# Fragments

author: Antim Ivireanul
title:
Cuvânt de învățătură la Adormirea preasfintei stăpânei noastre Născătoarei de Dumnezeu și pururea Fecioarei Maria


author: Antim Ivireanul
title:
Cuvânt de învățătură la octomvrie 26, în ziua sfăntului și marelui mucenic Dimitrie, izvorâtoriului de mir asupra cutremurului


author: Antim Ivireanul
title:
Cuvânt de învățătură în 26 a lunii lui octomvrie, asupra cutremurului și a marelui mucenic Dimitrie, izvorâtoriului de mir


author: Antim Ivireanul
title:
Dedicație la cartea lui Ioan Cariofil, Manual despre câteva nedumeriri, tipărită la Snagov, în anul 1697


author: Antim Ivireanul
title:
Dedicația din cartea lui Sevastos Chimenitul, Eortologhion, tipărită în grecește la Snagov, în anul 1701


author: Antim Ivireanul
title:
Dedicația manuscrisă a lui Antim de pe exemplarele Evangheliei georgiene, tipărită la Tiflis, în anul 1709


author: Radu Greceanu
title:
POVESTE DE JALE ȘI PRE SCURT asupra nedreptei morți a preacinstitului Costandin Cantacuzino, marelui postialnic al Țării Românești


author: Zilot Românul
title:
Judecată, alegere și hotărîre pentru începutul Țării Românești și starea întru care este acum supt domnia grecilor fanarioți, leatul 1818


author: George Coșbuc
title:
Jertfele împăcării I [ modifică ] II [ modifică ] III [ modifică ] IV [ modifică ] V [ modifică ] VI [ modifică ] VII [ modifică ] VIII [ modifică ] IX [ modifică ] X [ modifică ]


author: Ion C. Pena
title:
Lui Octav Dessila, maior în activitate și autorul romanelor „Zvetlana”, „Noroiu”, „Neastâmpăr” etc. (mic extras din foaia sa calificativă de ofițer)


author: Ion C. Pena
title:
Bătrânului epigramist Radu D. Rosetti, care a adresat o epigramă usturătoare domnișoarei Mărăcineanu


author: Ion C. Pena
title:
Lui N. Crevedia, care în cunoscuta sa poezie „Maria” are și versul acesta: „rochii - strofe - ți-am făcut”.


author: Ion C. Pena
title:
Lui Gr. Trancu-Iași, care rămâne celebru prin prezența sa oratorică la toate înmormântările din ultimele decenii


author: Ion C. Pena
title:
Apariția traducerilor poetului Al.T. Stamatiad din lirica chineză constitue o rară surpriză (Ziarele)


author: Jean Bart
title:
Cartea Dunării INTRODUCERE [ modifică ] CAPITOLUL I. O CĂLĂTORIE PE DUNĂRE (DIN PĂDUREA NEAGRĂ PÂNĂ LA MAREA NEAGRĂ) [ modifică ] CAPITOLUL II. LUMEA DUNĂREI [ modifică ] CAPITOLUL III. BOGĂȚIILE NATURALE ALE DUNĂREI [ modifică ] CAPITOLUL IV. NEGOȚUL PE DUNĂRE [ modifică ] CAPITOLUL V. CE ESTE CHESTIA DUNĂREI? [ modifică ] CAPITOLUL VI. VIITORUL DUNĂREI [ modifică ]


# FragmentsContent

content:
Romînie ! Romînie ! Dulce țară, glorioasă Pasă plină de mândrie Într’o cale luminoasă !... Lîngă sora ta iubită Unu tronu falnicu vi s’așează Cu Moldavia unită Gloriea vă încoronează A Moldoviĭ famă mare Ș-a le tale bravurĭ sumă V-a făcut nemuritoare : Două surori dintr’o mumă ! Iată, Vălul se redică, Ochi-ți vădu viitoru mare; Nuorul innoranțeĭ pică, Pentru a ta regenerare !.. Veți avea aceleașĭ nume : Romînia strelucită !.. Precum Roma fu în lume De toțĭ popoliĭ mărită ! A eroilor virtute, Faptele vă vor fi spuse De cînd lanțuri vă fu rupte, Și pe capŭ cununĭ vă puse ! Atunci braviĭ combătură Secoliĭ ceĭ de peire !... Prin resboae țe avură Țĭ-a dat sufletŭ la mărire !... Stefan, Mircea, Mihaĭ Vodă Marĭ eroĭ lumea ‘ĭ declară, Radu, Țepeș, - Negru Vodă, Dragoșĭ ce ‘ntîĭ vă fondară !.. Al lumineĭ dulce soare, Și prea sfîntă Providență, V’a surisŭ în destinare, Cunoscîndu-vă credința Fii tăĭ consfințindŭ Dreptul, Aŭ trecutŭ la nemurire !.. Eĭ luptându-se cu peptul Ți au fost scutŭ de mîntuire ! Drepturĭ, legĭ care te ține Cu trectul te mărește; Sînge vărsîndu pentru tine, Autonoamă te numește !.. Vedețĭ dar p’a Romei fiie, Jună și prea glorioasă, Subt o rază d’aurie Ce pe fruntea eĭ se lasă !.. Dulce, fericită țară !.. De la Traian ce te cheamă Ca să regeneresĭ iară Aĭ fost demnă d’a ta mamă ! Amîndouă, împreună, Progresațĭ !... și, prin unire, Din Cerŭ angelul cununà Vă va da spre fericire !!.


content:
’’Prin dragoste, unire acestea facü puterea Cetățile se sfarmă subt brațul lorŭ de ferŭ, La ceĭ căzuți acestea întreamă’n vecĭ durerea, Unirea dă la neamurĭ ce o cerŭ !..." O aruncătură asupra Moldavii. I Sunat-a falnic tromba din munți către cîmpie, Din patru părți s’adune romîna seminție, De treĭ orĭ astŭ resunetŭ, atît de vitejescŭ, Fu vocea răsbunăriĭ ce chiamă micŭ și mare A merge’n focŭ năvlă sprě a țăriĭ apărare, Sprě a țăriĭ libertate !.. unŭ sfîntŭ dreptŭ creștinescŭ !. II Căcĭ trista Romînie gemea, vaĭ !‘năbușită Ca omul în peire, de soartă osîndită !... Gemeaŭ și fiŭ și tată cu muma de insultŭ, Pre turnurĭ sfînta cruce era depărtată, În locu-ĭ semiluna pe steagurĭ îngîmfată, Amenința peire, fanaticul eĭ cultŭ. III Iar Saracinul mîndru, făcut să verse sînge, Credea în semnŭ acela, eternŭ că va învinge; Abia’l împăca jaful și moartea ce’nspira; Cu Alah !... și iataganul, servia pe împăratul, Rîzîndu-și de ghiaurul ce’n față-ĭ tremura. IV Ce soartă amărîtă ! ce mare agonie, Domnĭ pe viață țară în timpĭ de varvarie ! Streiniĭ sporind foarte în sînu-ĭ ne’ncetat, Puținŭ le păsa parcă de Țara Romînească… Dar însă numaĭ Cerul din multe ŏ a scăpat !.. V Chiar mîna creatoare ce lumĭ a dat viață, Ce’ajută tot orfanul, ce‘i dă a sa speranță, Acelŭ ce’n omŭ și simpatie a pus, Făcutu-l-a unŭ rege pre alte ființĭ toate, D’a ține legĭ și pacea, și sfînta libertate Fu darul ce‘ĭ se dete de Creatorŭ de susŭ VI Fu liberŭ născutŭ omul, maĭ liberŭ prin gîndire El caută libertate, dorind o fericire. Unŭ frate cu altŭ frate, c’o lege unŭ stăpînŭ, Se scoală, se unește, își apără pămîntul, Morminte, altare, templurĭ; voiosŭ află mormîntul, De cît să poarte jugul al altuĭ neamŭ streinŭ. VII Afrontul, împilarea ce’atît îl apăsase, Slăbi de tot Romînul de multŭ timpŭ își uitase De gloriea străbună, de numele Romanŭ; Uitase că fu Roma, stăpîn’a lumĭ odată De ce oarĭ strănepoțiĭ se nimicir’ ast-dată Să sufere sclaviea și jugul musulmanŭ ? VIII De silă, de nevoie, ce crudă ursitoare ! Legă pe fii Romeĭ de mîinĭ și de picioare, Să vază cum streiniĭ pre dînși vinŭ Aceĭ ce vreau să sfarme creștinele altare, A neamuluĭ, a legeĭ, a tot c’era divinŭ ? IX Veniaŭ să smulgă țăriĭ a sa toat’ avuție, Din fii-ĭ vîntoare a face spre sclavie, Și cîte și mai cîte nedrepturĭ de ceĭ răĭ, De care gemea țara, de care pîngea omul, Îngenuchind cu lacrămĭ spre cerurĭ către Domnul, Ș’apoĭ intra în focurĭ să mîntue p’aĭ săĭ !... X Atuncĭ se’nfurie tigrul cînd puiĭ se răpește, Saŭ cînd el răpitoriĭ îĭ zărește Că vine către dînsul din nuoŭ a’l maĭ lovi; Turbează de mînie, scînteie din ochi lasă, S’asvîrle pre vrăjmașu-ĭ; dar sîngele ce’l varsă E acela ce‘l uraște și‘l place a’l sorbi. XI Așa multa‘mpilare restoarnă tiraniea, Așa cînd vede omul că‘l‘neacă agoniea, Că soarta e‘n peire, turbatŭ, înfuriatŭ, Maĭ rău de cît o feară s’asvîrle pre vrăjmașu-ĭ, De gîtu-ĭ cu el moare, sugrumă ucigașu-ĭ Ce vinĕ aĭ răpi viața și fructul adunat. XII Așa Romîniĭ nostri atît timpŭ se luptară, În contra multor ginte ce năvăliră‘n țară, Subt Mircea și subt Radul, subt marele Mihaĭ [1] Subt prințŭ acesta mare, eroul Romînieĭ, Amantul libertățiĭ, cununa nemurireĭ Ce dete țăriĭ sale pe cînd șovăia maĭ. XIII Căci desele răsboae Romînul obosise, Lovindu-se în pepturĭ cu ceĭ ce‘l năvălise La malurile țăriĭ, în munțĭ și prin cîmpiĭ, Acol’ unde tufanu-ĭ servia aspre înarmare, Și rîpele stîncoase adesea spre scăpare, Să‘șĭ mîntuie avutul, soțiea și copiĭ. XIV Acol' unde bărbațiĭ, d’a lorŭ credință, Chiema pre Dumnezeul Puternica ființă Curagiul să le ție cŭ al săŭ sfîntŭ agiutorŭ; Prin văile rîpoase, pe cîmpurĭ sîngerate, Orĭ unde‘ĭ chema corpul din locurĭ depărtate, Cu lăncĭ, săcure, coase, călărĭ și pe piciorŭ. XV Cînd mumele adesea îmbărbătaŭ puterea, Cu prunciĭ lorŭ de brațe prin focŭ, uitînd durerea, Urmaŭ bărbați‘n luptă, jeleaŭ pre celŭ căzutŭ, Rănitului da reazămŭ în cîmpul bătălieĭ, Murinduluĭ da apă în ghiara agonieĭ, Și’n marea disperare chiar frontul’l aŭ ținutŭ. XVI Cu aceste nevoĭ grele luptatu-s’a Romînul ! Abia da în văratecŭ ș’ĭ era călcat tărîmul De armiĭ dînd năvală ce Dunărea trecea; Nevoiea‘l silea iară s’alerge spre apărare; Maĭ da‘napoĭ vrăjmașul, trecea Dunărea mare, Și peste Balcanŭ încă pe Turci ți’ĭ maĭ bătea. XVII Sultanul în mînie făcut-a hotărîre D’a‘nvinge lumea toată, s’o aibă‘n stăpînire, Întîĭ pe acestŭ popolŭ numit ce este Vlah; Trimite chiar viziru-ĭ al său credinciosŭ, care Purtase biruințe în contr’altor popoare Maĭ de temut‘acesta ce nu știe d’Alah!... XVIII Se mîngîie’n părerea-ĭ și’ndată poruncește S’adune a sa armată de unde se găsește, În statu-ĭ risipită, în Orientŭ și Crîmŭ, Adună pe toți haniĭ, depretutindenĭ pașiĭ, Deliĭ ianiceriĭ, sredariĭ, toțĭ armașiĭ, Pre toțĭ în cîțĭ credință avea al lorŭ stăpînŭ. XIX Turcia în picioare a fost pusă maĭ toată, Sultanul poruncește să‘ntoarcă’a sa armată Ce’atuncĭ era la Ungurĭ, cu care se lupta; Vestitul Sinan Pașa, al căruĭ trufașu nume, Și Unguriĭ, Georgia, de el toțĭ tremura! XX El a învins Arabiĭ, Tunisul, ș’asta dată Sultanul ’n el se‘nchină ca‘n mîna sa cea dreaptă Comanda‘ĭ credințează, vizirŭ’l a și numit, Cu laude‘l încarcă și‘ĭ zice să porniască Să bată Romîniea, s’o ia , s’o biruiască Și pașalîcul dintrînsa a face-ĭ hotărît. XXI Sinan, Paș ’atuncĭ giură, pe capul săŭ se leagă Raiaoa a supune și‘ndată el și pleacă. Așa unŭ torentŭ mare pornind din munte ’naltŭ Cu urlete departe de valurĭ prăvălite, Cînd sloiurule ierneĭ în martie‘s topite, Revars‘a sale unde atît de speriatŭ; XXII Cîmpie acoperi-va și rîpele stîncoase, Ar răsturna copaciĭ, pădurile umbroase, Cu furiĭ îmulțite pămîntŭ ar inunda, Secînd chiar rădăcina la orĭ și ce răsare; Smulgînd și sdrobind totul a apelor turbare, Rostogolind vîrtegiurĭ ce ochiŭ ar spăimînta; XXIII Turbarea‘nsuflețită din nuoŭ prin alte valurĭ, Ar trece peste rîpe, departe p’alte malurĭ, Voind ca să înece cîmpiĭ ce n’aŭ pătrunsŭ, Așa sporia turcimea, armata ce pornise, La nordŭ pășind cu grabă spre Dunăre în susŭ. XXIV Speranță 'n scelătoare ! Născută din trufie Aceluĭ popolŭ care stăpînŭ voia să fie Pe chiar întreaga lumea ș’ Europ’ amenințat ! Speranța îĭ fu stearpă ca tot pe nedreptate, C’aceluĭ ce răpește avutul de la frate, Și vine să ucigă pre celŭ nevinovatŭ XXV Eternŭ triumfă dreptul în contra împilăriĭ ! Așa voește Cerul; el nu a dat uităriĭ Nicĭ vermele subt peatră aicia pre pămîntŭ, Și faptele omenireĭ eternŭ le observează; A celŭ ce ține totul și totul îndreptează; Din‘nalta-ĭ privighiere din tronul săŭ celŭ sfîntŭ XXVI Acelŭ Dumnezeŭ care toțĭ popolĭ ’ l mărește, Bunŭ, dreptŭ, a tot potente ce lumea cîrmuiește, Și numele săŭ mare e‘ntregul universŭ Pe care pruncu’n fașă, cămila în pustie, O muscă, o insectă prin el totul învie Și pasărea în crîngurĭ îĭ‘nalță al eĭ versŭ ! XXVII Dreptatea la picioareĭ; - la vocea-ĭ s’aripează, Orĭ unde‘ĭ e voința ea pasu’șĭ îndreptează, Să judece popoare, să‘nsemnĕ osînda lorŭ; Iar celor c’o credință, c’o lege ș’o dreptate, Ce nu știŭ desbinarea, unițĭ frate cu frate, Dreptatea l’e tărie și ceru 'ntragiutorŭ. XXVIII Așa în Romînia pe’unŭ Prințŭ însufletește, În visu-ĭ se arată…în ochiĭ strălucește, Îl mîngîie,‘ĭ arată pe Crist mîntuitorŭ: Acelŭ ce rădicat-a pe omŭ spre mîntuire, Și lumea din’tunericŭ o adus la fericire, -- Îi zice : “Te deșteaptă !...îțĭ sîntŭ apărătorŭ !... XXIX Atuncĭ se scoală Domnul acelŭ viteazŭ prea mare, Cu grije pentru țara-ĭ aleargă sprĕ apărare, Armează pîn la unul Romîniĭ resculațĭ; Trimite prin ținuturĭ s’adune toată țara Căcĭ este în peire, să scuture povara Ce pîn’atuncĭ purtase greŭ împilațĭ. XXX Aleargă micŭ și mare la arme vitejește, Din marginile țăriĭ la alta se vestește, Curagiul este unul, pe toțĭ‘ĭ a însuflețitŭ.. Romînul steagŭ se‘nalță de vîntŭ se desfășoară, Cu acuila cu crucea ce peste voinicĭ sboară, Însuflețind Romîniĭ d’unŭ simțimîntŭ sfințitŭ. XXXI Mihaĭ pășește‘n frunte cu spada sa în mînă, Cu scudŭ și zale; arme ce ca unŭ trăsnetŭ Subt dînsu cursierul ninchează și’n spumatŭ Pămîntul greŭ lovește, ca fulgerul de iute, Din nărĭ fumegă focul, scînteie sîntŭ văzute Din ochiĭ săĭ ceĭ agerĭ d’unŭ sînge 'nflăcăratŭ XXXII Eroul este falnicŭ și vocea‘ĭ este tare, Conduse el Romîniĭ cu multă 'n bîrbătare În lupte ce norocul le fu spre triumfărĭ; Luptatu-s’a cu mintea maĭ cu seamă, Și tot cu norocire s’a 'ncununat cu famă, Și numele săŭ mare sună chiar peste mărĭ ! XXXIII Cu Ungurĭ făcu pacea, tractaturĭ și prin care [2] Îndatorațĭ să fie la orĭ ce‘mpregiurare Să ție toțĭ într’una și agiutorŭ a da, La timpĭ de trebuință, nevoea cînd va cere, S’alerge uniĭ l’alțiĭ; de l’astă‘mperechere Romîniĭ de la Ungurĭ unŭ reazemŭ aștepta XXXIV Și cu Transilvania, și cŭ alte țărĭ streine, Precum și Moldavia, cu toate 'ntr’una ține, Căcĭ fost-a interesul scăparea tuturor; Această‘mpregiurare pre toțĭ îngrijește, Aleargă‘n Romînia căci Turcĭ o copleșește, D’aicĭ daca vor trece Eŭropa ĭ prada lorŭ. XXXV Străinelĕ adjutoare tot încă nu sosise... Mihaĭ primește știre că Turcĭ acoperise Tot malul despre dreapta ș’a trece se gătescŭ; Aruncŭ eĭ podŭ pe apă, vorŭ Dunărea a trece... Mihaĭ la ce aude grăbește ca să plece, Pre capiĭ săĭ adună, comande le’mpărțescŭ !... XXXVI O parte a armateĭ trimis să păziască În susŭ pe malul țăriĭ, ca armiea turciască Nu dînd pri alte locurĭ să viĕ a‘ĭ cotropi : Se face sfatŭ într’una, părerea îșĭ dă orĭ care Romînŭ care în lupte făcu isbîndă mare; Acu cu iscusință catŭ toțĭ a se gîndĭ. XXXVII Cu inimă, cu cugetŭ, c’o singură credință, E sigurŭ fie care d’o plină biruință !... Așa giuraŭ Romîniĭ, cu toțiĭ‘mflăcărațĭ : Pămîntul ș’a lorŭ țară să apere cu sînge, De cît să poarte jugul, de cît creștinŭ a plînge, De cît a da tributul la niște concheranțĭ !... XXXVIII Astă-dată re’noi-va străbunul săŭ renume, Romînul se va face recunoscutŭ în lume, Că brațu-ĭ apărat-a tot neamul creștinescŭ : Căci Turci ’n Romînia s’aŭ stăvilitŭ d’a trece, D’ajunge maĭ departe, Eŭropa ca s’o 'nnece, A jefui ș’a face unŭ totŭ coprinsŭ turcescŭ... XXXIX Aceste știrĭ ajunse și pînă la‘mpăratul Austrii Rodolfo, ce’a consfințit tratatul Cu țerile creștine, prin car’ er’aliatŭ : Iar după obiceiul celŭ vechiŭ Transilvanieĭ Doĭ oamenĭ armațĭ bine, cu focul bărbățieĭ Chemaŭ poporul l’arme :-- ținuturĭ s’aŭ sculatŭ XL Într’una se sculară aceste țerĭ vecine !... Prințuluĭ Sigismundu de loc nu‘ĭ veni bine Aceste știrĭ soliĭ de la Mihaĭ‘i adus; Cînd Domnul Romînieĭ trimise Buzescu Cu darurĭ către dînsul și pe Calomfirescu, De să‘l salute și cîte‘i a maĭ spus !... XLI Căcĭ prințul Transilvaniĭ serba căsătoriea Cu Maria Cristina, ducesa d’Austria L’a căror serbătoare Mihaĭ a fost pohtit Și nuoua năvălire a turcilor în țară Opritu-l-a d’a merge..Trimise n’aĭ săĭ dară, Și soliĭ către principŭ acesta aŭ vorbitŭ : XLII "Cu multă‘nchinăciune, trimișĭ de la un confrate, "Mărireĭ tale zicemŭ prea multă sănătate, "Și Cerul fericirea să facă ca s’o aĭ ! "Căci Domnul Romînieĭ Mihaĭ, ce vă iubește, "Trimite voă darurĭ prin care vă pohtește, "Cu‘nalta-vă unire, viață și bunŭ traĭ !.. XLIII "Iar țara e’n peire, ș’apoĭ țara Voastră !... "Căcĭ oștile otomane sosescŭ în țara noastră; "Vorŭ trece maĭ departe cu jafurĭ pustiirĭ; “După tratatŭ vă ceremŭ a Voastre adjutoare, “Să‘nvingemŭ inemiciĭ ce trecŭ peste hotare… "Creștiniĭ mîntui-vomŭ de marĭ nenorocirĭ !... XLIV Respectă Sigismundu odoarele trimise Cu soliĭ ce lě aduse și cele ce’auzise, Și‘ngrab cu adjutoare grăbește a porni; Lasă regeasca nuntă și falnice ospețe S’adune toți ostașiĭ…districtele mărețe Le puse în picioare, cu Ungurĭ a veni… XLV Mihaĭ nevoitŭ însă la cîte îl așteaptă, Cŭ aĭ săĭ se chibsuiește și totul pune‘n faptă.. Familiea sa, Doamna ŏ pornește la Sibiĭ; Prin bine cuvîntare, Eroul și părinte, Prin sărutărĭ și lacrimĭ, cŭ a sale dulcĭ cuvinte, El mîngîie princesa, ŏ asigură cu fiĭ !... XLVI Atuncia Doamna Floarea, pre nobila princesă, De ducă se gătește și ochiĭ lacrimĭ varsă; În inimă‘ĭ e dorul și chinurile‘ĭ crescŭ, Căcĭ lasă țara-ĭ, soțul, o ! Doamne, prea mult sfinte ! De bună sănătate, se rogŭ foarte ferbinte; Se‘mbrață, se sărută, ș’apoĭ se despărțescŭ !.. XLVII Mihaĭ Vodă și Doamna așa se despărțiră, Grăbia timpul a trece și eĭ se părăsiră În voea Providențeĭ, speranța celor viĭ, Iar nobila soție a sa Doamna Florica, Rugîndu-se de soțu-ĭ maĭ toată ziulica, I arată a sa durere ce’o simte maĭ întîĭ : XLVIII Îl roagă s’aibă grije de țara sa iubită, D’acestŭ poporŭ de care era atît mărită; Căcĭ prințiĭ unŭ părinte, pre popolĭ se numescŭ Căcĭ eĭ sîntŭ capiĭ țări și lorŭ li se supune Țăranul, cetățeanul credința‘n Domnŭ‘ș’o pune, Să‘ĭ apere pămîntul și dreptul strămoșescŭ. XLIX Căcĭ Domnul ține cîrma, se‘nchină‘n el poporul Ferice de acela ce face viitorul Maĭ mare și maĭ falnicŭ, poporul fericitŭ, Al săŭ nume rămîne cu glorie, mărire, Trăește peste secolĭ c’o sfîntă nemurire, Din fiĭ în fiĭ eterne cununĭ i sa’mpletit ! L Acestea îĭ vorbește Princesa generoasă, În brațe-ĭ tot îl strînge, genuchi‘ĭ‘mbrățișează Și lacrime din ochiĭ curgŭ neîncetatŭ, Eroul o sărută, ŏ ajută, ŏ liniștește, De‘ntreagă mîntuire a țăriĭ îĭ vorbește Și pînă timpul iată gelosŭ s’apropieatŭ. LI Unŭ sărutatŭ din urmă și eĭ se despărțiră, Plînseră toțĭ aceia ce față îĭ priviră L’această scenă tristă ilustrilor amanțĭ O inimă‘nsă mare puținŭ e mlădieată Ea încă se susține, căcĭ ea fiind creată Spre gloriĭ, nu se‘nvinge precum a celor-l-alțĭ ! LII Eroul se desparte d’a sa prea multŭ iubită, Prě aĭ săĭ îĭ are‘n laturĭ și armiea’ĭ gătită; Pre Raciu, Manta, Voicul și Udrea bunŭ ostașŭ, Spătarul Preda, Stoica, și din Calomfireștiĭ, Mihalcea Banul mare, Dan, Murgea, și Buzeștiĭ, Acelŭ Stolnicŭ Radu ș’acelŭ faimosŭ Farcaș LIII Și alțĭ mazîlĭ ce’n lupte, în cîmpurĭ sîngeroase, Sdrobiaŭ ca leĭ de iute prin armiĭ numeroase, Eraŭ și dorobanțiĭ, fustașiĭ căpitanĭ, Erau uniĭ călare iar alțiĭ pedestrime, Olteanul cŭ a sa chică ce’ĭ spaima în turcime, Și alțiĭ de la munte o sumă de catanĭ. LIV Era în miezul veriĭ, ardea soare fierbinte Ce’adesea orĭ urmează cînd daŭ ploĭ maĭ‘nainte; Unŭ falnicŭ întinsŭ verde cîmpiĕ acoperea; Pădurile stufoase cu lungĭ livezĭ plăcute, Cît ochiŭ abia le vede, și rîurĭ foarte multe, Cu văĭ răcoritoare drumețuluĭ zîmbia LV Spre nordŭ s’arată munțiĭ, zărițĭ din ori ce parte, La vale‘n josŭ cîmpiea întinsă mult departe, Și dealurĭ lănțuite cotindŭ pe‘ntinsul șesŭ; Tufanul și cătina ce crescŭ nesemănate, Cu fel de fel de arborĭ, de viță înțesate La feare adăposturĭ, formează codrul desŭ. LVI Pe’ntinsa Romînie se vădŭ acestea toate, Pe cîmpurĭ icĭ și colo staŭ locurĭle arate Ce naște secerișul ș’aîtea avuțiĭ… De ce e însă cîmpul ast-dată făr de muncă ? De ce oarĭ plugul zace și brasda nu o culcă ? Secerătorul fuge ca vîntul prin pustiĭ ?... LVII De ce oarĭ părăstă e vita prin pădure ? Prea lesne vine hoțul dibaciŭ ca să o fure, Că’n sate nu se vede măcar nicĭ unŭ unchiașŭ.. De ce oarĭ către munte se tragŭ lăcuitoriĭ ? Se spargŭ orașe, sate.. [3] din cîmpurĭ muncitoriĭ Șaŭ părăsitŭ sudoarea,…nu e nicĭ lăcașŭ ? LVIII Privițĭ și București, cea nuouă capitală. În care s’aședŭ domniĭ ceĭ întronațĭ cu fală, Trgoviștea‘nainte măreață mult era! Ea numără în sine atîțĭ Domnĭ ce stătură Și țara cîrmuiră,…dar faptele lorŭ fură Chiar spaima omenireĭ, ce nu se vor uita ! LXIX La numele luĭ Țepeșĭ, [4] sfîrșescŭ, se încheiŭ toate!.. Căzu însă tiranul ce da c’ospețe moarte, Și țepile‘ĭ fu steagurĭ subt care se‘ngîmfa. Căzut-a și cetatea-ĭ în care desbinarea Clocia în multe capurĭ ci’aduseră ruinarea, Și armiĭle streine eĭ însu-șĭ le chema ! 7 LX Așa făceaŭ boeriĭ !...c’o ură, desunire, Vindeaŭ prin aurŭ țara ně avînd compătimire, Cătaŭ interesŭ‘m parte, mîndriea îi orbia, [5] Și d’astĭ nemernicĭ, c’a‘n iadŭ pentru păcate În chinurĭ era țara :---avea Țepeșĭ dreptate Cînd tot desbinătorul de viŭ ți’l jupuia !... LXI Atuncĭ și în tot timpul Romînu‘șĭ apărase A sale prin minune ce drepturĭ îĭ rămase, Din multele răscoale și lupte cu barbarĭ : În tocmaĭ ca de vînturĭ bătută o piramidă, Ce‘nfruntă anĭ, asprimea de vijeliĭ pornită, Și‘șĭ‘nalță încă fruntea, coloanele-ĭ sîntŭ tarĭ ! LXII Sîntŭ tarĭ ș’a lorŭ tărie Mihaĭ o prenoiește; Cŭ al săŭ nume pe arme, unŭ templu pregătește, Fu templul libertățiĭ pe care‘l a sfințit.. În nuoua capitală Mihaĭ domni pre țară, Aicĭ a giurat Prințul cŭ aĭ să’ĭ ca orĭ să moară Orĭ țăriĭ mîntuire să‘ĭ dea pînă’n sfîrșit. LXIII Ostirea la ce numărŭ era spre răsboire, Făceaŭ optŭ miĭ toțiĭ romîniĭ spre lovire, Voĭnicĭ să‘nfrunte armiĭ șĭ trupe cîtŭ marĭ; Porunca li se dete spre Giurgiu să porniască Ca nu maĭ înainte în țara Romînească Turcimea a pătrunde cu prădăciunĭ amarĭ LXIV Sîntŭ grele aste‘ntreprinderĭ, gîndire trebuĭ mare ! Spre Giurgiu iaŭ avîntul cu multă‘nbărbătare, Mihaĭ cu toțĭ Romîniĭ ce prea voioșĭ urmaŭ Subt cîte căpeteniĭ ostașiĭ se‘mulțiră; Din Bucureștĭ în zioă pornind seara sosiră La satul Măgurelea, și mult drumŭ maĭ aveaŭ. LXV A doua zi asemenĭ la drumŭ pîșiau maĭ iute, Trecură peste șesurĭ, pădurile știute De maĭ tot călătorul p’acĭ carě a venit; Mulțimĭ de văĭ și dealurĭ, iar Argeșu în cale Mult repede se‘ntinde, lăsînd spumele sale Zoritele lui unde pe malul săŭ lățit LXVI Sporiaŭ la pasŭ Romîniĭ și Dunărea zăriră.. Puținŭ spre răsuflare ostașiĭ se opriră La cotul unor dealurĭ ce fruntea înălțaŭ; Opriră călărimea și piota‘ĭ sosește; Cu toțiĭ tăbărîră, ș’un lagărŭ se’ntărește Cu strejĭ și cu vedete și steaguri fîlfîiaŭ ! LXVII Unŭ dulce zefirŭ pre frunțile plăvițe De bucle unduioase ce se desfacŭ în vițe Lungŭ părul pe grumaziĭ voinculuĭ Romînŭ, Acelŭ ce caŭtă punctual spre care arma’ntinse, Cercînd cum taiě oțelul peste brîŭ’l încinse, Cu carě o s’aib’a face în luptă cu păgînŭ. LXVIII Sîntŭ dulcĭ aceste visurĭ a inimei ceĭ june, Mult lesne crezătoare, ce‘n minte-ĭ totŭ îșĭ pune Isbîndă, triumfŭ, moarte, gîndind l’amanta sa; Bătrînul tras d’oparte cu fruntea sa cea creață, Cunoaște nevoĭ grele ce’a petrecut în viață, Tot una pentru dînsul ce soarta îi va da! LXIX Ostașul truditŭ foarte pe maldăre s’așează, În tabăra cea‘ntinsă pe cîmpŭ ș’adormitează; A sale părerĭ însă încununate sîntŭ D’o sigură isbîndă, de care se gătește, Unŭ dulce surisŭ buza-ĭ ce roua‘l primenește, I acoper’ a sa frunte întinsă pre pămîntŭ. LXX Și glodorosŭ pămîntul îĭ pare mult maĭ moale De cît de pufurĭ perne saŭ finele sofale Pe care odihnește unŭ pașă îngînfatŭ, La capu-ĭ armăsarul pășunea verde paște, Iar frîul este‘n mîna aceluĭ ce mijaște; La orĭ și ce micŭ sunetŭ îndată‘ĭ deșteptat. LXXI De mult apuse zioa noaptea‘n loc sosește, O noapte ca acelea în care se zărește Prin desul întunericŭ abia stele pe cerŭ. Mihaĭ se află’n cortu-ĭ și streajea sa veghiază Departe, mult departe, cît ochiĭ potŭ să vază; Gătițĭ sîntŭ toțĭ ostașiĭ de cîte li se cerŭ ! LXXII Mult liniște și pace e‘n tabăra romînă, Ce are să se lupte cu armiea streină. În care numaĭ Cerul o poate adjuta. A cuĭ va fi isbînda astă mare luptă ?... Deplina mîntuire și lauda cea multă ?... Stăpîne prea Potinte, sîntŭ toate‘nvoea ta ! LXXIII Bătrînul Vizirŭ Pașa ce la Rusciuc sosise, Cu armiea sa mare, tot malŭ acoperise Lăsînd strîmtoarea’n urmă ce‘ĭ zicŭ : Cialicavac, Avînd cu sine steagul celŭ sfîntŭ spre biruință, Căcĭ sfîntul steagŭ să cază nu este prin putință; Ne‘nvinșĭ sîntŭ musulmaniĭ în cîmpŭ unde’l desfacŭ. LXXIV E verde steagŭ acesta ș’ararea orĭ se scoate Din sacrele mochee, în care staŭ păstrate, Vestmintele, coranul Profetuluĭ sfințitŭ; Și steagŭ acesta însă cînd din cetatě afară Îl scotŭ e trebuință, e causă prea rară, Îl iaŭ numa‘n răsboaie fiind nebiruitŭ LXXV Cu sine avea Pașa alțĭ doi-spre-ce pașale : Selimi, Caraimani, Hasan și marĭ agale, O grea artilerie, mulțimĭ de lucrătorĭ, Cu care puse‘n lucru unŭ podŭ pestě apa lată A trece cu‘nlesnire teribila armată, Căcĭ are să robiască raia răsvrătitorĭ LXXVI Pre ceĭ ce a‘nfrîntŭ armiĭ ș’atîțĭ pașĭ prăpădiră, Pre Mustafa vestitul, pe Hanu‘l biruiră, Ceabia scăpă cu viață, perzînd deliĭ tătarĭ; P’acestĭ ghiaurĭ de spaimă ce Dunărea trecură Cu jafurĭ, pustiire, peste Balcan bătură, Ș’au arsŭ cetățĭ atîtea, făcînd stricăciunĭ marĭ. LXXVII Aceĭ ce’au luat Brăila și Diiul pustiiră, [6] Nicopolea o arse și cîte prăpădiră Cetățĭ mult mare orașe cŭ acestŭ vestitŭ Rusciucŭ; Ghiauriĭ facŭ revoltă, tributurĭ, copiĭ, fete, Nu dau ca maĭ‘nainte, scultu-saŭ încete, Ně ar lŭa și‘mpărățiea, ně ar pune eĭ subt jugŭ. LXXVIII Acestea zicea Pașa; pe barba sa se giură A nu‘ĭ zice pe nume, să nu ia pîine’n gură De nu va pune l’astia unŭ frîŭ, și pe Mihal, De viŭ că o să’l prinză, legatŭ și că’l va duce În feare la Sultanul, și țara luĭ Saturge Spre pașalîcŭ va da-o, al Porțiĭ fiĭnd vasalŭ LXXIX Precum și Moldavia ce Hanu o va bate 9 Cu armiĭ numeroase pe und se abate, Din partea către mare, lovind-o va robi; Cu toțiĭ vomŭ culege o’naltă biruință, Vomŭ smulge aurŭ, miere, pre cît va fi’n putință, Pămîntŭ, ghiaurĭ noroade, cu totul vomŭ turci… LXXX În dunăre d’a stînga e vechea cetățue Zidită dupre timpurĭ ce pînă în malŭ se suie; Acilea apucŭ Turciĭ prin flota ce’așteptaŭ De josŭ din marea Neagră, cu amunițiĭ plină, Și‘n Dunăre sosește. Cetatea cea vecină, Prin flotă fu luată, și Turci ŏ okupaŭ. [7] LXXXI Această fortereață ce pîn’acum se ține, Cu valurile‘n luptă, abia niște ruine, D’alăturea cu Giurgiu se vădŭ și‘n viitorŭ; Ea spune despre timpurĭ, de turburărĭ mulțime, Nevoile pre țară, a cărora iuțime A’nvins-o bărbățiea, -- Romînŭ’nfruntătorŭ ! LXXXII Aci în fortereață turcimea izbutise Pe vase a întinde puntea, pe care o lungise Din malŭ în malŭ; la dînsa cu mare micŭ lucra. Îndarnŭ Mihaĭ voește să‘mpiedice lucrarea Din malul Romînii. Cu toată‘n demînarea, Sinan, sporia‘nainte și puntea se sfîrșia. LXXXIII S’arată dimineața în manta seninoasă, Și razelě auroriĭ c’o zi de tot frumoasă Roșește orientul, pre munțĭ, peste cîmpiĭ, Iar valurile apeĭ lumina eĭ resfrînge, Ca și’n oglindă cerul în purpură de sînge : Ivirea sa aduce viața celor viĭ ! LXXXIV Salută firmamentul cu multă bucurie, Deșteaptă vînătorul în codru ca să vie, Natura‘n sufletește începŭ toțĭ la lucratŭ, Să are muncitorul, pescarul pescuiește, Pe mare călătorul direcțiea‘și găsește, Soldatul e‘n picioare, trîndavul zace‘n patŭ LXXXV Oarĭ cine nu gîndește la timpŭ să nu‘ntîrzie ? Molatecul celŭ care cu multă trîndăvie Maĭ doarme după zioă și soarteĭ de blestemŭ, Ș’acela astă dată de soarta-ĭ se‘ngrijește… Mihaĭ nu‘nchise ochiul !... Nuoĭ planurĭ el croește, Că’n noaptea următoare va da al lupteĭ semnŭ. LXXXVI E zioa‘naintată și vîntul răcorește Arșița saŭ căldura de care se pîrlește Verdeața de pe cîmpurĭ ș’al florilor surisŭ, Întunecă cîmpiea unŭ nuorŭ ce trece să ude; Ca cum ar da o ploae pămîntul ca să ude; Se‘joacă cu dorința ca fericirea‘n visŭ ! LXXXVII De multŭ‘n picioare oștirea romînească; Primește ordinĭ date îngrab c’o să sosiască Minutul cînd Romîniĭ de focŭ se vor lupta, De loc nicĭ o murmură nu e de‘mpotrivire ? Oarĭ cine astă dată Romînŭ nu s’ar chema ? LXXXVIII Colo nu mult departe de armiĭle romîne, E Dunărea hotarul al țărilor creștine, Acolo cu toțĭ frațiĭ d’odat’ or năvăli… Vedea-vomŭ ca ce poate a patrieĭ iubire ! Colo, entusiasmul spre viață, saŭ peire, Streiniĭ, armiĭ, focul nu‘l domoli !... LXXXIX O mîn’ abia de oamenĭ, vedea-vomŭ ca ce poate, Cînd aŭ în capŭ eroul ce‘n lupte necurmate Uimirea răspîndit-a și spaima‘ntre vrăjmașĭ, Ce însu-șĭ în persoană, cu sabiea în mînă A pus pe goană armiĭ, și armiea romînă Fu tot triumfătoare subt astŭ mare ostașŭ. LXL Al doilě Alecsandru, ca și Cesar fu mare; Pompeŭ în multe fapte avu asemănare… Unŭ Omir poate numaĭ să cînte glorĭa sa ! [8] Eŭ nu cutez din viața-ĭ să cînt o parte, O singură scîntee din viața-ĭ făr de moarte, Prin care tot Romînul din groapă s’ardica ! LXLI În groapă săpătoriĭ căzură făr de știre, Unŭ trăsnetŭ ca din cerurĭ veni sprě a lorŭ peire ! Dreptatea triumfează în contr’ apăsătorĭ. Tiraniĭ,‘mpilătoriĭ ce‘njugă omenirea, Ce vor conchistě a face și caŭtŭ a da lovirea Acea maĭ de pe urmă,-- sîntŭ lorŭ ucigătorĭ !... LXLII Mihaĭ a fost chiar mîna de Dumnezeŭ aleasă Să‘nalțe fiica Romiĭ, a face-o glorioasă, De secolĭ cea căzută, de multe năvălirĭ Cu timpi ce trecut-aŭ, ș’acea maĭ de pre urmă Fu ŏ aspr’ amenințare !..dreptatea însă curmă Orĭ căruia speranța d’atîtea cotropirĭ ! LXLIII În acele maĭ dulcĭ visurĭ de negre faptě ascunse Tiraniĭ, cînd se crede prin găurĭ nepătrunse Departe d’ochiĭ lumeĭ că potŭ eĭ a lucra, D’odată o fantasmă ațint’ a lorŭ lucrare ! Tiranul d’a sa umbră e spăimîntat maĭ tare: Amicŭ saŭ frate, reazemŏ nu află a’l scăpa. LXLIV Ș’acela ce ĭ se supune de silă îĭ servește : Vicleanul cade însu-șĭ în cursa cě o ursește Despotul afl’ unŭ gîde în celu ce‘ĭ e supusŭ; Căcĭ tot ia răsplătire de cînd lumea se știe; Tiranul ia pedeapsă de l’altă tiranie Maĭ mare ce‘l sugrumă cu chinuri de ajuns. LXLV Așa lucra armata acea neîngrijiată De armiea romînă în față-ĭ concentrată. Potrivnicul e tare !...dar cine vrea a’l ști ? Bagagiurĭ, ostașĭ, arme, pe puntě abia sfîrșită. Grăbiaŭ a trece turciĭ. – Sinan cŭ a luĭ suită Și mare artilerie credea lumě a îngrozi. LXLVI Dě odată făr de știre lovitŭ se vede‘n față ! Mihaĭ comandă trupa de leĭ care‘l învață Să știe să respecte pre celŭ desprețuit. Sinan cu sînge rece a sa barbă resfiră, De lucru săŭ îșĭ vede c’aĭ săĭ puntea sfîrșiră, Ș’acele micĭ atacurĭ nimicŭ le a socotit. LXLVII Cŭ a sa îndemînare, el știe să porniască Din susŭ a trece apa o aripă turciască, Strategiĭ cunoscute de fie ce ostașŭ, Să‘nchiză, s’ocolească, a‘nfrînge adversarul, Ș’atuncĭ cum îĭ va place să‘șĭ joace armăsarul, Silind să ĭ se‘nchine teribilul vrăjmașŭ. LXLVIII Mihaĭ văzînd că‘ĭ surda orĭ care năvălire, Văzînd că nu se poate cu nicĭ o‘mprotivire Să turbure avanțul a turcĭ sute de miĭ, Consiliu‘ngrab adună, atacurile oprește, Ci’or zice căpitaniĭ și el se învoiește, Aceĭ care cunoaște isbînda‘n bătăliĭ. LXLIX Dar Turciĭ roiaŭ foarte, și toată siluirea Era atuncĭ d’a surda. Mihaĭ luă și știrea Că d’alțĭ turcĭ de la spate se afl’amenințatŭ Văzînd că nu e treabă, silitŭ fu d’a se trage, Știind ca în ce locurĭ pre pașă să îl bage Cu toat’a sa armată, -- precum s’a și‘ntîmplatŭ !.. C Mihaĭ luîndu-șĭ seama cŭ aĭ săĭ vitejĭ se trase, Păzindu-se de cursa ce turci îĭ dresase; El alta vrĕ a le‘ntinde, maĭ sigură a sa. Spre Bucureșĭ luă calea și tabăra înfige În valea cea din drumu-ĭ Călugărenĭ ce‘ĭ zice, Vestită de bătaiea ce s’a trecut în ea !... CI Opresc acĭ gîndirea-mĭ să maĭ revăz odatà Aceste anticĭ locurĭ, pe unde adunată Oștirea Romînească cu fală a pășit ! Opresc acĭ gîndirea-mĭ și lacrăme‘neacă, Sărut țărîna sfîntă ce de atîțĭ se calcă, Pămîntul ce străbuniĭ cu sînge‘l a sfințit ! CII Aci spre libertate, strămoșiĭ se luptară, Și pîn la picătură al lorŭ sînge vărsară, De care aburează pămîntul pîn acum; Pe cerŭ mărețul soare și luna‘ntunecoasă, Văzutu-i-a în taberĭ și‘n lupta sîngeroasă, P’ntre vrăjmașĭ în droae făcîndu-șĭ liberŭ drumŭ. CIII Împovărațĭ de arme, sub tunurĭ trăsnitoare, Cu brațu‘n fruntînd moartea țineaŭ lupta cea mare, Așa pe timpŭ acela fu bravŭ acestŭ poporŭ ! Se răsboia Romînul în luptă voinicește, Îțĭ maĭ lua vrăjmașul, colea, știĭ, romînește, Și ți’l făcea să cheme p’Alah !... într’adjutorŭ CIV Căci sîngele turbează romînluĭ în luptă, Cu zece ca cu unul pămîntul par că svîntă, Și trăsnetul lovește subt pumnul săŭ de ferŭ; Vrăjmașul împregiurul-ĭ cu cîtŭ se îmulțește, Cŭ atîta maĭ îndată mormîntul îșĭ găsește, Ca și nisipul măriĭ cum vinŭ așa și perŭ ! CV Mihaĭ, el maĭ cu seamă, cu brațul triumfează, Ca și unŭ leŭ în taberĭ vrăjmașu‘n spăimîntează, Ne dîndu-ĭ pasŭ cu fuga măcar de a scăpa; Pe goană puse armiĭ prin armiea Romînă ! De el s’a‘nlemnit gîdea cu paloșul în mînă !.. [9] Fu mare Prințŭ acesta în totul ce lucra! CVI Fatala însă soartă, geloasă p’orĭ ce bine Pe’ntreagă mîntuirea acesteĭ țărĭ creștine, Ce după lungĭ necazurĭ abia se bucura, Cînd el hrăni speranța să scuture povara, Țăranul ușurîndul de cîte gemea țara, Făcu a i se stinge dorită steaoa sa !... CVII Căci iacă desbinarea a iaduluĭ mînie, Ațîță‘n inimĭ ura de mîndrie, Invidia fatală pe locŭ le des-uni. Desbină aliațiĭ… nu vor obștescul bine, Ci numaĭ fie care în parte pentru sine, Și felŭ de felŭ de curse începŭ a upleti.. CVIII Eroul pîn la sînge se luptă să‘ĭ împace, Păzind unŭ echilibru, prin piedicĭ multe face Sprĕ a țăriĭ mîntuire și neamu-ĭ gloriosŭ. De ce oarĭ cadŭ eroiĭ ce secoli ’ĭ ivește ? Abia se ivescŭ prințiĭ ce lumiĭ trebuește, Abia pășescŭ spre țintă iată-ĭ din tronŭ josŭ ?.. CIX Invidiea otravă vărsă cŭ a sa mînie, Aprinse răutatea în ceĭ ce vreaŭ robie, Contrariĭ la cunune Mihaĭ ce’a cîștigat Ca țara-ĭ să‘ncunune și nemu-ĭ cu mărirea; Mîndriea se revoltă să smulgă nemurirea Din mîna cestuĭ Principŭ ce fu d’alĭațĭ trădatŭ CX El fu mărirea țăriĭ în care se născuse, Romînului fu reazemŭ și lacrăma-ĭ ce curse D’atîtea ’mpilărĭ aspre acum o alina, Mînîndu-l prin dreptate l’al Romeĭ nume mare, Mînîndu-l ca să calce streina apăsare, De care atîțĭ secolĭ creștinu ’n chinŭ țipa. CXI Și ochiul ce nu doarme al’nalteĭ zeitățiĭ Vegiea pre Romîniea, și razele dreptățiĭ Vărsatu-s’au d’asupra la plîngerile eĭ; Unŭ Tat’a tot Puternicŭ, ce totul luminează, Din ’nalta-ĭ lăcuință ce totul privegiază, Dreptatea nu lăsat-a călcat’ a fi dě ăĭ răĭ ! CXII Romînul înviat-a.....păstrat-a ŏ Romînie ! Și drepturilě eĭ toate în secolĭ ca să ție Din fiĭ în fiĭ prin Domnul, Romînul neclintitŭ; Credința sa la culme păstrînd-o, să răsune A sa voce la ginte și 'ntruna să răsune Ca oile perdute ce 'n turmă s’aŭ unitŭ !... CXIII Aici dar a fost locul Mihaĭ unde sosise, Cŭ aĭ săĭ părăsind Giurgiu, și tabăra 'ntărise; Potŭ spune aste locurĭ de cîte a fost atuncĭ ! Potŭ spune aste dealurĭ, potŭ spune aste cîmpurĭ, Cum aŭ trecut Romîniĭ prin văĭ și peste crîngurĭ, Ș’o muche eĭ ales-aŭ să ia la strîmtŭ pe turci.... CXIV D’oparte și de alta se 'nalță două dealurĭ, Unŭ crîngŭ se 'ntinde 'n mijlocŭ, ca printre două malurĭ, P’aicĭ Neazlovul curge cu pasu-ĭ mocirlosŭ; Stufoase și mari lacurĭ de timpurĭ vechĭ vărsate; O punte peste ape, din malŭ în malŭ străbate; E drumul către Giurgiu ce scoate 'n susŭ și josŭ. CXV Aicĭ Mihaĭ, Romîniĭ d’a stînga tăbărîră, D’a 'nvinge saŭ să peară aicĭ se hotărîră; Iar armiea turcească ce Dunărea a trecut, Acum înaintase cŭ a sale avangarde În susŭ pînă la Neazlovŭ.—Romîniĭ d’altă parte, Staŭ gata să 'ĭ loviască în orĭ ce minutŭ CXVI Infam’ ar fi 'ndoiala celuĭ ce se luptă Sprě a sa neatîrnare; speranța ne strămută Pe aripe de flacărĭ ce dă dorințeĭ sborŭ; Nenorocirě atîta pre omŭ îl întărește, Și 'n marginile rîpeĭ, maĭ răŭ cînd se găsește, Așteaptă 'ntr’al săŭ sufletŭ unŭ ce mîngîitorŭ. CXVII O lungă suferință odată sfîrșitŭ are, E 'ncredințatŭ de sigurŭ acela ce 'n răbdare Pămîntul aburit-a prin lacrăme ferbințĭ; Odată suferința obezile sdrobește, Odată se deșteaptă acelŭ ce 'n chinŭ trăește... Odată dă la dracu și jugu și suferințĭ !... CXVIII Atunci vrăjmașul vie !..atunci sosească feara ! Credința în unire va 'nvinge toată țara, Romînul, după trude, lovirea îĭ va da; Din urma sa lovire, din sufernițĭ răbdare; Pe el nu 'l spăimîntează unŭ numărŭ d’armiĭ mare, Se luptă cu căldură prilegiŭ a nu 'l scăpa. CXIX Cu multă bucurie și trupele vecine, Sosescŭ din Moldavia, și Unguriĭ ce vine Subt bravŭ Albert Kirali, ilustrul generalŭ. Romîniĭ cŭ adjutoare ce-va-șĭ se îmulțiră, La șai-spre-ce miĭ iată-ĭ, subt arme se gătiră, Cu toțĭ unul și unul adastă la semnalŭ... CXX Sinan de altă parte de rîpe pe cîmpie, Privia cum potŭ Romîniĭ cŭ atîta semeție S’aștepte a da peptul cu dînsul, cŭ armiea sa, Cera la două-sute de miĭ ostirea toată, Măreaț’ artilerie de bombe încărcată; Romîniĭ cum nu tremurŭ ?...ci lupta ŏ aștepta ?... CXXI Apune sfînta zioă în care s’animase Creștiniĭ ce d’a stînga de apă s’așezase. Trimitŭ pe la ferposturĭ cu strejĭ a le‘ntări. Turcimea d’altă parte, ianiceriĭ de frunte, Păzescŭ ca nu romîniĭ în noapte peste punte Să treacă făr’ de veste mormîntŭ a le ursi… CXXII Icĭ, colo, se vădŭ focurĭ în tabăra creștină, Pe cerurĭ trece luna c’o jalnică lumină, Pe care ŏ ațintŭ turciĭ ca semnŭ favoritorŭ; În grabă unŭ nuourŭ ce trece 'ĭ ascunde discu 'n ceață Ea nu va fi în zioă la‘nchinătorĭ povață ? Ea nu va privi lupta d’uciderĭ, de omorŭ ?... CXXIII Frumoasă stea ce’adesea în inime păscut-aĭ Amorul, bucuriea ! ast-dată oarĭ văzut-aĭ Cum armiea romînă în tabără pîndea ?... Văzut-aĭ oarĭ stindardul celŭ mîndru destins foarte, Peste mulțimĭ de arme în șirurĭ așezate, Și pasul sentineliĭ mereu cum lě okolea ?... CXXIV Văzut-aĭ oarĭ gătirea acea mult bărbătească, La care unŭ capŭ sigurŭ căta să se gîndească Ș’acesta fu eroul, Mihaĭ nemuritorŭ ? Cum noaptea petrecut-a ?..ce gîndurĭ peste gîndurĭ Treku subt mîndra frunte cu care‘n multe rîndurĭ Învinse inemicul, afost triumfătorŭ ? CXXV O ! soartă, ș’astă dată fiĭ voitoare ! Ascultă aste inimĭ ce batŭ cu înfocare, Și lasă unŭ cursŭ liberŭ speranțeĭ pe deplin, Precum la amoresul ce’așteaptă ca să bată Momentul revederiĭ cŭ a sa adorată, Deplina fericire urmată după chinŭ. CXXVI Și doĭ vrăjmașĭ tot ast-fel momentul ce‘ĭ desparte Puterea să măsoare din două părțĭ cu moarte, Momentul după urmă e lungŭ, nesuferitŭ; Momentele din urmă sîntŭ anĭ de așteptare, Dorința bate‘n pepturi c’o grea nĕastîmpărare, Trudește adăstătoriĭ ce caută unŭ sfîrșitŭ !... CXXVII Așa e tot osteanul cu armele în mînă, Ce’așteaptă vocea trombeĭ ce’n tabără răsună, Și bomba trăsnitoare a șurea cu focŭ, A’șĭ îndoi oțelul în mîna cea vînoasă, Și moartea a trimite din țeava fulgeroasă, Să‘nfrîne cursîeru-ĭ ce nu‘șĭ găsește lokŭ... CXXVIII Așa eraŭ Romîniĭ în ceĭ timpĭ de bravură, O noapte de veghiere unŭ secolŭ le părură, Atuncĭ cînd micŭ și mare cu toțĭ zioa așteptaŭ ! Dar însă vaĭ d’acela ce’ar cugeta vînzare, C’adesea inemiciĭ prin banĭ, prin desbinare, Căutaŭ a‘ntinde curse la care alergau. CXXIX Acela ce ar vinde pre patriotŭ și țară, Cînd țintele creștine într’una s’adunară Ca jugul să răstoarne barbarilor cel greŭ, Să libere pămîntul d’invasiĭ, de robie, D’a sa re’mpopolare prin altă colonie... El însu-șĭ robŭ se face, robindu-șĭ neamul săŭ ! CXXX Căci cine ști cum poate Romînŭ era s’ajungă ! Cărîndu-l peste mare cu agonie lungă, Saŭ cine știe unde gonitŭ, împrăștiatŭ, Ca și murindu ’n lume ce ochiul săŭ deschide Lumina să maĭ vază ș’etern apoĭ‘l închide, La capu-ĭ goane, paloșŭ du’n firŭ‘i er’ atîrnatŭ !... CXXXI Aceasta nu s’ar face de cît din vrě o vînzare, Acelŭ trădătorŭ iudă ce‘ntîĭ dă sărutare, În urmă vinde totul și frate și stăpînŭ; Acela stăd’oparte și planurĭle ochiește, Cu fruntea blestemată conspiră, se gîndește, Prin aurŭ se‘nfrățește cŭ al săŭ vrăjmașŭ păgînŭ CXXXII Sinan spre isbutire, prin intrigĭ ce le vîră, Aleargă la aceia ce patriea vîndură; Grăbește a da aurŭ cu pumnĭ măgulitorĭ. Iar iuda ca unŭ iudă se prinde totŭ a face, A’ șĭ vinde părințĭ, țară, căcĭ patriea nu‘ĭ place; Ar vrea să‘șĭ vază neamul subt greĭ apăsătorĭ !... CXXXIII Acesta a fost Mihnea și Dan fu Vistierul; Fu Mihnea lepădatul ce’amăgit cerul. Trecînd din una‘ntr’alta sprě a vinde țara sa; La turcĭ aflase reazemŭ să scape de urgie, Sultanuluĭ jurat-a eternă slugărie; Sinan căta prin Mihnea cu aurŭ lucra CXXXIV Trimite luĭ Dan aurŭ și Dan întinse curse, Să‘n sufle îndoială silințele își puse, Descoragind ostașiĭ venițĭ într’ajutorŭ, Zicînd că este surda a luĭ Mihaĭ lucrare, Că nu va sfîrși bine cu o putere mare, Și murmura‘n mulțime lŭă fatall sborŭ, CXXXV Iar doĭ generalĭ ungurĭ cu alțiĭ în unire, Din cîțĭ eraŭ în lagărŭ, îșĭ tragŭ a lorŭ ostire Căcĭ eĭ se cumpărară de vistierul Dan. Acesta‘n înțelegerĭ cu Mihnea lepădatul, Căta la desbinare s’aducă tot soldatul, Puținŭ maĭ rămăsese fataluluĭ săŭ planŭ CXXXVI A da în capŭ Romîniĭ, ostirea adunată, Mihaĭ să dea în lațurĭ cu toat’ a sa armată; Prin Mihnea astea toate Sinan cu banĭ lucra. Dar cerul voi alt-fel : ca pre titanĭ dreptatea Trăsnitu-i-a din cerurĭ, le‘nfrînse răutatea... Căzut-aŭ trădătoriĭ îm cursa ce’o‘ntindea ! CXXXVII Nu mult trecu și zioa pe cerurĭ se arată ! La pasul auroriĭ lumina sîngerată Gonește pre luceafărŭ din urmă ce s’a stins, Cu el și noaptea fuge, pe care o blesteamă Oștirea Romînească, ce numaĭ zioa cheamă... Aceĭ ce credŭ în Prințul de‘ntusiasmŭ aprinsŭ ! CXXXVIII Aceĭ ce nu se schimbă… și sîntŭ tot într’o stare; Ce nu cadŭ în partida lui Dan celŭ cu vînzare, Ce credŭ în Dumnezeul Hristos mîntuitorŭ, Emblema libertățiĭ, pe steagurĭ sfînta cruce Ŏ ațintă cu durere, ce‘n tabără‘ĭ aduce Spre care ruga‘n dreaptă și lacrămile lorŭ CXXXIX Mihaĭ cŭ aĭ săĭ în laturĭ genuchi săĭ își pleacă În zioă rugăciunea spre Domnul ca să facă, Cu toat’ a sa ostire, cu toțĭ aĭ săĭ armațĭ. În urm’aŭ eĭ s’asculte ce Prințul le vorbește, Cînd pașa d’altă parte bătaiea rînduiește; Nimicŭ îĭ par ghiauriĭ în tabăr’ adunațĭ. CXL Sfîrșind dar rugăciunea, Mihaĭ p’aĭ săĭ îĭ cheamă Marĭ, micĭ toțĭ generaliĭ, soldațiĭ maĭ cu seamă, Ș’acestea le vorbește c’unŭ tonŭ prea bărbătescŭ ,,Aduceți-v’aminte băețĭ de țara noastră, ,,De vitejiĭ trecute, de tristă soartă, ,,Căcĭ prea mult sufrit-a poporul romînescŭ.. CXLI ,,Aduceți-v’aminte d’aĭ vostri părințĭ care ,,N’aŭ suferitŭ sclavie, purtară nume mare, ,,Vestițĭ în toată lumea ce eĭ aŭ stăpănitŭ ! ,,Acum voĭ, strănepoțiĭ Romanilor cu fală, ,,Să înghițiĭ rușinea…să n’avețĭ îndrăsneală ,,D’a‘nvinge răpitoriĭ ce țar’ au cotropitŭ ! CXLII ,,Gîndiți-vă c’ast dată prilegiul este mare ! ,,Gîndiți-vă kă turciĭ în marea‘nverșunare, ,,De moarte pedepsi-vor creștiniĭ resculațĭ, ,,Gîndiți-vă maĭ încă că Turciĭ ce perdură ,,Orașe, cetățĭ, armiĭ Romîniĭ ce bătură, ,,Atîta eĭ slăviră, sîntŭ chiar descurageațĭ CXLIII ,,Din cîțĭ capĭ eĭ avură vrăjmașĭ pe țărĭ creștine, ,,Maĭ aŭ numaĭ p’acesta ce‘n țara noastră vine ,,P’acesta curăța-‘l-vomŭ și sîntemŭ mîntuțĭ. ,,Turcimeĭ arăta-vomŭ că daca altă dată ,,Robiseră eĭ țara, ŏ aflase desbinată, ,,Acum unițĭ Romîniĭ se facŭ nebiruițĭ ! CXLIV ,,Avețĭ inimă mare c’astŭ dată vomŭ învinge ! ,,Să nu vă spăimînteze turcimea ce se strînge ,,În numărŭ ca acesta ce’acum s’aŭ adunatŭ; ,,Sinan p’aĭ săĭ de frunte lăsatu-i a spre pază, ,,El nu are cu sine ostașĭ de spăimîntat. CXLV ,,Sîntŭ num’ adunătură, strînsoare de prin lume, ,,Cu focurĭ înmiite noĭ da-le-vomŭ unŭ nume, ,,Lĕ om da acele visurĭ ce’atît’ ș’ închipuiescŭ; ,,Lĕ omŭ da deplin veninul de care se‘mbuibează, ,,Vrăjmașuluĭ de sînge setosŭ‘ĭ omŭ da să vază ,,Romînul ca ce poate, tot neamul creștinescŭ. CXLVI ,,Și d’a strîmtoare‘ncolo de mărĭ ce stăpîniră, ,,I omŭ face să se ducă de unde‘ntîĭ veniră, ,,Europa mîntui-vomŭ, invasiĭ vomŭ opri... ,,Cînd țările unite ca frațiĭ ne adjută, ,,Ne trebue dar inimĭ ast-dată pentru luptă, ,,Ș’etern prin cununare Romînul bravŭ va fi !... CXLVII Oarĭ cine poate spune răspunsul ce ostașiĭ Îl deteră la Prințul :-- Învinge-vomŭ vrăjmașiĭ !... Mihaĭ să ne trăiască ! și tot biruitorŭ !... Aidețĭ !..aidețĭ cu toțiĭ !..la moarte orĭ și unde !!!. Romîni‘n multe cete trecură peste punte, Avînd toțĭ generaliĭ Mihaĭ în fruntea lorŭ. CXLVIII Vă‘nchipuițĭ unŭ tigrŭ înfuriatŭ prea tare, Ca trăsnetul cum cade, făcînd unŭ urletŭ mare, Din ochiĭ lăsînd sînge, ferosŭ prada a‘nhăța, Saŭ leul în mîndriea-ĭ primid o grea lovire Ce’ar da-o vînătoriĭ d’odată făr de știre, În inimă lăsîndu-ĭ o rană foarte grea. CXLIX Și chiar parcă desertul mugind de agonie, Ar geme cu pămîntul ca și‘ntr’o vijelie, Maĭ răŭ ca uraganul ce vine nisiposŭ, A feareĭ mare luptă, lovind-o vînătoriĭ, E‘ntocmaĭ ca aceea precum s’ar bate nuoriĭ Ce scapără în munte unŭ trăsnetŭ viforosŭ. CL Așa primi turcimea lovirea romînească.. Din patru părțĭ cu focurĭ, bătaiea cea cerească Cădea parcă pre dînși, afrontul a‘șĭ spăla ! Romîniĭ dînd năvală cu peptu‘naintează, Și moartea semănîd-o, vrăjmașu‘nspăĭmîntează, Lăsîndu-l în uimire la ce nu s’aștepta. CLI Dar cine e eroul acelŭ ce comandează ?.. Cŭ atîta înfocare Romîniĭ inimează Și strigă :-- Înainte !..’nainte dațĭ băețĭ ! A sa voce ca tunetŭ s’aude prin mulțime. Îndarn detună bomba trimisă de turcime, Ea cade rușinată subt pașiĭ îndrăsnețĭ. CLII Tîrziŭ dar adversariĭ, trezițĭ din amețială, Văzînd cu ce iuțime Romîniĭ daŭ năvală, Bătaiea o dirige ce-va maĭ în favorŭ, S’acață dintr’o parte și d’alta voinicește Albert Chirali, Ungurŭ, cŭ aĭ săĭ mult voinicește O aripă sfăramă de turcĭ cu pașa lorŭ. CLIII Sinan, Haiderĭ, Saturgi, Hasan, pașĭ generali Mhmet, Husein capiĭ și Mustafa, agali, Oprescŭ dar năvălirea cea furioasă ’ntîĭ. Romîniĭ daŭ‘nainte în armiea cea mare; La‘ntîia‘nsă lovire, ce’a fost atît de tare, Perdură turcĭ o sumă din ceĭ vestițĭ deliĭ. CLIV Apoĭ năvălescŭ turciĭ cŭ a lorŭ artilerie, Sfăramă și sdrobește romîna semeție, Ș’așa eĭ se luptară maĭ pînă la nimezĭ; D’oparte și de alta nu se cunosŭ ostașiĭ, Subt trăsnete se vîră, vrăjmașĭ între vrăjmașiĭ Cu portul se cunoaște, cu steagul prin grămezĭ CLV Cînd două elemente se luptŭ cu înfocare, În apă căzînd focul, o mare‘ntr’altă mare, Cu vîjiirĭ de spaimă și’n spumă fumegînd, Cu nuoriĭ fiind una, de nu s’ar maĭ cunoaște De este omŭ’n viață saŭ iadul îl tîraște În negrele abisurĭ, ca‘ntr’unŭ poptosŭ mormîntŭ, CLIVI Ș’ar crede că‘ĭ momentul al lumeĭ dupe urmă Trecînd de viața ceea de unŭ păstorŭ ș’o turmă, Cînd neamurile toate într’una s’or uni, Din urmă cînd veni-va a lumeĭ sguduire, Pămîntŭ, cerŭ, universul isbite‘ntr’o lovire, De rîpe ar da cu toate și‘n haosŭ ar peri... CLIVII Aș’ ar fi crezut poate acela ce văzut-a Cea crîncenă bătaie în care mulțĭ căzut-a În sîngele ce curse acelŭ răsbunătorŭ De partie, de lege, de tot ce‘ĭ sfîntŭ în lume. O ! dac’ar fi vre unul dintrînșiĭ pentrŭ a spune, De sîngele ce curse, d’acelŭ grozavŭ omorŭ !... CLIVIII Saŭ cînd ar fi vre unul ce s’ar gîndi maĭ bine Din patrioți țăriĭ... și dĕ ar simți în sine, Că patriea prin sînge de rele a scăpat, Că țara văzu, muma, eroiĭ ce căzură, Ca și o mumă fii pe care îĭ perdură Spre viața eĭ eternă saŭ legĭ ce a păsatrat ! CLIX Aduceți-v’aminte Romînĭ de Romîniea, Iubita voastră țară !...vînzarea, agoniea, Goniți-o de la sînul celŭ dulce prințescŭ; De vremile trecute aduce-ți-v’aminte ! De ceĭ ce se luptară și umbra-le‘n morminte Vorbește pînă astă-zi de dreptul romînescŭ !... CLX Din nuoŭ detună tunul, din nuoŭ se sparge bomba, Ninchează cursieriĭ, și unde audŭ tromba Aleargă saraciĭ cu sutele de miĭ... Buzescu e la mijlocŭ, lovește din putere, Și Manta generalul un altŭ cursierŭ cere Să sboare peste taberĭ, perzînd pe celŭ dintîĭ. CLXI Ostașiĭ bătrîni, tinerĭ, încarcŭ, descarcŭ arma... Asaltul daŭ prea iute; cu sgomotul, cu larma Comanda nu așteaptă, ca leiĭ năvălescŭ. Vrăjmașu‘n mare la mijlocŭ cînd îĭ are, Eĭ știu a se și trage, cu multă‘ndemînare, Și focurĭ înmiite vrăjmașuluĭ pornescŭ. CLXII Așa pînă subt seară, Romîniĭ se bătură. Învinșĭ, și învinseră, o sumă josŭ căzură, Slăbiră maĭ pe urmă dar tot nebiruițĭ, Perdură dintre frațiĭ acea maĭ mare parte, Perdură multe tunurĭ,- rănițĭ alțiĭ de moarte, Formară d’a se trage unŭ unghiŭ înrînduițĭ. CLXIII Dar focul nu‘ncetează, din unghiŭ se înmiește; Vrăjmașul nu ia seama Romînul că slăbește, Căci tot cu bărbăție el știĕ a sĕ apăra, Așa unŭ șarpe‘n peatră silitŭ se‘napoază, Dar însă tot maĭ mușcă cu limbĭ ce‘nveninează, Și tremură desertul de șuerarea sa ! CLXIV Amară disperare d’ar perde biruința Romîni‘n care‘șĭ puse a lorŭ toată credința ! În cumpănă sta soarta spre moarte ș’a trăi. Abia înc’o speranță puținŭ maĭ licurește... Oarĭ corpul ce s’așteapă *)...la vreme oarĭ sosește? Trimise după dînsul Mihaĭ pentrŭ a sosi ?.. CLXV Apune sfîntul soare ! e ora rugăciuniĭ !.. Se tragŭ cev ’adversari ĭ...se traseră Romîniĭ.. Stăpîne Prea Puternicŭ !...ia...vinŭ ceĭ adăstațĭ !... Romîniĭ iaŭ putere; ostașiĭ răsuflară; Mihaĭ ațintă bine mișcărĭ de din afară... Maĭ vor turcĭ o lovire, din nuoŭ înverșunațĭ !.. CLXVI Mihaĭ lĕ observă toate, cŭ aĭ săĭ se pregătește În contra stratagemiĭ ce turci o‘ntocmește ! Pe dĕ altă parte Mihnea, Hasan catŭ pe Mihaĭ Să‘l ia dupe la spate; cu Dan se‘nțeleseră, Acelŭ ce spionase de toate cum merseră... Cătaŭ a pune mîna măcar pe Prințu’n caĭ...* Mihaĭ așteaptă două roate de cazacĭ, ce nu era departe de lagărul său. CLXVII S’aude o murmură prin ceĭ ce bagŭ de seamă Că Dan e vînzătorul de carĕ aŭ să se teamă Romîniĭ, toată țara...”El trebuĭ a muri !...” Răspunde un june foarte istețŭ și cu îndrăsneală, Ce sta tot lîngă Prințul, și orĭ în ce năvală Era spre adjutoru-ĭ, de curse a‘l păzi. CLXVIII Romîniĭ nu perdŭ timpŭ...d’a‘nvinge aŭ să vază... Mihaĭ se hotăraște, cŭ a zileĭ încă rază, Să dea iar o lovire cu prețŭ de viața sa... Albert Kiralĭ atuncĭa, ce două tunurĭ le lŭase Din tabără inimică, p’o muche lĕ așezase, -Sta gata ca să facă trăsnirea a sbura. CLXIX Sinan în fruntea armiĭ ce încă‘ĭ rămasese, Voia să treacă puntea la care ajunsese Cŭ aĭ săĭ în numărŭ mare avînd și steagul sfîntŭ, Eĭ punŭ acum silința a da o hotărîre Bătăiĭ asteĭ zile; făceaŭ eĭ chibsuire Slăbițĭ că sîntŭ Romîniĭ ș’aĭ spulbera în vîntŭ CLXX O ! Doamně a tot Potinte ! voința ta s’așteaptă !... Mihaĭ fu astă dată eroul mare‘n faptă, El vru a merge‘n frunte, p’aĭ săĭ a inima !... Se repezi !...securea unuĭ osteanŭ o smulse, Pe punte adversariĭ precum unŭ roiŭ ajunse, Mihaĭ căzu ca fulgerŭ ce trăsnetŭ ar lăsa !... CLXXI Ca și unŭ leŭ pre feare, saŭ oĭ cînd le sfîșie... Ca tigru‘n răsbunare, ca tot ce‘n mînie, Aĭ săĭ năvălescŭ iarășĭ, și tunurile trăsnescŭ; E totul moarte, sînge !...Mihaĭ în turcĭ lovește; Nicĭ unul nu maĭ scapă acela ce‘ndrăsnește În față s’arate cu Prințul Romînescŭ CLXXII De spaimă adversarulŭ rămîne în uimire, El crede că Profetul trimisu-i-a peire, Peire pretutindenĭ și stingerĭ cu amarŭ, Îĭ parě a fi pedeapsa acea nepomenită, Din urmă ora lumeĭ pe puntě afurisită... Subt care iadu‘ntinde blestemul din tartarŭ ! CLXXIII Așa fu adversarul măcelăritŭ în spaimă, Mihaĭ îl îmbrîncește sdrobindu-l fără seamă : Căzură inemiciĭ în apa ce curgea ! Mihaĭ cu a sa mînă pe Caraiman îl taie, Lovindu-l cînd da pașa în Neazlovŭ ca să saie Să scape de urgie cu steagu‘n mîna sa !... CLXXIV Mihaĭ îĭ smulge steagul celŭ sfîntŭ de biruință, Pre care inemiciĭ‘șaŭ pusŭ a lorŭ credință, Și n’așteptaŭ ca steagul vrě odat’ a fi răpusŭ. El calcă înainte, către Sinan pîșește, Cînd celŭ căzutŭ se vaită, se sbuciumă, scrîșnește, Și balta‘i e mormîntul, strigînd : Alah !... în susŭ. CLXXV Sinan la astea toate, maĭ mortŭ de‘ngălbenială, Fu răsturnatŭ în apă d’a ostilor năvală. Dar ce maĭ rămăsese de astĭ greĭ adversarĭ ?... Respinșĭ, bătuțĭ din față, înpinșĭ și de la spate, Atuncia, vaĭ ! perdură speranțele maĭ toate, Puținĭ abia scăpară cu viață din ceĭ marĭ. CLXXVI Subt dînși cursieriĭ, spumanțĭ, scăldațĭ în sînge, Scoteaŭ acea mugire ce aerul respinge, Și apa se roșise de morțĭ și de ceĭ viĭ. Scăpă abia cu viață Sinan prin întîmplare, Scoțîndu-l oare cine din balta cobitoare, Mormîntul de peire atîtor osmanlîĭ CLXXVII Hasan și Mihnea vodă o luară șĭ eĭ la fugă, Ș’ascunseră rușinea în crîngurĭ, ĭntr’o luncă, De unde tîrziŭ ese cŭ aĭ săĭ a se uni. Mihaĭ triumfătorul și fala Romînieĭ, Învinse pînă noaptea, amarŭ dînd agonieĭ Armata inemică cu care se lovi !!. CLXXVIII Cu noaptea încetează și lupta sîngeroasă, În care vitejiea a luĭ Mihaĭ faimoasă Rămase monumentul celŭ falnicŭ preste anĭ, Cu care Romîniea făli-se-va‘ntre ginte, Scînteea cea divină Romînuluĭ v’aprinde Virtuțile ș’amorul străbunilor Romanĭ. CLXXIX Ce jugŭ nu suferiră, cu gloriĭ triumfară, Pămîntŭ,‘ntreagă lumea, pre eĭ îĭ respectară; Ast-dată dar Romîniĭ cu Prințul lorŭ urma Virtutea și mărirea acea nemuritoare, Și patrieĭ cu laurĭ îĭ daŭ încoronare : Romînul a‘ĭ fi fală Romînŭ a se chema !... CLXXX Așa sfîrșĭ bătaiea‘n Călugărenĭ urmată, [10] Vestită în anale ca cea maĭ sîngerată Din cîte avu Romîniĭ cu Turciĭ încleștațĭ, Aicĭ aŭ perdutŭ turciĭ unŭ numărŭ foarte mare Și‘n urmă dup’ aceasta, Sinan în disperare Fu alungat din țară cŭ aĭ săĭ puținĭ scăpațĭ. CLXXXI Tîrziŭ, pe cînd romîniĭ de turcĭ maĭ răsuflară, Scoțîndu-ĭ din orașe ce eĭ le ocupară, Gonindu-ĭ pîn la Giurgiu și dincol’ i aŭ trecut, Plecînd și aliațiĭ, oștirile streine, Romîniĭ‘n capitală intrîndŭ mîndri de sine, Pe Prințŭ felicitară de cîte le a făcut. CLXXXII Veni și Vistierul l’această veselie S’arate remușcare, mai mult ipocrisie, Că credinciosŭ el este mărețuluĭ stăpînŭ... În mulțĭ murmura mișcă, de trădătorŭ îl știe... Ș’acuma îndrăsnește la Prințul ca să vie, Să‘și spele neagra pată pre sînge de romînŭ ? CLXXXIII Pîșaște pîn la Prințul c’o umilă tîrîre.. Mihaĭ‘ș’aruncă ochiĭ ș’a sa desprețuire Ajunge‘n fiorarea acestuĭ apostatŭ. Mihaĭ nimicŭ nu‘ĭ zice, în sfatŭ că se găsește : A pedepsi o vină prin lege el voiește; Voia întîĭ de fapta-ĭ să fie încredințatŭ. CLXXXIV Romînĭ o sărbătoare obștească prînzuiră, D’a țăriĭ înălțare pe carě o mîntuiră : Ostașĭ, poporul, clerul spre Domnul mulțumiaŭ În templurĭ rugăciunea se tămîiea p’altare. - Mihaĭ l’aĭ săĭ de frunte le detě unŭ ospățŭ mare, Ș’atuncia toțĭ boeriĭ către palatŭ veniaŭ. CLXXXV Ospățul se‘ncheiese, în sala cea domniască, Cu pompă conmeseniĭ veniră să prînzească. -,, Venit-a Vistierul ?..,, Mihaĭ spre eĭ a zis. El vrea a da ertare...Nicĭ unul nu răspunde : - ,, E mort Dan Vistierul, de sine s’a ucis !.. CLXXXVI Se‘nfioară conmeseniĭ, Mihaĭ, toat’ adunarea.. Unŭ jupe‘ncetŭ vorbește :- ,, Ș’a pedepsit vînzarea !..” Unŭ sgomotŭ dup’ aceea s’ațîță‘ntre boerĭ. Căcĭ Dan înțelesese a Prințuluĭ mînie, S’a otrăvit el însu-șĭ să scape de urgie. -,, Mișelul !---toțĭ ziseră,---fu iuda pînă erĭ !...” CLXXXVII Puțină turburare la oaspețĭ el aduse. Buzescu și cu Manta nimica nu răspunse; Farcaș sta în picioare, cu cupa închina : ,,Mihaĭ să ne trăiască ca să învingemŭ iară ! Trăiască țara noastră ! iar vînzătoriĭ peară !.. --,, Amin !”...zisě adunarea, și vivatŭ !!! toțĭ urma. FINE Note [ modifică ] ↑ Mihaĭ Viteazul, fiŭ luĭ Pătrașcu celŭ bunŭ și frate cu Petre Cercel, a luat în căsătorie pe doamna Florica, fiica Vistieruluĭ Ioan, celŭ ce se afla la Poartă logofătŭ din partea țăriĭ. El fu maĭ întiiŭ Banu al Craiovi, în timpul domnirei luĭ Aleksandru al III-lea. Talentele și geniul săŭ militarŭ, îl puseră în rîndul celor maĭ celebri generalĭ și celor maĭ marĭ stăpănitorĭ. Cursul faptelor sale e plinŭ de cele maĭ înalte bravurĭ și numele săŭ va rămînea pentru tot-d’auna încununatŭ de victoriî și succese ce a repurtat în contra tutulor națiunilor cu care a avut d’afacere. El rădică națiunearomînă la o culme de glorie și făcu să reînvie în mijlocul eĭ simțimîntele acele mărețe și bravura străbunilor Romaniĭ. Pe ceĭ căzuțĭ în întunericul apăsăriĭ ș’al uităriĭ, luațĭ în picioare de atîțĭ alțĭ popolĭ care năvăliră peste dînși, ceĭ descurageațĭ și degenerațĭ, ceĭ ce n’aveaŭ o patrie asigurată și o mînă protectoare, Mihaĭ îĭ adună subt scudul săŭ și îmbărbătîndu-ĭ îĭ făcu să scuture jugul pe care atît timpŭ îl purtaseră. Numele de Romînŭ ajunse a fi respectatŭ de toțĭ, și colosul acelŭ ruinatŭ de secoli și întru risipire, începu a se reconstrui subt o aquilă și aceleașĭ legĭ; soarele Romînieĭ ș’al Romînilor, se arată mare și strălucitorŭ la orisontŭ, și, de și nu fu pentru tot-d’auna neîntunecatŭ de nuoriĭ nenorocireĭ, totu-șĭ Romîniea avu a se făli de o zi ferice pentru dînsa : o zi mare și memoriabilă în analele istoriĭ, și prin care va putea lua tot-d’auna parte din drepturile gintelor. În cursŭ de șapte anĭ aĭ domnireĭ sale, Mihaĭ Viteazul, după ce curăți toată țara și cetățile Romînieĭ de gunoiul și spiniĭ care împiedicaŭ răsuflarea și progresul independințeĭ romîne, într’unŭ timpŭ ș’o curgere de atîtea nenumărate răsboae, petrecute în contra inemicilor, atît înăuntru țăriĭ cît și peste hotare, dinaintea a le căruĭ arme ș’a numeluĭ său, cetățile îșĭ plecau creștetul murilor și barierele cele maĭ neînvinse îĭ deschideaŭ locŭ, munțiĭ ceĭ înalțĭ și apele cele maĭ profunde neputîndu-ĭ a’ĭ opri pasiĭ, și numărul celŭ mare de ostirĭ inemice nefăcîndu-l să se teamă saŭ a se trage înapoĭ, el, ajunse a fi chiar spaima și cu desăvîrșire descuragearea unora, pe cînd alțiĭ se mîndriaŭ și se socotiaŭ norocițĭ d’aĭ putea cîștiga amiciea ș’a găsi în alianță cu dînsul. Dintre toțĭ pare că împăratul Rodolfo a știut să prețuiască mai mult meritele și bravura acestuĭ prințŭ mare, atît de trbuinciosŭ și folositorŭ causeĭ creștine de atuncĭ, iar alțiĭ, ca niște trădătorĭ, închinațĭ interesuluĭ propriu, aŭ căutatŭ tot-d’auna să‘l amăgiască; cînd îl vedeaŭ maĭ mult încurcat în răsboaele cu Turciĭ, rupeaŭ alianța ce o încheeaseră între dînși, vroiaŭ a’ĭ dicta condițiĭ de pace și ce le la te !... În cîte rîndurĭ, Sigismund Batori, cu masca amicieĭ ș’al interesuluĭ comunŭ, nu căută să aibă pe Romînĭ supușĭ, iar marele Mihaĭ cu o mînă la timpu de nevoie întinzîndu-ĭ capitulațiea, cu ceelalti îĭ înfățișa sabiea, țiindu-l prin aceasta în respectŭ; de și pînă în cele din urmă Batori i a făcut tot răul putinciosŭ !... Domnul Moldovi, Ieremia Mogilă, ne iubind causa comună a tuturor Romînilor, se opuse din toate puterile mareluĭ bărbatu ca să nu înființeze proiectul ce’l avea d’a uni pe toțĭ Romîni subt o aquilă, ba încă, s’a și aruncat în brațele Polonii, inimica generală p’atuncĭ a cualiții creștine. Generalu Basta, infamŭ trădătorŭ, în gelosiea sa cea mare, neputînd a maĭ privi dinaintea sa pe unŭ Romînŭ cel ce’ĭ era superiorŭ prin calitățile și bravura militară, conspiră în umbră moartea prințuluĭ eroŭ, așa toți creștini și Romîniĭ perdură pe celŭ maĭ înfocatŭ răsboitorŭ pentru sfînta lorŭ causă. El muri la 18 augustŭ 1601, în etate de 43 de anĭ, în floarea viețiĭ, în epoca cînd purta resbelŭ în contra luĭ Sigismund Batori, înturnîndu-se de la Praga, după întrevederea ce o a fost avut cu împăratul Rodolfo, avînd cu dînsul pe Romînĭ pe generalul Basta ca să coprinză Transilvania, iar ucigașiĭ, profitînd într’o dimineață cînd el se afla departe de ostirea sa, pe care tocmaĭ o pornise către Făgăraș ca să libere pe doamna Florica, ce se afla acolo, năvăliră prin trădare și cu lașitate asupra luĭ și așa el muri în cîmpul de la Torda, apărîndu-se cu sabiea în mînă ăn momentul celŭ din urmă. Corpul său fu înmormîntatŭ la Bîlgrad în biserica cea zidită de dînsul, iar capul săŭ fu adus de soru-sa Chiasna și s’a îngropat la mînăstirea dealuluĭ la Tîrgoviște. Familiea sa, nenorocita princeasă, după ce a fost ținută la Făgărașŭ prissonieră, de către Sigismund Batori, acesta bătut în cele din urmă de armele luĭ Mihaĭ ș’a le împăratuluĭ Rodolfo, fugi la amicul săŭ Ieremia Mogilă, de la care cerînd adjutorŭ precum și de la Hanul tătărescŭ, îĭ trimise spre robie pe familia luĭ Mihaĭ care se perd acolo. Sacra însă memorie a numeluĭ ș’a faptelor acestuĭ prințŭ va rămînea neștearsă din inimile tuturor Romînilor; ea va trăi și se va înălța pentru tot-d’auna ca unŭ celŭ maĭ mare monumentŭ întru și gloriea națiuneĭ Romîne !... ↑ La 1594, 5 noembrie, se ținu unŭ congresŭ în Bucureștĭ între trimiși plenipotențiarĭ din partea prințuluĭ Sigismund, din Transilvania, și de la prințul Moldovi Aaron, ceĭ ce încheiaseră o alianță și se legaseră prin giurămîntŭ cu Mihaĭ, strîmtoratŭ pe de oparte de armiile Otomane ce năvăliră în țară și pe de alta de amenințările ce îĭ făcea Batori, că va rupe relațiile de pace cu dînsul, priimi o învoire pentru care trimise la Făgăraș un numărŭ de boerĭ ca să trateze : acestia Încheeară cîte-va articole dictate de Sigismund Batori pe care mai tîrziu le rupse Mihaĭ, cînd intră triumfătorŭ în Transilvania și făcu pretutindenĭ a fi victorioase pe unde trecură fîlfîind cu mîndrie stindardele sale, precum și a răsuna cu nemărginită fală numele armiilor sale. ↑ Se poate lesne înțelege că în aceĭ timpĭ de necurmate răsboaie și acelŭ vandalismŭ din partea streinilor ce năvăliaŭ pre satele și cele maĭ prințipale orașe din Romîniea, lăcuitoriĭ staŭ maĭ mult gata cu averile și cu vitele lorŭ, unindu-se într’unŭ numărŭ de familiĭ, ca să se tragă în munțĭ, căutînd unŭ refugiŭ, și‘ntr’acestea vetrile lorŭ, sate și orașe întregi rămîneaŭ Pustiĭ, nelăcuite de nimenĭ. ↑ Vlad IV. Țepeș saŭ Țepeluș, a domnit de la 1456 pînă la 1462 și‘n a doua domnie, de la 1477 pînă la 1479. Istoriea ne înfățișează pe acestŭ omŭ ca celŭ maĭ tiranŭ. Creșterea și petrecerea luĭ cu turciĭ maĭ mult timpŭ și greutățile ce‘l a întovărășit și pe care le a întîmpinat el pînă se văzu prințŭ,‘ĭ a stricat inima,‘ĭ schimbat fisionomiea și făcură din el celŭ maĭ crudŭ, posomorîtŭ și vărsătorŭ de sîngele inemicilor săĭ. Țepile eraŭ uneltele luĭ cele iubite prin care îĭ plăcea cu deosebire a ucide pe culpabilĭ și pe ceĭ ce eraŭ în contra sa. El prin chinul Acesta întroduse unirea și‘șĭ asigură tronul. Cu o guardie a sa, compusă din ceĭ maĭ cruzi oamenĭ, înfiora prin numele săŭ pe boeriĭ care conspirară în contra luĭ ș’a sistemuluĭ săŭ de a domni. Țepeș află despre acestea toate. Dete unŭ ospățŭ în zioa de paștĭ, unde chemă toată boerimea la dînsul și maĭ cu seamă pe ceĭ ce‘ĭ cunoștea de capi aĭ conspirațiĭ. Aceĭ ce aŭ apucat de aŭ venitŭ, o parte căzură victime răsbunăriĭ sale, perzîndu-le viața, iar cei-l-alțĭ fură trimișĭ în nume de salahorĭ ca să zidească cetatea Poenarĭ: esistă și pînă astă-zi drumul unde merseră eĭ, care se chiamă Calea-Boierilor. Atît inemici săĭ din năuntru țăriĭ precum și prisonieriĭ de răsboiŭ cercaŭ aceeașĭ soartă din mîinile luĭ. În maĭ multe rîndurĭ‘ș’a pus chiar masa și mînca cu cea maĭ mare nepăsare în locurĭ unde se afla ocolitŭ de țepe, în mijocul văităturilor și a țipetelor spăimĭtătoare a le celor trașĭ n’în țepe... ↑ Nicopoli, Diiul, Rusciucu, Hîrsova, Brăila, Silistra precum și altele aŭ fostŭ coprinse în multe rîndurĭ de la turcĭ. Fama și cutremurarea ce înspira urmele armiĭ romîneștĭ în locurile pe unde trecea, vor putea spune Dunărea, Carpațĭ și Tisa; cele maĭ însemnate forterețe a le lorŭ îșĭ plecară capul și porțile lorŭ fură deschise dinaintea luĭ Mircea cel mare, Radul de la Afumațĭ și Mihaĭ Viteazul... În această împregiurare, Hanul tătărescŭ după ce maĭ‘nainte fu bătut de Mihaĭ, trebuind iarășĭ să intre în Moldova și d’acolo să treacă în Țara Romînească ca să se uniască cu armiea luĭ Sinan, fu opritŭ din causa pentru că Cazacĭ și Rușiĭ intraseră în pămîntul săŭ. ↑ Cercetațĭ istoriea și vețĭ vedea cîte nenorocirĭ și greutățĭ causară țăriĭ aceĭ ce în tot-d’auna nemulțumițĭ se aruncaŭ în brațele streinilor ca să răstoarne pe domnŭ, întrecîndu-se care de care prin intrigĭ și cu banĭ a poseda tronul țăriĭ și a’șĭ putea îndestula pasiunea cea de răsbunare și de stăpînire !... ↑ Giurgiu fu întăritu de turcĭ după ce Sinan trecu Dunărea și înaintă pînă în susŭ de Tîrgoviște. Mînăstirea Radul Vodă din Bucureștĭ fu asemenea transformată într’o fărtereață, și după aceea Tîrgoviștea toată fu fortificată, unde se închise Ali Pașa și Mehmes-Beg cu garnisoana turcească, care se predete în urmă, după ce o încongiurară armiile creștine. Sinan cu armiea cea mare se trase către Giurgiu, minînd fortereața Radu Vodă, care se și arse în urmă, iar Giurgiu fu teatrul celiĭ maĭ crîncene și sîngeroase bătăliĭ. ↑ Daca în secoliĭ trecuțĭ Romîniea s’a putut făli cu numele atîtor generalĭ ilustri, astă-zi cînd eroismul secolului stă în papă, Romîniĭ aŭ văzut eșind din sînul lorŭ bărbați remarcabilĭ ! – Fără a maĭ numi atîtea nume cunoscute de către toțĭ romîniĭ ceĭ adevărațĭ precum ș’atîtea scrierĭ ce desvoltară gustul și ideile, cele două cînturĭ din Mihaida le putemŭ numi capitele uneĭ adevărate epopeĭ, ca ș’acelea care aŭ cîntatŭ nenorocirile Ilionuluĭ, secolul celŭ mare al lui Cesar, sîngele ce’l vărsară prinți și cavaleriĭ creștini pentru mormîntul luĭ Crist. ↑ Pe cînd se găsia Mihaĭ Banŭ al Craioviĭ, fiind persecutatŭ de Alecsandru al III-lea celŭ ce pusese niște ucigătorĭ să‘l omoare, prin îndemnul socru-săŭ, Vistierul Ioan, care se afla pe lîngă Înalta poartă unŭ bărbatŭ foarte creditatŭ, porni spre Constantinopolŭ dar Alecsandru, simțind despre plecarea luĭ Mihaĭ, trimise după dînsul oamenĭ ca să-l întoarcă înapoĭ. După ce îl prinseră și’l aduseră la Bucreștĭ, îl închise în pușcărie din ordinul lui Alecsandru III, acesta temîndu-se de murmura popoluĭ, cel ce era foarte apăsatŭ de către dînsul și‘l ura prea multŭ, puse să‘ĭ taie cît maĭ îndată capul. În mijlocul popoluluĭ adunatŭ de osîndirea luĭ Mihaĭ, gîdea, celŭ adus a’l tăia, înfricoșîndu-se de teribila căutătură ce o avea precum și de corpul săŭ celŭ morțialŭ, aruncă satîrul din mînă și strigă fugind prin Mulțime că el nu îndrăsnește și n’are curagiŭ ca să omoare unŭ omŭ ca Mihail... ↑ Citămŭ istoriea despre ceea ce se atinge de Împrejiurările acesteĭ lupte la Călugărenĭ. ,, - În vremea în care de toate părțile se făceau pregătirile cuviincioase, avangarda turciască a și trecut Dunărea și a înaintat prin țară pînă la satul Călugăreni. Mihaĭ neașteptînd adjutoarele streine, îșĭ trimise nevastă-sa Florica și toată familiea sa dinpreună cu toată averea la Sibiĭ, asemenea trecură în Transilvania și alțĭ boerĭ pe cariĭ bătrînețile nu‘ĭ erta să intre în lupta aceasta pentru patriea lorŭ. După aceasta, trimițînd o parte din armiea sa ca să ție în frîŭ avangarda turciască care înfipse lagărul la Călugărenĭ, el cu 8,000 oamenî, apucă drumul Giurgiuluĭ la locul unde Sinan lucra la podul pe vase ca să șă și treacă armiea sa cea mare. Dete năvală asupra meșterilor și lucrătorilor, și o lună întreagă opri săvîrșirea poduluĭ și trecerea peste Dunăre dincoacĭ. Dar cu o mînă de oamenĭ Mihaĭ nu putea să străjuiască toțĭ țărmuriĭ. Pe la unŭ locŭ două zile departe de Giurgiu trecură niște trupe turceștĭ în țara Romînească; asemenea maĭ trecură cu luntrele și alte trupe. Acestea fără veste loviră pe Mihaĭ de la spate. Atuncĭ el fiind silit a se trage îndărătŭ, Sinan isprăvi podul și îșĭ trecu toată armiea. Mihaĭ se trase în dosul Călugărenilor unde îșĭ așeză lagărul; Sinan merse după dînsul pînă la Călugărenĭ. Lagărul luĭ Sinan se deosibia de al luĭ Mihaĭ printr’unŭ crîngŭ mocirlosŭ; prin mijlocul crînguluĭ era unŭ șanŭ de pămîntŭ și de lemne, și în tot locul acesta nu încăpea maĭ mult de 12,000 oamenĭ. Îĭ veni lui Mihaĭ oare care adjutoare din Transilvania de la Sigismund Batori și din Moldova de la Ștefan Răsvan, și toată armiea luĭ crescŭ la 16,000 soldațĭ. Lagărul lui Sinan era așezat într’o posiție înaltă și maĭ bună, și se afla întrînsul peste 200,000 turcĭ înarmațĭ. De și vedea Mihaĭ că numărul vrăjmașilor este de două-spre-zece orĭ maĭ mare de cît al armieĭ sale; avînd însă nădejde în Dumnezeŭ și credința și vitejiea a lor săĭ nu se sfii nimicŭ a începe el bătăliea. La 13 augustŭ, 1595, odată cu făcutul zileĭ, puind toate în orînduială, îmbărbătă armiea sa prin cuvinte potrivite cu împregiurarea și vrednice de unŭ generalŭ mare ca dînsul. Încuraje pe romîniĭ săĭ aducîndu-le aminte de isprăvile cele viteze a le strămoșilor lorŭ ce le aŭ săvîrșitŭ sub Mircea celŭ bătrînŭ, sub Vlad Țepeș și Radul de la Afumațĭ, împotriva uneĭ asemenea mulțimĭ de vrăjmașĭ; inimă pe Ungurĭ să se arate vrednicĭ de faptele cele marĭ a le națiĭ ungurești; și după ce îĭ îndemnă pe toțĭ să’l urmeze pe dînsul; trecu șanțul și isbi armiea cea numeroasă a luĭ Sinan. Îndrăsneala aceasta mare a luĭ Mihaĭ înspăimîntă pe Turcĭ Fiind că de amîndouă părțile se luptaŭ bărbătește, nădejdea biruințeĭ nu se știea despre care parte va rămînea. Mihaĭ aruncîndu-se asupra Turcilor îĭ împingea adesea orĭ pînă la lagărŭ făcînd mare omorŭ; turciĭ culegîndu-și puterile se siliaŭ a sprijini năvala, și cîte odată căzînd cu mulțimea acea numeroasă asupra luĭ, îl silia să se tragă îndărîtŭ. Într’acestŭ chipŭ a ținut bătăliea de la răsăritul soareluĭ pînă despre seară. Aproape de sfințitul soareluĭ, viindu-ĭ niște trupe pedestrașe ce era departe de lagărŭ și pe care el le chemase acum, venirea acestora însufleți puterea cea ostenită a armii romîneștĭ. Atuncĭ Mihaĭ înaintea armii sale întovărășitŭ de vre o cîțiva de aĭ săĭ se aruncă în mijlocul turcilor doborînd la pămîntŭ ceea ce întîmpina în drumul săŭ; tăie singurŭ cu mîna sa pe Caraiman Pașa și pe alțĭ generalĭ și ofițerĭ turcĭ și cu semne de biruință se întoarse la aĭ săĭ. Această faptă eroică îmbărbătă pe toată armiea sa și îĭ dete putere nuouă, încît oprĭ în locŭ armiea turcească. Pe cînd armiea romînească ținea bătaie în locŭ cu vrăjmașiĭ, Mihaĭ porunci ca cu două tunurĭ ce le scăpase din mîinile turcilor și care se așezase de o parte, să se facă focŭ asupra mulțimeĭ vrăjmășeștĭ. Tunurile acestea au adusŭ mare slujbă prin focul lorŭ celŭ iute și bine îndreptatŭ. Făcîndu-se drumŭ deschisŭ și largŭ p’între turcĭ, Mihaĭ porunci unuĭ căpitanŭ de cazacĭ ca cu o parte din trpele romîneștĭ să pătrunză în mijlocul vrăjmașilor. În vremea în care acesta aduse mare turburare între turcĭ, Mihaĭ căzu cu toată puterea sa asupra lorŭ, mișcă armiea turciască din locŭ și o întoarse îndărătŭ spre fugă. În învălmășala aceasta Sinan fu luat în picioare de către chiar oameniĭ săĭ și fu aruncat josŭ dupe unŭ podŭ în rîul Niazlov cu atîta repeziciune, încît îĭ sări vre o cîțiva maĭ multe steagurĭ turcestĭ, pînă și chiar steagul verde Și sfîntŭ al prooroculuĭ Mahomet despre care turciĭ credeau că nu se poate perde; asemenea făcu și alte prăzĭ și jeafurĭ marĭ. Bătăliea aceasta a ținut de dimineața pînă seara, a fost atît de grozavă, și atîta sînge s’a vărsat, încît s’a roșit rîul Niazlovul; și numaĭ întunericul nopțiĭ a oprit de nu s’a biruința maĭ departe. 1. Dacă soarta n’ncetat în atîtea rînduri d’a împovăra Romîniea cu atîtea calamitățĭ, aceea de subt domnirea lŭĭ Alecsandru al III-lea, înaintea luĭ Mihaĭ Viteazul, o putemŭ numi cu dreptul cuvîntŭ cea maĭ miserabilă stare din cîte a suferit. Toată țara se afla în jafŭ și prădăciune.- Streiniĭ și speculatoriĭ veniaŭ din toate părțile spre a’ și scoate după placu-le din spinarea lăcuitorilor dobînzile cele grele pentru baniĭ cu care împrumutaŭ pe domnĭ ca să-șĭ facă dresurile pe la Constantinopol și‘ntr’alte părțĭ. Creștinul numaĭ era sigurŭ de pămîntul în care lăcuia, de avere, de fiĭ, familie precum și chiar de viața sa. Tremura dinaintea orĭ căruĭ beșleagă crudŭ și înverșunatŭ, care intra în țară întovărășitŭ de toțĭ parasițiĭ lumi pentru jafurĭ, și Domnul tolera toate aceste nedreptățirĭ pentru ca să se ție pe tronŭ: într’acestŭ chinŭ disperațiea crescu pînă la culmea cea maĭ înaltă și, cu toată bețiea spurcatelor orgiĭ care se urmaŭ din partea acelora ce nu găsiaŭ nicĭ unŭ frîŭ, și cu toată furiea și nesațiul barbarieĭ, țara întreagă și familiile toate gemeau de multe și multe care‘ĭ apasaŭ, ne avînd în cotro să arate păsu-le și plîngerea de cît luĭ Dumnezeŭ !.. Însfîrșitŭ, Pronia Cerească trimise pe marele bărbatŭ, nemuritorul și‘ntru tot bine cuvîntatul Mihaĭ Viteazul, celŭ ce, ca angelul răsbunăriĭ ș’al independințeĭ, puse cu armele în mînă unŭ terminŭ la toate acele cruzimĭ și nelegiuirĭ făr de seamă... 4. Sigismund Batori tocmaĭ sărbătoria căsătoriea sa cu Maria Cristina ducesa de Austria, unde fusese și Mihaĭ Viteazul poftit, însă arătarea armii celiĭ mari a lui Sinan, celŭ ce amenința toate statele creștine din acea opocă. îl făcu să‘și trimiță mireasa sa la Samoș-Uivar și el în fruntea armii sale veni în Romîniea unde, împreună cu armiea romînească cu cea din Moldova și cu unguri săĭ, se repurtă acea strălucită victorie în contra lui Sinan care’l îmbrînci peste Dunăre pe la Giurgiu, unde se petrecu cea maĭ sîngeroasă luptă, luîndu-se cu asaltŭ cetatea Giurgiul, și Ali Pașa de la Tîrgoviște din preună cu Mehmet Beg și cu alțiĭ o sumă căzuseră prisonierĭ.


content:
I Ești tu aceea ce’odinioară Veghiea în templurĭ făcliea ta ? De unde atîtea ginte luară Învățătura ș’o cultivară, Prin ea să vază, prin ea să ție, Prin ea și pacea și resboirea, Și viitorul să ’l poată știe, Și geniul însu-șĭ supusŭ’ți fie, Natura lege din tine a’mĭ face; A ta ivire cui nu îĭ place ? Cine nu știe a te adora ?... II În peptŭ făcliea cea de iubire, Mă arde,’mĭ spune de soarta ta ! Toate‘n natură de au simțire, Crinul și rosa cu děosebire Și tot parfumul ce esalează Apa ce curge ș’ușorŭ spumează Toate‘n natură c’îte aŭ nume, Ochi-mi căŭtară ca să le vază.. Dar, tu, ce viața aducĭ în lume, Totul prin tine sufletŭ v’avea ! III Fruntea-ți în raze, focŭ saŭ speranță Ce nume oare trebui a’țĭ da ? Daca cîmpiea are verdeață, Daca zefirul are dulceață, Eko‘n pustie, resuvenirea, Cu aniĭ nostri vîrsta ce trece D’are plăcere copilăriea Chiar bătrînețea cu ochiul rece Moartea tot omul de nu voește Eștĭ aceea ce o dorește; Toate prin tine sborul îșĭ ia ! IV O, tu ! aceea ce’odinioară Ai dat la popolĭ deviza ta ! Prometeŭ celŭ ce’ncogioară, Și neștiința oarbă s’ascunde Religiĕa sacră domneștĕ ori unde Curatŭ tot omul deviza-țĭ vede… Cine mărirea la atâțĭ secolĭ A dat ș’unŭ la nume la aceĭ popolĭ Care în tine se închină ? V Cŭĭ nu îi place la frumusețe Deschizînd ochiĭ a se uĭta ? Ast-fel fecioara cu tinerețe Culege rosa de mîndre fețe, Saŭ de’o stea lînă strălucitoare În vălul nopții ce scînteiază Căruĭ dorința este maĭ mare, De cît ca orbul ce’ar vrea s’o vază; Ce n’ar da oare beatu de plăcere, Să’mbrațe lumea ce n’o vedea ? VI Oh ! daca mîna ce te conduce, Scumpă lumină, lumina mea ! Poartă și’n ceruri focul ce luce, S’aducă zioa cînd noaptea fuge, D’atîtea rele, noaptea nuoruasă S’o înoiască întru sfințire, Îngeru de bine ce luminează Munțiĭ și cîmpiĭ cu o zîmbire, Cînd redicĭ vâlul de‘ntunecare, Oarĭ, fericirea altă sorŭ are Daca în tine nu va avea ?


content:
Dulcĕ a patriei iubire Fii tăĭ cu înfocare, Prin o voce de simțire, Cîntă și-ți daŭ sărutare ! Din a zeei îndurare, Prin lumină și cultură, Soarta spre înaintare, Te protege cu căldură Salutare lină rază De l’a soarelui mărire Zeul ce te‘ncununează Ne trimiță fericire C’aste inimĭ prea‘nfocate Cu stâlpări de nemurire De al păciĭ imnu legate Cîntŭ a patrieĭ iubire !..


content:
I Ertatu-s-a sclaviea ! Căzut-a ale feare ! Biciŭ, jugul tiraniea, Unelte‘nfiŏrătoare, Ca cum n’aŭ fostŭ vrĕ odată De cînd lumea esistă, Periră astă dată ! Fecioara numaĭ e tristă, A ei mumă nu plînge Ca‘n secolĭ de durere, Căcĭ fearele nu strînge Pe nimeni prin putere.. Iubirea și frăție E azĭ o sfîntă lege; Dreptatea pe toțĭ ție, Dreptatea să protege Tot omul pre pămîntŭ ! II ,,Doamne ! grea fu robiea ,,Ce atît o suferirămŭ ! ,,Dulce ĕ azi veseliea ,,Zileĭ care o dorirămŭ ! Zice țiganul care Cu părŭ albitŭ de trude Bătrînŭ în apăsare Și veselŭ de cĕ aude : ,,- Fiică, fătule bune, O fericire voă ! E a cerului minune, S’avețĭ o viață nuouă Toțĭ, mume, frate, soră Robiea numai este Întoarceți mare horă ! Copiĭ ! bărbațĭ ! neveste ! Robiea s’a ertat !!! III Cine nu va cunoaște ? Cine oarĭ nu va zice ? Astŭ orisontŭ ce naște Că’ĭ soarele ferice Ce tuturor răsare A sa lumină lină, De bine făcătoare, În care toți se ‘nchină ; Ce aprinde după secoli Credința prin căldură, Ș’aduce între popol ĭ Reforma și cultură ?... Creștinul liber ŭ fie, Ea’l face să nu cază ; Să zică : Doamne ție ! În cerŭ cel ce viază, Oh ! lăudatu-ți cîntămŭ !! IV O ! tŭ celu ce iubirea Principiul legiĭ tale Nĕ aĭ datŭ spre mîntuirea Durerilor mortale Condune întrŭ toate La tot ce este bine, Fă dacă se poate Zile mult maĭ senine Maĭ dŭlcĭ p’a noastră țară Din sînul zeitățiĭ Eternul ca să răsară ; Iubirea’nfrățitoare Cununa libertățiĭ S’o poarte fie care, Și tot timpul a zice: Romîne, fiĭ ferice ! Să fii tot generosŭ V Așa cŭ mărinimie În zi de serbătoare, Unu popolŭ reînvie L’a ceruluĭ favoare ! Serbeză‘ntr’o ŭnire O zi foarte măreață, O zi de fericire Ce templŭ îĭ înalță !... Și laure, cŭn ŭne, Prin sŭnete, famfare, Pe frunte și le pune, Purtînd unŭ nume mare ! Simtŭ toți cea mulțumire, La zioa de‘nviere ! O zi de fericire A sclavului ce cere Lanțul a‘i sfărîma !!!


content:
Umbre prea multŭ fericite, Cu verzi lauri imortale, Ce din strămoșești morminte Răsarŭ vii faptele lorŭ ! Vinŭ la noĭ, ne vizitează, Inima ne‘nflăcărează, Ne suride ca unŭ soare Unuĭ mărețŭ viitorŭ ! Brațul celu nervosŭ si tare, Peste secolĭ de gîndire La a soarteĭ cununare, Va culege sfinte flori, Generațiĭ în uĭmire, La de ochiŭ o aruncăturà, Vor simți acea căldură, De eroĭ nemuritorĭ !... Umbrele mai vinŭ odată În nŭorŭ de luminĭ ce poartă Coifurĭ, zale, armătură, Numele scrise cu focŭ !... Brațul celŭ nervosŭ și tare, A suna scudul cel mare, În al armelor norocŭ! Mare pompă grămădită, P’oceanu luciŭ se ivește ! Romania‘mpodobită Și feceoare mîdre saltŭ ! Speranța le ocolește ! Ea surîde multŭ voiasă, Ca o tînără mireasă, Ce’are dorul înfocatŭ ! Sunetul de bucurie Fețile înseninează, June inime sburdează D’al ei viitorŭ doritŭ !... Vestea sa de bine fie, Cu cununa ce’o așteaptă, Marě a secolului faptă.. Și totŭ omul fericitŭ ! C’o credință adevărată, Templul cel ce ne învață, Desbinarea alungată, Cugitele a uni, Din scînteia strămoșească, Totŭ Romînul în viață Afle ce felŭ să trăiască, Mare cum trebuĭ a fi! Soarele din nuorŭ răsare, Raze de focŭ imortale, La Romînĭ, razele sale, Fu lumina‘ntr’a lorŭ sînŭ !... Marea cea turburătoare, Numaĭ fie viscoloasă, Curgă unda seninoasă, Și zefirul sufle linŭ Sufle aura ușoară, Pe cerŭ soarele luciască, Crească florile de vară, Pacea ramurĭ a‘nverzi; Romănia‘nainteze, Arpele să s’acordeze, Cîmpul patrieĭ rodiască, Cu eroĭ a se făli !... Umbre prea multŭ fericite, Cu verzi laurĭ imortale, Răsarŭ vii faptele lorŭ ! Vinŭ la noĭ, ne vizitează, Inima ne‘nflăcărează, Ne suride ca unŭ soare Unui mărețŭ viitorŭ !...


content:
Frumoasă dimineață, Luminĭ nenumărate, ‘N a primăveriĭ viață, Mă uĭt și le văz toate. Ah adoară, le iubește ! Dar, vaĭ ! inima mea, Pornită spre iubire, D’a lumeĭ fericire, Cutează a‘ntreba. Dorita primăvară Cîmpiea însmăltează Și soarele de vară Simțirea înviază; Surîsŭ orĭ câriĭ floare Prea dulce parfumŭ are ! Dar vaĭ ! inima mea, Cînd ochiul meŭ privește Și’n susŭ josŭ rătăcește, Se’ntrab’oarĭ este ea ?.. Spectacolŭ de mărire, Frumoasă dimineață, C’o rumenă privire În orizontŭ se‘nalță A zileĭ dulce soră, Mîndra jun’auroră ! Dar, vaĭ ! inima mea, Cît ochiul se încîntă De frumusețe multă Întreab’ oari este ea ? Munțiĭ se vădu departe, Acoperitĭ sub ceață, Domnește de o parte Dumbrave și verdeață Țărmĭ uneĭ ape, malurĭ, Reflete rîpe‘n valurĭ Însă inima mea, Cînd ochi-mĭ, astea toate, Le vede, de și bate, Se’ntreabarĭ este ea ? Cînd ape mișcătoare, Undele-ĭ liniștite, La aureĭ suflare, Cercuie, curgŭ încrețite Cŭ al trestiĭ ușorŭ fremătŭ Sub maluri lăsîndŭ gemătŭ, Ș’atunci inima mea, D’atîta astasŭ mută, Unŭ eco ce ascultă, Întreab’oarĭ este ea ? Cînd cerul e cu stele, Luminĭ foarte iubite, Luna merge‘ntre ele, Cosițele-ĭ pălite, Simțirĭ misterioase Protegĕ a le eĭ raze ! Ș’atuncĭ inima mea, Gîndirea‘ntunecată, În care-ĭ cufundată, Întreab’ oarĭ este ea ? Frumoasă dimineață ! Soarele cu mărire, Cerul, lumina, viață, Amorŭ ș’orĭ ce simțire, Florile variate ! Admiră ochi-mĭ toate ! Însă inima mea, Fie ’n ce cugetare, Viața prețŭ daca are, Întreab’ oarĭ este ea ? Privițĭ pe‘navuțitul, Cu lucsŭ cu pompă mare, Săracul ș’ umilitul Ce pîĭne la pruncĭ n’are; Pe unul și pe altul, Coliba și palatul !.. Vedețĭ daca‘ĭ așa ! Vre unul mulțumire Saŭ are fericire ? Se‘ntreabă’ inima mea. Frumoasă dimineață, Luminĭ nenumărate, ‘N a primăveriĭ viață, Mă uit, le admir toate ! Ah ! ochi-mĭ le privește, Lĕ admiră, le iubește. Dar, vaĭ ! inima mea, Cunoaște că nu ĕ ea !...


content:
’Nalți, ’nalți pîn la ceruri munțiĭ Romaniei Sufletele noastre cu eĭ se mîndreascŭ Spunŭ par’că trecutul lorŭ viitorimeĭ Templul de uimire celor ce‘ĭ privescŭ Dealurĭ, văĭ stîncĭ, rîpe, șerpuind isvoare, Brazi, păduri antice, creasta lorŭ granitŭ Soarele l’apusu-ĭ cu o salutare Îi încoronează cŭ al său focŭ sfințitŭ Mărirea pe dînșiĭ par-că triumfează Ochi mei cu fală’ĭ a putut privi : Geniul Romaniei în eĭ dominează Mare și puternicŭ cum îĭ placĕ a fi! Subt a le lorŭ poale se vàdŭ smănate, Sume tîrguri, sate, mănăstiri, ruini Șesuri cu arăture, și turmĕ adunate, Rîurĭ înunduase, livezĭ, viĭ, grădinĭ Iarna s’audŭ vînturĭ și cadŭ ninsorĭ grele Ghiețurĭ, achiloniĭ, troienĭ grămădițĭ, Se luptă asprimea în eĭ cu putere; Brazi săi d’asupra stau tot înverzițĭ. Și cînd primăvara ghețile topește C’unŭ surisŭ de rosă soarele lucind. Sufletul natureŭ par’că‘ntinerește; Vine dulcea vară, zefirŭ adiind. Nuoriĭ cînd s’adună și torente varsă, Tunetul și ploea, trăsnetul lovind, Totŭ aici resună, de înfiorează Pînă’n vizunie fearăle fugind. Cîtă frumusețe precum și teroare, Timpul variabilŭ cu sinĕ aducînd Naște robustĭ fii, rumene feceoare, Pasări, flori iubite, amorul serînd. Ș’aquila trufașă cu șoimŭ’mpreună Dupe prăzi lăsate ce plană’n azurŭ C’unu regușitŭ țipătŭ face de răsună Aspre ca natura stîncele‘npregiurŭ. Mare, gigantească aŭ înfățișare, Vinete, pleșuve, vîrfurile ’nuorŭ; Se zărescŭ departe, foarte `ndepărtare Ș’arată cu mîndrie coloanele lorŭ ! Colo al meŭ sufletŭ cŭ ei se mîndrește, Cată’n suvenire fapte marĭ d’eroĭ; În a lorŭ privire, ochiul meŭ citește Trecutul…și cîte se atingŭ de noĭ!... Carpațĭ ! falnicŭ munte, prin o salutare, Ochi-mĭ te zăriră, ș’inima-mĭ bătînd, Admir înălțimea-ți cînd mărețul soare Răsare ș’apune, fruntea-țĭ cununînd !


content:
Celŭ romînașŭ neaoșŭ! voinicŭ ca și el, Cine oarĭ va zice c’altul a mai stat? Să’l vedețĭ călare pe unŭ călușelŭ, Ca un smeu, și fulgerŭ, iute, înfocatŭ ! Sabiea sa lancea-ĭ, cu a flinta sa, Peptul par’că-ĭ crește sub zale lucind, Par’că cu o lume el s’ar tot lupta, Ochi săĭ ca focul inima-ĭ vădind ! Ah ! ce frumosŭ este celŭ voinicŭ viteazŭ ! E frumosŭ și cine nu îl ar iubi, Cînd își lasă calul a merge la pasŭ, Saŭ cînd îi dă pintenĭ ca vîntu a fugi ! Dar să’l vedeți iarășĭ de războiŭ gătitŭ, Mîndru, agerŭ, iute, viteazul osteanŭ ! El merge în frunte unde e menitŭ; Sboară, și lovește gonind pre dușmanŭ ! Să’l maĭ vedețĭ oamenĭ pentru bătălii, Să’l vedețĭ ce mîndru e d’a isbîndi; Apărîndu-și steagul s’ar lupta cu miĭ, Romănașul neaoșŭ, voinicŭ știe a fi !... Cînd soarele apune, să’l vedețĭ viind, Orĭ pe lună noaptea cum e de voiosŭ Din a foie verde dorul său spuind, Cu unŭ prea dulce foarte amorosŭ ! Ast-fel romînașul, voinicul lăncerŭ, Inimă întrînsul are ca de focŭ, Tare ca unŭ munte, brațu’ĭ e de ferŭ Lancea sa în mînă e numĭ un jocŭ O ! să’l vedețĭ el și crede ca un bravŭ ostașŭ Falnicŭ că iubește, și în giurămîntŭ Ține el și crede ca un bravŭ ostașŭ, Fetele pe dînsul ochii lorŭ avîndŭ ! Să’l maĭ vedeți oamenĭ pentru bătălii; Să’l maĭ vedeți ce mîndru e d’a isbîndi; Apărîndŭ-și steagul s’ar lupta cu mii, Romînașul neaoșŭ, voinicŭ știe a fi !..


content:
Haosul greŭ mugind, Sună’n bolta d’aramă Cu urlete, cu larmă Din patru părțĭ plesnind. Infernul întărtatŭ, Negură lipicioasă Făcea mereŭ să cază Ș’un eco disperatŭ, Satanŭ din focŭ grința, Ceata cea‘npovăroasă. Cu focŭ și cu pucioasă, Peire în totŭ urla. Totŭ spiritul răŭ, Creatŭ întru osîndă, Din marea cea arzîndă, Îmĭ da blasfemul săŭ ! Din nuorĭ ce’ngreuiaŭ Pămîntŭ în tiranie, Setoșĭ de anarșie. Demonĭ se revoltaŭ. Peire !..așa striga Gura de focŭ, peire, Infernul, suferire, Nenorocire grea ! Unŭ trăsnetŭ bubuind, Face Titanŭ să cază, Peirea’l înfiorează, Tronul săŭ sguduind. Din centru celor morțĭ, Al morții scheletŭ scoase, Cu rînjiturĭ hidoase, Pre ea jurară toțĭ, Ș’acestea s’aŭ iubitŭ În unul dintre puncturĭ, Cu amenințărĭ, tributurĭ, Ce nu’s de suferitŭ. Să’năbușiască vrea A lumeĭ resuflare : Plîngerĭ, grea apăsare În totŭ unghiul creștea. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ce fulgere din nuorŭ ? Ce mînă creatoare ? Din cerŭ mîngăitoare, Veni spre agiutorŭ ? Din nuoŭ iarăși resunŭ Bolțile de aramă, Infernul se într’armă : Arme’n mișcare punŭ ! Fulgerul scăpărînd, Trăsnetul șerpuește, Strebate neantul, cotește, Cade focul arzînd ! Cerul este deschisŭ.. Îngerul de lumină, Vine c’ŏ aripă lină, Al Domnuluĭ e trimisŭ ! Pacea a trîmbița, Celor credincioșĭ, pace !... Urletul’n josŭ se trage, Moartea cade și ea ! Îngerul pace a zis : Venițĭ ceĭ drepți cu bine Căcĭ, iată, Domnul vine, Infernul este‘nvinsŭ ! Și ceĭ ce’aŭ suferitŭ, Avea-vorŭ bucurie; Pace în eternŭ fie, Pace pînă’n sfîrșitŭ ! Lumea atuncĭ scăpînd Din muncĭ și de durere, Valea plîngeriĭ pere, Chinul de pre pămîntŭ Moartea ce secera C’o ghiară destructuare, Undă amenințătoare, Feare o’ngreuia Teribilă grințînd, Urlete de turbare, Gemet e’nfiorătoare, Scotea’n lanțurĭ sberînd E Domnul celŭ de susŭ !... Crist, legea, viața, Credința și speranța, Amorul celŭ maĭ presusŭ Crist celŭ totŭ potentŭ, Deschide Orientul, Sguduie firmamentul, Vorba sa unŭ torentŭ…. Acelŭ ce către aĭ săĭ, Face a sa voință Ně a zis ! "aveți credință ! Domnul este cu voĭ !... Apostolĭ meĭ frațĭ, Scris e să se’mplinească Voiea Dumnezeească : Credețĭ nestrămutațĭ !.. Vorbele-ĭ se audŭ, Și soarele lucește În clipă ocolește Lumea carě a crezut, Fulgere se’ndesescŭ Lumina lorŭ străbate Locurĭ multŭ depărtate, Toți ochiĭ o privescŭ Noaptea’n clipă perind Întunericul fuge, Josŭ în infrenŭ se duce Umbră ne maĭ lăsînd. Omul dar liberatŭ, Trece din neștiință : Sufletu-ĭ la credință Cade, stă’n genuchiatŭ. Frunțile se’nclinŭ, Carul înaintează, Lumina sa derază, Darului toți se’nchinŭ ! Moartea’n osîndă grea, Crist ’i a dat sfărîmare Sufletul moarte n’are, Lumina e viața sa ! Haosul curățitŭ, Îngeru’naintează, Crist, legea-ĭ triumfează Lumea s’a mîntuit !...


content:
Cînd făcu lumea să curgă, Din începutŭ celŭ Prea-Naltŭ, A zis timpuluĭ să fugă : - "Te du, sborĭ neîncetatŭ, Fapta mea supusă-țĭ fie, Peste totŭ rege tě am pus ! Timpul cŭ a sa lăcomie, Întîiul pe omu’l a supus. Și făcut mereŭ a merge, Bătrînŭ, coasa’n mîinĭ ținĭd Din’ainte-ĭ totul sterge, Îmdărătŭ ne maĭ privind. Dar coprinsă de sburdare, Juniea‘n cale‘ĭ eșĭ, Frumusețea rîzătoare, Sănătatea le’nsoți; Aste grațiĭ multŭ iubite, Trele darurĭ cum se spunŭ Vrură într’una unite Să desarme pe bătrînŭ, Dar Saturn făr’de răbdare, Coasa-ĭ în susŭ redică, C’o lovirě omorîtoare, Frumusețě amenință. Dup’aceea și junețea, Cu plăcerile la rîndŭ, Acea soartă cŭ inocență Suferiră, vrînd, ne vrîndŭ. Prea puternica Fortuna, Apoĭ maĭ veni și ea, Cu amorul dîndu-șĭ mîna, Cu florĭ calea’șĭ semăna; Celŭ cu fruntea’n coronată, Maĭ presusŭ zeŭ adoratŭ, Căruĭ lumea e‘nchinată Ca la un sfîntŭ adevăratŭ ! Lîngă dînsul confiența Inimei celor iubițĭ, Re’nturnarea și credința L’amoresiĭ despărțițĭ; Fericirea lăudată, Visul celĭ auritŭ, Ce nu știmŭ daca vr’odată Omu‘n viață ’a dobîndit. Ș’a le lumiĭ grijĭ o mie, Țiind isonĭ cam p’aci, Fără care, cine știe, Viața monotonă ar fi. Maĭ uĭtămŭ și interesul Vai ! Corupțiea‘n moralŭ, Ce grăbiaŭ cu toate mersul Ca să intre‘n tribunalŭ.. Simțămîntul amicieĭ, Legînd inimĭ c’unŭ focŭ viŭ, D’începutul omenireĭ A venit tot maĭ tîrziŭ ! Necăjitŭ bătrînul, iute, Cu grea coasa-ĭ le a lovit, Precum frunzele căzute Pe locŭ toate aŭ peritŭ. Cînd lăsă coasa îndată, Ca să vază ce’a scăpat Amiciě adevărată Pe Timpŭ’l a fost desarmat. Și d’atuncia, dintre toate, Partea luîndu-și di Cerŭ, Singură e făr’de moarte. Cele-l-alte toate perŭ !..


content:
Cînd seara pe brațu-mi, C’unŭ tonŭ îngerescŭ, Reverșĭ armoiea Ce’atît o iubesc Cît simtĕ al meŭ sufletŭ Cunoștĭ oarĕ atunci ? Frumoasele-mĭ zile Le gust foarte dulcĭ! Ah! cîntă, iubito! Ah! cîntă, mereu! Ah! cîntă, frumoaso, Ca unŭ Dumnezeŭ! Cînd rîzi, cu a ta buză D’amorŭ înzeitŭ, Ș’ascunzĭ gelosiea Ce‘n ochĭ ți-am zărit, Atuncĭ lăngă peptu-mĭ, Te strîng și trăesc, În cerŭ par’că sîntemŭ Ș’așa îțĭ vorbesc : Iubește, copilă ! Iubește, mereu ! Iubește, frumoaso, Ca ŭnŭ Dumnezeŭ Cînd tu eștĭ voioasă Și ’mĭ zicĭ, te iubesc Atunci ca p’unu angelu Te ascult, te privesc Ah ! pentru iubirea-ți, Viața’mi aș da Tu ești a mea soartă ! Tu ești steaoa mea ! Mai zi-mi-o, iubită ! Mai zi-o mereu ! Mai zi-mi-o, frumoaso, Ca ŭnŭ Dumnezeu !


content:
Susŭ în Dealul-Spiri, beau, mănîncă, joacă, Tot băețĭ de frunte, -- punga mulțĭ îșĭ seacă, D’ eĭ care iubescŭ ! Cu plosca în mînă, hora încongioară, Altul zice, strigă : ,,leĭca să nu moară ! Cît am să trăesc !... Susŭ maĭ susŭ, băete, și maĭ susŭ, fetiță, Te uĭtă la neĭcă și îĭ dă guriță !...’’ Ea fuge nu vrea. D’ aci se pitește, maĭ colea s’arată, Se ia după dînsa, junele îndată Celŭ cu fermenea. Bătrîniĭ din timpurĭ multe spunŭ d’o parte, Sgomotul de lume s’aude departe, Danțŭ cu lăutarĭ; Juniĭ ocolește de brîŭ hora mare, Chiuiescŭ, resună : tropŭ !... în depărtare; Sărŭ ca armăsarĭ. Oh, ce maĭ viață ! și ce veselie, Cîțĭ în Dealul-Spiri n’a vrut ca să vie, Viața n’a gustat. Pîĭnea și cuțitul și gurița, Se unescŭ acilea, fota și rochița Și ce n’aĭ visat ! Mîndră e fecioara, cu cerceĭ paftale, Cu rochița albă, pe capŭ cu parale Și cu de tîrgŭ florĭ, Cu negre cosițe, la gîtŭ cu mărgele, Cu peptŭ ca zăpada, cu ochĭ căpruĭ și gene, Strălucind ca sorĭ ! Dintre toțĭ voiniciĭ, maĭ mult fătul Nae, Cînd o vede‘n horă îĭ vine să saie, Umblă ca nebunŭ. Ana mîndră danță cu ochiĭ la vale, Ne luînd seama cine‘ĭ ese în cale Și glume ce‘î spunŭ. Cu rîsul pe buse, de ochi furișare, Ce vre o dat’ aruncă, ea, pe toțĭ îĭ are Juni‘n lanțul eĭ. Inimile fură la horĭ, șezătoare; --- Vedețĭ că‘î minune‘n zi de serbătoare, Ana cu cerceĭ ! Fătul Nae însă cu a sa căciuliță La pantofĭ cu tocurĭ, îl vezĭ neĭculiță Chiar unŭ mitocanŭ Veselŭ fătul Nae,‘n tocŭ lovind pămîntul, Ca o undă saltă ca și gîndul, De gîtŭ cu nea Stan. Ana ce place‘n dragostě a‘ĭ respunde, Pe la multe babe s’a dus orĭ și unde, Pentru a o sfătui. La cîte bisericĭ liturgiĭ nu dase Și la horĭ adesea ea se arătase, Doĭ a se‘ntălni ! Ce minune însă‘n dumineca mare,... Consințind amorul dulcea-ĭ serbătoare, Mult sgomotŭ !... Biet, părințiĭ fata ŏ căŭta prin horă, Fie care jună a perdut o soră : Mult timpŭ n’o văzu. S’auzit prin lume că popa Tanase, Pe doĭ junĭ în templu‘ĭ bine cuvîntase,---- Ș’eĭ giurar’ amorŭ !... Cum dup’o tempestă seninul s’arată, Cum dup’o‘ntristare, bucuriea‘ndată Îșĭ ia dulce sborŭ, Ast-fel și pe fruntea cea de grijĭ bătută, Ochiul care plînse fiĭca cea perdută, Vesel o zări : Căcĭ, acea ființă mult încîntătoare, Ca o rază dulce d’o stea lucitoare, Iarășĭ se ivi ! A suris în fața celor carě o plînse, Cu ochĭ lăcrămîndŭ. S’aducețĭ vițelul !...părințiĭ strigară; Și la nunta Aneĭ, junele dănțară, Vesele sbătîndŭ Aĭdețĭ frațĭ la horă‘n zi de serbătoare, Aĭdețĭ și voĭ fete,,---juni‘nchinŭ pahare,--- Pentru cel voĭnicŭ. Fătul Nae este, fidelŭ în iubire, El ně a spus că‘n lume făr’o dulce unire, Viața nu ě nimicŭ !.. Vă ferițĭ la horă mumelor și fete, Căcĭ la horă, uite, ochiĭ multe vede, Sîntŭ și sburătorĭ. Fetele visează; ---cîte‘n somnŭ s’arată, Toate vinŭ din horă !-----lumea e ciudată, Junĭ amăgitorĭ !


content:
Cerŭ frumosŭ al țereĭ mele. Eŭ sub care m’am născut, Într’o simplă lăcuință, Numaĭ visurĭ de dorință, Ce‘n pruncie lě am păscut O ! tu, soare plin de grațiĭ, Ce renaștĭ comorĭ întinse, Pe pămînturĭ și‘ntre națiĭ, La lumina ta coprinse ! Ca ce stea fericită Îmĭ este favorită S’ajung cu porocire În țeara mea iubită ? Întors cu mulțumire, Să văz pe toțĭ aĭ meĭ, Ca și‘n copilărie, Să fiŭ iar între eĭ ? O comună rătăcire, Ce la oamenĭ e din fire, M’a făcut ca să visez Fericirea ce’ adorez; Am lăsat ce’am scump în lume, La lucirea unuĭ nume Ce de locŭ dobîndit. De odată mă deștept, Viŭ în sine-mĭ, judec drept, Și împins de remușcare, Privesc singurŭ p’amea cale, Cu un ochiŭ maĭ umilit, Locul ce‘l am părăsit, Ș’o ființă ce’am iubit. Ca floarea cea streină, Pe slaba eĭ tulpină, În clima cea recită, Ș’o vezĭ căzînd pălită, Așa eŭ mă sfîrșiam, Departe d’orĭ ce bine, În cele țerĭ streine; Departe d’a mea țeară, Ce’ acu o revăz iară, Ș’atîta o doriam !.. Simț inima-mĭ învinsă, Subt auroreĭ fală, Sorbind a eĭ dulceață, În țeara mea natală, Ca’n raiul pămîntescŭ, Doriam ș’a mea viață, Doriam ca să trăesc ! Suriză-mĭ dar senină, Tot veselă și lină, Sublima eĭ cunună, Ca gloriea strebună; Suriză-mĭ tot măreață, Cu ea să mă fălesc, Căcĭ d’unde‘mĭ am viață Și vream să o sfîrșesc !..


content:
la Lord Byron, O! tu, ce încă lumea nu știe al tău nume, Unu muritoru sau demonu, ce spiritu fuși în lume Sau bunu sau fatalu geniu, Biroane! ori cum fie, Iubesc d'a tale cînturi selbatec'armonie, Precum iubesc și vîntul și trăsnetul cînd cade Ș'amestec al său urlet cu vifore turbate! Te'ntoarce, îți ia rangul la prima-ți stea divină, În rîndul celor apți de glorii de lumină, Ce Domnul c'o suflare le-a dat însuflețire, Spre amoru și spre a crede, să cînte a lui mărire!


content:
ADAM și EVA COMEDIE ÎN TREI A CTE de AUREL BARANGA PERSONAJELE (în ordinea intrării în scene) OSPATARUL - profesia nu-l obligă la o vîrstă précisa ACTORUL - patruzeci de ani, dar poate fi și cu zece ani mai bătrîn MANOLACHE - directorul lui Victor, deci încă „bine" din toate punctele de vedere VICTOR - subalternul lui Manolache, deci, obligatoriu, cu zece ani mai mic, ca să nu spun mai tînăr EVA - douăzeci și șase de ani, deși un an, doi în plus nu atacă substanța dramatică a lucrării FATA și BAIATUL - de aceeași vîrstă ADAM VINTILA - are cu zece ani mai mult ca Eva, și lucrul e vizibil CLOTILDA NICOLAU - șaizeci de ani, trăiți intens MEICU - in jurul a cincizeci de ani, cu toate că poate fi mai tînăr sau mai bătrîn, după posibilitățile teatrului NACU și TACU - vîrsta o vor stabili organele de resort CABANIERA - ca toți oamenii trăiți la munte, are vîrsta pe care o déclara Acțiunea se petrece la București și la o cabană în munți, în anul 1960, iar unele episoade trebuie astfel jucate încît spectatorul să spună : „e atît de mult de atunci..." ■ Actul I [ modifică ] Scena reprezintă o grădină de vară, într-o fermecàtoare noapte de august. Citeva mese ocupate, prin-tre care te miscă ospătarii. In dreapta, o masă la care discuta cu aprindere Manolache fi Victor. O altă oiasă, ocupatâ de Adam Vintilâ. Nu asteaptă pe nimeni, și e evident că, absent la tot ceea ce se petrece in jurul său, nu asteaptă nimic. La o altă masâ, un întîrziat al altor localuri, Actorul, eșuat aici la o ceașcă de cafea. E drăguț, ,,activ" fără ostentație, iar acordurile intempestive pe care le scoate dintr-o ghitarà marcheaza buna lui ,,dispoziție", deplasată, e drept, dar in nici un caz scandaloasă. Se aude, discret, o romantâ veche de o mélancolie delicatâ. La mijlocul melodiei, candid, Actorul, ,,bine dispus', intervine, de data aceasta in mod evident nelalocul lui, cu un acord strident de ghitară, spre stupefactta fi indignatea celorlalte mese. OSPĂTARUL : (rezolut, dar fără violenta) : Ei, tovarășe, nu e voie de cîntat în local. ACTORUL : Serios ? OSPĂTARUL : Foarte serios ! ACTORUL (candid, arătînd spre orchestra): Da' dumnealor de ce cîntă ? OSPATARUL (luîndu-i ceașca de dina-inte) : Dumnealor e plătiți. ACTORUL : Care va să zică, interesați. (încă un acord de ghitarà.) Eu cînt gratis ! (Fiindcă a văzut privirea, de data asta necruțătoare, a Ospàtarului.) Da', mă rog, dacă nu e voie, nu e voie. Poftim ! (A pus ghitarà deo-parte, și-a turnat un pahar de vin, închinà „dulce" spre mesele din jur ; romanța își continua acordurile, dis-cuția se însuflețește la masa lui Manolache și Victor.) MANOLACHE (ascultat de Victor cu evlavie) : D-asta zic : nu e bine. Vrei să pleci, pleacă sănătos, nu te țin, e dreptul dumitale, da' asta-i părerea mea : nu e bine. Gîndește-te, Nacu ce așteaptă ? Spune, că ești om deștept. VICTOR : Să ne mănînce. MANOLACHE : Atunci ? Nu știi proverbial ? „Les absents ont toujours tort". Nu e bine să nu fii de față. Sau să zic altfel : nu ia cuvîntul, câ nu-i convine. Dar Tacu ce face ? VICTOR : Tacu n-are curaj. După șe-dinta trecută, după cîte și-a auzit, nu mai are curaj. MANOLACHE („superior") : Crezi ? Se cunoaște că te pricepi la oameni. Ei, atunci află că a venit azi la mine. VICTOR (stupefacție și candoare) : Tacu? MANOLACHE (satisfacție nedisimu- lată) : Ai fi crezut ? VICTOR (dezarmat) : Are omul ăsta un obraz... (Nerăbdare.) Și ce voia ? MANOLACHE : Așteaptă! (Ca să fileze ejectul.) Să mai luăm ceva pînă îți vine nevasta, că văd că întîrzie. VICTOR (ca s-o scuze) : înnebunità cu plecarea asta, de parcă ne-am duce în lună... MANOLACHE („expert" în problème feminine) : Așa sînt toate. (Către Os-pătar.) Drăguță, încă o jumătate, și ai grijă de gheață... (Explicativ, lui Victor.) A fost azi o căldură, ceva de speriat. VICTOR : D-asta m-am și decis să plec. Eva nu suportă căldurile. Eu, ca eu, da' ea se topește... (Obsesie.) Și spuneți c-a venit Tacu ? (Nervos, cotre consumatorul cu ghitara, care a umblat iar, zgomotos, la instrument.) Termina, domnule, odată... (Ghitara a tâcut subit.) Ceva de speriat... Nu poți să ai o clipă de liniște... MANOLACHE (revenind, in sfîrșit, la „problemă") : Zice : „în legătură cu planu'..." Dar eu am simțit, de cum a intrat pe ușă, că nu e decît un pretext. Zic : „Lasă, dragă, planu', e timp, nu arde". VICTOR : Foarte bine. Și, pe urmă, trebuie să-1 vadă și Vucea. MANOLACHE : Clar ! Zic : „Da" de ce stai în picioare ? Șezi". Se așază, aprinde o țigară, se foiește, se co-dește și zice : „Dar Victor ce face ?" „Ce să facă ? Bine, mersi, se pregă-tește omul să piece în concediu." Zice : „Da' ce, eu de concediu vor-besc ? Cu toate câ era mai bine să-1 ia în toamnă..." VICTOR (suris descurajat) : Nemaipo-menit ! Imi aranjează el mie con-cediul... MANOLACHE : Stai sa vezi, dar sâ-mi făgăduiești că nu te necăjești. VICTOR : Nu mă necăjesc. (Dar e lim-pede că fierbe.) O să-mi fac inimâ rea de ce urlâ Tacu... MANOLACHE : Zice : „Eu de avansare vorbesc, c-am auzit câ e vorba să-1 avanseze..." VICTOR (realmente surprins) : Extra-ordinar ! MANOLACHE : Vezi ? Acu, eu, de Tacu îmi pasă ca de mucul ăsta de țigară. Problema, pentru mine, e alta : de unde a aflat ? Că de pro-punerea asta nu știam decît patru oameni : Auricâ Dumitrescu, și pe ăsta îl cunoști : mormînt, nu scoate un cuvînt, să-1 tai în bucăți ; Costică Lazăr, și ăsta la fel : fără limbă ; dumneata și cu mine. VICTOR : Eu, aveți cuvîntul meu de onoare, nici Evei nu i-am spus, că eu cu ea nu vorbesc nimic. MANOLACHE : Și-ți închipui că nici eu. Atunci ? (Concluzie gréa.) E clar : coace. VICTOR (mai mult decît interes : alarma) : Ce ? MANOLACHE (calm strategic) : Nu știu și nu cred c-o să iasă ceva, dar, vorba aia, e bine să fii de față. Și nevestei dumitale... VICTOR (nervi conjugali) : Uite-o cum întîrzie ! Știe că trenul pleacă la douăsprezece fără cinci, și ea, in-conștientă... MANOLACHE : Las-o. Cînd o veni, nu-i spune nimic. Așa sînt toate. („Psihologie subtilă".) De la femeie să nu ceri doua lucruri : exactitate și punctualitate... VICTOR : încep să fiu nelinistit. A plecat de la trei. MANOLACHE (aparent fără interes) : De la trei ? VICTOR : Spunea câ mai are o mul-țime de drumuri de făcut : croito-reasă, manichiură, permanent... MANOLACHE : Dacă le lasă pe toate pentru ultima zi... Dar ce sa le faci, nu poți să le schimbi... VICTOR: S-o fi dus și pe la maică-sa... Că Eva, cînd pleacă pînă la Chitila, trebuie să-și ia rămas bun de la toate neamurile. MANOLACHE (aparent, simplă curio-zitate) : Maică-sa stă pe Silvestru ? VICTOR : Nu, pe Uranus. MANOLACHE : Fiindcă am avut im-presia, cînd mă duceam spre raion, că am zărit-o, la șase, pe Silvestru. N-am oprit, că eram cu Nacu și cu Tacu. VICTOR (fiindcă a rămas agățat la „problemă") : Și, în chestia cu avan-sarea, ce i-ați spus ? MANOLACHE („tactică" și „abilitate"): Nimic, absolut nimic. Ca și cînd n-am auzit. Și-am trecut la altceva. Dar întrebarea rămîne : de unde a putut să afle ? Fiindcă știa precis. Așa încît, eu banditu' ăsta trebuie o mare atenție. Lucrat în foi de viță. VICTOR (ca să-i arate că l-a înțeles) : Dat pe mina lui Dumitrache. MANOLACHE (din nou „strateg", spre umilința celuilalt) : Aș ! Nici pome-neală ! Nu te supăra, nu te pricepi la oameni ! Pe Dumitrache nu poți pune nici o bază. A mai mare ca-iafă, a mai mare cutră, te vinde pen-tru un pachet de țigări. VICTOR (subaltern) : Dumneavoastră îl cunoașteți mai bine. MANOLACHE : Uiți indirecta pe care mi-a băgat-o astă-iarnă la Vucea ? Aia a cui lucrătură a fost ? In pri-mul rînd, Dumitrache. VICTOR {definitiv convins) : Așa e, asta mi-a ieșit din cap. MANOLACHE : Nu, de Dumitrache trebuie să te ferești ca de foc. „Bună ziua, bună ziua." Atît ! Eu știu cum trebuie lucrat Tacu : unde-1 doare pe el mai tare : Costache Vucea ! VICTOR (satisfacție anticipată) : Să se ocupe Vucea nițel de suflețelul lui, să-1 vedem cum mai doarme noap-tea ! MANOLACHE : Clar ! Ce crezi că-mi spune cînd ieșim de la raion ? Zice : „Și eu Eva ce e ? E adevărat că trece la dumneavoastră, la secretariat ?" VICTOR (excédât) : Formidabil ! MANOLACHE : La asta n-am mai răb-dat. Zic : „Dragă Tacule, trece". „Păi, cum trece ?" „Uite-așa, trece. Trece, că i-a ieșit transferul..." Uite-o pe Eva. Hai, domnișoară, că bărbatul dumitale a intrat în panică. EVA (de o frumusețe robustă, ca toate reacțiile ei, calme, directe, cordiale) : Să nu mă certați că am întîrziat... MANOLACHE (politețe excesivă, suspecta) : Nu face nimic, am mai stat de vorbă eu Victor... EVA : Nu, dar cînd pleci după cum-părături... MANOLACHE : Vorba aia, știi cînd pleci, nu știi niciodată cînd vii... EVA (lui Victor) : Da' ce e eu tine ? Indispus ? MANOLACHE : Nu, de ce să fie indispus ? Slavă Domnului, nu are nici un motiv... (Către Victor.) Să-i co-mandăm Evei ceva, că trebuie să fie înfometată. EVA : Și repede, să mergem acasă sa împachetăm. VICTOR (nervos, necontrolat) : Pînă acum n-ai avut timp. MANOLACHE („conciliant") : Lasă, dragă, fata în pace. E obosità, a alergat toată ziua... VICTOR (supapă de nervi) : Pariez că lame ai uitat să-mi iei. EVA (umblînd febrilă printre pachete, ca să-i demonstreze netemeinicia bă-nuielii) : Lame, săpun, pastă... pă-mătuf... VICTOR : De ce pămătuf ? Àla vechi e foarte bun. Numai ca să cheltuiești bani, de pomană... („Martir".) Ne-maipomenit ce talent are femeia asta să facă praf din bani ! MANOLACHE (necontenit eu duhul blîndeții) : Ei, și tu, acu', de ce te superi ?! (îndelungată practice a vie-ții.) Toate femeile sînt la fel ! („Spiritual", pentru înseninarea atmosfe-rei.) Și banii pentru ce-s făcuți ? VICTOR : Nu, dar ea risipeste pe lu-cruri absolut inutile. MANOLACHE („filozof") : Poți să-mi spui și mie ce e util și ce e inutil ? Pentru mine, un ruj de buze nu are nici o valoare. Dar ia întreabă-le pe ele... (Evei, aparent fără nici o in-tenție.) Te-am zărit azi după-masă, pe la șase, pe Silvestru. EVA (surprinsâ) : Pe Silvestru ? MANOLACHE : Așa am avut impresia. EVA : Pe Silvestru ? Nu... Unde vine asta ? MANOLACHE : Lîngă Biserica arme-nească... Aș fi putut jura că te-am văzut... In rochia asta... EVA (insistență suspecta) : Pe Silvestru ? Ce să caut pe Silvestru ? MANOLACHE (fiindcă s-a încredințat că Eva minte) : Atunci se poate să mă fi înșelat eu... (Ca să dea alt curs discuției.) Zăpușeală mare... EVA : Ce facem ? Nu mîncăm ? VICTOR (Evei) : Imediat. (Càtre direc-torul său ; fixât la „problema" care-l persécuta.) Aveți dreptate. MANOLACHE : în ce direcție ? VICTOR : Aveți perfectă dreptate. Nacu și Tacu coc ceva. Ce, nu știu, dar coc... Și n-aș băga mîna în foc, to-varășe Manolache, că nu-i amestecat și Vucea. MANOLACHE : Să lăsăm, să n-o plic-tisim pe Eva înaintea plecării. EVA : Dacă ați ști ce fericită sînt ! E pentru prima data cînd plecăm îm-preună... MANOLACHE : Apropo : azi nu e ziua voastră de căsătorie ? EVA (nu fără o umbră de mîhnire în glas) : Nu azi. Ieri. VICTOR : Serios ? (își scoate verigheta și verified.) Exact : ieri. (Sincer mi-rat.) Trei ani... Ca să vezi cum zboară anii. EVA : Anii zboară repede, zilele tree mai greu. MANOLACHE : Ei, să comandăm și noi ceva. (Către Ospătar.) Drăguță, dacă ești bun... (Ospătarul s-a apro-piat prevenitor, a dat lista, discuția la această masă se stinge, muzica atacă din nou o arie ritmată. Acto-rul a făcut un semn Ospătarului.) ACTORUL : Fii amabil, încă o jumă-tate și un șvarț. Jumătatea gheață, și șvarțul fierbinte. Vezi să nu le încurci. OSPÀTARUL (lovit, oricum, în mese-rie) : Cum o să le încurc ? ACTORUL : Las' c-am mai văzut noi conserve de bame și găsești înăuntru limbă de porc. Ori nu ești convins ? (Fiindcă are chef de discuție.) Amice, 'mneata ți-ai pus vreodată problema armoniei universale ? Sînt sigur că nu ți-ai pus-o. OSPÀTARUL (ca să termine) : Se ră-cește șvarțul. ACTORUL : Stai, nu fugi, să-ți explic. Exista o interdependență a legilor... OSPÀTARUL : Știu. (Și pleacă.) ACTORUL : Știi, pe dracu'... (Discuția se reanima la masa Evei.) VICTOR : Și mă întreb : ce vrea omul ăsta eu mine ? EVA : Cine ? VICTOR {fara sà-i ràspunda) : Că nu i-am facut decît bine... Și eu, și dumneavoastră. EVA : Nu-nțeleg. Ce s-a întîmplat ? VICTOR (nu-și dă osteneala să-i ràspunda) : Acum doi ani, v-aduceți aminte, tovarășe director, cînd i-a fost greu, nu i-a întins nimeni un pahar eu apă. Singurul, singurul care 1-ați ajutat ați fost dumneavoastră. Și moral, și material. Și, vorba aia, cum am putut. Și acuma, ce vrea ? Să ne omoare. EVA : Cine ? MANOLACHE (la fel de „délicat", nu-i râspunde) : Mă Victore, se cunoaște că ești tînăr și că mai ai iluzia re-cunoștinței. (Din nou „filozofie".) Omul e om, și pînă cînd om ajunge la ce vrem noi, ehee, cale lungă. Omul e încă egoist, și meschin, și rău... Da' nu asta interesează... Important e că, în general... VICTOR : In teorie, aveți dreptate, dar, vorba aia : practica ne omoară. Ex-plicați-mi, ca să pricep și eu : de ce umblă Tacu să-mi bage cuțitu-n spate ? Că nu i-am făcut nimic... MANOLACHE : Iar s-o iau de la în-ceput ? Aici e altcineva... VICTOR (prezumții) : Nacu... MANOLACHE : Aș ! VICTOR : Atunci cine ? MANOLACHE („confidență adîncă") i Meicu. VICTOR : Meicu ? MANOLACHE : Clar ! (Suris deznădăj-duit.) Ce să faci, mă Victore, viața e o luptă și trebuie să stai pe bari-cadă, că, dacă te bagi în vizuină, vorba aia, te afumă ca pe vulpi... D-asta spuneam... VICTOR (concluzie de granit) : Nu. Aveți perfectă dreptate. (Evei, care a renunțat să mai intre în țesătura complicată a convorbirii.) Eu nu mai plec. (Lui Manolache.) Eu, lîngă dum-neavoastră. EVA : Cum ? VICTOR : Foarte simplu. Nu mai plec. Dacă vrei, te duci singură, n-am nimic împotrivă, e poate chiar mai bine. (Lui Manolache.) Nu ? MANOLACHE („discret") : Aici nu mă bag, aici voi hotărîți. EVA : Dar de ce să nu mai pleci ? (Sincer și profund afectată.) E con-cediul tău. E dreptul tău... Am Iuat locurile, le-am plătit. VICTOR (brutal, intolerant) : Mai în-țelege-te eu femeile dacă poți. (Agre-siv.) Nu plec, că nu pot să plec, atîta lucru ai putea să înțelegi și tu. Și nu face mutra asta disperată, că nu s-a prăpădit pămîntul. EVA : Nu spun că e o nenorocire, dar de ce să ne stricăm vacanța ? MANOLACHE („înțelepciune" și „nu-anță") : Trebuie s-o înțelegi și pe ea. EVA : Mi-ai făgăduit... și mă bucuram atît de mult... Poate că e o prostie... VICTOR (ostil) : Tocmai d-aia, du-te singură. EVA : Singură ? MANOLACHE (Evei, „specialist" și în problemele vilegiaturii) : Să știi că la munte, spre deosebire de mare, n-ai nevoie de nimeni, iar la cabana, la „Ciuta", e o minune. Te scoli dimineața devreme, umbli, pei-sajul e extraordinar, dacă vrei să fii singură, ești singură, dacă vrei lume... EVA (îndărătnică, aproape copilăroasă în tristețea ei) : N-am nevoie de lume, eu am vrut să fiu eu el. VICTOR (o, sfîntă imbecilitate !) : Ca să vezi cît mă iubește. MANOLACHE : Ei, nu te mai plînge, că n-ai dreptul... VICTOR : Trăiești eu capul în nori, fetițo. EVA : Eu ? VICTOR : Și habar n-ai ce se petrece în jurul tău. EVA : Cînd ai să scapi de obsesia asta ?... VICTOR : „Obsesie" ? EVA : ...Ce spune Nacu, ce face Tacu, ce pune la cale Meicu... Nu vreau să știu câ exista pe lume... Nu vreau sa mai aud de ei. MANOLACHE (să fim totuși „lucizi") : Da, dar ei nu fac același lucru... VICTOR („mucenic") : Dacă vă spun câ trăiește eu capul în nori !... Con-fundă viața eu literatura. Fatâ dragă, viața nu e o poezie declamatâ la festival. MANOLACHE : în sfîrșit, o s-o des-curcați voi. Eu trebuie să plec. VICTOR : Ne vedem mîine dimineață. MANOLACHE : După zece. că pînă la zece sînt în ședință. (Evei.) Iar dum-neata, dacă te hotărăști să pleci, și eu cred câ e mai bine așa, nu te mai gîndi la nimic. Umblă, citește, odih-nește-te, profita de viață... EVA (aceeași tristețe, înecată într-o lacrimă cenzurată) : Nu plec nicăieri. Rămîn acasâ. MANOLACHE : Astea-s copilării. Mai ai o oră pînă pleacă trenul. Odată urcatâ în vagon. ai uitat tntul. EVA : „Ai uitat totul"... Lasă, tovarășe Manolache. ești dumneata drăguț... Prea sînt însă obligată să uit multe... Cînd o să încep să am și eu amin-tiri ? (Manolache a dat mîna cu amîndoi. a trecut printre rae.se, a ieșit ; orchestra a început o altă ro-manță discretă ; la o masă, pînă acum liberă, s-au așezat o fată și un băiat, reeditare eternă a perechilor înamo-rate.) FATA : Seara asta n-am s-o uit nicio-dată... BÀIATUL : Am senti mentui că sînt pe o enrabie și câ, alâturi de mine, le-gânatâ de tangaj, cu pârul în vînt... FATA : Aș voa sa însemnâm undevn, ca sa râmînâ... BÀIATUL : Uite, pe cutia asta de chi-brituri, de care n-o sa ne despărțim niciodată. (Discuția se însuflețeșîe la, masa Evei.) VICTOR : Și o sa te rog foarte mult, dar știi, foarte mult, ca, pe viitor, sa mă scutești de asemenea scene. EVA : Dar nu ți-am făcut nici un fel de scene. Nici sa fiu tristâ n-am voie ? VICTOR : N-ai nici un motiv. Slavâ Domnului. toate grijile, plictiselile, amârâciunile, le am eu, nu tu. EVA : Fiindcă vrei sa le ai. VICTOR : Fiindcâ nu se poate altfel. Și te mai implor un lucru : încetează sâ-mi mai dai lecții. (Adam Vintilă, singur la masa lui, a făcut un semn, s-a apropiat Ospătarul.) ADAM : Vreau sa te rog ceva. OSPÀTARUL : Poftiți. ADAM : E lîngâ noi o masa, cu un bărbat și o femeie. OSPÀTARUL : în stînga ? ADAM : Exact. Lași cîteva minute, vii de-afarâ, te apropii încet de el, și-i spui : „Tovarășul Victor ? A telefo-nat tovarășul Dumitrache dupa dum-neavoastrâ și a spus să lăsați tot și să vă duceți imediat, dar imediat, la dumnealui acasâ". Ai înțeles? Repet : „Tovarășul Victor ? A telefonat to-varășul Dumitrache..." — noteazâ sa nu uiți — ca Victor sa se ducâ urgent la Dumitrache acasă. E limpede ? OSPĂTARUL : Scuzați, de limpede e limpede, da' nu se poate. ADAM : De ce ? OSPĂTARUL : Fiindcâ, scuzați, nu-1 cunosc. O sa se mire. ADAM : Eroare psihologicâ. OSPÀTARUL : Ma rog ? ADAM : Nu exista individ care sa nu fie convins de mica lui celebritate. Fii te rog drăguț și fâ-mi acest ser-viciu. OSPĂTARUL : Și dacâ iese o încurcâ-turâ? ADAM : Spui câ telefonul a fost pen-tru mine, eu confirm, și totul este în cea mai perfectâ ordine. OSPÀTARUL : Ma rog, sa încerc. Victor și Dumitrache ? ADAM : Ai meimrie, te felicit. (Ospă-tarul s-a îndepărtat ; discuția se anima la masa celor doi îndrăgostiți.) FATA : Și cînd te gîndești câ am tre-ci't de atîtea ori unul pe lîngâ ce-lâlalt... BÀIATUL : ...fârâ sa ne știm, fără să ne cunoaștem... FATA : Cu toate câ mie mi s-a vorbit de tine. BÀIATUL : $i mie. FATA : Ultima data cînd te-am zârit, purtai o cravata albastrâ... BÀIATUL : O, e atît de mult de atunci : doua sau trei luni. FATA : Și, deodatâ, seara asta... nu știu ce se întîmplâ cu mine... spun prostii... Dar ce importante are ? E atît de bine să poți spune tot ce-ți trece prin cap. Sînt amețită... (Dialogul se însuflețește la masa lui Victor.) VICTOR : ...Sînt lucid. Și cînd e Ma-nolache de față, fii mai prudentâ, mai supravegheată, eu toate că e un om profund cinstit... EVA : Știu. îl cunosc mai bine ca tine. VICTOR : Și avea dreptate. E bine să pleci O mică despărțire nu ne strică la amîndoi. Du-te, odihnește-te, dis-treazà-te... EVA : Și tu ? VICTOR : Nu-mi purta mie de grijă, te rog. Eu trebuie să rămîn aici și sa ma apâr. OSPATARUL (s-a apropiat și-i vor-bește lui Victor, peste umăr, convins, Qrao. exact, discret) : Tovarășul Victor ? VICTOR : Da. OSPĂTARUL : A telefonat tovarășul Dumitrache după dumneavoastră și a spus să lăsați țot și să vă duceți imediat, dar imeciiat, la dumnealuî acasă. VICTOR (eu un triumf otrăvit, Evei) : Ai văzut ? Te-ai convins ? Mănîncă, plâtește și du-te acasâ. (S-a ridicat, a trecut grăbit printre mese și a ieșit. Orchestra cîntă o mélodie sin-copatà. Actorul s-a ridicat de la masa lui și, respectuos, excesiv de respec-tuos. s-a apropiat de masa Evei.) ACTORUL : Dansați ? EVA : Nu vă supărați, nu dansez. ACTORUL (insistent, dar nu ireveren-țios) : De ce ? Coregrafia este cea mai expresivă dintre arte... EVA : Știu, dar nu dansez. ACTORUL : Poate că nu dansați, fi-indcă nu vă plac eu... EVA : Vă rog încâ o data, nu insistați, vreau să mănînc liniștită. Am acest drept, nu ? ACTORUL : Mă rog, da' să știți că eu, nu-i așa... dansul, și mai aies „Patricia", eu toate că Cea-Cea-ul nu e slăbiciunea mea, însă în general coregrafia... ADAM (s-a ridicat de la masa lui, s-a apropiat de masa Evei ; Actorului) : Fii drăguț, tovarășe, și treci la masa dumitale. ACTORUL (candid) : De ce ? Și aici e bine. ADAM : Da, dar doamna vrea să mă- nînee în liniște. ACTORUL : Și dumneavoastră ce func- ție aveți ? ADAM : Te lâmuresc eu imediat. ACTORUL : Atunci e altceva. (După o clipă de ezitare, înainte de a se îndrepta spre masa lui.) Ești simpatic. (Si a plecat.) EVA : Vă mulțumesc. Am oroare de... ADAM : Nu, nu e beat, numai bine dispus. EVA : Dar insistent. Mi se pare că iar vine încoa. ADAM : Ca să scăpați de el, trebuie să mă suportați cîteva clipe pe mine. îmi dați voie ? EVA : Vă rog. (Adam își caută cu ochii  un scaun  și pune plicul pe care il avea în mina peste pachetele Evei ; scurtă pauză stînjenită.) ADAM (ca să înceapă totuși discuția) : E plăcut aici. EVA (deși e limpede că gîndește contrariul) : Foarte plăcut. ADAM (ca să-si înfrînrță ezitările și, poate, timiditatea) : Extrem de plăcut. EVA (absenta) : Da. ADAM : Și ce noapte extraordinară ! Cred că asemenea cer nu exista în nici o altă parte a lumii. Mă gîndesc la nopțile normande,c cerul lor de mister și melancolie... La nopțile fierbinți ale Siciliei... EVA : Ati călătorit mult ? ADAM : Nicăieri. Da' nu cred să existe în altă parte a lumii asemenea nopți miraculoase... (Scurtă pauză.) Sînteți tristă. EVA : V-am îngăduit să luați loc la masă, nu să intrați în viața mea. ADAM (sincer penalizat) : Vă rog să mă iertați. EVA : Nici nu mă cunoașteți. ADAM (după o secundă de scrutare) : Dacă nu vă cunosc, îmi puteți spune ce ați căutat la ora șase pe strada Silvestru ? EVA : Bine, dar sînteți de o indiscreție îngrozitoare ! ADAM : Mie mi-o puteți mărturisi. (Pauză.) Sînteți soția lui Victor. EVA : Exact. ADAM : Ieri ați împlinit trei ani de căsătorie. EVA : Și asta-i adevărat. ADAM : Aniversare pe care el, evident, a uitat-o. EVA : îl privește. ADAM : Și pe dumneata. Fiindcă astăseară ai realizat un fapt : că n-au fost trei ani, ci trei decenii, trei secole poate... EVA (incepe să se amuze) : Păcătuiești prin exces de fantezie. Ce profesiune ai dumneata ? ADAM : Ce importanță are ? EVA : Totuși. ADAM : îndrept erori. EVA : Adică ? ADAM : Lucrez la un ziar. Ai douăzeci și șase de ani. EVA : Știi totul. ADAM : Sînt mai bătrîn eu zece. Oeea ce nu-i o bagatelă, recunoaste. Imi păstrez totuși toate entuziasmele și sînt încredințat că e oricînd timp să rectifici cea mai esențială dintre erori. EVA : Ai o vocație de misionar. ADAM : Nu, de om. Și sînt convins că trăim într-o lume, asta, a noastră, chemată să élimine toate abaterile și toate alienările. EVA : Ești liric. ADAM : Greșești din nou. De altmin-teri, toată viața dumitale e un cumul de greseli. EVA : Nu găsești că e prea mult ? ADAM : Sînt sigur că spun prea pu-tin. Și aș fi vrut să te conving. Imi pare rău. Imi pare teribil de rău. într-o asemenea noapte, am totuși sentimentul eșecului. Iartă-mă. (S-a ridicat.) EVA : Șezi. De unde știi că am fost astăzi după-amiază pe strada Sil-vestru ? M-ai urmărit ? ADAM : Da. Dar moralmente și retro-spectiv. EVA : Nu înțeleg. ADAM : Nu are nici o importanță. Esențialul este că îți cunosc viața... EVA : Și ? ADAM : Tristă. Neîngăduit de tristă. EVA : începe să devină amuzant. Mi-o cunoști mai bine ca mine. ADAM : N-am nici o îndoială. EVA : Te admir. ADAM : Nu rîde. Iată, sînt gâta să-ți reconstitui existența în toate deta-liile, și, dacă greșesc eu o silabă, sa mă oprești. Te revăd acum trei ani, eu toate visurile intacte, puțin naive, dar eu atît mai fermecătoare. Ți-ai dorit un bărbat bun, și e indiferent. L-ai vrut generos, și e egoist. Mări-nimos, și e meschin. Tandru, și e brutal. EVA: Toți sînt la fel. ADAM : Greșești prin generalizare : cea mai periculoasă dintre erori. Uite-te în jurul dumitale, vei des-coperi o mie de „excepții". EVA : Unde ? ADAM : Oriunde. EVA (nu fdrd o nuanță de maliție) : Și în fața mea, poate. ADAM (interzis) : îmi tai zborul, și nu cunosc greșeală mai fatală decît cenzurarea elanurilor... EVA : Continua. ADAM : Mă întorc deci îndărăt eu trei ani. EVA : Din nou ? ADAM : Te descifrez ca într-o veche fotografie. Te reconstitui dintr-o mie de vestigii uitate... Ti-ai dorit lîngă inima dumitale un om de o gingășie simplă și cotidiană. Și e intolerant, nestăpînit. EVA : După aceea, regretă. ADAM : Disprețuiesc remușcările tardive, prefer politețea anticipată. Cîtă vreme e de cînd nu ți-a trimis o floare ? Cîtă vreme e de cînd n-ați mai ascultat, împreună, o muzică, în acea tăcere nobilă care sudează su-fletele într-un aliaj inédit ? Refac mintal viața dumitale cheltuită între o mie de inutilități... EVA : ...fatale. ADAM : Evitabile. Văd casa dumitale. Poartă o pecete : „casa Victor". Masa dumitale : „masa Victor". Presimt calculele lui mărunte, războaiele lui pitice, răzbunările lui jalnice. Ii cunosc gusturile nediferențiate, orgo-liile. Știi de ce nu pleacă eu dum-neata ? EVA : Bănuiesc. ADAM : Fiindcă-și simte primejduită avansarea. Il lucrează Tacu. EVA : Ai aflat și asta ? ADAM : Și Nacu. Și Meicu. Și Vucea. EVA : Nu se poate ! Vucea e un om admirabil. Cinstit. Nu pot să cred. ADAM : Vezi ? Vezi că te-a tras, fără să vrei, în plasa micilor lui combi-nații ? EVA : Ești rău. ADAM : Sînt necruțător. EVA : Și eu dumneata ? ADAM : în primul rînd eu mine. Unde-i lumea dumitale, viața pe care ți-ai visat-o acum trei ani ? EVA (se apără, dar nu fără o umbră de înfrîngere) : în capul meu.. ADAM : Iluzie. EVA : între tîmplele mêle. ADAM : Autoinducere în eroare. EVA : între cărțile și în orele mêle de visare, în tot universul meu, în care nu pătrunde nimeni. ADAM (radiografic) : Nici Manolache ? EVA : Ce e eu Manolache ? ADAM (sentință necruțătoare) : Ești iubita lui. EVA (eu sinceritate și révolta) : Nu-i adevărat! ADAM : Sînt gâta să te cred. Dar te urmărește eu o curte asiduă. EVA : îl privește. ADAM : Il cultiva pe bărbatul dumitale, fiindcă te place. EVA : Treaba lui. ADAM : După concediu, vei trece la el, la secretariat. EVA : De unde ai aflat ? ADAM : De la Tacu. I-a spus-o lui Manolache, astăzi, în drum spre ra-ion. EVA : Și Manolache ce a răspuns ? ADAM (victorie amară) : Vezi că te interesează ? EVA : Nu mă interesează. ADAM : Ba da. Și știi de ce ? Fiindcă marca „Victor" s-a inscris și în su-fletul dumitale. EVA : Ești odios. ADAM : Te-ai gîndit cum va arăta viața dumitale peste alți trei, cinci sau zece ani ? Acum, știi ce noapte trăiești ? Scadența iluziilor. Ceasul cînd încă îți mai dai seama de tot ce ar fi putut să arate altfel. Mai frumos, mai limpede, mai generos și mai plin de o mare căldură umană. Peste alți trei ani vei începe să uiți, să te ignorezi în primul rînd pe dumneata. Zgîrcenia lui ți se va pă-rea prudență. Micimea lui, înțelep-ciune. Orizontul lui căzut, o sfîntă certitudine. în ceea ce-1 privește pe Manolache, peste șase luni vei fi iubita lui. EVA : Niciodată. ADAM (neclintit) : Vei trece la secretariat. Măgulită de încrederea pe care ți-o acordă, o să fii veselă cînd va fi el bine dispus, și plictisită cînd o să aibă nervi. Ii vei trece telefoa-nele și-i vei ține, eu devoțiune, evi-dența ședințelor. Ii vei pune flori pe birou, recunoscătoare pentru fiecare zîmbet, și, pînă la sfîrșit, intimidată — peste șase luni, am spus, poate mai devreme —, inevitabilul va fi consumât. EVA : Ești un monstru ! ADAM : Iar în lunile următoare, viața dumitale se va mistui ca o lumînare arsă la ambele capete, între doua egoisme féroce, între Manolache și Victor, între Victor și Manolache, și așa mai départe, pînă la sfîrșitul vieții. Am rostit vreo singurâ silabâ neadevărată ? (întrebare, țeavă de revolver.) Ce ai căutat azi după-masă pe strada Silvestru ? EVA : Am fost la Luiza. ADAM : Cine e Luiza ? EVA : Știi foarte bine, de ce mă în-trebi ? ADAM : Vreau să aflu de la dumneata. EVA (înfrîntă prin oboseală) : Fosta iubita a lui Manolache, poftim ! E bol-navă. ADAM : Și parasita. EVA : M-am dus să-i explic, să-i spun că eu n-am nici o vină și nici un amestec. ADAM : Pentru moment. EVA : N-a părăsit-o din pricina mea. ADAM : A fost chiar generos : i-a ob-tinut transferul. EVA : N-am cerut-o eu. ADAM : Ca să facă un loc liber la secretariat. EVA : N-am vrut-o. ADAM : Iți închipui că nu se comen-tează ? EVA : Văd că știi totul... Ce vrei, ce pot să fac ? ADAM (treaptă cucerită) : Iată prima întrebare logică. EVA : Crezi că mi-o pun pentru prima oară ? Dacă ai cunoaște nopțile mele, cînd mușc perna. Mă regăsesc dimi-neața, în oglindă, albă, desfigurată. Ce vrei să fac ? ADAM (simplu) : Evadează din lumea asta. EVA : Ușor de spus. ADAM: Infinit mai ușor de realizat decît îți închipui. Ai douăzeci și șase de ani și norocul să trăiești astăzi, aici, într-o lume care și-a făcut din fericire un scop precis și concret. Iată, dacă n-ai curajul hotărîrilor mari, ai prilejûl unui exercitiu. In geanta dumitale se află un bilet de tren și un loc în munți, la cabană, la „Ciuta". Pleacă ! Nu rata această ocazie. Infrînge-ți ezitările. Ia-te de mînă și plimbă-te eu capul în cer ! Singură. Am stat la cabană, la „Ciuta", într-o iarnă. Au fost cîteva zile și nopți unice, simple, dumne-zeiești. Vei avea timpul să te gîn-dești, să te confrunți și să te decizi. Trenul pleacă la ora douăsprezece fără cinci minute. Mai ai aproape trei sferturi de oră ca să-ți faci ba-gajele și să ajungi la gară. Hai, nu mai ezita. Ascultă-mă, pleacă ! EVA (clintită, emoționată) : Dar cine ești dumneata ? ADAM : Un om. EVA : Și asta îți dă dreptul să te amesteci în viața mea ? ADAM : Nu dreptul. Obligația. Nu ți-am spus ? îndrept erori. EVA : Am înțeles. Am înțeles foarte bine. La ce ziar lucrezi ? ADAM : Ce importante are ? EVA : Cum te cheamă ? ADAM : Adam Vintilă. EVA (nestăpînit hohot de rîs) : Cum ? ADAM (intimidât) : Adam. Adam Vin-tilă. E chiar atît de caraghios ? EVA : Nu, dar m-a surprins coinci-dența. Nu știi cum mă cheamă pe mine ? ADAM (luat repede) : Nu. EVA : Nu ? ADAM : Ba da. Eva. (Realizînd.) în-tr-adevăr... Nostim... Adam și Eva. (Fiindcă i-au câzut privirile pe fruc-tieră.) Ospătar, ia merele astea de aici... (Evei.) Și-acum, grâbește-te. Mai ai treizeci și cinci de minute. Locuiești départe ? EVA (pe gînduri, dar decizia ei a fost luată) : Peste drum. Dumneata ? ADAM : în altă parte. EVA (s-a ridicat, și-a strîns febril pa-chetele, inclusiv plicul lui Adam) : Dacă o să primești o scrisoare fără timbru și fără adresă, să știi câ-i de la mine. ADAM (s-a ridicat și el, și-au strîns cordial mîinile) : O aștept. (Eva a plecat. orchestra cîntă din nou o ve-che romanță, îndrăgostiții au plecat și și-au uitat, bineînțeles, pe masă, cutia de chibrituri ; Adam e în pi-cioare, eu o țigară neaprinsă în mînă, s-a îndreptat spre masa tinerilor, și-a aprins țigara, e singur. și mai singur ca la încevut ; l-a zârit pe Actor, s-a apropiat de masa lui.) Te rog să mă ierți. ACTORUL : De cînd mă știu, numai asta am făcut : am iertat. ADAM (așezîndu-se la masa Actoru-lui) : O^pâtar, doua cafele. ACTORUL : Acu', dacă tot te rizici : și o jumătate rece. ADAM (Ospătarului) : Și încă un pa-har. (Actorului.) Ințelegi, nu se pu-tea altfel... ACTORUL : Am văzut, am priceput... ADAM : Nu, dar dumneata... ACTORUL : Ca întotdeauna... Ca toată viata mea : am intrat în scenă, am ieșit. ADAM : Actor ? ACTORUL : Actor. ADAM : Și ce joci ? ACTORUL : Nimic. ADAM : Cum nimic ? ACTORUL : Fată de tot ce am năzuit eu. nimic. Nu mă-nțeleg regizorii. Susțin că sînt actor comic. Or. eu, amice, am geniu tragic. Am vrut să joe Hamlet, și mi-au dat Groparul. Am cerut Raskolnikov din Crimă și pe-deapsă, și m-au distribuit în Cetă-țeanul turmentat. Uite-te la mine, A C T U L II [ modifică ] O camera in semiîntuneric. CLOTILDA NICOLAU (șaizeci de ani, trăiți și marcați, tipul gazdei devo-tate și familiare, mai ales eu un chi-riaș care locuiește la ea de doisprezece ani) : Tovarășul Adam... (Gea-măt incert.) Domnu' Adam... (Vaiet demn să stîrnească toate compăti-mirile.) Scoală-te, omule... ADAM (la bătaia dintre veghe și somn) : De ce ? CLOTILDA : D-aia, că e patru... ADAM : Așa devreme ? CLOTILDA : După-masă. ADAM : Așa tîrziu ? (Clotilda a tras storul și lumina inundă odaia. Interior modest, studențesc, un pat, un șifonier, o bibliotecă modestă și un birou obosit, de percepție, încărcat eu hîrtii și hîrțoage.) CLOTILDA : Scoală-te, domnu' Adam. A telefonat de la „Editură". ADAM (trezit, în sfîrșit) : Patru după masă... (Reproșuri și căințe.) Și mă lași să dorm în halul ăsta. CLOTILDA : De az' dimineață trag de dumneata. M-am și speriat, să nu fii bolnav. Ce s-a întîmplat, că, de doi-sprezece ani de cînd stai la mine, nu te-ai culcat în viața dumitale... ADAM (psihologie tulbure, remușcări și regrete) : Nu mă întreba, madam Clotilda, nu-mi răscoli amintirile... CLOTILDA : Dar ce e ? ADAM : Dacă ai putea să înțelegi... Madam Clotilda, dumneata știi ce înseamnâ o noapte „inubliabilă" ? CLOTILDA : Domnu' Adam, ești bolnav. ADAM : Da. CLOTILDA : Vai de mine ! Ce ai ? ADAM : Nu știu, dar e ca o boală dulce... CLOTILDA : Diabet. ADAM : ...Ca o lingoare... ca o febră tandră, ca sfîrșeala înecaților... Ca somnul ispititor al exploratorilor adormiți sub zăpadă... Moartea albă. Madam Clotilda, madam Clotilda, dumneata ai fost vreodată la „Parcul iluziilor" ? CLOTILDA (început de dumirire) : Va să zică, de acolo ți se trage... ADAM : O noapte feerică, o muzică încîntătoare, o femeie frumoasă, fru-moasă, madam Clotilda... și tristă. Și singură. CLOTILDA (apel sever la realitate) : A telefonat de la „Editură". ADAM : Cînd ? CLOTILDA : De trei ori te-a căutat. A spus că dacă nu trimiți pînă mîine dimineață corectura, nici să nu mai treci pe-acolo. ADAM (trezit din evocarea nostalgică) : Ce să faci ? („Abandon" și „resem-nare".) Asta-i viața. Deșteptare violenta și întoarcere pocăită la realitate. Fă-mi o cafea, madam Clotilda, tare și amară, să mă trăsnească ! CLOTILDA (în tonul pesimismului general) : Și cafeaua e pe sfîrșite. ADAM : Nu mă amări, madam Clotilda, măcar dumneata cruță-mă... Cel puțin dumneata arată-ți compa-siunea pentru mica mea barcă bă-tută de furtună... Hai, Adame. treci la galeră ! (Clotilda a ieșit, A 'am și-a pus halatul pe el, a trecut la oglindă, se privește mirât, scoate limba, se uită la el de aproape, de départe, și, eu o privire profund de-cepționată, trece la micul lui birou de percepție. Caută printre hirtii, răscolește neliniștit printre dosare, nu găsește ce caută, se in furie, sco-tocește din nou, a intrat Clotilda eu ceașca de cafea.) Madam Clotilda, n-ai văzut un plie ? CLOTILDA : Ce plie ? ADAM : Un plie mare ca ăsta. CLOTILDA : De la „Editură" ? ADAM : De la „Editură". CLOTILDA : Ce era înâuntru ? ADAM : „Istoria sumerienilor", capito-lul patru. CLOTILDA : Capitolul patru ? ADAM : Exact ! CLOTILDA : N-am văzut. ADAM : Cine dracu' îmi umblă și-mi zăpăcește hîrtii le ? CLOTILDA : Nimeni. De masa dumitale nu se atinge nimeni. ADAM : Și totuși, nu e. CLOTILDA : Unde 1-ai avut ? ADAM : Aici. CLOTILDA : O să-1 găsești. ADAM : Noroc că ești optimistă. CLOTILDA : Ce-i asta „Istoria sumerienilor" ? ADAM : Ai curiozități arheologice. Mă rog : istoria unei civilizații mirifice. Patru milenii înaintea celei cretano-miceniene... între Tigru și Eufrat... descoperită pe ruinele cetății Ur, în Mesopotamia. CLOTILDA : Atunci o s-o găsești, că n-a furat-o nimeni. Nu te duci la baie? ADAM : Ce să caute „Sumerienii" în baie? CLOTILDA : Faci un dus, te răcorești, cauți pe urmă, nu se poate să nu găsești. ADAM : Iată o idee demnâ de stimă. CLOTILDA : Pînă atunci fac nițel curât, că uite ce balamuc e în odaia asta. ADAM : Si poate găsești și plicul. (Adam a ieșit, Clotilda înceareă să restabilească o oarecare ordine în zăpă- ceala odăii. O bătaie în ușă și intră eu figuri severe, de profundà cérémonie, Manolache si Victor.) MANOLACHE : Bună ziua. VICTOR : Săru' mîinile. MANOLACHE : Tovarășu' Adam e acasă ? CLOTILDA (surprinsă și „inspecție" rapidă) : Acasă. MANOLACHE (zimbet și politețe de-săvîrșită) : Am putea să-1 vedem ? CLOTILDA : Imediat. Acu' a intrat în baie. VICTOR : A, vă rog să nu-1 deranjați. Dacă ne dați voie, o să-1 așteptăm. CLOTILDA (afabilitate și poftă de discuție) : Poftiți... Și să ne iertați, că știți, așa se întîmplă, cînd nu te aștepți să-ți vină musafiri, atunci te găsește cu toate aléa pe dos... MANOLACHE (schimb de ceremonii) : Pe noi să ne iertați că am picat așa, pe neanunțate. CLOTILDA : Cine să-i zic c-a venit ? VICTOR : Lăsați că-i spunem noi. (Clotilda a ieșit.) MANOLACHE (după ce și-a plimbat o privire prin odaie, confidență) : Un pîrlit, uite în ce mizerie stă. VICTOR : Eu zic că e mai bine așa. Atîta mai lipsea : să fi încăput pe mîna nu știu cui... Àsta, cel puțin, zice Eva că-i băiat subțire, deștept, citit... Să știți că, în general, gaze-tarii o duc destul de greu. Ce poate să ia el de la ziar ? O mie, o mie cinci sute de lei pe lună, hai două... MANOLACHE : Dacă trage tare. (Vic-torie îndoliată.) Ei, ai văzut, mă Vic-tore, ce dreptate am avut aseară cînd îți spuneam că se pregătește ceva ? Instinctul meu nu mă tră-dează niciodată. Simțeam cazanul <nim fierbe. Iți spuneam tot timpul : coace. Și eu știu și de la cine pleacă. O să te convingi imediat : Nacu. VICTOR : Și Tacu. MANOLACHE : Dar mai aies Meicu. Au încercat ce-au încercat, au văzut că altfel nu pot să ne înfunde, s-au dus la ziar, au turnat ce le-a venit la gură, și-au pornit ancheta. Neno-rociții ! Mare noroc am avut c-am aflat. VICTOR (nu fără o doză de mîndrie) : Eva ! MANOLACHE : Poate că era mai bine să nu piece, s-o avem aici. VICTOR : La nevoie-i dau o telegramă, ce, de vacanță ne arde noua ? MANOLACHE (eternul strateg) : Să vedem eum deeurg lucrurile. Să vedem ce facem cu el. („Bazele tac-ticii".) îi dai plicul, și mă lași pe mine. (A intrat Adam și a încreme-nit lîngă ușă, pierit, de culoarea pe-retelui.) Să trăiți, tovarășu' Adam, și âă ne iertațsi — nu-i așa ? — că am îndrăznit să vă deranjàm. Dar, ce-i spuneam și tovarășului Victor, vorba aia : „Les amis de mes amis sont mes amis". (Și a adâugat și un rîs cordial... Adam a rămas tràsnit.) VICTOR : Fiindcă, să știți că soția mea... MANOLACHE : Tocmai, soția lui... VICTOR : Mi-a povestit... MANOLACHE : Asta e : i-a povestit. VICTOR : Tot. MANOLACHE : Absolut tot. ADAM (incapabil să-și revină) : Tova-răși, aș vrea să mă înțelegeți bine... Aseară... mai exact azi-noapte, dacă am îndrăznit... nu-i așa... cu toate că acum îmi dau seama, îmi dau perfect de bine seama că eram obligat să fiu mai discret... MANOLACHE : Evident, discreția e marna tuturor virtuților... ADAM : Intenția mea însă, vă rog să mă credeti, a fost... MANOLACHE : Știm, tovarășe Adame, nimeni nu pune la îndoială... inten-ția... ADAM : Cînd vezi că niște oameni, cum să vă explic, se zbat în plasa atîtor contradicții, cînd sînt pîndiți de atîtea neplăceri, pe care, într-o zi, le vor plăti greu, poți să stai...? MANOLACHE : Clar ! Nu se poate. ADAM : Cu toate că, acum îmi dau seama, rolul meu în toată povestea asta era să înregistrez și să tac. MANOLACHE (alarma sinceră) : Vai de mine ! Cea mai mare greșeală ! ADAM : Chiar adineauri, în baie, îmi spuneam : „Adame, porți o mare răs-pundere pentru fiecare cuvînt rostit. Poate că. într-o zi, o să regreți..." MANOLACHE : Nici pomeneală ! VICTOR : Atunci nu ne cunoașteți. ADAM : Dar vă rog din inimă să mă credeți că dorința mea a fost... MANOLACHE : Limpede. ADAM : ...să nu vă treziți într-o zi cînd e prea tîrziu. MANOLACHE (hii Victor) : Ce om ! Ce om... VICTOR : Tovarășe Adame. ADAM : Vă rog. VICTOR : Sîntem încîntați că v-am cunoscut. ADAM : Cum ? MANOLACHE : E o fericire că mai exista asemenea ființe... ADAM : Exagerați... VICTOR : Deloc. Eva a fost, pur și simplu, fermecată. Mi-a vorbit toată noaptea, dar acum văd că n-a exagérât. Nici nu vă puteți închipui ce mîhnită era. ADAM : Ințeleg. Nu i-a fost ușor. VICTOR : Dimineața, cînd a plecat... ADAM : A plecat deci. VICTOR : A plecat. ADAM : La cabană ? VICTOR : La „Ciuta". Și mi-a spus pentru a nu știu cîta oară : „Vezi să nu-1 uiți pe tovarășul Adam !" ADAM : Vă rog să mă credeți, sînt emoționat. VICTOR : „Cum te scoli, prima grijă : plicul". ADAM : Plicul ? Ce plie ? VICTOR (suris și scuză) : L-a luat din greșeală. MANOLACHE : Noroc că avea adresa. ADAM (pe zîmbet) : Și eu care-1 cău-tam ca un nebun. VICTOR : Vă rog s-o iertați, era atît de tulburată... ADAM : Mi-am dat seama. VICTOR : Sînt chestiuni care o fră-mîntă și pe ea... ADAM : De aceea am și intervenit. VICTOR : Foarte bine ați făcut. MANOLACHE : Și pe ea, și pe noi. D-asta ne-am și pornit încoace. Să stăm de vorbă, să ne cunoastem. (Scurtă pauză.) Dar de ce locuiți atît de départe, tovarășe Adam ? ADAM : Vă spun drept, m-am obis-nuit. MANOLACHE : Doua tramvaie și-un autobuz... VICTOR : Casă veche. ADAM : Dar sănătoasă. VICTOR : Incălziți eu lemne... ADAM : Și cărbuni. Iarna e într-ade-văr mai greu, dar vara, în schimb, e o minune. Și pentru mine mai are un avantaj : liniște. MANOLACHE : Mare lucru. ADAM : în blocurile noi ai confort, e adevărat, dar și gălăgie. Lift, ca-lorifer, vecini... MANOLACHE : Exista și blocuri lini-știte. (Profesional.) Dumneata ce spa-țiu ai aici ? (Scoate un metru și în-cepe să măsoare.) Cinci pe patru. Altceva ce mai ai ? ADAM : Accès la baie și bucătărie. Dar de bucătărie nu mă servesc, că mănînc la ziar. MANOLACHE („protector") : Totuși, frate Adame, nu poți să rămîi aici. ADAM : Lăsați... VICTOR : Cu nici un preț ! ADAM : Vă spun, mi-ar veni foarte greu... VICTOR : Dacă te gîndești la dificul-tățile mutatului, să nu-ți faci nici o grijă. Venim cu o mașină a „Spațiu-lui", împachetăm, și^n două ore ești transportât, mutât, instalat la cheie. MANOLACHE : Dumneata lucrezi la „Casa Scînteii", nu ? ADAM : Da. MANOLACHE (își consulta carnetul. Mărinimos și definitiv) : Să-ți dau ceva în Piața Chibrit. ADAM : Gălăgie... tramvaie multe... MANOLACHE : Just. (Altă consultare atentă a carnetului.) Am un spațiu liber în Parcul Domeniilor. VICTOR : Grozav. ADAM : Vă rog, nu vă deranjați. MANOLACHE : Stai ! Da, aici e ce! mai nimerit. Lîngă lacuri, cinci minute de parc. ADAM : Vă mulțumesc, nu insistați, nu mă mut. Dar uïte că ne-am luat cu vorba și am uitat. Să vă fac o ca-fea... Imediat. (A ieșit grăbit. Scurtă pauză mo- horîtă.) MANOLACHE : Am luat-o prost. VICTOR (funebru) : Mizerabil. MANOLACHE (zîmbet de cianură) : îți place tipul ? VICTOR : Un bandit. MANOLACHE : Politicos. VICTOR : Un bandit politicos. Cel mai periculos. Nu 1-ați auzit ? I se rupe inima de mila noastră. MANOLACHE (sumbru ca un cioclu) : Ne-a lucrat frații în foi de viță. Cum le-a venit lor bine. Iar dumneata, dragă Victore, nu te supăra, dar ești un cretin. VICTOR : De ce, tovarășe director ? MANOLACHE : Pentru gafa pe care ai fost în stare s-o faci azi-dimi-neată. VICTOR: Ce gafă? MANOLACHE : Ai stat de vorbă cu Nacu. VICTOR : Am stat. MANOLACHE : Te gîndeai că scoți ceva de la el. Ai scos ? Ai scos pe dracu', și, în schimb, ai început să te lauzi că-1 cunoști pe Adam Vin-tilă. VICTOR : Ca să-i arăt că sînt la curent cu ancheta și că nu mi-e frică. MANOLACHE : O amesteci pe Eva și-i arăți lui Meicu plicul... Plicul cu adresa... VICTOR : Ca să vadă cà știu. MANOLACHE : Ce tactică e asta ? îți dai armele pe mîna adversarului ? (Excédât.) Ești îngrozitor. VICTOR : Tovarășe director... MANOLACHE : Nu mai insista. (Răstignit.) Catastrofa mea e că nu pot să mă bazez pe nimeni. Cel puțin acum, taci. Nu te mai amesteca : cum deschizi gura, cum îți iese porumbelul. (Dezolare mocnită, destin vitreg.) Lasă-mă, lasă-mă pe mine. Te rog. (A intrat Adam cu ceștile de cafea.) ADAM : Serviți-vă, vă rog. MANOLACHE : Admirabilă cafea. VICTOR : De unde o luați ? (Dar a înmuiat ultimele silabe, fiindcă a simțit privirea asasină a lui Mano-lache.) MANOLACHE : D-asta îi spuneam a-dineauri și lui VICTOR : „Dragă Vic-tore, întîmplarea de azi-noapte a fost pur și simplu miraculoasă"... ADAM (timiditate și modestie, cu nasu-n ceașcă) : De ce să exage-răm ?... MANOLACHE : Nu, nu. A avut darul să ne deschidă ochii. Fiindcă, să știi de la mine, tovarășe ADAM : nimic nu e mai periculos pe lumea asta, decît să bîjbîi pe întuneric... VICTOR : Ca orbii, ca... (Dar a tăcut, de spaima privirii lui Manolache.) MANOLACHE : Eu sînt ars. De exem-plu, dumneavoastră ați auzit de Nacu... ADAM (în timp ce soarbe din cafea) : Am auzit. MANOLACHE : Nu vă puteți imagina ce am făcut eu pentru omul ăsta. VICTOR : Și eu. MANOLACHE : Și el. VICTOR : Mai întîi că tovarășul Manolache 1-a adus la „Spațiu". MANOLACHE : Umbla cu pingelele rupte. VICTOR : Nu reușea să intre nicăieri, că avea dosarul pătat. ADAM : în chestia asta cu dosarul, să știți că de multe ori s-a și exagérât. MANOLACHE : De acord, dar cazul lui era clar. VICTOR (fitil subțire) : Că-și vîrîse mîinile în bani, la Craiova, pînă la coate. MANOLACHE (martial și intransigent): Și eu tree cu vederea orice, dar cînd e vorba de cinste... ADAM : ...Nu mai încape discuție. Aici nu mai stăm de vorbă. MANOLACHE : Clar ! Vine, va să zică, la „Spațiu". Bun. Nu stă bine șase luni, și aflu într-o zi : cu Nacu e o istorie. N-a mai dat pe la ser-viciu de cinci zile. „Lăsați, fraților", zic, „de ce să-1 dați afară, să rămînă pe drumuri, că are nevastă și copii ; îl iau în serviciu la mine..." ADAM : Mai ales dacă-i și capabil... MANOLACHE („obiectiv") : De capabil, e capabil, ticălosul. VICTOR : Foarte capabil. MANOLACHE : Și totul era în ordine. Umbla toată ziua pe teren, n-auzeam nici o reclamație, eram foarte mul-țumit. ADAM : înseamnă că are calități. MANOLACHE : Nu neagă nimeni. Și nu m-aș fi gîndit în viața mea că o s-ajung cu el la vreun conflict. Cînd dormeam mai liniștit, izbuc-nește chestia cu primele. Nacu... VICTOR : Ațîțat de Tacu... MANOLACHE : Și mai aies de Meicu, vine într-o zi la mine și-mi zice : „Tovarășe Manolache, m-ați tăiat de la prima". VICTOR : Ca să vedeți ce obrăznicie. MANOLACHE (lui Victor) : Acum cine vorbește ? Eu sau dumneata ? VICTOR : Dumneavoastră. ADAM : Chestiunea este însă — numai așa, ca o curiozitate — de ce 1-ați tăiat ? VICTOR : Aveți dreptate, a fost o gre-șeală. MANOLACHE : Să zicem.. Dar să ve-deți — fiindcă dumneavoastră tre-buie să cunoașteți totul — ce om e Nacu. Noi lucrăm la repartizări de apartamente. în postu' ăsta, vorba aia, stai pe-un scaun electric. Nu dai cui mérita, sau dai cui n-are dreptul, nu e numai o greșeală sociale, ai făcut una... ADAM : ...politică. MANOLACHE : Clar. Trebuie să fii cu ochii în patru, că, vorba aia, dacă ai greșit... ADAM : Nu te mai scapă nici dumne-zeu din cer. MANOLACHE : Acu', eu știam că Nacu îmi poartă sîmbetele, și eram atent. Mă pomenesc într-o zi cu o macioală. ADAM : Cu cine ? MANOLACHE : O nenorocită, una Miți. Curățică, dreptuță, dar încolo, nimic. VICTOR : Nepoata lui Nacu. MANOLACHE : Vine și el. Zice că așa și pe dincolo, c-o fi, c-o păți, c-a terminât nu știu ce școală, că bate la mașină și că s-o iau la mine la secretariat. VICTOR : Eu v-am spus să nu vă băgați. MANOLACHE : Zic : „Hai să-i astu-păm gura lui Nacu", și-am luat-o. ADAM (ca să nu existe dubiu) : Miți nu e Luiza... MANOLACHE (électrocutât) : Nu... Nu... Alta. VICTOR : Complet alta. Cu Luiza n-a fost nimic. ADAM : Cum, nimic ? Nu e Luiza de pe Silvestru ? MANOLACHE : Ba da, și a fost ceva, dar de altă natură. ADAM : Din cîte sînt eu informat, o poveste neplăcută. MANOLACHE (dezolare și pocăință) : Foarte. ADAM (lui Manolache) : Se pare că dumneavoastră... MANOLACHE : Eu ? (Arătînd spre Victor, care a luzt o poză smerită.) El. (Explicativ, lui Victor.) Dumnea-lui, n-are rost să-i ascundem nimic. (Lui Adam, zîmbet și scuză.) Ce vreți ? Omul e om, și, vorba aia, mai calcă și pe de lături. Eu 1-am prevenit : „Mă Victore, bagă-ți min-țile în cap" — că o cunoșteam : o exaltată. Acum, ce credeți câ vrea ? Să-și lase omul nevasta și s-o ia pe dumneaei. Noroc că n-a aflat Eva. ADAM : Nu bănuie nimic ? VICTOR : Ferească dumnezeu. MANOLACHE : Uitați ce scrisoare mi-a trimis nebuna aseară : „Tovară-șe Manolache, după cum știți, am fost mutată..." (Explicații și „prin-cipii".) Trebuia. Cu morala nu te joci... (Citind.) „Sînt trei săptămîni de cînd încerc să am o întrevedere cu Victor, și nu reușesc..." VICTOR : Ce, eu am timp de fleacuri ? ADAM (contaminât) : Clar. MANOLACHE (citind) : „Ieri a fost Eva la mine, ca să mă consoleze. Nu știa că omul care mi-a distrus viața e chiar domnul Victor"... etăcă, etăcă... Poftim... (A lăsat scrisoarea pe masă. Victor soarbe din paharul gol.) ADAM : Limpede. Mai doriți apă ? Imediat. VICTOR : Eu da, că, să vă spun drept, mi s-a cam uscat gura. (Adam a ieșit.) MANOLACHE : Te-ai lămurit ? VICTOR : Stie tot. MANOLACHE : Chestia cu Luiza nu-mai Meicu a turnat-o. (A intrat Adam cu apa.) Grozavă apă. VICTOR : Strașnică. MANOLACHE : Și, cum vă spuneam, acum intră pe fir Nacu. Prin Miți. (Roman polițist, palpitant.) Mă po-menesc într-o zi că vine Miti la mine cu altă macioală. „Că, să ve-deți, tovarășe Manolache, că nu știți ce fată bună e, că n-are casă, că doarme pe unde apucă", și că să-i dau eu o garsonieră. Zic : „Miți dragă, vezi-ti de treabă ; ce, de pic-torițele dumitale îmi arde mie acum ?" ADAM : Cînd stau atîția oameni în condiții... MANOLACHE : Clar. Și dă-i și dă-i, că are o gură de m-a speriat, „că e păcat să nu încurajați arta, că e dră-guță, că plînge toată ziua, și că..." — să vedeți, că aici e frumos — „a cîștigat la Pronosport cinci mii de lei și că, dacă e nevoie pentru for-malități..." (Révolta, protest, indig-nare.) Zic : „Miți, îți dai seama ce-ai spus ?" Dar am simțit că nu e capul ei : capu' lui Nacu... VICTOR : Și al lui Tacu... MANOLACHE : Dar, mai aies, al lui Meicu. Că ăsta e un diabolic. Dum-neavoastră habar n-aveți cum lucrea-ză Meicu... Află cui i-a ieșit reparti-ția de apartament. Bun... Se duce la om și-i spune : „Vrei, neică, să ai casă ?" „Vreau", zice respectivul... VICTOR : Că vrea toți. MANOLACHE : „Atunci să facem ce trebuie, să nu dureze formele". Și costă doua mii, trei mii, cinci mii, după cum e cazul. Așa 1-a lucrat pe Gheorghe Ispir, pe Angela Tudose, pe Niculae Plămădeală... că am declarațiile lor aici. („Documentele" rămîn pe masă.) ADAM : Interesant. Foarte intere-sant... MANOLACHE : Nu ? Și, cum spun, zice Miți : „Zău, dați-i casă, că e fată bună, și să vedeți ce talent are, că face din aléa, cum le zice... cu foi de viță..." VICTOR : Sărmăluțe... MANOLACHE : Aș ! Nuduri. Dar, cum v-am spus, eu mi-am dat seama, numaidecît, că e pusă la cale de Nacu. Dar dacă refuz, înseamnă că o scap din mînă. Și pe ea, și pe el. la să mă fac că accept, să vedem pînă unde merge. Și-i zic lui Miți : „Spune-i să se ducă la Victor". VICTOR : La mine. MANOLACHE : Și a venit. A dat ba-nii, dar eu îi spusesem lui VICTOR : „Iei banii, îi pui într-un plie, și-i bagi într-un sertar, să fie corp delict..." Asta a fost acum șase luni... VICTOR : Și opt zile. ADAM : Precis ? MANOLACHE : Precis. Și de atunci, nimic. Alaltăieri după-masă, ba nu, mint, cu o zi înainte, mă văd cu Nacu. „Ce mai faci, tovarășe Manolache ?" „Ce să fac ? Muncă". Zice : „Ei, atunci să fii sănătos și să te gîndești". (Definitiv, ca un satîr.) In clipa aia, m-ara lămurit că banditul coace ceva. ADAM : Și nu poți s-o negi, a copt-o bine. MANOLACHE (inocență și năpastă) : Vă place ? ADAM (pe gînduri) : Nu-mi place, nu-mi place deloc. MANOLACHE : Va să zică, eu îl scot din noroi, și el umblă să mă omoare. VICTOR : Că n-am făcut nimic. Pli-cul e în sertar. Poate să controleze oricine. ADAM : Tovarăși, ce să vă spun ? E grav. MANOLACHE : Ca să vedeți perfidie... ADAM : Grav de tot. MANOLACHE : Și nu m-ar durea, dacă m-aș ști eu ceva. Dar plicul... VICTOR : E în sertar. ADAM : Cît se poate de grav. MANOLACHE : Fericirea este că pînă la ora asta, în afară de dumneavoa-stră, nu știe nimeni. (A băgat capul pe ușă Clotilda.) CLOTILDA (lui Adam) : Te caută de la ziar. ADAM : Mă iertați. (A ieșit.) MANOLACHE (fiere și vitriol) : Ei, neică, acu' să te văz pe unde scoți cămașa. VICTOR : Ce ne facem ? MANOLACHE : „Ce ne facem ? Ce ne facem?" Singura soluție: bagi mîna-n buzunar, zici : „Iartă-mă, portofel, că te insuit" și încerci să-1 ungi. Fugi la C.E.C. VICTOR : Nu, că am cotizațiile sindi-cale la mine. MANOLACHE : Cît ? VICTOR : Cinci mii. MANOLACHE : N-ajunge. Ce să faci eu cinci mii ? N-ai auzit ? „E grav!" Și pe urmă a adăugat : „Cît se poate de grav..." VICTOR : Dumneavoastră n-aveți nimic ? MANOLACHE : Eu am plicul... VICTOR: Care? MANOLACHE : Ce întrebi ca un cretin ? Ala de 1-am pregătit să-1 punem în sertar... VICTOR : Să-i dăm zece ? MANOLACHE : Nu e prea mult ? VICTOR : Să încercăm eu șase ? MANOLACHE : Prea puțin. Să-i dăm opt. VICTOR : Opt îi ajunge, trăsni-1-ar dumnezeu de pîrlit. Cum îi dăm ? MANOLACHE : Să-i punem pe masă, de la obraz, nu merge. VICTOR : Să-i dăm în mînă, ca la doctor, cum să-i strecori cogeamite purcoiul ? MANOLACHE : Stai. ia pficul ăsta pe care 1-a uitat la Eva. Vezi ce e înăunțru. VICTOR (deschizînd plicul lui Adam): Un articol. MANOLACHE : Citeste-1. Te pomenești că 1-a și scris. Ce spune ? VICTOR (citind) : „Istoria sumerienilor". MANOLACHE : Citește. VICTOR (citind repede) : „Locuitorii trăiesc în case primitive..." MANOLACHE : Auleu ! VICTOR : ...„In cămăruțe lipsite de lumină..." MANOLACHE : Ai văzut ? VICTOR : ...„Cîte cinci-șase într-o încăpere..." MANOLACHE : Ne-am topit ! Să-i dăm zece. VICTOR : ...„Și, totuși, o veche civilizație se dezvoltă în strînsă legătură cu Babilonul..." MANOLACHE : Cu Babilonul ? VICTOR (citind mecanic, fàrà să înțeleagă) : ...„Pe plăcuțe de argilă, cuneiformele consemnează o întreagă istorie, pe care abia acum o desci- frează arheologii..." MANOLACHE : Arheologii ? Ce te uiți așa la mine ? Ce, noi sîntem arheologi ? Dă aléa cinci încoace, să scoatem două afară, care va să zică, treir și cu cinci din plie, opt. (A băgat două mii de lei în buzunar.) Bagă-r plicu-n plic, lipește, și zi că n-a fost nimic. VICTOR (în timp ce face operația) : Și credeți c-o să-și dea seama ? MANOLACHE : Păi ce, el nu știe că plicul ăsta, al lui, a stat azi-noapte la Eva ? VICTOR : Aveți dreptate. Ah, Tacule, îmi pici tu în mînă, ne socotim noi, (A intrat Adam.) ADAM (după o scurtă pauză, necontenit pe gînduri) : Neplăcută poveste, ce să-i faci ! MANOLACHE (decepție în fața prăbușirii condiției umane) : Ca să vedeți pînă unde poate să meargă ticăloșia omului... ADAM : Complicații... complicații serioase. MANOLACHE : Acu', ce s-o mai lungim, că v-am răpit și așa prea multă vreme. VICTOR : E totuși atît de bine să știi că ai undeva un prieten... MANOLACHE : O ușă unde să bați. Hai, Victore, să mergem, să-1 lăsăm pe dumnealui, că nici cu scrisul asta nu-i ușor. VICTOR : Așa încît vă salut, și să știți că Eva o să se bucure că v-am cu-noscut. MANOLACHE : Mai ales că ducea gri-ja plicului. Știți, să nu se piardă. ADAM : Mulțumesc, mi-ați făcut un mare serviciu. VICTOR : Vai, orișicînd, dacă-1 mai pierdeți o dată, că noi... MANOLACHE : Respectele mele. VICTOR : Să trăiți. (Au ieșit. După o scurtă pauzâ a intrat Clotilda.) CLOTILDA : Nu vrei să mănînci ceva? Că n-ai pus nimic în gură... ADAM : Nu mi-e foame. Ce nemer-nici... CLOTILDA : Cine ? ADAM : Și ce tragédie... CLOTILDA : Cum ? ADAM : Ce dramă... O femeie tînără, frumoasă, de o rară gingășie... CLOTILDA : Am înțeles. ADAM : ... pe mîna cui să înra^ă... CLOTILDA (secured implacabilă a prozei cotidiene) : Dumneata bați cîmpii și „Editura" a telefonat iar că, dacă nu trimiți pînă mîine dimi-neață corectura, îți bagă „Sumerienii" pe gît. ADAM : Așa a spus ? CLOTILDA : Așa. ADAM : Cine ? CLOTILDA : Păun. ADAM (decolare in vis) : Gîndește-te, madam Clotilda, fă un efort de fan-tezie și imaginează-ți o femeie, în-truchipare a tuturor virtuților, con-damnată să suporte jugul unei viçti de abdicări și umilințe în tovărășia unui borfaș... I-ai văzut ? CLOTILDA : De unde sînt ? ADAM : De la „Spațiu". De la Spa-țiul locativ... (Scandîndu-le numele eu un dispreț suveran.) Manolache și Victor. Victor e dumnealui, soțul. Pînă azi-noapte îl credeam doar o ființă detestabilă. Vorbesc, în plan moral. M-am lămurit : un pungaș. Ce catastrofă... Inchid ochii și o văd... CLOTILDA : Mai bine deschide ochii și așază-te la birou. ADAM : Mi-o imaginez în clipa asta... CLOTILDA (goarna destinului) : Corectura ! ADAM : Ești prozaică, madam Clotilda, respinsă de reverie și de starea de grație a poeziei. (A băgat capul pe ușă Actorul.) Ecce homo ! Intră, Actorule, iată omul care-mi trebuie. (Actorul a intrat, are în mina un ghiveci eu o singură floare.) ADAM : Ce-i asta ? ACTORUL : In semn de omagiu. Ace-luia care știe să prețuiască arta... ADAM (arătîndu-i-l Clotildei) : Uite-te bine la el, ține-1 minte : un geniu ! CLOTILDA (numai dubii) : Să dear dumnezeu ? (A ieșit.) ACTORUL : Sper că n-am picat prost. ADAM : Dimpotrivă. ACTORUL : Și cînd te gîndești că era cît p-aci să nu nimeresc. Azi-noapte, cînd te-am adus, nici eu nu mă țl-neam prea bine. ADAM : Ce noapte... Uite, vreau să-ți fac o mărturisire, pe care nu știu dacă o s-o crezi. ACTORUL : Cred. ADAM : Am dus pînă acum o existent ță modestă și sobră, viață de corec-tor. Știi cum îmi spun la ziar cole-gii ? „Pustnicul". Și, deodată, această noapte de vis... (Scurtă pauzà.) Ai văzut-o... ACTORUL : O fi plecat ? ADAM : A plecat. ACTORUL : De unde știi ? ADAM : A fost bărbatul ei aici. ACTORUL (panică) : Aoleu ! A aflat c-ați stat de vorbă ? ADAM : I-a spus ea. ACTORUL : A făcut scandal ? ADAM : Nu, destul de civilizat. Păcat că e escroc. ACTORUL : Cum escroc ? ADAM : Escroc. Și, ai băgat de seamă, aseară, eu ei la masă mai era unul, șeful lui : tartorul escrocilor. ACTORUL : Cum ai aflat ? ADAM : De la ei... Dar gîndește-te la altceva, la tragedia femeii obligate să-și ducă viața lîngă un asemenea individ imund... Ce destin... ACTORUL : Și de ce-a venit ? ADAM : Să-mi aducă plicul ăsta. L-a luat Eva aseară din greșeală... Era foarte tulburată. Acum e la cabană... închid ochii și o văd... Vîntul zgîl-țîie bîrnele vechi... ACTORUL : In august ?... ADAM : Cabaniera a făcut focul... a-runcă buștenii în cămin. Intr-un colț, un sas bătrîn cîntă la țiteră o veche romanță... Ea stă eu ochii ațintiți la jar și visează... („Contrastul bleste-mat".) Ea visează, iar eu nici nu ma gîndesc la dezastrele ei, n-am răgazul. ACTORUL : De ce ? ADAM : Fiindcă trebuie să mă așez la birou și să fac urgent corectura la „Istoria sumerienilor"... ACTORUL (ridicîndu-se de plecare) : Inseamnă că am picat prost. ADAM : Stai, nu mă lăsa singur. ACTORUL : Trebuie să faci corectura. ADAM : Nu-mi aduce aminte... Lumea asta are niște rigori îngrozitoare, Actorule... Ea se gîndește la mine... Eu... ACTORUL : ...te gîndești la ea. ADAM : Și nu pot pleca acolo, la ora douăsprezece fără cinci noaptea, din motive economice lesne de înțe-les, și fiindcă în fața mea stă co-rectura asta, ca un cuțit de ghilo-tină. ACTORUL : Te plîng. (A băgat mîna în buzunar și a început să numere niște bani.) ADAM : Ce faci acolo ? ACTORUL : Revăd rezervele interne. Doua sute doi lei. (împingîndu-i ba-nii pe masă.) Dacă-ți pot fi de folos, îți stau la dispoziție. ADAM : Ești un înger, Actorule. ACTORUL : Lăsați... ADAM : Și dacă nu pot primi ofranda, sînt în schimb emoționat. Și fericit. Și știi de ce ? Fiindcă am descoperit în tine un om. In timp ce tu, care mă cunoști de azi-noapte, ești în stare să-mi dai ultimul tău ban, bu-nul meu prieten Păun îmi trimite vorbâ că, dacà nu termin pînă mîine dimineață corectura, îmi vîră „Su-merienii" pe gît. Auzi cum îmi vor-bește ? (lși pipăie obrazul și constata dezolat că e nebărbierit.) Actorule, vrei să-mi faci un serviciu ? ACTORUL : La dispoziție. ADAM : Un drum pentru mine. Te superi ? ACTORUL (replica din nu știu ce tragédie nejucată) : Nu mă supăr decît atunci cînd văd omul umilit de om. ADAM : Perfect ! (la o hîrtie și scrie febril, eu glas tare) : „22 august I960'. Ce oră e ? Șapte... „Ora șapte... Fostul meu dragă Păun... Iți scriu fiindcă nu vreau să-ți mai vorbesc. Iți trimit înapoi textul «Sumerieni-lor», pe care nu-1 mai corectez. Nu te salut. Adam Vintilă". (Actorului, în sfîrșit răcorit.) Iei plicul eu bile-tul ăsta și-1 duci la „Editură". Adresa e pe plie. ACTORUL : Și mă întorc ? ADAM : Imediat. ACTORUL : Fulger. (S-a îndreptat grăbit spre ușă, s-a oprit.) ADAM : Ce e ? ACTORUL : Mă gîndesc : mînia e to-tuși un sfetnic prost. Mîine n-o să-ți para rău ? ADAM : N-am regretat niciodată ni-mic din ceea ce am făcut pentru sal-varea demnității mêle. ACTORUL : Ai luat un aconto. ADAM : O să-1 dau înapoi. ACTORUL : Iată un gest care mă in-dispune. (Revenind spre mijlocul ca-merei.) în definitiv, cîte pagini sînt „Sumerienii" ăștia ? ADAM : Optzeci. ACTORUL : Dacă ne așezăm amîndoi la lucru, în trei ore am terminât. ADAM : Știi să faci corectura ? ACTORUL : In viața asta, numai popă n-am fost. ADAM (entuziasm convins) : Actorule, ești o minune a înțelepciunii. Ascute creioanele, mă duc să fac cafele. (Adam a ieșit, Actorul a ascuțit cî-teva creioane, a luat cuțitul de tăiat hîrtie, a deschis plicul, a tras afară manuscrisul și plicul eu bani ; a în-cremenit eu teancul de banenote în mînă. începe să numere febril. Se uità din cînd în cînd spre ușă, a terminât de numàrat banii, a băgat ba-nii în plicul mie, l-a pus sub plicul mare ; a intrat Adam eu ceștile de cafea.) Le-am făcut tari și amare, ca să ne țină. Ce te uiți așa la mine ? ACTORUL : Ascultă, Adame, noi ne cunoaștem numai de azi-noapte, nu ? ADAM : îndeajuns ca să te prețuiesc. ACTORUL : Vreau să te întreb ceva. ADAM : întreabă-mă. ACTORUL : Tu, în general, minți ? ADAM : Nu. ACTORUL : Pe cuvîntul tău de onoa-re ? ADAM : Pe cuvîntul meu de onoare. ACTORUL : Pe cuvîntul tău de onoare că, atunci cînd îți dai cuvîntul de onoare, nu minți ? ADAM : Pe cuvîntul meu de onoare. ACTORUL : Curios. ADAM : De ce ? ACTORUL : Cîți bani ai tu în casă ? ADAM : Total general ? ACTORUL : Total general. ADAM (numărînd) : O sută șaizeci și șase. Și chenzina e toemai vineri. ACTORUL : Ascultă, Adame, ce-ai spune dacă ți-aș anunța : sînt informat că în această camera exista su-ma de lei opt mii ? ADAM : Că ești nebun, și eu și mai nebun dacă umblu eu tine de azi-noapte și n-am observât. ACTORUL (a dat plicul deoparte, ca un scamator, banii inundă masa ): Voilà ! ADAM (trăsnit) : Ce-i asta ? ACTORUL : Bani. ADAM : I-âi furat. ACTORUL: Eu ? ADAM : Sînt falși. ACTORUL : Sînt buni. ADAM : De unde ? ACTORUL : I-am găsit aici în camera. ADAM : Imposibil. ACTORUL : In plic. ADAM : în plic ? ACTORUL : In plicul din plie. In plicul eu textul „Sumerienilor". ADAM : Stai, că înnebunesc. Plicul ăsta 1-am luat eu eu mîna mea, aseară, de la „Editură". Am contrôlât : „Is-toria sumerienilor", capitolul patru. ACTORUL (verificînd și el manuscri-sul) : Capitolul patru, corespunde. Și în plie, nici un ban ? ADAM : Ce să caute banii în plie ? ACTORUL : Plata pentru corectura. ADAM : Opt mii ? Toată corectura e o mie patru sute, din care jumătate am și încasat. (Recapitulînd în conti-nuare.) Pe urmă, de la „Editură", eu plicul în mînă, m-am dus la restaurant. Aici, din greșeală, 1-a luat Eva... Era atît de tulburată... ACTORUL („Evrika") : Atunci e simplu : banii ți i-a băgat ea în plie. ADAM : Eva ? De ce să-mi dea Eva bani ? ACTORUL : Ai noroc la femei. ADAM : Actorule, nu glumi, simt că înnebunesc. De ce să-mi dea mie Eva bani? ACTORUL : Femeie subțire, și-a dat seama că nu o duci strălucit... ADAM (strigînd) : Opt mii de lei ? ACTORUL : Și de ce țipi ? Ți-a dat, nu ti-a luat. într-adevăr, recunosc, e cam mult. ADAM : Or fi banii ei de concediu. ACTORUL : Chiar și așa și e exagérât. ADAM : Oricum ar fi, banii trebuie dați înapoi. ACTORUL : Urgent. ADAM : Da, dar cui ? ACTORUL : Are un bărbat. Cum îl cheamă ? ADAM : Victor. ACTORUL : Și mai cum ? ADAM : Nu știu. ACTORUL : Unde stă ? ADAM : Nu știu. ACTORUL : Unde lucrează ? ADAM : La „Spațiu". ACTORUL : Ce face acolo ? ADAM : Fură. ACTORUL : Mult ? ADAM : Nu mult, dar des. ACTORUL : In ce raion ? ADAM : Nu știu. ACTORUL : Dragul meu, destinul te persécuta ; trebuie să oprești banii. ADAM : Și ce să fac eu ei ? ACTORUL : îi bem. Dar ia stai... O adresă avem totuși. ADAM : Care ? ACTORUL : Cabana... ADAM : ...„Ciuta". Actorule, ești un geniu. ACTORUL : Iar ? Ce facem ? ADAM : Plecăm la cabană. ACTORUL : Cînd ? ADAM : Imediat. Cîți bani ai spus că ai? ACTORUL : Total general : două sute doi lei. ADAM : Și eu o sută șaizeci și șase ? ACTORUL : Trei sute șaizeci și opt. ADAM (întinzîndu-i banii) : Perfect. Casa la tine. (Strigînd.) Madam Clotilda... Madam Clotilda... (A intrat, alarmată, surprinsă, Clotilda.) Un-de-i Gică ? CLOTILDA : La bucătărie. ADAM : Ia plicul și scrisoarea asta și să le ducă la „Editură"... Stai ! Rucsacul ! CLOTILDA : Da' ce faci, pleci ? ADAM : Nu pune întrebări inutile. (Actorului.) Trecem pe la tine pe-acasă, să-ți iei... ACTORUL : Nu e nevoie : eu, dimi-neata cînd plec, iau totul eu mine... ADAM : Perfect ! Deci, schimburi în dublu exemplar, madam Clotilda, a-paratul de ras, săpunul, pămătuful, peria de dinți, pasta, și roagă-1 pe Gică să-mi împrumute rucsacul lui. CLOTILDA (fără nici o nădejde) : Și corectura ? ADAM : Am isprăvit, am demisionat. Nu mai corectez erori tipografice. Umane. (Către Clotilda, eu un mie glob pămîntesc în mînă.) Vezi dum-neata acest glob ? CLOTILDA : îl văz. ADAM : E al meu. CLOTILDA : Al dumitale, că nu ți 1-a luat nimeni. ADAM : Nu ăsta. (Bătînd eu piciorul în dușumea.) Àsta. Cu tot universul care-1 înconjoară, pînă la galaxiile celé mai îndepărtate și unde va a-junge într-o zi demnitatea umană... Unde locuiești, madam Clotilda ? CLOTILDA : Ghiocei, 3 ! ADAM : Eroare ! Mentalitatea lui Ma-nolache. D^asta fură la „Spațiu". într-o suburbie a Universului. CLOTILDA : Fură și el unde poate. ADAM : Da, dar știi de ce ? Din vina cui ? (Năprasnic.) A dumitale. CLOTILDA : A mea ? ADAM : Știi tu, Actorule, cum îmi re-prezint eu lumea ? Un vast tribunal în care sîntem toți, deopotrivă, jude-cători și inculpați. (E la birou și su-nă dintr-un clopoțel ca un președin-te de curte.) „Ai furat ?" (A trecut în fața biroului, în „boxă".) „Am furat". (Din nou la birou.) „De ce ?" (în „boxă".) „Fiindcă n-ai vegheat". (La locul celor ce judecă.) Eu ve-ghez ! CLOTILDA : Domnu' Adam, nu te su-para, ai înnebunit. ADAM : Exact ! CLOTILDA : De cînd ? ADAM : De cînd am fost izgonit din Paradis. Spune-mi, ți-ai pus vreodată problema ce a devenit Paradisul după izgonirea Omului ? O planetă parasita și dezolată. A sosit, în sfîr-șit, momentul să-1 repopulăm. Cu oa-meni. Primii oameni adevărați ai lumii. Madam Clotilda, înțelege, eu nu pot sta aici, cu nasul în corectu-ră, cînd, undeva, o ființă se zbate, în nevoie, sub ghilotina atîtor nefe-riciri. Eu am răspundere. ACTORUL : Și eu ! ADAM : Și el. Amîndoi, toată lumea. (Clotilda a ieșit ; Adam a băgat în buzunar plicul cu baux, a deschis du- lapul, scoate lucruri pe care le înfun- dă în rucsac ; a intrat Clotilda cu ce- lalalt sac de călătorie ; Adam îl umple și pe acesta.) CLOTILDA (dezarmată) : La ce oră pleacă trenul ? ADAM : La douăsprezece fără cinci. CLOTILDA : Păi, nu e nici opt. ACTORUL : Ceasornicul dumitale e démodât; respecta mișcarea astrelor. (Patetic.) E ora plecării ! CLOTILDA : Ce-o să faceți atîtea ceasuri în gară ? ACTORUL : Ce-o să facem ? Dar ce e mai frumos pe lumea asta decît o gară ? (Inspirât.) Trenuri, oameni, batiste, lacrimi, sfaturi, nu scoate capul pe fereastră, pericoloso spor-gersi... Și mai e și un restaurant, unde aștepți... CLOTILDA : Pe cine ? ACTORUL : Pe nimeni. Hai, Adame. CLOTILDA : Dacă te caută de la „Editură" ? ACTORUL : Am plecat. CLOTILDA : Unde ? ADAM : In néant. CLOTILDA : De la ziar ? ADAM : De la ziar sînt în concediu. Dacă întreabă totuși, sînt la cabană, la „Ciuta". CLOTILDA : Ce-i acolo ? ADAM : Nu „ce". „Cine" e acolo ? ACTORUL : Aceasta e întrebarea. CLOTILDA : Cine ? ADAM (simplu, fără nici o emfază) : Visul. Visul pe care 1-ai visât o viață întreagă cu ochii închiși, cu o înfrigu-rare pătimașă și îndîrjită. Visul care ți-a mîngîiat nopțile de adolescent întîrziat și nițel ridicol... Visul... Hai, Actorule ! (Dar s-a oprit în prag.) Dar stai : e ora opt ! ACTORUL : Ora gongului ! ADAM : Ora cînd se aprind luminile rampei. ACTORUL : Cînd sala freamătă de oameni, iar tu, sub grimă, în spatele cortinei, aștepți secunda de emoție și de elevație... Ce jucăm astă-seară? ADAM : „Visul unei nopți de vară"... ACTORUL : Exclus, e comédie, o detest. ADAM : Te rog, de dragul meu, să au-zim, să auzim : Puck ! ACTORUL (intrînd în pielea persona-jului) : „Da, sînt vagabondul nopților de vară ce trece prin casele oameni-lor ca o fantomă a surîsului. Cîte-odată, înspăimînt o cumătră căreia i s-a tăiat laptele în oală... Altă data, dau unei fecioare visul nopții de nuntă, unui zgîrcit, spaima că i-au disparut comorile, unui gelos, coșma-rul că și-a prins nevasta. Dar tot-deauna și pretutindeni, năzui spre fericire..." La revedere, madam Clotilda. ADAM (ieșind) : Rămîi cu bine !... (Au ieșit. Clotilda a rămas perplexà în mijlocul earnerei, începe să punâ ordine în balamucul odăii ; o bătaie în ușă și intră trei bărbați cu fețe lungî și funerare.) MEICU : Tovarășul Vintilă aici locu-iește ? CLOTILDA : Aici. NACU : Fii bună și spune-i că am vrea să-i vorbim. CLOTILDA : Dumneavoastră de unde sînteți ? De la „Editură"? MEICU : Nu. CLOTILDA : De la ziar ? NACU : Nu. CLOTILDA : De la „Spațiu"? TACU : De ce de la „Spațiu"? CLOTILDA : Că au mai fost doi tova-ràsi de la „Spațiu" astăzi. MEICU : Serios ? Cine ? CLOTILDA : Manolache și Victor. MEICU (după ce a schimbat o privire plină de semnificații cu ceilalți) : Interesant. NACU : Foarte interesant. TACU : Vrei să fii bună să-1 chemi ? CLOTILDA : Păi, de unde să-1 iau dacă e plecat ? MEICU : A plecat ? CLOTILDA : Sigur. NACU : Unde ? CLOTILDA : A plecat din București. TACU : Ce vorbești, care va să zică a plecat... CLOTILDA : Da... la cabană, la „Ciuta". (Trei priviri încrucișate, ca trei săbii.) MEICU : Ehe... CLOTILDA : Ce „ehe"? N-are și el dreptul, după un an de zile de mun-că, să se odihnească ? MEICU : Cum să nu. NACU : E normal. TACU : Care va să zică, la cabană... CLOTILDA : La „Ciuta"... MEICU : Noroc, tovarășă. NACU : Noroc... (Și au ieșit, la fel de sumbri și la fel de funerari.) CLOTILDA : Noroc ! (După o clipă de eugetare adîncă.) Ca să vezi... Doi-sprezeee ani nu-1 caută nimeni. Nici o scrisoare, nici o telegramă, nici o citație, nimic. Și într-o singură zi, tot balamucul ăsta. Aoleu, Adame, Adame, cauți paradisul... Tare mi-e frică să n-ajungi în iad. Și, în timp ce începe sa-i adune lucrurile, cade CORTINA A C T U L III [ modifică ] Cabana „Ciuta", la cota 1700. Odaia de jos, eu tavanul din birne afumate. Trei măsuțe eu scaunc confortabile, tejgheaua in spatele căreia odihnesc, pe polite, sticle eu băuturi. O scară de leran, eu citeva trepte, duce spre odăile de culcare. Sub scară, o usa ce dă spre singura camera de dormit de la parter. O măsuță eu un aparat de radio. Pe pereți, obișnuitele afișe de turism. în prim-plan, spre rampa, terasa eu doua sezlonguri. Se poate ieși din cabană și prin terasă. La ridiearea eortinei, o singură masă ocupatâ. Cabaniera a adus o sticlă de suc si a iesit. MANOLACHE : I-am dat plicul, ne-a mulțumit... VICTOR : Ne-a servit o cafea... MANOLACHE : I-am mulțumit. Un om admirabil. VICTOR : N-ai exagérât deloc. MANOLACHE : Dar să-ți povestesc altceva. Plecăm de la Adam. Bun. Pe cine crezi că zărim la capul lui 23, eu ochii după tabla străzii ? EVA : Pe cine ? MANOLACHE: N-o să-ți dea prin cap : Nacu ! VICTOR : ...Tacu ! MANOLACHE : Și, în primul rînd : Meicu ! EVA : Ce căutau acolo ? Unde se du- ceau ? MANOLACHE : Clar ! La Adam. Păi. ce-ți închipui, se astîmpără Meicu ? EVA : Dar, în definitiv, ce vor oame- nii ăștia ? MANOLACHE : Ce vor ? Vor, că se simt eu musca pe căciulă, asta vor. Și că s-a strîns funia la par. Eu i-am mirosit de mult. VICTOR: Și eu. MANOLACHE: Și el. Cînd și-au dat seama că sînt pe urmele lor, ce și-au zis ? „S-o luăm noi înainte." S-au dus la ziar, au turnat ce le-a venit la gură, și-au pornit ancheta. Ieri, iar pe capul lui. D-asta îți spun: e bine să fim la București, toți. EVA : Care „toți" ? MANOLACHE : Eu, Victor, dumneata... EVA : Eu ? De ce ? VICTOR : D-aia : că m-am însurat eu o cretină. MANOLACHE (admonestare „pedago- gicâ") : Victor, te rog ! EVA : Lăsați, sînt obișnuită. MANOLACHE : Iar dumneata, Eva, nu fi superficială, nu minimaliza. VICTOR : Asta e: minimalizează ; toatà viața numai asta a făcut : a mini-malizat. MANOLACHE : Iar începi ? VICTOR : Mă rog ; tac. EVA : Spuneți că 1-ați văzut pe Adam... MANOLACHE : Văzut, dar una e dacă mă vede pe mine, și alta e dacă te vede pe dumneata. (Subtilitate și „diplomatie".) Dacă, în cursul anche-tei, cere oarecare date, nu e mai bine să le capete de la noi, și nu de la ei ? VICTOR : Și nu e mai bine să le capete de la tine, și nu de la noi ? Așa că, ce s-o mai lungim, fă-ți baga-jele, și hai ! MANOLACHE : Stai. Pînă diseară e vreme. Unde spuneai că vrei să te duci ? EVA : Pe Vatra Susaiului... MANOLACHE : Foarte bine. Du-te, umblă, distrează-te... VICTOR : Că de vacanță îmi arde mie. MANOLACHE (lui Victor) : Gâta ! (Evei.) Pînă la prînz ești înapoi, nu ? EVA : Sigur. MANOLACHE : Foarte bine... Și nu te uita la ce spune el, că, nu e așa ?, important e nu ce zice omul, ci... vorba aia... EVA : Am plecat. (Și a ieșit.) MANOLACHE : Mare mitocan ești, domnule... VICTOR : De ce, tovarășe director ? MANOLACHE : Ce să mai vorbim ?... Cînd ai lîngă dumneata o asemenea femeie, nu e permis, înțelegi, nu e permis... Dar, hai, și să nu mai pier-dem vremea. Undițele le-ai luat ? VICTOR : Luat. MANOLACHE : Mulinetele ? VICTOR : Aici. MANOLACHE : Rîme ? VICTOR : Tot. MANOLACHE : Numai de-am prinde ce va... VICTOR : Vai de mine, tovarășe director, dumneavoastră să nu prin-deți ! Eu, se poate. Dar dumneavoa-stră... Numai să fie peștii... MANOLACHE : ...oameni de-nțeles. Hai. (Și au ieșit prin terasă. Cabaniera a strîns masa, a dat drumul aparatului de radio ; o scurtă pauză și intrâ Adam. în urma lui, eu o figura de mucenic, Actorul.) ADAM : Bună ziua ! CABANIERA : Bună ziua. ADAM : Aici e cabana „Ciuta" ?... CABANIERA : Cabana „Ciuta", sicher. ACTORUL (somație) : Lista călătorilor! CABANIERA (luata repede) : Lista că-lătorilor ? Sofort ! (Consultînd un re-gistru.) Eine Dame... ACTORUL : Eine Dame. Perfect. Nu-mele ? CABANIERA : Eva Pandelea, aus Bucarest. ACTORUL : Corespunde. E în régula. ADAM : Putem mînca ceva ? CABANIERA : Sicher : à la carte, menu... Zalat, borș ardelenesc, papri-caș... ADAM (expresie a fericirii, Actorului) : Poți să-ți mai dorești ceva ? ACTORUL (martir) : Da : un pat. CABANIERA : Aveți repartiție ? ADAM : Nu. CABANIERA : Atunci e unmôglich. Ohne repartiție nu se poate. ACTORUL (trăsnetele lui Wottan) : Warum ? CABANIERA : Fiindcă trebuie. ACTORUL : Și cine n-are repartiție să piară în creierul munților, dévorât de lupi ? CABANIERA (început de intimidare) : Bei uns nu exista lupi. ACTORUL : Serios ? Va să zică, dum-neata negi fauna Romîniei ? (Lui Adam, morgă și „condescendență".) Kommen Sie, Genosse Minister ! (Ca-banierei, eu toate subînțelesurile.) Aici e cabana „Ciuta", nu ? CABANIERA (mecanic, profesional) : ...Așezată într-o poziție pitorească, pe versantul de apus al masivului Cres-tatu, tausend sieben hundert Metter, sporturi de iarnă, patinaj, schi, bob... ACTORUL : ...und so weiter. Kommen Sie, Genosse Minister ! CABANIERA : Moment, pentru o noapte ati spus ? ADAM : O singură noapte. CABANIERA : Pentru o noapte se poate. Nehmen Sie Platz. (A ieșit, a reintrat eu un braț de așternuturi.) Sofort ! (A urcat.) ADAM : Ce-o să spună cînd ne-o ve-dea ? ACTORUL : Ne întoarce spatele... ADAM : Eu cred că eel mai bun lucru ar fi să-i spun... ACTORUL : Fais ! ADAM : Dar dacă îmi răspunde ?... ACTORUL : Mă las jupuit de viu. ADAM : Bine, dar am eu dreptul... ACTORUL : N-ai ! ADAM : Urmează că... ACTORUL : Toată noaptea în tren numai asta ți-am explicat : depinde eu ce începi... ADAM : Atunci nu-i spun nimic și îi dau... ACTORUL : Dimpotrivă ! Spune-i tot și dă-i pe urmă. (Scurtă pauză.) Ascultă, Adame, nu vrei să mă lași pe mine ? ADAM : Și tu cum ai începe ? ACTORUL : Nu știu, depinde de ce spune ea. CABANIERA (din capul scării) : Pof-tiți, bitte sehr... ACTORUL (în timp ce urcà) : Danke sehr... Noroc de nemțeasca mea, că altfel erai pierdut. (Au ieșit, Cabaniera a coborît eu buletinele noilor veniți, pune ordine în scriptele ei ; intră prăfuiți, zdrobiți de oboseală, Nacu, Tacu și Meicu.) MEICU : Bogdaproste c-am ajuns. TACU : Ziceam că mor în drum. NACU : Ideea ta, să lăsăm mașina jos. MEICU : Gălăgie mică ! (Cabanierei.) Tovarășă, acu' dacă ne dai noua o bere rece, să scîrțîie, și un mizilic, nu mai avem nici o pretenție. (Confidential și satisfăcut.) Frați mese-riași, e bine. NACU : E bine ? De ce e bine ? MEICU (dispreț pontifical) : Fiindcă ești tu băiat deștept. NACU : Ce-ai eu mine, nene Nae, de ce mă insulți întruna ? MEICU : Nu eu : natura. Noroc și săr-bători nationale fericite, strașnică bere. Care va să zică, noi stăm la București și ne topim pe caniculă, și coana Eva la vilegiatură eu intima tul. NACU : Dar el o fi aici ? TACU : Dacă nu e aici ? NACU (lui Meicu) : Dumneata ce zici ? MEICU (siguranță și mister) : De, știu și eu... NACU : Și coana Eva, ce poamă... TACU : Eu o știam de mult... NACU : Dar aici, taie-mă, omoară-mă, nu e capul ei. TACU : Al cui ? NACU (certitudine veche) : Manolache. TACU : Sfînt ! Și 1-ai văzut pe Adam ăsta, ce pîrlit ? In ce mizerie stă ? Ca să vezi cine ne judecă. NACU : Și ne face nouă morală. TACU : De cine tremuri... NACU : Și cui trebuie să-i dai soco-teală. (Lui Meicu.) Dumneata ce spui ? MEICU (superior și absolut) : Că ardeți gazul de pomană. NACU : De ce ? MEICU : Că n-aveți simțul concretului. TACU : Din ce punct de vedere ? MEICU : Că vorbiți să n-adormiți. TACU (lui Nacu) : Nu mai întreba de ce, că iar ne insulta. MEICU (explicîndu-se, în sfîrșit) : Ce importanță are că e un pîrlit ? Are el pîinea și cuțitul ? Are ! Poate să te facă el pe tine să joci tontoroiul în fața lui ? Poate ! Ești în stare să-1 întorci, să joace el ? Aici e chestiunea, asta-i figura, acolo să te văd... Restul, frați meseriași, sînt aiureli și tiriboambe. (Vin grăbiți, prin terasà, Manolache și Victor.) MANOLACHE : L-ai văzut tu pe Adam? VICTOR : Cu rucsacul în spate, și ait amărît după el. MANOLACHE : Ai vedenii. VICTOR : Jur. (Au intrat în cabană și dau cu ochii de cei trei.) MANOLACHE (surpriză controlată) : la te uită, lume noua. Ce-i cu tine, Meicule ? MEICU : In trecere, tovarășe director... MANOLACHE (regăsit) : Tot poporul. Ce-i cu tine, Tacule ? TACU : In trecere, tovarășe director. (Victor îi vorbește încet Cabanierei și-i comunică, din gesturi, lui Manolache știrea : exact. Adam e sus și doarme.) MANOLACHE : Și Nacu. Cum s-ar zice, „terenul"... pe teren... NACU : Dumneavoastră... permanent ? MANOLACHE : Tot în trecere, Na- cule... TACU : Cu familia ? MANOLACHE : Nu, eu prietenii... Cu tovarășul Victor, cu Eva, cu priete- nul nostru Adam... Cred că-1 cu- noașteți... MEICU : Nu, tovarășe director. MANOLACHE : Nu-1 (cunoști pe A-dam, Meicule ? MEICU : Nu-1 cunosc, tovarășe director. Personal nu-1 cunosc... MANOLACHE (supoziție, scrutare și amenințâri obscure) : Atunci, probabil că-1 cunosc alții. Ce spui acum, Meicule, ești mulțumit ? MEICU : Cu ce ? MANOLACHE : Lasă că știi tu foarte bine la ce mă refer. Ce ziceai ? Că mă dărîmi. Pe mine, Meicule ?... MEICU : Să mă trâsnească dumnezeu, dacă știu la ce faceți aluzie. MANOLACHE : Ideea. Ideea a cui a fost? MEICU: Ce idee? MANOLACHE : A ta, Meicule ? Ori, poate, a tovarășului Tacu ? (Ironie distructivă.) Sau te pomenești că Nacu ? (Către Cabanieră.) Tovarășă, cinci coniacuri. Hai, că dacă stăm prietenește asupra unui pahar de coniac, măcar acum să ne spunem, unul altuia, adevărul, că, vorba aia, cuțitul în spate 1-ați vîrît. Numai că, vezi, Meicule, eu am spinarea tare, și se rupe cuțitul. (Lamă de stilet.) Ideea, ideea să se ducă la ziar, sa toarne, și să pornească ancheta, a cui a fost ? MEICU : La ziar ? Noi, la ziar ? Cum puteți spune una ca asta, tovarășe director ? Păi, dacă îl prindeți pe unul dintre noi c-a făcut gestul ăsta... MANOLACHE (nu dubii : convingere) : N-a făcut ? MEICU : ...îl string de gît cu mîinile mêle. MANOLACHE (cumplit) : Meicule ! MEICU : Tovarășe director, dumnea-voastră nu ne cunoașteți de ieri, d-alaltăieri. C-a fost între noi ce-a fost, mă rog : a fost. Dar cum o să mă duc eu la ziar ?! Spuneți că e aici, chemați-1 și întrebați-1 dacă ne-a văzut în viața lui. VICTOR : Atunci i-ați scris. MEICU : ...Dacă a primit vreun rînd din partea noastră. Se poate, tova-rășe director, dar ce sînt eu, nebun ?! Să dau foc la claia de fîn, cînd dorm în ea ? ! TACU : Păi, ce, noi nu știm că atunci cînd se încinge vîlvătaia, sar scîn-tei ? NACU : Că sar, tovarășe director, sar al dracului... MEICU : ...Că sînt supărat pe dumnea-voastră, ori pe tovarășul Victor, câ nu v-ați purtat întotdeauna cu noi cum trebuie, asta e altă socoteală : socoteala noastră interna. Dar cum o să ne ducem noi să turnăm ? Și adevărul e că nici n-avem ce. MANOLACHE : Atunci cine a fost, Meicule, că cineva trebuie să fie. MEICU : Nu știu, tovarășe director. TACU : Nu știm, tovarășe Victor. (Bănuială vagă.) Să fie Luiza ? MANOLACHE (lui Victor): Auzi ? VICTOR : Exclus, tovarășe director ! Pe Luiza o cunosc eu : nebună, smin- tită, descreierată, tot ce vreți, dar nu face ea una ca asta, pentru nimic în lume. Și nici nu știe nimic. MANOLACHE : Să fi vorbit ceva Miți? Că trăncănește... NACU : Ferească dumnezeu ! Nici po- meneală ! MANOLACHE : Atunci nu rămîne de- cît un singur om : eu. MEICU : Stați, nu vă enervați de po- mană, că de aflat tot aflăm noi cine e... NACU : Și-o să-și dea cu pumnii în pălărie. MANOLACHE : Pe voi nu v-a chemat nimeni ? MEICU : Nimeni. VICTOR : Nu v-a întrebat nimeni nimic ? MEICU : Nimic. Dacă vă spun eu... MANOLACHE : Vedeți, fiți atenți. Acum, ancheta asta, sper să meargă bine... MEICU : Să meargă, că nici noi nu vrem altceva. MANOLACHE : Am spus : sper. Dar, vorba aia, cine poate să garanteze ce aduce ziua de mîine ? NACU : Ferească dumnezeu. MANOLACHE : Pînă să te ferească dumnezeu, trebuie să te ferești singur. Vedeți ce faceți. TACU : Ce să facem ? Că noi nu fa- cem nimic. MANOLACHE : Dacă vă întreabă, bă- gați bine de seamă ce vă iese pe gură. MEICU : Să întrebe ce vrea, că nu mi-e frică... Ce poate să întrebe ? De repartiții... TACU : Légale, tovarășe director. NACU : Cum scrie la carte. MEICU : Să controleze oricine. MANOLACHE : V-a ajuns voua la ure- che vreo plîngere ? Că, vorba aia, voi aveți legătura cu terenul... MEICU : Nu ne-a ajuns, frate, nimic. Ei, că mai sînt unii nerăbdători să aibă casă, și mai cîrtesc... MANOLACHE : Asta n-are importante. Altceva ce poate să caute ? Gîndi- ți-vă bine. MEICU : Nimic, tovarășe Manolache. Ce, la noi au fost nereguli ? La urma urmei, să vină și dumnezeu în in-spectie, că nu mi-e frică. Nu, tova-rășe director, nu că așa și pe dincolo, dar la noi în serviciu e o atmosferă sănătoasă... Că mai exista unele rî-cîieli, că mai zice unul una, că mai zice altul alta, vorba aia : unde nu e ? Oamenii sînt buni, își văd de treabă... MANOLACHE : Am spus eu vreodată altfel ? MEICU : Și să știți că vă iubesc. MANOLACHE (flatat, dar „modest") : Lasă, Meicule. MEICU : Nu, nu, vă iubesc. Și știți de ce ? Fiindcă nu umblați cu dedesub-turi. Ce aveți să-i spuneți omului, fie că-i convine ori nu, i-o spuneți în față. Și mie poate că de multe ori nu mi-a convenit, dar întotdeauna am apreciat, și le-am spus-o și lor, că sînt toți mai tineri ca mine și caut să le dau școală : „Mă băieți, să fiți mulțumiți, cu toate că e une-ori repezit"... Fiindcă, să știți, asta sînteti. MANOLACHE („autocritic") : Știu. MEICU : ...„dar e principial". Și cel mai important lucru ăsta e : să te simtă omul aproape, lîngă inima lui, și să știe că atunci cînd e la greu, cum e acum, nu-1 lăsați din brațe. Este? MANOLACHE : Este. MEICU : Tovarășă, încă cinci coniacuri, c-o viată are omul. „Și mai are o calitate : nu i s-a urcat la cap..." MANOLACHE : Asta sper că nu. MEICU : Că e cîte unii — și cîți n-am văzut în viața mea, n-am par în cap ! — care, odată ce se vede sus, uită de unde a pornit, și crede că fără dumnealui nu se poate. Și vine momentul cînd se vede clar că se poate... Este ? MANOLACHE : Este. MEICU : D-asta, aveți cuvîntul meu de onoare, tovarășe director, sînt mul-țumit c-a venit ancheta asta, fiindcă o să aveți și dumneavoastră ocazia să vă convingeți care e om și care e cutră... (A coborît Adam, urmat de Actor.) MANOLACHE (efuziuni torențiale) : Tovarășul Adam... Ce surpriză... Ce plăcere... Ei bine, să știți că la o asemenea surpriză nu mă așteptam... Că tocmai le vorbeam și tovarășilor, dați-mi voie să vă prezint... NACU: Nacu. TACU : Tacu. MEICU : Meicu. ADAM (pierit) : Și prietenul meu... MEICU : Meicu. TACU : Tacu. NACU : Nacu. MEICU : Dar de ce nu luați loc ?... Ședeți, ia ședeți... ADAM : Nu vă deranjați, că noi n-am venit să stăm... ACTORUL : Nu... Am venit să pie-cam... VICTOR : Cum să plecați ?... ADAM : Să vă vedem și să plecăm... (Bîlbîieli penibile.) Să vă dăm... și să plecăm... Că, de fapt, eu pentru asta am venit... VICTOR : Pentru ce ? ADAM (începînd să se caute și să scoată, eu eforturi, plicul din buzu-narul interior al hainei) : Să vă dăm plicul. VICTOR : Ce plie ? ADAM : Plicul mie din plicul mare. VICTOR : Care „plicul mie din plicul mare" ? ADAM : Plicul dumitale din plicul meu... MANOLACHE : Ce plie ? Ce e eu banii ăștia ? ADAM : I-am găsit în plicul meu. VICTOR : In plicul dumneavoastră ? Formidabil ! ADAM : Eu mi-am dat seama numai-decît că e o eroare. Poftim ! MANOLACHE : Ca să vezi ce zăpăcit ești... Banii lui Arghiropol... NACU (curiozitate cretinà, criminală) : Care Arghiropol ?... VICTOR : Cum „care Arghiropol" ?... De la contabilitate. M-a rugat să-i țin eu, că altfel îi cheltuiește și nu vrea să știe nevastă-sa de ei, că și ea e mînă spartă, și are nevoie pentru lemne... MANOLACHE : Esti extraordinar ! VICTOR : ...Și dimineața, cînd să iau plicul să plec la birou, 1-am pus în plicul mare, ca să tree pe la dum-neavoastră, că nu vroiam să vă las să așteptați, fiindcă eu știu ce în-seamnă să cauți ceva și să nu gă-sești... MANOLACHE : Acum, închipuiește-ți că n-aveai norocul să dai peste dum-nealui... Iți dai seama ce putea să iasă ? ADAM : Nu face nimic. MANOLACHE : Nici nu i-ai mulțumit. VICTOR : Vă mulțumesc... Vă mulțu-mesc foarte mult... ADAM : în sfîrșit... Bine că s-a lămu-rit. ACTORUL : Așa încît... „Călătorului îi șade bine eu drumul"... MANOLACHE : Vai, se poate ? VICTOR : Cum o să plecați ? MANOLACHE : Nici nu ne gîndim... Nici nu vă lăsăm. Cu nici un preț... Vorba aia : peste cadavrele noastre... MEICU : Cît munciți dumneavoastră, o zi de odihnă nu strică... TACU : Și munca, n-aveți grijă, aș- teaptă ea... MANOLACHE : Stați cîteva ceasuri, vă recreați — ce spuneți : ce aer, ce li- niște —, la prînz mîncăm împreună, vă vede și Eva, și, spre seară, ple- căm. Mergeți cu noi, cu mașina... MEICU : E loc și la noi... MANOLACHE : Stă mai bine într-a noastră. Acum, dacă vreți să faceți o baie... ADAM (Actorului) : Ce parère ai ? ACTORUL : Rece ? VICTOR : Rece, caldă, cum doriți. MANOLACHE : La o sută de metri... ACTORUL : S-o facem și pe-asta... (Se îndreaptă împreună cu Adam spre terasă.) ADAM (întorcîndu-se din drum) : Bine că mi-am adus aminte... Iar docu- mentele... MANOLACHE : Ce documente ? ADAM : Știți dumneavoastră... Le-ați uitat la mine... MANOLACHE : Am uitat eu ceva ? Poate că tot Victor... ADAM : Nu, nu, dumneavoastră... Știți care... („Cifrat".) Gheorghe Ispir... MANOLACHE : Gheorghe Ispir ? ADAM : Angela Tudose... Niculae Plă- mădeală... Le-ați uitat la mine pe masă.. Foarte interesante... Sînt la mine. (Actorului, care l-a chemat de-afară.) Vin... Vin imediat... (A ieșit.) MANOLACHE : Ce nenorocire ! VICTOR : Dezastru ! MANOLACHE : Catastrofă ! Iți place, Meicule ? MEICU : Ce să-mi plaça ? MANOLACHE : Ce zici ? MEICU : Dumneavoastră ce spuneți ! Nu mai susțineți c-am turnat noi ? MANOLACHE : Ce înseamnă asta ? MEICU : Lăsați că m-am prins. Ce-i cu Gheorghe Ispir ? MANOLACHE : Pe mine mă întrebi ? Intreabă-i pe oamenii dumitale. Sau, poate că vrei să-ți citesc. Stai că-ți citesc, una proaspătă, ieri am pri- mit-o. Auzi ce spune Ion Botezatu. Botezatu, Meicule. (Citește cu glas de grefier.) „în ziua de 8 aprilie a.c. s-a prezentat la mine tovarășul Nacu... Ait nume nu cunosc..." NACU (inocență de madonă) : Eu ? MANOLACHE : „împreună cu tovară- șul Tacu, alt nume nu cunosc ; ambii s-au oferit să-mi facă rost de un apartament într-unul din blocurile noi construite, în schimbul sumei de lei patru mii..." In litere și cifre, Meicule. Iți place ? Și dacă mai vrei să-ți citesc, îți citesc, că mai am... TACU : Lăsați, tovarășe director, d-asta am venit noi încoace, să ne necăjim unii pe alții ? MANOLACHE : Va să zică, mă băgați în nenorocire, eu umblu să vă scap, și tot voi eu gură ? NACU : N-am spus nimic, păcatele mêle... MANOLACHE : Ce catastrofă ! Ce de-zastru ! (Lui Victor.) Trebuie însă să recunoști că eu te-am prevenlt, te-am avertizat : exista doua ipoteze : ori ia, și atunci e ideal, ori nu ia, și atunci, vorba aia, sa vedem ce fa-cem... VICTOR : Și uite că nu ia. MANOLACHE : Dar și în cazul ăsta sînt doua ipoteze : ori nu ia... VICTOR : ...Fiindcă nu primește... MANOLACHE : Ori nu primește, fi-indcă e prea puțin. MEICU : La cît v-ați gîndit dumnea-voastră ? VICTOR : Opt. TACU : Puțin. NACU : Foarte puțin. MANOLACHE : Păi, atunci ce facem ? VICTOR : Să-i dăm mai mult. Voi aveți ceva gologani ? NACU : Avem, că d-aia ne-am pornit încoace. VICTOR : Cît ? NACU : Să-i dăm și noi cîte un miar de căciulă. MANOLACHE : Va să zică, noi doi : opt, și voi trei : trei... NACU : Noi sîntem mici, tovarășe director. TACU : Pînă să ajungem ca dumnea-voastră, mai va... MANOLACHE : Creșteți voi, n-am grijă. (Sentință definitive.) Dați încă șapte, să-i facem cincisprezece, să fie sumă rotundă. MEICU : E mult, tovarășe director. MANOLACHE : Care va să zică, și meschin... MEICU (eu mina la buzunar) : Bine, tovarășe Manolache, să nu spuneți c-așa și pe dincolo... (Lui Tacu.) Cît face șapte impartit la trei ? MANOLACHE : Alta e însă problema : cum îi dăm ? MEICU : Eu zic să încercati dumnea-voastră, că întotdeauna luati greul în piept. MANOLACHE: Eu?... Imposibil... Nu vă dati seama ?... NACU : Just. Să^ncerce tovarășul Victor ? MANOLACHE : N-are tact. MEICU : Să-1 băgăm pe Nacu ?... MANOLACHE : Se pierde. Aici trebuie cineva, nu glumă... Și eu știu cine ne poate salva. Un singur om : Eva. MEICU : Ei, să vrea tovarășa Eva să-și pună obrazul... MANOLACHE : Victore, n-am ce face : trebuie să vrea. (Celor trei.) Ia tre-ceti voi la mine in odaie, vă băgati acolo și nu ieșiți pînă nu vă chem eu... (Meicu, Nacu, Tacu au ieșit.) Asta e, Victore, și alta nu-i. Am nă-păstuit oamenii degeaba. N-au nici o vină. VICTOR : Curati ca lacrima. MANOLACHE : Cine a turnat ? VICTOR : Nu știu. MANOLACHE : Cine poate să fie ? VICTOR: Nu știu. MANOLACHE : Nu e de jos în sus. E de sus în jos ! O fi Vucea ? VICTOR : Se poate ! MANOLACHE : Te pomenești că e Ma-rinoiu. VICTOR : Posibil. MANOLACHE : D-asta mi-a cerut săp-tămîna trecută lucrarea eu reparti-tiile. VICTOR : Clar ! MANOLACHE : Ca să ne dea pe mîna lui Adam... VICTOR: Sfînt! MANOLACHE : Chestiunea se complice. VICTOR : Extrem. MANOLACHE : Și numai Eva poate s-o limpezească. (Către Eva, care a intrat.) Hai, fată dragă, că te aștep-tăm, vorba aia, ca pe duda coaptă... Cum a fost pe Susai ? EVA : Frumos. MANOLACHE : Peisaj, natură, decorr știu. Ei, acum stai jos, și ghici cine a venit aici ? EVA : Cine ? MANOLACHE : Nu ghicești ? EVA: Nu. VICTOR: Adam. EVA : Adam ? MANOLACHE : Adam. EVA : Adam ? Ce caută Adam aici ? MANOLACHE (lui Victor) : Vezi ce înseamnă femeie deșteaptă ? Prima, întrebare : „Ce caută Adam aici ?" Asta ne frămîntă și pe noi. Și nu exista decît trei ipoteze : ori a venit pentru noi, ori a venit pentru dum-neata... EVA (aproape amuzată): Pentru mine ? MANOLACHE : ...ori pentru toți la un loc. Și din ce mă gîndesc mai bine, ajung la coneluzia că ultima ipoteză e cea valabilă. EVA : De ce ? MANOLACHE (șoaptă): Ancheta ! Um-blă, caută, adună, scormonește. Mai e încă unul. N-am întrebat cine e, m-am făcut nisnai, ca să nu mă arăt îngrijorat. VICTOR : Dar e suspect. EVA : Foarte bine. O să se vadă că e vorba de o calomnie de-a lui Meicu, și or să se întoarcă împotriva... MANOLACHE : Exclus ! VICTOR : Meicu n-are nici un ames-tec. MANOLACHE : Iar problema e mai adîncă. VICTOR : Infinit. MANOLACHE : Și-ți repet : ne pri-vește pe toți. EVA : Cum „pe toți" ? De ce pe toți ? Dacă vă știți curați... De ce pe mine? VICTOR : Dragă : ancheta e anchetă. MANOLACHE : Stau și recapitulez : Primo : de ce a venit la restaurant ? Secundo : de ce a trecut la masa du-mitale ? Terțio : de ce ți-a spus toate cite ți le-a spus ? Cu ce gînd ? In ce scop ? Din ce cauză ? Eva dragă, scumpa mea, iubita mea, înțelege : chestiunea e serioasă... Foarte seri-oasă, ca să nu spun : gravă. Și un singur om poate s-o dezlege : dum-neata. EVA : Eu ? MANOLACHE : Ce poate o femeie nu reușesc, vorba aia, o sută de bărbați. Stai cu el de vorbă, descoase-1, în-toarce-1, îndulcește-1. Ai aici un plie... cu niște bani... EVA : Ce să fac cu ei ? MANOLACHE : Vorba aia : văzînd și făcînd. Am încredere în dumneata. (Lui Victor.) Hai, că nu e vreme de pierdut. (Și au intrat în dormitorul de la parter. Eva a rămas închisă în ea ca într-o carcasă de oțel ; Caba-niera a început să pregătească de prînz, a schimbat fețele de masă, a aranjat tacîmurile ; intră Adam, ur-mat de Actor.) EVA (zărindu-î întîi pe Adam) : Dumneata ? ACTORUL : Noi ! EVA (Actorului) : De unde te cunosc eu pe dumneata ? ACTORUL : De pe scenă. ADAM : De pe scena lumii. Uite-te bine la el. Nu-ți aduci aminte ? EVA (amuzată realmente) : A, ba da... Coregrafia... ACTORUL : Așa încît, mi-am făcut intrarea, am dat replica, am luat aplauzele, am ieșit. (Cabanierei.) Pînă la ce oră se servește masa ? CABANIERA : Halb drei. ACTORUL : Asta înseamnă „două" sau „trei" ? CABANIERA : Două și jumătate. ACTORUL : Mahlzeit ! (Și a ieșit. Scurtă pauză.) EVA : De ce ai venit ? ADAM : Iți pare rău ? EVA : N-am spus asta. ADAM : îți pare bine. EVA : Nici. Am întrebat de ce ai venit. Nu e firesc să pun întrebarea ? ADAM : De firesc e firesc, dar aș fi préférât să n-o pui. Aș putea să-ți răspund : fiindcă din clipa în care te-am văzut, nu pot fi nicăieri în altă parte. Dar e... EVA (luciditate corosivă) : ...Liric, désuet, insuportabil... ADAM : Tocmai. Nu vrei să întrebi altceva ? EVA : Ra da. ADAM : Ce ? EVA : De pildă... De cînd faci dumneata ancheta ? ADAM : Ce „ancheta" ? EVA : Ancheta asta, cu Manolache, Victor... și probabil că și alții... ADAM : Habar n-am, acum aud pentru prima oară... EVA (pentru prima data excedata) : De ce mă minți ? De ce mă minți ? Toată lumea mă minte. ADAM (dezarmat) : Eva dragă, jur, nu fac, nu știu de nici o ancheta... EVA : Nu ești ziarist ? ADAM : „Ziarist" ? Nu... EVA (stupefiată de atîta „cinism") : Nu? ADAM : Nu... EVA : Nu mi-ai spus că lucrezi la un ziar ? ADAM : Lucrez la un ziar, dar nu sînt ziarist... Corector. Ți-am și precizat : „îndrept erori..." EVA : De ce ai venit alaltăieri seară la restaurant ? ADAM : Fiindcă mi-era foame. (S-a crăpat ușa camerei în care locuiește Eva. S-a închis la loc.) EVA : De ce ai trecut la masa mea ? ADAM : Pentru că îmi dădeam seama că se consuma o dramă. Mergi în mașină pe o șosea și dai de un accident. Nu oprești ? Crezi că acci-dentele morale obligă mai puțin ? EVA : Cînd m-ai văzut pentru prima data în viața dumitale ? ADAM : în seara aceea. EVA : Știai totuși atîtea amânunte din viața mea. ADAM : De pildă ? EVA : Că urmează să tree la secretariat... ADAM : De la Manolache. EVA : Că împlinisem, eu o zi înainte, trei ani de căsătorie... ADAM : De la Victor. Iși consultase, ingenuu, verigheta. EVA : Că plec la „Ciuta"... ADAM : De la dumneata. EVA (a realizat) : Ai tras eu urechea ! ADAM : Nu. Am ascultat. Tragi eu urechea atunci cînd vrei să surprinzi o taină. Eva dragă, nu era vorba de nici o taină, de vreme ce îți citeam viața limpede și exact, ca în coloa-nele unui ziar. EVA (întrebarea e dincolo de cuvinte) : De ce ai venit ? De ce ai venit ? ADAM (simplu, fără nici o emfază) : Fiindcă îndrept erori... EVA : La ziar. ADAM : în lume... Port o mare răs-pundere. EVA : Dumneata ? ADAM : Eu, dumneata, fiecare dintre noi, toți. Nu pot, n-am dreptul să te las să rătăcești. Alaltăseară, te-am sfătuit : pleacă. Acum vin și mă rectifie : fugi. Eva dragă, n-ai dreptul să ultragiezi ce e mai pur în dumneata și în fiecare om : aspirația la fericire... Alaltăieri, cînd 1-am vâzut pentru prima oară pe Victor, 1-am crezut doar o ființă inferioară : ego-istă, intolerantă, brutală, lipsită de orice virtute umană. Acum, știu si-gur : un individ necinstit. Ce e cu plicul ăsta ? EVA (rezolut) : Vrei să mă lași o clipă singură ? ADAM (s-a ridicat) : Te rog. (A urcat; au intrat, arși de curiozitate, Manolache și Victor.) MANOLACHE : Ei ? VICTOR : Ce taci ? EVA (simplu, întinzîndu-le plicul): Nu e gazetar. Și nu face nici o an-chetă... MANOLACHE (catastrofă cosmică): Ne-maipomenit ! Àsta e cel mai mare bandit pe care 1-a dat țara romî-nească de la Descălecare... VICTOR : Cel mai mare tîlhar... MANOLACHE (turbat): Lăsați-mă, lă-sați-mă cu el... (Eva a ieșit.) VICTOR : Tovarășe director... MANOLACHE : Lăsați-mă, să mă ju-dee eu el... Cheamă-1 ! (Victor a urcat, Manolache a făcut cîțiva pași, coboară Victor urmat de Adam și de Actor.) Aș fi préférât să fi stat de vorbă între patru ochi. ADAM : Față de el n-am secrete. MANOLACHE : Șezi ! ADAM : Mă rog ! MANOLACHE : Cît ? ADAM : Ce „cît" ? MANOLACHE : Da. Cît ? ADAM : Cum „cît" ? MANOLACHE : Aha, vrei mai precis, deschis, pe față. Poftim ! Ce pretenții ai ? Ce dorești dumneata ca să ter-mini cu noi definitiv și pentru tot-deauna ? (Scurtă pauză.) Mă rog ? ACTORUL (cel mai firesc lucru din lume) : Pe Eva. MANOLACHE : Ce ? VICTOR : Cum ? ACTORUL : Pe Eva... (A luat un măr, nu i-a plàcut, l-a bàgat in buzunar. Muscâ dintr-altul.) ADAM : Cred că sînt rezonabil... MANOLACHE : Dumneata ești nebun ? Eva e o femeie cinstită... ADAM : Bineînțeles... Păi, altfel, cum?... VICTOR : Ai noroc că e ancheta asta, altminteri... (Complet ait ton.) De tot? ADAM : Evident. (Privire întrebătoare a lui Victor spre Manolache.) MANOLACHE : Dragă Victore, vorba aia, nevastă mai găsești... dar post ca ăsta... („Principial".) Oricum însă, trebuie să o întrebăm și pe ea. EVA (a intrat, e în trencicot și cu va-liza in mină) : Nu e nevoie, fiindcă hotărîrea mea e luată : sînt de acord. MANOLACHE : Vezi, mă Victore, ce nevastă ai... (rectificare) ...avut ?... (Fericire supremâ.) Păi, atunci e bine. E bine, fraților ! E cît se poate de bine. Meicule ! Tacule ! Nacule ! la veniți jos, că e bine... MEICU (apărînd pe scări) : E bine ? MANOLACHE : E cum nu se poate mai bine. MEICU (fericire și entuziasm) : Păi, dacă-i așa, frați meseriași, să mai dea un rînd de coniac... MANOLACHE : Să dea, Meicule, să dea, că mérita. (In timp ce toată lu-mea e cu paharele în mînă.) Tova-răși, după cum mă știți, eu sînt, din principiu, împotriva oricărui protocol... MEICU : Sfînt ! Fără protocol... Fără protocol... MANOLACHE : Totuși, de data aceasta, dați-mi voie să cale régula și să ridic un toast. Propun să bem acest pahar în cinstea și în sănătatea to-varășilor Adam și Eva... MEICU : Ura ! TACU : Trăiască ! NACU : La mulți ani ! TACU : O poză ! Stați asa ! O poză ! (A fugit in camera lui și s-a intors ca un fulger eu aparatul fotografic.) O clipă... O clipă, tovarăși... Să aran-jăm grupul... Așa... (Așază scaunele la rind și in front.) Cine scoate poza? (Dind Actorului aparatul.) Dumneata. (Manolache, Victor, Meicu, Tacu, Nacu și-au luat locurile, in rînd, în fața scaunelor.) ADAM : Un moment ! Inainte ca această clipă să intre în eternitate, mai e de rezolvat un amănunt. To-varășe director, puteți lăsa fata asta să piece așa ?... MANOLACHE: Adică cum? ADAM : Fără un ban la ea ? VICTOR (șoptit, lui Meicu) : Să vezi că ăsta ne ia și banii... MANOLACHE („generos") : Just ! Eva dragă, uite plicul... VICTOR : Pe lîngă ce e ăsta, Al. Ca-pone a fost un copil... ADAM (Evei) : Vezi ? Mi-ai făgăduit să-mi trimiți o scrisoare fără adresă și fără timbru. (tn timp ce ia plicul din mina Evei.) Te-ai ținut de cu-vînt. Mulțumesc. (întinde plicul Actorului.) Mîine dimineață, la pro-curatură ! (La auzul acestui cu-vînt, Manolache, Victor, Meicu, Tacu și Nacu, bineînțeles, cad pe scaune — și, cum șed prăbușiți, par aliniați pe o bancă de boxă.) MANOLACHE : S-a făcut răcoare... ACTORUL : Incă nu destul... ADAM (Evei și Actorului) : Să ieșim pe terasă... 'CABANI ERA : Răcoare ? Sofort. ($i lasă, incet, oblonul ce desparte cabana de terasa ei. O clipă, in lumină spectrală, chipurile celor de pe scaune se zăresc, simbolic, printre ză-brele... Apoi, lumina în cabană se stinge și nu rămîne, sub ploaia de rugină a amurgului, decît terasa.) ADAM : La ce oră avem tren ? ACTORUL : La zece și zece. ADAM : Vrei să fii drăguț și să achiți nota ? ACTORUL : Am înțeles, iar ies din scenă. (Și a ieșit. Pauză.) ADAM : îmi pare rău... EVA : A, nu, te rog... Nu-mi plac dis-cutiile patetice. Suspectez declarațiile în care se pune prea multă pasiune... Cred că marile decizii sînt întot-deauna simple ca „bună-ziua". Dacă păstrez acelei nopți o bună amintire, e fiindcă mi-ai spus cîteva adevăruri évidente. Și încă ceva... (Scurtă pauză.) ADAM : Ce ? Spune. EVA : Să nu-ți faci procese de con-știință, întrebîndu-te vreodată dacă ai făcut bine sau ai făcut rău. Ai făcut ce trebuia să faci. Aș fi ajuns la aceleași concluzii și fără dumneata, numai că ceva mai tîrziu. Acum știi la ce mă gîndesc ? La cîteva problème imediate... Serviciu... fiindcă trebuie să-mi caut un ait serviciu... Casă... (tncercînd o glumă.) Nu cu-noști pe cineva să-mi facă rost ? ADAM : Trebuie totuși să-ți mărturi-sesc ceva. Te-am mințit. Știi cînd te-am văzut pentru întîia oară ? EVA : în seara aceea la restaurant. ADAM : Nu, ci în clipa cînd primii oameni — naivi, mirați, surprinși — au înnobilat eu prezența lor pămîn-tul... M-auzi, Eva ? EVA : Nu, Adam. ADAM : De ce ? EVA : De foame. (A intrat Actorul eu ruesacurile și a auzit replica Evei.) ACTORUL (scoțînd din buzunar un măr) : Am jucat în viață toate ro-lurile. Iată însă primul pe măsura posibilităților mêle : „Sarpele"! (Zvîr-lindu-i Evei mârul.) „Mănîncă și în-fruptă-te ! Vei cunoaște Binele și Răul. Adevărul și Minciuna... Bucu-ria și Durerea... Dulcele și Amarul... Vei naște în dureri... Vei..." EVA : ...pierde trenul... ACTORUL (pe același ton al decla-mației) : Just ! Să mergem ! Și, în timp ce pleacă toți trei, încet, încet, cade C O R T I N A București, decembrie 1962


content:
Cuprins 1 Poezii 2 Volume 3 Corespondență 4 Traduceri 5 Legături externe Poezii [ modifică ] Limba românească Cenzorul meu Volume [ modifică ] Ceasurile de mulțumire a lui Gheorghe Sion (1844) Din poesiile lui George Sion (1857) 101 fabule (1869) Steaua României (1878) Suvenire contimpurane (1888) Sărutarea , comedie în versuri Dramatice (operă premiată de Academia Română) La Plevna , dramă într-un act Candidată și Deputată , comedie Corespondență [ modifică ] Corespondența lui Gheorghe Sion cu George Bariț Traduceri [ modifică ] Zaira (1854), de Voltaire Întunericul (1855), de George Gordon Byron Safir, piatră prețioasă (1857), de Moritz Gottlieb Saphir Istoria generală a Daciei, sau a Translivaniei, Țării Românești și a Moldovei (1859), de Dionisiu Fotino Istoria Țării Românești (1863), editată de frații Tunusli Horațiu (1875), de Pierre Corneille Descrierea Chinei (1888), de Nicolae Milescu Spătarul Athalia de Jean Racine (1874) Phedra de Jean Racine Mizantropul de Molière Socrate și femeia sa de Théodore de Banville Moartea lui Socrate de Alphonse de Lamartine Întâmplările baronului Münchhausen Călătorii în Basarabia meridională Legături externe [ modifică ] Google Books: George Sion - Din poesiile lui George Sion, Imprimeria Națională a lui Josef Romanov et Comp., București, 1857 Google Books: Dionisiu Fotino - Istoria generală a Daciei, sau a Translivaniei, Țării Românești și a Moldovei, traducere de Gheorghe Sion, Tipografia Academiei Române, Imprimeria Națională a lui Josef Romanov et Comp., București, 1859 Google Books: George Sion - 101 fabule, Imprimeria Națională într. C. N. Rădulescu, București, 1869 Google Books: George Sion - Suvenire contimpurane, Tipografia Academiei Române, București, 1888


content:
Cuprins Capitolul 1: Chipuri burgheze Capitolul 2: Vărul din Paris Capitolul 3: Dragoste de provincie Capitolul 4: Făgăduieli de zgîrcit. Jurăminte de dragoste Capitolul 5: Mâhniri de familie Capitolul 6: Așa merge lumea Încheiere


content:
Când ziua luminile-și stinge Și cele din urmă-n câmpii le aruncă, Țăranii, veniți de la muncă, Își cântă viața și glasul le plânge. Își cântă necazul cel mare, Își cântă nevoile lor în robie, Și cântecul plânge-n câmpie, Suspină și cântă în versuri amare. Și cântă obidele sale, Iar seara albastră-i ascultă-n tăcere, Și cântecu-i plin de durere, Și inima-n piept ți se zbate de jale. Își varsă tot dorul și focul În plângeri prelungi de robie și chin, Și stelele serii rămân În jale. Și robul își plânge norocul. Și greu deznădejdea se lasă, Și neagră, ca noaptea ce vine, întinde Aripile, satul cuprinde, Și țărănimea-n aripi o apasă. Dar iată de-odată s-aude: Un glas de flăcău din țărani se desparte, Puternic — se duce departe, Deșteaptă câmpiile, văile mute. Și cântecul sună-n ogoare Și, mândru, vorbește de drepturi și voie, Și-ți pare aprinsă a țării nevoie De versuri cu foc arzătoare. Chișinău, 13 februarie 1907


content:
TABLA DE MATERII ♦♦♦♦♦♦♦♦ 1. — DE CE MI-S DRAGĬ . . . . . . . . . . . 7 2. — DE DORUL ALTOR LUMĬ . . . . . . . 11 3. — IN AMURG DE ĬEARNĂ . . . . . . . . 13 4. — ȚIGANIĬ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 15 5. — DE DEMULT . . . . . . . . . . . . . . . . .19 6. — LA ȚARĂ . . . . . . . . .. . . . . . . . . . . 21 7. — DOUĂ IDILE . . . . . . . . . . . . . . . . . 25 8. — ÎN ȚINTIRIM . . . . . . . .. . . . . . . . . .29 9. — ÎNSPRE LUMINĂ . . .. .. . .. . . . . . . .31 10. — O TOAMNĂ . . . . . . . . . . . . . . . . .33 . 11. — AĬ VRUT-O... . . . . . . . . . . . . . . . .35 12. — SINGURĬ . . . . . . . . . . . . . . . . . . .37 13. — LINIȘTE . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 41 14. — DE CE SÎNT TRIST . . . . . . . . . . 43 15. — DUPĂ FURTUNĂ . . . . . . . . . . . .45 16. — CLOPOTE . . . . . . . . . . . . . . . . . 49 17. — FILE DE DRAGOSTE . . . . . . . . .51 18. — DIN NOŬ COPIĬ . . . . . . . . . . . . . 53 19. — PE-ACELAȘ DRUM . . . . . . . . . . 57 20. — CARAVANĂ . . . . . . . . . . . . . . . . 61 21. — TRANDAFIRĬ . . . . . . . . . . . . . . . .63 22. — APUS . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 65 23. — ÎN FERICIRE . . . . . . . . . . . . . . . .67 24. — DE M'AĬ UITA . . . . . . . . . . . . . . . 71 25. — ÎN FAȚA MORȚIĬ . . . . . . . . . . . . . 73 26. — ÎN NORĬ DE FUM . . . . . . . . . . . . .77 27. — OCHIĬ TĂĬ . . . . . . . . . . . . . . . . . . 79 28. — ÎN LARGUL MĂRIĬ . . . . . . . . . . . .83 29. — IUBIRĬ DE FOC . . . . . . . . . . . . . . 85 30. — PRIVELIȘTĬ . . . . . . . . . . . . . . . . . 87 31. — ȘI NOI CA DÎNSUL . . . . . . . . . . . 91 32. — SINGURĂTATE . . . . . .. . . . . . . . 93 33. — DIN PUSTIŬ . . . . . . . . . . . . . . . . 95 34. — NU-Ĭ LEAC . . . . . . . . . . . . . . . . . 101 35. — SONET . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .103 . 36. — CINE-A MURIT . . . . . . . . . . . . . .105 37. — CĂLINA . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 107 38. — SIE-ȘĬ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .111 39. — RUINĬ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .113 40. — ÎN BRAȚELE TALE . . . . . . . . . . 115 41. — IDEAL . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .117 42. — COPILA CODRILOR DE TEĬ . . . 131


content:
La geamul care dă-n grădină Să veștejește-ncet în glastră Și moare arsă de lumină O drăgălașă floare-albastră. Adusă-i din păduri bătrîne, Din țări cu umbră și isvoare, Cu primăvară ce rămîne Mereu și veselă și-n floare. În foi păstrează din frumosul Azur al cerului de sară Și ne-a adus cu ea mirosul Străin de lungă primăvară. Și moare-aici uscată-n glastră, La focul arșiței de soare, Înstrăinata floare-albastră Din țări cu umbră și isvoare; I-i sete de pădure-adîncă Și dor de-un vînt ușor s-o culce, De șoapta apelor sub stîncă, De primăvara veșnic dulce — Și moare-n locul strîmt din glastră Si făr-o lacrimă de rouă Cum mor atîți pe lumea noastră Cu dorul sfînt de-o lume nouă.


content:
Un sat departe — așa departe - Și-n satu-acela-i vechea casă De-abea zărită-ntr-o frumoasă Livadă cu alei deșarte. Și plânge-o doină de cu sară, De cine știe unde, vagă... N-ajunge pănă-n sat întreagă Și-i jalnică de te omoară... Pe scări îmi par doi tineri stând; — Nu știu de i-am mai întâlnit. El pare-așa neliniștit, Ea-nspre apus, cată plângând... Prin nouri groși de colb, în drum, Cu cânii un copil se bate; — De mi-ar eși în cale poate Cu nu l-ași mai cunoaște-acum... ...Și mama-mi spune-n râs mereu. C-a noastră-i casa-ntre alei, Că tinerii de-atunci sunt iei, Copilu-acel nebun îs ieu. N-o cred și totuși o ascult Spunându-mi sara pe de rost Povești ce poate c-or fi fost Prin alte locuri, de demult.


content:
Se razămă pe dealuri un cer de flacări, sara; — Și-n sat la geamuri roșii amurgu-și bate para De crezi că arde focul; la pomi, prin crengi, te-nșală Și cuiburi de jăratec și fire de beteală... Prelung și rar din luncă s-aud tălănci sunînd — Și-i un miros de iarbă cosită de curînd. Din deal câruți, prin nouri de colb aprinși de soare, Țin drumul și se-ndreaptă spre sat în goana mare. Din țarină sătenii vin osteniți acasă; Ard focuri prin fînețe că-s mulți rămași la coasă; Auzi ici-colo doine și dulce să-nfioară Nelămuritul freamăt al liniștei de sară. Se zugrăvesc în negru pe cerul luminat Și plopii nalți și turnul bisericei din sat, Vezi cumpăna fîntînei și streșinele joase Și berzele stînd drepte într-un picior pe case. Prin vișini stol de vrăbii își cîntă sara bună; Oprită-i roata morii și toaca nu mai sună — Si de pe dealuri gîște sburînd pripit se lasă Gălăgios devale si cad greoiu pe-acasă. În fiecare curte se-nalță nori de fum Și-n jurul mesei roată sătenii șed acum De-și spun nacazuri multe și rare bucurii - Și cad apoi pe gînduri cu ochii la copii. Dar umbra sărei crește, se-ntunecă mai tarei— Si pomi și streșini, toate, par cufundate-n mare Că nopțile pe toate le-neacă la un loc; Rămîne doar în zare o geană ca de foc... Jăratecul la vetre s-a stins pe nesimțite Și-auzi mișcare numai în staulul de vite. Pe prispă dorm sătenii și rar pe la-nserat Clipesc la geamuri roșii opaițele în sat. De-asupra tuturora-i o liniște adîncă Si doar pe la portițe în taină mai vezi încă Flăcăi si cu fecioare tiptil-tiptil s-adună De-și prind în vorbe dorul, își spun de cîte-n lună. Târziu, cînd totul pare în dulce somn și-n pace, Cîți ochi nu-s arși de lacrimi în casele sărace... Cătunul trist se-ntinde cernit de noapte-acum... A mort și-a sărăcie un cîne urlă-n drum.


content:
Rînd pe rînd și'ncet în tristul țintirim bătrîn și sfînt Lăcrămează liliacul clătinat de-al noptei vînt; Peste pietre de morminte așternute-s flori uscate Coperind atîtea viețe drăgălașe și uitate; Ici și colo liniștite roș ard candelele sfinte Rumenind în taina nopții cripta tristelor morminte; Iară luna printre nouri plutitoare și senină Împînzește peste toate argintiea ei lumină — Și'n bogata-i frumuseță înșirînd vederei noastre Un popor întreg ce zace adormit sub flori albastre. Voiu muri și eu... în tristul țintirim bătrîn și sfînt Lăcrăma-va liliacul legănat de-al nopții vînt; Peste lespedea greoaie ce de-asupră-mi o să șadă De pe creangă floarea moartă răvășită o să cadă — Și la căpătăiul groapei arde-or candelele sfinte Rumenind pănă departe cripta tristelor morminte; Iară luna o s'arăte din senin vederei voastre Un popor întreg de gînduri adormit sub flori albastre.


content:
În fundul peșterei adînci E-un întuneric nesfîrșit; De mult, acolo, printre stînci Un rug de iederă-i sădit. Dar în pietriș, ne-ncins de soare, Lăsat pustiului hain, Î-s albe frunzele și moare Rîvnind lumină, cer senin. De-abea prin stîncile-n ruină Pătrunde-n boltă și te-nșală Gălbuie geană de lumină: Un fir subțire de beteală. Se-ntinde rugul să-l ajungă Ș-o clipă frunzile să-și scalde În dulcea, fericita dungă De raze vesele și calde. Pe muchea pietrelor s-agață, Cotește stavili — și-nainte, Mînat de dragostea de viață, De dorul soarelui fierbinte. Tîrziu, dar tot i-ajung vlăstare Sus, unde-i peștera-n ruină — Și-nviorîndu-se răsare La cer albastru, la lumină... ................................


content:
Îs trist și mă tot plîng de lume Din suflet jalea n-o mai sting — Și totuși văd că n-am anume De ce să plîng... Acele lumi din asfințit Mi-au fost și dulci și liniștite, Și-mi pare rău: le-aș fi dorit Altfel trăite. Țin minte: multe-am îndrăgit; Le văd sfios m-așteaptă-n prag — Și-mi pare rău că n-am găsit Ce mi-a fost drag. Vezi, — de ce-s trist nu știu anume; Simt doar că jalea mi-i ursită — Și-i fără leac: aștept o lume Altfel trăită. Nu pot netihna să-mi alin Că nu mă plîng de cîte știu: Plîng alte lumi — și nu mai vin... Și-i prea târziu.


content:
A fost furtună ieri pe mare Că astăzi încă vin la maluri Călătorind din depărtare Ca munți de valuri. La țărm neveste de pescari O mînă streșină și-o țin; Se uită trist cu ochii mari: Ei nu mai vin; Ci tot aceleași valuri saltă Păn-unde-ajunge-n albe zări Și cer și apă laolaltă Ca două mări. Rămîn așa...; nu-și spun nimică - Și-n toate-acelaș suflet bate, Acelaș dor, aceiași frică — Ș-un plîns la toate. Te uită, luntri-ncep să vie Și-s ochii toți spre-acelaș țel Și-n inimi sfîntă bucurie Că vine el... Și sboară luntrile grăbit, Le-aduc la țărm val după val — Și-ntăia goală s-a izbit De stînci, la mal. Cu ea nădejdea lor să darmă Ș-acelaș gînd toți ochii spun; Sub stîncă valurile-și farmă Un pîns nebun; Pe mal e-un țipăt lung de jale, De-ar fi murit și ele-ncalte... Dă Doamne, să nu vie goale Și celelalte!


content:
Către-asfințit, de-o vreme, pe-aceleași căi mă-ndrum: Rămîne-n urmă satul albit în nori de fum, Rămîn cernite-n umbră și-n somnul dulcei liniști Imașuri ruginite și pete largi de miriști. Trec lunca de răchită, las drumul — și m-abat Pe sub umbrar de ramuri în codru-ntunecat. Cu cît mă urc lumina prin crengi mai viu încape: Pe vîrfu-nalt cît soare-i... Simt cerul că-i aproape; — Un pas — și-s în poiană; pădurea se prăvale Maă neagră, tot mai neagră, cărbune-i păn' devale — Și cît ți-i luminișul finețe, flori uscate... Mesteacăni albi, cu ramuri subțiri în jos lăsate Păn' la pămînt atîrnă mlădiți în plete sure — Și-n stejerișul negru să par aduși de-aiure.... Te miri cum pot de-o vreme mereu aceleași locuri Să le petrec cu ochii, — să văd aceleași jocuri De umbră și lumină, — aceiași luncă-n floare Ce parcă stă să ardă în asfințit de soare, Și tot acelaș codru aprins pe coama zarei, — Mereu tot șesul neted în fumul depărtarei? Vezi, nu știu cum îs alții, — dar un apus de soare, Un colț uitat de-o-parte în umbră și răcoare, Acelaș cer aproape, — aceleași șesuri line, Tot alte înțelesuri îmbracă pentru mine. Că după cum mi-i lumea, — cînd tristă, cînd senină —, Priveliștea se vede în umbră ori lumină. Nu-i caut adevărul, — de-i vis, ori întrupare —, Ci o răsfrîng în sufIet și-i astfel cum îmi pare. — Să nu te miri de-aceia că-mi plac aceleași locuri Să le petrec cu ochii: în toate-acele jocuri De umbră și lumină, în codri, lumi albastre. Ard gînduri, arde-o parte din sufletele noastre. — Ca să trăești în toate: fă-ți inima bogată Spre tot ce te-nconjoară cu dragoste să bată: Mai limpede-i seninul în inima senină, —- Lumi nouă, idealuri, îți ies mai în lumină; De vrei să-ți saturi văzul ca vultur să te-nalți — Și sufletul ți-l umple de vieața celorlalți.


content:
Deșertul țărilor pustii Se-ntinde neted ca o mare Sub razele trandafirii Ale-asfințitului de soare Și vin din răsărit la pas Drumeții, lung și trist șirag, Și abătuți își fac popas Să-ngroape-un mort, pe cel mai drag - Tovarăș scump... ; nici criptă nu-i Nici groapă nu-i făcut' anume: Aștern nisip de-asupra lui, Aștern pustiu pe-o-ntreagă lume. Și ei, tovarăși de nevoi, Târziu pe-aici au mai rămas: Că vor la-ntoarcerea-napoi Să-și afle locul de popas. Si-i hotărît că nu mai vin — Și văd că semnele-s la fel — Dar li-i să știe că mai țin O amintire de la el... De-abea pornesc într-un tîrziu: Tot mai departe-ajung în zare — Și-i pierzi în fum trandafiriu, În asfințitul roș de soare.


content:
Din brazii deși crescuți pe stînci Ca umbre negre, un isvor Străbate greu păduri adînci Întunecat de umbra lor. De mult spre lacuri verzi își cată Un drum pe unde să coboare Ca să-și pătrundă apa toată De cer, de aer și de soare. Dar cîte valuri de isvor Se risipesc...; și el pe drum Lovit de stînci la un pripor S-a-mprăștiat ca nor de fum. Si picăturile s-adună În vădurele, jos, sub stîncă — Și uite-l iar pornit să-și spună Povestea lui mai dulce încă. Se duc, de-a valma-n văi, cu dînsul Răsfrînte-n fața apei sure Priveliști, stînci și brazi și plînsul Nelămurit de la pădure. Așa-ncărcat din munți aleargă Mai viu, mai repede, mai mare - Și tot ajunge-n valea largă La cer nemărginit, la soare...


content:
Între ferești, spre florărie, În glastră crește-un trandafir; Apusul, vatră aurie, Îl cerne-n foi lumini de fir — Și ochii tinerei stăpîne Îl ispitesc să deie-n floare; Un singur dor îi mai râmîne: La piept să-l poarte păn-nu moare. Copila cată-nspre grădină — Și-n colțul gurei, pătimaș Surîde-n raza de lumină Ceva nespus de drăgălaș. Dar pe cărare-n florărie Iubitul ei trecea pesemne, Că ochii prea vicleni îmbie Și prea cu mîna-i face semne. Și urmărind, uitită, șirul Îmbrățișărilor de-afară Cu brațu-atinge trandafirul Și-i rupe frageda vlăstară... Ei se iubesc; — acuma toate Le par frumoase, 'nviorate — .............................. Ei rîd, — pe cînd sărmana floare Își pleacă frunzile — și moare...


content:
Un ciobănaș cu turma lui De-abea se mișcă, Doinind, în dorul nu știu cui, Din trișcă. De mult nici nu mai știi ce vrea, Nici ce-i cu dînsul — Și-și răcorește inima Cu plînsul.... Și azi, pe deal, cu turma lui De-abea se mișcă. Doinind, în dorul nu știu cui, Din trișcă. În fruntea turmei lui, mergea Cu fața 'n soare,— Din ochi îi pică o mărgea Pe-o floare: Pe alta 'n gene o strivi Și alta pică: De lacrimi nu poate zări Nimică. Ca orb, în fruntea turmei lui De-abea se mișcă, Doinind, în dorul nu știu cui Din trișcă. O fată de la el din sat, Cea mai frumoasă, S'a dus de mult și n'a mai dat Pe-acasă; De mult nici nu mai știi ce vrea, Nici ce-i cu dînsul — Și-și răcorește inima Cu plînsul....


content:
Vezi, dragă, ce-albă lună, Vezi ce noapte senină, O aură nu suspină, Nu tremulă o stea. Privigătorul singur Ici zboară, ici se pune, Suspină, doru-și spune, Își cheamă soața sa. Dar ea toată îl simte Zburînd din frunză-n frunză Și parc-o să-i răspunză: Nu plînge, sînt a ta. Ce dulci simțiri, Ireno ! Ce gemete de pace ! Dar vai ! Irena tace ! Răspunde-mi, draga mea !


content:
I [ modifică ] Cînd Ludovica ajunse în culmea dealului cu poala plină de fasole, strînsă de peste răzoare, din pămînturile vecine, se opri să răsufle. Îi bătea inima nu atît din pricina suișului ori a poverii — căci era femeie voinică — cît de teama să nu o prindă paznicii cîmpului, cu șorțul plin, în cucuruzii altora. Toată vremea cît culesese fasolea vecinilor i se păruse că aude vorbe, pași de oameni care o pîndesc și stau să o prindă. Dar parcă poți deosebi vorba în freamătul pănușilor uscate? Și, Doamne ferește s-o fi prins; hapsîni și răi cum sunt oamenii, ar fi .dus-o la primărie și ar fi făcut-o de rîsul satelor. Dar acum putea să se odihnească liniștită; pămînturile dijmuite erau departe, și chiar de s-ar fi întîlnit cu paznicii, nu puteau ști din ce delniță vine. „Da’ parcă ei nu fură destul, dă-i în minune să-i coacă” își zise ea, ștergîndu-și fruntea de sudori. Șezînd pe un mușuroi înțelenit, în mijlocul imașului, cu năframa neagră dată puțin pe ceafă, de i se vedea părul brumat, cu chipul osos înnegrit de soare și zbîrcit, pe fondul albastru al cerului, femeia părea o pasăre mare de pradă, gata să-și ia zborul. Cu mîna streașină la ochi, se uita departe, spre casa al cărei acoperiș de țiglă roșie era ca o uriașă floare de mac în mijlocul lanurilor de porumb. Se mutaseră în cîmp, pe „moșia” lor, cum le plăcea să spună, abia de cîțiva ani. Căci aici „nu trebuie să le dai la toate de mîncare din mînă”: vita îmbucă o gură de iarbă de pe orice răzor, porcul scurmă rădăcini și mai apucă la un cucuruz, bostan ori cartof; nici nu bagi de seamă cum vine Crăciunul și se îngrașă. Pămîntul e atît de întins și de gras, încît săul lui îi rămîne pe degetele celui care îl scormonește mai mult, e mai aproape de el. Cît au stat în sat, abia puteau ține două vaci rele, și astea cu mare trudă; bucatele le erau numai pleavă și golgotine; nu o dată au fost siliți să cumpere primăvara, ca să aibă ce semăna. Și uite, acum jirezile de grîu li-s mari cît dealurile, și șase boi ca șase flori scot carul din ograda lor. O dată cu numărul boilor din poiată și turma din ocol, le crescuse și vaza în sat, unde nu se mai ia nimeni după faima neamului, ci fiecare atîta cîntărește cîtă avere are. Dacă pînă ieri-alaltăieri mai spuneau unii că Urcăneștii nu-s gazde de rangul întîi, acum, de cînd feciorul lor, Valer, s-a întors din cătane, de la Kadetschule — vorba era a lui Simion — și s-a însurat cu Ana lui Triloiu, bocotanul Tritiului, n-ar mai fi cutezat să facă gură nici unul. Iar ei făceau tot ce le sta în putință ca să-și sporească pămîntul cîștigat cu atîta trudă. Cînd și-au cumpărat clopote pe boi, au dus cîteva care de fîn unui om sărac, numai ca să aibă prilejul să le poarte de-a lungul satului și să vadă oamenii că ei au clopote și cănaci pe boi. Își tocmiseră apoi la un cojocar meșter, în Turda, cojoace cu pene roșii, mărginenești, așa cum în sat aveau numai cuscrii lor. La biserică, Simion, bărbatul Ludovichii și gazda casei — căci bătrînii lăsaseră de mult cîrma și trăiau într-o căsuță mică, lîngă poartă — trecea tot mai înainte, pînă cînd ajunse în frunte, unde, scoțîndu-și burta înainte, se uita la cei mai săraci decît el, parcă zicîndu-le: „Uitați-vă la mine, cine mi-s eu, cîți boi am!” Tușea din gît cînd era liniștea mai mare în biserică, cum făceau și celelalte gazde și, tot ca ele, dormea cît ținea slujba. Năravul vechi, din vremea sărăciei, de a ciupi cîte ceva din bunul altuia nu l-a lepădat o dată cu îmbrăcarea cojocului cu pene, ba, cu cît s-a îmbogățit mai mult, cu atît năravul s-a lățit mai departe, s-a întins ca o boală rea pe neam. De la părinți îl învățaseră copiii, și de la aceștia, slugile. Cînd îl prindea cineva pe Simion cărîndu-i bostanii din cucuruzi ori snopii din claie, îi zicea, din gît: – Ce, mă! Eu îs silit pe pămîntul tău? Eu am ce-mi trebuie… Socoteala lui era că un om bogat poate să-și ia dintr-al altuia, că are cu ce plăti… Acum Ludovica, stînd în deal pe răzor, se uita la valea Urcii, valea lor, în formă de potcoavă, cu deschizătura spre răsărit. Pe la cele două capete ale potcoavei, colo, departe, se zăreau cîteva case, pînza limpede a unui lac și, în dosul lor, un tren în mers; era trenul mic, care străbate Cîmpia Ardealului de la Luduș spre Bistrița. Apoi dealuri și dealuri cît cuprindeau ochii, ca valurile împietrite ale unei mări înfuriate. „Mare-i lumea asta, Doamne! se gîndi Ludovica. Cît pămînt! Și tot n-ajunge”. Privirile îi alunecară peste livada verde din mijlocul potcoavei — otava lor era necosită — pînă sus, spre drumul de cîmp ce tăia în două călcîiul potcoavei, moșia lor; lîngă drum era casa, înconjurată de gard, în spatele ei cîțiva pomi, fîntîna, și de jur împrejur, moșia. Înspre apus intra în tabla lor un petec de pămînt în formă de ic. Era o zdreanță dintr-o veche moșie, sfîrticată, prinsă în pămînturile vecine. „Cum ne strică tabla limba ceea de cine a lui Botoș! Nici n-am văzut pînă acum! Hm! Dar o va bea el în curînd și pe asta! Dacă am putea pune noi mîna pe ea — e înglodat în datorii — am întregi o moșie cum nu este alta prin împrejurimi. Bine ar fi! Cincizeci de iugăre la trei copii”. Deși în sat era datina ca fetele să fie plătite în bani și vite, iar pămîntul să se dea feciorilor, ei aveau de gînd să-i dea și Mărioarei partea ei, ca la orice fecior. O, dar pînă atunci mai trebuie să treacă vreme: fata e abia de doisprezece ani. Cîte nu se pot întîmpla în cinci-șase ani! Ei, dacă ar putea pune mîna pe pămîntul lui Botoș — Ludovica suspină din adînc — ar avea o mulțime de încurcături cu întabularea; pămîntul stă pe mai mulți frați. „Că nici locul nostru nu e întabulat pe noi. Și suntem oameni bătrîni azi-mîne”. „Așa e Simion, lăsător”, își zise femeia cu un strop de părere de rău în glas. De cîte ori n-ar fi putut-o face pînă acum! Că bani au avut. Dar s-au gîndit: Simion e singurul copil la părinți, lui îi rămîne averea, că n-au cui foc o lăsa; în pămînt n-or duce-o. Ar trebui totuși să-și rostuiască treburile, căci, cu lăsămîntul, tot vor avea ei cheltuieli, acum ori mai tîrziu. Femeia se lăsă furată de un gînd rău: „S-ar putea să-l înșele cineva pe bătrîn, cum e în mintea copiilor, să-l îmbete și să-l ducă la lege. Le-ar lua pămîntul de sub picioare. Valer, feciorul lor, ori altcineva”… „Asta ar fi apoi una, își zise ea. Una și bună!” De ce s-a gîndit tocmai la Valer? Copilul lor! „Doamne, cum mai umblă mintea cînd îi dai drumul! Nu-s doar oamenii chiar lupi.” Își strânse șorțul cu fasole, își potrivi năframa și porni la vale, pe drumul de la capete, unde iarba verde, moale îi mîngîia picioarele zdrelite de vițele de mure de prin cucuruzi. Era după cărat, tîrziu; de cules nu se apucase încă nimeni, dar porumbul cu frunzele verzi era aproape copt. Toamna, cu ploile nesfîrșite, cu noroi și neguri, nu venise încă. Într-amiezile erau tot ca în dricul verii, numai serile și nopțile luminate de lună, ca ziua, erau lungi și răcoroase. Ludovichii, cînd întră în drumul mare cotind spre casa lor, îi ieși înainte, ca din pămînt, Urcan bătrînul, socrul ei. Ras proaspăt, încălțat cu obiele albe de pînză și cu straița de piele în spate, ca un tîrgoveț, bătrînul venea pe marginea cucuruzaștinii și, cînd îi răsări înainte noru-sa, tresări. Făcu o mișcare ca și cum ar fi vrut să se oprească, apoi porni iar la drum, parcă mai grăbit; înciudat oarecum. – Deie Dumnezeu bine, tată! Femeia avea chef să stea de vorbă, să-l întrebe ce mai e pe acasă, una, alta. – Dar dumneata unde te duci, amu, pe înserate? – Unde, unde… Mie nu mi-e îngăduit să merg nicăiri? Numai vouă? mormăi bătrînul în barbă și, fără măcar s-o privească, măsură mai departe pămîntul cu cîrja. Tîrîindu-și opincile după el bătrînește, se uita mereu spre apus, ca și cum i-ar fi fost teamă să nu-l ajungă cineva din partea aceea. – Hodoroaga dracului! zise femeia, rămînînd singură în drum și uitîndu-se în urma lui. Bine că se duce; mai rămîne mîncarea. Dă-l în turbare! Că altă treabă nu face, numai șade și mîncă, iar de moarte nici gînd n-are. Pînă acasă se mai gîndi la o soră măritată în Țicud, la ce va face pe seară de cină, la un vițel care făcuse viermi între unghii. Intrînd pe poartă, o zări pe Urcăneasa, soacra ei, șoșotînd cu Ana, nevasta lui Valer; apropiindu-se de ele, surprinse o anumită mișcare din geană, care nu-i plăcu; înțelese că au schimbat vorba. „Ce au astea de împărțit?” se gîndi ea înciudată, prefăcîndu-se că nu le vede. Își chemă fata în colțul de sus al tîrnațului să-i ajute la dejghiocatul fasolei. Cînd fură singure, o întrebă, uitîndu-se cu ochi răi spre cele două femei: – Unde s-a dus moșul tău? – Nu știu, că tot s-o ascuns de mine. A vorbit cu tetea Valer și, cînd a plecat moșul, dumnealui l-a petrecut pînă la poartă. L-am auzit că-i zice: „Du-te dumneata și te odihnește, că eu viu colo de la o vreme”. Femeia, cu o păstaie desfăcută pe jumătate în mînă, se uită țintă în ochii fetei. – Altceva n-ai mai auzit? – Nu! – Hm! Draga mamii, zise ea încruntată, mușcîndu-și buza de sus. Hm … vru să urmeze, dar, văzînd că se apropie bătrîna, tăcu. Mai tîrziu adăugă, ca pentru sine: — Mi se pare că Ana asta e soi de șarpe. Apoi ziua se scurse anevoie. Soarele parcă se așezase la povești cu muierile, și nu mai da Dumnezeu să se rupă din loc, să-și vadă de treburile lui… La cină, cînd își isprăviseră lucrul pe afară și toți stăteau lîngă mămăligă, în zarea focului, Ana nu se mai sătura de povestit, toată era numai gură. De frumoasă, nu era prea frumoasă; dar nici oamenii nu se speriau de ea. Avea părul roșietic, ochii mici, în care veșnic juca o flăcăruie vicleană, fața pistruită. Gurile rele spuneau că mamă-sa o făcuse cu un jidov pripășit pe la ei cu mașina de îmblătit. Dar bărbatul ei o iubea, căci în sat frumusețea se măsura cu iugărele de pămint și prin împrejurimi nici o fată nu avusese mai multe. Valer, un flăcău voinic, cu mustața haiducească, da din cap și zîmbea la arătăniile ce le spunea Ana. Pînă a nu merge la cătane, cu averea lui, fusese cel dintîi în tagma flăcăilor de seama lui. Acum, de cînd s-a întors, s-a prostit, spuneau oamenii. Nu te mai poți înțelege cu el, așa o dă pe domnie. – Un om care s-a întors din armată — el nu zicea, ca în sat, cătănie — cu gradul de sergent, nu se cuvine să-și piardă vremea pe uliță și să steie la povești cu proștii. Ce știu ei cum merge lumea! Ori chiar dacă merge, el să le spună vorbe mai înalte, mai frumoase, să-i învețe ceva. Cînd căuta să-și pună în practică înțelepciunea, oamenii se uitau unii la alții cu înțeles, vorbeau peste el, luîndu-l la vale. Acasă vorbea scurt, tăios, avînd aerul că dă mereu porunci. Cînd era strîns cu ușa și trebuia să o țină mai lung, începea totdeauna cu: „apoi, dacă-i vorba… apoi”… Așa învățase de la „domnu căpitan, un om al dracului, că dacă-i vorba, apoi numai omul prost o ia drept înainte, cel cuminte le face toate cu politică”. Ludovichii încă nu i se ridicase negura de pe suflet. Veselia Anei o ardea la inimă. Numai cînd află că bătrînul s-a dus la Luduș după tăbac se mai îmbună. Gîndul cela primejdios se retrase undeva în adîncul sufletului ei și rămase pitit acolo. Ludovica se lăsă furată de buna voie a Anei; între două polojenii se gîndi: „Cum își face omul spaimă din nimic!” Îl iubea pe Valer, că era „mare și frumos ca bradul”. De cînd s-a ridicat el și umblă printre oameni, de la multe l-a scos pe tatăl său. Pînă acum numai cinste și omenie au avut de pe urma lui. „Știe-ne Dumnezeu ce vom avea de aici înainte!” se gîndea ea cîteodată. Să tot fi fost găinușa la prînzul cel bun cînd se sculă Valer și nevasta. Altădată, în asemenea împrejurări nu era de pus în picioare; pînă se îmbrăca să se ducă unde trebuia, sta omul să-și scoată sufletul: tot se trezea și iar adormea, apoi, pînă se îmbrăca și se punea în rînd scula toată casa. Acum, îndată ce se trezi, se dete jos din pat, aprinse lampa și începu să se îmbrace grăbit. În vreme ce își vîra cureaua în cioarecii noi, Ana îi văcsuia cizmele, îi punea în straiță, și toată era numai grijă și dragoste pentru bărbat. Treaba asta n-o mai făcuse ea de cînd era în casa Urcăneștilor. Alte dăți, cînd îi pleca bărbatul de cu noapte de acasă, nici nu se întorcea pe partea cealaltă. Ludovica dormea în aceeași odaie, în patul de după ușă. Cînd aprinse Valer lampa, se trezi și nu mai putu adormi. Gîndul pămîntului o chinuia din nou. Văzîndu-l pe Valer gata de drum, cu bîta ghintuită cu țînte galbene în mînă, cu straița cu coadă de vulpe în spinare, nu se putu răbda și„ înălțîndu-se într-un cot, întrebă: – Măi Valer, dragul mamii, unde te duci tu? Valer nu se uită la mamă-sa; îi răspunse smîncit: – Mă duc să aduc apă de unde se bat munții în capete. Ce mă tot întrebați? Mă duc la tîrg, la Moinești, să-mi cumpăr ceva pe banii ceia de la ospăț, că nu i-oi ținea în ladă să mucezească. Apoi, după obiceiul pămîntului, își roti privirea prin casă, întrebîndu-se: „Oare nu uit nimic?” Ana îl petrecu pînă în prag și îi strigă din urmă: – Apoi, măi Valer dragă, mie să-mi aduci viței de ăia cu cornițele vîrîte în ochi, că ăia îmi plac. Și izbucni într-un rîs răsunător, pe care nu era de a-l mai opri. Rîsul ăsta, în cap de noapte, nu-i plăcu soacrei. De dormit nu mai putea fi vorba. – Mă duc eu să-l scol pe Simion, să aducă paie la cuptor, zise ea ca să audă Ana. În adevăr, se ducea să-i spună ce o doare. Simion se culca în șură, pe război. – Dormi, omule? Simion nu răspunse; se întoarse pe partea cealaltă. Femeia șezu pe o talpă de război, lîngă el. – Măi omule, de ce s-a dus Valer singur la tîrg? Ieri pe la ojiniță s-a dus tatăl-tău. Unde s-au dus amîndoi? Că într-un loc s-au dus. Ăștia n-au cumpărat o coadă de mîțăț de cînd sunt, să nu te întrebe pe tine, și acum, nesupărat, ne-nimica, Valer se duce singur la tîrg după boi. De tatăl”, tău n-aș zice nimic, dumisale cînd îi toacă pleacă în lume. Dar ăștia… Omul plescăi din gură, ca atunci cînd lovești apa cu palma. Femeia urmă: – Ieri toată ziua au șoșotit pe la colțuri. Cóita asta a lui Triloiu umblă îmbrobodită înapoi și se rînjește de crezi că amu-i mireasă. – Ei, dracu, așa-i ea. Își petrece pînă-i tînără. – Bine, omule, bine. Eu ți-am spus, apoi tu fă cum îți place. Dar pe mine mă paște un gînd, de n-am hodină nicăirea. Pămîntul nostru stă încă tot pe bătrîn, pe tine nu-i pus nici o brazdă. Ăștia îl iau cu vorba pe bătrîn, îl duc la Turda — de n-or fi mers chiar azi — și îl fac de scrie locuțul nostru pe ei. Să dea Dumnezeu să mințesc eu, dar vei vedea că așa e. Ne fac de minune la lume și ne lasă pe drumuri, acum, oameni bătrîni. Simion se trezise de-a binelea. Îi trecu prin minte gîndul cutremurător că Ludovica are dreptate. Dar numai o clipă, căci cum se ridicase într-un cot, zîmbi, în întunerec, veselindu-se pe socoteala fricii lui: — El, dracu! Ți se năzare ție! Cum sînteți voi, muierile, de nu încăpeți două într-o casă. Ludovica se supără; din ușă, îi zise: – Noi așa suntem, dar nici proaste, să ne lăsăm duse de nas, nu suntem. Eu atîta îți spun: bătrînul e în mintea copiilor, îl poți cumpăra cu un ciocan de vinars și cu o pipă de tăbac. Apoi porodița asta a lui Triloiu nu-i fel bun. Simion își trase țolul pe cap, încercînd să adoarmă din nou. Dar vorbele Ludovichii rămăseseră în încăpere și-i bîzăiau în jurul capului ca un roi de viespi. Nu era chip să doarmă. De fiecare dată cînd se întorcea pe altă parte, se hotăra să-și întabuleze locul și să-și pună în rînd averea. Gîndîndu-se la tot felul de lucruri, care de care mai negre, stete în așternut pînă se simți de ziuă, cînd adormi buștean. Pînă la amiazi, Ludovica își bătu fata „că nu știe să împungă cu acul”, își boscorodi de cîteva ori omul și se mai sfădi cu paznicii cîmpului, care — păcatele lor — altă treabă n-aveau decît s-o învinovățească pe ea că lasă porcii în cucuruzii altora. Învîrtindu-se supărată prin curte și legîndu-se de toate, i se înfipse în creier un gînd, ca o săgeată venită din senin: „Nu cumva ăștia s-or fi înțeles cu hoții ăia a lui Triloiu, și bătrînul s-a dus de ieri la ei, să se culce acolo? Lui Valer pe acolo i-a fi calea spre tîrg. S-or fi urcat în căruță și vor fi plecat astă-noapte la Turda cu hoțul de Triloiu, și pînă ne-om trezi noi, numai bine întăbulează locul pe ei. Ptiu! Asta o fi! Cum n-am știut pînă acum?” Își luă rochia cea bună, cu gînd- să meargă cu torsul la cuscra lui Triloiu — „scurta-i-s-ar și celălalt picior” — și să iscodească adevărul. Îmbrăcîndu-se, se mai domoli, își dete seama că va bate calea mînzului degeaba și n-o să afle nimic. Cuscra e vulpe bătrînă și va ști ea să se ferească. Nici nu se cade să meargă cu furca în brîu de-a lungul hotarului, nu e bine. O să-l trimită pe Traian, copilul ei mai mic, după funia lungă, așa, numai ca să aibă după ce merge. Să vorbească cu slugile, cu copiii, că poate va afla ceva. Dacă ar avea copilul mintea ei, cum i-ar mai descoase, Doamne! Dar e moale la treabă și nătărău ca tatăl său. O s-o dea de gol, că, de-l vor întreba mai cu de-amănuntul, le va spune, prostul, de ce l-a trimis. E mai bine ca el să ceară numai funia și să bage de seamă dacă li-e acasă calul. Dacă nu-i acasă, știe ea unde-i. – Trăiene, dragul mamii, îi spuse ea dînd din cap, cum îi era obiceiul cînd era mînioasă, să nu te pună păcatele să șezi să te întinzi la vorbă cu alții de seama ta, că scot două piei de pe tine. Înțelesu-m-ai? – Înțeles! Cum să nu înțeleagă el, Trăian, care se bucura amarnic că scapă de acasă. Copilul o porni în fugă. O ținu astfel o zvîrlită bună, apoi se obosi și o dete mai pe încetul; cînd să treacă dealul, se întîlni cu alții de seama lui, care îi arătară un briceag cu plăsele de os de pește. Ca să-l probeze, se așezară pe mușuroiul de gunoi din marginea drumului. Trăian ar fi vrut să-l cumpere. Să-i dea numai briceagul, că, de plătit, îl plătește cu cît cer, că bani are de-i poate duce cu carul. Numai nu i-a scos pînă mai crește, că i-a văzut cum se bat în eclejia popii. Știe și cum se scot… Ajungînd la Triloiu tîrziu (cuscrii locuiau și ei în hotar), Trăian ceru funia și porni înapoi spre casă. Își aduse aminte că a uitat să întrebe de cal și, întorcîndu-se, strigă de la poartă: – Tete Ioane! Tete Ioooaaneee! Fratele Anii mătura curtea. Auzîndu-l, crezu că a uitat ceva si se opri din lucru: – Ce-i, mă? – O zis mama că acasă vi-i calul? Omul păru că se gîndește întîi, apoi răspunse zîmbind: – Nu-i acasă. Spune-i că l-am trimis la potcovar, să-i pună potcoave de argint. Cu funia făcută colac pe mînă, Trăian pornii în fugă spre casă. Soarele sta să asfințească … Cînd e să te bată Dumnezeu, apoi te bate în ce ai mai drag, se gîndea Ludovica, depănînd niște fuse. Pe ea a bătut-o Dumnezeu cu o fată și o noră, care nici pune pe fus nu știu. Toate se reazimă pe grumazul ei. Și încă mai zice lumea că Ana lui Triloiu a fost fată harnică. Mînca-i-ar pustia hărnișagul! Că numai fala a fost de ea și găzdăcie legată cu ață de lînă. – Hai încoace, mînca-te-ar focul să te mînce, ce mă tot porți?! se răsti ea la fusul care sărise din ciur și se rostogolea pe pămînt ca o găină cu gîtul tăiat. Nevoită să se întindă de-i pîrîiră oasele, smuci firul și-l rupse. – Ptiu, că de astea n-am mai văzut de cînd sunt! Tortul ăsta tot trebuie tors din nou, și azi-mîne vine piuarul. Ne apucă Crăciunul torcînd de țol. Cînd vom mai toarce și de cioareci și de haine la slugi? Și suntem trei muieri la casă! De asta a mea nu mă mir, că-i tînără și proastă. Da’ doar astălaltă e cal bătrîn, trebuie să-și îmbrace bărbatul. Asta numai mi-a clăcuit lîna. Firul se rupse iar. Ea trînti ghemul în ciur și-i dete una cu piciorul. Dînd să intre în casă, se împiedecă de prag. – Arde-ați, să ardeți, și cine v-a făcut! Se duse apoi să desfacă porcii, care se înfășuraseră lîngă pripon și pot muri acolo, că nu le are nimeni grija. Ea trebuie să fie în tot locul. Scroafa veni la ea grohăind; da să-i prindă rochia. – Hața, ne! Da’ ce-i? Nu te-am umplut azi o dată de lături? O lovi strașnic cu piciorul în coaste; scroafa umplu curtea de guițături. – Tu ai căpiet, tu, muiere — îi strigă Simion din gura poieții — de bați porcii în pripon? Ludovica nu-i răspunse. Dinspre deal venea o căruță, și ea se repezi la drum, să-i iasă înainte. – Măi Gheorghe, dragul lelii, n-ai văzut pe Valerul nostru și pe moșul său? Nu s-au oprit cumva la făgădău? Că au plecat de aseară la moară și nu dă Dumnezeu să vină. Trăznetul știe pe unde s-au oprit! … – Nu i-am văzut, lele Ludovică. Eu vin de la Cîmpia Turzii; am fost după benzină, dar nu i-am văzut. Acum Ludovica se întoarse spre ogradă; avea chef să-și boscorodească bărbatul. Dar, spre norocul lui, acesta se făcuse nevăzut. – Ei, Trăiene, Trăiene, mîncu-ți mămăliga! zise ea, uitîndu-se în calea băiatului. Ce ți-oi da eu, îi ținea minte toate zilele tale … Nu-i spusese nimeni că cei doi s-au dus la Turda, dar era atît de încredințată de asta, că nici n-ar mai fi fost de lipsă. Cînd o vedea pe Ana umblînd de colo pînă colo, cu năframa dată pe ceafă, gata, pudărită și cîntînd de nu-i ajungea ograda, o luau călduri, o strîngea parcă cineva de gît. Trîntea lucrurile ce-i ieșeau în cale, se lega de toată lumea. Ai casei vedeau că azi „are ziua ei” și își vedeau de treburi, care pe unde putea, ocolind-o cît mai pe departe. Noru-sa o privea cu vădită plăcere cum se fierbe, clipind din ochii-i mici, vicleni. În felul cum zîmbea, stînd cu mîinile în șolduri și mușcîndu-și buza de jos, parcă îi spunea: „acum, oricît te-ai stropși, pămîntul tot al nostru e”. Ludovichii îi venea să se repeadă la ea, să-i dea un pumn de să intre în pămînt, apoi să dea foc casei, să se arunce în fîntînă. Pe la scăpătatul soarelui, își luă omul de scurt și, după ce-l făcu cu ou și cu oțet, îl trimise la drumul Turzii, înaintea lui Valer și a bătrînului. Să-i întrebe: „acolo-i tîrgul Moineștilor?” – Tu muiere, astîmpără-te! Nu te mai frămînta. Că numai ce-l vezi pe Valer ivindu-se în deal cu doi bouleni, de ți-a fi mai mare dragul să te uiți la ei. Tata nu vine curînd. Știi tu bine cum e obiceiul dumisale. Ludovica păru că se înmoaie. Dar o auzi pe Ana cîntînd și se aprinse mai tare. Omul îi pomeni de Bobotează și de Paști, trînti și el o oală de o făcu țăndări. Dar pînă la urmă n-avu ce face, își luă un călcîi de pîne, o bîtă subsuoară și, tot suduind muierile care-s ca a lui, porni unde-l trimisese nevastă-sa. În drumul țării se lăsă într-o dungă la umbra unui măr pădureț și adormi dus. Pe la cina cea bună nimeri Valer. Părea supărat. Dar, împotriva obiceiului, era vorbăreț. Spunea că n-a fost mărturie (tîrg); și-a mai bătut picioarele de-a nimica. Pe deasupra l-a găsit pe moșul său lîngă Cocanul. E slab bătrînul și-i prăpădit de lucru. Nu-i are nimeni de grijă, să-i dea și lui din cînd în cînd cîte cinci lei de un tăbac, că le-a cîștigat o avere. Ar trebui ținut ca în palmă. – Milos ești, dragul mamii, și numai amu. – Voi avea eu grijă de moșu de aci înainte, zise Ana. – Tu să fi avut grijă de Sureiu Spătarul, că ăla ți-a fost moș. Să nu-l fi lăsat să moară la Roșea în cotețul găinilor … i-o rase Ludovica cu vîrf și îndesat. Valer încremeni. Se uita de la una la alta și nu pricepea. Crezu, la început, că acasă știu tot. L-or fi ascultat vorbind cu bătrînul, vor fi auzit slugile de la Triloiu și vor fi spus la ai lor! Ori poate Ana, cum e ea slobodă la gură, va fi scăpat o vorbă nesocotită și ceilalți se vor fi dumirit ei. Muierea, tot muiere! Cum mamă-sa, în potopul ei de vorbe, nu se lega de el, nici de bătrîn, își mai veni în fire. Vor fi avut laolaltă vorbe slabe, muierești; cine știe ce nimica le va fi sărit în nas. Lăsîndu-le să-și spele gura cît vor vrea, ieși din odaie și se furișă în căsuța bătrînilor. – De unde știu ăștia? o întrebă pe bătrînă. – Știu în foc să-i mînce! I-a venit o toană la Ludovica și nu mai încape nimeni în ogradă de ea. De știut, n-au de unde să știe. – Hm… Apoi, dacă-i vorba, moșul lasă locul cui îi place. Dumnealui e stăpîn pe el pînă trăiește. Bătrînul nu zise nimic. Sta întins pe pat și scotea fumuri groase din pipă. Din vinarsul pe care Valer îl cumpărase bătrînei gustase și el. Acum se simțea nespus de fericit. Ieșind afară, Valer se izbi în întunerec de mamă-sa. – Mamă, dumneata de ce asculți la ușa altuia? Nu știi ce păcat mare-i! – Amu dă-mi pace cu păcatul. Că tot una mi-e mie să mă cufund în păcate ca Lenuța din poveste. Dacă tu, dragul mamii, n-ai frică și gînd de la Dumnezeu și ne lași pe drumuri, pe mine și pe tatăl tău, care te-am făcut și te-am crescut… Dacă nu te gîndești tu la sora și la fratele tău mai mici… Doar și ei, sărmanii, s-o trudit pe pămîntul ăsta. Din copii de gazdă, tu îi faci oameni săraci. – Nu s-a gîndi el de soru-sa și de fratele său. Să se gîndească cine i-a făcut. Dumneata cu o rochie ai venit în moșia Urcăneștilor și aceea ți-o poți lua în cap să te duci de unde ai venit, îi strigă Ana din prag. – Tuuu! țipă Ludovica lung de țiui hotarul. Apoi se repezi la oala cu mămăligă de pe foc și, dacă n-ar fi prins-o Valer și sluga, i-ar fi aruncat-o Anei în cap. Lasă-mă s-o omor. S-o calc în picioare pe cóita și lepădătura. Lasă-mă! Că n-oi ajunge să-i dau una, să mă pomenească! Lasă-mă! Lasă-mă! … — Las-o să vie încoace, că-i stîng eu soarele, zicea, de altă parte, Ana. – Tuu! Să vii tu în casa mea și să-mi furi locul din gura copiilor mei! Una care te-a făcut mamă-ta prin șanțuri cu jidovul Bebos. Tu, spurcăciune, tuuu! … — Lasă, mamă, nu te mai năcăji, o opăcea Valer, oprind-o cu greu. De dumneata n-a fi rău nici de aci înainte. Că te-om lua la noi, și dacă îi vrea, îi face ceva, dacă nu, ce ți-a trebui îi avea. Îi sta la umbră și îi toarce, ca alte muieri bătrîne. – Pe mine să mă țineți voi, ca pe o chilavă, din truda mea? După ce am trudit treizeci de ani aici, la casa asta! Să mînc de-acum cînd mi-ți pune voi în blid? Ptiu! îl scuipă Ludovica drept între ochi. Afară din casa mea, că vă aprind! Afară! Scăpînd din mînile lui Valer, Ludovica se repezi în casă, înșfăcă de un capăt așternutul pe care dormeau cei doi, îl trase după dînsa afară și-l împrăștie prin curte. Cîțiva trecători întîrziați se opriră la poartă, privind „ospățul Ludovichii”. Numai bătrînii, în căsuța lor, tăceau chitic. Valer, după ce se oțărîse rău către mamă-sa, vrînd s-o bată, cînd văzu că nu-i chip s-o sperie și știindu-se cu musca pe căciulă, îi dete pace și se apucă să-și adune hainele de pe jos. Înțelegînd că în noaptea asta nu-i chip de dormit în casă, se duseră să se culce pe fîn, în podul poieții. – Marș înainte! îi comandă el Anii cînd fură singuri. Nu ți-ai putut ținea fleura … În vremea asta Trăian, care, știind ce-l așteaptă, stătuse ascuns în cucuruz de cum se înserase, se strecură în capătul de sus al tîrnațului, lîngă soră-sa, Mărioara. Ascultară ce ascultară, apoi, cum noaptea era friguroasă, se lipiră unul de altul și, în timp ce mama lor striga de credeai că arde hotarul, ei se lăsară pe niște mănuși de cînepă, adormînd duși… Simion se trezi tîrziu, stropit de stele, ud de rouă, cu o durere cumplită în partea dreaptă a capului. Își șterse gura cu dosul mînii și își obli anevoie trupul bolovănit de somn, înghețat pe jumătate. Întâi și întîi se gîndi la nevastă, care și-a pierdut mintea pesemne și îl trimete, ca pe cel din poveste, să-i aducă mană. Apoi se porni spre casă; de data asta prin sat. Lîngă făgădău era plin de căruțe de ale țicudenilor; înlăuntru se auzea zarvă, fum de voie bună. Intră să vadă cine-s; să bea o porție de vinars, ca să se mai desmorțească. Circiuma, „coparativa”, „parativa”, ori mai des „paraschiva”, cum îi ziceau țăranii, o încăpere scundă, cu lampa scheletică spînzurată în tavan, cu mese lungi, pătate de băutură și de sînge închegat, înnegrit, era ticsită de oameni. Cu unii, tîrgoveți de prin satele vecine, era prieten din holteie; aceștia, gazde bune și ei, se bucurară amarnic la vederea lui. Îl trimisese Dumnezeu pentru binele lor, să le plătească un adălmaș, că doar și-a întabulat locul pe fecior, spuneau ei. Trecuseră pe la notarul public — cu treburi, firește — și acolo au întîlnit pe Urcan bătrînul înscriindu-și locul pe Valer. Credeau ei: s-o fi învoit Simion, ca să nu facă două cheltuieli deodată. Că de ce să mai întabuleze locul întîi pe Simion și apoi pe Valer cînd putea trece de la bătrîn de-a dreptul la nepot? Doar și Simion tot lui Valer i-ar lăsa cea mai mare parte din moșie; celorlalți o să le mai cumpere el. E drept că treaba nu era tocmai limpede în capul oamenilor, care, în viață fiind, nu-și întabulau niciodată pămîntul nici pe fecior, de cum pe nepoți. Nu arareori cei care o făcuseră au fost siliți, la adînci bătrînețe, să ia străițele de cerșetor și să plece în lume. Ei, dar Simion, de îndată ce a făcut-o, și-a fi avut socotelile lui. – Cine știe ce pune la cale hoțul ăsta! … glumi unul dintre comeseni. – O fi luat bani din bancă și nu vrea să-i mai plătească … – Ce mai știi? – Pînă una-alta, să ne plătească nouă un adălmaș. – Plătesc! răcni Simion de țiuiră sticlele. În circiumă fu o clipă de liniște înspăimîntătoare. – Vinars, crîșmare, că te omor! Vorbele tovarășilor îi zgîrîiau mintea ca niște gheare cumplite. Era palid, cu ochii sticloși, ca omul care bea de năduf. Făgădăul se învîrtea cu el; de-abia se ținea să nu cadă. Încercă să toarne vinars, dar mîna îi tremura și lăsă locul altuia. Aruncă pe gît trei pahare unul după altui, cum ai arunca apă într-o prăpastie adîncă, fără să închîne, fără să-și poată descleșta fălcile. Luă sticla cu vinars și o duse la gură, dar pesemne își dete seama de ce face și îi fu rușine, că se apucă să-și toarne în pahar. Dar mîna nu-l ascultă nici de data asta. După ce-și răsturnă paharul plin pe jumătate, trînti sticla de masă, sfărîmînd-o și împroșcînd cu cioburi și cu vinars pe cei din jur. Cu privirea rătăcită, fără un cuvînt de despărțire, sări de după laviță și o rupse la fugă spre casă. Urcă dealul cimitirului, pe unde trecea calea lui spre casă, dintr-o răsuflare. Unde era panta mai mare, la cîțiva pași de culme, se opri și începu să geamă în neștire: „Il omor, îl omor!” Cum mergea prin noaptea neagră, i se părea că înoată într-o apă murdară, smîrcoasă, că se îneacă; căscă larg gura după aer. Ajuns acasă, luă din gura podului securea și, intrînd în tindă, lovi ușa casei cu muchea de o făcu țăndări. În încăpere lampa era trasă; o lumină somnoroasă, spălăcită țîrîia, ca o negură tomnatecă, peste lucrurile adormite. Ludovica, după masă, cu năframa trasă pe ochi, cu obrajii înmormântați în palme, ațipise. Cînd deschise ochii, după trosnitura uluitoare, zări pe păretele din față arătarea cumplită a omului cu securea gata de lovire. Cu obrajii scofîlciți ca de mort, în colțul gurii strîmbate, două dîre de spumă, Simion gîfăi ca o țîșnitură de aburi dîntr-un gît șuierător de oțel: — Unde-i curva și tîlharul? II [ modifică ] Găinușa asfințise ori se scufundase în marea tălăzuită a cerului. Printre crestele întunecate ale valurilor de nori care se ciocneau sfîrticîndu-se în fîșii gigantice se zăreau sfărîmături din vasul naufragiat al găinușei: ici-colo, cîte o stea aruncată de pe o culme de val pe alta. În noaptea cernelie părea că diavolul, care pusese la cale cearta dintre tată și fiu, supărat că nu i-au ieșit lucrurile după voie, a dat drumul urgiilor pămîntului, și el însuși stă în vîrful dealului, rîcîie pămîntul cu copitele, aruncînd la vale pănuși, țărînă și mugește biciuind vînturile, scuipînd cu ciudă peste lume. Nu se cunoștea unde e apusul și unde e răsăritul, crugul cerului părea că se învîrte necontenit, și nenorocitul rătăcit în cîmp trebuia să se sprijine bine ca să nu cadă. Norii negri, grei se învolburau din toate părțile, întunecau zările, tîrîndu-se pe pămînt ca niște animale apocaliptice, care își schimbă într-una formele și, din gura sîngerie a lui miazănoapte sălbatec, veneau mereu tot mai mulți, mai negri, mai înfricoșători. Deșteptată fără.de veste, toamna, cu iarbă verde în părul cărunt, bătrînă, șchioapă, cu un ochi de tînăr și altul de bătrîn, udă ca scoasă din fundul apelor, se ivi într-un lan de porumb, tînguind ascuțit, plîngător. Auzîndu-i glasul, cînii Urcăneștilor își vîrîră cozile între picioare și se retraseră la adăpost, între fînuri. În casă ardea lampa. Simion ședea la masă, cu capul răzimat în mîni; pe frunte i se vedea zgîrietura proaspătă, făcută de o creangă de salcîm în fuga lui prin cimitir spre casă. Cum sta aplecat, i se vedeau umerii, strimți ca de copil îmbătrînit, gulerul cămeșii murdar și gîtul roșu, subțire, păros. — De l-ar adormi Dumnezeu… Își zise Ludovica, văzînd cum începe să respire rar, regulat. Scuipă un smoc de cînepă și își puse tortul pe fus. Apoi, uitîndu-se din cînd în cînd la Simion cum doarme, toarse înainte multă vreme. Cînd vîntul zguduia casa, făcînd-o să trosnească din temelii, își făcea cruce, gîndindu-se la Dumnezeu; apoi torcea înainte… „Dacă ăștia au întabulat tot locul nostru pe ei!” se gîndi ea. O dată cu gîndul ăsta își puse fusul în poală. Simion adormise de-a binelea; privirea femeii se opri asupra umerilor încovoiați spre pămînt: „Locul i se cuvenea lui, că era singurul copil la părinți; el trudise pe aici ca tînăr, ca bărbat, toate brazdele purtau urmele mîinilor lui. Dacă l-au luat, în el lovesc mai mult. Trăian s-ar tocmi slugă, Mărioara ar rămînea lîngă părinți, iar mai tîrziu se va mărita cu cine i-o fi rînduit de la Tatăl de sus”. De ea nu-i păsa; ca fată, a trăit în sărăcie, și își aducea aminte că adesea mai multă fericire fusese în bordeiul lor decît în casa cu țiglă roșie și în iugărele cele multe ale Urcăneștilor. Dar el, omul care dormea colo, ce o să se facă? El toată viața a trăit în găzdăcie. Și chiar dacă uneori au ajuns la două vaci și, cu tot locul lor mult, sărăcia se uita peste gard în curtea lor, tot el a fost stăpînul. „Să ne mutăm acum, la bătrînețe, în casă cu chirie?” (căci cea din sat o vînduseră), își zise ea. Se uită prin odaie; la paturi, la haine și la tot ce agonisiseră în cei treizeci de ani de trai împreună. Acum toate astea vor trebui duse undeva, într-o casă străină. „Mînce-te focul de lume!” își zise cu jale. Era frîntă, toropită de oboseală. Mai suci de cîteva ori din fus, apoi, fără să-și dea seama, puse fusul în poală și adormi. Afară vîntul vîjîia mereu; stropi mari și grei se izbeau de fereastră. Cîteodată, podul casei trosnea, se cutremurau blidele în cuie, icoanele. Ascunsă în cușca ei, para lămpii clipi de cîteva ori speriată, înălțîndu-se în sus, apoi se lăsă iar în locu-i de mai înainte, uitîndu-se somnoroasă printre pleoape și stînd să adoarmă dintr-o clipă într-alta. Veșca de tinichea, aplecată într-o parte, ca o pălărie de bețiv pusă pe un ochi, despărțea încăperea în două. Partea de sus și fruntea casei rămîneau în umbră, astfel încît odaia părea tăiată de o sabie cumplită. Tăietura se făcuse prin capul lui Simion, căruia o jumătate de frunte îi rămînea în umbră. Înlăuntru totul era somnoros, adormit. Se părea că oamenii dorm de multă vreme, că lucrurile din casă au rămas treze în urma lor, au vorbit și s-au ciorovăit ca babele, apoi le-a cuprins piroteala, au ațipit. Și lampa însăși, cu ochiul ei înroșit de monstru marin, picotea de somn; poate chiar adormise. Pe peretele din față Arhanghelul Mihai sta de strajă, răzimat în sabie. Cercul de raze din jurul capului era stîns, pătat de muște, sabia ruginită și de pe fața lui se vedea că n-a fost schimbat de multă vreme, e obosit, de-abia se mai ține pe picioare. Într-un colț mai întunecos, diavolul, luîndu-și coada la subsuoară, cobora din cadrul vechi al unei icoane. Pășise cu un picior afară din ramă și se oprise, trăgînd cu ochiul la arhanghelul adormit și făcînd semn cu mîna cetei care îl urma să nu facă zgomot; tiptil, se furișă afară din icoană … – Unde-i tîlharul, să-l omor! strigă Simion fără să-și ridice capul de pe masă. Ludovica se trezi speriată: – Măi omule, nu mai răcni! Se face ziuă și trec oameni spre Luduș, la tîrg … N-auzise trecînd nici o căruță, nici nu știa în ce vreme e, dar ziua da înspre marți și așa trebuia să fie. Simion dormea mai departe. Ludovica se apucă iar de tors. Acum, că dormise puțin, își recăpătase puterile, devenind iar femeia mîndră, bărbată de totdeauna. Gîndurile i se limpeziseră, încrederea în puterea ei și în ajutorul Celui-de-Sus pusese stăpînire pe ea. Își da seama că oricît or fi cusut ei treaba asta cu locul, totuși i se vor vedea petecile și un avocat meșter o va descoase ușor. Ba, dacă or vrea, îi vor mai purta și pe la temniță. Nu e puțin lucru să întabulezi pe tine locul altuia cu înșelăciune, cu vinars și cu mai cine știe ce. Cum îl vor fi îmbătat ei pe bătrîn! La gîndul temniței, Ludovica își surise cu cruzime. Ah, cum ar mai fi vrut să-l vadă pe hoplîntocul de Triloiu și pe Ana, „scumpa” ei noră, purtați de jandarmi de-a lungul satului și duși la dubă! Numai cînd se gîndea la ce a fost aseară i se mai turbura încrederea și acum, după ce trecuse ce a fost mai greu, o luau răcorile. Bine că i-a venit repede în minte să-i spună că Valer și Ana au plecat la Triloiu și i-a dat Dumnezeu putere să-l oprească să nu meargă noaptea pe la casa oamenilor, că-l omorau hoții ceia. Se întâmpla o minune! A trebuit — e drept — de atunci să stea lîngă Simion de strajă ca lîngă un copil, opăcindu-l mereu. Dar bine c-au trecut. Acum de s-ar face odată ziuă! Noaptea se scurgea anevoie. Părea că e o turmă mare de oi, grămădite la umbră pe luna lui Cuptor și femeia nu le poate urni din loc. Ceas n-aveau; cocoșul li-l mîncase vulpea. Și, Doamne, rău e în hotar fără cocoș; ești ca mort, nu știi tu cînd să pornești la drum, cînd să frămînți pîinea. Cînd i se păru că negrul din dosul ferestrelor dă în sîngeriu, ieși afară să vadă vremea. Furtuna se potolise; vîntul mai șuiera din cînd în cînd și era rece. Era înnorat, dar nu ploua. Ludovica se întoarse în casă: – Scoală-te, omule, și nu te mai necăji, că dintr-asta n-a fi nimic. Du-te, dă la vite de mâncare, gată ce-ți trebuie pentru semănat și să porniți mai de dimineață, să nu vă apuce ziua adăpînd. Vremea s-a stricat, stă să ploaie. Putem rămînea fără sămănătură, cum s-a mai întîmplat și într-alți ani. Eu mă duc să scol pe Trăian și pe Mărioara; fata să rămînă acasă și să fie cu ochii în patru. Că eu mă duc în sat, la Suciu, să vedem ce-i de făcut. Oricum e în cănțălărie, și dacă nu le dă el acțiile — ea voise să spună „actele” — nu pot face nimic. Că de sus, n-au avut cînd să le ducă. Treaba asta nu e de mult scornită. Simion se apucă să-și sucească o țigară. – Hm… zise el. Multă minte ai, tu muiere. Eu nu m-am putut gîndi la asta. Dar, hm … hm … Toaca și crîsnicul lor, că-i omor. – Amu nu te mai cătrăni. Nu-i ușor să furi moșia altuia. Roșia lui Triloiu o fi ea vicleană, dar nici noi nu suntem strînși de pe drumuri. Simion se înfurie din nou. Ieși din casă bodogănînd, împiedicîndu-se de praguri. Ludovica își află copiii, pe Mărioara și pe Trăian, dormind în tîrnaț, zgribulind de frig. Se acoperiseră cu un țol vechi, cu care se culcau, vara, slugile. „Bieții mei copii! se gîndi Ludovica. Dorm sub cer, ca cerșetorii, în vreme ce noru-mea, săraca, stă la căldură și se întinde. Întinde-s-ar să nu se mai poată aduna!” – Trăiene, scumpul mamii, scoală-te, că-i ziuă. Tatăl tău adapă vitele să mergeți la sămănat. Ascultă-l, dragă, și purtați-vă; poate isprăviți mîine acolo și să apucați în Zăpodie. Copilul se ridică, se șterse la ochi și se culcă iar. Ludovica îl mai lăsă cîteva clipe, pînă o cuprinse frigul, apoi îl deșteptă din nou. De data asta Trăian sări ca ars și fugi în casă. Ludovica aruncă bunda pe Mărioara, lăsînd-o să mai doarmă puțin. Se întoarse spre Simion, care suduia prin curte de credeai că-i pică foc din gură. – Măi omule, nu-ți mai tot spăla gura pe Dumnezeu. Ce-i? iar n-ai zi bună! În loc să-ți faci cruce și să zici: „Doamne ajută-mi”, că mergi la semănat și aștepți roadă bună. Simion îi spuse lui Trăian să se dea deoparte și după ce legă straița în leocă, pocni aprig boul dinafară și ieși cu carul pe poartă. După ce vitele se întinseră la drum, îi strigă femeii: – Ai grijă, cînd m-oi întoarce să le găsesc toate cu susul în jos, c-apoi să nu m-așteptați acasă, s-o luați pe dealuri … – Du-te numai, du-te … Încălțîndu-se, căci în dimineața asta nu era de glumit cu frigul, Ludovica îi dete în grijă Mărioarei să n-o scape din ochi pe „vulpea lui Triloiu” și nici pe „cotoroanța de bună-sa”. După aceea porni în grabă spre sat, căci se temea să n-apuce Suciu a pleca de acasă. O ținu într-un suflet pînă acolo. Văzîndu-l de departe cu vacile la adăpat, se bucură, gîndîndu-se că „Dumnezeu, drăguțul, e cu noi”. Suciu, nepotul Ludovichii, era un om între două vîrste, înalt, cu fața stricată de vărsat. Își lăsase sănătatea prin America; tușea într-una praful negru al unei mine de cărbuni în care lucrase opt ani. Adusese, e drept, cîteva zeci de mii, dar nu se prea vedea. În afară de acoperișul nou, pe casa veche, n-aveau nimic nou prin curtc, pălantui îi era stricat, fîntîna ruinată. Din două vaci bătrîne și o iapă jigărită n-o mai scotea. Îl bătuse Dumnezeu cu patru fete și o nevastă cît un hambar, care împrăștia cu șorțul cit ar fi adunat el cu șase boi. Fiind om umblat și avînd și scrisoare frumoasă, notarul îi făcuse, la cancelaria comunală, un „pic de plată” și îl punea cînd la scris, cînd la mînatul cailor. Mai mult la cai decît la scris, e drept. Dar omului îi era totuna, numai bani să pice. – Bună dimineața, mătușă, îi zise Ludovichii, văzînd-o că intră în curte. – Să ai sănătate, Suciule! Da’ le adăpi? – Adăp, că vreau să trimit sluga la Agîrbiciu, după țiglă. Să-mi acopăr poiata ceea, că vine iarna. Dacă nu stau acasă pînă pornește, îl apucă amiaza în ogradă. – Străinul tot străin rămîne, se jelui Ludovica cu gîndul la necazul ei. Suciu văzu că e supărată, cu năframa trasă pe ochi și, grăind, suspină. – Vrei să-mi spui ceva, mătușă? – Aș vrea, nepoate. Numai te-aș ruga din tot sufletul să nu mai întinzi vorba, să se mai audă în sat; ne facem neamul de rîs. (E drept că Urcăneștii, de cînd le mergea bine, nu se prea arătaseră neamuri cu el; dar cînd ți-s neamurile bogate, le ierți totdeauna.) Se dosiră într-un colț, și Ludovica îi spuse din fir în păr „pațîna” lor cu „dracul adus în casă cu carul cu patru boi și cu ceterași”. – N-avea nici o grijă, mătușă. Ca să întabuleze locul pe ei, trebuie să ducă certificat de la comună, timbrat cu șapte lei și doi aviație. Și pînă-s eu în cancelarie nu-l pupă. Îi spun eu lui domnu notarăș cum stau treburile. Dacă fac larmă, înfundă temnița. – Spune-i, dragul meu nepot. Să te țînă Dumnezeu, că nici noi nu te-om uita … Cînd se întoarse acasă, în Dealul Crucii, Ludovica se întîlni cu Valer. Mergea spre sat, îmbrăcat ca de sărbătoare, cu cioarecii noi și bîta ghintuită. Cum dete cu ochii de mamă-sa, întoarse capul și începu să fluiere o zicală de joc. Pe Ludovica o ardea limba să-i spună una de să-l usture, dar, nevenindu-i în minte, zise: – Da’ ce-i, dragul mamii, nu mă mai cunoști? Seca-ți-ar ochii să nu mă mai cunoști! Valer fluiera mereu. – Te duci după certificat să întabulezi locul lui tatăl tău pe roșia lui Triloiu! Du-te, că … Dar Valer nu mai auzea; horea de răsuna hotarul… Ludovica se așeză pe marginea șanțului, să se desculțe. Dealul era mare și ea venise repede. Era la prînz, dar soarele încă nu se arătase. Cerul era acoperit cu nori; la răsărit se înroșise: semn de vînt. Porumbul sta drept, cu frunzele ude, pleoștite, ca niște moșnegi cerșetori care așteaptă pomană. Deasupra pădurii Cocului zbura o țarcă, încolo, totul era tăcut, împietrit. În sufletul femeii se revărsă liniștea de afară. Pe încetul, fapta rea își pierdea ascuțișurile, nu o mai împungea în suflet, o vedea ca pe oricare altă treabă omenească. Pe Ana o uitase și Valer era copilul ei; un copil ca toți copiii, de aceea face prostii împotriva părinților. Bărbatul cu Trăian erau la semănat, ceilalți — acasă, și ea se întorcea din sat. Toate erau așa cum trebuia să fie. Cînd se sfîrtică pînza norilor și se ivi ochiul copilăros al soarelui, cuprinzînd dintr-o ochire pămîntul cu bieții oameni, femeii îi venea să sărute iarba grasă din marginea drumului și, îngenunchînd în fața cerului înalt, să mulțumească bunului Dumnezeu că toate le iartă și toate le îngăduie… În preajma casei se opri, ascultînd. Cineva cînta: „Măi bădiță, ochii tăi Bine seamănă cu-ai mei; Da’ cum foc n-or semăna, Cînd ni-i una ograda Și fîntîna cu apa”… „Cîntă asta, își zise Ludovica, nenumindu-și nora. Eu umblu pe dealuri să desfac ce a înnodat, în vreme ce ea stă după cuptor și cîntă de nu-i ajunge hotarul”. Femeia se întunecă, supărarea cea grea, care i se ridicase de pe suflet pentru cîteva clipe, o cuprinse iar. Privirile i se încețoșară; împietrită și necăjită, intră în casă. Ana rîșchia. La intrarea soacrei nu numai că nu-și conteni cîntecul, dar îi dete drumul din toate baierile inimii. Ludovica se împiedică de ciurul cu gheme. – Lasă-le, căzătură bătrînă, că nu le-ai tors tu cu neamul tău de sărăntoci! … Ludovica o apucă de cosițe, trăgînd-o jos. Ana începu să-i care la pumni în burtă, unde se nimerea. După ce se săturară de bătut, Ana, scărmănată, căci Ludovica era tare ca un bărbătoi, fugi afară și începu să strige cît o lua gura: – Tulaaai, oameni buni! Cine m-aude, cine nu m-aude, săriți, că mă omoară scroafa lui Urcan! Tulaai, cine m-aude, cine nu m-aude! … „Soacra” nici nu ieșise afară, dar ea voia să aibă mărturii că a bătut-o și s-o cîștige la judecată. Ludovica se repezise în odaia de către drum, unde erau hainele Anei și, pe ferestre, arunca afară perini, cearceafuri cu flori, fețe de masă și ce-i cădea subt mînă. Un convoi întîrziat de căruțe, în drum spre tîrg, se opri să se uite „la comedie”. – Uite, mă, aici e ospăț, zise cel din căruța dîntîi. – Ludovica e tuzul de bîtă și Ana — mireasa. – Asta-i fata lui Triloiu, săracul… Gazda a mare … – S-o întîlnit două găzdării și se bat în capete, ca munții din poveste. – Mînă să meargă, mă, strigă o femeie din căruța din urmă. Ce v-ați oprit? Astea nu se bat, că n-au ce le trebuie, dar nu-și încap în piele. N-am să le căiesc eu. Mînă măăă! … Anei, după ce îi văzu cine-s, îi fu rușine și se retrase în dosul casei. Făcîndu-și socoteala că hainele le-a strînge de pe afară cine le-a aruncat, se îmbrobodi înainte — ca femeie supărată ce era — și porni peste hotar, la ai ei. Mergînd printre cucuruzi, îi era necaz nu atît pe soacră, „care-i rea și cu stropșeală ca nimeni alta, o știu doar nouă sate”, cît îi era ciudă pe „mutalăul de Valer, de-și pierde brăcinarul din cioareci și nu-și știe apăra nevasta”. Cum ajunse acasă, nu zise nimic către mamă-sa, o bătrînă șchioapă și risipită, care da la pui de mîncare dinaîntea ușii, necăjîndu-se pe un prăpădit de cocoș „de nu-i vrednic numai să-i tai capul”, ci se așeză pe tîrnaț, plîngînd. – Ce-i, draga mamii? Ana își șterse ochii cu colțul năfrămii. – Ce-i cu tine? Doar n-ai pățit ceva! – M-o țîpat de la casă. – Cine? Doamne, nu mă lăsa! – Ludovica, cine să mă țîpe. Bătrîna se întoarse cu fața spre răsărit; își ridicase mînile spre soare — și pe cea cu bîta, de aceea trupul îi sta înclinat puțin, cum era șchioapă — și se puse pe blesteme de se speriară norii. – Așa-mi trebuie, zicea Ana. Nu m-am măritat cu cine mi-a plăcut; m-am dus după a lui Urcan, ca să vă fac pe plac. Ați zis că-i fecior de gazdă. Amu mi-o aruncat căzătura hainele din casă — toate-s împrăștiate prin ogradă. – Ptiu! Asta nu s-a mai întîmplat de cînd e neamul lui Triloiu. Ptiu, că n-oi întîlni-o eu odată în uliță!’… Că știu că nu mă mai uită cît trăiește. Da’ Valer unde a fost? – Stă pe pod și scuipă în apă. Unde să fie: bate cînii satului pe la cancelarie! … Ana își șterse iar ochii. – Amu nu te mai năcăji, draga mamii, și nu plînge. Toată fapta își are răsplata. Este lege, sînt potracări. – Dă-i în mama minunii! – Numai de un lucru mi-e, zise bătrîna neluînd-o în seamă: hainele tale. Spui că-s împrăștiate pe afară. Le poate ploua și se pot face nimica. Să meargă sluga cu carul după ele; calul nu-i acasă. Tatăl tău e la Luduș. – Meargă, nu meargă, totuna mi-e. Pentru mine, putrezească acolo; știu că n-am avut nici un folos de ele. Sluga — tocmai sosise cu un car de otavă — un nepot de al lui Triloiu, rău și neascultător, prinse patru boi la jug și porni cu mare zarvă, luînd cu el pe un copil ca de vreo nouă ani, pripășit pe la ei. După ce scoase carul în drum, opri boii și trimise copilul înapoi, după clopote. Bătrîna crezu că au uitat ceva și, șontîc-șontîc, se îndreptă spre poartă. – Ce-i, mă? – A zis tetea să ne dați clopotele de pe boi, că așa se duce după mireasă. – Du-te, du-te în cîte zile ai crescut! Să nu-ți dau eu clopote, de să se mire lumea și țara de tine … La poartă, în liniștea cîmpului, răsună rîsul larg al slugii celei mari, care, stînd pe ceglău, se uita să vadă cum va ieși treaba … Notarul ungur, mare vînător și cunoscător de vinuri, își făcea datoria după moda veche, ungurească. În notariatul lui erau numai doi domni, unul în cer, pe care îl chema adesea de mărturie și altul pe pămînt, care era el, notarul. E drept că de cînd cu lumea asta nouă, cu „democrația”, cînd deputatul, venind în sat, da întîi mîna cu porcarul și apoi cu primarul și cu popa, se simțea adesea stingherii în drepturi, și nu o dată primise, pentru purtarea-i, aspre mustrări din partea șefilor. Cu toate astea, el o ținea așa cum o apucase. Altcum, era om drept și pentru asta oamenii de omenie îl iubeau. Revoltat împotriva lumii ăsteia, care e tot mai rea — mai avea numai doi ani pînă să iasă la pensie — se înfurie cumplit cînd îi ajunse la ureche vestea treburilor lui Valer. – Venit după certificat, îi zise în loc să-i răspundă la salut. Furi pe tată-to. – Apoi, dacă-i vorba, legea spune … – Ce vorba! Ieși afară! Mintenaș vine aici jăndarii ! – Trebuie să-mi dai… – De afară porcul ăsta, zise el către Suciu, uitîndu-se boldiș la Valer. Hol az Isten pus bata ela să dau la tine loc. Mintenaș! Se aplecă sub masă, să-și caute bîta cu cap de husar. Suciu, în vremea asta, îi făcu lui Valer semn să iasă. Afară, îi păru rău lui Valer. Trebuia să stea și, dacă ar fi cutezat să-l lovească notarul, să-i fi plesnit el una românească de să-și adune dinții de pe jos. Toporu… Amu bine că nu l-a văzut nimeni ce repede a ieșit pe ușă. Acum încotro? Acasă n-avea cu cine să se sfătuiască. Bătrînul Urcan „e prost ca oaia”, credea el. Ana e cap de muiere. Tot socotîndu-se, ieși din sat și se trezi că picioarele îl duc spre socrul său, Triloiu. Acolo dete peste Ana. Cînd auzi de la soacră, care era oțărîtă rău și ca, și numai în pilde îi grăia, că mamă-sa i-a alungat nevasta, aruncîndu-i din casă hainele, se puse pe o sudalmă ca aceea. Îndată se și porni să-și ia la muștră mama. Noroc că nimeri Triloiu, bătrînul. – Stați pe loc, fătul meu; le zise el aflînd despre ce e vorba. Să nu dați cu bîta în baltă și să vă stropiți voi mai tare. Dacă vă țineați gura, cum ne-a fost vorba, și nu se afla nimic, era bine. Bătrînul murea azi, mîne, și apoi paște, murgule, iarbă verde: locul era al vostru. Așa, stați pe loc. Mergeți acasă și vă împăcați. Că de se aude că în locul Anei am dus la lege pe sora ei, că bătrînul e în mintea copiilor și a mai băut și vinars, ne închid pe toți și nu ne scăpăm cu cît loc avem. Așa! Altceva nu-i de făcut. Bătrînul, un lungan slab, cu nasul adus puțin jidovește, își începuse căsnicia, acum patruzeci de ani, cu două linguri de lemn și un blid de pămînt știrb, dar a știut să dea unde trebuie, la solgăbirăi și „alți cîni, mai mari”; acum iugărele lui treceau de sută. Și aceea era drept că în toată Cîmpia nu era advocat ori tîlhar care să cunoască mai bine decît el porțile dintre legi, pe unde se strecoară omul cînd e strîns cu dreptatea. Acum, cu muierile, treaba mergea anevoie. Ana nu voia să se mai întoarcă, spunînd că mai bine se spînzură decît să mai mînce mămăligă dîntr-o oală cu Urcănița. Valer se apucă mîne de clădit casă. Era sătul și el de slugărit. Triloiu le aduse însă temnița atît de aproape, că tinerii se speriară. Pe la apusul soarelui, amîndoi, plouați ca două curci, se întoarseră acasă cu gînd de împăcare. Ludovica era înduioșată. Într-una din zilele următoare îi spunea lui Simion: – Vezi, vezi! Ce-i al tău al tău rămîne; sîngele apă nu se face: Nici Ana nu-i așa de rea, dar sînt tineri și proști. Mai de nimica-s bătrînii că s-au luat după gura lor. Toată vina o poartă ei. În casa Urcăneștilor era acum pace deplină. Duminecă merseră cu toții la biserică. Unde, alături de cuscrul Triloiu, Simion, îmbrăcat cu cojocul cu pene mărginenești, trecu în frunte, scoase burta în afară și dormi în picioare pînă la sfîrșitul liturghiei, cum se cuvenea s-o facă o gazdă bună ca el.


content:
I [ modifică ] Într-o marți spre seară, Urcan bătrînul se întoarse acasă mai degrabă ca alte dăți. Ca totdeauna nimeni nu știa de unde vine: din Turda, din Luduș ori de mai departe. De multe ori se cobora de pe dealurile Cîmpiei pînă în șesurile din Valea Mureșului, ori chiar mai la vale, spre Tîrnave. Cu cît era mai departe de satul lui, cu atît oamenii erau mai temători de Dumnezeu, adecă mai darnici. Îl cunoșteau pesemne mai puțin. De altfel, și depărtările își aveau capcanele și ochiurile lor; omul nebăgător de seamă poate oricînd cădea în ele. Chiar el a pățit-o de cîteva ori. Odată, într-un sat depărtat din părțile Bistriței, nimerînd la casa unui creștin — așa zdrențos cum umbla el prin lume, cu opinci ferfenițite, căciula spartă, de-i ieșea părul prin găuri, cioarecii și haina numai petece, cu străițile de cerșetor în spate, obosit și colbăit de drum — omul la care nimerise, recunoscîndu-l căci l-a mai fost văzut la un tîrg vînzînd niște boi, îi zise: – Ce-i, bade Urcane? Umbli a cere, dumneata, om bogat. Pesemne s-a întors lumea pe dos: săracii stau acasă, și bogații bat drumurile cu străițile în spate. Ba unul de prin părțile Reghinului, prieten din cătănie cu Simion, feciorul lui, nu l-a lăsat, ca pe cerșetori, să stea afară pînă au cinat, ci l-a poftit la masă, l-a omenit împărătește, lăsîndu-l să spună că l-au prăpădit apele și i-a ars casa; l-a culcat în pat cu țol nou și perină pe picioare ca pe un ginere, iar a doua zi i-a dat o cupă de grîu și un ou de găină, zicîndu-i: – Astea, bade Urcane, să le duci lui Simion să-și prăsească și el grîu; oul să-l pună sub cloșcă ca să prindă coadă de pasăre în ogradă. Apoi, cînd va ajunge la bine, să nu mai îngăduie pe tatăl său să umble a cere prin lume. Mai mare rușinea… Noroc că întîmplările astea erau ca marțile norocoase: rare. Bătrînul nici nu le lua în seamă; știa el că orice meșteșug își are supărarea lui. Lucrul de căpetenie e să știi s-o înconjuri și din toată întîmplarea să tragi o învățătură pe care s-o poți folosi la strîmtoare. Cînd într-un sat cineva îl privea mai altfel decît ceilalți, încrețind fruntea și lăsînd pleoapele pe ochi, de ai fi crezut că nici nu vede, Urcan își vira gîtul în guler, făcîndu-se mic; se uita pe furiș încotro ar putea-o apuca mai repede. În satul acela nu mai intra la altă casă. Cotind pe un pîrleaz, ieșea în cîmp hărțuit de trei-patru cîini și „înconjurînd plugurile și lucrătorii, trecea hotarul în alt sat. „Oameni răi, își zicea după ce scăpa de primejdie. E plin pămîntul de ei; mînce-i ciuma!” Sudalmă mai grea n-avea; din fire era om bun și nu dorea rău nimănui. Astfel umbla zile și săptămîni din sat în sat, de la casă la casă. Dormea unde îl apuca noaptea: în pădure, pe frunze uscate, legănat de vuietul crengilor bătute de vînt, de cîntecul paserilor, în nopțile liniștite; dormea în cîmpul întins, cu capul pe un răzor, sub larga boltă înstelată, în casă de om credincios și sărac, jos, lîngă vatră, pe un braț de paie. De primit, primea de toate: ouă, făină de grîu și de porumb, bani. Cînd i se umpleau străițile, se abătea pe la un ovrei și vindea marfa după învoială. Bătrînul, ca să-i dea Dumnezeu noroc și de aci înainte, lăsa să picure de la el ceva mai mult. Ovreiul îl cinstea pe deasupra cu cîteva pahare de rachiu. La plecare bătrînul își lua străițile puse după ușă, bîta lungă și, pipăindu-și banii ascunși în cusăturile hainei, zicea,-rîzînd vesel: – Rămîi cu bine, jupîne. – Să ai noroc, bade Urcane. Cînd mai treci pe aici să nu ne înconjori. – Nda … daa … Ovreiul, văzîndu-l cum își tîrăște opincile prin praful din fața dughenii, își freca mînile albe, moi, cu degete scurte și pline ca perinuțele; apoi, înăbușindu-și un val înecăcios de bucurie, trimetea o bezea balabustei cu perucă, slabă și chioară, cocoțată la o masă, după ușă. După umblet de săptămîni, Urcan se întorcea acasă tot pe jos, așa cum plecase. În carul de foc, cum îi zicea el trenului, n-a pus piciorul în viață; cînd îl întîlnea pe neașteptate la cotitura unui deal, își făcea cruce, scuipînd ca de dracu. Tronul îi plătea cu aceeași măsură: pe unde se oprea, lăsa puzderie de jandarmi ori alte dihănii cu haine domnești, care oricînd îl puteau întreba: „Cine ești și unde te duci?” Nu-i plăceau nici drumurile mari de țară. Pe drumeagurile .singuratice de cîmp se simțea în largul lui; totdeauna întîlnea cîte un creștin de omenie, care-l lua în căruță și pentru un „mulțam, Dumnezeu să-ți țină vitele”, îl trecea dintr-un hotar într-altul. Se întorcea acasă cu desagii plini: o cămașă mîndră luată de pe un gard, o jucărie strălucitoare din preajma unui copil de domn, o năframă, o cutie de tinichea… După ce intra în odaie, Urcăneasa încuia ușa pe dinăuntru, punea cîte o perină în cele două ferești: „să nu se mai uite coada asta de oaie”,, adică noru-sa, Ludovica; luînd desagii de fund, îi golea pe masă. – Ce de lucruri ai adus! se mira bătrîna, bătînd din palme. Urcan se așeza pe butucul din fața vetrei și nu răspundea la nici una din întrebările ei. Își desfăcea curelele opincilor, gemînd ușor; vorbea cu nojițele uscate și strîmtate, cu mîța mare, albă, care, sărind de pe vatră, plină de cenușă, se freca de el vîrîndu-i coada în gură. Bătrîna cîntărea în mînă fiecare lucru, apropiindu-l și depărtîndu-l de ochi, ca să-l vadă mai bine. – Năframa asta cu flori o s-o dăm Mărioarei, nepoatei din Țicud; ciupagul i s-ar potrivi Ludovichii, e pentru muieri mai în vîrstă. Dar nu i-l dăm. Motorașul ăsta o să-l dăm lui Aurel, nepoțelului. Bine i-a părea. Uite cum stau domnii în el, mînce-i stropșeala! Crezi că-s vii. Multe bunătăți mai au alții. Ei… ei… ăștia n-ar mai vrea să moară niciodată! … Lua apoi la rînd haina lui Urcan, haină zdrențoasă, sfîșiată și petecită în zeci de locuri, așa ca să arate omul mai sărac și descosea cu vîrful cuțitului un petec, dintr-un loc pe care îl știa ea. – Cît ai strîns? – Urcan tăcea. Bătrîna număra banii cu grijă — îi cunoștea după formă și după mărime — apoi, învăluindu-i într-o cîrpă, îi punea la adăpost în groapa săpată în fața casei, sub piciorul patului. Lucrurile celelalte le ascundea în paiele din pat, după icoane, pe fundul lăzii. După ce da bătrînului de mîncare, îl lăsa să doarmă; ea, luîndu-și, furca, ieșea afară și se așeza iar la tors, în colțul casei, alături de noru-sa. Ludovica nu era tocmai atît de înaltă pe cît părea; poate arăta mai mult din pricina faptului că se ținea dreaptă, cu capul în sus; sub fruntea-i îngustă, pe care atîrna o șuviță de păr brumat, sclipeau ochii vii, scăpărători ca de pisică sălbatecă. Avea fălci puternice, gura mare, cu buzele veșnic umede, buze lipicioase de animal sugător. Cum era îmbrăcată în negru, cu năframa trasă tare înainte, aducea cu un vultur pleșuv, bătrîn, cu penele spălăcite, smulse pe ici, pe colo. Văzîndu-și soacra, pe care n-o putea suferi — dar nu se arăta —, Ludovica învîrtea fusul de sfîrîia cumplit și scuipa cîte o gură de cîlți. – Cine a zbiciulat cînepa asta pare că n-a mai zbiciulat altă cînepă în viața ei. Ptiu … Seca-i-ar picioarele! – Draga mea, se tînguia la rîndul ei bătrîna, iar mi-a dat gata o pereche de opinci. Nu știu ce să mă mai fac cu el. Acum pe ce să-și cumpere altele? N-avem nici un ban la casă și nici de unde lua împrumut; dacă nu cumva ni-ți da voi o sută, două de lei. Opinci nouă prăpădite; hainele rupte, bumbii pierduți. Numai pagubă și sărăcie. – Lasă, mamă, nu te mai căina. O fi adunat dumnealui de o cămașă pe unde a umblat… Și așa spune lumea că Urcan a cîștigat moșia cu străițile. – Dă-i în freanț să-i mînce pe ăi cari spun așa! Nu-i crede, draga mea … În marțea aceea bătrîna nu-l aștepta pe Urcan. Plecase de acasă de-abia de o săptămînă. Trebuia să meargă pe la Valea-Florilor, pe la Cojocna și prin părțile Clujului și apoi, peste trei săptămîni, să se întoarcă pe drumul Feleacului la Turda, de unde avea să-l aducă acasă Simion cu căruța. „De ce o fi venind așa degrabă? se întrebă femeia. Hm!” Căscă lung, cu zgomot. Socotînd că așa cum vine el, încet, șoltîc-soltîc, mai este vreme pînă ajunge acasă, își adună întîi încet firul pe fus. Bătrînul era încă în deal, departe. De cîțiva ani Urcănesii nu-i mai bătea inima cînd îl vedea întorcîndu-se, după o lipsă de săptămîni. Mai căscă o dată, apoi împlîntă fusul în furcă. „Oare el e, ori numai seamănă?” Duse mîna streașină la ochi și se uită stăruitor în zarea drumului. Pe alții nu i-ar fi cunoscut de la o zvîrlită, căci îmbătrînind, nu mai vedea departe ca în tinerețe, dar pe Urcan îl recunoștea de cum se ivea în deal. „El e, dară. Cine să fie? vorbi ea singură. Ce-i, de vine atît de repede?” Se desprinse cu greu de pe scaun, căci de șederea îndelungată o dureau oasele. Șchiopătînd, intră în casă. În ziua aceea nu făcuse nimic de mîncare; nu-și aștepta omul, și pentru ea, o gură de muiere, nu făcea cine știe ce mîncăruri, rar ceva fiertură cu mămăligă; de cele mai multe ori se mulțumea cu o bucată de pîine dumicată în lapte. Acum, luînd smîntîna de pe o oală cu lapte acru, ca să aibă ce-i da omului de mîncare, ochiul stîng începu iar să i se bată. De cîteva zile se bătea mereu. O să i se întîmple ceva? După asta nu se poate lua: înseamnă și bani, și nenorocire. Astă-noapte a visat… Ce a visat? Aa… da… A visat că umbla prin tină pînă în genunchi și își pierduse năframa. Noroiul înseamnă boală și pierderea năfrănaii ori pălăriei — moarte. Tot așa e cînd visezi că îți cade un dinte … Dar ce temei mai poți pune și pe visuri? Cînd trupul omului doarme, sufletul se desparte de el și umblă prin lume. Vede și aude multe; unele se potrivesc, e drept. Sunt și visuri de la Dumnezeu, de astea trebuie să ții seamă… ei… ei… Gîndul sări în urmă cu ani mulți, ca un ceasornic stricat, care țăcănind scurt sare trei ceasuri deodată… Era măritată de cîțiva ani. Simion era mic, încerca să umble. Urcan era plecat în lume, tot pe drumurile de pe care se întorcea acum, prin părțile Clujului. Cum era nevastă tînără, își isprăvea lucrul de cu ziuă și se retrăgea în casă, încuind ușile și culcîndu-se devreme. Într-o noapte… și bătrîna Urcăneasă cea de șaptezeci și unu de ani dispare, în locul ei se ivește o nevastă rumenă, cu basma roșie și sînul bogat de nu-l cuprindea cămașa. Nevasta e singură în odaie, numai copilul îi doarme în leagăn. Femeia s-a dezbrăcat să se culce. E în mijlocul odăii, sub lampa atîrnată de grindă, sus. Își desface cămașa la gît, o cămașă albă înflorită cu negru pe alb, a mîncat-o azi ceva și vrea să se uite la guler. Vreun purece, de nu se va fi suit cumva vreun cîrcel de iarbă. Dar nu e nimic. Prin gura cămeșii își aruncă ochii în jos, spre sînii plini și mai în jos, spre coapsele tari ca de fată mare. Deodată tresare, strîngînd speriată cămașa la gît. Cineva bate la fereastră: „Tu Anică, deschide!” Recunoaște fața lui Urcan, lipită de geam. Dar glasul îi e schimbat, parcă ar fi al altuia. Speriată încă, deschide ușa și bărbatul tînăr, sprinten intră hoțește. E palid, plin de noroi și zgîriat pe față … A adus atunci o jumătate de moșie… Ceasul cel stricat țăcăne, mutîndu-și iar” arătătoarele la anul șaptezeci și unu. Urcăneșii, bătrînei, cum e singură în odaia întunecoasă, i se pare că aude la fereastră glasul de altădată: „Tu Anică, deschide…” „Ei hei, suspină femeia din adîncul pieptului. Adorm cu oala în poală. Bătrînețe… bătrînețe.” Abia acum își dete seama că visează trează, cu oala de lapte acru în poală’, cu blidul de smîntînă alături. Ieși afară. Omul trebuia să fie la poartă, de cumva nu va fi intrat în curte și ea stă în casă și nici nu iese să-i ieie desagii din spate. El însă nu sosise, era tot departe de casă, la cîțiva pași mai încoace de locul unde-l zărise întîi. Ședea pe țelina din marginea șanțului, fără nici o grijă, se părea. Pe bătrînă o apucă ciuda. „Da ce trăsnet, își zise ea, amu l-a apucat hodina?” În tinerețe, cînd știa că trebuie să se întoarcă acasă Urcan, n-avea un pic de astîmpăr, se uita în calea lui pînă i se strîmba gîtul. Cu vremea s-a potolit, ieșea înaintea omului la poartă, îi lua desagii. Poate că puțin tot îi bătea ei inima … Acum duse iar mîna la ochi și mînioasă, văzîndu-l cît de liniștit șade pe șanț, îi făcu semn cu mîna: – Vină odată! Omul se ridică anevoie de parcă ar fi ridicat o greutate imensă, și porni încet spre casă. Femeia îi ieși înainte, zicîndu-i: – Dar tu? De ce te oprești la marginea drumurilor de cred oamenii că ești de aceia cari umblă cu ferești de vîndut? Urcan nu răspunse. Se opri. Proptindu-se în bîtă cu amîndouă mînile, tremura din tot trupul, gata să cadă. – Ce-i cu tine? Cînd omul duse mîna la frunte, s-o șteargă de sudoare, începu să se clatine și bîta lungă în care se sprijinea. – Îs beteag, zise el, atît de încet, că femeia mai mult ghici înțelesul decît ii auzi sunetul. Îi luă desagii din spate, apoi, sprijtnindu-l de braț. Îl ajută să urce pieptișul din fața porții. După ce intrară în odaie, nu închise ușa pe dinăuntru, nici nu puse perină în fereastră; azvîrli doar desagii sub pat. Își îmbie omul cu mîncare, dar acestuia nu-i trebui nici lapte acru, rece, pe care l-ar fi mîncat pe călduri de astea și în ziua de Paști. După ce îl desculță și îi dete cămașă curată, îl ajută să se urce în pat. Bătrînul, de cînd sosise, parcă era și mai bolnav, era aprins la față, ardea ca focul și nu mai putea de frig. Urcăneasa îl acoperi cu bunda, îi puse perină pe picioare. Toate astea le făcu hotărîtă, repede, ca și cum ar fi fost încredințată că atîta îi mai trebuie omului spre a se face deplin sănătos. – Amu dormi. Să asuzi una bună, și îți trece beteșugul. ÎI știu eu. Ai beut undeva apă rece, ostenit. Bătrînul însă nu era tocmai așa de sigur că se va face bine. Zise gemînd: – A … am cre … crezut că n-oi mai ajunge niciodată acasă. Seara, cînd se întoarse de la lucrul cîmpului, veni în căsuța bătrînilor Simion, feciorul lor, om trecut bine de patruzeci de ani. Din cauza secetei, gurguiurile opincilor de piele de porc se încovoiaseră în sus, întărindu-se ca fierul; era în izmene — așa cum se umblă vara pe Cîmpie — legate pe sub genunchi cu iarbă răsucită, mîna stîngă îi era înfășurată în obiele, să nu-i taie spicele cămașa. Era om de statură mijlocie; cu tot negrul presărat de soarele de vară pe chipu-i brăzdat de cute adînci, ochii albaștri, sclipitori arătau că odată fusese un steag de fecior. De cîțiva ani încoace îmbătrînea văzînd cu ochii. O astmă îndrăcită îl chinuia amarnic cînd se schimba vremea. Intră fără să zică bună seara. Bătrînii locuiau în casa veche, care stătuse o grămadă de ani nelocuită; o căsulie de bîrne, acoperită cu stuf, aplecată într-o parte și intrată în pămînt. Cuptorul bătrînesc de cahale umplea a patra parte din încăpere; odaia — singura de altfel — era joasă, cu grinzile înnegrite, ramele celor două ferestre erau mici, de abia ar fi încăput prin deschizătura lor un cap de om voinic; după ușă era un pat înalt, plinde perini și țoale. Bătrînul se culcase toată viața jos, pe bundă, cu un sac ori altă haină la cap și numai în zile mari, o perină. În fruntea odăii se afla o masă veche, alungată din casa lui Simion; avea un picior mai scurt: sub el era așezată o cărămidă. Între cuptorul de cahale și capătul patului se aflau totdeauna coceni, lemne, buruieni, balegi uscate și alte lucruri cu care țăranii de pe Cîmpie, lipsiți de lemne, fac foc. Păreții erau strîmbi, cojiți, pe sub pojghița desprinsă a varului se simțeau coastele puternice ale bîrnelor. În fruntea odăii, atîrnată de perete, era o icoană mare, cu doi sfinți enormi — stau să ieie rama în cap — ținînd în mîni o biserică mică. Aveau capetele rotunde, guri mari de mîncăi și brațe ca niște crengi uriașe. Pe picioare le era scris rău, țărănește, de parcă ar fi fost scris cu degetul muiat în cerneală: „Sf-ții Petru și Pavel”. Intrînd, Simion se aplecă, de teamă să nu se lovească cu capul de pragul de deasupra; înăuntru, fața casei era mai joasă ca bătătura. – Ce-i cu dumneata, tată? – Da’ ce să fie? Nu vrea să mînce nimic, răspunse bătrîna supărată. De cînd nu o mai îngăduia noru-sa, Ludovica, să-și facă mîncarea în bucătăria de vară, gătea tot aici în casă, iarna, vara. Acum însă nu făcuse foc atât pentru mîncare, cît pentru bătrîn, care se plîngea mereu de frig. Îngrămădise pe el tot ce avea mai călduros în casă: perini, țoale, bunda. Dar cu toate că curgea apa vale de pe el, bătrînul se plîngea mereu că-i e frig cînd la un picior, cînd la spate. Bătrîna ședea în fața focului, pe butucul care ținea loc de scaun. Focul ardea încet, mocnit. În odaie era întunerec. Cîte o limbă de flacără albă tresărea pîlpăind, lingea cu raza-i palidă obrazul zbîrcit al bătrînei, apoi se stingea, înecînd totul în umbră. Femeia tăcea; mîna ei muta în neștire vătraiul dintr-un loc într-altul, în vreme ce privirea dusă sfredelea întunerecul. – Ce te doare? întrebă Simion. – Pe dinăuntru. Pe sub coaste. Ard… ard tot, răspunse Urcan, trudindu-se să se desfacă din movila de haine și să se ridice. Ajutîndu-l, Simion îi potrivi perina la spate; dar abia stete astfel câteva clipe, că se culcă iar, gemînd mai tare: – Mă… mă dor și unghiile de la picioare. – Hm! Asta nu-i bine. Ar trebui să mînci, să te întărești. – Dar eu ce-i tot zic? Crezi că vrea să mă asculte? Bătrîna învîrtea necontenit vătraiul și nu se uita spre bolnav. – Nu-i deochiat? – Nu-i. I-am stins cărbuni. – Ar fi bine să-l freci cu spirt pe spate, pe piept și peste tot locul. – Noi n-avem și nu mă pot duce acum pînă în sat să-i aduc. Nu văd noaptea. Du-te tu ori trimite pe Valer, dragul mamii. Afară noaptea se îngroșase. Din bucătăria de vară curgea în bătătură o apăraie de lumină sîngerie. În zarea ei, pe talpa tîrnațului, ședea Valer, feciorul mai mare al lui Simion și Ana, nevasta lui. Ana, de cînd bătrînul destabulase locul de pe ea și de pe Valer, întabulîndu-l iar pe Simion, nu-l avea la inimă; între ai casei mai scotea cîte un „moșule”, spus cu jumătate de gură, dar între străini moșul era „Urcan străițerul”, „cerșetorul”; cum auzi de mersul în sat, se desprinse de pe tîrnaț și își făcu de lucru prin curte, vorbind singură: – Îi vremea să crape. A făcut multe. – Du-te, măi Valer, dragul tatii, stărui Simion. Ți-a fi și pomană. Ia glaja ceea lată de pe poliță. Treci peste deal de-a dreptul, și pînă fierbe mămăliga, te întorci. Valer, un haiduc de om cu mustața neagră, răsucită ungurește, cu spatele cît ușa, se ridică și el din locu-i de pe tîrnaț și merse cîțiva pași cu mina în șale, văietîndu-se: – Dumneata nu vezi că mă dor șalele de abia mă pot ține pe picioare? Vai… au … cum mă dor! … – Unde să mai meargă amu, noaptea… zise Ana din mijlocul curții. Las’, că știu că n-a muri pînă dimineață. Am mai fost și noi betegi și n-am sculat satul în cap de noapte. Simion fu chemat de Ludovica să-i ajute la treabă și își uită și el de bătrîni. Întunerecul serii de vară învăluise cerul și pămîntul într-o apă adîncă, albăstrie, la suprafața căreia, colo, sus de tot, scînteiau stelele. Pe dealul Tăurenilor se vedea bobotaia focurilor de la tîrlă. În zarea ei apăreau umbre de ciobani; unul cînta din fluier. Peste cîmpul acoperit de noapte, picăturile cîntecului cădeau limpezi, neregulat, ca atunci cînd se învață cineva să cînte. Dinspre sat, pe fundul apei de întunerec venea un car încărcat: se auzeau scîrțîituri, îndemnuri la vite. Apoi carul apucă la loc oblu, vitele se ușurară și omul începu să cînte și el. Sub bolta cerului cîntecul lui părea rostogolirea unui ban de argint pe fundul unei căldări de aramă. În curtea Urcăneștilor, prin întunerec, Ana umbla de ici, colo, pipăind și căutînd prin locurile pe unde știa ca că se culcă găinile, pe frăgari, pe streașina casei, ori chiar pe pălantul dinspre drum, de unde ușor pot fi prinse de cineva, de vulpe chiar. Simion isprăvi cu vitele. Aflînd în curte o furcă răsturnată în coarnele căreia ușor se putea împunge cineva, o ridică proptind-o de tîrnaț; se împiedică apoi de un scaun și se mînie: – Vine omul ostenit de la cîmp și în loc să steie undeva să se hodinească, trebuie să adune lucrurile pe care le împrăștiați voi. Pare că n-ați fi acasă un car de muieri… Tîrziu — așa era obiceiul Ludovichii — Valer luă ceaunul de pe foc, îl puse între opinci și mestecă mămăliga. După ce o răsturnă pe masă și se uitară cum se rupe în două, ceea ce însemna drum lung, Valer arse una cu palma lui Traian, fratele mai mic, care adormise în pătucul de după ușă: – Sus, la mămăligă! Băiatul sări ca fript, scîncindu-se, dar nu mult, fiindcă după întîia putea veni și a doua arsură. Simion își puse pe pat pălăria de paie, și cu glas tare începu Tatăl nostru. Ludovica nu conteni nici în timpul rugăciunii de a pune blide, de a tăia mămăliga în felii. – Doamne, iartă-ne! zise ea la sfîrșit, făcîndu-și cruce o dată cu ceilalți; Ne-a bate’Dumnezeu că nu stăm în loc nici în vremea rugăciunii. Mîncau în bucătăria de vară, pe o măsuță de brad, lîngă foc. Lampă nu aprindeau, căci, zicea Ludovica, petrolul e scump, și fiecare știe unde i-e gura. Ea mînca pe vatră, cu blidul în poală; mai punea cîte un șomoiog de paie pe foc. Valer și Ana mîncau, ca soții tineri, dîntr-un blid. Copiii, Traian și Mărioara, își puneau blidul cu mîncare pe un scăuneș,-iar ei ședeau pe prag. În spatele lor, afară, sta cîinele Burcuș, urmărindu-le fiecare îmbucătură de la blid pînă la gură. Era un cîine negru, cu picioarele subțiri și privirea inteligentă, pe care Simion îl aflase în Turda. La început a fost gras și cu blană curată, netedă, ca unsă, dar acum era slab și jigărit: avea parte de mai multă bătaie decît de mîncare. Ludovica nu putea suferi cînii, pisicile ori altă jigodie care nu-i aducea nici un folos. Cîînele își vira adesea capul printre cei doi copii și lua din blidul lor bucăți de carne, mămăligă. Era atît de flămînd, că de pumnii lui Traian nu-i păsa. După ce izbutea să fure carnea, o rupea la fugă prin curte și nu se oprea pînă sub coșar, de unde băiatul nu-l putea scoate. Ai casei făceau mare haz de aceste războaie ale copilului cu cîinele. Cina ținea mult. Fiecare își spunea pățăniile de peste zi. Cu cine s-a întîlnit, ori ce a zis cutare despre cutare. Vorbele se potriveau cu vremurile: primăvara se vorbea despre cum se ară pămîntul, despre lipsa de nutreț. Acum vorbeau despre greutatea snopului de grîu, despre cîte clăi vor avea și cam cîte mierțe va da fiecare claie. Vorbeau despre mocanii pe care îi aveau la secere. Nu erau atît de harnici ca cei din anul trecut; dormeau la amiazi, și dimineața așteptau mult pînă se zvînta holda. Aveau mai ales un păcat acești mocani: mîncau. Mîncau, lua-i-ar dracul, pita clicoasă și neagră ca pămîntul, așa cum o făcea Ludovica să nu se treacă; mîncau, pe vremea secerii, fiertură de fasole din anul trecut. Din pricina asta, poate, la masa Urcăneștilor acum firul vorbei era subțire, se rupea adesea. – Ce face tata? întrebă Ludovica, neridicîndu-și ochii din blid. Tăcerea, care păru că a stat pînă acum la pîndă, îi înghiți pe toți în apa-i cristalină. Copiii o tulburară, hîrjonindu-se. Simion se răsti la ei cu pumnul ridicat, gata să-i lovească. – Stați în loc, că vă dau una de tot de-a dura vă duceți! – Asta ne-ar mai trebui, zise Ana, sucind firul gîndului comun, să moară acum, în toiul secerii… – Ne-ar mînca o săptămînă de lucru. – Săptămînă ca săptămînă, mai sunt ele, dar grîul se scutură, și paiul se rupe de nu-l mai poți nici strînge de pe cîmp. – Hei… hei… suspină Ludovica. Voi atîta știți. Ce vom face de comîndare? Fasolea încă nu s-a făcut, cartofi n-avem, numai din cei de an. Unsoarea se isprăvește, și așa va trebui să mai cumpărăm. Voi atîta știți: să mîncați. Și tu, bate-te, muiere, cu capul de piatră … hei… hei… – L-am îngropa în zi de post, zise Traian de la ușă. Ludovica suspîni iar. Mărioara, sătulă, îl stropi pe Traian cu lapte, zicîn-du-i: – Vai, prost ești, mă, în zi de post nu se îngroapă morții. Trei zile boli Urcan bătrînul, îmbolmojit în cojoc, cu perină pe picioare și cărămidă caldă la spate. Trei zile mari de vară, lungi cît trei nopți de iarnă. Afară de apa descîntată de deochi în pămînt n-a mai luat nimic în gură. Nici un pahar de vinars. Și doar bătrîna l-a făcut bun, îndoindu-l cu zahăr, l-a dres cu chimin și cu ce mai știa ea, de, gustîndu-l, ți se prindeau buzele deolaltă. Bătrînul nici n-a vrut să se uite la el. Și îi plăcea în vremurile cele bune! I-a fript slănină cu ouă, i-a copt plăcinte și i-a făcut și mîncarea lui: urechiuși cu borș. Dar bătrînul tot n-a mîncat. S-a întors numai cu fața spre bătrînă, suflînd îndelung și din adînc, ca și cum ar fi lăsat de pe umeri o povară grea. Ochii i-au căzut întîi pe cuierul înflorit, de care atîrna cureaua lui mărginenească cu bumbi galbeni și ținte — o avea din feciorie — au trecut peste masă și s-au prins de o șuviță albă, atîrnînd de sub năframă pe obrazul bătrînei. – Ce te uiți? a întrebat femeia, care ședea lîngă vatră, fără să-și ridice privirea din pămînt. – Iacă, mă uit… a răspuns bătrînul. Amîndoi au tăcut. Cînd bătrîna s-a întors spre Urcan, a văzut cum din ochii-i aprinși se rostogolesc pe fața fiartă de boală boabe mari de lacrimi. Și femeia a întrebat domol: – De ce plîngi tu, Urcane? Omul nu răspunse îndată. A dus mai întîi dosul mînii noduroase la ochi, apoi, tîrziu, a zis: – Mă gîndeam … Sunt cincizeci și doi de ani de cînd ne-am luat. – Atâția chiar. S-au împlinit în primăvara asta. Acum a început să plîngă și bătrîna. Trei zile au trăit astfel în căsuța lor de la poartă, necercetați și neîntrebați de nimeni, vorbind de oamenii și de tinerețea lor de odinioară. Afară soarele fierbinte de vară prăjea grîul, și feciorul lor trebuia să țină sacul. N-avea vreme să vină pe la ei. În ziua a patra, pe la hodina amiezii, Urcan a început să arate cu mîna poarta raiului. Neamurile Urcăneștilor auziseră vestea de dimineață și unul cîte unul porniră într-acolo. Cele două case se umplură de veri și de vere, nepoate și fini. Ludovica trimise după Simion, care era în Zăpodie cu lucrătorii, la secere. Omul lăsă mocanii în grija celui care venise după el și iuți pasul. I se făcu loc printre oamenii îngrămădiți la intrare. – Ce-i cu dumneata, tată? Bolnavul era întins pe pat, cu ochii închiși; fața îi era acoperită de aripa morții. În colțul gurii se umfla și scădea o brumă de spumă albă-cărămizie, pe care bătrîna o ștergea cu colțul șurțului murdar, zicînd: – Dragul meu drag… Bolnavul clipi din gene: – Popa! Simion nu înțelegea. Un țăran de lîngă el prinse vorba și o strigă spre curte: – Să meargă careva după popă. Simion ieși; credea că fără el nu se face nici o treabă. – La ce să mai meargă? … Îl întîmpină unul. Popa nu-i acasă. Îi dus pe ospăț la socri. Simion începu să suduie. Un creștin care fusese servitor la Mitropolia din Blaj îl sfătui să facă o suplică la consistor. – Ba ce să mai mîzgălești hîrtia și să mai lipești pe ea și bani… Își dete altul părerea. Să-l păzești mai bine într-o seară colea, sub Cobor, și să-l pocnești o dată cu furca. Numai o dată. I-i destul, și te ține minte toată viața. Pînă să se sfătuiască ei, Urcan își pierdu răbdarea; strîmbîndu-se, încremeni cu ochii zgîiți la noru-sa, ca și cum, de dragă ce i-a fost, ar fi vrut să-i ducă chipul cu el pe lumea cealaltă. – Vai de mine, moare fără lumînare! Bătrîna, urcată pe un scaun, căuta un capăt de lumînare pe poliță, la grindă, între pile vechi, ciocane și tot felul de fierărie. Dîndu-se jos de pe scaun, luă lampa și o puse în mîna mortului, închizîndu-i degetele moi, calde încă, pe rama de sîrmă. Nu găseau acum chibriturile. Mortul se răcea cînd în odaie se ivi para fantomatică a lămpii, mirată că a fost trezită prea devreme. – A murit fără popă. – A murit, draga mea, zise bătînd din palme altă femeie. Mare păcat!… – Nu i-a mai trebuit popă, a fost curat ca un înger. Bătrîna își aplecă fruntea pe picioarele mortului și începu să se bocească în gura mare. I se alătură îndată o vară, tot din cele cu părul alb și fără dinți, apoi alta, și iar alta, pînă cînd toate bătrînele din odaie se puseră pe bocit. Cîntecul era același, puțin schimbat pe alocurea. Uneori nu se potriveau cuvintele, alteori însă, cîte una crezînd că numai ea știe cîntecul, o lua înainte, cu gîndul că celelalte să se ieie după ea. Totuși, glasurile pițigăiate, rupte, bătrânești se întîlneau la cotiturile cîntecului cum se întîlnesc pîraiele pustiitoare de pe dealurile Cîmpiei în șivoiul adînc, clocotitor al Mureșului. Cu doi saci goi atîrnați pe umere se ducea Simion în șură. Voia să-i umple de grîu, să se pregătească de moară. Cum mergea aplecat puțin înainte, cu gîtul intrat în trup, ștergîndu-și nasul, părea ghebos, îmbătrînit. Pînă în gura șurii se opri de cîteva ori, apoi mergea și într-o parte, cînd prea repede, cînd încet de tot, ca omul beat, căruia îi fuge pămîntul de sub picioare. Umplu sacii, scuturîndu-i voinicește, oarecum mînios; după ce îi legă la gură și îi rezimă de hambar, se așeză pe ruda carului, cu capul în palme. Cînd îl află Ludovica, îl înăbușise plînsul. – Tu ce stai aici singur ca un sfînt? Noi nu ne mai ve dem capul de treburi, și tu stai… stai… Omul nu răspunse. Fiind și înspre seară, și din pricin că porțile șurii erau închise — Simion intrase pe ușiță Ludovica nu văzu în clipa dintîi sacii plini. Cînd îi zări, tresări ca mușcată de șarpe. – De ce ai scos din hambar atîta grîu? – Să-l ducem la moară, răspunse Simion neridicîndu-și capul din palme; se uita mereu în pămînt. Ochii femeii, înroșiți de frecatul îndelung, ca să-și arate părerea de rău după socrul pe care nu l-a putut vedea, scăpărară. – Pesemne vrei să ne mîncăm tot ce avem la casă cu îngropăciunea asta? Ție ce-ți pasă? Tu nu te gîndești că abia ai început să seceri, și pînă vine mașina de îmblătit a mai curge multă apă pe pîrîu. Simion tot nu-și ridică privirea din pămînt. Știa că Ludovica nu l-a avut prea drag pe bătrîn, dar fiindcă se îngăduiseră totuși, nu i-o lua în nume de rău. Așa e lumea: ginerii se uită urît la soacre, și nurorile la socri. Poate că ea se gîndise numai la binele copiilor. De aceea îi răspunse mulcomitor: – Dacă nu ne va ajunge grîul, de foame tot nu vom muri noi. La nevoie ducem și îmblătim o claie, două de grîu; avem de unde. Să-i facem și noi o îngropăciune creștinească, cu colaci și cu beutură. Să nu zică lumea că Urcan, care a lăsat feciorului o moșie mare, a fost îngropat ca un om sărac. Ne-ar vorbi oamenii. Vezi și cuscrii ăștia ai lui Triloiu … – Treaba lor. Pe mine nu mă doare capul. Cînd a muri Triloiu, îngroape-l cum vor. De ochii cuscrilor nu satur eu golanii din nouă sate. Amu nu mai face nimeni comîndări cu buți de vinars și cară de colaci, ca mai demult. Face fiecare cum poate. A trecut vremea cînd hotarul era împărțit între doi-trei bogătași. Atunci, de le murea o vacă, chemau pe popa s-o îngroape; cînd se prăpădea un copil, aduceau pe pătrupop din Turda. Le era ușor. Tot ce se aduna de pe hotarul Tritiului curgea în sacul lor. Amu a trecut baba cu colacii. Oamenii se înmulțesc într-una, și pămîntul rămîne același. Azi trebuie să știi cruța. Nu-și mai strînge omul tîrgurile pe casă la îngropăciune și la nuntă; ia, acolo, își mîntuie urechea. – E și vară. Ar fi bine să-l îngropăm duminecă. – Asta nu stă scris nicăiri. Amu nu-i atît de cald să nu-l poți ținea și o săptămînă. Cu cît ții mortul pe laviță mai mult, cu atît înseamnă că îi dai cinste mai mare. Numai țiganii se îngroapă a doua zi. – Tot ar fi bine să-i facem o îngropăciune mai cumsecade și să-l îngropăm duminecă. A spus popa la biserică că vara nu e îngăduit să ții mortul în casă mai mult de trei zile; te pedepsește legea. A treia zi e luni. Luni ori duminecă, totuna e, și nu mai pierdem nici o zi de secere. – Asta nu-i treaba popii. El să-și îngroape pe tatăl său cînd a vrea; eu îl îngrop cînd pot și cum pot. Simion nu mai răspunse. Cum stătea pe ruda carului, ghemuit, cu capul în palme, scufundîndu-se din ce în ce mai mult în întunerec, părea o slugă pocăită, îngenuncheată la picioarele unei strigoaice înfuriate. I-a fost destul de greu lui Valer pînă să se hotărască să meargă la popa. Dar cum zicea el încălțîndu-se: ce nu face omul cînd nevasta ți-e Ana, fata lui Triloiu, și mama, Ludovica, fata lui Pițuș. Simion s-a dus la Turda și, cu o cale, și la moară. Ai casei erau de părere că îngropăciunea să fie cît mai mare, mai arătoasă. Ludovica n-avea nimic împotrivă, dar — spunea ea — de ce să-și spurce casa cu un car de popi; destul e și unul. Cinstea tot atîta rămîne. La moară încă nu l-a lăsat pe Simion să ducă cine știe cît: un sac, doi e destul — „mai avern puțină făină din măcinișul din rîndul trecut” — și de nu le va ajunge vor cere împrumut de la Dumitru Diacului. Cînd a plecat Simion la Turda, cu toată noaptea tîrzie, l-a petrecut pe jos, alături de căruță, ținîndu-se cu mîna de loitră, pînă departe de casă, sfătuindu-l cum să aleagă cununa, pe care o voia mare, cu flori multe, albe și roșii, dar mai ales ieftină. Acest lucru nu trebuia să-l uite omul, căci azi banii se cîștigă atît de greu. De s-or fi scumpit sicriele, să le lase în foc și să nu cumpere, că numai văpseaua-i de ele; să aducă trei scînduri groase, fără noduri, că vorbește ea cu Ionele lemnarul, nepotul ei, care i-a face un sicriu împodobit cu flori de poți îngropa în el și un judecător de pace. Cinstea nu e legată de colacii cu care s-ar hrăni unul și altul, nici de sicriul de tîrg ori de cunună, ci de omenia ce a pus-o ea pe bătrîn pînă a fost în viață. În sfîrșit, cîne-cînește, cîrîit de muiere și suduit de muma-sa, Valer își atîrnă de brațul stîng bîta de corn și, cu pălăria pe o ureche, cum îi șade bine omului supărat, porni spre sat. Cînd era copil și ai casei voiau să-l sperie, îi spuneau că vine popa. Mai tîrziu s-a obișnuit cu domnii, de cînd făcuse milităria se simțea chiar bine între ei, dar cînd avea de a face cu popa, îl cuprindea un fel de neliniște, ca atunci cînd te-ai răcit și ți-ai stricat stomacul; de față cu popa îi pierea tot curajul, i se încîlceau uneori vorbele, i se risipeau gîndurile. Își da seama că asta e o prostie, dar cu cît se trudea mai mult să se dezbare de fiorii ce-i avea din copilărie, cu atît se simțea mai neliniștit, mai nelalocul lui. Mergînd spre sat, pe cărare lovea cu bîta spinii de pe margine; de la o vreme, urîndu-i-se de asta, începu să fluiere un marș cătănesc. De cum intră în sat, își înțepeni gîtul, scoase înainte pieptul. Pe bătrîni îi saluta în silă, de cei de seama lui aștepta să fie salutat el întîi. Casele parohiale erau tot acolo unde sunt și acum — pustii — pe culmea celui mai înalt deal din sat. Le-a clădit acolo popa Masca, bătrînul. Om sfînt și de omenie. Ținea la casă cîte douăzeci de mîțe, una cu blana mai mîndră ca alta, mai rele de gură cînd erau flămînde și mai leneșe la prinsul șoarecilor. Încolo, nici coadă de dobitoc ori picior de muiere n-a văzut nimeni în casa părintelui. Spun moșnegii că popa cela era beteag, se înădușea. A clădit casele pe deal ca să aibă aer curat și să fie mai aproape de soare. E și mai bine — spunea el — ca popa să fie ceva mai presus ca ceilalți oameni. Nu s-au gîndit însă nici bătrînii satului, nici popa la cine va să locuiască în casele parohiale după aceea. Bunul Dumnezeu a potrivit astfel lucrurile că s-au gîndit destul la popa Masca preoții care i-au urmat în parohie. Aducerea-aminte este o virtute pe care preoțimea o cultivă îndeosebi. Și o dată cu amintirea l-a blagoslovit fiecare după lumina minții lui. Unul, cel dintîi urmaș, om gras și îndesat, de prin părțile secuimii, îi pomenea numele în legătură cu Sf. Ioan, numit pe ungurește; cel de-al doilea, care a stat puțin în sat, îl stropea cu agheasmă, punîndu-l alături de consiliul de la Niceea. Asta de acum, popa Tiron, om care a învățat la facultate, care știe cîteva vorbe franțuzești, cunoaște alfabetul ebraic și declinarea întîia grecească, îl suduie cum îi vine pe limbă. Mai ales cînd trebuie să înjuge patru boi, ca să urce un car de măciniș pînă sus, la „sanator”, cum le zice el caselor parohiale. Popa Tiron e un voinic de om, cu gît ca de taur, roșu — cum tocmai se spăla, i se descheiase cămașa — gura mare pare că i-a acățat-o cineva cu un fir de ață și o trage mai tare spre stînga, încrețind-o. Avea dinții lați, puternici, în sfîrșit, un trup care ar fi umplut de minune o tunică de plutonier; capul stîncos, cu ochii mici, vicleni, erau de popă, de popă curat. – Șezi, îi zise el lui Valer, fără să-i răspundă la salut, fără să-l privească. – Mulțumesc, tot am șezut. Popa observă pe „mulțumesc” și zîmbi în sine; vorba era domnească, în sat se zicea „mulțam”. – Nu-i nimic. Mai șezi și la noi. Am fete: să ne steie pețitorii. Valer se așeză pe un scaun proptit cu speteaza de perete. Scaunul, care nu-l cunoștea, țipă o dată cumplit, strîmbîndu-se. — Măi, ce oameni! se necăji popa. De cîte ori le-am spus să ducă scaunul ăsta în pod… Tot aici e. Trebuie să-i iau la rost. Valer încercă alt scaun; ăstuia îi lipsea un picior. – Nici ăsta nu te ține? Da’ greu mai ești! Îi fi avînd două sute de kilograme … Valer zîmbi. – M-a ferit Dumnezeu! În sfîrșit, răstigni de perete ultimul din cele trei scaune și se așeză cu grijă, ținîndu-și bîta între picioare. – De ce nu pui bîta după ușă? Te temi? N-avem cîni, și de am avea, nu-mi las eu oamenii mei, urmă popa clipind și apăsînd într-un anumit fel pe oamenii mei. – Că n-aș prea ședea … – Vin îndată, zise popa ieșind afară. Se întoarse peste un ceas. – Am un vițel la o vacă mocănească. Am cumpărat-o la tîrgul Ludușului. Nu știu ce fel de vițel e; de ăștia n-am mai avut de cînd sunt. E de o săptămînă și nici acum nu suge. – Și noi am avut unul de acela, n-are nici pe dracu. De pe partea asta se poate face un bou… – Așa! se miră popa. Și voi ați avut? Eu am crezut că numai al meu e așa. N-am mai avut viței de ăștia. Bine că mi-ai spus; dacă ați avut și voi, îmi iau gîndul de la el. Vezi, nici nu-mi trecea prin minte să te întreb; voi trebuia să fi avut: gazde ca voi… Trecînd în odaia vecină, popa se întoarse cu cartea de rugăciuni, cu patrafirul după gît. – Îngenunche, îi zise lui Valer. – Că nu-s beteag. N-am venit să-mi citești, domnule părinte. Popa se miră amarnic. – Nu? De ce nu spui, omule? De cînd te țin aici? Credeam că ești beteag. Pare că mi-a spus nu știu care că ai slăbiciuni noaptea; ți se arată așa … (Popa își isprăvi fraza fâcînd un semn cu mîna în dreptul frunții, ca atunci cînd vrei să spui despre cineva că nu-i în toate doagele.) – Guri sparte, domnule părinte… se apără Valer. Nu le crede. – Eu nu le cred, dacă îmi spui tu. Dar m-am gîndit: necazurile umblă pe oameni. Unul trebuie să ai și tu acum, că altfel n-ai fi venit la mine. La popa și la doctor nu merge omul de dragoste. Nu v-ați învrăjbit cumva cu Ana? — Învrăjbitu-s-a focul! Avem noi alte necazuri. A murit moșul. – Nu mai spune! Cînd? se miră popa, care auzise vestea de două zile. – Alaltăieri. – Hm … hm … Numai acum sunt cîteva zile, l-am văzut pe bătrîn: era rumen, voinic. Nu mă așteptam să se prăpădească atît de degrabă. Vezi cum vine moartea… De altfel, își schimbă el gîndul, bătrînii e bine să se ducă la vreme, să nu le mai porți grijă. Ei… suspină popa, moșul tău n-a stat degeaba nici acum, bătrîn; mai cîștiga cîte ceva. — Nu prea a fost adevărat. Numai că, vezi dumneata, gurile rele vorbesc … – Cînd îl îngropați? – Miercuri. – E cam mult pînă atunci. Acum e vară, e cald, și badea Urcan a fost cam gras. Dacă vă pîrăște cineva, vă pedepsește legea. – Legea! Cu ea ne împăcăm noi cum putem; vine și rar pe la noi. Îl ținem un pic mai mult, că am vrea să ne pregătim bine. De la noi și lumea așteaptă mai mult. Apoi ne-a fost și drag moșul. Popa îl privi adînc, gîndindu-se: îl țin pe laviță o săptămînă, ca să-l îngroape în zi de post. Fiindcă le-a fost drag… și cu îngropăciune mare… Popa strînse din buze, de părea că de ața ceea îl trage cineva spre stînga mai tare ca de obicei. Gîndul ce-i trecu prin dosul ochilor se afundă în necunoscut. În locul lui zise cu totul altceva, ceea ce trebuia să spună ca popă: – De bună scamă, dragul meu, se cade să-l îngropați cu cinste mare. V-a lăsat o moșie, v-a făcut oameni de frunte. Ai venit să-mi spui că vreți să dați și vinars peste copîrșeu. Vă las, vă las cu dragă inimă. Nici nu trebuie să-mi mai spui. Numai să nu dați prea mult, să se îmbete oamenii. Pe alții știți bine că i-am oprit, nu îngădui pe oricine. Cu voi se schimbă treaba: îmi am eu oamenii mei. Valer își drese glasul. Parcă ar fi vrut să vorbească și îi sta ceva în gît. Se uita în pămînt, fără să spună nimic; părea că zîmbește trist, batjocoritor. „Nu uită cînele de popă”, se gîndi. Își drese iar glasul. Zîmbetul de pe buze se desfăcu de tot. „Îmi am eu oamenii mei”, îi sunară în ureche vorbele popii… Ți-i fi avînd dară. O sudalmă cumplită i se coborî pînă în vîrful limbii, dar o opri înainte de a se desprinde de pe buze. Stînd pe scaun și privind mereu în pămînt, se părea că dă ușor din cap, dar popa, care îl privea cu ochii aproape închiși, nu era sigur dacă o face ori nu. Povestea cu vinarsul peste copîrșeu și cu oamenii mei, de care pomenise popa, era așa: Acum vreo zece ani, cînd fusese introdus în sat popa Tiron, pe atunci subțire ca prăjina și cu fumuri de sfințenie, ca orice seminarist care crede că o să trimită în rai jumătate din poporenii săi, și la urmă sfîrșește prin a i se închide ușa în nas lui însuși, oprise satul de a mai da vinars peste sicriu la îngropăciuni. Obiceiul era vechi prin părțile acelea, de cînd lumea și pămîntul. Nu era nici atît de rău cum credea preotul, căci la jale multă nu strică un pahar, două de vinars. Numai că lucrul început cu paharul și urmat cu cîntecul se isprăvea cu bîta și cuțitul. O îngropăciune aducea după ea alte două-trei. Popa a declarat război obiceiului chiar din ziua introducerii lui ca preot în comună, cînd, la prînzul ce i l-au dat oamenii după prima liturghie, n-a vrut în ruptul capului nici sa guste vinarsul. Cît a rămas la predică: treacă-meargă, doar și privighetoarei i-e slobod să-și arate glasul, decum popii. Duminecă de duminecă îl ascultau oamenii, mirîndu-se de știința lui și înfricoșîndu-se de pedepsele iadului, pe care el le zugrăvea crișcînd din dinți și strigînd de clipeau lumînările din biserică. În satul bogat, unde grîul crește înalt cît omul și în streașina fiecărei case se afla, dosită de agenții fiscului, cîte-o țeavă de fiert vinars, predicile lui făceau o sfîrîială ca apa rece căzută pe fierul roșu. Bărbații au început să nu mai dea pe la biserică cu anii. Popii i s-a dus vestea de om sfînt și-i veneau muieri la spovedit din toată Cîmpia Ardealului. Curatorii bisericii și alți cîțiva care sugeau un oscior din cele multe și dulci ale bisericii — un loc în arendă, bani împrumut — îl ascultau în silă. Cînd i-a pus pe unii mai slabi de înger să jure că nu vor mai bea, nici nu vor da vinars la îngropăciune, pe alții, care i-au călcat porunca, i-a lăsat fără cuvenita sfeștanie de după îngropare, ori nu i-a botezat la umblatul cu crucea, s-au aprins împotrivă-i pînă și femeile. După ce au adunat toate răutățile scornite de ei și puse în seama popii (cică pe o femeie tînără a ținut-o mult la spovedanie, o babă a murit neîmpărtășită, unei lehuze n-a vrut să-i facă molitvă…), și-au uns oamenii curelele la opinci, s-au încălțat cu obiele noi, albe și: „Hai, bădie, la vlădica de la Blaj să ne deie alt popă. Că, de nu, trecem la ortodoxie. Noi la ei, și ei la noi: așa-i cursul lumii: ce a fost la apus trebuie să ajungă la răsărit.” De cum intrară la vlădicie, în casele vechi, cu ziduri groase de doi metri, cu bolți joase și coridoare lungi, întortocheate, lipsite de lumină, oamenilor le pieri curajul. Tăcerea bătrînului castel metropolitan, ascuns între arbori seculari, unde totul era vechi, tăcut și trist ca în cimitir, li se strecură în suflet; deveniră tăcuți, nedumeriți ca în așteptarea unei întîmplări mari. Trecînd prin gangurile strîmte, de unde îi priveau ochii severi ai arhiereilor morți, se treziră într-o odaie mare, cufundată în umbră, cu două ferești mici, zăbrelite, cu perdele mari, negre, cu mobilă grea de stejar masiv. Camera părea mai mult din basme decît din lumea aceasta, atît era de tăcută, de moartă; nu era într-însa nici mișcare, nici bîzîit de muscă. Într-un colț, ascuns în umbră, după un birou enorm, acoperit cu tot felul de cărți și scrisori, de pe un scaun cu speteaza înaltă aducînd a tron de voievod medieval, creștea bustul vlădicului: un trup voinic, ce părea că se risipește în toate părțile, cu gîtul scurt, fruntea masivă, înclinată puțin îndărăt și barba țepoasă, brumată de bătrînețe. Stînd nemișcat, drept, cu privirea adîncită în carte, vlădica părea mai degrabă un bust din marmură sură, pus pe scaun, după birou, în locul unui vlădică mort demult. Intrînd delegația de săteni în frunte cu Simion, tatăl lui Valer, după cîteva clipe își ridică privirea de pe carte și se uită la oamenii speriați, la bîtele voinice pe care nu voiseră ori uitaseră să le lase afară. Apoi ceti mai departe ca și cum n-ar fi fost nimeni de față, ca și cum ar fi fost singur și se bucura de desăvîrșirea liniștii. Cînd isprăvi pagina, închise cartea și se întoarse spre săteni, zicîndu-le cu un glas care era mai mult străin decît aspru: — Spuneți-vă necazul. Oamenii începură pe departe, îi învățase se vede vreun nădrăgar, arătînd ce bine trăiau la ei în sat mai demult, înainte de venirea popii ăstuia, care le strică datinele, oprindu-i să dea vinars peste copîrșeu la îngropăciuni. Mai aveau de spus și alte lucruri, răutăți de-ale popii, dar vlădica, pricepînd unde e buba, îi opri: – Așadar, ăsta e tot necazul, popa nu vă lasă să beți vinars ori altă băutură la îngropăciuni, masluri și sărbători. Acum ați venit la mine să vă dau slobozenie. – Chiar asta e, se grăbiră să întărească sătenii. Așa au trăit părinții noștri, așa vrem să murim și noi. Ori popa ne dă pace ori, dacă nu, să ne dați alt popă. Vlădica își aplecase puțin capul într-o parte, și cum jumătate fața îi cădea în lumina ce se strecura ca o sabie lată printre perdele, oamenii zăriră pe chipu-i pămîntiu minat de boli licărirea unui zîmbet amar. – Și ziceți că așa au trăit și părinții voștri. (Zîmbetul îi cuprinse toată fața; în tăcerea desăvîrșită din odaie, el aducea cu ochiul soarelui, învăluit de o perdea ușoară de nor, uitîndu-se peste un cîmp pustiu de ghiață.) Dacă părinții voștri au trăit într-un păcat de moarte, voi trebuie să le urmați calea? Și ce aveți de pe urma băuturii? Pentru trup, boale, slăbiciuni, bătăi, frîngeri de oase. Pentru suflet, păcatele cele mari, omorul, furătura, sudalma. De la toate astea vă oprește preotul vostru, și voi veniți să vi le îngădui eu? Asta nu v-o pot da. Nu, nu v-o pot da nici eu și nici un alt om al bisericii… Și le-a mai spus vlădica multe, îndemnîndu-i să se întoarcă acasă și să asculte sfaturile preotului. Asta era întîmplarea și oamenii popii Tiron, pesemne, cei care fuseseră cu pîra la vlădicie. Cu vremea, popa s-a mai dat pe brazdă, nu-i mai ținea chiar așa de rău pe cei care dau vinars la îngropăciuni. Pe unii nu-i vedea, pe oamenii lui, pe zgîrciți îndeosebi, de care era sigur că nu vor da, îi îngăduia pe față. Venind vremuri mai grele, oamenii nu mai dau vinars, dar ca să arate cît le-a fost de drag mortul, se plîngeau că ar fi vrut să deie, numai nu i-a îngăduit popa. Valer, care avea poruncă mare de Ia Ludovica să nu-l scape cumva gura vreo vorbă despre vinars, răspunse moale: – Noi, domnule părinte, dacă e vorba, nu suntem oameni care să ne punem de-a curmezișul căilor sfintei biserici. Vom face cum știm că e poruncă; de sat ne ținem și noi. – Nu, Valer, fătul meu. Doamne ferește, n-aș vrea să vă stric voia! De cîțiva ani încoace am mai schimbat și eu lucrurile, știți bine. Oamenii țin mult la datina asta; caută să le dai și lor dreptate. După cum sunt și oamenii, că vezi că sunt de toate felurile. Dar voi ar fi păcat de Dumnezeu să nu dați vinars peste sicriul lui Urcan bătrînul. A fost gazdă mare și vestit. Cu asta popa îi întinse mîna. Valer se întoarse acasă nedînd nimănui binețe, suduind pe popi, pe nevastă, pe mamă … În ziua aceea se aduna curatoratul bisericii. Printre alte vorbe, popa spuse: — Pe toată lumea am oprit-o să dea vinars la îngropăciune, dar pe Urcan Simion și pe Ludovica nu-i opresc. Îi las să deie cît or vrea, dacă aș ști că va curge băutura vale. Curatorii bisericii duseră vorba în lume; unul, trecînd în dimineața următoare spre Luduș cu căruța, opri lîngă Urcănești și aruncă vorbele popii peste gard în curte … II [ modifică ] Deși miercuri, zi de post și de lucru, la îngropăciune venise lume multă. Înmormîntările se făceau după-amiaza tîrziu, înainte se îngropau doar țiganii și oamenii pustii. Sărăcimea de prin alte părți începu să curgă de cum se ridicase apa și se lucise soarele. Cu dreptul pe care îl au străinii în casa altuia la nuntă și la foc, bărbații se apucară de lucru pe afară, măturînd curtea, îngrijind de vite; femeile, în bucătăria de vară, curățau cartofi, vorbeau despre mort, de una … de alta … Unii — și aceștia erau cei mulți — se tolăniseră pe spate la umbra salcîmilor înalți de după casă. Nepăsîndu-le de mirosul de mort ce ieșea din casă prin ferestruia deschisă în dreptul lor, cu pălăriile de paie vechi, înnegrite de vreme, puse pe ochi, dormeau fără griji. Stînd întinși, cu mînile aruncate alături, izmenele li se sufulcaseră, și între ele și obiala murdară de opincă se vedeau bucăți de picioare păroase, murdare. Cîteva muște mari, zbîrnăitoare treceau de la unul la altul, pișcîndu-i de mîni, de oriunde rămînea un petec de trup descoperit. Prin somn se clătina un umăr, se zgîrcea un gît, un picior. Cînd trecu de amiazi și alături de muște intră în luptă foamea, se ridicau pe rînd, ici-colo, chipuri buhăite, cu ochii umflați de somn; căscînd de le pîrăiau fălcile, se uitau cu jale în drumul popii. De la venirea lui nu era mult pînă la împărțitul colacilor. Dar pe drum nici gînd de popă; cîte un om răzleț se trăgea încet spre casa Urcăneștilor. De necaz, mai căscau o dată, apoi se lăsau iar pe spate. Corturarii din Țicud, sat vecin, cu o vestită laie de țigani, nelipsiți de la îngropăciunile și praznicele din împrejurimi, cale de cinci poște, desculți, cu piepturile goale și pletele negre, lucii, atîrnîndu-le pe gîturile tuciurii, gîdilați de mirosul mîncărilor, începură să dea tîrcoale bucătăriei. O luară întîi pe departe, micșorîndu-și cercul din ce în ce, pînă cînd se treziră în ușă: – O țîră de pită, mă rog dumnitale. Că-s flămîndă, n-am mîncat de alaltăieri. – Dă și o bucată de slănină, voinicule. Să-ți dea Dumnezeu noroc la porci, că faină mustață ai! – Ptiu, ce șurț mîndru ai, fată frumoasă! scuipă, să nu o deoache, o țigancă, pe una din femeile care se învîrteau prin bucătărie. Să mă stropșească dacă am mai văzut așa pene. Ptiu! Dă țigăncii să pună ceva în gură. Femeile mai puneau mîna pe mătură. Simion se slobozi de cîteva ori cu biciul printre ei, dar țiganii, rupți de foame, în cele din urmă rupseră zăgazurile, intrară în casă, în bucătărie, ținîndu-se scai de om. Nemaiputînd răzbi, le azvîrli o pită mucedă, din cele pe care le păstra Ludovica sub pat cu săptămînile. Balaurii o înghițiră într-o clipă, apoi începură să se joare pe penele din aripa arhanghelului Gavril, pe pragul de la poarta raiului că ei nici n-au văzut pita. Bogații satului, cîțiva moșnegi de seama lui Urcan bătrînul, îmbrăcați cu cioareci noi de lină albă, cu sumane tivite și cusute în forme bătrînești, avînd fețele albe, curate, străbătute de vinișoare sîngerii, cu mustăți mari și plete, steteiau la o parte, sprijiniți în bîte. Vorbeau puțin și scuipau pe rînd. Veniseră la îngropăciune toate neamurile sărace ale Urcăneștilor și mai ales cele din partea Ludovichii. Așa, se vede, e făcută lumea, ca apa mică să curgă spre cea mare. Cu mulți dintre săracii ăștia Simion și Ludovica nu se arătau neamuri, dar oamenii se făceau că nu văd și unde era lume mai multă: cuscre în sus și vară Ludovică în jos. Nici o durere de cap nu-l apuca pe Simion fără să nu vie să-l vadă cîțiva cumnați. Acum Ludovica se uita la ei urît, cu atît mai urît cu cît oamenii se arătau mai neamuri cu ea. Îi aduceau aminte de lumea din care plecase, de copilăria chinuită, cînd primăvara, pînă nu se dezghețase pămîntul, păștea oile unuia și altuia, avînd drept merinde o bucată de mămăligă rece cu ceapă. Apoi casa lor, o hrubă vîrîtă jumătate în pămînt, în partea satului numită Țigănime. Viermuiau acolo cinci fete, dintre care ea era a treia. Pe tatăl, astmatic și cu picioarele umflate cît cofele, îl rupse întîi moartea de la mal; apoi îi căzură în apa tulbure a vieții de dincolo mama și o soră mai mică. Celelalte au zburat de la cuib fiecare la rîndul ei. Una e slujnică în București; Nica s-a măritat cu un plutonier, și Aurelia, cea mai frumoasă, a ajuns doamnă mare. Cînd vine în sat, țăranii vorbesc de ea în șoaptă. Ludovica a vîndut demult grădina părintească. Stăpînul nou a dărîmat hruba oblind locul și, ajutat de vreme, a șters urmele sărăciei de odinioară. Cînd în fosta lor ogradă n-a mai rămas nimic din ce să-i amintească trecutul, Ludovica s-a bucurat. Îi plăcea să creadă că s-a născut pe moșia lată a Urcăneștilor, că la nașterea ei au mugit în poiată patru boi. Printre femeile sărace care țineau în brațe și de mîni copii storși de vlagă, cu capetele ciufulite și ochi urduroși ce se scurgeau după mîncare, femei cu ochii înroșiți de acasă, cu glasuri mieroase, compătimitoare, Ludovica umbla cu privirea în pămînt, cum i se sade omului cuprins de jale. Năpădită de treburi, nu sta de vorbă cu nimeni. Dacă se putea dumiri că sărăntocii ăștia, de care se crezuse scăpată pentru totdeauna, veniseră la ea acasă să-i vîre în nas rudenia, nu-i ierta că au venit atîția. „La de ai lor nu se duc cînd le moare cineva; merg numai unde le miroase a mîncare și a băutură. Dar vor mînca azi foc; eu n-am să-i satur”, își zicea. Gîndul că a făcut numai trei cuptoare de aluat o rodea la inimă. În curte gurile flămînde trecuseră de patru sute și din patru părți a hotarului curgeau mereu. Văzîndu-i cum vin, Ludovica se întreba deznădăjduită: „Ce mă fac eu cu hămesiții ăștia?” Se năpustea cu sudălmi și blesteme asupra mortului, care toată viața le-a făcut numai supărări și încurcături. Simion încă nu e ca toți bărbații, stăpîn la casa lui. Dacă n-ar fi lăsat după zisa ei, ci i-ar fi spus apăsat, așa cum trebuie să spună capul casei unei muieri proaste și neștiutoare: fă atîția și atîția colaci, ar fi făcut, și acum n-ar rămîne cu rușinea la nas. Omul ei, săracul, a fost născut să poarte rochie și năframă, nu cioareci și pălărie. Casa unde bărbatul nu știe să fie bărbat cînd trebuie, pustiasc-o focul și sufle-i vîntul cenușa în patru părți a lumii. Mortul pînă ieri zăcuse jos, pe pămîntul rece. Acum era pus în sicriul așezat pe laviță, în fruntea odăii de către drum. Giulgi de tîrg nu i-au cumpărat, că bună e și pînza groasă de cînepă: tot putrezește în pămînt. Sicriul l-a făcut Ionele, meșterul, căruia Ludovica — ca un nepot ce îi e — o să-i dea la toamnă ori niciodată o mierță de grîu. Au cumpărat o cunună ieftină, pe care, în loc s-o lase pe sicriu, au legat-o cu o sfoară de țîțîna ferestrii, lăsînd-o să atîrne afară, spre drum. Să vadă lumea că Urcăneștii au cumpărat tatălui lor cunună înflorită de tîrg. Drumeții clătinau din cap, zicînd: – Sunt numai fală cît sunt. Valer nu adăpă boii la vreme, ci tîrziu, cînd curtea forfotea de lume. Boii buieci începură să facă roate, să dea din coarne, să zvîrle cu picioarele; unul era să prăpădească pe o țigancă bătrînă, cu vederea scurtă. După ce femeia, tremurînd din tot trupul de sta să cadă, se adăposti în tîrnaț, Valer îi zise rîzînd, mîndru: – Ce-i, Marișcă? Era să te lîngă boul. Asta înseamnă noroc. – Lingete-ar diavolii pe lumea aialaltă, voinice… Gazdele se uitară înadins la vite, căutîndu-le slăbiciuni. În felul cum umblau, la gîturile juguite, în chipul cum aveau crescute coarnele. Valer spuse povestea fiecărei perechi; de unde i-au cumpărat, la care tîrg, al Sîmpetrului, ori al Sîngeorzului, cum erau atunci: unul, cel dinafară, din tînjală împungea; la perechea din rudă, cel de către om nu se lăsa prins în jug. Acum sunt blînzi ca oile; numai pe muieri nu le pot suferi; unde le văd, acolo se iau după ele. Gazdele aveau și ei boi, dar ai lor n-aveau nici un nărav. Încolo? Erau atît de mari, cu gîturile așa de late, coarnele de ai crede că totdeauna le unge cineva cu unsoare; erau întocmai, dar întocmai așa de frumoși ca ai Urcăneștilor. Simion, pînă azi ținut de scurt de Ludovica, se cam frecase de sticla cu vinars. De dimineață a fost de cîteva ori în sat, unde, întîlnindu-se cu oameni de o seamă, intraseră pe la făgădău. Firește, avea ceva de răfuit cu jidovul. Cu capul descoperit și fața aprinsă de căldură, mînecile cămeșii sufulcate pînă mai sus de coate, ca la tăiatul porcului, umbla printre oameni de colo pînă colo, fără rost, dînd în gura mare porunci pe care nu le asculta nimeni. Era oarecum mîndru că la casa lui s-a strîns atîta lume, că toți se dau la o parte din cale-i, făcîndu-i loc, trudindu-se să-i înțeleagă vrerile. Niciodată în viață nu fusese el atît de mare. De aceea și vorbea puțin, spunîndu-și gîndul scurt, apăsat. Supărarea din ziua morții îi trecuse. Bărbatului — credea el — nu trebuie să-i pese de moarte. S-a stins omul? E bun mort. Cei rămași să se înhame în locu-i la carul vieții și… hai mai departe. De plîns și de jeluit au muierile vreme destulă. Apoi bătrînul își trăise traiul, era de șaptezeci și șase de ani. N-avea ce mai aștepta. E bine ca omul, cînd i s-a împlinit veleatul, să pună jos sapa și coasa și să nu se mai împotrivească morții. La ce să ajungă să-i scuipe nepoții în urmă, să se împiedece de praguri?… Ludovica, Ana și alte neamuri pe potriva lor, lăsîndu-se adesea de la treabă, se abăteau pe la căpătîiul mortului, unde, podidindu-le plînsul, își cîntau în viersuri dragostea pentru răposatul Urcan. Rar cuteza să se amestece printre neamuri vreo străină săracă de pe alte sate; era totuși îngăduită dacă avea glas mîndru și știa bocete multe. Îmbrobodite înainte, aplecate asupra sicriului, cu stînga proptindu-și bărbia și cu dreapta lipită de piept, cîntau moșia mare a Urcăneștilor, cîntau plugurile care ieșeau primăvara în brazdă, dimineața cînd cîntă ciocîrlia; cîntau viața creștinească, tihna din mijlocul cîmpului însorit și cîinoșia morții. Pe toate le-a făcut Dumnezeu cu rînduială, numai pe una a greșit-o: slujba morții. De ce trebuie să moară și bogatul? La casa cu zece copii, unde e așteptată cu dor, nu se duce. Pe cel strivit de car, cu oasele frînte, fără văz și fără mîni, rugîndu-se să-l primească în împărăția ei, nu-l aude. De ce? La întrebarea asta cîntecul nu mai știa răspunde. Se învîrtea necontenit pe deasupra, apropiindu-se și depărtîndu-se, dar nu găsea pămîntul pe care să se lase, cum nu găsește pasărea, ce zboară rătăcită deasupra apelor pustii… Cînd lui Simion i se părea că Ludovica e prea cuprinsă de jale, își făcea drum cu trudă printre oamenii înghesuiți, pînă lîngă sicriu, unde lumînările, înădușite de mirosul de mort, de acreala trupurilor asudate, clipeau ca în fundul unei peșteri și, luînd-o de mijloc, îi zicea blînd: — Lasă, tu muiere, nu te mai supăra. Odaia era ticsită de oameni, de n-ar mai fi încăput vreunul nici bătut cu ciocanul. Cîntecul curgea mereu, plîngător. Moartea, ascunsă între oameni, sufla în lumînări. Lîngă sicriul tatălui său, așezat după masă, în locul obișnuit al bătrînului, firea slabă a lui Simion, cojită la suprafață de rachiu, se topea îndată. Nu era atît părerea de rău, cît un simțămînt vag, copleșitor de zădărnicie a lucrurilor omenești, simțămînt care, în fața morții, apasă totdeauna pe suflet. Cînd îți mor părinții e mai greu, căci de-acum îți vine ție rîndul. Și Simion se gîndea… Iată-l bărbat în vîrstă, îl chinuie răceala, și cînd vorbește îi sună pieptul ca o tobă; ca mîine o să-i vie și lui rîndul. Cei rămași îl vor îngropa și pe el tot astfel, cu plînset și cu lumînări. Apoi îi vor împărți pămînturile, sfădindu-se: fiecare va zice că celălalt a luat mai mult. Copiii deveniți bărbați își vor trăi viața; cînd le va albi mustața și li se vor îngreuia oasele, durîndu-i, cum îl dor acum pe el, într-o bună zi vor închide ochii. Îi vor plînge bocitoarele. Cîntecul clopotelor o să se reverse peste sat trei zile, oasele or să fie așezate în pămînt, și oamenii își vor aminti de ei din ce în ce mai rar. Vor cădea ploi; mormintele se vor surpa, și în jur vor crește bălării, iarbă… Sprijinindu-și soția, Simion pare că atîrnă de ea ca o pară zbîrcită de o creangă fulgerată. Ducîndu-și mîna noduroasă la ochi, își șterge lacrimile. Ludovica vrea să rămînă lîngă socrul ei drag. Mai bine moare decît să se despartă de el; să-i îngroape în același mormînt. Afară, între femeile care se îmbulzeau s-o îngrijească — femei sărace — uitînd că e găzdoaie mare, se jeluia astfel: — Socru cum a fost al meu să tot dea Dumnezeu. În toate zilele mele n-am avut cu el o vorbă legănată. La o casă mare — aici moaie glasul, lăsîndu-l numai atît cît să fie auzită — multe se petrec. Așa e lumea: unde sunt multe să se petreacă multe. Simion, că mi-e bărbat, e mai rău de gură, dar Urcan bătrînul, Dumnezeu să-l hodinească, a fost ca pînea caldă. Nu e vorbă, l-am și îngrijit eu ca pe un tată bun. Nu m-am întors niciodată de la o zi a tîrgului fără a-i aduce o turtă, o glăjuță de vinars verde. Îi plăcea — aici Ludovica parcă zîmbește — fie-i drumul înflorit, și se bucura ca un copil. Așa-s bătrînii — aici suspină… După ce se îndepărtează, femeile, care o ascultaseră dînd din cap după fiece vorbă, își strîng cercul, vîrîndu-se unele în altele. Buzele li se lățesc, gura se mărește și ochii, miciți de abia se văd, ard vicleni. Glasurile molatice, miorlăitoare se înăspresc deodată, devenind tăioase, șuierătoare ca limbile de șerpi. În aerul dintre ele se încrucișează icniri de rîs, capete de vorbe; apoi, liniștindu-se cînd se apropie vreunul de-ai casei, în colțul gurilor strâmbate rămîne încrustată batjocura, greaua batjocură țărănească. Tinerimea rămînea afară, în ogradă. Bărbații și femeile în virstă intrau pe rînd în casă, ziceau: „Dumnezeu să-l ierte” și, după ce stăteau cîteva clipe în fața sicriului, ieșșau afară amețiți de aerul greu, de duhoarea mortului, a cărnii opărite. Se scurgeau la umbră, după casă. Acolo cei care veniseră demult, sătui acum de somn și flămînzi, ridicați pe jumătate, cu un picior întins și cu altul strîns la gură, cu cotul pe genunche și capul în palmă, se uitau mereu în calea popii. – … u mai vine? – Pîîă doarme de amiazi. – Aaauuu … ă, că lungă-i ziua! Dormire-ar’ somnul ăl din urmă… De necaz scuipau departe. Bătrînii, vorbind între ei, spuneau că Urcan nici nu miroase tare. Așa, cum miroase mortul vara. – Mai demult, cînd eram eu fată, zicea o babă șchioapă, cu glasul gros ca de buhai, nu se îngropau morții a treia zi. Se țineau pe laviță o săptămînă, ori și mai mult, după cum era vremea. Atunci să fi văzut miros; se simțea dintr-un cap într-altul al satului. Oamenii nu erau atît de subțiri la nas ca cei de azi. Cînd se duceau la îngropăciune, nu se uitau, ca oile, vara, dincotro bate vîntul și în partea aceea șă se așeze. – Aia au fost altfel de oameni. – Altfel, altfel… N-alegeau la mîncare; ia, acolo, borș și mămăligă; pita era de secară, neagră și clicoasă de, cînd o frămîntai, nu era modru să-ți scoți mînile din ea; se culcau toată viața pe pămîntul rece, și erau puțini care nu treceau suta. Aștia de azi la patruzeci sînt ca fripți; o su-flare.de vînt îi face cîrlig. – Așa a fost. Dar mai demult n-aveau oamenii atîtea griji. Erau mai puțini. Vinul și vinarsul nu erau puse sub o sută de legi; bea fiecare cît putea. Și asta îi ținea în picioare. – Ei, hei… bine a fost mai demult… suspină bătrîna. Astfel, oamenii veneau mereu, se închinau în fața sicriului și apoi, îngroșînd numărul celor de afară, undeva, într-un colț, își rumegau vorbele. Numai Urcăneasa sta neîntrerupt lîngă mort. Stînd nemișcată, cu privirea dusă și mînile încrucișate pe piept, gîrbovă cum era, părea crescută acolo din lutul feții căsii; crescută de mult, de sute de ani. (Toată ceremonia îngropării cu mort, lumînări, bocitoare și oameni mulți părea că durează astfel din alt veac, pe alt tărîm.) Era îmbrăcată cu hainele bune: o rochie neagră, pe care i-a cumpărat-o Urcan, acum sunt patruzeci de ani, anume pentru praznice și îngropăciuni. A îmbrăcat-o doar de două-trei ori. Ar fi fost dorit să le lase moștenire unei fete, așa cum i-a lăsat și ei mamă-sa, dar nu i-a dat Dumnezeu. De aceeași vîrstă îi sunt șorțul și năframa; pe ele o să le lase moștenire altor nepoate. Din ochii-i storși, împrejmuiți în boțiturile pielii ca în crețele unor pungi goale, curg picături mari de lacrimi; alunecînd prin ogășiile zbîrciturilor, se scurg pe puful de sub nas, câzînd în gură — le simte gustul sărat — și după ce atîrnă o clipă în colțul bărbiei ascuțite în formă de ciocan, cad jos una după alta. Buzele i se mișcă încet; parcă spun fără glas o poveste. Așa cum i-a fost viața, văzută prin limpezimea lacrimilor, tot pare mai luminoasă, mai fără umbre. Lumină tristă de toamnă tîrzie… Pînă a fost fată, se scula dimineața cu noaptea în cap, se spăla pe obraz afară, în halău. Iarna spărgea gheața cu pumnul; odată s-a tăiat de s-a înroșit toată apa; mai are și acum semnul la călcîiul mînii. Ce i-a păsat atunci de atîta lucru! Era sănătoasă ca piatra. A venit apoi măritatul. Trebuia să facă de mîncare lucrătorilor, bărbatului și nu s-a mai dus la sapă și la secere. Asta a fost întîiul lanț pe care viața i l-a aruncat împrejurul trupului. Și i-a intrat adînc în carne. S-a născut apoi Simion și peste cinci ani o fată, care a murit. După ce i-a intrat în casă Ludovica, ea a trebuit să se lase mai mică, să se dea deoparte. Ludovica era rea și aveau doar de trăit împreună. Cînd i-au crescut nepoții și a înțeles că traiul laolaltă e apă tulbure și otravă, s-a mutat cu bătrînul ei în căsuța de la poartă. Nepoții veneau și aci de-i înseninau traiul. Așa i-a trecut viața. Zilele seamănă una cu alta ca picăturile de apă; ieri a fost ca azi, și așa va fi și mîine. De ce o fi așa? Pînă ești copil parcă dormi: mînci ce ți se dă, faci ce ți se cere. Crești, începi să lucri, te căsătorești, împlinind voia Domnului. Și iar lucru, iar necazuri. De ce? Buzele bătrînei se opresc; ea cugetă adînc: pentru ca la urmă cei rămași, pentru bruma de avere ce le-o lași, să-ți pună oasele trupului într-un cosciug si să-l vîre în inima pămîntului, iar sufletul cu faptele bune, ca și cu cele rele să se înfățișeze înaintea Tatălui, la judecată. Așa e scrisa omului! Da, așa e. Totul e limpede ca lumina zilei. În fața luminii ăștia negura gîndului se împrăștie, piere … Bătrîna îndreaptă lumînarea de ceară de casă de la picioarele mortului; apoi se dă puțin înapoi în urmele-i de mai înainte, și rămîne acolo, cu ochii ațintiți asupra scîndurii sicriului, cu mînile încrucișate pe piept. În dosul frunții ei e acum liniște și împăcare deplină, ca într-o cameră pustie unde a murit stăpînul și lucrurile dorm cufundate în semiîntunerec, așa cum se doarme în basme. Deodată se ridică un fluture mic, se uită în jur, speriat de tăcere și încercîndu-și aripioarele, zboară repede dintr-o parte într-alta a camerei. „O mai fi ceară?” se gîndește bătrîna. Bulgărele era pe poliță; dintrînsul îi făcuseră lumînări socrului și fetei moarte, din el i le vor suci și pe ale ei cînd îi va sosi ceasul. „Mă dor picioarele.” „Așa e cînd ești bătrînă”, îi răspunde alt gînd. Cioturile, picioarele de la genunchi în jos păreau două bețe ascuțite care îi intrau în carne, chinuind-o amarnic. Cu dosul dreptei în care ținea o basma mare din pînză de casă își șterge fruntea de sudoare. Încrucișîndu-și iar mînile pe piept, lasă .să-i cadă peste ochii duși pleoapele greoaie. „Mă dor picioarele.” „Nu e nimic. Drumul omului pe pămînt e plin de chin și de amar. Ne naștem și murim în durere. Cît trăim, ne bat durerile cum ne bat vînturile și ploile. Suferim cînd ne strivește carul, suferim junghiul, boalele și bătăile.” Prin crăpătura genelor femeia vede un capăt din sicriu o lumînare, a cărei flacără galbenă se zbate, gata să moară. Fără să-și dea seama, întinde mîna și, ștergîndu-i mucul, pipăie para cu degetele, ca pe ceva moale și absolut nevătămător. Popa și diecii ajunseră la poartă. Curtea se umplu de forfot. Leneșii de după casă fură ghiontiți, urzicați; cu urmele ierbii întipărite pe față se grămădiră și ei spre poartă, să vadă cinei o să iasă înaintea popii. După obiceiul pămîntului, „preotului, cînd veneai la îngropăciune, îi ieșea întru întîmpinare stăpînul casei, însoțit de un fecior, dacă avea unul mai mare, ori de altă rudenie apropiată. Acum Simion și Valer își făceau de lucru prin poiată. Popa Tiron, la poartă, înainte de a intra în curte, zăbovi puțin, așteptîndu-și sfătui, care rămăsese în urmă. Cînd văzu că oamenii se uită la el ca la urs și că de ai casei nu e chip să se arate vreunul, intră singur, zicînd în loc de „Dumnezeu să-l ierte”, cum se cădea: – Bună ziua, oameni de omenie. Ați venit la șezătoare? Văzînd că unii rîd, în vreme ce alții rămîn nedumeriți, adăugă: Nu zic de alta, dar nu văd nici un căsean pe afară. Ori sînt duși la moară? – Au de lucru, domnule părinte, răspunse cineva din mulțime. Ca omul cînd i s-a rupt stîlpul casei. Popa se opri în mijlocul mulțimii, uitîndu-se bine la cel cu care vorbea: era neam cu Urcăneștii. – Așa e, măi Nicolae. Dacă aș fi din altă țară, te-aș crede. Numai că, vezi tu, stîlpul ăsta a fost scos demult din folosință și pus între lemnele vechi de aruncat în foc. Cît îți plătesc pentru apărare? Popa străbătu coridorul de oameni și intră împreună cu diacul în odaia dinspre curte, să se îmbrace. În urma lor se ivi îndată Simion. Nu era îmbrăcat de sărbătoare, după cum era obiceiul. Purta cioarecii vechi de fiecare zi, cu opinci rupte; dintr-una atîrna un capăt de obială murdară, pieptarul era descusut; din cămașa înnegrită, descheiată’ se vedeau gîtul roșu, pieptul asudat, păros. Nu dete binețe și nu se aplecă să sărute mîna preotului. Pe vremea luptei împotriva vinarsului, popa Tiron se trudise să scoată din sat și obiceiul ăsta. Izbutise tot atît de puțin. După cîțiva ani de stat în parohie găsea că deprinderea nu e chiar atît de neigienică cum i se păruse la început, că oricum, pentru păstrarea prestigiului, preotul nu trebuie să disprețuiască anumite forme. Îngăduia chiar să i se sărute mîna, firește, împotrivindu-se. – Da ce-i, bade Simioane? Lucrați, lucrați, îl întîmpină popa. Era întors cu spatele spre ușă; diacul tocmai îi potrivea felonul. – Mai punem cîte ceva la loc, domnule. Trebuie să fii cu ochii în patru cînd îți aduni satele pe casă. Preotul observă că Simion a uitat să spună „părinte” alături de „domnule”. – Bine faceți. Lucrul e plăcut lui Dumnezeu chiar în zi de post. Acum intră în odaie Valer. Îl trimisese Ludovica, că „mula de tatăl tău cine știe ce face”. Popa, tot întors cu spatele spre ușă, îl recunoscu după sunetul lui, sunet pe care îl scoate omul cînd a băut o apă prea rece și l-a, tăiat în gît. – Domnule părinte, hm, hm… Începu el rostind cuvintele curat, pe domnește și dregîndu-și mereu glasul. Dacă e vorba, noi vrem să-i facem moșului o îngropăciune cum se cade. – Așa am vrea, adăugă mai încet Simion, care rămăsese pe dinafară. – Se și vede. De aia îl îngropați în zi de post… spuse diacul ca pentru sine. Apoi tare: Se cade, se cade! V-a lăsat moșie mare. Acest diac era un țînc de om iute ca prisnelul. Avea opt copii și era sărac lipit. Umbla însă totdeauna cu cămașa albă ca laptele, cu obiele curate în opinci, spălat și pieptănat. Era diac din bătrîni și se vede treaba, tot frecîndu-se de domni, se betegise de domnie. Cînd îi da cineva de veste să vie la o îngropăciune, întîi se supăra: de ce s-a potrivit chiar acum, că nu putem, vom vedea, că una, că alta, cîr-mîr, în sfîrșit, întocmai ca un popă rău. Altcum, era om de omenie. Numai pe bogații care nu dădeau popii zeciuiala — din care își avea și el partea — îi avea dragi ca sarea în ochi. — Noi, domnule părinte, dacă e vorbă, vrem să-l prohodiți cu prohodul ăl mare. În predică să spuneți cît a fost moșul de creștin, de gazdă mare. Așa om nu se mai găsește. Dar ce- vă spun eu? Știți dumneavoastră ce trebuie să spuneți. Să țineți și douăsprezece hodini. – Dacă plătiți înainte, facem și treisprezece, se amestecă diacul. Popa zîmbi. – Plătim, nu te teme. Avem de unde. Noi nu umblăm cu sacul după împrumut. Diacul se simți călcat pe picior. Într-un an sărac ceruse, într-adevăr, o mierță de grîu împrumut de la Urcănești. Și nu i-au dat. – De umblat cu mierța, nu umblați voi, dar cu sacul și cu străițile ați fost prin tot Ardealul. Slugilor nu le plătiți simbria. Popii nu-i dați măsura de cucuruz, nici puii, nici fuiorul. Drept semn că Valer se supărase de-a binelea era faptul că începu să-i zică „tu”, deși era mult mai tînăr ca diacul. – Nu-i treaba ta. Ce te amesteci? Noi cu domnul părinte avem de lucru, nu cu tine. Tu ești slugă, dacă e vorba. – Slugă, neslugă, n-am umblat a cere. Dar voi sînteți gazde de ăia care mîncă pita de sub unghie și untul de pe pieptene. Popa zîmbi iar, de data asta mai acriu. Intră în vorbă; rostea cuvintele rar, legănat, trudindu-se parcă să le ungă cu miere. – Prohod mare îi vom face, hodini îi vom ține și predică încă îi vom spune, că am mai spus, dar fie zis între noi — aici popa rîse chiar — creștin bun n-a cam fost moșul tău, Dumnezeu să-l ierte. Bisericos din cale-afară încă n-a fost. De spovedit, s-a spovedit mai mult la popii de prin alte părți decît la cel din satul lui. De toate își va da acum seama. Ce voi avea de spus îți vedea la predică. Acum numai un lucru vă spun și, dacă n-a fi cu supărare, să vă țineți de el. Așa să vă brodiți treburile, ca să nu tîndăliți prea mult cu datul colacilor și cu vinarsul. Sub seară am și eu o treabă acasă. – Amu, asta e altă chestie, zise Valer, care din toate vorbele popii prinsese numai pe cea cu vinarsul. E treaba noastră. Vom vedea. Dînd să treacă prin tindă, în odaia dinspre drum, unde era mortul, preotul, în prag, fu izbit de un val de miros atît de duhnitor, că, fără să vrea, se trase un pas înapoi. Pe buzele care trebuiau să înceapă rugăciunea se ivi o sudalmă înfricoșătoare. Clipind nedumerit, se uită o clipă la oamenii înghesuiți din preajma mortului, ca în fundul unei peșteri. Se gîndi: „Doamne, cum stau ăștia aici!” Porunci să scoată mortul, să-l prohodească afară. – De ce să-l scoatem? Ca să mai așternem o dată patul? Prohodiți-l în casă; ruga e tot rugă, ii zise Simion. Se înțelesese cu Ludovica că, prohodindu-l în casă, o vor scoate la capăt mai ușor cu împărțitul colacilor, cu datul vinarsului. – Bade Simioane, eu atît vă spun: scoateți-l afară. Ori, de nu, vă las aci cu el cu tot și mă duc la jandarmi, să-i chem să vi-l îngroape. – L-ați ținut pe laviță în casă pînă a putrezit, numai ca să-l îngropați în zi de post, strigă diacul din tindă. – L-am ținut cît se țin oamenii de omenie, răspunse Ludovica. Preotul și diacul ieșiră în curte. În urma lor Simion se împiedecă de pragul tîrnațului și înjură. Pregătind cele trebuincioase pentru așezarea sicriului, vorbea singur, înjura printre dinți, ca o slugă netrebnică. Ludovica aduse covoarele, păturile și cusăturile cu care fusese împodobită lavița mortului în casă. Trăind, Urcan nu era cine știe cît de gras. Acum celor patru bărbați voinici, care prinseseră de sicriu, li se împleteceau picioarele. În tăcere de moarte se auzea pîrăit de oase, gîfăituri de suflete. Plesniră cîteva strigăte: – Stați! – Amu! – Dați-vă la o parte! Pășeau încet, rar. Parcă anume voiau să-l lase pe Urcan bătrînul să mai vadă o dată podelele afumate ale odăii în care își măcinase viața, să mai respire aer pișcător de fum de balegă și de coceni, aer care i se părea cel mai curat din lume, numai cald să fi fost. De azi înainte n-avea să se mai învîrtă prin casă suduind că nu-și găsește răvașul oilor îndesat prea adînc după o grindă; n-avea să mai stea în serile lungi de iarnă pe scăunel lîngă foc sfărnind cucuruzi și împletind coșărci. De pe fața casei i se vor șterge urmele pașilor; cuiele bătute în pereți de el le vor scoate alții, le va acoperi varul, și amintirea lui se va șterge, cum se împrăștie fumul, cum se pierde toamna ceața de pe șes … După ce mortul fu așezat în curte pe patul făcut din caprele de tăiat lemne, acoperite cu mîndrețele Ludovichii, popa se uită la dreapta, la stînga, întrebînd unde e vinul cu care trebuia stropit mortul înainte de începerea prohodului. Obiceiul stropirii cu vin era vechi și sfînt; nu-l călca, în sat, nici cel căruia i-a ars casa. – Unde e vinul? Bătrîna Urcăneasa tresări. Doamne, cum a uitat ea lucrul ăsta? Ludovica nu uitase. Dar și-a fost zis: „De ce să mai dăm bani și pe asta? Stropească-l și cu apă, nu i-a fi nimic!” Femeia care alergase în casă după vin se întoarse după cîteva clipe, strigând din tîrnaț: – Tu Ludovică, unde-i vinul? – În blidar. Dar stai, că vin eu să-l caut. Fără mine nu se găsește nimic. Ludovica se rupse din locu-i, de lîngă sicriu, și intră în casă, întrebînd: – Nu l-ați aflat? – Nu, draga mea și a lui Dumnezeu. Am căutat peste tot: în blidar, pe poliță. În sticle nu-i nici o picătură de vin. Și popa stă lîngă copîrșeu și așteaptă. Să nu mai vezi așa minune! Ludovica se apucă și ea de căutat, mormăind: – Nu știu ce e la casa asta. Amu, de la o vreme încoace, nu mai găsești nimic la loc. Parcă le mută dracul. Nu-i și nu-i! Era într-o glăjuță lată. Am fost adus-o din Cluj. De nu l-aș fi cumpărat eu cu capul meu! Am fost aseară în sat și mi-am zis: cu o cale să aduc și vin. – L-o fi băut careva. – Băut, bere-ar venin. – Tu muiere, aduceți odată vinul acela, că nu-l sfințiți acum, zise Simion intrînd. Ludovica se supără: – Dă-mi pace! Dă-mi pace, nu mă cătrăni. Că te sar de n-ai noroc. L-ați băut, și acum scoate, muiere, vin de unde nu-i. În vremea asta popa își pierdu răbdarea. Ceru o cană cu apă. Aducîndu-i-se, fiindcă vasul era murdar, plin de cenușă, după ce-l ridică în bătaia soarelui spre văzul tuturor, aruncă apa și trimise pe sfăt la fîntînă, să spele cana și să-i aducă altă apă. Stropi mortul și începu prohodul. Cînd diacul cînta rugăciunea de început, se aplecă asupră-i, șoptindu-i: – Dă-i drumul! Diacul îi trase cu ochiul; pricepuse. Grăbi cîntecul. Înjumătățea textele, tăindu-le de unde se nimerea, fără nici o noimă. Înainte de a-și isprăvi partea, intra peste el popa, îi călca în picioare coada cîntării, luîndu-i-o înainte în fugă. Diacul nu se lăsa mai prejos; cînd simțea că popa a slăbit, tăbăra peste el, îl da la o parte din drum și: ajunge-mă, părinte, dacă poți. Spre sfîrșit preotul îi făcu semn cu ochiul — ușor de tot — și diacul se propti bine pe amîndouă picioarele, ridică fruntea, înțepenindu-și gîtul; și îi dete drumul larg de tot, ca omul care are vreme destulă. Popa trecu alături; amîndoi, încet, cu mînile pe după cap, ca doi flăcăi ce se întorc seara de la făgădău, străbătură drumul prohodului pînă la sfîrșit. Doi flăcăi din apropiere, ținîndu-și pălăriile de paie spre soare, își ziseră în dosul lor: – Asta a fost prohod, nu glumă! — Prohod de mama soarelui. – Ai, mă, de astea n-am văzut de cînd sînt. Popa rîndui cu mare migală cele două cărți bisericești pe masa dinainte-i, potrivindu-le îndelung. După ce se făcu liniște deplină, începu predica. Primele cuvinte căzură rar, cutremurător; cum cad cîteodată, vara, aproape din senin, boabe mari de ghiață. Apoi urmă o frază lungă latinească, tradusă rău. (După ce rostise traducerea, își dete seamă că ea se potrivea la alt dicton latinesc, dar nu mai îndreptă nimic. N-avea cine să-l controleze. Efectul era scontat și așa: la auzul limbii străine, țăranii rămaseră cu gura căscată. Asta era ceea ce îi trebuia.) Vorbi despre „regi” și „împărați”, nenorociții cai de bătaie ai popilor, despre „zadarnica și nebuneasca alergare a omului după comori lumești pe care le putrezește umezeala și le mănîncă viermii”. Voia să pară că vorbește în numele lui Dumnezeu, a unei dreptăți mai presus de om, dar cu toată silința-i de a rămîne în umbră, valul vorbelor curgea spre un anumit mal, pe care lumea începea să-l întrevadă. Curg vorbele ca ploaia: fraze trunchiate din Scriptură, citații în franceză, latină și chiar cîteva cuvinte grecești, atribuite Sfîntului Ioan Chrisostomul (o, dacă l-ar fi auzit!), tot ce-i vine în minte, toată puzderia rămășițelor alor patru ani de studii teologice le presară peste mulțime. (Popa Tiron nu-și aduce aminte să fi fost vreodată așa de inspirat.) Apoi, urmîndu-și planul stabilit de acasă, „conchide în mod logic” că toate sunt trecătoare pe lumea asta. Trecînd la „aplicarea învățăturilor în cazul de față”, strigă cît poate: – Ce duce Urcan cu el din tot ce a adunat pe pămînt? Opincile rupte de drumurile Ardealului! Duce căciula soioasă de cerșetor? Duce desagii purtați în spate o viață de om? Desagii cu care a strîns o avere, din care a fost dat afară și silit să locuiască la poartă într-o casă făcută dintr-o magazie de bucate? Au duce ceva din grămada de lucruri aflate în lungile-i călătorii? (Popa rostește pe „aflate” într-un anumit fel.) Ce duce? Spuneți-mi ce duce cu el din toate bunurile lumii ăștia? … Stînd lîngă sicriu, alături de nevastă, Simion pare un copil care se ascunde în dosul mamei lui. Vorbele popii îl furnică prin trup; cîteodată e tare de îi vine să pună mîna pe sicriu, pe un om chiar și să-l azvîrle în capul popii, prăpădindu-l ca pe o muscă; apoi, dimpotrivă, puterile i se evaporează, mădularele se destind, se înmoaie, ca să nu cadă se lasă asupra sicriului, acoperindu-și fața a plîns. Lîngă el Ludovica se ține dreaptă, învăluindu-l pe popă în apele adînci ale ochilor ascunși sub năframa trasă tare înainte. De cînd cu pîra la vlădicie, i-a ferit Dumnezeu să aibă de a face cu omul bisericii. Credea că uitase. E popă, oricum. Întîi trebuie să se ferească el de păcatul ținerii mîniei. Dar uite, suflet negru, te lovește cînd ți-i lumea mai dragă. „Ah, popă, popă, își zicea ea, ai noroc cu hainele de pe tine! Altfel, te-aș lua de chepeneag, și tot cîte o buleandră de popă aș face pe valea asta.” Privindu-l într-una, pierde șirul vorbelor, predica se topește într-o apă murdară, care miroase urît, a mort; apei ăștia i-a dat drumul popa; mirosul acesta de hoit e mirosul neamului ei, a neamului Urcăneștilor. Popa o spune tare, arată cu degetul. De scîrbă, oamenii se strîmbă; unii rîd. … Sub haina bisericească de brocart atîrnă reveranda neagră, apoi o bandă de pantalon vărgat, și dedesubt, în ghetele ascuțite din piele moale ca pînza, piciorul popii se mișcă în ritmul vorbirii: Ludovica vede cum strigă, cum întinde mînile să împrăștie vorbele cît mai departe… Pe nesimțite, trupul își pierde formele omenești, se lățește; acum e aproape pătrat. Deasupra-i rînjește capul colțuros — ai zice, un imens bostan așezat pe un trup apocaliptic, ce aduce vag a corp omenesc — gura, cu buzele sîngerii, băloase, se lărgește pînă la urechi: o tăietură cumplită de o mînă stîngace … Încet, trupul se subțiază, lungindu-se, se înalță deasupra oamenilor, a casei chiar, brațele se bălăbănesc în aer ca două reptile gigantice; în păru-i negru, zburlit se văd pitite două cornițe mici, închircite … — N-a furat de la dumneata, flutură peste lumea adunată limba unui strigăt prevestitor de rău. Ludovica tresare ca dintr-un vis urît. Mulțimea forfotă, se tulbură. Din toate părțile o privesc ochi sfredelitori, dintrînșii curg balele batjocurii. „Rîd! De mine, de Simion și de copiii noștri. Rîd sărăntocii de neamul mare și bogat al Urcăneștilor? Rîîîd!!.. Cine o oprește să nu se arunce asupra lor, să-i sfîșie cu unghiile, să-i muște, să-i scuipe, lovindu-i cu piciorul în spate, să-i dea afară din ogradă? Afarăă! Alături, zarva, bătută de duhul aprig al vorbelor popii, crește mereu. Din spargerea valului sar stropi mari: „taci”, „minți”. Cînd nu mai poate răbda, Ludovica se rupe din locu-i: – Taci, popă spurcat! Dacă a cerșit, n-a fost la poarta tatălui tău. Nici nu ți-a mîncat moșia strînsă cu leul de la morți și botezuri. – Taci, taci, strigă din mai multe locuri rudeniile. – Nu mai grăi. Nu ne trebuie. – Păcatul… Încearcă popa să ia firul, strigînd mai tare ca toți. – El și-a dat seama de păcate, nu dumneata. Aici ești în ograda unui gazdă mare: ai despre ce să vorbești. A avut destule iugăre de pămînt și boi în poiată. Popa își isprăvește predica. Cînd se liniștesc apele, face semn cu mîna: mai are de spus cîteva cuvinte. Cu mare greutate și cu condiția să nu mai ceară și alții, l-a îngăduit pe Simion să dea vinars peste sicriu. A făcut-o numai pentru bogăția și pentru omenia neamului — omenia sună a gol, rostind cuvîntul își vîră fața în batista nouă, lăsînd afară numai ochii iscoditori — a făcut-o fiindcă l-au rugat mult. A fost pe la el Valer, trimis, firește, de Ludovica. Înmormîntarea lui Urcan bătrînul trebuie cinstită cu colaci și cu vinars. (A apăsat așa de tare pe „trebuie”.) Îi roagă iar să nu zăbovească mult cu treburile astea; popa le enumeră încă o dată: datul vinarsului, a colacilor, sărutatul crucii de pe copîrșeu. Apoi omul păcii, tare în conștiința datoriei împlinite, trece în rîndurile bogătașilor, unde, vorbind de vreme, de holde, dă loc căsenilor să-și facă datoria. E liniștit ca pămîntul. Pare că nu s-a întâmplat nimic deosebit, totul a fost așa cum trebuia să fie … Mulțimea se frămîntă. Ochi nerăbdători în care se oglindește foamea, așteptarea îndelungată se îndreaptă spre ușa casei de unde se vor ivi îndată covețile cu colaci, clondirele cu vinars. Simion și Valer nu simt nicăiri pe afară; trebuie să fie în casă, ocupați cu rînduitul lucrurilor. Dar Ludovica e aici! Și oamenii știu că fără învoirea ei nu se clintește în casa Urcăneștilor nici un bob de mazăre. Ei, ei! Numai un socru a avut ea pe lume, și cît de drag i-a fost! Abia acum simte. Își reazimă capul de sicriu și plînge. Plînge? Uite-l pe Simion, se ivește mînios în rama ușii: – Tu Ludovică, mai lasă-l în mămăliga lui de plîns, că avem și alte treburi. Ludovica n-aude; e atît de cuprinsă de jale! Cineva o bate ușor pe umăr: – Lele Ludovică, te strigă badea Simion. Femeia o prinde de braț și o duce spre casă. Intrînd singură, Ludovica închide ușa pe dinlăuntru și, ca taurul slab din poveste, își scutură deodată toată slăbiciunea, toată jalea de pe ea. Simion măsură odaia cu pași mari, ținîndu-se cu dreapta de obraz (cu stînga sprijină cotul dreptei), se văietă de crezi că îl dor măselele. Valer, îmbufnat, sade pe butucul de lîngă vatră, cu genunchii aduși la gură. Lîngă el, rezimîndu-se de câpătîiul patului, tace Ana. Ochii-i mici, ca de șopîrlă, clipesc disprețuitori, necăjiți. Ea, fata lui Triloiu, gazda ăl mare, care nu s-a făcut niciodată de rîs în fața satelor, a intrat în neamul ăsta fără obraz, care ar mînca și pureci numai să se îmbogățească. A ajuns noră la porodița lui Pițuș. Îi vine să plîngă. Din pricină părului roșcat ce-i scăpa de sub năframă, ochii îi par și mai aprinși, fața și mai pistruiată. Privirile celor două femei se încrucișează, ciocnindu-se într-o străfulgerare ucigătoare. Dacă ar fi noapte, ochii lor ar lumina ca a două pisici gata să se sfîșie… ,,Ce-i, Roșcată? Ce te uiți așa? spun ochii Ludovichii. Nu-ți place? Să fi șezut în averea lui Triloiu, șchiopul. Mie nu-mi face pozne; că te iau de un picior și te zvîrl peste șapte hotare!” „Neam de sărăntoci, țîșnesc ochii Anii. Fata lui Pițuș!” Simion își oprește măsuratul, întrebînd tare, cu un gias scîrțăitor, rupt: – Ce ne facem? Ce dăm peste sicriu? – Vom da cît vom avea. Nu scrie nicăiri că sunt silită să-i satur pe toți cîți îmi vin la casă. – Ce dăm oamenilor? întreabă iar Simion, parcă nepricepînd spusele femeii. Are privirea fixă, fălcile încleștate ca de ger. – Nu urla să te mai audă și de afară. Ți-am spus: dăm ce avem. Cui n-a ajunge, vadă-și de drum. Tot gîndurile astea să le port toată viața … – Ni s-a duce vestea, zise Ana cu o gură ca de împrumut. – Tu să taci. Vinitură. Să nu mă necăjești și tu, că îți scot mațele și te fac praf și pulbere. Să taci! Între cele două femei se ridică mare, de credeai că nu se mai isprăvește, statura lui Valer; împingînd-o ușor pe mamă-sa, îi zise: – Lasă, nu i le mai scoate atîta. Ce te legi de ea? Apoi, dacă e vorba, dumneata ești de vină. Dumneata nu ne-ai lăsat să ducem la moară cît trebuia; ne-ai oprit să cumpărăm vinars. Ce te legi de alții? Acum încăpu iar la vorbă Ludovica. Că pe ea nu o ascultă nimeni. Bărbatul ei nu e ca alți bărbați, să știe purta clopul. Feciorul ține partea străinilor, nora o spionează. Toți așteaptă să le bage mură în gură. Nu mai răzbește; s-a săturat. De pe partea ei, aprindă-se și ardă totul! Nu-i pasă. Ana, văzîndu-i încopciați la vorbă, îi lasă să se spele pînă a da sîngele și ieși. Cu ajutorul a doi țigani scoase de sub un pat din cealaltă odaie o covată mare cu colaci. – Începe pomana, zise unul din gazdele care făceau roată în jurul popii. – Ăștia sunt gazde mari, mă. Ce crezi! – Acum ai să vezi și butea cu vinarsul! – Îl scot oamenii cînd pot. Cine știe ce vor fi lucrat pînă acum! Cîte n-are omul la casa lui? – Covata asta cu colaci au împrumutat-o de la Triloiu. De aceea o și scoate din casă Ana. Alții nu mai au. Gazdele rîseră larg, răsunător, clătinîndu-se în bîtele lungi. – Ludovica mai bine se spînzură decît să împartă, așa, pentru „Dumnezeu să-l ierte” trei sute de colaci. Și încă pentru dragul ei de socru. Mulțimea se zbătea roind împrejurul sicriului. Se călcau unii pe alții, fiecare vrînd să fie printre cei dintîi la sărutatul crucii, la luatul colacului. Țiganii mai aveau o socoteală. Dacă reușeau să pună mîna pe colac la început, spre sfîrșit, cînd credeau că gazda i-a și uitat, vîrîndu-se printre ceilalți, mai sărutau o dată crucea, mai primeau un colac. Așa făceau de cîte ori li se nimerea; cîțiva sărutau mereu crucea, și o țigancă sta deoparte și ținea șurțul sau sacul. Gazdele cunoșteau meșteșugul și nu-i lăsau să se amestece. Acum însă, văzînd că nici un bărbat n-are ochii asupra lor, își făceau semne „că e bine” și se înghesuiau spre covată. Cuscrii nu se amestecau. Pe Ana nu o lua nimeni în seamă: era muiere. Cum datina nu îngăduia ca o femeie să deie colaci peste sicriu, și bărbații casei nu se arătau pe afară, popa sări cu gura. Își adusese pesemne aminte că are o treabă acasă. – Sărutați crucea, oameni buni. Mai iute, că ne apucă noaptea. – N-are cine să ne deie colaci, părinte. – N-are cine? se prefăcu a se mira popa. La un gazdă ca Urcan bătrînul! Mă mir. Oameni se găsesc ca pleava; colaci să fie! Un om! Unde-i? Vină, Rudi, și dă tu. Îți vor da un colac pe deasupra. Vorba aruncată în batjocură prinse rădăcini. Țiganul bătrîn, cu fața pustiită de boli și sărăcie, uitîndu-se la popa cu ochii aprinși de friguri, începu să rîdă prostește; i se vedeau gingiile. Îi tremura atîrnînd buza de jos, trupul deșirat; îi tremurau petecele multe din fundul cioarecilor zdrențuiți. – Lasă-l, domnule părinte. I-i frig. – Friig?! Lui Rudi, frig?! Asta are în el sînge fierbinte. Du-te, Rudi, și ajută pe gazdele mari. Așa se ajută oamenii de o seamă. Țiganul își descoperi de tot gingiile. Oamenii își preumblau privirile de la popă la țigan; unii rîdeau; în ochii cîtorva se coborîse o umbră de mînie. – Du-te, Rudi. Nedeslipindu-și ochii de la popa, de parcă s-ar fi așteptat să-l pocnească, țiganul porni spre sicriu cu pași mărunți, șovăitori. Își puse pălăria jos și sărută crucea. Neamurile bogate, văzînd atîta rușine, se dosiră în spatele mulțimii. Bătrîna Urcăneasa nu simțea, nu vedea nimic. Ca și cum cel care a sărutat întîi crucea ar fi fost feciorul ei, trecu la rînd și, parcă mai zicîndu-i o dată mortului „dragul meu, drag”, sărută crucea tare, bătrînește, din toată inima. Luînd și ea un colac, trecu pe scaunul de la picioarele sicriului și înțepeni acolo uitată. – Așa, Rudi, fain! îl încurajă popa. Vezi să nu dai cîte doi colaci la nimeni. Nu-ți vor ajunge. De altfel, treaba ta. Țiganul îi arătă gingiile. Lucrul mergea strună. Fiecare om, după ce săruta crucea și zicea „Dumnezeu să-l ierte”, primea un colac. Unei țigănci înalte și slabe, potrivindu-i-se un colac necopt, îl rugă răstită: – Dă altul, dadă! Nu vezi că-i stricat? – Cum se nimerește; nu-i pe ales. Împinsă de valul mulțimii, țiganca aruncă dadei colacul în cap: – Seca-ți-ar ochii! Pe cînd să se isprăvească colacii, ieși Valer din casă; dînd la o parte pe Rudi, împărți el ce mai rămăsese. Apoi se scutură pe mîni de făină, pe cămașă; intrînd în casă, se înșirui iar la sfadă. Sărutatul crucii fu întrerupt. În fața sicriului, oamenii se puseră să descîlcească vorba. – Ăștia nu ne mai dau. – Ne dau ei, dar pînă îi scot de sub paturi. – Pînă îi golesc din saci. – Pînă seceră grîul, pînă îl îmblătesc, îl duc la moară și îl coc. Mai ai ce aștepta… – Cereți să vă deie colaci, strigă unul din cercul popii. – Colaci! Să vină colacii! Strigătul izbi fereștile; cei dinlăuntru ascultară cutremurîndu-se. Simion zise: – Du-te și dă-le colaci. Împacă-i. Ai spus că dacă nu ți-a ajunge făina, vei lua împrumut. – Du-te tu; a voastră e moșia. Ușa se deschise încet; în prag se ivi o țigancă stoarsă de vlagă, desculță, ținînd în brațe, la sînu-i arămiu cu sfîrcul mușcat, bubos, un copil frumos, rîzînd de sănătate. – Măicuță, dă-mi oleacă de făină de mălai. Dumnezeu să te țină. Să-mi fac mămăligă, că mi-i beteag omul. – Colaci! Să vină colacii! Simion păli. Părea că l-a strîns cineva de gît și luptă să se desfacă. Sări ca mușcat de șarpe: – Afară din casa mea, lepădăturilor! Afară, că vă omor! Înainte de a o atinge cu piciorul, femeia se făcu nevăzută în dosul ușii trîntite ca de vînt. În odaie struna tăcerii rămase atît de întinsă, că multă vreme nimeni nu cuteză s-o atingă de teama să nu poarte răspunderea ruperii. Tîrziu începu Valer de lîngă vatră, dar atît de molcom, atît de cuminte: — Urcan bâtrînul – Așa a fost la noi totdeauna. Niciodată ca la alți oameni. Tot mai altfel, mai extra. N-am făcut un ospăț, o îngropăciune, ori altă strînsură n-am avut la casa noastră fără să nu ne facem de minune. Pare că e un blestem pe noi. – Așa se întîmplă în casele unde bărbații nu știu purta clopul; îs obiele, cîrpe. Acolo merg toate pe dos, suspină Ludovica. Simion începu deodată să tremure. Odaia se învîrtea cu el ca și cum ar fi fost o cutie în puterea unei mîni drăcești, care-i schimbă poziția în fiecare clipă, o așează cînd cu susul în jos, cînd cu dosul în față. Ca să nu cadă, omul se propti de masă. În toiul mișcării lucrurile din casă dispăreau uniformizîndu-se, totul devenea roșu-închis, cerneliu. I se părea că un vînt cald îi arde fața, îl înădușe. Deschise de cîteva ori gura largă după aer. Cînd putu grăi, glasul îi era schimbat, de nerecunoscut; aducea a răget de mut: — Bestie … unde-i? … unde-i? … Cu ochii împăienjeniți, pipăi în jur, căutînd cuțitul. – O să stăm aici pînă mîine dimineață? zise popa săltîndu-și felonul pe umăr. Nu sunt dator să le ascult cearta, să le văd bătăile. Treaba lor. Eu nu mai stau. Ăștia dacă se apucă nu isprăvesc o săptămînă. Haideți să mergem. Porni spre poartă urmat de sfăt, diac și grosul oamenilor care primiseră colacul. Aceștia se lăsau bucuros păgubași de mîncare, numai să se vadă plecați odată. Urcăneasa se luă după popa, frîngîndu-și mînile și plîngînd amar: – Vai, dragul meu, domnule părinte, nu te duce să ne lași aici cu mortul. Nu ne lăsa, dragul meu, nu ne lăsa! Dumnezeu îți deie bine și sănătate. Popa n-o asculta și îi zise: – Pentru plata cîtă ni-ți da-o voi, am stat destul. – Încă prea mult!… adăugă sfătul. Plînsul și deznădejdea femeii se pierdeau în zarva plecării; la urmă începu să strige afară pe Valer și pe Simion. În drum, popa se opri. Oamenii îngenunchiară; atît cei cari plecau, cît și cei cari rămăseseră în curte, așteptîndu-și răbdători colacul. La auzul cuvintelor Evangheliei, larma se potoli; glasurile de protest ale cîtorva neamuri mai mîrîiră o clipă, apoi amuțiră. Încet, de parcă aț fi dus pe mîini un mort greu, popa cu ceata lui plecă mai departe. În învălmășeala plecării, oamenii treceau dintr-o parte într-alta, neputîndu-se hotărî ce să facă. Cînd cele două cete se deosebiră bine, unul din cei care plecau strigă la ceilalți: – Somn ușor, mă! – Drum bun! – Călătorie sprîncenată! Ca stîrnită de vîntoasă, se ridică în înaltul cerului o frunzărie de vorbe: urări cu două înțelesuri, strigături, batjocuri, necuviințe. Popa grăbi pasul. Întîlnind un drumeag de cîmp, mai făcură o hodină. – Le faceți prea dese, domnule părinte. – Le-om potrivi noi cumva pînă în sat. Numai să le numeri să fie douăsprezece; cum ne-a fost înțelesul. Într-o holdă, pe niște tufe de boz, o pasere îi privea mirată; cînd se apropiară și îi văzu bine, zbură și ea pe urma celorlalte. Popa ținea mereu hodini, citea evanghelii și: „La drum, copii, că sfințește soarele”. Pe culmea dealului, diacul, uitîndu-se din întîmplare în urmă, îi zise: – Stai, domnule părinte, să vedem ce e acolo. Parcă s-a aprins ceva. Popa duse mîna streașină la ochi. Convoiul se opri; se uitau cu toții spre casa Urcăneștilor. Se vedea forfot mare; strigăte, sudălmi, amenințări. Ca la foc ori la omor. Mulțimea se scursese din curte în drum și acolo era vrajba. – Înapoooi! – Înapoi… cîne! Popa prinse strigătul; citindu-i tîlcul, iuți pasul. Cîntînd el însuși tare, alături de diac, îi îndemnă și pe ceilalț să cînte. Să laude pe Domnul. Pînă trecură dealul nu mai ținură altă hodină. Coborînd pe muchea dinspre sat, se gîndea la cîte neajunsuri, greutăți e expusă o viață sfîntă de preot. Mai tîrziu s-a știut în sat că Valer, aflînd de plecarea popii, a pus mîna pe o sapă — era, se vede, mai la îndemînă — și a pornit după el, să-l aducă înapoi la mort. Cu mare greutate l-au oprit. La marginea cimitirului, oamenii din suita popii se împrăștiară, care-și pe la casele lor. Sfătul se duse la biserică, unde, urcîndu-se în turn, se uită să vadă cînd vor veni cu mortul. Popa, diacul și alți cîțiva buni de sfaturi și răi de lucru rămaseră în cimitir. Căutînd umbra, cu capetele pe morminte, dîndu-se dorului, așteptară mortul. Cînd soarele, atingînd pămîntul, se topea ca un disc de ceară pe o placă înroșită — din discul pe jumătate topit curge materia gălbuie băltuindu-se pe jos — se ivi din deal carul Urcăneștilor. Boii erau împodobiți cu năfrămi negre — le adusese Ana de la tatăl ei; aveau la gît brîie roșii cu cănaci și clopoței. În car, sicriul era așezat pe funii întinse de la o loitră la alta; de două părți, șezînd pe loitre și ținîndu-se de sicriu se urcase Ludovica, Ana, Urcăneasa și alte femei neamuri. Carul zurăia de fierărie; era și uscat din pricina secetei. Clopotele de pe boi sunau ascuțit. În ritmul lor, împletindu-se într-un cor fantastic, se revărsa peste hotar bocetul. Cîntau tare, cît le ținea gura; cîntecul se potrivea cu drumul de cîmp șerpuind printre holde ca un om beat, drum nebătătorit, plin de ogășii, săpături de ape. Cînd carul da în vreo groapă mai adîncă, zognind puternic, cîntecul aducea a țipăt de pasăre de pradă, spart în largul cîmpului, deasupra lanurilor de grîu. Printre încheieturile bocetului țîșnesc strigăte la boi, care, speriați de zarva din car, de pocniturile biciurilor, nu țin drumul; parcă acum ar învăța să tragă în jug. Simion și Valer mînau tare, ca la ospăț; voiau să se știe că cel pe care îl duc la groapă e Urcan bătrînul, care a fost gazdă mare. Înapoia carului, pe cele două cărări din marginea drumului, curgea gloata mare a sătenilor, a țigănimii desculțe, a femeilor sărace, cu pîntecele la gură și fustele ridicate înainte de li se vedeau picioarele umflate, străbătute de vine groase, vineții, a cerșetorilor și vagabonzilor, care așteptaseră colacul pînă la urmă. (Li se împărțise pîine, ouă, bani.) Copiii alergau înainte, aruncînd cu bruși în cîinele cel mare al Urcăneștilor, care se luase după car. Astfel, fără popă, fără hodini, semănînd a convoi de strigoi porniți la drum prea devreme, înainta carul mortuar pe drumeagul de cîmp, printre holdele galbene, spălăcite de cerul amurgului. Popa ii aștepta la groapă. – Bun ajunsul, domnule părinte! îi strigă Simion, vînit ie mînie, neputînd opri boii. Popa nu răspunse. Zarva amuțise, ca retezată de o mînă nevăzută. Se auzea cum diacul răsfoiește cartea. Un bou din tînjală, înaintea căruia sta Valer, se întinse și, fără de veste, îi luă din mînă pălăria de paie. Omul îl lovi cu pumnul peste gură: – Stai, mînce-te cîinii! De față cu popa, pe Valer îl părăsise vitejia. Se simțea mic, neputincios și îi era necaz. Îl mai făcea de rîs și boul. – Lasă, că este vlădică; vom vedea noi. Blajul îl știm unde-i, zise Simion, trudindu-se împreună cu alții să dea sicriul jos din car. – Ați mai fost pe acolo, îi răspunse diacul. Popa începu deslegarea; de data asta rar, solemn, cum se cuvine. Așa o duse pînă la sfîrșit. Apoi se dezbrăcă repede, într-o tăcere încărcată, și, aruncînd hainele bisericești în brațele diacului, porni pe cărare la vale, spre sat. – Să vii după plată, c-apoi ți-om da druga, îi strigă din urmă Valer, recăpătîndu-și curajul. Oamenii se împrăștiau. Văzîndu-i că pleacă, Simion șl Ludovica îi pofteau să se întoarcă înapoi la masă, tînguindu-se amar că au făcut atîta mîncare de poate fi la o Turdă, au adus atîta băutură, și acum oamenii nu se mai întorc la pomană. Pe Urcănești, trecînd dealul înapoi, spre casă, cu un car de muieri și ceva țigănime pe jos, îi ajunse din urmă noaptea. În urma lor începu să sufle un vînt rece, vînt de primăvară, vînt necurat… Lîngă movila proaspătă de pămînt, înfulecîndu-și uneltele în spate, cei doi gropari, a căror umbre se topeau în apa negrie a nopții, deteră cu socoteala că undeva s-a spînzurat un om …


content:
Nepricepînd parcă, profesorul îndepărtă hîrtia de ochi și mai ceti o dată. Apoi puse telegrama pe masă și se lăsă greoi în fotoliu. Slovele stau acum înainte-i, ieșind din hîrtia gălbuie mari, țipătoare, ca și cum ar fi fost imprimate în carne: „Tata mort. Mama.” Omul care adusese telegrama era tot lîngă ușă și își frămînta între degete șapca ponosită de uniformă; făptura-i deșirată și slabă, pe care hainele n-o acopereau îndeajuns, zicea, umilindu-se: „Iartă-mă, nu-s eu de vină”. Profesorul îl văzu cum se dă înapoi către ușă și își lasă privirile în pămînt, îi văzu cămașa murdară, ruptă la gît, și îl cuprinse mila. Știindu-l că are șapte copii și o soție bolnăvicioasă, niciodată nu-l lăsa să iasă din casă fără cîțiva lei, fără un pahar de vin. Acum încercă să-și vîre mîna în buzunar, dar îi fu silă. Oprindu-se la calea jumătate, întrebă sec: – Mai e ceva? – Să iscăliți aici. Rămînînd singur, ceti iar telegrama, și, după ce o puse la loc, între celelalte scrisori, se apucă de scris. Dar roata nu mai mergea ca înainte; după cîteva clipe începu să greșească. În camera vecină, la fetele gazdei, era masă mare. Se deslușeau frînturi de glume, țâșniri de rîs, țipete. Fără să-și dea seama, profesorul, pe nesimțite, începu să le asculte cu un interes deosebit. Cu încetul, cuvintele și larma se uniformizară și simțea numai cum, în capu-i pustiit, plescăie cărțile de joc ale oaspeților de dincolo. „A murit tata”, își zise deodată, singur. „Ei și! răspunse tot el. Dacă a murit, a murit! Ce e într-asta? Dumnezeu să-l ierte!” Își dete seama că nu simte nici o părere de rău, că e străin de acest fapt ca de un anunț mortuar din gazetă. Și totuși, linia voinței de lucru se frînsese undeva. Puterile, încordate pînă mai adineaori, se destinseseră, ca tăiate de o mînă nevăzută. Își lăsă lucrurile pe masă, împrăștiate, și se apucă să se îmbrace, neștiind ce va face, încotro se va îndrepta. Dar trebuia să plece undeva, să iasă din casa care începea să-l apese. La poartă, gazda sta de vorbă cu factorul. Cînd se apropie de ei, tăcură. Femeia voinică, cu rochia cafenie ce sta să crape pe ea, își puse mîinile pe pieptu-i plin și îl învălui cu cele mai compătimitoare priviri. Profesorul înțelese că femeia se aștepta să-l vadă plîngînd; fără să știe de ce, îi fu necaz. Ducînd militărește mîna la pălărie, schiță un salut și trecu repede. „Lume idioată, își zise cînd se văzu în stradă. După capul lor, omul trebuie numaidecît să se bucure la naștere și să se întristeze la moarte. Altfel nu se poate.” Și gîndurile i se răvășiră iar. Căută trenul cel mai potrivit cu care să plece acasă; își aminti de un coleg bătrîn, care ieșea la pensie și trebuia sărbătorit mîine. Apoi îi veni în minte tatăl lui. Cînd se întorcea acasă, de la o vreme încoace tot mai rar, îi ieșea înainte la poartă din ce în ce mai slab, mai îmbătrînit. Îl vede cum, strîmb de spate, cu ochii încercuiți în crețe, strălucind de o bucurie caldă, îi întinde mîna crepată de noroi, de asprimea vremurilor, zicîndu-i încet: „Să fii sănătos, dragul tatii.” Intrau în casă: el înainte, și bătrînul, gîfîind de astmă, în urmă; Mama sărea de la furca de tors, îl săruta plîngînd și, după ce ștergea cu șorțul un scăunel, „să nu-și colbăiască hainele”, îl așeza lîngă cuptor. Profesorul vedea că opincile bătrînului sunt rele, pieptarul e petecit cu pînză. — Tot te înăduși, tată? — Numai seara și dimineața. Acum se apropie toamna, și de aceea. Casa era veche, umedă; pereții intraseră în pămînt, și într-un geam spart vîrîseră o haină. Lampă nu prea aprindeau, căci se vedea și de la foc, și vorba bătrînei: gura și-o știa fiecare; înlăuntru mirosea a fum înțepător de coceni. În fruntea odăii se află de mult — profesorul acolo o apucase — o icoană afumată, în care doi draci cu chip de om, coarne și picioare de cal aruncau în foc niște bieți păcătoși despoiați. Mama se învîrtea pe lîngă mămăligă, potrivind focul, să nu clocotească și, ca s-o lungească, punea cîte o lingură de cir de mămăligă în tocană. Erau acum mai mulți la masă. El — mai întîi elev, apoi student — și bătrînul stăteau lîngă vatră pe două scăunașe mici și vorbeau în zarea focului. Bătrînul fusese morar. Treizeci de ani a ridicat pietrele de moară și sacii de făină, a dormit cu capul pe scîndura tare și a înghițit praful alb al morii. A avut stăpîni mulți: unguri spătoși, cari împlîntau cuțitul în lemn pînă în plăsele cu o lovitură de pumn, evrei otrăvitori. A avut tovarăși de lucru cu tot felul de gînduri și de obiceiuri. Mulți veneau nu se știa de unde, poposeau la moară cîteva luni, un an poate, și într-o bună zi, certîndu-se cu „domnul”, își luau legăturica de haine subsuoară, cuțitul în tureacul cizmei și plecau pentru totdeauna, cum pleacă o pasăre pribeagă care a stat o clipă pe o ramură uscată… Și peste toată această lume moartea trăsese acum o perdea. Gîndul că nu-l va mai auzi niciodată pe bătrîn povestindu-i îl copleși. Era ca și cum l-ar fi contrazis cineva în tot ce avea mai sigur, într-o credință de care, dacă s-ar fi îndoit vreodată, viața i-ar fi rămas suspendată în aer… Cînd ajunse la directorul școlii, de unde trebuia să-și ia concediu, nu-i putu spune nimic, se prăbuși pe un scaun, și acesta se zbătu neputincios sub dînsul. Iarba grasă, tomnatecă e arsă de duhul rece al brumei; cărările sunt pline de frunze galbene. Printre salcîmii despuiați se vede pînă departe, ca printre oasele pămîntii ale unui schelet. Odată au locuit aci, lîngă cimitir, într-o căsuță dărîmată: demult. În copilăria lui profesorul a păscut noaptea oile printre jrucile astea de lemn, iar ziua se uita de acasă cum se mută lici bătrînii satului, rînd pe rînd. Știe cine doarme în fiecare mormînt și ce s-a petrecut la îngropăciune. La multe comîndări s-a dus desculț pe îngheț, căci mama îi lua încălțămintele, „ca să mai stea acasă și să nu umble halaripu”. Mormintele vechi, scufundate, despre care nu se știa în sat ale cui sunt, își aveau poveștile lor și el le cunoștea ie toate. În apropierea lor — spuneau băieții de seama lui - stă și duhănește dracul; de aceea vara, cînd e vreme jrea, trăznește într-însele. Și toate mormintele astea printre care și-a petrecut copilăria, salcîmii lui dragi îl privesc acum ca pe un străin, așa cum e privit un domn necunoscut într-o casă țărănească. În partea dinspre răsărit, lîngă cărare, e o groapă nouă, deschisă încă. Pe movilele de lut galben, de cele două părți, șed groparii și mîncă pită și slănină. Pîinea lor e albă și e moale; pîine de îngropăciune. Profesorul nu spune o vorbă, nu dă binețe. Se apropie de marginea gropii și se uită în adîncul ei cum se preumblă gînditor un șoarece. Își proptește barba în palmă și se gîndește, se gîndește. Tatăl lui, învăluit în lutul umed și rece, va dormi de-a pururi acolo jos. Alături o să-și facă loc șoarecele acela, îmbătrînit și el. În nopțile lungi de iarnă, cînd țăranii, în odaia caldă și prietenoasă, torc și spun povești, bătrînul o să stea aici, singur, acoperit în bunda groasă a pămîntului, și o să se plîngă din cînd în cînd: – E greu să stai mereu culcat, te dor coastele și, de la o vreme, te cuprinde mucezeala. – Da, nu e plăcut, va răspunde șoarecele. Afară s-a pornit o viforniță turbată, de îngheață și inima din om. Să-i vezi pe bieții salcîmi din cimitir cum se văietă și dîrdăie, mai mare mila! Omul o să caște lung: – ‚ai ‚ine să-i taie… Într-un tîrziu, o să întrebe, dus pe gînduri: – Ce o mai fi pe la noi oare? – Ți-am văzut azi muierea. Era tot cu cizmele scâlciate cu care umbla mai an. N-are lemne și umbla să caute un bărbat să-l aducă. I se plîngea unei vecine că a fost pînă acum pe la vreo trei, dar n-au vrut. Oamenii sunt din ce în ce mai răi. Acum o să caște șoarecele: – Vai de femeie cînd rămîne pustie de se împiedecă de propriile-i picioare!… Omul se va gîndi apoi că le-a rămas poiata neisprăvită, din dâre au plătit numai a patra parte și de toamnă n-au semănat nici o mierță de grîu. De n-ar fi trebuit să-și schimbe locuința, toate ar fi acuma în rînd. Și Nastasia n-ar umbla după ajutor de la o poartă la alta. Omul va suspina din adîncul pieptului. – Nu trebuie să-ți faci inimă rea, îl va mîngîia șoarecele, pricepîndu-i gîndurile. Necazurile umblă pe oameni… Între ei se va lăsa tăcerea adîncă și neagră a pămîntului; numai din vreme în vreme vor străbate de afară răbufniri de vînt. – Auzi! Ce iarnă cumplită! – Știi la ce mă gîndeam? începe din nou șoarecele. Dacă ai fi dincolo, ți-ar trebui un cojoc strașnic. Dar aici, în bunda asta groasă, nici grijă n-ai. În tot răul e și un bine. Omul va tăcea mereu … – Nici de mîncare nu găsești nimic cu iarna asta. Toată ziua m-am necăjit cu o sărăcie de rădăcină, că altceva n-am găsit. Era și tare. Dar și cînd rămîi fără dinți, de numai chinuiești mîncarea, mai bine te-ar lua Dumnezeu…. Tatăl va tăcea mereu … – Au, au! M-apucă somnul! O fi tîrziu … Dormi?! … Mortul e așezat în fruntea casei, pe un pat împodobit cu velințe de lînă de toate colorile, cu tot ce are casa mai mîndru. E acoperit cu pînză albă de casă; la cap și la picioare clipesc două lumînări făcute din ceară negrie; pe pieptul lui e pusă o secere. Profesorul șade pe laviță, la căpătîiul mortului. Pînza de pe față e dată la o parte; chipul tatălui se străvede palid, mai palid ca de obicei, și se vede că boala l-a slăbit; pielea de pe față e lipită de oase, și mustățile blonde, ce bat în albul brumei, s-au sălbătăcit. Din ochii întredeschiși puțin licăresc în odaie două flăcărui sticloase, moarte. Stînd lîngă sicriu, profesorului i se pare că tatăl lui nu e mort, doarme numai. Așteaptă să se ridice dintr-o clipă într-alta și să întrebe, cum întreba vara, cînd se deștepta după odihna de la amiazi: – Unde-i mamă-ta? La picioarele sicriului, mama nu mai poate plînge. Bătrînă cum e și adusă de spate, ea pare o scoabă ruginită de fier, cu un capăt împlîntat în pămînt și cu celalalt în sicriu. Casa e plină de oameni; bărbații stau în față, pe laviți, iar femeile în picioare, pe la colțuri, vrînd parcă să se ascundă unele în dosul altora. Au venit neamurile mortului de peste toate dealurile Cîmpiei, țărani spătoși, cu felurite porturi și felurite chipuri. – Mai zilele trecute, începe vorba un vecin, iacă vin la el. Era așa pe la ojină și îl găsesc pe tîrnaț, mîncînd pită și slănină. Îmi zice: „Șezi!” Șed eu și, din vorbă în vorbă, îi spun că mi se dărîmă poiata. „Voi veni, zice, s-o văd.” Într-o zi numai că mă pomenesc cu el dinaintea ușii. Era cu sacul cu unelte în spate. „Am venit să văd ce necaz are poiata.” Ne ducem amîndoi s-o vedem. Se uită el lung la ea și zice: „Hm”. Apoi se învîrte pe lîngă ea, o măsură pe la colțuri, pe ici, pe colo, că s-o fost dus într-o parte de mă temeam să nu se prăbușească pe vite. O leagă cu scoabe de fier, o ridică cu scripetele și mai pune cîte o piatră sub o talpă. La urmă mă cheamă s-o văd: adecă poiata mea oablă ca lumina. „Ce să-ți plătesc?” îl întreb. Stă și se gîndește. Rîde și stă și se gîndește. Parcă îl văd. Apoi zice: „Bani n-ai, vecine, și de mulțămuri mi-o plin podul. Dă-mi un tăbac.” Țăranii își clatină greoi capetele împletoșate. – Așa, zău, zice că să-i dau un tăbac, iar eu am trimis după vinars, i-am pus pe masă pită și slănină și l-am omenit după cum se cădea. – Mare meșter a fost! – Mare, zău… – Și umblat prin lume. – Se putea înțelege cu tot felul de nație. – Cum s-a dus, ca și cînd n-ar fi fost!… – Așa ne ducem toți, pe rînd. Mamei i-e plin sufletul. Simte că trebuie să-i spună ceva copilului, care stă cu capul în palme lîngă sicriu. Se așează grămădindu-se pe un scăunel și, ștergîndu-și ochii cu colțul năfrămii, începe: – Dacă ar fi fost cel puțin bolnav mai multă vreme, cum zac alții cu anii… Dar n-a fost. N-a zăcut pe pat nici o zi. A fost luat să facă casa la ăștia a Crețului, și luni a început, și numai ce mă pomenesc marți după amiazi cu el acasă. Credeam că și-o fi uitat acasă vreo unealtă. Îl văd că nu se duce în pod după unelte, ci se așează pe tîrnaț. „Ce-i cu tine?” îl întreb. Și nu mi-a răspuns nimic. A dus numai mîna la grumaz, arătîndu-mi că îl doare. I-am spus: „Dă-l în foc să-l mînce de lucru și șezi acasă. Că ce mînca ai și o să ne mai dea Dumnezeu. Șezi și te hodinește”. Miercuri toată ziua s-o preumblat prin curte, cu bunda pe el. Nu-și găsea locul. Dar gîndeai că nu-i a bună, așa se uita de lung la toate… A văzut securea în mijlocul grădinii și a pus-o bine, să nu o ia cineva. A legat apoi, sub streașină, scara cea lungă. Eu lot m-am uitat după el, să văd ce face. Mi-a făcut semn cu mîna, că de vorbit nu putea, să strîngem toate de prin curte. N-am zis nimic, dar simțeam că ceva mă paște. Tot într-una mi s-a bătut ochiul stîng, de cum l-a lovit beteșugul. Joi am chemat pe popa. Limba i s-a fost dezumflat șl se simțea mai bine. Părintele spunea că ce a fost greu a trecut. Cine să-și aducă aminte că a muri! Doar l-am fi dus la doftor. Dar nu ne-a trecut prin cap, pentru bunul lumii. Îl vedeam întins pe pat, cu bunda pe el. Își ținea mînile pe piept, ca pentru rugăciune, ochii închiși și mi se părea că își mișcă buzele și se roagă. Asta nu o făcuse în viața lui, că de bisericos nu a fost tare bisericos. Dar nici la lucrul altuia nu s-a întins; rău n-a făcut nimănui nici cît tină sub unghie. Și seara și dimineața s-a întors spre răsăritul soarelui și a zis din toată inima: „Doamne, iartă-mă!” Asta i-a fost ruga. Acum mă uitam la el și îmi ziceam: „Uite, se roagă!” Mă durea inima când îl vedeam cum se topește din zi în zi. Duminică am cules prunele la grădina din vale. Pe el l-am lăsat acasă. Cînd m-am întors acasă, spre seară, l-am aflat în cale, șezînd pe marginea șanțului. După ce mi-a ajutat să-mi iau povara din spate, am șezut împreună și m-a podidit plînsul. „Uite, uite, zic, că de e cît de beteag, dacă e al tău îți poartă de grijă.” Așa o jale m-a cuprins, că abia mă țineau picioarele să vin pînă acasă. În zilele care au urmat parcă era mai bine. Numai un lucru nu mi-a plăcut de la început: slăbea, se topea de pe picioare văzînd cu ochii. Miercuri seara și-a luat bunda pe umeri și, așa îmbrăcat cum era, s-a lăsat pe pat. „Mai am două ceasuri, a zis, apoi mă duc și vă las.” Eu, ca omul în ceasuri de acestea, i-am spus: „Doamne, măi Simioane, cum îți faci tu gînduri! Nu vezi că ești mai bine?” El n-a mai răspuns. Tîrziu în noapte a vrut să iasă afară și, cum îi tremura mîna, n-a putut deschide ușa, că s-a stricat zăvorul. Am sărit să-i ajut, dar mi-a făcut semn cu mîna să nu ies după el. L-am lăsat. Mai apoi mi-am adus aminte că i s-ar putea întîmpla ceva, ar putea cădea și m-am uitat după el prin ochiul de fereastră din ușă. S-a așezat cu coatele pe tîrnaț și se uita, se uita… Se uita așa de lung la toate, ca și cum ar fi știut că le vede pentru cea din urmă oară. S-a uitat la fîntînă, apoi s-a dus la șură și s-a uitat la plug, la grapă … I se duceau ochii pe toate. Afară era lună ca ziua. Vaca rumega în pripon. S-a apropiat de ea și am văzut cum își lipește obrazu de capul ei. Vaca e blîndă ca oaia și el a fost învățat-o să-i caute în buzunare. După aceea a pornit încet spre casă, clătinîndu-se ca omul beat. Din prag s-a mai uitat o dată înapoi. Luna era plină, și în ogradă toate păreau ninse. S-a întors în casă și l-am ajutat să se urce în pat. „Rămîneți pustii, dragii mei”, a zis, cu ochii plini de lacrimi. Apoi și-a pus mînile pe piept… Bărbații se dau la o parte și odaia se umple de femei. Sunt vecinele, nepoate și alte cîteva pe care răposatul le-a ajutat la greu. Se rînduiesc. În jurul sicriului și încep să cînte și să plîngă. Una trimite vorbă tatălui ei, mort acum doi ani. Era un, munte de om, în fața căruia nimeni nu crîcnea o vorbă. Era temută și cinstită de toți. Acum e femeie tînără, părăsită de bărbat, nebăgată în seamă de nimeni. Își proptește capul de sicriu și plînge, plînge… O văduvă cîntă despre pămîntul rămas nearat, vitele fără stăpîn și casa fără bărbat. Singură se culcă, singură se scoală. Seara se așează la masă și, după ce îmbucă de două-trei ori, i se oprește mîncarea în gît; lasă lingura, căci o năpădește plînsul. Spun apoi povestea vieții profesorului, a copilului plecat printre străini, care „De-ar ști, tată, c-ai veni. Drumul ți l-ar auri. În cale ți-ar pune flori, Ca să vii la sărbători” … Profesorul își vede toată viața întinsă înainte ca un val de pînză desfăcut alandala. La capătul pînzei e sicriul negru cu cele două cruci galbene; lîngă el stau femeile cu năfrămi cernite și se trudesc să refacă valul. Și toți își plîng rosturile, se tînguiesc de neajunsuri și necazuri. De toate acestea el e străin. Se simte stingherit și așteaptă ca cineva să se ridice și să-l întrebe: „Cine ești, străine, cel de plîngi la capătîiul mortului nostru?” Își dă seama că e o creangă ruptă din trunchiul puternic al satului, aruncată undeva în lume. Cea mai tare rădăcină e frîntă și închisă acolo în sicriu. Cu cît s-a spălat mai mult de noroiul cleios al pămîntului, cu atît a fost mai ușor de rupt de vînturi, de purtat prin lume. În vreme ce; el a umblat, pasăre pribeagă, risipindu-le banii în cele patru vînturi, în casa bătrînilor n-a străfulgerat nici o bucurie, nici un rîs necernit de cărbunele grijii. Toată viața au pus mămăliga pe un cărpător de scîndură de brad și, așezînd-o pe genunchii bătrînii, au mîncat la zarea focului, să nu ardă petrolul și să facă cheltuială… Preotul, intrînd, îi sfîșie pînza gîndurilor. „A venit, zice el, pentru ca să transmită unui fiu distins al comunei condoleanțele lui și ale enoriașilor.” E tînăr și simte lipsa de a spune vorbe mari. După ce își face slujba corect, scoate o hîrtie din portofelul nou, cu demnitatea unuia care scoate o monetă mare, și începe cu cel mai înalt glas: — Jalnici ascultători… Predica e întocmită după toate regulile artei oratorice. Cuprinde lucruri comune, vagi, rămășițe din cursurile profesorilor de la seminar, de prin cărțile de studiu. Se trudește să arate că viața e o nimica toată și că adevărata fericire începe abia după moarte, dincolo, undeva, în ce loc nu știe nici el. Înșiră mărturii pe care nu le cunoaște, autori pe care nu i-a cetit; strigă atunci cînd crede că e nevoie s-o facă pentru ca ideea să intre în capetele ascultătorilor, de parcă ar vrea să le-o țintuiască de căpățînă cu cuie și trage cu ochiul spre profesor. Sătenii adunați în grupuri se privesc nedumeriți, șoșotesc, căci nu pricep nimic; scuipă între opinci, și fiecare își rumegă gîndurile. După ce isprăvește preotul, neamurile mortului așează sicriul în car și înjugă boii împodobiți cu năfrămi negre în coarne. Cînd carul pornește cu mortul pe drumul de veci, o femeie începe să cînte; în cîmpul pustiu, unde doarme toamna, sub bolta albastră a cerului, glasul răsună limpede, dureros, ca un cîntec din altă lume: „Simioane, dragul meu, Ia seama pe unde-i mere, Că sînt două drumurele: Unu-i drumul somnului Ș-unu-i drumul dorului. Să nu mergi pe-a somnului, Că somn greu îi adormi Și-napoi nu-i mai veni. Da’ te du pe-a dorului. Poate dorul te-a lăsa Și-napoi te-i înturna. Și de nu-i veni de tăt. Numai să vii să te văd. Și de nu-i veni să șezi, Numai să vii să ne vezi” … Căruța încărcată cu tot felul de lucruri stă gata de plecare. Mama, rămasă singură, pleacă să locuiască la fecior, între străini. Au isprăvit de mult pregătirile de drum, dar bătrîna mai are de luat ceva de prin casă, de spus o vorbă celor care rămîn într-însă. Să nu i-o ruineze, să bage de samă și să nu-i prăpădească lucrurile ce nu le poate lua acum cu ea. Cu fața plînsă, se preumblă de colo pînă colo și nu se poate hotărî să se despartă de casa veche, cu grinzile înnegrite de fum, cu geamurile petecite cu hîrtie. Aici i s-au născut copiii, aici i s-au destrămat zi cu zi necazurile a treizeci de ani din viață; aici i-au murit părinții. De fiecare palmă de pămînt o leagă ceva … – Vii, mamă? – Viu, dragul mamii, viu acum. Bătrîna se urcă în pod, caută ceva sub streașină, coboară și iar se urcă. Fiul își pierde răbdarea și mai intră o dată în casă. De țîțîna ușii atîrnă, prăfuită, cureaua de tras briciul; briciul cu prăsele de lemn și tocul de piele făcut de bătrîn e după icoană, i se mai vede un capăt. Fața casei e stricată de potcoavele oamenilor de la co-mîndare; în cui oglinda e întoarsă, și scaunele pe care a fost așezat sicriul sunt tot răsturnate. — Vii, mamă? Bătrîna pleacă, se mai întoarce o dată și îmbrățișează stîlpul casei ca pe un prieten din copilărie. Face cruci și se urcă în căruță. La cotitură se opresc, căci bătrîna vrea să se mai uite o dată înapoi. Se vede casa de bîrne, cu acoperișul de stuf înnegrit, ce pare o pălărie mare, neagră, trasă pe ochii plînși. În curte paște calul alb al noului stăpîn; cal străin în curte pustie …


content:
Din pridvor, preuteasa își arătă pieptul lat, alb, nasul cîrn. Stătu o clipă fără să zică nimic, dreaptă, cu mîna în șold, uitîndu-se încruntată la ,,oaspeții” de sub frăgar, îndeosebi la fața aprinsă a popii, apoi se gîndi: „Iar s-a îmbătat”. Își mușcă buza de jos, izbucnind: – Da ‚nu vă duceți la biserică? E vremea de vecernie, părinți La această din urmă vorbă ridicase glasul. Oaspeții, „intelectualii” din Podbeală — cum le place să-și zică — discutînd înalte probleme politice și culturale, n-o auziră: altfel, cavaleri, cum sunt oamenii de pe Cîmpie, ar fi sărit îndată să-i prezinte „omagiile”. Femeii fu nevoită să repete. De data asta coborî glasul cu două tonuri, pînă ajunse aproape de tenor: – Părinte, n-auzi, părinte! O fi timpul să te duci la biserică. Popa duse mîna la tîmplă, de parcă ar fi vrut să alunge o muscă supărătoare, și răspunse printre vorbe: – Ne ducem, dragă, îndată. Ne ducem! Popa Podișcă, un omuleț chel, cu favorite albe ca Francisc Iosif, discuta aprins cu notarul. Își pusese în gînd nici mai mult, nici mai puțin decît să-l convertească la ortodoxie. Observase el că de o vreme încoace notarul se interesa tot mai mult de mîntuirea sufletului și era setos de adevărurile sfintei noastre credințe. Cum un rău nu vine niciodată singur, setea de credință venea totdeauna însoțită de o nepotolită sete a trupului, pe care popa trebuia s-o astîmpere întîi. Acum avea de lucru cu amîndouă. Dar mereu cu ochii la preuteasă, care parcă nu se îndura să se despartă de ei — mai avea, pesemne, ceva de spus, — întrerupse discuția cu notarul, și luînd în grabă un pahar cu vin — care se întîmplase să fie mai plin — o îmbie mieros: – Dragă, nu vrei să iei și tu un pahar cu noi? Să vezi ce bun s-a făcut vinul ăsta al nostru. Apoi către ceilalți, cu glas de comandă: Domnilor, să mai prindem curaj! Preuteasa luă paharul, îi spuse ceva repede, îndesat, puse paharul pe masă, așa de încet, că se vărsă jumătate, și plecă. – La femme, dete din cap notarul, care știa cîteva vorbe franțuzești. – Prosit! – Pace! – Bea și dumneata, părinte… Începu să declame un student înalt și sfrijit. – Dă-i pace, zise în ungurește notarul. Sunt copii. Spune mai departe cu ortodoxia. Ai fost ajuns pe la spirt… spiritualitate… căscă el. Grupul unit pentru o clipă de ciocnirea paharelor se destrămă din nou. Notarul, foarte atent la ceea ce spunea părintele, își pusese mîna la ureche în formă de pîlnie și se uita la niște ciori de pe un salcîm de la poartă, gîndindu-se cum le-ar împușca mai bine. Căscînd de-i pîrîiau fălcile, se bătea cu palma peste gură, scuzîndu-se politicos: – Te rog să mă ierți, dar asta-i din cauza reumatismului primit în război. Spune mai departe. Vorbești interesant; foaaarte interesant… Notarul picase în sat cu o ceată de husari în ajunul revoluției din 1918. Îmbolnăvindu-se de gripă spaniolă, a dat drumul oamenilor tocmai cu o zi după ce plecasieră, furîndu-i și ghetele, apoi a rămas oaspe al contelui și, după ce s-a însănătoșit, tovarăș do călărie al „excelenței sale grofița”. Mai tîrziu, politica românească l-a răsădit în pămîntul amestecat al funcționarilor, și — plantă de pădure — s-a prins repede. Acum ține totdeauna cu cei de la putere, nu face nici o treabă, doarme, petrece și umblă la vî-nătoare. Cînd îl apucă boala vitejiei, sare cu calul dintr-o curte într-alta peste gardurile oamenilor, stîrnind laia de cîni a satului. Puțin mai la o parte, înconjurat de un grup de elevi, doi studenți și funcționarul care supraveghează cultivarea tutunului, stă dascălul, un vlăjgan înalt, șchiop și neras. După ce a povestit a suta oară lupta în care și-a pierdut piciorul într-o vitejească bravură, care l-a făcut pe generalul rus să stea smirna, mîncînd semințe de floarea-soarelui — boală adusă tot din război, ca și a notarului — s-a apucat să-l învețe pe plutonier un cîntec de pe Volga. Cîntă răgușit, cu un glas spart, care trebuie să sune de minune în circiumă, și bate măsura cu un briceag mare, un adevărat atelier de frizerie, cuprinzînd cuțitașe, foarfeci și alte scule pentru unghii și sticle. De cîte ori se ivește în pridvor preuteasa, care a început să-i persecute, aducîndu-le vinul numai cu jumătatea, se entuziasmează, își pierde firul învățăturii și isprăvește cîntecul cu o urare: — Trăiască damele române! Plutonierul e tocmai pe puntea dintre pămînt și rai: îi sticlesc ochii de fericire și rîde fără să știe de ce. Ceilalți „intelectuali” din Podbeală au venit și ei, după obiceiul satului, la popa în ziua de Paști, ca să-i dorească tot bine și sănătate. Ca oamenii cuminți au luat-o la drum devreme, îndată după biserică. După ce au pupat mîna „coanei preutese”, părintele a scos o masă afară, sub frăgar, poftindu-i să stea. Și au stat, ca să-i steie preutesei cloștele și părintelui vinul în butoi. Lucru cam greu, după cum cutează să spună dascălul. Asta s-a întîmplat cam demult. De atunci oaspeții, tot ferindu-se de soare, au înconjurat cu masa frăgarul. Acum nu mai au unde fugi, soarele i-a prins coborîndu-se jos lîngă deal, îi împroașcă cu săgeți, le rîde din sticlele și paharele de pe masă. Pe ulița presărată cu coji de ouă roșii, unde pomii înfloriți, aerul curat, răcoritor și totul miroase a sărbătoare, trec țăranii, grupuri-grupuri; se înalță din călcîie, se uită peste gard în curtea popii. Se aud clopotele. Cîntecul limpede străbate văzduhul înflorit. Parcă undeva în apropierea satului ar fi o cetate nevăzută, împietrită ca un înnoptat de vară, și dintr-însa s-ar revărsa peste sat valuri de cîntece line, armonioase. Dascălul, roșu, transpirat, și-a scos haina; gulerul tare, murdar i s-a ridicat în sus, cămașa atîrnă în jos, scăpată din buton, dezvelindu-i pieptul puternic, păros, pe care atîrnă o cravată veche, din era maghiară. Stă într-un picior, cu celalalt, cel șchiop, pe scaun și se înverșunează să-l învețe pe plutonier să cînte. Plutonierului îi place atît de mult cîntecul! Are ce are însă azi că nu-l poate prinde. De cîte ori greșește, trîntește capela pe masă, scuipă în palme, ca și cum s-ar apuca de trîntă. – Acum! Preuteasa stă de vorbă la gard cu niște țărance și se uită tot mai des, mai sașiu la „domnii” carc nu dă Dumnezeu să se mai urnească la biserică. „Și altfel oamenii stau să ne scoată din sat, se gîndește preuteasa. Dar dacă vor auzi că în ziua de Paști nu s-a dus la vecernie, ci a stat la beute cu dascălul, notarul și ceilalți hojmandăi ai satului, care n-au nimic de pierdut, se scoală iar pe casa noastră.” Femeia stă ca pe spini, uitîndu-se tot mai îngrijorată la grupurile de oameni care trec de parcă ar trece peste sufletul ei. L-a chemat de cîteva ori pe popa deoparte, l-a dăscălit, l-a probozit, și omul, bun din fire, a ascultat-o și, după ce a îmbiat-o cu vin, s-a așezat iar la masă. În sfîrșit, pierzîndu-și răbdarea, încearcă ultima carte; apoi, dacă asta nu reușește, îi scoate cu tărăboiul, de n-o mai uită cît or trăi. Începe cu notarul: – Domnule notar, dumneata ești cavaler, că doar ești ungur, fii atît de bun și lasă-l pe părintele să meargă la biserică. Vă veți explica mai tîrziu. Acum e ziua de Paști, și popa nu poate lipsi de la vecernie. Vă rog foarte mult să nu vă supărați, dar el trebuie să se ducă. Notarul se supuse numaidecit. Ungurul dintr-însul se simți măgulit, se sculă, își aranjă haina și părul și, după cc ceru îngăduință de la popa, sărută mîna preuteșii, apoi zise: – S-a făcut, gentilă doamnă. Preuteasa se însenină numaidecît si îi mulțumi cu cel mâi cald zîmbet al ei, ce-l mai păstra pentru zile mari, de cînd era fată. – Domnilor, ne ducem la biserică, strigă notarul, cu glas de comandă. Plutonierule, sus! Dascălilor! Și să vă pocăiți puțin după păcatele pe care le-ați făcut! – Nu se poate, nu mergem, se împotrivi plutonierul, tocmai acuma am reușit să prind ceva din cîntec. – Să meargă popa, strigară studenții, a lui treabă este. – Domnule notar, se înfurie și dascălul, dumneata, care spui că ai făcut curte împărătesei Zita — notarul se lăuda numai că a fost logodit cu o prințesă — trebuie să știi că într-o țară civilizată cum e a noastră nu se ia nici o hotărîre importantă fără să nu se consulte poporul. Dictatura e forma de guvernămînt a lașilor. Noi nu o suferim: Prin urmare, dacă ai ceva de spus care privește soarta noastră, a tuturor, te rog să pui propunerea la vot, și dacă se admite, bine, dacă nu, ai să tragi consecințele. – Așa e, așa e! Se votă prin ridicarea mînilor, și fiindcă preutesii i se admise să le ridice pe amîndouă, propunerea fu admisă cu o „mică majoritate”, încît tare i se părea dascălului că notarul, uitîndu-se cruciș, numărase prea multe mîni. Plutonierul cînta: Treceți batalioane române, Carpații…” – Taci, mă! i-o reteză dascălul cu aer de superioritate. Nu știi nici măcar măsura. Puneți-vă în rînd cu toții, apoi o să cîntăm. Eu voi conduce. Muzica fără dirijor nu face o ceapă degerată. Vîră-ți-o și pe asta în cap, plutonierule, și treci-o la rubrica celor multe învățate de la mine. Intelectualii se așezară în rînduri de cîte trei, și dascălul îi alinie cu bîta. Omul școalei făcuse războiul într-o fabrică de concedii false. Cînd l-au prins cu întreaga trupă, destul de mare de altfel, după ce scăpă ca prin urechile acului de spînzurătoare, fu trimis pe frontul rusesc. Acolo intră trombonist la muzica militară și, printr-o interesantă întorsătură a lucrurilor, se pomeni în aviație. Nenorocul se ținu de el, căci dueîndu-se în observație deasupra frontului rusesc, el și un ofițer ceh, se isprăvise benzina. Erau aproape de Moscova. Piciorul și l-a pierdut fugind din minele de cărbuni de la Arhangelsk, de lîngă Marea Albă. Dar ce are a face! Viața era și așa destul de plăcută. După ce făcu alinierea, împărți gradele: – Notarul va fi șef gornist. Plutonierul va cînta din trombon, iar popa… Ce să-i dăm popii? Aș vrea ceva potrivit. – Țimbala, zise unul din grup. – În front nu se vorbește, domnilor. De altfel, în muzica militară nici nu este țimbală. Drepți! Direcția biserică, înainte, marș! Dascălul o luă înainte; șchiopătînd, se sprijinea în băț și bătea măsura cu briceagul, cîntînd un marș rusesc. – Un … doi… trei… Ajunși la școală, unde se făcea liturghia, căci biserica era în reparație, se opriră mai întii la poartă, să aștepte pe popa, care-și uitase acasă „jobenul” și se întorsese să și-l ia. Așa se întîmplă cînd e omul prea grăbit la treabă. Școala era o clădire veche, dreptunghiulară, acoperită cu șindrilă putredă, năpădită de mușchi verde. Pe alocurea căzuse tencuiala de pe pereți, dar nimeni nu se gîndise să pună mîna s-o lipească. Primăvara e vremea plugului; oamenii mai dreg cîte ceva pe la casele lor în vederea sărbătorilor, adună și proptesc cele împrăștiate și dărîmate de viscolele iernii. Dascălul, ah, ăsta e un intelectual. Cum să se ocupe el cu treburi de astea, să cheme femei la lipit, să-și pună sluga ori pe altcineva să măture școala? Asta-i treaba comitetului școlar; el are destul de furcă cu educația propriu-zisă. În mijlocul curții pline de paie era așezat de-a curmezișul un copac, de care o vacă bătrînă, legată cu un lanț mare, rumega, uitîndu-se cu jale la domni. Școala era ridicată bine de la pămînt. Ca să intri, trebuia să te urci mai întii într-o verandă mare, legată de acoperiș cu vreo trei-patru stîlpi. Altfel, poate, ar fi pornit la drum, cum și începuse într-un loc. Veranda nepodită și plină de gropi, școala hîrbuită, curtea și totul îți făcea o impresie amară de neîngrijire și părăginire. Intelectualii se opriră la intrare pretextînd că dascălul le-a întins o cursă: îi lasă — spuneau ci — să intre întîi, iar el va pune mîna pe vreun șurub ascuns, pe o grindă putredă, și toată șandramaua se va dărîma pe ci. Dascălul fu silit să calce legile ospeției și să intre cel dintîi. Cum puse piciorul pe o treaptă — erau numai trei — lemnul putred se rupse cu zgomot și, de nu era notarul care să-l prindă, ar fi căzut cît era de lung. – Hooop! Ține-te, dascăle! – Ține-l, drace! – Ați văzut ce ne pregătise „fabricantul?” (Era cognomenul lui din vremea războiului.) Dascălul, după ce-și restabili echilibrul, înjură strașnic satul, care nu-i repară treptele, apoi își șterse fruntea cu o batistă mare, murdară, cu marginile roșii. Pipăindu-și piciorul sănătos, unul îl întrebă: – L-ai scrîntit? – Nu știu. – Nu face nimic. Tot e mai lung decît celălalt. Dascălul îl privi disprețuitor. Grupul întreg se strînse împrejuru-i, transmițîndu-i condoleanțe, căutând motivele dezastrului. Cei mai credincioși spuneau că pedeapsă de sus este, fiindcă a gustat din agheasma preutesei; alții, dimpotrivă, credeau că Michiduță, căruia îi era tare drag, n-a vrut să-l lase să intre la vecernie și, cînd a văzut, că nu biruie cu el, și-a îmbîrligat coada pe lîngă piciorul șchiop — dreptul lui — și a tras pînă s-a rupt podeaua. În vremea asta, în școală, cantorul cînta Christos a înviat de i se uscase gîtul și i se scofîlciseră. obrajii. Școala era plină de săteni, care așteptau pe popă; tinerii își pierduseră răbdarea, se uitau afară prin geamurile deschise, sparte, ieșiseră în verandă. Se uitau tăcuți, cu ochii pe jumătate închiși, la domnii care „fac șancalău la ușa bisericii”. – Să intrăm, domnilor, ne așteaptă poporul, zise popa. – Poporul, poporul, declamă notarul cu un gest care ar fi vrut să cuprindă lumea. – Haideți! Dascăle, ești mai bătrîn, ia-o înainte. După pățania de mai înainte, omului școalei îi venea greu să-și mai încerce norocul, își dete cu părerea că ar fi bine pentru el să se întoarcă înapoi și să țină de urît preutesei, să-i ajute la pregătirea cinei. Ar fi spre folosul tuturor. – Nu se poate, nu se poate, protestară ceilalți. Nu se poate, e ușor de spus, dar cu ce-l urci pe om pînă sus, că, dacă trei trepte nu l-au putut ține în spate, cum o să-l țină două? Se făcu propunerea ca să se aducă scripetele de la fierar. Notarul! credea că ar fi mai potrivit să-i adauge piciorul șchiop; alții, dimpotrivă, stăruiau să i se taie mai bine piciorul sănătos. S-ar face economie la. materiale. După pertractări îndelungate, dascălul puse piciorul pe o treaptă, în vreme ce popa, urcat în verandă, îl apucă de mîni. Ceilalți se puseră pe împins, ca și cum ar fi avut de ridicat o greutate imensă; un student îl trăgea de coada hainei — un „Kaiser-rock” învechit — plutonierul îl apucase de bretele. – Ourrup! – Împingeți, mă! … – Plutonierule, te croiesc! – Ourrruuup! În sfîrșit, dascălul se văzu în verandă, potrivindu-și pantalonii, pe cînd amicii îi prezentau felicitările. – Plutonierule, cu asta nu-ți rămîn dator, n-ai teamă. – Dă-i, îl încurajă notarul. – Lasă, că și tu ești o poamă… — Stricată. — Acum, domnilor, în rînd. Să intrăm în casa Domnului cu demnitatea și ținuta majestoasă pe care un intelectual care se respectă trebuie s-o aibă cînd se prezintă în fața poporului. Întrînd, vom cînta un marș: Christos a înviat. Dascălul își rîndui încă o dată ceata și, după ce află tonul lovind briceagul de ușchiorii ușii, dete măsura, pornindu-i: — Un, doi, trei… Christos au înviat din morți… Sala de clasă unde se făcea vecernia era o încăpere înaltă, dreptunghiulară. Cel dintîi lucru ce-ți izbea privirea era o gaură mare din tavan, locul burlanelor, pe unde se părea că se uită înlăun-tru un ochi cumplit, negru. Păreții, ici-colo, erau despoiați de tencuială, mîzgăliți, scriși. Pe sub tavanul sprijinit de grinzi mari, afumate, trecea dintr-un capăt într-altul al sălii o „meșter-grindă”, ca o spinare de cal beteag. Băncile erau îngrămădite unele peste altele pe la colțuri. În fruntea odăii, dintr-un schelet de seînduri acoperit cu pături țărănești se improvizase altarul. Părea o cutie mare răsturnată acolo; preotul se lovea adesea de leațul de deasupra ușii împărătești. Într-o bancă din dreapta în „strană”, țăranii de toate mărimile și vîrstele cîntau la nesfîrșit „Christos a înviat”. Biserica era plină de oameni. Satul era departe de orașe, ascuns între dealurile golașe ale Cîmpiei. Civilizația nu topise în apele-i pestrițe sufletele senine ale satului; oamenii știau de Dumnezeu, de biserică, își țineau încă bătrîneștile obiceiuri. Căci afară de căutătorii de voturi, pe care nu-i asculta nimeni — doar se uitau la ei ca la turcă — rar cîte un avocat ori moșier în trecere își flutura surtucul negru printre cioarecii albi și căciulile mițoase ale sătenilor, adunați la horă ori la sfaturi; după cum le era vîrsta. Singurii luminători, soli ai culturii și civilizației, erau popa, notarul, dascălul și plutonierul, pe care orașul îi împlântase cu forța. În pămîntul sănătos al satului. În jurul ăstor „stîlpi” pămîntul putrezea. Cînd intrară „intelectualii”, poporul se despărți în două, făcîndu-le loc. Cantorul își domoli glasul; lumea din spate se înălță din călcîie. Domnii puseră stăpînire pe strană, de unde țăranii ieșeau rînd pe rînd căutîndu-și căciulile în pupitru. Popa se desprinse din grup, înaintînd singur spre altar, se opri în fața ușii împărătești, părînd că se roagă. Dar numai își pusese mînile pe piept și se uita la o pînză de paianjen din tavan. – Uite la popișca, zise unul dintre, domni. – Asta e numai începutul. Figura întîi. Popa se simți a rîde, intră în altar. – Domnilor, se apucă iar dascălul să-și muștruuiască ceata, să facem un cor. Avem tenori, bași și de toate soiurile, să-i tragem o muzică minunată, cum n-a mai fost în Podbeală de cînd o lumea și pămîntul! Se așteaptă din partea intelectualilor. Tonul îl vom afla acum. Scoase briceaga și o lovi de scîndura stranei: – Dooo… mii… doo… mii… Maestoso. Ai auzit, notarule? Pe omul legilor, de cum intrase în sală, unde era o căldură înăbușitoare, îl cotropise o durere cumplită de cap și un somn greu ca pămîntul. Glasul dascălului îl atinse neplăcut. – Auzit! Doar nu-s surd… – Nu fi războinic, interveni plutonierul împăciuitor. E păoat, în casa Domnului. – Nu permit, nu permit. – Măi, toporul naibii! I-a sărit țandăra. – Cine v-a pus să-l aduceți în biserică de creștin?! Acum te pocnește, zise cel mai bătrîn dintre studenți. Apoi, întorcîndu-se spre notar, îi spuse îndesat, la ureche: Taci, mă, din gură. Cel puțin pînă ieșim din biserică. Apoi luați-vă de cap. Notarul, cu capul pe bancă, adormit pe jumătate, da din mîini: – Nu permite… nu permite…e… e. Asupra celorlalți căldura înăbușitoare din sală făcuse același dezastruos efect; băutura li se urca la cap, fruntea parcă le-o încercuise cineva în fier, îi durea, îngălbeniseră și li se părea că vecernia ține de cînd e lumea. După primul cor, se lăsară de cîntat, luînd-o fiecare pe seama lui. Un elev ieși afară clătinîndu-se. Preotul simțea cum i se moaie picioarele, i se îngroașă limba de abia o mai mișcă în gură; înecate în vin, roțile minții se învîrteau tot mai încet, mai nesigur. „Nu voi putea servi pînă la capăt, se gîndi cu frică. Mă fac de minune”. Teama asta îi înfioră trupul și îl ținu în picioare pînă la sfîrșit. Cînd îl lăsau puterile, zărea într-un colț al altarului chipul plîns al Maicii Domnului și, cutremurîndu-se, își revenea, mai ducînd-o o postată. Crîsnicul, țăran cuminte care își cunoștea stăpînul, luă din țîțîni toate geamurile școlii, dînd larg drumul aerului de afară. Vecernia era pe sfîrșite, și preotul, sigur acum de sine, începu să cînte: „Aceasta este ziua care a făcut-o Domnul să ne bucurăm și să ne veselim într-însa…”. Cînta răgușit, monoton, ca un țăran bătrîn ce merge cu carul pe o noapte cu lună. La sfîrșitul frazei muzicale, după ce o lungea ca pe o doină, îți venea să strigi completîndu-l: măăăi… mă… cea Joiană… Din cînd în cînd nerrerea melodia adevărată, așa cum o apă ce iasă din matcă și o ia peste șesuri, la strîmtoare, revine la vechiul ei loc. În strană, singur dascălul mai rezista, ajutîndu-și popa, tovarășu-i mai mare întru apostolie. Avea un glas puternic, care umplea sala și zgîrîia timpanele. Uneori o urca sus de tot, cît îl ținea gîtlejul și, cînd vocea rămînea în urmă, ridioa în sus mîna, într-un gest care ar fi vrut să arate că glasul lui atinge înălțimile cerului. La ieșitul cu Evanghelia, preotul se lovi cu capul de pragul de deasupra. Elevii din strană pufniră, poporul încremeni. – Doamne! se auzi un strigăt strivit. Popa nu-și pierdu cumpătul. Trecînd în fața ușii împărătești, cînta un „amin” nesfîrșit, trudindu-se în zadar să afle pagina. – Stai, să mă uit în tipic, zise el, întorcîndu-se în altar. – Să știi că popa o lungește înadins, îi spuse un student dascălului, care îl privi mirat. În liniștea de o clipă se auzi sforăitul puternic al notarului. – Sculați, măi, pe toporul cela. Dascălul avu o inspirație pe care, din nenorocire, o realiză îndată. Parodiind o anecdotă din viața hoților de cai, ceti din Apostol tare: – „Zis-a Domnul către farisei: Adevăr, adevăr zic vouă, grăbește-te, părinte, că multe păcate vor fi scrise celui ce însetoșează oamenii pe nedrept…” Popa, vulpe bătrînă, prinse tîlcul și răspunse din altar: – Fericiți vor fi întru împărăția cerului cei ce flămîn-zesc și însetoșează de dreptate. Plutonierul deschise ochii. Se trezise într-însul ambiția de a cînta un solo, să-l facă praf pe dascăl cu toată știința muzicală. Începu un Christos a înviat, fără să țină seamă că altă cîntare era la rînd. Ca orice soldat, voia să pară altfel deeît rostul lumii, mai bine, mai extra: cînta tare, ameste-cînd rugăciunca cu rămășițe din alte cîntece, marșuri, cîntece soldățești; schimba într-una tonurile, și reuși într-ade-văr să cînte așa cum nu se mai cîntase nici cînd la biserică. – Cînți cocoșește, îi spuse dascălul între două tonuri. Țăranii, cu frunțile plecate și buzele strînse, stăteau nemișcați ca niște stane de piatră, uitîndu-se la romnii adormiți în strană, la popa. Pe ei nu-i prindea nici veselia dascălului, nici somnul. Peste fețele lor arse de soare, în adîncul ochilor senini, se lăsase o umbră groasă de tristețe, de revoltă înăbușită. Unii, cu mînile cruce pe piept, dădeau din cap, gîndindu-se: „Aștia-s domnii! Stăpînii satului, cei caro aveau să-i păzească de răi, de cei fără de lege și fără de Dumnezeu… Au venit beți la sfînta biserică”. Amărăciunea acestui gînd se întipări pe fețele tuturor și nu se mai șterse niciodată. Intelectualilor nu le păsa de nimic, își cîntară cîntecul pînă la sfîrșit. Popa, după ce se dezbrăcă, ieși din altar și trezi pe cei adormiți. Apoi rînduindu-se după rang, întfi preotul, apoi dascălul, notarul și ceilalți, intelectualii satului ieșiră din biserică în mijlocul poporului tăcut, ieșiră cîn-tînd, călcînd apăsat, așa cum trebuie s-o facă oamenii conștienți de greutatea și de înalta lor chemare…


