# FragmentsContent

content:
Cuprins 1 I 2 III 3 IV 4 Note I [ modifică ] În timpul robiei poporului rusesc* gemeau sub al ei jug apăsător optzeci de milioane de suflete pe un teritoriu întins, începând de la zidurile Chinei până la malurile Nistrului, un teri­toriu colosal în mărimea lui. Boierul era servul țarului, iară poporul de rând sclavul boierului. Acea epocă plină de desfătare era fericită pentru boierimea nobilă, care se folosea în plin de puterea mai că nemărginită ce o avea peste robii săi... Boierii trăiau în orgii și în risipă, negân­dind la interesele patriei, chibzuind că, dacă terenul lor este neatârnat și robii supușii lor, trebuie să fie țara în bună orân­duială. Iară la caz de război cu turcul păgân, boierimea ducea la căsăpie legioane de robi pentru statul militar, și cu asta scăpau de datoriile lor în caz de război față cu țara, zicând că sângele nobil trebuie păstrat în țară ca un product scump, iară nu vărsat în luptă de-a valma cu mojicii, ba încă cu antihriști și ne­botezați**. Astă nedreptate provenea mai mult din cauza că feu­dalii Rusiei nu aveau asemănare cu vechii feudali războinici ai Germaniei, ci mai lesne se pot compara cu sibariții romani sau, mai bine zis, cu bonții capiștii lui Bachus și Venus, pentru că pe altarul acestor două zeități boierimea consuma râuri de băuturi și multe frumuseți femeiești: căci pe timpul acela se prețuia fe­meia ca un product de consumat în toată prospețimea precum și băuturile în toată vechimea lor. Vezi: Memoirs dun de mes voyages en Russie 1, 1852, de autor. În ideile de atunci oricine nu era de religiunea ortodoxă orientală se considera ca antihrist. Vinul atrage voluptatea, iară voluptatea este însetată de vin, așa glăsuia axioma veche, și în temeiul acestei axiome se săvâr­șeau cele mai monstruoase bacanalii, cărora urmau cele mai urâcioase cruzimi săvârșite pe seama robilor supuși, care ca și gladiatorii romani făceau cu chinurile lor plăcere călăilor privi­legiați. Deci și acuma există încă mulți invalizi ai sibaritismului de atunci, cărora le apar prin vis zilele fericite ale timpului tre­cut, și la ale căror vedenii zâmbesc încă cu plăcere. Iară pe bătrânii lor din poporul de rând îi trec fiori reci, când văd prin somn acele timpuri cu spectrul robiei, întinzând spre ei cu o gheară obezile, cu alta arătându-le biciul călăului, și ca foști robi răcnind cu disperare se trezesc, rotind în jur o căutătură sălbatică, nevenindu-le a crede încă în realitatea libertății. Subita metamorfoză s-a săvârșit de liberatorul Alexandru II. El cu curajul unui domesticitor, apropiindu-se de colosala coli-vie de fier, în care lâncezeau de veacuri milioane de robi, ținti cu o rugă ochii săi spre cer și, cu o mână făcându-și cruce, cu cealaltă deschise poarta acelei colivii. Milioane de voci ale ro­bilor rugiră de bucurie, năbușind la ieșire ca un avalanș, ca o mare ieșită, ce spărgându-și pragurile sprăvale, răstoarnă totul ce-i stă în cale. Așa și torentul furios și orb al poporului liberat zdrobi în repejunea sa impetuoasă însuși pe domesticitorul său. Toate aceste acte colosale se săvârșiră cu o așa spontaneitate, că chiar istoria s-a oprit uimită cu condeiul în mână. Căci nu se împlini nici jumătate de veac, când tot aceeași boierime feudală sibarită își lepădă anteriele tătărești și, îmbrăcându-se de modă, astăzi încă petrece la benchetele, nu ale strănepoților, ci ale drepților ei fii întorși de la Paris, și se desfată în ale lor domenii nu cu cobzari, ci cu orchestre de modă, cu băuturi, nu de bragă, ci din viile franceze, cu femei, nu roabe, ci femei de modă cobo­râte din Parnas pe scărițe de aur și pietre scumpe... Însă bătrânii de pe timpul robiei privesc la aceste bacanalii rafinate, posomorân­du-se, negăsind în ele plăcere, căci prin fumul orgiilor actuale le apar pe pereți cuvintele legii penale, precum le-a văzut Baltazar2 la al său banchet istoric. Se-nțelege că a trecut timpul robiei, când chiar visul celei mai criminale plăceri se prefăcea în reali­tate fără control și fără pedeapsă din partea zeiței Themis3. Așa, de pildă, trăia atunci în răsfățare marele boier Andrei Kli­menko, proprietar puternic al unui șir de moșii pe malurile Ni­prului. Avuția acestui Crezus4 era de dimensiuni colosale, în­cepând de la a lui corpolență până la cea mai neînsemnată proprietate. Pe el îl numiră corifeul boierimii din Ucraina. Reșe­dința sa era o casă sau, mai bine zis, o mulțime de odăi lipite una de alta, alcătuind un ciudat labirint de vreo sută de des-părțituri înșirate fără simetrie sau vreo idee arhitectonică. Cu toate aceste, erau curat ținute de o droaie de slujitori aleși din miile de robi. Boierul Klimenko petrecu o viață de îmbuibare, și casa lui era un fel de birt pentru toți migieșii, ce doreau să mănânce și să beie bine. Pivnițele lui, de dimensiunile catacombelor din Roma, conțineau în sine toate darurile lui Bachus. Iară ce se atârnă de accesoriile de vânat, apoi ele se alcătuiau dintr-o turmă de câini de felurite soiuri, începând de la colosalii zăvozi până la cei mai mici mopși și cotei. Boierul Klimenko era om galantom pentru robii săi, dar asemenea și un călău avan pentru cea mai mică greșeală. Toamna după seceriș se deschidea pe moșiile lui vânătoarea, și atunci reședința boierului Klimenko reprezenta un for colosal, unde se aduna boierimea din toate olaturile, aducând slujitori, vânători, vizitii, lachei și câineri cu câini de vânat. Răcnetele, țipetele și chiotele lor, întorlocându-se cu urletele câinilor, nechezul cailor și sunetul trâmbițelor de vânat, alcătuiau un zgomot asurzitor, din care se deosebeau sudalmele îmbă­taților ce ieșeau din pivnițele deschise la toți; și cu cât era mai sălbatică dezarmonia, cu atât găsea boierimea mai multă plăcere. Așa și șefii popoarelor sălbatice asistau cu extaz la dansurile re­ligioase, ce se săvârșeau cu același zgomot în prezența lor. Se vede dar, că și auzul are cultul său, precum și creierii, căci ceea ce pare ciudat și sălbatic omului civilizat, pare armonios și ales omului primitiv. În cele mai mari odăi ale proprietarului Klimenko erau înșirate mese cu bucatele cele mai gustoase și cu băuturile cele mai alese, iară benchetul și beția contenea de abia spre zori de zi când toți consumatorii ca după un război ședeau trântiți morți beți pe sub mese, prin jilțuri și în toate ungherele casei, unde pe care îl răsturna desăvârșit amețeala. La 1 septembrie boierul Andrei Klimenko serba ziua nașterii sale. La această serbare erau trimise sute de invitări tuturor ve­cinilor, la prieteni și cunoscuți. O mulțime de butoaie cu păcură erau înșirate pe la răspântiile drumurilor spre a ilumina calea. Doi urși aduși de la Perma erau sloboziți în codri, unde se aflau și o mulțime de vieri și căpriori. O ceată de vânători se îndelet­nicea cu întinderea rețelelor pe marginile codrului pentru hân­țuiala vânatului. Șeful vânătorilor era un om tânăr de vreo 25 de ani, nalt de stat, cu tipul frumos, cu plete negre, cu ochii asemene negri și mari, împodobiți cu sprâncene încordate; iară musteața lui, răsucită deasupra unei guri mititele, îi da o expresiune de voinicie și curaj. Stăpânul lui îl numea Hrițko, iară slujitorii curții îl pore­cleau baistruc, necunoscându-l de copil legiuit, căci el a fost lepădat de prunc mic și găsit în ieslele grajdului boierului Kli­menko. De copil mic Hrițko se făcu jucăria și distracția slujitorilor curții, iară la urmă, când copilul ajunse în vârstă de 10 ani, îl luă Klimenko în reședința sa în funcțiunea de paj. Trecură ani și Hrițko din băietan se alese un flăcăuandru isteț și dibaci la vânători așa, că ajunse la demnitatea a fi favoritul boierului Kli­menko. Și mai ales și-a câștigat bunăvoința la un vânat, când stăpânul său, fiind cam ceacâr, împușcă de aproape într-un vier sălbatic, dară, nenimerindu-l, fiara furioasă l-a fost răsturnat jos voind să-l spintece, când deodată Hrițko, cu repejunea unui fulger sărind călare pe fiară, i-a înfipt în inimă pumnalul său de vânat, și cu astă bravură scăpă pe stăpânul său de moarte. Din acea zi memorabilă Hrițko se făcu desăvârșit favoritul curții, primind peșcheș un strai cu prozomente poleite și denumirea de șef al vânătorilor. Astă înaintare produse invidia tuturor vânătorilor care nu-l cruțau cu cele mai veninoase luări în râs, atingându-se, dar cu pază, și de reputația boierului Klimenko, care drept zicând nu era fără pată, cu toate că trecuse vârtsa de 50 de ani. Boierul Klimenko era unicul succesor la o avere colosală și nu se știe pentru ce el a preferat cultul lui Bachus lanțurilor Hymeneii; se vede însă că era de opinia că cultul unuia nu se potrivea cu adorația altuia și astă idee l-a silit să rămâie holtei bătrân. Pe de altă parte era el om de natură rece, și săgețile de foc ale amorului se stingeau lovind în grăsimea corpolentului sibarit. Ca să inspire el vreo pasiune unei femei era cu neputință, fiindcă de tânăr Klimenko era foarte urâcios. De stat mic, dar spătos, de o obezitate cumplită, cu ochii mititei, cu pupilele gal-bene ca de motan, cu pleoapele umflate de grăsime, cu nasul gros și turtit, iară nările lui ca două trâmbițe întorlocate; toate aceste cusururi crescură încă la bătrânețe așa, că acest Crezus era atât de urâcios, încât inspira repulsiunea cea mai completă. Codrii cei mai însemnați ai Ucrainei se numeau Volodar și aparțineau de-a lungul și de-a curmezișul boierului Klimenko. Ei se înșirau pe tot orizontul într-o dungă verde și conțineau în sine locuri de aspecte încântătoare, precum asemene și desimi atât de fioroase și întunecoase, încât razele soarelui nu mai stră­băteau în ele. Acolo era culcușul și vizuniile fiarelor, de care nici vânătorii nu se bizuiau a se apropia fără arme bune. În zilele senine și fără vântoase se zărea cum se urcau din acel spațiu de verdeață spre albastrul cerului stâlpi de fum alb ce ieșeau din bojdeucile pădurarilor aleși din robii boierești. Apele tulburi ale râului Ross curgeau la marginile acestor codri, iară la o cotitură a râului lângă o stâncă albă pe o poieniță sta o bojdeucă afumată și neagră a unui pădurar. Soarele era la apus și amurgul serii cătinel acoperea în umbră bojdeuca săracului. Liniștea în alături era întreruptă numai de zbieratul a două oițe ce pășteau în poieniță. Pe pragul bojdeucei ședea un bătrân în cămașă rufoasă, încins cu un curmei. Bătrânul avea ca la 70 de ani, însă era încă musculos și țanțoș. El stătea pe gânduri țintind o căutătură în cursul râului, cu o mână ținea pe genunchii săi o cobză ale cărei strune le atingea cătinel cu degetele zbârcite și negre, și mormăia cu o voce înădușită un fel de cântec, cum se vede, inspirat de gândurile unui trist suvenir, căci ofta din adâncul pieptului, apoi intonând pe instrumentul său un acord cu o voce puternică de bariton cânta: Țară, țară blestemată, Tu picat-ai în robii Și de hatmani lepădată Ești cuprinsă de urgii. Cântând se opri deodată și trase cu urechea la zgomotul tro­potului unui cal, ce străbătea cu repejune codrul spre bojdeucă, și se arătă mai târziu pe potica șuvuietă un călăreț ținând cu o mână frâul calului, iară cu cealaltă apărându-și fața de crengile copacilor din calea sa. Călărețul era Hrițko; el sosind dinaintea bojdeucii sări din șa și, apropiindu-se de bătrân, cu respect îi sărută mâna. — Bine te-am găsit, moșule Nikita, zise oaspele punându-se pe prispă. — Bine ai venit, fătul meu, îi răspunse bătrânul; ce întâmplare te aduce la mine, căci nu te așteptam astăzi? — Stăpânul nostru pregătește pe mâine o vânătoare mare și eu, trecând nu departe de aici, m-am abătut la d-ta, răspunse Hrițko oftând cu tristețe și uitându-se în jur. Dar unde ești, Catri­nuță? adoase el cu îngrijire. — S-a dus la cules hribi, dar n-a zăbovi mult, îi răspunse bătrânul uitându-se cam pe furiș la el. — O, de-ar veni mai curând, căci tare n-am vreme și aș dori să-i vorbesc ceva în grabă. — Ce grabă mare ai? îl întrerupse Nikita, au doară s-a în­tâmplat ceva la curte? căci nu degeaba îi calul scăldat în spume, ridică-i măcar șaua și lasă-l să pască nițel. Hrițko luă tarnița de pe cal și-i dădu drumul pe poieniță. Apoi întorcându-se spre moșul Nikita se puse lângă el. — Și ce se mai aude pe la voi? întrebă bătrânul. — Ca totdeauna nimică bun, răspunse Hrițko, a cărui față se posomorî. Nikita căută cu îngrijire la el, apoi punând cobza la o parte îi zise cu tristețe: — Și ce-i de mirat dacă nu poți aștepta vreun bine? Dez­mierdările boierilor, cu care ne fericesc ei câteodată din urât, toate se sfârșesc cu vergi și bice, îmi e deci lucru de mirare că până acuma încă nu ți s-au numărat și ție vreo câteva sute! — Ș-apoi de ce să fiu bătut, când eu îmi împlinesc cu toată sârguința datoriile serviciului? — Ia așa din haz... adică să arate la ceilalți că și spetele fa­voritului nu sunt scutite de lovituri. Așa, dragul meu, boierilor le vin câteodată toane ciudate. Am pățit-o nu o dată în tinerețe când eram cobzar la curte. Și de aceea cum te-am văzut te-am cunoscut pe față că ai pățit ceva sau ai s-o pățești. — Ai dreptate, moșule Nikita, îi răspunse Hrițko cu un oftat. O presimțire îmi șoptește de ceva rău cu începutul banchetelor la curte. — Și pentru ce gândești așa? — Pentru că toată tinerimea de boieri, trecând la vânat prin codrii aceștia, pot să deie de urmele unui vânat ce nu am de gând să-l las în mâinile lor. Iată asta mă îngrijește. — Greșești, dragul meu, întrerupse Nikita, înțeleg de cine vorbești, dar geaba-ți bați capul, căci sunt în codrii noștri locuri atât de nepătrunse, încât ne este foarte ușor a ascunde urmele odorului tău: și de la tine asemenea atârnă să nu-i prea apropii de bojdeuca mea. Iară în urmă, fătul meu, noi trebuie să facem capăt vorbei cu căsătoria ta, căci mai curând sau mai târziu se poate întâmpla aceea de care te temi așa de mult. — O, Doamne! când mă gândesc la aceasta, chiar îmi vine amețeală. De ce n-aș putea, căsătorit cu Catrinuța, să trăiesc într-o țară unde nimeni n-ar îndrăzni să mi-o răpească. Iară dacă mi-aș duce femeia la curte, mi-ar lua-o negreșit, despărțindu-mă de ea. E destul să placă numai unuia din boieri, care îndată ar și cumpăra-o cu bani sau în schimb de la stăpânul nostru. O! blestemat fie ceasul în care m-am născut și cei ce m-au lepădat în ieslele grajdului boieresc, adaose Hrițko cu disperare. — Totuși nu te poți plânge de soarta ta, căci trăiești în bine, deosebindu-te de alți robi ce pătimesc schingiuiri și foame. — Și ce-mi pasă de binele trupesc, dacă inima mea e schin­giuită, și lacrimi năbușiră din ochii lui. Dar deodată tresări și trase cu urechea, căci nu în mare depărtare se auzi un glas me­lodios, vocea Catrinuței, care cobora potica codrului cântând. Iar ecoul codrului îi răspundea și totul semăna sunetului limpede al unui clopoțel. Cântecul deveni din ce în ce mai lămurit, putându-se distinge următoarele cuvinte: Floricica codrului, Ce crești singurică Sub razele soarelui Pe-a codrului potică, Tristă-ți va fi soarta Dacă-ai fi menită Vândută ca marfă Să fii osândită *. Ea cânta cu pasiune pășind pe gânduri spre casa părintească. Natura creatoare nu-și alege locurile privilegiate spre a-și dez­veli podoabele sale. Și floarea codrului nu o dată rivalizează cu planta cultivată sub vitrinele palatului. Catrinuța, fiica codrului, cu frumusețea sa putea sta în rând cu cele mai alese ființe, ce străluceau în saloane cu a lor forme și grații încântătoare. Catri­nuța se deosebea numai cu costumul ei cel simplu și cu mișcările ei nestudiate, cu coloratura obrajilor ei dogoriți de soare, ce da încă mai multă vigoare frumuseții corecte a unui profil clasic, grațioasă închipuire, ce poeții orientului o chemau nu o dată în versurile lor înfocate. Ochii ei negri, umbriți de gene lungi, expri­mau o căutătură galeșă și pătrunzătoare, iară părul ei era de o mărime atât de abundentă, încât împletit și adunat într-o coadă ajungea până la pământ. Deci Catrinuța înainta cufundată în gânduri cu ochii țintiți la pământ, când deodată nechezatul calului lui Hrițko a făcut-o să tresară. Ea își îndreptă ochii spre bojdeucă și, cunoscând calul, a ghicit călărețul, și o zâmbire de plăcere se ivi pe gurița ei. Ea grăbi spre poieniță, unde o întâmpină Hrițko și o luă de mână. — O, de când te aștept, îi zise el, să fiu aici și să nu te văd îndată! — Of, ce grabă, răspunse Catrinuța râzând, tu doreai să mă vezi îndată, dar venirea ta de astăzi nu este prea grabnică? — Doamne! ce sunt eu vinovat dacă îndeletnicirile la curte nu-mi dau răgaz, și tocmai acuma când vânătoarea cea mare se apropie, zace multă răspundere pe capul meu, încât nu-mi rămâne timp de prisos. — Și pe când se va aduna boierimea la vânat? * Cântec vechi malorus. — De astăzi peste o săptămână, însă de mâine chiar încep a sosi oaspeții cei din apropiere. — Ce minunată adunare va fi aceasta, și cum aș dori să privesc la curte sosirea atâtor boieri, zise Catrinuța cu naivitate. — Ba nu, puicuța mea, răspunse Hrițko posomorându-se, nici tu nu trebuie să vezi pe boierii vânători, nici ei pe tine. — Și pentru ce? — Pentru că te pot vâna prea ușor. — Văzut-ai, mă rog, răspunse Catrinuța dând din umeri, parcă eu sunt căprioară sălbatică? Ce șagă! Și cu o mișcare repede îi aplică lui Hrițko o sfârlă în vârful nasului. — Orișicum, deși nu ești pentru ei o căprioară sălbatică, apoi negreșit o poamă gustoasă, răspunse Hrițko oftând. — Ian lasă, lingușitorule! nu mă mai face poamă gustoasă. Dar să uităm vânatul. Spune-mi mai bine când mă vei duce la bâlciul de la Svirsk, ca să-mi cumperi cordele și papuci roșii de nuntă. Gândesc că în grabă nu mă vei duce, căci ești zgârcit de bani și nu vrei ca mireasa ta să fie frumos îmbrăcată, temându­te că voi plăcea vreunui boiernaș tinerel ce umblă pe la bâlciuri după fete frumoase, așa că am ghicit? Astfel vorbind apucă pe Hrițko de vârful mustăților, răsucindu-le în degete. Tânărul flăcău îi prinse cu o mână degetele, iară cu ceealaltă o trase pe genunchi și, fermecat de privirea ei, își plecă capul pe umărul ei. — Dar, îs zgârcit, răspunse el, căci tu-mi ești toată avuția mea, care n-aș da-o în schimb nici pe toate moșiile boierului nostru. Și iată pentru ce mă înfiorez, când mă bate gândul că te pot pierde. — Uită-te, mă rog, ce gând! — Așa, zise Hrițko, ține minte că acest gând mă prigonește până și în somn. Nu o dată te văd prin vis în brațele unui boier, și atunci cu spuma la gură sunt silit să privesc cu umilință cum tu te lupți respingând dezmierdările sale. O! atunci sar din pat nebun de durere și alerg prin codru, astupându-mi urechile prin care pătrund țipetele tale de desperare. Nespus e atunci chinul meu. Și Hrițko își întoarse fața ascunzându-și lacrimile ce-l po­didiră. — Contenește... zise Catrina oftând dureros. Se uită cu compătimire la el, lărgindu-i-se pupilele ochilor sub apăsarea ne­spusei spaime ce o cuprinse. — Nu-mi mai vorbi astfel de cuvinte înfricoșate ce fac de-mi furnică tot trupul de fiori, și ea, lipindu-se de Hrițko, tresări ilu­minată de o idee subită și îi vorbi: — Știi ce, iubite, să fugim de sub robie, căci îmi e frică să nu se întâmple cumva prezicerea ta. Tata ne-a dat binecuvântarea sa și în cugetul nostru poate înlocui binecuvântarea preotului sătesc. Tu mă iubești și eu asemenea pe tine, cu ale noastre brațe ce știu ce-i sila și ce-i munca nu vom pieri de foame. Mai astă­iarnă stăteam cu tătuca la foc și el îmi povestea pătăraniile lui din călătoriile sale ca cărăuș în țările străine. Deci știu că este o țară unde oamenii de teapa noastră sunt slobozi ca păsările lui Dumnezeu, ca vântul ce zboară în pustiuri, și că acea țară nu este departe de aice, căci ea se află pe malul Prutului și se numește România. Încolo deci! acolo-i scăparea noastră, și nu­mai acolo eu voi fi a ta, fără ca cineva să aibă puterea a ne despărți. Hrițko ascultă cu luare-aminte cuvintele iubitei sale, el cu plăcere ar fi zburat ca gândul în acea țară fericită, de unde îi zâmbea neatârnarea, unde proprietatea inimii sale ar fi scutită de orice răpire. Cu ochii țintiți spre buzele ei, el aduna ca o al-bină de pe ele dulcea speranță de un viitor fericit pe lângă iadul ce-l aștepta aici. — Și tu nu șuguiești? întrebă el după o mică tăcere, spre a se încredința de hotărârea tinerei fetițe. — Nu, răspunse ea din toată inima. — Dar ce ar zice tatăl tău de fapta noastră? — Va zice că așa o să fie, se auzi glasul lui Nikita care, ieșind în acel moment din bojdeucă, prinse de veste vorba tinerilor amorezați. Mergeți, copiii mei! fiți norociți, scăpați din jugul ro­biei. Bunii creștini vă vor arăta calea, deci grăbiți până ce nu sosește vânătoarea și, scoțând din chimir o mică punguliță, urmă: iar asta să vă fie de drum, câțiva galbeni agonisiți în tinerețile mele în țara spre care plecați. Vă dau pungulița și Dumnezeu să vă ocrotească, iar eu poate în curând mă voi uni cu voi în altă lume, unde nimeni nu ne-a despărți, unde cel mic cu cel mare stau alăturea uniți prin fapte bune. Și Nikita își plecă fața zbârcită de bătrânețe deasupra capetelor copiilor iubiți, care îngenunchind cu cuviință îi sărutau picioarele. Într-o clipă calul era înșeuat și aceste două ființe porniră cu speranțe în viitor, și o steluță strălucea în a lor imaginație, ca și luntrașul care, împingând luntrea pe luciul unei mări nemărginite, își țintește căutătura spre un far în depărtare. Hrițko și Catrinuța purcedeau cătinel adesea întorcându-și ochii plini de lacrimi spre bietul bătrân, care, luându-și cobza, îi petrecea cu un cântec trist de rămas bun. Umbrele celor două ființe iubite se iviră încă de câteva ori printre crengile copacilor, apoi dispărură învelite de amurgul serii ce se așternea pe potica codrului. Atunci vocea bietului Nikita începu a tremura ca și strunele cobzei sale, și cântecul lui se sfârși într-un suspin dure­ros, apoi scăpând cobza din mână pică pe pragul ușii sărutând cu buzele urmele fiicei sale și bâiguind: Singur! singur pe astă lume, și un șiroi de lacrimi năbuși pe fața sa necăjită. De trei zile și trei nopți pereții curții boierului Klimenko se cutremurau sub zgomotul muzicii și vuietul vocilor boierimii adu­nate în ospeție. Orchestra compusă din robi sub direcția unui profesor de muzică adus de la Praga era de vreo 50 de oameni. Toată tinerimea boierească și toți holteii bătrâni al Litvaniei benchetuiau la o masă întinsă, încărcată cu toate bunătățile de mâncare și de băuturi. Curgeau șiroaie de vinuri din butelii și din paharele prăvălite. Era o orgie monstruoasă în onorul am­fitrionului bătrân. Conversația cea mai hâdă, poveștile cele mai fără de rușine zburau în toate părțile, și câteodată puternicul ho-hot al musafirilor asurzea zgomotul orchestrei. Toți erau cu chef, numai amfitrionul bătrân părea posomorât, lovind cu ciudă câteodată cu puternicul său pumn în masă și răsturnând șiruri de butelii cu vinuri scumpe, care în căderea lor se stricau revăr­sând felurite arome amețitoare. Iară din când în când vocea lui de bivol se ridica în sudălmi, din care se înțelegea motivul mâniei sale: Pușchiul! lup neîmblânzit! ticălosul! am să-l jupoi de viu pe hoțul nemulțumitor! — Destul! destul! Bachus al Ucrainei, îl întrerupse un tânăr blond, un proprietar megieș. Poate că l-au mâncat lupii sau l-a spintecat vreun vier sălbatic. Și la urmă de ce să te superi de un lucru atât de neînsemnat? Noi și fără renumitul tău vânător am reușit de minune. Cincisprezece lupi prinși de vii în laț, cinci vieri și doi urși uciși. Ce-ți mai poftește inima? — Ce nemulțumitor! ce nemulțumitor! răgea boierul Klimen­ko; asta mă scormonește; a fugit, fără îndoială. Mâncat de lupi, zici tu? nici vorbă, căci s-ar fi găsit măcar potcoavele calului. Dar nu mi-a scăpa, adaose el ca și cum s-ar mângâia; am trimis o sută de cazaci pe urmele lui*, promițându-le un premiu mare, dacă-l vor aduce, fie chiar mort. Da! am să mă răzbun, oh! am să mă răzbun, chiar cu mâna mea am să-i storc sângele sfâșiin­du-i spinarea... da... da... cu mâna mea... La această perspectivă fața sa urâcioasă se însenină de o zâmbire diavolească și, răsucindu-și mânecile anteriului, cu plăcere anticipa acțiunea pedepsei săvârșite de el însuși. — Piei, drace! prietene, nu te mai îndrăci, îi răcni drept în Magnații rusești aveau dreptul să ție în serviciul lor sate de cazaci călări, robi îmbrăcați în straie căzăcești, însă fără altă armă decât biciul ( nahaica ). Acești cazaci în revoluția poloneză înarmați de boierime luptară în contra armiei imperiale. ureche un alt tânăr megieș, clipind cu ochii și de abia bâiguind de beție. N-ar fi mare folos dacă l-ai căsăpi pe Hrițko. Ți-aș zice ceva mai bun... Am zărit prin droaia roabelor tale una cu ochișori negri, care nu e de obrazul tău, moșneagule, deci să facem schimb. Eu îți dau pentru dânsa armăsarul meu ce l-ai văzut, pin­tenog cu stea în frunte, zău, din sânge arăpesc. — Vivat! răcni deodată toată compania beată, ridicând paha­rele în sus, să bem, să bem adălmaș la schimbarea făcută... Să trăiască proprietarul armăsarului arăpesc!... și încă mulți ani stăpânul ochișorilor negri! adaose un al doilea. Să trăiască am­fitrionul nostru Andrei, vivat!... Și loviturile paharelor, răcnetele de veselie, zgomotul darabanelor și al orchestrei se sleiră într-o dizarmonie sălbatică asurzitoare. — Fie! hotărî boierul Klimenko, după ce se potoli zgomotul încâtva. Să o aducă încoace, porunci el droaiei de slujitori ce sta la spinarea lui. În câteva minute intră în salonul de benchet o femeie tânără în costum național, păși spre stăpânul ei și îngenunchind îi sărută picioarele. Apoi, ridicându-se și încrucișând mâinile la piept, stătu fără mișcare, așteptând porunca. — Hanzia! îi zise cu asprime boierul Klimenko, de astăzi înainte tu nu mai ești roaba mea, ci roaba acestui boier, și arătă cu degetul spre tânărul brunet. De acuma el este stăpânul tău și tu proprietatea lui. Tânăra copilă se uită cu indiferență la noul său tiran și, ap­ropiindu-se de el tot cu aceeași mișcare automatică, îngenunche și îi sărută turetcile botforilor în care era încălțat. — Vivat! bravo! strigară musafirii. Bucură-te, fecioară, că ai scăpat de postul mare... Și cu această ironie batjocoritoare s-a săvârșit actul de schimb în toate formele legiuite. Apoi din butelii în pahare și din toaste în toaste toată această companie abia tocmai după miezul nopții începu a conteni. Zgo­motul vocilor amorți, limbile se legară. Răcnetele și cântecele conteniră prin pauze îndelungate și la urmă sub apăsarea alcoo­lului toate mișcările se paralizară într-un somn letargic. Tuturor li s-au tăiat picioarele, unul căzu sub masă, altul zăcea cu capul pe masă, unii pe podeală, alții pe scaune și o horăială generală răsună în spațiosul salon îmbuibat de mirosul feluritelor băuturi și mucuri de lumânări arse, ce clipeau când și când prin sfeșnice și candelabre. În ograda curții și afară asemenea predomina o tăcere între­ruptă numai de urletul câinilor satului, ce simțeau emanațiunea stârvilor de lupi jupoiți și aruncați pe gunoiul grajdului boieresc. III [ modifică ] Noaptea era liniștită și senină. Luna plină revărsa lumina sa galeșă pe câmpii și miriștile aurite. În depărtare pe orizont se deosebeau în ondulație contururile codrilor. Totul era cufundat în tăcere, numai grierușul câmpului, cântărețul nopților de toamnă răsuna ca un clopoțel în depărtare. Unde și unde printre clăile pâinilor clipea ca niște steluțe flacăra focurilor ațâțate de secerători, care obosiți noptau în câmp. Vântul de toamnă cu a sa suflare rece prevestea în zare o brumă îmbelșugată. Dar ce-i cu tinerii fugari, care cu o grăbire așa de mare părăsiră țara! Ei, cufundându-se în codru, călătoriră necontenit până spre miez de noapte; cu o mână ținea Hrițko pe Catrina pe șa, cu cealaltă cârmuia calul cu frâul. Biata copilă obosită și pătrunsă de frigul nopții tremura ca de friguri. Hrițko, care cunoștea toate potecile codrului, îndreptă calul spre cursul râului într-un loc, unde știa că-l poate trece în vad, ieșind atunci din hotarele do­meniilor lui Klimenko. Ajungând la o stâncă oablă, ei se opriră și amândoi se coborâră de pe cal, iar Hrițko ațâță un foc de vreascuri uscate, apoi, luând dintr-un săcușor câțiva cârmoji de pâine, se împărțiră amândoi cu cina săracului. Dar în periodul amorului jun ei se simțeau fericiți negândind la pericol, nesimțind foame, căci amorul îi hrănea cu nectarul său vivific. Cu toată nepăsarea tinereții, Hrițko era trist și dus pe gânduri. El știa bine cât de mare va fi ciuda stăpânului său pentru că a fugit tocmai în ziua vânătorii, deci ținând în brațe pe iubita sa trăgea cu ure­chea cu îngrijire la cel mai mic zgomot sau mișcare, ce se auzea în mijlocul tăcerii domnitoare în jurul lui; însă numai prin inter-vale se auzea tristul vaiet al buhnei în despicăturile stâncii, sau foșnetul unui șoarece prin frunzele uscate picate de pe copaci. Catrinuța, culcată cu capul pe genunchii lui Hrițko și simțind căldura priincioasă ce venea de la foc, adormise de somnul dulce al nevinovăției ca pruncul la sânul mamei sale, simțindu-se ocrotită de brațul puternic al iubitului său. Hrițko se uita țintă la capul iubitei sale cu distracție, împlântând degetele în mândrul ei păr. Nu o dată lipea de buzele sale părul ei, ce-i pica în unde pe genunchi, cu capul plecat și pe gânduri meditau ei la acea țară fericită spre care se îndreptau, dar subit se mâhni, gândul lui aducându-și aminte de pedeapsa ce-l așteaptă pentru fapta sa. El știa că în urma lui sunt trimiși gonașii ca să-l prindă și că, odată picat în mâinile lor, nu putea aștepta nici o îndurare de la stăpânul său. Dar el ca gladiatorul curajos, ce pășește întâiași dată pe arenă în lupta cu fiarele, nu se îngrijea de viața lui, ci de viața iubitei sale, căci pe el îl aștepta biciuiala, iar pe ea tăiatul părului din cap și predarea pentru desfătarea cazacilor tineri. Ast­fel de pedeapsă compunea o formulă a statutului penal așezat de boierimea stăpână asupra robilor culpabili. Cu aceste gânduri se încordau ochii lui Hrițko și cu o durere de desperare strângea la pieptul său capul Catrinei, ca și când ar voi să deschidă acel piept și să o ascundă în el. Apoi cătinel plecându-se spre buzele ei nițel deschise, depuse o sărutare și rămase cu o plăcere ne­spusă în acea poză încremenit, sorbind a ei răsuflare. Deodată tresări, ridicând capul și trăgând cu urechea. În același moment calul său, ce păștea în poiană, ridică asemenea capul și, ațâțând urechile, necheză încet. Se auzi tropotul a o mulțime de călăreți din toate părțile. Călăreții se apropiau cu repejunea unui vifor, compunând un cerc, în care trebuia să fie închis fugarul. Hrițko înțelese îndată tactica lor hâtră și, sculându-se cu grăbire, trezi pe Catrinuța din somn. Ea cu ochii somnoroși se sculă uitându-se în jur și neînțelegând nimică. — Să fugim, strigă Hrițko, călăreții ne ajung! De-acuma ori moarte ori viață, cu aceste cuvinte și cu dibăcia unui clovn sări pe cal, trăgând după el pe Catrinuța, apoi în fuga mare porni spre codru. Dar era prea târziu. Glasurile sălbatice ale cazacilor răsunau în tăcerea nopții, căci îl zărise și, îndemnându-se unul pe altul cu hule și chiote, se siliră a-i tăia drumul așa, că în mijlocul aces-tor pustiuri ale codrilor seculari începu un crunt vânat al omu­lui după om fără îndurare, inspirați unii de dorul premiului, alții de dorul a-și păstra viața. De mai mult timp șansele se combinau deopotrivă, căci nenorocitul fugar, prevăzând că nu are scăpare, în fuga mare își încolăci gâtul cu părul iubitei sale făcând din el un laț bine strâns, apoi îndreptă calul îndărăt spre stânca prăpăstioasă. Cercul cazacilor se îngusta cu iuțeală, unul din ei se apropie așa de aproape, încât întindea chiar mâna să-l apuce de plete; dar fugarul sări cu calul drept pe vârful stâncii, apoi, înfigându-i pintenii în coaste, îl sili să pășească înainte. Bietul dobitoc, simțind pericolul, se ridică în două picioare tremurând din tot trupul și, tresărind de lovitura biciului lui Hrițko, își pierdu cumpătul, dispărând în prăpastie cu sarcina pe el... O clipă și din apele râului Ross se auzi zbucnetul unui corp greu ce picase din­tr-o mare înălțime. IV [ modifică ] A doua zi pescarii Niprului, aruncând mrejele în apele râului, scoase la mal cadavrele înecaților. Hrițko era legat de legăturile Hymeneii țesute de natură din părul miresei sale, unindu-se cu ea precum pe pământ asemenea și în împărăția drepților. Tot în acel loc, unde au fost ei găsiți, se află și astăzi o peșteră adâncă, pe jumătate înecată în apă, numită peștera Sirenei. Iar când vântul zbuciumă apele râului, valurile se izbesc cu plesnet în întunericul acelei văgăuni, și atunci din fundul ei se aude un sunet trist și melodios, ca și cum ar fi de sub pământ. Locuitorii malurilor râului cred cu superstiție în legenda că acea voce e vo­cea sirenei Niprului ce ademenește pe călător aproape de mal ca să-i încolătăcească părul și să-l ducă în fundul apelor în pala­turile sale de rubini și de topazi. Peste câteva zile se duse unul din pădurarii codrului boieru­lui Klimenko să vadă pe camaradul său Nikita. Dar în loc de boj­deucă găsi numai o grămăjoară de cenușă. El se opri uimit, uitându-se în jur, când atențiunea sa fu atrasă de o ceată de corbi, care cu cârâituri asurzitoare se învârtea în aer deasupra stâncii de lângă bojdeucă. El se sui pe vârful stâncii și plecându-se se uită în jos. Atunci zări cadavrul sângeros al bietului Nikita, care, rostogolit prin bolovanii ascuțiți cu mădulărele zdrobite, spân­zura de cămașă deasupra prăpastiei. Iară un vultur, înfigându-și căngile în orbitele ochilor, cu aripile întinse își apăra nutrimen­tul sângerat de asaltul corbilor, care cârâind de invidie îi trimi­teau ale lor sudalme. Deci cuvintele profetice ale bătrânului se împliniră. Sufletul lui a zburat să întâmpine în spațiul ceresc sufletul iubitei sale fiice, al floricelei codrului . Note [ modifică ] Povestirea a apărut inițial în limba rusă cu titlul Zâna Niprului (Dneprovs­kaia rusalka. Ukrainskaia leghenda, Odesa, 1887; Chișinău, 1890). În româ­nește a fost inclusă în culegerea Trei suveniri, editată de C. Stamati-Ciurea la Cernăuți în 1890, apoi în volumul Caleidoscop literar, Cernăuți, 1895, de unde am preluat-o pentru ediția de față. Condamnând șerbia, scriitorul a prezen­tat prin contrast viața desfrânată a boierilor și viața oamenilor simpli — purtători ai adevăratelor virtuți: onestitatea, înaltul simț al demnității, dra­gostea de libertate. 1 O lucrare cu acest titlu — Memorii dintr-o călătorie în Rusia, 1852, — nu e cunoscută. 2 Ultimul rege babilonean (sec. al VI-lea î.e.n.). 3 Zeița justiției. 4 Ultimul rege al Lidiei (Asia Mică), sec. al VI-lea î.e.n., considerat cel mai bogat om din lumea antică, numele său devenind simbol al bogăției.


content:
Născut pe suprafața celui mai pitoresc lac de pe văile Cașe­mirului, pe sânul florii lotus1, ce-și întinde buchetele sale mirosi­toare pe luciul oglinzii apelor acelui lac, nu am uitat cele mai mărunte detailuri ale momentului când am intrat în viață; căci cu toate că viața noastră este scurtă și în comparație cu viața omului se poate numi numai o clipeală, pentru aceea noi avem numai două perioade în viață, adică tinerețea și moartea, pe când la oameni de la tinerețe până la moarte se trage tristul și înde­lungatul period al bătrâneților cu suferințele lor de neputințe trupești, cu deziluzii amare, cu doruri ale trecutelor fericiri, care li se arată în depărtare, stingându-se cu ultimele raze ale flăcării juneții. Dar și junețea lor e adeseori jalnică, fiind năvălită de miriade de dușmani microscopici, ce le rod măruntaiele, gospodărind în ale lor maiuri, alcătuiesc văgăuni ca și molusculele de mărgean, ce zidesc în fundul oceanului stânci ciudate; și sumeața frunte, ce poartă o coroană de rege, se pleacă spre mormânt, vestejin­du-se ca o floare atinsă la rădăcină de un vierme nevăzut. O, dacă ar înțelege oamenii mai bine viața noastră, legea noastră din veacuri nestrămutată, și s-ar încredința, că nu ei, uriașii creației, stăpânesc lumea, ci noi, fericiții, care în legioane nenumărate creștem și ne înmulțim, hrănindu-ne din sângele lor, nepăsându-ne nici de puterea, nici de mintea lor. Noi trăim fără a ne gândi la viitor. Viitorul nostru este pentru noi asigurat și reglementat de mama natură, care ne îndatorește să iubim la timp, înmulțindu-ne, și să murim la timp, reînviind iarăși în noi reproduceri nenumărate. Noi nu simțim chinurile sufletești ale mustrării de cuget, ale invidiei, ale nesațului de avuții și onoruri; noi nu ne îngrijim că oare unde vom găsi hra­na de toate zilele; aripile ne duc unde ne duce apetitul, în pala­tul regesc sau în bordeiul săracului, în cabinetul filozofului sau la umbra cedrului, unde se odihnește elefantul. Înzestrați cu un paloș ascuțit, bortelim cu el fără păsare în nasul regelui sau al filozofului, iar negăsindu-i, apoi în hobotul elefantului sau în altă fiară. Se-nțelege că, cu cât este pielea mai fragedă, ajungem mai degrabă la globulețele sângelui, pe care îl sorbim cu deliciu. De aceea pătrundem mai cu preferință în locașuri unde trăiesc oamenii în trufie și lux, fiind pielea lor fragedă și îngrășată prin producte cosmetice și scutită de arșița soarelui. Noi, țânțarii, nu ne naștem în dureri și chinuri ca oamenii, ci primim viața în cel dintâi moment și vedem cu extaz întâia rază a luminii, ce ne încălzește și săvârșește pe loc întregimea crea­turii noastre. Așa gândeam în cel dintâi moment al tinereții, legănat de iluzii încântătoare, dar vai! trăind m-am încredințat cât de amar m-am înșelat. Experiența mi-a dovedit că și în viața noastră sunt la­crimi de dureri, că și zborul nostru îl urmărește fantoma morții fără timp și că ne prigonesc dușmani aprigi și neîndurați. Din 500 de oușoare, depuse de frageda noastră mamă, cel dintâi a fost al meu, care plutea pe suprafața apei, și abia ce îl atinse aerul cald și uscat, simții îndată cum viața se trezi în mine, împrăștiindu-se prin toate mădulărele trupului meu înghemuit. Lumina străbătea abia palid prin pielicica transparentă a larvei în care mă aflam închis așa de strâmt încât abia mă puteam mișca. O dorință nespusă mă apucase să ies cât mai curând din acea închisoare nesuferită și, ca osânditul arestant ce încearcă a sfărâma gratiile de fier ale temniței, mă sileam cu genunchii din răsputeri să sparg învelitoarea mea. Dar silințele mele erau za­darnice, căci pielicica învelitoarei în care mă aflam, fiind elastică, se-ntindea fără să se rupă. Atunci în desperare mi-am scos paloșul din teacă și am început cu sârguință a borteli în larvă. Îmi suc­cese2 a face o deschizătură prin care putui scoate capul afară. Atunci rămasem încremenit de grandiosul tablou, ce se dezve­lea în jurul meu. Pe un cer senin strălucitul soare împrăștia cu intensitate valuri de lumină arzătoare. Suprafața oglindie a ape-lor era acoperită de frunzele lotosului înflorit, ca un covor măreț țesut de zâne și pe care nici un domnitor pământesc nu puse piciorul său profan. Iar printre buchetele acelor flori se jucau zburând prin aer roiuri de musculițe felurite; în dreapta alte roiuri de gâze dănțuiau cotilionul cu nenumărate schimbări și evoluții, în stânga voinicii noștri țânțari săvârșeau niște manevre de atac asupra unui broscoi ce se lăfăia cu pântecele la soare. Aceștia erau tinerii soldați ce învățau tactica militară. Mai de-parte pe luciul apei se întindeau ca o ceață miriade de bacile și monade, ale căror corpuri cristaline vopseau apa în felurite cu­lori metalice. Făcând încă câteva silinți, în sfârșit am ieșit din larvă și ostenit m-am așezat în ea ca într-o luntre rezemân­du-mă pe picioarele de dinapoi. Începui a-mi îndrepta aripile ce nu apucase a se învârtoșa de soare, iar cu picioarele de dinainte îmi scliviseam3 antenele. Ștergându-mi paloșul de umezeală, am voit să-l trag îndărăt, dar dintr-o mișcare neghioabă luntrișoara s-a plecat pe coastă. Atunci auzii din floarea lotusului glasul ma­mei mele, ce striga cu îngrijire: te vei răsturna și te vei îneca, fiul meu, astâmpără-te și stai nemișcat, până ce aripile tale se vor învârtoșa și atunci zboară la mine, având a-ți da câteva povețe, ce ne dictează natura din neam în neam. În curând m-am simțit în putere de a întreprinde zborul, dar mai întâi mi-am cercat aripile și, întinzându-le, începui a bâzâi cu ele atât de armonios, că singur rămăsei încântat. Bzzz... în felurite tonuri muzicale, zbârnâiam cu o inspirație poetică, înce­pând întâi imnul de fală al creatorului lumii. Nu știu, dacă eu am împrumutat ideea din oratoriul lui Haydn4, sau Haydn de la mine, dar imnul a fost grandios și minunat. După o pauză, am cântat un marș militar al coloanelor noastre de atac ce merg cu asalt la orgiile noastre de sânge. Și în urmă am sfârșit repertoriul meu vocal cu o romanță plină de simțire, adresată viitoarei mele iubite, stăpânei inimii mele. Această melodie am cântat-o cu atâta sentiment că, apropiindu-mă de mama mea, o găsii lăcri­mând de pătrundere. Cu frăgezime netezindu-mă cu piciorușul pe cap, mi-a zis: „Ascultându-te, fiul meu, sunt pătrunsă până-n suflet de bâzâitura ta melodioasă și-ți prevestesc, dragul meu, un viitor mare ca cântăreț, dar totodată sunt mâhnită, înțelegând că în tine se dezvoltă un suflet poetic. Trebuie să știi, fătul meu, că astfel de creaturi petrec o viață ticăloasă, din cauză că devin lăsători, nebăgând în seamă să-și hrănească corpul, ci flămânzi duc viața numai cu oftări și dorințe efemere. Pe de altă parte, fiind poet, tu nu ești demn de-a te numi privilegiat sugător de sânge, și vocațiunea ta nu corespunde genealogiei noastre is­torice, căci strămoșii tăi și-au împlinit datoriile lor cu glorie, sugând nobilul sânge al celor mai onorați cetățeni ai țării, necru­țând nici pe cei mai mari demnitari ai statului. Ei sugeau de-a valma pe înțelepții filozofi și brahmini, precum și pe frumoasele femei de la curte. Iar tatăl tău a fost mareșalul țânțarilor, care a biruit, cu legiunile sale, oștirile lui Rama, care voia să treacă cu armata sa istmul mlăștinos spre Iava. Atunci voinicele legiuni ale tatălui tău, atacându-i, le-a supt sângele într-atâta, încât toată armata lui Rama a fost silită să se retragă rușinată. În acel război memorabil am dovedit și eu un curaj de eroină, sfredelind cu paloșul meu nasul lui Rama și slobozindu-i în rană un așa ve­nin, de mai că era să-i putrezească nasul; norocul lui însă că ajunse la timp în haremul său, unde cadânele cu leacuri și descântece l-au scăpat de la moarte și cu nasul întreg. Asta ți-o spun, pentru ca să știi că puterea noastră este strașnică. Noi, împănând paloșul în venin sau luând pe el bacile destructive, le putem introduce în sângele mamiferelor și dușmanilor noștri, cauzând în ei boale epidemice, ce-i stârpesc de-a valma. Oame­nii mor, nevăzând pe minerii ce-i ucid, căci vederea omenească e tâmpită, neputând străbate cu văzutul pe cele mai mici creații ale naturii. Cu cât animalul e mai voluminos, cu atât e vederea lui mai mărginită. Noi vedem aceea ce nu vede nici pasărea, și pasărea vede aceea ce nu poate vedea nici omul. Uită-te pe luciul apei sub umbra unei rădăcini putrede, cum se deosebește o pată mohorâtă ce se mișcă, acolo sunt bacilele holerei. Mai departe altă pată verde, compusă din ciupercile microscopice ale figurilor galbene. O, ce nu ar da oamenii să vadă structura lor ciudată pre-cum o vedem noi“. — Și de unde te-ai făcut tu, mamă, atât de învățată? o între­bai cu respect. — Din școala naturii, pe care oamenii, imitând-o, o numesc academie de istorie naturală, și nu o dată șezând pe nasul celui mai renumit bactereolog mă tăvăleam de râs, ascultând palavrele sale ce le turna de pe catedră adepților săi, care îl ascultau cu gura căscată, încremeniți de mirare; iar stenografii scriau cu grăbire fiecare cuvânt, cu scop de-a lăsa posterității minciunile tipărite și aprobate de lume. Acest învățat încerca să documen­teze că a ajuns cu ajutorul unei sticluțe, ce o numea microscop, până la ultimul hotar al creației microscopice și că de acum oa­menii nu vor mai muri de boale contagioase. Deci, fiul meu, tot ce vezi cu amândoi ochii încrustați câte cu 500 de pupile și fieștecare pupilă mărind vederea de 500 ori, închipuiește-ți că toată această lume, în care foiesc felurite creațiuni ce se zbat și se zbuciumă într-o luptă eternă pentru existență, se sfârșesc mâncându-se unul pe altul, cei mai puternici înghițind pe cei mai slabi, spre a le ocupa locurile. Toți sunt îndemnați de instinctul stârpirii, începând de la urieșii creației până la ultimul atom ce se mișcă purtând în sine viață. Privește, de pildă, la sprintena libelă, ce ca fulgerul trece prin aer, ea este pantera țânțarilor, și vai de unul din noi, când o va întâmpina în cale: îl prinde cum prinde uliul porumbelul și-l înghite. Și dacă acești muscoi nu ar fi mai puțini la număr decât noi, atunci generația țânțarilor s-ar șterge de pe fața pământului. Iată pe frunza lotusului abia se vede urzătura mrejelor de păianjen. Amar de bietul țânțar ce se va anina cu piciorușul de vreun fir cleios. Ochiul priveghetor al dușmanului, ce pândește victima ca tigrul, într-o săritură îl prinde și îl mănâncă. Tocmai de o așa cruntă moarte a pierit și tatăl tău. Cu ce durere îmi aduc aminte de sfârșitul lui tragic... Oftând mama adânc și ștergându-și ochișorii de lacrimile ce o năbușiră, începu după o pauză a continua: „Noi zburam împreu­nă printre crenguțele împletite ale lianei, tatăl tău bâzâind fa­voritul său marș militar. El nici nu lua seama încotro își îndreaptă zborul, fiind de caracter nepăsător, și nu o dată numai prin privegherea mea scăpa de pieire. Zării de departe între două cren­gi mrejele geometric țesute de un nemernic și bărdăhănos păian­jen, și strigai din răsputeri să se păzească de păianjenul ce sta în cale, dar el, tot cântând, a clătinat negativ cu capul și a zburat înainte. Grăbindu-mă a-l ajunge, îl rugai să cârnească ceva la stân­ga. Dar el îmi bâiguia ceva fără înțeles, zicându-mi: „Dragă, mi s-a tâmpit vederea, sunt cu desăvârșire amețit, și știi tu din ce îmi vine amețeala? Din cauză că sunt beat!“ — Tu ești beat? am strigat cu mirare, și de unde? cum? — Trecând pe lângă un drum, am dat de un englez dormind la umbră. Avea un nas roș ca trandafirul. Deci eu, fiind flămând, m-am așezat pe nas și începui a suge cu aviditate, neluând sea-ma, că sângele lui era amestecat cu grog. Acest sânge m-a înfo­cat așa, că-mi veni o dorință nespusă să înfig paloșul în băr­dăhanul acestui păianjen ce spânzura în mijlocul mrejelor sale, ca hoțul ce așteaptă la potecă pe bietul călător. M-am înfiorat de aceste cuvinte, zicându-i: „Scumpul meu bărbat, te conjur, nu fă asta, fii cuminte, lasă în pace acea di­hanie urâcioasă“. Dar cine e în stare să aducă pe un beat la rațiune, și încă pe un caracter arțăgos, cum era tatăl tău. Smul­gându-se din brațele mele cu paloșul ridicat, cu o bâzâitură războinică a năvălit asupra păianjenului; acesta era însă bătrân și avea piele groasă, așa că paloșul s-a îndoit, nestrăbătându-l. Atunci tatăl tău, furios, voia a-i da a doua lovitură în coastă, dar s-a aninat cu o aripă de cleioasa mrejă, și atunci păianjenul i-a înfipt căngile în spinare. Un vaiet jalnic mi-a pătruns auzul, cu înfiorare am închis ochii, iar când i-am deschis, văzui pe tatăl tău fără viață, cu paloșul plecat, cu piciorușele spânzurânde între căngile urâciosului păianjen ce-l sugea. Așa a fost moartea ero­icului tău tată, din cauza nasului englezesc.“ Zicând aceste, izbucniră lacrimi din ochii mamei mele, și eu asemene lăcrimam cătinel, neștiind cum s-o mângâi. Dar iată că deodată se făcu lângă noi un zgomot de bâzâituri, ce-l făcea o coloană a familiei noastre, abia ieșită din larve. Tot acest nou popor se învârtea într-o veselie nebunească, fiecare cetățean cântând în felurite tonuri. Aceste tonuri produceau o disonanță atât de cumplită, încât eu ca cunoscător de muzică îmi astupai urechile. Iar ei strigau: „Vivat monarhia!“, alții: „Vivat consti­tuția!“, iar cei mai liberali — „Vivat republica!“. Unii răcneau că trebuie reformată legea țânțărească. În grabă cântările aceste se prefăcură în urlete și îngroziri, și revoluția era gata să înceapă. Dar înțeleapta mama noastră s-a sculat și, așezându-se maiestuos pe pistilul floarei lotusului, a ridicat paloșul său ca sceptrul unui domnitor și de pe tronul ei rosti următorul mesaj: „Dragii mei copii și voinicule popor țânțăresc! Vă felicit de ziua nașterii fericite ce derivă din iscusința mea a ascunde larvele de lăcomia broaș­telor. Dar periodul pericolului a trecut și voi ați ieșit la lumina libertății, independenți și puternici. Deci creșteți și vă înmulțiți ca nisipul malurilor acestui lac. Să trăiască neamul țânțarilor!“ Vivat! strigară toți într-un glas! „Deci nu uitați, scumpii mei copii, adaose mama după o pauză, că voi sunteți de cea mai nobilă rasă a muștelor războinice, voi, ca hoardele nomade ale lui Ta­merlan, în sânge vă găsiți hrana și în sânge vă este viața. Voi nu aveți nici legături de familie, nici vatră, nici casă. Spațiul, aripile și paloșul vă sunt elementul. Voi nu sunteți ca pângăritele furnici ce poartă în spinare sarcini grele ale vieții și muncesc până la moarte, spre a aduna în jitniță comori și avuții. Războiul în contra mamiferelor din veacul nostru este decla­rat de noi. Noi preferăm a alege oamenii ce se sug unul pe altul, cei mai puternici biruind pe cei mai slabi, îngrășându-se de măduva lor. Apoi noi tocmai pe aceia să-i atacăm, fiind sângele lor mai gustos, alcătuit din cele mai alese elemente vitale. Însă nu uitați, copiii mei, că unde este o adunare de legioane de in­divizi cu felurite idei și tendințe, și spre a compune un ordru5 de bătaie general, trebuie să fie numit cineva comandant de ar­mată, sub a cărui disciplină să vă supuneți cu toții. El va fi înda­torit să păstreze drepturile fiecăruia și să vă ocrotească prin tac­tica strategică și diplomatică de invaziunea dușmanilor ce ne înconjoară și care, apărându-și sângele, sunt siliți să sugă pe al vostru. Așa este legea generală a naturii. Deci aici față cu voi iată fiul meu cel întâi născut, — arătând spre mine. Contând pe el, îl desemnez de șeful armatei, și cred că te unești cu asta, adre­sându-se la mine“. Atunci, îngenunchind înaintea ei, am răspuns cu umilință: „Nu îndrăznesc a contrazice deciziunile D-voastră, mamă și regină, cutez numai a Vă mărturisi că nu sunt demn de comandant, având aplicarea să fiu călător în contemplațiunea frumuseților naturii, care m-a adus la extaz de la cel dintâi moment al vieții mele. Deci dă-mi voie a abdica la drepturile de mareșal, rugându-Vă a desemna în locul meu pe unul din frații mei cei mai tineri, după majoritatea voturilor date de mulțime.“ Mama regină s-a cam posomorât, zicându-mi: „Alegerea prin bile nu este în sistemul meu politic, o așa alegere poate naște invidii și dușmănii ce sunt periculoase în adunarea purtătorilor de arme. Deci, spre a evita un conflict, eu cu puterea mea autocrată desemnez pe unul din frații tăi ce s-a născut după tine. Unde este el? Să răspundă!“ — Bzzz... zbârnâi cu un glas bărbătesc un țânțar grăsuliu ce ședea într-o poză voinicească pe marginea unei frunze de lotus. — Apoi fii tu! — porunci mama, numai păzește armata de păianjeni și de englezi beți. Pleacă, caută-ți o mireasă, prăz­nuiește-ți nunta, ca să aibi succesori legiuiți, spre a evita la moartea mea o revoluție din cauza sufragiului universal. — Bzzz... Vivat! strigară într-un glas cu toții, ridicându-se în aer ca o ceată compactă, în mijlocul căreia se-nvârtea dănțuind fratele meu. — Acuma, îmi zise mama cu un oftat dureros, a sosit mo­mentul să-mi iau ziua bună de la tine, dându-ți binecuvântarea, spre a săvârși călătoria în țări depărtate, unde soarta te trage. Și, îmbrățișându-mă cu piciorușele, m-a sărutat cu frăgezime, apoi cu grăbire și-a îndreptat zborul în urma coloanei țânțărești. Eu rămăsei singur ca un orfan, și numai când m-am încredințat că toate legăturile de familie sunt rupte, când m-am văzut părăsit pentru vecie, atunci am simțit cât de periculoasă este cariera de turist ce-mi alesesem. Dar nu rămăsei mult timp adâncit în gânduri și, aruncând încă o căutătură pe locul nașterii mele, mi-am luat ziua bună de la scumpa patrie și cu un suspin dureros mi-am întins zborul în spațiul nemărginit. Înălțându-mă deasu­pra suprafeței pământului, zefirul de seară îmi înlesnea zborul. Cu ce deliciu nespus admiram tabloul încântător ce se dezvelea sub mine și în depărtare. El era alcătuit de verdeața codrilor în felurite nuanțe și închis de cordelele albastre ale râurilor; iar pe undele împestrițite de festonurile încrestate ale lacurilor reflec­tau ca niște oglinzi colosale razele aurite ale soarelui apunător. Zburând în înălțime, simțeam multe lovituri de niște corpulețe ce mi se așezau pe spinare și aripi, mulțimea lor creștea mereu, încât greutatea lor începu a mă apăsa în jos. Atunci prin iscusința ce avem noi de a da diafragmei ochilor puterea celui mai mare microscop, m-am uitat cu luare-aminte la acele corpulețe, și cu mirare am observat că aceste corpulețe sunt adunate din micro­bii bacililor și din colbul rodnic al florilor care prin curentul aeru­lui zburau în înălțimea atmosferei împreună cu mine și pe mine. Am fost silit să încetez zborul și, punându-mă pe vârful unui ce­dru, începui a le scutura de pe mine, meditând cât e de măreață natura, trimițând pretutindene microscopicii ei agenți, pe unii ca un colb rodnic pentru noi creațiuni, pe alții ca bacili epidemici, să dărâme pe cele vechi. Dar în meditarea mea în metafizica zidirii contenii pe loc, când văzui măreața lună ce se ivea de după orizont în cortegiul său de stele pe un tron de nourași puhabi ce semănau a argint topit în felurite arabesce. Ea revărsa o lumină galeșă printre arborii de sandal, încununați cu ghirlande de vanilii și orhidee, ale cărora emanațiuni odorificante se împrăștiau prin zefirul nopții în ju­rul meu. Totul era învelit într-o mreajă de lumină fosforescentă, iar frunzele copacilor păreau că șoptesc într-o foșnire misterioasă. Extazul poetic mă cuprinse, inimioara mea se zbătea de dorul amorului, și cântai cu un glas de tenor o nocturnă pasionată. Zzzz... chemam eu în cadențe și tremoli pe idealul meu. Și iată că nu departe de mine, din floarea unei orhidee, a răsunat tot același cântec pasionat, dar în modulații de sfială, așa că eu am înțeles îndată că subțirele soprano zi-zi-zi... este glasul unei țânțăroaice cântărețe ce-mi răspundea la chemarea mea de amor. Deci, spre a o încuraja, i-am cântat o romanță improvizată așa: Zi-zi-zi, De-ai veni, Te-aș iubi Și ocroti, Zi-zi-zi... Abia ce s-au sfârșit ultimele tonuri, când lângă mine zdreliră într-un frou-frou aripioarele ei de mătase. M-am întors. Ah! ce fericire! Dinaintea mea sta o frumoasă țânțăriță cu ochișorii plecați și acoperiți de antenele mătăsii. Ce talie de viespe, ce grație în toate mișcările ei. Razele lunii, ondulând pe aripioarele ei, păreau a fi unde de argint topit. Nu mă puteam stăpâni de flacăra amorului ce ardea, și cu o voce pasionată o întrebai: „De unde vii, ființă încântătoare, și cine ești, silfidă aeriană?“ — O călătoare urgisită, o văduvă desperată ce-și plânge moar­tea fără timp a scumpului său soț, ce a pierit de palma unui en­glez. — Cum, iar englezul e cauza? am întrerupt-o eu cu mânie. Au doară și pe soțul tău l-a ajuns aceeași soartă, care a fost a tatălui meu? Spune-mi, neprețuito, ca să ne mângâiem reciproc, căci eu sunt orfan, rătăcind prin lume ca și tine, și gata fiind să-ți fiu ocrotitor chiar cu sacrificiul vieții mele. — Istoria mea e scurtă, îmi răspunse ea cu întristare. Cauza nenorocirii mele a fost chiar soțul meu, mareșalul armatei. Răposatul era de caracter arțăgos și pe lângă toate amarnic mân­căcios. El nu se mulțumea cu sângele supt din popor, ci căuta sânge englezesc, încredințându-ne că este mai dulce, fiindcă en­glezii se hrănesc cu plump-pudding6 și beau multe lichioruri. Ni­meni din noi nu îndrăznea să-i contrazică, mai ales eu, care-l iu­beam ca sufletul meu, dar mă temeam de el ca de moarte. Deci iată că într-o zi, adunându-ne pe toți, ne-a dus în lagărul en­glezesc. Ne-a dat semnalul de atac, și noi cu toții am năbușit în cortul colonelului, care era un om tânăr, gras, cu obrajii roși și subțire la pieliță. L-am găsit dormind cu fața-n sus. Deci, sub su­netul marșului militar, am început a-l sfredeli din toate părțile. El, mânios mornăind prin somn, se întorcea când pe-o parte, când pe cealaltă parte. În sfârșit, trezindu-se de împunsătura dureroasă ce i-o căuză soțul meu pe obraz, ridică cătinel palma. Eu prevăzui tactica englezului și strigai soțului meu: păzește-te! Dar în bâzâitura generală glasul meu nu l-a auzit. Deodată răsună un plesnet, și soțul meu se prefăcu în pulbere. Desperația tru­pelor noastre era nespusă; ele deciseră să-și răzbune moartea șefului lor și începură de-a valma a borteli pe englez în ochi, în nas și urechi, aducându-l la o mânie turbată. Atunci el, luând niște cărbuni aprinși, aruncă pe ei colb de tabac, din care cauză am început a ne înăduși de fumul tutunului și am fugit cu grăbire din cort. Dar vai de noi! Ivindu-se un mare vânt, ne-a împrăștiat ca colbul prin spațiu. Și iată că acum mă găsesc aici, neștiind unde mă aflu, singuratică, fără ocrotire și putere să-mi găsesc hra­na de toate zilele.“ Cu aceste cuvinte începu a plânge amar, ștergându-și cu piciorușele lacrimile ce curgeau din ochii ei drăgălași. — Nu, silfida mea, i-am zis, îmbrățișând-o, odată ce soarta ne-a împreunat, eu nu te voi lăsa singură, ci rămân al tău până la moarte. Ea îmi zâmbi dulce cu lacrimi în ochi, apropiindu-se cu grație de mine. Cu o săritură grabnică o ridicai în brațe și în sărutări de dezmierdare am adormit osteniți și amețiți de nectarul amorului. Cu ziua, când ne-am trezit, am simțit o foame nesufe­rită, mai ales silfida mea, nefiind sentimentală, avea un apetit grozav, se vede că era molipsită de bărbatul ei răposat cu lăcomia de mâncare, căci rugând-o să mergem să dejunăm miere din poti­rul unei lăcrimioare, ea îmi răspunse cu mică schimosire ironi­că: „Ah, iubite, aș schimba bucuros dejunul ce-mi propui cu na­sul unui englez, în ceșcuța lăcrimioarei vom găsi numai o băutură răcoritoare, iar nu o mâncare gustoasă și cu saț.“ — Apoi, dragă, unde să găsim noi un nas de englez în acești codri pustii, am întrebat-o, netezind-o pe cap. — Ce-mi pasă! caută-l unde știi, îmi răspunse ea cu glas iri­tat. Tu ești de acum soțul și tutorul meu, vasăzică ești îndatorit a-mi căuta o hrană aleasă și sățioasă. De ce dar porți gloriosul nume de sugător de sânge; sau poate ești vegetarian ca vitele rumegătoare? Tu știi bine că, spre a da viață organismului no­stru, este neapărat ca hrana să fie de sânge, altmintrelea noi gogim, ne topim slăbind cu puterile, și nu uita că mie îmi trebuiește și a ta tărie, fiind eu încă tinerică și frumoasă. La aceste cuvinte îmi zâmbi cu cochetărie... „Ia pildă, adaose ea, de la oa­menii însurați cu femei tinerele.“ — Bine, drăguță, i-am răspuns eu, uimit de atâta înțelepciune în cap femeiesc. Dacă mă voi lăsa să mă sugi, apoi în mine vei găsi sânge de o cantitate foarte mică, și eu slăbind, se înțelege că urmările vor fi stingerea flăcării amorului... — De asta nu te îngriji, îmi răspunse ea cu un zâmbet viclean. Eu îți voi păstra puterile, numai te previn ca să nu fii gelos, văzându-mă înconjurată de adoratori bine hrăniți, pe care am de gând să-i țin în jurul meu din dragoste către tine. — Cum? Vrasăzică, va trebui să port două rânduri de antene? am întrebat-o gângăvind și... — Negreșit, așa se cade, m-a întrerupt ea, râzând de a mea naivitate, o pereche îți va sluji spre a pipăi hrana, iar a doua pereche ca ornament demnului bărbat ce s-a învrednicit să-și dobândească o femeie frumoasă. Astfel de demnitate este înalt prețuită de aceia ce nu vor să se însoare. Ei pun un asemene decor pe capul bărbaților galantomi, care aduc în comunitate scumpa lor proprietate. Deci orișice sacrificiu este decorat. Pa­tria dă decorații pentru aceia ce-și expun viața pentru ea. Decorații primesc și aceia ce sacrifică capitaluri bănești pentru binele comun. Deci eu socot, că pentru tine sunt eu un capital scump. Sau voiești să mă ții de o dârvală? Apoi dacă este așa, eu zbor de la tine. Cu comoara frumuseții mele voi găsi adora­tori mai demni decât tine, căci, precum văd, tu ești un mișel, hămesindu-mă de foame și hrănindu-mă numai cu sărutări înfo­cate și vorbe dulci. Așa nu-mi place, divorțez de tine, mă duc și te lepăd. — Cu aceste cuvinte își întinse aripile spre a pleca. Atunci în desperația mea îi picai în genunchi, zicându-i: — Nu, suflete! nu, dragă! nu mă părăsi, căci mor fără tine. Îngăduie puțin; plec spre a-ți căuta măcar o picătură de sânge proaspăt. — Apoi pleacă, îmi zise, împingându-mă de spete, și caută să fie sângele de la un englez tânăr. Întoarce-te cât mai curând, căci mor de foame. Mă grăbii cu zborul, cercetând prin toate cotloanele codrului înzestrat cu felurite vegetații. Dar iată că deodată sub bolta de verdeață, într-un scrânciob de crenguțe împletite cu vanilie, văzui dormind cu fața în sus o maimuță. Apropiindu-mă pe furiș de ea, i-am înfipt paloșul în vârful nasului și, luându-i o bună porțiune de sânge, am adus-o cu grăbire silfidei mele. Ea cu însetare a înghițit-o, dar imediat începu a scuipa cu oțărâre. — Ce fel de mixtură grețoasă mi-ai adus la dejun? m-a între­bat ea cu mânie, au voiești să mă otrăvești? — Ce spui, drăguță, i-am răspuns încremenit de mirare. Au doară nu cunoști că te hrănesc cu sânge de maimuță, ce este tot atâta ca sângele englezului Darwin? — Ce bârfești! mă întrerupse ea, scuipându-mă chiar între ochi. Au doară imitațiunea este adevărul? Ascultă, domnule țânțar! Dacă socoți să mă amețești cu filozofia lui Darwin, făcând din maimuță țânțari și din țânțari armăsari, apoi pierzi tot re­spectul meu. După lege trebuie — fără a rezona — a iubi, a ne hrăni și a ne înmulți. În această trinitate se încheie toată filozo­fia țânțărească, altmintrelea cine se deprinde a intra în dispute, se face liberal, adică egoist, vrând a se dezlega de îndatoriri, cerând de la alții să le împlinească plăcerile. — Minunat lucru! am îndrăznit a-i zice, cum de voi, femeile, sunteți toate de o opinie. Și mama mea avea aceeași opiniune. Când mi-am luat ziua bună de la ea și i-am mărturisit că în su­flet sunt poet, a plâns… — Cum? a strigat soția mea cu înspăimântare, tu ești poet? tu poet? adause ea, privindu-mă cu dezgust. — Apoi ce te temi de mine, drăguță, îi răspunsei cam confuz. Și ce este de mirat, când un țânțar e și poet? Cu tristețe a ridicat din umeri, clătinând din cap. — Eu nicidecum nu sunt mirată, răspunse ea, că ești molip­sit de acea boală, pe care o numești poezie. Toate creaturile au boalele lor, fără care nu ar fi mortalitatea. Natura prin nenu­mărații săi agenți microscopici trimite microbii și bacilii în jitnița colosală a creației, spre a stârpi prisosul. Aici agenții intră nu numai în mădularele vietăților, ci și până în creieri. Deci, dacă există bacilul turbatului, de ce nu poate să existe și bacilul poeziei? Poate că tu, sugând sânge din fruntea unui englez, ai înghițit și vreun bacil de poezie, care, intrând în creierii tăi, te-a făcut să căpiezi. Această sarcasmă veninoasă m-a adus la disperare, și cu ciudă i-am răspuns: — Ce contrast reprezinți tu, dragă, între frumusețea ta și rea­lismul tău! — Tu ești un țânțar retrograd, îmi zise ea cu dispreț, și voiești a înțelege că așa e veacul, că grațiile și formele corpului nostru sunt prețuite acum numai spre a stimula voluptatea, spre a cau­za înmulțirea, iar nu spre a inspira scăderea, prin idei putrede și deșerte ale veacurilor idealismului. — Fie și așa; dar ce-ți pasă ție, dacă eu sunt poet? i-am răspuns, începând a mă irita de cinismul iubitei mele ce m-a rănit în amorul meu propriu de poet idealist. — O, taci, nu-mi vorbi de poezii, m-a întrerupt ea cu iuțeală, căci mă apucă istericalele; îndată ce tu ești poet, toată viața mea va trebui să rămân flămândă împreună cu tine. Poetul este do-mol și cruță sângele altora, spre a se da de hrană tuturor acelo­ra ce vor a-l suge. Nu degeaba ești tu așa de uscat și slăbuț, capul tău e plin de bacilii poeziei... Vai mie! ce soartă m-a ajuns! și începu a boci, acopeindu-și ochii cu piciorușul. Ce păcat a dat peste mine, gândeam eu. Căci, unindu-mi soarta cu o cochetă realistă, ba încă cu toane, mă voi îneca în lacrimile ei, neavând măcar timp să gust cu tihnă dragostea însoțirii. Ce folos poți avea de o femeie frumoasă necontenit bozumflată? Să te uiți numai la ea de departe, fără să îndrăznești a-i da măcar o sărutare! Mai bine mi-ar fi mers rămânând holtei! Iar acum sunt silit să gândesc cu ce să îndestulez cererile soției, cum să po­tolesc necontenitele ei capricii! Să mă zbat prin lume, căutându-i nasuri gustoase ce-i vor îndestula apetitul ei nesățios? Of! of! oftam eu cătinel, stând pe gânduri: să rămân lângă ea, sau să o lepăd pe furiș și să zbor unde mă vor duce ochii? Noi ședeam întorși cu spatele unul către altul, cu capetele ple­cate, eu mâhnit, ea mânioasă, eu oftând, ea suspinând, și amândoi totodată hămesiți de foame. Mă uitam la un broscoi bărdăhănos ce se lăfăia la soare și din care puteam suge ceva hrană, dar mă temeam să nu mă vadă dulcineea mea și să mă respingă de la sine ca pe un spurcat. Gândind eu în momentul acela la broscoi, ea medita negreșit la vreun englez tinerel și grăsuliu, dovadă că-și lingea antenele cu aviditate. Dar iată că deodată răsunară în depărtare sunetele unui or­chestru țânțăresc, cântănd un vals. Silfida mea tresări ca mușcată de un șarpe, ochișorii îi scânteiau de bucurie și, iutând mânia și foamea, începu a-și drege toaleta, adică a se înarma cu atribu­turile cochetăriei, încrețindu-și frizura, netezindu-și aripioarele și cercând cu piciorușele felurite poze grațioase, ridicând ca o balerină când pe unul, când pe altul în sus. Iată că în sfârșit de după o cunună de orhidee se ivi o ceată de țânțari, dansând un vals. „Nuntă! Nuntă! strigă soția mea cu bucurie uitând lacrimi­le vărsate. Ah, dragă! îmi zise ea dulce, tare aș voi să joc, haid­em acolo!“ Eu începui a o încredința că nu este cuviincios a intra la o nuntă, la care nu suntem invitați, ce după eticheta țânțărească ar fi o îndrăzneală nespusă... un act de batjocură... Dar îndă­rătnica mea soție nici n-a vrut să mă asculte și în grabă a intrat între dansatori, unde o cuprinse imediat de talie un țânțar grăsuliu cu antenele răsucite ca mustățile unui ungur, cu o ari­pioară cam aruncată pe umăr, în modul minteanului unui husar, și iată că se și porniră la sărit, învârtindu-se ca niște titirezi, că abia se văzură piciorușele lor mititele. Eu nu eram niciodată ama­tor de dans, găsind aceste sărituri de nebunești și de niște pozne. Dar privind-o cât e de fericită și veselă în brațele cavalerului, de care se aninase ca floarea orhideii de trunchiul unui copac, o in­vidie nespusă mă cuprinse. Ea trecea iute din brațe în brațe, râzând și șuguind cu cei mai aleși cavaleri, nici nu semăna a fi flămândă, după o lipsă de hrană atât de îndelungată. Atunci toc­mai m-am încredințat că cocheta tot cochetă rămâne; uită-te la ea prin microscop sau prin telescop, tot vei vedea cocheta. Cav­alerii o învârteau în toate părțile, mai că nu o răsturnară, și ea dansa necontenit, fără pauză și odihnă! Barbarii aceștia îmi vor omorî iubita, gândeam eu și, folosindu-mă de un moment când ea își îndrepta o aripioară cam boțită, i-am șoptit la ureche că am găsit pentru dânsa un nas de milord adevărat. Cu această glumă socoteam să-i zădărăsc apetitul, atrăgând-o iarăși la mine. Dar mirarea mea a fost nespusă când ea, posomorându-se, mi-a răspuns cu răceală: — Apoi mergi și-ți ia dejunul de pe nasul milordului, căci eu de mult sunt poftită la masă în haremul lui Raji, nu departe de aici, unde noi cu toată nunta zburăm să sugem sângele din fru­moasele lui cadâne cu pielița lor albă. — Atunci și eu voi zbura acolo împreună cu tine, cum să te las singurică? — Fie și așa, mi-a răspuns cu oareșicare ciudă, însă cum ai zis tu înainte, asta ar fi contra etichetei țânțărești, căci tu nu ești invitat. — Tu asemene nu ai fost invitată! am observat eu. — Asta nu are a face nimică; noi, femeile frumușele, ne folo­sim de deosebite drepturi. Cum vezi, cavalerii m-au întâmpinat cu mare entuziasm. — Așa este, însă o femeie într-o adunare necunoscută, poate... — Ho! stai! m-a întrerupt ea cu grăbire, tocmai o așa femeie ce intră neașteptată într-o adunare, produce și cel mai mare efect. Dar, cum văd, tu ești un țânțar mucalit, adică, mai bine zis, un țânțar ticălos, care, ca zgârcitul, vrea să-și păstreze comoara găsită pe drum, fără să o împărțească cu alții. Au doară tu socoți că, fiind eu soția ta, sunt și a ta proprietate? O, nu, drăguță! Filo­zofia modernă găsește că fiecare proprietate este un furt cauzat jitniței comune prin șiretlic, întâmplare sau din orice fel de cauză. Proprietatea sa poate să o numească numai individualitatea goală, precum s-a născut, îndatorită să-și caute hrana cum va putea, iar tot prisosul este al comunității. Dar la urmă nu te îngriji, gelosule! Tu rămâi aici, iar eu mă voi duce cu nunta, și mâine dimineață, întorcându-mă întreagă și bine hrănită, voi ple­ca cu tine, nedespărțită de tine orișiunde mă vei duce. Așa, dragă, nu te întrista, fii cuminte ca un bărbat înțelept! și, dându­mi pe frunte o sărutare, s-a întors la nuntă, care degrabă în su­netul unui marș militar a început a se depărta. În mijlocul coloa­nei vedeam pe soția mea în brațele husarului cu antenele răsucite. Ea îmi trimitea cu piciorușul câteva sărutări aeriene. Rămăsei iarăși singur, și cu ochii țintiți în depărtare gândeam: sau să rămân pe loc, așteptându-mi iubita, sau să călătoresc mai departe? În sfârșit, m-am hotărât. Lumea e mare și nu e lipsă de femei frumoase cu suflete mai simțitoare și idei mai estetice. Eu singur nu eram frumos la trup, fiind uscat și cu picioarele prea lungi, dar cu vocea mea sonoră de cântăreț eram sigur că voi pătrunde femeile până la inimă, aprinzându-le simțirile cu roman­țe înfocate. Cu aceste idei m-am urcat în spațiul nemărginit al eterului și, împins de un vânt lin, am ajuns spre seară la malurile râului Ganges, unde m-am așezat să mă odihnesc pe vârful capiștei Oranjeba în capitala Benares. În acea zi se serba la hinduși o procesiune religioasă, cu idolul Ganesa, a dumnezeirii a totului ce este început. La acea serbare asistau cei mai însem­nați brahmini sacrificatori și sfintele baiadere, tinere fecioare și vădane, toate de o frumusețe aleasă. Era mai ales una ce se nu­mea Taji-Bibi, și aceasta mi-a plăcut deosebit. Ea era preoteasa principală a capiștii. Tabloul procesiunii era minunat; mai ales că într-amurg tot orașul era iluminat cu focuri bengalice. Eu însă, admirând ser­barea, nu scăpam din vedere și pe frumoasa Taji-Bibi; uitân­du-mă lung la ea, mi-am întărâtat apetitul așa de tare, că m-am coborât de pe vârful capiștii drept pe umerii ei albi și puhabi, începând a-i sfredeli cu lăcomie. Această operație o făceam și cu oareșicare ciudă, gândind că, fiind ea din soiul sexului frumos omenesc, trebuie să aibă tot acele idei ușoare ca și cocheta mea țânțărească, ce m-a lepădat. Și în grabă m-am încredințat că pre­pusul nu m-a înșelat. Taji-Bibi țintea ochii cu toată cucerința la urâciosul idol cu botul de elefant, însă cu toate aceste arunca câte o câutătură hâtră spre un tânăr frumos cu barba neagră și frumoasă, ce-i sta înainte. Acest tânăr sacerdot, uitându-se la dânsa, pare că o înghițea cu căutătura lui înfocată, și cu toate aceste eu sugeam fără grijă din sângele ei dulce și curat. Biata copilă nu putea să mă alunge, neîndrăznind a-și schimba prin vreo mișcare poza ei religioasă, și suferea durerea împunsăturii mele, oftând și ridicând ochii la cer. Sacerdotul, gândind că acest oftat îi este lui adresat, scânteia din ochi, zâmbind de fericire. Atunci reflectam eu cum sunt bărbații de nătărăi în privința oftărilor ce ies din gurițele frumoaselor femei, crezând că aceste oftări trebuie să fie numaidecât o legătură a inimii, atunci când ea provine nu o dată dintr-o împunsătură a unei insecte ca mine... Deci, îndopându-mă destul cu sângele ei, am zburat sătul de pe umerii ei și m-am așezat spre a mistui pe botul idolului. O, dacă m-ar fi văzut atunci mama cu ce alai mă purtau în procesi­une! Cei mai demni cetățeni mă purtau cu idolul pe umeri, și credeam că sunt aieve Zeu. Deci nu o dată fac oamenii dintr-un țânțar un armăsar. În sfârșit, procesiunea, acompaniată fiind de imnuri cântate de baiadere, s-a oprit pe malul râului. Sacerdotul aruncă idolul cu toate podoabele în fundul apei, de unde ar avea să reînvie, după credința budiștilor, spre renașterea omenimii, spre ferici­rea și belșugul țării. Eu, nedorind a mă îneca cu idolul, m-am ridicat în sus și m-am așezat pe capul frumoasei Taji-Bibi, care s-a întors cu mine în bogatele ei apartamente în palatul lui Maha-Raji. Ce lux! ce decor încântător în acest apartament! mai ales în dormitor unde, intrând, începuse a se dezbrăca de mantie și cele­lalte insigne de preoteasă. Printr-o mare fereastră deschisă luna trimitea razele sale argintii pe sânul și umerii ei goi, ce semănau ciopliți din marmură. Învelindu-se într-o fotă transparentă, cu părul despletit, ațipi într-o poză grațioasă pe puhabele covoare de bengal. Cu toate că eram un pigmeu în comparație cu uriașul fru­museții ce-l priveam, dar mă jur pe grozavul paloș al răposatului meu tată că nu mă puteam stăpâni de ispită și, zburând deasu­pra căpușorului ei, i-am cântat un imn adresat frumuseții, apoi m-am așezat pe gurița ei și începui cu deliciu a suge din buzi­șoare. Deodată însă bâzâi lângă mine un țânțar gros și băr­dăhănos cu paloșul ridicat și cu ochii scânteind de invidie. El se repezi la mine cu iuțeala unui șoim și cât pe ce să-mi înfigă paloșul în coastă, dar eu, cu grăbire sărind într-o parte, m-am pus împotrivă și așteptam lupta. Am înțeles îndată că inamicul era un rival ce-mi oprea participarea la sângele din trupul fru­moasei dorminde, și asemenea am cunoscut că acel rival era născut în harem, căci îmbrăcămintea lui lucea de curățenie, fiecare păr de pe mustățile lui era pomăduit și încrețit, iar tălpile piciorușelor rumenite din cauza deselor plimbări pe obrajii sulimeniți ai cadânelor. Într-un cuvânt, el era elegantul salonu­lui, lionul budoarelor, copilul trufiei și al luxului, pe când eu eram fiul codrului, dogorât de soare, născut pe valurile furtunatice ale lacului și deprins cu o viață nomadă prin spațiul nemărginit al aerului. Pentru aceea însă aveam eu agerimea unui clovn, puterea unui atlet, și nu mă temeam de adversarul meu, cu toate că era de stat mai mare decât mine. — Cine ești tu? cu ce drepturi ai îndrăznit să intri aici? m-a întrebat elegantul haremului cu un glas plin de turbare. — Eu sunt fiul marelui voievod țânțăresc din provincia Ben­galului, i-am răspuns eu, și călătoresc din plăcere; iar aici am in­trat, pentru că așa am voit! — Lipsește din acest palat, strigă el, lovind cu piciorul în pământ. Tu ai intrat aici pe furiș, fără a trece prin carantină și poți aduce pe ale tale antene bacili ce-mi vor molipsi cadânele haremului. Caută la picioarele tale mânjite, la aripile tale ce sunt acoperite de colbul ciupercilor veninoase, și îndrăznești încă a suge buzele sfintei fecioare, cu al cărei sânge mă hrănesc eu sin­gur. Afară de aici, sau voi da ordin eunucilor să te afume, răpă­nosule! — Cu aceste cuvinte voi să ridice aripioara, ca prin o bâzâitură să deie semnalul de alarmă, dar eu cu o săritură de tigru l-am apucat de gât și începui a-l năduși, iar când i-am dar drumul, el conteni de a mișca cu piciorușele, căzând mort la pământ. Uitându-mă la cadavrul palid, lungit pe pământ, simții o mus­trare de cuget dureroasă, căci dacă ar fi fost el mai delicat cu mine, noi ne-am fi împrietenit amândoi, trăind în pace și sugând pe frumoasa Taji-Bibi, care la urmă, deprinzându-se cu noi, ar fi găsit lucrul cu cale. Așa mă încredințase la urmă un țânțar de lumea mare, că astfel de lucruri se întâmplă adese în lume. Nu era îndoială că puteam rămâne în locul răposatului elegant, dar viața haremului nu mi-a plăcut, părându-mi prea dulce și mono-tonă. Așa o viață nu se unea cu instinctul meu vagabond. În aceste ziduri grandioase cu pereți de mozaic mă simțeam ca într-o temniță, lipsit de libertate și de impresiuni neașteptate. Aici, unde domina amorul sclav și cumpărat, îmi părea că sunt în obezi. Iar când frumoasa Taji-Bibi s-a sculat din somn și și-a aprins calianul, fumul a început a mă năduși și am zburat pe fereastră, hotărât a nu mă mai întoarce într-un locaș unde orele seamănă a zile, iar zilele cu anii. Și iată că iarăși începui a călători prin spațiul nemărginit, dus pe aripile vântului trecător. Zburând în bobot, tristele idei de poet iarăși mă cuprinse. Eu gândeam, au doară îmi e menit să nu pot găsi o iubită ne-fățarnică. Și iată că suvenirele mele s-au întors iarăși la silfida ce m-a părăsit și pe care am iubit-o așa de tare. Nu este îndoială că cea dintâi scânteie a amorului rămâne nestinsă în inimă. Ca și flacăra unui incendiu ce lasă sub neagra cenușă scânteia as­cunsă, așa aducerea-aminte ațâță cu suvenir flacăra ce se stinge numai atunci, când moartea curmă gândul și îngheață inima. În acel moment aș fi suportat cele mai grele schingiuiri, numai să o văd odată și să o strâng la pieptul meu. Tânjind după ea, eu mă uscam, pierzând apetitul și nemâncând zile întregi, doară că-mi potoleam setea cu roua dimineții. Bine îmi zicea mama, că să fii poet va să zică să fii osândit pe toată viața a te chinui în dorințe zadarnice de speranțe șugubețe, să aștepți în întune­ric un viitor necunoscut. Pentru ce, gândeam eu, nu e în fire sta­tornicie? Pentru ce nu e pus număr dorințelor? sfârșit măgulirilor? Pentru că atunci, neavând viața o atragere spre dorințe, către care ea veșnic se mișcă, ar sta înțepenită pe loc în a ei dezvelire. Paralizată nu ar mai cerca să meargă, ci s-ar opri ca pendula unui ceasornic cu mecanismul stricat. E adevărat că atunci viața ar con­teni de a se dărâma, dar pe de altă parte s-ar curma și repro­ducerea ce iese nouă din dărâmăturile vechi. Așa filozofam eu nu o dată, făcându-mi întrebarea de ce sunt țânțar, și nu elefant, și de ce elefantul nu este țânțar. Dar tot­deauna veneam la acel răspuns, că atât elefantul cât și țânțarul sunt expuși putrejunii când le pică soarta. Și de ce să așteptăm în chinuri acea soartă, când în fine tot vine somnul etern, odih­na suferințelor vieții. Desperarea mă cuprinse și ideea de sinucidere începu cătinel a mă atrage. Șezând pe spinul unui cactus colosal, mă uitam la megieșul meu, un păianjen care, ascuns în mrejele sale, se uita cu ferocitate la fiecare mișcare a mea. Ochii lui străluceau din vizunia întunecată ca doi brilianți, atrăgându-mă la sine, pare că-mi zicea: vină, dragă, încoace, pășește numai ceva mai aproa­pe, și eu îți voi dezlega teorema chestiei putrejunii. Eram gata să mă arunc în mrejele sale, când deodată o bâzâitură dureroasă răsună lângă mine, și întorcându-mă, rămăsei încremenit de mirare, văzând înaintea mea tot pe acel țânțar husar, care mi-a răpit pe cocheta mea silfidă în dans. Dar cum se schimbase el de înfricoșat? Cu ochii plesniți, cu răni deschise la picioare și cu aripile bortelite. — Eu pare că te cunosc, i-am zis, dorind a afla ceva de iubita mea. — Și d-ta îmi ești ceva cunoscut, răspunse el gemând. —Adă-ți aminte de nuntă, când ai luat în dans pe o frumoasă țânțăriță și apoi cu toții ați plecat spre haremul unui Raji, unde aveați să gustați cina de seară a nunții din sângele frumoaselor cadâne. — Oh, nu-mi aduce aminte de acel loc fatal, mi-a răspuns el, unde mai toți din noi au pierit. Unicul eu am scăpat, și vezi în ce hal? Inima mi se zbătu de îngrijire, auzind aceste cuvinte. Cum, vrasăzică, și soția mea e moartă? îl întrebai gângăvind de spaimă. — Ce soție? mă întrebă el cu mirare. — D-apoi frumusețea aceea, căreia îi făceai curte la nuntă! — A, da! răspunse el gemând. Ea, sărmana, e înfricoșat ciun­tită și, retrăgându-se de lume, trăiește ca o călugăriță în potirul unei lalele. — Te implor, spune-mi mai lămurit, ce s-a întâmplat cu dânsa, căci alerg să-i dau ajutor. — În zadar îți va fi osteneala, mi-a răspuns el. Ea este așa de rănită, că nu știu de vei găsi-o încă în viață. Aceasta s-a întâmplat astfel: când nunta noastră a intrat în palatul lui Maha-Raji, am dat peste o mare tulburare din cauză că o muscă veninoasă a împuns o cadână frumoasă și i-a transmis în sânge bacilul car­bunculului, din care cauză cadâna murise în curând. Deci nunta sosise tocmai în momentul când scoteau trupul mort al cadânei. Noi toți, cam speriați, ne-am așezat pe cortinele sicriului, când nu știu de unde venise un englez ce ținea în mână un șip, de care era aninată o minge, și îndreptând pliscul șipului spre noi, a început a ne împroșca cu o mixtură atât de arzătoare, încât, atingând un strop pe unul din noi, acesta rămânea mort pe loc. Mie mi-au plesnit ochii, strivindu-mi și aripile, iară ce privește pe soția d-tale, a fost ciupită la față ca stricată de vărsat, încât ai cunoaște-o cu anevoie, ba încă e șchioapă și chioară. — Și unde este acea lalea, în care zace ea? întrebai eu cu îngri­jire. — Floarea aceea se află tocmai dinaintea ferestrelor haremu­lui lui Raji și... Dar eu nu l-am mai ascultat, ci grăbii zborul spre locul indi­cat. În grabă am ajuns la palat în grădinile cele tufoase și la coroa­nele de flori mirositoare. În adevăr, înaintea ferestrelor deschise ale haremului se întindea un strat numai de lalele înflorite în felurite culori. În mijlocul lor un havuz urca apele sale limpezi, scânteind cu picăturile la razele soarelui. Lângă acest havuz ședeau tologite pe covoare scumpe frumoasele cadâne, fumând din culianuri. Ale lor trupuri grațioase transpăreau prin țesăturile ușoare de mătase, care le înveleau. Eu însă nu eram inspirat de admirațiune, ci mă grăbeam să găsesc pe nenorocita mea silfidă. În sfârșit, auzii din ceșcuța unei lalele o oftare și în urmă gemete dureroase. Mă uitai în potirul florii și tresării înspăimântat, văzând pe biata mea soție culcată cu căpușorul rezemat de pis­tilul florii, cu piciorușele încrucișate pe piept și cu ochii stinși. Tot trupul ei era așa de uscat, ca un fir de mătase. Eu o ridicai în grabă, strângând-o la pieptul meu. Ea, pipăindu-mă cu an­tenele, m-a recunoscut, zicându-mi cu un glas slab: „Mă sfârșesc, iubitule, la înmormântarea mea să aduci muzica și pe trupul meu sfâșiat de răni să arunci un văl roșu. Capul să-mi piepteni după moda nouă, iar la înmormântare să inviți cât mai mulți cavaleri, adresându-le din partea mea cel de pe urmă adio“. Mai șopti încă câteva cuvinte, din care am putut înțelege: vals... husar... și gla­sul ei se stinse cu ultima scânteie a vieții. În desperarea mea plângeam, dar totodată gândind că cocheta, pășind peste pragul morții, tot cu cochetării își ia ziua bună de la zilele fericite ale juneții și până la moarte rămâne sclavă supusă legii cochetăriei... * * Un mare zgomot al unei cărți Lumea microscopică a lui Eger, ce picase de pe măsuța de lângă patul meu, mă trezise din somn. Deschizând ochii, mă uitai în jur. Pe măsuță ardea încă lumina, pe a căreia margine bâzâia aninat de un picioruș un biet țânțar ce cătinel se pârlea la para luminii. Vasăzică, aceasta a fost un vis al ideilor mele concentrate din viața țânțarilor, pe care, cit­ind-o, adormisem. Și toată povestirea țânțarului a fost bâzâitura lui lângă mucul lumânării. Așa se vede c-a fost, căci îmi aduc aminte că, picurând cu lumânarea, mă uitam la bietul țânțar, cum făcea felurite silințe să-și scoată piciorușele din stearina topită ce-l încleștase. Eu cu oareșicare ciudă gândeam: Ah, însetatule de sângele meu, voiești să scapi, ca la urmă să mă sugi! Nu-ți voi da drumul, hoțule, vei pieri ca și mulți din confrații tăi ce sug sânge nevinovat. Și așa gândind, m-am întors pe altă parte, adormind. Însă gândul meu nu adormise, visul cu istoria țân­țarului reflecta aievea ca o oglindă viața lui și ale sale drame intime. Căci și în lumea microscopică se săvârșesc tot aceleași du­reri, tot aceleași zile senine și zile nenorocite cum și la creaturile uriașe, pretutindeni supuse tot la aceleași chinuri și dureri, tot la aceeași naștere și moarte. NOTE Scrierea s-a tipărit prima oară în rusește: Istoria odnogo komara , Chișinău, 1891. În același an a apărut în românește în „Gazeta Bucovinei“, nr. 37-45, ulterior fiind inclusă în Caleidoscop literar , Cernăuți, 1895. Povestind despre viața insectelor, scriitorul are în vedere totodată și se referă la viața ome­nească, obținând astfel un important efect artistic. 1 Lotus . Plantă acvatică din țările calde. 2 Îmi succese . Mi-a izbutit. 3 Îmi scliviseam . Îmi netezeam, lustruiam. 4 Haydn . Compozitor german (1732-1809). 5 Ordru . Ordin. 6 Plum-pudding . Plăcintă.


content:
Prin iscusința picturii decorative, a mecanicii și științelor fizi­cale, producem noi pe scena teatrală în cadru mic minunatele iluziuni, copiate după natură, imitând schimbările și mișcările, ce se săvârșesc în perioadele elementelor tulburate. Priveliștea este adusă la așa mare perfecțiune, încât în mijlocul iernii, pe când afară viscolește și gerul frige pârjol, privitorul, lăfăindu-se în loja sa somptuoasă, în care aburește o căldură ca în luna lui mai, simte până și mirosul de viorele și lăcrimioare, care-i vine de la o damă megieșă, elegantă și cu un buchet mare în mână. Cortina se ridică și el vede aievea o furtună pe mare cu fulgere și trăsnete, sau viscol de nea, ce se spulberă în pus­tiu, înghețând de viu și îngropând în troian pe călătorul rătăcit. Deci târgovețul birocrat sau locuitorul nerăzlețit din oraș nu o dată cu înfiorare își închipuie pe acel nenorocit, care pe neaș­teptate a fost prins de turbatele valuri sau viscole, în care el e împins la pieire, trecând prin orele fioroase de schingiuiri ca ale iadului, și ajungând la nesimțirea agoniei, apoi la somnul etern. Astfel de pericol e mai îngrozitor decât cel mai crunt asalt din răzbel, unde omul, fie cât de mișcat și fricos, totuși, simțindu-se în mijlocul camarazilor, pe nevrute se electrizează de la cei mai curajoși, primește oareșcare voinicie și, împins de impulsul gene­ral, cu supunere și fără a-și da seama, pășește înainte prin ploaia de glonți și rețeaua de baionete. De aceste gânduri eram cuprins când odată, ducându-mă de la Odesa în ospeție de Anul Nou la una din fiicele mele, măritată în Austria, mă aflam iarna în călătorie pe calea ferată. Calea însă era în multe locuri troienită și trenul atât întârziase, încât rămasem încă pe drum tocmai de ajun. Cu ciudă îmi făceam însumi mustrări, de ce, lăsându-mă pe tânjală, nu m-am pornit cu câteva zile înainte. Mânia mea se ațâța încă și de frigul din cupeu, în care, nefiind încălzit, era frig ca și afară. Învelindu-mă în blana mea, așteptam cu nerăbdare pe conductor, cărui eram gata să-i fac o bună reprimandă1 pentru neglijența cea mare, când iată-l că intră în cupeul meu foarte îngrijat, zicându-mi cu grăbire: — Noi, domnule, ne aflăm aici la jumătate de drum între două stațiuni și ne oprim numai un minut, apoi iarăși ne întoarcem îndărăt la stația cea mare, ca să luăm ajutor, fiind calea mai de-parte cu totul troienită. Aceasta vă fac cunoscut, fiindcă poate doriți a vă coborî aici spre a merge mai departe cu sania până la târgușorul megieș, distanță de doi kilometri, unde veți găsi gazdă sau la otel, sau mai lesne la proprietarul moșiei, care este foarte primitor de străini, fiind singuratic și holtei. — Bine, zisei către conductor, mai întâi nu știu de voi găsi aici sănii, al doilea nu cunosc pe proprietar și nici nu știu cum îl cheamă. — Sănii țărănești se găsesc aici venite cu lucrătorii ce rânesc omătul, îmi răspunse el, iară proprietar este colonelul Priboianu. Alaltăieri a trecut el pe aici cu o mulțime de oaspeți, ce i-a luat la curtea sa. Mai ales faceți, domnule, cum doriți, sau coborâți­vă, sau rămâneți. Mult de gândit nu aveți timp. Cu aceste cu­vinte ieși conductorul grăbit din cupeu. Ce neașteptată surpriză! Colonelul îmi era bine cunoscut și nu o dată la întâlnire mă angaja să vin la el la țară pe câteva zile; dar neștiind la care moșie să-l aflu acasă, nu mă hotărâsei să întreprind călătoria. Colonelul Priboianu era foarte bogat, avea moșii în diferite districte. El era ca toți oamenii pe care norocul îi dezmiardă: cheltuitor și în colosalele sale nebunii nebăgător de seamă. Cu toate că avea vârsta de cincizeci de ani, extra­vaganțele și pățaniile sale nu mai aveau sfârșit, așa că peste câțiva ani bătu la talpă o clironomie de peste două milioane ce le avuse de la un unchi bogat, în locul cărei răsări alta, îndoit de mare, de la o bunică. Mă voi duce la el, hotărâi eu, neavând timp de a mă răzgândi, și cu grăbire îmi luăi bagajul portativ de pe polița vagonului. Dar când m-am coborât pe platformă și m-am văzut noaptea în vălmășagul cumplit al viscolului, care mai că nu mă răsturna de pe picioare, atunci cu părere de rău mi-am întors căutătura spre cupeul în care eram adăpostit și voiam să mă întorc îndărăt. Era însă prea târziu. Locomotiva slobozi un șuier îndelungat și neagra umbră a ei cu șirul de vagoane dispăru de înaintea ochilor mei în ceața de omăt. Lanternele se stinseră și câțiva slujitori, chiar și ei se făcură nevăzuți, ascunzându-se prin ale lor locașuri. Rămăsei singur pe loc ca într-un pustiu. Un vânt furios, ce spulbera fulgi de omăt moale și cleios, re-pede mă acoperi din cap până în picioare, iară frigul pătrunzător, ca un șarpe lunecos, se furișă prin cele mai mici descusături ale blănii, trecându-mi cu fiori de gheață pe după guler și mâneci și furnicându-mi tot trupul. Stătui câtva timp în nedumerire. Ce să fac? Unde să-mi aflu adăpostul? Apoi, plecându-mă, ridicai bagajul de lângă picioare cu gândul ca să mă duc la stație, unde, fie ea cât de mică, aș fi fost măcar scutit de viscol și omăt. — Poate căutați prilej? îmi zise subit la spinare o voce ne­cunoscută. Eu m-am întors și zării prin genele mele lipite de udeală o mare mătăhală albă de omăt, care îmi sta înainte cu o lopată în mână. — Cine ești dumneata? îl întrebai. — Suntem câțiva țărani din olaturi2, veniți aici la lucru, ști­ind că calea este troienită. Eu m-am uitat în jur cu oarecare sfială și în adevăr zării prin pâcla de omăt câteva umbre de oameni ce se mocoșeau pe lângă o gloabă înhămată la o săniuță. Nu aveam ce face și m-am hotărât să mă pun în cale cu țăranul ce-mi vorbise, ca pentru un bacșiș bun să mă ducă până în târgușorul megieș la vreun han, dacă proprietarul de acolo nu mă va primi peste noapte la sine. — Bine, îmi zise, suiți-vă în săniuță, vom merge drept la pro­prietarul, care este acasă, fiindcă mulți flăcăi și din satul nostru s-au dus să-i colinde de ajun. Și țăranul, luându-mi bagajul, păși înainte, iar eu în urma sa. Trecând pe lângă unica lanternă, ce rămase nestinsă la marginea platformei, cu sfială m-am uitat la călăuzul meu, în a cărui seamă îmi încredințam, pot zice, viața; m-am liniștit însă, când am văzut că e un bătrân respectabil cu barbă mare albă, cu spetele încovoiate, dar cu mersul sigur și puternic. Cu greu pășeam prin omătul care se tot adăugea și, când am ajuns la săniuță, eram desăvârșit obosit, și un oftat de ușurință mi se rostogoli de pe buze, când m-am văzut așezat în ea, cu picioarele vârâte în paiele coșului. — Moșule! întrebai, oare nu vom rătăci în acest viscol? — De asta nu mă îngrijesc, răspunse el, gloaba mea nu-mi va face sminteală; dobitocul la așa întâmplare știe și cunoaște mai bine unde merge decât omul. — Când vom ajunge, degrabă? — De aici nu e departe. Să ne ferească însă Dumnezeu de altă primejdie, când vom trece colea prin pădure. — Și el arătă cu mâna în fund spre orizont. — Ce primejdie poate fi? îl întrebai cu îngrijire. — Apoi dă, mă cam tem să nu deie peste noi vreo puiniță de lupi. — Apoi, dacă este așa, mai bine voi rămâne la gară, și mă găteam a mă coborî din săniuță. — Șezi, domnule, șezi! mă opri cu mâna țăranul bătrân, una ca asta nu se va întâmpla, căci de mulți ani nu se aude de lupi. Colonelul Priboianu îi stârpește de-a valma de pe toate olaturile moșiilor sale. El pentru această treabă ține zăvozi aduși de pes­te mare de departe, plătiți fiecare cu câte prețul de patru perechi de boi. Eu iarăși m-am liniștit și mă zgribulii cu supunere în săniuță. Moșneagul plesni din limbă la adresa calului și acesta în trap accelerat porni înainte. Îmi îmbodolii fața cu gulerul blănii. Nu vedeam nimică. Îmi părea că mă aflu în luntrea lui Haron3, ce luneca cu mine în prăpăstiile Hadesului4. Trecu ca o oră de călătorie ce-mi păru o eternitate și, cuprins de oarecare tulburare spirituală, ridicai ceva gulerul ce-mi acoperea ochii și mă uitai împrejur. O, ce fioros tablou!... Crivățul sufla cu turbare, ridicând valuri de omăt ce ca niște stafii albe se urmăreau unul după altul, pierzându-se în depărtare pe orizont. Pe cerul întunecat lunecau ca niște cortine negre nouri încărcați cu omăt. Stuful uscat ce crescuse de-a lungul unei mlaștine înghețate, sub apăsarea vije­liei își pleca vârfurile stufoase, zbuciumându-se cu foșnituri, ce semănau unor suspine sinistre. Nu departe se zărea, ca o dungă neagră, păduricea ce se desemna pe orizontul mohorât. Și iată că de acolo în răstimpuri se auzeau urletele lupilor flămânzi. Se vede că calul înțelese însemnătatea îngrozitoarelor urlete, căci o porni la fugă turbată. Săniuța spinteca omătul cu o repeziciu­ne amețitoare și la cea mai mică cârnitură sau lovitură a tălpilor în vreo cioată de copac puteam fi aruncat din ea pe omăt, spre a fi sfâșiat de lupi, care, cum am înțeles, ne adulmecaseră și aler­gau din toate puterile, ca să ne ajungă. — Moșule, moșule! auzi lupii? strigai eu cu îngrijire. El nu-mi răspunse îndată, ci lepădând hățurile își bătu mâinile de umeri, ca să le încălzească. — Moșule! strigai iarăși, nu auzi urletele? Așteptam răspunsul ca un inculpat verdictul de liberare sau de moarte. Căci ideea de-a mă simți mâncat de viu îmi trecea ca furnicile prin trup și mi se suia părul în vârful capului, gândind la o așa îndelungată și dureroasă agonie. — Ei, apoi? răspunse el cu voce răgușită, gloaba mea de mult îi simțește; nu vezi cum a prins-o la fugă? — Însă lupii fug mai tare și ne pot ajunge, observai eu. — Atunci pârdalnicii pot să ne și mănânce, răspunse el cu un hohot scârțâit, ca o roată neunsă, — uită-te la dreapta! adaose el. Întorsei capul și văzui pe orizont o zare roșie ca de un incen­diu. — Ce arde acolo? întrebai. — Ian nu tot vorbi, răspunse bătrânul cu iritare. Se vede că eu îi întrerupsei ruga, căci băgai de seamă că își făcea cruce. Apoi, după o pauză, el îmi zise: — Acolo ard butii cu catran dinaintea curții colonelului. Ți-am spus că el are astă-noapte o serbare. Dacă numai nu ne vor mânca lupii, când vom ajunge acolo, voi trage și eu o dușcă bună de holercă. Haide, haide, cotonogule! nu te da, că te ajung lupii! și el iară plesni din limbă, îndemnând din nou calul la fugă. Rămăsei confuz de indiferența moșneagului în fața sorții care ne aștepta. Căci trăgând cu urechea m-am încredințat că lupii ne ajung, fiindcă urletele deveneau mai lămurite și mai îngrozitoare. Dară de ce nu se teme el? îmi făceam întrebarea. Nu se teme, îmi răspunsei însumi, pentru că acești oameni muncitori, care toată viața o petrec în pericole și lupte cu elementele și în zilnică muncă, întru atâta se deprind cu totul ce îngrozește, încât devin fataliști. Neavând timp de a cugeta la chestii filozofice, ei se dedau cu indiferență curentului mișcărilor vieții cu feluritele ei schim­bări, lăsând dezlegarea lor în seama lui Dumnezeu, adică a fatalității, gândind că ce trebuie să fie, se și împlinește fără ca mintea omenească să poată pune piedici. Această amorțeală a intelectului provine și din neîndemânările vieții și ale organismu­lui obosit, pe care natura, spre a-l reînnoi și ajuta, îl aduce la indiferență intelectuală, ce este o ațipire și odihnă morală. Eu cu oareșicare invidie gândeam de ce nu mă pot sprijini și eu în așa o indiferență, ci din contra, imaginația mea aprinzându-se de îngrozirea pericolului, pare că simțeam deja colții fiarelor cum mi se înfig dureros în cărnurile mele. Dezvelindu-mi fața de gule­rul blănii, cu spaimă priveam împrejur. Lupii ne ajunseră. Câțiva din ei, alergând dinaintea calului, vroiau să-i curme drumul. Iară unul mai îndrăzneț făcu o săritură în sus spre botul gloabei, vroind să o apuce de nări; imediat însă rămase răsturnat și călcat de copitele calului, care trase săniuța peste el, lăsându-l în urmă lățit în omăt, unde camarazii săi și începură a-l scărmăna. Într-aceea zarea de foc mereu își adăugea lumina sa roșietică și mirosul de catran ajunse până la noi. Bătrânul slobozi iarăși un chiot puternic, ce era ca un semnal înțeles de departe, căci imediat dinspre zarea de foc răspunse un cor de chiote și răcnete amenințătoare. Lupii, care înconjurau săniuța, peșin se făcură nevăzuți. Când am tras la scara curții boierului, văzui o mulțime de țărani învârtindu-se printre poloboacele cu catran aprins. Ei beau din butelii și jucau prin omăt. Nu apucasei a mă coborî din săniuță, cînd două slugi în livrele, mai că ridicându-mă pe sus, mă duseră într-o odaie spațioasă, în care, dezbrăcându-mi blana, îmi aruncară pe umeri un fel de mantie ca de domino, poftindu-mă să-i urmez în marele salon, unde dl Priboianu primea musafirii. — Și de ce această mantie? întrebai cu mirare. Mergeți mai întâi de mă anunțați dlui colonel, zisei mai departe, numin­du-mi numele. — De prisos este! îmi răspunse, cum am înțeles, majordomul colonelului. Oricine ar sosi în astă noapte, este binevenit; spre a da însă îndemânare îmbrăcămintei acelor din musafiri, care nu vin costumați, le dăm câte o mantie de domino, ca să-și acopere veșmintele de voiaj. Când ușa salonului se deschise înaintea mea, rămăsei pe prag uimit de o neașteptată priveliște, care semăna cu o fantasma­gorie. Pe o estradă, ce se înălța la mijlocul salonului, acoperită cu scumpe covoare, era așezat un tron, împodobit cu cununi și buchete de flori. Pe tron ședea un copilandru îmbrăcat într-un costum mitologic, presurat cu fluturi de aur. Pe capul lui strălucea o coroană de steluțe, cum se părea, electrice, pentru că lumina lor era orbitoare; și din ele se alcătuia cifra anului nou. Tot tavanul salonului, precum și pereții, acoperiți de niște cortine și draperii mohorâte, imaginau o capiște idolatră5. Salonul părea a fi pustiu; tăcerea din el nu era întreruptă de nici o voce, de nici un zgomot. Nu vedeam decât pe copilandrul care ședea ca înlem­nit, fără mișcare, întocmai ca un idol păgân. În poza sa neclin­tită părea că aștepta ceva. Dar iată că ridică cătinel mâna dreaptă, în care ținea un toiag, și automatic făcu cu el un semn, învâr­tindu-l deasupra capului. Atunci pare că din sus în depărtare răsunau în intervale regulate una după alta douăsprezece lovi­turi de clopot. Subit de pe tavan draperiile se retraseră, lăsând liber un cer senin presurat cu stele. Copilandrul făcu a doua mișcare cu toiagul spre șirul cortine­lor de pe pereți, și acestea imediat se retraseră și o mulțime de public în diferite veșminte și costume cu gălăgie nabuși în sa­lon. Îndată mă văzui înconjurat, împins cu coatele, izbit în toate părțile de adunătura nebunatică, ce se silea care mai degrabă să ajungă la tronul copilandrului, ca să ieie din mâna lui o floricică, pe care femeile o aninau la cap, iar bărbații la piept. Părea că toate gințile și clasele de oameni se aflau în această mare adunare costumată, începând de la capetele încoronate până la modestul plugar. Observai numai că mulțimea se împărțea în două tabere. Pe una o conducea o femeie frumoasă în costumul zânei Miner­va; pe a doua, fantoma morții învelită în giulgiu alb, purtând coasa pe umăr. Cei din ceata primă, închinându-se copilandru­lui, primeau de la el o floare, cei din ceata a doua — câte o lumânare aprinsă. Zeița Minerva făcu un semn de comandă și ceata se și așeză de-a lungul salonului precum în așteptarea unei procesiuni ce trebuia să urmeze. Fantoma morții se apropie de ușa din fund și, deschizând-o cu mâna sa de schelet, scrise dea­supra cu litere de foc: „Porțile eternității“. Apoi cu degetele sale de oase sună în plăseaua coasei. Atunci pe ușa de vis-à-vis a salonului începu a înainta o procesiune ciudată: Napoleon al III-lea înhămat la o targă cu ghiulele de tunuri, puști și pistoa­le, cu grea muncă și îngrebănoșit, de-abia târâia targa pe care se înălța un steag negru, pe care era scris cu litere roșii „Milita­rismul“. Când Napoleon se opri ceva, ca să se odihnească, atunci femei urâcioase ca furiile, cu șerpi — drept păr — în cap, îl împin­geau de spete înainte, arătându-i porțile eternității, la care priveghea spectrul morții. Vădane în doliu, bătrâni cărunți în cârje, copii mici în rufe, cu dojeniri și blestemuri urmau în trista și urâcioasa procesiune, care în grabă intră pe porțile eternității. Acestor urmau toți acei ce țineau lumânările în mână; între ră­posați se vedeau generali, miniștri și funcționari politici: ațâță­torii calamităților universale. Pe același drum urmă apoi o altă ceremonie alegorică, și mai cuidată. Înainte mergea un șir de arapi înarmați, petrecând cu alai pe sultanul neputincios, ce, abia târâindu-și picioarele, se rezema de brațele zeităților regine, ce reprezentau puterile eu­ropene. Ele îl duceau spre porțile eternității, unele sprijinindu-l, altele ridicându-i hlamida, ce se târâia după el și care era cusută din bucăți de stofă cu inscripția numirilor diferitelor provincii, ce alcătuiesc imperiul otoman. După zeițele încoronate mergeau o mulțime de cadâne în haine albe și cu fețe acoperite. Sulta­nul, ajungând la porțile eternității, se opri, neputându-se hotărî de a păși pragul. Întorcându-se către zeițele încoronate, le făcu un gest de implorare. Ele însă îl împinseră înainte, smulgându-i de pe umere hlamida, și, împărțindu-se cu bucățile, se retraseră în rândul privitorilor, sfătuindu-se întreolaltă, trecând în revistă și schimbând bucățile de stofă. Când ultima cadână intră prin porțile eternității, ușile ei se închiseră și literele de foc se stin­seră. Una din zeițe se apropie de tronul copilandrului, îi luă din mână toiagul și scrise pe aceeași ușă cu litere de foc: „ Bizanția, capitala universală liberă .“ Celelalte zeițe din bucățile de stofă alcătuiră un steag, care îl înfipseră deasupra ușii. Pe steag era scris: „ Confederația balcanică .“ Copilandrul, sculându-se de pe tron, ridică mâinile în sus ca la binecuvântare, și un orchestru nevăzut intonă o horă încântătoare. Zeițele regine, luându-se de mână, începură a dansa în jurul tronului. Deodată una din regine, ce se deosebea de celelalte, purtând deasupra măreței sale frunți flacăra geniului poeziei, mă ținti cu o căutătură binevoitoare, și cu o zâmbire de încurajare îmi întinse mânuța, îndemnându-mă la joc. De extazul sufletesc inima mi se zbătu în piept și prin un impuls de fericire mă repezii înainte, când subit simții că două mâini ca două capcane de fier mă opriră pe loc, strigându-mi la ureche cu o voce de bivol: „Stai! Unde pornești? Arată pașa­portul!“ ... Cu un răcnet de durere și iritare tresării și mă uitai împrejur. „Nu se poate! nu se poate, ca să fie asta numai un vis“, mormăiam ștergându-mi ochii; repede însă m-am încredințat că mă aflam tot în același cupeu de înainte. Mă treziseră din somn mogârlanii de jandarmi, care îmi cereau pașaportul ca să mă lase să trec frontiera Austriei. NOTE Schița datează din ultimii ani de viață ai scriitorului, fiind tipărită prima dată în „Gazeta Bucovinei“ (1895, nr. 104; 1896, nr. 2-3) și tot atunci edi­tată în broșură aparte la Cernăuți, apoi inclusă în volumul Răsunete din Basa­rabia, Cernăuți, 1898. 1 Reprimandă. Dojană, mustrare. 2 Olat. Provincie, ținut. 3 Haron. Personaj din mitologia greacă, luntraș în lumea subterană, care transportă cu barca sa sufletele celor morți. 4 Hades. Iad. 5 Capiște idolatră. Templu în care se închină la idoli.


content:
Trecuse ora a opta de seară sau, mai bine zis, de noapte, căci, fiind iarna, înserase de mult. Pe străzile orașului spulbera visco­lul o ceață compactă de omăt, prin care când și când sclipeau luminile fanarelor înșirate pe marginea trotuarelor. Crivățul su­fla urlând cu turbare pe străzile pustii, iară în odaia unde mă aflam se zbuciumau cu un vaiet jalnic obloanele ferestrelor din afară. Totul era cufundat în tăcere, căci unde predomină vocea de urgie a elementelor tulburate, vocea creațiunii tace cu supunere, cunoscând în ele puterea supremă neîndurată! Ce chin, ce supliciu, ce apăsare dureroasă produce un astfel de timp asupra organismului unui biet om, dacă tot aceeași tul­burare se săvârșește în sufletul său. Au nu este dar omul un cos­mos mic cu zilele sale senine de primăvară, cu razele luminoase ale speranțelor juneții, cu al lui cântec de privighetoare ce este vocea inimii, spunându-și iluziile fericirii. Cu sufletul său zboară atuncea în eternul nemărginit, legănându-se în aer ca ciocârlia deasupra cuibușorului, pe care amorul i l-a pregătit din florile vieții și în care să-l aștepte iubita sa. Dar iată că deodată se-ntunecă seninul, iluziile dispar, crivățul realismului cu o suflare rece îi îngheață căldura inimii, smul­gându-i florile speranțelor. Dușmana soartă îi zdrobește aripile și el cade ca Icar al fabulei în chinurile unui viitor aprig, care chinuri i-au pregătit o întâmplare neprevăzută... așa este și vije­lia unui uragan ce năbușește neașteptat pe un cer senin și lim­pede. În astfel de poziție mă aflam și eu, ținând încă în mână epis­tola în care ea îmi trimitea verdictul amorului ei, care mă osândea la despărțire eternă. „Între noi totul s-a sfârșit, îmi scria ea, eu sunt logodită în contra voinței mele, adio pentru totdeauna“. O greutate nespusă îmi apăsa pieptul și o fierbințeală cumplită îmi ardea tot trupul. Mă simțeam înădușit și, fără să știu ce fac și unde mă duc, am ieșit pe stradă. Un spulber de omăt mă împroșcă în față, orbindu-mi vederea, iară suflarea cea rece a crivățului mă pătrunsese până la oase. Dar ce-mi păsa... eu voiam să mor de o moarte ușoară, voiam să merg tot înainte până ce sângele se va închega în vinele mele și somnul etern mă va răsturna fără simțire în vreun troian. Găsii o plăcere nespusă în ideea sinuciderii, închipuindu-mi cum voi fi peste puțin timp acoperit cu veșmântul funebru și nepătat al omătului, bocit de vocea uraganului. Cum va depune Silvia pe fruntea mea cea rece o sărutare înfocată și cum vor străbate lacrimile ei fierbinți până la inima mea înghețată. Ea se va apropia fără sfială de mine, nevăzând cadavrul ce emană pu­trejune, ci o statuie încremenită, pe ale cărei buze s-a sleit o zâmbire împreună cu numele ei. O, junime! O, ce nebunie neînțeleasă. Cam de unde provine ea? Filozofia modernă ne explică că sinuciderea provine de la dezgustul vieții, că viața este un nectar, care dacă-l bei lacom până-n fund și neavându-l mai mult, traiul devine nesuferit. Ne spune încă că la unul cupa cu acel nectar este plină și îndelun­gată, la altul însă numai pentru o înghițitură. Iară legenda vea­curilor trecute ne spune că demonul atrage pe sinucigaș spre a-i răpi sufletul, că-l urmărește pretutindene până la ultimul mo­ment, măgulind și ațâțându-i plăcerea de a muri. Eu mergeam repede pășind tot înainte, când deodată m-am oprit în loc de o putere ce-mi apăsa umărul. — Stai, unde te duci? Vină după mine! strigă o voce în­grozitoare. Întorcându-mă, văzui înaintea mea un individ de o statură colosală și învelit într-o blană de urs negru. Prin pâcla viscolului nu era cu putință de a-i cunoaște fața, dar am simțit în el o putere predominantă, care pe loc mi-a inspirat supunere. Nu este scăpare de dânsul, gândeam în urmă, trebuie să fie vreun sergent de poliție, care prin instinctul său practic ghicește gândul unui crimi­nal și mă duce la secția poliției. Deci fără vreo împotrivire îl ur­mai. Unde mă ducea și pe ce stradă mă aflam nu puteam ști, căci numai zgomotul mersului său puternic mă făcea să-l urmez. După câtva timp se opri necunoscutul dinaintea unei case, scoa­se cheia din buzunar și, descuind ușa, amândoi am intrat în o tindă întunecată. El mergea tor înainte, iar eu după dânsul, până ce am ajuns la altă ușă în care el lovi de câteva ori cu pumnul. Ușa se deschise și eu m-am văzut într-o odaie de tot întunerică, căci era luminată numai de focul ce ardea în cămin. Astă întâlnire ciudată și neprevăzută călătorie dădu ideilor mele tulburate cu totul altă impulsiune. Rațiunea mi s-a lămurit pe loc și eu am înțeles că nu mă aflu la secția poliției, ci în casa unui om privat. Atunci numai m-am uitat cu curiozitate la individul care m-a adus într-o casă necunoscută. El își lepădă blana pe un scaun și, ap­ropiindu-se de cămin, aruncă în el câteva vreascuri uscate care, aprinzându-se, i-au luminat fața. Am rămas uimit, cunoscând în el pe Romfort, ce locuia nu de mult în orașul Odesa, sub nume de agent al fabricii Ramson & Simpson din Londra. Cu câteva luni mai în urmă făcusem cu el cunoștință, călătorind împreună pe un vapor ce pleca de la Ialta spre Odesa. Întâia noastră întâlnire mi-a lăsat în memorie o ciudată impresiune, pentru că tocmai în mijlocul mării a suferit vaporul nostru o năstrușnică tempestate. Catargul central se rupsese în două și valurile în lame furioase năbușeau pe puntea navei. Spaima era generală și toți pasagerii se ocrotiră prin cabine, numai unul Romfort, ținându-se cu o mână de un odgon, privea cu o plăcere sălbatică în jurul său. Fizionomia lui exprima atunci un deliciu nespus, precum simțește acela ce concentrat în sine ascultă acordele încântătoare ale unui concert artistic. Căpitanul navei, trecând pe lângă dânsul, îl credea nebun și, dând din umeri, îi aruncă o căutătură disprețuitoare. Deși gândi căpitanul aceasta, eu însă gândeam altmintrelea, căci impresiunea ce o făcu Romfort asu­pra mea n-a fost de compasiune, ci mai lesne de înfiorare. M-a fost cuprins un dezgust, văzând pe acest om ce privea cu atâta cinism la o calamitate de pieire a atâtor existențe nevinovate, atâtor speranțe poate în veci înecate. Ce om!? Simțea el oare în sine o putere extraordinară, care, în caz de cufundare a navei, ar fi fost în stare a-l pune pe mal nestâlcit? Astfel de ipoteză era nebunatică, fiind malurile îndepărtate cu vreo câteva sute de ki­lometri. Aștepta el oare momentul dorit să se înece? Lucru îndoielnic, căci se ținea de funie ca să nu pice în mare; vasăzică, ideea de sinucidere era departe de el. Așadară, după concluziile mele aștepta el mai degrabă cu deliciu momentul catastrofei, ca să vadă victimele înghițite pe rând de valuri. El dorea să audă ultimele răcnete de desperare, ultimele agonii ale înecaților, și la urmă singur să se cufunde în mormântul lichid al mării, nu cu un suspin de părere de rău, ci cu un râs de batjocură adresat vieții sale trecute. Așa am înțeles pe acest om ciudat și, oțărându­mă, mă întorsei de la el și trecui în cabină. În sala de mâncare ne-am adunat cu toții la dejun. Mă așezai în capătul mesei, când Romfort, intrând în sală, se puse pe scaunul de lângă mine. Ce schimbare în fizionomia sa nu de mult atât de sălbatică și acum atât de blândă și binevoitoare. — Ei, domnule, îmi zise el, ți-a trecut spaima și ți-a venit apetitul de a gusta ceva? — Socot că și d-tale, i-am răspuns cu oareșicare ironie. — Da, apetitul fără spaimă, adaose el zâmbind. Mi-a părut apropos să-i dau a înțelege de conduita lui atât de ciudată în timpul uraganului. — Asta am luat-o seama noaptea, văzându-te pe puntea navei... îi făcui aluziune. — Da, îmi răspunse el ceva pe gânduri, am socotit că uraganul va continua și astăzi, dar am greșit. — Cum? D-ta ai dorit poate asta? îi zisei cu totul consternat. — Poate că am și dorit-o, îmi răspunse el cu sânge rece, pen­tru că călătoria pe mare devine monotonă dacă elementele nu-i dau o impulsiune mai grandioasă. — Bună impulsiune, replicai ei cu ciudă. Ne-am fi putut cu­funda cu toții. El clătină negativ din cap și zise: Nu socot, mie-mi e bine cu­noscută construcția navelor, căci am petrecut mulți ani în servi­ciul flotei noastre engleze, deci am inspectat cu de-amănuntul vaporul acesta și l-am găsit în bună construcție, doară lovin­du-se de o stâncă submarină ar fi fost cu putință să se zdrobească. Dar în urmă de multe ori se ivește pericolul neașteptat tocmai acolo unde nici prin vis nu ne trece. De exemplu, mulți au tre­cut, călătorind cu drumul de fier, pe neașteptate de la somn la moarte, și mulți chiar nespălați de păcate, adaose el zâmbind. — D-ta dar, cum se vede, ești foarte curajos! — Nu pot afirma aceasta, căci în război n-am fost, dar socot că nu m-aș teme, cu toate că a ucide oameni fără scop, fără ciudă, necunoscându-i măcar, numai din principiul unei idei câteodată neghioabe și greșite în sensul diplomatic, e un eroism dobito­cesc. Nu știu de ce, dai ideile lui de umanitate mi-au părut suspi­cioase. — Apoi d-ta ești filantrop? îl întrebai. — După împrejurări, însă sunt de principiul că oamenii ar tre­bui să se ajute, iară nu să se sugrume. — Omul rău găsește sens în faptele sale criminale. — Și așa se cade, fiindcă asta este legea generală a tuturor creațiunilor de a se ucide între ele, acesta este ordrul predomi­nant pe pământ, în aer și în apă. Din familia peștilor se deo­sebește rechinul, din a fiarelor tigrul, din a păsărilor vulturul, din a oamenilor hoțul. Dar se-nțelege că oamenii, fiind cei mai con­sumatori din jitnița naturii, sunt inspirați de a stârpi mai colec­tiv din aviditatea stăpânirii prin crunte războaie, prin hoții pri­vilegiate, onorate, decorate, scrise cu litere de aur și de sânge în analele istoriei. Plugarul își leapădă plugul său pe brazdă și, luând sabia în mână, răpește de la megieșul său terenul semănat gata. Hoțul pândește la potică pe călător, răpindu-i viața cu punga deodată. Și unul și altul sunt confrați în sensul răpirii. Așa a fost omenirea, așa este și așa va fi. Și măcar că legea pedepsește foarte aspru prădăciunile, chiar prădăciunea singură este o lege, fiindcă orice proprietate este în principiu o prădăciune. Cel ce găsește întâi inspiră invidie celui ce-l urmărește, și cel de pe urmă caută prilej dorind să-l prade pe cel dintâi. Voii să contrazic ideile lui atât de ciudate, când deodată clo­potul vaporului vesti intrarea sa în portul Odesei. Cu o excla­mațiune de mulțumire săriră toți călătorii de la masă, năbușind pe puntea vaporului. Cel întâi am sosit eu acolo, cu aviditate privind malurile portului, unde ca într-un furnicar se mișcau fe­lurite grupe de oameni, ce încărcau în corăbii productele țării. Inima mi se zbătea, căci o mică distanță mă despărțea de a mea iubită; zburam cu gândul spre ea și în decursul unei ore țineam chiar mânuțele scumpei mele Silvii între ale mele, acoperin­du-le cu sărutări înfocate. O! Ce fericire!... Șase luni trecură și iată că speranțele mele atât de înflorite, în cursul anului se veșteziră și tot aceeași ce se săvârșește acum în elemente se săvârșea și în sufletul meu zdrobit. Iată-mă dar iarăși față în față cu acel om enigmatic pe care l-am văzut întâiași dată pe mare ca o fantasmă în mijlocul elementelor tulburate. El este tot acela, cu fizionomia sa sălbatică, cu căutătura sa pătrunzătoare, cu zâmbirea sa de ură, cu râsul de batjocură. El puse pe al meu umăr mâna sa uscată ca de schelet, cu de­getele lungi și strâmbe ca niște cârlige. — Șezi, îmi zise cu un ton impunător. Eu picai în jilțul de dinaintea căminului și pe nevrute închisei ochii, căci simțeam o frică nespusă, ce-mi furnica sub piele. Această simțire însă conteni în grabă, urmându-i o căldură priin­cioasă, ce cătinel se sui de la picioare la cap, succedată de o gâdilitură la tâmple atât de neplăcută, că-mi provocă un râs spas­modic. Deschisei ochii, dar ciudate și neînțelese iluziuni apărură în vederea mea, căci ici mă vedeam rezemat de cămin, colo răsturnat în jilț și dinaintea mea pe Romfort șezând ceva plecat spre fața mea. El mă pătrundea cu privirea ageră a ochilor săi negri ca pana corbului, rezemându-și mâinile pe genunchii mei. Ce transfigurație subită în fizionomia sa. Ce expresiune de bună­tate și compătimire!... Fața lui era așa de aproape de a mea, încât îi simții răsuflarea și nesuferind mă dădui îndărăt făcând o silin­ță să mă scol, dar el mă opri de mână. — Stai! unde vrei să te duci? — Vreau să ies de aici! bâiguii eu. — Ca să degeri pe stradă, îmi zise, dar eu nu te voi lăsa. — Și de ce să mă oprești, dacă vreau să mor? — Asta am înțeles-o, dar pentru ce să mori? — Pentru că speranțele-mi sunt zdrobite și viața-mi este un chin. — Speranțele-s capriciile vieții, îmi zise el, iară viața o de­prindere de a trăi. Deci dacă te-ai deprins cu viața, cum socot, de vreo douăzeci și cinci de ani, apoi capriciul este încă în pu­tere, căci nu de mult păreai fericit și acum o idee pruncă își bate joc de rațiunea bătrână. — Astă idee pruncă, ce o hrăneam cu al meu sânge, ce o încălzeam în al meu suflet, mi s-a născut din inimă, și acum, înmormântând-o, voiesc să mor cu ea. — Și ce nume poartă acea idee? — Silvia, șoptii. — Aha! Iarăși am ghicit... îmi zise el. Chestia amorului, al acestui prunc ieșit din leagănul raiului și hrănit la sânul furiilor din iad. Eu l-am văzut acolo și-l cunosc pe acest înger diavolesc, ce-și face plăcerea a vărsa în sângele omenirii veninul ucigaș, punând pe fruntea victimei cununi de flori. Silvia te-a trădat. Apoi de ce să nu faci o silință de a-ți revendica drepturile ce le aveai la acea Silvie, mai ales purtându-i o pasiune atât de statornică până la ușile veșniciei, spre care mergeai să le deschizi... Rău voiai să faci, căci instinctul meditează să luptăm pentru viață pân la ultimul moment. Și chiar mama natură ne învață din copilărie să înotăm din adâncimea unde soarta ne aruncă. Nu e dară mișelie să ne ducem la fund, fără a face o mișcare, făr a cere ajutor? — De acum este târziu, ea se mărită și între noi se ridică o strajă inaccesibilă. — Străjile cu care se înconjură o femeie sunt solide ca mre­jele de păianjen și, cu toate că-s bine țesute, rațiunea ușor le pătrunde. Ele îi sunt date femeii numai ca o podoabă spre a ade­meni pe om ca să o ieie. Deci să cercăm! — Ce să cercăm? îl întrebai cu mirare. — Să mergem la nunta ei, îmi zise el cu zâmbire. — Eu, la nunta ei? O! niciodată!... — În deșert te iritezi, uitând că câteodată ultimul moment ne aduce acea reușită, după care am alergat toată viața. Asta s-a văzut nu o dată. Silvia, precum înțeleg, nu-i încă cununată. De la locașul ei până la ușa templului este o distanță, iară de la ușa templului până la altar e o altă distanță, deci ca să treacă ea acel interval, îi trebuie ceva timp și tocmai acel timp îți poate da șansele de câștig. Mi-i milă de d-ta și stau gata să te ajut oferin­du-mă să te introduc la nunta ei... — Cum! D-ta! strigai cu mirare sărind din jilț, asta nu este de crezut... — Dar nici nu e de necrezut, căci eu sunt invitat la nunta ei, îmi răspunse el cu un râs malițios. Iară de nu mă crezi, poftim de citește, și, scoțând din buzunar un bilet, mi-l dădu. Eu, cu mâna tremurândă luându-l, citii invitarea litografiată pe bilet. Domnului James Romfort! Isidor Newton, inginer mecanic din America, are deosebita onoa­re a Vă anunța serbarea cununiei sale cu domnișoara Silvia Zam­brini și Vă invită la balul nunții, ce va avea loc în casa părinților miresei la 9 noiembrie 188* 10 ore seara . Speranța desperatului este ca scânteia aruncată în pulberării; ea trece momentan prin organismul lui electrizându-l, dându-i putere, energie și curaj. Așa am renăscut eu încredințându-mă cum că cuvintele lui nu sunt glumă. Că pot să mă apropii de Sil­via, că pot să mă ating de a ei ființă, că pot, în fine, să o cu­prind în brațe și prin vreo armă ucigașă să murim împreună nedespărțiți până la ultima agonie. Deci iată cum s-a prefăcut în mine proiectul de sinucidere în ideea de ucigaș. Inima-mi tresări de plăcere, dar astă idee o tăinuii, temându-mă să nu fie recuzată de acest om enigmatic, ce sta înaintea mea. — Mă unesc! mă unesc! răspunsei eu sculându-mă repede. — Apoi ia blana mea și mergi acasă de te îmbracă, căci socot că nu va fi elegant să te arăți la balul nunții într-un așa costum de râs. Într-un pătrar de oră voi veni să te iau cu echipajul. Mergi, adause el, aruncându-mi pe umeri blana, timpul este scurt și orice minut e prețios. Eu am ieșit pe stradă. Tot același viscol mă întâmpină, dar eu eram bine îmbrăcat. Prin pâcla colbului de omăt zării un bir­jar ce sta la colțul străzii și, învoindu-mă la plată, în grabă am ajuns acasă în odaia mea, din care ieșisem ca să nu mă mai întorc. Deci iată-mă iarăși cu speranțe noi, dar sinistre, cu alte proiecte, dar mai fugoase, mai complicate în împlinirea lor. Mai înainte doream o moarte simplă, misterioasă, necunoscută de mine, fără zgomot, fără urmări. Acum, din contra, voiam să săvârșesc o catastrofă grozavă, neauzită, pompoasă, în mijlocul unei adunări elegante, în tumultul răcnetelor și al blestemelor. O! ce plăcere!... Eu zâmbii cu zâmbirea gelatului, când prin lovitura-i iscusită zboară de sub sabie capul condamnatului... Luând arma ucigașă de pe cui, am inspectat bateriile revolverului de-s bine încărcate, și cu o deosebită atențiune l-am pus în buzunarul fracului. O! gândeam, ațâțându-mi ura pentru mai mult curaj. O, tu Silvie! măritându-te ai fi uitat de bietul părăsit, tu ai fi râs la urmă de nebunia lui, răpindu-și viața pentru tine. Lacrimile ar fi fost șterse de pe obrajii tăi prin sărutările consortelui; părerea ta de rău s-ar fi alinat în înfocatele lui îmbrățișări... Morții să se uite e legea naturii, și cum de nu am înțeles-o voind să mor prin sinucidere. O! ce dobitocie! dar acum încalte voi muri nelăsând pe pământ nimică ce mi-a fost prețios... tot voi lua cu mine. Sufletul meu nu va avea nevoie să-și lase patria eternă, ca să se întoarcă pe urmele tale. Umbra mea nu va pătimi tortura văzându-ți buzele sorbite de buzele unui rival. Spectrul meu nu te va vedea ador­mită în mijlocul nopții cu părul despletit, iluminată de o can-delă, odihnindu-ți căpușorul pe sânul acelui rival... O! ce amără­ciune! Astfel zădărându-mă, ajunsei în turbare, și în așteptarea lui Romfort minutele îmi păreau veacuri. Eu umblam ca un ti­gru flămând în colivia sa de fier, ascultând când la fereastră, când la ușă cea mai mică mișcare de pe stradă. Dar nimică... Afară pre-domina tot același urlet fioros al uraganului, tot acel jalnic bocet al lui în ogeagul sobei, ce ca un marș funebru se însoți cu gândurile mele de ucigaș. În sfârșit, se auzi din stradă scrâșnetul roților prin omăt și duruitura unui echipaj se opri la peronul casei în care locuiam. Am alergat cu grăbire și am deschis ușa. Căldura odăii, întâmpinându-se cu frigul de afară, produse clăbuci de aburi și din ei ca dintr-un nor subit se arătă dinaintea mea Romfort îmbrăcat tot în negru. Fizionomia lui exprima iarăși acea plăcere sălbatică și diavolească văzută de mine pe mare. Fața lui era palidă-vânătă ca a unui cadavru ce a început a putrezi. El, fără a deschide gura, cu o voce de ventriloc, îmi zise numai: „Mer­gem!“... Noi am sosit. La scară aștepta o caretă înhămată cu patru cai negri de mare preț, iară vizitiul, un arap negru ca tăciunele, era îmbrăcat în livrea roșie cu prozumente aurite. Noi am intrat în caretă și abia era oblonul ei închis, când caii cu repejunea unui vifor se porniră. — Pare că ne răpesc caii, zisei ceva neliniștit. — Nu te teme, îmi răspunse Romfort, așa este mersul lor. — Apoi astfel ne putem răsturna. — Niciodată. Pe pământ se poate, aninându-se de ceva, dar în aer calea este netedă și fără piedici. — Eu nu înțeleg ce vrei să zici cu asta. — Că vom ajunge întregi la ținta noastră. — Și ai cui îs caii și echipajul? — Ai mei, adică, se grăbi el a adăuga, numai pe astă seară, dar ei sunt proprietatea mirelui Silviei. – Și cum de i-ai luat de la el? — Foarte simplu de înțeles. Pentru că sunt poftit la astă nuntă nu numai ca un cunoscut, ci ca amicul casei și nun mare. — Deci cum vine că d-ta te interesezi atât de cauza mea, fiin­du-ți eu de abia cunoscut? — Ia așa, neavând ce face sau, mai bine zis, din urât voiesc să fac un bine ușurând cu asta monotonia ce mă apasă. Eu te­am văzut atât de desperat, gata a săvârși sinucidul, apoi scă­pându-te de moarte, voiesc să te văd și fericit. Iată dar o distrac­țiune de pasiunea arzătoare a cunoștinței de bine și de rău ce mă consumă. Eu m-am cufundat ca cercetător în științele ome­nești, căutând în ele plinul înțelepciunii și am găsit numai avidi­tatea egoismului. Eu am răsfoit inimile lor ca pe o carte și am citit în ele numai deșertăciune, invidie, fală și trădare. Eu, ca uto­pistul ce caută insula imaginară a unei veșnice fericiri, am căutat în sufletele omenești mărgăritarul idealismului și am găsit în ele numai noroiul realismului. Obosit în silințe zadarnice, am vrut să-mi reînnoiesc trecutul, să mă întorc iarăși la fericita neîngrijire a juneții și, luând cupa cu nectarul dulce al voluptății, am dus-o la buze, vrând încă a iubi, dară cu oțărâre eu iarăși am zvârlit-o, căci ea conținea veninul amar al trădării și al nestabilității. Deci, în ură către omenire, eu m-am silit să le nimicesc multora ferici­rea, stându-le ca hoțul pe calea ce-i duce spre reușită. Eu fără îndurare le schingiuiam inimile, vărsându-le pe rănile deschise veninul geloziei, – dar și răul mi s-a urât. Îți invidiez despera­rea, căci ea este o simțire a vieții și orice simte trăiește tot înaintând, pe când eu stau pe loc, neputând a face cu simțirile mele măcar o mișcare, precum este îngropatul de viu sub greu­tatea pământului ce-l apasă. Dar apropos! adause el scoțând din buzunar un bilet, am uitat să-ți înmânez invitarea la nuntă, care mi-a fost trimis mirele Silviei împreună cu echipajul deodată. Cu aceste cuvinte îmi dădu biletul de invitare la adresa mea. — O, nu! răspunsei aruncând biletul din mână, asta nu e o invitare, ci o ironie neiertată, și lacrimile mă năbușiră. — Fericită nebunie a dragostei, îmi răspunse el zâmbind. „Dar liniștește-te și-ți șterge ochii, căci va fi un lucru de mirare să in­tre cineva la o nuntă cu ochii plini de lacrimi și cu o fizionomie tulburată. Deci grăbește-te, căci am ajuns!“ Și în adevăr echipajul se opri la peronul casei părinților Sil­viei. Un șir lung de echipaje stăteau pe stradă, iară pe scările de la intrare și în galeriile care duceau în salon sta o mulțime de servitori în livrele bogate, introducând oaspeții. Intrând noi în anticameră, ne-au luat lacheii blănile; pe când ușierul puse mâna pe mănunchiul de cristal de la încuietoarea ușei spre a o deschide, eu pusei mâna mea pe piept, căpătând o palpitație de inimă. În dreapta pe peretele anticamerei era așezată o oglindă mare cu toate accesoriile de toaletă. M-am uitat în ea cu înfiorare, făcând un pas îndărăt, fiind înspăimântat de fizionomia mea. Aveam asemănare cu un cadavru cu ochii deschiși, mrejiți de moarte. O idee subită îmi pătrunse mintea să mă întorc... să fug iarăși pe stradă. Romfort însă făcu ușierului un semn, și ușa se deschise. Iluminarea salonului era așa de strălucită, încât mă simțeam orbit, iar în auzul meu răsuna armonia încântătoare a unui vals. — Ei ce! îmi zise Romfort, au nu cumva gândești să rămâi aici înțepenit ca un orb ce și-a pierdut toiagul? Și cătinel mă împinse de umeri înainte. În mijlocul salonului stătea o grupă de bărbați, în jurul cărora se învârteau perechile. Eu voiam să mă ascund de Romfort în acea grupă, dar în zadar, căci în grabă m-a găsit și, luându-mă de mână, mă trase din grupul privitorilor. — Unde mă duci? l-am întrebat tremurând peste tot trupul. — Te duc unde trebuie, îmi răspunse el, scânteind cu ochii de mânie. D-ta ai uitat tot felul de convenințe, compromițându­mă pe mine. D-ta gândești că intrând în salon vei benchetui pe socoteală străină, fără a arăta cea mai mică amabilitate celor ce te-au poftit încoace. Eticheta pretinde să felicitezi pe mireasă, ai înțeles? — O, niciodată asta nu voi face, răspunsei cu supărare, silin­du-mă a-mi smulge mâna dintr-a lui, dar în zadar, căci el o ținea ca într-o capcană de fier. — Văzut-ai, îmi zise el cu o zâmbire ironică; voiești încă să te lupți cu mine. D-ta sameni acuma unui școlar dus de urechi la școală. Apoi ia seama, căci de la mână la urechi nu este prea departe. Mai bine nu te împotrivi, ci mergi după mine, eu te voi duce, înfocatule copil, în școala vieții, unde vei învăța mai de aproape și mai cu luare-aminte caracterul femeiesc. Contenind de a mă împotrivi, m-am supus voinței lui și, cu anevoie străbătând adunarea compactă a invitaților bucșiți în sa­lon, ne-am oprit în sfârșit dinaintea unei uși încuiate. Romfort o deschise și, împingându-mă de umeri într-o odaie, a încuiat ușa și dispăru. Mă aflam într-un buduar iluminat de o lampă ce împrăștia o lumină galeșă ca a lunii și abia ridicai ochii, când tresării văzând... Ah, Dumnezeule! pe cine?... Pe Silvia în veș­minte de mireasă șezând nemișcată înaintea unei oglinzi. Ea stătea mâhnită pe gânduri, cu capul rezemat pe mână. Ochii ei frumoși țintiți spre fereastră păreau că zboară cu gândul în depărtare. O, ce ființă perfectă era această femeie în poza acelui moment! Era îngerul exilat din paradis care, curbându-și aripile ostenite de zborul spre pământ, aruncă cu tristețe o căutătură spre cer, trimițând ultimul adio unei patrii în care nu se va mai întoarce: iar patria cerească a inimii este amorul. Privind-o, nu mă simțeam pe pământ, îmi părea că sufletul meu ce flutura pe buzele ei deschise ea l-a sorbit în sine prin un suspin din sânul ei alb. Silvia, voind să se scoale, se uită în oglindă și, văzându-mă ca pe un spectru, pică îndărăt cu un răcnet de spaimă. — Un mort aici! strigă ea acoperindu-și fața cu mâinile. Iar eu picai la picioarele ei. — Silvio! Silvio! o chemai, greu suspinând. Ea îmi recunoscu vocea și, ridicând capul, se uită la mine. — D-ta aici? îmi zise ea tremurând. Nu! asta nu se poate, așa o îndrăzneală de la un om nobil. Depărtează-te, te rog, nu mă aduce la pieire... Între noi toate s-au sfârșit... Asta ți-am declarat-o prin epistola ce ți-am trimis. Și lacrimile cu suspinurile îi curmară vocea. — Silvio! îi răspunsei eu cu desperare, tu îmi vorbești așa? Buzele tale, care nu demult mă adăpau cu nectarul speranței, îmi pronunță acuma sentința asta crudă? Au doară nu te iubesc destul, hrănind cu sângele meu o pasiune ce mă chinuiește? Su-pus ca un sclav, orice dorință a ta era pentru mine o lege, netrădându-te măcar cu gândul. Tu te mândreai mai înainte cu dragostea mea ca și cu un mărgăritar neprețuit de pe fruntea ta, și acuma, schimbându-l pe cunună de mireasă alcătuită din frun­ze efemere, mă respingi de la tine? — Însă eu te-am iubit! îmi răspunse ea înăbușită de suspine. Cu aceste cuvinte îmi învenină ea încă mai mult rănile inimii mele. — Tu m-ai iubit! strigai eu cu iuțeală. Și tu îmi spui asta în momentul când mă părăsești pentru altul? — Trebuie, sunt silită... — Tu trebuie? ești silită? replicai gemând de durere; tu ai ui­tat de jurământul tău, care este încrustat aici prin stigma de foc a amorului, și eu îi arătai pieptul. Acel jurământ de aici nu se va șterge, fiind scris nu pe nisip, ci altoit pe inima mea... în sufle­tul meu. — Iartă-mă, se rugă ea cu un șopot, dar asta ți-am declarat-o în epistolă. — Mi-ai declarat, dar prea târziu, tu știai hotărârea părinților față de tine, însă ai tăinuit-o înaintea mea, gândind, nesocotito, că pasiunea mea e atât de domoală ca și a ta, plecându-se sub capriciul femeiesc. Prin cochetăria ta m-ai atras în templul amoru­lui, legându-mă cu promisiuni pe altarul de sacrificii ce l-ai aprins cu căutătura ta de foc. Acuma dar gândești a stinge acel foc nu­mai cu două lacrimi ce curg din ochii tăi aprinzători? Tu ai cre­zut că e așa de ușor a-mi smulge din piept amorul, precum îți smulg eu de pe a ta frunte această cunună de mireasă? Și cu o mișcare repede i-am smuls de pe cap cununa de mireasă. Părul ei blond căzu în mii de cosițe pe al ei sân și pe umerii cei albi ca crinul. — Nu! urmai ajungând la desperare turbată, tu nu vei fi proprietatea altuia și dacă soarta a hotărât să ne despărțească pe pământ, atunci lasă să zboare în cer sufletele noastre împreu­nate. Și apăsai țeava revolverului de fruntea ei. Dar o putere nevăzută îmi smuci arma din mână, care cu o detunătură grozavă luă foc, trecând glontele prin fereastră. Fumul prafului îmi tâmpi vederea, și în zgomotul asurzitor al împușcăturii se auzi râsul în hohot al lui Romfort. Silvia pică jos leșinată. — Da, d-ta, dle, faci o ciudată curte femeilor frumoase, îmi zise Romfort, ieșind nu știu de unde și ridicând cu brațele sale pe Silvia ca pe o pană. — Ce vrei să faci, strigai revenindu-mi în fire. — O faptă pripită! îmi răspunse el, să fugim de aici cât mai în grabă. Ce socoți, că oamenii sunt surzi, că n-au auzit detu­nătura? În moment vor năbuși ușa toți musafirii. La aceste cuvinte deschise o ușă mascată și noi tustrei in­trasem într-o tindă întunecoasă, apoi, coborându-ne pe scări, ieșirăm repede pe stradă. Echipajul care ne aduse aștepta la scară. Romfort deschise ușa cupeului și dintr-o săritură se afla cu Silvia în trăsură, eu i-am urmat, ușa se închise și caii porniră cu aceeași repejune înfricoșată cu care ne-au adus. — Bine că am scăpat cu toții, îmi zise Romfort cu mulțumire, de acuma ea este a d-tale, încredințează-te singur și, așezând-o pe brațele mele, adaose: ține-ți odorul, pentru că această ființă e prea inocentă ca să fie în brațele mele. Iar când își va sfârși tinerețile, la bătrânețe voi fi eu adoratorul ei. M-am uitat la el cu mirare. — Apoi cum gândești? răspunse el la mirarea mea. Cauza e foarte lămurită; eu, fiind dezîncântat de frumusețea femeiască, se-nțelege că prețuiesc în ele numai sufletul lor. Femeia în tinerețe înflorește ca o plantă mirositoare, la bătrânețe anii îi rup câte o petală din a ei corală, până ce lasă din ea un spin înghimpător de care vă depărtați voi, fluturașii, cu repulsiune. Pentru mine, din contra, timpul lor de tinerețe nu-mi aduce nici un folos. Su­fletul în ele este încă puțin dezvelit pentru fapte bune și păcate. Iară când obrăjeii rumeori se veștejesc, buzele coralii lipsite de sprijinul dinților de mărgăritar se cufundă palide în cavitatea gurii, când albeața și frăgezimea pielii de pe trup se preface în strențe de pergament boțit, când zâmbirea încântătoare produce o schi­moseală urâtă, când ochii odinioară înfocați clipesc cu o cău­tătură rece în orbitele lor vinete, când vocea lor amorțește de­venind horcăitoare... atunci numai este femeia în deplină dez­voltare, înflorind ca o floare sub un schelet uitat în pustiuri. Atunci de-abia reiese sufletul ei de sub masca urâcioasă a bătrâ­neții, ce o pune amorul ca de batjocură pe fosta lui favorită. Așa au fost în floarea tinereții toate fermecătoarele, vrăjitoarele și strigoaicele. Ele reprezintă vechimea experienței și sunt păcatul împelițat. Cuvintele lui îmi păreau atât de enigmatice și neînțelese, încât, neavând ce-i răspunde, dădui numai din umeri. Apoi, plecân­du-mă spre fața Silviei, i-am ascultat cu îngrijire răsuflarea, părându-mi că țin în brațele mele un leș de care vorbea el. — Așa că-ți par ciudat, urmă el, pentru că nu m-ai înțeles. Aceasta este o hâtră justificare a neștiinței omenești. Dar spu­ne-mi, te rog, ce fel de vitejii ai vrut să ne arăți nu demult, când, de nu veneam la timp și nu te-aș fi lovit peste mână, putea să treacă glontele nu prin fereastră, ci prin căpușorul iubitei tale; iară plumbul în capul unei femei tinere e mai greu decât gândul de trădare. — O, nu-mi aduce aminte de fapta mea grozavă, sau mi-a părea că țin în brațe cadavrul adoratei mele, răspunsei eu punând mâna pe pieptul Silviei. Inima ei abia se mișca. Dumnezeule! strigai în desperare, îmi pare că se sfârșește. — Apoi la o așa întâmplare nu chema pe Dumnezeu, ci mai degrabă pe mine, ca să te fac a înțelege că trecerea de la moarte spre viață este mai grea decât de la viață la moarte. Dar linișteș­te-te, nu peste mult se va trezi. Eu deschisei fereastra caretei, mă uitai afară și vântul geros mă lovi în față. Câmpurile acoperite de omăt se pierdeau într-un orizont întunecat. Cerul începuse a se însenina, iară nourii groși și negri se zbuciumau în spațiul bolții eterului, demascând prin intervale discul lunii descrescânde și însemnând miezul nopții. Caii cu o repejune nespusă duceau careta spre o pădure. Crengile copacilor acoperite de promoroacă se desenau albe pe fundul întunecos al orizontului. Iar stejarii înaintați pe marginile codrului păreau ca niște fantome învelite în lințoaie albe păzind intrarea în acești codri misterioși. În jur era totul mort, nici cel mai mic zgomot, nici un semn de viață, nici măcar jalnicul vuiet al buh­nei nu întrerupse tăcerea de mormânt a acestei nopți de iarnă în pustiuri. Până și uraganul contenise suflarea sa de uriaș. Noi am intrat în acea pădure sau, mai bine zis, treceam pes­te ea, căci uitându-mă pe fereastră îmi părea că zburam pe dea­supra stejarilor seculari, a cărora vârfuri când și când aninându-se zgâriau fundul caretei. Eu, nevrând, apucai pe Romfort de mână, dară tresării, căci mâna lui era atât de rece, încât mă cuprinse un frig peste tot trupul. — Așa că-i frig, îmi zise el cu un râs ciudat... închide fereas­tra, căci Silvia poate să răcească. — Unde mergem, și unde ne aflăm? îl întrebai cu o voce tremurândă. — Noi ne aflăm acuma de la oraș într-o depărtare de 15 mii de kilometri, și mergem în ospeție la lăcașul meu în al șaselea planet de la soare, al zecelea de la lună, trecând, se-nțelege, prin fundul pământului. — Dar noi zburăm prin aer? bâiguii eu gângăvind, căci de spaimă mi se paralizase și limba din gură. — Se prea poate, dar asta o fac din precauție, căci noi în gra­ba pornirii nu ne-am pregătit cu pașapoarte, făr de care putem fi arestați pe la hotarele împărățiilor, mai ales fiindcă în aer nu avem a întâmpina nici vamă, nici funcționari și scăpăm de pri­gonirea bărbatului Silviei, ce aleargă după noi ca un turbat. Din profundă mirare începusem a deveni neghiob. Dar iată că Silvia făcuse o mișcare și eu uitând toate m-am plecat să-i as­cult răsuflarea. Cătinel își venea ea în fire și, deschizând ochii, m-a întrebat cu mirare unde ne aflăm. — Cu mine și la al meu piept, răspunsei eu depunând o sărutare pe fruntea ei, și de acuma nici o putere nu ne va despărți. — Afară de puterea supranaturală, adaose Romfort cu un râs sălbatic. Silvia îi aruncă o căutătură. O rază palidă a lunii, străbătând prin fereastra caretei, lumină fața acestui om enigmatic, și ochii Silviei se întâlniră cu pupilele lui fosforescente. — O! cine este el? O frică de moarte mă cuprinde, șopti Sil­via ascunzându-și capul la sânul meu. — Eu sunt gata la chemare! răspunse o voce ce-mi păru că vine de afară. Deschisei iarăși fereastra caretei, și m-am uitat în spațiu. Tot aceeași pustietate acoperită de omăt, se vede că am trecut pes­te codru și ne apropiam acuma de un cimitir, ale cărui cruci încărcate de omăt aveau o formă ciudată. Apoi urnele, statuile monumentelor de marmură troienite la temelii reprezentau un haos, ca și când acele zidiri ar fi fost rostogolite de morții ieșiți de sub pietrele sepulcrale. În mijlocul acestui oraș funebru al răposaților se distingeau pe întunericul orizont pereții și colo­nadele albe ale unei biserici cu a ei cupolă poleită, cu ale ei cruci care se urcau spre cer, și pe care luceau tremurând palidele raze ale lunii. În acest templu se săvârșea tocmai oficiul de zori de zi, căci vântul aducea prin ondulațiuni armoniile cântărilor bisericești, care cu sunetul unei harfe vibrau în aer prin mijlocul tăcerii de mormânt ce domnea jur-împrejur. Îmi părea că îngerul morții în cortegiul său format de sufletele răposaților, fluturând asupra mormintelor lor, cânta psalmul veșnicei pomeniri. Toate aceste le priveam de sus, le auzeam și o spaimă panică mă pătrunse până la ciolane. Întorcându-mă, mă uitai la Romfort... O, ce grozavă metamorfoză... dinaintea mea nu mai era acum James Romfort, ci demonul în persoană. Cu ochii lui de foc, în care se exprimau ura și invidia, cu părul lui pe cap prefăcut în șerpi ce se încolăceau pe umerii săi, cu bafta lui căscată, din care zbucnea o văpaie roșie ca din hornul iadului, el striga cu vocea lui ca trăsnetul de tunet: — Într-un moment vom ajunge și atunci sunteți amândoi ai mei. Eu am gândit la rugă, voind a mă ocroti cu semnul crucii, dar în zadar, căci nu mi-am putut dezlipi mâna de la trupul Silviei, mâna mea era înțepenită, ca și când ar fi fost nedemnă să închipuie într-un așa moment emblema credinței în lupta ceru­lui cu iadul, ținând cu acea mână emblema păcatului. Numai înfricoșatul râs de batjocură al demonului răspunse la gândul meu, sunând ca un clopot de alarmă în auzul meu. Răceala mormântului mă cuprinse. Limba mi se încleștă în gură și abia putui să șoptesc Silviei: „Roagă-te pentru noi“ și prin amețeala ce ne-au fost cuprins auzeam numai cuvintele Silviei, ruga către Dumnezeire și strigătul detunător al demonului ce poruncea: „Luați în stânga, căci ne vom lovi, paratonerul crucii ne atrage“. — Dumnezeule! fie-ți milă de noi, se ruga Silvia. Iară altă voce puternică, zburând prin aer, striga: „În zadar, Asmodei, îngerul ne ajunge“. Și în același moment careta în zborul său de fulger, lovindu-se în crucea înfiptă pe cupola templului, se sfărmă în bucăți. Abia avusem timp să strâng în brațele mele pe Silvia, când careta dispăru, și noi amândoi ne alunecam de-a rostogolul pe luciul cupolei. Din cauza repejunii cu care picam, mi se șterse suflarea, apoi, lovindu-mă cu capul de ornamentul unei coloane, scăpai din brațe pe Silvia, auzii zgomotul de cădere al unui corp cu un vaiet de durere. Atunci cu un răcnet de desperare m-am trezit. Mă uitai în jur, nimeni nu era în odaie. În cămin focul se stin­se de mult, și prin geamurile ferestrelor se strecura lumina palidă a zorilor de dimineață. De pe fruntea mea curgeau sudori reci, și în tot trupul simțeam o slăbiciune nespusă. M-am ridicat din jilțul în care adormisem, când deodată îmi pică de pe genunchi o hârtie. Am ridicat-o și citii următoarele: „ Prin somnul ipnotismului te-am trimis la nunta Silviei. Nu știu cum ai petrecut timpul, dar, întorcându-te la realitate, te sfătuiesc ca, dacă dorești a trăi, să te pornești imediat la Ialta. Distracția și clima te vor vindeca de pasiunea unui amor care te va aduce fără îndoială la un sinucid, și poate că de-a doua oară nu te voi întâlni să te pot scăpa. Trenul accelerat pleacă la 9 ore. Călătorie bună. James Romfort, inginer mecanic “. La 9 ore dimineață precis mă aflam în cupeul vagonului... Trecură doi ani și, întorcându-mă de la Nizza, unde petre­cusem tot timpul, am aflat că Silvia, măritându-se, a plecat ime­diat după cununie cu bărbatul ei la America. Iară ce se atinge de Romfort, toate cercetările mele, să aflu domiciliul său, au fost zadarnice. Nimene nu știa să-mi spuie nimică de dânsul, căci acest om enigmatic s-a făcut nevăzut. NOTE Povestirea are două variante rusești: prima, cu titlul Ferdinand Pufner, a apărut în culegerea Scene din viața de provincie (Sțenî îz provințialnoi jizni, Odesa, 1857), fiind apoi reeditată în volum la Chișinău în 1890, iar a doua variantă a apărut cu titlul Omul enigmatic. (Din experiența magnetismului) (Zagadocinâi celovek. Rasskaz. Iz opâta magnetizma. Odesa, 1887). În limba română s-a tipărit inițial în culegerea Trei suveniri (Cernăuți, 1890), apoi în Caleidoscop literar (Cernăuți, 1895), de unde o reproducem în ediția de față.


content:
I [ modifică ] Dona Burakova Știut este că oamenii bătrâni, osteniți de o viață îndelungată și dormitând pe ruinele trecutei lor activități, necontenit se plâng de starea prezentă și laudă ceea ce a fost. Ei cu oareșicare deo­sebită stimă își aduc aminte de acel timp, și epilogul convorbirii lor se sfârșește mai totdeauna cu o tristă oftare adresată suve­nirelor anilor trecuți. Tânăra generație, din respect către părul cărunt, nu contrazice, ci cu ironie zâmbește pe furiș, ascultă flecăria și gândește... oare ce gândește? D-ta, cititorule, dacă ești tânăr, știi ce gândește. Știi bine că toți moșnegii sunt guralivi, știi că ei măcar prin aduceri aminte își mai mișcă simțirile paralizate de greutatea anilor și a ne­putinței, punctul de unde nu-i departe ultima stațiune a omului bătrân, mormântul ce se află într-un pustiu imens fără verdeață, la care ajunge trecând peste colina de flori a tinereții. Deci poves­tirea întâmplărilor din tinerețile trecute nu o dată este intere­santă, și junimea o ascultă cu plăcere. Vă ofer, așadară, și eu un episod din întâmplările mele, pe când cu drept de intrare frecventam culisele teatrului, cu timidi­tate făcând curte frumușelei primadone Dunea Burakova, ce figura într-o trupă de actori lirico-dramatici veniți ca oaspeți în orașul provincial O*** sub direcția unui actor bătrân din capitală, care se numea Burakov — tatăl primadonei Dunea. În timpul acela edificiul teatrului orășenesc arse și repre­zentațiile se dădeau într-o casă privată, din care cauză trupa de opere italiene plecase din oraș, și teatrul era ocupat în intervale de actori ambulanți de operete, drame și vodeviluri. Rușii sunt pasionați pentru teatru, și măcar că trupa se alcătuia din artiști nedemni ce jucau fără diferență tot felul de roluri dramatice și lirice, totuși teatrul era totdeauna bucșit de public, adunân­du-se numai pentru a privi jocul Dunei Burakova, al cărei talent mai înainte strălucea pe scena teatrului din Petersburg. Nu se știe însă din ce cauză ea fu izgonită din capitală, și acuma, vrând­nevrând, era silită să joace în provincie cu toți golanii angajați de tatăl ei, care nu-și putea lua artiști mai buni, fiindcă finanțele îi erau slabe. Eu mi-am adus aminte de dona Burakova prin întâmplare. Căci scotocind într-o ladă uitată hârțoagele mele scrise cu 40 de ani înapoi, am dat peste un afiș teatral îngălbenit de timp și mu­cegăit, ce anunța reprezentația următoare: Sala teatrului orășenesc din O*** Societatea artiștilor de drame și operete Marți în 6 decembrie 1853 În beneficiul D o a m n e i B u r a k o v a Se va juca piesa renumitului Schakespeare H A M L E T Dramă în 5 acte cu decorațiuni grandioase, costume bogate și luminațiune strălucită în sală Persoanele: Claudius, regele Danemarcii.............................. dl Burakov Hamlet, fiul regelui răposat...............................dl Kulakov Polonius........................................................ dl Merzliakov Horatius...........................................................dl Hudiakov Laertius.......................................................... dl Kosleakov Ofelia ........................................................... dna Burakova. Bernardo Francisco etc... Tocmai în acea seară, după sfârșitul dramei, avea să se joace unul din vodevilurile mele. Deci în ziua aceea la repetiția gene­rală a lui Hamlet, în interesul meu am intrat în dosul culisei, și ceea ce văzui și auzii la acea repetiție îmi produse o așa plăcere, cum nu am avut nici la o reprezentație bufă a teatrului din Pa­ris. Căci mersul piesei era întrerupt în pasajele cele mai patetice de interesele pecuniare ale artiștilor, și sublimul dramatic se lovea cu realismul cel mai umoristic din viața artiștilor rusești. Pe lângă asta, ciudat era și decorul scenei. Nimic nu era pus în rânduială, ci toate obiectele zăceau aruncate în toate părțile și încă unul peste altul. În fundul scenei se vedea o bucată de pânză mânjită cu vopsea albastră închipuind marea cu valurile, alăturea era o treanță ce închipuia o parte dintr-un castel, mai departe un co­dru, o cascadă și o peșteră, toate bucșite una peste alta, un adevărat haos pierdut în întunecime. La dreapta atârna un nor dintr-un copac rezemat de coloana unei zidiri, iar la stânga luna, făcută din o hârtie unsă cu seu și întinsă pe un cerc, zăcea aruncată pe un poloboc, de după care se ivea soarele tot din hârtie transparentă mânjită cu roșu. Pe vârful unui munte se afla o pereche de pantaloni și o căciulă flo­coasă cerchezească. Pretutindeni prin unghere se vedeau arun­cate oale cu boieli, scaune stricate și prăvălite, butelii — se înțelege, deșerte — frânghii, scripeți, scări etc... și pe scenă era frig ca afară. În mijlocul scenei, la o măsuță de lemn, ședea su­flerul îmbrăcat într-un cojoc: el citea rolurile din un caiet înaintea unei lumânări de seu înfiptă în gâtul unei butelii. Actorii, ce reprezentau persoanele piesei, puțin ce-l ascultau. Ei în momen­tul de interval vorbeau și tractau de interesele lor mutuale. Bernardo (după sufler) . Cine vine? (De după culise iute intră pe scenă femeia lui Bernardo, în mână cu un coș, în care sunt căpățâni de curechi.) Eu, Pavlușa, zice ea lui Bernardo, am venit să-mi mai dai vreo câteva ruble să cumpăr căpățâni de curechi, nu-mi ajunge să umplu putina de murat... și... Bernardo (împingând-o de spate afară) . Ieși de aici, toanto, că te va vedea directorul, du-te acasă, eu acuși voi veni... (Fe­meia iese, el după sufler) : Cine vine? Francisco. Stai și răspunde, cine ești! Bernardo. Să trăiască regele! Văzut-ai, blestematul nu vrea să-mi deie rachiu pe datorie! întrerupe pe Bernardo o voce amorțită de după culisă. Francisco. Bernardo! Vocea amorțită. Ba nu. Mortcu, crâșmarul din colț. Bernardo (după sufler) . El însuși... (Pe scenă intră cam ceacâr un mustăcios cu voce amorțită.) El însuși, puchiosul de perciunat, mă încredințează că căciula lui Vaniușka nu face un sângeap de rachiu... Vaniușka (ce ședea pe o laiță, sare de pe loc și se apropie de mustăciosul strigând) . Cum? Nu demult mi-ai băut cizmele, bețivule, și acum mi-ai dus la birt căciula? Mustăcoisul. Ei, ei... ce pagubă! Dar eu nu-ți zic nimic că­mi porți de câteva zile paltonul cel nou. Na-ți dar căciula, zgâr­citule! El o aruncă și, Vaniușka neputând-o prinde, căciula pică într-o oală cu boieli. Vaniușka furios trage o palmă mustăciosului, și între amândoi se începe luptă și sudalme. Suflerul, deprins cu așa scene, își reazemă capul de mână și cu indiferență așteaptă sfârșitul luptei. Păruiala devenea tot mai serioasă. Mustăciosul cu violență da brânci lui Vaniușka, care căzu lovindu-se în masa suflerului. Măsuța se răstoarnă, lumânarea de pe ea se stinge și toți rămân în întuneric. Dar subit scena se luminează cu un chibrit aprins de directorul, și toți artiștii fug prin culisă. Directorul (plesnind din palme) . Osândească-vă Dumnezeu, blestemaților, așa învățați voi rolurile! Unde-i Hamlet? Hei, tu! unde dracu te ascunzi? Hamlet. Iată-mă, dle director! (Iese din culisă.) Directorul. Unde umbli, rufosule, mai bine te-ai face sacagiu decât actor pe scenă! De ce nu înveți rolul? Hamlet. Am așteptat intrarea! Directorul. Zi mai bine intrarea în birt. Dar ascultați ce vă spun: dacă îl văd încă pe unul din voi la repetiții ceacâr, să știți că vă tai la toți leafa pe o lună. (Către sufler) . Citește rolul lui Hamlet și Ofelia. Hei, Duneo, unde ești! — Eu sunt aici! răspunde vocea armonioasă a Dunei, iată-mă că vin! (Directorul se depărtează.) Actul III Scena I Hamlet (după sufler) . A fi ori a nu fi, de asta e vorba; ce poate să fie pentru un suflet mai sublim decât să sufere neîn­duratele lovituri ale soartei... În momentul acelui monolog pe scenă vine un tânăr elegant, pe care Burakova văzându-l aleargă la el și îi scotocește bu­zunarele cerându-i cofeturi. Hamlet asemene cu un gest tragic îi cere o țigaretă. Elegantul scoate din buzunar o bombonieră și dă actorilor câte o bomboană, iar suflerul, fiind trecut cu vederea, mânios bate în masă cu caietul strigând: Domnilor, țineți-vă de roluri... nici unul nu știți rolurile... aveți să mâncați papara de la dl director. Doamna Burakova, ți-a venit rândul... Burakova (cu grăbire apropiindu-se de sufler, îi dă un măr) . Nu te mânia, drăguță, na-ți un măr! Suflerul mușcă din măr și citește rolul. Ofelia (după sufler) . Ești sănătos, principe? Hamlet. Mulțumesc, mă aflu bine! Ofelia. Principe, eu de mult am vrut să vă întorc darul ce ați binevoit a mi-l promite drept suvenir. (Repede se întoarce într-un picior și, alergând spre elegantul, i se uită cu gingășie în ochi.) Ah, scumpule puișor, apropo de suvenir, tu mi-ai făgăduit o rochie de moar antic; zburdalnicule, ți-ai uitat făgăduința. Eu nu mai vreau cofeturi, eu vreau rochia, vreau numaidecât... (lovind cu piciorul și cu pumnul în palmă) iară de nu, îți jur răzbunare. Ei, spune-mi, așa-i că voi căpăta rochia?!... Suflerul. Da contenești, doamnă, cu șăgile?... ceilalți aș­teaptă intrarea în roluri. Burakova (alergând spre sufler, îi șoptește la ureche) . Te rog, drăguță, lasă-mă un moment să înduplec pe Aristid, și zău că îți voi da încă un merișor... da gustos... (își sărută degetele, apoi întorcându-se către elegantul) Hotărăște mai degrabă, vezi că nu am timp de așteptat!... Suflerul (aparte) . Sărăcuțule, precum îmi pare, ești subțire la chimir. Elegantul (falnic către Burakova) . Ei, da mă iubești ceva? Burakova. Auzit-ai, mă rog, el încă mă întreabă... crocodil mâncău de inimi femeiești. Da cerul și toate stelele să-mi cadă pe cap, dacă din dragoste către tine și pentru o rentă de zece mii de ruble ce mi-i da, nu aș sacrifica totul... mă jur! Suflerul (o întrerupe sculându-se de pe scaun) . Dar eu mă jur pe leafa mea, că-mi lepăd însărcinarea și mă duc acasă... Burakova (cu nerăbdare către elegantul) . Răspunde într-un fel, ce stai, pare că ți s-a legat limba în gură! Suflerul (aparte) . Ți-ai găsit galantomul. Elegantul (apropiindu-se de Burakova, îi sărută mâna) . Apoi făgăduiesc că astăzi după spectacol stofa de rochie va fi la pi­cioarele tale și... tu a mea? Burakova. A ta, a ta! (aparte) . La asta vom mai gândi... (către ceilalți) . Auziți, dlor, martori sunteți! Toți răcnesc deodată. Să trăiască!... (văzând pe directorul că intră mânios pe scenă) . Să trăiască regele... ura! Directorul. Ce va să zică asta că strigați ca nebunii ura!... De când se strigă în Hamlet ura?!... Polonius. Hamlet trebuie să râdă cu hohot: ha, ha, ha!, dar noi am socotit să strigăm ura! Directorul. Văzut-ai ce îndreptare! (Se apropie de sufler și se uită în caiet.) Unde te afli cu repetiția? (Frunzărind filele.) Dumnezeule, ei încă abia trec în actul al treilea. Of, păcatele mele, ce necaz cu trântorii ăștia! Suflerul (cu mânie) . Au doară eu sunt vinovat dacă dum­nealor nu vor să repeteze? Eu mi-am uscat pieptul, suflând câte un rol de zece ori... (Directorul îl întrerupe.) Destul, iară te-ai pornit la măcinat? Dă-mi caietul și lipsește de aici. (Către ceilalți.) De acum eu voi sufla rolurile, veniți mai aproape și să vedem de vă veți bizui, dracilor, să șuguiți cu mine. (Către fiică-sa.) Tu du-te și-ți fă toaleta! (Către Hamlet.) Ia seama, ștrengarule, la acest monolog! În cela rând m-ai dat de rușine, căci, în loc de a striga „Crimă! încuiați ușile!“ tu ai bârfit pe dos, strigând „Ușile! încuiați crima!“ și câte de aceste pozne îmi faceți, încât dacă pu­blicul nu ar proteja pe copila mea Dunea, de mult ar fi aruncat în voi cu ouă crude și barabule fierte, iară poliția m-ar sili să înce­tez. Atunci, blestemaților, ați pieri de foame, sau v-ați face hor­nari pe la jidani. Începe dar monologul cu un gest eroic... Hamle t. Crimă! încuiați ușile, nime să nu intre, căutați pe ucigașul!... Directorul (strigă) . Laert, Laert! unde te-ai ascuns? Laert (repede aleargă de după culisă, dar, împiedicându-se de o frânghie, cade de-a lungul pe scenă. Toți râd cu hohot.) Directorul. Apoi șezi cum e în rolul rănitului, și vorbește cu voce de agonie! Laert (cu voce amorțită) . Ucigașul este dinaintea ta, Hamlet, tu ești rănit de moarte, căci vinul... Directorul (lovind cu pumnul în masă) . Veninul, surdule, veninul, iară nu vinul: văzut-ai, mă rog, bețivul numai la vin gândește. Apropie-te! Laert (se scoală și se apropie de directorul) . Veninul e în sângele tău, spada a fost otrăvită. Hamlet. Otravă! apoi să lucrăm (lovește pe rege cu spada) . Regele (către director) . Dle director, eu de acuma am murit, rolul meu este sfârșit, dați-mi voie să mă duc la birtul din colț; eu astăzi încă nu am luat nimic în gură. Directorul. Du-te și caută să-ți torni în gură și să te întorci trăsnit. Regele. Cum se poate una ca asta? Directorul. Hai du-te, ieși afară! (Regele iese.) Orzie și alții. Trădare!... (Pe scenă intră Fortimbrus cu căciula pe urechi și ceacâr.) Directorul. Da tu unde te-ai cârpit așa? Fortimbrus. Cum se poate, eu nu am pus pe limbă nici o picătură. Directorul. Ba ai turnat în gâtiță... începe-ți rolul! Fortimbrus. La tristul dar al morții supuși să ne plecăm și veșnica pomană... Directorul (sărind de pe scaun, strigă furios) . Pomenire, blestematule... da să te audă Dumnezeu să umbli după pomană pe străzi. O, voi satanelor, dracilor, ce mă schingiuiți ca în iad, se vede că calicia vă atrage cu gândul la pomană! Ce va zice publi­cul la așa absurdități? Negreșit că fluieratul mă așteaptă. Of, of, of, păcatele mele!... Și cine știe cât timp s-ar fi căinat directorul, dacă n-ar fi fost întrerupt de un mare trăsnet al unei decorații picate. Mecanicul scăpase din mână odgonul, de care era aninată o bârnă. Lovitu­ra în podeaua scenei a fost atât de puternică, că toate acceso­riile se prăvăliră și se grămădiră una peste alta și o negură de colb înveli pe toți actorii, care, fugind de pe scenă, se adunară în odaia de toaletă, iar pe scenă rămaseră numai servitorii luați dintre soldații garnizoanei și lampistul. Ei se apucară de făcut rânduială și de așezat decorurile, fiindcă în curând avea să se înceapă reprezentația. Te poftesc, cititorule, să vizităm măcar cu gândul acea odaie de toaletă în care sunt adunați artiștii, acea cameră misterioasă a înaltelor inspirații și a aleșilor corifei teatrali, unde eroii vea­curilor trecute șed ascunși după culisa și cortina scenei, așteptând ridicarea ei să reînvie și să înceapă activitatea cu ale lor pasiuni, dorințe și deșertăciuni, luptând pentru glorie și independență. Căci autorul cu condeiul său îi dezgroapă din morminte, îi des-fașă din giulgiul funebru, le aruncă pe umere hlamide regale și pe mândrele frunți coroane cu diamante, iar din țărna frumuseții de odinioară întrupează pe grațioasa eroină, care prin puterea farmecului subjugă la picioarele sale pe fiorosul paladin. Așa ge­niul autorului realizează poveștile evenimentelor trecute într-o realitate vizibilă, faptică, ce se prevede prin iluziunea jocului is­cusit al imitatorilor. Deci dacă esteticul simte extazul admirării la privirea unui tablou istoric depins1 pe pânză, apoi ce trebuie el să simtă la ridicarea cortinei, privind învierea acelui tablou! Privind în descrierea unui mic pasaj din repetiția lui Hamlet închipuirea clasicismului în formele celui mai umoristic comism, binevoiește acuma, cititorule, a trece cu suvenirele mele în oda­ia de toaletă a actorilor cu o oră înainte de ridicarea cortinei și începutul reprezentației lui Hamlet . Închipuiește-ți o odaie mare în care sunt ticsite atâtea obiecte, încât cu greu va fi a le găsi numirile până și în dicționarul uni­versal. De-a lungul a trei pereți sunt aruncate atributele accesorii și hainele teatrale precum: coșărci, coifuri, steaguri, pistoale, săbii, pumnale, unelte de ale inchiziției, mantii, instrumente muzicale, giulgiuri, tronuri, jamboane și cârnațe din papir, măști, cununi de lauri, bărbi, mustăți, cozi și felurite piei de fiare, ceal­male turcești etc... Mai departe lângă al patrulea perete e o masă feștelită de felurite boieli și pe ea sunt înșirate atributele de sulimeneală și grimăseală, consistând din felurite ulcicuțe cu alb, roșu, negru, vânăt și albastru, apoi periuțe, piepteni, cleștișoare de încrețit părul, foarfeci, cuțitașe, peruci de tot colorul etc. Și prin acest haos de mărunțișuri cu gravitate se plimbă favoritul artiștilor, un motan bătrân cu coada în sus și mieunând câteodată. Pe o laiță lângă masă șed de-a rândul artiștii cufundați în îndelet­nicirea cu toaleta. Actorii pribegi nu sunt pretențioși, ci se mul­țumesc cu puțin. Ei alcătuiesc un fel de societate de muncă mu­tuală, ajutându-se unul pe altul în funcțiile lor. Tabloul devine foarte ciudat în momentele pregătirii de a ieși pe scenă. La capătul mesei, dinaintea unei bucăți de oglindă stricată și înfiptă cu colțul ascuțit într-o sfeclă, artistul, ce trebuie să joace pe regele, cu o deosebită silință face frizura lui Hamlet și toto­dată așează o perucă pe capul lui Polonius. Mai departe Laert cu o jumătate de mustață încleiată, mânios și suduind, caută pe sub masă ceealaltă jumătate rătăcită. În dreapta Horatius, șezând turcește cu nasul mânjit numai cu alb, cu o deosebită atențiune cârpește o pereche de colțuni rupți. Lângă dânsul Marcelis și Ber­nardo gâfâind ajută unul pe altul să se îmbrace în uniformele vechii gărzi a lui Napoleon, ce le sunt foarte strâmte în spate. Și la urmă tabloul se încheie cu o deosebită grupă de artiști, care cu râs în hohot îmbracă în giulgiu pe un soldat de garnizoană, ce avea să reprezenteze umbra tatălui lui Hamlet. Convorbirea artiștilor va fi prea desfrânată pentru a o copia, și de aceea mai bine să intrăm în odaia de toaletă a donei Burakova. Din această misterioasă cameră ieșea pe scenă idealul perfecțiunii artiștilor de provincie personificat în dona Burakova cu talentul ei elastic, ce cu succes se îndoia ca mlădița la tot felul de roluri, începând de la partiturile vocale de operete până la cele de cuplete de vodeviluri, iară în drame de la Margareta din Faust până la Fe­dra lui Racine. În cabinetul ei de toaletă, afară de câteva măști, capele și ca­poturi, nu se găseau alte podoabe, fiindcă toaletele mai alese actrițele de provincie le țin pe acasă. În fundul odăii pe o masă sunt așezate felurite cutiuțe și flacoane, bolduri, foarfeci și vopseli, în mijlocul mesei e o oglindă cu două vase de flori pe de lături. Pe podea e așternut un covor cam șters și ros, pe care se joacă doi cotei, proprietate neapărată a actrițelor. În colțul odăii arde foc într-o sobușoară de spijă, împrăștiind o priincioasă căldură. Dinaintea acestei sobe Burakova, tologită într-un jilț, fumează o țigaretă, uitându-se la para focului și adâncită în gânduri. Ea este o femeie foarte frumușică, ochișorii ei negri și isteți exprimă multe din cele ce gurița ei roșie cu dinți ca de mărgăritare nu vrea să spună. Nasul ei cam bârligat e așezat între doi obrăjei proaspeți și rumeori care, când gurița zâmbește, dez­velesc două gropițe ce seamănă a fi cuibușoare de amor. Talia, sânul și tot trupul ei sunt plăzmuite în farmecele cele mai grațioase și ademenitoare, așa că nu degeaba dona Burakova in­spiră în junimea orașului o adorație frenetică. Ea era cochetă și șugubeață pentru unii, iară pentru alții aspră și destul de iscusită pentru a se apăra de asalturile măgulitorilor și desfrânaților ce-i făceau curte. Ea avea caracterul acelor femei care, de ce te ap­ropii de dânsele, ele se depărtează, și, din contra, voind a te depărta, te provoacă cu dulci ispite, știind a întrebuința bine flu­idul misterios al amorului, cu care multe femei sunt bogat înzes­trate de natură. Această puternică atracțiune învinge orice măsuri de pază, ce rațiunea iscodește spre a se feri de ispită. Cesții2 tre­cute prin discuțiile celei mai adânci filozofii fiziologice pun cultul amorului în paralelă cu cultul religiunilor, unii crezând în poliga­mii, alții în monogamii. Iară civilizația modernă se silește să curme aceste două noduri cu tăișul filantropiei, anume cu emancipația mutuală a ambelor tabere de luptători. Iscodirea legii libertății și egalității drepturilor trupești este cea mai însem­nată proprietate a ambelor sexe. Dar putea-va civilizația să ajungă la culmea perfecțiunii acestor doctrine? În cale îi stau multele greutăți ale luptei pentru existență, ale luptei pentru îndestularea pasiunilor neînfrânate ce dau asalt de nebunii și greșeli rațiunii încă în pruncie. Au nu vedem că filozofii cei mai înțelepți, gânditorii cei mai adânci, asceții cei mai aspri precum și fanaticii cei mai turbați au fost și vor fi totdeauna biruiți de flui­dul amorului și, fiindcă Les vaincus ont toujours fort 3, zburdalnicul prunc Cupidon și-a bătut și-și va bate joc de ei, silindu-i să închine steagul înaintea unor perechi de ochi frumoși? — Dar să ne întoarcem la dona Burakova, pe care am lăsat-o stând pe gânduri lângă sobușoară. În căpușorul ei se combina atunci strategia cea mai hâtră pentru a zădărî și aduce la desperare pe adoratorii săi, care din partea lor asemenea se întreceau în combinații, ce fel de capcană să iscodească ca să poată prinde pe grațioasa păsărică ce le mânca momeala fără a intra în laț. Ei nu o dată cu ciudă se uitau la frumușica ciocârlie, cum se legăna în aer și își ciripea amorul, dar totodată ochind momeala ce o ademenea. Iată deci că ea se scoală din jilț, își îndreaptă la oglindă abun­denta sa frizură, studiază câteva zâmbiri și gesturi, de care în curând va avea trebuință, apoi cam pe gânduri pășește spre sce­na luminată așteptând ridicarea cortinei. În parter, pe scaunele de primul rang, înfocata junime aștepta ivirea Burakovei, ca să aducă la împlinire răzbunarea pentru neizbutirea sa în amor. Complotul era acuma urzit și hotărât, ca prin fluierat și ostilități să aducă pe biata artistă la extremul mi­zeriei, și atunci ca șoimi răpitori să prindă pe gingașa păsărică în ghearele lor. Astfel e soarta multor femei, ce se suie pe lunecoasa estradă teatrală spre a delecta publicul prin talentul lor. Nu una din acele femei inteligente cade până la infamie, și apoi suspină gândind la fericirea din haremuri. Eu cu tristețe înțelegeam piedica ce-i era pusă în cale și prevedeam căderea ei. Neîndurații măgulitori aduseră la împlinire conspirația, căci piesa Hamlet a fost fluie­rată, artiștii batjocoriți într-un chip înfricoșat, așa că autoritățile orașului depărtară de la teatru pe bătrânul Burakov și trupa lui se împrăștie. Neavând mai mult afaceri cu scena și așteptând altă trupă de actori ce trebuia să sosească din capitală, eu pierdui din vedere și pe Dunea Burakova care, cum auzii, plecase din oraș insoțită de un adorator bogat. Apoi într-un timp se vorbea și se scria prin gazete de renoitele ei roluri prin orașele din pro­vincie. În sfârșit, gazetele conteniră de a mai scrie ceva de Bura­kova. Se presupunea că ea cu adoratorul ei s-a dus la America, țara disperaților și a aventurierilor. II [ modifică ] Dona Elvira Salamini După un lung șir de ani de călătorii prin țări străine m-am întors în orașul O***. Mă uit împrejur, o, Dumnezeule, câtă schimbare în decursul acestor ani! Toate s-au renoit, s-au prefăcut, s-au îmbunătățit, s-au perfecționat așa, de îmi părea a privi o fantasmagorie. Șezând într-o lojă a teatrului orășean și uitân­du-mă la grandioasa zidire, îmi ștergeam ochii. Ce, Doamne iartă­mă, nu-mi venea a crede că din sărăcuțul teatru de mai nainte, ce avea asemănare cu o coșarcă, s-a ridicat mărețul templu al lui Apolo din vechea Grecie cu coloanele lui de marmură, cu ar­curi, statui, ornamente de bronz și de spijă, înlăuntru cu picturi al fresco4, candelabre, poleială, cristaluri, iluminație electrică, loje și în ele dame îmbrăcate în mătase și catifea presurate cu pietre scumpe. În parter junimea civilă avea fracuri și cravate albe, mili­tarii uniforme cusute cu aur pe piept și alte decoruri. În ce parte mă întorc, pretutindeni sunt orbit de raze luminoase, pretutin­deni lux, civilizație și dialogul francez. Parisul și pace... Iară pe scenă îmi părea a vedea aievea poveștile ce mi le spunea de co­pil mic bătrâna mea bunică, șezând pe divan turcește, cu fes roșu în cap și cu filigeanul de cafeluță în mână. Ea cu gravitate și cu un fel de inspirație poetică îmi spunea minunile din țări depărtate de peste munți și codri, râuri și mări, cu palate de aur împo­dobite cu pietre scumpe și locuite de zmei și paralei, unde lo­cuiesc Feți-Frumoși și Ilene Cosânzene cu părul de aur în grădini paradisiace cu mere care, despicându-le, din ele ies zâne cu haine de rubine și safir și alte nenumărate minunății, ce iscusința modernă a adus la perfecție în iluzia decorațiunilor și punerea în scenă a pieselor de feerii și baleturi. Și gândeam eu: unde se află acum fostul director, bătrânul Burakov, cu peruca lui ștearsă ca o piele de opincă? Unde sunt colaboratorii lui dramatici, ce cu căciula pe-o ureche și cam ceacâri declamau la repetiții pe Hamlet? Unde e frumușica bru­netă Dunea Burakova, primadona operetelor și a pieselor clasice, cu camarazii ei lirico-dramatici? Mă uit în afiș și citesc, în loc de Dulakov, Ivanov... numai nume italiene: Tardini, Bardini, Salamini și alții. Se vede, gândeam eu, că bătrânul Burakov îmbogățin­du-se și-a luat o trupă de opere italiene și, voind a mă încredința, mă întorc de întreb pe un megieș ce îmi părea a fi rus, căci pur­ta barbă lată și tunsă à la cosaque5. — Dă-mi voie, d-le, să te întreb, cine este antreprenorul acestei trupe? Domnul cel tuns cu un ton aspru îmi răspunde franțuzește: „Que me voulez-vous, je ne vous conais pas?!“6 Am sfeclit-o! N-am nimerit și oareșicum rușinat mă uit împre­jur, de nu voi vedea vreun cunoscut, dar în zadar. Dumnezeule, se poate oare ca în țara unde m-am născut și într-o așa mare adunare de public să fiu cu totul străin ca un Livingstone sau Delagorg în pustiurile Africii? O mâhnire nespusă mă cuprinse și, ieșind din lojă, m-am depărtat spre foié7 în speranța de a da peste un cunoscut, dar, neștiind calea prin labirintul galeriilor, am nimerit în apartamentul de toaletă al damelor, unde cu mânie mi-a oprit intrarea o babă gheboasă cu obrajii ca zbârciogii, cu buzele uscate și vinete, dintre care se vedea numai un dinte, pe care, rânjindu-se, mi l-a arătat ca un câine zădărât. — Unde intri, moșule, mi-a strigat ea, nu ai nimerit, această intrare e rezervată numai pentru dame. — Ei, ș-apoi! i-am răspuns eu cam supărat de epitetul ce mi-a dat baba cloanță. Cum mi se pare, mătușă, noi amândoi suntem de-o vârstă. Apoi, voind a o zădărî, am adaos: Cum văd, măcar că sunt moșneag, inima tot mă trage unde se adună frumușelele, căci la vârsta noastră trăim numai cu suvenirele. De altfel, s-ar părea că suntem niște strigoi ieșiți din morminte. Baba, zâmbind, mi-a arătat iarăși clonțul, și acea zâmbire, încrețindu-i și cutremurându-i zbârciturile obrajilor, o deformase de pare că o lovise... ducă-se pe pustii. Apoi, după un oft horcăitor ce a zbucnit din pieptul ei uscat, ea mi-a răspuns: — Ai dreptate că trăim numai cu suvenirele tinereților tre­cute, și acum, când te uiți în oglindă, te iau fiori. Da d-ta de unde ești? — Eu sunt de aici, i-am răspuns, aici m-am născut și aici mi-am petrecut tinerețile cu extazurile lor nebunatice. Apoi soarta m-a aruncat în țări depărtate, de unde acum după mulți ani m-am întors, și pretutindeni mă aflu ca și în străinătate, căci nu găsesc pe nime din cunoscuți. Da d-ta, doamnă, de unde ești? — Eu asemenea sunt de aici. În tinerețe am fost artistă, și nu puțină glorie am câștigat cu talentul meu. — D-ta ai fost actriță? — Așa este, și pot zice că în timpul meu eram renumită atât în operete, cât și în piesele cele mai clasice. Eu, dle, nu m-aș fi schimbat cu aceste păpuși italiene, ce fac deliciu numai auzului, fără a deștepta coardele inimii. Ele joacă numai ca niște mario­nete și, când ies din culise, îs toante ca curcile. Eu cu jocul meu nu numai că încântam publicul, ci îl și stăpâneam plecându-l la dorințele mele. El mă prețuia până la adorație și umbla roi după mine. Of, of, scump timp am petrecut eu atuncea! — Cum se vede, acel public era încântat, dar puțin galantom. Ea m-a întrerupt cu grăbire înțelegând ce am voit să zic: — Îmi dai a înțelege că mă vezi acum servind în odaia dame-lor! Tocmai de asta eu mă plâng, că singură sunt vinovată de reversul ce soarta mi-a trimis. Frăgezimea inimii mele m-a adus la acest hal. Nu degeaba zice proverbul: Dă inimii voie, ea te duce la nevoie. — Socot însă că tot după acest proverb nu unul din curtezani a pătimit din cauza d-tale. — Așa-i, mi-a răspuns ea, dară chinul de amor din timpul meu era mai mult idilic, pentru că curtezanii de atunci din suflet adorau pe artistă, necerând de la ea sacrificii grele, ci mulțu­mindu-se cu un suvenir luat de la dânsa, bunăoară, un pieptănaș, un pantof și alte bagatele. Ei purtau la piept un colțun de pe piciorușul ei, iară în suflet chipul ei adorat. Amanții de atunci erau copii bătrâni, iară cei de acum sunt copii moșnegi dezi­luzionați. Cauza reacției timpului provine de la uzul neregulat al luxului, care a năbușit din capitale în provincie. Luxul a îne­cat, a înghițit toate dorințele modeste ale timpului trecut. Curte­zanii cer acum de la biata femeie tot, o prețuiesc numai ca un obiect de plăcere, ca o vremelnică jucărie, de care, după ce se satură, o aruncă fără îndurare, căutând alta. Simțirile dulci ale amorului s-au prefăcut într-un chin dureros, ce pe mulți îi duce la disperare și nu o dată la sinucidere, dacă nu pot izbuti să-și împlinească nesățioasele dorințe. — Văzut-ai, mă rog, am exclamat eu nevrând și cu uimire, ascultând judecata ei. Ea s-a uitat la mine cu ironie, dând din umeri. Îți pare curios, dle, că mă auzi vorbind într-un stil cam poetic și oare unde gândești: De unde strigoaica asta se ține de prestigiul esteticii, după ce mai bine i s-ar ședea în rolul unei fermecătoare din Mac-bet ! Și ea a râs cu hohot. O, ce râs! Semăna cu horcăitura unei fiare cu gâtița tăiată. — Dar nu te mira, dle, a adaos ea, eu mult am citit în viața mea și am studiat profesia de actriță nu numai pentru a câștiga bani, ci și pentru a-mi înzestra mintea cu cele mai alese odoare ale renumiților scriitori. Odată, când vei avea vreme, vină în mansarda în care locuiesc, și eu îți voi declama cele mai alese monologuri din piesele franceze și germane. La mine aici, a adaos ea arătându-și cu degetul uscat fruntea, este o arhivă de mărgăritare beletristice, și posed o memorie colosală. — Bine, i-am zis, dacă d-ta ești înzestrată cu așa memorie, apoi socot că-mi vei putea spune: ce s-a făcut cu trupa artiștilor care cu vreo 40 de ani îndărăt juca aici? — Unii s-au împrăștiat prin lume, alții au trecut pe ceea lume, și numai eu singură am rămas din acea trupă. — Dumnezeule, am strigat eu uimit, și cum te numești? — Eu sunt Dunea Burakova, a răspuns ea privindu-mă cu mirare. — D-ta ești încântătoarea Dunea de odinioară? Publicul aplau­da cu frenezie și bătrâna, sculându-se cu grăbire, mi-a zis: Mă duc la funcțiile mele. Nu uita, dle, vină în mansarda mea, casa lui Fendrich, nr. 17, strada Rișelie. Și ea cu fuga s-a depărtat, intrând în apartamentul damelor. Publicul elegant s-a împrăștiat, prin foiéul iluminat a giorno 8 . Fiecare pășea cu grandețe dându-și un aer măreț, iară la întâlnire cu vreun cunoscut abia clătinând unul altuia cu capul. Toată cere­monia aceasta avea asemănare cu o procesie păgână, din care lipseau numai vechii sacrificatori în mantiile lor albe. Ei erau în acele momente în culise, așteptând ridicarea cortinei spre a se prezenta în actul al doilea din opera Aida. Oare pentru ce atâta înțânțoșare? Pentru ce acest mutism, ce nu exprimă adevărata sinceritate și mulțumire? Pentru ce tirana etichetă domnea în foié? Ea pedepsește cu epitetul de mauvais­genre 9 pe oricine va vorbi tare, va merge liber, va râde sau va glumi cu zgomot. Actorii pe scenă imitează pe dimnitarii din piesă, spectatorii imitează pe actori. Pe scenă rochii de mătase, catifea și giuvaieruri, în foié se plimbă aceleași toalete, expunând bogăția odoarelor. Un tânăr din provincie sosit în oraș din fundul pustiurilor, cu fața dogorâtă de soarele vieții muncitoare de agronom, dar cu buzunarele bine ticsite de bani, se uită împrejur cu oareșicare înspăimântare, silindu-se să-și deie maniera liberă de un leu orășean. Însă fața lui devine roșie și pe frunte îi rourează sudoare. El, trecând pe lângă o mare oglindă, cu frică se uită în ea cu coada ochiului să vadă de nu i s-a strâmbat cumva cravata sau cârlionții frizurii de sunt în rânduială. Și iată că deodată el devine palid și se cutremură, când o frumoasă camelie cu un lung șlep de rochii îi pune mai sub nas lorneta și, cam închizând genele, i se uită drept în ochi cu o zâmbire ademenitoare. Pezevenchea îi de tot frumușică. În părul ei blond strălucesc diamante minciunoase și în ochii ei mari albaștri sentimente minciunoase. Ea se plimbă à la brassét 10 cu o neneacă, cum se pare, împrumutată. Neneaca are bucle albe ca laptele și e îmbrăcată în rochie de catifea neagră. — Il nest pas mal !11 pronunță camelia destul de tare, întor­cându-se către neneacă-sa, care nu înțelege nici un cuvânt fran­țuzește. Apoi cocheta aruncă o privire galeșă tânărului provin­cial și cu grandețe pășește înainte. Provincialul la această pro­vocare, ca lovit de o scânteie electrică, tresare, se înțânțoșează și, punându-și monoclul în găunoșitura ochiului drept, urmărește pe frumușica camelie și trage cu urechea, ca din conversația ei cu neneaca să afle cine-i. El se ține după urma ei și mai că nu-i calcă șlepul. Frumușica studiază cu coada ochiului toate mișcările lui. Acest soi de capcane vii, ce stau în calea junimii moderne, au nu numai o pereche de ochi încântători, ci și o pereche ob­servatori ce-i poartă în ceafă. — Peștișorul de aur adulmecă undița! șoptește ea la urechea neneacăi de contrabandă. — Numai de n-ar fi vreun broscoi de baltă! îi răspunde re­spectabila la chip, neneaca împrumutată. Apoi ele amândouă se grăbesc să intre în cabinetul damelor, ca să afle de la camerista Dunea Burakova, care cunoaște pe toți și-i un fel de Laporelo fe­meiesc, de este tânărul provincial proprietar și bogat. Așa într-un pătrar de oră, pe timpul pauzei dintre acte, se fac în acest bâlci elegant al deșertăciunilor lumești multe acte de dragoste, de cunoștințe și de căsătorii de comerț. Rezemat într-o poză academică de piedestalul unei statui de marmură, un tânăr tras la față, cu chipul caracteristic al israeltea­nului, cu niște ochelari de aur așezați pe nasul său coroietic, cu o zâmbire de dispreț pe cărnoasele sale buze se uita la un fru­mos june ce conversa cu el. Junele e îmbrăcat și pieptănat după jurnal ca o păpușă. El cu umilință se uită la cel cu nasul coroietic, pe care de câteva ori vrea să-l ieie de mână, dar palestineanul cu iscusință se apără de a-i da mâna, zicând cu indolență: „Nu pot, m-am hotărât odată că nu pot!“ — Nu-mi vine a crede, zice junele, ca ruga mea să fie zadar­nică. Îndură-te, Davide, tu mi-ai fost camarad la universitate și amic intim, nu mă respinge în poziția mea precară. Au doară ai uitat că în timpul studiilor noastre eu te țineam gratis în domi­ciliul meu, fiindcă părinții tăi nu-ți trimiteau bani de cheltuială? Și acuma mă lași fără ajutor? Amicia cu comerțul nu se înfrățesc, eu sunt finanțist și sclav legii finanțelor, răspunde nasul coroietic. Tatăl meu mi-a încre­dințat capitalul firmei sale, și eu trebuie să iau seama bine, cui să împrumut bani. — Vasăzică, tu te îndoiești că-ți voi plăti la termen, îl între­rupe tânărul cam supărat. Din contra, eu nu aș sta la îndoială să-ți împrumut, dacă aș ști că acel capital îl vei întrebuința în vreo afacere comercială cu bun chilipir în perspectivă. Dar fiindcă cu banii vrei să intri în filiații de amor cu frumușica Lidia, apoi nu este de crezut că-mi vei întoarce datoria. Cupidonul a fost și va fi tot gol și, cu toate că-i place a se lăfăi în bani, în fine este ușor la minte și nebăgător de seamă ca un adevărat sans culote12... și nasul coroietic cu mândrie se uită împrejur, mulțumit de așa istețime. — Dar ce are a face Lidia cu capitalul ce-ți cer împrumut, când eu îți dau poliță cu 24 % la sută? — Polița însă negreșit vei fi silit s-o absolvi, cheltuind pe pâră, avocat și timbru, iară la urmă, ce este mai rău, eu voi fi nevoit să mă sfădesc cu d-ta. — Asta nu va fi niciodată, crede-mă pe onor că-ți voi plăti la timp, se silește a-l îndupleca tânărul. — Nu vei plăti, nu, îl întrerupse nasul coroietic, căci vrei să intri în luptă cu tenorul Sergiu, bogatul clironom, al cărui tată nu demult a murit; pe tânărul Sergiu l-am văzut dinioară petre­când pe Lidia până la apartamentul damelor, unde negreșit prin mijlocirea cameristei Dunea Burakova se vor pune la cale după spectacol să beie șampanie în vreun cabinet misterios și să înghi­tă la stridii. Copilandrul devine palid, își mușcă buzele de invidie și cu îngrijire își țintește căutătura spre apartamentul damelor. Tul­burarea sufletească îl aduce la desperare și, desăvârșit pierzân­du-și cumpătul, îl apucă pe camaradul său de mână și cu un of-tat dureros îi zice: — Apoi nu am ce mă face, m-am hotărât să mă plec voinței tale, vânzându-ți 300 fălci de pădure cu o sută de galbeni. Ochii fiului lui Israil scânteiară. Zâmbirea lui de dispreț s-a prefăcut într-o zâmbire dulce, el momentan s-a schimbat din leul impunător în tigrul ce se târâie pe labe spre vcitima ce a ochit-o. Deci cu gravitate își scoase de pe nas sticlele, apucă pe june cu amândouă mâinile și cu o voce gingașă se sili să-l mângâie. — Nu-ți pară rău, prietene, crede-mă că pădurea nu face mai mult, și cred că ești destul de cuminte să înțelegi cât de greu merge comerțul în ziua de astăzi. — Orișicum ar fi, dar 300 fălci de pădure în megieșia căii fe­rate are... — Nu are nimic, întrerupe nasul coroietic, nedând junelui timp să calculeze și să-și deie seama. Citește, adaose el, ordinul guvernului, care nu dă voie să se ardă lemn în locomotive, ci numai antracit, și așa vei înțelege că eu cu astă cumpărătură îmi pun capitalul în risc, și pe de altă parte noi, bancherii, nu avem mari sume de bani disponibile pentru afaceri nesigure. Scoțând apoi din buzunar un portofel bucșit cu bancnote, îl deschide di­naintea junelui zicând: „Mă jur pe stima ce-ți port, că astă sumă de bani a fost menită s-o împrumut contelui Calicini, dar acum stau la cumpene între amicul meu și procentul de 50 la sută ce-mi dă contele cu siguranță de amanet pe casa sa din oraș“. Pupilele ochilor copilandrului se măresc, aruncând o căutătură avidă în portofelul cu bancnote. El se cutremură ca de friguri, și cu o voce înădușită de emoțiune și pare că rușinându-se de actul ce vrea să săvârșească, iute se uită împrejur, apoi se pleacă la urechea tânărului bancher și îi zice: „Nu-i de pierdut timpul! No­tarul se află aici, l-am văzut în parter; mergi de-i spune să pregătească polița, care după spectacol va aduce-o în cabinetul de la Grand otel , unde eu voi fi cu Lidia la supé “13. — Ferice de voi, fluturași ai libertății, pentru voi sunt pre­destinate florile vieții, iar nu pentru noi, sclavii finanțelor! Dar grăbește de invită pe Lidia, până ce Sergiu nu ți-o suflă de sub nas; eu mă duc să vorbesc cu notarul. Junele cu grăbire pășește spre apartamentul damelor, iară na­sul coroietic se uită pe urma lui zicând: „Dobitocului nici prin gând nu-i trece că eu gratis mă voi folosi de plăcerea după care el aleargă...“ Și mormăind încă ceva, se grăbește să intre în sala reprezentației, fiindcă pe scenă se începuse al doilea act al operei. Prima dona Elvira Salamini și tenorul Tardini încântau auzul publicului cu un duet patetic. Însă nu toți sorbeau cu urechile dulcile modulații ce în vibrații fermecătoare veneau de pe scenă. Armonia străbătea mai cu seamă în sufletele modeste, în asis­tența din popor, iar nu în piepturile goale ale damelor elegante și ale cavalerilor de modă ce se lăfăiau prin loje și prin jilțuri — dovadă că ei în momentele cele mai mișcătoare, în mijlocul valurilor de armonii cerești, se tăvăleau în noroiul prozei realis­mului, discutând cu șopot (pour la bonne tenue14) clevetirile cele mai scandaloase ale zilei, bârfelile cele mai mârșave și intrigile cele mai iscusit țesute. Într-o lojă de bel-étage o neneacă în rochie de brocar, la piept cu un bold ce reprezenta un fioros păianjen de email, șede țanțoșă între două fiice, una cu verigi grele de aur în urechi, alta pieptănată à la chinois 15 cu două măciuci de aur înfipte în păr. Neneaca cu iritație dojenește pe copila cea mai mare că nu știe să prindă în laț pe un tânăr ce ea îl ochise de mire. — Apoi ce-s eu vinovată, dacă el e așa de indiferent față de mine și tăcut în vorbă, răspunde cu voce iritată fiica cea cu verigi în urechi. — Ești dobitoacă, dacă nu știi a-l depăna pe ațișoară la ghem, bodogănește neneaca. — Apoi ce ațișoară poți avea la un tânăr om decât a amoru­lui? răspunse ofensata fiică. Eu îl trăgeam cât puteam de acea ață, dar în zadar. El îmi sta înainte ca un butuc și numai holba ochii rânjindu-se. Și fiica cu verigi în urechi mânioasă își întoarce fața spre scenă. Neneaca cu păianjenul, asemene mânioasă, se pleacă la ure­chea fiicei și îi citește morala zicând: „Eu știu că în opinia ta Ian­cu Cucu este un dobitoc, pentru că el nu știe a-ți spune palavre filozofice, cu care, cum se vede, tu ai început cu el vorba ca să arăți educația strălucită ce eu ți-am dat. Se înțelege că el a tre­buit să tacă, fiind numai econom bun, om de muncă, iară nu sibarit ce citește cărți învățate. Pentru aceea el este bogat și solid, pe când Sergiu, care ție îți place, bate acum la tălpi averea tătâni­său ce nu de mult a murit. Pare că nu l-ai văzut dineoară în foié cum se lipise de o damă cu rochie de catifea albastră. Eu, dând un bacșiș cameristei Burakova, am aflat de la dânsa ce soi de poamă este... de acele ce... și ea făcu cu mâna un semn echivoc. — Și ce te-ai legat de capul meu, îi răspunde fiica cu verigi în urechi, roșindu-se pe obraz de mânie, eu am vorbit cu dânsul de filozofii? — Apoi ce-ai vorbit? Eu trebuie să știu ca să-ți îndrept gre­șeala! — Eu l-am întrebat de ce stă așa pe gânduri, poate e amo­rezat... — Rea întrebare! Ei, și el ce ți-a răspuns? — Mi-a răspuns că guturaiul i-a picat pe piept, și se teme a vorbi ca să nu-și stârnească strănutatul. — Și tu ce ai răspuns? — Nimic! — Rău ai făcut! A trebuit să arăți compătimire la guturaiul lui zicând: „Cine te va căuta, dacă vei pica la pat? Cine îți va fierbe ceișor de floare de soc, pe care eu știu așa de bine a-l pregăti...“, într-un cuvânt să-i fi dat a înțelege că tu știi a gugoli pe bolnavi și, drept dovadă, să-l fi trimis să mă întrebe pe mine, cum m-ai căutat când am fost bolnavă de lungoare. Astfel puteai să-l faci a înțelege că pe lângă toate ești și bună gospodină, știi a face șerbeturi de nufăr, a îngrășa curcani, a pune ouă sub cloșcă etc. Nu, în loc de acestea, tu îți arăți indiferența, pe când el se căinează de guturai. Of! of! cu voi nu o mai poți scoate în capăt. Și eu, sărăcuța de mine, ca să vin de la țară până aici și să pot da goană după Iancu Cucu, mi-am vândut la jidani fără preț grâușorul de pe lanuri... Cine știe cât s-ar mai fi văicărat neneaca, de nu s-ar fi deschis ușa și n-ar fi intrat în lojă un tânăr elegant, dar foarte palid la față și cu ochii urduroși. — A, monsieur Antoin !16 exclamă neneaca întinzându-i mâna. Cum te mai afli? Vous êtes toujours soffrant !17 adaugă fiica cu verigi în urechi, iară ceealaltă fiică cu măciucile în păr îl poftește să șadă. — Mulțumesc! răspunde tânărul palid. Așa-s de îndeletnicit, că sănătatea mi-am smintit... — D-ta tot în versuri vorbești, îl întrerupe zâmbind fiica cu verigi. — Și ce trebi așa mari ai d-ta? îl întreabă neneaca cu interes. — Of! sunt îmbulzit de afaceri, răspunde cu gravitate tânărul palid. Judecați singure, că de trei nopți nu am închis ochii, alergând de la bal la bal, astăzi după spectacol trebuie să fiu la un somptuos supeu dat în onorul primadonei Elvira Salamini, și pe mâine sunt angajat la balul cucoanei Săftica Boteanu, la care socot că și d-voastră veți fi. — Eu sunt poftită cu copilele, dar mi se pare că nu vom merge, fiind de tot ostenite. Aici am venit să ne mai odihnim și să ne îndulcim de vocea încântătoare a primadonei Salsisoni. — Salamini! se grăbește a îndrepta greșeala fiica cu măciucile în coafură. — O! adorabila Elviră, zeița armoniei, veți vedea cum în al doilea act îi vor oferi o brățară cu diamante scumpe! — Fără șagă? întreabă cu o exclamare unanimă neneaca și fiicele. Și cine este galantomul ce face un așa prezent? — Se înțelege că compania noastră, adică Sergiu cu doi cama­razi de universitate ai mei, răspunse tânărul palid. Neneaca aruncă o căutătură de mânie spre fiica cu verigile în urechi, iară fiica de ciudă își mușcă buzele, lovește în ele cătinel cu evantaiul și, neputându-și stăpâni tulburarea, se întoarce către tânărul palid și zice cu voce tremurătoare: „Păcat de silința ce vă dați și de cheltuielile ce întrebuințați pentru aceste privighe­tori venetice. Ele cântă și ciripesc, apoi, luându-vă darurile, zboară unde înfloresc portocalii. Așa-i că am dreptate, dle poet, d-ta mă vei înțelege!“ — Dar mata, duduie, nu vei înțelege când îți voi spune că, din contra, păsăruica cântăreață va rămâne aici în colivia căsă­toriei, îi răspunde tânărul cu un ton misterios. — Se vede că se mărită cu vreun actor, adaoge neneaca zâmbind cu ironie. Și apoi nu-i de mirare: actriță cu actor, așa se cuvine! — Din contra, întrerupe tânărul palid. Ea nu se mărită cu un actor, ci cu un proprietar mare al nostru, cu tânărul și bogatul Iancu Cucu. Vestea aceasta a lovit ca fulgerul în loja din bel-etaj. Neneaca cu un mic răcnet a sărit de pe scaun și a picat îndărăt ca amețită. Fiicele, nevrând, lovesc în palme cu mirare, apoi se silesc a ridi­ca pe neneaca de pe scaun și a o duce pe subsuori în aparta­mentul damelor. Publicul din lojile megieșe privesc cu nedume­rire la confuzia celor trei dame. Dar fiica cu belciugii în urechi, spre a da neneacăi efectul unei amețeli de modă, o dojenește cu glas zicând: „Ți-am spus, neneacă, să nu asculți cu așa mare atențiune pasajele patetice, fiindcă muzica îți iritează nervii“. Și din întâmplare tocmai în acel moment duetul de pe scenă întru atâta a încântat publicul, că mulți din asistenți se ridicară de pe scaune, trimițând furtuni de aplauze și de laude cântăreților. Tânărul palid, înțelegând sub ce impresie neneaca s-a tulburat, a ieșit din lojă cu grăbire. Pe scenă primadonei i s-a dat un dar de mare preț, iară publi­cul elegant, după multe urări, s-a adunat iarăși în foié. Pe o canapea de catifea se pune un bătrân cu fiul său. Bătrânul poartă o perucă foarte neted pieptănată în cârlionți la tâmple, iară tânărul cuconaș poartă colerete albe la gât de mărimea unor aripi de gâscă. Bătrânul se uită cu o căutătură zâmbitoare la două dame ce vin spre el și zice fiului său: „Ia seama, Pătrăchel, pe lângă noi va trece neneaca cu copila ce are 100 mii zestre. Nu scăpa prilejul, închină-te și spune-i ceva amabil, da știi, zâmbind cu așa grație, încât să-i poți arăta frumoșii tăi dinți ca de fildeș. Cine mai știe ce dă norocul, câteodată duduiele se amorezează și de dinții cavalerilor. — Curios mai ești, tătucă, duduia asta îi așa de falnică încât nici nu vrea să se uite la mine! Și tânărul cu colerete face cu mâinile un gest de desperare. — Și de ce socoți tu așa? apostrofează tătuca, zi mai bine că ești un nătărău și nedibaci a face curte, și cu așa cusururi nu vei ajunge departe. Îmi pare rău că tu, fiind unicul fiu, te-am scăpat de serviciul militar, unde ar trebui mai bine să slujești, învățând de la ofițerii sprinteni iscusința de a măguli femeile și a te purta cu istețime în societățile elegante, în care te trag ca pe un urs de urechi. Of! of! și sunt pe lumea asta părinți fericiți, ce au fe­ciori săraci, dar destul de hâtri spre a-și găsi mirese bogate fără ajutorul părinților. Numai eu, păcatele mele, am colindat la pețit prin toate casele cu fete bogate și de pretutindeni numai cu bostani am ieșit, încât acuma mi-i rușine să mă arăt pe stradă. — La ce cauți numaidecât bani mulți, îi răspunde tânărul îndreptându-și coleretele și roșindu-se la față. — Așa se cade, adaugă bătrânul, că ce este mai priincios decât o zestre bună, comoară găsită ca în drum! Atunci și bătrânii părinți se folosesc, trăind bine pe lângă copii. Ia și săptămâna trecută s-a însurat un biet ofițer numai cu sabia la brâu, luând zestre o sută de mii capital numai cu vorbe dulci și cu zurăituri de pinteni. — Dar și d-ta, tătucă, nu te-ai însurat cu bogată. — Așa-i, întrerupe bătrânul cu iuțeală, dar în timpul meu căsătoria nu atârna de la voința miresei, ci de la a părinților. Acum s-au schimbat obiceiurile, copilele nu întreabă pe părinți, ci se mărită în ruptul capului după porunca sentimentelor de amor. Cine știe cât ar fi mustrat bătrânul pe fiul său, de nu l-ar fi întrerupt apropierea demoazelei cu o sută de mii care, plim­bându-se prin foié, s-a oprit tocmai lângă canapeaua, pe care ședea bătrânul cu fiul său. Bătrânul împinge pe fiu cu cotul în coastă, șoptindu-i la ure­che: „Unde te uiți, nu vezi că lângă noi stă duduia cea bogată? Scoală-te, apropie-te de ea și spune-i câteva complimente!“ Tânărul cu colerete se scoală repede, se apropie de demoa­zelă, face câteva îndoituri, mozolește cu gura ceva neînțeles, apoi se roșește până peste urechi și rămâne ca înțepenit, învârtind numai pălăria în mână. În momentul acela doi adjutanți apropi­indu-se de demoazela bogată, unul din ei prin întâmplare lovește în cot pe tânărul cu colerete, și acesta scapă din mână pălăria care se duce de-a dura și se oprește de ușa unei loji. Când tânărul se pleacă să o ridice, o damă iese din lojă, îl lovește cu ușa în frunte, și un hohot general zbucnește uitând fiecare eticheta de la bien tenue. Atunci tânărul cu colerete, având un cucui roșu în frunte și pierzându-și cumpătul de rușine, aruncă pălăria din mână și aleargă în fuga mare spre ieșirea de paradă. Câte scene de acestea nu provin în vârtejul deșertăciunilor omenești, în lupta pentru existență, pentru îndestularea pasiu­nilor, în goana nebună de a se îmbogăți, în vânzarea amorului pe bani... Și acest bâlci se săvârșește în templul esteticii, unde se cultivă frageda floare a poeziei, care se veștezește de recea suflare a realismului18. Deci ce va fi mai departe în veacurile vii­toare? Sub toiagul magic al invențiilor s-au realizat miracolele poveștilor bătrâne, dar s-a adaos și setea după descoperiri noi. Dacă s-a săvârșit vreo schimbare bună în politică, toți așteaptă rezultatele ei cu aceeași însetare de noi îmbunătățiri, renașteri în actele noastre, în toate mișcările minții industriale. Însă toate zbuciumările omenești sunt supuse legii destructive a naturii care dărâmă, pentru ca din dărâmături iarăși să zidească. Viitorul va înghiți actualitatea, precum actualitatea a înghițit trecutul, alcă­tuind acel perpetuum mobile, de care filozofii, începând de la Confucius19 până la secolul nostru, și-au tocit mințile. Zgomotosul carnaval s-a sfârșit, și păsărelele cântărețe, hrănite cu păsățel de aur, își iau zborul spre clima cea caldă a Italiei. În patria lor ele vor intra iarăși în viața casnică, făcându-și cuibușor moale din penele smulse de pe publicul nostru și gurluind ca porumbii de satisfacția câștigului adus din terra incognita 20, după cum numesc ei țara îmbelșugată ce hrănește la sânul său nese­cat pe atâți venetici flămânzi și însetați din toată lumea. Cam așa gândeam eu aflându-mă la gară tocmai în momen­tul când adoratorii ca un roi de albine pline de miere însoțeau pe primadona Elvira, ce cu trenul de seară avea să plece în pa­tria sa. Servitorii încărcau prin vagoane lăzi, cutii, legături, cartoane și alte nenumărate bagaje ale donei Salamini, încât pornirea ei semăna cu cea a unei caravane; iară gălăgiile, vorbele, râsurile, urările, șampania scânteind în pocale, complimentele de fală de pe buzele adoratorilor te făceau să crezi că ești înaintea unei zeițe păgâne în templul cultului ei. Și ea, zeița armoniei, zâmbea cu mare plăcere, dar arunca pe furiș și câte o privire de satisfacție la lăzile sale cu odoare scurse din buzunarele adoratorilor din­tre care, după pornirea trenului, mulți vor rămâne pe străzi cu inimile zdrobite și cu neîndurații creditori după spate. Dar iată că al treilea sunet al clopoțelului anunță ultimul mo­ment al despărțirii. Dona Elvira trimite cu mâna din fereastra vagonului salutări publicului mâhnit și, când trenul scrâșnind se pornește, pălăriile și batistele fâlfâie în urma lui, până ce în fine trenul se face nevăzut și publicul se împrăștie în toate părțile. Atunci și eu m-am sculat de pe locul de unde priveam la acel duios rămas bun, și cu tristețe mi-am adus aminte de timpul tre­cut și de fosta primadonă Dunea Burakova. Uitasem cu totul că sărmana aștepta vizita ce i-am făgăduit, și cu acest gând, suin­du-mă în săniuța unui birjar, i-am spus adresa. Pe lângă trista dispozițiune ce mă cuprinse, se adaose și o seară posomorâtă de iarnă. O pulbere subțire de omăt străbătea prin străzile orașului, acoperind cu o ceață albă sticlele lanter­nelor de pe trotuare, din care abia se vedea licurind o lumină roșietică, și un vânt pătrunzător sufla prin paltonul meu de modă, lipindu-mi ochii cu promoroacă. După o așa penibilă călătorie de vreo două ore, birjarul, în fine, se opri la poarta colosalei zidiri a casei lui Fendrich. Trăgând clopoțelul, portarul mi-a deschis și cu obrăznicie m-a întrebat pe cine caut. — Spune-mi de locuiește aici, în mansarda nr. 17, Dunea Bura­kova! — Știu, știu, mi-a răspuns el, d-ta ești de la contoarul pompe­lor funebre, unde stăpânul casei m-a trimis azi dimineață să vă comand ca s-o luați de aici! — Ce contoar? pe cine să iau? întrebai eu încremenit de mirare. — Pe calica din mansardă! În zori să o iei de aici numaidecât. Lua-i-ar dracu pe rufoșii ce se încuibă prin mansardele palatelor, unde noi slujim. Aleargă după dânșii și-i coboară pe spinare morți de sub coperiș. Apoi cu un gest de mânie a adaos: „Suie-te aco­lo și ia-i măsura sicriului...“, și el iarăși începu a sudui. Neascultându-l mai mult, cu osteneală am pășit peste mul­țimea de scări a etajelor, până ce am ajuns la ultima scăriță a mansardei — locuința clasică a atâtor genii — din care stră­lucitorul soare al inspirației străbate întunericul ignoranței și unde se săvârșește crâncena luptă și tortură pentru ideile liber­tății. În o așa cameră tristă și întunecată culege muza eterică ul­timele sunete armonice de pe buzele poetului în agonie, spre a le depune șiraguri de mărgăritare în comorile posterității... Cu așa triste gânduri m-am oprit la ușa nr. 17, sfiindu-mă a o deschide; știam eu că după dânsa zace rămășița de lut a unui talent, care odinioară a răspândit entuziasm în jurul său. Nu știu din ce parte un vânt se furișă prin o crăpătură și cu un îndelungat bocet răsună în tăcerea nopții, apoi bocetul cătinel combinându-se în note muzicale, îmi părea a auzi în el vocea îngerească a Dunei. Ea cânta un cuplet de operetă, a cărui ar­monie îmi străbătea până la suflet, apoi melodia trecu într-o arie atât de jalnică, încât ochii mi se umplură de lacrimi. În fine notele slăbiră treptat și se dizolvară în tăcere. Ușcioara se des­chise cătinel și frumușelul căpușor al Dunei se ivi zâmbindu-mi cu gurița ei de mărgean. Atunci eu cu o mișcare automatică am deschis desăvârșit ușa și am întins mâna, dară năluca a dispărut și dinaintea mea văzui tabloul morții cu puterea sa neîndurată și nimicitoare. La palida lumină a unei căndeluțe se vedea zăcând leșul sărmanei bătrâne. Un fior rece îmi trecu prin trup. Se poate oare ca în acea urâcioasă mumie să se fi păstrat odinioară atâtea grații și frumuseți? Gurița cu buzișoarele-i roze acum semăna cu o coajă de stejar spintecată. Ochișorii ei drăgălași acum erau cufundați în două văgăuni negre ca în niște scafe acoperite cu câte o pielicică galbenă și uscată. Ea zăcea pe o laiță goală cu mâinile încrucișate pe piept, ținând în degetele înțepenite o ico­niță care, cum se vede, i-o puse soția portarului. Ea era îmbrăcată tot în acea modestă rochiță de merinos, în care am văzut-o în cabinetul damelor de la teatru. Eu cu evlavie m-am plecat de am sărutat iconița, și din ochii mei curseră câteva lacrimi pe mâinile ei uscate... Apoi m-am coborât din mansardă, pentru ca în zori să mă reîntorc și să petrec pe moartă la locașul eternității. A doua zi, când m-am sculat, viscolul contenise, iar omătul pica din nori în fulgi îmbelșugați. Eu am întârziat ceva cu sosi­rea, pentru că oprindu-mă cu sania dinaintea porții casei lui Fen­drich, văzui sicriul de scânduri goale așezat pe paie într-o săniuță cu o gloabă, lângă care se îndeletnicea cu înhămatul un servitor de la contoarul pompelor funebre cu pălăria lui de paradă în trei cornuri, ce contrasta atât de tare cu cojocul de dubală în care era îmbrăcat. Câțiva pași mai departe ședea zgribulit sub portic un preot bătrân și lângă dânsul un diacon cu o cruce în mână, așteptând ca săniuța cu moarta să pornească. Descoperindu-mi capul și făcându-mi cruce, am invitat pe preot să se suie în sa­nia mea, fiind țintirimul foarte departe și troianul până la ge­nunchi. Diaconul s-a așezat în sania cu sicriul și modestul corte­giu funebru s-a pornit pe străzile pustii. Din întâmplare noi am trecut pe dinaintea fațadei grandioa­sei zidiri a teatrului orășean. Pare că umbra răposatei trimitea ultimul adio templului esteticii, în care și ea odinioară primea cununi de triumf și aplauze frenetice de la adoratorii săi. După o cale îndelungată am ajuns în sfârșit la locul veșniciei, unde biata răposată a fost slobozită în groapa căscată și acoperită cu omăt. Sicriul ei nu era presărat cu flori și cununi de dafini, ci acoperit cu o pânză albă țesută din lacrimile cerești, ce înghețate în cristaluri picau din nori. Cu acel giulgiu nepătat s-au învelit în somnul etern tinerețea, frumusețea și spiritul odinioară atât de încântător al Dunei Burakova. Astfel am asistat în timp consecutiv la luarea de rămas bun a două primadone, dintre care una s-a întors în patria sa, iară alta în patria eternă. Sic transit gloria mundi !21 Note [ modifică ] Prima parte a acestei schițe memorialistice în variantă rusească — Scene din culise (Zakulisnâe sțenî) a apărut în culegerea Scene din viața de provincie (Odesa, 1857), fiind reeditată aparte la Chișinău în anul 1890, odată cu varianta întregită — Din culisele trecutului și în foaierul prezentului. Amintiri teatrale (Za kulisami proșlogo i v foie nastoiașcego. Teatralnâe vospominania, Chișinău, 1890), care, sub titlul Două primadone, s-a tipărit în Caleidoscop literar (Cernăuți, 1895). Înainte de a apărea în volum, prima parte a poves­tirii s-a publicat în revista „Vatra“ (1894, nr. 5) sub titlul Dunia Burakova. Amintiri teatrale, fiind semnată C. Ciurea. 1 Depins. Zugrăvit. 2 Cesții. Probabil, chestii. 3 Învinșii n-au niciodată dreptate (fr.). 4 După felul frescei (ital.). 5 Căzăcește (fr.). 6 Ce vreți de la mine, nu vă cunosc (fr.). 7 Foié. Foaier. 8 Ca și ziua (ital.). 9 Purtare urâtă (fr.). 10 La braț (fr.). 11 Nu e rău! (fr.). 12 Ca un adevărat rebel (fr.). 13 Cină ușoară. 14 Pentru buna cuviință (fr.). 15 După moda chineză (fr.). 16 A, domnul Antonie! (fr.). 17 Sunteți totdeauna bolnav! (fr.). 18 Recea suflare a realismului. Aici, ca și în alte lucrări, C. Stamati-Ciurea folosește cuvântul realism pentru noțiunea de realitate. 19 Confucius. Filozof chinez (551-479 î.e.n.). 20 Țară necunoscută (lat.). 21 Așa trece gloria lumii! (lat.).


content:
I [ modifică ] ... Dulcea armonie a orchestrei, ce cânta un vals fermecător, îmi gâdilea auzul și, când am intrat în salonul de bal al cazinei de la Spaa, dansul era în cea mai mare înfocare. Sute de perechi se învârteau în acea volbură atrăgătoare, și dinaintea ochilor mei treceau atâtea femei frumoase ce semănau cu un legion de îngeri coborâți din nouri cu aripile ascunse sub stofele bogate ale rochii­lor și horbotelor de mătase. Ele abia atingeau cu piciorușele lunecosul parchet. În coafurile lor străluceau diamante, care pare că, trecând prin bolta cerească, se aninaseră în mândul lor păr ca stele din cortegiul nopții. Iată, gândeam eu privindu-le, aici este lumea unde femeia împărățește, unde ea ca o zeiță în capiștea sa este înconjurată și tămâiată de adoratori, unde cu o căutătură zdrobește pave­zele rațiunii noastre, îmbătându-ne nu cu vin, ci cu nectarul ne-văzut al amorului, în care ea plutește ca steaua în razele sale de lumină. La așa baluri poetul se însuflețește și inspirația lui se aprinde, până și ascetul, îngenunchind, mărturisește că femeia este cea mai aleasă podoabă a naturii. Filozoful Montegazza, înfrângându-și mândria, ne încredin­țează că femeia dă bărbatului cea mai dulce fericire și este cea mai mare recompensă, cu care el își vede răsplătită orice muncă ce întreprinde, fie acea muncă întrebuințată în științe, în ajun­gerea gloriei sau în agonisirea de avuții. Toate trofeiele se depun la urmă la picioarele femeii, pentru că sub cârmuirea ei im­punătoare se pleacă de-a valma sărmanul și bogatul, regentul și plugarul, geniul și sălbaticul înfiorător. Marc Aureliu, acest profund cunoscător al inimii omenești, până într-atâta adora pe iubita sa Faustina, încât decora și grati­fica pe amanții ei, și până la moarte el nu a contenit să-i poarte cel mai adânc respect, mulțumind zeilor că l-au înzestrat cu așa soție credincioasă. Senatorii, în supunerea lor sclavică și spre a se linguși pe lângă Cezarul, au declarat pe Faustina în rândul zeițelor cu atributele Iunonei și Cererei, iară junimea la cununii aducea ofrande pe altarul acestei zeițe neprihănite și protectoare a căsătoriilor. Privind la acea strălucită adunare a atâtor frumoase, ce riva­lizau una cu alta în podoabe, gândeam câtă stăruință între­buințează femeia ca să placă la bărbați. Câtă iscusință îi trebuie să așeze în simetrie zuluful de pe cap, câtă înțelepciune îi tre­buie modistei ca fiecare încrețitură să fie la locul său, fără a stri­ca armonia sau a întuneca albeața unui sân de marmură atât de ademenitor, căci el este strălucitul altar al zeului, pe care nu o dată se consumă vieți omenești, averi și onoare. Femeia a fost, este și va fi tot femeie, și Aspaziile moderne puțin se deosebesc în princip de Aspazia antică, care, sfătuind pe legiuita soție a lui Pericle, îi zicea: „De vrei să fii iubită, tre­buie să placi; fără aceea nu-ți ajută nici legăturile de soi mare, nici jurămintele, nici legile zeilor și ale oamenilor, ci toată înțelepciunea se concentrează într-un cuvânt: să placi! Și femeia place atunci, când ea asta o dorește și place cu totul ce este de plăcut. Femeia nu trebuie să închipuiască în casă un fel de băutură, sau mobilă, podoabă, sau sclavă,și nici măcar soție, pen­tru că amorul este neînduratul dușman al lui Himen. Femeia tre­buie să fie curtenită în tot timpul de bărbat. Noaptea ea să intre în brațele soțului ca mireasă, iară dimineața să se scoale ca fe­cioară nevinovată...“ De așa princip se ținea Aspazia antică, și multe din Aspaziile moderne ar trebui să gândească tot așa... Este fără îndoială că balurile, cu legioanele lor de silfide înar­mate cu toate atributele cochetăriei și ale frumuseții, sunt cele mai periculoase și molipsitoare pentru inimile necălite în realism. La baluri se zămislesc pasiuni nenumărate în comparație cu viața retrasă a asiaților poligami, la care femeia, fiind robită și ascunsă, nu poate inspira sau cuceri prin amor pe altul, decât pe stăpânul său. Deci este oare nimerită ideea poligamă de a paraliza această universală îndemnare spre amor, această ispită irezistibilă, cu care din adâncă vechime a luptat omenirea? Numărul poligamilor covârșește pe al monogamilor, și asiatul se uită posomorât la femeia roabă, ce se târâie la picioarele lui, tremurând de frica schingiuirilor și a iataganului și neîndrăznind nici măcar să zâmbească, pentru că orice umbră de cochetărie este zadarnică pentru tiranul ce admiră în ea numai cărnurile atrăgătoare spre voluptate brutală animală; în el este stinsă orice poezie, precum în ea orice cochetărie. Pentru aceea noi nu ve­dem la asiați nici scrieri de poezie înaltă, nici iscodiri aduse la perfecția esteticii artelor frumoase. Concepția asiatului este ațipită, el balul nostru aievea îl vede în vis, dormitând sub influența opiumului fumat sau hașișului înghițit. Dar și huriile, ce el le vede în halucinația beției pe un munte de pilaf, nu se pot compara cu zeițele saloanelor noas­tre, pe care noi le admirăm cu sentimente de extaz, privind grațiile lor estetice, pe când huriile golite inspiră asiaticului aceeași dorință brutală ce el o simte în vis în vreo oază din Sa­hara sau în haremul său propriu. Pe de altă parte însă sinuciderile și uciderile, dramele casnice, desperațiile, nebuniile din cauza amorului covârșesc cu nenu­mărate procente pe acele ce se săvârșesc între poligami. Și, cum se vede, asta au avut-o în vedere filozofii antichității, partizanii poligamiei. Însă oare omul poate fi fericit fără poezia amorului? Și ce înseamnă în traducere modernă fabula pomului cunoștinței, de care scrie Biblia? Omul a fost și va fi în tot timpul însetat să vadă ceea ce nu vede, să afle ceea ce nu are. Cu acest cusur el se naște și crește și cu el rămâne până la mormânt. Așadară, cum lesne se înțelege, acel pom a închipuit pe femeie, adică pe Eva liberă, nu sclavă, pe Eva încântătoare, Eva măgulirii și a ispitei, Eva pentru care Adam a preferat voluptatea amorului în schimb pentru raiul contemplației grațiilor ademenitoare. Și Adam, ne­fiind poet, nici platonist, a mușcat din pomul cunoștinței și a căzut... Așa astăzi de aceste pilde sunt milioane, pentru că noi ne­contenit umblăm rătăcind prin codri de pomi ai cunoștinței și, încurcându-ne în mrejele nevăzute ale ispitei, cădem, ne ridicăm și iarăși cădem, până ajungem la mormânt, de unde nu ne mai sculăm. Și această mișcare este lupta pentru existență, lupta pen­tru pasiuni și agonisirea de glorii, de renume, și din toate aces­te dobânzi câștigate cu muncă trupească sau spirituală coroana tuturor cuceririlor este dragostea unei femei ce o iubim, și cu cât acea pasiune este mai idealizată, cu atâta este și mai traini­că și îndelungată. Dobândirea curmă lupta de a dobândi, și tocmai aceea luptă este dorul, iară dorul speranța, și speranța imaginația împodobită cu tabloul raiului adăpat în căsătoria din dor printr-o îmbrățișare, în care două suflete se unesc sleindu-se numai într-un suflet, într-un gând, într-o dorință. Acel moment este raiul pământesc, pe care Adam l-a schimbat pe cel ceresc, și șarpele alegoric a fost demonul voluptății, care, intrând în rai, a cucerit prin nectarul său toate ființele ce locuiau acolo. II [ modifică ] Așa meditam eu, când din constelațiunea frumusețelor acelui bal s-a desprins steaua vieții mele — Sofia mea iubită. Ea vine spre mine împodobită cu hlamida frumuseții ca regină a inimii mele; zâmbirea ce-mi adresează, ca o rază luminoasă, îmi pă­trunde ființa, împrăștiind orice alte gânduri, orice îndoială, de care eram cuprins înainte. Cu suflarea ei ea momentan mi-a sor­bit toată rațiunea. Luând-o de braț ne-am retras amândoi într-o alee a parcului ce înconjura edificiul cazinei. Noaptea era lină și luna plutea pe un cer limpede, învelin­du-se câteodată în nourași transparenți, ce păreau că sunt pletele ei de argint. În depărtare sub poalele unei păduri se auzea vocea puternică a privighetorii ce cânta imnul de amor, cânta frumusețea codrilor cu mândrele frunți ale stejarilor ridicate spre cerul senin, pe când florile dumbrăvilor împrăștiau în aer dulcele lor miros. Și acea armonie, unindu-se cu câteva sunete ale orchestrei ce ni le aducea zefirul nopții, ne pătrundea până la suflet. Eu o țineam de mână și căpușorul ei frumos se rezema de umărul meu. — O, ce dulci momente, îmi șopti ea, este oare de crezut, iu­bite, că ele trebuie să treacă, să se stingă în uitare?... — Uitarea va fi odată cu moartea, i-am răspuns; dar de ce să chemăm ursita neîndurată? Ea singură va veni să ne răpească podoaba juneții, să ne întunece iluziile ce dragostea revarsă în noi. Știi tu, neprețuito, eu nu mă pot îndestula cu aceea că spun că te iubesc, găsind că toate cuvintele ce poetul le poate aduna din limbajul omenesc, nu exprimă îndestul aceea ce eu simt. Îți zic numai că soarta, răpindu-mă de la tine, îmi va răpi totodată și viața, căci ființa ta este contopită în a mea; ea este ca și pro­cesul vieții, tinereții și amorului în potirul unei floricele, ce-și ser­bează fericirea întru o rază a soarelui, sorbind o picătură de rouă aninată de pistilul ei. Și eu cu pasiune am strâns-o în brațe, simțind cum ea de înfocatele mele sărutări se topește, trupul ei gingaș se micșorează, lunecă, dispare... Și când mă trezii cu un acces de tuse, țineam în brațe numai perina de puf, pe care îmi odihneam capul... III [ modifică ] O, ce noapte fioroasă, ce cumplită iarnă afară! Viscolul mi-a troienit ferestrele odăiței în care mă aflu culcat bolnav de sufe­rințele bătrâneților; mă doare tot trupul și ciolanele, și natura pare că din îndurare mi-a trimis pe câteva clipe mângâierea din vis a de mult trecutelor fericiri. Nu era mai bine să fi trecut la veșnicie cu așa un vis, decât să aud cum pustiul, care mă încon­joară, geme sub izbirea turbată a crivățului ce urlă în hornul ogea­gului, iară în depărtare la cel urlet se adaugă în răstimpuri urletele câinilor satului, ce simt apropierea lupilor flămânzi? — Miluiește-mă, Dumnezeule, după mare mila ta ! se auzi după sobă vocea amorțită și tremurătoare a bătrânei mele consoarte Sofia. Ea citea din psaltire, ce zi și noapte nu o leapădă din mână. — Sofio, Sofio! strigai eu ștergându-mi sudoarea rece de pe frunte, vină, te rog, la mine. Și biata bătrână, șchiopătând, s-a apropiat de căpătâiul patu­lui meu și s-a pus pe un scaun. — Sofio, i-am zis eu, luând-o de mănușița ei uscată ca de sche­let, știi tu că eu te-am visat... — Ei, ș-apoi, mi-a răspuns ea cu oareșicare mirare, uitân­du-se la mine cu ochii stinși. — Te-am visat, scumpa mea, cu cincizeci de ani înapoi; poate îți aduci aminte de timpul când tu îmi erai logodnică și amândoi făcusem un voiaj de plăcere la băile de la Spaa. Într-o noapte încântătoare, când noi am ieșit din salonul balului să ne plim­băm pe lună în parcul cazinei, eu ți-am luat cea dintâi sărutare. „O, ce dulci momente, mi-ai șoptit tu atunci, este oare de crezut că ele trebuie să treacă și să se stingă în uitare?...“ Pe buzele ei zbârcite și vinete trecu o schimoseală ce semăna a zâmbire de dispreț, apoi, retrăgându-și mâna, și-a făcut cu ea cruce zicându-mi: — Dumnezeule, Dumnezeule, ție îți mai vin visuri de zbur­dăciuni, aflându-te cu un picior pe marginea mormântului! Dar aceste visuri sunt ispitele Satanei...“ Și nu ne duce pe noi în ispită, ci ne izbăvește de cel rău “, adaose ea iarăși făcându-și cruce și întorcându-și căutătura spre icoana din ungher, dinaintea careia ardea o candelă. — Sofio, Sofio, oftai eu dureros, îngroapă-mă de viu în mor-mânt, numai lasă să iau cu mine visul, cu care nici un paradis ceresc nu se poate compara... Ea cu desperare și-a încrucișat mâinile pe piept zicându-mi: — Taci, te rog, bărbate, căci mă iau fiori, tu vorbești ca într-aiure; dar stai, eu te voi stropi cu agheazmă de la Iordan și duhul cel rău ce flutură pe lângă tine se va depărta. Și ea a voit să se scoale. Eu am reținut-o. — Sofio, în numele lui Dumnezeu, în care credem și tu și eu, te implor nu-mi stinge iluzia trecutei încântări, ce pâlpâie încă în memoria mea. Tu crezi în raiul viitor, către el prin rugă sufle­tul tău aspiră; al meu rai a fost trecutul și, văzându-l în vis, alt rai nu doresc. — Ce idei de păgân! îmi răspunse ea iritată. Dar nu înțelegi tu că raiul tău este raiul păcatului, pentru care omul și femeia au fost izgoniți din rai! Și, sculându-se de lângă mine, s-a dus să bată mătănii dinaintea icoanei, și să se roage cu evlavie, ca să mă ocrotească Dumnezeu de duhul cel rău și de ispită... NOTA S-a publicat prima dată în volumul Caleidoscop literar, Cernăuți, 1895, de unde reproducem textul în ediția de față.


content:
Călătoria cu calea ferată este cea mai îndemânatică, însă câteodată și foarte ostenitoare. Pornindu-mă de la stațiunea X*** pe o arșiță teribilă din luna iulie și călătorind răstimp de 54 de ore consecutive, mă coceam în cupeul vagonului bucșit de pasageri, care se schimbau necon­tenit, unii ieșind, iar alții intrând în cușca de fier înfierbântată ca un cuptor de tropicele raze ale soarelui. Eram stingherit în toate mișcările mele, neavând loc să-mi întind măcar picioarele; singur numai capul îl puteam rezema de dosala fotoliului. Simțeam că mă topesc, că toată vlaga din corpul meu se scurge din mine în șiroaie de sudoare. Somnul, deși mă cuprin­dea, imediat era întrerupt de ghiontitura vreunui pasager, ce-și lua bagajul portativ, ca să iasă. Și când, în sfârșit, sosii la Mos­cova, coborându-mă pe platforma debarcaderei, totul mi se învârtea înaintea ochilor, așa că-mi părea că sunt beat. O slăbiciune nespusă mă cuprinse și somnolența mă obora de pe picioare. Ieșind din gară, mă suii în prima birjă ce-o întâmpinai, uitând să spun birjarului la ce otel să mă ducă. Iar acesta, fixând modestul meu bagaj și neținându-mă, se vede, de boier mare, mă duse la un mic otel din mahalaua capitalei. Intrând în odaia ce chelnerul mi-o indicase, nici nu mai băgai de seamă unde mă aflu, ci îmbrăcat de drum, precum eram, m-am aruncat pe pat, căzând imediat într-un somn atât de adânc, încât părea că a amorțit sufletul în mine. Cât timp voi fi zăcut în nesimțirea aceasta letargică, nu știu, căci abia atunci deschisei ochii, când simții în nas un miros acru și intensiv, ce-mi ardea în nări, făcându-mă să strănut. Atunci mă trezii cu desăvârșire. Ridicând capul, rămăsei uimit de priveliștea ce mi se înfățișa: pe perina, pe care am fost cul­cat, era o baltă de sânge, iară lângă mine sta un om ce mă ținea cu o mână de puls, pipăindu-mi cu cealaltă pieptul. Lângă ușă observai un polițian și un amploiat, care era, precum putui înțe­lege după uniforma lui, comisarul poliției. Sărind în picioare și respingând pe acela ce-și pusese mâna pe al meu piept, mă uitai în jur, neputând să-mi dau seama ce vor ei de la mine. Atunci ca fulgerul îmi trecu prin gând, ori de nu cumva necunoscuții aceștia sunt niște pungași, ce vor a-mi scoate de la sân portofoliul cu banii ce-i purtam cusuți în căptușeala jiletei. Dar polițianul? Ce caută el aici? Să fie el un camarad al pră­dătorilor? Iată întrebările, ce-mi frământau mintea în acel mo­ment. — Cine sunteți și ce voiți de la mine? mă adresai furios către dânșii. Însă comisarul poliției, ca și când n-ar fi auzit întrebarea mea, nu-mi răspunse nimic, ci, plecându-se, începu a se uita pe sub patul pe care adormisem. Apropiindu-se apoi de mine, mă întrebă: — Unde ai aruncat arma? — Ce armă? replicai eu, frământat de presupuneri. — Arma cu care te-ai împușcat! Au nu te vezi plin de sânge din cap pân-la picioare? Și-ntr-adevăr, privindu-mă în oglinda de vis-à-vis, încremenii de spaimă: toată fața mea, părul de pe cap și pieptul erau aco­perite, ca de o scoarță, de sânge închegat. Nu mă putui dumeri: visez sau aievea mă aflu în așa hal? Dar câteva picături de sânge, ce începură a-mi curge din nas, mă făcură să înțeleg cauza. Atunci mă adresai furios vizitatorilor mei: — Domnilor, eu sunt bun sănătos și nici prin gând nu mi-a trecut să mă împușc: de osteneala și căldura ce am suferit în de­cursul lungii mele călătorii în vagon, am sângerat din nas. Însă această neînsemnată întâmplare nu v-a îndreptățit deloc să intrați cu forța în odaia mea, și aceasta cu atât mai puțin, cu cât eu nu l-am chemat pe nimene. Purtarea d-voastre îndrăzneață voi denunța-o unde se cade. Iară ce s-atinge în special de d-ta, dom­nule, care căutai a-mi scoate banii de la piept, vei fi adus înaintea tribunalului. — Greșești, îmi răspunse dânsul, căci eu sunt medic: cre­zându-te mort, îți ascultam funcțiunea inimii. Eu am intrat aici cu comisia chemată de chelnerul otelului, care a auzit în odaia d-tale o împușcătură... El voi să mai adauge ceva, dar se opri subit pe loc și, ridicând nasul, părea că adulmecă spre ușa încuiată a odăii megieșe. Prin bortița cheii acelei odăi străbătea fum. — Arde în acea odaie, exclamă medicul, căci se aude fum de petică aprinsă. Polițianul ieși cu grăbire afară întorcându-se peste scurt cu mai mulți chelneri. În tot otelul se făcu un vălmășag haotic. Ușa închuiată fu deschisă și noi toți năvălirăm în odaia de unde ieșea fumul. El se ridica dintr-o perină aprinsă de pe pat, iară lângă pat zăcea pe pământ, cu fața în sus, un individ scăldat în sânge, ce curgea încă din tâmpla lui dreaptă dintr-o rană considerabilă cauzată prin un revolver, ce-l ținea încă în mână. Sinucigașul era tânăr: el putea să aibă cam 25 de ani, era slab la trup și cu o față palidă, brăzdată de tainice chinuri. Pielea feței lui semăna cu o hârtie galbenă, iar peste înfundăturile ochilor și ale obrajilor se întindeau ale morții umbre vinete. Strania lui fizionomie nu exprima vreo durere, ci o tristețe nespus de adâncă, un chin precum îl produc numai giganticele patimi sufletești. Privindu-l, nu simțeai înfiorarea, ce o produc de altfel trupurile moarte, ci mai vârtos un fel de compătimire duioasă, precum o simțești la despărțirea de un bun prieten ce a repausat. Chelnerii deschiseră fereastra, ca să iasă fumul, și cu ajutorul apei din lighean stinseră focul în puține minute. Atunci medicul, plecându-se, cercetă pieptul sinucigașului, constatând subita lui moarte. Întorcându-se apoi spre noi, a zis: — Acest nenorocit îmi este cunoscut, și d-voastră, domnule comisar de poliție, puteți dresa procesul verbal după cele ce vin a vi le comunica. Sărmanul acesta se trage din clasa copiilor găsiți și a fost adăpostit aici în ospiciul pentru copii lepădați. Cine au fost părinții lui, nu se știe. Crescut în ospiciu până la etate de zece ani, a fost trimis în institutul de orfani al statului. Arătând o rară și marcantă inteligență, a atras atențiunea și simpatia profeso­rilor, care, descoperind într-însul un deosebit talent limbistic, l-au trecut cu studiile în institutul orientaliștilor*. Ieșind din aces­ta cu diplomă, fu trimis ca misionar în Abisinia. Admirabila sa elocință teologică cuceri toate inimile, captivând chiar și pe Negușul Menelik. El ar fi putut face carieră strălucită, dacă nu s-ar fi lăsat condus de inspirația sa pentru niște idei ciudate, la o dispută ce sta în contra dogmelor vechilor apostoli. El își alcătui o filozofie exclusivă, un fel de cult ce nu se potri­vea cu doctrinele ortodoxe. Acuzat de clerul de acolo, fu reche­mat în capitală, judecat de duhovnicii sinodului și surghiunit într-o mănăstire părăsită din pustiurile guvernământului Tomsk. Dar el și acolo își găsi adepți printre locuitorii nomazi și refugiații de la munca silnică. Denunțat din nou, ancheta criminală îl de­clară de nebun. Acestui verdict a urmat internarea sa în ospiciul de psihopați. În fine, însă, consiliul medical, din care am făcut parte și eu, Acest institut pregătește misionari pentru propaganda creștinească în Asia și se învață acolo toate limbile orientale. a recunoscut că el nu-i vindecat de ideea sa fixă; ideea aceasta era însă atât de rătăcită, încât orișicine îl putea cunoaște de nebun; propaganda sa nu putu constitui deci nici un pericol. Comisia hotărî așadară a-l elibera din casa de nebuni. Pasul acesta poate că a fost greșit, căci, nestând mai mult sub nici o controlă, a terminat prin a-și curma firul vieții. — Fie cum va fi, formalitățile anchetei trebuie să meargă drumul lor, răspunse comisarul poliției. Și el începu a căuta pe masa de scris, pe care găsi o epistolă sigilată, pusă pe un pachet legat cruciș cu o ațișoară. Pe epistolă era scris: „ Domnului prim megieș al odăii, ce o ocup eu, oricine el va fi. Iară dacă din întâmplare ambele odăi ar fi deșerte, atunci acelui ce după moartea mea va intra întâi în una din ele. “ Comisarul poliției, luând epistola, mi-a înmânat-o cu ur­mătoarele cuvinte: — Domnule, mai înainte de toate scuză că după arătarea chel­nerului am intrat cu forța în odaia d-tale. Dar însuși chelnerul, auzind zgomotul împușcăturii, n-a nimerit unde s-a căzut, și în buimăceală ne-a arătat odaia d-tale, la a cărei ușă am bătut fără a primi vreun răspuns sau a auzi vreo mișcare, fiindcă atunci d-ta te aflai cufundat într-un somn adânc. Deci, nepierzând tim­pul, noi am silit ușa și, intrând, te-am aflat fără mișcare, cu ochii închiși și cu capul într-o baltă de sânge. Acea priveliște imediat ne-a făcut să credem că v-ați împușcat în cap, dar la urmă, cum vezi, s-a lămurit chestia. Sinucigașul este megieșul d-tale. Deci după voința mortului și după adresă, epistola lui îți aparține d-tale; numai te rog a o citi înaintea mea. Formalitatea cere aceasta. Eu deschisei epistola, care avea următorul cuprins: „ Domnule Necunoscut. Noi am călătorit cu același tren și, pot zice, în același cupeu, dar în vălmășagul și schimbările necontenite ale pasagerilor d-ta nu m-ai băgat în seamă... Și ce interes putut-a să vă inspire fiziono­mia mea, ca să-ți rămân în amintire? Dar eu, căutând omul pe care doream a-l însărcina cu testamentul meu, nu te-am lăsat din ochi, urmărindu-te cu intenția ca să descind la același otel, la care vei ședea și D-ta. Acum, știind că ancheta judiciară se va face la fața locului, vă las 20 de ruble alăturate pentru îngroparea mea creștinească. Săracă este ofranda ticăloasei mele rămășiți, dar zbuciumat în viață, sărac m-am născut și sărac am murit, respins fiind din sânul societății ca funcționar, ce-și câștiga pâinea pentru viitor. Eu am fost născut din rândul acelor creaturi nemernice, arun­cate ca de prisos pe acest pământ și înstrăinate de ceata sociabilă, ce-i înconjoară. Izgonit din hotarele drepturilor comunei, rătăceam într-un orizont deșert și întuneric, în care pierdusem orice urmă și orice legătură cu lumea activă, văzând alfa și omega funcțiilor vieții numai în curmarea unui proces fără țintă și sfârșit. Omul izgonit din principiile sociale plutește în spațiul deșert ca frunza uscată, ce se-nvârte în aer, zbuciumată de vânt, spre a pica în leagănul putrejunii din recele mormânt. Așa și eu n-am avut de unde suge vlaga din creanga maternă, de care m-au detrunchiat, aruncându-mă de la dânsa în toată vigoarea înverzirii și lepădân­du-mă în seama unei cauze fortunate. Ce putui apoi face, când știut este că ținta ideală și problemele vieții pot fi hotărâte numai atunci când conobligații prin sprijinul mutual realizează idealurile zămis­lite din cererile și dorințele societății? Dar există oare acel ajutor atât de chemat, atât de dorit?... Nu, și iarăși nu! Cultura actuală a omenimii a distrus viața în deosebite elemente, a sfâșiat-o în bucăți nelegate nici cu o combinație filantropică de fraternitate. Fiecare își urzește mrejele sale și șade în ele ascuns ca păianjenul, așteptând vreo victimă, ce întâmplarea i-o va trimite. Nu-i deci de mirare dacă viața devine o carte misterioasă, al cărei sens e tot atât de greu de înțeles, ca ieroglifele antichității. Omul științelor caută descifrarea misterelor naturii; filozoful analiza ideilor și funcțiunilor psihologice; artistul izvorul idealului în sfera artelor; bancherul cultul idolului de aur. Potentatul își sapă drumul cu sabia, prin corpurile supușilor săi, spre a ajunge gloria nemuririi numelui său, precum a făcut-o Na­poleon I, numit cel Mare. Acest uriaș gelat a ucis două milioane de oameni în vigoarea tinereții, și dacă după calculul anatomic se află în om 5.000 grame de sânge, atunci renumitul cuceritor a vărsat 800.000 de vedre de sânge nevinovat. Iar dacă măsura trupului omenesc e 50 de centimetri în lărgime, atunci două milioane de leșuri așezate de rând unul lângă altul ar forma un lanț de 666 kilometri lungime; și, în fine, dacă două milioane de voci s-ar întruni într-un singur glas, atunci acel muget s-ar auzi într-o depărtare de o sută de kilometri. Astfel de cataclisme destructive au fost și vor fi produse de aleșii dintre cei aleși, care prin veșnic noi invenții de stârpire cheamă moartea să intre cu coasa în lunca îmbelșugată a omenimii, unde ea cu sârguință începe a oborî florile vieții, spre a le supune reacției putrejunei. Dar iată că din veșnica împărăție a rațiunii zboară spre câmpul luptei îngerul păcii cu cortegiul său de sateliți: artele și industria, umanitatea și belșugul, fraternitatea și binefacerea. El cu razele sale de soare pătrunde hidosul întuneric, în care foiesc și se zvârcolesc șerpii invidiei și demonii discordiei, ce țin în mâna lor ucigașa armă și făclia aprinzătoare. Orbiți de strălucire, ei fug și se cufundă în prăpastiile căscate târâind după ei leșuri de uciși. Iar căruntul timp vine de întinde peste câmpul luptei și grozăviile lui vălul uitării; câmpiile adăpate cu sânge încep a reînverzi, forța productivă vine iar la stăpânire și pe ruinele tristului trecut înflorește nouă viață. Pacea e restabilită, însă numai între mulțime. Lupta între indi­vizi nu înceată din veac în veac, din neam în neam, pentru că fiecare om este egoist și își păstrează ca un odor ideile sale, ce trec peste hotarul regulii obișnuite. Aceste idei individuale odată scoase la lumină, întâmpină imediat opoziția majorității realiste și senzualiste, și sunt apăsate și prigo­nite ca culpabile și destructive, ce se aprind în ciocnire cu egoismul aleșilor cârmuitori sau cu ignoranța stupidă a poporului de rând. Răsfoiți istoria și veți afla o mulțime de pagini sângeroase de­spre grozăvenia prigonirii creștinilor și faptele strigătoare la cer ale inchiziției, cărei cad victimă ființele liber-cugetătoare. Citiți biogra­fia împărătesei Ecaterina II, pe când se ivi în pleiada luceferilor spiri­tului Voltaire, anatomul critic al ideilor păgâne și necioplite ale retrograzilor ruși, asupra cărora arunca el sarcasme veninoase și batjocuri mușcătoare. Bătrânii fanatici îl numeau farmazon, satană împelițată. Și de nu sta Voltaire sub maiestuoasa protecție a împărătesei, negreșit că ar fi fost ars de viu sau înțepat. Tot așa și eu, atomul liber-gânditor, m-am dedat cu toată ființa mea studiului fiziologic al acelei ticăloase, însă totodată puternice creaturi, ce se numește om cu luptele sale pentru viață și nu rare­ori cu dorința sa de a muri, fenomen ce cuprinde o mare parte a omenimii, prevestind întrucâtva epoci din istorie, timpurile deca­denței și ale dizolvării temeliilor sociale, precum a fost la greci. În acea epocă a culturii vechilor elini, când dezvoltarea așe­zămintelor sociale și politice lăsa frâu liber opiniilor individuale și când instituțiunile sociale ameliorau viața cu ale ei exigențe, atunci nu exista fatala dispută între idealism și realism. Elinul nu se cu­funda cu gândul în idei pesimistice, și sinuciderea era o întâmplare foarte rară și excepțională; ba ea era chiar interzisă și prigonită prin legea locală, dictată de Socrate, Platon și Aristotel, în virtutea cărei cadavrul se arunca fiarelor și corbilor spre hrană. Dar cu decadența și desființarea idealismului și a ideilor con­templative se încinse lupta conștiinței cu grelele probleme ale realizării exigențelor. Drept urmare sinuciderile începură a deveni o întâmplare banală, dictată de axiomul că viața este plăcută nu­mai pentru dobitoci, ce se uită cu indiferență la tot ce-i înconjoară; pentru inteligenți singura moarte este salvarea dorită. Idei analoge se iviră pe timpul decadenței în Roma, când în națiunea romană începu putrejunea morală și când abuzurile desfrânării accelerară degenerarea biologică și, prin urmare, și slăbirea rațiunii. Iată deci pildele ce le-a ales sufletul meu spre a se face apărătorul învelișului său, desființat acuma prin a mea voință. Se înțelege că fapta mea va fi condamnată de cei ce rămân în viață. Unii din ei vor face concluziunea că m-am ucis din prostie sau din lipsă de hrană, din vreo pasiune desperată sau din patimă sufletească în urma deziluziunilor vieții. Aceasta a fost și opiniunea medicilor, care m-au pus la închisoare, răpindu-mi astfel unica avuție ce-mi mai rămăsese, libertatea mișcărilor. Dar nici una din aceste presupuneri n-a ghicit adevărata cauză, pentru că nimene din ei n-a înțeles că fiecare om are un orizont spațios, care la unii e luminat de razele speranței ce-l încurajează în lupta pentru existență și îndestularea poftelor trupești hrănite cu vlaga corpului său; aceste devin la urmă atât de nesățioase și rebelice, că rod organismul omenesc, secându-i izvorul vieții. Astfel de paraziți se zămislesc în organismul omului ori la nașterea lui, ori mai târziu când începe a-și îndrepta zborul spre o țintă ce și-a ales... La acea țintă am ajuns. Deci primiți salutul unui suflet care acuma se urcă în regiunile eterne, spre a fi absorbit de puterea altei planete, poate mai per­fecte în construcția vieții omenești decât pământul nostru... “ * * Toți asistenții ascultară indiferenți și apatici lectura epistolei. În fine, comisarul poliției, luându-și pălăria, îmi zise: „Socot că și-n hârțoagele ce se află în pachet sunt scrise tot astfel de nero­zii, de nu, poate încă și mai gogonate. Ar fi deci de prisos să mai ascultăm bâiguiala unui nebun, și d-ta, domnule, poți lua pachetul ca o proprietate ce-ți aparține. Procesul-verbal voi scrie acasă. Adresându-se apoi polițianului, îi dădu ordin ca cadavrul sinucigașului imediat să fie dus la casa mortuară a spitalului, de unde va fi îngropat. Depărtându-se apoi cu toții, am încuiat ușa după ei, rămânând iarăși singur și înconjurat de o binefăcătoare liniște. Nevoind a mai rămâne în acel otel, îmi luai imediat bagajul, mutându-mă în alt otel, unde începui a citi ciudatele idei ale sinucigașului, scrise pe felurite bucățele de hârtie boțite și mânjite, fiind, cum se vede, folosite ca învelișuri. Pe hârtia dintâi citii următoarele: * * „ ... În timpul de acuma, nu mai există pedeapsa inchiziției pen­tru persoane cu cugetare liberă, dar drept schimb iată-mă pus la închisoare într-o mică chilie cu o singură ferestruică cu gratii de fier. Acolo m-au băgat mintoșii nebuni, ca să-mi petrec zilele vieții. Ei își închipuiesc sufletul ca membru al corpului, iară nu corpul ca membru al sufletului. Cine știe, poate că ei vor a mă vindeca prin hipnotism sau izolare, înstrăinându-mă de orice contact cu impresiunile lumii, ce tulbură repausul sufletesc. Ar putea fi și așa, dacă ei ar fi în stare să-mi paralizeze gândul, care este voința și voința, care este coarda mișcătoare a gândului. Deprins fiind a pune în activitate organul graiului înaintea confraților mei, închisoarea solitară îmi pare o tortură nespusă. Și pentru aceea vorbesc cu mine însumi, iar conversația aceasta este atât de înfocată, încât păzitorul spitalului, un mojic necioplit, se năpustește subit în chilia mea, ținând în mână un sac mare și deșert, menit pentru nebunii furioși. El intră. Eu îl văd, și privesc liniștit la dânsul; nici prin gând nu-mi trece să-i fac vreun rău sau să m-arunc asupra lui și să-l su­grum. Aceasta îl uimește. El dă din umeri și iese precum a intrat, încuind după dânsul ușa cu zăvorul. Singura mea dorință era să am o bucățică de hârtie, căreia să-i încredințez fugitivele gânduri ce mă apăsau și care ca și scânteile luminoase ale meteorului, abia ivite, la moment se și stingeau, cufundându-se în marea uitării. Bucățica cea de hârtie era idealul la care tindea sufletul meu. Dar mizerabilii mă lipseau și de această becisnică milostenie. Într-o seară se dezlănțui din apăsatu-mi suflet un orcan oratoric de dojene și blestemuri în contra hoților ce-mi răpiră libertatea. Eu vorbeam către ușa închisorii mele cu mica ei ferestruică, căci numai ei puteam să-i spun chinurile sufletului meu. În acel moment se des­chise ferestruica ușii și eu zării ceva alb ca o matahală, clătinân­du-se pe loc. Era femeia păzitorului, care suplinea pe bărbatul ei, dus undeva, precum se vede. Ea se uita la mine prin ferestruica de­schisă. La brâu era înfiptă o furcă, din care torcea cu sârguință. Fuio­rul era învelit într-o bucată de hârtie albă și nescrisă. Eu priveam hârtiuța aceea cu o lăcomie sălbatică, precum privește fiara flămândă la bucățica de carne. Atunci deodată cu iuțeala fulgerului băgai mâna prin ferestruică, smulgând din furcă fuior, hârtie, totul. De îndrăznea cineva, în acel moment, a-mi disputa acest prețios odor, eu numai odată cu viața l-aș fi înapoiat. Babornița cu un răcnet de spaimă încuie ferestruica, fugind într-un suflet. Iată-mă în fine în posesia hârtiuței ce o doream cu atâta foc și ardoare. Dar cu ce să scriu? Nici negreală, nici creion, nici măcar un cărbune stins nu-mi sta la dispoziție. Atunci o idee îmi plesni prin cap. Scoțând din salteaua, pe care dormeam, un pai vârtos, începui a zgâria cu dânsul hârtiuța, adunându-mi ideile fugitive. Așa petrecui tot timpul până în momentul în care medicul, făcând bolnavilor obișnuita vizită, intră și în chilia mea. Țineam tocmai paiul în mână și zgâriam hârtia, când se deschise ușa. — Ce faci? mă întrebă el. — Cum vezi! Îmi scriu impresiunile mele, răspunsei cam încur­cat, temându-mă să nu-mi ieie hârtiuța. El mă privi lung cu o căutătură de compătimire și, ieșind, îmi zise în treacăt: — Îți voi trimite hârtie și călimări! — Și vreun căpețel de lumânare, îl rugai. — Asta nu se poate; instrucția noastră n-o permite, temân­du-ne să nu dați foc etablisementului. Dar alta îți pot face: lampa, care ardea în coridor, voi pune-o să ardă pe ferestruica ușii, și ast­fel vei avea lumină. El s-a și ținut de cuvânt, căci imediat mi-a pus servitorul pe măsuța mea hârtie, condei și negreală. Ce nespusă fericire a te vedea după atâta timp de suferință și sterilitate re-nviat la o nouă viață activă! Deși trupul meu e închis, gândul și sufletul vor zbura de acuma în nelimitatul univers, vor cutreiera țări pe care numai puțini le cunosc, iar impresiile culese în acele lumi nu se vor cufunda în oceanul uitării, ci, întipărite acestei hârtii, vor fi veșnic înaintea mea. Ce-mi pasă, ori de ele vor fi citite sau nu? Eu le scriu pentru mine. Azi, unde-s părăsit de toată lumea, am numai un singur ca­marad: acela sunt eu, eu singur... * * Călătorind mulți ani în jurul și-nlăuntrul corpului omenesc, am debarcat pe acea insulă ascunsă și misterioasă pe care graiul lumii o numește inima omenească. Partea ei din regiunile septentrionale e mai largă și extinsă, cea meridională însă îngustă și cam ascuțită. Două râuri mari și puternice, nutrite de mii și mii de afluenți, traversează și adapă tainicele sale plaiuri. În interiorul ei însă geme încă din ceasul zămislirii un puternic foc vulcanic, care în timpu­rile normale formează vatra ei de căldură și izvorul ei de viață. Dar vin momente, în care acest gigant subteran se-nfurie: atunci clo­cotește toată împrejurimea, insula se zguduie de la nord până la sud, pământul ei crapă și lava nimicitoare varsă moarte peste toată insula, devastând și prefăcând-o în pustiu. Nu-i insulă pe întreg globul terestru, care să-i samene ei în vreo privință. Formațiunea ei geologică e unică în felul ei, produsă fiind prin neîntrerupte erupțiuni vulcanice, ce-și bat joc de orice sistem sau regulă. În prăpăstiile ei, de al căror fund n-a dat încă nici o sondă omenească, zac și fierb ca într-un tartar pasiuni oarbe, patimi explozive, ce zguduie și nimicesc insula, mai ales în regiunile ecua­toriale. Devastările și grozăveniile ce se petrec pe dânsa sunt inde­scriptibile. Dar pe când o parte a insulei este sinistră și fioroasă, cealaltă îți oferă priveliștea unui rai, ale cărui frumuseți nici gigantica fantezie a unui Milton nu și le-ar putea închipui. Vegetația ei este mai bogată decât comoara lui Iov și mai felurită decât ale univer­sului nenumărate creațiuni; aici cresc pe binecuvântate plaiuri mii și mii de flori vindecătoare, colo se nasc și cresc pe altele milioane de cele otrăvitoare. Fluturii speranței cu aripi eterice zbor zbur­dalnic prin câmpuri și dumbrăvi vesele și mirositoare, mai ales primăvara, când firea e plină de farmecul tinereții. Ale păsărilor cânturi se-ntrunesc în armonii cerești, executate parcă de îngeri zburători, mai ales în părțile ecuatorului, care formează limita între anii dulci ai tinereții și bruma anilor cărunți. Dincolo de ecuator, spre nord, căldura începe a scade, florile veștezesc, frunzele îngălbenesc, totul discrește sub sărutarea de gheață a vântului miazănoptal cu ai lui fulgi de omăt și cele nopți fără sfârșit și negre, prin care zboară ca niște meteori nălucile speranțelor trecute, palide și deșirate, cu aripi destrămate și cu sus­pine de durere, căci ele se apropie de limita cea de pe urmă, de unde nu-i re-ntoarcere. Cete nenumărate de călători de toată ginta și clasa, de la brudele copil până la moșneagul cu buclele argintii, pleacă necontenit spre acel hotar, atrași de irezistibilul și neînvinsul curent magnetic spre polul glacial al nordului. Acolo toți se opresc, lepădând de la sine orice haină, cu care i-a împodobit deșertăciunea egoismului: regele aruncă de la sine hlamida purpurie, săracul zdrențele, bogatul avuțiile, și toți rămân iarăși în goliciunea în care s-au născut, spre a se dizolva în acele elemente, din care au fost plăsmuiți. Numai puține procente de călători de pe insula aceea lasă ur­mele lor adânc săpate pe a ei suprafață. Astfel de urme rămân nu­mai după acei uriași, ce săvârșesc fapte colosale, fie în bine sau în rău. Mulțimea întreagă a vietăților vin dinspre sud, și merg, înșirate după a anilor măsură, spre ecuator. Aici îi întâmpină la hotar străluciții îngeri ai speranțelor, măgulirilor și desfătărilor. Ei flu­tură în jurul lor, producând cu aripile o adiere atât de plăcută și fierbinte, încât străbate prin tot organismul, aprinzând sângele de voluptatea amorului. Și oricine intră în cadrele acelui hotar, e cu­prins de dorința de a plăcea și iubi. Căci viața produce amor și amorul viață. Aceștia-s gemenii ce nu se despărțesc până la moarte. Ce multicoloră și măreață priveliște ne oferă tumultuoasa sosire a acestor tineri oaspeți, ce vin ciripind ca rândunica primăvara, căutând și formându-și fiecare cuibul ce are să fie leagăn gene­rațiunii viitoare. Dar desfătările trec iute ca norocul, și ei sunt scoși din visurile lor și aruncați în al vieții ocean cu ale lui primejdii și necazuri. Acum înoate, cine poate înota! Dar ah! pe mulți repeju­nea râului îi apucă și-i duce înainte, tot înainte spre îmbucătura nemărginitului noian al eternității, la al cărui mal ajung trudiți și zbuciumați abia la bătrânețe. Mulți din ei sau se îneacă în vârtejul din mijlocul râului, sau zdrobiți de malurile lui prăpăstioase, sunt aruncați de vifor pe vreun loc pustiu, unde, lipsiți de ajutor și hrană, își răpun viața, dezlegând sufletul din obezile cu care a fost ferecat. Dar ce mai crâncenă și devastatoare luptă se încinge între mul­țimea celor sosiți la intrarea lor, când se grămădesc pe vreo parte a insulei; căci spațiul e prea îngust, încât să-i poată cuprinde pe toți. Atunci cel puternic îl învinge pe cel slab, dreptul forței triumfează fără milă și hotar. Cauzele acestor urgii și nimiciri își au baștina în capul omenesc, al cărui satrap este inima, supusă fiindu-i ca un laborator, în care se strecoară și se combinează în reacțiuni ideile bune sau rele ce i le trimite capul prin telegraful misterios al curentului sângelui, care formează sârma transmisivă a fluidului electric. În tidva capului se află emisfera creierului, unde împărățesc înzes­trate cu putere absolută, rațiunea, calculul și toate combinațiile ce le iscodesc vibrionii creatori, adică coaliția atomilor vieții. Această conglomerație naște prin închegare structura organismului ome­nesc. Cete de atomi, fiecare cu rolul său de activitate și misiunea sa specială, lucră la clădirea complicatului edificiu, unele pre-făcându-se în oase și dându-i corpului scheletul arhitectonic, pe care altele îl leagă și ornează cu mușchi și măruntaie, altele iar pre-făcându-se în sânge, ce traversează în mii de canaluri complicatul edificiu, ducând hrana în cele mai mici unghiuri, precum duce al­bina mierea în chiliile fagurilor. Astfel s-au compus și se compun și stâncile de mărgean submarine. Anatomii moderni, pionieri zeloși ai progresului, au cercat prin ajutorul microscopului să pătrundă în tainele acestui proces, izbu­tind a afla construcția vibrionului. Formarea lui începe cu un punct microscopic, care este capul, și cu o codiță ce ne indică corpul. Mișcările acelui atom sunt repezi și accelerate, smucindu-se înainte cu iuțeală, vrasăzică, capul trage după sine corpul, care-i este supus din momentul zămislirii. Când zămislirea aceasta ajunge în decursul anilor culmea perfecțiunii, când toți agenții funcționează perfect, împlinindu-și destinațiunea lor și contribuind necontenit, zi și noapte, la sus­ținerea organismului întreg, atunci din împărăția creierilor rațiunea începe a cârmui cu sceptrul ei, sădind în organism neînvinsul dor de a-și conserva soiul și a-și continua generațiunea, luptând în con­tra dușmanilor ce năvălesc asupra ei. Așa s-a plăsmuit omenimea la început, dar încetul alte organis­me, supuse fiind și ele independenței individuale și hranei, intrară cu asalt ca paraziți în organismul omenesc, zdruncinând procesul regulat de legea creatoare, producând astfel schimbări și în sistemul de cugetare al creierilor în luptă cu agenții inimii, ce intrară în așa împărăție. Omul primitiv se născu, după cât se presupune din legenda an­tică, în văile Cașemirului sub un soare cald și-ntr-o natură abun­dentă, unde n-avea lipsă de încordarea rațiunii spre a stoarce împrejurimii sale cele necesare pentru viață, aflând toate pregătite de înainte de însăși maica creatoare, din al cărei sân sugea abun­denta hrană. Dar cataclismele globului terestru aruncară neamul omenesc în părți inospitale și sterile ale emisferei, unde organismul, slăbit de neajunsuri și suferințe, fu silit a-și concentra toate puterile spre a se apăra în contra atacurilor ce-l amenințau cu dezorganizarea și nimicirea primitivului său organism. Despre fazele transformării acestei ființe primitive de la maimuță până la om, ne istorisește și documentează cu dovezi neîndoielnice renumitul Darwin, profun­dul cunoscător al anatomiei comparative. Dar care renumit cunos­cător al anatomiei comparative a studiat fazele de la zidirea lumii și până la maimuță? Și în ce ființe se vor transforma la urma ur­melor oamenii de acum?... * * ... Mi s-a urât în portul inimii omenești. Azi ridic odihnita an-coră și-mi îndrept nava spre altă insulă împătrit mai mare, numită capul omenesc. Multe insule de aceste răsar din oceanul vieții, formând un vast arhipelag, ce se-ntinde peste întreg globul, de la stâncile Albionu­lui până-n Marea Antarctică, de la pustiurile Siberiei până la poalele Cordilierilor. Dar cele mai active și intresante se află pe părțile ame­ricane și în Europa centrală. Plutesc cu nava mea încă în adânc întuneric, nu văd nimică înaintea mea. Totul este acoperit de negura nepătrunsă a neștiinței și nedumeririi. Pe orizont nu se zărește nici cel mai mic far de lu­mină al vreunui port. Dar iată acolo-n depărtare străbătând prin noapte un luciu miraculos, ce pare a fi coada unui comet rătăcit în a universului cale sau aurora boreală, ce luminează pustiurile de gheață ale nordului. Mă pornescc spre acel luciu. Apropiin­du-mă de dânsul într-o distanță de 40 de kilometri, stau uimit de grandiosul aspect: mă aflu înaintea celui mai puternic far, ce-și aruncă lumina sa în mare, farul de la Finisterre, zidit pe malurile Spaniei. El răspândește o lumină de 3.600.000 de lămpi, întrunite într-o singură flacără colosală, product ingenios al creierilor omenești. Slobod deci ancora în portul împărăției rațiunii, în mijlocul activității mentale a omului, în sediul invențiilor miraculoase, ce încătușează formidabila putere brută a naturii. Aici nu fierb pasiunile oarbe nici se târâie lingușirea, nici invi­dia și egoismul nu-și varsă veninul lor în plămădirea ideilor; pen­tru că rațiunea este bazată pe calcul matematic, pe rotițe meca­nice, pot zice, care mișcă și învârtesc teoriile, tocindu-le pe cutea practicii, dându-le strălucirea diamantului, ce iese din mâna iscusi­tului meșter, spre a împodobi coroana regală a rațiunii. Atmosfera nemărginită, adâncul mărilor și al oceanurilor, măruntaiele pământului sunt străbătute și puse în serviciul ome­nesc prin magica lucrare a acestei regine fără seamăn. Dar lucrările sufletești, nu-s ele admirabile? Nu străbate sufle­tul său, spre a se înălța în regiuni amețitoare, într-o lume miste­rioasă, prepusă numai, dar invizibilă și neaccesibilă materiei trupești? În evul mediu și la începutul evului nou, teologi renumiți ca, de pildă, Giordano Bruno, care fu ars de viu la Roma în anul 1600, au dovedit că prin o credință adânc înrădăcinată și umilă omul poate produce prin puterea închipuirii pe trupul său orice rană sau stigmă, în imitație cu cele ce le-a suferit Hristos. Iar în zilele noastre, medicii care se ocupă cu hipnotismul, ca Zimmermann, Bülow, Lube, Dujardin, Dumontpellier și alții, au întărit prin ex­perimentele lor hipnotice ipotezele veacurilor trecute. Medicul Du­prel a dovedit factic, că pe trupul unuia din pacienții săi cu cre­dință exaltată și silnica concentrație a închipuirii și a gândului asu­pra patimilor lui Hristos, s-au arătat tot aceleași răni ca pe trupul lui Hristos. Actualmente adepții hipnotismului și spiritismului cresc pe zi ce merge, câștigând pentru doctrina lor o mulțime de inte­ligenți și filozofi. Peste toate încercările aceste se ridică însă una care, odată defi­nitiv pătrunsă, ar fi de natură să le întunece pe toate celelalte. Se zice adică, că omul se naște cu deosebite semne stigmate pe trupul său, semne prin care se pot ghici tendințele, capacitățile sau de­fectele caracterului respectivei persoane. Acest studiu produse în vea­curile trecute o mulțime de chiromantici, chirologi, oreonomantici ș. m. a. Nescoțând la lumină nici un rezultat pozitiv, teoria lor a rămas în regiunea ipotezelor hazardate. * * Aici, unde mă aflu acuma, sunt o mulțime de pacienți, adică me­dii, pe care medicul îi supune tratamentului hipnotic. Urmând și eu propunerii sale, am lăsat să mă cufunde și pe mine în acel straniu somn, din care nici până azi nu m-am trezit cu desăvârșire. Ciu­date halucinațiuni aceste! Adormind, mă văzui călare pe un velosiped submarin de sistemul inventatorului american Alvarezo Templo. Cu acest velosiped eu m-am cufundat în adâncul oceanului, privind cu mirare tablourile lui de un farmec nespus, incomparabil cu ceea ce vedem pe suprafața pământului uscat. Activitatea vitală a ființelor submarine e mai potențată în privința sprintenimii mișcărilor, ca și când în creaturile lichidului viața ar fi mai repede și mai productivă decât în cele de pe uscat. Dar pentru aceea, viața submarină e mai periclitată de stârpire, luptele mai vehemente. Traversând oceanul cu motorul meu, la al cărui plisc era ani­nat un mare fanar electric ce-mi lumina calea, vedeam pretutinde­ ni acea luptă neîncetată, colosalul răzbel pentru hrană. Precum în noaptea întunecată pe un cer senin scânteiază miriade de stele, așa scânteiază și plutesc în ocean stele, însă mișcătoare, ce trec ca fulgerul, se cruciază și se zbuciumă în toate părțile. Aceste stele sunt produse de lumina fosforescentă a feluriților pești, caracatițe, mo­luscuri de forme ciudate, polipi, gimnoți electrici și șerpi-balauri din ginta plezeosaurilor antidiluviani. Dar toate aceste evoluții și mișcări se săvârșesc în cea mai absolută tăcere. Nici un zgomot, nici un sunet, nici o vibrație nu întrerupe tăcerea din nemărginita împărăție a lui Neptun. Pe uriașele stânci, pe șesuri și-n prăpăstii cresc plante de formele cele mai singulare, transparente și alcătuite din o substanță gelati­noasă, abia lipite cu rădăcina de vreo piatră sau de nisip. Nefiind expuse vântului și neîntâmpinând în dezvoltarea lor obstacole, se urcă la înălțimi gigantice, învelind cu palida lor haină munții și prăpăstiile oceanului. Plecând mai departe, zării deodată la poalele unei stânci uriașele forme ale unui colos, ce părea mort. El purta pe spinare un fel de catarguri înfipte: era un pachebot înecat, cu coasta spartă, odih­nindu-se într-un leagăn de nisip. În interiorul său zăceau în cea mai mare dezordine cadavre omenești. Aspectul acesta mă înfioră: iată că și în aceste regiuni misteri­oase găsii victimele deșertăciunilor omenești. Dorința de a se îna­vuți, goana după noroc vremelnic i-au făcut pe acești nenorociți să-și părăsească vetrele strămoșești, leagănul copilăriei, spre a încredința a lor viață înșelătoarelor valuri ale oceanului, în care au aflat umedul lor mormânt. Tineri și bătrâni, bărbați și femei zăceau acolo împrăștiați fiecare în pozițiunea și atitudinea în care i-a înțepenit ultima agonie; unii fioroși, cu fețe convulsive, alții cu trăsături dureroase sau urâcioase, alții cu fețe atât de liniștite și pașnice, pare că adormiți în veșnicul lor repaos. Dar în acest cerc mic și restrâns, în aparență tăcut și fără mișcare, domnesc împreună două puteri, moartea și viața, somnul etern și descompunerea, amorțirea și putrificarea, ce dă naștere la noi ființe. Miriade de pești, de la monstru pân-la piticul ce abia se zărește, foiesc neîncetat în jurul acestei nave. Un nou și straniu aspect îmi atrage atențiunea. Este o femeie cu părul despletit, ale cărui unde bogate s-au aninat în momentul convulsiilor agoniei de un cârlig de fier de pe corpul navei. Pe gru­mazul ei rotund, alb și puhab stă lipit nămornicul și urâciosul mo­lusc, păianjenul mării, iar gurile lui nesățioase sug cu voluptate lacomă izvorul vieții din trupul nenorocitei victime. Pliscul lui avid se desfătează la al ei sân, din care odată poate că un prunc a supt cu deliciu hrana fragedei sale vieți. Atunci îmi adusei aminte de a mea mamă... cu ce neîndurare m-a aruncat de la sânul său pe stradă, lăsându-mă în voia întâmplării... Dar iată, ochii ei se deschid și din adâncul lor străbate o lume de dureri: privirea lor mă-mploră, palidele ei buze se mișcă și un șopot, mai lin decât al fluturelui suspin, pătrunde la al meu suflet: „Nu mă lăsa, îndură-te de mine!“ Ființa-mi e cuprinsă de adâncă milă; mă apropii de dânsa și cu mâna-mi vânjoasă despart de al ei sân hidosul sugător, dându-i apoi lovitura de moarte. Din rănile grumazului și ale sânului curg line picături de sânge, boind haina ei de crin, ce părea acum hlamidă de mărgean. Des­curcându-i părul, o ridic sus pe suprafața apei, la lumina soarelui, ce nu-i lucise de mult, de mult... dar abia liberă, mă cuprinde cu ale ei brațe și vocea ei începe a-mi șopti: — O, ce bun mai ești tu, fiul meu! Tu în loc de moarte mi-ai dat viață, în loc de a vărsa asupra mea blestemul turmentatului tău suflet, mi-ai dat prin miloasa privire a ochilor tăi balsamul iertării. Ești răzbunat! Providența m-a aruncat pentru crima, ce am săvârșit-o față de tine, în adâncul oceanului, unde am hrănit la al meu sân, de la care te-am depărtat fără de milă, viermele mustrării de cuget. Ești răzbunat! De acum sufletul meu va fi cu tine nedespărțit în veacuri, până ce ne va chema la judecată trâmbița arhanghelului. Atunci simții fiori de răceală în tot trupul meu, simții că se zgu­duie în fundamentele ei arhitectura întregii mele ființe, oasele-mi scrâșneau, cădea carnea de pe ele. Scoală-te, îmi zise medicul, care se vede că a observat mișcările mele convulsive, produse prin hipnotizare. Mă trezii, dar în fantezia mea tot rămase înfiorătorul tablou al celor visate. Căzui apoi la pat, zăcând trei săptămâni de aprindere de creieri, fără a simți sau auzi ceva. Nu știam nimică, ca și când nu existam. Când m-am însănătoșit și ochii mei au putut înțelege și distinge obiectele, văzui lângă patul meu un bărbat: era medicul, despre care am vorbit. — Experimentul hipnotizării, ce l-am încercat cu d-ta, n-a adus rezultatele dorite; organismul d-tale e prea iritabil. În urma unui concluz, luat în conțelegere cu colegii mei, sunt împuternicit a-ți da libertatea. Poate că distracția și aerul curat îți vor ajuta mai mult decât arta noastră. Ești lipsit de mijloace, nu-i așa? Cugetând la aceasta, am făcut o colectă, al cărei rezultat ți-l înmânez acuma. Știu că ți-a prinde bine. Aici ai 50 de ruble. Ușa chiliei este deschisă; poți ieși când vrei. Eram așa de slab, încât abia mă țineam pe picioare. Dar doru-mi de libertate era atât de mare, încât fără a mai cugeta părăsii chi­lia, îmbrăcat precum eram, în hainele spitalului cu numărul chi­liei cusut pe ele. Ca și călătorul de prin deșerturile Saharei, ce se aruncă cu avi­ditate asupra izvorului din oază, spre a-și stinge setea, gustam și eu aerul liber, ce nu-l respirasem atâta timp. Îl tot trăgeam în mine cu lăcomie, căci mi se părea că încă tot mă înădușesc. Târâin­du-mă apoi până la o bancă de piatră de pe marginea străzii, mă pusei să șed tot încă sorbind în mine cu aviditate aerul din afară. Trecători nu se prea vedeau, căci era o stradă din un suburbiu depărtat. În perspectivă se desena în line contururi orizontul mării, pe care se mișcau, abia vizibil, vapoarele, unele intrând și altele ieșind din port. Pe mal se întindea în îndrăznețe curbături rețeaua drumu­lui de fier. Trenuri lungi se mișcau pe șinele ei, iar locomotiva șuiera, lăsând în urma ei valuri de fum, ce se pierdeau în azuriul văzduh. La ce mă gândeam atuncea? La nimic. Mi se părea că n-am nici simț, nici suflet. Ședeam ca o vită ce se uită cu ochii boldiți, fără gând, fără păsare, fără a cugeta nici la prezent, nici la viitor. Cât am stat în așa atitudine, nu pot spune, aflându-mă înlem­nit fără nici o simțire morală sau activitate intelectuală. Dar deo­dată tresării de o voce sălbatică, ce-mi tună la urechi: — De unde te-ai luat aici? mă-ntrebă un polițian, care nu știu de unde răsări înaintea mea. — Vin din spitalul de vis-à-vis, de unde mi-au dat drumul, răspunsei eu cu voce tremurândă. — Minciuni spui, replică el cu un gest amenințător. Tu ai fugit de acolo, căci porți încă pe tine hainele spitalului. Scoală-te și marș la locul tău, îmi porunci el cu bruschețe. În zadar îl rugam să mă lase în pace, asigurându-l că nu fac nimănuia nici un rău. „Latri, latri“, bodogăni el mânios. „Înlăuntrul ogrăzii e locul tău, nu aici pe stradă între oameni“. Și apucân­du-mă cu topuzul de gulerul halatului, mă împingea tot înainte. Văzând, însă, că abia îmi mișc picioarele, mă lovi cu pumnul în ceafă. Amețit picai jos înaintea ogrăzii spitalului. Din fericire, sosi servitorul spitalului, care mă cunoștea, și cu ajutorul lui fui ridi­cat și așezat pe târnațul ogrăzii. Gălăgia aceasta atrase atențiunea medicului. El dojeni purtarea mojicească a polițianului și, luând ha­latul de pe mine, mă-mbrăcă într-un palton, dându-mi totodată un fel de scrisoare, ce avea să-mi servească drept pașaport. — De acum mergi, dragul meu; nu te teme, nimene nu te va mai aresta. Stam iară singur-singurel, slab la trup și trudit în suflet, fără țintă, și, ce-i și mai teribil, fără speranță într-un viitor mai bun. În acel moment, dacă venea moartea, eu o îmbrățișam cu dragoste ca pe un salvator. Ca lepădatul în pustiuri așteptam momentul ago­niei, în care peste întreaga ființă se așează noaptea nesimțirii. Ocupat de aceste gânduri, dezvelii nu știu cum hârtia, ce mi-o dăduse me­dicul. Acolo citii următoarele: „Înfățișătorul acestui certificat este ieșit din spitalul pentru psihopați, liber fiind de acuma de a-și căuta hrana de toate zilele...“ Eu surâsem amar. Cine va primi serviciul unui nebun? Și șiroaie de lacrimi îmi curgeau peste îngălbenita-mi față. Pentru ce oare, mă întrebai, sunt tocmai eu ales de soartă să fiu pretutindene pri­gonit, de toți părăsit ca molipsitul de ciumă sau leprosul? Am fost silitor în viața mea, mi-am agonisit științe; dară ce mi-a ajutat, ce-mi ajută perfecționarea aceasta a facultăților mele mentale? Ce sprijin am din activitatea lor? mă întrebam ca Faust. Ce mi-a aju­tat teologia? ce filozofia și cărțile înțelepciunii? Deșertăciuni ale egoismului omenesc, ce vânează o țintă efemeră, lucidă, care se stinge la prima ei atingere cu veninul inimii omenești. Mă gândeam la fachirii indieni, ce-și torturează corpul și-l su­pun la mii de patimi, spre a ajunge în Nirvana, raiul promis mar­tirilor pentru religiune. Dar eu sunt martir fără voie, fachir din silă, pe care confrații săi l-au condamnat la chin și suferință ca pe o fiară sălbatică. Și pentru ce? Născutu-m-am poate în contra voinței lor? Poate. Dar atunci la ce m-am născut? Cine m-a chemat din noianul nimic­ului spre viață, dându-mi arma vieții, ca să lupt cu greutăți ce-ntrec puterile mele? Punându-mi aceste întrebări nedescifrate, îmi adusei aminte de dogmele lui Hristos, apărătorul celor dezmoșteniți de noroc. El, sub­limul suflet de pe malurile Genezaretului, a strigat: „Veniți către mine, toți voi, cei osteniți și însărcinați!“ Și în brațele lui deschise urgisiții aflau liman. Dar privilegiații urmași ai marelui martir de pe muntele Golgo­ta urmează ei pașii dumnezeiescului lor învățător? Nu, de mii de ori nu! În timpul petrecerii mele în Abisinia am observat la sălbaticii și păgânii felaci din Etiopia mai multă umanitate decât la acei propo­văduitori ai creștinismului de acolo, care îmbrăcați în haina biseri­cii nu slujeau altarului, ci formau numai unelte politice, mreje în care se prindea credula mulțime, fiind numai exploatatori rafinați, ce duceau turma la strungă spre a o mulge și tunde. Duhovnici sunt acei ce extirpează rasa indigenă spre a face loc pentru aventurieri de tot soiul, pentru acea plebe strânsă din mocirlele marasmului moral, pe care ei binevoiesc a-i numi coloniști și pionieri ai culturii? Întrebat-au acei evlavioși părinți, ori de acești pionieri sunt bine­veniți rasei indigene? ori de-i place acesteia a fi scoasă cu topuzul din vetrele sale moștenite și pline de belșug? Politica și umanitatea sunt tot așa de depărtate una de alta ca zenitul de nadir. Una are drept sujet așezământul teritorial, a doua cel moral. Eu voi să fiu luptătorul genului omenesc fără deosebire de grai sau culoare. Cunoscând bine limba arabă, m-am făcut învățător fela­cilor, care sorbeau cu aviditate cuvântul meu, căci ei purtau în su­fletul lor ură în contra acestor sacrificatori ipocriți și farisei mascați, ce au pe buzele lor surâsul blând, iar în fundul inimii veninul înșelăciunii. Propaganda mea făcea între felaci progrese uimitoare, lucru ce născu în adversarii mei teamă și totodată o animozitate nelimitată. Ei mă calomniară la superiorii mei, și eu fui arestat și aruncat pe o navă, spre a fi transportat în patria mea. Patrie, ce dulce și frumos cuvânt pentru pribeagul care, zbuciu­mat de ale vieții nimicitoare valuri, își pune piciorul pe prieteneștile ei plaiuri. Aici izvoarele curg mai melodios, codrii sunt mai veseli, aerul mai limpede și dulce, oamenii mai buni, căci toți sunt fiii patriei mele. Aici ajunsei și eu, și inima-mi și sufletul se scăldau în dulci iluzii, căci credeau a zări razele aurorii mântuirii mele. Of, ce deziluzie amară! Căci această patrie începu a mă prigoni încă mai avan, mai teribil decât dușmanii străini. Ucigașului legea îi detrage favorurile drepturilor sociale și îl trimite la ocnă, dar îl hrănește, dându-i astfel posibilitatea de a trăi. Mie însă mi s-a rupt osia vieții, răpindu-mi-se singura și cea mai prețioasă proprietate, lucrarea mentală. Am fost declarat de nebun și prin aceasta mi s-a luat hoțește posibilitatea de a-mi putea hrăni hârbul acest de trup. Acesta-i iadul inimii omenești, iad ce îl deplâng în legendele lor toate popoarele universului. Se vede că șezui ore întregi nemișcat pe acel loc, căci înserase de mult. Noaptea era întunecată, dar senină. Miriade de stele cli­peau în imensa depărtare a eterului. Mă simțeam bine. Aerul cald și limpede al acelei nopți de vară îmi împrospătase viața. Privind tabloul nocturn ce mă-nconjura, dădui cu ochii de calea robilor, imensul colan de stele, ce încinge feeric bolta cerească. Su­fletu-mi atunci se-nălță spre acele regiuni depărtate. Și acolo sunt, așadară, lumi pline de activitate ce creează și distruge; lumi cu nașteri și pieiri, cu înfloriri și putrejune. Cufundat în aceste contemplațiuni, mi se păru că undulațiunile miriadelor de stele începură a produce în aer un sunet dulce, o ar­monie cerească ca dintr-o arfă eolică, ce s-aude departe, departe... Sunetul păru a tot crește, trezind ecoul universului. Cete de heru­vimi zburau prin văzduh, cântând imnuri de laudă celui fără de început; vocea lor era când tristă și duioasă, când puternică și vi­foroasă ca acordele unei simfonii. Sufletu-mi sorbea cu însetare ar­moniile, ce sunau la porțile auzului meu, umplându-mi firea cu un ce dulce și misterios, veșnic neînțeles de a trupului materie. Mai încet, tot mai încet sună cereasca armonie până ce se stin­se cu totul în tăcerea nopții. Eu tot ascultam. Deodată fui surprins de un nou ton: un sopran cu timbru tremurător, dar patetic, intonă aria Margaretei din Faust. Eu cunoșteam acel glas, ce nu o dată l-am auzit în o chilie depărtată a spitalului, în care era deținută o sărmană psihopată. Nenorocirea ei e o poveste veche. Ea a fost odinioară o cântăreață renumită, un luceafăr ce strălucea pe orizontul artei muzicale. În urma unui amor fatal pierdu mintea și fu internată în spital, unde ne delecta din timp în timp cu admirabila-i voce, singura comoară ce-i mai rămăsese din ruinele fericitului ei trecut. Așadară, acea armonie cerească, ce-mi transportase sufletul în sferele divine, nu venea de la strălucitele stele, ci din întunecata chilie a bolnavei. Acele melodii nu izvorau de pe buzele neprihănite ale serafimilor, ci dintr-un corp păcătos, dintr-un organ supus pu­trejunii. Imnul acela nu era adresat eternului creator, ci unui amor vremelnic, unei pasiuni arzătoare și neîndestulate. Iată-mă deci iarăși re-ntors la trista realitate, la materialism cu a lui putrejune. Mă ridicai de pe târnaț, îndreptându-mi pașii șovăitori spre gara căii ferate. Mă grăbeam să fug cât mai curând din acel loc de chi­nuri și suspine, unde totul îmi aducea aminte de nenorocirea mea și unde glasul acelei nefericite ființe vărsa în sufletul meu oceane de dureri. Era miezul nopții când intrasem în tinda gării, unde-mi luai în grabă un bilet de călătorie, deoarece trenul era deja gata să porne­ască spre Moscova. Nu știu prin ce ciudată asociațiune de idei îmi trecu atunci prin gând, la suirea mea în tren, zicala arabă: „Omul își duce oasele sale la acel loc, unde îi este menit să le îngroape...“ Așa s-a și întâmplat; presimțirea lui nu l-a înșelat. El și-a dus truditele-i oase la acel loc, unde natura le-a zămislit... Citind ultimele șire scrise de acest nenorocit, mi se umplură ochii de lacrimi. Atunci îmi adusei aminte de cuvintele sf. Ioan Bote-zătorul: Vox clamantis in diserio1; în zadar vorbești înțelepciunea, nime n-o ascultă... Și cine știe, poate că în vorbele acestui nebun a fost și un pic de-nțelepciune... “ Trecu mult timp de la strania mea întâmplare cu acest neno­rocit și amintirea ei se stinse deja în sufletul meu. Căci viața cu ale ei schimbări necontenite, ce te duc din loc în loc, e ca și un teatru, unde o piesă te face să uiți pe alta. În așa trai, gândul nu se oprește mult pe hatul unui câmp, ci trece cu iuțeala zborului din sferă în sferă, de la o impresiune la alta. Eram în Caucazia. Ajungând într-o bună dimineață în orașul Tiflis, intrai în o cafenea ca să dejunez ceva. Așezându-mă la o masă, cerui cafeaua obișnuită și o gazetă oareșcare. Răsfoind coloanele, dădui de un anunț foarte interesant pentru mine, căci el îmi reaminti pe nefericitul sinucigaș. Anunțul avea următorul cuprins: „ O telegramă din Berlin a adus la timpul său vestea despre teribila catastrofă, căreia a picat victimă vaporul „Salier“, care, plecând de la Villa-Garcia, mergea cu itinerarul spre Laplata. Dar lângă malurile Spaniei, nu departe de farul Finisterre, se dezlănțui un grozav uragan, care, izbind vaporul de o stâncă submarină, îl nimici, cufundându-l imediat în adâncime cu 209 oameni. Azi se știe deja exact, că între înecați au fost 113 ruși, 50 spanioli, 10 italieni, 35 galițieni și un german. Între rușii căzuți victimă, cel mai însemnat personagiu a fost principesa gruzină Bacuriani, ori­ginară din Tiflis, după a cărei moarte au rămas două milioane. Până azi nu s-a aflat nici un moștenitor, fiind principesa fără copii și neavând rudenii de linia dreaptă. “ Fiecare om gândește câteodată în viața sa la lucruri stranii și extraordinare, ce pot fi puse în rândul poveștilor din O mie și una de nopți . Așa o ciudată idee îmi trecu și mie prin gând în clipa aceea. Oare principesa înecată cu vaporul „Salier“, nu cum­va fost-a ea mama nebunului care în fantezia sa descrie vaporul naufragiat din fundul oceanului? Biografia acelei femei începu deci a mă interesa în acel moment. Dar de la cine să aflu ceva despre dânsa? Astfel cugetând, văd că trece prin sală cafegiul îmbrăcat în costumul național al cerchezilor. Acesta desigur că trebuia s-o cunoască sau să știe ceva despre viața ei. Eu îi făcui deci un semn de politețe, rugându-l prin gest să vină la masa mea. El îmi răspunse prin un grațios salamalâc obișnuit la asiați, punând mâna dreaptă întâi la inimă, apoi la frunte, și se așeză pe un scaun lângă mine. — Ce doriți? începu el vorba; poate cafeaua nu-i bună? voi porunci să vă aducă alta. — Nu, respectabile, răspund eu, sunt foarte mulțumit cu ca­feaua, dară m-ați obliga mult, dacă mi-ați lămuri o chestie ce mă interesează. — O chestie? replică el, încrețind sprâncenile și privindu-mă cu o căutătură de neîncredere. Sunteți amploiat? — Deloc, sunt un simplu călător; m-am oprit aici pe câteva zile. — Dar sunteți rus? adaose el, fixându-mă cu ochii săi negri și pătrunzători. — Supus rusesc, dar de origine străină, răspunsei eu, înțe­legând neîncrederea lui. — Atunci stau la dispoziția d-voastre și sunt gata a vă răspunde sub condiția dacă întrebările nu vor atinge cârmuirea noastră. Scoțând apoi de după ceafă un ciubuc, începu a-l umple cu tutun. — Aș dori să-mi dați niște lămuriri relative la principesa gruzină Bacuriani. D-ta trebui să o fi cunoscut, fiindcă ea a fost de aici. — Bacuriani! Cum să n-o fi cunoscut și cine din noi, băștinașii, n-a cunoscut-o pe nepoata fostului și renumitului nostru imam și cârmuitor Șamil? Aprinzându-și ciubucul și trăgând câteva fumuri, continuă: — Și ce vă interesează acea femeie? Sunteți poate un preten­dent la a ei clironomie? — Nu, eu abia acuma am citit aici despre naufragiul vaporu­lui „Salier“ și aș dori să aflu, ori de principesa a avut copii, răspunsei eu, arătându-i pasajul din gazetă. El se uită la gazetă cu un fel de dispreț și răspunse: — Că a pierit, asta am știut-o noi mai înainte decât domnii gazetari, și nici nu-i de mirare; căci ce puteai aștepta alta de la o femeie ce-și luase lumea-n cap? Ea a fost unica fiică a renu­mitului bogătaș Ali-Mârza-Bacuriani, care la început a exploatat minele de naftă de la Bacu. După moartea lui a rămas o avere colosală. Dar fiica lui, crescută de părinții ei în modul nostru vechi patriarhal, văzându-se odată emancipată și liberă de orice con­trol, și fiind de o natură înfocată și nepăsătoare, nu voi să se mărite, ci se aruncă cu tot focul tinereților în vârtejul plăcerilor femeilor voastre emancipate, cutreierând lumea în toate părțile rozei vântului. Fiind avută și de o frumusețe extraordinară, se-nțelege că era veșnic înconjurată de roiuri de adoratori, amanți, exploatatori de tot neamul și soiul. Ei o urmăreau ca albinele ce zboară după matca bezmetică, rătăcită din prisacă. Astfel trăind, averea ei începu repede a se topi ca ceara înaintea focului. Acte de binefacere n-a făcut afară de unul, donând o sută de mii de ruble depuse pentru totdeauna în banca funciară a statului cu destinațiunea ca din fructele acestui capital să se îmbunătățească ospiciul pentru copii găsiți din Moscova. Se zice că fapta aceas­ta n-a săvârșit-o ea din umanitate și filantropie, ci din cauză, că odată cu capitalul pentru acest ospiciu a depus într-însul un co­pilaș al ei, fructul nechemat al zburdalnicei ei vieți; căci ce altă noimă a putut să aibă acest act? Inimă simțitoare n-a avut, căci atunci făcea ceva pentru acel petic de pământ, unde s-a născut, unde tatăl ei a agonisit averea, unde conaționalii și coreligiona­rii ei duc luptă amară pentru existență, unde mii de săraci umblă goi și fără hrană. Pentru aceștia n-a sacrificat nici un dinar. Eu socot că peste scurt timp, rămășița averii va fi lichidată și după ce se vor plăti creditorii, va trece în tezaurul statului. Iată o mică schiță a vieții acestei femei rătăcite, ce credea numai în sine și în mamon2. — Dar spuneți-mi ce cauză vă face să vă interesați de aventu­riera aceasta? Ați cunoscut-o poate? — Nici defel, nici n-am văzut-o măcar; însă prin o întâmplare curioasă mi se pare că am văzut pe adevăratul ei clironom, tre­cut și el din viață. Se-nțelege, presupunerea mea e foarte ipote­tică, hazardată poate, însă posibilă, ba chiar verosimilă. — Ce am știut, v-am spus, îmi zise bătrânul, sculându-se de pe scaun. Scuzați, dar mă duc la ale mele afaceri. Și, salutându-mă iarăși în modul său oriental, se îndreptă spre alte mese unde oaspeții sorbeau cafea, fumând din lungi ciubucuri. Rămăsei adâncit în gânduri. La urmă mi-am cugetat: las desci­frarea enigmei acesteia adepților spiritismului, hipnotismului, magnetismului... într-un cuvânt, celor ce se ocupă cu științele oculte; eu nu mă mai cufund în tainele aceste, ci stau locului la hotarele celor supranaturale și-mi întorc pasul în viața reală. NOTE A apărut în volumul Caleidoscop literar, Cernăuți, 1895, de unde repro­ducem textul în această ediție. 1 Glasul celui care predică în pustiu (lat.). 2 Mamon. Zeul bogățiilor la vechii sirieni.


content:
Nu anii îmbătrânesc pe om, ci viața, pentru că starea normală a omului este indiferentismul... Ce exprimă cuvântul lux ? Expunerea sau deslușirea deșertăciunilor omenești, în care par­tizanii senzualismului caută desfătarea trupească, găsind că în ea este originea tuturor ideilor noastre în contra idealismului. Orișicum să fie, dar luxul este viciul cel mai atrăgător, cel mai molipsitor, din care se nasc toate calamitățile ce aduc la pieire nu numai individualitatea omenirii, ci dărâmă și stinge națiuni întregi. Odată ce omul este molipsit de acest demon al ispitei, el contenește de a fi mulțumit cu aceea ce munca sa îi dă. Nu exis­tă o chestie mai grandioasă și mai însemnată de discutat decât chestia luxului; lupta și contrazicerile ideilor nu s-au sfârșit între filozofii antici precum și moderni. Unii sunt de opinia că luxul este podoaba națiunii și alții că el este pieirea ei. Răsfoind paginile istoriei, găsim că unde luxul se mărește, năravurile se desfrânează și națiunea slăbind cade și se stinge. La egipteni, la perși, la greci și la romani cu a lor mărime adaugă și luxul care, ajungând la apogeul său, începe cătinel a smulge din națiuni virtutea și puterea lor. La început luxul ridi­că națiunea din slăbiciuni și întuneric, dându-i energia puterii, statorniciei, bogăției în arte, industrii și comerț; apoi ajungând la culmea înfloririi începe a se veștezi, a putrezi și a se dărâma. Așa e istoria tuturor națiunilor, așa se sfârșește și viața a tot ce există și se mișcă în natură. Este deci luxul favorabil pentru dezvoltarea și bogăția unui popor? Răspunsul ar trebui să fie că atunci numai, când luxul este în proporție cu industria și productele ce le dă pământul țării. Luxul ar trebui să aibă numai atâtea obiecte de prisos, câte poate întrebuința bogăția țării, a poporului în total și a omului îndeosebi. Trebuie ca îndestularea mulțumirilor trupești să co­respundă chipurilor de a le avea; pentru că luxul desfrânat se dărâmă singur de sine, trăgând cu el în desființarea sa pe aceia ce-i poartă cultul fără calcul și rațiune. Deci luxul legislativ ar trebui să fie condus ca un element neapărat spre înălțarea civilizației și dezvoltarea unei națiuni, însă totdeodată întrebuințat cu pază ca un product exploziv, supu­nându-l controlului politic-economic. Dovedit este că luxul mult influențează asupra creșterii, nașterii și reînnoirii generațiunii unei națiuni. Nume din bărbații înțelepți actuali ai Franței și oratorii ei străluciți nu a nimerit să arate cu degetul rana cea mai pericu­loasă a națiunii lor decât dr. Lerua Bolie. El dovedește că națiunea franceză cătinel se stinge, statistica mortalității covârșind cu înfricoșate procente statistica nașterilor; dovedește că însoțirile legale mai că contenesc, că femeile poporului, emancipate și neadăpostite ca soții, sunt silite să-și caute ocrotire în serviciul privat și în ramurile administrative, la birouri poștale, telegra­fice, tipografice etc..., unde, găsind hrană modestă, nu gândesc mai departe cu ce-și vor hrăni progenitura nelegiuită, știind că la așa caz îngrijirea o iau asupra lor ospiciile privilegiate de copii găsiți. Altă parte a tinerelor fete neculte se dă desfrânării, nefiind capabilă de vreo slujbă sau din lenevire, sau din măgulirea luxu­lui, pe care îl dorește până la nebunie, fiind gata de a săvârși orice crimă josnică. Dar în acea ardoare ele cad ca să nu se mai scoale. Procentele acestora covârșesc pe a femeilor productive. Iată dar chestia înmulțirii în privința poporului de rând! Vine treapta înaltă a nobilimii bogate, la care luxul este în îndestulare; acolo scăderea nașterii este foarte mare din cauza ne­regulată a mâncărilor otrăvitoare, a trufiei, lenevirii și a moliciunii. Organismele femeilor se zdruncină în privința productivă, adăugând la aceasta viața păcătoasă a bărbaților molipsiți și storși de toată puterea. În privința fiziologică poligamia nu este atât de productivă ca monogamia, și francezii mai că covârșesc poligamia privile­giată a Asiei prin poligamia ascunsă în localuri tăinuite până și în ospiciile privilegiate, în care mulțime de femei în floarea vârstei sunt expuse la mezat, și de unde până și Asia prin agenții săi tainici cumpără marfă omenească de la Odesa, Varșovia, Ham­burg și alte capitale însemnate din Europa civilizată. Europa strălucită, ale cărei raze de lumină străbat întunericul altor părți ale lumii barbare... Ce contradicție!... Deci cu cât luxul se dezvelește, cu atât lupta pentru existență devine mai penibilă, pământul fiind peste măsură frământat, stors și sec. Disperații cu puțin cuget și puțină răbdare, în suferințele nea­junsurilor zilnice, se dedau crimei, mereu se înmulțesc adunân­du-se în societăți, ridicând steagul roș al libertății, cerând cu topu­zul comunismul și egalitatea nu a frăției, ci a avuției, adică mun­citorul să-și împărțească agoniseala cu parazitul derbedeu, și așa ei ajung mai departe până la lupta între frați, până la revoluțiuni cu râuri de sânge frățesc, unde părinți la baricade ucid pe copii și copiii pe părinți; pentru că omul, măcar că trece prin toate fazele filozofiei, rămâne la fond tot om, adică animal ce poartă în sufletul său de la zidirea lumii și a mamiferelor instinctul de lăcomie și răpire, instinctul egoismului spre îndestularea indivi­duală. Ivindu-se odată ideea îmbunătățirii stării gloatelor în chipul arătat, se ivesc și fruntași ce duc acele gloate oarbe la cata­clisme politice. Așa fenomene se săvârșesc și în alte animale pe pământ, până și insectele sunt supuse mișcărilor politice, de pildă furnicile și altele... Dar să ne întoarcem iarăși la chestia luxului veacurilor tre­cute, făcând comparație cu veacul nostru. Filozoful englez David Hume zice că „epoca dezvoltării luxu­lui este epoca cea mai fericită din viața unui popor“. Socot însă că el greșește, căci, dacă ideea lui este nimerită, apoi vasăzică noi trăim în cea mai nefericită epocă, fiindcă la sfârșitul veacu­lui nostru din zi în zi se adaugă scăderea în întrebuințarea obiec­telor de lux. Până și orientul, ce se adâncise în plăcerile strălucirii și ale risipei, astăzi se îndestulează cu modestia și simplitatea atât în viața casnică cât și în solemnitățile publice. Economistul politic Duser observă că un popor ce ajunge la culmea dezvoltării civilizației dă preferință îndemânărilor vieții, schimbând eleganța și strălucirea obiectelor de mare preț cu falsificarea și imitarea în mii de invenții, la care fabricile lucrează zi și noapte articole ieftine, ușoare de purtat și îndemânatice, așa că luxul vechilor națiuni în comparație cu al nostru ni se pare o poveste sau un vis nebunatic al cronicarilor, dar răsfoind scrierile lor venim la concluzia, fără îndoială adevărată, că luxul romanilor întrecea pe al tuturor națiunilor antice. Luxul potentaților romani molipsea pe toți aceia ce-i încon­jurau, pătrunzând nu numai în obiceiurile națiunii, ci până și în armii în care soldații purtau cu sine saltele și perine de puf. Ro­manii, cucerind jumătate de lume, întunecară cu luxul lor orien­tul, adunând în capitală bogățiile Asiei Mici, Arabiei, Mediei, și tot ce produceau acele țări se înghițea și se mistuia în bâlciul colosal al Romei, ce era în acel timp centrul Universului plin de covoarele Babilonului, fimiamurile și mirodeniile Arabiei, aurul, sticla, vasele și pietrele scumpe, mărgeanul, mărgăritarul și sa­deful Indiei. Toate acele comori neprețuite erau adunate în pala­turile bogaților cetățeni romani. În timpul împărăției lui Octavi­an August, damele romane ieșeau la plimbare împodobite cu ju­vaieruri de opt milioane franci, și toaletele lor nu pot să fie puse în rândul modestelor toalete ale damelor noastre. Dar se găsiră bărbați înțelepți, care luptau în contra risipei femeilor, editând legea lui Apius confirmată de senat, cu care se oprea fiecărei ro­mane să poarte juvaieruri mai mult decât jumătate unță de aur, și li se da voie a se plimba prin capitală numai în depărtare de un kilometru. Se înțelege că damele Romei alcătuiră un complot misterios spre a răsturna un așa regulament barbar după opinia lor, și în ziua hotărâtă această armie de femei, înarmată ca în tot timpul cu tăiușul frumuseții și al ademenirii năvăli pe forum și pe străzile ce duc la Capitoliu, oprind în cale pe toți senatorii ce mergeau acolo ca deputați și cerând numaidecât să li se întoarcă libertatea de a-și face cheful în toată voia. Deci părinții patriei, luând în privire revolta generală a mamelor patriei, găsiră de cuviință să le intre în voie, neascultând de Caton care fulgera cu cuvântul de pe tribună. Vocea oratorului amuți, fulgerele se stinseră și sexul frumos ieși biruitor, editând singur regulamente cu care nu numai se desfăcu de epitropia bărbaților, ci avu și dreptul de a-și alege jurist avocat, numit procurator, se înțelege luat din corporația celor mai eleganți și mai frumoși tineri numiți de Seneca Formosus. Acel tânăr era sfetnicul, oracolul și nu o dată amantul clientei sale. Afară de aceea fiecare damă de modă poseda un sclav, de care nime nu îndrăznea a se atinge fără voia stăpânei sale. El era de o putere herculeană și slujea ca un fel de gardă personală a stăpânei sale; și dacă între soți izbucnea vreo discordie, bărbatul avea a face nu o dată cu sclavul fioros. Toaletele și băile damelor aristocrate se săvârșeau cu o pompă și paradă grandioasă în mijlocul a sute de roabe, aduse din Asia, Africa și Grecia, cu pielița trupului de diferite culori, începând de la negrul tăciunelui până la albeața marmurii. Dar lucru mai ciudat era că fiecare damă ținea în casa sa un filozof și o maimuță, pe care îi lua la plimbările sale de gală. Ce ironie! Ce sarcasm în contra rațiunii! Umbra acelor nebu­nii și astăzi încă se reflectă în năravurile noastre, precum, de pildă, în reprezentațiile teatrale. La romani, după cum spune Ovidiu, se juca piesa intitulată Elena și Paris cu toate pantomimele, mimica și gesturile cele mai scârboase și așa fără rușine, că la urmă, fiind perechea celor doi actori bărbatul și soția, piesa se sfârșea cu cucerirea completă a Elenei în natură. Baleturile noastre de astăzi închipuiesc o mică amintire a reprezentațiilor romanilor. Așa și gastronomia modernă se poate numi numai o umbră a gastronomiei timpului lui Viteliu, Lucul și Trimalchiu. Acești trei mâncăi aduseră consumația gurii până la cultul adorațiunii. Ei se uneau cu alți discipoli în comitete gastronomice, în care se tratau invențiile culinare, silindu-se a înnoi gustul limbii tâmpit de întrebuințarea neregulată a mâncărilor, introducând în bucate asafetida puturoasă, vânaturi putrede, brânzeturi de miros grozav și alte producte de gust nesuferit și nepriincios pentru pălătușul gurii noastre. Gastronomul Apiciu, socotindu-și capitalul și văzând că i-au rămas numai trei milioane, s-a otrăvit de ciudă că nu-i vor ajunge bani pentru banchete ce el voia să deie cama­razilor săi. Saloanele de banchete se numeau triclinium, sau sală cu trei loji, în care ei ședeau în una la dejun, în alta la prânz, în a treia la cină. Acele loji aveau paturi acoperite cu prostiri aduse de la Babilon, costând câte 200.000 de franci bucata, afară de perinele care erau umplute cu puf de lebădă și cusute cu măr­găritare ce costau îndoit. Ușile se deschideau spre portici cu coloane de porfir, cu havuzuri ce aruncau apele în rezervoare de marmură albă, vânătă și roșie, apoi apele trecând prin canaluri se scurgeau în gropi adânci pardosite, în care erau puși la îngrășat țipari și alți pești carnivori ce-i hrăneau nu o dată cu carnea condamnaților robi și mucenici creștini, pe care îi aruncau de vii în acele cisterne. De atâta turbare a luxului erau predomniți romanii pe timpul republicii și monarhiei, că cugetătorul amețește răsfoind arhivele vechi, și vrând-nevrând își pune întrebarea, la ce ar mai fi ajuns fantezia luxului, dacă nu ar fi fost subit desființată de hoardele sălbatice ale barbarilor, ce ca un vifor se izbiră în mijlocul trântorilor romani, care se tologeau pe covoare de Persia în hla­mide de mătase și catifea, înconjurați de legioane de femei fru­moase cu spetele și sânurile goale. Iată dar o mică schiță a luxului senzualistic, de care se simțeau romanii crezători în doctrina „că din simțirile îndestulate ale poftelor trupești se nasc toate ideile în om“ — tocmai opozițiunea idealismului. La greci însă luxul era cu totul altfel. Ei nu-l întrebuințau în îndestulările poftelor trupești, ci imaginația lor înfocată se adăpa cu idealismul, se cufunda în filo­zofii, zămislind necontenit idei strălucite, din care la fine se alcătui mitologia, adică omenirea idealizată în Dumnezeire, vir­tutea și viciul, frumusețea și urâtul, fapta bună și crima, raiul și iadul, elementele și puterile, munca și lenevirea. Tot ce simte și se mișcă era însuflețit de puterea imaginației poetice, astfel se ivi idealismul. La urmă ideile primiră trup în marmură, închipuind idoli adorați cu lux pompos, statui, capiști, templuri și alte zidiri în formele cele mai grandioase și cu împodobirile cele mai di­bace în arta sculpturii și arhitecturii. Pe timpul lui Pericle toate veniturile țării se cheltuiau pe zidi­rile acele, pentru că grecii, primind civilizația de la egipteni, au primit împreună și luxul care se naște din civilizație. Luxul egiptenilor consta din idealismul religios, în care rolul de căpetenie aparținea sacrificatorilor, proiectatorii și inițiatorii colosalelor zidiri ale piramidelor, sfincșilor, obeliscurilor și ale al-tor urme nepieritoare ale mărimii națiunii stinse de veacuri. Căci casta sacrificatorilor egipteni poseda singură numai cultul civili­zației, studiind conștiințele și sorbind din ele esența idealismu­lui religios, precum metapsihoza, metafizica și chimia, din care științe ei iscodeau lucrări înșelătoare în cele mai misterioase invenții ca prestigitatori, proroci și alte amăgiri, prin care ei do­minau nu numai poporul ignorant, ci și toată voința dinastiilor cârmuitoare ale acelui popor. Urmele științelor oculte și miste­rioase ale timpului de atunci le vedem încă și astăzi între fachirii și brahmanii indieni. Dar pe cât la egipteni se adora posomorâtul cult al morții, pe atâta la greci se adora cultul vieții închipuit în petrecerile Olim­pului, unde cerul cu pământul serba veșnica mișcare a vieții cu fabulele ei glumețe, însă totodată atât de istețe, că și desfrânarea urâcioasă era idealizată în grațioasa ademenire spre amor și vo­luptate. Din acestea se poate face concluzia generală că luxul s-a ivit în omenire în trei faze: la egipteni — luxul religios; la greci — luxul de bele-arte și la romani — luxul individual al îndestulărilor trupești . Veni apoi timpul decadenței luxului, fiind el de la naștere ros la rădăcină de filozofia morală. Și iată că din Asia se iviră doi apostoli uriași, care răsturnară capiștile cu idolii lor și înfrânară luxul cu zăbalele modestiei și ale cumpătării patimilor trupești. Acei doi mari reformatori au fost Mahomet și Christos. NOTA Eseul a apărut în Caleidoscop literar, Cernăuți, 1895, fiind dedicat lui Sil­vestru Morariu-Andrievici (1818-1895), mitropolit al Bucovinei și al Dal-mației, cu care scriitorul se încuscrise, căsătorindu-și una din fiice cu fiul aces­tuia Vasile. S. Morariu-Andrievici s-a remarcat ca om de înaltă cultură, scri­ind și editând manuale, cărți de cult religios, încercându-se și în beletristică.


content:
La force brute de tout temps Oppresse la faiblesse, Dans les airs, Sur la terre, Partout la même détresse Partout malheur, Partout douleur, Rien néchappe aux souffrances Dans cette lutte à outrance... 1 Ingeniosul turist francez Henri Mérimée în opul său intitulat Un an în Rusia între altele scrie: „Rusia umilită, subjugată, mută, neștiută mai de nime, suferă jugul și lanțul sclaviei. Și abia noi începusem a o cunoaște mai de aproape, când ea se ridică ca o puternică suverană, purtând pe frunte strălucita coroană de gheață a Nordului și scăldându-și picioarele în mările calde ale Sudului. Cu prietenie ea întinde o mână spre surorile sale din Europa, iar alta înarmată și îngrozitoare până la frontierele Chi­nei. Și umbra acestei mâini, așternându-se pe nemărginitele pus­tiuri, ține în respect hoardele războinice ale sălbaticilor...“ Aceeași comparație poetică o face și marchizul de Chiustin, însă cu totul în alt sens. Iată ce zice el: „... Și acest uriaș cu pi­cioarele de lut își întinde brațele sale puternice spre a sugruma Europa...“ Ce contrazicere ciudată între doi eminenți scriitori francezi! Cui din ei să dai crezare? Cititorul rămâne în nedumerire, și mulți își amintesc maxima cosmopoliților: Ubi bene ibi patria 2. Deci să lăsăm pe unii înduplecați de Mérimée, pe alții de Chiustin și să întoarcem privirea noastră la capitala împărăției Rusiei, la această frumoasă cochetă, care, cu bogățiile ei, ca o sirenă mitologică a răsărit pe neașteptate din codrii și mlaștinile nepătrunse, pe a cărora suprafață încă nu călcase vreun picior omenesc, și nici tăcerea lor n-o profanase glasul vreunui muritor. Și iată minu­nea, astăzi pe acele țărmuri sălbatice înaintea ochilor călătorului se desfășoară un oraș colosal, cu cea mai modernă arhitectură, luxul cel mai îmbelșugat al orientului, și cu invențiile și indus­triile și manufacturile cele mai alese ale Europei. Aici aflăm cea mai pestriță adunare de popoare, cu diferite idiomuri: cinci­sprezece limbi vorbite pretutindene: pe străzi, prin localurile publice și pe piețele comerciale. Petrecerile cele mai variate au aici loc, și tot ce în Europa, relativ la arte, apare înalt și per­fecționat își face debutul său în acest oraș unde plăcerile sunt bine remunerate de galantomii ruși. Artiștii străini scurg anual sume mari de bani de la ruși. Dar ca tot ce-i adus la perfecție și strălucește, se vede că este menit să aibă și umbra sa întunecată. Precum cocheta ce te sub-jugă irezistibilei sale atracții și în momente de mânie îți respinge sentimentul ce ți l-a inspirat cu atâta ardoare și pasiune, tot ast­fel și capitala, după ce te-a încântat cu frumusețile sale, îi vine mânia, când Neva ce-o încinge își rupe colanul său de gheață și cu o furie sinistră pornește valurile sale tulburate, înecând cu ele cele mai frumoase străzi; sau când iarna înfricoșatul viscol, sub un ger nesuferit, o acoperă cu omăt. Natural că cetățeanul cel avut, în palaturile sale bogate, nu suferă atâta cât acei ce locuiesc în mahalale, unde furtuna fără cruțare dărâmă și strică lăcașurile slabe ale săracilor, și-i lasă fără ocrotire sub un ger de 40 grade. * * Tocmai într-o așa o noapte pe la 10 ore, când furtuna și vis­colul turbau mai grozav, pe una din străzile insulei Vasilievsk, o femeie îmbodolită într-o blană rufoasă șovăia prin omăt abia ținându-se pe picioare sub apăsarea viscolului. Un moment ea se opri pentru a răsufla și a orienta la palidele raze argintii ale lunii dinspre cărarea ce avea s-o apuce între troienele de omăt. Ulicioara în care ea se afla era cu desăvârșire pustie. Oftând, biata femeie porni înainte și după un drum greu de tot obositor, ea se opri dinaintea unei căscioare. Aici se așeză pe scări nemai­putând de osteneală; capul îi se slobozi pe piept și ea rămase câtva timp fără mișcare, ca și când grele gânduri i-ar zbuciuma mintea. Dar iată că sculându-se întinse mâna ei uscată după frânghiuța clopoțelului atârnat dinaintea ușii; ea de câteva ori se sili să prindă mănunchiul clopoțelului, zbuciumat de furtună, și când îl prinse și voi să-l tragă, deodată la spatele ei se auzi o detunătură. Tresărind speriată ea scăpă din mână mănuncheșul frânghiuței și se întoarse repede îndărăt. „Dumnezeule! Dumnezeule! șopti ea făcându-și cruce. De ce trebuie să locuiesc în megieșie cu această ruină blestemată în care satana își serbează petrece­rile?...“ Detunarea grozavă veni de sub o spațioasă zidire veche, dis­trusă de un mare incendiu și din care mai rămăsese numai câțiva pereți și o bucată de acoperiș. Din maiestuosul palat de odinioară ce-a rămas acum? Numai un munte de moloz acoperit cu omăt și ici-colea se mai zăreau niște văgăuni căscate în pereți, iar capetele bârnelor tăciunite se distingeau din albul cerceaf de omăt. Bătrâna, după ce făcu o mică rugă, prinse iarăși frânghiuța în mâna-i tremurătoare și începu să sune. Printre crăpăturile unui oblon ce astupa fereastra, străluci deodată lumină și după scâr­țâitul unei uși se auziră pași repezi ce coborau pe scări până la intrare și un glas de femeie, de un timbru plăcut, răsună în tăcere. — Cine-i acolo? întrebă de după ușă. — Eu sunt! Eu! răspunse bătrâna cu grăbire. Ușa se deschide și îndată pe loc se și închide după ea. — În sfârșit, slavă Domnului, mămucă, că te văd iar acasă, îi zice o tânără fecioară blondă, punând sfeșnicul pe masă, apoi cu amândouă mâinile scuturând omătul ce se așezase pe gulerul jubeicei bătrânei. Vino, mamă, vino degrabă de te încălzește bând un pahar de ceai, samovarul clocotește pe masă. Amândouă intrară într-o odăiță abia luminată de lumânarea pusă pe masă. Toată locuința avea numai două odăițe, sărăcuț mobilate, numai cu câteva scaune, două paturi, o masă de lemn de brad și un dulap în care erau așezate vasele de cuhne. Pe masă fierbea un samovar fumegând clăbuci de abur. Bătrâna dezbrăcându-se de jubeică o scutură de câteva ori, apoi punând-o pe un scaun s-a apropiat de samovar și, întinzând mâinile învinețite de frig, le ținu câtva timp lângă samovarul fumegător spre a le dezamorți. — Of! Doamne, ce viscol e afară, zise ea. Mai că nu am fost îngropată de vie în omăt. Dar, în fine, iată-mă, m-am întors. Păcat numai că alergătura mea a fost degeaba, nedobândind nimică. — Și ce să facem noi acum? strigă copila ridicând ochii la cer, până în zi vom pieri de frig, mamă, căci am sfârșit lemnele de foc și gerul tot crește. — Vom împrumuta la vreun megieș vreo câteva vreascuri, iară mâine mă voi duce din nou la guvernorul orașului, să-i cer încuviințarea ca să iau lemne de foc din depozitul pentru vă­duvele invalizilor. — Cum? vrasăzică, guvernorul astăzi nu te-a primit? întrebă fiica cu mirare. — Nu! Nu m-a primit, copilă dragă, nu! răspunse bătrâna sor­bind ceaiul. Acești puternici ai împărăției sunt mai inaccesibili și mai mândri decât însuși țarul. Dumnezeule! ei primesc numai pe boieri și funcționarii lor subalterni. După masă ei se odihnesc, iar sub seară ies de se plimbă cu sania, expunând ochilor preum­blătorilor prețioșii lor cai trepătari; apoi se duc la teatru sau la vreun bal de curte. Astfel puțin timp le rămâne pentru a primi săracii, ce așteaptă pe stradă. Tremurând de frig, întreaga ziu­lică am șezut pe scările de paradă, păzind tot ieșirea guvernoru­lui; când deodată spre seară o damă elegantă urmată de un adi­utant, coborându-se dintr-o caretă ce trase la scară, s-a suit în palat. Atunci ușierul, ieșind pe peron, ne-a vestit că Excelența sa nu mai primește pe nime. Iată dar povestea întreagă a zadar­nicei mele alergări, din cauza căreia, scumpa mea Sofi, puteai să rămâi desăvârșit orfană. Rezemându-și frumosul ei cap pe o mână, copila ascultă poves­tirea mamei. Fizionomia ei exprima o tristețe nespusă și o ciudă arzătoare, iar obrăjeii ei se acoperiseră cu roșață și sprâncenele i se încrețiră. — Mai mult tu nu vei merge la guvernor, o întrerupse copila, căci eu singură mă voi duce; și având mai mult curaj voi dobândi cererea. Eu voi ști a-i spune că un veteran care pe câmpul de luptă și-a vărsat sângele pentru patrie, a lăsat copilei sale cel puțin dreptul ca în caz de nevoie să ceară ajutor. — O! draga mea fiică, dacă tu vei merge și vei începe astfel a vorbi cu dânsul, te vor da de spete afară, zise bătrâna clătinând din cap. Sofia s-a sculat de pe scaun roșindu-se și mai tare și ochii ei mari și frumoși scânteiau. — De spete afară? strigă ea... Apoi voi ieși ca să mă întorc iarăși și iarăși... — Liniștește-te, fiica mea, poate că așa nu se va întâmpla, dar orișicum, nu trebuie să zădărâm mânia acestor puternici, care pot să ne nimicească sub picioarele lor, ca pe niște viermișori. Mâine mă voi duce la megieșul nostru Kolosov care mi-a scris petiția și socot că el îmi va da un sfat bun. — Dar până când să mai dureze aceste sfaturi și alergări? Mamă, eu nu pot să te las să degeri de frig. Dar să lăsăm aceste; tu te culcă, iar eu mă duc să caut în ruina megieșă, poate că voi găsi vreun capăt de lemn tăciunit. — Dumnezeule! strigă bătrâna sărind de pe scaun, ce ți-a trecut prin minte? E o nebunie să te gândești numai la aceasta, dar încă s-o faci? Cum se poate ca pe un viscol ca acesta, și încă la miez de noapte, să umbli prin acea ruină drăcească? Și bătrâna, cu o convingere religioasă, își făcu cruce de câteva ori. Da știi tu, dragă, adause ea, că în momentul când am voit eu să sun cu clo­poțelul, o înfricoșată detunătură se auzi în ruină, și să nu-mi fi deschis în grabă ușa, muream de spaimă pe prag. — Pentru că ești fricoasă, mămucă, răspunse copila zâmbind. Ce alta putea fi zgomotul, decât numai dărâmarea vreunuia din pereți, din cauza furtunii. Dar mai la urmă ce ne pasă nouă de toți dracii ruinii, să vorbim mai bine de neajunsurile noastre. Așadar, e lucru hotărât: mâine eu, în persoană, voi înmâna pu­ternicului demnitar petițiunea, iar tu, mamă, te vei duce să aduni ceva parale de pe la doamnele ce-mi sunt datoare pentru lucrul meu de cusut, căci până ce ajutorul ne va veni din sus, trebuie să-l căutăm jos. — Bine, fiica mea, bine. Fă, dragă, cum știi tu, dar eu mă duc să mă odihnesc, căci sunt de tot ostenită. Și bătrâna, sărutând-o cu frăgezime pe frunte, s-a retras în odăița sa. Sofia, sculându-se de pe scaun, o petrecu pe maică-sa cu o căutătură tristă, până ce ușa s-a închis după ea; apoi rezemându-și ceafa de spetele scaunului își aținti ochii în tavan pierzându-se în felurite gânduri, căci ea era de un caracter foarte ciudat. Părea că natura prin greșeală o făcu femeie în loc de bărbat, pentru că toate apu­căturile ei erau îndrăznețe și de o energie nespusă. Ea semăna cu viteazul său tată, căpitan de artilerie, care în crâncenul război, suindu-se călare pe al său tun, abia atunci sfârși a-l apăra, când baionetele îi străbătuseră pieptul. Fiica îi semăna lui, nepăsându-i și ei de nimică, fiind curajoasă. Iar pe lângă acest caracter aprins, se ivi în ea și simțirea femeiască, căci Sofia era contemplativă. În acest moment, uitând de necazurile casnice, ea trecu cu meditația într-o lume ei necunoscută, misterioasă, plină de eve­nimente neașteptate. Și ciudat lucru că tocmai acum ea gândea la ruina din care se auzi detunătura. Acel zgomot subit o intrigă, ațâțând în ea o dorință curioasă de a afla cauza. Poate că ima­ginația ei tristă păstra încă impresiunile poveștilor pline de minuni, cu care mama ei o adormea în copilărie. Nefiind ca mama ei superstițioasă, pentru aceea orișice enigmă era pentru dânsa un ideal. Sofia absolvise gimnaziul și dobândise diploma de cea mai distinsă studentă în toate ramurile științelor prescrise în pro­gram. Rezultatul fu strălucit, căci ea acum, la vârsta de 20 ani ce avea, putea să intre în discuțiuni serioase cu cel dintâi profe­sor, mai ales că graiul ei avea ceva foarte atrăgător, și era de un colorit poetic. Multe familii aristocrate se grăbiră a-i oferi locul de instructoare pe lângă copiii lor. Dar Sofia refuză cu îndărătnicie, nesimțindu-se în stare să reziste mult timp unei ocupațiuni așa de liniștite, petrecând ore și zile întregi într-o odaie, fie măcar cât de bogat decorată, care tot are asemănare cu o închisoare, în care îi va fi părut că este arestată pentru vreo greșeală. Ea aspira libertatea, spațiul, nevoind a fi împiedicată de a putea pătrunde tot ce-i misterios și a vedea tot ce-i nevăzut. Ea găsi o plăcere într-o agitație intelec­tuală și nu ar fi schimbat-o nici pentru orice bogăție. Așa sunt și vor fi toți acei pe care nervii îi domnesc. Așa și în acele momente de meditație, în mijlocul nopții sub impresia vije­liei, ce urla pe străzi și se bocea jalnic prin crăpăturile obloane­lor și ale ferestrelor, gândul ei zbura scotocind prin toate unghiu­rile întunecate ale ruinei luminate ca de razele soarelui prin imaginația ei lucidă. — Voi găsi și voi afla totul! șopti ea intrând în odaia în care mama ei dormea liniștită. Plecând urechea la gura dormindei, ascultă răsuflarea; apoi acoperind-o încetinel cu blana s-a uitat la ornicul aninat de perete. „Miez de noapte, șopti ea în gând, și gerul începe a se furișa în odaie!...“ Apoi îmbodolindu-se cu un șal, stinse lumânarea de pe masă și încet, pe vârful degete­lor, a ieșit din odaie, a coborât scările și ieșind în stradă a încuiat după dânsa ușa, punând cheia în buzunar. Făcând câțiva pași în omătul ce-i ajungea până la glezne, ea se opri țintind ochii la ruină. În jurul ei totul era pustiu. Numai viscolul o zbuciuma cu fu­rie în contra căruia trebuia să lupte ca să n-o răstoarne la pământ. Nouri de omăt se învârteau trecând pe dinaintea discului lunii ca niște valuri transparente sau ca niște stafii uriașe. Sofia făcu câțiva pași spre ruină, dar se opri pe loc ascultând cu atenție la loviturile de ciocan ce se auzeau, pare că din ruină. Acest zgomot neașteptat zădărî și mai mult curiozitatea fetei. Un impuls nestăpânit, o putere nebiruită o îndemna să cercete­ze ruina. Imaginația ei se aprinse și cu grabă ea începu să urce scările zidirii dărâmate, acoperite cu omăt; scările duceau spre etajul dintâi, a cărui galerie de columne era pe jumătate dărâ­mată. Urcând vreo 20 de scări în sus, ea ajunse la o ușă de sticlă cu geamurile stricate, dar încuiată. Fără să știe ce face, atrasă numai de ideea fixă să meargă tot înainte, ea a împins ușa, care se deschise cu un mic zgomot. Un curent rece trecu prin lungul șir de tinzi, dar Sofia nu simțea nimic; cu aviditate nestăpânită ea își împlântă căutătura în acel șir de camere, unele cu totul întunecate, altele luminate de razele lunii, care în răstimpuri se ivea și lumina printre nouri. Din acele galerii cu tavanurile prăbușite se vedeau multe odăi și saloane cu pictură al fresco 3 și sculpturi rare, acum toate stricate, sfărâmate sau de tot nimici­te. Într-un ungher erau rămășițele unei colecții de tablouri și ale unui altar, din care spânzurau încă câteva icoane pe jumătate pârlite și o cruce mare poleită, răsturnată pe o coastă. Podeala era pretutindenea acoperită cu moloz, cărbuni și cenușă. Dar ciu­dat lucru că cu toată această neorânduială și pustietate în odaia din fundul galeriei, podeala era ceva curățită de dărâmături și tencuită. Și mare a fost uimirea Sofiei când ea a dat de o mătură rezemată de perete. Aceasta dovedea că ruina era locuită. Dar în ce fel și cine putea să fie locuitorul unei odăi fără sobă și cu ferestrele stricate și încă pe un ger așa de mare? Nici o urmă de culcuș sau mobilă nu se zărea nicăieri. Viscolul spulberase o pânză de omăt pe podeală, dar nici pe ea nu se vedea vreo urmă de om. Sofia începu să ocolească odaia uitându-se la pereții goi și dispoeți de tencuială, când deodată într-un ungher zări încres­tătura unei uși secrete, ascunsă în perete. Ea se opri și o zâmbire de mulțumire încreți buzele ei, căci această descoperire realizase ideea ce prin imaginație ea și-o închipuise. Iată dar cheia miste­rioasă a enigmei pe care o căuta prin vis cu atâta dorință. Cu grăbire puse mâna pe clempuș nepăsându-i ce este după ușă, și o deschise înainte. Ușa s-a deschis și Sofia rămase pe loc, încre­menită. Înaintea ei într-o cămăruță abia iluminată de o lumânare subțire, pe o masă de lemn se vedeau înșirate multe unelte de chimie, precum colbe, retorte, alembici, strecători, felurite păhăruțe și o lampă Bercelius aprinsă, deasupra căreia într-o tin­gire clocotea un lichid necunoscut. Lângă masă, pe o laiță, ședea un om, întors cu spatele spre ușă; părul de pe cap și barba îi erau zburlite. Era preocupat cu un calcul ce-l făcea, copiind cu creionul dintr-o carte deschisă. Acest om încă tânăr și foarte uscăcios semăna să fie din clasa inteligentă a studenților-artiști, căci purta părul său blond în plete. Buzele lui subțiri și palide șopteau niște cuvinte neînțelese și câteodată el își arunca privi­rea spre tingirea ce clocotea și împrăștia un abur albăstrui și înădușitor. El era îmbrăcat într-o redingotă blănită cu pielicele de cârlan negru, iar pantalonii, de postav ordinar, erau adunați în turetcile cizmelor. Costumul lui semăna a fi de țăran finlandez, din ola­turile capitalei. Tânăra copilă imediat a și înțeles pozițiunea sa și a necunoscutului, care după presupunerea ei trebuia să fie sau un falsificator de monede, ori un membru din corporația revo­luționară, sau de nu, apoi student sărac, care, neavând mijloace de trai și o locuință aptă pentru studiul chimiei, și-a ales acea ruină unde nu-l costă nimic și se îndeletnicea gratis. Orișicum, dar ea se simți deziluzionată. Atrăgătoarea fantezie a imposibi­lului, ceva fantastic, își slobozi vălul dinaintea adevărului factic, obișnuit, al unui om ce caută prin chimie dezlegarea problemei. „Iată dar la ce ne duc poveștile fantastice, își zise copila. O! cum poate cineva fi așa de dobitoc să creadă în astfel de bârfeli. Dar la toată întâmplarea trebuie să caut să ies din această locali­tate periculoasă, căci, precum se vede, acest om nu dorește să aibă martori la lucrările sale.“ Așa gândind, își întoarse privirea spre ușă, voind să facă un pas îndărăt, când ușa, rămasă pe jumătate deschisă, împinsă de un curent, se închise cu zgomot. La moment necunoscutul își întoarse capul și, văzând pe Sofia dinaintea ușii stând nemișcată ca un spectru, speriat și ca fript sări de pe laiță în picioare rămânând un moment ca încremenit, apoi apucând în mână lumânarea într-o săritură o apropie de fața copilei. Atunci Sofia gândi la mamă-sa... — Cine ești? și de unde te-ai luat aici? întrebă el cu un glas iritat. — Din căsuța de peste drum, răspunse Sofia cu sânge rece. — Și ce cauți aici? — Lemne de foc, căci eu și mama degerăm de frig. Necunoscutul s-a uitat la ea cu o așa mânie că biata copilă se înfioră. — Și nu alta ceva te-a adus pe aici? adause el. — Da! răspunse copila nevrând și uitând pericolul. Necunoscutul cu grăbire a vârât mâna în buzunar. — Și ce cauze sunt acele? întrebă el încrețind sprâncenele. — Curiozitatea care nu are rațiune, răspunse Sofia silindu-se a zâmbi spre a-și acoperi greșeala. — Și frica nu te-a cuprins? — De ce să am frică? Necunoscutul părea ceva încurcat. — Apoi de stafii, de strigoi, în sfârșit, de dracul... adause el gângăvind. — Dracul fiind un spirit are spirit, și odată ce el este așa, va înțelege și venirea mea aici. Necunoscutul, auzind acest răspuns îndrăzneț, păru a pierde cumpătul scoțând mâna din buzunar și așezându-și cu două de­gete după ureche câteva jărgiuțe de păr ce-i acopereau vederea, tăcu câteva minute țintind o privire pătrunzătoare asupra tinerei copile. Sofia simțind acea căutătură fixă se înroși și zise: — Dacă d-ta, domnule, ai sfârșit interogatoriul, apoi eu pot să mă retrag. — Din contra, nu vei ieși de aici, răspunse necunoscutul cu grăbire. Eu de acuma nu am voie să-ți dau drumul, și arătându-i o laiță adause: „Poți ședea aici și vei aștepta până ce alții vor hotărî această chestie. Ce atârnă de la mine te mai întreb una: dacă ai înțeles ce înseamnă lucrarea mea în care m-ai găsit acu­fundat“. — Prea ușor de înțeles, răspunse Sofia, zâmbind. D-ta studiezi o problemă chimică. — Și ai ceva cunoștințe în această știință? — Acele care le-am învățat în gimnaziu la profesorul Urbanov, pe care sunt sigură că îl cunoști, zise Sofia aruncând o căutătură întrebătoare asupra necunoscutului, care păru ceva confuz. — Adevărat, zise el, cine nu cunoaște pe acest eminent pro­fesor. Vasăzică, domnișoară, d-ta poți ghici, din exalațiunea ce dă tingirea, ce fel de lichid conține? — Mirosul este a acid de nitrat ce d-ta îl evaporezi, mes­tecându-l cu alt product sau nu, răspunse Sofia. Orișicum, însă, acest lichid este exploziv, fiindcă baza lui o formează salitra. Din el se poate combina sau nitrat de argint, sau glicerină, sau piroxy­lină; asta atârnă de la voința manipulatorului care are în mână-i acest prețios product. Deci vezi, dle, că eu nu sunt așa de igno­rantă, cum domnii studenți ai universității au idee de sexul nos­tru, adause ea cu oareșicare fală. — Tocmai pentru salvarea d-tale ar trebui să fii ceva mai mult ignorantă, întrerupse necunoscutul. El vroi să mai adauge ceva, dar deodată din podeală se ridică o clapă și ca din fundul pămân­tului sări deodată în odaie un om înalt la stat. Sofia sări în­spăimântată de pe laiță, vroind să fugă, dar mâna necunoscutu­lui o opri pe loc. În grabă tot pe aceeași ușă ieșiră alți trei oa­meni. Cel dintâi, arătând cu degetul pe copilă, a zis: „Ea este Sofia Karpov, ce o cunosc de pe nume, fiindcă locuiește în căsuța de peste drum.“ Apoi uitându-se la ea cu o privire măreață o întrebă: — Cum ai intrat aici? Atâta îndrăzneală la o femeie este un lucru de necrezut. Deci ascultă: de la adevărul ce ne vei spune atârnă și sentința care vom face-o. Eu sunt adevăratul locuitor al acestei ruine, iar d-lor sunt camarazii mei ce mă vizitează. D-ta trebuie să ne mărturisești dacă ai fost adusă aicea de cine­va sau ai venit singură. Căci te socot destul de inteligentă ca să poți înțelege că neașteptata d-tale sosire între noi poate să-ți fie fatală, mai ales dacă ieșind de aici printr-un cuvânt ai putea să ne trădezi. Sofia nu și-a pierdut cumpătul. — Dacă, zise ea, după nume mă cunoașteți, apoi asemenea trebuie să cunoașteți și glorioasa moarte a tatălui meu, al cărui nume este scris pe paginile istoriei patriei. Dacă el nu a fost un trădător, apoi mai cu seamă copilul lui nu poate fi o astfel de creatură! D-stră cereți mărturisirea mea. Ascultați dar: eu sunt de un caracter entuziast pentru tot ce este neobișnuit și neaș­teptat. În timpul studiilor mele la gimnaziu, multe din cama­radele mele îmi făceau descrierea unei societăți politice miste­rioase, a cărei acțiune era îndreptată în contra guvernului. Pe mine nu mă interesa să cunosc organizarea lor, dar ardeam de dorință să asist nevăzută la una din adunările lor, ca să văd cu ochii mei proprii pe acești exaltați, care pentru o idee înrădăcinată în creierii lor merg fără păsare la eșafod. Una din camaradele mele pierduse pe fratele său, alta pe tata și alta pe logodnicul ei. Eu, neavând pe nime, eram geloasă de doliul inimii lor. De multe ori, în timpul nopților furtunoase, șezând pe pragul căsuței noas­tre, mă uitam lung timp la această ruină și mă simțeam atrasă către ea de o putere nevăzută. Eu tot așteptam să văd ieșind din acești pereți afumați o creatură misterioasă. Dar în zadar îmi era așteptarea, nimică nu-mi oferea un semn că ea ar fi locuită. Tăcerea se întrerupea numai de scrășnetul lemnelor dezbârnate și de vaietul jalnic al cucuveicii. Dar iată, cu o oră în urmă mama mea, întorcându-se din centrul capitalei, s-a înspăimântat de o detunare ce ieși din astă ruină. Același zgomot l-am auzit și eu. Atunci îmi veni în minte că aici se petrece ceva neobișnuit, și că acest zgomot trebuie să fi fost pricinuit de oameni. Dar mie nu-mi pasă dacă ei sunt bandiți sau conspiratori, precum aseme­nea nu gândeam că curiozitatea mea poate să mă aducă la pieire. Ideea de a afla cauza m-a predominat nebiruită de nici un co­mentar al rațiunii și iată-mă-s aici. Deci dacă va trebui să plătesc cu viața nebunia mea, apoi voi plăti-o, însă numai cu moartea, iară nu cu rușinea. Sunt sigură că oamenii care proiectează idei mărețe nu se vor înjosi să pângărească o biată copilă nevinovată. Așadar, hotărâți mai în grabă osânda sau dați-mi drumul să mă întorc la mama, pe care am lăsat-o singură și fără lemne de foc pe un ger așa de cumplit. În acest moment ea doarme, dar în odaie frigul crește; și de mă veți opri aici, apoi nu uitați de mama mea vădană, că va degera acolo. Nu o uitați, dacă întru adevăr sunteți scutul săracilor. Sofia conteni de-a mai vorbi, uitându-se la judecătorii ei cu o căutătură plină de demnitate. Ea, o biată fată, se află dinaintea acestor oameni îndrăzneți, care semănau mai mult a bandiți decât a judecători și care reprezentau legea în organizația lor pompoa­să. Ei se sfătuiră în tăcere, numai cu semne masone, apoi unul din cei mai tineri, mic la trup, cu ochii albaștri și hâtri și cu totul ras, având asemănare cu o femeie, întrerupse tăcerea. — Chestia de viață sau moartea acestei persoane, zise el, tre­buie votată, fiindcă părerile noastre sunt diferite. Numai să nu uităm că jurământul nostru este de a stârpi în noi orice senti­ment moral, ce ne leagă cu viața și interesul nostru individual. Noi de la sine ne-am răzlețit și ne-am lepădat de orice afinitate, de orice pasiune a inimii, care pot să împiedice mersul tendințelor noastre. Și dacă la vreunul din noi se urzesc așa piedici, trebuie imediat să le rupem, să le nimicim. Nu trebuie să avem îndu­rare supunându-ne inspirației vreunui sentiment, acolo unde atârnă siguranța unei mâini de oameni voinici ce merg la o țintă, pe o potecă lunecoasă. Noi suntem purtătorii steagului libertății și noi trebuie să pășim tot înainte, chiar de vom călca pe trupu­rile părinților, fraților, surorilor și iubitelor, căci noi deschidem calea pentru o națiune întreagă, răspunzători fiind dinaintea tri­bunalului conștiinței noastre. Deci votul meu este moartea acestei femei, care, ieșind de aici, poate, fără a voi, să ne trădeze. Cuvântul este al D-voastre, domnule președinte, a adaus el adresându-se către acela ce se zice locuitorul ruinei. Sofia devenise palidă ca o moartă. — După un așa scurt timp de viață să mor? Apoi la ce dar m-am născut? șopti ea oftând dureros. Președintele îi făcu un semn să tacă, aruncându-i o căutătură care numai femeia, prin instinctul sexului său, a putut pătrunde și înțelege. — Acela ce este răspunzător dinaintea cugetului său, a început președintele, nu poate fi ucigașul nevinovatului, și ace-la ce ridică arma în contra apăsării nu poate să fie un opresor. Adunarea voinicilor noștri nu reprezintă o mașină distructivă ce dărâmă orbește tot ce întâmpină în cale. Domnilor asociați! Înainte de a primi titlul cu care m-ați onorat v-am prevenit că deviza țintei mele este numai reforma, iar nu stârpirea, căci sunt două sisteme de opoziție revoluționară, una prin fapte brutale, adică terorismul, și alta prin propagandă, ce arată poporului adevărata cale care duce spre progres. Deci noi reprezentăm călăuza unui popor orb, iar nu su­grumători fanatici. Noi suntem apostolii unei religiuni noi, ce este dreptul omului în lupta pentru existență, precum au fost apos­tolii lui Hristos ce dictau lupta pentru conștiință. Aceeași apăsare a drepturilor individuale a fost în timpul lui Hristos, și dacă acel mare reformator ar fi început a cere omorul, apoi cu religiunea lui nu se vor fi cultivat sute de veacuri. Morala a fost cea întâi piatră de temelie, pe care el a știut să puie mijlocul puternic prin care a răsturnat barbarismul națiunii sale. Morala este cimentul care încheagă zidirea unui monument pentru că el întărește mutual simțurile iubirii de omenire. Așa a fost dumnezeiescul utopist care nu a apucat a sfârși lucrările de­finitive pe temelia templului republicii sale, fiind curmate prin moarte hativă4. Și de atunci până astăzi acele lucruri se schim­bară într-o direcție contrarie, căci pe temelia libertății pusă de el se zidi templul apăsării al ingenioșilor, care au știut a înșela un popor credincios, ignorant și nepăsător. Către acei hâtri noi îndreptăm lupta, căci ei numai profanează templul libertății, punând în sacrificiu pe altarul lui binele poporului. Pe de altă parte, disparițiunea acestei copile va aduce cercetări judecătorești, care pot descoperi și asociația noastră în aceste ruine. Eu o cred pe cuvântul ei, ce ne va da în numele tatălui ei, a cărui umbră o respectează, și votez că ea este liberă de a se retrage de aici. Camarazii șoptind se sfătuiră, apoi chimicul, apropiindu-se de Sofia, i-a pus două degete pe inimă zicându-i: „Aici este emble­ma demnității omului. Jură că vei păstra taina acestei nopți, și adu-ți aminte că la cea mai mică trădare nu vei scăpa de a noas­tră răzbunare.“ — Jur! răspunse Sofia cu convicțiune. — Apoi ești liberă de a te depărta. Sofia era urmărită de chimicul. — Eu te voi petrece până pe stradă, îi zise el, ca să mă încredințez de nu te așteaptă cineva. Sofia mergea încet pe aceste tinzi friguroase cu capul plecat și pe gânduri, fața ei era mâhnită. Alta în locul ei, scăpând de moarte, ar fi fost mai voioasă. Dar ea în acel moment, uitând pericolul ce o îngrozise, gândi la tânărul prezident care cu atâta ardoare a apărat cauza ei, și-i părea rău că debutul a fost așa de scurt. În grabă ea ieși pe marginea străzii și întoarse capul să vadă încă ultima oară pe unul din acei oameni ciudați ce o pe­trecea. Dar chimicul se făcu nevăzut. Făcând câțiva pași înainte, ea se opri pe stradă, parcă nefiind hotărâtă încotro să meargă. În ea încetase toată mișcarea gân­dului și a trupului, nu vedea, nu simțea nimic, parcă era un leș înghețat, stând încremenit pe picioare. Viscolul încetase și tăcerea nopții nu era întreruptă de nici un zgomot. Luna plină plutea pe un cer senin. Omătul de o al­beață orbitoare în unde înghețate strălucea în miriade de diamanți pe marginile pereților dărâmați, pe colțurile bârnelor și pe stradă, în unele locuri troienite de movile ce se urcau până la ferestrele căsuțelor, unele astupându-le de tot. Câteodată numai în acea tăcere se auzea geamătul dureros al bufnei ce ședea zgribulită în geamul unei ferestre stricate a ruinei. Aerul era lim­pede, dar uscat și gerul ca cărbunii aprinși ardea mâinile goale ale Sofiei, dar ea nu simțea nimică, căci în al ei sân ardea un foc ce se aprinse subit, neprevăzut... Răsuflarea ei împrăștia aburi care de frig se cristalizau în prisme de promoroacă subțire ca acele, ce se așezau pe tulpanul ei, pe sprâncene și gene. Ea făcu o mișcare, apoi pășind cu iuțeală strada ajunse la ușa căsuței sale, o deschise și, iarăși închizând-o, în grabă intră în odăița cu samo­var, abia luminată de lumina ce venea de afară strecurându-se prin sticlele ferestrelor înghețate. Sofia dezbodolindu-se s-a pus pe un scaun și cu coatele pe masă rezemându-și în palme fruntea ei fierbinte, un șiroi de lacrimi năvăli din ochii ei. Ea plângea singură neștiind pentru ce. Ea simțea o apăsare a pieptului suferind de o tristețe nebiruită, de o dorință neînțeleasă, și în acest paroxism, întâiul simptom al amorului, obosită, slobozind capul pe masă, a adormit, dar de un somn neliniștit, nervos, cu toate că natura ei ostenită se silea să potolească vijelia sufletu­lui tulburat. Când deschise ochii, zorile dimineții se mrejeau luptând cu slaba lumină ce trimitea în odăiță cu razele sale. Ea scutură capul, parcă vroia să se trezească din amețeala ideilor, pe care voia să le coordoneze pentru a-și închipui mai liniștit trecutul atât de mișcător și care a lăsat, în sufletul ei, urme adânci. În acel mo­ment rațiunea ei lupta cu adevărul și fantasticul, ideile ei se lămureau precum se lămurea în odaie lumina de întuneric, ea se întoarse cu amintirile spre un trecut ce-i părea că a fost un vis plin de îngrijire, de grozăvie, dar totodată de o fericire abia născută, aprinzătoare, ce subit luă foc ca iasca din o scânteie sărită din lovitura unui amnar. Și toate acele câteva momente îi părea că trecură ca un lung șir de ani cu peripețiile și impresiu­nile lor diferite. Căci ciudat este ornicul amorului: momentele de plăcere trec ca fulgerul, iar dorul după ele se tărăgănează cu veacurile... Sofia se găsea într-o slăbiciune sufletească ca după un vis înfricoșat, dar totodată priincios, încântător. Când deodată în odăița megieșă ea auzi tusea seacă a mamei sale. Sculându-se cu grăbire, s-a apropiat de patul bătrânei. — Cum, tu ești acum îmbrăcată și te-ai sculat așa de diminea­ță? o întrebă mama. — Nu! i-a răspuns Sofia cam încurcată. Mă cam doare capul. Apoi, nedorind ca mama să-i vadă ochii plânși, a alergat la sobușoara de spijă și, pipăind-o, a zis: Rece! rece ca gheața! Tu, mamă, nu te scula din pat, eu îndată-ți voi trimite un braț de lemne, după aceea mă voi duce la guvernor. — Socot să nu te duci, îi zise bătrâna. — Nu mă opri, mamă, fii încredințată că, dacă eu nu voi reuși, tu nici atâta! Bătrâna ridicându-se pe pat a adaos: „Numai una te rog, co­pilă dragă, nu te înfoca, stăpânește-te, nu te mânia înaintea lui... Of, Dumnezeule! de astă dată îndrăzneala ta tare mă îngrijește“, și bătrâna s-ar mai fi căinat încă, dar văzând că Sofia a fost ieșit, a încetat. La douăsprezece ore de amiază Sofia sta, rezemată de o coloană, în marele salon de audiență al guvernorului. Într-o mână ea ținea o hârtie ce era o chitanță pentru suma ce i se cuvinea pe ultimul trimestru din capitalul rezervat pentru copiii vetera­nilor căzuți în război. Palatul era năvălit de solicitatori de ambele sexe și diferite națiuni, vârste și pozițiuni sociale. Însă cu toate că era o așa mare adunare de oameni, o tăcere mormântală domnea în acel colo­sal salon, decorat cu un lux vrednic de palatul unui rege. Nici cel mai mic zgomot sau mișcare nu se auzea în el. Fieștecare își reținea până și răsuflarea; câteodată se auzea nu­mai o tuse înădușită a vreunui bătrân sau a unui astmatic. O te­mere, o îngrijire molipsitoare se putea observa pe fizionomiile palide și serioase, nici o zâmbire, nici un șopot nu le mișca. Doi adjutanți în uniforme aurite, cu decoruri strălucite pe piept, ca doi arhangheli cu paloșele goale și ridicate, păzeau nemișcați o mare ușă ermetic închisă, spre care ochii întregului public erau ațintiți. Pentru că acea ușă în curând trebuia să se deschidă, pentru unii spre fericire, pentru alții spre refuz și prigo­nire fără apel; așa că mulți din public erau atât de înfricoșați, că ale lor fețe se acoperiseră de o paloare mortală și ale lor buze tremurau convulsiv. Câțiva ciuntiți și podagrași, neputând sta mai mult timp în picioare, ședeau jos, zgribuliți și fără mișcare, având asemănare cu bonții din capiștea budiștilor. Și tocmai acel salon spațios părea a fi un templu de sacrificiu, în care jumătatele de zeu, mândrul parvenit avea să apară ca Joe tunătorul, ținând fulgerele în mână, pe care le va arunca de multe ori în orb, nepăsându-i unde ele vor detuna. Guvernorul era un general de artilerie, iscusit să așeze la țintă un tun și să poarte sabia, dar nu predestinat de-a putea ține cumpăna dreptății în mână, plecând urechea la glasul des­peraților cerșetori. Dar lui ce-i pasă dacă disciplina domnea în mijlocul acelor cerșetori. Pentru el era destul dacă nime nu îndrăznea a pronunța un cuvânt dinaintea lui, ci numai prin o mișcare automatică să-i întindă mâna cu petițiunea, pe care dem­nitarul o lua, și, grămădindu-le una peste alta, le înmâna, făr-a le citi, adjutanților săi, care după audiențe le duceau în cabine­tul unde funcționarii subalterni, numerotându-le alfabetic, le tre­ceau pe rând demnitarului spre deciziune. Acesta le trecea în re­vistă, însemnând pe ele cu creionul nu o dată ciudate hotărâri, căci în acele minute el gândește poate la piciorușul și pulpele vreunei balerine. Generalul, cu toate că era un om de un spirit eminent, dar suvenirele desfrânărilor tinereții lui trecute îl stin­ghereau nu o dată în îndeletnicirile lui, ațâțându-i dorințele amorțite de neputința unei vârste de cincizeci de ani. Câteodată el, răsfoind petițiile, pe unele uita să le hotărască, și astfel ele se întorceau iar la registratură spre a fi însemnate prin alte numerotații, tărăgănând astfel neliniștea și așteptarea nenoroci­tului solicitator luni și nu o dată ani întregi. Așa se întâmplă că flămândul trebuie să moară de foame, sau în desperarea sa să se apuce de prădat; bolnavul, neavând ajutor, să treacă la eter­nitate; sărmanii, tremurând de frig, să înțepenească degerați. Grozăvie! Când cineva citește faptele marilor inchizitori, care cu sânge rece priveau efectele oțelului ce sfâșia carnea vie omeneas­că, dar oare foametea, frigul și boala, nu sunt aceleași unelte distructive ce chinuiesc pe săracii neputincioși? Și demnitarii regimului trecut din Rusia, dacă și nu erau aceiași inchizitori ce ascultau cu indiferență gemetele și răcnetele nenorociților, într-atât erau de acufundați în propriile lor in­teresuri ce-i măguleau lingușindu-le iubirea lor de sine, că uitau a da nenorociților ajutor.* Dar iată că sunetul unui clopoțel de argint se aude și ușa sălii de audiență s-a deschis în tot largul ei. Un murmur înădușit ca adierea unui vânt trecu dintr-un capăt la celalt capăt al salonu­lui. Solicitatorii cu grăbire se înșiră în două rânduri dinaintea ușii. Pe prag s-a ivit guvernorul, un frumos om, cu toate că era în vârstă, dar cu ajutorul cosmeticelor părea a fi încă tânăr. Părul și dinții nu te îndemnau la un prepus că ar fi falși. El răspândea un miros plăcut de cele mai alese parfumuri. Îmbrăcat în uni­formă militară cu mulțime de decorații: stele, steluțe și cruciulițe ce-i acopereau pieptul; cu epolete de aur sleit, țarțamuri și găitane de același metal strălucit, el se opri în prag, aruncă o privire măreață peste toate capetele plecate cu umilință și apoi începu a păși înainte cu un pas măsurat, adunând petițiunile ce i le întin­deau sute de mâini tremurătoare. Trecând pe lângă Sofia, aceasta cu îndrăzneală îi întinse petițiunea sa. Atunci căutătura lui rece și ceva somnoroasă, pen­tru că toată noaptea până în ziuă a fost petrecut la un bal, cătinel începu a se învioșa; luând din mâinile ei hârtia, s-a grăbit să scoată din cheutoarea uniformei un monoclu pe care l-a așezat pe ochi. Părea că acest jumătate de zeu voia să vadă mai de aproape pe micul viermișor, ce se târâie mai că nevăzut la picioarele lui de colos. Frumusețea Sofiei l-a frapat, și el, ca și naturalistul pasionat când cercetează ceva foarte mic, și-a înarmat ochiul cu un micros-cop, ca să cuprindă prin el cu de-amănuntul făptura acestei ființe. Toate aceste abuzuri au fost desființate prin reforma legislativă introdusă de Alexandru al II-lea în anul 1866. O zâmbire de plăcere lunecă pe buzele lui. Nările lui se lărgiră adulmecând de aproape un bonbon atât de gustos... El o înghițea cu căutătura... o sorbea cu răsuflarea... Onoarea deosebită de a fi distinsă de Excelența sa intrigase pe toți solicitatorii. Sute de ochi se pironiră cu invidie asupra bietei copile ai cărei obraji rumenindu-se de rușine mai adause­ră la farmecul frumuseții ei de înger. Excelenței sale i se părea că vede dinaintea sa o nălucă încântătoare, și un moment el uitase de tot ce-l înconjura. Pu­ternicul sacrificator al templului dreptății se coborâse de pe al său altar spre a se face adoratorul vulgar al sexului frumos. El se prefăcu în curtezanul trivial care prin vreo frază aleasă cearcă se sloboadă cea întâi săgeată a ispitei. — Cine ești d-ta? a întrebat-o el uitând că suplica ei o ținea în mână. Sofia prin instinctul cu care natura a înzestrat-o pe femeie, in­stinct care la timp o face a înțelege chiar și gândul amicului sau dușmanului, a înțeles gândul puternicului, și o flacără de mânie scânteie din ochii ei frumoși, ce-i ridicase spre Excelența sa. — Toate detaliurile răspunsului meu sunt lămurite în suplica ce am avut onoarea a o pune în mâinile Excelenței voastre, a răspuns ea cu un glas tulburat. Guvernorul păru cam confuz; zâmbirea în moment a dispărut de pe buzele lui și o mică zbârcitură îi încreți sprâncenele. El se întoarse de la copilă și cu pasul său maiestuos și cu gravitate a mers înainte colectând suplicile de la ceilalți. Dar un observator iscusit, care ar fi privit la mișcarea degete­lor lui, ar fi băgat de seamă cum el a îndoit un colț al suplicii ce a luat-o din mâna Sofiei. Guvernorul parendând rândurile de solicitatori a intrat în alte apartamente și ușa s-a închis după dânsul. Audiența era sfârșită. Toți s-au împrăștiat, care încotro, și Sofia asemene, ieșind din palat, dusă pe gânduri, cu pas iute și cu ochii în jos, o apucă înainte. Ea era palidă și sprâncenele i se încrețiseră. Biata porumbiță, ascunsă în iarbă, zări în spațiul aerului pe șoimul cu aripile întinse gata a se slobozi ca o săgeată spre vic­tima fără armă. Ea merse în bobot, neluând seama încotro se duce. Și din stradă în stradă ea se depărtă de calea ce trebuia să o ia spre casă. Când deodată ea aude un glas cunoscut, și inima ei tresări în piept. — Unde mergi așa de repede, domnișoară? Ea ridică ochii, dinaintea ei sta prezidentul din noaptea mem­orabilă. Sofia se opri ca încremenită de agitațiunea ce o cuprinse, abia mai putând a-i răspunde: — Mă duc acasă. — Dar cum de te îndrepți spre nord, când trebuie să te întorci spre sud, se vede că ai rătăcit? Sofia aruncă o privire în jur. — Bine zici, domnule! Eu am rătăcit depărtându-mă de ma­halaua în care locuiesc. — Cum îmi pare, te frământă niște gânduri? adause pre­ședintele. — Se prea poate, răspunse Sofia stăpânindu-și emoțiunea. Căci în luptă pentru o existență onorabilă trebuie bine să ne păzim, pentru ca să nu picăm victimă puternicului ce ne pri­gonește. — Și cine este acel puternic cu care vei trebui să lupți, spune-mi, se prea poate ca să-ți pot fi de ajutor în acea luptă. — Vă mulțumesc pentru bunătatea ce aveți pentru mine, și cred că sunteți gata a veni în ajutorul sexului nostru, umilit de vechii rutinieri, care socot că o femeie, care nu are stăpân, este un obiect rătăcit și lepădat și care-l pot lua în posesiunea lor dacă le pică sub mână. O zâmbire de o deosebită expresiune lunecă pe buzele prezi­dentului. — Dați-mi voie, domnișoară, zise el, a vă observa că cuvin­tele d-voastră au o mare însemnătate, nu sunt spuse făr oare­care cauze importante. Deci dați-mi voie să vă fiu un apărător vremelnic; câteodată un ajutor de un moment, dar la timp, scapă întreaga viață din pericol. — Precum mi-ați dovedit-o, dle... — De asta nici un cuvânt, se grăbi a o întrerupe prezidentul. Trecutul trebuie uitat, precum nici nu a fost. Gândiți-vă numai că la cea mai mică imprudență eu trebuie să o plătesc cu viața. — Ah! Destul! destul! întrerupse de asemenea și tânăra fe­cioară cu o spaimă sinceră, și subit ea se roși la față de această mică mărturisire. Prezidentul a zâmbit, dar cu o zâmbire ce exprimă toată simțirea inimii, zâmbire ce nu are glas, spune însă mai mult decât un șir de cuvinte. Dar subit, parcă își aduse aminte de ceva dure­ros, fruntea lui se încreți și o mâhnire nespusă îi acoperi fața, și cu glas moale el o întrebă: — De unde vii acum? — Dacă voiești să te faci apărătorul meu, îți voi spune tot adevărul; eu mă întorc de la guvernorul, căruia i-am înmânat su­plica pentru pensia ce mi se cuvenea ca unei orfane după invalid, comitetul neplătind-o ne lasă pe mine și pe mama într-o mize­rie nespusă. — Și ce a zis el? — Cu gura nimic, dar prin priviri prea multe. Eu prea bine am înțeles acea căutătură și am ieșit ofensată și supărată. O paloare semnificativă acoperi fața tânărului om. — La astfel de întâmplare, zise el, sunt chiar silit să-ți dau mână de ajutor, fiindcă știu că te afli în cel mai mare pericol în care o fecioară se poate afla, căci ceea ce d-ta ai înțeles, eu și mai bine am înțeles. Acești puternici nu rabdă mult dorința ce-i stăpânește. Ei nu sunt deprinși să aștepte. Și nu mai departe decât astăzi sau mâine de la dânsul vei avea o știre. — Of, Dumnezeule! Și ce trebuie să fac? întrebă Sofia de­venind palidă. — Să nu răspunzi la chemarea lui. Să te prefaci bolnavă, și atârnă de la împrejurări ce va fi mai departe. Din partea-mi eu voi urmări toate pasurile lui ostile, pentru ca să pot paraliza ata­curile lui contra d-tale. Adio, domnișoară, adaose el, nu pierdeți curajul, cu toate că aveți a lupta cu un Goliat. Se prea poate ca pentru dânsul eu să fiu David. Al meu nume este Dimitri; pen­tru d-ta e destul să știi numai atât. Cu aceste cuvinte, prezidentul s-a depărtat, întorcând în drumu-i de câteva ori capul spre Sofia care sta pe loc fără mișcare, petrecându-l cu ochii vii până ce a dispărut în colțul unei străzi. Așadar, audiența la guvernor a fost pentru Sofia prevestirea unui pericol. Dar se urzea oare în adevăr acel pericol? Pe ce putea ea să-și întemeieze presupunerea? Nenumărate gânduri treceau prin creierii ei. Poate că tânărul prezident a istorisit totul mai grozav, și în culori mai negre decum era în realitate, fiindcă acești oameni privesc cu dușmănie și ochi răi la tot ce are puterea în mână și este chemat a cârmui. Pentru ce privirea îndelungată a guverno­rului să o explici numaidecât într-un sens măgulitor și doritor? Cum? Se poate ca un om atât de eminent să aibă timp a se gândi numai la o biată copilă ce aleargă la el să-i ceară ajutor? Se poate el oare coborî din luxul ce-l înconjoară și să vie până la pragul bordeiului unei sărace, în mizerie, ca să caute o plăcere de un moment? Sau este ea așa de frumoasă ca dintr-un moment să poată plăcea până la adorațiune, până la uitarea de sine și încă unui om atât de desfrânat și nesimțitor? Dusă pe gânduri, ea pășea înainte și mintea i-o frământau toate aceste întrebări. Ea cu minte ageră cumpăni toate detali­urile întâmplării, și din toate combinațiile ce atât de neașteptat o împresurară ajunse la rezultatul că pericol pentru ea nu exis­tă; că pericolul ce ar exista pentru ea este numai o invenție, născută din ura în creierii unui conspirator politic, ce se acață de tot ce strălucește și este puternic, spre a putea numai sfărma și forma totul după sistemul său. Și tot acel prezident al conspi­ratorilor, ce se numea Dimitri, odată a scăpat-o din pericol și acum îi făgăduiește iar ocrotirea sa. Dar pentru ce o face el asta? O iubește el oare? Totul îi dove­dea că așa trebuie să fie. Dar apoi se poate și aceea, ca el din gelozie să aibă un prepus fals, născut din mărturisirea ei rela­tivă la privirea provocatoare a guvernorului. Toate aceste gânduri, deopotrivă rezonabile, îi frământau mintea, și într-o amețeală nemaipomenită, fără a ști când și cum, ea se văzu deodată dinaintea căsuței sale. Ciudată priveliște i se dezvelea înaintea ochilor! Strădișoara era bucșită de mulțime de sănii cu lemne de foc gata tăiate. Sofia trecu printre sănii și fără a se opri intră în odăița de întâi, apoi în a doua. Negăsind pe mamă, ea a strigat-o. Nime nu a răspuns. În odăița în care dormise bătrâna ea a observat oareșcare neorânduială; unul din scaune era răsturnat, iar tulpa­nul cu care maică-sa își îmbrobodea capul zăcea jos lângă pat. O presimțire neplăcută îi trecu prin gând. Pentru ce scaunul era răsturnat și ce grabă mare a fost că mama ieșind nici nu a avut timp să-l ridice? Cheia era în ușă, pe când ea trebuia să fi fost ascunsă sub scări, la un loc știut numai de ele amândouă. — Vasăzică, gândi Sofia, mama a alergat în grabă la megieșă, să merg să o caut. În astă credință ea începu să coboare scările ca să iasă afară pe stradă, dar pe prag întâmpină un hamal cu o sarcină de lemne pe spinare. — Unde te duci? l-a întrebat copila cu nerăbdare. — Duc lemn de foc pentru vădana Karpov, îi răspunse hama­lul, au doară ea nu locuiește aici? — Aici. Dar cine te-a trimis? — Eu sunt trimis de la biroul pentru transportul lemnelor de foc din mahala. Opt sănii sunt destinate pentru doamna de aici. Este ea acasă ca să-mi deie o chitanță de primire? — Doamna nu-i acasă. Însă eu, fiica ei, pot să vă dau chitanța. Numai spuneți-mi, nime din d-voastră nu ați văzut pe bătrâna mea mamă ieșind din casă? — Nu am văzut-o, trebuie să întrebi pe camarazii mei, care au sosit mai înaintea mea. Sofia cu grabă a coborât în jos în stradă, lăsând hamalii în nedumerire unde să puie lemnele. Gâfâind de mersul grabnic, cu un glas tulburat, ea a întrebat pe ceilalți vizitii ce stăteau la scară de nu au văzut pe bătrâna ieșind din casă pe stradă. — O damă? răspunse unui din vizitii. Ba cum nu. Am văzut-o suindu-se într-o sanie bogată, înhămată cu doi telegari de mare preț. — O sanie bogată... doi telegari de mare preț... bâigui biata copilă, uitându-se în jur cu o privire rătăcită... — Dar a cui putea să fie acea sanie cu telegari? întrebă ea. — Negreșit că a guvernorului; căci cine nu cunoaște armăsarii lui murgi, a răspuns unul din vizitii, ce sta aproape de Sofia. Dar ce te-a apucat, domnișoară? Parcă nu te simți bine. Și zicând aceste cuvinte, el o prinse în brațe, la timp, căci Sofia leșinând abia că nu a picat sub picioarele cailor. Pe puternicele sale mâini vizitiul a dus-o în odăițele ei și a așezat-o pe pat, apoi a ațâțat focul în sobușoară. Începuse a însera și în odăiță se făcuse întuneric, numai soba, prin ușița sa de spijă, licărea o lumină roșietică ce se juca pe pereți și tavan. Vizitiii de mult s-au fost dus și totul era cufun­dat în tăcere adâncă pe care din când în când o întrerupeau nu­mai plesnetele lemnelor ce ardeau în sobă. O căldură priincioasă adia de la sobă și trecea pe fruntea rece a Sofiei. Ea deschise ochii și, oftând adânc, vroi să se scoale în picioare; dar o slăbi­ciune nespusă o cuprinse și ea iar a căzut pe patul ei. Un fior rece îi cuprinse tot trupul, dinții îi clănțăneau... sărmana, o cu­prinseră frigurile. Deodată ușa se deschise cu grăbire și bătrâna ei mamă intră în odăiță. Ea de câteva ori strigă pe Sofia, dar neprimind nici un răspuns s-a apropiat de patul ei. — Of, Doamne! a strigat bătrâna, ce este asta? Tu ești bol­navă, tu tremuri și ți-e frig? și de când asta? — Nu-mi e nimic, mamă, se sili să-i răspundă copila, cu un glas amorțit, vrând să o liniștească pe bătrâna, ce bojbăia prin toate ungherele căutând lumânarea pe care la urmă găsind-o o aprinse și a apropiat-o de fața copilei. — Cum de zici tu nimic? Dar fața ta e tulburată. — Îți spun să nu te îngrijești, mamă, mă cam scutură frigu­rile, dar va trece. Să vorbim mai bine de ale noastre afaceri. Bătrâna simțindu-se liniștită începu a vorbi cu un ton vesel zicând: — De astăzi înainte pentru noi necazul și mizeria s-au sfârșit. Știi tu, dragă copilă, că ni se deschide un șir de fericiri neaș­teptate. Mâine noi ne mutăm de aici și trecem într-un lăcaș bogat ce seamănă a un palat. Of, când numai mă gândesc la asta mi se învârtește capul. Închipuiește-ți, scumpa mea, perdele de catifea, cortine de mătase, mobile de mahon și... — Destul, mamă! destul! o întrerupse Sofia cam iute. Spu­ne-mi rezultatul, te rog, pentru ce răsplată nouă ni se dau toate aceste fericiri? o întrebă mai departe clătinând din cap. — Of, Doamne! da este prea ușor de înțeles. Pentru serviciul nostru ce-l vom avea la guvernor. Eu ca chelăriță, tu ca camerie­ră. Și socoți tu că vom avea puțin lucru, până vom pune în rânduială gospodăria unui holtei bătrân sau văduvoi? Sigur nu știu, dar cum îmi pare el copii nu are. Astăzi am picat ca detu­nată din cer când majordomul guvernorului a intrat în odaia mea și, închinându-mi-se cu respect, mi-a zis: — Stimată doamnă! sania Excelenței sale stă la scară. Exce­lența sa vă așteaptă. Vă rog ca pe loc să mergeți cu mine. Eu în fugă nici nu am mai luat seama cum am ieșit. Și când m-am suit în sanie, mi-a părut că m-a luat o vijelie; mi se închidea răsuflarea, așa fugeau de tare telegarii lui. Sosită, îndată am fost introdusă la Excelența sa. O, ce om! Nici n-ai închipuire cât e de bun, generos și amabil! Luându-mă de mână, m-a tras spre dânsul la o canapea zicându-mi: „Poftim de șezi, respectabilă vădană a unui erou al patriei“ și, luându-mă de umeri, m-a așezat lângă dânsul. „Copila d-tale, mi-a zis el, a cărei frumusețe și modestie îți face onoare, mi-a înmânat o suplică relativă la pensiunea ce i se cuvine după bărbatul d-tale, picat în război. Eu am adunat toate informațiunile și m-am încredințat că vă aflați în mare lipsă, mai mult din cauză că comitetul invalizilor a întârziat să vă vie în ajutor. Drept zicând, și eu sunt cam vinovat, dar ocupațiunile fe­lurite ce mă năvălesc din toate părțile nu-mi permit să pot su­praveghea toate și în tot locul. Deci am trimis să te aducă în per­soană să-ți propun următoarele: poate că vei consimți să ei asu­pra-ți îngrijirea casei mele, se înțelege că cu copila d-tale, pe care negreșit nu o poți lăsa singură. Pentru un așa serviciu veți avea amândouă o locuință frumoasă, dar nu tocmai în casa mea, asta ar putea să mă stingherească fiindcă sunt fără familie“. Apoi el a sunat clopoțelul și majordomul s-a arătat. „Mergi, i-a poruncit el, și arată dnei locuința însemnată pentru ea“ și, întorcându-se către mine, a adaos: „Deci, dnă, mă vei înștiința de consimțești la propunerea mea. Un viitor fericit vă așteaptă, și de la d-ta atârnă ori de-l vei avea sau ba. La revedere, dnă!“ Și eu am ieșit cu majordomul. Sofia ascultă cu capul plecat la vorbele maicei sale. Frigurile ce o scuturau mai odinioară se schimbase într-o fierbințeală arzătoare. — Și socoți, mamă, să consimțești la asta? întrebă Sofia cu un glas mai de tot stins. — Ei! Și n-ar fi o dobitocie dacă aș refuza, răspunse bătrâna cu iuțeală. Un noroc neașteptat ca acesta mă bezmeticește de cap. Dar tu ce socoți? Oare ne vom putea strămuta chiar azi? Văzând însă fața cu totul schimbată a copilei, bătrâna adaose: „Of, Doamne, în ce hal ne aduce boala ta. Mă tem că, întârziind cu răspunsul, acest om generos să nu-și ia la urmă pe seamă sau să uite făgăduința. Deci cât mai în grabă tu trebuie să te ridici din pat. Alerg pe loc la farmacie, ca să-ți aduc vreun medicament“. Și în grabă, luându-și numai șalul pe cap, a ieșit, nevrând să as­culte înduplecările Sofiei, ce se silea să o oprească. „De acum sunt pierdută... gândi biata copilă... prorocul meu bine mi-a mai prevestit, că nu voi avea scăpare!... Nu, și iarăși nu!...“ Și sărmana, cu capul înfierbântat, cu trupul tot în durere, s-a răsturnat pe pat, suspinând și acoperindu-și fața cu amândouă mâinile. Sângele îi năvălea bulbuc la cap și bătea ca cu un cio­can în tâmple și îi răsuna în urechi cu sunete ciudate. Deodată i s-a părut că pe ale ei tâmple s-a atins o mână ce pipăia loviturile pulsului. Ea deschise pe jumătate ochii și prin genele plecate zări lângă patul ei pe Dimitri, care se uita la dânsa cu o privire întristată. El era palid și cu părul pe cap zburlit. — D-ta ești bolnavă, și pătimești, domnișoară, îi zise el cu un glas șoptitor. Eu am aflat totul. Pentru că, dacă opresorii au la dispoziția lor poliția secretă, noi, opozanții, avem pe-a noas­tră. Eu am combinat toate și la urmă m-am încredințat că nu ai scăpare. Mama d-tale, orbită de lux și măgulită în deșertăciunea ei, nu vede pentru d-ta numai o fericire efemeră, nu prevede că acele flori presurate pe calea d-tale veștezindu-se vor lăsa la urmă numai niște spini înghimpători. Opresorul cu o mână te atrage la undiță, cu alta prin puterea sa brutală te va îndoi ca pe o nuia sub voința lui. — Niciodată!!! strigă Sofia sărind din pat ca cuprinsă de un delir și ochii ei scânteiau de mânie. Niciodată defăimarea nu va păta numele și onorul tatălui meu, câștigat cu sângele său. Eu cu mândrie port acest nume, lăsat mie ca cea mai prețioasă clironomie și demnitatea mea este mai presus decât cea a mul­tor dintre princesele ce și-au câștigat titlul prin trădare și lin­gușire. Eu știu, adause ea ștergându-și cu o mână tremurătoare fruntea sa înfocată, știu că pieirea mea este irevocabilă, eu voi pica victimă pe arena tiraniei, precum picau odinioară martirii sexului meu sub căngile leilor... Mișeii vor aplauda pe biruitor, generoșii vor judeca cu dispreț fapta lui urâcioasă. — Și se vor răzbuna! adaose Dimitri cu o voce tunătoare. — Da eu nu voi lăsa nedreptatea neispășită; răzbunarea este dreptul meu. Și pupilele ochilor ei luminau într-un straniu foc de ură și mânie. Eu singură mă voi răzbuna! adause ea însuflețită de eroism, și voi muri la urmă îndestulată. — Și eu, părtașul d-voastre, strigă Dimitri, voi lovi acolo unde va slăbi mâna de femeie. Viitorul va hotărî despre soarta noas­tră amânduror… Peste două luni după aceasta, prin saloanele de modă se șop­teau zvonuri despre o ciudată disparițiune a unei copile. Se pre­supunea că ar fi fost răpită de guvernor. Alții istoriseau că ea ar fi fost arestată din cauze politice și dusă nu se știe unde. Iar lim­bile cele mai veninoase și mai îndrăznețe nu știau alta decât că copila a fost luată cu de-a sila spre a fi concubina guvernorului. Cea de pe urmă faimă păru să fie cea adevărată, și mai ales atunci când toată capitala a fost surprinsă și înspăimântată de catastrofa ce-l ajunse pe guvernor — o tânără copilă îl ucise cu trei focuri de revolver ce i le slobozise drept în pântece. Trecură încă trei luni la mijloc, când toate gazetele scriau de descoperirea unui complot revoluționar, ce se încuibase în cen­trul capitalei și pe ai cărui membri, poliția aflându-i adunați lao­laltă, după o luptă desperată, a putut la urmă să-i aresteze și să-i întemnițeze. De alte detailuri gazetele nu mai vorbeau fiindcă procesul s-a făcut în secret, în puterea legii administrative. Cum se presupu­nea, ei au fost exilați la Sahalin. NOTE Romanul cu titlul deplin Insula Sahalin. Țara misterioasă a exilaților a apărut în românește la Cernăuți spre sfârșitul anului 1894. Într-o notă la Introducere la volumul Răsunete din Basarabia (1898) Stamati-Ciurea își califică romanul ca „apendice la opul lui Kennan“. Este vorba despre opera jurnalistului ameri­can J. Kennan Siberia și exilul , scrisă de acesta în urma călătoriei întreprinse în Siberia în anul 1885. În lucrarea sa Kennan a descris amănunțit locurile vizitate, întâmplările la care a fost martor și oamenii pe care i-a cunoscut în timpul călătoriei. Cartea lui Kennan face parte din literatura de călătorii, și Stamati-Ciurea își considera romanul ca un adaos al acesteia, evident, în sensul că în prefață el a descris alte locuri, acțiunea desfășurându-se, parțial, pe insula Sahalin, de unde și titlul lucrării. Se știe că scriitorul basarabean n-a călătorit la Sahalin, iar în prefața ro­manului el a descris nu insula, ci partea continentală învecinată cu ea, pre-cum și viața locuitorilor băștinași — a ghileacilor, folosind în acest scop, după cum a menționat el însuși, „câteva notițe de la călătorul Maak“ și informații „din gura unor exilați, ce s-au întors de acolo, după expirarea exilului“ (p. 11). Este vorba de R.K. Maak (1825-1886) — naturalist și cercetător rus al Siberiei și Răsăritului Depărtat, care în 1859 a editat la Sankt-Petersburg lucrarea Călătorie pe Amur, întreprinsă prin decizia Secției siberiene a Societății geografice ruse în anul 1858 . Romanul Insula Sahalin cuprinde Prefață și șase capitole: Sofia Karpov, Surghiuniții, Evaziunea, Matilda Untilov, O cunoștință neașteptată și Agonia . În ediția de față am reprodus primul capitol ca fiind cel mai semnificativ sub raportul artei și al conținutului de idei. 1 Forța brutală a tuturor timpurilor Asuprește omul slab În aer, Pe pământ, Pretutindeni aceeași amărăciune, Pretutindeni nefericire, Pretutindeni durere, Nimic nu se sustrage suferinței În această luptă înverșunată (fr.). 2 Unde-i bine, acolo-i patria (lat.). 3 A se îmbodoli . A se încotoșmăna. 4 Moarte hativă . Grabnică, subită.


content:
În Basarabia, ținutul Hotinului, 8 kilometri departe de Prut, se află pe hotarul moșiilor Caracușeni și Ghilavăț o stâncă, care este cea mai înaltă din tot ținutul. Privind de pe această stâncă într-o seară senină cu o atmosferă limpede, pe când soarele la apus luminează cu raze purpurii orizontul, atunci în depărtare se zăresc destul de lămurit contururile măgurilor munților Carpați, al căror șir se reazemă cu un capăt în Galiția, iar cu altul în România. Cu toate că după atlanturile geografice acești munți sunt izolați de Basarabia, eu am ferma opinie, că ramurile lor, cu un capăt dinspre sud sub gradul al 14-lea al înclinațiunii acului mag­netic, trec de-a curmezișul Basarabia în două lanțuri, unul de­spre sud-est de la Ungheni până la Orhei și Nistru, iar alt lanț spre nord-est din Bucovina spre Hotin, înșirându-se de-a lungul Nistrului până la Soroca și alcătuind cele mai pitorești stânci, ce ca și niște ziduri colosale stau între Basarabia și Podolia. Carpații sunt pentru români în privința istorică, climatologică, minerală și vegetală de enorm interes. Acești munți cu ramificațiile lor în mijlocul Europei cuprind un loc de primul rang în geografia globului terestru. Ei trec prin Ungaria și Transilvania, alcătuind un colan de vreo 1200 kilo­metri, al cărui piept este întors spre orient și care desparte aces­te două provincii de Galiția și înspre sud de Turcia europeană. Acest ram, înconjurând curgerea râurilor Tisa și Dunăre, se unește cu Balcanii la Poarta de Fier, numită turcește Demis-Kapu. Se pre­supune că această poartă este formată prin o prăbușire vulca­nică, întâmplată încă în timpuri imemorale, când planeta noas­tră era mai adeseori zguduită de focul intern și de gazurile ei. Acești munți se împart în Carpații orientali și Carpații occi­dentali, numiți Tatra sau Carpații din centru; cei orientali erau numiți în vechime munții Bastarnici sau Dacici, iar în geografia modernă Alpii Dunării. Acești din urmă acoperă cu numeroasa lor ramificație întreaga Transilvanie. Deși în privința înălțimilor Carpații nu pot fi puși în rând cu Alpii, totuși se poate susține, că culmile lor maiestuoase stau în rândul celor mai măreți munți ai Europei. Înălțimea lor ajunge la 3300 metri maximum, la 1195 metri minimum peste nivelul mării. Renumitul geolog-topograf Valenberg a alcătuit următoarea scară a înălțimilor: Înălțime peste suprafața mării: Surul 3306 m., Budas 2383 m., Lomniț 3000 m., Crivan 2020 m., Lipet 2010 m., Petraș 1773 m., Strivan 1380 m., Cerehob 1560 m., Zeleno-Ozero 1195 m., Eistaller 2000 m., Stegetan 1860 m., Rusca-Poiana 3389 și Pia­tra-Ceahlău 2025 m.* Valenberg găsește că raionul omeților seculari ai Carpaților începe de la înălțimea de 2020 metri, adică cu 66 metri mai jos decât omeții Alpilor. În ramificația de la apus predominează culmile Eistaller, ce se compun din ramificațiile întrunite ale culmilor Lomniț și Cri­van. Este remarcabil că partea Carpaților de la răsărit este mai oablă decât cea de la apus. Formația geologică a acestor munți constă mai cu seamă din piatră văroasă, stânci de trachit și bazalt; iar poalele munților Pe culmea acestui munte se află o stâncă numită „Piatra Ceahlăului“ sau „Dochia“. Se zice că acea stâncă are chip de femeie, iar de ea din vechime deja se leagă o interesantă legendă cunoscută la locuitorii din Transilvania, Bucovina, Basarabia, Podolia până la Kiev sub numirea de Baba Dochia cu 12 cojoace , ce este descrisă de mine în urmă. înspre Dunăre și Marea Neagră, atât ale Carpaților, cât și ale Bal­canilor, sunt mai mult formații plutoniene, precum este și rami­ficația ce trece prin Bucovina, Galiția și Basarabia. Pietrele de moară ale Hârlăului, a căror calitate este renumită, se alcătuiește din scoicuțe încremenite de formație plutoniană. Aceste pietre formează un ram de comerț, ce aduce un însem­nat venit țării, fiind duse pe plutele Nistrului și ale Prutului până la Odesa, iar de acolo în Rusia, unde sunt prețuite în rând cu pietrele de moară cele franțuzești. În Basarabia se plătesc până la 656 fr. perechea. Munții Carpaților, cu privire la mineralele ce le conțin, se so­coteau odinioară de cele mai bogate mine din Europa, conținând mari cantități de fier, aramă, plumb, ținc, argint viu, aur și argint. Fiind însă acum prea puțin exploatate, dau și puțin profit. Minele de aur și argint din Șemniț în Ungaria și din Săcărâmb* în Tran­silvania și cele din Moldova nu sunt încă special și sistematic lucrate și multe pături rămân actual cu desăvârșire neexploatate. Dintre toate aceste producte dau mai mare avânt comerțului minele de sare, care covârșesc pe toate celelalte din Europa. Ele se află în Bochnia, în Wieliczka (Galiția), în Ungaria, Ocna Mare, în Moldova. În Basarabia se exploatează sare de mare numită tuzla, ce se formează la gârlele Dunării, în șesurile băltoase ale apelor ma­rine. Acest product aduce guvernului un venit anual de peste un milion ruble. Codrii Carpaților se încep de la poale și se urcă cu creștere de la 45 metri până la 2070, unde vegetația pădurilor încetează Partea aceasta a Transilvaniei: Săcărâmbu, Abrudu, Roșia etc., este mai bogată în metaluri. Ținutul întreg este curat românesc, cu toate acestea însă munții sunt răpiți din mâinile românilor, și exploatați de stat și străini. Pentru aceea se jălesc veșnic românii de acolo, numiți moți, în poeziile lor poporale: „Munții noștri aur poartă, Noi cerșim din poartă-n poartă!“ și se încep mușchii, care acoperă ici-colo cu haină de verdeață măgurile, colosalele stânci și prăpăstii. La poalele munților se înșiră țarinile cultivate cu semănături și renumitele pogoane de vii. Vinurile din Ungaria (Tokai și altele) sunt vestite, iar cele din Moldova, de la Cotnar și Odobești, stau în paralelă cu vi­nurile de lângă Rin (Johannesberg etc.). Este de mirat cum de vinurile României nu ajung nici măcar până în Basarabia, căci ele ar fi prețuite în Rusia în rând cu vinurile alese ale Rinului și ale Franței. Dacă o butelie de vin de Akkerman se plătește la Moscova cu 8 franci, apoi cât de bine ar fi plătit vinul de Cotnar și Obodești? Pâraiele ce izvorăsc din acești munți își varsă toate apele lor în râurile cele mari, care, pe lângă Dunăre, mai sunt încă: Nis­trul, Vistula și Tisa, care udă adeseori cu apele sale îmbelșugatele câmpii ale Ungariei. Mai e de amintit Mureșul, ce trece prin Tran­silvania; Prutul, ce traversează Bucovina și se varsă în Dunăre; Siretul, ce desparte Muntenia de Moldova. Celelalte râurele rămân cu numirile și cu însemnătatea lor locală, neavând deo­sebită valoare generală. Dar să ne întoarcem la formația geologică a Carpaților și la ipoteza mea că ale lor ramificațiuni trec și în Basarabia, repre­zentând azi numai niște modeste stânci, unicele rămășițe din gi­ganticii munți ai formațiunii terțiare, nivelați și duși în vale prin veșnic distructiva lucrare a apei. Să aducem o pildă. Dacă s-ar putea aduna dărâmăturile munților Vogezi, împrăștiate de la ba­zinul râului Mosel până la Rin și de la al Saonei până în șesurile Alsaciei, am alcătui un munte, față de care uriașul Mont-Blanc n-ar fi decât o sărăcăcioasă movilă. Geologia ne face să credem că grozavele erupțiuni vulcanice ale globului nostru au aruncat pe suprafața lui în timpuri preis­torice niște munți atât de gigantici, încât noi nici cea mai palidă închipuire nu ne putem forma despre dânșii. Și dacă adevărul este că toate planetele sistemului nostru solar au trecut prin aceleași faze ale dezvoltării, atunci nu mai încape îndoială că pământul nostru a trebuit să aibă munți și prăpăstii însutit mai mari decât ale lunii, care sunt și azi destul de considerabile. Încetând însă pe lună orice proces organic și lipsind puterea nivelatoare a apei, munții și prăpăstiile ei au rămas staționare, pe când formațiunea suprafeței globului terestru stă încă și azi sub influența forței distructive a apei, care nu suferă inegalitate de teren. Astfel vedem, de pildă, că o mare bucată din coasta Norvegiei este dusă prin apă în ocean, și că insula Helgoland nu­mai cu anevoie va scăpa pe un timp oareșicare de mortiferele valuri ale apei, ce-i spală și pradă malurile. Acest proces, după mii și mii de ani, negreșit că va face din pământul nostru o sferă netedă, care e, după cum susține deja Aristotel, singurul corp de o perfecțiune inalterabilă. Așadar, întemeindu-mă pe ipote­zele învățaților geologi și astronomi ca Arago1, Feri, Humboldt2 și alții, cred că colțișorul nostru de pământ s-a alcătuit din ba­zinul Mării Negre, ce s-a umplut prin dezghiocarea și nivelarea aripilor din Carpați, duse în acest bazin de apele Dunării, Prutu­lui, Nistrului și ale Niprului. Pe același temei se poate presupune că pustiurile Hersonului erau odată acoperite tot de apele Mării Negre. Ipoteza aceasta pare cu atât mai verosimilă, cu cât piatra scoasă din pământul acelor stepe e de aceeași formațiune și com­punere ca și cea din solul Mării Negre, adică de culoare gălbie, foarte bortoasă și alcătuită din același nisip și aceleași scoicuțe de mare pietrificare. Tot pe atuncea și Dunărea acoperea cu apele sale imensele șesuri ale Bugeacului și ținuturile Basarabiei sep­tentrionale cu secularii ei codri. Păstrând plantele de la a lor creație primitivă generația în mod destul de conservativ, ele pot servi în tot locul de cel mai sigur document geologic. Și astfel vedem că plantele Basarabiei nor-dice sunt aceleași ca și ale munților alpini. În decursul călătoriei mele prin munții Elveției am colectat un erbar al florei alpine, spre a-l compara cu flora din ținutul Hotinului și am aflat exemplare aproape congruente cu ale aces­tuia. Crezând a face un serviciu botanicilor noștri români, le voi înșira aici. Reprezentanții cei mai marcanți ai florei noastre sunt culeși din pădurile Bucovinei și de pe moșiile de pe frontiera us-cată a ținutului Hotin: Peribicăuți, Groznița, Clișcăuți ș.a. Iată numele: Oxytropis campestris pe Mont-Blanc, la înălțime de 2000 m. Hutschinzia alpina pe Gotthardt, la înălțime de 1300 m. Potentila aurea pe Vollhorn, la înălțime de 1800 m. Gnafalium lestopod pe Scheideck, la înălțime de 1500 m. Ranunculus montanus pe Scheideck, la înălțime de 1500 m. Anemonis vernalis pe Furca, la înălțime de 800 m. Gnafulium montanus pe Rosenlau, la înălțime de 1000 m. Crocus vernis pe Rosenlau, la înălțime de 1000 m. Linaria alpina etc. etc. pe Grimzel, la înălțime de 1200 m. Stâncile văroase, ce trec din Bucovina hotarul în ținutul Hotinului, se desfac în două ramuri: un capăt merge spre Ka­meneț-Podolski, altul se întinde tot pe malul Nistrului, spre răsărit până la Soroca, iară spre sud până la Jorele de Sus. Ele stau pe malul Nistrului ca un zid colosal, ce desparte Basarabia de Podolia, acoperite de tufe lemnoase, și reprezintă prin for­mațiunea lor pitorească o panoramă grandioasă. Călătorul ce trece pe plute de la Hotin la Soroca pe curgerea Nistrului, simte nespusă plăcere privind acești martori muți ai veacurilor stinse. Societatea de navigațiune din Odesa a construit un vapor foarte îndemânatic pentru călători, înzestrat cu tot comfortul, plecând de două ori pe săptămână de la Soroca la Movilău în contra curgerii, trăgând în remorcă galerele deșerte ce se întorc la Movilău. Însă în timpul secetei de vară, scăzând Nistrul la o adâncime de numai trei metri la Hotin, iară la Movilău de la 4-5 metri, micul vapor trebuie să suspendeze excursiunile sale. Plutele și galerele nu o dată se sparg la pragurile Nistrului din cauza micii adâncimi, astfel că cu timpul circulația pe acest flu­viu va înceta cu desăvârșire, deoarece negustorii preferă a trans-porta marfa cu trenul de acum, ce leagă Movilăul cu Odesa și Noua-Suliță; iar milioanele cheltuite cu spargerea pragurilor Nis­trului rămân pentru totdeauna pierdute. Pădurile din ținutul Sorocii și al Hotinului sunt foarte împes­trite în soiuri și cresc mult mai încet decât pădurile din ținutul Orheiului, așa că, după o tăiere, mlada abia în decurs de 70 de ani produce lemn bun pentru construirea acareturilor, pe când în învecinata Podolie o pădure de stejar, răsărită din ghindă, ajunge în decurs de 30-40 de ani la o grosime, pe care stejarii noștri o capătă abia la 70 de ani. Bradul crește numai până la frontiera Bucovinei; mai departe în Basarabia nu se extinde, ca și când natura i-ar fi pus aici hotar. Toate silințele botanicilor de a aclimatiza acest copac au rămas zadarnice. Pădurile Basarabiei s-au stârpit cu o repeziciune înspăi­mântătoare, și falnicii codri ce acopereau mijlocul Basarabiei până la începutul veacului nostru, unde Bujor și Tobultoc, renumiții cavaleri ai codrului, cântau doina voinicului și puneau pe călători la dăjdii, din acei codri n-au rămas decât niște pădurici becisnice, prin care șuieră locomotiva trenului, ce duce de la Chișinău la Ungheni. Cauza acestei devastări? A fost orașul Odesa. El concentrase în sine tot luxul și toată depravarea apusului. Vapoarele Franței și ale Londrei, ce vene­au să încarce grâul din bogatele jitnițe ale Odesei, lăsau drept schimb aceste sedimente otrăvitoare. Tinerii proprietari ai Basa­rabiei, agronomi muncitori, ce trăiau de altfel în căsuțe modeste, cu prispe și cuptorașe, acoperite cu stuf, umplându-și buzunarele cu aur din vânzarea productelor agricole, începură a zidi pala­turi venețiene și casteluri feerice. Iară veneticii, comercianți greci și evrei, veniți pe mare cu nave umplute cu portocale și lămâi, marfă colonială și spițerii, încărcau navele deșertate cu grâu cumpărat de la proprietari cu preț de nimică, până la 32 franci 384 de kilograme, ce-l vindeau apoi la Marseille și Londra îm­pătrit. În decurs de 20 de ani aceiași mici negustori de porto­cale și măsline se făcură milionari, ce au în Odesa firme strălucite de bancheri. Așadar, Basarabia în acel timp era ca și California la începutul exploatării, cu singura deosebire că pepitele de aur erau înlocuite în Basarabia prin kilele de grâu, ce le dau îmbelșugatele câmpii de țelină ale stepelor basarabene, pe care numai ici-colea se zăreau satele sărăcuțe ale țăranilor băștinași, ce mai scăpară ca prin urechea acului de sabia tătarului. Însă cu trecerea Basara­biei la ruși, această provincie binecuvântată deveni prada hăme­siților locuitori din guvernămintele învecinate, locuite de ruteni și poloni, care, nemaiputându-se hrăni pe pământul lor stors de toată măduva, se năpustiră cu mii și mii de familii asupra Basa­rabiei, unde fură primiți cu brațele deschise de vechii proprietari, care aveau trebuință de mâini muncitoare, spre a putea exploa­ta pământul cum se cade. Precum aleargă cerbul la izvoare și șoimul în țara bogată în ale vânătorii, așa năvăliră exploatatorii pe neașteptate asupra naivilor și credulilor agronomi ai țării, care, amețiți și buimăciți de plăcerile seducătoare ce le găseau în abundență în Babilonul de pe malurile Mării Negre, cu opere și primadone, baleturi și sirene, cancane și bachanale, se lăsară mânați de noul curent ca frunza de vânt. Și iată că începu risipa capitalurilor câștigate din roada pământului; uzurierii puseră în grabă hapsâna lor mână pe toate comorile și beneficiile, datoriile creșteau pe zi ce merge, bănci locale nu existau și astfel țara deveni o satrapie a străinilor, care luau sută la sută. Singura ancoră de scăpare din naufragiul universal erau pădurile, pe care uzurierii le ocheau de mult. Și acum începură vânzările cu prețuri dictate de capriciul atotputer­nicilor cumpărători. Tăieturile pădurilor din Basarabia se porniră de-a lungul și curmezișul fără cruțare și sistem, până când guvernul, într-un târziu trezindu-se, a adus un regulament prin ucazul de la 1884, înfrânând acest abuz și normând exploatarea pădurilor după sistemul introdus în țările civilizate, adică anual să se taie nu­mai a zecea parte din numărul total al hectarelor. Exploatarea pădurilor însă a lăsat urmări păgubitoare pentru țară pentru un lung șir de ani, căci, precum ușor se înțelege, prin aceasta s-au zdruncinat limitele izotermale și clima din Basara­bia, ce era înainte de aceasta cu 60 de ani. Iernile de acum din ținuturile Hotinului și ale Sorocii ajung la aceeași intensitate a frigului ca și în guvernămintele din nordul Rusiei, iar secetele și arșița ținutului Bălțului și din sudul Basarabiei sunt egale cu cele din Asia Mică. Pământul de țelină din ținuturile Hotinului, Bălțului și Sorocii s-a stârpit aproape desăvârșit prin lăcomia unei culturi silnice extinsă asupra pământurilor de grâu de mii și mii de fălci. De la anul 1884 încoace se începu în Basarabia îngrășarea pământului cu gunoaie, după sistemul Germaniei, însă această îngrășare de pământ înghite capitaluri colosale, fiindcă costă la o mie franci hectarul. La urmă se înșiră și alte calamități financiare pentru pro­prietarii de pământ, precum ridicarea boierescului obligământ, criza valutei și lupta bursei din Berlin, și la urmă colosala con­curență a Indiei și Americii, care și-au deschis jitnițele lor Eu­ropei, astfel că Basarabia cu fosta sa jitniță a Europei de primul rang a rămas actualmente cu totul izolată, până chiar și portul Odesei se pleacă din zi în zi spre decadență. Așadar, cu cât această provincie s-a îmbunătățit în privința civilizațiunii prin înfrumusețarea zidirilor, prin inovațiuni, așe­zăminte legale, prin drumuri de fier, șosele, spitale etc., cu atât a scăzut în belșugul productiv al pământului. Populația însă se adaugă cu o nespusă repeziciune, așa că după statistica de la 1885 se numărau în Basarabia 1.397.842 suflete, iar până acum sunt 1.775.000 suflete de ambele sexuri, care se hrănesc din vlaga pământului, frământându-l neîncetat, până ce va ajunge să se prefacă în lut neroditor. Rămase încă un ram de comerț foarte rentabil, cu trecerea boilor și a porcilor îngrășați la Viena, dar în urma protestului ridicat de Ungaria, Austria a închis granița și acum această marfă vine dusă la Varșovia, dar profitul rămâne tare problematic, fiind­că atârnă de la bunăvoința Germaniei, care când deschide, când însă pe neașteptate și sub pretext de epizotii închide granița, lăsând astfel pe neguțători mofluzi. Deci Basarabia, ce s-ar putea numi California Europei, fiind lipsită de fabrici ce dau poporului hrană materială, astăzi se poate numi o țară săracă, căci țăranul trăiește vara muncitor, iar iarna retras în bordei, unde rămâne 6 luni în somnolență ame­țitoare, neavând unde să-și câștige hrana. Acești țărani stau iar­na tologiți pe cuptor, mănâncă productele adunate de cu vară de pe țarini, și de au și cruțat ceva bani, apoi aceștia sunt întrebuințați în dăjdii și neajunsurile familiei, ce se adaug mereu, căci și țăranii sunt molipsiți de pasiunea luxului. Țăranul nostru de acum se rușinează să poarte opinci și suman de fabricație cas­nică și femeile lor catrință și ștergar pe cap, în modul vechilor râmleni. Opincile s-au schimbat, țăranul umblă acum în ciubote de la 18 până la 20 ruble perechea, iar catrința a făcut loc man­tilei de modă de 25 până la 30 de ruble* și altor nenumărate obiecte de lux rustic, adăugând încă benchetele la hramuri cu râuri de holercă, botezurile, nunțile și îngropăciunile. Presupunem că unii dintre țărani sunt proprietari de pământ de la 8 până la 12 hectare de familie. Pământul acela însă este așa de rău lucrat și plin de mărăcini, încât productele, necurate Costumurile și îmbrăcămintea bărbaților și a femeilor vechilor băștinași s-au desființat; acum hainele lor sunt o amestecătură bulgărească și malorusă. Astfel sunt și dansurile, din care a rămas originală numai hora, numită „joc“. fiind, le cumpără ovreii cu prețuri de nimică, ba ce-i mai mult, aceste producte sunt la mulți locuitori zălogite cu ani înainte. Astfel țăranul nostru este asuprit în cele financiare, dar cauza acestei asupriri este îndeosebi a se ascrie lenii altoite în sângele românului. Și cu toată poziția lui materialicește zdruncinată, țăranul este mulțumit cu sine și se împacă ușor cu împrejurările și nevoile ce-l întâmpină în viață și în familie. Guvernul Rusiei este condus de două principii morale, ce sunt cunoscute ca cele mai trainice temelii ale unui stat absolutistic. Aceste principii sunt credința în religiune și filantropia. Toți amploiații statului, care fac adică parte din ocârmuire, sunt oa­meni ce au absolvit vreo facultate cu diplome și sunt conduși de o fanatică umanitate. Astfel comitetul legislativ al senatului alcătuit din membri de aceștia, a anulat orice pedeapsă de bătaie, de care se foloseau mai înainte primăriile, având dreptul de a aplica 25 lovituri cu vergile în asistență publică, ceea ce nu o dată aducea pe țăran la rușine și desperare. Legea actuală întru atât a ridicat vrednicia țăranului, încât judecătorii de pace con-damnă la închisoare de 7 zile pe cel ce măcar cu vorba l-a asuprit. Toate ziarele și buletinele sunt ticsite cu mii de proiecte filan­tropice pentru poporul de la țară. Oricine poate purta condeiul, grăbește a-și trimite redacțiunilor ideile filantropice spre publi­care. Se înțelege că toată această îngrămădire de idei se cerne și se strecoară prin consiliul senatului, dar, firește, se acceptează puține, căci greu este de a scăpa pe cel ce se îneacă, dacă el însuși nu-și dă silința și nu face nici o mișcare*. Țăranul nostru este acum proprietarul celor 8 hectare de pământ. Dar ce ar face, bunăoară, un neamț din Germania cu Așezământul monopolului pe băuturi, rachiu și vin s-a săvârșit în Rusia la 1 iulie 1896, cu zidiri colosale de piatră în toate târgurile și târgușoarele, costând fiecare la 60.000 ruble. Prin aceasta s-a pus oarecare înfrânare bețiilor ce se săvârșeau prin crâșme, cuiburile depravațiunii generale. așa o proprietate bogată? Negreșit că el în câțiva ani ar avea un capital la vreo bancă, cum le și au, de pildă, coloniștii ce au emi­grat din Prusia și s-au așezat în pustiurile Hersonului și ale Bugeacului. Ei au venit pe la anul 1825 din țara lor numai cu traista pe băț, iar acum rar găsești unul dintre ei, care să nu aibă la băncile din Odesa vreo câteva mii de ruble, să nu aibă așezare temeinică de piatră, boi, cai și oi de Spania, de alte mii de ru­ble. Dar aceștia au fost și sunt activi în întreprinderi, și la des­chiderea portului din Odesa, ei și bulgarii colonizați în Bugeac, au procurat toate proviziunile de muncă pentru acest oraș, provi­ziuni ce se plăteau atunci cu prețuri fabuloase de galantomii con­sumatori. Astfel câștigau sută la sută* și mai ales că acest oraș era înconjurat de pustiuri mai nelocuite. Deci, eu ca român mă uit cu oarecare invidie la acești venetici din lume, ce s-au îmbogățit atunci, pe când țăranul nostru stătea pe loc, în mare mizerie în comparație cu dânșii. Dar ce misterioa­să cauză i-a împiedicat să imiteze și ei pe venetici în acel timp? De ce, în loc de nenumăratele care cu mangal, ce le duceau toc­mai din codrii Orheiului la Odesa, nu duceau acolo productele țării de mii de ori mai îmbelșugate decât cele din pustiurile Her­sonului? Pentru că ei nu le aveau, nelucrându-și pământul, și mai bucuros preferau să vândă la Odesa un car de mangal cu 10 ru­ble, în loc de a lua pe un car de o sută de căpățâni de curechi 100 ruble, pe o găină 3 ruble, pe un ou 1 franc — tot aceleași prețuri ce se plăteau în California la începutul exploatării. Pe când lupta pentru existență constă din exploatarea diferitelor branșe, țăranul român nu cunoaște decât câștigul ce rezultă din munca cu brațele, ce de multe ori nu i se răscumpără cu mari profituri. El nu gândește că el muncește numai, însă în cele spirituale Toate vânzările și cumpărăturile din acel timp se săvârșeau în aur și argint de agiul 84. Bancnote nu existau. Portul Odesei s-a deschis la anul 1817 cu privilegiul de Port-franc pe 30 de ani. lâncezește. El este curajos, dar totodată și fricos în orice afacere ce nu o cunoaște, ce strămoșii lui nu au făcut-o; orice încercare pentru el este o problemă grea, o ipoteză încurcată. Benevol și cu supunere se lasă a fi exploatat, fără a-și da silința de a scăpa din mreajă. Sunt mulți care învinovățesc pe evrei. Dar antisemiții trebuie să aibă în vedere și aceea că acești lipitori sunt pretutindeni răsfirați și printre nemți și bulgari, care locuiesc în țară. Acești coloniști găsesc însă că evreii sunt un rău trebuincios acolo unde trebuie pusă în activitate patria, răbdarea și calculul în grelele operații de comerț, tocmai precum drojdiile fac să crească pâinea dospind. Îndată ce pâinea este însă coaptă, trebuie să le-o iei din mână imediat, să le-o împărțești numai o parte, căci altfel ei o mănâncă întreagă. Dar țăranul, având libertatea lucrului, fără zapcii ca mai nainte, fiind acum ocrotit, zăcăiește dezmierdat cu „bogății de pământ“ și ca proprietar tot rămâne cu punga deșartă. Ogoarele lui sunt mârșav lucrate și pline de buruieni și de tot felul de semințe ca: măzăriche, neghină, măselari, volbură, tăciune etc., etc. Apoi exploatarea celor 8 hectare se face fără repaos, astfel că în grabă vor trebui a fi îngrășate; la o astfel de operație agricolă însă trebuiesc puteri de cărat, care numai tot al zecelea gospodar le are și chiar acesta este adeseori lipsit de ele prin epizootie. Apoi ce va fi mai departe, este greu de prevăzut; dar va fi vai de țăranul nostru, când va ajunge la strâmtoare cu privire la pământ, cum este acum în Germania. Oare atunci țăranii români fi-vor ei capabili să-și găsească hrana în emigrații? Deci mă întorc la întrebarea mea: Fost-a mai bine când a fost mai rău, sau fost-a mai rău când a fost mai bine?... Dar să lăsăm ca viitorul să aducă cu sine ceea ce este menit de soartă și să ne întoarcem la vechile cetăți ale Basarabiei ce au fost odinioară pavezele țării în necontenitele lupte ce se săvârșeau pe acest colț de pământ, pomul de discordie al dife­ritelor popoare din Asia și Europa, ce se năpusteau asupra pro­vinciei acestei, ca asupra unui pod strategic ce le stătea în cale, făcând din țară o arenă de gladiatori, care își lăsau ciolanele îngro­pate la temeliile acestor zidiri. Însă precum am zis în alte opuri ale mele, nici o știință nu este atât de șugubeață și plină de greșeli, ca istoria unui popor, ce locuiește în pustiuri sau pe înălțimea munților, izolați de cul­tură. Istoriograful, neavând documente temeinice, manuscrise sau alte monumente, scrie trecutul acelui popor întemeindu-se pe ipoteze, pe păreri create de sine însuși cu ajutorul fanteziei, pe glume cu diferite tendințe, când lăudând pe cuceritori și înjosind națiunea, când lăudând națiunea și defăimând pe cuceritori. Neavând istoriograful nici urme de dovezi (și considerând că orice contrazicere ivită este o luptă, iar lupta o răzbunare), îi rămân măcar aceste mijloace, cu ajutorul cărora se poate achita aproximativ de datorințele sale. Tocmai în această poziție se află și acela care cutează a scrie adevărul asupra țării române în vechile hotare ale lui Traian. I. Cetatea Hotinului După cronicile istorice ale Basarabiei, alcătuite de învățații diferitelor națiuni*, târgul Hotin cu cetatea lui juca un rol însem­nat odinioară atât în privința comercială, cât și ca fortificație de apărare în contra năvălirilor feluritelor neamuri de cuceritori, ce împroșcară cu sângele lor pereții acestei zidiri. Precum se presupune, fondatorul Hotinului a fost voievodul Notițele istorice sunt adunate din opurile vechiului istoric-geolog Strabon; apoi de la modernii istorici episcopul din România, Gavriil Enăceanu în „Revista Nouă“, 1888; Zașciuk, A. Nacu, Gherard, Marchetar, Xenopol, D. Cantemir, Stadnicki, Polauzov etc., etc. Toți acești scriitori moderni ai diferitelor națiuni adunară știrile istorice din arhivele Kievului, din Moscova și din consistoriul Chișinăului. dacilor Cotizon, în veacul al III-lea al erei creștine. După numele fondatorului târgul se numea la început Cotin, iar în urmă Ho-tin. Turnul primitiv al cetății ar fi fost început de genovezi, care stăpâniseră acele olaturi. Turnul este zidit pe o stâncă oablă pe malul Nistrului, slujind ca o citadelă ocrotitoare navelor cu marfă și producte, ce circulau pe curgerea apei de la Hotin la Akker­man și îndărăt. Cu decăderea puterii genovezilor de pe Marea Neagră, Hotinul s-a făcut un punct însemnat în comerțul Moldo­vei, fiindcă prin pașnica convenție de la 1459 între domnul Moldovei Ștefan al IV-lea și craiul Poloniei Cazimir, acesta s-a înda­torat să nu stingherească pe locuitorii Hotinului în comerțul cu pescării și cu productele țării pe curgerea Nistrului până la Ak­kerman. Se presupune că în același timp Ștefan al IV-lea sfârșea zidirea fortăreței începută de genovezi, cu scopul de a se întări în acest punct strategic în contra năvălirilor megieșilor turci. Această îngrijire și-a avut și rezultatul, căci la anul 1476 Ștefan al IV-lea, biruit în război de Mahomed al II-lea, s-a retras în Hotin, unde se pregătea de o nouă luptă cu turcii, care s-a și pornit peste 8 ani, când a biruit pe turci. Dar după moartea lui Ștefan, turcii iarăși cuceriseră Moldova luând Hotinul. La acea luptă, povestește legenda, cetatea Hotinu­lui a fost apărată în persoană de soția repausatului Ștefan Vodă. Vizirul comandant al oștirilor care împresurau cetatea ținând-o în blocadă, văzu cu prilejul unui asalt ce nu reuși, pe frumoasa văduvă cum stimula cu deosebită prezență de spirit pe apărătorii cetății; s-a înamorat de frumusețea și curajul ei și îndată i-a tri­mis soli, ca să o ceară de consoartă legiuită și să-i promită că-i va pune la picioare tot ce are mai prețios. Tânăra eroină s-a învoit să se deie vizirului de soție, însă numai dacă vor săpa în jurul ei un șanț adânc înarmat cu tunuri. Vizirul s-a unit să împlinească dorințele domniței și a depărtat oștirile, după ce a săpat șanțul. Luând însă atunci moldovenii șanțul în folosința lor, vizirul a de-venit furios, a comandat un mare asalt și a cucerit cetatea. Iar domnița, văzând că de acum nu mai are scăpare, s-a aruncat din turnul Hotinului în Nistru. Peste câtăva vreme Hotinul iarăși a fost întors moldovenilor. la 1600 Mihai Viteazul birui oștirile lui Ștefan Movilă și ale frate­lui lui, Ieremia Movilă, care la urmă fugi în țara leșească. Mihai Viteazul însă cuceri toată Moldova, alcătuind o nouă domnie cu Hotinul la un loc. La 1617 Hotinul a fost luat de cazacii Ucrainei, dar aceștia, izgoniți fiind de poloni, au fost siliți să întoarcă Hotinul turcilor, și retrăgându-se au nimicit două târgușoare zidi­te de ei pe malul Nistrului. La anul 1650 Hotinul trecu iarăși la moldoveni și în această cetate și-a găsit scăpare voievodul Lupul, ascunzându-se în ea, prigonit fiind de hatmanul Hmelnițki, care voia să-l silească a-și de fata după fiul său Timuș. Apoi la anul 1678 Hotinul devine iarăși turcesc. Regele Poloniei Ioan Sobieski, folosindu-se de vălmășagul șvezilor și gâlcevile seimului de la Cracovia, adunând o oștire de 50 de mii, luă de la turci Hotinul, împresurând Kamenița din Podolia. Dar cu sosirea oștirilor musulmane ale lui Mahomed al IV-lea, polonii au fost siliți să se retragă, iar Mohamed, luând înapoi Hotinul, l-a întors moldovenilor. La 1711, după emigrația domnului Dimitrie Cantemir al III-lea în Rusia, cetatea Hotinului a fost din nou luată de la moldoveni de turci și reconstruită de inginerii francezi; ea alcătui împreună cu satele din jurul ei raiaua Hotinului, adică provincia creștinească a turcilor. În urmă, pe timpul războaielor rușilor cu turcii, Hotinul a avut o soartă foarte schimbăcioasă luat fiind de ruși, întâia oară de mareșalul campestru Minich, care cu o armată de 30 de mii și cu rezerva condusă de generalul Rumeanțev3, birui cu desăvârșire asupra turcilor și luă cetatea. Dar prin pacea de la Belgrad de la 18 septembrie 1739 Hotinul a fost întors turcilor. Iară la 1768 sultanul Mustafa al III-lea, declarând Rusiei război, și-a concentrat armata în Hotin. Atunci comandantul su­prem al armatei rusești și-a înșirat oștirile pe malurile Nistrului, iar cu energie respingând pe turci lângă satul Nouă Suliță și trecând cu toate puterile peste Nistru, bătu pe turci tocmai lângă Hotin și împresură cetatea. Nu s-a hotărât însă să-i dea asalt, neavând la îndemână artileria. Asta s-a întâmplat la 19 aprilie, tocmai în ziua de Paști. Apoi la 2 iunie turcii iarăși fură învinși, dar cetatea tot n-a fost încă luată. În sfârșit, la 6 septembrie turcii fură cu desăvârșire biruiți de ruși, iar garnizoana turcească a Hotinului fugi peste Dunăre, și cetatea fu ocupată de ruși. După luarea cetății Benderului, Hotinul servea rușilor ca un punct de reazem la invaziunile lor în Basarabia. Dar prin pacea de la Kuciuk-Kainargi la 1774 Hotinul iarăși a fost întors turcilor. În războiul următor de la 1787 Hotinul a fost asediat de ar­matele aliate austro-rusești, când comandantul armatei austriece, principele Koburg, după o zadarnică încercare de a lua cetatea de la turci, s-a retras. Dar în luna iunie divizia lui Saltâkov, trecând Nistrul, a pus cetatea Hotinului sub blocadă, ce a durat până la 18 septembrie, când apoi turcii s-au hotărât să predea cetatea prin capitulare. Deci Hotinul din nou a fost ocupat de oștirile rusești până la 1791, când, prin pacea de la Iași, toate cetățile luate de ruși fură întoarse turcilor. În sfârșit, în al treilea război al rușilor cu turcii, la 1806, gene­ralul Michelson, comandantul a 70 mii de soldați în Podolia, a trimis pe generalul Essen cu o parte a armatei ca să ieie cetatea Hotinului. Comandantul cetății, Mohamed Pașa, văzând pre-gătirile de asalt, a dat cetatea în capitulare cu acea condiție ca garnizoana să poată ieși în pace cu femei și copii și să treacă Dunărea în domeniile Turciei, precum și cu toate hergheliile de cai ale cavaleriei ce pășteau pe câmpiile raialei Hotinului, sub privegherea și seama pârcălabilor turcești Cărăcuș și Taban*. Moșia Caracușeni după documente se numește Dușceni, precum și Tabanii Mihălcăuți. Dar totuși aceste două moșii au păstrat și numele dat de turci, care locuiau pe câmpiile acelora, păzind caii artileriei. După acest period, prin tratatul de la București, Hotinul împreună cu Basarabia întreagă au fost alăturate și date Rusiei în stăpânire, la anul 1814, după căderea lui Napoleon. Atunci cetatea Hotinului, cu toate că rămase numai de al 2-lea rang, totuși mai fu întărită din partea rușilor, care au adaus unele fortificații, cheltuind de la 1814 până la 1840 o sumă însemnată de ruble, până ce la 1856 strategii ruși au constatat că cetatea Hotinului nu mai corespunde însemnătății sale, ca punct strate­gic în contra Austriei și în același timp depărtând din ea garnizoa­na, a fost dată în proprietatea și la dispoziția târgului. Și orășenii au pornit apoi a scoate din ziduri piatra, pentru a zidi case și târg. Târgul Hotin era pe timpul ocârmuirii turcilor unul dintre cele mai frumoase orașe din Basarabia atât în privința caselor cât și a grădinilor grandioase. Târgul se distingea prin o curățenie deo­sebită, avea pardoseală pe străzi și pitorești olaturi. Dar stă­pânirea rușilor și nenumăratele lor invaziuni războinice aduseră orașul în starea lui actuală, ce reprezintă o mare și glodoasă mlaștină, în care parcă plutesc bojdeucile evreiești, negre și tu­pilate. Din turnul genovezilor a rămas numai o parte, ce ca un veteran ciungărit stă plecată spre mormânt, iar zgomotul cetății turcești de odinioară a încetat. Și dacă acum vreun turc bătrân ar vedea în ce hal a ajuns elegantul oraș de odinioară, ar plânge amar ca și maurul care pășește pe pământul Alhambrei. Deci tim­pul înghiți trecutul acestui loc strategic, cimitirul osemintelor de eroi de diferite ginți, unde în încruntate măceluri se ciocneau nea­muri cu neamuri cu nenumăratele lor oștiri, pe o palmă de pământ. Și aceste neamuri au lăsat astfel o pagină de sânge în istorie. Rar detot se găsesc între cetățile lumii astfel de cetăți, care să fi fost atât de zbuciumate în lupte ca Hotinul. Dar astăzi ea reprezintă o urâcioasă ruină, neagră și posomorâtă pe malul Nistrului, care asemenea nămolit în acel loc, cu lenevire își trage apele sale spre Marea Neagră. Așadar, un istoric și arheolog român, șezând pe ruinele aces­tei cetăți, ar putea crea într-o inspirație poetică o adevărată Ili­adă cu frumoasa Elenă, ce ar fi văduva domnița Casandra, ale cărei oseminte odihnesc pe fundul Nistrului, care cu apele lui a învelit-o de vie ca și un giulgiu rece și omorâtor.* 2. Cetatea Sorocii Acest oraș este foarte vechi, de pe timpul stăpânirii genove­zilor, colonizați pe malurile Mării Negre și ale Nistrului. Aceștia făcură acest punct drept depozit pentru productele și mărfurile lor aduse pe mare și numiră orașul Olhinia. Însă cum se presu­pune, Soroca a fost încă înaintea genovezilor construită și anume pe timpul prigonirii creștinilor, care, desfăcându-se de legiunile idolatre ale lui Traian, găsiră aici adăpost și scăpare, ascunzân­du-se cu cultul lor creștinesc între stâncile și codrii din olaturi. Asta o documentează schiturile și mănăstirile cioplite în stânci, ca locuințe subterane în modul catacombelor Romei. Când Mahomed al II-lea cuceri Constantinopolul și coloniile rămase de pe malurile mării și ale Nistrului, cetele de creștini se desființară și renumele Olhiniei se stinse. În veacul al XV-lea însă Ștefan cel Mare, al cărui scop era de a scăpa țara de invaziunea polonilor și a ungurilor, zidi și reînnoi vechea cetate Olhinia, făcând din ea un punct strategic de apărare în contra opresorilor și a numit-o Săraca**, ca o aluziune la bieții locuitori pe care Zbuciumările prin care a trecut acest oraș trăiesc până azi în viua memorie a poporului român din toate unghiurile, și nu rareori auzi doina de jale: Hotine, Hotine, Ține-te bine, Că moscalul vine Cu oaste după tine. Rușii din Săraca au poreclit-o Soroca, ce vrea să zică coțofană în limba lor. Ștefan cel Mare îi găsi în cel mai trist hal, zbuciumați și osândiți de năvălirile și prăzile polonilor, ungurilor, turcilor, tătarilor și cazacilor zaporoji. La mijlocul veacului al XVII-lea trimise hat­manul Hmelnițki, din răzbunare față de Lupu Vodă, oștirile sale să prade țara, dar în sfârșit înrudindu-se cu Lupu Vodă, își con­teni ostilitățile și, restituind în Moldova domnia lui Lupu, se așeză cu oștirile sale în cetatea Sorocii. La 1711 Mustafa Pașa izgoni pe poloni din cetate și se așeză însuși în locul polonilor. În urmă țarul Petru cel Mare năvăli asupra turcilor și luând So­roca și-a făcut în ea jitniță pentru proviantul armatei sale, ce mer­gea să treacă Prutul în Moldova. Actual din cetatea Sorocii a rămas numai o ruină neînsemnată, iar târgul reînnoit cu zidiri în stilul modern este foarte pitoresc, uitându-te la el de pe Nistru. În privința agricolă, a semănăturilor, ținutul Sorocii stă în al 3-lea rang după ținutul Hotinului. În lipsa pădurilor seceta de vară este de o mai mare intensitate, dar această secetă înlesnește coacerea poamelor și tutunului. Vinurile de la Naslavcea stau aproape de calitatea vinurilor Akkermanului, iar tutunul Țepilanei aproape de calitatea tutunului Crimeii. Elementul locuitorilor țărani din acest ținut se compune acum îndeosebi de maloruși și poloni, trecuți de peste Nistru în Basa­rabia și așezați mai pe întregul mal al Nistrului până la Hotin. Apoi din clasa proprietarilor mai însemnați sunt armenii de la Movilăul Podoliei, îmbogățiți în comerțul cu boi și porci îngrășați, ce ei în special și fără vreo concurență din partea moldovenilor îi duc spre vânzare la Viena. Acești venetici în Basarabia, folosin­du-se de eftinătatea vânzării moșiilor, cumpărară de la băștinașii proprietari cele mai mari și mai întinse moșii din ținut, fiindcă pe la anii 1840 se vindea hectarul de veci cu 80 franci benevol, iar de la mezat cu jumătatea prețului. Deci nu este nici o mirare dacă toată Basarabia este ticsită de proprietari de diferite neamuri, naționalități și religiuni. Până ce ucazul împăratului Nicolai I-iul a oprit cumpărăturile moșiilor de veci evreilor, polonilor catolici, precum și oricărui sudit străin, nu era această aglomerație de neamuri. Ucazul împăratului Ale­xandru al II-lea îndatori pe fieștecare sudit străin să se desfacă de moșiile cumpărate, dacă nu se învoiește a fi supusul Rusiei. 3. Cetatea Orheiului Unii dintre istorici presupun că acest oraș se află pe locul unde odinioară se afla cetatea dacilor numită Petrodava. Urmele acelei cetăți se văd și acum pe culmile unei stânci cu adânci subtera­ne, în care s-au găsit monede și diferite obiecte de întrebuințare. După decadența dacilor, Orheiul la sfârșitul veacului al XIII-lea și la începutul veacului al XIV-lea figura ca cel mai însemnat oraș din Basarabia, slujind ca reședință domnilor basarabi. Cu cuceri­rea Basarabiei de turci, Orheiul a ajuns la aceeași soartă care a fost și a Hotinului, Sorocii și a altor târguri și cetăți din Basara­bia, expuse prădării și prigonirii turcilor și tătarilor, care împilară locuitorii țării întru atâta încât aceștia își căutară scăparea în co­drii nepătrunși și prin prăpăstii. Ei se ascundeau de frica robiei ce le-o aduceau tătarii nogaici*, care pe neașteptate și ca lăcustele năvăleau din Crimeea sub comanda ghireilor și pe bărbați îi ucideau și le prădau averea, dar pe femei și pe copilele românce le legau cu ștreangul de gât, iar un capăt al ștreangului îl legau de oblâncul șeilor și astfel călăii tătari târâiau pe nenorocitele ființe până la Bahcisarai în Crimeea. Crimeea era cuibul central al acestor minotauri infernali sau, mai bine zis, fabuloși draconi, care înghițeau fără îndurare toate vietățile alese ale țării. Și acest nemaiauzit barbarism se săvârșea în centrul Europei, în ochii paladinilor și ai cavalerilor cruciați, care își rupeau lăncile Porecliți din rusește. Nagaika , adică biciul ce tătarul îl purta totdeauna cu sine. pentru omenire. Și aceste cruzimi rămaseră nepedepsite de megieșele împărății puternice, care ascultau cu indiferență țipe­tele bieților creștini, ca și când s-ar fi întâmplat în Australia cani­bală, — până când într-un târziu împărăteasa Rusiei, Ecaterina a II-a, nu a spart acest cuib de hoți, stârpind fiarele însetate de sânge creștinesc în vizuinile lor. Ce deriziune a soartei românilor de atunci să se nască și să trăiască pe acel timp!... 4. Cetatea Bender Această cetate a fost zidită de genovezi în timpul stăpânirii lor pe malurile Mării Negre și se numea Tighin, iar în urmă, în epoca stăpânirii turcilor în Basarabia, cetatea a fost luată de Mo­hamed al II-lea, care a numit-o Bendere, adică: „Eu vreau“. Ce­tatea a fost reconstruită și mărită de turci, spre a conserva în ea proviantul garnizoanei, adăugând lângă cetate câteva sate numite raiaua Benderului, al cărui guvernor era un pașa. În timpul războiului rușilor cu turcii, această cetate a fost de trei ori cu­cerită când de unii, când de alții. La 1789 ajunse iarăși în pose­siunea rușilor, iar după tratatul de pace de la Iași, rușii au întors-o din nou turcilor. În grabă, însă, după o discordie politică, fu re­dată rușilor, care, întărind-o, făcură un punct strategic impunător și însemnat în evoluțiile militare, însemnând trecerea peste Dunăre. Cronica istorică povestește că pe locul Benderului a fost odi­nioară tabăra lui Darius Histape, domnitorul Persiei. Aceeași cronică spune că divul Traian a zidit peste Nistru un pod de pia­tră, ale cărui urme și astăzi se văd. Lângă cetatea Benderului, viteazul Carol al XII-lea, regele șvezilor, fugind cu rămășițele ar­matei sale bătute de Petru cel Mare la Poltava, s-a așezat pe acel șes întărindu-se. Iar izgonit de ruși, abia a putut fi mântuit de turci, care cu o armată întreagă i-au venit întru ajutor, luându-l sub scutul lor. Astfel dar pe arena țării Moldovei s-au adaus și ciolanele perșilor, turcilor, șvezilor din nord, peste osemintele polonilor, tătarilor, cazacilor etc., etc., încât cu drept cuvânt putem zice că acest pământ este un mozaic de oase alcătuite de coasa morții ce-și alesese reședința în această provincie fatală pentru români... 5. Cetatea Ismailului Această cetate a fost zidită tot de aceia care zidiră și celelalte cetăți din Basarabia. A fost însă reconstruită și reîntărită cu multă sârguință și cu cheltuieli de turci, care își concentrară aici cele mai mari puteri războinice în contra rușilor. Epopeile acestei cetăți s-au sfârșit în 1789, când mareșalul campestru rusesc Suvorov după o înfricoșătoare bombardare a luat-o cu asalt. În acea luptă memorabilă au fost măcelăriți la 23.000 turci și 10.000 ruși. După tratatul de la 1791 a fost și această cetate întoarsă în stăpânirea turcilor, iar la 1809 iarăși în a rușilor. Orașul Ismail este foarte însemnat din punctul de vedere al comerțului de la Marea Neagră, stând într-un rând cu portul Ode-sa. Dar din cauza afacerilor vamale dintre Rusia, România și Tur­cia și din cauza concurenței iscate în urma deschiderii calei fe­rate de la Reni la Odesa, însemnătatea comercială a Ismailului a scăzut, iar cele mai mari firme ale bancherilor s-au mutat la Odesa. A locui în acest oraș este tare nesănătos din cauză că sunt foarte aproape mlaștinile de la gârlele Dunării, apoi vara dom­nește o insuportabilă arșiță, iar nenumăratele roiuri de țânțari năvălesc noaptea asupra dormitorilor în cele mai ascunse locuințe. În timpul călătoriei mele pe lângă gurile Dunării, cu o companie de vânători, m-am încredințat în persoană despre această calami­tate, asistând la îngroparea unei perechi amorezate prigonite de părinți. Această pereche, voind a trece pe furiș gârla cu o luntre de pescari, înainte de a fi ajuns la mal, a fost acoperită de un roi mare de țânțari, care i-au supt sângele până la ultima picătură de sânge, astfel că leșurile lor găsite reprezentau niște bureți de cărnuri, lipsite de cea mai mică vlagă. Țânțarii Dunării sunt mai mari decât cei obișnuiți, iar din împunsătura lor îndată îzbucnește sângele ca de sub o lancetă, lăsând în urmă o umflătură dureroasă. Aceste nefavorabile împrejurări, clima vătămătoare, arșița, pământul neroditor, neîncetatele torturi ale țânțarilor fac malurile Dunării la îm­bucături aproape nelocuite. Numai lipovenii nekrasovți fugiți din Rusia se așezară pe acele locuri, îndeletnicindu-se cu pescăria, un ram de comerț foarte câștigos, care, deși nu ajunge la rezul­tate atât de mari ca pescăria de pe Volga sau ca cea din portul Hamburgului, totuși aduce capitaluri destul de mari prin moruni, nisetri etc., și prin icrele din acești pești, care se vând în toată Basarabia până în Europa centrală. 6. Cetatea Akkermanului Rar se află în istorie vreo cetate sau loc care să poarte atâtea numiri ca cetatea Akkermanului, care în existența sa de veacuri trecu în stăpânire la diferite popoare și neamuri. Pe locul Akkermanului de astăzi, cu 6 veacuri înaintea lui Hris­tos, se afla colonia de fenicieni numită Ofuzia, iar în timpul lui Herodot se numea Tiras. Romanii, cucerind Dacia, au numit-o Alba-Iulia. Cu 5 veacuri înainte de Hristos, grecii așezară aici o colonie numită Nicoma. Pe la 545 după Hristos Akkermanul se numea Turis, iar trecând la polovți și cumani, se chema Akliba, tverții și maghiarii îi ziceau Belgorod, venețienii, care după a 4-a cruciadă stăpâneau comerțul de pe Marea Neagră, îl numiră Mon-Castron sau Mauro-Castron. În timpul războiului genovezilor cu turcii, aceștia din urmă îi deteră numele Akkerman, adică piatră albă sau târgul alb. Ungurii în tratatele lor de pace cu moldo­venii îl numiră Fehérvar, iar moldovenii Cetatea Albă. La urma urmelor orașul rămase cu numirea turcească: Akkerman. La anul 1438 Ștefan Vodă al II-lea a zidit pe temeliile cele vechi o cetate, iar deasupra porții a ingravat în limba grecească următoarele: „1438 s-a zidit această poartă de blagoslovitul Vodă Ștefan, în zilele lui Lucian German“. În veacul al XVI-lea cetatea fu luată de turci, care cuceriră Basa­rabia, iar pe Bogdan Vodă îl făcură vasalul Porții otomane. Dar la 1812 cetatea, cucerită de Potiomkin4, trecu în proprietatea rușilor, care până la 1832 ținură în ea garnizoană, când apoi fu deșertată și ștearsă de pe harta strategică ca fortificație de apărare. Această cetate e cea mai însemnată din construcțiile de apărare de pe terenul Basarabiei, cuprinzând în spațiu 2 kilometri pătrați cu 26 turnuri, iar înlăuntru cu o citadelă zidită de geno­vezi, ce a rămas acum aproape de tot năruită. Actual cetatea este dată în dispoziția târgului, ai cărui orășeni scot din ea piatră trebuincioasă pentru zidirea caselor. Poziția acestei cetăți se poate numi poetică, fiind zidită pe malul golfului îmbucăturii Nistrului, ce ca o colosală pânză se întinde în depărtare unindu-se cu apele mării. Un vapor foarte elegant și sprinten trece pe pasageri în 15 minute la celălalt mal cu orașul Ovidiopol, construit de Ecateri­na a II-a și numit astfel în onoarea renumitului poet Ovidiu, surghiunit în acele olaturi unde se presupune că a fost îngropat. În jurul Akkermanului se desfășoară pogoanele de vii, ce aduc mare venit în comerțul cu vinurile duse în poloboace și butelii până în centrul Rusiei și din care acum se fabrică șampania ce stă paralelă cu șampania de Don, vânzându-se butelia cu câte 6 jumătate și 7 franci. Dar de curând acest product a fost aproape pe jumătate paralizat de filoxeră, care a luat și aici înfricoșătoare dimensiuni. Cu toate că administrația țării își dă toate silințele cheltuind capitaluri mari pentru stârpirea acestui rău, rezultatul acestor încercări este mic și sunt mulți de aceia care prezic vii­lor Akkermanului aceeași soartă de care părtașă a fost insula Malaga cu viile sale. Concluziunea mea este aceea că nu este mirare dacă străinii se îmbulzesc atât de tare în această țară, și îndeosebi cei din nord, care, desfăcându-se de averile lor nemișcătoare, au venit cu locuința aci în Basarabia, găsind în ea cele mai alese producte, precum: pâine ca mana cea cercească, vinuri ca nectarul Olim­pului, tutun demn de ciubucul sultanului, un cer azuriu de Ita­lia și românce cu haruri și frumusețe ca și cadânele lui Moha­med. Astfel aproape toate fiicele bogaților proprietari băștinași ai țării s-au măritat după cavaleri rusești, generali, colonei și amploiați de frunte, care stăpânesc acum proprietățile date lor de zestre. Eroii musulmani, care au căzut în luptă pe pământul României creștine, vor ajunge în înțelesul făgăduinței din coranul lui Mo­hamed, în cele șapte raiuri: întâiul de argint, al doilea de aur, al treilea de pietre scumpe, al patrulea de safir, al cincilea de cris­tal, al șaselea de culoarea focului și al șaptelea cu livezi încân­tătoare stropite cu apă de trandafiri, cu rouă și vinuri, cu unt­delemn, miere și lapte. În acest rai vor fi mese încărcate cu cele mai bune bucate, înșirate în saloane și palate. La aceste mese vor ședea chemații raiului și vor fi hrăniți și adăpați de cadâne frumoase, ai căror ochi încântători strălucesc ca și stelele de pe cer, fecioare neprihănite care se reînnoiesc la fiecare sărutare și ale căror buze sunt atât de dulci, încât, atingându-se de apele amare ale mării, le prefac în dulceață... Acest al 7-lea rai l-au câștigat cuceritorii inimioarelor româncelor noastre, cuceriri ce stau mai presus de toate biruințele cetăților neaccesibile... NOTE Într-o variantă redusă studiul s-a publicat întâi în rusește sub titlul Carpații și raporturile lor cu Basarabia (Karpatî i ih otnoșenie k Bessarabii , „Bessarabski vestnik“, 1890, nr. 164, 167 din 25 și 29 martie), apoi integral în românește în „Gazeta Bucovinei“, 1897, nr. 6-8, 10, 12, 14, 16, 18, 20. A fost tipărit în volumul Răsunete din Basarabia, Cernăuți, 1898, de unde am reprodus textul și în ediția de față. 1 Arago, François (1786-1853), astronom și fizician francez. 2 Humboldt Alexandr von (1769-1859), naturalist și geograf german. 3 Rumeanțev Piotr Aleksandrovici (1725-1796), mareșal rus. 4 Potiomkin Grigori Aleksandrovici (1739-1791), om de stat, diplomat și militar rus. Epistola adresată lui Silvestru Morariu-Andrievici s-a publicat în Caleido­scop literar , Cernăuți, 1895, însoțind eseul Luxul . Epistola adresată lui N. Rădulescu-Niger (1861-1944) a apărut mai întâi în „Gazeta Bucovinei“, 1897, apoi în volumul Răsunete din Basarabia , Cernăuți, 1898. 1 Béranger, Pierre Jean de (1780-1857), poet francez.


content:
Eminența voastră! Din ceasul când am avut onoarea a Vă întâmpina pe calea vieții mele, am știut a Vă înțelege și a Vă prețui, încredințându-mă că nu în zadar Dumnezeu V-a însemnat soarta de cârmaci al unui popor, care negreșit Vă adorează ca pe un eminent apostol al adânc înțeleptei noastre religiuni. Eu, smuls de soartă de la sânul mamei patrii, rămăsei ca orfan din leagăn înstrăinat de ea până acum aproape de mormânt. Numai din spusele străinilor știam că sunt o părticică din corpul viguros al unui popor brav, pe care nu l-am cunoscut, un atom din o patrie pe care nu am văzut-o. Ca utopistul eu păstram în suflet acel ideal prin instinctul sângelui, gugolindu-l în inima mea, împodobindu-l în gând cu cele mai strălucite odoare, precum face un logodnic cu mireasa sa. Eu cercai cu lira mea poetică să vorbesc limba patriei, să dezmierd acel odor scump, cum mama Română mă dezmierda când mă legăna în pruncie. Ea, murind, mă strânse în brațe ținându-mi obrazul lipit de buzele sale; eram atuncea în vârstă numai de patru ani. Îmi ținteam ochii mei în ai ei și nu pricepeam de ce pleoapele i se închid, de ce adoarme ținându-mă la piept. În curând buzele ei se răciră și brațul îi înțepeni; ea adormise som­nul etern, pe care eu nu-l înțelegeam, precum nu știam și ce soartă mă așteaptă. Trist îmi este gândul că, ajungând la ultima stațiune a călătoriei vieții mele, nu-mi voi vedea aievea patria. Genii renumiți împodobesc altarul patriei cu cununi nemuri­toare, cu trofee cucerite în luptă cu dușmanii, cu comori de mare preț. Eu însă, neavând alta nimică, îi aduc lumânărica săracului, ce o lipesc de altarul ei, aprinsă de flacăra unei sincere iubiri. Și dacă invidioșii sacrificatori ai acelui altar vor găsi de prisos modesta mea jertfă, apoi trimită-i o mică suflare de ură, și ea subit se va stinge, nefiind nici stea, nici luceafăr... Închinându-Vă studiul intitulat Luxul , am socotit că Eminența Voastră ca renumit Învățător poate veți găsi câteva idei demne de a le insufla românilor noștri și, dacă dintr-un pumn de grăunțe va răsări măcar un fir pe brazdă română, eu voi fi fericit. Binevoiți, Vă rog, Eminență, a primi deosebita mea stimă. Caracușeni în martie 1894. C. de Stamati-Ciurea


