Cu neputință. Următoarea conversație avu loc în dreptul lui „Capsa”, între un gazetar dibaci și îndrăzneț și un profesor de matematici, un neofit, de curînd primit printre „Amicii adevărului”. — D-voastră ne desprețuiți? — Nu, de loc. — Atunci? — Cînd vă veți hotărî să spuneți numai adevărul, suntem ai d-voastră… — Veți fi zdrobiți! — Vom triumfa! Dacă nu noi, urmașii noștri… — Pe urmașii voștri îi vor birui urmașii noștri… — Așa ar fi dacă i-ați crește voi. — Dar cin’, d-lor, să-i crească? — Noi! Vor intra în liceu c-un moral slăbănog… Subt tutela noastră, vor suferi la început, apoi, încetul cu încetul, vor apuca în sus, spre lumină și-nspre adevăr… Virtutea nu este nici etică, nici estetică, ci este expresia cea mai naltă a adevărului… Să deprindem noi pe copiii voștri cu adevărul, și veți vedea dacă vor ieși reporteri ca și voi… Bogdan, Vladimir și Nohotiu s-au întîlnit — după al doilea an — la Nămăești, și — după al patrulea — la Tismana. Vioi, veseli, cu conștiința tihnită că și-au îndeplinit datoria, își povesteau impresiile și întîmplările de peste an, criticau cu măsură abuzul de „metoda intuitivă”, intențiile bune ale „ministrului reformator” și „rezultatele slabe obținute în învățămînt”. — Noi, noi, dac-am fi oameni, cu legi proaste, am împinge progresul mai departe… Fundamentala reformă a școlii? Un înțelept program analitic… Programul de astăzi? Un scandal pedagogic. Și, firește, începeau de dimineața și pînă noaptea tîrziu, transformînd lumea sub disciplina lor, al căruia temei se reducea la „bunătate și stăruință”. Părerea lui Nohotiu o împărtășeau și ceilalți doi. — Să obișnuiești pe copil cu plăcerea de a munci și din plăcerea de a munci să prinzi înțelesul vieței… Să-l dezberi de zvîrcolirile impetuoase… Ceea ce trebuie să învețe într-un an să nu mai aspire c-ar putea să învețe în două luni… Să se așeze bine ceea ce învață cu răbdare… La iuțeală? Se consumă mai mult și să învrăjbește înpotriva a ceea ce i se cere să știe… De aci revolta zăcașe din sufletul copiilor față de școală și de profesori și-a profesorilor față de generațiile pe cari ar fi să le prepare și să le iubească… După asemenea discuții, rîndul faptelor diverse și-a anecdotelor. Bogdan, cel de limba și literatura românească, era tobă de giumbușuri și năzdrăvănii. Semăna c-un arap. Pieliță negricioasă, cap rotund, buze groase și răsfrînte, ochi scînteietori, dinți lați și albi și părul ca o hîrșie de astrahan. Gluma cea mai îndrăzneață o spunea serios, mucalit de serios. Nici un gest, nici o mimică. Cînd isprăvea, un ușor surîs îi mijea pe comisura buzelor. Și Vladimir, un roșcodan, umflat de rîs, zicea lui Nohotiu, un tînăr blond și slăbuț: — Ei, asta-ți place și ție! — Da, da’ asta nu e prea-prea… Și Nohotiu își întorcea capul, fluierînd balada regelui din „Tulle”, din Faust, opera lui favorită. În vara anului 1915 se revăzură în Breaza-de-Sus. Se îmbrățișară cu lacrămile în ochi. Veselia d-altădată dispăruse. Erau îngrijați de soarta țării. — Vom intra? — Nu știm nimic… — Adevărata politică a acestui neam oropsit acum începe… Oameni, oameni… Vom avea oamenii cari ne-ar trebui? Traseră la un han cu două caturi — „La cerbul cu leagăn în coarne” — într-o odaie mare, curată, spoită de curînd cu var, cu trei paturi, cu trei măsuțe și trei scaune de fag spălate cu moloz. Un miros răcoritor de brad. Pe geamurile ferestrelor dinspre apus se vedeau munți mohorîți și păduroși, încălecînd greoi unii peste alții, și în depărtare pluteau, ușurel și pe deasupra coamelor Bucegilor, mărginind orizontul albastru cu fantasticul lor fresc. Repede căzură la învoială cu gazda lor, un om pîntecos și scurt în picioare. Casa și masa, de fiecare, 250 de lei pe lună. Dimineața, cafea cu lapte. La prînz, două feluri, la cină trei, brînză și fructe. (A, fructe și la prînz.) Afară de vin. „Vinul aparte.” Un oțet de Drăgășani. A doua zi, ei, vorbăreții de altădată, se simțeau obosiți. Dormiseră ca pe jeratec. Gîndul fiecăruia, cu groază, pe fronturile de luptă. Închiseră pleoapele cînd se crăpă de ziuă. Păreau străini unii de alții. Tăceau ca niște muti. Bogdan, îmbrăcat pe jumătate, se răsturnase în pat, c-o cutie de tutun „bectemis” la căpătîi. Țigare de la țigare. Pe nări, două coloane de fum ca pe două coșuri. Vladimir, un om foarte ordonat, îngenunchease înaintea lăzei și — ciudat! — căuta fără să știe ce caută. Nohotiu, privind pe geam, strînse pumnii și strecură printre dinți: — Ca și cum aș fi orb… Farmecele naturei s-au dus… Ea se supune legilor cari o cîrmuiesc… Omenirea? Un balamuc!… Patimă, ură și jaf… Capacul căzu cu zgomot. O țigaretă, abia începută, descriind o iperbolă, pică în mijlocul odăiei, scoțînd un fum creț, albăstriu și clătinat. — Să ieșim… Aici nu e aer… Geamurile erau deschise. Coborîră o scară de brad, care scîrția la fitece treaptă. La acești prieteni, de cum se revăzură, tragedia din luna lui august l9l4 se redeșteptase în toată oroarea ei. După o săptămînă, aerul viu, soarele de pe la jumătatea lui iulie, plimbările pe jos — la vale, pîn’ la Cîmpina, și la deal, pîn’ la Orații — le împrăștie melancolia cu care, drept vorbind, nu prea erau obișnuiți. Suferiseră dăstule ca bursieri la Sf. Sava și la Universitate, dar niciodată nu s-au lăsat melancoliei. Totdeauna au nădăjduit în cîte ceva. Firi optimiste, cîrmuite de un ideal înnăscut, ei așteptau realizarea visurilor lor ș-ale poporului, obidit în nevoi și-n sărăcie. Nu degeaba sunt ei „dascălii” și-au dreptul să se crează „apostolii neamului”! Și iar au început, încetul cu încetul, vorba și discuțiile nesfîrșite, presărate, din vreme în vreme, cu anecdote pipărate si cu hohote de rîs. În ziua de Sf. Ilie, pe la ora trei, stau tolăniți la umbra unui nuc bătrîn, pe malul drept al Prahovei, și continuau o discuție începută din ajun. Foarte încălziți, nu băgau de seamă că tustrei erau de aceeași părere. Nohotiu își deșiră argumentele, exasperat de unele răsunete ale propriilor sale cuvinte, tresărind ca și cum ar vedea ș-ar auzi pe niște adversari pe care ar vroi să-i zdrobească, neputînd să-i convingă. — …Cultură?… Ha, ha, cultură! Cult, ș-un negru, ș-o piele-roșie, ș-un bandit, ș-un pușcăriaș!… Cultura se dobîndește într-o viață de om, cu muncă și cu metodă… Civilizația? Nu!… Cultura este individuală. Civilizația este a rasei. Un țăran d-ai noștri, șui, costeliv, cu ochii vii, cu fața sinceră, blîndă și cinstită, cu umerii obrajilor teșiți, cu maxilarele potrivite, cu mîinile mici și curmat legate de niște brațe relativ scurte, cu mersul săltăreț și ușor, cu talpa piciorului scobită, cu sufletul bun, cu obiceiuri simple, cuzicători înțelepte, c-o filosofie blîndă și îndurătoare, c-o poezie cîntată pe arii trăgănate și melancolice, cu povești și basme pe care le spune ca și cum le-ar sculpta, reprezintă o civilizație străveche pe un fond latin… Nu o poleială a minții, ci o lumină a sufletului, păstrată în lungul șir de strămoși și transmisă lui neatinsă nici de invaziile barbarilor, nici de epocile întunecate… Închipuiți-vă un străbun d-ai lui… Îl vedeți… Desculț și gol, rătăcind prin codri și prin pustietăți… El nu se leapădă de dreptatea care zace în toată ființa lui și de credința în „legea pămîntului”! Și comoara aceasta o lasă moștenire, întreagă-întreguliță, celui care vine după dînsul… Cultura a pierit, civilizația a rămas. Civilizația romană, strînsă, în ultima analiză, în formula „Fiecăruia ce este al său”, s-a moștenit de la suflet la suflet, pînă în ziua de astăzi. „Dreptul”, devenit organic, străbate vremile de umilință și de rușine… Creștin, din religie a smuls un suprem epitet și l-a împreunat de veci cu dreptatea, adică cu însuși rațiunea lui de a fi, ș-a ajuns la „dreptate dumnezeiască”!… Astfel, cel pururea nedreptățit crede în porunca dreptății ca în porunca lui Dumnezeu… Comparați pe acest om, neștiutor de carte, cu un mare învățat german, cu un chimist, bunioară… Mersul acestuia e greoi, talpa picioarelor, lată și otova, grasă și moale, se lipește toată de pămînt, brațele, ca două trunchiuri, se termină cu două mîini groase și hrăpalnice, ochii vineți și ponivoși, maxilarele dominînd figura, vorbește aspru, deschizînd gura parc-ar vroi să-și arate omușorul… Ce este în capul lui?… Toată știința chimiei, organică și anorganică… Toate realitățile… Toate posibilitățile… Industria se închină înaintea lui… Culorile cele mai ieftine — nu cele mai frumoase — lui i se datoresc… Explozibilele cele mai devastatoare, lui!… Gazele asfixiante, lui… Culmea mijloacelor de distrugere, lui… E cultura în cel mai înalt grad!… Și, cu toate acestea, sufletul lui e în perpetuă reversibilitate! Fără să vrea — cu toată imensa lui cultură — se simte atras de sufletul strămoșilor cu blăni de lup și de urs în spinare… De cincizeci de ani n-a auzit și nu crede decît în „richtfaust”, în „dreptul pumnului”, în glorificarea „forței” și umilirea „dreptului”… „Forța creează dreptul!” Și acum? Da! ș-acum pentru „germanii culți!”… „Forța primează dreptul!” Pentru „germanii culți”, acum mai cu seamă!… „Suprema forță, supremul drept!”… „Forța universală, universalul drept!”… Of tocmai așa simțeau, și fără formule, strămoșii lor de pe timpul primilor împărați romani!… Dacă Germania, în proslăvirea forței brutale, nu va fi biruită, va sălbătici omenirea… Țăranul nostru este un ignorant civilizat și chimistul prusian un savant sălbatic!… Franța, Franța, cea mai nobilă perlă a rasei noastre… — Da, da, întrerupse Vladimir, clȘcl cil perfectă dreptate… Dar cu cine te lupți tu? — Adevărat!… A! și cînd mă gîndesc la un alt barbar, inconștient și savant, care se tîrăște d-a bușilea Înaintea Kaizerului, numind-l, fără pic de rușine, „deliciae generis humani, mă întreb: care ar fi deosebirea între spionii și polițiștii germani și profesorii lor universitari? Se șterse pe frunte de sudoare și… Încet: — Aș vrea să uit acest măcel provocat de invazia unui popor zgîrcit și lacom… — Bine, foarte bine… Bogdane, spune-ne ceva… Bogdan se lungise pe iarbă, cu fața-n sus, cu ochii Închiși și cu mîinile încrucișate sub cap. — Cu perdea sau fără perdea? — Cu, cu, răspunse Nohotiu, ștergîndu-se pe subt bărbie. Bogdan, cum stătea așa lungit, începu ca un om care ar fi vorbit în vis. Într-un orășel de munte din Moldova s-a încuibat jocul de pocher. Domnii joacă. Cocoanele? Turbate! încep după prînz. Își uită și de casă, și de masă, și nu sparg jocul decît, ăl mai devreme, la trei ore după miezul nopței. Și acestea sunt cele mai cuminte. P-altele le-a’pucă ziua albă. A doua zi au ce povesti. O! să vezi, ma ohăre, ce-a pătimit Cleo cu patru popi!… Mitzi a colonelului deschide cu două perechi de ași la zece lei. Iolanda, ca o desperată, merge cu trei carale: valet, decar și nouă. Cleo, din coadă, cu patra popi la mînă, „relansează”: „Zece plus douăzeci”. Mitzi, firește, cu două perechi de ași, ține. „Neghioaba” de Iolanda, idem. Deniza împarte cărțile. Mitzi face ful de ași. Iolanda — minune — prinde opt și șapte de caro… „Roială!” Mitzi cere zece lei. Iolanda, observînd bucuria lui Cleo, plătește și nu mai întoarce. Cleo, triumfătoare: „Și mie, patruzeci”. Mitzi stă pe gînduri: „Cleo e o cacialmagioaică!” Și plătește. Iolanda, cu „roiala” la mînă: „Patruzeci plus optzeci!” Cleo, zîmbind cu bunăvoință: „Plătesc și nu te mai pliusez!” „O! cît ești ă&jantilă!” zise Iolanda, și întinse mîna la „pot”. „Ce ai?” „Roială de valet de caro.” Cleo, să înnebunească. Îi cad cărțile din mînă: patru popi! S-a „curățat”! E înfuriată. „Să merge, ma chere, c-o terță de culoare la zece lei?” „Daaa!” „Și se ține relansul?” „Daaa!” Cleo, roșie, congestionată: „Elle est foile celle-lâ „ Și dispăru ca un vînt turbat. În urma ei, rîsete si chief. M-me X… avea niște solitari de briliant în urechi. Acum o doare o ureche. Nu-i mai poartă. M-me Y… — un pandantif de cîteva mii de lei. Se vede că nu se mai poartă. Jocul s-a întins ca focul, ca pojarul, ca scarlatina. Casele din ccntru, cluburi de joc. Pînă și la mahala se joacă pe cinci bani miza. Una din jucăușele cele mai pasionate e Mitzi blonda, a colonelului. (Să se pronunțe Mitzi d-o manieră particulară, asa încît să se auză si t si z.) Colonelul e mult mai în vîrstă ca Mitzi, deși merge vorba că ofițerii n-ar fi avînd vîrstă. Cu cincisprezece ani mai mare decît ea, o adoră. Adevărul e că e frumoasă de pică. Subțirică, sprintenă, vioaie, și se gătește, și se încondeiază, și e răsfățată, și colonelul se topește, mai ales cînd o aude: „Mitzule, o țigaretă!” E brăileancă. S-au căsătorit de zece ani. Copii n-au. Trăiesc fericiți. Colonelul e gras, cărunt și cu mustățile zbîrlite în sus. Minte limpede. Ordonat. Corect. Cînd scapă cîte un „sapristi!”, corpul ofițeresc tremură. Cu venitul de 8 000 de lei de la o sfoară de moșie, moștenită de la răposatul său părinte, își ține casa. Cît despre leafă: praful și paragina! Mitzi i-o toacă toată în cărți. Și zestre? Ioc! Tinerețe, frumusețe și rîzgîiere… Atît a luat, și e mulțumit. Cînd Mitzi apare la prînz într-un robe de chambre de mătase albastră, descheiată la piept, cu părul ei ca chihlibarul revărsat pe spate, și cu cîteva bucle cu meșteșug aruncate pe frunte, el se oprește-n prag, o învăluie cu privirile și, surîzînd ca un copil, sau ca un părinte, îi zice: „Știu, Mitzi, știu…. ast-noapte iar ai pierdut!” Ș-o sărută pe obraji și pe mîini, și-i dă ce mgiare în portofel. Mitzi rîde, se joacă cu mustățile lui, cum se juca cînd era mică cu mustățile unui cotoi tigrat. Colonelul, în loc să mornăie, să miaune, să zgîrie și să scuipe, strîngînd din ochi, îi zice: „Mitzi, mai încet, că mă doare, pitulicea neichii!” Și,trecîndu-l lacrămile, sărută mîna care-l tiranizează. Mitzi are o deosebită simpatie pentru Negoiță Dulău, una din ordonanțele colonelului, un răcan care abia împlinise 2l de ani. — E, mă miram eu să nu-ți dai în petec! zise Nohotiu. Vladimir aruncă, ca din pușcă, un rîs care chihoti pe Valea Prahovei. — Negoiță, un naiv. Curat, sîrguitor — deși cam încetinel — le făcea pe toate după poruncă. Numai să nu-l fi luat repede. Cîte un cuvînt mai greu ca „dobitocule” îl pripea la vorbă, repetînd unele silabe. Mitzi, cam în rîs, cam a mîngîiere, îl poreclise „Fofolea”. Și cînd pleca la Fanșetta, or la Iolanda, zicea lui Negoiță : — Fofolea, degrab’ panerașul cu lucrurile, c-avem să împletim pentru voi flanele și mînuși… O să vă trebuie la război… — îndată! — Fofolea!… Ai pus bine cărțile? — Pus! — Adu două perechi, una nouă și alta jucată. Azi așa, mîine așa, preț de două luni, cam de cînd era recrutat Negoiță. Că Negoiță nu mai aștepta. La ora trei și jumătate din zi se înființa cu panerașul în mîni, cu lucrușoarele bine rînduite, c-o flanelă și c-o mînușe, începute de la Crăciun și început rămase și-n Săptămîna Patimilor. — Fofolea, tot? — Tot… Si noi, si jucate… În noaptea de Joia Paștelui, colonelul — împreună cu ofițerii garnizoanei — se duse la douăsprezece evanghelii. Mitzi, la Fanșetta. Tîrziu, colonelul sună la prefect ca să ia pe Mitzi. Feciorul îi deschise. — Ce face duduca Mitzi? — Ah! d’duca Mitzi ari o ghină, ari o ghină, mămucă! mămucă!… Fulg! Fleoșt!… Fleoșt! Cariu?… Perde d’duca di ti miari d-așa ghinion!… — Spune-i c-o caut… — Mă rog matali, domle colonel, cum e dumneaei di necăjită, mă ie mam’țica dracului! Colonelul, ostenit — și poate și de teamă ca nu cumva să-i mai ceară ceva bani, știind că nu poate să reziste „pitulicii” — se întoarse acasă se culcă si dormi dus pîn-a doua zi. Deschise ochii. Îi roti de jur împrejur. Mitzi, nicăieri. „Iar o copilărie!… Desigur, a pierdut și”… Se îmbrăcă repede. Deschise ușa și dădu de Negoiță. — Negoiță… — Po-porunciți… — A venit? (Restit.) A venit? —. Ci-ci-cine? — Dracu să te ia!… Coconita! — Da-da, să-să-să… — Unde e? — însa-sa-sa… — în salon, dobitocule! Marș! Negoiță, la dreapta-mprejur, se împiedică de prag și se rostogoli pe ușe-afară. — Tîmpitule! Colonelul deschise binișor ușa salonului. Cîțiva pași în vîrful picioarelor… Mitzi!… Așa cum venise pe la șase ore dimineața, așa să trîntise p-o canapea. O privi. Dormea, și de genele ei atîrnau două lacrămi strivite… „Pentru ce adormise plîngînd?… A pierdut… Ei, și?”… — Ah! sapristi! Trase ușa după el ș-o tuli drept la cazarmă. La douăsprezece se întoarse acasă. Aruncă sabia și chipiul. Intră în sofragirie. Masa, pusă. Mitzi, pe un scaun, cu ochii în palme. Și în loc să fie cu robe de chambre-ul ei albastru, străveziu și descheiat la piept, era cu aceeași rochie din ajun… Colonelului îi zvîcni inima. — Mitzi, ce ai? — Ce să am… — Ai pierdut? — Da… — Ei, și? Pentru prima oară ai pierdut?… Slavă Domnului!… Zi c-ai pierdut tot… — O! nu… — Atunci? — Ah! mai mult… — Cum? — … mult de tot… — De unde? — O nenorocire!… Și Mitzi nu îndrăznea să-și ia mîinile de la ochi. — Ce nenorocire? — Am rămas datoare… — Datoare?… Pe cretă?… — Nu… Mai rău… — Ci spune odată, nu te mai scînci ca un copil! Colonelul se plimba agitat. — Ai furat? — Mai rău… Colonelul se uită la urechile ei. Solitarii, la locul lor. La mîini? Inelile și brățările, la fel. O luă cu binișorul. O mîngîie pe părul ei blond și mătăsos. — Mitzi, dacă mă iubești, spune-mi! Mitzi își luă mîinile de la ochi. Ochii, roșii. — Mitzule dragă, la Fanșetta… era… și Richard… Ș-o podidi plînsul. Colonelul se congestiona. I se puse o perdea peste ochi. Prințul Richard, curtezanul tutulor cucoanelor! Colonelul nu-l putea suferi. Tunica-l strînse. Vru să se descheie. Doi nasturi îi sări de la tunică și se învîrtiră pe jos. — Ei bine… era și Richard… Și?… Colonelul o privi drept în frumoșii ei ochi. — Pierdusem cel din urmă franc… Richard scăpă monoclul din ochi… Surîdea… „Permettez-moi, madame, de vous pr eter cent francs… £a vous port era bonheur”.. — Și tu ai primit? — Nu știam ce fac… Colonelul schimbă fețe-fețe. — Rău! Foarte rău!… Ți-am spus: de la orcine, de la oricine, de la pămădatul ăla, nu! — I-am luat, i-am pierdut… Richard… — Ah! sapristi! — …punîndu-și monoclul în ochi: „Madame, en voulez-vous? Și-mi întinse altă sută… — Și tu i-ai luat? — Da, și i-am pierdut p-osingură lovitură… Încă o sută, întinsă c-o cochetărie nesuferită… O! Fanșetta și Iolanda sunt niște sălbatice… I-am luat… I-am perdut… Luat, pierdut, luat, pierdut… — Pînă cînd? întrebă colonelul c-un glas sugrumat. — Pînă mi-am pierdut și mințile… — Mai repede, mai repede, Mitzi! — .. .pînă i-am rămas datoare cu două mii de lei și-am plecat desperată, simțind în urma mea rîsul prietenelor, a lui Richard și-al celorlalți domni cari priveau la jocul nostru… Mitzule, Mitzule, pitulicea ta s-a făcut de rîs! — Nu, nu, nu te-ai făcut… erai pe cale să te faci… Mitzi îl înțelese. Privirea îi scăpără. — Colonelule! O ofensase. Colonelul o sărută pe frunte și ieși ca un viteaz din sofragerie. Dupe un ceas se întoarse și găsi pe Mitzi așa cum o lăsase. — în sfîrșit!… M-am împrumutat ș-am plătit p-acel muțunache!… El, c-un surîs fals de păpușe japoneză: „De ce atîta grabă, domnule colonel?… Nu era o datorie de onoare”… Zic: „Știu, prințule, dar era o datorie care dezonorează!” Și i-am trîntit ușa-n nas… Oh! cărțile, cărțile!… Mîncară… Mîncare or foc?… Mitzi, cu ochii în farfurie, înghițea cu noduri. — Mitzi, ascultă colea… Vrei tu să fim ca mai-nainte? — Cum să nu!… — Juri? Ea stătu pe gînduri… „Ce vrea? Să nu mai joace?” — A! nu ce crezi tu! -Jur! — Pe fiecare lună să-ți dau jumătate din leafa mea… O pierzi? Să nu mai joci pînă la sfîrșitu lunei… — Oh! cît ești de bun, Mitzule dragă! Și-i petrecu mîinile albe și subțiri pe după gît, și-l sărută apăsat pe amîndoi obrajii. — Ca să-rui dovedești că te vei ține de jurămînt… azi, acum chiar, să mergem la vizite… A-a-a-a… Cu mîine, cu poimîine, cîșlegiu Crăciunului și postul Paștelui, și noi, nicăieri, ca niște urși… — Vizite? în Vinerea Paștelui?… Bine!… Fie!… Caii la cupeu. Mitzi, c-o rochie apelpisită. Frumoasă ca o iconiță. Veselă ca o vrabie. Ușoară ca un fulg. S-aruncă în cupeu, trăgînd pe colonel după ea. Negoiță, sus, lîngă vizitiu. Cum ieșiră din poartă, colonelul opri cupeul. — Negoiță, la iuțeală, cărțile! Pînă să spuie „cărțile de vizită”, ordonanța dispăruse, zicînd în gîndul lui: „Iar o pârtie… De n-ar pierde conița noastră”… — Adus! Să trăiți! — Bine… Ține-le tu, voinice… Porniră. Mitzi, în admirație de bărbat-său, îl săruta într-una. Opriră la președintele tribunalului. Colonelul: — Negoiță băiete, întreabă dacă primește… dacă nu, să le lași două cărți. Auzi?… Ce te scarpini în cap? — Cum porunciți… să trăiți! Și după un minut se întoarse. — Dorm, să trăiți! — Cu cine-ai vorbit? — C-o slujnicuță tînără… Eu… scoț două cărți la întîmplare și i le dau… Ea… rîzi, și rîzi… — Măăă, ștrengarule!… Sus!… Ajunseră la prefect, la „nesuferita” de Fanșetta, unde e și sor-sa, Clotilda Măzărel, din Bucovina.’ — Trei, mă… Pentru d-l prefect, pentru d-na Fanșetta și pentru d-na Clotilda… Negoiță dispăru și se întoarse într-un suflet! — Dorm, să trăiți! — Le-ai lăsat? — Da, trei!… D-apoi se uita chiondorîș… — Cine, mă? — Slujnica… — Era tînără? — Aș! bătrînă și groasă. Și rîzi colonelul, și rîzi Mitzi… În dreptul președintelui consiliului județean: — Două, flăcăule. Negoiță se întoarse roșu ca racul… — Trăiți! Nu sunt acasă… Nu-ș’ce naiba au… că ș-aia a rîs… Zice: „Ce să fac cu ele?” Zic: „Să le dai coniții și conașului de Ia ai noștri”… Ea se ridică în vîrful picioarelor și se uită la poartă. La poartă zărește cupeul și iar o umflă rîsul… Colonelul, în culmea veseliei, între Mitzi, care se juca cu piciorul lui, și Negoiță, care, „desigur, aiurea”, pe un ton glumeț: — Mă, oi fi descheiat la pantaloni… Fofolea tresări. Se uită în jos. — Nu… Să trăiți, domle colonel! Ș-o porniră. Colonelul, încălzit de nebuniile Mitzii, o luă de talie. — Mitzi, îmi vine să te sorb. Așa, la vizite, ca oameni binecrescuți, pitulicea mea adorabilă! Și du-te’, vino, cotește, peste rîu, pe devale, cărți în dreapta, în stînga, un ceas și jumătate. Mai aveau o singură vizită. La protopop. Un cleric cucernic și cinstit. La protopop, î. p. s. mitropolitul Moldovei. Cam bolnăvior. Cupeul se oprește. Negoiță sare de pe capră. — Negoiță, bagă de seamă. Aici să lași trei… Pentru părintele protopop, pentru maica preoteasă și una, pentru î. p. s. mitropolitul… Ai înțeles? — înțeles, domle colonel! — Ei, nu te miști ? — Dar… — Ce, dar? — S’trăiți, domle colonel, nu mi-a mai rămas decît popa de spațiu… Și, întinzînd palma dreaptă, îi prezentă un rege de treflă. Colonelul, scos din fire: — Ce e asta, măgarule? Fofolea muri și învie. Popa de spațiu sălta în mîna lui de țăran ca pe jeratec. — Ce cărți ai lăsat pînă acum, dobitocule? — U-u-u-un pa-a-chet întreg… — Bate-te-ar Maica Precista să te bată!… M-ai făcut de rușinea tîrgului, scîrnăvie ce ești!… Sus! Ș-acasă! Colonelul plesnea de mînie și tăcea. Mitzi, abia stă- pînindu-și rîsul, tăcea. Ceva mai tîrziu bietul colonel răsuflă: — Ei, ei, ei, ce-au să gîndească oamenii de noi? Mitzi izbucni într-un rîs ascuțit, care, coborînd repede și cromatic, se stinse în oftaturi dureroase. I-a venit rău… Colonelul, speriat… freacă-i mîinile, freacă-i tîmplele… — Mitzi, nu fi copil!… Nu e nimica!… Popa de spațiu, Mitropolitul… Nimic, Mitzi, nimica!… — Nu știi ce drăcoaice sunt femeile, zise Bogdan, întrerupîndu-și povestea. Ce credeți că s-a întîmplat? — I-a venit rău, i-a trecut și-a jucat mai departe, jumătate leafa lui Mitzu, răspunse Vladimir. — Aș!… S-a prefăcut… Mijloc suprem, ca să scape și pe bietul Fofolea din gheara colonelului… Și, ceva mai tîrziu, lingușindu-se ca o pisică pe lîngă fripturica unui copil, s-a tot împrumutat peste jumătate din leafa colonelului — asupra căreia discuție nu mai încăpea—așa că rezultatul a fost: colonelul slujea și Fanșetta și Iolanda încasau leafa colonelului. După un an de zile Mitzu, desperat, stărui pe la minister, și ministrul îl mută — „în interesul serviciului” — într-un oraș de peste Olt. Mitzi s-a despărțit plîngînd de Iolanda și de Fanșetta ș-a pornit cu „fleoșurile” în Oltenia. Oltencele, mai chibzuite. Miza, mai mică. Floșurile, mai puțin ofensive. Colonelul a mai răsuflat. — Povestea ta seamănă c-o anecdotă… — Ba să mă iertați. Anecdota ta și-a fi aducînd cu povestea mea. Acum doi ani mi-a spus-o chiar colonelul cu care eram destul de prieten… Își adora femeiușcă, și femeiușcă… cărțile… — Cunoșteai și pe „pitulicea”? — Firește!… Un diavol de femeie… Într-o zi îi zisei: „Scumpă doamnă, de ce nu te lași de cărți?” Ea-mi răspunse: „Scumpe domnule, de ce nu te lasi de tutun?” Bogdan aprinse o țigaretă. Fumul, pe nările lui, ca pe două coșuri. — Vladimire, e rîndul tău… — O copie de pe natură… — Documentată, șopti Nohotiu ironic. — Documentele noastre, ca fosilele voastre… — Noi restaurăm animalul după rămășițele scheletului lui, cu sistemul nervos, muscular, respirator, circulator… Îl înviem… Îl ațîțăm în lupta pentru existență… Îl vedem atacînd cu furie, sau apărîndu-se cu desperare… E așa de viu, că uneori ne apucă frica… Owen n-a mai dormit două săptămîni după ce a văzut un ichtyosaur restabilit, lung de 30 de picioare, cu ochii rotunzi și enormi ca a unei bufnițe gigantice… — Tocmai așa se întîmplă cu documentele noastre… Unui istoric i se cere să fie savant, critic și artist. Savantul să cunoască, criticul să cîntărească, artistul să dea viață… — Secături, întrerupse Bogdan. Noi suntem niște școlari silitori în ale științei… Ei, Vladimire, începi… — N-o să credeți… E imposibil… Eu am aflat-o de la unul din eroii acestei întîmplări… Viața este un șir de farse tragice… Un procuror, un judecător de ședință și un judecător de ocol — tineri, neînsurați, trăind numai din leafa lor — se întîlneau duminicile, la restaurantul „Frascatti”, pe la orele două și jumătate, în grădină, pe cînd nu era nici picior de om. Mulțumiți cu soarta lor, de le treceau prin minte c-odată ș-odată vor ajunge consilieri de curte, li se părea că visează, că un asemenea vis ar fi irealizabil. N-aveau proptele. Nu erau cumnați cu ministrul de justiție, nici rudă cu un aspirant de minister, nici nemenii cu vrun deputat sau senator cu influență. Copii de oameni nevoiași. Unul țăran din Vasilați, ceilalți doi mărginași din capitală. Pe terasa înaltă de la „Frascatti”, discuțiile încep: un proces, o pledoarie, o înaintare, o controversă de drept. Firește, controversa rămînea pururea fără soluție sigură, deși cele trei beri fuseseră băute. De la un cîrd de vreme — ciudat! — nu se mai întîlneau tustrei, ci numai cîte doi-doi, alternînd cu regularitate algebrică. O duminică, procurorul cu judecătorul de ședință, ceailaltă, judecătorul de ședință cu judecătorul de ocol și în cea d-a treia, judecătorul de ocol cu procurorul. Începură să se bănuiască. — Ce e cu amicul? — M-aș prinde că e amorezat! — E o minte practică… Nu crez… Vară, cald, zăpușeală. Frunzele de platan cad, legă- nîndu-se ușurel, pe mesele albe și curate. Bănuiala se încărca de oarecare răutate. — Unde umblă judecătorul de ocol? — Am auzit c-ar fi dînd tîrcoale pe lîngă m-me… — A, o ruină, mon cher… — Ruină, dar frumoasă… — N-o fi vrînd să ajungă milionar? — O! e prea cinstit… Cum e el fantasc, ar fi putut să cază, dar… A! nu! nu!… În sfîrșit, în a treisprezecea duminică se revăzură tustrei la aceeași oră, la aceeași masă și se puseră p-un rîs omeric. Procurorul, din obișnuință, începu să acuze. — Domnilor, este aci un mister care durează de aproape trei luni. Să-l lămurim. Am ținut socoteala fiecăruia și p-a mea. În primele trei duminici eu am fost la postul meu de două ori… — Și cu toate acestea, răspunse judecătorul de ședință, eu nu te-am văzut decît o singură dată… Eu, da, am fost de două ori… — Dar și eu am fost de două ori, zise judecătorul de ocol, și nici pe tine, nici pe tine nu te-am întîlnit decît o singură dată… — Nu vă grăbiți, reluă procurorul. Problema se așează astfel: în douăsprezece duminici eu am fost de opt ori aci, la masă, la aceeași masă, ș-am băut, în total, douăzeci și patru de țapi… — Și eu jur că, în douăsprezece duminici, nu te-am văzut decît de patru ori, întrerupse cu oarecare violență judecătorul de ocol. Dacă tu spui adevărul — căci asupra declarațiunei mele nu încape nici o îndoială — cine minte? — Nimeni!… Eu te-am văzut pe tine și pe el, el — pe mine și pe tine, tu — pe el și pe mine, de patru ori, și cu toate acestea, eu, tu și el am fost de opt ori în aceste douăsprezece duminici! Pe procuror îl pufni rîsul privind la uluiala celorlalți doi, care socoteau pe degete absențele și prezențele. — Vorba vă înșală… Așa vă păcălesc avocații abili… În fond, nu e nimic… Ți se dau trei cifre — l,2,3 — să le combini în grupuri de cîte două cifre… Cîte grupuri vei face? — Trei… — Si care vor fi aceste grupuri? — î cu 2, 2 cu 3, 3 cu l… — De cîte ori se întîlnesc l cu 2? — O singură dată… — Și de cîte ori găsești pe l în aceste trei grupuri? — De două ori… — Va să zică, dacă eu aș fi l și tu 2, și fiecare grup cîte-o duminică, eu am venit în trei duminici de două ori și nu te-am întîlnit pe tine decît o singură dată. Dacă în trei duminici e fatal să se întîmple așa, în douăsprezece duminici va fi tot așa de fatal să ni se întîmple de patru ori mai mult 2x4 = 8, lx4 = 4, E elementar… Judecătorul de ocol, uitîndu-se la judecătorul de ședință, mormăi: — Nu ne mai rămîne decît să recunoaștem că furăm niște stupizi… Băiete, trei beri! Procurorul începu adevărata instrucție. — Ei, acum, cărțile pe față!… Spune tu… — Ba să spuie el… — Ba procurorul… — Acuzator, jură că nu vei spune decît adevărul și nimic alt decît adevărul… — Eu, domnilor, am găsit… o amică… cu care mă întîlnesc din trei în trei duminici…. — Ei bine, închipuie-ți că și eu… la fel!… Și tot din trei în trei… Judecătorul de ocol încremeni. — Dar tu? Judecătorul de ocol, uimit: — Eu?… N-o să credeți… În-toc-mai! Procurorul: — A mea e o fetită subțirică… — Da, da! — Subțirică?… Așa e ș-a mea!… — P-a mea o cheamă Lizi… — Și p-a mea tot Lizi… Se uitară unii la alții. — Și p-a mea… la fel! Se priviră drept și ascuțit. — Cu-a mea mă întîlnesc la două ore dupe amiază, în Cișmigiu… — în Cișmigiu? — Mai spune o dată! zise judecătorul de ocol, ștergîndu-se pe frunte. — în Cișmigiu… pe movilă… — Ce, vrei să rîzi de mine? Amorul propriu, de bărbați și de tineri, era, evident, jicnit. — Lizi a mea — continuă procurorul cu glasul scăzut — e c-o rochie de ftilard albastru și cu steluțe negre… Se opri. Privi la amicii săi… Albi la față! Răsuflau adînc și des. — …cu mînecele scurte… puțin decoltată… cu cercei… — …de peruzea! strigă furios judecătorul de ocol. — …cu un inel de… — .. .diamant! Judecătorul de ocol se sculă de la masă. — …cu pantofi… — …de căprioară! — …c-o pălărie… — …galbenă, de pai! — …c-o fundă… — .. .albastră!… oh!… — …pe movilă, în Cișmigiu, privește blînd, și așa de inocent îmi spune… — …„Puiule! Puiule! întrerupse jucătorul de ședință, numai pe tine te-am iubit!”… O! mi-e scîrbă! — Luăm o trăsură; ridicăm coșul, și pușcă la… — …La „Flora”!… Nu e-așa? — Da! da! răspunse procurorul. Judecătorul de ocol trînti amîndoi pumnii pe masă. Paharele răsunară. Și glasul ascuțit al unui chelner se auzi: — Poftiți? — Nimic! Ministerul public continuă. Fiecare cuvînt al lui, o alică în inima celorlalți doi. Fiecare din ei iubea — mai ales judecătorul de ocol — și gelozia, pe care n-ar fi mărturisit-o nici unul, începuse să-i frămînte. Se priveau cu alți ochi. Prietenia șovăia. — La „Flora”, pe stînga, în cabina din fund… Ceilalți doi erau opăriți. — .. .cum intră, se întinde leneș pe canapea. — Pe aceeași, pe aceeași canapea! mormăi judecătorul de ocol, împreunîndu-și mîinile dasupra capului. — Și nu-i place să bea decît șampanie. Dupe trei-patru cupe, se răstoarnă pe scaun, apasă cu talpa piciorului stîng pe călcîiul din dreapta și… „Allez! hop!lPoc! și-a aruncat pantoful în tavan… și eu… — Și tu îi săruți piciorul, nenorocitule!… Ah! nom de nom știți că mi-e necaz pe voi amîndoi? Judecătorul de ocol, galben ca ceara, mușcă dintr-o frunză de platan căzută din întîmplare pe masă. — Să cercetăm mai de aproape — cum să zic? — corpul delictului, continuă procurorul, zîmbind cu tristeță… A mea pretinde c-ar fi nemțoaică… Adevărul e că are un accent săsesc de care își cam uită uneori… Că n-ar fi avînd decît mamă „capabilă s-o omoare dacă ar ști”… De aceea, la nouă seara o duc pînă-n Bulevardul Schitul Măgureanu. Acolo se dă jos, și c-un accent mai nemțesc ca de obicei: „De roc să nu mă fasă mama!” — A mea se dă drept armeancă… Are tată văduv… și la nouă, pe-nserate… Tot în bulevardul… Și să n-o vază tat-său, c-o „spînzură”… zise judecătorul de ședință și, plecîndu-se peste zidul terasei, aruncă un lung scuipat în parcul „Oteteleșanu”. — Ș-a mea de italiancă! și rîse nervos judecătorul de ocol. La nouă seara… În Schitul Măgureanului… Eu: „Să te duc pînă-n apropierea casei”… Ea: „Nu, nu!… tata cutitar!… C-o lovitură de cutit ar trece prin amîndoi!”… — Farsă! Nerușinată farsă! — Ce neghiobi! reluă procurorul. Am instruit întreaga afacere ș-am ocolit punctul capital. Ei, nu pentru întîiași dată mi se întîmplă în cariera mea. Te iei dupe unele semne exterioare — cari pot fi și concludente, și coincidențe fortuite — și-ți scapă tocmai miezul afacerei… Mă rog, a ta cum e? — Cum să fie? — Blondă? Brună? Cei doi judecători se precipitară: — A mea, palidă și brună! — A mea, cu părul ca flacăra! — Ș-a mea, blondă, mai blondă ca spicul în pîrg, zise procurorul… Iacă ce ne-a scăpat în pornirea noastră urîcioasă!… Ei?… Acum? Fericirea le fulgeră în obraji și izbucniră, în același timp, într-un rîs comic, cu trei timbre deosebite, amintind corul florilor din Parsifal al maestrului Wagner. — Pentru mine e o fantezie, șovăind între plăcere și pasiune, declară judecătorul de ședință. — Eu o iubesc! mărturisi judecătorul de ocol, și genele i se muiară d-o umezeală ușoară… Am înțeles gelozia! E teribil să fii gelos!… Da, da, la aceeași „Floră”, în aceeași cabină, pe aceeași canapea, sărutînd același picioruș mititel… O! ipoteza ar fi o crimă!… Acum, că primejdia a trecut, zic și eu că farsa ar fi avut haz… Procurorul se gîndi, se gîndi, își frecă mîinile și dodată trînti pumnul în masă. — Nu se poate!… Prea multe coincidențe bizare!… Cum dracu?… Aceeași rochie? aceiași cercei? același inel? mai-mai aceeași poveste? aceleași mîngîieri? și același nume?… Cînd ați cunoscut-o? Sau cînd le-ați cunoscut? Cel dîntîi care o întîlnise — pe a lui — a fost judecătorul de ocol. Sunt vreo douăsprezece săptămîni, în dreptul Schitului Măgureanu. Cel d-al doilea, procurorul — pe a lui — sunt vreo unsprezece săptămîni, în dreptul liceului „Lazăr”. Cel d-al treilea — pe a lui — sunt vro zece săptămîni, pe lîngă Imprimeria Statului. — Mergea cu ochii în pămînt… Docamdată se supără… Apoi se îmblînzi… Surîse ușurel. Își supse buza de jos…. „A! nu! niciodată nu mi s-a propus așa ceva!… Să ne plimbăm? Da!”… Opresc o trăsură. Îi ridic coșul… Ea și-acoperă fața c-o batistă de mătase năutie… Pe drum îmi prinse mîna în mînușițele ei cu mînuși lungi de peau de Suede… — Ei, la dracu, se resti procurorul, și coincidențele au o margine!…. Cu noi se petrec lucruri inexplicabile!… Și începu să fluiere ca un țăran cînd i se rupe carul în drum. Azi era rîndul tău, se adresă judecătorului de ocol. De ce nu v-ați întîlnit? — Mi-a scris că e bolnavă… — Și… desigur va veni duminica viitoare… — Nu, nu poate decît peste trei săptămîni… — Ai? Cum-cum?… Ți-ai pierdut rîndul, și rîndul tău va veni, ca și în trecut, exact la trei săptămîni!… Aceste trei grațioase femei… să nu fie una și aceeași! — Roșcată, brună și blondă, armeancă, italiancă și nemțoaică… Ar fi peste putință! Judecătorul de ocol se înroși ca para focului. — De accente nu-și aduce aminte decît din cînd în cînd, ca secăturile cari „rulează” pe r într-un chip nefiresc… Blondă, brună, roșcată?… Hî!… Dar dacă s-ar fi machiind pe obraji și și-ar fi văpsind părul?… Ai?… Atunci?… Judecătorul de ocol întoarse capul. Scoase batista și-și suflă nasul. Dupe cîteva minute: — La mine era mai mult decît o fantezie… O iubeam ! Atît de nebunatică în cabină ș-atît de cuminte în trăsură… O dată cu capul n-aș fi crezut că ar fi o… Procurorul își făcuse planul. — Trebuie să descoperim dacă ne găsim într-o vuitoare de coincidențe misterioase, sau dacă suntem niște jucării ridicole în gheara unei femei desfrînate… Ascultați… Cînd ne vom întîlni cu ele sau cu ea, p-a mea sau p-a voastră eu am s-o întreb din senin: „Was machen sie, mein liebes Kind?” — Altceva nu știu din nemțește. — Tu: — „Come va, bimba mia? Și tu… Cum dracului s-o întrebi pe armenește?… Și, cu toate acestea, „armeanca” ta este decisivă în materia de probe pe cari vreau să le-adun. Dacă, cum bănuiesc, ar fi una și aceeași persoană, nemțește ar putea să știe, italienește, d-asemenea… Armenește? Imposibil!… Aaa! Să te duci în Caimata și să-ntrebi pe un armean eatafta, cum se zice pe armenește: „Ce mai faci, fetița mea?”… — începe să vie lumea…. Să plecăm… zise cu oarecare pică judecătorul de ocol. — Mai am nițel… Uitați-vă bine-bine în figurile lor sau a ei… Observați: nădușește? și cum? face crețuri? și ce fel? Orcît de tinere ar fi… după al patrulea pahar de șampanie… Ei, dar să zicem că aceste observații n-ar fi tocmai demonstrative… Un lucru e bine să-l țineți minte: băgați de seamă ce semne curioase are pe corp? Cum sunt? Unde sunt? (Un surîs îi trecu pe figură.) Firește: o aluniță, o pată, o noiță… Astea toate pentru a stabili identitățile lor deosebite sau identitatea lor cu ea, și-a ei cu ele… Și să nu ne mai vedem decît dupe terminarea anchetei. — Fie, că rău mi-ar părea! șopti judecătorul de ocol. Plecară. Chelnărul care îi servise, după ei. — Domnule judecător, ți-ai uitat bastonul și mîtiușele. Judecătorul de ocol îi aruncă 50 de bani. La S-tă Maria-Mică, excepțional, ploua o ploaie de toamnă. Vînt, răcoare, aproape frig. Cel clîntîi care sosi fu procurorul. Chelnerul îi deschisc o cabină. Ceru un „țap”. Peste cîteva minute, și ceilalți tovarăși. Procurorul și judecătorul de ședință, îngrijați. Judecătorul de ocol, trist, palid, cu ochii trași. Nu dormise toată noaptea. Bătu în masă. Repede, un chelner. Judecătorul de ocol întinse mîna spre berea procurorului și ridică două degete în sus. Procurorul: — Cine începe? Tăcere. Le era frică. — Atunci, să încep eu… — Ba eu! răspunse judecătorul de ocol. Vreau să scap mai degrab’ de rezultatul acestui spionaj! — Cercetări… — Spionaj! Judecătorul de ocol pronunță acest cuvînt cu revoltă și cu dezgust. — Spionaj!… o biată femeie — orcare ar fi ea — veselă, zglobie, se abandonează unui bărbat… Și el?… Sărutîndu-i mîna, obrazul, umărul și sînul, îi scotocește cu ochii frumusețea corpului nu pentru a-l adora, ci pentru a-i smulge secretele într-un scop uricios și meschin! Ea, galeșe de voluptate, îți șoptește cuvinte care te ard. Și tu?… Îi privești unghiile și-i numeri noițele!… Ah! mi-e silă de mine însumi!… Duminica trecută, ziua de întîlnire. O văz. Mai frumoasă ca oricînd. Luăm o trăsură. Pe drum, mîngîindu-mi mîna: „De ce taci, micuțule? Ești bolnav?” Mi se bătea inima… Intrăm la „Flora”… O sticlă de șampanie… Un pahar, două, trei…. Mi se dezlegă limba… Ea, d-o veselie comunicativă… Mă uitai, c-o ferocitate ascunsă, în ochii ei… Fraza ta îmi trecu prin minte: „Come va, bimba mia?”… Ea, mirată… Simții un fior rece… De astă dată, cu necaz mai mult pe mine decît pe ea, îi repet întrebarea: „Come va, bimba mia?” și rînjii… Ea: „A? Nu pricep!” — Lizi, vorbesc italienește. N-auzi? „Aaa, poi eu sunt sisiliancă, noi vorbim altfel” … Sărăcuța, omul pe care-l săruta era un mouchard!! Procurorul călcă pe picior pe judecătorul de ședință. — Azvîrli pantoful în tavan… Rochia i se ridică ca umflată de vînt… Dasupra genunchiului drept, o pată negricioasă cu cîteva firicele de păr… Judecătorul de ședință scoase un sunet nazal: „Hî- hî!” Procurorul încremeni. Țigareta îl fripse. — …Se aruncă pe canapea… Își petrecu mîinile pe supt cap… La subțioara stîngă o aluniță cît un bob de mazăre… Pe umărul drept, altă aluniță… Pe sînul ei fermecător, la mijloc, trei picățele albe, luminoase, ca trei boabe de mărgăritar… — Da, da! zise repede judecătorul de ședință, așezate ca un trifoi… Exact! Judecătorul de ocol, alb ca hîrtia, dădu capul pe spate și, c-un glas de pe ailaltă lume, încheie: — E! Asta e!… Iacă ce-am spionat, de jos și pînă sus, pe această minune de marmură caldă! Ceru o bere. O supse dintr-o sorbitură. Își rezemă capul în mîini. Puse coatele pe masă. Și stătu așa, fără vorbă, fără să clipească, ca o păpușe uitată pe un scăunel de-o fetiță nepăsătoare. — Exact aceleași semne — începu judecătorul de ședință — și-n aceleași locuri. Mai adaug: urmele unei tăieturi adînci pe pulpa piciorului stîng… Ceea ce m-a impresionat pe mine de la început a fost… Ți-aduci aminte că mi-ai recomandat să mă duc în Caimata… Nu m-am dus… M-am chibzuit: „Dac-as înșira eu silabe — joc pueril ca: marga-rian ma-ni-sa lian-irue ami-ma nian? Ce-ar fi? Or e armeancă, or nu e. De va fi, are să rîză, de nu, are să rămîie cu gura căscată. Zis și făcut… Dupe-al patrulea pahar de șampanie, i se cam împleticea limba… Dădu să-și arunce pantoful în tavan și nu izbuti. Ostenită, închise ochii. Eu mă repez Ia ea și-i strig: „Dragarian fatarian zuzun manisalian?” Ea ridică capul în sus, izbucni de rîs și-mi zise: „Ce, ești luat din iele?!” Eu: „Dragarian animanian iruc manisalian?” Ea îsi făcu cruce: „Doamne! Doamne!” Eu: „Îti vorbesc armenește, drăguță!” „Nu zău, că ești cam… De un’ să știu eu armenește? Neam de neamul meu n-a fost armean”… Își uitase cu desăvîrșire ceea ce îmi spusese, la începutul cunoștinței noastre, despre originea ei… — Eu, încheie procurorul, voi fi scurt: am notat identice semne, ca și voi, și-n aceleași părți ale corpului. Și cînd am întrebat-o — dupe al cîtelea pahar nu știu — „Was machen sie, mein liebes Kind?”, ea îmi răspunse: „Ei, ce mai încolo-încolo… nu sunt nemțoaică… De unde sunt? Habar nu am… Și voi muri unde va da Dumnezeu. Dacă vrei să mă scoți din casa în care mă aflu, voi fi a ta… Jupîneasă, amantă, bonă, numai la bucătărie, nu!”… Mărturisesc că atîta sinceritate m-a mișcat… Am cerut o nouă sticlă de șampanie ș-am petrecut, pînă la nouă seara, cînd ca doi copii smintiți, cari nu mai au nimic sfînt, cînd ca doi copii nevinovați, cari cred în basme și adorm, unul lîngă altul, într-un colț al odăiei… Amicii mei, după cum bănuisem, este una și aceeași nenorocită de femeie… Își machiază figura, își vopsește părul, se prezintă în trei înfățișări deosebite, doar croiala nasului și ochii nu și-i schimbă. Nasul sumes în sus si ochii vineți, reci si scăpărînd ca oțelul… — Același înger! mormăi judecătorul de ocol. Apoi, c-o revoltă stăpînită: Dragii mei, din acest moment vă urăsc! Se sculă, își luă pălăria, pardesiul, mînușile, bastonul și aruncă un franc pe masă. Procurorul, cu un ton de glumă prefăcută: — Jur că ți-am fost cumnat fără să știu, că de azi înainte nu-ți mai sunt… Divorțez! Judecătorul de ocol dispăru, trîntind ușa în urma lui. — Bietul băiat! Bun, inteligent, cinstit și cam într-o parte!… Și judecătorul de ocol rămase singur stăpîn peste îngerul care nu mai era decît brun. Nu mai vedea pe nici un coleg. Devenise taciturn și tresărea la fiece zgomot. El, care fusese curat, umbla murdar și răpănos. El, care judeca cu răbdare, devenise nervos. Ministerul îi acordă un concediu pentru căutarea sănătăței. Îl prelungi. În zadar… Îi mergea bine, se rumenise, vorbea cu imagini geniale… Ce folos?… După fiecare frază o scrîntea pe italienește: „Come va, bimba mia?”… O! și cu cîtă delicatețe mîngîia în aer vedenia care-l urmărea! Și cîtă descărcare de suflet nobil în cuvintele lui: „Come va, bimba mia?”… Și s-a sfîrșit în cîteva luni de zile… Procurorul — el e cel care mi-a destăinuit istoria aceasta de necrezut — sfîrșind, se șterse la ochi c-o batistă și, c-un glas stins, șopti uitîndu-se în sus: — Dumnezeu să-l ierte! A fost un suflet bun și-o inimă de aur! Bogdan se ridică într-o rînă. — Mi-aduc…mi-aduc… parcă mi-l aduc aminte… Un băiat slăbuț și cu cercuri rumene pe obraji… Cum îl chema? — Nomina odiosa.. Procurorul, după ce mi-a spus într-o noapte toată tărășenia lor, mi-a adăogat: „Nefericitului de judecător îi datorez recunoștință. De n-ar fi plătit el cu viața lui această dragoste, cine știe dacă n-aș fi ajuns eu într-o casă de sănătate și n-aș fi mîngîiat în aer aceeași vedenie și, în loc de „come va, bimba mia”, n-aș repeta, după fitece frază: „Was machen sie, mein liebes Kind?”


content:
— A propos de recunoștință — începu Nohotiu, azvîrlindu-și, c-o mișcare repede o șuviță de păr de pe frunte — fiecare popor înțelege recunoștința într-altfel și fiecare din indivizii care-l alcătuiesc o pricep în anumit chip, neatîrnînd de creștere și de gradul de cultură, ci după cum e născut. E bun? e rău? e cinstit? e necinstit? religios? sceptic? vesel? melancolic? Recunoștința va avea alt pervaz și alt coprins. Ceea ce cred de recunoștință este adevărat pentru toate entitățile morale și abstracte… De demult, trăia la Constantinopole un arab, Sadiel-Mahib. Nalt, uscățiv, lat în spete, numai mușchi si vine de otel. C-o barbă rară si creată, tuns mărunt — aproape ras — c-o față olivastră și lucioasa, cu ochi negri, calzi și scînteietori. Vorbea puțin și muncea mult. Blînd și harnic, ajunsese de pomină în Stambul. Învîrtea pescăria — lucru cam ciudat pentru un arab — și în fiecare vineri de la Dumnezeu da de pomană văduvelor și sărmanilor: stacoji, țipari, barbuni, scrumbii și rîndunici de mare. Și miluiții, deschizînd gura ca să-i mulțumească, el scutura mîna dreaptă, ca o aripă vînătă de albatroz, pe înțelesul tuturor: că lui nu-i trebuiesc temenele. Cine l-ar fi văzut cum dăruia ar fi priceput cît era de evlavios. Privea în jos; își pleca fruntea și repeta încet, sorbindu-și răsuflarea: „Allah!… De la Allah, nu de la mine!” în brîu purta o bardă ascuțită și lucioasă. Și norocul îl slujea. Unde arunca plasa, o trăgea doldora de vietăți. Și dis-de-dimineață, și pe subt seară, se întorcea cu caiacul încărcat de da pe dinafară. Sadi-el-Mâhib era orfan. Într-o răzvrătire de triburi, periseră și muma, și tata, și frații și surorile lui. Carte nu învățase. Viteaz și mîndru, intrase în oștire și repede ajunsese ofițer în roata călăreață a sultanului. Dar din pricina mîndriei își sfărîmă cariera. Într-o zi, un pașe rău și îngîmfat, scăpînd biciușca din mînă, îi zise, c-o asprime nepotrivită: — Sadi-el-Mahib, descalecă și dă-mi-o! Sadi-ei-Mahib auzise bine și nu-i venea să crează urechilor. — Și pentru ce să descalec? — Nu pricepi?… Hai! descalecă degrab’ și dă-mi-o! porunci pașa, punînd mîna pe mînerul paloșului adus ca o semilună. — Nici pentru sultan, nici pentru Allah n-aș descăleca de mi-ar porunci așa! Și înfipse pintenii în pîntecele calului și se făcu nevăzut ca o nălucă. Îl judecară, îl pedepsiră șLl deteră afară din oștire. „Ei vor robi, eu vreau slobod!” Așa se gîndi el împlinindu-și pedeapsa. Și s-apucă de pescărie. Și ajunse îndestulat și cu dare de mînă. Și de cîte ori l-apuca paraponul de vitejii, se ducea la „At-Meidan”, în fața moscheiei lui Ahmet —minunea cea cu șase minarete — și întărîta pe cei mai vestiți turci la trîntă dreaptă. Nimeni nu-l putea birui, nici la luptă, nici la aridicarea greutăților cu spinarea, nici la învîrtirea paloșului, nici la înotat, o! mai ales la înotat! Pleca de la „Vechiul serai”, înconjura turnul lui Leandru de trei ori, și d-acolo, pînă la Iscudar și înapoi. Turcoaicele, cînd își mîngîiau copiii, le șopteau în urechi: „Să fiți voinici ca Sadi-el-Mahib, ca el de drepți, de norocoși, de darnici, de viteji și de mîndri!” Odată, la o sărbătoare a mulțimii, erau de față și feciorii sultanului. Doreau să vază întrecerile. La călărie, pe deșelate, Sadi-el-Mahib întîiu. La vîslit, barca lui întîia. Rîndul înotatului. Șase inși s-aruncară în Bosforul mai albastru ca scrobeala albastră. O pînză de stropi și de spumă, i-acoperi ca o ploaie de mărgăritare. Își luară vînt. Se liniștiră. Tăiau apa ca niște șerpi. Rar scoteau afară cîte o mînă cu degetele împreunate și întinse și se duceau ca și cum ar fi fost trași de niște sfori nevăzute. Sadi-el-Mahib, al șaselea. Ajunse pe cel d-al cincilea. Îl întrecu. Ajunse pe cel d-al patrulea. Îl întrecu. Pe cel dîntîi, și-l întrecu, și-l lăsă îndărăt cu două lungimi. Trei barcagii îi însoțeau. Sadi-el-Mahib abia se mai zărește. Și mereu în frunte. Dar dodată peri în valurile mării. O barcă se grăbi să-i sară într-ajutor și-i aruncă un scul de funii. — I s-a întîmplat ceva!… — Ce i s-a întîmplat? — Un cîrcel!… — O amețeală!… Așa se încrucișau vorbele mulțimii de pe cheu. După o jumătate de ceas sosi și barca cu Sadi-el-Mahib. Sîngele îi țîșnea din mîna stîngă, deși cu dreapta, ca un clește, o strîngea cît putea. Îl sfîșiase un rechin. Feciorul cel mai mare al sultanului dădu să-l îmbuneze. Sadi-el-Mahib zise, blînd dar mîndru: — Luceafăr de zi și de noapte, să te dăruiască Allah cu toate bunătățile pămîntului!… Asta, pentru un arab, este o zgîrietură!… Allah m-a certat în mîndria mea… El, care e pe uscat și în apă, în stele și în văzduhuri, n-a vrut să-i întrec și de astă dată, și-a poruncit unui șacal de mare să mă mursice, si fiara i s-a supus, cum i se supune toată puzderia de vietăți! Și rămase beteag de mîna stîngă. Și trepădă și la doftori, și la babe, și la vraci. Rana de la încheietura pumnului nu i se închidea. Cheltui tot ce-agonisise. Zadarnic! Trecu un an, trecură doi, și rana lui cocea necontenit și necontenit se spărgea. Într-o zi, din întîmplare, dădu peste un efendi Iatros, un doftor grec, pripășit din Eghipet. — A! nu e nimic! o zgaibă! Au fost niște proști cei care te-au căutat! Ce-i făcu, ce-i drese efendi Iatros, că într-o săptămînă rana se închise și carnea se prinse la loc. Lui Sadi-el-Mahib îi crescu inima de bucurie. Se împrumută la un armean ca să plătească pe efendi Iatros. Grecul nu primi nici un ban, doar atît zise arabului: — Răsplata mea să-mi fie că de cîte ori oi spune un adevăr pe care tu l-ai văzut cu ochii tăi, recunoscător să întărești că „așa e, oameni buni!” — Bucuros, efendi! Se închină și plecă mormăind: Un ghiaur ș-așa de bun?… Allah s-a pogorît peste sufletul lui și, din spurcat, l-a limpezit în roua trandafirilor mirositori și a suflat asupra lui o adiere căldicică din nemărginita-i bunătate! Și gîndul i se îndreptă spre sărmanii pe care nu-i mai cercetase de doi ani și mai bine. S-aruncă în caic și plecă la pescuit. — Allah! se rugă Sadi-el-Mahib, sorbind aerul răcoros al mării, arunc plasa mea în norocul Fatm&ei, văduva c-o spuză de copii! Peste trei ceasuri abia o trase de grea ce era. A doua zi, sorbea mulțumit dintr-o ceașcă fierbinte, într-o cafenea din Galata în mijlocul turcilor care-l întindeau de mîna stîngă, îl pipăiau și nu credeau ochilor lor. — Asta, meremet într-o săptămînă? — Da, banabace… — Asta, un ghiaur? — Un om al lui Allah! Din întîmplare, iacă și efendi Iatros. — Oameni buni, pe Sadi-el-Mahib eu l-am tămăduit și nu i-am luat nici o para! Grecul plesnea de fudulie. ; Sadi-el-Mahib sări în capul oaselor, apoi se-ndoi pîn’ la pămînt. — Așa e!… De doi ani boleam, și efendi Iatros, într-o săptămînă, parcă mi-a luat cu mîna racila și durerea de la mîna stîngă… Așa e, oameni buni! — O! Efendi este mare meșter! — Și eu am uri copil care se usucă pe picioare… De mi l-ai face bine, te răsplătesc c-o pungă de aur… — Și eu, efendi, am o cadînă frumoasă ca o lună nouă, dar tot ce mănîncă nu ține în ea… De i-ei găsi leacul, te dăruiesc cu cel mai sprinten cal din Arabia! Într-o zi Sadi-el-Mahib asculta, cu mai mulți insi, din chiostrul unei moschee, la un muezin care se ruga din înălțimea unui minaret drept și alb ca o făclie. Efendi Iatros trecu p-acolo și se opri. — Oameni buni, să știți că eu l-am tămăduit pe Sadi-el-Mahib. Sadi-el-Mahib tresări. Îl privi. — Să știți c-așa e, oameni buni!… În bazarul cel mare, Sadi-el-Mahib povestea cîtorva prieteni o vînătoare. Efendi Iatros, acolo! — Oameni buni… Sadi-el-Mahib îi tăie vorba din gură și mărturisi cu oarecare pică: — Oameni buni, acesta e doftorul care m-a vindecat… Îi sînt foarte recunoscător… Îmi pare rău însă că un mi-a luat nici o para… Și i-am rămas dator fără să vreau… Și e rău să fii dator, că te știu toți cîinii din Stambul! Grecul plecă. Arabul, cu mîna-n brîu, pipăindu-și barda, strecură printre dinți: — Ghiaur, ghiaur, geaba scrie la cartea ta a sfîntă să nu știe dreapta ce dai cu stînga! Azi așa, mîine așa, pînă îl scoase din răbdări, căci cînd credea că-l ocolește, atunci se pomenea cu grecul piept în piept. — Oameni buni… — Taci! răcni deznădăjduit arabul. Cît să tragă mîna mea la cîntar? — O litră, două, și mai mult… — Ori cît! Ori cît! Cît vrei! Cît va atîrna, atîta aur să-ți dau, numai să scap de la robia recunoștinței cu care m-ai lăsat dator! Ochii i se stinseră în fundul capului, apoi i se căscară mari, și din amîndoi izbucniră două văpăi de mînie. Efendi îi rîse-n nas și apucă p-o ulicioară. A doua zi Sadi-el-Mahib se aprinsese la vorbă, cu niște turci și arabi, pe cheul Bosforului, sprijinit pe un drug pitic și gros, de care întindeau corăbiile cu pînzele înfășurate. Povestea o întrecere cu caii. El gonise pe calul unei pașale din Maltep. — Armăsarul se ducea ca o porumbiță încolțită de uleu; aburii de pe nările lui te frigeau; vîntul nu mișca nici o frunză, și aerul îmi vîjîia pe la urechi… Dodată își strînse buzele. Se îngălbeni. Înfipse mîna în brîu și scoase barda… Efendi Iatros, acolo! Răsărit ca din pămînt… — Oameni buni, iacă recunoștința unui arab!… I-am stors puroiul, l-am vindecat, l-am făcut la loc cum îl făcuse mă-sa, nu i-am luat nici o para, și acum… m-amenință! Sadi-el-Mahib, cît ai clipi, se răsuci pe loc… Mîna stîngă pe drug… Și, învîrtind barda cu dreapta, izbi!… Un sunet mort… Stînga îi sărise din cot!… El, vînăt la față, o luă de pe pietre și-o azvîrli în obrazul grecului, stropindu-l cu sîngele lui cald încă. — Ia-ți-o și du-te! Adevărat arab! I-a vindecat-o de la pumn? I-a dat-o din cot!… A mai trecut de la el… N-a mai rămas dator nici pic de recunoștință. Și Sadi-el-Mahib nu l-a mai întîlnit în cale, căci din minutul acela părăsise Stambulul… — Aaa, mi s-a stins țigareta ascultînd la tine, zise Bogdan. Î-î-î, ai multă imaginație… — Imaginație? Eu?… O! dac-ați fi auzit voi pe bătrînul turc care mi-a povestit-o, acum un an, la Galați, ați fi văzut sîngele negru țîșnind din cotul lui Sadi-el-Mahib, l-ați fi auzit răgind de furie, ați fi închis ochii de oroare ca să nu mai vedeți mîna moartă și plumburie agățată de lanțul de la ceasornicul lui Efendi Iatros și-ați fi încremenit auzind barda: jiit-zdum!!… Bietul turc, cînd a isprăvit, și-a luat fesul din cap, l-a mototolit, l-a trîntit jos și l-a călcat în picioare… — E atîta poezie în ceea ce ne spuseși tu, că nu m-aș fi așteptat de la un om de știință… — Știința are poezia ei… Sully Prudhomme obișnuia să dezlege cîte o problemă de algebră superioară înainte de-a-și fățui vreunul din celebrele lui sonete din La Justice Buf fon, în Istoria naturală, e poet cum nu sunt mulți poeți mari ai Franței… — Buffon a fost mai mult scriitor ca naturalist… N-a zis el: „Le style c’est l’homme” ? — Mai întîi că el n-a zis „le style c’est l’homme”, ci „le style c’est l’homme meme”. Ș-apoi acest mare savant a greșit pe ici, pe colo — greșeli în raport cu epoca — dar tot el și-a depășit epoca, întrevăzînd descoperirile științifice din secolul următor… Da, da, cam fudul, cam ciocoi… Și-a meritat însă pe deplin inscripția săpată pe soclul statuei sale: „Majestati naturae par ingenium!” — „In geniu deopotrivă cu măreția naturei”, tîlmăci Bogdan și se sculă de jos. Să mergem. S-a pus umezeală. Astăzi, din vorbă-n vorbă, uitarăm ororile războiului… — Nu, nu! răspunse Nohotiu… Pînă ce Franța nu va zdrobi pumnul teutonilor, sufletul meu nu se va odihni! — A, ce fermecător apune soarele pe dealurile verzui și roșietice dinspre Comarnic… Uitați-vă… Abia începu Vladimir, și Nohotiu îi tăie vorba. — Să admire cine poate… Mie… Ce să spui?… Îmi face rău, în aceste zile de doliu prin cari trece lumea, asemenea sentimentalități copilărești!… A, te rog, iartă-mă, Vladimire!… Și-o porniră spre casă, fiecare cu același gînd: „Franța e salvarea Europei”. Trecură printr-o livadă. La rădăcina unui cireș amar, un pisoi ghemuit în iarbă pîndea vrăbiile de pe ramuri. Îi simți ș-o rupse de fugă. În șosea, un copilaș, desculț și cu capul gol, împărțea c-un cîine bălțat un codru de turtă și, făcîndu-se supărat, îl certa: „Pia mult vei, Ghivei!” Dintr-un nor de praf, un automobil. Apăru și dispăru. În urma lui, un porc, cu jugăul de gît, fugea speriat. — Acasă? întrebă Bogdan. — Da, răspunse Nohotiu. Vreau să închiz ochii un pic, dac-oi putea… Aș vrea să adorm și să nu mă trezesc decît în ziua în care voi auzi imnul triumfal al latinităței…


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] D-atunci nu s-a mai văzut atîta lume la Șosea; elegantele nu sunt mîhnite; a fost cea din urmă zi frumoasă. Teii, triști și prăfuiți, stau ca niște soldați în linii drepte ce par a se împreuna în depărtare, tăind Șoseaua și micile alee cu umbrele lor; un vînt ușor adie, mișcînd frunzele ofilite, ce abia se mai țin de bătrînețe pe ramuri. Soarele și-aruncă oblic razele sale, mai avînd cîteva sulițe de coborît pînă a părăsi orizontul; cerul e liniștit, picat ici și colea cu cîteva pale de nori, albe ca laptele, ce-și schimbă formele necontenit, părînd a fi cînd un vultur ce-și ia zborul, cînd un urs ce se ridică în două labe, cînd un taur zvăpăiat. P-o parte și pe alta a Șoselei băncile stau înțesate de guvernante înconjurate de cîte trei-patru liote mici, cari le întind cînd de mînică, cînd de jupă, ciripind două-trei vorbe franceze, două trei germane și nici una românească. „Louise! Jean! Popo! Silvie! Zozo!” strigă o biată guvernantă, slabă, bătrînă și supără- cioasă. Aș! dar cine s-o asculte? Louise, Jean, Popo, Silvie, Zozo sunt niște neastîmpărați: grași dar galbeni, ei aleargă, cad, să scoală și iar cad, învîrtind un cerc or sărind peste o coardă ce trece din mînă în mînă. Cîteva copile să cred fete mari și să plimbă, urmărind cu ochii pe cochetele cari zboară pe Șosea, purtate în trăsuri ușoare de niște telegari tot atît de cocheți, în rînduri de cîte trei-patru, spectatorii să plimbă Încet și galeș. Niște unguri, în costumul lor național ce le țipă între spete, roșii ca racu, pămădați cu o oca de untură, cu niște pipe mari și întoarse, cu mustățile ascuțite la vîrf ca acu, vorbesc prietenește, deși țipă de te asurzesc în drăgălașa lor limbă. Ochii lor sunt înecați d-o umoare care trădează darul beției. Un bătrîn esplică unui copil ca de vro patru ani, ce se scoală de jos cu fața sulemenită de praf, că așa cad cavalerii. Copilul, cu ochii plini de lacrime, aproape să izbucnească în plîns, își bate calul neînvățat la călărie, o biată gloabă de nimic: o nuia ruptă din tei. Dar pe Șosea… ce înbulzeală, ce uruitură, ce marfă, ce concurență, ce bîlci, ce zîmbete, ce saluturi, ce mărire, ce carnaval, ce carnaval! Veneția l-ar invidia; Parisul l-ar dori; Londra l-ar detesta. Trăsurile fug repede una după alta pe dreapta, iar pe stînga să odihnesc. Caii, murgi, roibi, albi, negri ca corbul, suflă greu, aruncînd în fugă petrișul de sub copite, animați de vîrtejul general și de biciul mlădios și arzător al vizitiilor galonați și dichisiți ca niște păpuși, ce stau drepți ca lumînarea, privind înainte cu niște ochi mari și încremeniți, abia aruncînd aiurea coada ochiului, și aceasta numai pentru o clipă. Cocoanele stau răsturnate în trăsuri; nu le mai încape locul; nu mai au unde să-și arunce coada rochilor; privirea lor joacă în toate părțile, cînd vioaie, cînd tristă, cînd semeață, cînd blajină, rostogolind ochii în orbită, cînd spre cer, cînd spre pămînt, setoase de efect, stăpînite de fudulie și închinate modei. Dar fie bătrîne, fie urîte, ele și-aruncă voalul pe ochi și voiesc a părea tinere și frumoase; dar fie brutărese, fie sărace, ele voiesc a părea nobile și bogate; dar fie ignorante și fără haz, ele discută în limba franceză și voiesc a întrece pe orșicare în grații și dulceață; dacă sunt palide, paliditatea e culoarea nobleței; roșii sunt numai mitocanii; dacă sunt nalte, înălțimea e maiestate; ce nesuferită e femeia pitică; dacă sunt roșii, obrazul trandafiriu esprimă viața; galbeni sunt numai morții; dacă sunt grase, femeile forte au șicul lor; ce urît e a fi cineva ca un țîr; dacă sunt uscățive și mici, mignon e trupul gentil; ce-ar mai însemna să fie cineva cît turnul Colții! Obrajii lor sunt spoiți de pudră, buzele le sunt roșii și le sug neîncetat; cele cu dinții albi surîd necontenit : obiceiul vine de la palat; cele cu dinții riegri se țin serioase, abia zîmbesc din cînd în cînd; părul le cade pe frunte ciufulit, creț, buclat, or tăiat în ront și, așezat în doi colți; pălăriile mari ca niște tave, â la brigand or mici și sumese doparte, împodobite cu pene albe, albastre, negre, cu flori trandafirii și lila, sunt așezate cînd pe frunte, cînd p-o ureche, cînd pe creștetul capului. Unele au rochii de catifea ca vișina putredă or civită, dîndu-și aere de streine, or de cine știe ce; altele au rochii de mătase albă, cerulie și neagră sadea, or înpestrițată, dungată sau cu figuri orientale, cum se purta în timpul protipendadei pe paftalele mireselor. Unele sunt decoltate, altele sunt prea decoltate: și dantelele pot fi frumoase, dar sunt indiscrete. Unele au rochii de tarlatan, de muselină și de melinos, altele și de lînă mai ordinară. Dar toate sunt încărcate de cute, de volane, de jupe, de nasturi; toate înclină spre teoria lui Darwin, purtînd coade lungi și înzorzonate; unele au la gît dantele Chantilly Valenciennes, Duchesse, Torchon, Languedoc, Raguse points d’Alencon — cele mai scăpătate se mulțumesc și cu imitația lor, pipăindu-și într-una gulerul Sarah Bern-hardt. Vorbesc, rîd, zîmbesc cocoanele între ele, își fac semne, caută cu privirea, își dreg cînd pălăria, cînd șalul subțire, aruncat alene pe umer, găsind totdauna a-și drege cîte ceva; prea puțin vorbesc cu bărbații lor; și unii, și alții sunt prea ocupați: destul au vorbit înpreună. Acum sunt la aer, în mijlocul unei lume variate, muiată în brodării și în culori, în mijlocul unui tablou așa cum îl visează ele. Bietele cocoane au și dreptul să privească în toate părțile și să nu se sature de privit, au și dreptul să cocheteze și să nu se sature de cochetat!… ce progres! ce civilizație! ce națiune deșteaptă! ce valvîrtej!… și ce chin, ce muncă silnică a îngriji de cămin și de copii, a sta închise între patru pereți și a auzi de dimineața pînă seara țipete, certe din partea copiilor, înbufneli și trăsneli din partea bărbaților. Bine că a mai dat Dumnezeu joile, duminecele și sărbătorile! Bine că primăria uită stradele capitalei, dar nu uită Șoseaua! Bărbații sunt aceiași: dichisiți ca niște flăcăi; rași sau cu bărbile netezite, peptănate, pămădate; lustruiți de sus pînă jos; onești în materie de căsătorie: conform Coiului civil, art. 195. Trăsurile-și fac fără preget cursul lor regulat: de la rontul întăi pînă la al doilea, și de la al doilea pînă la cel dîntăi. Un landou trece cu mare zgomot: numai argint și coroane de principe se văd pe dobitoacele din ham, numai mătase și aur pe cele din landou. Cocoanele îl privesc cu aviditate: unele fac ochii rotunzi, altele privesc pe sub sprincene, altele strîmbă din nas… În dreptul Bufetului o trăsură odihnește și într-însa sunt două artiste ale Teatrului Național. Amîndouă sunt brune și palide și obosite la față. Una e grasă, cu mușchii morți și gelatinoși, cu sprincenele negre și îmbinate; ochii îi joacă în toate părțile; cealaltă e slabă și tristă: arta te slăbește, mai ales cînd n-o posezi. Amîndouă poartă mantale spaniole și pălării cealmale și buchete la pept, buchete pe umer, buchete pe volane; stau cu spatele în fundul trăsurei și cu picioarele pe scăunelul dinainte; au ghete la fel; de culoarea gîndacului cu elitre d-un albastru metalic; au ciorapii rose-pâle; este cea din urmă modă. — Ei, ma chere, zice încet cea trupeșe, privește pe înfumurata, sanchia noastră colegă; n-o vezi? la dreapta, înainte, trece în birja muscalului cu caii vineți. De unde dracu scoate atîtea rochi, mă mir, zău, că nu e a prămatie! e o dobitoacă, o ignorentă! pe scenă zice cilivizație în loc de civilizație; voce n-are; talent n-are… — Are tot, răspunse cealaltă, dacă nu pentru parter, cel puțin pentru comitetul teatral: e frumoasă. — Aș, frumoasă! da’ de unde frumoasă? Ce fel frumoasă?… Ma chere, să știi că sunt sigură de izbîndă în stagiunea anului acesta; aseară am vorbit cu d-nu F… cu d-nu V… criticii noștri, amîndoi sunt prea gentili, prea binecrescuți, mi-au dat parola de onoare că mă vor lăuda. Doi prieteni se plimbă braț la braț pe aleiul din dreapta. Amîndoi au joben și ochelari; amîndoi văd bine. Unul fluieră; altul fumează, izbind cu un baston subțire de abanos pietricelele de pe potecă. — Ascultă-mă, Georges, întrerupse cel d-al doilea, aruncînd țigarea pe jumătate, cine e acel tînăr ce trece călare și care, cu toată eleganța, se ține ca vai de el în scări? — Un copist, răspunse Georges, mi-a fost coleg, n-are bacalaureatul. — Copist! — Da, dar e amantul unei cocoane din lumea înaltă… — Tînără? — De cincizeci de ani. — O! io!io!io! bată-l norocul de înger! — Ce nerod ești, acei cincizeci de ani cari te sperie îi dă casă, îi dă masă, îi dă mănuși, îi dă cravată, îi dă libertatea și-l scapă și de scenele de gelozie! — Bine, bine, dar ia privește la d-l P… Știi ce nostimă fată i-a rămas de la nevasta dîntăi? e frumoasă de pică! — Aș! e a treia nevastă, amice; tu nu mai știi nimic de cînd te-ai făcut provincial. — Atunci are dreptate să-și cănească așa de grozav mustățile și barba. Știu că cea dîntăi nevastă a obținut divorțul și s-a măritat cu un divorțat. — Cea d-a doua l-a lăsat, cea d-a treia o să-l lase, cea d-a patra îl va lăsa, cea d-a cincea va muri. Legile civile sunt respectate… La rontul al doilea. Iacă un grup de trei libelule: una-și începe cariera; alta e în toiul ei; cea din urmă apune. Muma celei dîntăi a vîndut zarzavat; tatăl celei d-a doua a fost cîrciumar; fratele natural al celei d-a treia e șef de birou. Prima privește cu sfială. A doua privește nepăsător. A treia surîde la cavalerii ce merg mai încet decît cînd ar călări p-o trestie. Prima e curtată de un tînăr care are de gînd să facă studii academice și de un bătrîn cu mulți bani, fiindcă pe mulți a păcălit: 40% e pentru dînsul dobînda legală ; 60% — dacă îi ești prieten; 80% — dacă ești străin și ai ce îi hipoteca în primul rang. A doua e întreținută. A treia e părăsită. Primei îi e frică de amor — e vorba de cel care se cumpără. Celei d-a doua îi place. Cea d-a treia își bate joc de el. Prima e proastă. A doua e și mai proastă: crede în iluzii. A treia e înțeleaptă: se îngrijește de prezent, fără a jindui trecutul, nici a se speria de viitor. Prima e modest, dar curat înbrăcată. A doua e elegantă. A treia are rochie de catifea, dar veche. — Stai, birjar, zise prima. — Birjar, mișcă după trăsura domnului cu „Steaua României”, îngînă a doua. — încotro, coconiță? zise birjarul celei d-a treia. — Unde-oi vrea! Cîteșitrele au debutat prin a le cînta craidoni prin mahalale la zile mari: „Toată noaptea bat în poartă. Și tu dormi, dormir-ai moartă!” Dar d-atunci, cîte ministere nu s-au schimbat!… Trăsurile furnică; „ține pe dreapta!”, „mișcă mai repede!” „stînga!”, „deschide-ți ochii!”, strigă vizitiii unii la alții, într-un concert puternic de uruituri. — Cine e acel domn din cupeu, cu favoritele mari și resfirate, întreabă un boier bătrîn, ce purta o șeapcă cu cozorocul soios, pe vecinul său care fuma răsturnat p-o canapea. — Nu-l cunoașteți? Un avocat celebru: a apărat la tribunal pe o parte și la Curte pe partea adversă și-a cîștigat ambele procese. — Bravo peclivan! bravo legi! bravo judecător! aram să le fie! strigă bătrînul supărat, apoi se potoli luînd o priză de tabac. Un domn trece într-o gabrioletă și mînă caii cu o adresă de admirat; e milionar; a dat faliment de trei ori; toată starea e pe numele nevestei. Un alt falit trece ca vîntul răsturnat în fundul trăsurei. Socrate băuse cucuta și gerul morții îi cutreiera trupul; fața sa era acoperită cu o manta. Foedon plîngea la capul său. — Vai! esclamă c-o voce stinsă Socrate, eu datorez un cocoș drept sacrificiu lui Esculap, nu uita de a-mi plăti datoria. Socrate murise. Era singura datorie pe care nu și-o plătise. Pomenesc aceasta pentru faliții nereabilitați care se plimbă în faetoane. Dar soarele s-a coborît mult, poleind creștetul arborilor c-o lumină roșetică și tristă. Trăsurile, rînd pe rînd, părăsesc Șoseaua ..asurzind Podul Mogoșoaii cu niște uruituri stridente și monotone. 10 Ieri erau pleșuvi teii de la Șosea: azi sunt cheli de tot, și frunzele lor uscate, bătute de vînt, d-a lungul aleelor, scot sunete triste și seci. II [ modifică ] Voiți glorie? Munciți, dar munciți mult; nu umblați să o prindeți în cursă; gloria e ceva mai mult decît un șoarice. Politețea este primul element al ipocriziei; ipocrizia este cea mai cochetă expresie a corupțiunei. Este mult mai bine să nu te încrezi decît să-ți pară rău că te-ai încrezut: onoarea pentru cămătarii de azi este o monetă ștearsă. Cine să însoară pentru a pune capăt nebuniilor ar face mai bine să le continue. Cîți dincolo de poftă… nu mai zăriți nimica, nu vă înșelați a crede că puteți iubi. Cînd iubești și ești înșelat: urăști; dar urăști fiindcă ai iubit, iar nu fiindcă ești înșelat. …Ar trebui să înțelegem că „cunoștința de sine” e singura deosebire între om și dobitoc. Unii se tot miră că bogatul nu simte, nu înțelege și nu-i e milă de nevoile sărmanului; e foarte natural: cine nu trece prin școala suferinței nu poate ști ce se învață într-însa. Vorbiți mai încet de bogăție, că supărați pe cei săraci; vorbiți mai încet de virtute, că supărați pe oameni. Dintre doi oameni cari înșeală, acela e mai vinovat, mai neonest, care consultă pe avocat: desigur, el e apărat de lege. Dacă oamenii și-ar lua socoteala la vorbă, o elocinte tăcere ar domni peste lume: două-trei adevăruri moarte ar sugruma întreaga pleiadă a prostiilor. Omul acela e mai tare, care-și cunoaște mai bine slăbiciunile sale. Nu trebuie să tînguim pe oamenii de merit cari au trăit necunoscuți; mai de plîns sunt nemernicii cari au făcut zvon în viața lor; cei dîntăi au trăit și mor pentru a trăi… Omul care-și ascunde slăbiciunile, probează că are o slăbiciune mai mult, care va chezășui existența celorlalte. Acela care nu se resignează în suferință nu știe a-și micșora durerea. N-aș voi să mă înțelegeți rău cînd zic că mai toți oamenii sunt răi; aș dori o bună înțelegere cînd zic că arare om e bun. Nu este onest acela care nu înșeală de frica legilor, ci acela care nu înșeală de respectul lor. Cine nu înțelege jertfa, nu înțelege datoria. Dacă în antichitate casa avocatului era sfîntă numai fiindcă era căminul unui apărător al celui apăsat, azi cei mai mulți din avocați ar mînji locașele cele mai sfinte dacă le-ar păși pragul; și dacă îi vedem mișuind pretutindeni, cauza e că nu mai au ce murdări. De multe ori, privind un om dus pe gînduri, îți face impresia unui ocean liniștit și întins, al cărui fund e pururea ascuns de ceriul vioriu ce se oglindește în apele sale. Dar ce de stînci, ce de nomol nu se ascund cu prisosire, sub acea velință nemărginită. Sfâșiați aparența, și veți vedea dacă liniștea omului nu se aseamănă cu liniștea oceanului. Animalele nu invidiază, invidia este o deșertăciune omenească ce pedepsește instantaneu pe cel care o simte: ea este cea mai neîndoioasă conștiință a inferiorității. Voiți să știți cît de fățarnici sunt oamenii de azi? Dacă veți reuși a pune în talerul unei balanțe toate jurămintele lor iar în cellalt o minciună, pe loc veți vedea balanța intrînd în echilibru. Cînd cineva plînge, este o probă că nu a suferit îndestul: este o suferință mult mai mare: aceea pe care o ascunzi. Lumea este un banchet: unii mănîncă și alții servesc. Cei cari într-o societate dezmățată sunt pentru paliative, fac tocmai ca grădinarul care voind a vindeca răul de la rădăcina unui arbore, îi taie cîteva crăngi uscate. Omul vanitos se aseamănă cu un balon, care cu cît se umflă, cu atît vezi că e mai gol. Limba celui viclean e mai fină ca pînza păiajenului și adesea oamenii sunt mai proști decît muștele. Amor rațional e totuna cu infinit limitat: de unul mi-e silă și pe altul nu-l înțeleg. Pasiunile ne înșeală, lipsa lor ne dezgustă: omul e fericit cît timp e înșelat. III [ modifică ] Un bal (Teatrul Național, 15 febr.) Bal pentru săraci, bal pentru incendiații din Focșani, bal pentru văduve, bal pentru petrecere, și petrecere pentru binefacere, și binefacere pentru știe Dumnezeu cine; teatru pentru orfani, în care lumea de viță înaltă—aristocrația, boierii — își declară amor… pe scenă, cu o adresă, cu un talent înnăscut, pe care burghezia nu-l poate avea, și cîntă, și declamă,și se trudesc… pentru săraci; lotării pentru biserici nemțești și pentru golani; roata progresului se învîrtește ca o svîrlează, lăsînd în urma sa praful ignoranței și al barbariii, și calcă și zdrobește în țăndări stăvilarile ce le-ar întîlni d-a curmezișul drumului. Înainte! înainte! este lozinca societății noastre. Înainte! înainte! cerșetorii peste cerșetorii, pomană și iar pomană, pentru vii și pentru morți; să se îndulcească amarul nenorociților, să-și potolească foamea și setea, și cu pîntecele doldora să se dogorească la jarul sobei or la razele soarelui din luna lui coptor. Să se înființeze vicleime ad-hoc: pe Irod, pe moșu și pe cei trei crai să-i joace nobilimea, păpușele să le joace miniștrii cu perdea și fără perdea — toate aceste operațiuni humanitare, în pofida rațiunei și în folosul sărmanilor. Nu e departe pînă cînd vom ajunge o țară de călușari, de brezăi și de baluri, o țară de sibariți uscați de simț și de milă pînă în măduva oaselor, și totuși făcînd pe maimuțele cochete pentru milă, pentru ajutor, pentru progres. Balul e în toată splendoarea lui. Policandrul ce plutește tăcut, gigantic în mijlocul teatrului, și candelabrele varsă o lumină vie peste capetele mulțimii; sunetul muzicii îneacă zarva și o duhoare de parfum și nădușeală umple atmosfera încropită de căldură; lumea abia se mișcă, făcîndu-și loc cu coatele; e mai deasă ca papura în rovină; e un furnicai ce colcăie și murmură nemțește, franțuzește și romînește, amestecată cu pardon, mon cher, ma chere, m’amie, mon bon, c’est chic. Pare un roi titanic, închis într-un stup colosal; se mișcă; înaintează; își schimbă centrul și flancurile; aci apare o desime de femei, aci apare un stufiș de bărbați, aci se amestecă și se desfac și iar se precipită, dar priveliștea este aceeași: înbrebenată, scăldată în culori, în zăduf, în sunete, în lumină — mîndră la straie, dar galeșe la simțire, mare la număr, dar stârpită de veselia nervoasă și vie care reiese la prima aruncătură de ochi, și spune inimii că cei adunați n-au venit numai de modă, ci pentru că sunt torturați de patima jocului și a plăcerei. Sunt și miniștri, și foști miniștri, și deputați, și senatori, și scriitori; sunt și bătrîni cu favorite cănite, și moșnegi cu barba ca zăpada, și unii ce crede că sunt tineri, și tineri; sunt și cucoane mari și altele care se cred mari, și divorțate, și măritate a treia oară, și cu bărbați și fără bărbați; sunt brutărese bogate, farfurigioaice din Lipscani, frizărese din Podul Mogoșoaii, bărbierese de pe Podul Tîrgului d-afară, și bogate și sărace; și milionari din brasla lui Moise, și copiști: marfă veche și trufanda; marfă de toată mîna; de la 70 pînă la 14 ani și mai jos; de la diametru de 10 centimetre pînă la l metru. Coconetul poartă costume naționale; cămășile licăresc de fluturi, șerpuite, încadirlate cu roșu și negru: unele poartă ie de borangic înpodobită cu fir; altele sunt așa de fluturate, încît privindu-le crezi să sunt în zele de oțel pe care joacă lumina ce cade din toate părțile; cîteodată cămășile sunt așa de subțiri… Mijloacele plesnesc, curmate adînc cu bete ce seamănă a șerpi încolăciți cu solzi de argint; brațele se dezvelesc pînă în umăr la fiece ridicare; mînele sunt cocoloșite în mănuși albe ori ca paiul, și mărgele negre, albastre și mărgăritare, și salbe de icusari de aur, de galbeni austriaci, de rubele scumpe, de aramă, și de argint, zăngăind ușor la fiece pas, înpodobesc mîna și gîtul îndeobște d-un alb de ceară tăiat în lung de vine uscate. Fețele sunt lucii de căldură; nădușeala face cîrîie pe obrajii celor pudrate pînă la rădăcina genelor; privirile sunt stinse; ochii pare că au o singură culoare: surîd numai prin încrețăturile ce-i încadrează; părul bălan, negru, castaniu și cărunt, înbîcsit la unele cu pudră, cade ciufulit, în voia întîmplării, pe niște frunți înguste; naframele albastre ca viorica și roșii ca para focului acoperă creștetul unora; altele sunt înbolbojate în marame azurii, dungate cu ibrișim și borangic ca gălbinușul de ou; domnișoarele au capul gol, cu pletele pe spate, avînd cărarea părului tăiată în cruci de pandlice și de ronturi de rubele. Unele poartă ilic de postav alb, încondeiat cu găitan negru și prins numai d-un umăr; nici una n-a uitat a-și pune în relief curba peptului, ce geme sub despotismul corsetului. Multe au fote, cu cîmpul roșu, vărgate cu negru și galben, încărcate pe poale și mărgini cu fluturi și cilic ; multe au vîlnice negre, încrețite la mijloc, și închise în față cu pestelci gălbioare. Tunica și rochia de fire și fășii din Banat se vede ici și colea. Pajeștile verzi, smălțuite de cicoare, de lumînărică, de unghia-găii, de flori de mac, de drăgaică, de țintaură, de leandră, de mușețel șilaptele-cucului sunt mai puțin înbrebenate de Dumnezeu; și coamele lor, cînd scapă de sub bătaia vîntului, prezintă ochilor mai puține culori decît talazurile de cucoane ce apar și dispar sub bălțatele lanțuri de domni dichisiți foc. Toți sunt negri ca corbul; au frac, vestă și pantaloni negri; parcă ar fi scăldați în păcură, dacă peptul cămășilor, albe ca zăpada, n-ar fi dezvelit; mînele parcă sunt băgate în var: poartă mănuși albe; la subțioară țin strîns niște talere de disc; clacul e neapărat. O! mai cu seamă pentru un judecător, pentru un procuror, pentru o frîntură de viță domnească—nu, nu, nu, nu se poate, altfel nu ești bien eleve Printre gloata de lefegii și rentieri, de judecători și cavaleri de industrie, se văd și senatori cu cruciulițe la pept și la gît. Militarii zornăie pintenii, și nasturii nu se mai cunosc din decorații. Au „Virtute Militară” pe pept, frezura le taie capetele printr-o brazdă albă drept în două; colții părului, sclivisiți de cosmetice, se încovoaie pînă spre sprincene, lipindu-se de frunte. Lojile stau înțesate de țărance și elegante fără mînici și fără pepți, a căror carne flască și veștedă pare de șofran la lumina candelabrelor; evantaiele se mișcă necontenit; binoclurile sunt îndreptate spre bîlciul de jos; saluturi numeroase se schimbă, însoțite de cîte un surîs cumpănit, calculat după persoană, după neam sau avere. Privite din loji, capetele acoperite cu naframe, cu flori și beteală, frezate or pleșuve, în mișcarea lor se aseamănă cu niște roate dese ce alcătuiesc o singură mașină și se învîrtesc unele împrejurul altora.Numai cei chei ca în podul palmii se observă lămurit în strecurarea lor. Pardoseala se cleatănă sub greutatea mulțimii; figurile sunt palide, avînd puțin sînge în umerii obrajilor din cauza zădufului; buzele sunt supte într-una, și părul, și legăturile necontenit îndreptate; ochii îndeob ște injectați de umezeală n-au espresie, sunt ofiliți; „uf!, pardon!, te rog!, o văz, aceea?” s-aude sporadic. Unii altora și-nghit respirația; să mișcă fără să știe de ce; curentele se deschid în curbe sau în linii drepte și se închid pe loc. La ușe se strivesc și se calcă. În toată sala nu e un gînd, nu e o plăcere, nu e o dorință, nu e un scop; din cînd în cînd, s-aude tușind; și pe dasupra tutulor, pe scenă, se zăresc ochii bolovăniți ai lui Viest și arcușul lui ce-l mînuiește ca o săgeată, cîntînd un vals de Strauss, nervos și trist; mulțimea nu-l ascultă, zărvăie fără a se înțelege, lăsînd să se ridice spre bolta gigantică a teatrului vuietul ce-l scot pădurile cu frunza aproape uscată cînd sunt bătute de vînt. Dar într-o clipă lumea pare împietrită: zgomotul s-a stins; orchestra cîntă primirea; valurile lumii se despică în două: A.A.L.L. Regale apar, precedate de d. prefect, ce clipește des sub ochelari, și de escelența-sa d. Boerescu, ce se încovoaie și surîde ca un ministru de externe. A.S .Regală Doamna iubește patria îndestul: poartă costum național. Doamnele se închină după savoir vivrea și cu deosebire patroneasa balului, al cărui azur, prea diafan, nu ascunde îndestul brațele și pieptul espus vederilor cu prisosire. Un biet domn, ce uitase că nu are la subțioară clac, salută și strînge instinctiv jobenul, ce trosnește cu îndărătnicie sub greutatea brațului, se înroșește pînă în sfîrcul urechilor și se strecoară cu anevoință prin zidul spectatorilor. După cîteva minute, jos se juca un cuadril, iar privirile sunt îndreptate în altă parte: A.A.L.L. Regale privesc din loje. Două șiruri lungi, întrețesute de bărbați și femei, se mișcă uniform și molatic cînd la sunetul orchestrei, cînd la sunetul spart al muzicii militare, gogoțată tocmai în băncile galeriei. Rîndurile celor din joc se amestecă, se strătaie, se complimentează, izbesc cadențat pardoseala, ce răpăie după tactul cuadrilului, se învîrtesc și iar se destinde în șiruri drepte. Polca începe. Cîteva perechi de dănțuitori parcă treieră izbindu-se unii de alții. Nimeni nu-și pune inima în vîrful picioarelor pentru a sălta cu viață, pentru a zbura în danț, așa încît să se pară că ar atinge cu creștetul de tavan. Toți se leagănă; toți sunt firavi, fără dor, fără viață ; nicăieri nu se vede acea zvăpăiere nebună, acel avînt cavaleresc, acea văpaie și patimă de joc ce animă și aprind pe dănțuitori, așa încît să pară niște siluete magice ce se învîrtesc fără a atinge pămîntul; nu se simt nici plăceri zburdalnice, nici patimi bachanale, nici gust, nici desfrîu chiar, nici acel amestec de simțiri vesele, zglobii, ce s-ar cuveni unui bal. Secetă de viață, secetă de plăceri. După straie, mulțimea pare o armie lîngezită sub trofeiele luxului; după simțire, pare mai mult o imensă adunare de cadavre purtînd giulgiuri bogate într-un templu cu mii de văpăi aprinse. Blonde și brune, cu renume de concherante în timpul războiului, sunt palide și ofilite de griji și trîndăvie. Vestmintele sunt mai cu viață, și strălucirea lor întunecă de tot privirile obosite. Dacă n-ar mai fi vanitatea de a părea frumoase și d-a examina costumele elegante, adevărată moarte ar stăpîni femeile; cît pentru bărbați, puțini se gîndesc la bal, deși sînt în mijlocul lui; ei nu sunt vii decît la cărți și în cafenele. Aceea ce privesc nu e amfiteatrul, desfășurat în lungi curbe de jețuri, ce se ridică din ce în ce, populat de mii de legionari și matroane romane cu carnea pietroasă, cu fețele largi, cu căutătura aprinsă, înălțînd talazuri de țipete pentru a vedea mai degrabă leii și tigrii Libiei sfășiindu-se cu sclavii; nu e, nici nu doresc. Dar nu este nici hora țărănimei din bătătura hanului, veselă și zglobie, cum era odinioară în țara noastră; este un bîlci neînsuflețit; este mai puțin decît o bachanală de tarentini. Trebui ca niște lăutari improvizați, și maieu osebire țipătul ascuțit al naiului ce pătrunse tăios teatrul întreg, să galvanizeze printr-o chindie galeșul colos al mulțimei și aceasta pentru un moment. Mișcare e, dar e mecanică. Ici-colea, urme de viață. Nici chindia, nici straiele naționale nu ascund desă- vîrșita lipsă a iubirei de patrie; nici luxul desfrînat al cucoanelor, nici haina de ministru și de lacheu a domnilor, nici eleganța mănușilor nu ascund indiferentismul, răceala, grija și patimile mici și restrînse ce se văd licărind îndeobște în privirea nehotărîtă a acelor cari se înghesuie și se zdrobesc, se calcă și-și strîngmîna. Puțini se vad vînjoși și roșcodani; puțini, foarte puțini sunt veseli; unii au uitat să vorbească; alții vorbesc prea mult, dar inima le tace, și grijile vorbesc în locul ei. Faliții dau mîna oamenilor cinstiți cari nu au avut ocazia să fure; femeile neoneste sunt admirate și invidiate de multe oneste. Bărbații în vîrstă, cu părul cărunt s-amestecă în joc și nu se sfiesc d-a da brațul femeilor de rînd sub privirea copiilor lor. În nesimțire, în colori și materie priveliștea e monumentală. Numai destrăbălarea și inepția pare mai vioaie. Balul e nemascat și mai toți poartă mască. Viermii nu colcăie mai mult pe un cadavru! În colțul de la scenă, în partea dreaptă, un bătrîn scurt, cu pîntecele bombate și tari, cu favoritele ascuțite și castanii de văpsea, stă rezemat cu capul de păreții lojei poetului Sion. Ochii îi sunt ascunși sub zbîrciturile vîrstii; a uitat că poartă mănuși albe și-și răsucește într-una mustățile rari; fracul îl strînge, poate că-l are de cînd a fost ginere; îl cunosc: soția sa e ca de vro douăzeci și patru ani; cu răposata a trăit zece ani și are de la dînsa două fetițe ca două păpuși de ceară. Vesta trece cu doi nasturi peste frac. — Nu joci, nene P…, îl întreabă mucalit un vecin. — A, nu, merci. Știi că m-a păcălit pezevenghiul de toptangiu cu polița aceea de 3.000? Aci urmă un lung șir de înjurături, scăpate prin două șiruri de dinți, albi ca laptele, puși de dr. Lempart. Bătrînul rămase pe gînduri, cletănînd din cap, și vecinul său se prinse într-un cuadril. Într-una din loji stă într-o rînă o doamnă care și-a mîncat mălaiu. Are un cap mare încărcat de monete galbene; pomeții obrajilor sunt scoși afară; o gură largă îi despică orizontal figura; buzele arse și le suge la fiece schimbare de căutătură; părul măciucă seamănă a claie de fîn; un piept enorm amenință d-a cădea peste capetele celor de jos, sub greutatea cărnurilor și a salbelor de icusari ca focu. Se încheie într-una la pept, fără a fi descheiată. Acum privește aiurea; și privirea oblică, și ochii bolboșați, și trunchiul otova, și umflat îi dă aspectul unei broaște colosale. S-a sculat, se retrage repede… În dreptul oglinzii și se întoarce rumenă și plină de satisfacțiune. Nasu i s-a părut cam ascuțit pentru lărgimea feței. E blondă, ciufulită; uscățivă; cu ochii spălăciți, cu nasul acuilin; subțire și zveltă: joacă și rîde — cînd nu-i vine rîndul, bate tactu cu piciorul. Mînele și le mișcă .fără preget; e aristocrată; e divorțată; are un cavaler cu capul mai mult gros decît mare; cu pielea arămie, cu niște mustăți ce semăna a fi lipite cu cocă, și niște favorite mici ca două pete de grăsime pe o materie cărămizie; e chefliu, rîde și prin moliciunea mișcărilor parc-ar zice: „Aș vrea să dorm”. În perechea din față se distinge un judecător nalt și slab, ca un fus fără tort, adus de spete și cu un glas sitav. Liniile fălcilor se cunosc la fiece vorbă; ochii sunt mici și turburi și duși în fundul capului; prentinsul oval al craniului e o cioplitură ridiculă; urechile-i nu sunt mari, dar caută în lături și-i dă aspectul unui liliac; conduce jocul, și acesta îi mai umflă rărunchii, închiși de două șolduri uscate ce sunt gata a sparge pantalonii. La fiece figură gesticulează larg cu pericolul d-a-și vedea mînele căzînd din umeri. L-am văzut odinioară îmbrăcat în albastru de sus pînă jos, armat cu niște pinteni medievali, coborînd călare o vîlcea spre Cîmpulung: se ținea cu amîndouă mînele de șea și de coama calului. La Șosea, cînd iese călare, cu biciușca sa elegantă, mai mult mîngîie gîtul unui cal nalt și pîntenog. Orchestra a tăcut, și lumea zărvăie — se întreabă, se salută; multe deschid programul balului și-l închid supărate or indiferente. Tinerii eleganți se strecoară, privesc încoa și încolo, căutînd eroinele, ce, multe din ele, fără doar și poate, le-ar putea sluji de mume. Lumea s-a mai rărit, dar tot nu pot să înainteze cei cari sunt braț la braț. — Ce stîngaci! cine-l pune să joace dacă nu știe? nu văzuși, zicea un tînăr către o țărăncuță cu ochelari la nas, cum a căzut cu fata primului-ministru? — Ah! Jean, comme tu est drole Cum să nu cază, n-ai văzut ce strînsă i-e zăvelca? nu poate face doi pași… În partea stîngă a scenii, un domn înalt, bine tăiat, butonat cu mărgăritare, decorat cu „Steaua României”, cu favorite răsfirate, cu niște ochi repezi, încins de un arc de asaltatori, vorbește c-o iuțeală minunată; cuvintele-i curg ca ploaia, și frazele se desfășură ca o trîmbă de pînză: e avocat. — O! Mi-e cu neputință! am făgăduit; procesul e însemnat și legături de familie, și cestiuni de onoare, și interesele, și nevoia în care se află, și tribunalul care-i e defavorabil, și cîte și mai cîte! Imposibil! Imposibil! Sunt în spinarea mea și ministru de finanțe, și doi deputați, și patru senatori! Așa! Impo- — sibil! mîne trebuie să plec! — Dar eu ce fac cu hotărîrea… — Vom face opoziție! — Dar eu cu opoziția… -Apel! — Dar eu cu apelul? — Recurs! — Dar eu cu recursul de mîne… — Viu, viu, viu neapărat poimîne!… Un deputat, ziarist, economist, financiar, director de bancă și historic la vreme de nevoie, cu barba neagră și pămădată, c-o privire mîndră, adăpostită sub umbra genelor groase și mari, joacă într-un cîrd de aristocrați. E democrat, e liberal, e dușman neîmpăcat al boierilor; scrie contra lor articole lungi; strigă în orce adunare contra protipendadei, contra Regulamentului organic, contra ciocoilor; ah! și ce fericit e acum în mijlocul lor, ce delicat se strecoară, cu cît respect îi complimentează și cu cîtă căldură strînge mînele pe care a scuipat. Tinerii se dau în lături, și bătrînii parc-ar vrea s-o mănînce cu ochii, cocoanele o privesc pizmuitor. E doamna F… Bărbatului i-a poruncit d-a nu o însoți la bal. E din norod, dar corpul ei drept e tăiat ca o statuă clasică. Obrajii rumeni, strugurați sunt închiși d-un ov.al bălan, mai delicat ca puful. Toată viața e strînsă în ochi și în buze din cari stă să pice sîngele. Rochia de mătase, ca piersica pîrguită, nu-i acoperă nici sînu-i viclean, nici brațele pietroase, sugrumate de mănuși. Are coadă lungă și desfășurată în bufante și volane sfâșiate, pe cari i le prind cu atîta poftă cînd un inginer, cînd un ofițer de cavalerie. La fiece pas face o cunoștință; la fiece vorbă, complimente; în loje sau în bal e însoțită de cineva; pe cînd înprejurul ei multe altele sunt lăsate în plata Domnului; cam urîte, nu e vorbă, cam trecute, dar, în fine, buna-cuviință… Cîțiva pensionari și-au uitat vîrstă, se plimbă cu mînele la spate: legea Grădișteanu i-a scăpat din gheara cămătarilor. — Mai stai, d-le deputat? întreabă un senator pe colegul său din Dealul Mitropoliei. — Pînă la ziuă. — Luxițo, vai de mine! să mergem, dragă, a trecut de miezul nopții ca două ceasuri, și mîne prăvălia!… zise foarte convins un onorabil către nevasta sa spilcuită și mărgelată. Aproape de intrarea balului stă un domn dus pe gînduri; să intre, să nu intre? La dracu! pantalonii îi sunt vechi și cu genuchi, plus niște buzunare enorme; mînecele fracului îi sunt scurte și-și trage necontenit banta de la mîna dreaptă. Să intre, să nu intre? și clacul prea e ca o roată de car! părul prea-i e mare, și lumea e atît de elegantă! Orchestra cîntă un vals; fețile obosite, acoperite d-o pînză de lumină, parcă sunt muiate în ceară topită. Balul fu sinteza societății noastre: o babilonie complectă, rece, dar cochetă, bogată, dar frivolă. Toate clasele, toate partidele, toate vîrstele, toate meseriile-și aveau reprezentanții lor. Cinstea și necinstea, bogăția și calicia pînă la împrumutătorii de frac și legătură albă, boieri și homines novi, miniștri și bărbieri se mototoleau în același cazan. Femei cu părul prefăcut prin dresuri muierești, buni ortodocși și sceptici, cafenele și ministere, oborul și Podul Mogoșoaii se amalgamau într-un singur trup schilod. Văzutu-s-a vremuri nenorocite în cari viții le s-au lățit ca pecinginea, tîrînd societățile omenești într-un vîrtej de putreziciune morală, dar, cel puțin, a fost un motiv mai mare pentru nemernicie și peire. Cel puțin era o agonie care zguduie și impune; erau plăceri murdare, dar adînci; crimele erau de lei, iar nu de reptile; era ceva! Dar atîta mulțime de carton în acest bîlci nesocotit adunatu-s-a înpinsă de boldul plăcerii? nu; te cutremurai de frigul grijilor în acea atmosferă caldă de respirație. Jucau însă numai în virtutea pîrghiilor de la picioare, mișcate de elasticitatea mușchilor. Adunatu-s-a tîrîtă de milă, pentru săraci? nu! Această mulțime era croită din lespezi de piatră, și căldura ei animală nu era decît căldura jerăgaiului unei locomobile. Dogorea, și totuși îți inspira fiori. Milă? dar poate avea milă statuiele lui Puget? Și din atîtea mii de oameni care se primeneau fără preget, întreb, care ar fi dat 10 centime pentru curmarea suferințelor celor urgisiți de soartă dacă în loc de un bal splendid s-ar fi deschis o listă de subscripțiune? A cheltuit fiecare, pentru cinci lei ce s-au cuvenit sărmanilor, de la zece pînă la mii de lei — și aceiași oameni îi vezi trecînd pe lîngă damblagii și ologi și nu scot un ban din larga lor pungă, în fața nenorocirei își întorc fața… și dodată să îi vezi curgînd ca ploaia pentru o faptă umanitară? Acest obol nu poate fi decît un trafic. Au mers pentru a privi un spectacol; săracii au mers pentru a privi pe bogați, bogații pentru a-și desfășura luxul; cei din popor pentru a se pune alături cu boierii, aristocrația pentru că așa se face și la Paris, dar nimeni nu a simțit milă și nimeni nu s-a gîndit că se îmbracă, se gătește, plătește intrarea pentru alinarea incendiaților; cocoanele s-au pudrat, s-au înbrăcat în cămăși diafane, s-au decoltat pentru a-și arăta o frumusețe ce semăna cu puii de vrabie cînd sunt golași; domnii și-au pus haina cu coadă, ș-au tras mănușile pentru a place. S-au gătit pentru dînșii. Au plătit pentru microscopicele lor patimi. Nimic alt. Că s-a strîns cine știe ce sumă pentru săraci? Ce însemnează oare faptul brut, cînd e vorba să despicăm și să privim limpede firea unei societăți, ca și a unui individ? Fariseii și văduva, cînd depun obolul lor, faptul material este același. Dar cine depune de milă și cine depune de ipocrizie? Și cînd te gîndești că fariseii noștri au depus numai de fanfaronadă, atunci înțelegi blestematul povîrniș pe care societatea noastră a alunecat! Să spintecăm faptul, să-l analizăm, și dedesubtul lui nu vom descoperi decît o Americă veche: inepția și imoralitatea Să vînd conștiințele, se vînd brațele, se vinde cinstea, pentru o patimă neagră, pentru o țintă socială: e dureros, dar adevărat. Cînd însă eleimosina se vinde și. se cumpără, cînd un individ sau o societate a ajuns că trebuie cumpărată pentru o faptă bună, o! aceasta e culmea nemerniciei: e lipsa desăvîrșită a caracterului. Aiurea ologii înpletesc rețele și trăiesc din munca lor; orbii înpletesc funii și trăiesc; muții sunt hamali și trăiesc; surzii aleargă cu știri și trăiesc; dar la noi, chiar cei cu doi ochi, cu două picioare, cu grai și auz au început să atîrne la pomana socială: probă e politica. La noi cerșetorii se înmulțesc, mizeria crește în raport direct proporțional cu trîndăvia. Cu toate acestea, bine: îndurare pentru săraci! Dar voirn milă pentru a ajuta pe săraci și a face pe oameni milostivi, iar nu pentru ca, chiar prin ocazia eleimosinei, sub broboada aparențelor, să se ascunză și să se înpietrească nemernicia. Alcătuiți institute, întocmiți societăți pentru ajutarea săracilor, dacă simțiți; dar, pe lîngă șarlatania care s-a înprăștiat atît de cumplit, pe lîngă ușurința societății noastre, nu-i mai înveninați arterele cu ticăloșii noi, vie ele de la Londra or de la Paris. E destulă lîngezire; e destulă neconștiință; n-o mai faceți să creadă că e miloasă cînd își vinde mila; nu-i sugrumați și puțina simțire ce-i mai rămîne! V-ați spoit mintea, nu vă spoiți și inima! Individele pot trăi și fără caracter, ba încă la noi, tocmai cei fără convingeri intime se răsfață în puful plăcerilor, o societate — niciodată. Spartha, Athena și Roma s-au prăvălit din mărirea lor tocmai prin perderea caracterului. Poate că au fost barbare, sîngeroase, au avut legislațiuni crunte, inumane, dar pe cît timp au avut caracterul lor, bun sau rău, au fost mari ca state. Caracterul unei societăți nu se determină de fapte izolate, individuale, petrecute în umbra unui cerc restrîns; el se hotărăște de faptele publice, vie ele de la oamenii politici a căror acte țara le vede de la un cap la altul, vie de la un comitet ce ațîță aspirațiunele unei societăți. Apoi, azi, cînd fruntașii țărei, în mare parte, nu dă lumei decît niște pilde de patimi veninoase și de o lipsă absolută de caracter, e numai bun timpul de baluri, cari fără a înpărți plăcerea, ațîță nesimțirea, o înfașe și o bronzuiește în culoarea milei? Este timpul de a scormoni și mai mult fanfaronada deja îndestul de înțestată în noi? Ce vede lumea în faptele atîtor oameni publici? minciună! Ce vede lumea în atîtea titluri de inteligență exotică? minciună! Ce vede lumea în atîta devotament afișat? minciună! Ce vede în legi? minciună! Voiți chiar în mila noastră să vadă minciună? Aceasta ar fi ultima înbrînceală ce s-ar da clădirii noastre sociale, putredă deja de mucegaiul atîtor viții. Să nu se strige: progres! moravuri culte! Da, progres se face, dar nu de noi — am putea peri într-o bună dimineață și lumea n-ar perde nimic; progresul are partea senină și vijelia sa. Șij cînd mă gîndesc că noi ne-am aruncat în vîrtejul_ lui fără a-i înțelege partea sublimă, și cînd văd înpaliative, cum e spoiala la minte și simțire, curentul lui care ucide, răpind chiar maiestatea morții, aș preferi să văd pe săraci zvîrcolindu-se de foame cu pîntecele la pămînt, ca contele Ugolino, decît să privesc anemia morală răslățindu-se și înecînd viața unei națiuni care abia a început să umble d-a bușele. IV [ modifică ] Vulpile-mi aduc aminte de politici, șerpii, de curtezani, răposații, de doctori. Ambițiunea e barosul care bate, și tîrîrea, cuiul care pătrunde orice stăvilar social: șarlatanul dibaci e acela care izbește la timp și știe unde să puie pana fără să-i apuce ghearele. Minimum de iubire este maximum de izbîndă, maximum de iubire este minimum de izbîndă; astfel se încovoaie curba simțirilor de azi: depinde de unde Începi pentru a înșela sau a fi înșelat. Unii susțin că întîia oară este adevărata iubire, alții cred că a doua oară; cei dintîi n-au iubit a doua oară, cei d-al doilea n-au iubit întîia oară: faptele sunt speciale. Musset a iubit de la una pînă la a zecea oară inclusiv și murind de scepticism nu se îndoi că ar iubi și a unsprezecea oară. Cîți dincolo de poftă nu mai zăriți nimic nu vă înșelați a crede că puteți iubi. Libertatea pentru demagogi este un balon: îi ridică după cum îl și umflă; balonul însă e captiv: demagogii nu sînt cavaleri: niciodată nu-i vor găsi direcția. Pămîntul bogat și părăginit nu-l vezi coliliu de flori, mai întotdeauna odrăslește rugi, ciulini și bălării cari înțeapă și orbesc pe călători; astfel adeseaori în oamenii cu o fire distinsă dar necultivată încolțesc patimile brutale și-i fac primejdioși societății; mai folositori sunt cei cu o fire sărmană și cu năzuințe modeste: pămîntul uscat și nisipos nu dă nici flori, nici rugi, dar tot e bun d-o potecă, suportînd pe oricine fără a-i sîngera gleznele. Plăcerile, fără a se veșteji, ne veștejesc. Inima celui îngenuncheat de dezgust este asemenea unui vas de marmură spart; cu toate acestea, fiecare bucată de inima lui este o inimă nouă pentru durere, și din toate nu poți alcătui una pentru plăceri. Pe adversar cu cît îl dai mai zdravăn de pămînt, cu atît ești mai sigur că nu se mai scoală; patima însă de multe ori e ca o minge: cu cît o trîntești mai tare cu atît sare mai sus. Firea omului de multe ori e un sicriu coperit de nestimate cari fură ochii și mintea: numai cînd izbutești a-l deschide iei seama dacă nestimatele din afară sălășluiau comori înăuntru, ori dacă deșertăciunea dinlăuntru se da după podoabele din afară. Atît mai rău pentru cel care nu sparge cînd nu i se deschide: totdeauna va fi înșelat[…] Libertatea? da; egalitatea însă nu este decît o utopie ce înșeală și slujește d-a înșela. Omul vine cu inegalitatea întrupată în el pentru a alcătui armonia lumii: grumajii vînjoși cu cei firavi, viclenia, modestia și geniul cu sinceritatea, deșertăciunea și gugumănia se îmbucă așa de minunat, ca niște dinți perfect calculați, în mecanica umană. Dacă e cu putință un ceasornic cu toate roatele egale cu putință e și egalitatea în omenire. A izbi pe oameni în genere, și îndeosebi pe vrăjmașii noștri, în ceea ce au mai de respectat este o patimă pornită din egoism și dobitocie. Este o iluzie sufletească netrebnică a socoti că noi cîntăm, vorbim ori scriem mai frumos decît ne este dat, morfolind, fără cuvînt și convingere roadele unui artist, orator sau scriitor. Vorbiți de rău cît vă ia gura zborul vulturului și al rondunelii, stîrpiți chiar dacă puteți aceste păsări, și nu veți reuși a face pe cocoș să zboare mai sus de streașină și gard. Dar tăria slăbiciunilor este atît de nemărginită, încît, dacă petrele ar simți, grăuntele de nisip ar critica înălțimea munților. V [ modifică ] — Mișu & Co. — Tipuri care dispar Un lacheu sta drept și țeapăn la ușe, ca o luminare de stearină într-un feșnic; haine albastre, galoane de argint, cărare la stînga, părul frezat, mustățile rase, buzele crăpate, mănuși de căprioară, cam negre în podul palmii. În salon, lumina policandrului, ce se mișcă alene, înzorzonat de prisme triunghiulare, în cari se zăreau slab culori de curcubeu, arunca o lumină vie, scăldată în șofran, peste scaunele ca sîngele de iepure și mesele lustruite de nuc, ce oglindeau aci un braț, aci un obraz veșted, aci un cap tînăr și otova în culoare. Un piano deschis își arăta claviatura în chip de dinți albi de fildeș, împestrițați cu alții negri mați, ca și colții unor negustorese, măcinați de suliman arsenios. Cîteva tablouri vechi în ulei stau spînzurate cu numere mari lipite pe pervazul de jos pintr-o duzină de acuarele; femei pe jumătate, pe sfert și întreg dezvelite, trîntite cînd p-o rînă, cînd cu fața în jos, înnumărînd mărgăritare ori lungind voluptos gîtul sub mîngăierile unei lebede cu aripele în arc și cu un picior vînăt în aer. Evantalii și mănuși, pelerine și gazete se oglindeau în oglinzi mari, încadrate bogat cu ramuri poleite de ștejar și măslin. Tavanul, bizantin, și covorul, ceruliu-rumen. Lume nu era multă; mai multă decît grațiile și mai puțină decît muzele; abia era la începutul seratii; se aștepta cu o legitimă speranță; ceasornicul bătea trist și prelungit zece ore. Doamna casii este mai mult bătrînă decît tînără, pe nemințite, 39 de ani; niciodată nu s-a încurcat a spune mai mult de douăzeci și nouă. E măritată întăia oară, și cu noroc; a petrecut bine; are patru fete; două seamănă bărbatului, și două, nici ei, nici lui. „Ciudat lucru, eu aveam o bunică despre mumă… zicea adeseaori ea. Fifi și Leni, comme elles ressemblent â ma grande mere Z La chip e palidă cînd nu se pudrează; acum e albă, fără sînge, îi mijește puține fire pe buza de sus; ochii, căprui-verzi, păru, negru, lăsat în tîmple abia simțite. „Așa se poartă orice femeie care vrea să se respecte.” La fiece întrerupere d-acest fel și-aduce, fără voie, aminte d-acum cincisprezece-douăzeci de ani și-și suge cîte-o măsea, plecînd capul spre masă, pe care o scutură fără să zărească nimic. Privirea sa e încă vie și rochia-i e încă încărcată de dantele, volane și ciucuri; e decoltată potrivit, după vîrstă, altădată era altceva; acum meremetisește peptul cu bumbac. E uscățivă, mai mult slabă, naltă și pășește mîndru; are un milion ca nimic, cai, două trăsuri, o sanie, un landou, o cabrioletă, un poștalion și un vizitiu ce trosnește dintr-o singură încolăcire de bici de două ori. Vorbește apăsat; a învățat franțuzește la treizeci de ani, deși, după dînsa, nu i-a împlinit. Și dacă e mîndră, are de ce: șade pe Podul Mogoșoaii, are două moșii hamnice. „Moșul meu avea mare stare; de la el avem aceste bagatele de moșii trecute în linie dreaptă prin mama.” Nu numai de moșu-său nu se știe, dar și muma, și tatăl său și-au perdut urma; nu li se mai știe nici de naștere, nici de botez, nici de înmormîntarea lor. Doamna nu s-a văzut nici în București, nici în Ploești purtînd doliu. Bărbatul său stă de vorbă cu un tînăr, doctor în drept, și e om în vîrstă, mustățile se perd în barba pătrată, roșcată și căruntă; puțin pleșuv, nasul, mare și recurbat, ochirea, pătrunzătoare, fruntea, încrețită, și genele se amestecă la sfîrcurile cleioase ale ochilor; urmele vărsatului abia se simt. Mîni mari, culoarea din palmă mai gălbuie și mai deschisă decît cea de pe dosul lor; unghiile, potrivite, albe ca crema de Buzău; haine negre; guler și cravată albe; lanțul ceasornicului din inele de aur zuruie ușor și limpede la fiece mișcare. Pe r nu-l pronunță bine și să repede în vorbă; clipește din ochi și mișcă din mustața dreaptă, și-și prelinge cînd o mînă, cînd alta prin părul de la ceafă. A dat faliment de două ori; a treia oară a fost închis ca falit fraudulos. „Politica m-a omorît, azi… aș fi fost departe”, repetă adeseaori, cletănînd din cap, parcă ar fi trist, dacă un surîs nu s-ar ivi pe marginea gurii. Nu i-a mai rămas decît starea nevestii; dar, slavă Domnului, poate trăi bine fără a-și mai risipi și cinstea, și viața, și nevastă, și copii în comerț. „E ușor de a risca acei cari n-au copii, n-au nevastă și n-au inimă pentru familie; el e sătul și de pișichercurile negustorești, și de prigonirile roșilor, și de tirania ciocoilor.” Fleoanca lumii spune multe. Unii vorbesc că toată starea lui provine din falimente: „Adeseori ies oameni stinși de bătrînețe cu lacrimele în ochi de la dînsul, neîndurîndu-se a le da nici dobînzi la cari au renunțat, nici 70%, nici 50%, nici chiar 20% din sumele ce i-au încredințat cînd învîrtea toptangiria.” Unii susțin că: „Doamna era drăgălașe în tinerețe și se spovedea cam mult unui duhovnic mare, episcopul de… și sfinția-sa era darnic, măritase șease nepoate, trimesese doi nepoți la Paris și nu uitase nici cunoștințele sale intime; și-a lăsat bunicică stare la moartea sa, și Doamna și-aduce des aminte de preasfinția-sa episcopul de… Înmormîntat la Cernica”. Adevărul e că familia e bogată; ușile liberalilor, ciocoilor, fracționiștilor, sincerilor-liberali le sunt deschise. Fitece judecător, advocat, doctor, profesor, gazetar vorbesc cu mîndrie despre sentințe, pleduarii cu succes, cure miracoloase, lecții de estetică și articole de senzație pe lîngă domnișoarele M…, altminteri curățele, oacheșe, bine educate: cîntă valsurile lui Strauss minunat și vorbesc franțuzește c-un ton ș-o alură, știi, colea! Monsieur Mișu, cu care vorbește d. M…, e doctor în drept de la Pisa, după ce a stat trei ani în Paris, și, nereușind să afle unde e așezată Facultatea de drept, a șters-o spre Italia; vorbește înțepat, face citațiuni în limbi neolatine; e un tînăr blond, cu ochii albaștri și obosiți „de prea mult studiu; unde dracu poți să te odihnești cu atîtea griji! secolul nostru ucide tinerețea”; mănuși ca spicu, în redengotă, părul buclat și doi colți îi cad pe frunte, țepeni de cosmetic cu miros de viorele; parfumat ca o frizărie; cu o barbă puțin despicată, mustața mică, cu sfîrcurile supte în gură: unul în sus ș-altul în jos; sprincenile nu se disting d-o frunte îngustă, și privirea-i joacă în toate părțile, fă- cînd pe „doamna” să surîdă și pe „domnișoara” să plece ochii. Scoate pei după buza de jos și-și arată niște dinți deși, mari și albi ca fasolea. Mișcările-i sunt repezi și calculate; își cere pardon la fiece învîrtitură, apăsînd pe eu la fiece frază, și la fiece eu își învîrtește un inel c-o peatră mare, ce licărește ca o scînteie. Nu uită d-a-și răsuci țigare după țigare dintr-un portabac pe care se vede scris în mozaic Ischl în litere gotice. Sună buzunarul vestii, și sună a chei; scoate ceasornicul, se șterge pe obraz c-o batistă subțire de melino, prin care i se vede rumeneala mîinelor, își trage repede răsuflarea printre dinți, se întoarce la toți mai în aceeași vreme, iar își scoate ceasornicul și dă din cap cam îngrijit; cînd stă pe scaun, picioarele-i sunt niște sfîrleze, nu mai au astîmpăr, parcă ar voi să-și arate ghetele ce-i țipă pe picior și fac să-i zvîcnească vinele de la tîmple, ungîndu-i rădăcina genelor și acoperindu-i albușul ochilor c-o umezeală de lacrime. Vai de bieții ochelari pe cari îi trîntește și-i aruncă pe vîrful nasului, tăiat „în maniera sculptorilor greci”. — Am dejunat ieri la beizadeaua, zice el cu tot ifosul prescris, am prînzit alaltăieri la Florescu, am avut o convorbire confidențială cu Brătianu. Domnule, eu nu sunt de nici o partidă, voiesc să-mi servesc patria în orce direcție, pe orice cale și cu oricine. N-am idoli, dar nici nu desprețuiesc munca colectivă, cuintesența unui folos real al propășirii nu o găsești luptînd individual; nu mă închin, dar nu mă retrag în pustii. Ș-apoi, primo vivere deinde philosophare — Se înțelege, răspunde d-nul M… apucîndu-și genuchiul drept în mîni. — Eu știu cum luptă belgianii și în politică, și în comerț, și în industrie, eu am fost în Londra, am fost în Roma, în Paris, în Modena, în Veneția, în Lion, în Marsilia, în Hamburg, am asistat — și era chiar să iau parte printr-un discurs „despre respectul suveranității naționale” — la alegerile lor comunale, județene și parlamentare. Am vorbit cu Gambetta mai-nainte d-a ajunge ce e, și cunosc ținta și mijloacele lui; am vorbit cu secretarul lui Bismarck la niște băi de mare în nord-vestul Franței, și nimic nu mă poate hotărî a-mi părăsi planurile mele politice. Voiesc propășirea neamului nostru; liberul schimb; școli și iar școli; industrie și iar industrie, comerț, lumină în popor și popor prin lumină; credință în viitor și viitor prin credință! Nu e așa, domnișoarelor, vă rog, nu am dreptate, doamnă? Domnule, mă credeți greșit? — Vai de mine, mai e de vorbit, crezi că eu nu m-am gîndit la toate măsurile ce propuneți, dar cine m-a ascultat, nene? Fiecare cu punga și cu stomacul lui; să mănînci bine, să te înbraci bine, să te plimbi, să ai bani, iată toată năzuința de azi. — Mare dreptate! Azi țara e „vacă de muls”, opinia publică, „femeie de uliță”, cinstea, „hipotecari falși”, abnegația, „giubea de hipocrizie”, devotamentul, „momeală de șarlatan”. Eu, ai cărui moși și strămoși au fost români neaoși… — Domnul și doamna Mauriciu Izel! strigă feciorul c-un glas dresat, pentru a nu își da pe față tonul de rîndaș, funcție ocultă, pe care și-o îndeplinește cu îndemânare. — Doamna baronesă, domnul baron, zice măgulitor d-l M… sculîndu-se în picioare ș-aruncînd o privire de cotoi în capul servitorului ce închide ușa strîmbînd din nas și înjurînd printre dinți. — Permiteți-mi, escelențe, d-a vă prezenta pe d. Mișu I…, jurisconsult, avocat, publicist… — Ah, escelență, cea mai distinsă onoare, cea mai distinsă onoare, și regret că nu mă pot bucura îndestul de dînsa, obligat fiind (își scoate ceasornicul) d-a mă întîlni la ll ore cu principele Sturdza. Mișu — parcă abia îl țin picioarele — se pleacă paralel cu parchetul de mai multe ori și, însoțit de d-l M…, părăsește salonul; la ușe îi șoptește încet: „Scuză-mă, nu pot suferi pe jidani, trebuie să plec”. — Dar eu! îi suflă la ureche d. M… — Cine e tînărul? întreabă baronesa. Toți se grăbesc a-i răspunde. Domnul: — Un palavragiu, i-am făcut vînt să se ducă p-aci încolo. Doamna: — Un grecotei, un ștrengar, n-a învățat nimic și trăiește cam… O domnișoară se grăbește a-i tăia vorba: — Un ignorant, pronunță franțuzește ca un simigiu și gesticulează ca un băcan, ca un ministru ce își apără proiectul de lege. Rîs și aprobări. Și Mișu, lovindu-se de oamenii de pe Pod, se simte leșuit de la stomah; n-a prînzit din neghiobia lui, venind prea tîrziu la d. M…, și ghetele care-l strîngea de-i sărea ochii din cap, și mănușele care-i erau strimte încît nu reușise a băga cu nici un preț pe cea din dreapta ! „Unde dracu să-și puie ceasornicul amanet: ovreii sunt toți închiși… și acei mizerabili cari invită și nu așteaptă… niște faliți, niște parveniți, pungași, buni de spînzurat, canalii! au făcut bani prin prostituție! asemenea oameni sunt plaga societății: ei o ucid, ei o batjocoresc, și cînd te gîndești că toți le întind mîna… oh! cinism! nerușinare! trafic!” Bietu Mișu, cu greu tîrîndu-și picioarele de foame și durere, bolborosind de mînie și cu gura uscată de scuipat, abia înnemeri să-și deschiză ușa casii, cu gîndul la niște pesmeți de Brașov pe cari-i uitase de mult pe etajeră, dar de cari acum ș-aducea prea bine aminte. Țop și servitoarea! — Domnule, cuconița Zamfira a plecat l-alde cucon Iorgulescu. („Cuconița Zamfira” era stăpîna caselor.) — Ei și? Cin’ te-ntreabă? — Domnule, da’… a venit spălătoreasă și cerea… — Cine te-ntreabă? — A venit și o hîrtie de la Ioniță băcanul. — Dracul să-l ia! — Și doi țărani, ce zicea să le dați procestul… — Dracul să vă ia pe toți! Adu-mi apă caldă și dacă găsești ceva prin cuhne… (aci-și muie glasul). Mișu stă răsturnat pe pat, abătut și mușcînd cu poftă dintr-o bucățică rece de curcan, c-o mînă ține un pezmete cu tiparul dinților din care curg fărimituri. Picioarele, sumese pîn’ la genuchii roșii ca racu, dungate de niște vine încrucișate și mari, i-atîrnă într-o căldare cu apă caldă, din care ies aburi cu miros de nădușeală. Mișu oftează, bătînd apa cu picioarele, făgăduindu-și în minte, ca de atîtea ori, că s-a finit cu ghete strimte; ducă-se dracului și modă și tot! Cîteva jurnale, Românul, România liberă, Timpul, L’Independance roumaine rupte, mototolite, și cîteva broșuri cu foile netăiate împodobesc un birou vechi și năclăit de cerneală. Lampa dă mai mult fum decît lumină. Mișu a adormit cu un os în gură și sforăie, sfîrșit de oboseală. Pe la unu din noapte, cucoana Zamfira îi bate tainic la ușe. Mișu doarme dus. — Ah! Ah! eu îl înbrac, eu îl încalț, zice cucoana Zamfira cu deznădăjduirea în suflet, eu îi dau să mănînce, și totdauna înbufnat, totdauna forfota… Biata cocoana Zanfira! Nu mai e nimic de sperat nici la patruzeci de ani.., Pulvis et umbra sumus!


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII I [ modifică ] Cosmin așteaptă pe doi prieteni. E singur, la o masa rotundă, în grădina "Costandin". Cu capul rezemat în mâna dreaptă, privește fără a clipi. Nici "băieții" care gonesc cu farfurii, sticle și pahare, nici mulțimea zgomotoasă și lacomă nu-i tulbură privirea melancolică. În grădină se aud, din toate părțile, strigătele obișnuite: "Băiete, o baterie!", "O idee!", "La moment!", "Un patrician!", "Gaata!", "Pârjoala, Mitică!", "A sosit!", "Un taifas, la a cincea!", "Soseș-teee... pe telegraf!" Peste zarva aceasta piruie naiul lui Dinicu. Maistrul muscalagiu cântă Ciocârlia , o scăpărare uimitoare de sunete. Pentru Cosmin lumea, așa de vie și de apropiată, se proiectează într-o depărtare tăcută și fumurie. La lumina felinarelor oamenii îi par ca niște umbre nehotărâte în conturul lor. Cosmin închise ochii săi obosiți și, în întunericul de o clipă, îi licări tremurând, ca într-un vis, o grădiniță cu liliac, o scară răsucită ca un melc colosal, un pat murdar în care zace un bătrân cu capul mare, cu părul alb, lung și rar, și o femeie frumoasă, tânără încă, voind să-l mângâie pe el, care se înfiorase de aspectul bătrânului. Tresări, parc-ar fi simțit furnicarul mângâierilor prelungindu-i-se până pe după umerii osoși. În fundul acestei iluzii, două priviri, albastre și triste, tremurară ca două flăcări de spirt când sunt aproape să se stingă. Cosmin deschise ochii, bătu în masă și zise aspru unui chelner: — Băiete, o țuică! Cosmin bău țuica. Rupse o bucățică de pâine. — Ce aveți? Dă-mi o listă! — Îndată, să vie, răspunse băiatul, plecând cu niște pași despicați. Cosmin își netezi colțul părului de pe frunte. Chipul lui uscățiv e obosit. Ochii negri și mici se sting și se aprind necontenit. Curat îmbrăcat. E oarecum elegant în niște haine gata. După câteva minute de nehotărâre începu să citească lungul șir de bucate. Ceru o ciorbă de perișoare. Și pe când lungea buzele ca o pâlnie ca să soarbă, cineva îl bătu pe umăr. Era Candian, unul din cei doi prieteni. Tânăr, blond, cu ochii albaștri și cu mustățile învoalte. Ochelari legați în aur. — Te aștept de-un ceas, zise Cosmin. Mănoiu nu vine? — Mon cher ami , răspunse pripit Candian, m-am încurcat la "Noua generație". Era o bancă... era o vijelie... băiete, șterge scaunul, nu vezi că este ud?... uf! ce cârciumă infectă!... — Îndată, domnule! — Era o bancă, continuă Candian, frecându-și mâinile, monstruoasă. Se ridicase de la o mie la douăsprezece. O razuară de primă ordine. Opt, nouă, opt, nouă, și ponții, șapte, cinci, bac, patru. Scumpul meu prieten ( fr. ) La jocul de cărți, partida la care toți jucătorii pierd în favoarea bancherului; de la fr. raser — a rade. — Vasăzică, ai pierdut? — Eu?... din contră... am câștigat... Cine pricepe jocul ca mine? Eu totdeauna voi câștiga, iar Mănoiu totdeauna va pierde. Îndată ce am văzut pe Titeanu tăind, l-am rugat să mă ia cu o sută. Are un noroc... idiot! E singurul bancher... mon cher ami , trebuie să fii bę-bęte ca să pontezi contra lui. Candian avea obiceiul să spuie când câștiga că câștigă totdeauna, iar când pierdea că pierde totdeauna. Dar și când pierdea, și când câștiga, susținea că nimeni, ca el și ca Titeanu, nu pricepe "bacaraua". "Bacaraua e un joc de noroc la care proștii n-au noroc." Foarte mulțumit de axioma lui... da, a lui, deși a auzit-o de la un general, la "Jockey-Club". — Mănoiu pierdea mult? întrebă Cosmin, făcând semn amicului său ca să vorbească mai încet. — Era la al optulea bilet de o sută. Ce-i pasă! Avea trei mii de lei... — Mă mir... fără avere... fără ocupație... păcat... o viață pierdută... — Viață pierdută? De ce? Te-i fi gândind la examene. Ei, mon cher , cartea și facultatea sunt pentru cei slabi. Mănoiu este un filozof al secolului. Socoteala lui este mai profundă ca a naivilor de geniu. Ce poți s-ajungi cu o licență în drept? Magistrat? Trei sute de lei pe lună. Avocat? Câți ani să caști gura pe la ușile tribunalelor? Și cu câtă răbdare și cu ce mijloace ajungi la o clientelă modestă? Și-apoi samsarlâcul domina profesia. Ca să izbutești în avocatură, îți trebuie tot atâta, cum să zic, tot atât de puțină conștiință ca și când ai izbuti să faci bani fără profesie. — Mai încet. Te aud oamenii. Se cunoaște veselia omului care a câștigat la joc. O veselie nervoasă și rea. — Rea? de ce rea ? Ba nu zău, aș vrea sa știu cu ce și-a făcut milionul avocatul Pelea!? Și tu nu ai atâtea degete la amândouă mâinile câte case are el în București. Fiecare cărămidă din casele lui este un delict, fiecare zid, un testament forțat, fiecare casă, o Bęte — dobitoc ( fr. ). crimă. Și plecându-se la urechea lui Cosmin: Administrează averea unei bătrâne cu istericale. Un altul stă patru ceasuri pe zi la tribunal și la curte, fără nici un proces, numai ca să-și justifice veniturile misterioase. Dar cel cu sindicatul falimentelor? De ce pledează numai la aceeași secție? Și cum pledează? Și câștigă patruzeci-cincizeci de mii de lei pe an. Cosmin nu mai mânca, ascultând la amicul său. — Ți s-au răcit perișoarele, îi zise Candian sugând un rac. Te surprinde ce-ți spun? Așa e lumea care triumfă. Tu ești tânăr... abia de doi ani în București... puțin... Candian mânca și vorbea cu o repeziciune uimitoare. — Peste câțiva ani vei înțelege de ce atâția ramoliți au cu miile de franci pe lună, de ce cutare militar scandalos a ajuns colonel, de ce un cartofor ordinar ne reprezintă țara în străinătate și de ce un falit, de trei ori simplu și o dată fraudulos, se plimbă într-un cupeu cu coroană de marchiz. Și eu am crezut în examene, dar acum sunt prea cuminte ca să mai râdă de mine niște profesori ignoranți și leneși. În marea luptă a vieții nu este o lege fatală a meritului care să puie pe fiecare la locul lui. Oamenii de diferite valori, închiși în societate, nu se aseamănă cu lichidele de diferite densități turnate în același vas. Da, mon cher , în natură știm de mai nainte care va fi deasupra și care va fi dedesubt, în lume, însă, sunt nebuni care conduc pe oamenii cuminte, sunt pungași care împart dreptatea oamenilor cinstiți, sunt arlechini care legiferează pentru popoare serioase. Ei, ce i-a făcut pe nebuni, pe pungași și pe arlechini ca să se ridice și să domnească? Examenele? Universitățile? E altceva, Cosmine... e altceva... Este marea artă de-a nu roși de nimic și de nimeni! — Prea bine, șopti cu asprime Cosmin, făcând semn amicului său ca să vorbească mai încet, poate să ai dreptate, dar noi vorbeam de altceva. De unde are Mănoiu atâtea parale? Candian bău un pahar de vin, își îndreptă ochelarii și răspunse zâmbind: — Secretul vieții este profund, și arta ei, vastă. — Nu pricep, răspunse Cosmin, plecând ochii în jos, ca și cum s-ar fi rușinat de ceea ce nu pricepuse. Candian îl lovi, repede și scurt, cu dosul palmei peste piept și începu să râdă. — Nu pricepi? Eu cred că de un an de zile ai priceput. Cosmin tresări și zise răstit unui chelner: — Băiete, castraveți acri! Cu ce să mănânc fleica? — La moment... să viie! Chitaristul cânta o romanță de Cavadia . Roșu, cu capul pe spate, pișca, patetic și cadențat, coardele chitarei. Banda îl acompania, ușor și prelung. Dinicu, cu naiul la gură, sufla binișorbinișor în țevile groase și înalte. — O cafea turcească... cu rom!... strigă Candian. — Un tai-fas ... să viiiie! La mo-ment... potrivită... cu caimac și cu romul ei... să viiiie!... — Ești la prima foaie a vieții, continuă Candian, suflând în țigară. Oh! ce bine ai s-o înțelegi! De unde are Mănoiu parale?... Nu știi de unde... Apoi, după o pauză: Cu ce trăiește versificatorul nostru? Cu versurile? Operele lui, la băcănie. Cu gazetăria? Abia se îmbracă. Marea artă, Cosmine, nemărginita artă pe care tu, oricât te-ai înroși, o înțelegi, o bănuiești cel puțin. Unii din tinerii de astăzi au înțeles-o pe deplin. Și, după câtva timp, șopti, ca și cum și-ar fi vorbit sieși: A mea ... mă costă... chestie de noroc... Cosmin se uită drept în ochii lui Candian, și în privirea lui era întrebarea: "A ta, te costă? când n-ai de unde, cum te costă?" — Numai eu am fost așa de copil ca s-o iubesc sincer, pe când ea ar trebui să mă iubească. Și, să-ți spun drept, n-am de ce mă sfii, pe ea ar trebui s-o coste. Cosmin se uită țintă în ochii amicului său. Candian începu să râdă. — Mon cher ami , reluă Candian după ce aruncă câteva roto Bariton și compozitor român, autor al unui mare număr de melodii pentru voce și piano. coale de fum pe care le risipi suflând în ele, capitalul tinereții unora le dă femeie, altora le dă femeie, casă și masă... Cosmin, de felul lui palid, se aprinse în obraji; tuși de câteva ori; răsuci o țigare; sorbi din ceașcă, deși nu mai avea cafea; se căută în buzunare fără a ști ce caută; scoase batista; o puse pe masă; scutură fărâmiturile; aruncă jos șervetul și batista. — Mon cher ... continuă vesel Candian după ce bău două pahare de înfundat ... altora le dă femeie, casă, masă și bani, și la cei de geniu, femeie, casă, masă, bani și pozițiuni sociale. Mănoiu a ajuns până la bani. Cei mai puțin deștepți se opresc numai la masă . Ce copilărie! Dar după femeie, casă și masă absolut nimic nu se mai poate măsura cu ceea ce deja au comis... Cosmin privi în tăișul cuțitului și îngână: — Da, da, ai dreptate... tot ce urmează după primul păcat nu se poate compara cu primul păcat.... — Și până acum nu mă gândii decât la bărbații cinstiți, bătrâni și nenorociți, care au greșit să se însoare cu femei tinere. Dacă e vorba însă de bărbații care se ridică și se îmbogățesc prin turpitudini... o! în acest caz problema morală se schimbă, în acest caz păcatul comis contra lor este o dreptate, fiind pedeapsa păcatelor comise de ei; în acest caz crima chiar e mai de valoare decât virtutea, căci izbește acolo unde virtutea și legile nu pot să izbească. Banii unui cămătar, Cosmine, i-aș hrăpi cu amândouă mâinile. El a furat, eu fur. El scapă prin imperfecțiunea legilor și eu prin slăbiciunea femeii. Pentru ce aș imita virtutea lașă, care-și descoperă capul înaintea lui și-i întinde mâna? Ș-apoi, el a furat numai pentru el, eu, risipind, fur pentru multă lume: pentru birjar, pentru Capșa , pentru teatru, pentru croitor, pentru femei, pentru amici și chiar pentru săraci când nu mi-e lene să bag mâna în buzunar; și dacă fur pentru cineva mai puțin, este, desigur, pentru mine. Mănoiu are dreptate... Cafenea bucureșteană, pe Calea Victoriei, loc de întâlnire al scriitorilor și artiștilor. — Mănoiu are parale... răspunse Cosmin, și ceru a doua sticlă de vin. — Și parale, și dreptate. Xantup este un spoliator bătrân și nerușinat. A fost toptangiu, a dat faliment. A deschis o prăvălie de albituri, a dat faliment. A făcut multe și n-a scăpat decât grație unui prelat prăpădit după grațiile nevestii-și. A luat cu arendă un mare domeniu al statului și n-a plătit arendă nici până astăzi. În sfârșit, a stat un an la puscărie pentru al treilea faliment. Acum are două milioane, avere trecută pe numele nevestei. Și creditorii se uită lung la el, ba unii îl salută. Și când legea este neputincioasă față de Xantup, și când cinstea întinde mâna lui Xantup, și când virtutea salută pe Xantup, este cineva mai puternic decât legea, decât cinstea și decât virtutea: Mănoiu. Madame Xantup trăiește cu Mănoiu, și Mănoiu cu milioanele lui Xantup. — Da... dar e dezgustător, e dezgustător, zise Cosmin trosnindu-și degetele. Dinicu cânta Miserere și naiul lui izbutise să smulgă aplauzele mulțimii. De la o masă se auzi glasul răgușit al unui faimos bețiv, urmașul degenerat al unei mari familii: — Ah! aaah! la-să-mă... la-să-mă, Dinicule... să mă vezi mort, Dinicule... încă o dată Trovatorul ! Un tânăr cu chef, bufnind de râs, strigă: — Bravo, Prințule, ești nemuritor! Câțiva ofițeri aplaudară, râzând cu hohote. Dinicu începu iarăși Miserere . — Iată cine, în felul lui, este un artist neîntrecut, zise Candian, arătând amicului său pe Prințul de care râdea lumea. Așa de mult bea, că nu mai mănâncă. Câteva măsline și doi-trei țâri, trași prin spuză, și încolo, toată ziua, țuică, vin și pelin. De unde Arie patetică din actul al IV-lea al operei italiene Il Trovatore de Giuseppe Verdi (1813-1901). Il Trovatore , operă italiană; libretul de M. Salvatore Cammarano și muzica de Giuseppe Verdi. bea? De unde bani? N-are chioară lăscaie și bea necontenit. Te rog, privește-l. Abia se ține pe picioare. Nu vezi cum caută altă masă cu alți cunoscuți? Ce artist, mon cher , ce artist! Cu cât meșteșug se supără pentru ca ceilalți să râdă și el să aibă dreptul ca să le zică: "Haiti... ai râs?... o sticlă de pelin... și nici două, că te plesnesc!" Într-o zi Mănoiu i-a pus sare în paharul cu pelin. Prințul a băut, a trântit paharul jos, a ridicat sprâncenele, parc-ar fi fost un bas în rolul lui Mefistofele, și-a rânjit cei doi dinți negri din gingia de sus și a strigat răgușit și satanic: "Mănoiule, mi-ai stricat șmahul, păcătosule! Băiete, să treci la domnul patru oca de pelin... ai auzit?... marș! marș! că te plesnesc!" Noi am râs, băiatul care ne servea a râs, dar Prințul și-a asigurat pelinul pentru o noapte. Ce artist, mon cher , ce mare artist! Cosmin închise ochii, și în acea clipă îi scăpără iarăși tabloul de la început: un cap năuc, afundat într-o pernă soioasă... și mângâierile furișate ale aceleiași femei... și cei doi ochi albaștri, melancolici, mustrători... Vântul începu să bată. Frunze late se desprind din ramurile platanilor și legănându-se în aer cad tremurând și ușurel. — Îmi pare rău că n-a mâncat și Mănoiu cu noi. Sunt două luni de când nu l-am văzut. Poate să plec peste trei zile... — Unde? — La Câmpulung. — Singur? — Da. — Și madame ... Sașa Malerian... rămâne... în București? Cosmin se răsti la băiatul care-i servea: — Dumitre, socoteala! — Nu mergi cu mine la "Noua generație"? — Nu, n-am fost niciodată și nu cunosc pe nimeni. — Și dacă nu-i cunoști? Mai întâi că toți sunt cu ochii la bancher... dar tu ești încă fată mare... În curând te vei convinge că anii de modestie sunt ani pierduți... — Zece și șaptezeci și cinci, domnule Cosmin, zise chelnerul, citind repede pe un carton roșu: "Zece bani țuica, douăzeci pâinea, unul și cincizeci înfundata , cincizeci supa, șaptezeci fleica, trei și cincizeci ruginita "... — Bine, bine, îi zise Cosmin, aruncând pe masă un bilet de douăzeci de lei. Chitaristul, cu capul întins pe spate, cânta "doi ochi am iubit într -a-mea viață", iar Prințul repeta, scuturând din cap, "unul chior și altul cu albeață" . În stradă cei doi prieteni se despărțiră. — Când ne mai vedem? întrebă Candian. — Nu știu, răspunse Cosmin. Șansă bună dacă te duci la "Noua generație". — Nu cred, căci astă-seară avem o bacara spartiană . Jocul de cărți cu femei îl numeau cei din cercul lui Candian și Mănoiu "academie liberă, palestre sau bacara spartiană ". II [ modifică ] "Același, același cinic", șopti Cosmin, apucând pe Strada Academiei. Cerul era senin; stelele sclipeau ca niște ochi de aur; un vânt ușor, în zăpușeala acestei nopți de iulie. Zidurile dogoreau. Cosmin mergea fără să știe încotro. În capul lui, o adevărată răscoală. Venise la birt ca să uite o mulțime de impresii, și acum pleca mai tulburat de cum venise. Viața sa i se desfășura cu o limpezime neîndurată. Scenele îi păreau atât de vii, că le trăia din nou în clipe repezi, întocmai cum le trăise altădată în zile și nopți lungi. Când a venit din orașul B... și s-a înscris la Facultatea de drept, era sărac, rău îmbrăcat și hotărât sa învețe carte. Ce vis frumos, primul lui vis: să rabzi, să lupți, să învingi, și înaintea învingătorului lumea să-și descopere capul. Acum s-a dus sărăcia lucie, dar cu ea s-au dus și iluziile. Când a intrat în sala Facultății de drept, era cel mai rău îmbrăcat. Ce-i păsa? Va fi cel dintâi la examene. La început acest "ce-mi pasă!" fu pentru provincial o supremă mângâiere. După câteva săptămâni însă începu să-și piardă farmecul. Într-o zi, intrând în odăița lui săracă, deschise un volum de drept roman. După câteva minute de citire ochii îi alunecară pe rândurile negre ca pe ceva luciu. Colegii săi, cu cămăși curate, cu haine croite pe trupul lor, cu ghete lustruite, cu ceasornice și lanțuri de aur, cu mănuși, cu portofolii la subsuoară. El, cu o redingotă veche, neagră odinioară, cu pantaloni roși, cu ghetele scâlciate, cu cămașa mototolită și de o culoare nehotărâtă. De astă dată, "ce-mi pasă!" îl întristă. Rândurile dreptului roman începură a juca. Pleoapele i se închiseră puțin, iar împrejurul literelor tremură fantastic o bură de scântei albastre. De ce când ceilalți discută o chestie de drept, cum de obicei se întâmplă în anul întâi, nu se găsește unul ca să-l întrebe și pe el ce crede despre cutare controversă? De ce când ies de la cursuri ei pleacă discutând, iar pe el îl lasă singur, îndărăt, cu caietul de note în mână, un sul sărăcăcios de hârtie vânătă? Și de ce cu toții se adună în jurul unui fleac, strâns încheiat într-o redingotă de postav fin? Chiar profesorii — unul care se încurcă la citațiile latinești, greșind necontenit timpurile, și altul care citește pe niște foi îngălbenite de douăzeci de ani -chiar și ei nu se uită la el, ca și cum nu ar fi în clasă. Ah! nu e de loc o copilărie. În liceu, același lucru. Cu cât erai mai rău îmbrăcat, cu atât observațiile erau mai aspre și mai nedrepte. Șapte ani a luat premiul al doilea pentru că un coleg al său era bogat și fiul vicepreședintelui Camerei. Firește, "premiul întâi" venea la școală îmbrăcat ca o păpușă, cu părul lins și cu cărarea aleasă drept din creștetul capului. "Ce-mi pasă!" a zis șapte ani. În facultate, în câteva săptămâni, se dezgustă ca de o jucărie potrivită numai cu o vârstă oarecare, în liceu "ce-mi pasă!" era puternic ca iluziile unui copil. Ș-apoi, cine înșira pe tablă mai repede ca el formulele algebrice? Cine desena mai corect mașinile din fizică? Cine răspundea la toate mai bine ca Iorgu Cosmin? Acum lucrurile s-au schimbat. La facultate, proștii dau din cap; prostia este bine îmbrăcată și are neamuri cunoscute; iar tu stai smirna, cu zdrențele pe tine, sau iei serios note, pe când prostia continuă a da din cap, prefăcându-se că scrie. În facultate ești deja în lume: judecat după aparență. Nimeni nu are vreme ca să te examineze și să te cunoască. Of! ce n-ar fi dat Cosmin ca să-i fi pus o dată la concurs, o singură dată! Dar concursul este arma copiilor. În lume aparențele hotărăsc, și obișnuitul "ce-mi pasă!" devine ridicol. Cu cincizeci de lei pe lună pentru casă, masă, îmbrăcăminte și cărți este cu neputință. După două luni de la sosirea lui în București, se hotărî să ocupe un loc de copist. La tribunale, la ministere, pretutindeni în sfârșit, cei mari și-au aruncat de sus o privire rea asupra lui. Rău îmbrăcat, fără sprijin, nici barem o carte de vizită cu câteva cuvinte... Două luni și-a plimbat în zadar, pe la diferite autorități, redingota înverzită de soare, ghetele scâlciate, pantalonii cu cogemite genunchi, fruntea umilită și obrajii aprinși de rușine. S-a hotărât să dea lecții la vreun pension, fie și de domnișoare. Una dintre directoare, care de un an de zile anunța continuu că-i trebuie "un profesor, bacalaureat, care să predea matematicile și istoria la patru clase gimnaziale, și gramatica, caligrafia și desenul, la două clase primare", când l-a văzut s-a uitat lung la el și i-a zis: "Domnul meu, îmi pare foarte rău, domnul meu, că te-ai deranjat, dar mi s-a recomandat un alt tânăr, domnul meu". O lună de zile a mai citit acel anunțiu în ziare. Firește, domnul meu fusese rău îmbrăcat. Avusese dreptate tatăl său, un bătrân grefier din orașul B...: "Fătul meu, îți dau tot ce pot să-ți dau, dar n-are să-ți ajungă. În București viața este scumpă, și tu ești mare. Dacă ai vrea, te-aș trimite la profesorul Paul Malerian. Îl cunosc de mult. Și el și nevasta lui sunt oameni buni și stau bine. Cred că cu plăcere te vor găzdui. Voi plăti ceva, iar restul să-ți fie de haine, cărți... ești de douăzeci de ani... nu mai ești copil." Cu câtă mândrie răspunsese atunci: "Ce-mi pasă! voi trăi cum voi putea!" După o jumătate de an de răbdare și de luptă, Iorgu Cosmin se hotărî să ceară de la tat-său scrisoarea umilitoare cu care să cerșească adăpostul unor necunoscuți, al doamnei și al domnului Malerian. Dar cum or fi ăști oameni? Buni? Atât nu e destul. Or fi având copii? Tatăl său nu-i spunea nimic în scrisoarea care se termina cu aceste cuvinte: "Te vor primi cu bucurie. Ești mare, fii cuminte. Eu sunt bătrân, ca mâine o să închid ochii." Străzile i se clătinau sub picioare. Făcea un drum la sfârșitul căruia imaginația îi deschidea o prăpastie. Inima i se bătea cum numai la examene o simțise. Mândria inocentului de douăzeci de ani era învinsă. Nu făcuse nimic în viața lui, afară de premiul al doilea din liceu, și totuși, i se părea că se aseamănă cu un erou care întinde mâna și cere de pomană. Oh! prima scenă... ce lumină!... ce întuneric!... A intrat în curte. Un câine lățos îl latră. Câinii nu pot suferi pe cerșetori. I s-a bătut inima, apoi n-a mai simțit-o. A pus mâna pe telul clopoțelului. A sunat. În adevăr, a sunat. S-a sfârșit. Ce rău era îmbrăcat! O servitoare i-a deschis și l-a întrebat pe cine caută. Ce-a răspuns nu și-aduce aminte. I-a dat scrisoarea. Servitoarea l-a poftit în intrarea de jos. "Domnu Paul nu este acasă. Cuconița e sus." Sus s-aud două glasuri fragede: "De la cine e, mamŕ ?", "Cine-ți scrie, mamŕ?" Aude, sau i se pare? "Bătrânul Cosmin, un om de treabă, care a găzduit pe Malerian când a fost greu bolnav." "Când a fost tata așa de bolnav, mamŕ? Ce boală, mamă?" "Înainte de-a se însura... Acum bătrânul Cosmin se roagă ca să primim în casă pe fiul său, neputând altfel să urmeze la facultate. E foarte sărac ." Iorgu Cosmin vroi să fugă, dar nu i se dezlipiră picioarele. "Săracul, să-l primim, ai? ce zici, mamŕ?" "Bietul Cosmin, ne vorbește de plată, îi e rușine... vrea... să ne plătească ceva... Băiatul trebuie să fie afară... Să-i dăm odăița din fund... Tată-său a făcut un mare bine lui Malerian." Nu, săracul nu e afară, e în sală. A auzit tot. Oh! cei de sus să isprăvească odată... o femeie... două domnișoare... vorbesc... le e milă de dânsul... "săracul"... "odăița din fund"... "Mamŕ, o să mănânce cu noi?" Un glas rău. Desigur, nu este al aceleia care zisese repede "să-l primim, mamŕ". "Mamŕ, la masă să nu-l pui lângă mine." Ce rușine! Abia-și stăpânește lacrimile. Un lung oftat umplu sala. L-or fi auzit? Conversația s-a oprit imediat. O femeie coborî scările, înaltă, mlădioasă, cu ochii negri, scânteietori, ca de pisică. O mână îi alunecă pe plimbul scării, iar cu cealaltă își ridică puțintel rochia, ca să nu se împiedice. Ce picior elegant! Pielea ghetelor, ca elitrele de cărăbuș. Doamna Sașa Malerian. Cosmin pleacă ochii în jos; își vede ghetele; cea din dreapta e ruptă. Mai bine și-ar fi cumpărat o pereche de ghete decât pe Demangeaț . Cu tot dreptul roman nu poți să cârpești o gheată. Ce curios! Îi vine să râdă de ghetele lui. Când doamna Malerian se apropie, el nu mai simți nimic. Frumoasa doamnă îi vorbește blând. Totuși, privirea ei parcă-l taie. Nu-i răspunde decât: "Da, nu, da". Frumoasa doamnă i-a dat brațul. Se urcară pe scară. Se împiedică de cea din urmă treaptă. Ce bogată sală! Plante cu foi mari, ghivece cu zambile, două portrete, mărime naturală, ea și, desigur, el, dl Paul Malerian. Ce urât și bătrân, pe lângă ea! — Valeri, Gelina! strigă doamna Malerian. Un glas rece și ascuțit. Să fi strigat altcineva în acest gât rumen și rotund? Ușa din dreapta se deschise binișor. Sunt ele. Și în fundul urechilor le aude cuvintele. Care a fi zis: "Săracul, să-l primim, ai, ce zici, mamŕ?" și care: "Mamŕ, la masă să nu-l pui lângă mine!" — Fetele mele, dle Cosmin, Valeri și Gelina, așa-i zicem noi, din Angelina. Valeri, aidoma ca mă-sa. Aceiași ochi, același nas subțire cu nări mișcătoare, aceeași frunte, același par negru, aceeași talie, același glas limpede și tăios. Desigur că la masă nu va sta lângă dânsa. Gelina e blondă, cu părul ca un fum, palidă, subțirică, foarte subțirică, și ușoară ca și rochia ei de fular alb cu bobițe Joseph-Charles Demangeat — jurisconsult francez, profesor de drept roman la Facultatea de drept din Paris începând din 1862. negre. Ce ochi! Albaștri, leneși și melancolici. Desigur, Gelina zisese: "Săracul, să-l primim"... Și cuvântul "săracul" se scuturase de mila nesuferită cu care se încarcă pe buzele tuturora. Și el putea să-i zică: "Săraca, ce puțin sânge! Săracii ochi, ce melancolic privesc!" Și de-aci încolo? Cosmin se șterse de năduseală. Ajunsese la Episcopie. Cinismul lui Candian îi răscolise viața, îi aprinsese imaginația, îi deșteptase conștiința. Se opri. Privi la trăsuri, la felinare, la oamenii care se plimbau ca să răsufle de căldura de peste zi. Se încercă să vadă, să vadă mult și bine, ca să-și oprească gândurile. Imposibil. Dacă s-ar întoarce la birt? O idee. Ar putea bea, singur la o masă, deși nu are obiceiul să bea. Da, a scăpat de veșmintele sărăcăcioase. Paul Malerian nu-i ia nici un ban. Și de ce l-a îngrijit ca pe-un copil al său? A aflat mai târziu... "Ești mare... să fii cuminte"... parcă așa se sfârșeau toate scrisorile tată-său. Era în adevăr mare, dar cuminte... ce va să zică a fi cuminte?... Cât de cuminte își închipuia că mângâie obrajii palizi ai Gelinei când sufla în lumânare! Ce cuminte se adâncea în ochii ei albaștri și misterioși! N-ați auzit niciodată de glasuri care mângâie cu orice cuvânt? Ș-apoi, frumusețea este în noi, iar nu afară din noi. Dintr-o privire, dintr-o ridicare sfiicioasă a rochiei, dintr-o vorbă, dintr-un surâs, noi dregem nasul, colorăm ochii și părul, dăm o voluptate fermecătoare formelor... ne batem joc de ochii noștri și de perfecțiunea statuilor... Urâtă?... Frumoasă?... Despre toate acestea răspund iluziile fiecăruia. Ochii nu sunt de vină. Și nimeni nu e de vină. Chiar acum, când se simte robit de altcineva, ce poate să zică despre acele licăriri albastre? Că sunt reci? Or fi, dar au adâncimea și misterul unor prăpăstii. Ah! Doamne, de ce nu i-a spus nimic... nici un semn... absolut nimic... În locul ei altcineva a vorbit. Ești de carne și de nervi, simți și te naști cu patimi, ș-apoi, de douăzeci de ani... și inocent!... Nimeni nu-și dă seama de puterea fatală a inocenței... Este destul să-ți șoptească: "Ce-o fi aceea... tu nu știi, și alții sunt fericiți"... Îngerul rău este curiozitatea inocenței. Sașa Malerian a suflat... a stins cele două lumini albastre... a vorbit așa, că inocența lui i-a șoptit: "Ce fericire!" Cine ar fi rezistat la fericire?... Ochii ei sunt verzi, cu scântei roșietice, ca de pisică lacomă... La început a fost ca la toate începuturile... Un braț care se încolăcește de brațul tău, înfiorându-te... Un surâs neînțeles și plin de înțelesuri vagi și căldicele... O răsuflare apropiată de obraji... O mică greșeală... să se rezeme cu pieptul de masă tocmai unde sunt mâinile tale... și să simți pe mâini un piept rotund și apăsat... tot din greșeală... "Ah! pardon!" Ș-apoi un surâs viclean, care-ți spune clar: "Ce naiv! nu vezi că nu m-am înșelat?"... Apoi un vals în trei pași... o încercare... Iarăși o greșeală... a uitat ușa deschisă când își punea corsetul, și pieptul i se mișca puternic... tot din greșeală... în sfârșit (inocența fiind prea sperioasă), o vorbă... una singură... Cele două lumini albastre și melancolice... fiind numai de șaisprezece ani, n-au avut curaj să o spuie... Și lacrimi... și sărutări... frica de-a nu fi auzite le dau farmecul pe care niciodată nu-l vor avea în libertate deplină... Cine nu s-ar fi convins? El n-a putut rezista. O pasiune violentă nu poate trăi în brațele unui bătrân urât, gârbov și năuc... Cum să n-o creadă?... S-a uitat la ea și s-a uitat la el!... Ș-apoi, când Sașa i-a spus durerile vieții, cu lacrimi care îi măreau ochii, i-a fost cu neputință să nu o creadă, să nu o înțeleagă, să nu o ierte și să nu o iubească. Paul Malerian a agonisit până la patruzeci și cinci de ani, ban pe ban. Profesor, cărți didactice, lecții private, viață calică. A ajuns cu bani și cu moșie, apoi a căutat o fată tânără, frumoasă și săracă. Ce greșeală neiertată pentru un negustor! Pe când strângea un capital, risipea pe celălalt, și tocmai pe acela care trebuia unei fete tinere și frumoase. Bătrânul fusese maniac și poate că e nebun. Cinci ani înainte ca să se însoare, l-a apucat o furie, și-a luat averea pusă în bonuri, s-a suit în tren și, sosind în orașul B..., a intrat într-o casă din apropierea tribunalului, fără sa știe a cui este. S-a culcat și a adormit cu banii rispiți prin odaie. Grefierul Cosmin, întorcându-se acasă, l-a găsit dormind astfel. Un necunoscut și atâtea bonuri! După trei zile, i-a trecut, și-a venit în fire și, socotindu-și avutul, nu-i lipsea nici un ban. De unde știa Sașa acestea? Furii i-au venit de mai multe ori. Într-o zi, ea citise o scrisoare adresată lui Cosmin, grefier la tribunalul din B..., uitată de Malerian pe birou, în bibliotecă... acolo unde el a cerut acum să-i puie patul... unde geme cu capul afundat într-o pernă murdară... Cum dar să nu te învingă acest corp care se mlădie și te apasă, acești ochi măriți de suferință și de pasiune? Cum să nu cedezi unor sărutări care se sapă în obrajii tăi?... Ce de viclenii, câte minciuni, câte curse întinse bătrânului!... Cum s-a schimbat odăița din fund!... La miezul nopții, uneori și mai devreme, s-aud niște pași ușori și un fâșâit de fuste ca o adiere de vânt. Este ea. Ea cu mâna ei încuie ușa. Mult timp n-a priceput nimeni. Nici el? Dar de ce adeseori, după miezul nopții, se plimba cu pași mari prin odaie?... Spunea pe dinafară versuri din Horațiu... Nici cele două lumini albastre, care îi tulbură fericirea, n-au bănuit nimic? Dar de ce se uită așa la dânsul, pironindu-și ochii drept în ochii lui, până când îl învinge? Nu se poate, ea știe, cel puțin el simte aceasta, este convins fără nici un fel de probă. Ce fericire dezgustătoare! Numai atât? Ceva mai grav. De o lună, Paul Malerian a căzut la pat. Se vaietă că-l doare. Ce l-o fi durând? Nu spune. A gonit pe doctor și a poruncit să-i coboare patul în biblioteca a cărei ușă dă în intrarea de jos. Nu vrea să-i primenească patul. Mâinile uscate îi cad ca niște oase pe capul lui mare, afundat într-o pernă galbenă și soită de nădușeală. Până acum trei zile înghițea câteva linguri de supă, la dejun și seara, pe care i le da Sașa cu mâna ei. Și după ce o mângâia, începea să plângă, repetând aceeași frază pe care o spunea de două luni de zile: "Sașo, iubita mea, omul nu moare decât după ce-l uită ceilalți". Valeri plânge sus și îi e frică să-l vadă. Numai Gelina îi vorbește de mai multe ori pe zi și, când se urcă sus, se uită la mine și mai lung și mai neclintit. Cea din urma fază. Aseară a strigat Sașei: "Fugi... du-te... odăița din fund... să nu te vadă fetele!" În sfârșit astăzi, pe la șapte ore, pe când cobora scara în vârful degetelor, o clipă i-a zvâcnit inima. Bătrânul vorbea tare. L-a auzit bine, și cele din urmă cuvinte îi sună și acum în fundul urechilor: "Mi-zera-bil grefier, mi-a lăsat banii și mi-a răpit onoarea!" Un hohot de râs și-apoi nimic. El a fugit, da, a fugit, și bătăile inimii nu i s-au potolit decât după ce a venit Candian. E fericită sau nefericită asemenea viață? Iată întrebarea care-și puse Cosmin reîntorcându-se la "Costandin", hotărât să bea, să bea mult, să fumeze și să uite tot. E unsprezece ore, noaptea. Cosmin se așează la o masă din fundul grădinii și cere o sticlă de vin negru. N-au mai rămas decât prea puțini oameni, și toți beau, râd, discută, strigă. Prințul n-a plecat. E la o masă între doi ofițeri. O țigară stinsă i-atârnă pe buza de jos. Din când în când strigă la sublocotenentul care-l trage de barbă: "Lasă-mă... uf! fugi! piei dinaintea ochilor mei, piei, scârnăvie!" Dinicu începu Ciocârlia . În grădină e un miros greu de vin, de tutun și de bucate. Mesele sunt ude și pătate cu cafea. Cei care au mai rămas cer "baterii", țigări, "taifasuri" și "tararale" cu coniacul lor. Nu e unul care să nu soărbă din cafea sau să nu aducă la gură un pahar de vin cu borviz. Cosmin ceru a doua sticlă de vin. Băiatul care-l servește destupă sticla privindu-l mirat. Nu l-a văzut niciodată bând așa de mult și în neștire. Aprinse o țigare; o fumă repede; aprinse alta, și alta, apoi ceru un pachet, cu carton, mare, de un franc". A treia sticlă. Cosmin bea repede, nervos; ochii i s-au înroșit și-i lăcrimează. În fundul urechilor aude un vuiet depărtat. Niciodată n-a simțit așa greutate la tâmple. Ei, dar ce să fie! Firește că nimic... Ce ciudat! Să se sperie el, tânăr și viguros, de un bătrân bolnav și nebun!... Și cum se sting culoarea și puterea ochilor albaștri... O copilărie... Farmecul lor nu e decât un caprițiu al imaginației... Ce e iubirea?... Capriciu?... Boală?... Ce vin rău și prefăcut... Desigur că e prefăcut... Ce-a băut pentru ca să-i vie amețeală? Nimica toată. O! el poate mai mult... este tânăr... Să mai vie a patra sticlă. Cât de ridicole i se par toate câte îi trecuseră prin cap. Adevărate nebunii... Este o artă a vieții, o mare artă, pe care acum a priceput-o... Iată, colo, Prințul , cu câtă artă lasă pe ceilalți să râdă de el pentru ca să le bea vinul... Ce artist, în felul lui!... Adică cum au făcut atâția calici milioanele?... Nu sunt oameni politici a căror înaltă poziție bănească și socială o datoresc femeilor?... Legile sunt neputincioase în fața acestor uzurpatori... Virtutea salută viciul... Și un băiat care ar grămădi biblioteci întregi în capul lui naiv ce-ar putea ajunge decât "untrei-sute-de-lei-pe-lună"?... Ce dracu, parcă aude glasul și râsul lui Candian!... Aș, vinul e prefăcut... încă un pahar, va fi cel din urmă, iar nu ca celalt... Candian e un cinic... Cum e cu putință să se sperie de un bătrân?... Ș-apoi ce-a făcut?... L-a înșelat?... Nu... E și natural, și drept... Nu se însoară cineva la cincizeci de ani cu o fată frumoasă, sănătoasă și de șaptesprezece ani... Ai?... Parcă de șaptesprezece i-a spus Sașa... Așa e... Oare nu e revoltătoare această împerechere a șaptesprece ani cu cincizeci? Cincizeci parcă i-a spus Sașa... Pe cine a înșelat?... Și mai întâi cine a înșelat? Bătrânul. El a înșelat natura, care pururea se răzbună... El a torturat atâția ani — și ce ani lungi! — pe o femeie tânără, frumoasă și voinică... În acest caz viciul este mai nobil ca virtutea... Virtutea ar fi monstruoasă... Păcatul, dacă păcat este, a scăpat o victimă din brațele unui schelet... O veneră lângă un cadavru!... Ce caraghios... E de râs... (Cosmin râse și își aprinse țigara.) Ba nu, zău, este de râs... Și ce trebuie să fi fost în seara de nuntă!... Zău că e de râs... nu e trist deloc... Marea artă e de-a arunca la o parte scheletul și de-a răzbuna natura insultată... Nu cumva acest gând l-a spus în gura mare? — Ce poftiți, domnule Cosmin? îl întrebă un băiat somnoros, cu șervetul aruncat pe umărul stâng. — Socoteala! A plătit. Nu știe bine cât. În urma sa auzi glasul răgușit al Prințului . — Uf! ce păcătos! umblă drept! marș! drept, puică, să mă vezi mort! — Cui o fi zis! mie? nu cred, bombăni Cosmin... Ce artist... Ce mare artist în felul lui... E hotărât să meargă drept și repede. Nici vorbă că nu va fi așa de laș încât să-i fie frică de un bătrân. Să îndrăznească! Scrâșni din dinți, ridică pumnii și îi repezi în jos, ca și cum ar fi trântit pe cineva. Sângele îi năvăli la cap. Pe la douăsprezece ore ajunse în dreptul porților. Puse binișor mâna pe clanța portiței. Se opri un moment, apoi o deschise cu zgomot. — Ce lașitate... să-mi fie frică de un bătrân! Din cotitura străzii se auzi un fluierat ascuțit. Sergentul de noapte. A trântit prea tare portița? Întâiași dată a băut atât de mult. A fugit de-acasă? A zis ceva bătrânul? Da, și avea dreptate, ca proprietar însă, iar nu ca om... Trebuia să afle, era fatal... Vinul a fost prefăcut... O, marea artă îți dă casă, masă, plăceri, bani și pozițiune socială... cine se oprește la mijlocul drumului este un prost care răpește tot și nu se alege cu nimic... Când a plecat de la "Costandin" lui trebuie să-i fi zis: "Drept, păcătosule" !... Ce artist... ce nerușinat!... Sergentul fluieră a doua oară. Cosmin tresări, aducându-și aminte că s-a oprit în poartă. Vasăzică, îi e frică?... Marea artă cere curaj, și el este poltron... El, și poltron! Cosmin se opinti, ca și cum ar fi fost înhămat la o căruță încărcată, făcu doi pași și se clătină. Pământul i se învârti sub tălpi... Vinul a fost prefăcut... dar lampa din bibliotecă de ce-o fi arzând așa de târziu?... La bătrân e lumină... Poate că-l așteaptă pe el... (Un fior rece îi trecu de-a lungul spinării și începu să vadă mai limpede.) Dacă ar merge încet, încet, ca o pisică, ca să nu-l simtă nimeni, până sub fereastra luminată? Binișor, în vârful picioarelor, stăpânindu-și răsuflarea, se apropie de zid și înaintă, oprindu-se la fiecare pas ca să asculte. Da, nu-i e frică, ideea însă că bătrânul l-ar aștepta e mai presus de forțele lui. Ușile care dau în balconul de la al doilea etaj pocniră. Cosmin tresări și se lipi de zid. Cineva ieșise în balcon. Și nu este o părere. Îl întreabă șuierat: "Tu ești?" E glasul ei, e Sașa, ca un sul alburiu. Cosmin tresări și răspunse încet, abia îndrăznind să se dezlipească de zid: "Da, eu, am venit târziu". "Te-am așteptat, șopti Sașa. Ca să nu vorbim mult, caută în batista aceasta, du-te, vezi, citește. Să nu pierzi nimic." O batistă căzu sub balcon, lângă treptele de piatră, și Sașa dispăru, închizând ușile încetinel. Pe unde să treacă? Pe lângă ferestrele bibliotecii? E lumină. Doarme bătrânul? Îl așteaptă pe dânsul? Înlăuntru e lumină, afară e întuneric, desigur, n-o să-l vadă. Și totuși, e mai bine să se târască pe brânci. În întuneric păru o broască colosală. Luă batista și se întoarse. În dreptul ferestrei luminate se opri... N-ar putea privi măcar o clipă, măcar cu un ochi? E ceva... o greutate care-l trage la pământ și o sfoară nevăzută care îl ridică în sus, în sus, până la fereastră, măcar o clipă, ș-apoi, p-aci ți-e drumul!... Nu se mai gândi. Ca și cum și-ar fi luat vânt ca să sară o prăpastie fără fund... privi numai o clipă. Colțul perdelei ridicat. Desigur, pe el îl aștepta. Bătrânul izbutise să se scoale din pat. E în mijlocul odăii, c-o bluză peste cămașa de ziuă, cu picioarele goale, curmate de la genunchi, ca doi pari strâmbi. Își mestecă limba și privește la un revolver de pe măsuța de noapte, în loc de ochi, două rotocoale vinete, două gropi întunecoase. A deschis gura. Și-auzi numele destul de bine. O! e înfiorător!... III [ modifică ] Cosmin se repezi pe poartă. Dacă nu s-ar fi temut de sergentul care dormea în colțul străzii, ar fi rupt-o la fugă. Emoțiile și, mai ales, acei ochi înfiorători i-au zguduit conștiința. Beția însă îi stăpânește trupul. Mâinile îi tremură; picioarele — slabe, și de pe la genunchi în jos parcă ar fi încăputate. Pe Strada Doamnei îi e așa de greu... Se rezemă cu fruntea de niște uluci... "Ai băut prea mult, domnule", îi zise un sergent ieșind din întuneric. Cosmin tresări. O nădușeală rece îi brobonă fruntea. S-a ușurat... E mai bine, un fel de bine ca după friguri. După ce pipăi buzunarul de sus al redingotei și se încredință că n-a pierdut batista Sașei, plecă repede, fără a răspunde sergentului, care-l întreba mereu: "Ți-e mai bine, domnule?" Pe bulevard, la lumina unei lămpi, scoase batista, o desfăcu. În ea, un plic. Rupse plicul. O scrisoare și două sute de lei. Citi repede rândurile strâmbe cu litere mari. Sașa îi scria ca să nu vie acasă. Pe Malerian îl apucase furiile, strigase, rupsese mai multe scaune, luase un revolver, se încuiase în bibliotecă, strigând că "odată cu el a venit și rândul altuia!" L-a așteptat mult timp prin curte, neștiind ce să facă cu "nebunul". Valeri are spasmuri de frică. Scrisoarea se termina spunându-i ca să se ducă la un otel, să închirieze o odaie și sa-i trimită adresa a doua zi de dimineață. După mii de îmbrățișări venea un postcriptum. "Te împrumut cu 200 de lei." Cosmin mototoli scrisoarea și vârî banii în buzunar. Îl "împrumuta". Al doilea "împrumut". El ține socoteala, știe tot ce i-a dat, și neapărat că va plăti aceste datorii. Tot... tot... afară de parale! Banii nu sunt ai ei, ci sunt munciți, para cu para, de acela care zace în bibliotecă. N-a putut lupta contra pasiunii unei femei, unei nefericite, dar simte că nu trebuie să cadă în rândul lui Candian și al lui Mănoiu. Nu cumva și ei vor fi început prin a se "împrumuta"? A ajuns în Calea Victoriei. Poate că dacă Sașa nu întrebuința cuvântul "împrumut", l-ar fi scăpat de un scrupul de conștiință. Ea a voit să nu-i atingă amorul propriu, și tocmai această evidentă voință îl supără. Alt cuvânt nu găsea? Uneori cuvintele sunt mai puternice decât faptele. Câte nu fac oamenii ocolind să-și spună ceea ce fac. Bunul trai l-a schimbat, l-a prefăcut. Se simte slab, fără curajul de odinioară de-a se îmbrăca oricum și de-a trăi cum o da Dumnezeu. Orice-ar face, nu crede ca a doua zi să fie așa de energic ca să-i trimită banii înapoi însoțiți de cuvintele: "Am înțeles cuvântul împrumutat și mă grăbesc de-a-mi plăti datoria." Și chiar dacă ar avea curajul ca să se arunce în voia soartei, cu Sașa cum rămâne? Iubirea ei, oricum ar fi, e nemărginită. Cine nu a văzut-o cum îl îngrijește când se întâmplă să-l doară vreo măsea, nu-și închipuiește cum îl mângâie, cum tremură și cu câtă delicatețe îi pune pe obraz o perniță caldă, cu sare, bineînțeles după ce l-a sărutat, cu lacrimile în ochi, în locul unde-l doare. Într-un rând Gelina era bolnavă de friguri tifoide și pe el îl durea capul. Pentru Sașa nu era decât un bolnav în casă, și încă bolnav greu, îl durea capul. "Ce e mai mare rău pe lume decât durerea de cap?" Și Gelina tocmai acum se bolnăvi! Nu face nimic; îi trece ei, că n-are decât friguri... Durerea de cap însă... "nu e nimic mai rău pe lume ca durerea de cap!" E ceva monstruos în iubirea Sașei, dar el s-o judece? El e singura ei speranță și mângâiere, el e fericirea și idealul unei ființe pentru care tinerețea a fost un lung șir de amărăciuni. La Biserica Crețulescu bătu, lung și lugubru, două ore după miezul nopții. Câțiva măturători târșâiau leneș lungile lor târnuri. Unde să se ducă? La ce otel? Ar fi cutreierat toată noaptea dacă tăcerea și pustietatea străzilor nu l-ar fi obosit. Simte însă că nici în pat, într-un hotel, n-ar putea dormi. În dreptul palatului un cupeu se opri. Cineva sări pe trotuar, întinzându-i mâna. Era Candian. — Tu, și noaptea, la ora asta? O fată mare așa de târziu? — Am fost la un prieten, îngână Cosmin, dar tu? — Ți-am spus că avem la mine "academie liberă" cu dame foarte cumsecade și cu sampanie. La unu m-am pomenit cu cupeul ei. Mă chema, spunându-mi că e bolnavă. Știi, nu pot să aduc la academie o cucoană mare, cu nume ilustru. Sunt oarecare forme, mon cher . M-am dus și n-avea nimic. M-a primit râzând și cu ceai. De câte ori petrec o seară acasă, mă pomenesc cu cupeul. E de-o gelozie! ho! ho! Dacă ar ști... dar pe fecior și pe vizitiu îi plătim și eu, și ea. Abia scăpai. Și, dacă vrei să-mi faci o mare plăcere, nu te mai duce acasă, ai cu mine, să vezi și tu "palestrele". Sunt vro câteva femei adorabile, și avem un diavol de nouăsprezece ani neîmpliniți, un diavol... A moștenit două milioane... Să vezi ce elegant taie băncile. E și o blondină, o nemțoaică adorabilă, e cu el, și nu știe decât să râdă, să bea șampanie și câteva cuvinte, obt la Manoi, apataș bancher, pun, pun la Lizi sau praafo, Lizi! Când bate, căci joacă și ea contra amantului ei. E o frumusețe... O petrecere... Te rog să vii cu mine... Acasă nu, la otel e nehotărât, pe stradă e prea trist și prigonit de atâtea gânduri, mai ales de imaginea fioroasă a bătrânului. Ei, și dacă s-ar duce? Poate că încercându-și norocul va îndoi capitalul și va putea plăti Sașei. E ostenit, slab și cuprins de o adevărată boală în acea parte a sufletului care voiește și nu voiește. — Merg, răspunse Cosmin. — Te rog însă, mon cher , să fii mai vesel. — Făgăduiesc, și nici n-am de ce să fiu trist. La cel din urmă cuvânt, îi trecu prin minte figura sinistră a lui Malerian. Cosmin se strânse în umărul prietenului său. — Ce, ți-e frig? -Aș, nu, nu vezi c-am nădușit? Dincolo de Episcopie cupeul apucă la dreapta și, după câteva minute, se opri pe Calea Dorobanților, în fața unor case cu două etaje. Candian șopti câteva cuvinte vizitiului, îi strecură o piesă de cinci lei, se întoarse către Cosmin și-l întrebă, arătând spre etajul de sus: — Îi auzi? În adevăr, strigătele și aplauzele lor se auzeau din stradă. — Vesel, mon cher !. — Fii sigur, răspunse Cosmin emoționat. IV [ modifică ] Candian îmbrânci ușa salonului și zise cu o voce teatrală: — Domnilor și doamnelor, vă prezint pe Iorgu Cosmin, un tânăr non plus ultra Mănoiu, un brun, cu părul creț, cu mustățile ascuțite, se ridică în picioare la masa de bacara și strigă: — Ura! Să trăiască Iorgu Cosmin! După el cincisprezece guri repetară: "Să trăiască Iorgu Cosmin". Recomandația se făcu repede; erau grăbiți; îi aștepta bancherul gata de-a porni, la dreapta, la stânga și la mijloc. Mai întâi cu doamnele. Firește, "sunt oarecare forme în viață". Madame Linica Theodorescu, madame Sevastița Pirigumenos, domnișoara Lizi Gottlib, cea cu "prafo, Lizi", domnișoara Laura D..., pe numele de artistă, Loradonna, căci în curând "va vorbi lumea de o nouă astră pe cerul muzicii când se va hotărî să studieze canto", domnișoara Zozo, "un drăcușor șarmant, o nebună delicioasă", după expresiile lui Candian, și coana Anica Mitulescu, o femeie ca de vro 45 de ani, atât de groasă că, pe scaun, pieptul i se unește cu pântecele. Coana Anica îngrijește de apartament și de Candian. Pe trei din domni îi cunoștea. Pe Alexandru Mănoiu, pe un student de la Drept din seria de acum șapte ani și pe dnul N..., revizor școlar, doctor în litere și filozofie de la Gand Candian îi prezentă pe ceilalți. Domnul Pantazi, gros, lat și înalt, cu favoritele lungi și cănite, rentier, Georges Panicu, "diavolul", clipește nervos și vorbește pripit, "singurul lui cusur; încolo, inteligent, spiritual și irrezistibil în fața oricărei femei", Mitică Fileanu, un tânăr ciupit de vărsat, cu părul roșu, cu ochii albaștri și mici, ca două mărgele în fundul capului, are un unchi milionar în Craiova, și n-are "nici atâtica altă rudă" (Candian își Mai departe nu se poate merge ( lat. ) — fără egal. Oraș în Flandra orientală. arătase vârful degetului celui mic), Petre Leon, Mișu Popovici și Ionel Ludoveanu, "trei tineri plini de talent". Candian, văzând graba cu care se pregăteau toți ca să se așeze la masa verde, îi rugă să bea mai întâi câte un pahar de șampanie în sănătatea noului prieten, Iorgu Cosmin. — Coană Anico, leagănă-te , te rog, și prezintă-ne trei sticle extrasec. Coana Anica se legăna în mers, parcă i s-ar fi scurtat, pe rând, când piciorul drept, când piciorul stâng. Coana Anica însă încremenise cu ochii la biletele de bancă din fața lui Panicu. Pierduse mult și de aceea auzea foarte cu greu. Candian vroi să schimbe rugăciunea în "pașol , coană Anico", dar Georges Panicu îl întrerupse, clipind repede. Vorbește diavolul? Se făcu tăcere. — Ca-Candian, să trag taaa-lia-asta, ș-apo-poi sa șam-șamșampani-nizăm. Ce-cer scu-cuze don'lui Co-Cosmin. — Să-i facem plăcerea, răspunse Candian (apoi mai încet la urechea lui Cosmin), e irrezistibil diavolul, taie băncile cu o eleganță neîntrecută și n-are decât nouăsprezece ani neîmpliniți. E irrezistibil! Panicu pierduse trei mii de lei cu o eleganță neîntrecută. Toți câștigau, și revizorul, și studentul în drept, și Mișu Popovici, și Mitică Fileanu, și talentatul Ludoveanu, pentru ca să nu vorbim decât de acei care n-avuseseră cu dânșii decât douăzeci până la cincizeci de lei. Numai Mănoiu și coana Anica Mitulescu pierdeau. Ah! coana Anica? Nu mai auzea, nu mai vedea, nu mai mirosea, murise în ea tot, afară de o răsuflare grea și de o idee fixă: "Dacă n-ar fi aruncat mult pe primele lovituri, ar fi avut acum cel puțin 1.000 de lei". Panicu începuse cu o înfierbântare războinică. Diavolul care nu împlinise încă nouăsprezece ani (ce talent!) trimitea cărțile la dreapta și la stânga c-o iuțeală într-adevăr minunată: zbârnâiau răzând postavul, ca niște săgeți scăpate din arcuri. Marș! (sterge-o) (rus., trecutul verbului itti, alterat). Candian se retrase la o parte cu Cosmin și începu să-i vorbească despre cei de la masa verde. Sunt numai pasiune. Oricare din ei, dacă ar fi studiat frumoasele arte, am fi avut și noi "Renașterea Italiei". Să-i vezi dinspre ziuă, ce ochi scânteietori, "geniali" chiar, în figurile lor palide de "savanți". "Să se organizeze forțele productive și creatoare ale României și se va vedea de ce sunt capabili acești cunoscători profunzi ai vieții moderne. Revizorul este un savant în toată puterea cuvântului, dar ce vrei să facă în țara românească? În Franța de mult ar fi ajuns academician și profesor la Sorbona." Ionel Ludoveanu poate că e "primul condei" în ziaristica noastră. Acel cap tărtăneț închide în el un talent excepțional. N-a trecut decât patru clase gimnaziale și scrie articole de fond într-un ziar modern cu "aspirațiuni de ordine și de propășire". Mitică Fileanu e tot ce a produs Craiova mai inteligent. Au vorbit și ziarele de modul strălucit cu care și-a susținut licența în drept la Paris. Profesorii "l-au strâns de mână", numindu-l, după afirmațiunea organului la care colaborează Ludoveanu, " notre cher collčgue " . Un singur cusur are, și "poate că e o calitate", e un fel de "socialist oportunist" în politică. Are un program de idei atât de personale, că nu e de părerea nici a radicalilor, nici a socialiștilor din țară, și de aceea nu s-a sfiit a iscăli trei programe în șase luni cu ocazia a trei alegeri, dar, după cum zice el, toate la un loc alcătuiesc programul lui, bazat pe patru idei fundamentale: "Patriot ca român, conservator în fața diplomației europenești, socialist în fața capitalului și democrat în fața poporului". Pantazi, un om serios "d'un savoir faire" și de-o energie fără pereche. La cărți e tipul cel mai tare. Privește câte o jumătate de ceas ș-apoi pontează. El e organizatorul seratelor noastre, și revizorul, în limba lui de savant, îl numește "Solone al Fortunei, singurul care a știut să smulgă banda de la ochii norocului". Rentier , e o vorbă. "E cel mai mare artist în Scumpul nostru coleg ( fr. ). Capacitate de a se descurca; abilitate, șiretenie ( fr. ). felul lui." Câștigă bani mulți, dar îl și costă. Cum să nu-l coste Linica Theodorescu? A trecut ea de 30 de ani, dar e neîntrecută în misterele sexului". Dacă ochii ei, mari, negri și galeși n-ar bate-n galben, ar fi cei mai frumoși ochi din România. Într-o seară revizorul i-a zis "ochi de bou". Linica s-a făcut foc, el însă i-a dovedit că așa zice Omer celor mai frumoși ochi din antichitate. E tare revizorul, nu e slab decât la pungă și la joc. Aruncă toată leafa pe-o singură carte, și dacă pierde, o lună de zile ne face "teoriile șansei". Laura D... (niciodată nu i se spune numele de familie, un nume glorios în analele noastre), Loradonna , e slăbiciunea lui Mănoiu. "Se mai consoală de Xantupinoaia." ...Ia privește cum se apropie Ludoveanu de Sevastița Pirigumenos! Pentru el ar fi un mare noroc. Dintr-o dată ar ajunge acolo unde Mănoiu n-a ajuns decât după multă răbdare și experiență. Și ea îl chinuiește cu un surâs rezervat. E și tânără, și frumoasă. La palestre nu vine decât rar, și "așa, pentru un gust". Bărbat-său, un grec bătrân, a plecat la băi, bolnav "de stomah, de ficat, de rinichi și, după cum spun unii doctori, și de inimă". Ea s-a asigurat de un testament făcut de jurisconsultul B... și a rămas în București "sub pretext, mon cher , că iar e însărcinată". Când aude grecul de așa ceva — căci o apucă în fiece an în timpul când trebuie să plece el la băi — îl podidesc lacrimile de bucurie și-i depune, regulat, 5.000 de lei la Maurice Lčvy. Scena se termină cu declarația solemnă a lui Pirigumenos: "Țů, Sevasti, mu rog, si mi-ngropa, eu porunțescu și rumui". Și Sevastița, cu câteva zile înainte de plecarea lui Pirigumenos, simte greață, oarecare amețeli, n-are poftă de mâncare și se desperează de scârba ce trebuie să rabde o mumă pentru copilul ei. Anul acesta Pirigumenos, sărutând-o, i-a zis: "Sevasti, știi că acum un anu am avutu prisentimentu și ci-am spusu, Sevastě, baga la capů și nu lčpăda". "E convins, zise Candian, râzând cu hohote, că în fiece an Sevasti leapădă mai nainte de-a se întoarce el de la băi. Anul trecut l-am întâlnit la o serată și l-am întrebat: «Ce mai faci, nene Pirigumenos?» Știi ce mi-a răspuns? «Cum, nu știi?! în avgust am pierdut un buiatu, o minune de buiat! anu trecut o feta, anu ăsta un buiatu... merga bine, merga bine... nenea Pirigumenos!»" Cosmin zâmbi, privind la Sevastița. — Ai tras! Ai tras! strigă de la masa verde coana Anica c-un râs forțat. Nu se poate, diavolul mamei, ai tras! Lui Panicu îi căzuse un trei-ochi din pachet, cu care, peste șapte al lui, făcea tocmai bac . Se puntase pe amândouă tablourile peste 1.500 de lei. Panicu clipi amețit și, mai încurcat ca oricând, dădu să spuie că nu trăsese, ci că-i alunecase cartea. — Să mă, mă explic. Eu n-am atin-tins-o; a că-căzut, a aluneca-cat sin-gu-gu-ră. Să mă judece cu-cu-coane-le! — Frumos, musiu Panicule, frumos de tot, adică ce, eu nu țiu de cucoane? ! zise Mituleasca, sculându-se după scaun. Linica Theodorescu, Sevastița Pirigumenos și Loradonna o apucară de mâini, mângâind-o fiecare cu câte o vorbă bună: "Coană Anico, dragă"... "Anicuțo, fata mea, ce-o să fii dacă nu cucoană?, "Lasă, coană Anico, că trebuie sa se schimbe șansa diavolului; n-o să ție până mâine; ce, ești copilă?" Adevărul e că coana Anica, ca și ceilalți, și mai mult decât ei, pierduse necontenit. Domnișoara Zozo sări la gâtul coanei Anica, o sărută și pe-o parte și pe cealaltă și, după ce-i șopti ceva la ureche, coana Anica se liniști. "Irrezistibilul" plăti amândouă tablourile, "fi-fi-fiin' că așa e e-el", spre bucuria tuturor, mai ales a talentaților Petre Leon și Mișu Popovici. După ce se liniștiră, Lizi Gottlib trase paralele zicând: "Pun, pun la Lizi! praaafo, Lizi!" Georges Panicu o apucă de bărbie ș-o mângâie, vroind s-o imite: "Pra-pra-pra-fos, Lizi". Candian arătă lui Cosmin pe Zozo. — Ea, mon cher, a făcut pace, ea, c-o vorbă, c-un sărutat. Ce drăcușor șarmant! Privește-o, Cosmine, ce bărbie rotundă, ce ochi umezi! Dacă ar ști cealaltă cât iubesc eu pe Zozo! Numele ei? Zozo. Prenumele? Zozo. Din părinți? necunoscuți. Chiar ea ne spune râzând că, desigur, tată n-a avut și se îndoiește dacă a avut și mumă. Revizorul zice: "Zozo s-a născut ca Venus, din valurile... lumii". — Dar tânărul Panicu cine e? — Dacă mă crezi, nici eu nu știu bine. O invenție a lui Pantazi. Solone are un talent extraordinar de-a descoperi asemenea tipuri. A moștenit de curând două milioane. Un an de zile a plimbat, pe la diferite petreceri de noapte, pe un alt tânăr, tot așa de bogat. Acela a trecut frontiera cu o doamnă din lumea mare. Acum a găsit pe Georges Panicu. Toți îl fac haz. Aruncă paralele cu atât sânge rece, că revizorul îi zice "forța morală personificată". Băieții — Popovici, Leon, Ludoveanu și alții — se prăpădesc după el. Coana Anica îi zice irezestibelul . Pe Lizi Gottlib a luat-o dintr-un liceu de domnișoare; fusese profesoară de canto, de limba germană și de pictură. Nu e urâtă nemțoaica. Și are haz Panicu, o pune să joace contra lui, de cabulă . — Pe cea din urmă lovitură, zise Pantazi c-o voce de bas profund, pun și eu doi napoleoni. — Joacă Solone? zise Candian. Pun și eu o sută de lei pe tabloul lui Zozo. Nu zău, pune și tu douăzeci de lei, e puntul lui Solone ! Cosmin se sculă de pe scaun. — Bine. — Stai, Georges, nu porni, Iorgu Cosmin te onorează. — Așa te vreau, Cosmine, strigă Mănoiu, frecându-și mâinile. Femeile se uitară curios la Cosmin. Juca întâiași dată. Se simțea cuprins de-o veselie neînțeleasă. Uitase tot în această lume gălăgioasă și pasionată. Bancherul "dădu lovitura" și pierdu pe ambele tablouri. — E lovitura lui Cosmin! strigă Mănoiu. Să șampanizăm în onoarea lui Iorgu Cosmin! Femeile, cu coana Anica în frunte, repetară: "În onoarea lui Iorgu Cosmin!" Domnișoara Gottlib își înnumără paralele: "Pun, pun, Lizi, praaafň, Lizi!" Coana Anica dispăru ca să facă rost de șampanie. Georges Panicu declară că nu pierde decât "ci-cinci mi-mii de lei în to-to-tal". Până să aducă șampania, se împărțiră în mai multe grupuri. Mănoiu luă de braț pe Cosmin și-l întrebă ce mai face, cum o duce cu studiile. — Dar Sașa? E bine? Frumoasă femeie! — Bine, răspunse Cosmin. — Și Malerian? — Și... Mă rog, Mănoiule, coana Anica e rudă cu Candian? — As, rudă! Coana Anica a fost de pe vremuri cea mai vestită "procuristă". Acum trei ani cât p-aci sa deschidă un pension de... cum a văzut ea la Paris. La Paris se dusese anume pentru aceasta. Întâlnind pe Candian la Șosea și făcându-i cunoștința, i-a propus... — Ce? — Nu ce crezi. Să-l recomande unei doamne... doamnă cu care trăiește astăzi. O văduvă de vro 40 de ani și un venit de 150 000 de lei. Cu o condiție: coana Anica să-l supravegheze. Și coana Anica, ca o femeie cu minte, ia din toate părțile și lasă pe băiat să-și facă gusturile, ba chiar ea i-a găsit pe Zozo, o fată în adevăr delicioasă. Cosmin se puse pe gânduri. Cum? Așa, pe nevăzute? Numai după trup, după vârstă și după bani? Și el, Cosmin, cu atâtea scrupule! Ce a făcut în comparație cu ei? Este el vândut, ca orice carne proaspătă, după mușchi și frăgezime? Ar putea să nu se mai gândească dacă n-ar fi acel cap mare cu ochii ca două gropi întunecoase și dacă nu l-ar prigoni privirea albastră și senină a Gelinei. Ludoveanu, student în drept, Petre Leon și Mișu Popovici vorbeau încet pe-o canapea. Ludoveanu le făcu semn: — Tare e Solone! A găsit unul și mai și decât cel de anul trecut. Habar n-are de cărți! Încă o ședință, și ne scoatem lunile de băi. Știți ce a făcut Zozo pe tabloul ei? I-a arătat același nouă de două ori. — Și n-a observat? — Poți să joci cu el cum vrei. E orb. Revizorul se opri în dreptul lor și, trecându-și mâna prin părul lui lung, zise, încântat de el însuși: — La spartani, tinerii nu vorbeau decât între ei. Sunteți demni de acea eroică cetate! Apoi, râzând: Cum v-a mers la "palestre"? — Câteva sute de fiecare, răspunse studentul în drept. Revizorul făcu semn lui Ludoveanu. Tânărul publicist se sculă repede. — Cum mergi cu Sevastița? — Cam greu. — Nu te-arăta prăpădit. Ar fi păcat, Ludovene. E frumoasă. E frumoasă, tânără, cu avere, și-ți spun eu... îi place. Dar... ceva mai imperial. — Am înțeles. Între revizor și publicist, o veche prietenie. Panicu povestea doamnelor cum, la vârsta de 16 ani, era să divorțeze pe femeia unui prefect dacă brutalul administrator al județului nu l-ar fi închis contra legilor și nu și-ar fi bătut femeia în "sec-secolul" nostru. Pieptul coanei Anichii intră pe ușă, și o salvă de aplauze o primiră în salon. După ea, o unguroaică cu șampania. Se ridică toaste pentru toți. După afirmarea lui Panicu, nimeni nu este în stare să bea mai multă șampanie "bu-bună" fără a se "a-me-me-me-meți" ca el. Adevărul e că bea necontenit, ciocnind cu "ne-ne-ne-nea Pan-panta-ta-ta-zi", care n-a isprăvit nici primul pahar. Bea, vorbește fără să-l mai înțeleagă nimeni, strigă, sărută mâinile "ge-ge-ge-gentil-lelor do'ane și do-don'șoare". Coana Anica a prins limbă și le mărturisește că pe cine a iubit mai mult a fost pe un tânăr care semăna așa de mult cu irezistibelul Panicu... îl vede înaintea ochilor. — Și să mă ierți, musiu Panicule, continuă coana Anica, ștergându-și lacrimile, să te sărut și să-mi vărs focul de altădată. Râsete și aplauze. "S-a aprins coana Anica!", "Sa vie pompierii!", "Focul de altădată care se varsă acum este o iubire și virtu-oasă și virtu-oală. Amor platonicoheghelian". Observația revizorului atrase felicitările lui Ludoveanu și puse pe coana Anica pe gânduri. Mai târziu nu uită să-l întrebe încetinel: "Ce-o fi aceea? nu e vreo boală? Nu prea mă simt bine." Tinerețea, veselia, șampania, libertatea și căldura răpiră pe Cosmin, ca un torent care smulge o rădăcină fără adâncimi. A fost destul primul pahar de șampanie, ca un curent căldicel să i se ridice de la ceafă în obraji, la tâmple, în sus și profund, încurcând și ștergând imaginile triste, pregătind, în conștiința lui obosită, alt câmp pentru alte grupări de impresii fermecătoare și necunoscute până atunci. Și al doilea pahar, al treilea. Lumea e cum ești. Sigur, omul trist este dușmanul lui însuși și al omenirii. Impresiile trebuie să se șteargă una după alta, una pe alta; cine se gândește mereu la o nenorocire e mereu nenorocit; numai bolnavii suferă continuu de aceeași impresie. Dacă tu nu te vei ierta și iubi, cum să te ierte și să te iubească alții? Numai nebunii refuză de-a lua parte la banchetul lumii. Uitarea este suprema mângâiere a tuturor, și buni și răi. Să nu ne împotrivim naturii: noi suntem jucăriile ei, iar nu ea servitoarea noastră. Ochii lui Cosmin scânteiară. — La ce te gândești, Cosmine, îl întrebă Candian, întinzându-i un pahar de șampanie. — De unde știi că mă gândesc? — Nu bei? — Al patrulea, e prea mult. Prea mult? De ce? Dacă măsori fiece lucru, ajungi la revolver. Revolver?... Ce-a fi făcând Paul Malerian? Nici el nu îndrăznea... privea la revolver... și ce ochi!... Prostii... Candian nu este atât de cinic cum i se păruse lui. El și-a vândut tinerețea pentru mulți, nu numai pentru el. Și ce-ar fi câștigat omenirea dacă Candian, în loc să fi fost recrutat de coana Anica, ar fi ajuns un grefier sau un judecător de instrucție? Nimic. Cealaltă probă. Ce pierde omenirea dacă Candian împarte banii unei văduve decăzute? Absolut nimic. Ei, și dacă Panicu aruncă banii, de ce n-ar culege și el? Numai așa ar putea să scrie Sașei: "M-ai împrumutat și mă grăbesc să-mi plătesc datoria". Se apropie de Candian și-l întreabă: — Dar Panicu ce are de gând? Nu ne mai taie o bancă? — Monsieur Georges, strigă Zozo, destulă curte. Pe cine vrei să mai învingi? E timp de-o bănculiță. — Cărți noi, musiu Panicu, zise coana Anica luându-l de gât, ori ți-e frică de băieți. — Mi-mie? Nu mă cu-cunoști, cu-cu-coană Anico, răspunse Panicu. Într-o-tr-o zi am pe-pe-pe-per... spu-ne ne-ne-ne PanPan-Pan-tazi... — Rău, neică, răspunse Pantazi, ți-am spus. Erai în casă la mine și mi-a părut foarte rău. Așa om energic și liniștit vă declar că eu, unul, n-am mai văzut. A pierdut douăzeci de mii de lei în două ceasuri, și râdea, făcea chef... — Forța morală personificată! zise revizorul. — Așa e, așa e, beau acest pahar în sănătatea lui Georges Panicu, strigă Loradonna. Și după ce bău paharul de șampanie, termină cu o scară: a, a, a, a, a, a, a, a... Toți se adunară în jurul ei, iar Panicu declară că "o asemenea sca-sca-ră merită o, o, o, o"... O "bancă", vroi să zică, mișcând mâinile ca și cum ar fi dat cărți. Roșu ca para focului, cu ochii tulburi și lăcrimoși, se încurcă de toate scaunele până la masa verde. Șampania și tutunul lucraseră serios asupra "irrezistibilului". Domnișoara Lizi se așeză la dreapta lui. Coana Anica îi prezentă două pachete de cărți pe o tavă de argint. "Ca pe împărați te servesc, musiu Panicu!" Servise și mulți împărați coana Anica! În câteva minute dete două mii de lei. "Ce dracu, se gândi Cosmin, care se așezase la joc, când pierde, pierde numai bilete întregi, și când câștigă nu se puntează decât jumătăți." I se pare lui, ori ceilalți își retrag regulat jumătate din mize când pierd? Coana Anica se sculă de la joc, dădu brațul lui Pantazi și ieși din salon. După câteva minute se întoarseră iarăși la braț. Se crăpa de ziuă. O lumină slabă și albicioasă pătrundea prin storurile ferestrelor. — Dacă deschideți un geam, vă tai și eu o bancă, zise râzând Pantazi, și începu să se plimbe cu mâinile la spate. — Solone descinde în rândul muritorilor! exclamă revizorul. — Ce mi-mi-mi... (Ce minune, vroi să zică Panicu, care obosise dând din mâini la dreapta, la stânga și la mijloc.) Să mă rără-ră-răz... (Adică îi venise rândul să se răzbune.) Georges Panicu era foarte respectuos cu nenea Pantazi. Avea și de ce. Cui îi pare rău când pierde? Lui Pantazi. Cine îl sfătuiește ca să nu joace oriunde? Pantazi. Cine-l introdusese în grupuri așa de vesele, de culte și de inteligente? Cine dovedise celorlalți că este "irrezistibil" în fața oricărei femei? Și cine făcea istoricul "marilor lovituri" date de el, fără a păli, ca un adevărat erou al jocului? Firește, nenea Pantazi. Iată de ce Georges Panicu se grăbi să piardă și cele din urmă lovituri și dădu locul lui Pantazi. Pantazi începu să amestece cărțile. Puntatorii sa sculară ca să-și întindă puțin oasele. Ludoveanu luă de braț pe revizor. Cosmin începu sa se plimbe. Iar i se învârtea pământul sub picioare. N-ar fi fost nimic dacă nu l-ar fi durut capul. Din întâmplare, trecu pe lângă revizor și Ludoveanu și, fără să vrea, auzi câteva cuvinte: "Să nu puntezi mult la Pantazi", zisese Ludoveanu revizorului. "Știu", răspunsese revizorul. De ce să nu punteze mult? Și de ce răspunsese celălalt "știu"? Știa ceva? Cosmin mai avea 100 de lei. Îl doare capul. Îi e greață. — Gata! zise Pantazi aruncându-și favoritele pe umeri. Cine taie? Mon cher Panicu, vrei? Panicu scăpă de câteva ori cartea cu care vroia să taie, o damă de treflă , "cu care, când taie el, pra-praf se alege de bancher". — O să te că-că-că... O să te căiești, vroi sa zică el lui nenea Pantazi, cu o evidentă părere de rău, căci tăiase cu dama de treflă. Așa e el, nici chiar lui nenea Pantazi nu-i poate tăia decât cu dama de treflă. Nu mai joacă decât să taie cu altă carte. Cine se pune cu cabula? — Gata, zise a doua oară Pantazi, și fiecare își luă locul, având câte o cafea turcească în față. În bancă erau 500 de lei. — A che-che-cheval , îngână Panicu, și câștigă pe amândouă tablourile. Pantazi surâse și aroză banca. De trei ori pierdu, apoi strică cărțile și ceru altele. Coana Anica se grăbi a-i prezenta un pachet, pe care Pantazi îl puse la dreapta, și începu să vorbească c-o repeziciune neobișnuită, să râdă, să gesticuleze și să glumească cu toate femeile. "Gata!" strigă Pantazi, și întinse pachetul de cărți lui Panicu. I se păruse lui Cosmin, sau în adevăr Pantazi nu se atinsese de pachetul pe care-l adusese coana Anica? Îl doare capul afară din cale, dar își va încerca norocul. Panicu ceru o damă de treflă și tăie. Erau 1.000 de lei în bancă. De astă dată "a che-che-cheval" pierdu pe amândouă tablourile. Și jocul începu tacticos. Toți puntau puțin. Numai Panicu arunca zvăpăiat biletele, încredințat că până la urmă dama de treflă va "so-so-ta" banca. Abia ajunsese la jumătatea cărților, și Pantazi își înzecise capitalul. Cosmin pierduse tot. Candian îl împrumutase cu trei sute. În câteva lovituri le pierdu. Candian îl împrumută din nou și-i recomandă să punteze mai putin , căci așa se întâmplă uneori: "Sunt bănci razuare ". Cosmin nu-l ascultă. Cum e cu putință să aibă cineva așa noroc? E ceva în hazard care-l revoltă, și ar fi în stare sa se arunce și el pe-o carte. Nu se poate, trebuie să câștige odată! Ah! și capul! A băut prea multă șampanie. Cafeaua nu i-a făcut nici un bine. Îi vine amețeală. Să nu i se întâmple ca pe Strada Doamnei... ce rușinos ar fi!... A mai rămas cu cincizeci de lei. Să-i arunce pe toți. I-a aruncat. A pierdut. E galben ca ceara și-i vine... Făcu semn lui Candian. Candian îl privi mirat și, neștiind ce are, îl întrebă: Călare ( fr. ). La jocul de cărți, a miza pe două tablouri deodată. A distribui ce se cuvine jucătorilor ( fr.: arroser la banque ). A câștiga toți banii bancherului ( fr. faire sauter la banque ). — Să-ți mai dau? — Nu, răspunse Cosmin, strângând din fălci. Afară... afară... — În odaia mea de culcare, îi zise Candian dându-i brațul. — Unde vă duceți? întrebă Zozo, râzând. — Venim acum, răspunse Candian. Dar nu s-a întors decât el, spunând celorlalți că amicului său nu prea-i e bine, nu e obișnuit cu șampania și cu nopțile albe, e "o fată mare". — Unde și-a făcut educația? întrebă Sevastița Pirigumenos. — În pension la călugărițe, răspunse râzând Loradonna, unde am învățat eu să scriu scrisori cu chei. — Ce, vă jucați cu cheile? zise coana Anica, bătând pe umeri pe musiu Pantazi. Rezultatul acestei talii: Georges Panicu pierduse tot ce avusese în buzunar, mărturisind că rareori dama de treflă l-a trădat așa de grozav. Dar, cum izbuti el să îngâne, va plăti Lizi pentru dama de treflă. Și Lizi răspunse: "Pun, Șorjic, pun!" — Așa e? întrebă Ludoveanu pe revizor, într-un colț al salonului. — Da, răspunse revizorul, apoi, uitându-se la Panicu, care adormise pe un fotoliu: doarme ca Anibal după Capua! Iorgu Cosmin e în odaia de culcare a lui Candian. I-a trecut greața, capul însă îl doare, mai ales în fundul ochilor. Tot e în mătase și broderii. Pe masa de toaletă vreo zece sticluțe cu parfum, cu apă de Colonia, cu briantină. În odaie, un miros aromatic și greu. Uf! s-a mai ușurat! Îi venise rău. Șampania, fumul de tutun, gălăgia, jocul, mai ales jocul, îl făcuseră să-și piarză conștiința. I se păruse că el e altul, și ce curios este acest sentiment de-a te crede altul decât ai fost până atunci. Să vezi cum unul se stinge și că în pielea celui stins o nouă viață s-aprinde. Apoi un vârtej care te soarbe și cineva care te scoate de braț afară, afară, la spațiu, la aer, la răcoarea tremurătoare a dimineții. Prima impresie când te trezești pe un așternut moale e neapărat plăcută, după o lungă călătorie... ce călătorie?... Patul, de la picioare, i se învârtește încet și lin, așa de lin, că această dulce rotațiune îl gâdilă de-a lungul trupului. A dormit? E bolnav? Cosmin nu știe. Bolnav sau nu, acum își dă seama de un secret al jocului și se înfioară... Coana Anica iese din sală cu Pantazi... Ludoveanu previne pe revizor ca să nu punteze mult, și acesta răspunde: "Știu"... Pantazi vorbește, râde, gesticulează, glumește, cum nu e obiceiul lui, și, fără să amestece noul pachet de cărți, îl prezintă lui Panicu... Candian, împrumutându-l a doua oară, îl povățuiește să punteze mai puțin... Și toți, până și cel mai pasionat, Mănoiu, să joace așa de cuminte, lăsând pe Panicu singur să azvârle tot ce avea în buzunar?... S-a convins. Cărți măsluite. Ce rușine! Un tânăr milionar, înfumurat și fără experiență, aruncat în mijlocul acestor oameni... și să nu se găsească unul care să-i strige: "Nu vezi că te înșeală?" Tuturor le trebuie bani și iar bani. Lacomi și fără milă, au căzut pe el ca niște omizi pe un pom înflorit. Acum un an a fost în Muscel. Dincolo de Moșoroae a văzut un brad — cel mai nalt și cel mai falnic din acest codru secular, dar trist, aproape uscat — acoperit cu un fel de scamă fumurie, ce curgea de la ramuri în jos. Un rucărean i-a spus că încă doi ani, și vijelia va abate pe "Domnul brazilor" din cauza milioanelor de parazite care l-au supt, încetul cu încetul, de la rădăcina din stâncă până la vârful din nouri. Cum ar putea să se scuture de parazite un Georges Panicu, un cretinizat de noroc, care bea, fumează și joacă, fără să fi împlinit măcar nouăsprezece ani? Și după ce el va cădea sub mulțimea și mâncărimea parazitelor, altuia îi va veni rândul, tot așa de tânăr și de bogat... Cât de luxoși apar, la Șosea, paraziții de ambele sexe!... Parazit de parazit, de parazit, ca niște ghirlande otrăvitoare se întind de la om la om și-și trec din mână în mână averile altora. Amanta lui Candian a moștenit pe bărbat-său, un mare proprietar. Candian își umple buzunarele de la văduvă. Goana Anica scutură buzunarele lui Candian. Domnișoara Zozo trăiește în socoteala amândurora, și cine știe cine întinde de buzunarele domnișoarei Zozo... Parazit!... Scârboasă viață!... Ușoară viață!... Nu ți se cere decât lipsa totală a simțului moral, încolo poți să fii deștept, cult... de talent... Atât mai bine, vei fi un parazit mai armat, mai perfect și vei ataca mai sus!... Și el e parazit?... De mult simte că se duce în jos, în jos, dar cel puțin până acum cădea în lumină. Din noaptea aceasta a intrat pe gura unei prăpastii fără aer, fără lumină, fără fund... cine-l mai poate reda luminii și seninului?... Ce senine sunt privirile Gelinei! Ochii ei sunt adânci ca cerul, și părul, când se piaptănă, îi cade, ușor și luminos, ca aureola Fecioarei de pe icoana la care se închina el când era mic... Când era mic?... O grădină mare cu pomi înalți ... dealuri cu vii... orașul... casa... fără mumă... Ce rău e să nu ai mumă... Cine să te mângâie?... Ah!... Ah!... Nu mai simte nimic... Ce vis frumos! Era cu Gelina la un șipot rece din coastele cu vii ale orașului său natal. Să te întorci la copilărie, aducând cu tine tot ce-ai găsit mai divin, iată un vis fericit! Cosmin se freacă la ochi. Nu e copil, nici pe dealurile cu vii stufoase, și nici nu are lângă dânsul pe... ci pe Candian. — E douăsprezece ore, mon cher ! — Da? Aș vrea un pahar de apă, mi-e grozav de sete! — Dar ce ai? — Sunt dezgustat. — Ei, ce-ai făcut? — Am băut, am jucat, am jucat și m-am convins de un lucru revoltător. — Ce? întrebă Candian, și se înroși puțin, apoi privi la prietenul său cu un surâs milos. — A! e ceva mizerabil! — Ei, spune, ce e, ce-ai văzut, sau ce ți s-a părut? — Nu mi s-a părut, am văzut! — Ce-ai văzut? — Pantazi a jucat cu cărți măsluite. — Da, ai dreptate, răspunse liniștit Candian. — Și cărțile erau potrivite pentru Panicu. — Da, așa este. — Și voi știați! — Se înțelege că da. Cosmin, revoltat de atâta liniște, strigă, privind țintă în ochii lui Candian: — Este o crimă ce faceți voi cu acel nenorocit! — Convențional, așa e, ai dreptate, răspunse Candian, natural însă, nu. Te rog să crezi, mon cher , că Georges Panicu n-a muncit pe paralele lui nici cât au muncit, ast-noapte, Pantazi și coana Anica. A moștenit. — A moștenit, n-a muncit, dar e proprietatea lui, și nimeni nu are dreptul să i-o fure... Lui Cosmin îi tremura glasul de emoție. — Dar bine, mon cher , zise Candian râzând, după ce că e proprietar, tot alții să-i păzească proprietatea? — Candian! Candian! striga Cosmin apucându-l de umeri, voi nu vă dați seama de ce faceți? — Nu, căci am trecut de criză. În curând și tu vei fi mai liniștit ca mine. — Eu ? — Da, Cosmine, da, mai liniștit ca mine. Afară, în spațiul fără tavan, Cosmin se simți mai bine. Încă o dată se simți liber înainte de-a-l înghiți acea prăpastie fără aer, fără fund, fără lumină... V [ modifică ] Niciodată nu se va mai întoarce. Glasul lor, sitav de râs și de băutură, îl aude în fundul urechilor. Privirile lor șirete, figurile lor obosite și palide le vede încă, neștiind cum să și le șteargă din minte. Dar încotro? Nicăieri! Fără casă, fără prieteni buni și onești, fără mângâiere și fără ideal. Îi e foame și n-are parale. La cin' sa ceară? Nimeni nu-i va da, afara de ea, ea, care l-a obișnuit, de doi ani trecuți, să nu aibă nici o grijă, nici o mâhnire, nici o durere. Altădată putea sa rabde. Fusese bine armat contra tuturor împrejurărilor, suferind cu înlesnire, cu naivitate, cu eroism. Acum se simte învins. Dacă cineva i-ar fi zis la timp "sărăcia nu dezonorează", sau "sărăcia de-acum va fi gloria ta", nu ar fi cerșit un adăpost străin, care l-a transformat, l-a moleșit și l-a făcut să tremure la orice impresie neplăcută. Degeaba! Așa s-a întâmplat, și acum se simte neputincios în lupta pentru existență. Ce ușor e să faci planuri când altul ți-aprinde focul iarna, când altul îți face ghetele și îți întinde masa! E chiar plăcut. Fără griji, leneș, tot de-a gata, și în fundul acestei odihne, un viitor iarăși de-a gata, ca și cum lumea n-ar merge fără asemenea monarh nepăsător... Nici o grijă, nici chiar grija bestiei... Și după o asemenea viață?... Obosit, înfometat, tremurând, fără bani, fără amici, întinzând pe Calea Victoriei, neștiind unde va mânca astăzi și unde se va culca deseară. Să se reîntoarcă la viața de-odinioară?... Dar cu ce? Unde sunt vechile arme? Și examenele nu și le-a trecut. I-ar trebui o forță extraordinară, și el simte bine că din această forță nu are decât o părticică: oroarea de-a nu ajunge ca un Mănoiu, ca un Candian, ca un Pantazi. Atât nu e de ajuns. A face, iar nu a nu face, a lupta cum trebuie, iar nu a te scârbi de lupta altora... Ce mult se cere... Îi e foame, cel puțin acuși să aibă ce-i trebuie. Ce curios l-au privit doi domni! Desigur, e descompus. Nu s-a uitat în oglindă. E și ridicol. Mai bine rămânea la Candian. Dacă s-ar întoarce?... Iar acolo? Să-i spuie că n-a mâncat, că n-are unde dormi, că nu se mai poate duce la... Imposibil... Nici o mână curată care sa-l susție, nici un cuvânt amical. Să scrie lui tată-său? Se caută prin buzunare. Nimic. Parcă i-a dat un rest de la birt. Unde l-a pus? După o noapte ca aceea cum să-și mai aducă aminte? Se uită la ceasornic. Unu. Ceasornicul i l-a dat tată-său. Cât o fi scris bătrânul grefier pentru acel ceasornic! Să-l amaneteze. Dar dacă cămătarul va privi bine în figura lui? Te pomenești că-l întreabă de unde are ceasornicul! E ușor să răspunzi " E al meu ", cu un ton semeț, când ai alt chip, dar după o noapte de rușine nu e așa de ușor. Cosmin abătând pe Strada Clemenței, cu capul în jos, cineva îl opri repede. — Ce faci? de unde vii? Sașa Malerian! — Unde-ai dormit? Ești bolnav? îl întrebă ea luându-l de braț. Brațul Sașei tremura. Ce să răspundă? — Ce ai? — Nimic, răspunse el, abia îndrăznind să ridice capul. Și voind s-o întrebe și el ce are, văzând-o cu cercuri vinete în jurul ochilor, nu avu destul curaj, neștiind cum să-i zică, tu sau d-ta . — Tu ai ceva, Cosmine! Mâinile reci! Ai friguri! Oh! Doamne, toate odată! — S-a întâmplat ceva? întrebă Cosmin, aducându-și aminte de ceea ce văzuse în bibliotecă. Sașa îl întoarse pe Strada Vămii și, ducându-l în ulicioara strâmtă și umbrită de salcâmi care dă în curtea Bisericii Bradului, începu să-i vorbească repede, privind în toate părțile: — Să nu te sperii... Nu e nimeni de vină... Oh! Doamne, bine că te-am întâlnit... N-a trecut un ceas după ce te-ai dus... eu nu adormisem... nu știam unde ai plecat... Am auzit o detunătură de revolver... Cum mi-a zvâcnit inima din loc... Dacă s-o fi întors?... Și m-am gândit la tine... Gelina a sărit din pat strigând: "S-a împușcat!"... "De unde știi?"...Ea nu mi-a răspuns... A aprins lumânarea și s-a repezit pe scări... M-am dus și eu... Am deschis ușa... Să nu te sperii... zăcea întins în bibliotecă... Cosmin își retrase brațul de la brațul ei. Se șterse de nădușeală. — Săracu' Malerian! mormăi Cosmin și, aproape în același timp, simți stingându-se în el o frică adâncă. -Să nu te sperii... Așa a fost să fie... Cosmin tăcu. Așa a fost să fie! Și totuși, nu s-ar fi putut să fie altfel? — Sașa, răspunse el, Sașa, mi-e frică... Cine l-a ucis? — Mai încet! El singur, răspunse Sașa, cu mirare și cu grijă. Nu fi copil... nu fi copil!... De ce ți-e frică?... Dacă nu te întâlneam! Ce-ar fi zis lumea să nu te vadă!... Trebuie neapărat să vii acasă... Gândește-te... — Ai dreptate... În adevăr, ce ar zice lumea? Trebuie curaj, curaj mare în marea artă a vieții. Candian are dreptate. Și acest gând îi dădu curajul s-o întrebe: — Un' te duceai? — Am lăsat pe fete cu soră-mea și vroiam să tocmesc doliul. Te rog însă pe tine. Șade rău să-l las singur. Îi dădu parale, îl strânse de amândouă mâinile, îi spuse încă o dată să nu se sperie și se depărtă, privind îndărăt până ce dispăru. Cosmin se întoarse în Calea Victoriei. Se opri, așteptând o birjă liberă... E de mirare... De necrezut... Primul mort pentru care trebuie să cauți pe ciocli. Tot el să-l îngroape?... Care om a putut să zică: "Eu am fost mai tare decât împrejurările?" Omul e slab, e decăzut, e păcătos... foamea îl face să tremure... Trebuie să intre la "Costandin" să mănânce ceva... Dacă n-ar întâlni pe Prințul... Ce ironie!... Să-i mănânce și din paralele de înmormântare!... În care autor citise o legendă stranie... O femeie, împreună cu amantul, și-a ucis bărbatul și pe doi copii vitregi. Scena se petrece într-un castel așezat pe malul unui torent. Castelul cu turnuri înalte e cufundat în păduri seculare. Femeia plânse toată ziua de ochii servitorilor. După înmormântare, pe la miezul nopții, se închide cu amantul ei într-o sală vastă, cu pereții acoperiți cu armuri și cu portretele strămoșilor bărbatului ei. În mijlocul sălii, masă întinsă, cu bucate delicioase, cu vase de argint pline cu vin spumător. Se așează unul în fața celuilalt. Afară, vijelie. Fulgerele întunecă flăcările torțelor înfipte în felinare. Torentul se umflă și rostogolește stânci mari, smulse din maluri. "A ce miroase carnea?" o întrebă amantul, scăpând furculița din mână. "Mănâncă, îi răspunse ea, mănâncă, e de căprioară." "De ce e așa de roșu și de gros vinul?" întrebă amantul, scăpând cupa de argint în mijlocul mesei. "Strugurii au fost prea copți"... Și n-apucă să sfârșească, că vântul se umflă și sparse ferestrele vechiului castel. Amantul se ridică în picioare și, abia putând să vorbească, îi zise, arătând la portretele care se mișcau de vijelie: "Tu nu-i vezi? Se mișcă și ne-arată! Nu-i auzi? Bătrânul acela, îmbrăcat numai în zale, a deschis gura. N-ai auzit cum ne-a zis: "Mâncați din ei, beți din ei și nu știți a ce miroase carnea și vinul?" Cosmin iuți pasul. Își scoase pălăria. E nesuferit de cald. Ce închipuire sălbatică! Sfârșitul legendei: amantul înnebunește și se aruncă pe fereastră în torentul de sub zidurile castelului, iară ea cade moartă la picioarele acelui bătrân fioros, îmbrăcat numai în zale... Dar ce are a face această istorie cu foamea lui? Închipuire de oameni bolnavi. Toată epoca feudală e plină de asemenea orori. "Pi! ce prostie!" Știe de ce i-a trecut prin minte acel basm fără gust. "Mi-am închipuit că voi mânca din paralele de înmormântare." O copilărie! Tot atât de vinovat e el ca și fabricantul care a făcut revolverul, ca și acela care a inventat iarba de pușcă... Abia îl mai țineau picioarele de foame. "Trebuie să mănânc!" Și dispăru în grădina de platani de la birtul lui "Costandin". VI [ modifică ] A doua zi toate ziarele din capitală anunțau moartea tragică a "veteranului profesor Paul Malerian, unul din stâlpii culturii și redeșteptării noastre naționale". Organul "moderat cu aspirațiuni de ordine și propășire", la care colaborează cunoscuta pană a lui Ionel Ludoveanu, descria pe larg viața "de virtute și de muncă eroică a luceafărului cultural". După ce pomenea toate operele didactice ale răposatului, încheia: "A trăit, s-a jertfit, a luminat. Școalele noastre să-și cernească drapelele. Unui suflet mare, un mare omagiu! Din viața lui a scăpărat lumina, din țărâna lui va renaște virtutea! Fenix pe care revoluțiunile nu l-au putut stârpi din mijlocul popoarelor. Ce martir! Când a crezut că națiunea nu mai poate aștepta nimic de la el, ca un alt Brutus, s-a străpuns cu un glonț de revolver! Înainte de toate însă, noi, toți elevi ai lui și ai operelor lui, să imităm exemplul dlui ministru al instrucțiunii publice, care, și astă dată, s-a grăbit a dovedi că-și înțelege înalta misiune: d-sa a delegat pe eminentul revizor, dnul N..., ca să salute la mormânt pe acela care a luptat pentru ordine prin disciplină, pentru propăsire prin lumină". Se cunoștea pana lui Ludoveanu, în colaborare, desigur, cu revizorul școlar, mai ales în partea privitoare la "ca un alt Brutus, s-a străpuns cu un glonț de revolver". Sașa rugase pe Cosmin ca să dea notițe pe la toate ziarele, pentru că (după cum recunoștea și ea) bătrânul avea drept la toate onorurile. Cât pentru dric, nici vorbă, de clasa întâi. Douăzeci de popi, un archiereu și un episcop vor oficia slujba în Biserica Sf. Gheorghe și la Cimitirul Șerban-vodă. Colegii lui Malerian vor purta panglicele și perna de catifea, încărcată cu toate decorațiile: serviciul credincios, "Bene-merente", clasa a doua și întâi, "Coroana" și "Steaua României". Sașa Malerian, pentru ea și pentru fete, a poruncit un mare doliu, rochii lungi și zăbranice de la pălărie și până în pământ. Gelina s-a împotrivit, susțnâind că "exagerațiile îi fac rău". Firește, Sașa i-a închis gura, aducându-i aminte că "se cuvine a fi mai respectuoasă cu sfintele rămășițe ale părintelui ei". Cosmin e în odăița din fund. Și-a pus coatele pe masă și capul între mâini. E obosit, e nervos și nu poate să urmărească un șir regulat de gânduri. Da, și-a zis foarte bine la birt: tot atât de vinovat e el de ce s-a întâmplat ca și acela care a inventat iarba de pușcă. Dar atunci era departe... Ce are a face distanța?... Aproape sau departe, ori ai dreptate, ori nu ai... Și cioclii care bat cu ciocanele în porți nu mai isprăvesc?... Putea să mai trăiască? E o întrebare... Când cineva e așa de bolnav nu se poate zice că și-a scurtat zilele... L-a apucat furia?... Altădată n-a fost nebun? În adevăr a fost, și nu s-a omorât... Sașa plânge?... Se vede că povestește cuiva cum s-a întâmplat... A povestit de o sută de ori. Femeilor le trebuiesc impresii... Ah! să înceteze odată!... Ce nesimțire!... Și e nesuferit să simți în tine o a doua persoană care te judecă... De ce s-a ucis? De ce i-au venit furii? De ce s-a bolnăvit? De ce altădată, fiind în aceeași stare, nu s-a gândit să-și curme zilele... Sunt unele cuvinte inocente care te prigonesc... După doi ani trecuți, aude pe tată-său cum îi zice: "Ești mare, să fii cuminte!"... Dar îi aude glasul uscat, îl vede cum mișcă gura... Să fii cuminte... să fii cuminte! E revoltător să auzi aceleași cuvinte... Când a început vina?... Cum a început și ce putea sa facă?... Cum să reziste?... Cine l-a îndemnat?... Ah! e un demon în om care își bate joc de toate planurile lui, de toate hotărârile lui și, după ce-l încurcă, se oprește asupra faptelor, și atunci e teribil de elocinte, de clar, de neîndurat. Atunci îți spune: iată ce-ai făcut, iată ce trebuia să faci. Și acestui demon oamenii îi zic conștiință!... Acest demon se bucură de frica care-l cuprinde când se gândește să se ducă în bibliotecă. El e care-i zice: "Du-te să-l vezi, ești dator să-l vezi, dar nu vei îndrăzni!"... Cine vine? Un fâșâit de fuste, același fâșiit de acum câteva zile... Ce caută?... Ș-acum?... E dezgustător!... Cosmin sări în picioare. Sașa Malerian deschise ușa. Nu mai găsise pe nimeni ca să-i spuie cum s-a întâmplat? Iată o ființă care știe ce vrea și nici acum nu e în revoltă cu demonul din ea. — Ce vrei? o întrebă Cosmin cu asprime. — Cosmine, zise Sașa luându-l sfiicios de mână, te rog să vii până jos... — Unde jos? — În bibliotecă. Doi prieteni întreabă de tine, un jurnalist și un revizor școlar. Au venit să ia notițe, unul pentru ziar și celălalt pentru discursul de la cimitir. — Și ce să le spun eu? — Te rog, mon ange * Cosmin își întoarse privirea spre fereastră. Sașa se opri din vorbă. Aștepta un răspuns. Ce va zice lumea care îi cunoaște? Ce Îngerul meu ( fr. ). vor zice cei doi prieteni dacă Cosmin nu ar vrea să vie? Iacă ce o muncește pe ea și nu îndrăznește să-i spuie. I se păruse că e bolnav. Cosmin mototoli un petic de hârtie. Ce să facă? Femeile... sunt nesimțitoare. Nu putea să-i zică altfel? Iorgule, Cosmin, altfel, altfel, dar "mon ange"? Ce este în el de înger? Ce om are vreo parte îngerească? "Mon ange" i-a zis în nopțile de plăceri și de rușine. Aceste cuvinte îi amintesc o fericire scârboasă acum, când celălalt stă drept, cu mâinile pe piept... De nu i-ar fi rușine, ar întreba-o dacă rana i se vede, dacă a închis ochii, dacă i-a închis bine... Ce laș!... Ea e bărbat, el e femeie... un bolnav fără voință... — Te rog... trebuie să vii... zise Sașa mângâios. — Așa e. Trebuie să vin. Spune acelor domni că vin îndată, răspunse Cosmin fără a-și întoarce privirea. — Mă duc, zise Sașa mulțumită, aproape veselă. Sașa plecă. Cosmin se uită în oglindă. Slab, galben și cu pleoapele roșii. Se pieptănă și ieși din odaie. Deschise ușa bibliotecii. Un miros greu de flori și de lumânări. L-a văzut! Da, s-au văzut unul pe altul! O nădușeală rece îl trece de la frunte până la genunchi... Ce nas enorm!... Un ochi i-a sărit, și în locul lui un rotocol de plasture roșietic... Celălalt nu e închis bine... E ceva în fund care licărește, sau i se pare?... Acel ochi e teribil... Dacă n-ar fi nimeni, ar fugi... "Mi-ze-ra-bil grefier"... Îi aude încă cuvintele din urmă... Ce cap poartă pe umeri? În el vorbesc toți, și morții și viii, și acel demon triumfător... A înnebunit?... Acest gând îl scutură, îi dădu curaj și se îndreptă către prietenii săi. Le întinse mâna. De nu ar tremura! Nu, nu a tremurat, e un curaj în momentele supreme pe care-l simte orice om. Câteva doamne, în picioare. O femeie bătrână apără pe Malerian cu un mănunchi de busuioc. — Cum te simți, dle Cosmin, după o noapte albă? îl întrebă încet Ludoveanu. — Dragă dle Cosmin, îi zise revizorul școlar, surâzând, am aflat de la Candian că d-ta cunoști de doi ani pe bătrân... că ai trăit sub protecția lui... Da, îl cunoaște... așa e... sub protecția lui... ei și... unde vrea s-ajungă?... Ce vrea să-l întrebe?... — Da, răspunse Cosmin, îl cunosc, de doi ani, relațiuni între el și tatăl meu... Desigur, e cineva în el care vorbește. "Numai între el și tatăl tău?" E bine să se stăpânească. Cu acești oameni îți pierzi mințile! — Foarte bine, domnule Cosmin, continuă revizorul. Îl cunoști bine. Eu sunt delegat din partea dlui ministru ca să salut printr-un discurs pe valorosul profesor. Dacă ești bun, să-ți spun, încet și pe scurt, planul discursului meu. Aș dori să-ți dai părerea, fiindcă cunoști pe acela care o viață întreagă a luptat "pentru ordine prin disciplină și pentru progres prin lumină". Ludoveanu se uită lung. Îi luase fraza, dar, pentru un prieten... Și el profitase de la revizor de figura cu Brutus, cu toate că un personaj suspus îi atrăsese atenția că Brutus este al demagogilor. — Voi începe cu omul în sine, urmă revizorul, apucând pe Cosmin de un nasture al redingotei, cu omul în sine. Cine a fost, ce este azi și ce va fi mâine? În această parte a discursului mă voi opri asupra virtuții. Virtutea e nota dominantă a omului care se duce, lăsând o soție neconsolată... Dacă mi-o spune tot discursul? se gândi Cosmin. E o comedie nesuferită pe care o joacă în urechile lui acest cartofor pe care l-a văzut, o noapte întreagă, înșelând la cărți. — O... soție neconsolată, urmă revizorul, două fiici neconsolate și neconsolați pe toți aceia asupra cărora s-a întins generozitatea sa. — Această parte e bine, îi zise Cosmin, năbușit de căldură. A doua parte. — Îndată. Pe bătrân îl voi compara cu un erou din prima epocă a republicii romane, cu Cincinat bunăoară. Pe soție, cu o matroană al cărei ideal rămâne închis în larii casei... ( larii fusese pronunțat gros și cu gura rotundă...) puritatea vetrei și creșterea în virtute a copiilor... Cosmin citea prin geamurile bibliotecii: "Virgilius Maro, Marcus Tullius Cicero". Revizorul îl trase de mânecă. Puritate, virtute, lari, tot trebuia să asculte. — Cred că e destul, zise Cosmin revizorului. Această parte va fi admirabilă. — Și de ce voi face aceste comparații? zise cam tare revizorul. Pentru ca să ajung la concluzia că sub cerul modern se găsește un templu antic, templul virtuții: casa lui Malerian! Ș-apoi, într-o orațiune directă, mă voi adresa la toți câți l-ați cunoscut (revizorul se aprinse: intrase o doamnă tânără și elegantă) cam astfel: amici ai lui, spuneți voi ce este casa lui! Copii ai generozității lui, spuneți voi: unde și-a așezat virtutea locașul ei favorit?... (Văzând că nu-l ascultă doamna elegantă, scăzu glasul.) Și voi încheia rugând pe Dumnezeu ca toate căminele să fie ca acela al lui Malerian, pentru mărirea și gloria neamului românesc. Cosmin simți că răsuflarea i se oprește. Dacă și celelalte părți ale discursului vor fi tot așa, comedia va fi desăvârșită. Toți vor insulta pe acest nenorocit? Ce crimă a comis ca să merite o asemenea batjocură? Cosmin simți o milă caldă, care îi aduse lacrimile în ochi, și începu să plângă, cercând în zadar să-și oprească plânsul. Își cerea iertare prea târziu. Dacă ar fi avut destul curaj, ar fi dat în genunchi, i-ar fi acoperit mâinile cu sărutări și i-ar fi strigat: "Iartă-mă! iertarea din urmă este divină, este eternă!"... Revizorul, abia stăpânindu-și mulțumirea, îl luă de braț și îi șopti amical: — Așa sunt toate inimile mari, ca a d-tale! Să ieșim, te rog... Să-ți spun drept, sunt momente când eu, pe mine, mă fac să plâng. Cosmin își retrase brațul cu un "te rog" pe care revizorul nu-l înțelese. Ieși din bibliotecă. Sui repede treptele scării. Pe la mijlocul coridorului se izbi de cineva. Ridică capul. Era Gelina îmbrăcată în negru. — Plângi și d-ta, domnule Cosmin? Și-l privi senin și lung. Ah! acești ochi vii se aseamănă cu ai mortului! Să răspundă? Ce să răspundă? Sunt oameni care n-au dreptul sa plângă... Lacrimile lui fac parte din comedia revizorului, din minciuna tuturor acelora pe care i-a văzut aseară jucând și înșelând. Și ea, ca o sfântă îndurerată, nu se miscă, stă drept, nu clipește, așteaptă un răspuns... Ce vrea?... Ce vrea?... Tăcerea ei judecă, osândește, execută... Sa fie rea, sa-l insulte, să-l pălmuiască, dar să nu-l privească așa... În sfârșit, s-a smucit din loc și s-a repezit în odaia lui. S-a aruncat în pat, cu capul în pernă. Aci e liber să plângă, dar nu mai poate. După ce Cosmin ieșise din camera mortuară, Sașa Malerian intrase, dorind să întâmpine pe soția unui doctor cu renume. Sașa Malerian primi politicos distinsele condoleanțe ale acestei doamne, care regreta că nu consultase pe "doctorul", convinsă că l-ar fi scăpat. Nu doară că-și lăuda bărbatul, dar a făcut atâtea minuni! Pe unul l-a scăpat după ce-i pusese lumânarea în mână. Sasa Malerian se șterse la ochi, mărturisind că îi pare rău de această greșeală, și începu să-i povestească cum "s-a întâmplat cazul, când e să cadă nenorocirea pe om". Mi-nchipuiesc, dragă doamnă, câta suferință și ce pierdere ați încercat." Sașa însoți pe doamna, "ce fusese atât de gentilă", până la scară, apoi se apropie de revizorul școlar și de Ludoveanu. Ludoveanu îi făgădui că "dacă doamna va binevoi să-i dea, peste câteva zile, mai multe detalii", va scrie un studiu întreg. — Negreșit, răspunse ea tânărului scriitor, să poftiți când voiți... — Pierderea, doamnă, e deopotrivă de mare și pentru d-voastră, și pentru țară. — Oamenii mari, zise revizorul ascuțindu-și glasul, sunt pentru popor ceea ce sunt părinții pentru copiii lor. — Oh! ai dreptate, domnule, răspunse Sașa, fără să fi înțeles bine două lucruri: cum sunt oamenii mari și cum sunt ei pentru popoare? — Să-mi dați voie, doamnă, zise revizorul, ca să vă expun, în câteva cuvinte, planul discursului meu. Cred că e o înaltă datorie ca să vă fac cunoscută esența celor ce voi avea onoarea de-a spune corpului profesoral, elevilor și amicilor marelui profesor. — Poftiți, domnule, poftiți, răspunse Sașa, făcând semn bătrânei cu mănunchiul de busuioc ca să apere figura alb-vânătă a lui Malerian. Revizorul începu cu prima parte: omul. Nota caracteristică: virtutea; căminul: templu antic; concluzia: pentru gloria și mărirea țării așa ar trebui să fie toate casele. Când ajunse la orațiunea directă, "amici ai lui, spuneți voi... copiii generozității lui, spuneți voi"... Sașa începu să plângă, căzu pe un scaun și ceru un pahar cu apă. În camera mortuară nu mai rămăsese decât bătrâna cu apărătoarea. Revizorul era încântat de efectul de mâine. Sașa felicită pe orator, asigurându-l că răposatul merită un asemenea discurs, rugându-l însă ca să-i permită o mică observație, privitoare la "înaltele fețe bisericești". Oratorul se arătă fericit într-o îngânare curtenitoare: "O! doamnă... cum de nu.... vă rog... nimic nu e perfect"... — Aș dori să scoateți pe Brutus din discurs... Revizorul își reluase fraza din articolul lui Ludoveanu: "când a crezut că națiunea nu mai poate aștepta nimic de la el, ca un alt Brutus s-a străpuns cu un glonț de revolver". — ...Vă mărturisesc că nu cunosc viața acestui om mare. Îmi pare rău că s-a împușcat, dar istoria aceasta ar nemulțumi pe episcop și pe archiereu, care doresc să creadă că s-a împușcat din greșeală. Altfel, legea i-ar opri ca să slujească. Revizorul se uită lung la Ludoveanu, parcă ar fi voit să-i spuie: "Acea figură a rămas numai a ta, și e genială". Apoi făgădui că îl va compara cu alt roman, înlăturând pe "Brutus din chestie". O idee minunată avu Ludoveanu: să scoată într-o broșură, frumos imprimată, studiul pe care-l pregătește, precum și "clasicul" discurs al amicului său. Va costa maximum o mie de lei. Sașa Malerian, încântată, abia-și stăpâni bucuria. Le mulțumi. Îi însoți până la poartă și îi rugă să se ție de cuvânt "oricât ar costa". — Frumoasă femeie! Femeie fără vârstă! zise Ludoveanu. — Genial tipograf! răspunse revizorul. O mie de lei pentru cincizeci de pagini! Și începură să râdă. VII [ modifică ] S-au întors de la cimitir. Cosmin s-a trântit cu fața în sus în odăița din fund. O lumină tristă îi bate în geamuri: cele din urmă raze gălbui ale apusului, în pleoapele sale ostenite strivi două lacrimi. Un surâs melancolic i se opri pe buze... De-ar întârzia cu masa... de nu ar auzi pe nimeni... de nu i s-ar deschide ușa... Așa cum stă, veșnic ar voi să stea... Sunt momente când sufletele ostenite nu mai pot răbda pe nimeni... Un cuvânt i-ar sfărâma acel echilibru estatic, acea liniște tristă prin care vede tot ce s-a petrecut de ieri până astăzi... Faptele sunt aceleași, nici o iluzie nu le poleiește. Dar, după cum tavanul i s-a ridicat, ca un cer înalt sub privirea lui neclintită, tot astfel și faptele se afundă în timp, parcă s-ar fi petrecut acum douăzeci de ani, iar nu acum două ore... Comedia a fost mai crudă decât și-o închipuise... În Biserica Sf. Gheorghe un profesor de istorie a discutat o jumătate de oră data când s-a născut "bătrânul dascăl al tânărului popor român". Un volum, Primii noștri cărturari , încercare necunoscută și nevătămătoare, punea data nașterei lui Paul Malerian, din satul Mălăereți, la 1815, pe când istoricul, cu documente, cu notițe de prin cele dintâi publicațiuni periodice, cu autografele lui Heliade, Aricescu și Laurian, dovedea că " nu se putea naște decât in 1817 ". Lumea vorbea încet despre alte lucruri. "Închipuieste-ți un moment că s-a născut la 1815, zicea un student vecinului său, știi ce s-ar întâmpla?" "Nu." "Malerian n-ar fi mort." "De ce"? "Dacă s-a născut la 1815, nu e mort, căci a murit cel de la 1817." "Doamne, șoptea o femeie care se plictisise, vecinei sale,sa vede că omul acesta ține răboajele arhanghelului Mihail." Când oratorul ajunse la valoarea operelor didactice ale răposatului, geografii, istorii sacre, naționale, universale, gramatici și cărți de lectură, episcopul întrebă dacă mai ține mult. Pe drum, până la cimitir, în mijlocul mulțimii, câte n-a auzit! De ce s-ori fi înșirând oamenii după dricuri dacă e să vorbească de haine, de comerț, de politică și de scandaluri? Înaintea mortului, cântări ostenite, în urma lui, glume și petreceri. Cei mai respectuoși sunt aceia care se desprind de alai și se furișează la cea dintăi răspântie. La cimitir a venit rândul revizorului. S-a suit pe mormanul de pământ proaspăt. Capul lui mic predomina, ca înălțime, toată mulțimea de școlari și curioși. După ce a aruncat mâna, căutând un gest eroico-sacerdotal, a pornit cu prima parte. Nimeni n-a plâns. Sașa își ținea batista la ochi. Nici chiar când oratorul a ajuns la "spuneți voi...spuneți voi", n-a produs nici un efect. Din cauza aceasta, sau poate fără voie, n-a trecut cu vederea figura cu Brutus". Afirma dar că răposatul s-a sinucis. Aci o adevărată scenă. Episcopul și archiereul — alarmați. Sașa Malerian și-a luat batista de la ochi, lucru de care se vedea că-i pare foarte rău. Degeaba însă fulgera cu privirea pe orator, oratorul își terminase figura și lumea aflase că "veteranul, ca un alt Brutus, își străpunsese creierul cu un glonț de revolver". După Brutus a urmat un lung șir de bărbați din antichitate, nici chiar Anibal n-a scăpat, căci și el, "într-un moment suprem, a sorbit otrava eroilor". Și acela peste care cădea pământul, răsunând în pleoapa cosciugului, nu expia decât o singură greșeală care nu privea pe nici unul din acei comedianți... Lumea se depărtează trist, fiind cald, praf și cale lungă... E ceva însă de care îi e frică să se apropie cu gândul. Ce capriciu și pe Sașa, la întoarcere, să-l puie pe el cu Gelina în trăsură! Pe drum nu simțea nimic, nici milă, nici căință, nici rușine, nimic din lupta de până atunci. Aproape de casă a îndrăznit s-o privească. Peste figura albă a Gelinei, zăbranicul negru. O statuie de marmură vineție. În clipa aceea, ea începu să plângă, fără a se mișca. Și fără să vrea o întrebase: "Plângi, domnișoară Gelino?" Și ea, cu o liniște supraumană și cu un glas ca din altă lume: "Dar ce, vrei să râd?" Și acest răspuns îl deșteptase ca pe-un cloroformizat în mijlocul operației. Ah! da, el e autorul acestei oribile comedii. El a încoronat virtutea în templul antic de sub cerul modern! Ce rușine! Cosmin sări din pat și încuie ușa. Când îl va chema la masă... să nu-i dea brațul... desigur, ea se va grăbi ca să-l cheme... Așa e... Se aude cunoscutul fâșâit de fuste... Cel puțin acum ar fi trebuit să trimtă pe altcineva... Bătu în ușă. Cosmin strânse pumnii și, după ce strivi între dinți un "ah", îi răspunse: — La masă? Bine. Vin îndată. — Georges... — Da, da, du-te, te rog, sunt dezbrăcat. Câtva timp o simți stând cu mâna pe clanță, apoi fâșâitul rochiilor se depărtă. De mirare că nu-i răspunsese: "Ești dezbrăcat? nu face nimic, deschide, mon ange !" Cum n-o fi auzind glasul preoților: "Veșnica lui pomenire! veșnica lui pomenire"? Lui îi răsună în urechi ca niște trâmbițe... Ce curioși ochi are, când mângâie îi sticlesc ca la pisică... Ceea ce nu pricepe e că de ieri o vede altfel... o simte... o înțelege cu totul altfel decât până ieri... Ce s-a schimbat în ea?... Ce s-a schimbat în el?... Și despre bătrân alte gânduri... Altele?... Dar până acum câteva zile nu se gândise deloc la el... De la revolta și ura din seara de la "Costandin" până la mila nesfârșită de astăzi este o cale infinită... Când a străbătut-o?... La masă, Sașa l-a pus la dreapta. În stânga ei e sor'-sa, madame Firica Ghimbavu, văduva unui băcan. Lângă el, Valeri. În fața lui, Gelina. La început nimeni nu vorbea. Gelina privea neclintit în farfurie. Sașa turna necontenit în paharul Firichii, care bea și, după fiecare pahar de vin, zicea oftând: "Săracu nenea Paul! Dumnezeu să-l ierte!" Pe la friptură Firica prinse poftă de vorbă. — Vai! Sașo dragă, când mă gândesc la câte spunea revizorul, îmi vine... săracu nenea Paul! Așa e... a muncit... nu putea să zică că vă lasă pe drumuri... moșie, casă, vie, bani... săracu nenea Paul... Dumnezeu să-l ierte!... Acolo, cu virtutea și cu ... templul, a fost grozav de bine! Și după ce mai bău încă un pahar de vin: Sașo dragă, cine erau ăia de care pomenea el, Brutus, Cinatu, Lanibal, pesemne alți profesori ca nenea Paul, Dumnezeu să-l ierte! Mă apucă fiori când mă gândesc. Vezi d-ta? Dacă nu se-mpușca, trăia și astăzi. Ar fi văzut și el fetele căpătuite. N-a avut parte, săracu nenea Paul! Începu să plângă cu hohote, își suflă nasul și bău un pahar de vin. Cosmin plecă capul în jos. Gelina se sculă de la masă, spunând că o doare capul. — Ai dreptate, Firico, zise Sașa, revizorul a fost la înălțime. Ce păcat că a pomenit de Brutus! Episcopului nu i-a plăcut, încolo, minunat! Așa e, domnule Cosmin? — Da, răspunse Cosmin. — Dar și tânărul Ludoveanu a scris tot ce s-a petrecut. Amândoi vor scoate o carte despre Malerian, și nu costă decât o mie de lei. Nu e bine, dle Cosmin? — Da, răspunse Cosmin. — Numai atât costă, mamŕ? Întrebă Valeri. — Da, ma chčre , dar o fac așa de ieftin pentru că tată-to a fost un om mare. Nu e așa că e ieftin, dle Cosmin? Sașei îi venea foarte greu să-i zică domnule , dar n-avea ce face, era Firica de față. — Da, răspunse Cosmin. Firica voind să zică ceva, îi căzu furculița și, pe când o trăgea cu piciorul, Sașa se plecă repede spre Cosmin și-l întrebă: — Ești bolnav? — Nu, răspunse Cosmin. Firica ridică capul de sub masă. Era roșie, sudoarea îi curgea de pe obrajii ei rotunzi. — Dar cine era acela de la Sfântu Gheorghe, Sașo dragă? Doamne ferește! Îl apucase alte alea. Ei, și dacă s-a născut la atâta și nu la atât, ce-a ieșit de-acolo? Doamne, iartă-mă, că-ți vine să râzi! Firica începu să râdă și să se închine. Bău un pahar de vin. Se întristă. Aduse șervetul la ochi. Începu să plângă, să suspine și să vorbească. — Când mă gândesc... la nenea Paul... ce om, Sașo... ce om!... moșie, casă, vie, bani, bani munciți... și când să se bucure... să-și vadă fetele căpătuite... ooh! Valeri, oh! Valeri plângea, deși nu se gândea la nimic. — Plângi, Valeri, plângi, fata mea, urmă Firica oftând, ce ai pierdut tu nu se mai găsește! Să pierzi ceva pe care să nu-l mai găsești! Această frază emoționă pe Sașa și, văzând că soră-sa se uită la Valeri, întrebă pe Cosmin, încet și mângâietor, ca în serile de fericire: "Ești bolnav? spune-mi, ce ai"? Cosmin se rugă să-i dea voie ca să se retragă. În pragul ușii lui, Sașa îl apucă de braț. Acest braț îl făcu să se scuture. Parc-ar fi simțit un șarpe. Ea îl privi cu niște ochi scânteietori. — Ești bolnav? Georges, ce ai? Să chem doctorul? Să-ți fac un ceai... să ți-l aduc mai târziu... ești bolnav... ai călduri! Vorbea șuierat și nu-și dezlipea ochii din ochii lui. Cosmin își scoase brațul din al ei și-i răspunse deschizând usa: — Te rog, te rog, să nu vie nimeni la mine astăseară. Sunt ostenit. Nici doctor, nici ceai, nimic, nimic, nimic! Cosmin se închise în odaie. Sașa se uită lung în ușă. Niciodată nu fusese atât de nervos și de aspru. Nimeni!... Să-l știe bolnav și să nu-l îngrijească... Revizorul a spus atât de multe... L-a emoționat... Așa e... liniștea o să-i facă bine. Cosmin aprinde lumânarea. Se plimbă prin casa. În capul lui se bat impresiile, se rup gândurile. Ar dori sa fie singur într-o câmpie nemărginită, să nu vadă om, să n-audă mișcare. În mijlocul pustiului să se culce, să doarmă și să nu se mai deștepte. Să nu simtă, să nu dorească, să nu vadă decât o masă infinită de pământ. "Toată lumea a râs de el, afară de o singură ființă!"... Numai acei ochi albaștri și senini au plâns de milă, de iubire, de durere... Din ce vis nesuferit se trezește.... N-a fost vis, ci realitate și rușine!... S-a încălzit în casa lui, s-a săturat la masa lui... Și el, el, care trăiește, ce-a făcut? I-a dat foc casei? I-a răpit averea?... I-a batjocorit viața, apoi i-a pus un revolver în mână și i-a zis: ori te împuști, ori să-ți vezi casa casă de prostituție!... Nefericitul și-a ales moartea, iar el, el, prostituatul, a rămas stăpân acolo unde n-a adus nimic, afară de rușine! Sub ochii unui bătrân generos și ai unei ființe divine niciodată nu s-a comis o crimă mai stupidă la început și mai oribilă în urmă!... A greșit?... O dată... de două ori... de zece ori... Trebuia să se oprească... Trebuia să plece, fără să se uite îndărăt... Aș, nu, liniștit, nepăsător, petrecea, se simțea fericit, înfumurându-și mintea că răzbună natura insultată de un bătrân... El, judecător suprem?... El?... Un moleșit, un nesimțitor, un decăzut, un bețiv, un parazit murdar! Cosmin se opri în mijlocul casei și, rotind o privire de om care-și pierde vederea, se izbi cu amândouă palmele peste obraji. O ploaie de stele scăpărară înaintea ochilor. Aude sau i se pare? Cineva bate la ușă... Sa nu vină! Să nu vină! Ar fi în stare să-i spuie tot ce au făcut și s-o întrebe: cum se numesc faptele lor?... Bate la ușă... Prin cimitir răsună încă Veșnica lui pomenire ! și ea îi bate la ușă?... Dacă e așa, să intre și să-i spuie dacă e nebunie sau crimă ceea ce au făcut ei! Cosmin se repezi la ușă și-o trânti de perete... Și-a pierdut mințile?... Ochii care-l privesc sunt ai lui Malerian?... Picioarele i se muiară. Se sprijini de colțul sobei, scăpă capul în piept și mormăi: — Poftim, domnișoară, poftim... Era Gelina, îmbrăcată în negru, așa cum fusese la cimitir. — Domnule Cosmin, zise Gelina, și glasul ei curat tremură ca glasul unui soprano într-o catedrală, aș dori să-ți vorbesc, și grabnic, și deslușit. Mama s-a culcat. Valeri doarme. Gelina se roși, trecu o batistă pe la ochi și se opri câteva momente. Cosmin, cu liniștea unui om care nu mai simte, îi dădu un scaun și o rugă să stea și să vorbească, că el "o ascultă, da, firește, cu plăcere... o! cum de nu... cu plăcere..." Era alb. — Domnule Cosmin, reîncepu Gelina privindu-l neclintit, a fost un om muncitor, cinstit și generos, și acum nu mai este. Și-l iubeam nu numai pentru că mi-era tată, ci pentru că, de când mi-aduc aminte, acest om mi s-a părut un martir. N-avea decât să mă privească, și mi-era de ajuns: știam ce vrea, știam ce-l doare, căci ori de câte ori eram unul lângă altul, înțelegeam și sufeream împreună. Într-o zi însă, este aproape un an, într-o zi de durere pentru mine, am rămas singură, am înțeles numai eu ceea ce el nu bănuia încă. Din acea zi am suferit pentru amândoi, pentru amândoi și pentru un vis mare, stins într-o clipă de oroare... De ce te uiți așa?... Te gândești la altceva?... Nu mă înțelegi, domnule Cosmin? — Da, da, am înțeles, am înțeles! răspunse Cosmin, tresărind speriat. — Multe zile și multe nopți am vroit să nu cred; am încercat să spun ochilor mei că mint, că nu văd! Într-un acces de friguri am vroit să mi-i scot, dar n-am avut curaj... El a avut. Eu n-am avut curaj, și am văzut înainte... Oh! domnule Cosmin, domnule Cosmin!... Privirea lui aiurită căzu în jos. Strigătul ei plutea în aer, se învârtea pe lângă urechile lui, îl simțea sfredelindu-i conștiința. Într-o clipă de revoltă ridică capul în sus, deschise gura, voind să-i zică: "Sfârșește odată și dă-ți veridictul!" — Poftim, domnișoară... înțeleg... da, de ce nu!... El a vorbit? Ceea ce îl zdrobi fu conștiința limpede că spusese altceva decât voise, că era odios și ridicol! Gelina îl privi lung. Pe figura ei se coborî un văl senin și blând. — Dorești să sfârșesc, domnule Cosmin? Să sfârșesc. Sunt aici trei ființe care nu pot trăi la un loc. Una din ele trebuie să plece. Eu, d-ta și... Pe ea însă nimeni nu are dreptul s-o dea afară. Dintre mine și d-ta, d-ta ești acela care să hotărăști. Cine vrei să plece, acum, îndată? Pe Cosmin îl podidi plânsul, un plâns binefăcător. — Eu, domnișoară! răspunse el acoperindu-și ochii cu amândouă mâinile. Voi pleca îndată, dar, te rog, te rog să-mi spui dacă vreodată mă vei ierta! — Da! răspunse Gelina plecând repede. În prag însă se opri, îl privi cu ochii plini de lacrimi și-i zise: Dintr-un vis mare nu mi-a rămas decât o mare durere, dar cel puțin... oh! îți mulțumesc... acum, mai mult, n-ai fi putut face... Ușa se închise. Cosmin auzi în lungul coridorului niște suspine năbușite. Se șterse la ochi. Își luă pălăria și bastonul. Suflă în lumânare. Se coborî pe scara cea mică, care da în fundul curții. Deschise poarta și se repezi în stradă. O imagine dezgustătoare îi trecu prin minte: i se păru că se aseamănă cu un parazit greoi care părăsește un pat străin, abia mișcându-se de gras și de nesimțitor. Cosmin iuți pașii... E loc... e loc în lume când vrei să fii cinstit... Dar încotro?... Oriunde!


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] Dincolo de "Crucea de piatră", de-a stânga Șoselei Vitanului, se ridică biserica "Sfânta Troița". Mândrețe de biserică. Ce zugrăveli, pe dinăuntru și pe dinafară, cum arar se mai pomenesc numai la bisericile din vechime. Dar de asculți la troițeni, mai cu seamă la cei bătrâni, te apucă amețelile când încep ei să-și ridice biserica în slava cerului. Mă rog, nu au atâtea degete la amândouă mâinile câte minuni se află în sfântul locaș. Și când se încurcă, se fac foc bătrânii troițeni; ba își mușcă degetele la numărătoare, căci iată, cum au apucat ei să numere minunile: ridică amândouă mâinile în dreptul ochilor, ți le vâră sub nas cu degetele răsfirate, apoi la fiece laudă zice a la mână" și moaie câte un deget în gură. La înfierbânțeală, uită că degetele sunt ale lor, și le mușcă, și vorba se preface în supărare, supărarea în ceartă și cearta în gâlceavă. Cum să cază ei la învoială?… Fiecare vrea să laude și să numere numai cum vrea el, iar nu cum laudă și numără ceilalți. De cumva nu ești din partea locului, trei-patru bătrâni - care de obicei ascultă, cu gurile căscate și cu șepcile pe ceafă, la cântecele copiilor din școala vestitului dascăl Nicuță cum te-or zări, te simt, ca niște copoi, că ești străin, că n-ai mai văzut biserica lor. Își freacă mânile; tușesc; își dreg glasul; apoi, rara-rara, cu niște pași lungi și semeți, îți ies înainte, îți caută prilej de vorbă, toți cu aceleași cuvinte, cu aceeași tărăgănire de glas și cu capul dat pe spate: —Ei, feciorule, de pe unde?... Ce vânturi?... Pe la noi... ai?... Și de ce?... Ce zici de biserica noastră?... Nu, mă rog, ce crezi d-ta, că n-o să-ți tăiem capul... De te împinge păcatul să spui ceva de sfinții uscați și drepți - unii cu sulițe, alții cu paloșe, unii călări, alții pe jos și cu mânele așa de încrucișate pe piept, că palmele le ies afară din trup - pe loc bătrânii își ridică pulpanele giubelelor în cingătoarea de plisă roșie și-ți suflă cuvântul din vârful limbii: – Ei, puișorule, mai sunt zugravi, grozavi de tot... Am văzut și noi... am prea văzut cum o dau în păgânește și-ți toarnă la sfinți cu ochi de om, cu mâni și picioare ca și ale noastre... Da' de, vezi d-ta, sfinții ăștia, așa cum i-am apucat noi, de când am deschis ochii, sunt adevărat sfinți. Voi, tinerii de astăzi, la legi umblați cu șoalda, la scris cu șoalda și la sfinți tot cu șoalda...! II [ modifică ] Așa m-au judecat și pe mine, și n-oi mai uita mai ales ochii mici și vărgați ai ctitorului, care-mi tălmăcea zugrăvelile, înfigând degetul arătător asupra sfinților și oftând parcă ar fi voit să plângă vremile apuse și credințele de odinioară. Erau patru. Trei - cu giubele lungi, cu șepci cu cozoroace de lac, crăpate și șterse de lustru. Jupân Hagiul purta pe umeri o scurteică de elastic, galbenă, spălăcită, pătată de untdelemn și picată cu ceară. Ctitorul vorbea mereu, iar ceilalți trei îmi râdeau în obraz, ca și cum mi-ar fi spus: "Dă-te prins, dă-te bătut, nu te pune cu ctitorul nostru, c-a văzut multe ș-a pățit și mai multe"... – Uite, îmi zicea ctitorul mâniat, ce poftești? Nu-ți place Sfântul Gheorghe? Ce vitejește stă pe cal! Și cum omoară balaurul spurcat, parcă ar ucide un verme, nici nu se sinchisește. Iacă și mucenicul Mina cum își bate joc de Necuratul. Dar capul archiereului Nicolae... ce mândrețe, ce curățel și frumos bătrân! Ei, nenișorule, o să trăiți, și cu d-alde astea n-o să vă mai întâlniți! În ziua de astăzi?... vardie națională cu cozi de cocoș muiate în băcan... și barabance... și triu-liu-liu-triu-triu... la dreapta... la stânga... dreeeepți!... Iar sfintele locașuri... rușine! Ctitorul abia răsufla, roșu ca para focului. Mă hotărâsem să tac. În ușa amvonului: draci cu gheare de trei ori mai lungi ca degetele, oameni cu părul vulvoi, îngeri slabi și lungi și, mai presus de toți, bunul Dumnezeu, pe nori cenușii, rotocolit cu un curcubeu. Ctitorul nu se mai putu stăpâni. Ridică mânele. Mânecile i s-adunară în umeri și începu, ascuțindu-și glasul: – Nu vezi cum s-agață dimonii de talerul drepților, dar ei tot mai sus, tot mai sus la cântar, căci o faptă bună ridică de la pământ doi draci și mai bine... Nu vezi că ăștia-și apasă degetul pe un șir de oameni dezbrăcați și albi ca varul, cari o porniseră spre rai - au fost buni, milostivi, și n-au râvnit la ale altuia, și n-au zavistit, și n-au furat, și n-au luat numele Domnului în deșert, și n-au avut nouă băieri la pungă, ca în ziua de azi... Hagiul plecă capul în jos, strângându-și poalele scurteicii. Doi din bătrâni iar zâmbiră și iar înțeleseră cu zâmbetul lor șiret: "Bine mai vorbește ctitorul! Dă-te prins, dă-te bătut, nu te pune cu ctitorul, că te face puzderie!" – Iacă, urmă ctitorul, iacă și bogații nemilostivi cum se duc în focul ghenii cu sacii în spinare, deșelați de aur și de argint! Hagiul tuși, trase cozorocul șepcii pe ochi și întoarse spatele "judecății d-apoi". – Strângeți-vă vouă comori în ceruri... strigă ctitorul, amenințând cu pumnul pe bogații nemilostivi, cari să duceau liniștiți în iad... strângeți-vă vouă comori în ceruri, căci mai lesne va trece funia corăbiii prin urechile acului decât bogatul în împărăția cerurilor! Ctitorul rămăsese cu pumnul încleștat asupra zidului; ceilalți doi își descoperiră capul, își făcură cruce, îngânând: "Doamne, Doamne, mare și milostiv ești, Doamne!" Jupân Hagiul o șterse binișor-binișor și se făcu nevăzut. – Fugi Hagiul... fugi... Nu-i vine la socoteală, - începu iar ctitorul - nu dă un sfanț la cutia bisericii (ctitorul ținea mult la cutia bisericii), și acasă - nomol de galbeni bătuți și ferecați! Îngroapă mereu cazanele, și n-are decât o nepoată, pripășită pe lângă dânsul de când a plecat la agialâc, ca să-i păzească coștoroaba. Și nu mărită fată mare, nu sleiește un puț, nu dăruiește un crâmpei de salbă iconostasului unde se miruiește, caiafa de el! Și vorba se încinse ca focul. – Să dea Hagiu?... Hagiu să dea?... – Dar nu l-ați văzut cum mișună prin cârciumi și băcănii? zise ctitorul. Intră într-una, ia binișor o măslină, o aduce la gură ș-o strecoară printre gingii. Fol, fol, fol, o mestecă... "E, cum dai măslinele, dragă cutare?..." "Atât"... "Scump, scump de tot la așa vremuri. Vremuri grele!" Și pleacă... Intră peste drum. Șterpelește icrele de cosac. Rupe o bucățică, îi face vânt. Pleasc, pleasc... "Cum petreceți icrele?"... "Atât"... "Scump, scump. Vremuri grele!" Și pleacă... Se duce la pastramagiul din colț. "Ia să vedem, vericule, cum ți-e marfa, că nu mai dau pe la cutare"... Ia o feliuță, îi face de petrecanie. "Cum o dați?" "Pe parale și atât." "Aș, v-ați scumpit de tot! S-au dus vremurile alea... Vremuri grele!" Și pleacă. Îi e sete. Intră într-o bragagirie. "Ei... să gust... ce bașibuzuc aveți?" Suge un fund de tinichea, ghiorț, ghiorț, ghiorț. "Zeamă de aguridă. Cin' s-o bea? Cin' s-o plătească? Vremuri"... Și pleacă. Așa mănâncă și se răcorește, și pe el îl dau banii afară din casă. Și bătrânii - hi-hi, ho-ho, hi-hi - râd cu lacrămi, năpustindu-se în vorbă, care mai de care mai șiret la cuvânt și mai subțire la coada ochilor, răsucindu-și stropii de mustăți, întorși ca niște colți albi împotriva nasului. – Carâmbii cizmelor?... De când era flăcău... – I se scâlcie tocurile?... Le bate singur câteva flecuri... – Pe mine, de câte ori mă vede: "Dă-mi o pustie de țigare, că-mi uitai păpușa acasă". – Aș! ce-a uitat acasă?... Bea peliniță. O adună vara, o usucă, o freacă în mâni ș-o așează în lacră. Bea toată iarna și tușește să-și dea sufletul. – Da' v-ați uitat pe sub scurteica Hagiului? zise ctitorul, râzând și ciupindu-și mustățile. Nu?... Bine... Să vă spui eu... Într-o zi, după slujbă, stam de vorbă... mai mulți inși și câteva cocoane. Hagiul se uitase într-un jeț... Pândea o prescură. Paracliserul, un drac și jumătate, îi arătă, jos, înaintea noastră, o firfirică de paispre'ce și-i zise: "Jupân Hagiule, mi se pare că dumitale ți-a căzut la miruială". Hagiul sări în capul oaselor. Se apropie de firfirică. O țintui cu ochii, că să-i fi dat cu piciorul n-ai fi mutat-o din loc. Întinse mâna... Când se aplecă de jumătate, pe noi, din spatele lui, bărbați și cocoane, ne bufni un râs strașnic, și râzi, și râzi... Hagiul își uitase acasă turul pantalonilor... De râsul nostru, neîndrăznind să se aplece până la firfirică, se uită lung la dânsa și, cu lacrămile în ochi, ieși din biserică, mormăind: "A mea era!... era a mea!" Paracliserul știa de la nepoata Hagiului că Hagiul de zece ani taie din turul pantalonilor ca să-i cârpească pe unde se cosesc. Scurteica fusese încă p-atât de lungă, dar o scurtase mereu din poale, ca să încăputeze mânecile. III [ modifică ] Fum pe coșul Hagiului nu s-a pomenit. Ridice viscolul nămeții până la ștreșini. Apele să înghețe tun. Treaba lor! Hagiul nu vrea să știe de crapă pietrile la gerul Bobotezei, nici dacă în iulie turbează cânii de căldură. Iarna tremură, vara gâfuie. Toată viața lui, de câte ori nepoată-sa - trăind aciolată pe lângă dânsul - îi pomenea, la Crăciun, să taie și ei un porc, ca tot creștinul, bătrânul răspundea: – Îmi face rău, nepoată, s-aud guițând... Îmi face rău... c-așa sunt eu... milos... – Cumpără-l, nene, tăiat gata. Dacă așa îl aducea din cuvânt Leana, înghițind în sec, cu gândul la șorici, bătrânul răspundea liniștit: – Un porc... carne multă... Se strică... Două guri suntem... Venea Paștele. – Nene, să înroșim și noi ouă... – Ce prostie!... Ouă roșii?... Nu e mai bine să le mânânci proaspete?... Ouă roșii, ouă stricate... – Să roșim puțintele. – De roșim puțintele, ardem focul degeaba, cumpărăm d-a surda băcanul... Cheltuială zadarnică... Vremuri grele! – Da... o ciosvârtă de miel... – Miel?... Ce fel miel?... Cum miel?... Miroase a oaie... Paștele prea e în vară... – Ce pustia de vară, nene Tudose, nu vezi că plouă și fulguiește?!... – Ei, fulguiește, fulguiește... tu nu vezi că nu ține? Unde ține? Cum cade, se topește... Eu mor de căldură... Uf!... uf!... – Și eu mor de frig... – Mori de frig... crăpi!... Așa te-am pomenit... lacomă... nemulțumitoare! Leana tace și înghite în sec. E săracă. N-are pe nimeni. Tace, că bătrânul, de se mânie, strigă, trântește ușile, apoi se aruncă în pat și se vaietă până la miezul nopții, uitând să-i dea și de pâne. De mic copil Hagiul fusese copil cuminte și așezat. Nu i s-auzea gurița, nici pașii. Nu rupea pantofii. Nu-și hărtănea rochița. Pe ce punea mâna punea bine. Ajuns calfă la găitănărie, vorbea frumos și cu patimă în mijlocul tovarășilor săi. – De când eram d-o șchioapă pricepusem lumea, le zicea el. Înțelesesem bine de tot că o cârpă din gunoi este o muncă de om pe care te faci stăpân dacă o pui doparte. Și dacă mama îmi dădea un ban de trei ca să-mi iau un simit, eu mă uitam în ghiozdan: de aveam felia de pâne, sănătate bună, aveam ce mânca. Nu te saturi cu pâne? Ce-ți trebuie simiți? Și puneam banul bine. Și un ban peste altul fac doi, peste doi dacă pui altul, fac trei... Râdeți voi... râdeți... Da', vânturați banii în mâni și veți simți ce răcoare ține când vă e cald, și ce cald când vă e frig. E destul să te gândești ce poți face cu banii, ca să și guști bucuria lucrului pe care nu l-ai cumpărat. Ai simțit bucuria?... De ce să-l mai cumperi?... Râdeți voi, râdeți... Ce lucru poate fi mai luminat ca un jeratic de galbeni întinși pe o masă?... Voi râdeți... râdeți cu hohote... Niște risipitori... În viața voastră n-o să gustați adevărata bucurie... Într-o zi, o calfă, văzându-l cum tremură și cum i s-aprind ochii când vorbește de bani, i-a zis în glumă: – Strângi tu, băiete, strângi, și într-o zi... fiut... fiut... p-aci l-e drumul... și ia-i de unde nu-s... Tudose, la așa nelegiuire, s-a ridicat în vârful picioarelor, a încleștat pumnii, i-a adus la gură și a strigat, închizând ochii: – Numai de veți vârî tot pământul în buzunar... numai atunci veți fura și banii mei!... Așa să știți!... Așa!... Că n-am bani... N-am chioară lăscaie... P-așa vremuri nu poți să ai... În sfârșit, Tudose muncea; strângea; nu bea; nu ochea prin mahala; mânca pâne cu bragă. După zece ani, ajuns la parte, după alți cinci, tovarăș pe din două cu stăpânul său. În primii ani de tovărășie slăbise, îngălbenise, îmbătrânise la 30 de ani. De frică și de griji, bolea pe picioare. Fostul său stăpân îl luă la masă la el ca să-l mai îndrepte. Și ce frumos mânca! Oscior peste oscior și nimic pe oscior. Se mai întremase. Erau cu toții pe iarbă verde, sărbătorind și udând cu pelin ziua de întâi mai. Jupânul i-aduse vorba: – Tudose, nu vrei tu să-ți găsesc o fată bună, de treabă, cu ceva zestre? Ei, și știi, un copil, doi, ai pentru ce trăi. – Nu se poate, jupâne, nu se poate! Femeia, copiii cer de mâncare, vesminte, învățătură... și n-am de unde... Ce bruma am sunt în negoț, și banul din negoț este al orcui ar voi să te înșele. – Tudose, băiete, nu vorbi cu păcat, să nu vorbești într-un ceas rău. Ceas rău? Își strânse fermeneaua la piept, apoi mormăi pe gânduri: – Nu se poate, jupâne... copiii cer pâne, îmbrăcăminte, învățătură, și femeia... rochii... plimbare... scurteică de tibet... fuste în gherghef... Nu se poate, jupâne... să mă crezi că nu!... IV [ modifică ] Oh! ce fericire pe Hagiu când rămase singur stăpân în prăvălie! În prima zi l-apucă căldurile. Obrajii îi ardeau; capul i se încinsese; ochii îl usturau. La ceas, la ceas, ieșea din prăvălie s-o privească pe dinafară. Îi da târcoale. Îi cerceta încăperile și zidurile cu d-amăruntul. Se ridica în vârful picioarelor ca să-și arunce privirile până peste acoperișul ei. Prăvălia?... Era copilașul rumen și frumos. El? Părintele fericit că are pe cine mângâia. Prăvălia? Femeia fermecătoare. El? El, nebunul care-i da în genuchi, cu ochii închiși și cu inima speriată. I s-a izbândit visul, singurul vis pe lume! A rămas singur. Ale lui sunt sculurile, jurubițele și ghemurile de găietane; ale lui războaiele, rodanele și maldările de lână; numai el singur deșchide teșgheaua; numai el singur tocmește, face prețul și primește, numai în mâna lui, banii frumoși și rotunzi. În prima seară, zăvorând ușile și obloanele, ochii îi jucară în toate părțile, mustrând pe ucenici la fitece mișcare. – Încet, încet, încetinel, că ușile nu sunt de fier! – Ia seama, trândavule, să nu spargi geamurile, că nu sunt de fier! – Nu trânti obloanele, ponivosule, că nu sunt de fier! – Încet, încet cu lacătele, mototolule, că nu sunt... și dacă sunt?... au broască, au meșteșug, costă parale! De zece ori se întoarse din drum ca să mai privească o dată, încă o dată, prăvălia. La urmă o privi lung, îi surâse, i se umplu ochii de lacrâmi și plecă, mormăind: – Mititica... tristă și ea... cu obloanele în jos, cu ușa închisă... ca un om care a închis ochii!... Se crapă de ziuă?... Face ochii mari, cât geamurile ei, și parcă vorbește, momind pe trecători să intre, să-i dea o bună-ziuă și să-i târguiască câte ceva... Lingușitoarea... Cu capul în jos, ciulind mustățile, ștergându-și sudoarea de pe frunte, iuțind și muind pașii, mestecând și tușind, se duce acasă. Vorbește. Se vede în luptă cu ceilalți: cu ucenicii, cu calfele, cu mușteriii mărunți și cu toptangiii. La unii surâde, unora le strânge mâna, cu alții se ceartă, la urmă se împacă cu toți, îi atrage, îi momește, îi înșală. Obosit, ajunge acasă. La răspântia din care se desface drumul înspre Calea Vergului, se pitulește căsuța Hagiului, în mijlocul unei grădini stufoase. Deschide ușa tinzii; o încuie grabnic; intră într-o odaie mică și întunecoasă; aprinde o lumânare de seu; se așează pe pat; își ia capul în mâni și-și razemă coatele de genuchi. Păreții sunt cojiți și galbeni; grinzile tavanului, negre și prăfuite; icoanele, cu sfinți șterși; patul de scânduri, acoperit cu o pătură lățoasă, vărgată cu alb și vișiniu. Două perne de paie la perete și una de lână îmbrăcată într-o față soioasă. Pe jos, pardoseală de cărămizi reci. Odaie tristă, întunecoasă, un mormânt pe ai cărui ochi de geam, ca un sfert de hârtie, ț­ar fi frică să privești, de frică să nu vezi morții odihnindu-se cu fețele în sus. Hagiul tresări și suflă în lumânare. – Costă parale. Mă gândesc eu și pe întuneric. Oh! Doamne, Doamne, ce bun ești, ce înțelept ești! De n-ar fi soare, câte lumânări mi-ar trebui să arz ziua în prăvălie!... Ce cheltuială!... Abia se lungi în pat, și gândurile începură, întăi blânde, prietenoase, ș-apoi îndoielnice, posomorâte. Bine că a rămas singur stăpân în prăvălie! Jupânul era bun, era cinstit, da' de... două chei la o tejghea... două mâni în parale... douăzeci de degete în firfirici... patru buzunare și două socoteli... Cine știe!... Din greșeală... bani sunt mici... ușor îți scapă printre degete... ba în buzunar... în pungă... în căptușeala hainei... Stăpânu-său era bun, era cinstit, dar ierta de multe ori pe calfe, pe simbriași, pe ucenici, când rupeau și spărgeau prin prăvălie. Venea un cerșetor, doi, douăzeci: "Să le dăm, că avem copii". Da, dar el n-avea copii. Da, dar jumătate din acei bani aruncați era munca lui, erau banii lui, erau mângâierea și fericirea lui. Unde pui hainele pe cari i le cumpăra cu d-a sila, lumânările de Paște, discurile, miruiala, căci îl ducea de guler la biserică... dar cutia bisericii, de care îi era spaimă... Socoteală limpede: masa, creditul și numele stăpânului său produceau mai puțin ca mila stăpânului, hainele pentru masa stăpânului, evlavia stăpânului și nepriceperea stăpânului la vânzarea găitanului. Hagiul se rostogolește în pat. Prea e fericit. Nu poate dormi. Râde și oftează. E deștept și visează. Ce vis! De nu s-ar sfârși! Dacă aci, în zăduf și întuneric, ar sta în picioare, și banii ar crește, ca o răvărsare de apă, de la tălpi în sus până peste creștetul capului... Oh! ce fericit ar fi Hagiul! Înainte să-și dea sufletul, ar vedea fața și vecinicia lui Dumnezeu. Moartea să aibă coasă de aur, el și-ar înfige amândouă mânele în tăișul ei! Picături de ploaie bat în geamurile Hagiului. Hagiul tresare. Nimeni. Se șterge pe frunte de nădușeală. Răsuflă greu, ca p-un suiș de deal c-o povară în spinare. Îi bate inima: visul unei morți fericite i s-a prefăcut într-o viață de spaimă. Picături grele izbesc în geamuri. Gândul că ar putea să-l jăfuiască cineva îl face să sară din pat. Aprinde lumânarea. E galben ca ceara. Părul, nepieptănat și lung, i-atârnă în vițioane pe ceafă și pe frunte. Se uită la icoane. Se închină. Și-aduce aminte de Dumnezeu. Firește că se gândește la el! Se gândește că suferă pe pământ din cauza leneșilor și a tâlharilor. Lui nu i-ar fura o bășică cu zece mii de galbeni, îngropați sub cărămizile de supat, ci l-ar fura de zece mii de ori, i-ar fura sufletul turnat în fitece galben. El niciodată n-a priceput ce este zece, o sută, o mie. Astea sunt vorbe, sunt numere pe răboj ori pe hârtie. În zece galbeni este inima lui de zece ori; într-o sută, inima lui de o sută de ori; într-o mie, inima lui de o mie de ori. În zece mii, el nu vede un purcoi de galbeni, ci zece mii de copii ai lui, fiecare cu chipul și cu viața lui. Iacă de ce se gândește la Dumnezeu. – S-aprind candela, deși Milostivul ar trebui să vază și pe întuneric! zise Hagiul și se ridică, tremurând, în dreptul icoanelor. Scoase binișor paharul din candelă; îl puse pe pat; stoarse și îndreptă firul de iască; turnă în păhărelul murdar untdelemn dintr-un urcior; măsură cu ochii roata untdelemnului... – Un deșt de untdelemn!... un deșt!... e prea mult... risipă... se răvarsă de ziuă... Cum o să mai vază Atotțiitorul o limbuliță gălbuie când soarele o potopi lumea cu lumina lui?... Puse paharul pe un taler de pământ și turnă apă. Untdelemnul se scurse în taler, rămâind în pahar un rotocol d-o muchie de cuțit. Se vârî în pătură. Candela sfârâi și trosni. Hagiul, amețit, mormăi în mustăți: – De ce-o fi trosnind? Semn rău! Am turnat dăstul untdelemn... De ce-o fi trosnind?... De nu mi-ar arde prăvălia!... V [ modifică ] Așa petrecu viața Hagiul până la bătrânețe. Un șir necurmat de chinuri fericite, nebăgând nimic în el, nepunând nimic pe el. Fără foc; fără fiertură; neiubind pe nimeni; tresărind când umbra i se încurca în picioare; închizându-se ziua cu zăvorul în casă; robotind nopțile în odaie cu o lumânare de seu în mână, ca o stafie uscată. La bătrânețe, găitănăria nu mai mergea. Desfăcu prăvălia. Vându tot. – M-am ales și eu c-o pâne, dupe o muncă câinească de la opt și până la șaizeci de ani. Dar în acest bătrân, pentru care prietenii, copiii și nevasta erau banii agonisiți și ascunși, un singur gând, mai presus de orice, îi turbura fericirea: – Dumnezeu vede toate... plătește toate. Vede toate!... Cum vede?... N-am furat pe nimeni... N-am luat banul nimărui! "Vede toate, plătește toate". Icoanele și vorbele din biserică i se deșteptau în minte. Ce strică bogatul nemilostiv dacă nu fură și nu bate pe nimeni? Dacă bogații ar da în fiece zi la săraci, săracii s-ar îmbogăți și bogații ar sărăci. În ce ar fi D-zeu mai câștigat? Trupul lui n-a vroit femeie; buzele lui n-au avut copil de sărutat; pântecele lui n-au poftit la mâncări grase, și o vecinicie toată să nu vază fața luminoasă a idolului său? Într-o zi bătrânul, nemaiputând răbda aceste gânduri, s-a hotărât: – Da, da, am să mă iau bine cu Dum... Să văd locurile sfinte! Ce jertfă ar putea întrece jertfa mea? Locurile sfinte... lemn sfânt... cei cari nu se duc... se poate vinde lemnul sfânt... p-acolo toate pădurile trebuie să fie sfinte... Și bătrânul s-a dus la hagialâc și s-a întors aghios - "hagiu" - sfânt, dar mai soios de cum plecase. Și tuturor, de câte ori îl întrebau cum e p-acolo, strecura vorba de minunile lemnului sfânt. Văzuse el, cu ochii lui, leproși vindecați cu lemn sfânt. Le atingea rănile cu o bucățică mică, mititică, de lemn, și rănile se închideau, și pelea se netezea pe unde fusese carne vie. Un pusnic a trăit zece ani, fără să bage nimic în gura lui, mirosind lemn sfânt. Unui nebun i-a venit mințile la loc cum l-a atins cu lemn sfânt pe frunte. Povestind așa minunile și închinându-se, Hagiul a vândut lemn sfânt bătrânilor, babelor și văduvelor. De multe ori Hagiul, vesel că s-a pus bine cu Dumnezeu și fericit că și-a întors paralele cheltuite cu hagialâcul - ba a mai și câștigat -, bombănea, uitându-se în toate părțile: – Ce negoț, ce daraveri, ce bănet s-ar face! Lemnul sfânt merge găitan! Acum patruzeci de ani o prăvălie cu lemn sfânt ar fi fost un potop de aur. Astăzi lumea începe să fie rea... credință puțină... Doamne! Doamne! Și Hagiul își făcu cruce că lumea să ducea la peire. Pustiile de bătrâneți sunt grele. Tusea îl apucă mai des și-l ține mai mult; sângele nu mai rabdă gerul; aducerea-aminte se împuținează. Deseori se ceartă el cu el: – Ba sunt opt mii... – Ba sunt zece! – Ce fel zece? – Atunci, dincolo, sunt opt! – Aș! nu se poate, aseară i-am numărat. Și auzul îl cam lasă. De vorbește mai tare, se aude, se sperie și se uită în toate părțile... – Na, Hagiule, cap sec, strigi cât te ia gura, parcă cine știe ce-ai fi având! Iaca, n-ai, n-ai, n-ai, ești sărac lipit! Iar în mintea lui: "Am, am ceva, dar e mai bine să zic că n-am chioară para". VI [ modifică ] Până la optzeci de ani nu i s-a întâmplat nimic serios Hagiului. Nu l-a durut un dinte măcar. I-au căzut toți de bătrânețe, perzându-i pe unii în coaje, pe alții în miez de pâne. Tocmai în ăst an se puse o iarnă grea. Trosneau pomii în grădină. Pe geamurile Hagiului înflorise gheața cu frunze mari și groase. Degeaba se încerca nepoată-sa să facă ochiuri în geam. Rotunjea biata fată gura, sufla din toată inima; se croia câteun rotocol, dar se prindea la loc. – Suflă mai cu inimă, Leano, strigă Hagiul, cocoloșit într-un colț al patului. – Suflu, nene Hagiule, suflu, dar mă taie frigul și mi-a înghețat răsuflarea, răspunse nepoată-sa, tremurând c-o cergă în spinare. Ar trebui să-mi dai de lemne, că înlemnim până mâne. – Cum?... lemne acum?... pe frigul ăsta? P-așa frig o cioaclă de lemne costă un galben... un galben! Leana plecă bombănind în odaia d-alături. Hagiul rămase singur. Trist, întuneric și frig. Vântul se repede pe coș, rece ca gheața, și nu găsește în vatră nici cărbuni, nici cenușe. Hagiul tremură și morfolește o bucățică de pâne. Fiori reci îi trec prin șira spinării. Nu-și mai simte picioarele din tălpi până la genuchi. Zăpada se ridică până la geamuri. În toată mahalaua nu s-aude nici om, nici câne. Hagiul adoarme, mâhnit că, dacă iarna va ține tot așa, n-o mai duce fără lemne. Și ce scumpe trebuie să fie lemnele. Așa e, o să iasă din iarnă sărac lipit. A adormit. Se mișcă. Se învârtește. Toată noaptea visează că se prigorește la un foc mare. A doua zi nepoată-sa îl găsi pe jumătate înghețat. Abia putu să zică: "Leano, foc, că mor", și îi întinse un bănuț de aur, închizând ochii. Îi fu rușine ca să nu-l vază acel ochi de aur cu câtă ușurință îl aruncă în mânile nemiloase ale lumii. Oftă dureros. Focul pâlpâie în vatră. Mormanul de jeratic dogorește și aruncă un polei cald și rumen, pe peretele din față. Tavanul trosnește și zidurile asudează. Leana, cu picioarele goale până la genuchi, se părpălește în gura sobei. Bătrânul a ieșit din pătură și-i e cald, și îl ia cu fiori. Picioarele îi tremură. E lihnit. Îi cere inima o ciorbă, ca niciodată în viața lui. – Ce pui atâtea lemne? Prea multe lemne! Leano, n-auzi? Și tot mi-e frig... Prea multe lemne!... Mi-e foame... O să dai foc casei!... Ah! pânea nu mă mai satură... picioarele nu mă mai țin! – O fi bolnav, răspunse Leana. Să chem pe cineva. Lângă spițărie e un doctor... – Să nu calce nimeni în casa mea! strigă Hagiul. Cât scrie doftorul pe hârtie nu plătești cu viața toată! Sunt sănătos, voinic, mai bine ca oricând!... Dar, voind să umble, căzu pe pat, zicând: "Ooooo! da, niciodată n-am fost mai bine!" După trei zile de friguri Hagiul se sculă din pat, uscat și galben, cu ochii duși în fundul capului, cu părul lung și ciufulit. Leana îl întrebă încețișor dacă n-ar vrea ceva. – Aș vrea, răspunse trist Hagiul, aș vrea o ciorbă de găină... cu nițică lămâie... lămâia e scumpă... câteva boabe de sare de lămâie... Și, vezi, găina să nu fie prea mare... mică și grea. Pe seară, Leana întinse în mijlocul patului un ștergar. Pe ștergar o strachină cu ciorbă caldă. Aburii se ridică din strachină. O aripă galbenă iese din zeama presărată cu steluțe de grăsime. Pe buzele străchinii, o lingură de cositor. Alături clondirul, cu două degete de vin, cu dop de hârtie. Hagiul privi cu lăcomie, se șterse pe frunte și zise cu o nespusă părere de rău: – Ce poftă de copil!... Se văzu topind, el, cu mâna lui, bulgări de aur, turnându-i în strachină și sorbindu-i cu lingura. Se apropie de pat. Începu să mănânce. Plescăi; își supse gropile din obraji; se încruntă; și-acoperi ochii cu sprincenele; se resti la Leana, aruncând lingura: – Una de lemn... asta e coclită!... Leana, râvnind la ciorbă și înghițind în sec, ieși afară și-i aduse una de lemn. Hagiul începu iarăși a sorbi zgomotos. Se scutură și scuipă de mai multe ori. – Ia ciorba d-aci! M-am săturat... Simț pe gât o cocleală acră... sărată... un miros nesuferit... Ia-o... fugi cu ea... nu vezi?... îmi sorb viața! Leana luă strachina și ieși. Hagiul își trânti capul pe o pernă de paie. Trupul lui, o flacără. Ce friguri! Sub el se deschisese ca o mare fără fund. Și se ducea adânc, adânc, tot mai adânc. Și pe gât gustul aurului, sângelui viu al aurului! Nefericit părinte, gustase din carnea copiilor lui. Ciorba îi mirosise a aur! Când Leana intră în odaie, el se ridică în coate și-i strigă: – Stinge focul... să dai cărbunii și cenușa înapoi!... Aruncă ciorba... și să dai fulgii și bucățelele înapoi... Vreau banii pe jumătate, dacă nu toți! Și începu să plângă în hohote. – Ucigaș!... nebun!... nelegiuit!... în veci n-o să te saturi! Leana, înmărmurită, să uită la el. Tocmai atunci s-auzi miorlăind la ușe cotoiul, tovarășul ei de foame și de tremurat, singura ființă care o mângâie și pe care o mângâie. Leana crăpă ușa. Hagiul se uită speriat și, văzând cotoiul strecurându-se pe ușe, se resti: – Să-i tai coada!... Să-i tai coada!... O coadă d-un stânjen!... până să intre, se răcește odaia!... Să cheltuiesc eu pentru el?... Unde e toporul?... Am să i-o tai eu! Se ridică în picioare. Picioarele tremurară, se îndoiră, trosniră din încheieturi. Hagiul se curmă de mijloc; deschise ochii, mari și roșii; căscă gura și căzu pe spate. Leana, speriată, fugi afară, închinându-se. S-a înnoptat. Ea pândește la ușe. Tremură și inima i se bate. Ar vrea să intre, și spaima că e mort or nebun o îngheață. Vântul fluieră în strașina casei. Zăpada le-a troienit ușa pe dinafară. În tindă e frig și întuneric. Pe la miezul nopții se păru că în odaia Hagiului se târăște cineva d-a bușile. Ascultă. Auzi deslușit un sunet de bani. – El e. N-a murit, șopti Leana, banii îi prelungesc viața. Săracu nenea Hagiu! Liniștită puțin, dibui pe întuneric clanța de la odăița ei, deschise ușa binișor și se duse să se culce, tânguind încet pe nen-său Hagiu: – Săracu, ce bogat este! A doua zi, de dimineață, Leana, intrând în odaia Hagiului, îl găsi numai în cămașe, în cămașa sa petec de petec, trântit cu fața în jos, pe aur, îngropat în galbeni, cu fruntea p-un purcoi de lire, cu ochii închiși. Cum îl văzu, începu să plângă. Dar, ca prin minune, trupul Hagiului se cutremură. Banii sunară d-a lungul, de la picioare până la frunte. Săltă capul; deschise ochii stinși și-i îndreptă, ca niște sticle reci, asupra Leanii; bolborosi câteva cuvinte nedeslușite; mușcă în vânt cu gingiile albe și izbuti să slomnească: – Nu te uita... închide ochii... ochii fură... închide ochii!... Căscă gura; limba i se mototoli în gât; capul îi căzu într-o parte; picioarele i se lungiră; mânele i se înfipseră în bani... și adormi de veci, cu ochii deschiși și țintă asupra Leanii. Când l-au scăldat, pe genuchi, pe piept și pe frunte se vedeau rotocoale de bani. Și i-au rupt pleoapele de sus, și ochii lui spăimântați nu s-au închis. Leana l-a îngropat cu alai mare. Zece popi, archiereu, oranist, colivă, steagul Bisericii Troița, flori, lumânări, zăbranice. Leana, privind, zicea: – Ce frumusețe! Bine de el! La capul lui mergea Leana; după ea, câțiva bătrâni, cu ctitorul la mijloc. Unul din bătrâni întrebă pe ctitor: – Ce bani a lăsat? – Un milion, răspunse ctitorul! – Cât face un milion? – Un milion? De zece ori câte o sută de mii. – Săracu Hagiu! – Dacă ar vedea el cum se cheltuiește cu înmormântarea lui... – Ar muri! răspunse unul din bătrâni. Și oranistul, cletănându-și ceaprazurile de fir, intră în curtea bisericii. Mai multe glasuri s-auziră în depărtare: "Veșnica lui pomenire, veșnica lui pomenire"...


content:
Din maidanele, vara împodobite cu flori și iarna cu zăpadă, de la umbra castanilor verzi și stufoși, unde se adunau bătrânii cu snoavele lor, de la vatra cu jeratic clipind ca niște ochi de aur, în jurul căreia se prigoreau bunele mele surori, din atâtea cântece, și basme, și povești, când ai avut ochi, închipuire și inimă, să te pomenești închis în niște ziduri înalte, să te izbești de chipuri străine și reci, de inimi domoale și nepăsătoare, de mai-mari cari nu vor să știe de cântece și de basme... iacă cea mai mare nefericire din viața mea! Dezordinea și sclavia liceului, masa bursierilor, soioasă și murdară, duhoarea bucatelor grase, cafelele cu lapte mirosind a câne plouat, plescăitul lacom a optzeci de tovarăși, și pedagogii cu ifosul lor de parveniți, așezați în căpătâiele celor două mese lungi... iacă ce mă înfioară și astăzi când mă gândesc la acea viață de șeapte ani. Eram de doisprezece ani. Nu cunoșteam pe nimeni din tot dormitorul. Când lampa dim mijlocul tavanului cu arabescuri albe și cenușii se stinse, închisei ochii, ascultai răsuflările ostenite și grele ale bursierilor și mi se păru că sub mine se deschide o prăpastie fără fund... Unde era blânda mână a mamei, ca să-mi vâre plapăma pe sub mine și să-i simț cele trei degete atingându-mă pe frunte, la mijloc și pe umeri, în semn de cruce, iară eu să adorm sub paza ei și a crucii?... Unde era Lăbuș, cânele meu, cu care hoinăream toată ziulica? Unde, pisica neagră, care mi se tolănea d-a lungul spatelui?... Înțelesei că fericirea și libertatea mea periseră și, închizând ochii ca să adorm, simții pleoapele umflate de lacrâmi. Acei cari schimbaseră lacom codrul pe pâne și bucățica de brânză pe o cafea și pe trei feluri de bucate, dezbrăcându-se voios de zdrențele lor ca să se îmbrace cu tunica de bursier, acei cari de mici se gândiseră că învățând carte multă vor ajunge bogați și fericiți, acei cari din întâmplare nu gustaseră farmecul mângâierilor și nu auziseră vorbă bună intrând pe ușa părinților lor... aceia nu vor înțelege de ce mă podidi plânsul și de ce somnul și odihna nu se lipiră de mine pân' la revărsatul zorilor. Mângâierea se preface în trebuință fatală a vieței; libertatea, gustată de mic copil, este viața însăși. Și nu vorbesc de libertatea care dă naștere la atâtea neînțelegeri și lupte. Libertatea mea?... Goana din câmpiile fără margini... șanțurile sărite dintr-o aruncătură... vârful dudului bătrân, în care mă suiam, înecându-mi ochii în albastrul cerului... colindările de prin stufișurile de soc cu flori mirositoare... găitanele verzi presărate cu rochițele-rândunicii, învoalte și străvezii, ca niște pâlnioare de ceară... Libertatea mea era fără păcat, frumoasă, cu poteci șerpuite printre ciucuri de flori sălbatece, cu drumuri gălbui adâncite în depărtări, părând că fug și să înfig în fără-fundul cerului... Năluciri fermecătoare. În prima noapte de tortură mă simții înjosit, rob, năbușit de atâtea păreri de rău. Închideți un pui de leu în gratii de fer și îndopați-l cu carne proaspătă... va privi lung îngusta sa încăpere, va închide leneș și ofilit ochii și-și va pleca binișor capul pe labe, visând, desigur, pustiul cald și nemărginit. Mă vânduseră ai mei pe o învățătură neghioabă și perversă. În nopțile de iarnă, când viscolul mă trezea în sforăitul celorlalți, îmi dășiram în minte frumusețile de odinioară, și toate se încheiau cu ticăloșiile din clasă. Un profesor bătrân și rău. Tace ca o momâie. Deschide gura parc-ar fi un mort care-și scuipă pământul din gură și slomnește îndesat prin știrbiturile dinților: "Afu-ri-situle!" Altul, gros, roșu-verzui, ca un ficat; fără gât; cu ochii umflați și repezi; mânile îi bănănăie în toate părțile; înfige degetele în urechile cuiva și scrâșnește: "U! boule!" Altul, soios, c-un palton larg și vechi; nu-l încheie niciodată; ciupit puțin de vărsat; cu ochii verzi, barba albă; țipă pițigăiat, parc-ar fi o femeie: "La loc, găgăuță!" Cum s-au prefăcut într-o clipă nevinovatele mele plăceri! Cine mi-a mototolit nemărginita perdea pe care să zugrăveau câmpiile mele, cerul meu, zilele și nopțile mele, smălțuite cu flori și semănate cu ținte de aur? De mi-ar fi lăsat barim pisica și cânele, poate că mi-ar fi curs mai puține lacrâmi pe declinările latinești, învățate de spaimă, ca să nu deschiză asupra mea ochii reci și răi profesorul neclintit și galben ca un mort, în jețul catedrei! Nici un câne n-a fost mai încolțit de vrăjmași. Cartea, pe care trebuia s-o născocim noi (afară de doi-trei profesori, toți ceilalți nu deschideau gura decât ca să ocărască), colegii mei, rău nărăviți, spioni și lași, afară de câțiva săraci, sălbatici, prinși ca cu arcanul, pedagogii îngâmfați, provizorul, un neamț cu favoritele roșcate până la brâu, directorul, un suflet bun, strigând de se auzea cale d-o poștă, economul, clipind des numai dintr-un ochi, bucătarul, cocoșat și cu muștăți lungi și groase, bursierii din clasele superioare, cu palmele gata pe bătaie... iacă vrăjmașii mei! Clopoțelul care ne speria din somn, iarna, la cinci ore, cu noaptea în cap... apelul... rugăciunea pe care n-am vroit s-o zic niciodată, cu toate pedepsele ce am suferit... meditația cu fearele groase... vizita pedagogilor, cari mă făceau să tresar fără să ridic ochii din carte... clasa... zgomotul zvăpăiat al externilor... masa cu duhorile ei... culcarea și bătăile cu pernile... așa de repede veneau una peste alta, că eu, copilul libertății, al seninului și al nemărginirei, îmi simțeam inima rănită și neînțeleasă, chinuită și nemângâiată de nimeni, ea, răsfățata de odinioară! Multe nopți am plâns cu fața în pernele glodoroase. Și când lacrimele se zvântară, mă pomenii altfel de cum fusesem. Strigam; dam dracului; înjuram; ca și ceilalți. În umezeala sălii de meditație, cu băncile murdare și încărcate de litere și necuviințe, cu atâtea chipuri nespălate și oțelite de nevoi, injuriile aveau un mediu prielnic; blestemul plutea în aer: n-aveai decât să-l sorbi și să-l azvârli. Lupta pentru aceeași tablă, pentru aceeași cretă, pentru aceeași lumânare năpădea sângele la cap, smâcea mânele din încheieturi. Pumnii mei începuseră a se încleșta mai des și mai grabnic; gesturile mi se zvăpăiau; fața mi se aprindea și mânia mă întuneca, fără să prinz de veste. După doi ani mi-era ușor să răstorn mesele, să trântesc băncile, să dărâm soba, să dau cu planșeta și cu lemnele de la sobă. Tot ce mă înconjura mi-era dușman. Viața din liceu îmi ucisese iluziile. Ea înlocuise rugăciunea cu blestemul și mă învăluise într-o coaje de fer, egoistă și rea. Și, cu toate acestea, ascundeam în mine o viață, străină celorlalți, blândă, frumoasă, neînțeleasă. Ghemuit într-un colț pe care niciodată nu l-am părăsit, cu tâmplele strânse între pumni, mut și cu ochii pe jumătate închiși... parcă mă văz și astăzi... Tăcerea avea farmecul gândirii; gândirea, farmecul nălucirilor; nălucirile mă absorbeau din lumea reală... În mirosul greu al atâtor inși, când dușmăniile ațipeau o clipă, mă visam cu fața în sus, în mijlocul câmpiilor, sub coviltirul adânc al cerului. Până nu mă mișcam pe banca de lemn și nu simțeam masa cenușie, miresmele florilor din nări, albastrul infinit din ochi și concertul de păsări din fundul urechilor nu dispăreau. Mișcarea aceea, ca un vânt care mi-ar fi stins lumina din lumea iluziilor mele. Deștept, eram rău... violent... uram; visând, eram bun, liniștit... iubeam. Aș fi dat în genuchi înaintea lumii; aș fi iertat-o; aș fi adorat-o; dar să nu fi fost așa de îngustă, așa de lacomă și de laș închinată legilor aspre cari o cârmuiau. Liceul, murdar, ruinat. Uneori mi se părea ca un imens cadavru, iară noi, copiii, ca niște viermi, mișuind într-însul. Porțile se deschideau externilor. Priveam la roiul de școlari cum se ducea, zgomotos și vesel; mă luam după ei, fără să vreau... și aceleași porți vechi de stejar mie mi se închideau... niciodată inimă bolnavă n-a jinduit mai dureros libertatea perdută! Și d-atunci, când toamna îmi trece pe dasupra dunga de cocori și aud pe câte un tovarăș d-ai lor țipând și bătându-și aripele smulse, prin curțile bogaților, mă gândesc că libertatea este dorul cel mai adânc al tutulor vietăților de pe pământ. Uneori închipuirile din lumea de odinioară mă adormeau cu capul pe bancă. Iacă viața mea. O luptă înverșunată între vis și realitate. Cel mai crud dușman, acela care mă deștepta din colțul de lângă un dulap negru. Dușmani mi-erau toți, fără știrea și voința lor. Anii de chinuri trecură încet. Capul mi se încărcă cu cunoștințe nesuferit de urâte. Învățam de frică și de rușine. Iluziile amorțite se deșteptau mai anevoie. Închipuirea nu mai clădea minuni într-o clipă. Limbile moarte și vii (haos de sunete noi pentru noțiunile vechi și indiferente), aritmetica, geometria și algebra, cu socotelile lor reci, simbolice, micșorară focul sufletului meu încet-încet, pe nesimțite. O ghiulea înroșită la foc, când o arunci în apă rece, azvârlă apa în lături, o turbură; apoi fierberea se liniștește; apa acoperă ghiuleaua răcită de jur împrejur... În mine nu mai rămăsese decât un pic de căldură, o fărâmă de viață din focul și nebunia de altădată. Trecuseră patru ani. Mă îmblânzisem. Slab și galben. Liniștit. Ascultam. Mă mișcam încet. Din tot avântul nu-mi rămăsese decât saltul mortal de la trapeze, în zilele de gimnastică. Când îmi desfășuram trupul în aer, plutind cu mânele întinse, o plăcere ciudată îmi furnica de la călcâie până la creștet, îmi amintea visele fericirii perdute. În toată ființa mea, deșirată și slabă, învinsă și oprită în loc, nimic nu mă turbura, biruit de scârbă și de anemie. Neputând fi cum venisem pe lume, nu puteam să fiu ca ceilalți. Ca ei ar fi fost bine. Cu ei, veselia și odihna. Cu ei, tinerețea, plăcerile furiși, cearta, murdăria și păcatul. Cu ei, viața. Cu mine, dezgustul, bătrânețea la cincisprezece ani, pacea sângelui slăbit de fumul lumânărilor ș-al lămpilor, de duhoarea meditațiilor ș-a sofrageriii, de năduful dormitoarelor și de umezeala zidurilor. Din soare și nemărginire, la întuneric și umezeală. Ceea ce mă mâhnea puțin erau șoaptele sfioase ale colegilor mei. Vorbeau încet și râdeau. Adeseaori schimbau vorba. Poate de rușine, poate de milă. Lângă un mort nu se vorbește de plăceri. Dar degeaba, le bănuiam șoaptele. Iarna, la gura sobei, vorba se încingea pătimaș. Unul, nalt, subțire, roșu la față, povestea frumusețea și meșteșugul unei femei tinere, "o brună, cu părul lung, cu rochia scurtă și cu ciorapii roșii". – Cum mă vede, mă ia de gât; mi-a jurat că e nebună după mine, numai după mine; și mă sărută, și mă strânge în brațe. De multe ori am amețit în brațele ei. Nu vă puteți închipui. – Se poate, dar nu e ca a portarului, zicea un altul, gros și scurt. De câte ori nu este nimeni în infirmerie, eu mă îmbolnăvesc. Doctorul îmi scrie o rețetă, Ea intră binișor pe ușe, cu condica medicamentelor. &ICIRC;ndată ce mă vede, aruncă condica, se învârtește într-un picior, ochii i s-aprind de bucurie și, aducând degetul la gură, după ce face: "Sut, sut, șiiit", s-apropie de patul meu. Mă joacă în brațe. Îmi zice că sunt rotund și gras ca un purcel. Noaptea, târziu, târziu, când pleacă la bărbatu-său, mă mângâie până în pragul infirmeriei, apoi mă sărută, șoptindu-mi: "Să nu fii bolnav mai mult de două zile, că rămâi îndărăt cu lecțiile... Vai de mine, să nu te dea afară din bursier!" Își spun fericirile lor. Carnea li s-aprinde la gura sobei. Cei mai mici ascultă din toată inima. Eu mă învârtesc în plapâmă, cercând zadarnic să nu-i auz. Ei vorbesc și se întind, oftând, luminați de flacără. – Eu, eu, î, eu, î, am găsit una, î (un blond gângăit înjurând la fiecare cuvânt), am găsit un, un bo-bo-boc de fată. O, î, î, o, cu-cusutoreasă, dur-durdulie. Mă scăldam în gârlă, toc-tocmai la apă mică, și s-a amorezat de mine. S-a ui-uitat un pedagog la dânsa, dar ea nu s-a ui-uitat la el. E fata unui po-popă bătrân. Vara peste uluci, bă-băiete, și la Florescu în grădină. Iarna, mai greu. O, o, iu-iubesc la nebunie... – Dar mie (altul cu părul ca de arap și cu pestrui pe obraz) nu-mi iese din cap o fetiță de paisprezece ani. Să nu care cumva să vorbiți ceva! Este sora unui bursier din clasa întăia. O dată am fost pe la ei, și d-atunci numai în scrisori o ducem. Ea plânge pe rânduri, eu plâng pe rânduri. S-o vedeți ce bună e și cum îi tremură mâna când mă ia de mână! Dacă am rămânea singuri acasă... măi, măi, ce fericiți am fi!... Mă-sa e văduvă, bună prietenă cu unul din profesorii noștri... – Copilării, răspunse unul dintr-a șeasea, se vede că n-ai trecut în cursul superior. Eu trăiesc bine, pe moale și la cald. Fără poezii, fără scrisori și fără parale. – Cum? Cum? întrebă cel care se prăpădea după aceea cu rochia scurtă și cu ciorapii roșii... Cum?... A mea, deși mă iubește, mi-e frică însă de... și cinci franci în fiecare săptămână... – Foarte bine. Nu meditez pe Ionașcu? – Și dacă meditezi pe Ionașcu? – Ionașcu, ca să fie un Ionașcu, nu trebuia să aibă o mumă? – Dar ca să fie un Ionașcu, nu trebuie să aibă și un tată, ziseră râzând doi dintre ei. – Așa e, dar muma lui, înainte d-a fi muma lui, fiind săracă și frumoasă, știind franțuzește și cântând la piano ca să ajungă bogată, vara cu trăsură și iarna cu sanie, și cu operă, și cu rochii de mătase, și cu dantele, n-a trebuit să se mărite cu un Ionașc-moșier, Ionașc-bogat, Ionașc-bătrân, Ionașc-urât, Ionașc-prost, Ionașc care să fie mai mult pe la moșii?... – Ei și?! întrebă altul, care sta pe jos, lungit, cu fața în sus și cu mânele încrucișate sub cap. – Cum, ei și?! N-ai înțeles? Ea e tânără, eu sunt tânăr. Ea brună, iute, caprițioasă, cu gura largă, cu buzele groase, roșii ca sângele, gata să-ți spuie în urechi nebunii; și eu sunt eu; i-am plăcut fără să mă gândesc. Nu știți cum își trimete la plimbare băiatul și o fetiță mai mică și cum se uită la mine, parcă mă mănâncă, când zice: "E vremea frumoasă, să înhame caii la trăsură și să vă duceți la plimbare, copiii mamei". Și ce sofa... ah! ce sofa... Pe ea n-o mai încape locul. Ce trup, ce brațe rotunde, ce buze cari ard, ce păr negru, ca niște valuri de păcură pe umerii ei albi ca laptele! Numai nu plânge când plec dumineca seara. Pe director l-a făcut imoral în fața copilului, fiindcă am învățat la Sfinții Grigore, Vasile și Ioan, și mi-a șoptit: "Ce n-aș fi dat să te văz!" Plăcerile, în zăpușala dormitorului, se revărsau, dând pofte și piroteală. Vorbele lor mă frigeau ca niște cărbuni d-a lungul spinării. Închideam ochii. Somnul nu se lipea de pleoapele mele ostenite. Mă gândeam la copilăria nevinovată și fericită, dar nimic din acest trecut mort nu se mai deștepta. Auzul era un vrăjmaș neînvins. Vream să desprețuiesc ce auzeam; apoi eram curios să le aflu secretele. În sfârșit, mă aprindeam. Dam la o parte plapăma. Oftam fără să știu de ce. Pedagogul intra în dormitor; toți fugeau speriați; începeau să sforăie furați de somn. Eu însă, nevinovatul, mă frământam în pat fără să adorm. Mă chinuiam în aerul gros și greu, încărcat cu plăcerile și vițiile celorlalți. Vițiile lor se întrupau înaintea ochilor mei închiși. Mă apropiam de femeia cu rochia scurtă și cu ciorapii roșii. O vedeam răsturnată. Ca prin minune, zăream cum se apropia, ca din fumul depărtării, o sofa largă și moale. Pe sofa se rostogolea o femeie cu umeri rotunzi și albi; ochii ei umezi se deschideau leneș, voluptos; brațele i se întindeau spre mine; se răsturna cu fața în jos, cu dantelele de la picioare mototolite, cu părul împrăștiat în șuvițe negre pe niște umeri albi ca laptele. Acele femei, pe jumătate goale, dispăreau. În fundul urechilor auzeam un vuiet depărtat. O mulțime de spirite. Femei cu părul blond și parfumat, goale și ușurele, în contururi albăstrii, pluteau în aer, licăreau, despicau spațiul ca niște săgeți de lumină și, surâzând, mă atingeau cu degetele lor subțiri și cu aripile lor aurii. O dată am prins mâna uneia; mâna i s-a topit într-a mea și întreaga ei ființă s-a risipit în aer ca o pală de fum suflată de vânt. Desigur, carnea revoltată viețuia și gândea în locul creierului meu trist și adormit. În vacanția Paștelui mă plimbam prin grădina internatului de pe albia Dâmboviței. Cald. Caișii înfloriseră. Vrăbiile ciripeau în merii cu boboci rumeni. Mă plimbam cu capul gol și cu ochii în jos. Hainele, pătate de cerneală, rupte și fără nasturi; ghetele, largi și nelustruite. Acele scene povestite, de cari la început mi-era frică, acum mi le desfășuram în minte. Îmi plăcea să mi le spui, să le schimb. În locul femeilor desfrânate, o fată tânără, cu ochii în jos, rumenind la fiece vorbă. Mă apropiam de ea. O luam de mână. O priveam, o mângâiam, o iubeam. Oh! ce mult iubeam iluzia mea! Ea înlocuise câmpiile netezi, cerul albastru, basmele și poveștile de odinioară. Reînviasem, aveam la ce gândi. Din nomolul vițiilor născuse o iluzie. Cine, la șaisprezece ani, neavând pe cine iubi, nu și-a adorat năluca închipuirilor lui? A treia zi de Paște goneam dupe acel chip fantastic. Lumina soarelui juca în geamurile unei ferestre de la otelul "Neubauer". Mă trezii din visuri. Privii la acea fereastră. Cercevelele se deschiseră. O femeie tânără, cu părul bălan, privi drept și lung la mine. Tresării. Blondă, albă, ca viziunea mea. Era ea, desigur. Voind să plec, nu putui mișca picioarele. Mă despărțea de dânsa grădina, un zid vechi, niște prăvălii mici ș-o uliță. Nu-i vedeam bine decât părul blond și rotunzimea feței. Închipuirea îi zugrăvi ochii, niște ochi albaștri și limpezi; îi potrivii gura cu două buze rumene și umede. Sta nemișcată ca o icoană în pervazul ferestrelor. O cream inconștient; o adoram fără să vreau. – Pot să trăiesc, am pentru cine! Din acea zi viața mea era mai mare, mai puternică. Sângele, repede; răsuflarea, adâncă; vedeam mai limpede, mai departe; mâncam cu poftă. – Mă va iubi! Cum o văzui, mă repezii la peria de vax, lustruii ghetele întâiași dată în viața mea. Mă dusei în dormitor; mă dezbrăcai; un ac; mă chinuii să bag în ac; cârpii hainele cu ața albă, muiată în cerneală; căutai nasturi și mi-i cusui; întoarsei legătura pe dos, o fășie albă cu bobițe negre; mă spălai pe ochi cu săpun; mă peptănai în geam; mă frecai pe dinți cu ștergarul. Haina, o redingotă veche, pătată. Mă dezbrăcai ca să mi-o spăl. La șease, când sună de prânz, eu intrai cel din urmă în sofragerie. Toți băieții se uitară lung la mine, și unul din ei șopti vecinului: – Desigur, e amorezat . Ce răutate! Numai eu să nu iubesc? Hainele mă trădaseră. Să le fi lăsat îmbâcsite și zdrențăroase. Mi-era frică și rușine. Mi se părea că toți se uită la mine și se întreabă: "Unde e pata de sos care se întindea de la guler până la pulpane?... Unde sunt cele două petece cari i-atârnau la spate?... Pentru ce și-a cusut nasturii toți, când n-avea nici unul?... Pentru ce s-a peptănat?... Braavo!... și-a ales cărarea la o parte! Braavo! și-a lustruit ghetele!"... Când ieșii de la masă, auzii pe un bogătaș, un solvent, care în viața lui nu pricepuse nimic, șoptind: – Mă miram eu de ce se învârtea prin grădină! trebuie să fie ceva. Dacă cel mai prost bănuise așa de repede, ceilalți desigur știau tot. Mi-ardeau obrajii. Ce n-aș fi dat să tacă! Cel care șoptise în urma mea era cel mai învierșunat dușman. Mă bătusem cu el. Nu-i vorbeam de doi ani. E noapte. Toți dorm. Puteam să iubesc în tihnă. O vedeam. Se uita la mine. Privirile ei mă ardeau. Părul bălai, ca niște sculuri de borangic, îi lumina obrajii, gâtul și umerii. Cu capul pe genuchii ei... voi iubi, voi visa, voi povesti dragostea mea cu glasul tremurând... Și de câte ori mi se părea că închide ferestrele, întindeam mânele și-i ziceam: – Mai stai, lumină adevărată! A doua zi, cum se crăpă de ziuă, tresării din somn. Mă îmbrăcai în vârful picioarelor și mă repezii în grădină. Ajungând în locul de unde puteam să privesc în fereastra ei, plecai capul în jos, sfios, rușinat și-mi zisei: "Dac-o fi la fereastră?... Dacă, ridicând ochii, voi întâlni ochii ei?"... Privii spre "Neubauer". Fereastra era închisă; perdeaua, lăsată în jos. Ciudat, mi-ar fi fost frică să o văz la fereastră și, văzând că nu e, mă întristai. O adevărată luptă, ca și cum m-aș fi desfăcut în două ființe: – Așa iubește cineva când iubește? Nu știe nici măcar că o aștept? – Dar e frig... abia s-a luminat de ziuă... Și de unde să știe?... Nu i-ai spus nimic... – Dar ea mi-a spus?... – Nu vezi cum tremuri?... Soarele n-a răsărit... – Dac-ar fi la fereastră, mi-ar fi cald. Nu e frig. Oh! nu mă iubește... nu mă iubește!... – Nu se poate. E scris. Erai singur în lume. Goneai dup-o închipuire; o fereastră se deschise, și ea răsări ca o nălucă blondă... – Și cum m-a văzut, să mă și iubească? – Da... – Așa e... eu cum am văzut-o am iubit-o... Am tremurat degeaba. Nu s-a arătat. Am plecat spunându-mi necontenit: "Mă iubește... dar e frig... e de dimineață..." În dormitor, cald. M-am trântit în pat. Am început să plâng. De frică să nu deștept pe cineva, mi-am îndesat fața în pernă. Am adormit. Pentru toți răsărise soarele, pentru mine nu. Mi-era frig. S-o mai văd încă o dată!... Soarele era sus. Mă învârtii prin grădină amețit. Așteptai să se arate la fereastră. Inima mi se bătea speriată la fitece zgomot care venea dinspre otelul "Neubauer". În sfârșit, fereastra se deschise; ea răsări iarăși, în alb, cu părul despletit; privi drept și nemișcat În grădina liceului. Soarele îi poleia obrajii. O clipă mă uitai la ea și plecai ochii în jos, amețit de acea frumusețe care mi s-arăta în depărtare ca o lumină, ca o speranță. Ridicai ochii din pământ. Fereastra se închisese. Ce laș! să n-o privesc mai mult! Timiditatea mea să nu-i fi părut despreț? – Mai arată-te o dată... Abia sfârșii aceste cuvinte, și un râs cu hohote auzii în spatele meu. Prin uluci zării mai mulți inși. Clopoțelul ne chema la masă. Când intrai în sofragerie, toți mă spionară cu privirile. Dușmanul meu, cu care nu vorbeam de doi ani, râdea cu lăcrâmi și șopăia cu câțiva, furișind coada ochiului spre mine. Nu mâncai nimic. Câteva zile nu privii pe nimeni drept în față. Prima seară dupe vacanția Paștelui. În dormitor. Toți se adunară în patul vrăjmașului meu și începură să-și povestească izbânzile. Ascultam, vârât în plapămă. M-aș fi robit tuturora numai să nu fi pomenit, în râs, de curatul meu păcat. Ș-acum aud crudele cuvinte cu cari îmi străpunseră inima. Ș-acum cred că Dumnezeu n-a plăsmuit nimic mai rău pe pământ ca copiii. – În Vinerea Patimelor, zise unul, eram la S-tul Spiridon în spatele unei domnișoare. O curtam de demult. Când îngenuche, rochia și fustele îmi veniră pe piept. Se uită la mine. Râse. Eu mă îndesai în fustele ei. Timp de șase evanghelii ne iubirăm, și a doua noapte după Paște, ne întâlnirăm în grădina lor. E fata unui profesor de clasele primare. Deșteaptă, frumoasă, învățată. A terminat Școala Centrală. Doamne, ce trai trăii câteva nopți! – Eu, începu altul de la Călărași, la douăsprezece evanghelii, am cusut rochia unei cocoane de pardesiul directorului de prefectură. Să fi văzut, când s-a ridicat de jos, cum întindeau unul de altul! Toată lumea a bufnit de râs, mai ales că directorul se ținea cu acea cocoană. – Ba eu, zicea al treilea, mi se pare din Pitești, eram nebun dupe o vară a mea. Dupe ce se ocoli crucea împrejurul bisericii, toată lumea plecă acasă, cu lumânările aprinse. Eu o duceam de braț. Dând într-o uliță îngustă și pustie, am suflat în lumânări și am rămas cu ea pe întuneric. Ce să vă mai spui... Mă liniștisem. Începuse ploaia de laude și minciuni, cu unguroaice, cu căpitănese, cu fete de pension... Dar, din senin, auzii glasul sitav al dușmanului meu: – Nu știți însă ceva nou... Sfinții fac poezii, oftează, se prăpădesc, ca oricare, dupe îngeri căzuți... – Ce sfinți... ce îngeri? – Ia, pe unii din noi, sfiicioși și sfinți, i-am prins cu ocaua mică. De unde credeți că răsare soarele? – Din colo... – Aș... de la "Neubauer"! Soare blond, descheiat la piept, cu părul vâlvoi... soare de chelnări... de cinci lei... și a învins pe "mitropolitul" internatului... Mă făcui lac de sudoare. Parcă aș fi leșinat într-o baie caldă. Începură să șopăie. Mi se păru că mi-aud numele. Oftai, cerându-le iertare cu acest oftat dureros. Ei râdeau, râdeau, făcând din inima mea o minge pe care o azvârleau din mână în mână. O! unde erau câmpiile în cari mă născusem, ca să pot plânge în voie, neauzit de nimeni? Dupe ce, câteva zile au șopăit între ei, ca prin minune se potoliră. Unii din ei deveniră mai buni ca mai înainte. Gândindu-mă cum m-ar fi putut chinui, îi iertai pe toți, ba chiar, d-aș fi îndrăznit, aș fi întins mâna dușmanului meu. În toate zilele mă duceam în grădină, nespionat de nimeni, ca să privesc la fereastra ei. Noaptea, pe lună, înainte d-a ne culca, săream ulucile, dacă poarta grădinii era încuiată. Lumina din ferestrele ei mă fermeca. O zăream. Visul unei fericiri dăsăvârșite mă sorbea și mă arunca la gâtul ei. Sărutările mele se îngropau într-o bărbie albă și rotundă. De mi-ar fi spus cineva că la ea poate veni oricine, i-aș fi răsucit gâtul. Ea n-avea pe nimeni în lume. Era singură. Nevinovată, ca și mine! Se născuse numai pentru mine. Și târziu plecam din grădină cu o senzație vie d-a lungul brațelor, ca și cum aș fi înbrățișat-o, cu buzele arse de plăcere, ca și cum aș fi sărutat-o. Miresmele merilor înfloriți, plutindu-mi în nări, îmi da iluzia că aș fi sorbit parfumul acelor valuri de păr ușurel. Iubirea mea era un extaz, o nebunie! Chipul ei răsărea în aer. Încotro întorceam privirile, tremura, se stingea și iarăși licărea blând și fermecător. De mi-ar fi strivit cineva ochii, în fața orbitelor goale aș fi văzut chipul ei! De când ceilalți mă lăsaseră în pace, toată lumea era a mea. Nu mai auzeam ocările din meditație, nici râsul dăsfrânat din dormitor. Nu mai simțeam mirosul greu al zidurilor vechi. Nu mai vedeam cu aceiași ochi triști crâmpeiul de cer care începea de la porțile înalte de stejar și se sfârșea pe dupe pomii din fundul grădinii. Mă miram, neputând înțelege, cum tot ce mă înconjura se prefăcuse în câteva săptămâni. Ura se schimbase în dragoste. Sclavia mi-apărea ca o deplină libertate. Nu eram tot eu? Nu era tot aceeași închisoare veche și umedă? Nu erau tot aceiași oameni lacomi, săraci și răi? Ce frumoasă duminică de mai! Lumina și căldura tremurau în aer. Mă plimbam singur prin grădină. Mă gândeam la ea, așteptând să se arate. În geamurile ei se frângeau razele soarelui. O pândeam, cotind pe cărările galbeni, gata să plâng, gata să-i zâmbesc. Cât de încet trece vremea când aștepți! Simți clipele timpului! Le înnumeri și, ascultându-ți inima cum bate, îți vine să strigi: "Mai iute, mai iute, timp nesimțitor!" Obosit de așteptare, mă rezemai de tulpina unui măr. Ea apăru la fereastră; se uită la mine; întinse o mână, o aduse ușurel și lung la gură, apoi o destinse repede... Scutură o batistă albă... Mă chema?... Dispăru. Înmărmurisem cu ochii în acel pervaz din care perise minunea mea. Obrajii îmi ardeau. Mi se păru că visez și că auz pe cineva care voia să mă deștepte. Mă striga. – Domnule, domnule, hei, n-auzi, domnule? Mă întorsei spre poarta grădinii. Dintr-acolo venise glasul. Tresării. Nu era vis. Un ungurean cu o scrisoare în mână. – Ce poftești? – Coconița la care te uitai m-a trimes. Îmi întinse scrisoarea și plecă. O pungă cu aur dacă aș fi avut, i-aș fi dat-o. Privii în toate părțile. Sărutai plicul. Îl rupsei. Nu știu de câte ori am citit rândurile următoare: " Sgumbul meu, Te gum de-am văzud, de-am iubid, ziuo și noapde mă cântesc la dine, pân-agum n-am iubid pe nimeni, vino tizeară, pe la 10 ore de-aștept. Vino, fino, fino, de săruth te mii teori. Fei afla gine zund. Ata, ata, numai ada, BERTHA Hotel "Neubauer" etajul 3, nr. 8" După ce-mi îmbătai inima, recitând în minte cuvintele ei, mă dusei în dormitor și mă lungii cu fața în sus. Închisei ochii și amorții în pat. Germană... Bertha... Ce nume frumos!... Numai germanele știu să iubească... Rândurile ei, rău scrise, sunt fermecătoare, tocmai fiindcă sunt rău scrise... Ea n-a voit să-i scrie altcineva scrisoarea... Bine, scumpa mea Berthă!... Literele sunt strâmbe și tremurate... Nu știe să scrie... Știe să iubească... Mai bine că n-a învățat carte... E o inimă curată și sinceră... Voi afla cine este... Mă iubește... Bertho, Bertho, viața mea va fi jucăria ta!... S-o mângâi, s-o torturi... numai s-o iubești... Eu să-ți torn apă limpede în mâni ca să te speli... eu să te șterg pe obraji... eu să-ți închei ghetele și rochia... eu să-ți dau părul pe spate... eu să ți-l curm pe la mijloc c-o panglică albastră... eu să-ți "înțeleg" caprițiile, numai din privirile tale... Ce dulce și curat vei zice tu "de iubezg"!... Dacă ai vorbi bine, n-ai vorbi așa de drăguț... Închipuirea îmi lipea buzele de mânele ei albe, mi le afunda în obrajii ei rumeni, mi le îneca în părul ei învolt. Seara se lăsă ca un zăbranic sur. Mă sculai din pat; mă uitai pe fereastră. Pomii din grădină, afundați în întuneric, ca niște fantome. La nouă ore răspunsei la apel. Ce bine că dușmanul meu lipsea! Unul dintre cei mici ieși din rânduri și zise rugăciunea. N-auzii nici un cuvânt... Mă gândeam la ea... o vedeam... De nu m-ar simți nimeni când oi fugi! Intrarăm în dormitor. Ca niciodată, ceilalți se grăbiră să se dezbrace. Se vârâră în plapămă. Nici o ceartă; nici un zgomot; nici o vorbă. În patru ani nu se întâmplase așa minune. Dupe o jumătate de ceas, toți sforăiau și, ciudat, mai tare ca de obicei. Eram îmbrăcat. Mi se bătea inima. Ridicai capul. Încredințat că toți dorm, luai cearceaful de pe pat și ieșii în vârful picioarelor din dormitor. Când închisei ușa mi se păru că auz pe cineva șoptind: "S-a dus..." Mă oprii cu mâna pe clanță. Nimic. Desigur, visase cineva. Încet-încetinel, trecui printr-o sală lungă și întunecoasă. În fundul ei, o fereastră da în grădină. Toate ușile fiind închise, pe nicăieri n-aș fi putut fugi decât p-acolo. Ajunsei la fereastră; o deschisei; privii în jos printre vergelele de fier de la al doilea cat. Băgai capul printre vergele. Când mă gândii că ea m-așteaptă... înfipsei amândouă mânele în vergeaua din mijloc ș-o zguduii. Degeaba. Încercai patru din ele. Degeaba. În sfârșit, fără nici o nădejde, pusei mâna pe cea din urmă. Oh! cum mi-a tresărit inima! Tocmai aceea sări din pervazul putred. Legai un cap al cearceafului de vergeaua d-alături. Mă suii pe fereastră, îmbrățișai cearceaful și alunecai în jos, cletănându-mă ca o ghiulea atârnată d-o funie. Mi se sfârșise cearceaful... și eu în aer... Îmi dam drumul de la trapez, de la înălțimi de necrezut„ dar întunecimea mă speria... Mi se păru că n-are fund... Mă gândii la chipul ei auriu... fără voia mea, mi se descleștară mânele... Căzui pe un morman de moloz și de cărămizi. Încremenii cum căzusem... Niște târșiituri de pași... Cine m-o fi urmărit? Mă târâi pe brânci până lângă uluci, mă strecurai binișor în fundul grădinii. Când mă uitai îndărăt, văzui în întuneric fășia alburie a cearceafului cum se ridica în sus. Mă urmărise cineva! Ei și?... Putea să mă dea afară... Bertha mă aștepta! Sării peste un zid vechi. Într-o clipă ajunsei la hotel. Intrarea, luminată. Când ajunsei în sala lungă de la catul al treilea, eram rece ca gheața. Mi-era frig; tremuram; răsuflarea mi se oprise. O lampă atârna din mijlocul tavanului; flacăra roșietică abia lumina sala îngustă și tristă. Ajunsei la ușa ei; întinsei mâna să bat în ușe; mâna mi se muie din umăr și-mi căzu d-a lungul coastelor... Cu cine șoptea ea?... Desigur, glasul ei... Pe cine săruta ea?... Auzeam și trăiam, ori mi se părea că auz și trăiesc? Cine-mi sufla în urechi: "Soarele tău e de chelneri, soarele tău e de cinci lei?" Când mă gândii că e în brațele altuia, moleșită de plăceri și vândută, când o auzii sărutând pe cineva care-i zicea sugrumat: "Încă o dată! încă o dată!" mă năpustii în ușe... ușa se dete de perete, răsturnând scaunele... Înmărmurii în prag... Dușmanul meu, în brațele Berthei! El?... Voii să strig... nu mi-auzii țipătul. Voii să azvârl c-un scaun și nu putui să mișc mânele. Voii să mă repez asupra lor și, în fața mea, într-o oglindă, mă văzui vânăt, cu ochii albi, cu părul vulvoi. Căzui greu și drept, ca o pârghie de fer. Ș-apoi nimic... întuneric... liniște. A doua zi m-am deșteptat într-un pat din infirmerie. La capul meu citea biletul gângăit, singurul care nu intrase în complotul celorlalți. Cum deschisei ochii, începui să plâng cu focul cu care se plânge prima iluzie moartă. Îmi înmormântam inima și dupe rămășițele ei numai eu singur! Prietenul meu mă consola: – Nu mai plânge ca un copil. Ei, ce, ce-ce e... î...î... o...o...copil-pilărie. Pe... pe... el l-a, l-a dat afară. Pe... pe tine te-a ierta-tat, că n-ai... n-ai fost nicioda-dată pe-pedepsit. Ca... caută și tu o cu-cusotoreasă dur-durdulie, cum am gă-găsit eu. Vara peste uluci, bă-băiete, și la Flo-Florescu în grădină. Ia-iarna e mai greu, î... î... î... ascul-cultă-mă pe mi-mine. Bertha-tha... era o... o... feme-meie de ci-cinci lei... – Oh! taci, te rog! Îmi întorsei fața aprinsă de friguri și scăldată de lacrămi... Sunt d-atunci douăzeci de ani. Astăzi îmi vine să râz d-această nenorocire. Cine ar fi zis că eu voi ajunge un bun cârciumar ș-un harnic moșier? Cine ș-ar fi bănuit că eu voi fi vrodată tatăl a trei copii grași, voinici și nebunateci? Singura grije a mea sunt ei. Și tot ei ne dau un nesfârșit prilej de ceartă. Nevastă-mea voiește să-i facă tobă de carte, și eu țiu întruna: – Să scrie și să citească. Sunt sătul de carte. Câmpie nemărginită, șipote cu apă rece și străvezie ca sticla, umbră deasă, pădure, valuri ruginii de holde, pace și frăție, iacă ce le voi da. Sunt sătul de cartea noastră: spoială și amărăciune.


