# FragmentsContent

content:
Cuprins 1 Comedii 2 Istorice 3 Tragedii 4 Piese pierdute 5 Poeme 6 Apocrife Comedii [ modifică ] Furtuna Doi gentlemeni din Verona Nevestele vesele din Windsor Măsură pentru măsură Comedia erorilor Mult zgomot pentru nimic Zadarnicele chinuri ale dragostei Visul unei nopți de vară (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Neguțătorul din Veneția Cum vă place Îmblânzirea scorpiei Totul e bine când se termină cu bine A douăsprezecea noapte Poveste de iarnă Pericle, Prinț al Tironului Cymbeline Istorice [ modifică ] Regele Ioan Richard al II-lea Henric al IV-lea Henric al V-lea Henric al VI-lea Richard al III-lea Henric al VIII-lea Tragedii [ modifică ] Romeo și Julieta (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Troilus și Cresida Coriolan Titus Andronicus Timon din Atena Iulius Caesar Macbeth Hamlet Regele Lear Othello Antoniu și Cleopatra Piese pierdute [ modifică ] Love's Labour's Won Cardenio Richard al II-lea, prima parte Poeme [ modifică ] Sonetele lui Shakespeare Venus și Adonis The Rape of Lucrece The Passionate Pilgrim The Phoenix and the Turtle A Lover's Complaint Apocrife [ modifică ] Eduard al III-lea Sir Thomas More


content:
Cuprins 1 Personajele dramei 2 Actul I 2.1 Scena I 2.2 Scena II 3 Actul II 3.1 Scena I 3.2 Scena II 4 Actul III 4.1 Scena I 4.2 Scena II 5 Actul IV 5.1 Scena I 5.2 Scena II 6 Actul V 6.1 Scena I 6.2 Scena II Personajele dramei [ modifică ] THEZEU Ducele Atenei EGEU tatăl Hermiei LYSANDER DEMETRIUS îndrăgostiți de Hermia PHILOSTRAT maestru de ceremonii la curtea lui Thezeu QUINCE dulgher SNUG tâmplar BOTTOM țesător FLUTE cârpaci de foale SNOUT căldărar STARVELING croitor HIPPOLYTA crăiasa amazoanelor HERMIA fiica lui Egeu, îndrăgostită de Lysander HELENA îndrăgostită de Demetrius OBERON craiul zânelor TITANIA crăiasa zânelor PUCK spiriduș FLOARE-DE-MĂZĂRICHE TORT-DE-PĂIANJEN MOLIE BOB-DE-MUȘTAR spiriduși și zâne PYRAMUS THISBEEA ZID LEU LUCIU-DE-LUNĂ persoanele interludiului ALTE ZÂNE ÎN ALAIUL CRAIULUI OBERON ȘI AL TITANIEI. SUITA LUI THEZEU SI A HIPPOLYTEI. Acțiunea: SE PETRECE ÎN ATENA ȘI ÎN PĂDUREA ÎNVECINATĂ. Actul I [ modifică ] Scena I [ modifică ] LA ATENA. SALĂ ÎN PALATUL LUI THEZEU. INTRĂ THEZEU, HIPPOLYTA, PHILOSTRAT ȘI SUITA. THEZEU: Acum, frumoasă Hippolyta, ceasul Unirii noastre își zorește pasul. Trec patru mândre zile de-așteptare Ce-aduc o altă lună; dar îmi pare Că prea încet de tot cea veche scade, Și-mi tot amână dorul meu cel viu. Ca maștera bătrână care roade Prea mult din câștigul unui vitreg fiu… HIPPOLYTA: Curând în ale nopților abisuri Cad patru zile și degrabă pier; Și patru nopți cu-alaiul lor de visuri, Când arc de-argint nou-încordat pe cer Va străluci din bolțile albastre Crai-Nou la sărbătoarea nunții noastre. THEZEU: Adună, Philostrat, tot tineretul Atenei, la petreceri și la jocuri, Deșteaptă-al veseliei duh zburdalnic, Gonind melancolia, palid oaspe, Ce n-are niciun rost pe-aceste locuri. PHILOSTRAT IESE. Cu spada te-am pețit eu, Hippolyto! Iubirea, ca vrăjmaș ți-am cucerit-o; Dar ziua nunții noastre vreau să fie Prilej de pace și de bucurie! INTRĂ EGEU, HERMIA, LYSANDER ȘI DEMETRIUS. EGEU: O, slavă lui Thezeu, preaînaltul Duce! THEZEU: Ce vești preabunul meu Egeu mi-aduce? EGEU: De Hermia vin, Doamne, a mă plânge, Fiica mea, și inima-mi se strânge. Demetrius, apropie-te. Iată Stăpâne, cel pe care eu, ca tată, Copilei mele l-am menit de mire… Lysander, vino-încoace: Vezi, o, duce, Aceasta-a scos pe fata mea din fire. Da, tu, Lysander. I-ai trimis aceste Scrisori, și-n nopți cu lună, sub ferestre, I-ai îngânat cu glas înșelător Înșelătoare stihuri de amor; Tu ai momit-o cu brățări din plete, Cu jucării, cu broșe, cu inele, Cu vorbe fermecate și prețioase, Cu fleacuri, glume proaste, dar frumoase, Solii primejdioase pentru fete. Mi-ai scos din minți copila-ascultătoare Și ascultarea ce-mi era datoare Ai prefăcut-o-n oarbă răzvrătire. De-aceea eu, stăpâne preamărite, Fiindcă ea nu vrea să se mărite Cu tânărul ce eu i-l dau de mire, Așa cum este legea din bătrâni: Părinții-s pe copiii lor stăpâni. Să-mi facă voia, sau, dacă nu vrea, Pe Thanatos de mire să și-l ia! THEZEU: Ce spui, frumoasă fată? Ești datoare Să vezi un zeu în tatăl tău. El doar Te-a înzestrat cu-al frumuseții dar… În mâna lui ești ca un chip de ceară, Ce-i porți tiparu-n forma omenească: El poate să-l păstreze-ori să-l zdrobească. Demetrius e-un tânăr demn de tine. HERMIA: Lysander e de-asemeni demn. THEZEU: Prea bine, Dar e, Demetrius, mai prejos de tine, Căci n-are-îngăduința câștigată A celui care, Hermia, ți-e tată. HERMIA: O, de-ar vrea, De-ar ști cu ochii mei să vadă tata! THEZEU: Să vadă ochii tăi cu judecata Bătrânului tău tată, s-ar cădea! HERMIA: Cer, duce, îndurare, cu-îndrăzneală, Mă-ndeamnă feciorelnica-mi sfială. Dar nu știu ce putere mă supune Și-mi dă-naintea îndurării tale Curaj sfielii mele feciorelnice, Să-mi spun pe față cugetele mele. Doresc să știu la ce pedepse grele Voi fi supusă, de mă-mpotrivesc Să iau de soț pe-acel ce nu-l iubesc. THEZEU: Ar trebui să mori, or să stârpești În tine toate poftele trupești. Întreabă-ți dar, frumoasa mea copilă, Pornirile ce-abia mijesc în tine Și sângele ce-ți clocotește-n vine Așa zglobiu, și dacă nu ți-e milă De anii tăi cei tineri să-i petreci De-a pururi între zidurile reci Ale-unui schit, în haine de vestală, Slăvind în imnuri stearpa lunii pală?… O, fericite de trei ori acele Ce-și stăpânesc pornirile, că ele Sporesc alaiul sfintelor fecioare! Mai fericită-i totuși mândra floare Ce prin mireasmă-și supraviețuiește; Pe spinu-i feciorelnic vezi cum crește Ursita sa tânjească și să piară În trista-i fericire, ca să moară. HERMIA: Mai bine-atunci să cresc și să tânjesc, Să mor, – decât vreodată să-mi mânjesc, Jertfind acestui tânăr viața mea, Al cărui jug urât de l-aș purta, Mi-ar umili și cuget și simțire. THEZEU: Ai încă patru zile de gândire, Dar când Crai-Nou răsare – zi aleasă De mine și iubita mea mireasă Spre-a ne serba unirea – te gătește De moarte, sau de nu, îndeplinește Voința părintească, sau în fața Altarului Dianei te închină, Jurând că-n veci rămâne-vei străină De dragoste, și castă toată viața! DEMETRIUS: Ascultă, mândră Hermia, povața Măritului stăpân, și tu, Lysander, Nu cuteza să ceri ce nu se poate, Că nu ești nici iubit, nici n-ai dreptate. LYSANDER: Demetrius, dac-o iubești pe Hermia, și tatăl Iubitei tale te iubește, iată-l! Însoară-te cu el! Și lasă-mi mie, Pe Hermia, fiica lui, soție! EGEU: Mă iei în râs, Lysander! Da, el are Iubirea mea, și-i dărui tot ce am. Copila e a mea, și, prin urmare, I-o dau acestui om de nobil neam. LYSANDER: Eu, duce, sunt de neam bogat la fel, Și sunt iubit mai mult decât e el. Norocul mi-a surâs mereu și-n toate, La fel cu-al lui, de nu mai mult chiar, poate. Un lucru însă meritul mi-l crește: Căci Hermia pe mine mă iubește. Cum deci să las eu drepturile mele?… Demetrius a izbutit să-nșele – O spun aci – pe fata cea frumoasă A lui Nedar, Helena – și o lasă Acum să plângă și să-i ducă dorul, Căci ea-și adoră și-azi amăgitorul, Și astăzi îl iubește ca pe-un sfânt, Pe-acest om crud, nedemn de crezământ! THEZEU: Mărturisesc c-am auzit și eu Vorbindu-se de-aceasta; gândul meu, Demetrius, era dorit să-ți ceară O lămurire; dar mă-mpresurară Atâtea treburi mult mai însemnate, N-avui răgaz să mă-ngrijesc de toate. Ci vino, tu, Egeu, și tu, băiete, Vreau să vorbesc cu voi mai pe-ndelete. Iar tu, frumoasă Hermia, alege: Ori îți supui voinței părintești Voința ta, ori, de nu voiești, Vei fi jertfită după vechea lege, Ce în Atena-i încă în ființă, Și-a cărei puternică sentință Noi nu putem nicicum s-o îndulcim: Sau intri-n schit, sau dormi în țintirim. Să mergem, Hippolyta mea! Egeu, Demetrius, urmați alaiul meu: Am trebuință să vorbesc cu voi Asupra marilor serbări, și-apoi Purcede-vom așa cum legea cere… EGEU: Supuși noi te urmăm, și cu plăcere! THEZEU, HIPPOLYTA, EGEU, DEMETRIUS ȘI OAMENII CURȚII IES. LYSANDER: Ei, dar ce-ți păliră trandafirii Obrajilor? HERMIA: Din pricina mâhnirii Că ochii mei, învăluiți de nori, Nu pot stropi aceste biete flori… LYSANDER: Vai, din mulțimea cărților cetite, Din basmele ce-mi fură povestite, Știu că iubirea când e-adevărată, În cursul ei e-întruna tulburată Și foarte rare-s zilele-i senine… De pildă-atunci când s-ar ști de toți, O mare deosebire între soți De naștere… Poți plânge cu suspine HERMIA: Când cel iubit e mai prejos de tine! LYSANDER: Când, altădată, iar, nepotrivire De ani… HERMIA: Când bătrânețea se unește Cu tinerețea, ce nenorocire! LYSANDER: Când unul din părinți nu se-nvoiește… HERMIA: O, chin din iaduri! Să-ți alegi bărbat Prin ochi străini… LYSANDER: Sau dacă s-a-ntâmplat Ca doi ce se iubesc să se aleagă, Războiul, boala, moartea, lumea-ntreagă, Toți împotriva lor acum se-ncheagă, Făcând norocul lor fugar să piară Ca sunetul, ca umbra sau ca visul, Ca fulgerul ce-o clipă scânteiază, Că nici n-apucă cineva să-l vază, Să-i strige: ,,Stai!“ – și e-nghițit de-abisul Întunecimii… Vai, așa se duce De repede tot ceea ce străluce!… HERMIA: Dar dac-aceasta-i voia sorții rele, Să îndurăm și noi primejdii grele. Ca toți iubiții, – noi s-avem răbdare, Că nu-i pe lume-amor lipsit de chin, De gânduri negre și de-adânc suspin, De dor, de lacrimi și de griji amare! LYSANDER: Un sfat cuminte, Hermia. Ascultă: Am o mătușă cu avere multă, Avută-n ani, săracă în copii, Ea stă la șapte poște de aci Și mă iubește ca pe-un fiu al ei. În casa-acestei vrednice femei Vom merge și ne vom căsători; Acolo nu ne poate urmări Urgia vreunui jude din Atena… O, Hermio, mi-ești dragă! Te strecoară, Din casa părintească, mâine seară; Te-aștept în crângul unde cu Helena, Frumoasa ta prietenă, te-aflai, Întâia oară la o sărbătoare A unei mândre zile-ntâi de mai! HERMIA: Lysander, jur pe arcul cel mai tare Al lui Amor, pe agera-i săgeată Cu vârful de-aur, pe cea mai curată Și albă porumbiță a Cytherei, Pe milostiva zână-a-mperecherii Acelora ce se iubesc, pe-aleanul Ce-o mistuia pe Dido, când vicleanul Troian a părăsit-o, și pe toate Făgăduințele de-amor sfărmate Mai multe de bărbați ca de femei – La miezul nopții, mâine, vin unde vrei! LYSANDER: Te-aștept, iubito… Uite pe Helena! INTRĂ HELENA. HERMIA: Bine-ai venit, frumoasa mea Helena! HELENA: Tu-mi zici frumoasă? Nu-mi mai zice astfel! Tu ești pentru Demetrius frumoasă, Luceferi ochii tăi sunt pentru el Și vocea ta e mai armonioasă Ca trilul ciocârliei, când păstorul L-ascultă vesel, când dă-n verde-ogorul Când vezi măceșul scânteind în floare O! Dacă boala e molipsitoare, De ce n-ar fi și vraja frumuseții? Ți-aș lua din ochi văpaia, nurii feții Și armonia dulcelui tău glas. Și lumea, dac-ar fi a mea, te las Pe-ntreaga lume să rămâi stăpână, Demetrius al meu doar să rămână! Învață-mă cum să-l privesc și spune Prin ce ascunse vrăji îl poți supune, Arată-mi taina frumuseții tale… HERMIA: El mă iubește, chiar de-i fug din cale, Deși mă uit la el urât… HELENA: O, dacă Aș ști cum să mă uit la el, să-i placă! HERMIA: Deși-l gonesc și-l cert, el tot mă cere… HELENA: Vai, plânsul meu nu are-acea putere! HERMIA: Deși-i arăt dispreț, el mă slăvește… HELENA: Eu îl slăvesc, el mă disprețuiește. HERMIA: Ce-s vinovată eu dacă-i nebun! HELENA: O, de-aș putea și eu la fel să spun! HERMIA: Ascultă, și fii veselă, Helena: Eu și Lysander părăsim Atena. Când pe Lysander-ntâi eu l-am văzut, Ce paradis orașul mi-a părut! Și vezi, așa puternic e misterul Amorului, că-n iad îmi schimbă cerul! LYSANDER: Cuvintele acestea nu te mint: Când mâine, în oglinda apei clare Își scaldă Hebe fața ei de-argint, Stropind câmpia cu mărgăritare, Pe lângă zidul falnic al arenei, Ne furișam prin porțile Atenei… HERMIA: Și-n poienița unde amândouă, Pe stratul de brândușe plin de rouă, Ne hodineam în dimineți senine, Mă va-ntâlni Lysander-al meu pe mine. Pe urmă, întorcându-ne privirea De la Atena, Și vom cuprinde totul din privire Să căutăm cu grijă, în neștire, Prieteni noi, tovărășii străine… Tovarășă de-amor, rămâi cu bine, Te las, și facă-ndurătorul Joe, Demetrius al tău să-ți intre-n voie… Lysander, nu uita… De-acuma, cată Să ne lipsim privirea însetată De dragoste, căci noaptea va veni. IESE HERMIA. LYSANDER: Îmi țin cuvântul, Hermia, să știi! IESE PRIN DREAPTA. HELENA SE ÎNDREAPTĂ SPRE PALAT, ÎN VREME CE CORTINA CADE. HELENA: Cât poate fericirea să-i răsfețe! Nu-s mai prejos de ea în frumusețe. Dar ce folos? Demetrius nu se-ncrede În ce știu alții, ’n ce Atena vede. Robit de ochii Hermiei se-nșală Cum eu, robită lui, cad în greșeală. Din tot ce-i josnic, găunos, din pleavă, Iubirea făurește-un chip de slavă. Ea nu cu ochii vede, ci cu gândul. Închipuindu-l orb, înaripându-l. Pe Cupidon, știm că smintită pripă Stă-n ochii lui legați, pe-a lui aripă Iubirea, știm cu toții că-i un copil; Se-nșală și orbecăie umil, Precum ștrengarii care jură-n șagă, Nimica de iubire nu o leagă. Când n-avea ochii Hermiei în minte, Mă amăgea-în potop de jurăminte. Dar i-a simțit aprinsa ei văpaie, Și tot potopul s-a-nmuiat în ploaie. Demetrius va afla din gura mea Că mâine va fugi iubita sa. Și mâine-i va porni în căutare, Aflând prin mine-această taină mare. Mă voi alege doar că-l voi vedea, Tot căutând-o pe rivala mea! IESE. Scena II [ modifică ] ODAIE ÎNTR-O COLIBĂ. SEARĂ. SCENĂ-NGUSTĂ. INTRĂ SNUG, BOTTOM, FLUTE, SNOUT, QUINCE ȘI STARVELIG. QUINCE: Suntem toți în păr? BOTTOM: Ar fi mai bine să-i strigi pe toți, unul după altul, după listă. QUINCE: Iată-i, aci-s trecuți toți pe care i-am socotit destoinici să joace la reprezentația de gală ce-o dă înaintea ducelui și-a ducesei, în seara de nuntă. BOTTOM: Mai întâi, cinstite Quince, povestește-ne subiectul piesei, apoi citește numele actorilor, și pe urmă să ne apucăm de treabă. QUINCE: Piesa se cheamă: ,,Prea jalnica comedie și cumplita moarte a lui Pyram și a Thisbeei“. BOTTOM: E un cap de operă, să mă credeți, și foarte hazlie. Acuma, Quince dragă, strigă pe actori după listă. Scumpi maeștri, nu vă-ngrămădiți! QUINCE: Să răspundă fiteșcare! Nick Bottom, țesătorul! BOTTOM: Aci. Spune-mi rolul pe care am să-l joc și apoi vezi de altul. QUINCE: Dumneata, Nick Bottom, ai să faci pe Pyram. BOTTOM: Ce-i Pyram ăsta? Un amorez ori un tiran? QUINCE: Un amorez care se omoară foarte frumos din dragoste. BOTTOM: O, are să fie nevoie de ceva lacrimi ca să iasă bine rolul ăsta! De l-oi juca eu, n-am să cruț deloc ochii adunării! Voi stârni o furtună de lacrimi, voi geme cumsecade… Cu toate că mai drag mi-ar fi să joc pe un tiran! Sunt în stare mai bine ca oricine să fac pe Herculea! E un rol ăsta în care toate se prăvălesc și se duc de râpă!… Dar stânca se prăvale Sfărmând ce-i iese-n cale, Răzbubuind în treacăt Și sparge orice lacăt, Iar Phoebus peste unde Cu caru-i strălucit Ar vrea să se cufunde În cruntul nesfârșit. E frumos, hai?… Zi-i acum pe ceilalți confrați. Iată ce ton trebuie să ia Herculea sau un tiran oarecare; amorezul e mai dulceag, mai plângător… QUINCE: Francisc Flute, cârpaci de foale! FLUTE: Aci! QUINCE: Dumneata vei juca pe Thisbeea. FLUTE: Cine-i Thisbeea? Vreun cavaler rătăcitor? QUINCE: Nu; Thisbeea e domnița pe care Pyram trebuie s-o iubească. FLUTE: Ba nu, zău, rogu-te, nu mă face să joc un rol de femeie, că uite, încep să-mi dea tuleiele… QUINCE: N-are a face; ai să joci cu mască și-ți vei subția glasul cât vei putea mai tare. BOTTOM: Dacă pot să pun mască, lasă-mă pe mine să joc și rolul Thisbeei! Am să-mi fac un glăscior îngrozitor de subțire: ,,Thisbea! Thisbea! Ah, Pyrame! Scumpul meu dulce! Thisbea ta, iubita ta Thisbea!“ QUINCE: Nu, nu; dumneata ai să joci pe Pyram, și dumneata, Flute, pe Thisbeea! BOTTOM: Bine, fie. Treci la altul. QUINCE: Robin Starveling, croitorul! STARVELING: Aici, Peter Quince! QUINCE: Robin Starveling, dumneata ai s-o joci pe mama Thisbeei. Tom Snout, tu vei fi căldărarul. SNOUT: Aici-s, Peter Quince! QUINCE: Dumneata ai să faci pe tatăl lui Pyram. Eu însumi pe tatăl Thisbeei. Snug tâmplarul să facă pe Leul. În sfârșit, cred că am împărțit bine toate rolurile! SNUG: E copiat rolul Leului? Dacă da, dă-mi-l, te rog, să-l învăț, că sunt cam greu de cap. QUINCE: N-ai nevoie să-l înveți, n-ai decât să-l ragi. BOTTOM: O, lăsați-mă să joc și eu rolul Leului! Aș răcni-n așa fel, că aș răni toate inimile simțitoare! Aș răcni-n așa fel, că ducele ar striga: ,,Bis răgetul! Bis răgetul!“ QUINCE: Dacă ragi așa fioros, te pomenești că faci pe ducesa și doamnele ei să leșine de spaimă – și-ar fi destul ca să ne spânzure pe toți. TOȚI: Și spânzurați ar fi copiii mamelor noastre. BOTTOM: Fără doar și poate, scumpi maeștri, dacă speriem damele, toate au să aibă un singur gând: să ne trimită la spânzurătoare! Dar eu pot să-mi prefac așa de bine glasul, că voi rage gingaș ca o turturea când gângurește. Voi răcni ca o privighetoare! QUINCE: N-ai să joci alt rol decât al lui Pyram. Pyram ăsta e un om dulce la chip, ca un om pe care ți-ar plăcea să-l întâlnești într-o lungă zi cu soare; un cavaler drăguț și nostim. BOTTOM: Bine, să-l joc. Dar ce fel de barbă s-ar potrivi mai bine cu rolul meu? QUINCE: Care ți-o plăcea. BOTTOM: Aș putea să joc rolul ăsta cu o barbă în culoarea paiului, sau cu o barbă portocalie ca bronzul, sau cu o barbă de culoarea coroanei Franței, galbenă de tot. QUINCE: Cele mai multe tivde de culoarea Franței și-au pierdut părul; vei juca deci și tu fără barbă. Acum, scumpi maeștri, aveți fiecare rolul vostru. Vă conjur, vă cer, vă poruncesc să le știți până mâine seară și să ne întâlnim cu toții în poiana de lângă palatul ducal, la o leghe de oraș, am fi opăciți de toți gură-cască și toată lumea ar afla de planul nostru. Eu acuma dau fuga să fac o însemnare de toate lucrurile ce ne trebuie pentru reprezentație. Vă rog să nu care cumva să lipsească vreunul. BOTTOM: Nu vom lipsi. Acolo putem să repetăm în toată voia. Căutați să fiți cu toții la înălțime. QUINCE: Să ne-ntâlnim la stejarul ducelui. BOTTOM: Venim, venim, orice s-ar întâmpla! IES. Actul II [ modifică ] Scena I [ modifică ] O POIANĂ LÂNGĂ ATENA. INTRĂ PUCK DIN STÂNGA. O ZÂNĂ DIN CEALALTĂ PARTE. PUCK: Hei, încotro, grăbite duh? ZÂNA: Rătăcitoare prin văzduh, Peste țarcuri și grădini, Peste mărăcini, hârtoape, Peste gropi și peste ape, Trec plutind și-ntrec în zbor Globul lunii plutitor, Și stropesc cu rouă rece Cercurile ce le lasă Doamna zânelor când trece Peste iarba de mătase, Cu-ale sale jupânițe, Care-s ’naltele crăițe, Pe-ale lor fuste-aurite Tu zărești aceste pete, Sunt rubine, mult dorite De șăgalnicele fete, Pete care cu parfumul Lor îmbălsămează drumul. Dar merg să strâng vreo câțiva stropi de rouă, S-anin de orice floare-o perlă nouă. Hai, pleacă! Vine-aici crăiasa mea, Cu-alaiul ei de zâne după ea. PUCK: Și Craiul meu dorește, mi se pare, Să dea aici, la noapte, o serbare. Ferește-ți pe stăpâna ta s-o vadă; Căci Oberon e, știi, pornit pe sfadă Și dornic e de răzbunare Craiul, Fiindcă ea târăște cu alaiul Ca paj, pe-un drăgălaș prunc dolofan, Răpit de la un rege indian. Prunc de furat mai scump ea n-a avut, Și Oberon, gelosul, ar fi vrut Să-l aibă printre scutierii săi, Să-l poarte la vânat prin munți și văi… Iar ea nu vrea cu niciun preț să-l piardă, Cu flori îl încunună și-l dezmiardă, Și-l ține lângă ea, cu mare dor… Acum, de se-ntâlnesc la vreun izvor, Sub licărul de stele în dumbravă, Sau în hățiș, s-apucă de gâlceavă Și se sfădesc și hojma se defaimă Că bieții silfi se-ascund prin ghimpi de spaimă… ZÂNA: Sau chipul și făptura ta mă-nșală, Sau dacă-mi dau eu bine socoteală, Ești duhul hâtru căruia îi spun Cei ce te știu ,,Robin-băiatul-bun“. Nu ești tu cel ce vâri pe fete-n boale, Și noaptea furi smântâna de pe oale, Te-ascunzi în ițe și încurci urzeala, Faci morile să umble alandala? Tot tu împiedici untul să s-aleagă, Că biata gospodină ziua-ntreagă Asudă în zadar și unt nu iese; Strici vinurile care fierb, și-ades’ Înșeli pe călător și râzi de el, Pe-acel ce-ți zice însă ,,Prichindel“, Sau ,,micul Puck“ – pe-acela tu-l slujești Și chiar i-aduci noroc… Așa-i că ești ,,Robin-băiatul-bun, cel sclipitor“?… PUCK: Sunt Puck, băiatul bun, rătăcitor Și ca să-l fac pe Oberon să râdă, Obișnuiesc să-mi iau o față hâdă. Când, nechezând ca iepele, atrag Pe hărmăsarul brudnic în huceag. Măr copt mă fac adesea în cuptorul Cumetrei, și când vrea să ia ulciorul Să beie, eu de nasul ei m-anin Și berea curge-în veștedul ei sân! Ades’, cea mai sfătoasă din bunici, Când e rugată de nepoții mici Să spuie-un basm, mă ia drept scăunel Cu trei picioare: vrea să stea pe el, Atunci alunec, baba se trezește Jos pe podele, blastămă, tușește, Iar toți ceilalți fac haz, se țin de șale De râd, pufnesc, strănută în basmale Și jură că de când sunt ei pe lume, N-au pomenit așa poznașe glume! Dar uite-l pe-Oberon. Adio, zână! ZÂNA: Ah, uite și pe mândra mea stăpână! Oh, dacă n-ar zări-o Craiul tău!… OBERON INTRĂ CU ALAIUL SĂU PRIN DREAPTA, TITANIA CU AL EI, DIN STÂNGA. OBERON: Aici, pe lună, ne-ntâlnim cam rău, Titanio, semeațo! TITANIA: Oberon! Gelosul! Haidem, zâno, să fugim: Doar am jurat să ocolesc pe veci Tovărășia și-așternutul său. OBERON: Nesocotito! Te grăbești să pleci? Ce? Nu mai sunt eu oare soțul tău? TITANIA: Atunci eu s-ar cădea să-ți fiu soția, Dar știm că, părăsind împărăția, Tu zile-ntregi, sub chipul lui Corin, Cântași pe fluier versuri de amor, Culcat în al Philidei sân de crin. De ce te-ntorci acum cu-atâta zor Din India cu plaiuri depărtate? Ori pentru mândra amazoană, poate, Războinica-ți ibovnică-ngâmfată De care te topeai de dor odată, Se mistuie pentru Thezeu de-amor Și-aduci belșug în căsnicia lor? OBERON: Cum de-îndrăznești, Titanio, să-mi faci, Când știm că pe Thezeu ce mult îl placi, Mustrări, pe Hippolyta c-o iubesc? Ai vrea cu orice preț să-ți amintesc Că tu l-ai smuls, pe-o noapte înstelată, De lângă Perigenia-nșelată Atunci de el? Și cine l-a împins Să-și calce jurământul dat, nestins, Egleei, Ariadnei, Antiopei? TITANIA: De mine mai cutezi să te apropii? Ca om gelos ești foarte priceput! Din toiul verii nu ne-am mai văzut… Să ne jucăm zburdalnicele hore Pe melodia harfelor sonore, În văi, în lunci, în huciuri, la izvoare, Și nici pe țărmul nisipos de mare. Eoliane –, fără ca deodată Tu să nu vii cu certurile tale, Să nu ne tulburi veselia toată… De-aceea, mânios pesemne, vântul Că n-ascultăm la cântecele sale, Sorbi din ape neguri otrăvite Care-au făcut, acoperind pământul, Și cele mai nepricopsite gârle Să rupă malul și să se azvârle Din albia umflată de trufie… Zadarnic boii îndurat-au jugul. Zadarnic omul își trudește plugul, Căci putrezește grâul în câmpie Pân’ce să prindă spic, și e pustie Pășunea, corbii-n cete nesfârșite Se-abat pe câmpul plin de moarte vite… Popicele în glod zac îngropate, Potecile sunt părăsite toate Prin lunci, prin luminișuri, prin poiene, De nu le mai cunoști din buruiene. Și-n nopți de iarnă nu s-aud povești Prin case, nici colinde la ferești Și nimeni la petreceri nu se-ndeamnă… De-aceea luna, peste ape doamnă, Umple văzduhul, palidă de ciudă, Cu ceață-mprăștiind răceala udă; Și timpurile anului se-ntoarnă Anapoda pe crug: căci alba iarnă Sărută roșii roze parfumate; Pe capul nins, de tâmplele-mbrumate Ale lui Crivăț spânzură-o tiară De ghiocei… Zglobia primăvară, Senina vară, toamna-mbelșugată, Zgârcita iarnă –, își schimbară toate Veșmântul… Lumea-ncearcă-nspăimântată Să le cunoască, însă nu mai poate Nici după roadă, nici după culoare. Și-acest noian de zăpăceli și rele De unde crezi că izvorăște oare? Din certurile noastre, da, din ele, Noi suntem vinovați de toate cele… OBERON: Îndreaptă-le, că-ți stă doar în putere! De ce-l jignești pe Oberon? Ce-i cere Titaniei? Nimic, decât să-i dea Un prunc pierdut, pe care dânsul vrea Să-l facă paj de-cinste-al Curții sale. TITANIA: Cât despre asta, Oberon, nici ale Împărăției zânelor comori Nu-mi pot plăti pe-acest copil din flori. Cu maica lui eram ca și o soră, Și-ades’ în miresmata auroră A Indiei, pe țărmul lui Neptun Cu perle vream cu ea să mă-încunun. Stam, și privind ades’ cum de la maluri Corăbii grele se-mbarcau pe valuri, Făceam mult haz de albele vântrele De vânt umflate, ce păreau că-s grele; Atunci și ea să-noate începea, Cu pântecul rotund, făcând ca ele – (Căci chiar p-atunci era și dânsa grea Cu pajul meu de azi)… Dar, muritoare, Muri în ceasul chiar când l-a născut. De dragul ei, l-am luat și l-am crescut Pe-acest copil, și tot de dragul ei Nu-l dau, că-mi este drag ca ochii mei! OBERON: Cât stai pe-aceste locuri? TITANIA: Știu și eu? Plec poate după nunta lui Thezeu. De vrei să facem hora împreună, Și să ne vezi cum dănțuim în lună, Rămâi cu noi; de nu, cu-atât mai bine… OBERON: De-mi dai băiatul, o să merg cu tine. TITANIA: Nu-l dau pe toată-mpărăția ta! Să mergem, zâne. Că, dac-am mai sta, S-ar face sfadă. TITANIA CU SUITA EI PLEACĂ. OBERON: Caută-ți de cale! Dar nu vei părăsi această vale Mai înainte de-a-mi plăti ocara, De nu ajung cumplit să mă răzbun. Hai, vino, dragă Puck, băiatul bun. Ți-aduci aminte tu de ziua când Stam noi pe-un promontoriu –, și cântând Veni acea sirenă pe-un delfin, Un cântec dulce și așa de lin, Că amuți războinica fanfară A mării, și, desprinși, alunecară Vreo doi luceferi din înaltul zării, Spre-a asculta cum cântă fata mării? PUCK: Mi-aduc aminte. OBERON: Tot atunci văzui (Tu nu puteai să-l vezi), cu arcul lui, Pe-Amor zburând între pământ și lună, Țintind cu-un vârf aprins cu mătrăgună Pe o vestală care sta pe tron. Și cum întinse arcul, Cupidon Putea răni cu sprintena-i săgeată O sută mii de inimi dintr-odată; În casta rază-a lunei umezi însă, Văzui săgeata lui de pară stinsă Și fata de-mpărat trecu senină, Ca o fecioară gingașă, străină De dragoste… Dar eu atunci văzui În care loc pică săgeata lui: Căzu-n apus, pe-o mică buruiană, Cu albe flori, dar de-a săgeții rană De-atuncea roșii… Fetele, la țară, Îi zic ,,năvalnic“. Du-te, așadară, Și adă-mi-o. Ți-am arătat-o o dată. De picuri, la bărbați sau la femei, Pe ochii lor închiși, când somnu-i fură, Un strop din sucul fermecat al ei, Se-ndrăgostesc de cea dintâi făptură Pe care-o văd când se trezesc din somn… Aleargă dar, îți sunt stăpân și domn, Și adă-mi fermecata buruiană Ca fiara din adânc, leviatană, Pe când străbate-oceanu-într-o clipită PUCK: Vreau să încing, în fuga mea zorită, Întreg pământu-în patruzeci de clipe. PUCK IESE REPEDE. OBERON: Voi iscodi, cu fragede aripe, Titania în somn de-o fi culcată Și-atunci cu buruiana fermecată, Pe-oricine-l va vedea la deșteptare, Un leu, un urs, un taur, orișicare, Un lup sau o maimuță de-o zări, Fără de margini s-o îndrăgosti. … Stropind-o cu o altă buruiană, Să-mi deie-atuncea pajul de pomană. Dar cine vine? Eu sunt nevăzut, Să aflu ce-și vor spune, neștiut. INTRĂ DEMETRIUS ȘI HELENA DIN DREAPTA. DEMETRIUS: S-a dus iubirea noastră. O poveste? Cu Hermia, Lysander unde este? Pe el îl voi ucide. M-a pătruns Iubirea ei. În codru s-au ascuns, Așa mi-ai spus. Dar mintea-mi se destramă De nu pot s-o găsesc, de bună seamă, Pe Hermia… Tu, nu mă mai urma! HELENA: Dar nu pot să înfrâng iubirea ta! Să nu-mi mai farmeci sufletul de dor Și n-am să-ți mai păstrez atât amor. DEMETRIUS: Te-am cucerit? Nu ți-am vorbit deschis? Te-ncrezi degeaba într-al iubirii vis. Nu te iubesc! Nu pot să te iubesc! HELENA: Mai mult în chipu-acesta te-ndrăgesc! Îți sunt, Demetrius, câinele de pază. Mă bați, și simt în inimă o rază De dragoste-înălțându-se spre tine. Mă simt, de tine alături, foarte bine… Chiar de mă bați, chiar dacă mă lovești, Că te-nsoțesc, deși nu mă iubești. O! Lasă-mă să merg pe urma ta, Chiar de m-ai bate, chiar de m-ai certa! Mă lasă calea să ți-o însoțesc, Dar tot te voi găsi, căci te iubesc. Un colț din suflet vreau să-mi hărăzești, Chiar dacă azi nu poți să mă iubești. Dar totuși ți-l cerșesc, să-l am și mâine. Mă rog de tine cum se roagă-un câine! DEMETRIUS: Nu cuteza mânia să-mi stârnești, Căci doar la ură tu mă ispitești. HELENA: Când nu te văd, de orișice mi-e silă! DEMETRIUS: Cum poate să se-ndure o copilă Să iasă din cetate, urmărind Pe-acel iubit de ea cu-atâta jind, Dar care n-o iubește? Și la noapte Să-nfrunte doar primejdii, crunte fapte, Primejduind, și fără de temei Comoara scumpă-a fecioriei ei? HELENA: Mi-e cinstea ta de pază-în orice fapte. De tine-alături când mă văd în noapte Văd ochii tăi scânteietori mereu: Nu-i noapte, nici pustiu în jurul meu. Mă simt alături de ființa-ți dragă, Și pentru mine este-o lume-întreagă. Nu-s singură, și nici nu-s părăsită, Când sunt de lumea-întreagă ocrotită. DEMETRIUS: M-ascund printre tufișuri, ca în gheare Să te cuprindă aprigele fiare. HELENA: Nici sufletul de fiară nu-i hain Ca sufletu-ți, tăios cum este-un spin. Hai, pleacă și mă lasă, ca pe dos, Legenda să se-ntoarcă: rușinos Apollo fuge, laș și mișelește, Iar Daphne peste tot îl urmărește. Un uliu-i urmărit de-o turturică; Iar biata căprioară, fără frică, Spre tigrul fioros se năpustește: De-avântul ciutei fiara se ferește. DEMETRIUS: Nu stau să-ți mai răspund la nerozii. Hai, pleacă, ori altminteri vei păți În codru o năprasnică ocară. HELENA: Ți-e inima cumplită și amară: În templu, în cetate-în toată țara, Batjocorești ce-am mai de preț, comoara Iubirii nesfârșite pentru tine. Bărbatul se cuvine, prin suspine, Să-și urmărească tot mereu iubita. Aicea eu mă simt nedreptățită, Căci îți cerșesc, din inimă, iubirea, Iar tu nu mi-ai păstrat nici amintirea. DEMETRIUS IESE. Te-oi urmări și-oi face rai din iad, Ucisă de cel drag de-o fi să cad. IESE. OBERON: Ieși din pădure, nimfă: să știi bine: Tu vei fugi de el, el, după tine! PUCK VINE DIN ADÂNCIME, CU O FLOARE MARE, ROȘIE. (LUI PUCK): Hai, vino, spiriduș rătăcitor! Adus-ai floarea gingașă de-amor? PUCK (I-O ARATĂ): Da, iat-o! OBERON: Pune-o-în locul singuratic. Plin de mireasma cimbrului sălbatic, Și unde cresc crăițele înalte, Alături cu mușcatele învoalte. Umbrit de-un rug cu-o-ntunecată floare De trandafiri, de crini, de lăcrămioare. Aicea, lin de zâne legănată, Titania voioasă se desfată În cuib înmiresmat de flori, ce bine Se odihnește-n nopțile senine! Aicea-și lasă smălțuita piele Șopârla, pentru-o rochie cu inele. Strai destul de larg să-mbrace Pe-oricare dintre zânele acele. Aici voi aștepta s-o ung pe gene C-un strop din sucul astei buruiene, Umplându-i ochii ei cu fel de fel De năluciri nebune. Ia din el Și tu un strop, și cată prin poiană Pân’ ce-ntâlnești o mândră-ateniană De-un tânăr atenian înamorată, De care el vrea cu-orice preț să scape. Mergi și, când doarme, unge-l pe pleoape Cu buruiana aceasta fermecată. Dar să purcezi cu-atâta iscusință Încât, firește, cea dintâi ființă Pe care-o va zări, să fie ea. Îl vei cunoaște după-mbrăcămintea Lui de-atenian. Fă tot ce-ți spun, așa Ca el de dragul ei să-și piardă mintea, Precum ea și-o pierdu de dragul lui… Mă vei găsi aici mai înaintea Cântatului. Mergi dar și ia aminte! PUCK: Stăpânul meu feeric, vorba ta Se va-mplini aidoma cum spui! (IESE.) (OBERON SE ASCUNDE-N DREAPTA-N FAȚĂ ȘI STĂ LA PÂNDĂ.) Scena II [ modifică ] O ALTĂ PARTE A PĂDURII. TITANIA VINE CU ZÂNELE EI DIN FUND, ÎN STÂNGA. TITANIA: Acuma, zâne, cântecul și hora! Și toate-apoi la rostul tuturora! Toți mugurii de viermi să-i curățiți Să pară trandafirii străluciți. Să prindeți prin dumbravă lilieci. Și să le smulgeți aripile reci, Croind ușor rochițe pentru iele. Și pentru spiriduși, la fel, din ele. Siliți și cucuvaia să-și ia zborul, Cu țipătu-i de rău prevestitorul. Și-acum legănați-mă domol În cântecele voastre. Pân’ mă scol La muncă! Și lăsați-mă să dorm! CÂNTECUL ZÂNELOR. ÎNTÂIA ZÂNĂ: Șerpi vărgați, țepoși arici, Salamandre verzi, plecați! Doamna noastră doarme-aici, Nu cumva s-o tulburați! CORUL: Nani, nani, dormi ușor! Fie lin Și senin Somnul tău, Și păzit de ceasul rău Nani, nani, dormi ușor! II A doua ZÂNĂ: Voi, bondari, țânțari, ușor, Negri cărăbuși, tăceți! Voi, păianjeni țesători, Mergeți, țeseți, unde vreți! CORUL: Nani, nani, dormi ușor! Fie lin Și senin Somnul tău, Și păzit de ceasul rău Nani, nani, dormi ușor! ÎNTÂIA ZÂNĂ: Una dintre noi veghează Și să stea aici de pază. ZÂNELE SE DUC ȘI DISPAR ÎN FUND. TITANIA DOARME ÎN STÂNGA, ÎN FAȚĂ. INTRĂ OBERON ȘI SE APROPIE DE TITANIA, APĂSÂND FLOAREA PE PLEOAPELE EI. OBERON: Când din somn vei tresări Să-ndrăgești ce vei găsi: Tigru, leopard, motan, Urs, mistreț ori șobolan, Cât de prost ar fi și-oricât De sălbatic și urât, Drag să-ți pice, cum îl vezi Și de doru-i să oftezi. PLEACĂ RÂZÂND PRIN STÂNGA, ÎN FUND. INTRĂ LYSANDER ȘI HERMIA. LYSANDER: Ai obosit de-atât amar de drum Și ne-am pierdut, iubita mea, cărarea. Să ne culcăm, căci toate dorm acum, Doar s-a lăsat de mult întunecarea. Să poposim aicea în pădure, Hai, Hermio, și somnul să ne fure. HERMIA: Lysander dragă, fie-așa cum zici, Eu mi-am ales culcușul meu aici, Pe-acest răzor… Tu unde-ți vei așterne? LYSANDER: Aceste flori ne vor sluji de perne: O inimă, un pat și o credință! HERMIA: Nu te culca alăturea de mine, Lysander, nu se cade… mi-e rușine! LYSANDER: În tot ce-am spus e nevinovăție: Iubirea se rostește-așa cum știe. Ni-s inimile strâns împreunate, Și nu te-îndemn, iubito, la păcate. Avem în piept o singură credință, Făcând din noi o singură ființă. Îngăduie-mi alăturea de tine Să mă întind, pe ierburi și verbine. HERMIA: O, ce drăguț împerechezi cuvinte! Aș fi nebună de-aș fi vrut să spun Măcar o clipă că Lysander minte! Dar, scump Lysander, fii așa de bun Din dragoste, ca și din curtenie, Treci mai departe, dar nu mai departe Decât o bună creștere desparte Pe-un soț de viitoarea lui soție… Adio, drag Lysander, noapte bună! Dea cerul ca iubirea-ți să n-apună Decât când scumpa-ți viață va apune… LYSANDER: Înalț și eu aceeași rugăciune: Când nu te-oi mai iubi mă ieie Domnul; Te înveșmânte-acum, în tihna-i, somnul. HERMIA: Ba, jumătate din urare cază Pe ochii celui ce așa-mi urează! AMÂNDOI SE CULCĂ ȘI ADORM. PUCK INTRĂ PRIN FUND, ÎN STÂNGA. PUCK: Prin pădure, peste tot, Am umblat și n-am găsit Atenian afurisit Pe ai cărui ochi să pot Pune sucul meu vrăjit. Noapte și tăcere… Dar Cine doarme-aci-n umbrar? Cel de care îmi vorbi Oberon că n-ar iubi, Ticălosul, pe-ateniana! Și dincoace doarme dulce Și nenorocita de fată Pe pământul ud și rece! Uite, n-a-ndrăznit, sărmana. Lângă dânsul să se culce… Ei, neghiobule ! Voi trece Farmecul asupra ta, Când te vei redeștepta, Dragostea alunge-ți somnul! De pe ochi… Te vei trezi Când eu nu mai sunt aci! Căci mă duc să-mi caut Domnul! PLEACĂ PRIN MIJLOC ÎN STÂNGA. INTRĂ DEMETRIUS ȘI HELENA, ALERGÂND. HELENA: Oprește-te, chiar dacă-ar fi să mor De mâna ta! DEMETRIUS: De ce mă urmărești? Ți-am spus să pleci! HELENA: Vrei să mă părăsești Aci pe întuneric? O, fii bun! DEMETRIUS: Rămâi și fă ce vrei! Atâta-ți spun! PLEACĂ PRIN DREAPTA. HELENA: Doar Hermia-i atât de fericită! A dragostei statornică ispită, Duios a mai cuprins-o! Ochii ei Lucesc… De ce lucesc așa de viu? O, nu de focul lacrimilor, știu, Că n-ar luci atunci mai viu ai mei? Ce văd? Lysander zace la pământ! E mort? Sau doarme? Rană nu zăresc, Nici sânge… Nu rostește un cuvânt! Deșteaptă-te, Lysander, de trăiești! LYSANDER (DEZMETICINDU-SE): Iubita mea Helena! Înger sfânt, Atâta de fermecătoare ești! Heleno, ah, ce străvezie ești! Cum toate se schimbară fără veste! Văd inima-ți, o văd prin sânul tău! Demetrius ce face? Unde este? Un nume-al unui om ce-i demn să cadă Ca un mișel, străpuns de-această spadă! HELENA: O, taci, Lysander! Nu-l vorbi de rău! Căci Hermia și lui îi este dragă! E îndrăgita sufletului tău, Tu singur ai iubirea ei întreagă. Nu poate fi un om mai fericit! LYSANDER: Cum pot să fiu, Heleno, mulțumit, Că Hermia mă place? Nu! Mi-e silă De timpul risipit cu-acea copilă Nu Hermia –, Heleno, tu mi-ești dragă! Ce om ar sta la gânduri să n-aleagă O porumbiță-n locul unei cioare? Voința noastră minții se supune Și mintea mea abia acum îmi spune Că tu ești cea mai dulce din fecioare. Oricare rod își are vremea lui… Eu, până azi, prea tânăr, nu avui O minte coaptă… Simțurile mele Sunt azi desăvârșite, și prin ele, Stăpână pe voința, mintea mea, Mă-ngenunchează azi în fața ta Și-n ochii tăi mă face să citesc Povești de-amor cum nu se mai găsesc În cea mai mândră carte a iubirii! HELENA: Ah! m-ați ursit, legi meștere-ale firii, Să fiu batjocorită cu-orice preț? Vai, merit eu asemenea dispreț? Nu mi-e de-ajuns că nu pot căpăta O vorbă bună, o privire-a lui, Mă faci să-ndur și ironia ta? Te las. Mărturisesc, nu m-așteptam: Așa se poartă-un cavaler de neam? Se poate ca o fată părăsită De dragul ei să fie osândită? Și luată-n râs într-astfel de-un bărbat? IESE. LYSANDER: Ea pleacă… și mă lasă fermecat. Nici n-a văzut pe Hermia… O! Dacă Nici eu n-aș mai vedea-o niciodată, Chiar dacă e de mine-amorezată, Și mierea, cât de miere-i, ți se-apleacă; Cei care-ntr-o credință nu mai jură Mai aprig decât alții-i poartă ură, Și alții te-or urî stinsă credință, Dar ură ca a mea-i peste putință. De-acum închin Helenei tot ce firea Mi-a hărăzit ca daruri, viața toată Mi-o voi jertfi să-i cuceresc iubirea! PLEACĂ PE URMA HELENEI. HERMIA: Vai, ajutor, Lysander! Ajutor! O, smulge acest șarpe-ngrozitor. O, fie-ți milă… Doamne, ce-am visat? Mă vezi? De spaimă tremur toată încă! Lysander dragă!… Se făcea că vine Asupra mea un șarpe-nfricoșat Că inima-mi cuprinde și-o mănâncă, Iar tu privești surâzător la mine, La chinul morții-n care eu mă zbat… Lysander, unde ești? Ce?… Ai plecat? M-ai părăsit, Lysander?… Nu se poate! Lysander dragă, te implor pe toate Iubirile din lume!… Nu-mi răspunde? Atunci, da, m-a lăsat… s-a dus… dar unde? Se poate, vai, să-și calce el cuvântul? Merg să-mi găsesc iubitul sau mormântul! IESE. Actul III [ modifică ] Scena I [ modifică ] ÎN PĂDURE. TITANIA DOARME. INTRĂ QUINCE, SNUG, BOTTOM, FLUTE, SNOUT ȘI STARVELIG. BOTTOM: Ei, suntem toți în păr? QUINCE: Suntem în păr, suntem în păr! Și iată un loc minunat pentru sindrofia noastră! Luminișul acesta verde va fi scena, iar în dosul mărăcinilor de colo, culisele – și o să repetăm piesa înainte întocmai cum vom face-o în fața ducelui! BOTTOM: Peter Quince! QUINCE: Ce e, zurbagiule? BOTTOM: Vezi că-n comedia aceasta a lui Pyram și a Thisbeei sunt niște lucruri care n-au să fie pe placul tuturor. Mai întâi, Pyram ăsta vrea să tragă spada și să ucidă, ceea ce n-are să facă plăcere damelor, ce zici de asta? SNOUT: Pe legea mea, au să se sperie cumplit. STARVELING: Eu cred că am putea să tăiem măcelul de la urmă. BOTTOM: Ba nicidecum. Am aflat eu tertipul ca toate să meargă strună. Scrieți-mi un prolog în care să se spună publicului că nu ne pricinuim nicio meteahnă lovindu-ne cu săbiile și că Pyram nu se ucide cu adevăratelea. Și ca toată lumea să fie împăcată, mai spuneți acolo că eu, Pyram, nu sunt Pyram, ci Bottom, țesătorul! Și așa scutim publicul de orice neplăcere! QUINCE: Bine, vom avea un prolog de felul ăsta! Și va fi scris în stihuri de câte opt și șase picioare. BOTTOM: Mai pune două, să fie opt și opt. SNOUT: Dar nu credeți că s-ar speria damele de leu? STARVELING: Ba se vor speria, de bună seamă. BOTTOM: Scumpi maeștri, gândiți-vă bine. Să aduci, Doamne ferește, un leu printre femei, e ceva grozav! Nu e pe lume fiară mai înfricoșată ca leul viu, și cată să ținem sama de asta. SNOUT: Să se scrie un alt prolog ca să se arate că nu e leu adevărat. BOTTOM: Da, și cel care-l joacă să-și spună numele și să facă așa ca să i se vadă fața prin gura leului. Prin coama leului să vorbească. Să spună, de pildă: ,,DOAMNELOR!“ sau ,,FRUMOASELOR DOAMNE“ , sau ,,V-AȘ RECOMANDA“, sau ,,V-AȘ RUGA SĂ NU VĂ SPĂRIAȚI“, ,,SĂ NU TREMURAȚI. DACĂ V-AȚI ÎNCHIPUI CĂ SUNT LEU ÎN CARNE ȘI-N OASE, AȘ MURI DE NECAZ. NU SUNT AȘA CEVA. SUNT OM CA TOȚI OAMENII“. Și aci să-și dea pe față numele. Să spună răspicat: ,,SUNT SNUG, TÂMPLARUL!“ QUINCE: Bun. Așa să fie. Dar mai sunt două lucruri grele de făcut. Mai întâi, cum aduci, mă rog, luna-n casă? Știți doar că Pyram și Thisbeea se-întâlnesc noaptea pe lună? SNOUT: Dar va străluci luna în noaptea în care vom juca? BOTTOM: Un calendar! Un calendar! Căutați în almanah! Căutați luna! Găsiți lumina lunei! QUINCE: Da, e lună mâine-seară. BOTTOM: Atunci n-aveți decât să lăsați o fereastră deschisă în odaia în care jucăm. Luna va bate prin fereastră. QUINCE: Da. Sau unul din noi ar putea să intre în scenă cu o povară de mărăcini și un felinar și să spună că el desfigurează și reprezintă Luciul Lunei. Alta la rând. Ne trebuie un zid în odaia cea mare, deoarece, după cum spune istoria, Pyram și Thisbeea își vorbesc prin crăpătura unui zid. SNOUT: Nu vom putea nicicum să aducem co-geamite zid pe scenă. Ce zici de asta, Bottom? BOTTOM: Se poate prea bine ca cineva să facă Zidul. N-are decât să se mânjească cu puțin moloz și tencuială, și să-și răsfire degetele uite așa; prin deschizătura acestora vor șopti Pyram cu Thisbeea. QUINCE: Atunci, toate merg strună. Haideți, stați jos, copii ai mamelor voastre, și începeți repetiția. Pyrame, dumneata începi. După ce-ți sfârșești tirada, treci după tufiș și așa fiecare la rândul său. APARE PUCK ÎN FUND, LA STÂNGA. PUCK: Ce nătărăi! Să facă-atâta larmă! De-abia a prins Crăiasa să adoarmă! A! Teatru! Ia să-l fac pe spectatorul, Și de-oi avea prilejul, pe actorul! QUINCE: Hai Pyram! Tu, Thisbeea, înaintează. BOTTOM: Aceste flori atâta de grețoase… QUINCE: Grațioase! Grațioase… BOTTOM: Cu miresme grațioase, Ca răsufletul tău, Thisbeea, dulce și frumos miroase. Dar auzi! Un glas acolo! Ce să însemneze oare? Stai! Oprește-te o clipă. În curând voi reapare. IESE. PUCK (APARTE): Un Pyram mai ciudat ca orișicare! IESE. FLUTE: E rândul meu acuma? Să vorbesc? QUINCE: Firește. Ai priceput bine? El s-a dus numai să vadă ce zgomot a auzit și se întoarce numaidecât. FLUTE: ,,O, preastrălucita Pyram, ca un crin de alb și pal, Și mai roșu decât roza pe cotorul triumfal, Cel mai falnic dintre tineri, mai drăguț dintre evrei, Și fidel ca cel mai sprinten cal ce-n veci nu obosește, Vin, Pyrame, la mormântul lui Nini de mă găsește.“ QUINCE: Mormântul lui Ninus, omule! Dar nu trebuie să spui asta acum. E un răspuns al lui Pyram. Dumneata recitezi tot rolul dintr-o bucată, cu replici cu tot. Intră iar, Pyrame, dumneata începi la: … ,,cal ce-n veci nu obosește…“. FLUTE: Uf! ,,… Și credincios ca cel mai sprinten cal ce-n veci nu obosește…“ PUCK SE-NTOARCE. BOTTOM VINE CU EL, PURTÂND PE UMERI UN CAP DE MĂGAR. BOTTOM: ,,Dac-aș fi frumos, Thisbeo, aș fi tot numai al tău…“ QUINCE: Grozăvie! Minune! Drace, suntem toți fermecați! Scumpi maeștri, să fugim! Ajutor! IES TOȚI, AFARĂ DE BOTTOM. PUCK: Acum vă iau la goană și la joc! Prin tufe, bălți, la vale și la deal, Prin bunget și prăpăstii, și în orice loc M-oi face când un câine, când un cal, Când porc, când urs fără de cap, când foc, Și mormăi, grohăi, rânchez, ard Ca urșii, porcii, câinii, caii, focul! IESE. BOTTOM: Oare de ce fug ei de mine? Au pus la cale vreo păcăleală ca să mă sperie? SNOUT SE ÎNTOARCE. SNOUT: Vai, Bottom, ești preschimbat de tot. Ce văd pe gâtul tău? BOTTOM: Ce să vezi? Ia, un cap de măgar! Pe-al dumitale, nu-i așa? QUINCE SE ÎNTOARCE. QUINCE: Zeii cu tine, Bottom. Zeii cu tine! Te-au preschimbat! PLEACĂ. BOTTOM: Acum înțeleg eu șiretenia lor. Vor să facă din mine un măgar, ca să mă sperie, dacă s-ar putea. Dar n-am să plec de-aici, uite-așa. Am să mă plimb în sus și-n jos, ca să vadă ei că nu mi-e frică. CÂNTĂ. Mierloiu-n negru înveșmântat, Portocaliu la cioc, Și sturzul meșter la cântat, Vrăbioiul la joc… TITANIA (DEȘTEPTÂNDU-SE): Ce înger mă deșteaptă dintre flori? BOTTOM (CÂNTÂND): Vrăbietele și cinteza, Cristeiul, cucul sur… Ce bărbățel ar cuteza Să-i afle vreun cusur Și-ntr-adevăr, cine-ar putea să-și pună mintea cu o pasăre așa de smintită, când îți strigă în față: cucu! TITANIA: Mai cântă, muritor frumos, mai cântă Cântarea ta auzul mi-l încântă Și ochii mi-s orbiți de-a ta făptură! M-ai cucerit la cea dintâi vedere Și inima mea dornică îmi cere Să-ți jur că te iubesc peste măsură! BOTTOM: Pare-mi-se, doamnă, că nu prea ai cuvânt să-mi vorbești astfel; dar la drept vorbind, mintea și dragostea nu prea fac tovărășie-n ziua de astăzi. Vedeți că mă pricep la glume când vreau. TITANIA: Ești înțelept pe cât ești de frumos! BOTTOM: Asta nu. Nu-s nici una, nici alta. Dar de-aș avea destulă înțelepciune să pot ieși din pădurea aceasta, aș fi destul de înțelept ca să mă folosesc de ea! TITANIA: O, nu dori să pleci de lângă mine, Chiar fără voia ta, să știi, te voi reține. Eu sunt din altă lume, sunt din țara În care înflorește primăvara, Și uite! Te iubesc! Cu mine vei rămâne… Vei fi slujit de ceata mea de zâne Ce-ți vor aduce perle din abisuri, Și-ți vor cânta când, desfătat de visuri, Vei adormi pe așternut de flori Și te voi face apoi să nu mai mori, Asemenea cu duhul din văzduh. Să vină-ncoace fiecare duh! Veniți, Măzăriche, Tort-de-Păianjen, Molie și Bob-de-Muștar! MĂZĂRICHE, TORT-DE-PĂIANJEN, MOLIE ȘI BOB-DE-MUȘTAR INTRĂ PE LA MIJLOC ÎN STÂNGA. MĂZĂRICHE: Și eu! Tort-de-Păianjen: Și eu! MOLIE: Și eu! BOB-DE-MUȘTAR: Și eu! TOȚI: Ce vrea stăpâna? TITANIA: Purtați-vă frumos cu-acest străin, Jucați sub ochii lui și faceți tumbe De stă pe loc sau vrea să se preumble; Aduce-ți-i smochine din pădure, Căpșuni și struguri purpurii și mure, Prădați de miere harnicele-albine, Alcătuiți lumânărele mici Din ceara care-o poartă prin stupine Și-aprindeți-le de la licurici Spre-a-i lumina când doarme ori se scoală. Umbriți-i ochii cu albe-aripi de fluturi, Ferindu-i de-ale lunii reci săruturi, Și fiecare-n față-i să se închine Cu toată cinstea ce i se cuvine! MĂZĂRICHE: Slavă ție, muritorule! Tort-de-Păianjen: Slavă! MOLIE: Slavă! BOB-DE-MUȘTAR: Slavă! BOTTOM: Din toată inima vă mulțumesc, domnișorii mei, binevoiți, vă rog, să-mi spuneți cum vă cheamă? ÎNTÂIUL SPIRIDUȘ: Tort-de-Păianjen! BOTTOM: Aș dori să fac cunoștință mai de aproape, musiu Tort-de-Păianjen! Dacă m-oi tăia cumva la deget, am să apelez la mata. Numele matale, cinstite domnișorule? AL DOILEA SPIRIDUȘ: Măzăriche! BOTTOM: Spune-i, mă rog matale, salutări din parte-mi doamnei Păstaie, mama mătăluță, și lui co-nu’ Vrej, tatăl mătăluță. Acum scarpină-mă puțin la ceafă, musiu Măzăriche! Aș dori să facem cunoștință mai de-aproape. Numele dumitale, domnișorule? AL TREILEA SPIRIDUȘ: Bob-de-Muștar! BOTTOM: Scumpe Bob-de-Muștar, cunosc răbdarea matale. Uriașul Roastbeaf a-nghițit ca un mișel o sumedenie din fameliunea dumitale. Amabilitatea matale, te asigur, mi-aduce lacrimi în ochi. Doresc să facem cunoștință mai de-aproape și cu mătăluță, scumpe Bob-de-Muștar! TITANIA: Veniți acum și-l duceți la culcare! Scăldată-n lacrimi însă luna-mi pare, Și când ea plânge, florile plâng toate De jalea vreunei fete înșelate! Un farmec lege-i limba și-l adoarmă! Purtați-l lin de tot și fără larmă! IES TOȚI. (TOȚI INTRĂ SUB UMBRARUL CE SE DESCHIDE ÎN FUNDAL. RAZE DE LUNĂ VERZI, ROȘII ȘI VIORII SE AMESTECĂ-NTRE ELE. CÂND AU INTRAT CU TOȚII, UMBRARUL SE ÎNCHIDE.) Scena II [ modifică ] ÎN ALTĂ PARTE A PĂDURII. INTRĂ OBERON. OBERON: Ce dornic sunt să știu cum s-a trezit Titania din somn; și ce făptură Privirea ei întâi și-întâi i-o fură, Și ea pe loc de ea s-a-îndrăgostit. PUCK VINE DIN FUND. Zburdalnicul meu crainic iscusit Sosește-n zbor, să spună ce ispravă A potrivit, cu duhu-i ascuțit, Și ce s-a petrecut aci-în dumbravă. PUCK: Stăpâne, preafrumoasa ta Titanie S-a-îndrăgostit, iertați, de o dihanie. Pe când dormea-n culcușul ei aici, O șleahtă de meșteșugari calici, Bieți derbedei ce-abia câștig-o pâine, Prin cârciumile Atenei, de-azi pe mâine, S-au adunat, vezi Doamne, să repete O comedie ce-au de gând s-o joace În seara nunții ducelui Atenei. Cel mai nerod, podoaba astei cete De nătărăi, acela care face Pe Pyram, intră la sfârșitul scenei Aci-n tufiș, pe câteva minute… Eu prind prilejul și pe umeri, iute, I-aplic un drăgălaș cap de măgar… Nu peste mult, comediantul meu, Vrând să răspundă Thisbeei, intră iar. Dar când îl văd cum îl schimbasem eu, Ca lișiți când presimt un păsărar În ascunzișul lui, mai bine-aș spune Că-s ciori ce umplu de croncănituri Și mătură văzduhu-n zbor, nebune La zgomotul unei detunături, Așa o iau înspăimântați la goană, Mâncând pământul bunii mei prieteni. Eu, după ei, și-i fugăresc o toană Prin mărăcini, ciulini, hățișuri, cetini Și-n spaima lor îi fac să vadă-n toate Și pretutindeni duhuri necurate. Să dea din colț în colț și-n crengi să-și lase Fâșii întregi din straiele soioase, Pe când iubitul Thisbeei îl așteaptă Pe tânărul acela cu dispreț, Nebănuind ce s-a-întâmplat cu ei. Titania atunci se redeșteaptă (Precum era de așteptat) și-astfel Zări și îndrăgi pe-acest măgar. OBERON: E mai frumos de cum crezusem, dar Pe tânărul acela din Atena L-ai fermecat cu sucul, cum ți-am spus? PUCK: O, da, pe când dormea în iarbă dus Alăturea de el dormea și fata, Când s-o trezi o va vedea –, și gata! ÎN VREME CE INTRĂ HERMIA URMATĂ DE DEMETRIUS, OBERON A INTRAT, ÎMPREUNĂ CU PUCK, DUPĂ UN TUFIȘ, ÎN STÂNGA, ȘI OBSERVĂ TOTUL. OBERON: Taci! Uite-l pe-atenian. El vine-acu’. PUCK: Pe fată-o recunosc, pe tânăr, nu! DEMETRIUS: De ce m-alungi cu-atâta dușmănie? HERMIA: Îți voi păstra o aprigă mânie. Ar trebui să fiu mai rea: mă tem Că voi avea prilej să te blestem. O, dacă l-ai ucis pe când dormea Pe scumpul meu Lysander, nu-ți rămâne Decât să stingi acum și viața mea! Căci soarele la scumpa-i zi nu ține Mai mult ca el la Hermia-i iubită! Putea el să mă lase adormită? Nu, niciodată! Tu mi l-ai răpus. Cum mă privești așa răpus și dus Îmi pari un ucigaș. DEMETRIUS: Ba un ucis, Că tu, neîndurato, mi-ai trimis Săgeata morții-n inima-mi zdrobită! Și totuși, ucigașa mea iubită, Cum strălucești ca falnica Cytheră Acolo sus, în luminoasa-i sferă! HERMIA: Ce-i cu Lysander? Unde e? Răspunde! O, bunule Demetrius, spune-mi, unde? DEMETRIUS: La câini l-aș azvârli, cu mulțumire! HERMIA: În lături, câine, căci mă scoți din fire! Și feciorescu-mi cumpăt. L-ai răpus? Atunci te blestem: te urăsc nespus. Și tu din lumea omului, de-a pururi. De mi-ai ucis iubitul adorat Pe veci de veci tu fi-vei blestemat! Oh, spune-odată, fără înconjururi, De dragul meu curatul adevăr! I-ai fi atins măcar un fir de păr De nu-l găseai dormind! Nu, tâlhărește, L-ai omorât în somn. Ce mai ispravă! Năpârca n-are colți mai plini de-otravă Ca tine, șarpe târâtor! DEMETRIUS: Oprește! De unde poți avea așa prepus? Că pe Lysander eu l-aș fi răpus? El, pe cât știu, întreg și teafăr este! HERMIA: E teafăr, zici? Ah, poți să-mi dai vreo veste? DEMETRIUS: Și de-aș putea, m-aleg cu vreo răsplată? HERMIA: Cu-aceea ca de-acuma niciodată Să nu ne mai vedem, și de-i în viață Sau mort Lysander, să-mi lipsești din față! IESE PRIN FUND, LA STÂNGA. DEMETRIUS: S-o urmăresc ar fi zadarnic chin, Mai bine stau și m-odihnesc puțin. Povara suferinței e mai grea, Când somnul uită vama să și-o ia, Dar poate, de-l aștept, tot va să vină Să-mi împrumute-o clipă de hodină. SE CULCĂ ÎN DREAPTA ȘI ADOARME. OBERON (INTRĂ DIN NOU): Puck, ce-ai făcut? Ai încurcat-o, Puck. Ai folosit greșit vrăjitul suc, Schimbând prin lipsa ta de chibzuință Iubirea-adevărată-n necredință. PUCK: Așa stă scris, ca pentr-un credincios Să-și calce mii de alții jurământul! OBERON: Mergi în hățiș, mai repede ca vântul, Cutreieră-l și află pe Helena. Pe-aceea frumoasă fată din Atena Ce plânge și se zbuciumă amar, De tânărul acela înșelată… Mergi și ad-o printr-o vrajă-aci la mine. Eu-l voi vrăji pe dânsul, până vine. PUCK: Plec, zbor mai abitir ca o săgeată Din arcul celui mai dibaci tătar! IESE. OBERON: Floare, care-ai sângerat, Amor când te-a săgetat, Sucul tău pe ochi i-l pui Să-i apară draga lui Cum străluce sus, în cer, Venus plină de mister! Când te vei redeștepta Și la ea te vei uita S-o implori, s-o rogi, s-o ceri Și să mori de dragul ei! PUCK SE REÎNTOARCE. PUCK: Crai al zânelor, privește Pe Helena cum sosește! Tânărul de mine uns Îi cerșește un răspuns. Ce nebuni, ah, uneori Sunt sărmanii muritori! OBERON: Larma lor l-o deștepta, Dragostea-i se va schimba. PUCK: Și-amândoi o vor peți Până când vor ameți. Când se-ntâmplă vreun bucluc, Bine mai petrece Puck! MERGE ÎN STÂNGA. INTRĂ LYSANDER ȘI HELENA. LYSANDER: Poți crede că batjocura se-mbracă În lacrimi? O, de ce n-asculți ce spun! Nu vezi că plânsul glasul mi-l îneacă, Azi, când îți jur că te iubesc nebun? Așa rostite-asemeni jurăminte Sunt sincere. Cum poți să crezi că minte Acela care-n fața ta se-nchină Ca robul care-ntâmpină-o regină? HELENA: Din ce te-ascult, te cred tot mai puțin. Nu pot să cred aceste jurăminte, Căci Hermiei i le spuneai ’nainte Nu mie, jurămintele aceste? Ce vrei să fac, la rândul meu, cu ele, Când văd că sunt atât de ușurele, Mai mincinoase chiar ca o poveste? LYSANDER: Când o-îndrăgeam pe ea, am fost smintit. HELENA: Erai smintit, și-acuma ești orbit! LYSANDER: Demetrius e-ndrăgostit de ea Și nu de tine; poți să fii a mea! DEMETRIUS (DEȘTEPTÂNDU-SE): Helenă! Zână! Nimfă! Vis! Minune! Cu ce s-asemui ochii-ți limpezi, spune! Pe lângă ei e tulbure cristalul Și buzele ce-ar rușina coralul Par două gemene cireșe coapte! Omătul de pe Taurus în zare Mai negru decât corbul mi se pare, Când brațul tău cel alb se-nalță-n noapte! Îngăduie-mi să pun pe alba-ți mână Acest sigil al fericirii, zână. HELENA: Vai! Ce ispravă! Ce frumos vă șade Să râdeți, să vă bateți joc de mine! O, de-ați avea cât de puțin simțire M-ați fi cruțat de-această umilire! Nu vi-i de-ajuns că mă urâți și vreți Să-adăugați la ură și dispreț? O, dac-ați fi voi oameni, v-ar fi milă De-o inimă sărmană de copilă Și n-ați glumi cu-asemeni jurăminte Și vorbe seci, când știu de mai-nainte Cât mă urâți, De dragul Hermiei vă înfruntați Și haz de mine-a face v-ați prins frați. Halal ispravă! Prea frumos vă șade Că mă urâți! Frumos de tot vă șade. E faptă demnă de-oameni cumsecade Să-și bată joc de-o fată și s-o facă Să plângă-amar, doar ei ca să petreacă? LYSANDER: Demetrius, fii sincer, tu iubeai Pe Hermia: ți-o dau, poți să ți-o iei, În schimb, îmi lasă mie pe Helena; Nicio fecioară nu-i atât de dragă Și nu va fi un om pe lumea-ntreagă Mai fericit ca mine la Atena! HELENA: O, ticăloșii! Cum îi rabdă firea? DEMETRIUS: Voi fi, iubito, dar s-a dus iubirea Ca un pribeag ce-și vede rătăcirea Și se întoarce iar la scumpa-i țară, Așa mă-ntorc eu la Helena iară, Spre-a rămânea la ea de-aci-nainte. LYSANDER: O, nu-i adevărat! Heleno! Minte! DEMETRIUS: Ia seama la ce spui, să nu plătești Prea scump aceste vorbe nebunești. La Hermia privește! Mergi la ea! INTRĂ HERMIA PRIN STÂNGA. HERMIA: O noapte-în codru! Fericirea mea! Prin beznă, noapte, ne-agerești urechea, Chiar dacă ochii își slăbesc perechea. Urechea mea ți-a prins, Lysander, glasul Și-i mulțumesc… Cum te-ai făcut, Lysander, nevăzut? LYSANDER: N-am mai rămas, fiindcă n-am mai vrut. HERMIA: Lysander totuși cred că trebuia Să mai rămână. LYSANDER: Nu-i îngăduia Iubirea să rămână. Da, iubirea Helenei care-întrece-n strălucirea Acestei mândre nopți de stele plină Și-ntunecă toți ochii de lumină. De ce mă cauți dar, când vezi prea bine Că ura m-a făcut să fug de tine? HERMIA: O, nu se poate să gândești așa! (De-aceasta are Hermia de știre.) HELENA: Și ea-i amestecată-n uneltire! Pricep acuma. S-a-învoit și ea, Să facă haz pe socoteala mea! O, Hermia, te-ai înțeles cu ei, Ingrato! Asta nu-i prietenie! Nu-i demn de-o fată! Este-o mișelie! Când stam de taină oare ai uitat Și ne legam surori, cu gând curat? Când clipele erau nesuferite Căci ne păreau că zboară prea zorite? Și ne despart? Frumoase școlărițe, Ne giugiuleam ca niște porumbițe Și la gherghef brodam aceeași floare, Iar cântecele noastre răpitoare Ne înfrățeau mai mult… și se părea Un singur glas că, dulce, le rostea. Și mâinile, și cântul, se-mpleteau, Și, cu iubire, se împerecheau, Ca două dulci cireșe pe-o codiță Ca două boabe pe-un lăstar de viță. O inimă în două trupuri doar, Și două scuturi doar pe un pieptar: Deasupra lor, o singură coroană. Cum ne jucam, voioase, în poiană? Prietenia noastră s-a-încheiat? Ce ne-a unit e astăzi spulberat? Vrei să-ți bați joc de mine, surioară? Ceea ce faci nu-i vrednic de-o fecioară! Și nici prietenos. Orice copilă Ar osândi ceea ce faci, în silă, Văzând cum cu flăcăii împreună Îți faci de râs prietena mai bună. HERMIA: Ce pătimașe vorbe: în necaz Le spui când crezi că fac de tine haz. HELENA: N-ai pus tu pe Lysander să se-nchine În fața mea, ca rob, unei regine? Și lui Demetrius, care mă privea De sus, și-mi răspundea cu vorbă rea, Să-mi spună nimfă, și să mă numească Divină, zână, rază și cerească? De ce vorbești așa unei femei Pe care o urăști? Pentru ce-i Lysander dârz cu tine, dacă nu L-ai pus la cale dinainte tu? N-am haruri, cum ai tu, și nici noroc, Și nimenea nu m-a iubit cu foc Cum ești iubită tu. Și-mi este silă Că, dacă sunt iubită, sunt de milă. HERMIA: Stau și te-ascult tot mai nedumerită. HELENA: Ah, da! Prefă-te! Arată-te smerită! Așa! La spate, faceți-vă semne! Disprețul împotriva-mi să vă-îndemne. Ați pus la cale-un joc mârșav, dar jocul, Îmi pare rău, dar nu-și prea află locul. Pe socoteala mea vă faceți semne! Dacă-ați avea în voi simțiri mai demne De cinste, și o umbră de rușine, N-ați face-o țintă-a glumelor din mine. Vă las! Greșeala tot a mea-i, în parte; Prin depărtare, dacă nu prin moarte, Am s-o răscumpăr… LYSANDER: Draga mea Helenă! Îmi pari frumoasă cum e o sirenă! Icoana ta în inimă-mi lucește Și inima-mi năprasnic te iubește! HELENA: Frumos! HERMIA: Lysander, dragă, las-o-n pace! DEMETRIUS: Și dacă rugămințile n-ajută, O voi sili. LYSANDER: Cu sila n-o vei face Să te asculte, și de-o ameninți N-obții mai mult decât prin rugăminți! Pe tine te iubesc, Helena mea! Din minți mă scoate frumusețea ta. Îți dăruiesc viața mea întreagă, Pe-acel ce-ar spune cum că nu-mi ești dragă Cu sabia sunt gata să-l silesc Și dragostea să mi-o adeveresc. DEMETRIUS: Îți jur că te iubesc ca el mai mult! LYSANDER: Cu sabia s-o juri, ca să te-ascult! DEMETRIUS: Sunt gata! HERMIA: Cum? Lysander, sunt uimită! LYSANDER: Să pleci de-aici, țigancă afurisită! DEMETRIUS: A! Face pe grozavul! Să mă-înfrunte El nu va cuteza, în lupte crunte. Doar face pe viteazul! E fricos! Doar față de fecioare e fălos! LYSANDER (HERMIEI): Mai du-te și te spânzură, pisică! Nu te măsori și tu cât ești de mică? Hai, du-te și aruncă-te în gârlă, Să nu mă scutur ca de o șopârlă! HERMIA: Ce ți-a venit într-astfel, dintr-odată? Îți e, desigur, mintea tulburată, Iubirea mea! LYSANDER: Iubirea ta! Țiganco! Haide, piei! Iubirea ta o vei primi, cât vrei! O vei sorbi, bezmetică licoare! HERMIA: Glumești, dar gluma ți-e îngrozitoare! HELENA: Îngrozitoare ca și gluma ta! LYSANDER: Cu sabia acum ne vom lupta, Demetrius… DEMETRIUS: Să-mi dai în scris, pecete, Căci văd că te-ai legat de două fete… LYSANDER: Ce vrei? Pe asta chiar vrei s-o omor, S-o bat, s-o schilodesc îngrozitor? Chiar de-o urăsc, nu pot să-i fac vreun rău. HERMIA: Mai rău decât să mor de dorul tău Nu poți să-mi faci! Nu-s Hermia? Nu ești Lysander? Nu spuneai că mă iubești? Spuneai că sunt frumoasă… Și acum Mă părăsești la mijlocul de drum! Mă faci să cred – ferească Dumnezeu – Că numai te-ai jucat cu dorul meu! Că dragostea ți s-a împletit cu gluma! LYSANDER: Nu vreau să te mai văd în veci, de-acuma. Poți să te-întorci pe ulițele Atenei: Eu te urăsc și mă închin Helenei. HERMIA (HELENEI): A! Prefăcuto! Vierme-ascuns în floare! Ai vrut să-mi furi norocul, vrăjitoare, Și ai venit în noaptea-aceasta-anume Să mă lipsești de ce-am mai scump pe lume? HELENA: Frumos de tot îți stă! Nu ți-e rușine? Silești tu astfel buzele-mi blajine Să-ți zvârle vorbe aspre și amare? Tu, păpușico… HERMIA: Vrei să mor de ciudă? Pricep acum: ești ’naltă, eu sunt mică. În ochii lui ești o prăjină lungă. Numai să știi că nu-s așa pitică Și unghiile mele pot să-ajungă Să-ți scoată ochii… HELENA: Haide, încetați Cu glumele. Mai bine mă-apărați, Căci eu nu sunt și nici nu pot fi rea: Eu n-am o fire aprigă ca ea. Sunt gingașă și n-am puterea-n brațe. Vă rog să n-o lăsați să mă înhațe, Deși, precum vedeți, ea e mai mică. HERMIA: A! Iar mă faci, Heleno, mititică! HELENA: Nu, Hermio, cu mine nu fi rea, Eu te-am iubit mereu, iubita mea. Și singura mea vină-i că prin mine, Demetrius aflat-a despre tine C-ai părăsit Atena; și astfel În codru, din iubire pentru el, L-am urmărit și eu. El m-a certat, Cu vorbe grele-apoi m-a alungat, Cu pumnii lui a vrut să mă măsoare, Și pân’ la urmă, chiar să mă omoare! Ah! Patima iubirii, nebunească, Aș vrea s-o duc la casa părintească. Nici n-am să vă urmez, de-acum ’nainte: Vedeți cu toții că-s copil cuminte. HERMIA: Hai, pleacă-odată! Cine te oprește? HELENA: Iubirea doar aici mă pironește. HERMIA: Lysander ți-e iubit, de bună seamă! HELENA: Demetrius!… LYSANDER: Nu cumva să-ți fie teamă, De Hermia, Heleno! DEMETRIUS: Niciun rău Nu-ți poate face. Și sub scutul tău O iei, Lysander… HELENA: Vrea să mă sfâșie! Doar are-o fire iute la mânie. La școală toate o știam de frică. E fioroasă, cât o fi de mică. HERMIA: Își bate joc de mine că sunt mică, Iar voi răbdați ca tot așa să-mi zică!? Lăsați-mă, vreau s-o învăț eu minte! LYSANDER: Pitico! Stârpitură! Fii cuminte! Un fir de iarbă ești! O biată ghindă! DEMETRIUS: Mânia prea o lași să te cuprindă. Doar te iubește! Dacă te gândești Helenei dragostea să-i dovedești, Bătându-ți joc de Hermia, să știi Că neghiobia greu ți-o vei plăti. Nu te mai face-apărătorul ei Căci te voi pedepsi cu mult temei. LYSANDER: Acuma că de Hermia am-scăpat Sunt gata să te-nfrunt ca un bărbat, Ca să vedem Helena a cui este. DEMETRIUS: Urmează-mă acolo, sus, pe creste. LYSANDER ȘI DEMETRIUS IES. HERMIA: Din vina ta se bat. Stai! De ce pleci? HELENA: Nu! Nu! Mă tem de tine. Tu mă-ntreci La mâini, eu însă am picioare lungi. Încearcă, dacă poți, să mă-ajungi! IESE ALERGÂND SPRE DREAPTA. HERMIA: Mă minunez și nu știu ce să spun! O URMEAZĂ PE HELENA. OBERON (ÎNAINTEAZĂ): Vezi, Puck, că te-ai purtat ca un nebun! Sau poate că-ai făcut-o dinadins? Cu-încurcături de-acestea ești deprins… PUCK: Mă iartă, Crai al umbrelor, dar poate Că gândurile mele-au fost curate. Am căutat să-ți împlinesc cuvântul Și că-am să-l recunosc după veșmântul De atenian. Purta acest veșmânt Și sta culcat, azi-noapte, la pământ. Acuma vine-un alt atenian Și-al celui uns la ochi e-un crunt dușman. Sunt gata acuma să se ia de păr! Mă-încântă ce-am făcut, într-adevăr! OBERON: Se poate! Dar se iau la luptă cruntă: Un atenian pe altul îl înfruntă. Hai, du-te fuga: bolta înstelată S-o faci să fie-acum întunecată Cu-o ceață neagră, Aheron cumplit. Dușmanul să le fie-nvăluit Cu-o mantie de negură. Rostește Cu glasul lor, blesteme, și-i gonește Pe unul după altul, făr’ să poată Să se-ntâlnească-n goana lor turbată. Cu glasul lui Lysander, plin de ură, Mereu ațâță-l, fără de măsură, Pe celălalt, Lysander va socoate Demetrius că-l pândește pe la spate. Îi poartă pe-amândoi în jos și-n sus, Și fă-i să se înfrunte, cum ți-am spus, Dar pe-amândoi îi fă să stea departe, Și fă-i apoi să-i prindă-un somn de moarte Și să se culce amândoi, sleiți. Tu picură pe ochii osteniți Ai lui Lysander, sub stufoasa-i geană, Această fermecată buruiană A Cynthiei, ce-ascunde în ea puterea De-a limpezi de năluciri vederea; Când s-or trezi cu toții, tot ce-a fost Le va părea un vis fără de rost Și s-or întoarce veseli la Atena, Cu Hermia Lysander, cu Helena Demetrius –, și vor trăi în pace. În timpu-acesta vreau să văd ce face Regina mea, și farmecul avan L-oi risipi, iar pajul meu indian; Îl voi recăpăta, slăvitu-mi har. Să-i smulgi lui Bottom capul de măgar Și să-l arăți, râzând, soției mele. PUCK: O, rege al zburdalnicelor iele, Porunca iute am să ți-o-mplinesc! Căci zmeii iuți ai nopții se grăbesc Spre răsărit să spargă-n două norii, Prilejuind mijirea Aurorii. Când ea se-nalță, tristele năluci Oprindu-și hora de pe la răscruci În gropile din negre cimitire Își caută odihna-în adormire, În lutul plin de viermi, de șerpi, de groază, Să nu apuce lumea să le vază. OBERON: Ci noi nu suntem duhuri chiar de rând… Eu sunt cu favoritul Aurorii Prieten bun, și pot, ca vânătorii Să vântur văi și codri până când Din ale răsăritului portaluri, Deschise-asupra lui Neptun, mijește Strălucitoarea zi și poleiește Cu aur galben verzile lui valuri. Oricum dă-i zor, până se face zi Să descurcăm ce-ai încurcat aci. IESE ÎN DREAPTA. PUCK: Puck aici și Puck colea, Puck îi duce-așa cum vrea. Peste munți și văi, hai-hui, Știu cu toți de frica lui! Unul, iată-l, se ivește! REINTRĂ LYSANDER. LYSANDER: Hei, Demetrius, unde ești? PUCK: Îți răspund prietenește: Doar la luptă mă găsești. Unde ești? Unde-ai fugit? LYSANDER: Te ajung numaidecât! PUCK: La un loc mai potrivit! ÎN VREME CE LYSANDER IESE URMĂRIND GLASUL LUI PUCK, INTRĂ DEMETRIUS. DEMETRIUS: Aș voi să te-întărât, Căci ești laș și nu-mi răspunzi! În ce tufă te ascunzi? PUCK: Iei de martor stelele Să-ți ascunzi belelele. Prin tufișuri te ascunzi Și în codru te ascunzi. Hai, viteaz copilăresc, Iute să te biciuiesc. Spada-ncrucișând cu tine Eu m-aș face de rușine. DEMETRIUS: Cum? Pe-acolo ești? PUCK: Răbdare! Ia-te după glasul meu: Vreau să pun la încercare Chiar acum curajul tău. ÎN VREME CE DEMETRIUS IESE URMÂNDU-L PE PUCK, REINTRĂ LYSANDER. LYSANDER: Mereu mă strigă, merg pe urma lui, Și când îl caut, ia-l de unde nu-i. Mișelul e mai iute de picioare: Am alergat, dar fuge el mai tare. Alerg mereu pe căi necunoscute, Dar e mereu pe drumuri nevăzute; Simt că un somn de neînvins mă fură, Îmi copleșește-în suflet orice ură. SE ÎNTINDE LA PĂMÂNT. O, vino mai degrabă, dulce zi! Îndată ce lumina ta zglobie, Căzând pe ochii mei, mă va trezi, Demetrius s-o lovi de spada mea Și pentru Helena îl voi înfrunta. ADOARME. REVINE PUCK, CHEMÂNDU-L PE DEMETRIUS. PUCK: Hai, lașule, pe unde rătăcești? DEMETRIUS: Cu mine de-ai curaj să te-ntâlnești, Înfruntă-mă! Dar fugi pe unde-ți place: Te-aud chemând încolo și încoace. Să stai pe loc, să lupți, nici nu-îndrăznești. Poftim la luptă-odată! Unde ești? PUCK: Eu sunt aici! Poftim! DEMETRIUS: Îți râzi de mine, Dar mâine dimineață, știi prea bine, Că-mi vei plăti batjocura cumplită, Cu sabia în luptă mânuită. Acuma poți să pleci pe drumul mare, Căci oboseala-a prins să mă doboare. Mă culc aici, pe roua de pe flori, Dar pân’ la moarte ne-om lupta în zori! SE ÎNTINDE LA UMBRA UNUI TUFIȘ ȘI ADOARME. INTRĂ HELENA. HELENA: Cumplită noapte, fără de sfârșit! O, de s-ar scurge ceasurile tale! Să văd lucind o rază-în răsărit, Și la Atena să mă-ntorc cu jale. Să-ncep acolo-o viață nouă, iarăși, Departe de mișeii mei tovarăși. Un somn ușor adeseori alină Dureri ce par fără de leac. O! Vină, Și până ce lumina va să vie O! Fură-mă pe mine însămi, mie! SE ÎNTINDE ÎN PARTEA OPUSĂ LUI DEMETRIUS. PUCK: Pân’ acum nu-s decât trei. Mai lipsește una. Dar Iat-o! Vai de capul ei! Cupidon, ești un ștrengar! Cum prostești tu pe femei! REINTRĂ HERMIA. HERMIA: Nicicând n-am fost așa nenorocită, Și nici, cum sunt acuma, obosită, Abia mă mișc, prin ghimpi și rădăcini. Zeiță a iubirii, nu m-alini? Abia mai pot să merg, însângerată De mărăcini. Mă culc aici pe dată. De-ajung la luptă mâine dimineață, Păzească ceru-a lui Lysander viață! SE TRAGE LA O PARTE ȘI ADOARME LA UMBRA UNUI TUFIȘ. PUCK: Te-întinde pe pământ, Dormi, frumoaso, dormi visând. Somnul e mântuitor: Am să-ți fac Eu de leac Cu-acest suc mântuitor! APASĂ O BURUIANĂ PE OCHII LUI LYSANDER. Când te vei trezi în zori, Fermecatele comori Vor fi iarăși dăruite Oropsitei de iubite S-o-împlini zicala veche: „Fiecare-ntr-o ureche Și-oricine-și va găsi Ceea ce i s-ar cuveni. Jack o va avea pe Jill, Nu va mai cerși umil“. Fiecare-și vede visul împlinindu-se tiptil! IES. Actul IV [ modifică ] Scena I [ modifică ] ACELAȘI DECOR, ÎN ZORI. LYSANDER, DEMETRIUS, HERMIA ȘI HELENA ADORMIȚI LA UMBRA DE TUFIȘURI. ÎNTRĂ, CU ALAIUL EI DE ZÂNE, TITANIA ÎNSOȚITĂ DE BOTTOM CU CPUL DE MĂGAR ȘI DE CEI PATRU SPIRIDUȘI-SLUJITORI. OBERON, NEVĂZUT DE CEI DE PE SCENĂ, SUPRAVEGHEAZĂ TOTUL. TITANIA (LUI BOTTOM): O, vin’ pe-acest covor de flori frumos. (Se așază cu Bottom pe dâmbul de flori.) Vreau să-ți dezmierd obrazul tău duios, Să-ți încunun iubitul tău căpșor Cu-un trandafir frumos mirositor. Și să-ți sărut, cu dâra lor de rouă, Urechile frumoase, amândouă. BOTTOM (CU O CUNUNĂ DE FLORI PE CAP): Dar unde e Măzăriche? MĂZĂRICHE: La poruncă, stăpâne! BOTTOM: Freacă-mă puțin pe cap, jupâne Măzăriche. Dar Musiu Tort-de-Păianjen pe unde-o fi? TORT-DE-PĂIANJEN: La poruncă, stăpâne! BOTTOM: Dragă musiu Tort-de-Păianjen, ia apucă o armă în mână și omoară-mi albina aceea mică având piciorușele roșii care stă acolo cocoțată pe un scaiete; și pe urmă, bunule Monsieur, adu-mi săculețul ei cu miere. Dar nu-ți da prea multă osteneală în toate aceste treburi, Monsieur; și ai grijă să nu se spargă punga cu miere. Tare mi-ar părea rău să te văd năclăit de miere peste tot. Dar unde-i Monsieur Bob-de-Muștar? BOB-DE-MUȘTAR: La poruncă, stăpâne! BOTTOM: Dă lăbuța încoace, Monsieur Bob-de-Muștar! Lasă toate curteniile astea, dragă Monsieur. BOB-DE-MUȘTAR: Ce-mi porunciți? BOTTOM: Nimic, Monsieur dragă. Poate doar atât, să-l ajuți pe Cabalero Măzăriche să mă scarpine la ceafă. Trebuie să merg la bărbier, Monsieur. Fiindcă mi s-a năzărit că mi-ar fi crescut o droaie de păr pe obraz, mă simt foarte necăjit dacă simt că mă mănâncă puțin capul; și trebuie neapărat să mă scarpin. TITANIA: Nu vrei să-asculți și muzică, iubite? BOTTOM: Ce-i drept, ureche muzicală aș avea eu destulă. Ia să răsune vătraiele și fusele! TITANIA: Dar n-ai vrea să-mi spui, dulcea mea iubire, ce-ai pofti să mănânci? BOTTOM: Zău dacă n-aș mânca o baniță de grăunțe. Ca, de pildă, niște boabe de ovăz bine uscat. Și aș mai avea poftă și de o furcă de fân proaspăt. Fânul dulce, înmiresmat, e fără de pereche! TITANIA (UNEI IELE): Tu, zână dragă, du-te să-i aduci, Dintr-un hambar de veveriță, nuci. BOTTOM: Mi-ar prinde mai bine o mână sau două de mazăre uscată. Numai că v-aș ruga din suflet să nu se ostenească pentru mine niciunul din slujitorii tăi. Simt că mă fură somnul. TITANIA: O, dormi, și eu cu brațul te-mpresor. Să plece ielele la rostul lor! IES IELELE ȘI SPIRIDUȘII. Și astfel rourusca-îmbrățișată De iederă, încolăcește toată Al ulmului trunchi vechi și noduros. Iubitul meu! Ah! Cât ești de frumos! TITANIA SE CULCĂ PE SÂNUL LUI BOTTOM. ADORM AMÂNDOI. INTRĂ PUCK ȘI SE ÎNCHINĂ LUI OBERON. OBERON: Ei, Puck, bine-ai venit! Vezi ce idilă? De nebunia ei mi-e totuși milă. Îmi pare rău că am năpăstuit-o… Mai adineauri chiar am întâlnit-o Cum rătăcea prin gropi, printre ponoare, Să-i caute miresme-adormitoare Acestui dobitoc și nătărău, Acela ce-i acum iubitul său. Atunci am dojenit-o, mânios, Căci vrea să-ncingă botul lui scârbos Cu șiruri lungi de flori mirositoare, Ca niște tufe de mărgăritare Ce străluceau aievea, triumfale, De-a lungul veștejitelor petale, Ca niște lacrimi stoarse de rușine. Ea, după ce-am mustrat-o mult și bine, Părea umilă și, cu vorbe bune, S-a învoit, curând, să mă îmbune. Când i-am cerut copilul, ea mi-l dete Și-a poruncit la una dintre fete Să-l ducă în împărăția mea… Acum că pajul e al meu, aș vrea S-o mântui de orbirea-i nebunească… Ridică, dragă Puck, această mască Străină, de pe tigva ăstui prost, Ca deșteptat, ca și ceilalți tovarăși, Să se întoarcă la Atena iarăși, Încredințat că vis urât a fost Tot ce i s-a-întâmplat în noaptea-aceasta. Dar mai întâi merg să-mi dezleg nevasta. ATINGE CU O BURUIANĂ OCHII TITANIEI. Fă-te iarăși ce erai, Vezi din nou, precum vedeai, Pentru ca prin Oberon, A Dianei floare castă S-o învingă pe cea proastă, Roșie –, a lui Cupidon! Titania, trezește-te din somn, Crăiasa mea cea dulce! TITANIA (DEȘTEPTÂNDU-SE): Al visurilor domn. Par’că am visat un vis nespus de rar: Eram îndrăgostită de-un măgar! OBERON (ARĂTÂNDU-I CAPUL DE MĂGAR): Da, te-ai îndrăgostit de-această ființă! TITANIA: Dar cum a fost aceasta cu putință? Cu scârbă-l văd acuma ochii mei! OBERON: Titania, vreau muzică. Acei Ce zac acum înlănțuiți prin somn, Să-i mântuiască-al Duhurilor Domn! Legând cele cinci simțuri ale lor, Căci prea s-au chinuit îngrozitor. TITANIA: Hai, muzică, în ritm adormitor! CÂNTĂ MUZICA, TRIST. PUCK (LUI BOTTOM): Când ți-oi deschide ochii tăi de prost, Să vezi ce fel de dobitoc ai fost! OBERON: Hai, ziceți, cântăreților! Tu vină Să ne-mpăcăm, frumoasa mea regină. Mâine pe la miezul nopții, tu și eu, Vom dănțui la nunta lui Thezeu Și-i vom aduce spor și bucurie În fericita lor căsătorie. Tot în aceeași seară se cunună Perechile ce dorm aci-mpreună. PUCK: Crai al zânelor, ne-am dus: Cântă ciocârlia sus! OBERON: Hai, regină, în tăcere, După umbra care piere, Să călătorim mai iute Ca icoana lunii mute. TITANIA: Haidem și în zbor să-mi spui Cum se face că zăcui Pe pământ și printre flori Printre simpli muritori? IES. CORURI DE VÂNĂTOARE ÎN CULISE. INTRĂ THEZEU, HIPPOLYTA, EGEU ȘI SUITA DE VÂNĂTOARE. THEZEU: Să-l căutați acum pe pădurar. Aduceți-mi și noul armăsar. Ritualul e-încheiat. Se-nalță zorii. Vreau să-mi asculți, iubito, vânătorii, Și-în fruntea tuturora, cercetașii, Cum își îndeamnă câinii și hăitașii. Auzul ni-l vor desfăta nespus, Noi vom ședea pe-o culme, spre apus; Vom asculta lătratul lor sonor Cum îl îndeamnă orice vânător. HIPPOLYTA: Am fost odată la o vânătoare De urși, prin Creta, ca însoțitoare A lui Heracles și a lui Cadmos. Spectacol cât se poate de frumos Lătrau copoi spartani de dimineață: N-am pomenit o larmă mai măreață. Aici ai câini de neam atenian? THEZEU: Ba câinii mei sunt toți de neam spartan. Li-e blana doar în negru și în aur, Au labe-strâmbe și au guși de taur. Li-s clăpăuge-urechile-amândouă, Culeg cu ele boabele de rouă. Nu-s iuți gonaci, dar latră laolaltă, Orice vânat, când latră ei, tresaltă. Copoi mai buni nu s-au văzut vreodată În Creta, în Thesalia bogată Nici chiar la Sparta… Cine oare sunt Aceste nimfe-întinse la pământ? EGEU: Copila mea, stăpâne, e culcată Aici. Aici, Lysander. Altă fată, Helena e, copila lui Nedar. Mai e Demetrius, tânăr plin de har, Mă mir că-i văd, tuspatru, împreună. THEZEU: S-or fi vorbit, plimbându-se sub lună, De ziua de-întâi mai să se desfete Și, ca și noi, să-și pună verighete. Egeu, nu-i astăzi ziua sorocită Când Hermia cu Lysander se mărită? EGEU: Ba da, stăpâne… THEZEU: Cred că înțelept e Ca-în sunete de corn să se deștepte! SUNETE PUTERNICE DE CORN ÎN CULISE. DEMETRIUS, LYSANDER, HERMIA ȘI HELENA SE DEȘTEAPTĂ ȘI SAR ÎN SUS VĂZÂND ALAIUL DUCAL. Demult trecut-a Sfântul Valentin. În codru-acesta păsările vin Atâta de târziu să se-împreune? LYSANDER (ÎN VREME CE TOȚI PATRU CAD ÎN GENUNCHI ÎNAINTEA DUCELUI.): Ascultă-ne umila rugăciune, Măria Ta, și iartă-ne! THEZEU: Odată Știam că o pețeați pe-aceeași fată Cu gelozie. Astăzi, cum se face Că vă găsesc pe amândoi, în pace, Culcați alături. Ura lângă ură? Vă dușmăneați, și fără de măsură. LYSANDER: Da, duce, mintea îmi era semeață, Acum plutește între vis și viață. Și totuși… parcă îmi aduc aminte: Fusese gândul nostru tăinuit Să părăsim Atena, negreșit Și Hermia cu mine, împreună, Să ne aflăm o soartă, rea sau bună. EGEU (LUI LYSANDER): Ajunge! Duce, știu acum de-ajuns: Voiau să se cunune pe ascuns. Să-l surghiunești! Voia să-mi fure fata! Iar ea ținea cu dânsul, blestemata, Deși știa că i-am făgăduit-o, Și lui Demetrius chiar i-am dăruit-o. DEMETRIUS: Măria Ta, copila cea frumoasă A lui Nedar mi-a spus că fug de-acasă Lysander și cu Hermia-împreună Și că-în pădurea-aceasta se cunună. I-am urmărit, nespus de supărat; Helena mă iubea și m-a urmat. Dar o putere supraomenească – Doar nu e o putere pământească Mi-a destrămat iubirea-înflăcărată Ce Hermiei purtatu-i-am odată. Da, s-a topit iubirea mea ca spuma, Așa că pentru mine este-acuma Ca amintirea unei jucării Ce mă-încânta, pe când eram copii. Acuma chipul care mă desfată E al Helenei, preafrumoasa fată A lui Nedar. ’Nainte de-a vedea Pe Hermia, a fost aleasa mea. Acum pe veci de veci îi voi rămâne Helenei credincios. Mă jur, stăpâne. THEZEU: Copiii mei! Vorbi-vom cu mirare De minunata voastră întâmplare. Norocul vă slujește de minune. Acum, Egeu, tu te vei supune Poruncii mele. Fi-vor pe vecie Și printr-o îndoită cununie, Perechile acestea-îndrăgostite În templul din Atena, fericite. Da, tinerii aceștia se cunună, Acum, cu nunta noastră împreună. E dimineața, văd, înaintată. Rămâne vânătoarea pe-altă dată. Veniți dar la Atena. La altar Trei cununii primi-vor sfântul har. Să mergem, Hippolyta mea iubită! IES THEZEU, HIPPOLYTA, EGEU ȘI ALAIUL DUCAL. DEMETRIUS: Vai! mintea mi-e nespus de încâlcită, Așa precum se-întâmplă, uneori, Să crezi că-n loc de munți vezi numai nori. HERMIA: Eu văd ponciș, nu limpede, ce este. HELENA: Demetrius îmi pare o poveste, Un giuvaier: l-am regăsit cu greu: Știu că-i al meu, dar parcă nu-i al meu! DEMETRIUS: Să fim noi treji? Sau poate mai dormim? Pe ducele pe care îl slăvim Nu l-am văzut aici? Suntem chemați Să fim tusșase astăzi cununați. HERMIA: Și tatăl meu… HELENA: Și Hippolyta-a fost. LYSANDER: Ne-așteaptă la altarul unui zeu. DEMETRIUS: Deci suntem treji. Să mergem. Și pe drum Aflăm ce s-a-întâmplat, și când, și cum! IES TOȚI. BOTTOM SE DEȘTEAPTĂ. BOTTOM: Dacă se întâmplă să trebuiască să-mi spun partea mea, n-aveți decât să mă strigați și voi răspunde. În scrisul meu stă așa: ,,Preafrumosul meu Pyram“. Hei-ho, tu Flute, cârpaci de foale! Și tu, Peter Quince, dulgher. Și Snout, căldărarul. Starveling, croitorul. Ce dracu’! Au plecat cu toții și m-au lăsat dormind! Și ce vis grozav am avut! Stă mintea omului în loc și nu are cum să povestească o asemenea vedenie! S-ar cuveni să fie omul măgar să poată povesti un asemenea vis! Mi se părea că aș fi fost… și se părea că aș fi avut… Numai o paiață într-un costum tărcat ar putea spune lămurit ce anume ajunsesem să fiu! Ochiul omului n-a mai auzit până acum asemenea minunăție, urechea omenească n-a mai văzut până acum așa ceva, nici mâna omenească n-ar fi în stare să pipăie, nici limba omenească să-și închipuiască, și nici inima să se rostească, ce anume vedenie am avut. Am de gând să-l pun pe Peter Quince să alcătuiască o baladă pe seama acestei vedenii. Are să-i spună: VISUL LUI BOTTOM, căci tot se va spune la fundul piesei. Și am să-l cânt la partea de pe urmă a comediei, înaintea ducelui. Din întâmplare, ca să-l fac să fie și mai gingaș, am s-o cânt atunci când își dă duhul Thisbeea. IESE. Scena II [ modifică ] DUPĂ APUSUL SOARELUI. DIN PILASTRUL DIN COLȚ AL PALATULUI, SPRE FUNDUL SCENEI, SPÂNZURĂ-N ÎNĂLȚIMEA FRIZEI O CANDELĂ DE ULEI CARE ABIA LUMINEAZĂ SCENA. INTRĂ FLUTE, SNOUT, STARVELING ȘI QUINCE. QUINCE: Ați trimis acasă la Bottom? Încă tot nu s-a mai întors? STARVELING: Nu se știe nimic despre el. De bună seamă e fermecat. FLUTE: Dacă nu vine, piesa e compromisă. Nu se poate juca, nu-i așa? QUINCE: Firește! Nu-i în toată Atena un al doilea care să poată juca pe Pyram. FLUTE: Nu, asta se știe, e cel mai isteț dintre toți meșteșugarii din Atena. QUINCE: Și cel mai chipeș. Așa-i; și e un cineva că are o voce taman de amant, atât de dulce e. FLUTE: Zi ,,diamant“; un amant, Doamne păzește, e lucru de rușine. INTRĂ SNUG. SNUG: Maestre, ducele se-ntoarce la templu; mai vin cu două—trei perechi de cavaleri și dame, cununați totodată. Dacă am putea să dăm reprezentația, ne-ar bate fericirea! FLUTE: O, dragă Bottom! Ți-ai pierdut cele șase drahme pe zi, pe care puteai să le ai o viață-ntreagă! Că mai puțin de șase drahme nu putea să capete, și dacă ducele nu i-ar da șase drahme pe zi e nimica toată! INTRĂ BOTTOM. BOTTOM: Unde-s flăcăii noștri? Unde-s scumpii noștri tovarăși? QUINCE: Bottom! Ce zi nemaipomenită! Ce zi plină de noroc! BOTTOM: Scumpi maeștri, aș putea să vă spun câte în lună și-n soare. Dar mai bine nu mă-ntrebați, căci dacă v-aș spune, n-aș mai fi atenian de omenie. Și cu toate astea, nu fac decât să vă povestesc ce-am pățit. QUINCE: S-auzim, dragă Bottom! BOTTOM: Pune-ți pofta-n cui! Atât vă spui, că ducele a cinat. Îmbrăcați-vă. Puneți-vă baieri bune la bărbi și nojițe bune la papuci! Ducele vine. Fiecare să-și repete rolul, căci, ca să nu mai lungim vorba, piesa noastră a fost aleasă! În orice caz, Thisbeea să se primenească; și cel care face pe Leul să nu-și roadă unghiile, care trebuie să-i atârne afară ca niște gheare de leu. Și, scumpii mei confrați, nu mâncați ceapă, nici usturoi; avem de spus lucruri frumoase și nu mă îndoiesc că ducele, auzindu-le, va spune că e o comedie foarte dulce… Nicio vorbă mai mult și… înainte! Vine ducele! TOȚI IES PRIN DREAPTA. Actul V [ modifică ] Scena I [ modifică ] THEZEU, HIPPOLYTA, CURTENI ȘI SUITA. VIN DIN DREAPTA ȘI STÂNGA PE SCĂRI, ÎN FUND. ÎN FRUNTE, PURTĂTORI DE TORȚE ȘI MUZICANȚI, CU FLUTE, CLARINETE ȘI TROMPETE. MUZICANȚII RĂMÂN SUS, PURTĂTORII DE TORȚE SE ÎMPART ÎN SPAȚIUL CE-L AU DE LUMINAT. HIPPOLYTA: Ce povestesc aceștia e ciudat… THEZEU: Mai mult ciudat decât adevărat. N-am pus vreodată, orice-ar spune ei, Pe basmele cu zâne vreun temei. În mintea lor, ades’ îndrăgostiții Pot judeca întocmai ca smintiții Și făuresc povești de bună știre, Mult mai presus ca orice-nchipuire. Poeții și lunaticii, răsad De draci mai mulți decât încap în iad; Și-închipuie c-ar fi. Cel ce iubește Iubita lui, adesea, socotește, Că și țigancă dacă-ar fi, ea, Helena El tot i-ar închina o cantilena. Închipuirea lui e un mister Suit de el de la pământ la cer Și-în mintea-i de poet întruchipează Minuni la care neîncetat visează. Iar pana lui dă suflet și dă nume, Unor nimicuri care nu-s pe lume. Închipuirea lui e-atât de mare Că-i gata, numai dacă i se năzare Vreo bucurie, să-i urzească trainic Ca sol al bucuriei lui, un crainic… Iar noaptea, dacă bezna-l înfioară, Ia un tufiș drept urs sau altă fiară. HIPPOLYTA: Dar cele ce s-au petrecut azi-noapte Par să fi fost adevărate fapte. Oricât ni s-ar părea de minunate, Au fost, fără-îndoială, întâmplate. THEZEU: Vin logodiții, sprinteni și vioi! INTRE LYSANDER, HERMIA, DEMETRIUS ȘI HELENA. Bine-ați venit! Vă așteptam pe voi, Să mergem, împreună, la altar. LYSANDER: Pe toți ne-așteaptă-al fericirii har, La drum, la masă și la așternut. THEZEU: Trei ceasuri mai avem de petrecut De la ospățul nunții la culcare. S-a pregătit aleasa sărbătoare. Cel care pregătește desfătări, Sau comedii, sau altfel de serbări Ce-a pus la cale vrem să ne vestească Punând actorii să se pregătească. PHILOSTRAT: Să-ajung să vă desfăt în astă-seară Am pus la cale o istorioară. THEZEU: Cu muzică, cu dansuri și cu măști, Cu sulițe, cu arcuri și cu căști, Greoiul pas al vremii să-nșelăm, Și ca la nuntă să ne desfătăm. PHILOSTRAT: Măria Ta-i rugată să aleagă Ce piesă vrea de pe-o hârtie-întreagă. ÎI ÎNMÂNEAZĂ O LISTĂ. THEZEU (CITEȘTE): A! ,,Lupta cu centaurii“, poveste… I-am povestit-o vrednicei neveste. Cu Hercules, cum știți, mă înrudesc. A! ,,Ceata de bacante îmbătate, Pe cântărețul trac înverșunate“. E-o piesă… s-a jucat cu-un bun decor, Din Theba când veneam biruitor. ,,Acele muze, de trei ori trei, Se dau de ceasul morții, cu temei“. Ca știința să cerșească a ajuns. Vreo satiră… așteaptă un răspuns. Nu cred c-ar fi vreo piesă potrivită Cu sărbătoarea noastră fericită. (Citește) ,,O scenă scurtă și cam plicticoasă Cu Pyram și Thisbeea cea frumoasă. O comedie plină de amar.“ N-am mai văzut un lucru-atât de rar: E deci o comedie dureroasă, Și scurtă, și nespus de plicticoasă! Ciudată-împerechere de cuvinte: O gheață caldă și-un omăt fierbinte! PHILOSTRAT: Măria Ta, e-un fel de pantomimă, Cu stihuri proaste, toate sunt cu rimă. Îmi pare plicticoasă, cam hai-hui: Nici un cuvânt nu e la locul lui, Și nici vreun actor în rolul său. E-o fată îndrăgostită de-un flăcău. Cu sabia flăcăul se străpunge Și fata după el în iad ajunge. Am râs cu lacrimi când am auzit-o Gândindu-mă la cel ce-a întocmit-o. THEZEU: Și cine joacă piesa? Ce actori? PHILOSTRAT: Flăcăi cu palma groasă, muncitori. Sunt din Atena toți, și pân’acuma Nu cred că s-au mai întrecut cu gluma, Jucând vreo piesă proastă, pentru care Au vrut să-și pună mintea la-încercare. La nunta-Alteței Voastre vor s-o joace, Nădăjduind că piesa vă va place. THEZEU: S-o auzim! PHILOSTRAT: Nu cred că se cuvine Să-îngăduim să joace orișicine. Nu face nici o ceapă degerată, Așa precum de ei va fi jucată. Deși meșteșugarii s-au trudit, Alteța Ta să fie mulțumit. THEZEU: Ca să le fac pe plac, vreau s-o ascult. Eu la supușii mei țin foarte mult. Cu zel curat ei vor să ne desfete, Chiar dacă-or spune stihuri deșuchiete. Iubite Philostrat, să-ți chemi actorii, Și-în sală să se-așeze spectatorii. IESE PHILOSTRAT. HIPPOLYTA: Nu-mi place să privesc cum neputința Se zbuciumă-n zadar, când sârguința Nu-i ajutată de-nsușiri firești. THEZEU: Dar, Hippolyta mea, n-o să privești Așa ceva. HIPPOLYTA: Dar nu ne-a spus pe șleau Că-i o prostie, chiar de se trudeau? THEZEU: Cu-atât mai mult li se cuvine lor Să ne purtăm mai îngăduitor. Orice greșeli vor face, de tot felul În tot ce fac acum își pun tot zelul. Vor să ne-arate marea lor iubire Și-a lor nemărginită prețuire. Pe unde-am fost, mari cărturari, în timp, M-au înălțat cu slavă în Olimp, Dar palizi i-am văzut, înfrigurați, Și i-am simțit că sunt îngrijorați Că nu le-a dat atâta minte-un zeu Să se înalțe pân’ la rangul meu! Se poticneau în stihurile lor Și se strâmbau adesea-îngrozitor. În toate-acestea eu mă pricepeam Să-aleg ce-alege un erou de neam. Muțenia, sfiala, stângăcia, La ei se împletea cu datoria. Nu-încap prea multe vorbe sclipitoare: Tăcerea-și ia o altă-înfățișare, Mai sinceră și mai adevărată Decât poezia cea mai înălțată. INTRĂ PHILOSTRAT. PHILOSTRAT: Slăviți ascultători, pe toți vă rog, Să ascultați în tihnă un prolog. THEZEU: Prologului să-i spui să intre-în scenă. TRÂMBIȚE. INTRĂ PETER QUINCE, CARE REPREZINTĂ PROLOGUL. PROLOGUL: De v-aducem supărare, ne veți crede, așa sperăm, Că nu vrem nicicum prin jocul nostru să vă supărăm. Ci ca să vă dăm dovadă de ce știm și ce putem Asta e și cel din urmă și întâiul scop ce-avem. De veneam spre-a vă displace, n-am mai fi venit defel; De-a vă place ni-i unicul și adevăratul țel. Nu pentru plăcerea voastră suntem noi aci veniți, Spre-a vă face ca să plângeți sunt actorii pregătiți. Dar vedeți-i și pe urmă, după ce-i veți fi văzut, Veți putea atunci cunoaște tot ce e de cunoscut. THEZEU: Grămătic nu mi se pare că-i acest meșteșugar. LYSANDER: O cam ia la sănătoasa, ca un aprig armăsar. Spune vorbe încâlcite, neștiind să se oprească. Nu se cade ca actorul doar să știe să vorbească, Orișice cuvânt se cade să-l rostească cu măsură. HIPPOLYTA: Și-un copil ar fi în stare multe vorbe de strânsură Tot la fel să le rostească, sau la flaut să le cânte. Să vedem ce mai urmează, cred că vor să ne-înspăimânte. THEZEU: Vorbe goale,— înșiruite pe un lanț cam încurcat. Toții actorii-acum pe scenă pare că s-au adunat. INTRĂ PYRAM, THISBEEA, ZIDUL, LUCIU-DE-LUNĂ ȘI LEUL. PROLOGUL: Poate-această povestire să vă mire, n-am ce zice, Spectatori, pân’ ce-adevărul vine totul să explice. Omul ăsta e Pyramus, dacă vreți cumva să știți, Iar Thisbeea este fata cea frumoasă ce-o priviți. Omul plin de tencuială și cu var mânjit pe-o parte Este Zidul, ticălosul zid ce pe iubiți desparte. Fericiți când pot, sărmanii, prin a zidului spărtură Pe furiș și-n mare taină să-și șoptească gură-n gură. Omul ăsta cu fanarul, cu cățel și mărăcine Reprezintă Luciul Lunii: căci, băgați de seamă bine, Noaptea numai când din ceruri luna lumina de sus, Pyram cu Thisbeea vin la mormântul lui Ninus. Fiara asta cruntă, căreia Leu îi place să se cheme, Într-o noapte, când Thisbeea ajunsese prea devreme, A făcut-o ca să fugă și-n acea sperietură Ea, fugind, lăsă să-i cadă-n drum mantaua ei pe care Leul o mânji pe urmă cu însângerata-i gură. Tot atunci, Pyram, un tânăr alb și-mbujorat apare; Găsind mantia Thisbeei de Leoaică însângerată El pe loc și-înfipse vârful blestemat al spadei sale Drept în inima-i în care sângele fierbea de jale. Iar Thisbeea se oprise sub un pom, i-a scos îndată Junghiul și-a murit. Și Leul, Zidul, Luciu-de-Lună Și iubiții-n mândre stihuri ce-a urmat au să vă spună. PROLOGUL, PYRAMUS, THISBEEA, LEUL ȘI LUCIU-DE-LUNĂ IES PRIN DREAPTA. THEZEU: Ce minune ca pe scenă să auzi vorbind un leu! DEMETRIUS: Nu-i nicio minune, Alteță, căci, așa precum știu eu, Când măgarii stau la sfadă uneori în sfatul țării Leul poate rage-în vorbe dinspre marginile zării. ZIDUL: În această comedie s-a-întâmplat să mă decid Ca eu, Snout, căldărarul, să joc rolul unui zid. Zidu-i vechi și are multe crăpături ce pot lăsa Pe Pyram să schimbe vorbe cu Thisbeea scumpă-a sa. Tencuiala, piatra, varul ce-l vedeți, vădesc curat Că sunt zid în toată legea, că sunt zid adevărat. Iar la dreapta și la stânga prin spărturile aceste Își șoptesc fricos iubiții amoroasa lor poveste. THEZEU: Cum se poate cere oare de la var și tencuială Să vorbească-în stihuri spuse cu asemenea migală! DEMETRIUS: Cred, Măria Ta, poetul că aici s-a depășit: N-am mai auzit vreodată zid atât de mucalit! INTRĂ DIN NOU PYRAMUS. THEZEU: Stați! Acum de zid Pyramus s-apropie-în tăcere. PYRAM: Noapte neagră-întunecată, noapte plină de mistere, Noapte tristă, blestemată. Noapte groaznică! Mă tem Că Thisbeea n-o să vină la-ntâlnirea ce-o avem. Zidule bătrân și șubred ce desparți din vremuri vechi Două neamuri, dând prilejul iubitoarelor urechi Să se-asculte tot rostindu-și vorbele îndrăgostite, Cum aș vrea să văd prin tine cea mai dulce din iubite. ZIDUL ÎȘI RĂSFIRĂ DEGETELE, PYRAM PRIVEȘTE. Mulțumesc, o, Zid prieten! Jupiter te-aibă-n pază! Dar Thisbeea mea iubită nu e nimenea s-o vază! Zid afurisit, tu, care-mi ascunzi comoara mea, Blestemată-ți fie piatra, de te porți cu mine așa! THEZEU: Mi se pare că și zidul, fiind ființă însuflețită, S-ar cădea să-i zvârle-o vorbă tot la fel de ascuțită! PYRAM: Nu, Alteță! Nu se poate! Căci Thisbeea va veni. Da, a și venit. Și-acuma tot prin zid vom glăsui. REINTRĂ THISBEEA. THISBEEA: Zidule, ce-atât de-adesea în amara clipă când Mă despart de mândrul Pyram, tu m-auzi cum gem plângând, Gura-mi de cireașă-adesea se apleacă să-ți sărute Pietrele cu tencuială și cu var și-n veci tăcute! PYRAM: Pare că zăresc o voce: la spărtură mă reped Să ascult icoana celei mult iubite… THISBEEA: Ah, tu ești, Pyram? Mă încred În spărtura unde-i Pyram, mult duiosul meu iubit. PYRAM: Da, mă vezi că sunt Pyramus, și la zid te-am întâlnit. Ca Limander, credinciosul tău iubit voi fi mereu, Până mi-or vesti sfârșitul Parcele și-un tainic zeu. THISBEEA: Credincioasă ca Helena îți voi fi cât voi trăi. PYRAM: Ca Saphala pentru Procrus, scumpa mea, așa-mi vei fi! THISBEEA: Eu, ca Procrus, pe Saphala, știu că fără de măsură, Te-oi iubi. PYRAM: Să-mi dai, iubito, sărutare prin spărtură. THISBEEA: Vai, simt zidul doar pe buze, nu și buzele-ți, să știi PYRAM: Vin’ să ne-întâlnim la noapte la mormântul lui Nini. (Peter QUINCE: AL LUI NINUS…) THISBEEA: Vin, Pyrame, chiar de-ar trebui să mor! PYRAM ȘI THISBEEA IES DIN SCENĂ. ZIDUL: Mi-am jucat acuma rolul. Nu-s de niciun ajutor. Pot să plec și eu din scenă. Zidul nu mai are rost. IESE ZIDUL. THEZEU: Dărâmat e-acuma zidul care-între vecini a fost. DEMETRIUS: Cred că este foarte bine, pentru că, din vremuri vechi, Știe bine orișicine: zidurile au urechi! HIPPOLYTA: Nu cred că-am văzut vreodată o mai mare nerozie! THEZEU: Totul este închipuirea, dacă muza o îmbie. Restu-s numai biete umbre. Dacă mintea nu te-ajută, Orice piesă-ar fi mai bine să rămână veșnic mută. HIPPOLYTA: Deci închipuirea-i totul, nu talentul de poet! THEZEU: Nu, talentul se strecoară în subiect, încet-încet. Iată că vin două nobile dobitoace: o lună și un leu. REINTRĂ LUCIU-DE-LUNĂ ȘI LEUL. LEUL: Doamne-ale căror inimi se fac foarte mititele Chiar de frica unui șoarec care fuge pe podele, Veți sări în sus de spaimă, tremurând ca varga, poate, Când un răcnet groaznic leul din gâtlejul lui va scoate. Deci aflați că eu sunt leul, Snug, de felul meu tâmplar, Și că nu-s, ferească Domnul, leu și nici leoaică chiar. Căci e fără de-îndoială: de-aș fi leu, și de-aș intra În mijlocul dumneavoastră, ar fi vai de pielea mea! THEZEU: Cumsecade fiară, n-am ce zice! Și pare bine-crescută. DEMETRIUS: Cea mai desăvârșită vietate pe care mi-a fost dat s-o văd vreodată, Măria Ta. LYSANDER: Pare mai degrabă o vulpe decât un leu! THEZEU: Ba vrea să fie tot atât la locul lui pe cât e un gâscan. DEMETRIUS: Sau vulpe, sau gâscan. Vulpea tot duce în colții ei gâscanul, chiar dacă ar da vreo dovadă de înțelepciune. THEZEU: Nici gâscanul nu s-ar putea asemui cu un asemenea leu, căci doar vulpea nu s-ar dovedi vrednică să-l înfrunte. Destul cu asta. Ia să auzim ce are să ne spună Luna. LUCIU-DE-LUNĂ: În fanaru-acesta este luna albă-încornorată. DEMETRIUS: Însă coarnele pe fruntea lunii s-au văzut vreodată? THEZEU: Nu e Craiul-Nou. Și coarne poartă numai luna plină. LUCIU-DE-LUNĂ: Ăst fanar înfățișează-a lunii galbenă lumină. Are coarne felinarul, taina lunii să ne-o spună Iar eu, Starveling, sunt masca sfântă-a omului din lună. THEZEU: Asta este o greșeală. Totul ar fi bine, dar Omul care stă în lună cum nu intră-în felinar? DEMETRIUS: I-ar aprinde lumânarea hainele. Nici n-ar putea, Dacă este om, să poată în fanar nici încăpea. HIPPOLYTA: De-astă lună sunt sătulă. N-ați găsit alta mai bună? THEZEU: Ai răbdare, mi se pare că e gata să apună? Să-așteptăm, să-avem răbdare, cine știe ce-o să iasă. LYSANDER: Spune mai departe, Lună, sfânta stelelor crăiasă! LUCIU-DE-LUNĂ: Luna este tot fanarul, eu sunt omul cel din lună. Mărăcinele, cățelul, vin cu toții împreună. DEMETRIUS: Toate-acestea se cuvine în fanar să se cuprindă, Dar tăcere, căci Thisbeea aripi-a-început să prindă. INTRĂ THISBEEA. THISBEEA: Vreau iubitul să mi-l caut la mormântul lui Nini. Poate am venit devreme. Ce să fac spre a-l găsi? LEUL (SCOATE UN RĂGET ÎNGROZITOR): O! (THISBEEA O IA LA FUGĂ.) DEMETRIUS: Bine ai răgit, leule! THEZEU: Bine te pricepi să fugi, Thisbeea! HIPPOLYTA: Bine te-ai mai priceput să luminezi, Lună! Ah! Cu câtă duioșie scânteiază luna. LEUL SFÂȘIE ÎNTRE COLȚI MANTIA THISBEEI ȘI IESE DIN SCENĂ. THEZEU: Bine ai sfâșiat, leule! LYSANDER: Și acuma, leul s-a făcut nevăzut. DEMETRIUS: Dar iată-l pe Pyram că vine și el… REINTRĂ PYRAM. PYRAM: Mulțumesc, divină lună, pentru razele-ți solare, Ca să-mi pot vedea iubita, pe Thisbeea, pe cărare. Mulțumesc din suflet pentru razele de aur La lumina lor văzându-mi scumpul dragostei tezaur. Însă vai, nenorocire! Blestemata mea privire Vede mantia-ți pătată De o fiară-însângerată. Furii crunte, apăreți, Smulgeți, rupeți și tăieți Firul tristei mele vieți! THEZEU: O! Durerea-i e cumplită: De-un omor pricinuită! HIPPOLYTA: De bietul Pyram zău că-mi pare rău: Mă mișcă jalea sufletului său. PYRAM: Pentru ce, cumplită fire, ai adus pe lume lei, Pentru ca un leu să-mi frângă a vieții mele floare? Ea, Thisbeea, n-a fost oare cea mai mândră din femei, Care-a strălucit vreodată pe acest pământ, sub soare? Lacrime, porniți la vale, Cu-un potop cumplit de jale. Vino, spada mea săracă, Ieși mai repede din teacă, Lasă-mi vârful să ți-l frâng Uite-aici, sub sânul stâng. (SE STRĂPUNGE ȘI CADE.) Unde-mi este inima! Mori, Pyram! Așa, așa! Moartea simt cum mă cuprinde Trupul meu îl simt că moare, Vrea spre glie să coboare, Sufletul îmi este-în rai, Lună, rost tu nu mai ai. (LUCIU-DE-LUNĂ DISPARE.) Viața eu mi-o joc la zar… (MOARE.) DEMETRIUS: Pun prinsoare pe-un măgar… LYSANDER: Nici măgar, nici zar, nici as. THEZEU: Cred că-atât i-a mai rămas: Ca un felcer să-l învie Și măgar din nou să fie. HIPPOLYTA: Încă nu am mai văzut-o Pe Thisbeea, și-am pierdut-o, Fiindcă luna a plecat Fără să fi așteptat Să-l găsească pe Pyram Și să moară, cum știam. THEZEU: Stelele vor lumina-o Și tot ele-or îngropa-o. REINTRĂ THISBEEA. HIPPOLYTA: Pentru-un astfel de iubit N-ai prea mult pentru bocit. DEMETRIUS: Și Thisbeea, și Pyram Sunt dintr-un același neam, Între ei, să nu vă mire, Nu-i nicio deosebire. Nici o molie nu știe Care dintre ei să fie Un erou, o eroină, Un flăcău sau o virgină. LYSANDER: L-a privit cu ochii dulcii. DEMETRIUS: Vin’, Thisbeio, să te culci! THISBEEA: Dormi, frumosul meu iubit? Cum? Pyramus! Ai murit? O! Deșteaptă-te din somn, Dulce-al vieții mele domn. Spune-o vorbă! Cum? Ești mut? Zeilor! Cum s-a făcut? Înveli-va un mormânt Chipul tău frumos și sfânt? Ochii tăi dulci și senini Și sprâncenele de crini? Gura-ți scumpă, drăgălașă, Nasul tău ca o cireașă? Cele trei surori cumplite Care-s morții zălogite, Moartea-îndată-mi pregătiți, Nu vreau să mă zălogiți Pe pământul blestemat. Pyram, spada mi-ai lăsat Vezi cum mi-o împlânt în piept, SE ÎNJUNGHIE. Nu mai pot să mai aștept. Soarta mi-o voi împlini-o: Mor! Adio! Mor! Adio! (MOARE.) THEZEU: Luciu-de-Lună și Leul au rămas teferi să-i înmormânteze pe cei morți. DEMETRIUS: Da, dar și Zidul le poate da o mână de ajutor. BOTTOM (ÎNVIE): Ba câtuși de puțin! Vă înșelați! Zidul care despărțea cele două neamuri s-a dărâmat! Acum, dacă ați pofti să mai vedeți un epilog, sau să ascultați un dans bergamasc dansat de către doi actori din breasla noastră? THEZEU: Nu! Nici un epilog. Te rog. Piesa jucată de voi nu are nevoie să fie lămurită spectatorilor. Și cum actorii sunt acum aproape cu toții morți, nici de fluierat nu s-ar mai încumeta să-i fluiere cineva. Dacă actorul care a jucat rolul lui Pyram s-ar fi spânzurat de calțaveta Thisbeei, strașnică tragedie ar mai fi fost! Dar și așa cum a fost, tot ne-a plăcut. Ia să urmărim danțul vostru bergamasc. Epilogul să-l lăsăm pentru mai târziu. PE SCENĂ SE DANSEAZĂ UN DANS BERGAMASC. Cu glas de-aramă miezul nopții sună, E ora când stafiile se-adună. Prieteni, la culcare! Căci mă tem Că toată vremea care o veghem În noaptea-aceasta, mâine o vom dormi… La revedere! Somn ușor, copii! De-aci-nainte-încă cincisprezece Voioase zile-n șir vom tot petrece. TOȚI INTRĂ ÎN PALAT. LYSANDER, HERMIA, DEMETRIUS ȘI HELENA IES PRIN DREAPTA. Scena II [ modifică ] INTRĂ PUCK. PUCK: Rage-acuma hămesit Leul! Urlă-n lună lupul, Și plugarul obosit Își redă odihnei trupul. Leneș pâlpâie văpaia Pe tăciuni, cobind a moarte, Țipă-n turnuri cucuvaia. Ceasul tainic nu-i departe Când strigoii-n țintirim Ies din gropi întredeschise; Iară noi, silfi ce-nsoțim Carul Hecatei, cu vise Pe furiș goniți de soare Și ne-mprăștiem ca vise După umbrele fugare. Niciun șoricel nu strică Pacea-acestei case sfinte. Sunt trimis cu-o măturică Vreau să mătur dinainte. N-am să las nicio pisică. INTRĂ OBERON, TITANIA ȘI IELELE. OBERON: Răspândiți ca o lucuare Dulce-a unui foc ce moare, Iele, și porniți în zbor Și dansați apoi ușor! TITANIA: Câte-o notă-ngâne-n cor Fiecare vorbă-a mea, Până ce n-o rămânea Nesfințit niciun locșor. (CÂNTECE ȘI DANȚ.) OBERON: Mergeți pân’ la revărsatul Zorilor prin tot palatul. (IELELE INTRĂ ÎN PALAT.) Iară noi vom cerceta Cel mai mândru pat de nuntă, Ca feriți de soartă cruntă Fericiți să viețuiască Cei ce-n el au să se nască. Iar perechile frumoase Să rămână credincioase Și să aibă-n toate spor Și noroc cu pruncii lor. Ielele, până se face Zi, cu roua de pe văi Să sfințească-aceste-odăi Răspândind o dulce pace, Ca-n aceste săli mărețe, Gloria să strălucească Și-o eternă tinerețe Pe stăpâni să-i fericească! (IELELE SE ÎNTORC ÎN PALAT.) Și acum, În zbor, la drum! Ne-ntâlnim iar în amurg! OBERON, TITANIA ȘI IELELE IES. PUCK: Dacă umbre ce suntem V-am adus vreo supărare, Credeți (și atunci avem Un cuvânt de apărare) Că în somn v-au apărut Toate câte le-ați văzut. Și atunci povestea noastră Nu-i decât un vis ciudat: Nu va fi înlăturat De bunăvoința voastră. Dar pe numele meu bun Și cinstit mă jur eu, Puck, În curând am să v-aduc Ceva nou și mult mai bun. De n-o fi așa cum spun, Puck rămână de minciună. Puck e hotărât să facă Tot ce poate să vă placă. Și acuma, noapte bună Tuturor și nu plecați Până ce n-aplaudați! IESE. – SFÂRȘIT –


content:
Cuprins 1 ACTORI 2 ACTUL I 2.1 SCENA I 2.2 SCENA a II-a 2.3 SCENA a III-a 2.4 SCENA a IV-a 2.5 SCENA a V-a 2.6 SCENA a VI-a 2.7 SCENA a VII-a 3 ACTUL II 3.1 SCENA I 3.2 SCENA a II-a 3.3 SCENA a III-a 3.4 SCENA a IV-a 3.5 SCENA a V-a 4 ACTUL III 4.1 Scena I 4.2 SCENA a II-a 4.3 SCENA a III-a 4.4 SCENA a IV-a 4.5 SCENA a V-a 4.6 SCENA a VI-a 5 ACTUL IV 5.1 SCENA I 5.2 SCENA a II-a 5.3 SCENA a III-a 5.4 SCENA a IV-a 5.5 SCENA a V-a 6 ACTUL V 6.1 SCENA I 6.2 SCENA a II-a 6.3 SCENA a III-a 6.4 SCENA a IV-a 6.5 SCENA a V-a 6.6 SCENA a VI-a 6.7 SCENA a VII-a ACTORI [ modifică ] DON FERNANDO, întîiul rege al Castiliei DONA URACCA, infantă a Castiliei DON DIEGO, tatăl lui don Rodrigo DON GOMEZ, conte de Gormaz, tatăl Ximenii DON RODRIGO, iubitul Ximenii DON SANCHO, îndrăgostit de XIMENA SON ALONSO gentilomi castilani XIMENA, fiica lui don Gomez LEONORA, guvernanta infantei ELVIRA, guvernanta Ximenii UN PAJ al infantei ACTUL I [ modifică ] SCENA I [ modifică ] XIMENA, ELVIRA XIMENA Pot să mă-ncred, Elviră, în știrile aduse? N-ascunzi nimic din cele ce tatăl meu îți spuse? ELVIRA Sînt încă fermecată de tot ce-am auzit: Rodrig, iubit de tine, de el e prețuit Și dacă din cuvinte i-am înțeles gîndirea Socot că îți va cere ca să-i asculți iubirea. XIMENA O, spune-mi încă o dată, o, spune-mi-o mereu, Ce te îndeamn-a crede că-i place-alesul meu? Redă-mi din nou nădejdea ce-o socoteam apusă, Solie-așa de dulce în veci de-ajuns nu-i spusă; Nu poți iubirii noastre ca să-i promiți de-ajuns Că-și poate da pe față tot focul ei ascuns. Ce-a zis de stăruința ce-o pun pe lîngă tine Și Sancho și Rodrigo? N-ai da pe față-n fine Nepotrivirea care mă face să înclin Mai mult spre cel din urmă? ELVIRA Nu; cîtuși de puțin, Ci tocmai dimpotrivă i-am spus că tu, senora, Aceeași nepăsare le-areți amindurora, Și fără ca pe vreunul mai mult să-l prețuiești Te vei pleca smerită voinței părintești. Smerenia aceasta l-umplu de bucurie, Cum ochii lui și vorba-i îmi dară mărturie, Și dacă vrei să afli curatul adevăr, Ascultă dar ce-n grabă mi-a spus, de-a fir-a-n păr „Ea-și face datoria, pot amîndoi s-o ceară, Căci amîndoi sînt nobili, de-o vrednicie rară; Sînt tineri, însă arde în ochii lor focoși Virtutea strălucită a marilor strămoși. Rodrig, el mai cu seamă, nu are-o trăsătură, Un gest să nu-ți vorbească de marea lui bravură Și-i dintr-un neam ce dete atîți eroi măriți, Încît ei nasc de-a dreptul de lauri adumbriți. Viteaz a fost și tatăl în zilele lui bune. Virtutea lui pe vremuri trecea drept o minune; În crețurile frunței săpat e-al său trecut, Spunîndu-ne și astăzi de cele ce-a făcut. Eu cred că fiul calcă pe urma lui, și dacă Ximena vrea, iubească-l și n-are să-mi displacă.“ Mergea la adunare, și ceasul ce grăbea I-a întrerupt cuvîntul ce-l începuse-abea, Dar poți să vezi din vorba aceasta, mult-puțină, Gîndirea lui spre care din amîndoi înclină. Azi regele e vorba s-aleagă guvernor Infantelui; și, sigur, acest înalt favor Pe don Gomez l-așteaptă, căci rara-i vrednicie Nu-ngăduie de altul înlăturat să fie. Cum marile lui fapte îl fac fără egal, În dreapta-i așteptare nu va-ntîlni rival. Și cum Rodrig decise don Dieg să te ceară Chiar azi, după ședință, te las să judeci dară De nu-s destule semne că toate-ți merg în plin. XIMENA Vai, inima mea totuși cuprinsă e de chin Și pare că refuză această veselie. O clipă poate soarta s-o schimbe, cine știe! Și-n fericirea-aceasta așa de mare-a mea, Fără să vreau, mi-e teamă de-o-ntorsătură rea! ELVIRA Din fericire, teama aceasta n-o să ție! XIMENA Să așteptăm sfîrșitul, oricum ar fi să fie! SCENA a II-a [ modifică ] INFANTA, LEONORA, PAJUL INFANTA Paj, du-te la Ximena, să-i spui din partea mea Că astăzi zăbovește prea mult spre-a mă vedea Și lenea ei jignește iubirea mea de soră. LEONORA Același dor te mînă, slăvită mea senoră, Ca să o cauți zilnic, și cînd cu ea vorbești Te-aud de-a lor iubire cerîndu-i zilnic vești. INFANTA Nu fără de pricină; eu însămi am silit-o Să sufere săgeata ce-n suflet a rănit-o; Rodrig i-e drag și însămi eu i l-am dăruit; Disprețul ei prin mine Rodrig l-a biruit, Și cum iubirea-aceasta de mine-a fost legată, Aș vrea să se sfîrșească și chinul lor odată. LEONORA Cu tot succesul, doamnă, pe care îl obții, Te văd in prada unei dureri așa de vii: Iubirea care-i face pe dînșii să tresalte Pricinuiește jalea acestei inimi nalte? Te face oare grija pe care le-o păstrezi Să fii nefericită cînd fericiți îi vezi? Merg însă prea departe și poate-s indiscretă. INFANTA Mai mare mi-este jalea de-ncerc s-o țin secretă; Ascultă dar, ascultă ce mult m-am zbuciumat Și cum mă zbucium încă și astăzi necurmat, Cum dragostea mea crește oricît aș vrea s-o nărui; Da, tînărul acesta, iubitul ce i-l dărui Mi-e drag… LEONORA A! INFANTA Pune mîna aici, să știi de vrei Cum bate cînd aude de-nvingătorul ei Și cum îl recunoaște inima mea… LEONORA O, doamnă, Mă ierți că uit respectul ce să te cert mă-ndeamnă: Prințesa mea pe care feciori de regi o cer Să-și plece ochii galeși pe-un simplu cavaler? Dar regele, dar țara ce spun de toate-aceste? Stăpîna uită, poate, a cui odraslă este? INFANTA Nu uit; și mai degrabă sînt gata ca să mor Decît să-mi lepăd rangul, decît să mă cobor. Dar ți-aș putea răspunde că vrednicia are Pe lumea asta dreptul s-aprindă-un suflet mare, Și dacă slăbiciunea aș vrea eu să mi-o iert, Exemple strălucite n-aș căuta-n deșert; Dar nu urmez o cale ce mi-ar scădea mărirea, Nu-ngădui să mă-nvingă pînă-ntr-atît iubirea, Și-mi zic întotdeauna: fiind de neam de regi, Datoare ești un rege de mire să-ți alegi. Cînd am văzut că totuși slăbește-a mea putere, Am dăruit eu însămi ce nu-ndrăzneam a cere: Am pus-o pe Ximena în locul meu, și-n ea Am ațîțat văpaia ca să mi-o sting pe-a mea. Să nu te mire dară că inima mă-mbie Ca să grăbesc această fatală cununie, Vezi că de ea atîrnă acum hodina mea; O dată cu nădejdea, iubirea-mi va scădea, Precum un foc se stinge cînd e lipsit de hrană; Și-oricît să-ndur mă face ursita mea tirană, Rodrigo cu Ximena o dată cununat, Nădejdea mea e moartă și dorul vindecat. Dar pîn-atuncea sufăr un chin fără de nume, Căci azi Rodrig îmi este tot ce-am mai drag pe lume. Încerc să-l pierd, și totuși, să-l pierd îmi vine greu: De-aice izvorăște, vezi tu, tot chinul meu! Ființa mea sărmana-i silită să suspine Tînjind după un lucru ce nu e demn de mine; S-abate bietu-mi suflet în două sfîșiat: Curajul de mă-ndeamnă, simțirile m-abat; Mă tem de nunta-aceasta și vreau această nuntă, Și-atît îmi sunt de scumpe în lupta-această cruntă De-o parte-a mea mărire, de alta-al meu amor, Încît de se va face sau nu, simt c-am să mor. LEONORA Atuncea nu-mi rămîne, senora mea cea bună, Decît să-ți plîng de jale cu tine dimpreună; Te osîndeam, și-acuma te plîng văzînd ce-nduri; Dar pentru că în prada acestei dulci torturi Virtutea ta învinge puterea ei și vraja‘ Zădărnicind asaltu-i și respingîndu-i mreaja, Ea va reda hodina și sufletului tău. Încrede-te în vreme, ce-alină orice rău, încrede-te-n virtute și speră-n provedință, Ce trebui să se-ndure de-atîta suferință! INFANTA Speranța cea mai dulce e-n desperarea mea! PAJUL Ximena, principesă, dorește-a vă vedea. INFANTA Te du și o reține puțin pe galerie. LEONORA Vrei să mai stai, stăpînă, pierdută-n reverie? INFANTA Nu; dar deși în suflet ascund atîta chin, Doresc să-mi iau un aer mai vesel, mai senin. Viu după tine. SCENA a III-a [ modifică ] INFANTA SINGURĂ INFANTA Doamne, tu singur de la care În jalea-mi fără margini aștept eu vindecare, Redă-mi din nou hodina! Ia-mi cinstea-n paza ta! În fericirea-altora cat fericirea mea. Pe toți trei ne privește această cununie. Grăbește-i ceasul, Doamne, ori dă-mi măcar tărie! Înceată suferința-mi, se sfarmă orice lanț Cînd oi vedea prin tine uniți cei doi amanți. Dar pun prea mult răbdarea Ximenii la-ncercare; Vorbind cu dînsa, poate mai aflu alinare! SCENA a IV-a [ modifică ] CONTELE, DON DIEGO CONTELE A regelui favoare vă dete în sfîrșit Un rang ce pentru mine era mai potrivit: Vă face guvernorul principelui Castilii… DON DIEGO Prin naltul semn de cinste ce mi l-a dat familii Cît e de drept arată, și face cunoscut Că știe să plătească servicii din trecut. CONTELE Și regii sînt tot oameni ca noi, ca orișicare, Și ei pot să se-nșele, și-această-mprejurare Slujește ca o vie dovadă curții-ntregi Că meritul de astăzi e rău plătit de regi. DON DIEGO Să nu vorbim de-un lucru menit să nu vă placă. Favoarea sau vreun merit dac-a putut să-l facă, Respectul către rege nu iartă nimănui De a cîrti-mpotriva unei voinți a lui. Sporiți-mi cinstea asta mai bine cu-alta nouă: Să-mpreunăm a noastre vechi neamuri amîndouă! Aveți o fată numai, eu numai un fecior: Ne-ar înfrăți de-a pururi căsătoria lor. Fiți bun dar și primiți-mi de ginere feciorul. CONTELE Partide mai de seamă-i păstrează viitorul Și spre-alte culmi s-aspire e azi îndrituit De noua demnitate la care-ați fost suit. Îndepliniți-o, faceți pe prinț ca să cunoască Cum trebuie o țară un domn s-o cîrmuiască, Să stea în fața legii smeriți supușii săi, Să-nsufle-n buni iubire și groază în cei răi; Uniți aceste daruri cu-acele de războinic: Îi arătați cît trebuie să fie de destoinic, S-ajungă-n meșteșugul lui Mart fără egal; Cum să petreacă zile și nopți întregi pe cal, Să doarmă cu armura și cum să dea asaltul, Și orișice izbîndă s-o aibă el, nu altul. Prin pilde, nu prin vorbe îl faceți în sfîrșit Ca să ajungă-aieve un domn desăvîrșit. DON DIEGO Spre-a învăța din pilde, în ciuda lumii rele, Ajunge să cunoască povestea vieții mele. Acolo, în trecutul din fapte mari urzit, El va vedea cum trebuie-un neam călăuzit, Cum iai o cetățuie, îți rînduiești oștirea Și pe isprăvi mărețe întemeiezi mărirea. Cu mult mai mare este puterea pildei vii, Învață rău din carte un prinț a cîrmui, Și-al anilor tăi număr nu a putut să facă Nimic ce n-ar fi-n stare o zi de-a mea să-ntreacă. De-ai fost viteaz pe vremuri, azi cel viteaz sînt eu A țării cea mai tare proptea e brațul meu; Tresar înspăimîntate Grenada și-Aragonul Cînd fulgeră-a mea spadă; ea ocrotește tronul; De n-aș fi eu, ați trece curînd sub alte legi: Curînd dușmanii voștri ar fi ai voștri regi; Pe zi, pe ceas, victorii cîștig peste victorii Și lauri peste lauri adaug vechei glorii. Umbrit de brațu-mi prințul ar mai avea apoi Prilejul să-și încerce curajul în război Și-ar învăța să-nvingă, văzîndu-mă pe mine, Și pentru ca să poată cît mai curînd, în fine, Să-și pună în lumină aleasa lui ființă Și caracterul nobil ce-l are… DON DIEGO Am știință; Slujiți pe rege bine, doar v-am văzut luptînd Și comandînd sub mine întîi; și-acuma, cînd A vîrstei slăbiciune a stins in mine focul, Mărturisesc că-mi țineți cu vrednicie locul; Ca să cruțăm atîtea cuvinte fără rost: Voi azi sînteți eroul ce eu pe vremi am fost. Monarhul însă-n astă întrecere firește A vrut să dovedească pe cine prețuiește. CONTELE Voi mi-ați răpit aceea ce meritasem eu! don diego Deci cu atît mai mare era meritul meu! CONTELE Mai demn e cine poate mai multă rîvnă pune… DON DIEGO A fi respins nu-i tocmai un semn din cele bune. CONTELE Ați amăgit pe rege prin intrigi de curtean. DON DIEGO Mi-a fost trecutul mare unicul partizan. CONTELE Cred că etății voastre îi dete precădere. DON DIEGO Curajul e măsura ce-o are în vedere. CONTELE Atunci onoarea asta era un drept al meu. DON DIEGO Cin’ n-a putut s-o ieie n-a meritat-o. CONTELE Eu? N-am meritat-o? Spune! DON DIEGO Voi. CONTELE O, de-a ta îndrăzneală Vei fi silit, n-ai teamă, să-mi dai tu socoteală. Și chiar în clipa asta, moșneag înfumurat! (Îl pălmuiește.) DON DIEGO (scoțînd spada) Sfîrșește, ia-mi și viața, vai! dup-acest stigmat, Întîiul ce pătează a rasei mele faimă! CONTELE Atîta slăbiciune crezi tu că-mi face spaimă? DON DIEGO Puterile mă lasă în ceasul cel mai greu! CONTELE Păstrează-ți totuși spada; ăst rușinos trofeu De l-aș lua cu mine, ți-ar face numai fală. Urmeze dară prințul a vieței tale școală În ciuda lumii rele deprinsă a cîrti, În paginele-acele învață-l a citi; Pedeapsa meritată de vorba-ți temerară Îi va sluji, firește, drept o podoabă rară! SCENA a V-a [ modifică ] DON DIEGO Turbare! Deznădejde! Dușmane bătrîneți: Acesta-i dar sfîrșitul frumoasei mele vieți? Albit-am oare-n lupte slăvit pîn-adineauri Să văd o zi cum poate păli atîția lauri? Și brațul meu de-o lume temut și prețuit, El, care-acest imperiu ades l-am mîntuit, Și-a fost aproape-un secol a tronului tărie, Azi îmi refuză dreptul de apărare mie? O, crudă amintire a vechei vitejii! Ispravă-atîtor zile pierdută într-o zi! Rang nou plin de mărire și de urmări fatale, Pripor înalt de unde onoarea-mi se prăvale! E cu putință oare să mor nerăzbunat? Ori să trăiesc pe lume cu numele-ntinat? O, ia-mi de-acuma, conte, această slujbă care Nu poate s-o-mplinească un om fără onoare, Geloasa ta trufie nevrednic mă făcu De-nalta îndurare a regelui… Iar tu, Unealtă glorioasă ce m-ai slujit o viață, Netrebnică podoabă a unui trup de gheață, O, fier temut pe vremuri, ce nu spre-a m-apăra, Ci numai de paradă atîrni la coapsa mea, Te du, mă părăsește și treci în mîni mai bune, Care vor ști pe mine, cel slab, să mă răzbune! SCENA a VI-a [ modifică ] DON DIEGO, DON RODRIGO DON DIEGO Ai inimă, Rodrigo? DON RODRIGO Pe loc ți-aș arăta De nu mi-ai fi părinte! DON DIEGO Înflăcărarea ta Ce dulce mi-e, și chinul cum știe să-mi alinei În apriga-ți pornire mă recunosc pe minei Junia mea renaște în sîngele tău viu! Vin, nobilul meu sînge, vin, vrednicul meu fiu, Vino și mă răzbună! DON RODRIGO De ce? DON DIEGO De cea mai mare Ocară ce ucide a ta și-a mea onoare! De-o palmă. Ticălosul pe loc mușca pămînt, Dar slăbiciunea vîrstei mi-opri orice avînt. Ia acest fier ce brațu-mi nu poate să-l mai poarte, Ți-l dau să faci dreptate: să mori ori să dai moartei Mergi dar și pedepsește pe-acel om încrezut: Mori sau ucide-l: iată ce ai tu de făcut. În sînge doar se spală asemenea rușine. Și spre-a trezi mîndria strămoșilor în tine Ți-o spun fără încunjur că ai de combătut Un adversar puternic și mare. L-am văzut Acoperit de sînge și pulbere odată, Împrăștiind teroarea într-o întreagă-armată; O sută escadroane văzutu-l-am rupînd, Și pentru-a-ți spune încă mai mult, n-a fost nicicînd Ca el printre războinici, nici printre căpetenii… E… DON RODRIGO Spune, fie-ți milă! DON DIEGO Părintele Ximenii! DON RODRIGO El este… DON DIEGO Nici o vorbă. Cunosc iubirea ta. Dar poți trăi-n rușine? Insulta e mai grea, Cu cît mai scump îți este acel ce te insultă. Cunoști acum ocara. Știi ce-ai să faci. Ascultă: Răzbună-mă pe mine, răzbună-te și tu! Arată-te de-un tată ca mine vrednic fiu: Pe cînd eu-mi plîng amarul ce-asupra mea s-adună, Tu du-te, aleargă, zboară, Rodrig, și ne răzbună! SCENA a VII-a [ modifică ] DON RODRIGO Străfulgerat în suflet de un năprasnic chin, Pe care nu putuse, vai, nimeni să-l prevadă, Să fac o nedreptate silit de-o dreaptă sfadă Și-obiect de plîns al unui neîndurat destin, Stau împietrit de spaimă, și inima-mi zdrobită Abia de mai palpită. Atît eram de-aproape de raiul meu dorit! O, ce ursită plină de triste ciudățenii! Iubitul meu părinte e crunt batjocorit Și vinovatul este părintele Ximenii! O, ce grozavă luptă se dă acum în mine! În contra cinstei mele iubirea mea-i pornită: A răzbuna un tată și-a pierde o iubită! El inima-mi ațîță, ea brațul mi-l reține. Ca să-mi trădez iubirea ori cinstea mea hulită, Durerea cea cumplită De-o parte și de alta e tot atît de multă! O, ce ursită plină de triste ciudățenii! Să las fără pedeapsă așa de grea insultă? Să pedepsesc pe mîndrul părinte al Ximenii? Onoare și iubire, dușmane față-n față! Război frumos și crîncen! Plăcută tiranie! Ori gloria apusă, ori inima pustie! Nefericit pe lume, sau vai! nedemn de viață! A unui suflet mîndru, dar dragostei dat pradă Chin și nădejde, — spadă, Al fericirii mele călău cinstit, vrei oare În ziua-aceasta plină de triste ciudățenii, Vrei tu acum în sînge să speli a mea rușine, Vrei tu să-mi pierzi norocul și inima Ximenii? Sfîrșit vieții mele mai bine vreau să-i pun! Și tatei, și iubitei aceasta le priește. De mă răzbun, Ximena mă va urî, firește, Am să-i atrag disprețul de n-am să mă răzbuni Ori îmi reneg credința cea mai de preț a mea, Ori sînt nedemn de ea; Nefericirea-mi crește vroind s-o înconjor: Hai, inimă, cutează! și dacă-i scris să mor, Murind, să iau cu mine și dragostea Ximenii! Dar moartea mea nu poate ocara grea s-o spele! Și gloria-mi o dată cu mine va s-apună! O, pot să rabd eu oare ca Spania să spună Că n-am știut să-mi apăr onoarea casei mele? Să cruț un vis pe care îl vede biata-mi minte Pierdut de mai-nainte! Fugiți departe, gînduri așa puțin înalte! Departe de la mine, voi, josnice vedenii! brațul meu, onoarea să o salvăm încalțe, Căci, oricum, tot pierdută e dragostea Ximei Da, gîndurile mele o clipă-au rătăcit! Nimic pe lumea-aceasta nu-i mai presus de-onoare! Și dacă mor în luptă sau mor de întristare, Jertfi-voi al meu sînge curat cum l-am primit! Aleargă dar, Rodrigo, și lasă ezitarea, Te cheamă răzbunarea! De-atîta șovăială nedemnă-s rușinat. Departe de la mine, o, josnice vedenii! Căci azi al tău părinte e crîncen ofensat, Și-ofensatorul este părintele Ximenii! ACTUL II [ modifică ] SCENA I [ modifică ] DON ARIAS, CONTELE CONTELE Cel mult pot recunoaște că sîngele-mi prea viu Prea s-a aprins de-o vorbă, e insă prea tirziu, Căci lovitura fără de lecuire este. DON ARIAS Să îmblînziți pe rege cercați cu toate-aceste. El ia prea vie parte la tot spre-a nu lăsa Ca să simțiți întreagă nemulțămirea sa. Și nici n-aveți altminteri vreun drept la apărare, Căci deopotrivă rangul înalt al celui care A îndurat ocara, cum și mărimea ei Cer datorii și jertfe mai mari ca de-obicei. CONTELE Pe viața mea stăpîn e monarhul, mi se pare! DON ARIAS Greșeala vi-i urmată de-o furie prea mare. El vă iubește încă și-a-l împăca nu-i greu. Puteți sta împotrivă cînd domnul zice: „vreu”? CONTELE Ca să-mi păstrez, seniore, neatins-a mea onoare, Neascultarea-mi nu e-un păcat așa de mare, Și-orcît ar fi de mare, la urma urmei pot Prin meritele mele ca să răscumpăr tot. DON ARIAS Poți să-i aduci servicii oricît de mari și grele, Un rege nu-ți rămîne îndatorat de ele; Și nu uitați un lucru: slujind pe domnitor, Orice supus nu face decît ce e dator. Vă credeți prea puternic și viața-n joc v-o spuneți. CONTELE Pîn’ ce nu văd cu ochii, nu pot să cred ce spuneți. don arias Monarhul e puternic și face tot ce vrea. CONTELE O zi nu poate pierde pe-un om de seama mea. Să-mi dea cea mai cumplită pedeapsă, nu mă speriu: De pier, cu mine piere și-ntreg acest imperiu… DON ARIAS Nesocotiți pe-acela ce ține sceptru-n mîni… CONTELE Pe care fără mine l-ar pierde pînă mîni: Pornească împotrivă-mi măria-sa prigoana: De voi cădea, voi face să-i cadă și coroana. DON ARIAS O, cugetați mai bine la cele ce v-am zis, Luați o deciziune mai bună. CONTELE M-am decis. DON ARIAS Măria-sa m-așteaptă; ce vreți să i se spună? CONTELE Că nici o umilință nu poate să-mi impună. 462 DON ARIAS Dar regilor la place să fie ascultați. CONTELE Zadarnică e vorba; sînt sorții aruncați. DON ARIAS Cu toți bogații lauri ce fruntea vă-ncunună Păziți-vă de trăsnet. CONTELE L-aștept cu voie bună. DON ARIAS Dar nu fără urmare. CONTELE Atuncea, în sfîrșit, Va fi și don Diego cu-atît mai mulțămit! CONTELE (singur) Mi-e sufletul deasupra nendurătoarei soarte. De-amenințări nu-ți pasă cînd nu te temi de moarte. Primesc să duc mai bine un trai nefericit, Dar nimenea nu-mi ceară să viețuiesc hulit. SCENA a II-a [ modifică ] CONTELE, DON RODRIGO DON RODRIGO Două cuvinte, conte. CONTELE Zi. DON RODRIGO Fără vorbă multă: Cunoști tu pe don Diego? CONTELE Da. DON RODRIGO Mă-ndoiesc, ascultă. Știi oare că bătrînul acesta vrednic fu Virtutea și mîndria epocii lui, știi tu? CONTELE Se poate. DON RODRIGO Știi că-i sînge de-al său văpaie vie Ce-mi scapără-n privire? O știi? CONTELE Ce-mi pasă mie! DON RODRIGO La patru pași de-aice te-oi face ca s-o știi! CONTELE Copil plin de trufie! DON RODRIGO Nu te neliniști! E-adevărat, sînt tînăr, dar pentru-un suflet mare Valoarea nu așteaptă ca vîrsta s-o măsoare! CONTELE Tu, care-o spadă încă n-avuși în mînă, vrei Să te măsori cu mine? DON RODRIGO Fac parte dintr-acei Cari nu arată cine-s de două ori pe lume Și de la-ntîia faptă știu să-și cîștige-un nume! CONTELE Curajul care-aceste cuvinte ți-l vădesc Mă deprinsesem zilnic în ochi să ți-l cetesc: Văzînd în tine noua Castiliei mărire, În gîndul meu Ximenei te-am fost menit de mire. Eu îți cunosc iubirea și-mi place a vedea Că datoria-ți este mai sfîntă decît ea, Că tot ce simți nu poate avîntul să-ți înșele, Că rara ta virtute răspunde stimei mele, Și ginere voindu-mi un cavaler întreg. De la-nceput știut-am pe cine să aleg. În sufletul meu mila își face totuși cale: Ți-admir curajul, însă de anii tăi mi-e jale, Deci lasă gîndul ăsta ce-ți poate fi fatal, Căci între noi duelul ar fi prea inegal, Mi-ar face prea puțină onoare-o biruință, Triumfu-i fără slavă de-nvingi cu ușurință, Te-or crede toți de-a pururi căzut de brațul meu Și moartea ta la urmă am s-o deplîng tot eu! DON RODRIGO De marea ta-ndrăzneală nedemnă ți-e-ndurarea: Se teme să-mi ia viața cel ce mi-a luat onoarea? CONTELE Te du d-aici! DON RODRIGO Să mergem făr-a mai discuta! CONTELE Ți s-a urît cu viața? DON RODRIGO Ți-o temi cumva pe-a ta? CONTELE Vin, tu-ți faci datoria și-i demn un fiu de jale Cînd supraviețuiește onoarei spiței sale. SCENA a III-a [ modifică ] DON FERNANDO, DON ARIAS, DON SANCHO DON FERNANDO E contele-ntr-atîta de van și ce așteaptă? Cutează oare-a crede că-i iert această faptă? DON ARIAS I-am zis din partea voastră tot ce aveam să-i zic, Cu toate-acestea, sire, n-am izbutit nimic. DON FERNANDO O, ceruri! deci nutrește o rîvnă-așa săracă Și-așa puțină grijă arată ca să-mi placă! Jignește pe don Diego, de rege-a ști nu vrea! El vrea să facă lege aici, la curtea mea! Oricît de brav războinic, bun căpitan să fie, Voi ști scurta din vreme asemenea trufie. De-ar fi virtutea însăși și-al bătăliei zeu, Ce-nseamnă neascultarea i-arăt acuma eu! Cu toate că-ndrăzneala-i cerea o grea osîndă, Vroiam să-l judec totuși cu inima mai blîndă, Dar pentru că s-arată prea dîrz și prea semeț, Plecați și puneți mîna pe el cu orice preț. DON SANCHO Puțin răgaz l-ar face să-și vină poate-n fire, li clocotea mînia în sînge încă, sire, Și-n cea dintîi vîlvoare nici o mirare nu-i Că nu se pleacă lesne un suflet cum e-al lui. Greșeala și-o cunoaște; dar inima-i semeață Nu-l iartă ca s-o deie așa curînd pe față. DON FERNANDO Don Sancho, taci și află: oricine-i înclinat Să-l apere se face el însuși vinovat. DON SANCHO Ascult și tac; cer totuși iertare de voi pune O vorbă ca să-l apăr. DON FERNANDO Și ce poți oare spune? DON SANCHO Că unuia ca dînsul, cu fapte mari deprins, I-e greu să se coboare ca orișicare ins. În orice lămurire el vede o rușine, Și-acesta este numai cuvîntul ce-l reține. Asprimea datoriei nu-l poate-ndupleca Și de n-ar fi un suflet prea mîndru, s-ar pleca. Ci dați poruncă, sire, ca brațul său cel tare Cu ascuțișul armei insulta s-o repare, Pe loc se va supune; și vină cine-o vrea, Aci stau pentru dînsul chezaș, pîn’ ce-o afla. FERNANDO Uiți cui vorbești; ci vîrsta pe care-o ai mă face Să iert; și-nflăcărarea aceasta nu-mi displace. Dar e dator un rege să cruțe pe-orice căi Vărsările de sînge între supușii săi; Pe-ai mei îi țin în pază, și-i am în grijă mare, Precum un cap cuminte de membre grijă are. Cuvîntul tău nu poate să fie deci și-al meu: Tu judeci ca războinic, ca rege judec eu, Și orice-ar vrea să spună și-ar îndrăzni să creadă, Supunerea nu poate pe contele să-l scadă. Și-apoi m-atinge-ocara, căci el a degradat Pe-acel ce-odraslei mele de guvernor l-am dat. Cel ce nu ține seama de-alegerea-mi făcută Nesocotește însăși puterea absolută. Dar să lăsăm acestea. De-altminteri, am vești noi S-ar fi văzut vreo zece corăbii de război Ce chiar la gura apei au îndrăznit s-apară. DON ARIAS Dușmanii noștri mauri nu-s pentru-ntîia oară Siliți a vă cunoaște, spre a porni din nou Război în contra unui așa temut erou. DON FERNANDO De-a pururi îi va roade în suflet gelozia Cît m-or vedea pe mine stăpîn pe-Andaluzia, Și țara peste care au fost prea mult stăpîni Va fi privită pururi cu ciudă de păgîni. Acesta-i și cuvîntul că-n inima Sevilii De zece ani încoace țin scaunul Castilii, Să-i pot veghea de-aproape și să zădărnicesc Pe loc ce bag de seamă tot ce pe-ascuns urzesc. DON ARIAS Atîtea sîngeroase infrîngeri îi învață Că totul e zadarnic cît timp veți fi-n viață. N-aveți de ce vă teme. DON FERNANDO Și nici n-am ce lăsa. Încrederea atrage primejdea-n urma sa. Și-apoi, la urma urmei, să nu prea dăm uitării Că păn-aici îi poate aduce-un flux al mării. Ar fi cu toate-acestea greșeală orișicum Să aruncăm teroarea în inimi de p-acum, Fiind nesigur zvonul, fiind și pe-nnoptate, S-ar răspîndi zadarnic neliniștea-n cetate. Să se-ndoiască straja la ziduri și în port. Ajunge pe-astă-seară. SCENA a IV-a [ modifică ] DON FERNANDO, DON ALONSO, DON SANCHO, DON ARIAS DON ALONSO Sire, contele-i mort. Prin fiul său, don Diego și-a răzbunat onoarea. DON FERNANDO Pe loc ce-aflai ocara, i-am prevăzut urmarea Și-am vrut nenorocirea aceasta s-o previn. DON ALONSO Ximena la picioare vă cade în suspin Și toată-n lacrimi vine dreptate a vă cere. DON FERNANDO Deși adînc în suflet m-atinge-a ei durere, Socot că după fapta ce contele-o făcu A meritat pedeapsa ce l-a ajuns acu. Oricît de dreaptă-i însă pedeapsa, tot mă doare Pierzînd din căpetenii pe cel mai de valoare, Căci dup-o lungă viață în slujba-acestui stat, Și-un sînge pentru mine de mii de ori vărsat, Orice simțiri trufia lui oarbă îmi dictează, Mă simt slăbit, pierzîndu-l, și moartea-i mă-ntristează. SCENA a V-a [ modifică ] DON FERNANDO, DON DIEGO, XIMENA, DON SANCHO, DON ARIAS, DON ALONSO XIMENA Sire, sire, dreptate! DON DIEGO Ah, sire, m-ascultați! XIMENA Cad la genunchii voștri… DON DIEGO Vi-i țin îmbrățișați… XIMENA Vă cer dreptate! DON DIEGO Dați-mi o clipă de-ascultare! O, pedepsiți-i, sire, trufașa cutezare! Cel mai puternic sprijin al țării l-a surpat: Mi-a ucis tatăl, sire… DON DIEGO Pe-al său l-a răzbunat! XIMENA Dreptate de la rege orice supus așteaptă! DON DIEGO Nu merită pedeapsă o răzbunare dreaptă! fernandoSculați și unul și-altul, și-apoi am să v-ascult Restriștea ta, Ximenă, mă-ndurerează mult. Mi-e inima cuprinsă, ca și a ta, de jale. (Către don DIEGO.) Așteaptă; să n-o tulburi în plîngerile sale. XIMENA E mort tatăl meu, sire; cu ochii mei văzui Cum sîngele-i în clocot curgea din pieptul lui Ăst sînge, chezășia regeștei voastre case, Ăst sînge, ce atîtea victorii cîștigase, Ce fumegă, cald încă, în mînios șivoi Că se jertfește pentru un altul decît voi, Ăst sînge, ce avuse o nobilă menire, Rodrig la curtea voastră îl risipește, sire! Am alergat pierdută și mort, ah, îl aflai… Dar povestirea, sire, mă lasă fără grai: Iertați-mi deznădejdea, amarele-mi suspine Și lacrimele mele vorbească pentru mine. DON FERNANDO Fă-ți inimă, copilă, că eu de grije-ți port Și-ți voi sluji de tată în locul celui mort. Prea multă cinste-mi dete a mea restriște, sire! Precum spuneam, acolo l-aflai fără simțire, Străpuns era de-o rană și singele-i vedeam În pulbere scriindu-mi ce datorie am. Ori poate vitejia-i ajunsă-n așa stare Prin rana lui deschisă mă îndîrjea mai tare, Și-ntocmai ca o gură ce strigă către cer, Mă îndemna mai grabnic dreptate să văr cer! Nu-ngăduiți, o, rege, astfel de volnicie Sub ocrotirea voastră stăpînă să devie, Ca viața celor vrednici să n-aibă nici un preț, Ca fără de pedeapsă un tînăr îndrăzneț Cu ei să se măsoare, mărirea să le-o sape, Cu sîngele lor nobil pămîntul să-l adape! Nerăzbunînd-o, astfel de moarte-ar veșteji În alți supuși oricare avînt de-a vă sluji. Cer răzbunare, sire, și-o cer nu pentru mine, Ci pentru-a voastră slavă și pentru-al vostru bine: Voi ați pierdut într-însul un om de merit rar, Prin altă moarte, moartea-i răscumpărați-o dar; Jertfiți nu pentru mine, pentru dreptate, sire, Și pentru a coroanei eternă strălucire, Jertfiți spre ușurarea acestei țări întregi Pe cel ce se mîndrește cu-astfel de fărdelegi! DON FERNANDO Don Diego ce răspunde? DON DIEGO Că-i demn de pizmuire Acela care moare la vremea lui, o, sire! Că dup-un veac de slavă și strălucire plin, Adeseaori ne-așteaptă cel mai amar destin! Eu, ale cărui fapte uimesc și azi poporul, Eu, care pretutindeni eram biruitorul, Mă văd, slăbit de vîrstă, acum, cu părul nins, Primind o grea ocară și rămînînd învins! Ce nu putuse luptă, asediu, ambuscadă, Nici Aragonul mîndru, nici falnica Grenadă, Nici toți dușmanii voștri, nici toți ai mei pizmași, Azi contele-a făcut-o, de-aici la cîțiva pași, Gelos de noua-mi slujbă și dîrz de-o preferință Ce i-o dedea asupră-mi a vîrstei neputință. Astfel aceste plete albite-n vitejii, Ăst sînge care curse ades spre-a vă sluji, Ăst braț pe vremi teroarea dușmanelor armate Se coborau în groapă de-ocară-mpovărate, De nu nășteam pe lume un fiu spre-a m-ajuta, Demn de această țară, demn de măria-ta! El a ucis pe conte, luîndu-mi apărarea, El mi-a spălat ocara, el mi-a redat onoarea! De socotiți că totuși e-un ucigaș de rînd Cel ce curaj arată o palmă răzbunînd, Asupra mea să cadă blestemul și păcatul, Căci de greșește brațul, e capul vinovatul! De e sau nu o crimă, o, sire, judecați: Eu, orișicum, sînt capul, el doar viteazul braț. Ximena împotrivă-mi deci are a se plînge, Căci de-o puteam eu face, el nu vărsa ăst sînge. Jertfiți, deci, sire, capul ce anii-l vor răpi, Dar îngrijiți de brațul menit a vă sluji, Dreptate-i dați Ximenii jertfind zilele mele, Că tot nu am ce face de-acuma eu cu ele; Departe de-a mă plînge de-osînda ce mi-ați dat, Murind cinstit, muri-voi cu sufletu-mpăcat. fernandoPricina-i însemnată de-ajuns spre-a o aduce În adunarea țării. Don Sancho, vei conduce Acasă pe Ximena. Tu, don Diego, vei sta Aici, drept închisoare avînd credința ta. Cătați-mi pe Rodrigo. Am să vă fac dreptate. XIMENA E drept ca ucigașul să piară, maiestate i DON FERNANDO Copilă, ai răbdare, oricît ai suferi! XIMENA Răbdare-a-mi cere-nseamnă durerile-a-mi spori. ACTUL III [ modifică ] Scena I [ modifică ] DON RODRIGO, ELVIRA ELVIRA Tu, don Rodrig! Ce cauți aci, nenorocite? DON RODRIGO Vin să-mi urmez cărarea sărmanei mele-ursite! elvira De unde-ți iei tu însă curajul, de-ai venit Pe locurile-acestea pe care le-ai cernit? Îi urmărești și umbra în casa lui, haine? Nu l-ai ucis tu însuți? DON RODRIGO Viața lui, știi bine, Era o pîngărire a numelui ce-l port. ELVIRA Dar adăpost să cauți în casa-acelui mort! Găsi azil într-însa vreun ucigaș vreodată? DON RODRIGO Dar tocmai de aceea eu vin la judecată. Nu mai privi la mine cu aerul mirat: Eu moarte-am dat, și-acuma cer înapoi ce-am dat. Ximena mea iubită îmi e judecătorul, Și moartea mea o merit, căci i-am pierdut amorul. Și ca supremul bine acuma vin să cer Din gura ei osînda, de mîna ei să pier! ELVIRA Mai bine fugi din față-i și nu-i mai sta în cale, Nu mai chema asupra-ți urgia urei sale: Te-ascunde și-ocolește întîiele porniri La care pot s-o-mpingă mînia ce-i inspiri. DON RODRIGO Nu! nu! această scumpă și gingașă făptură Pe care am jignit-o nu are-atîta ură, Și sînt în stare-o mie de morți să ocolesc, Să pot să mor de mîna-i și ura-i s-o-nzecesc! ELVIRA Ximena e la Curte, în lacrime scăldată, Și va veni-nsoțită de-amicii săi îndată. O, fugi, Rodrig, ai milă: nu mă mai chinui! Ce-or spune bîrfitorii de te-or vedea aici? Vrei tu să fie încă și-n gura lumii dată Că rabdă pe-ucigașul sărmanului ei tată? Are să vină, vine, o văd. O, dacă vrei Să-i cruți, Rodrig, onoarea, te du în calea ei! (RODRIG se ascunde.) SCENA a II-a [ modifică ] DON SANCHO, XIMENA, ELVIRA DON SANCHO Vă trebuie, senora, prinos bogat de sînge: Mînia voastră-i dreaptă și-aveți dreptate-a plînge, Și prin aceste vorbe nu vreau cît de puțin Nici să vă-nduplec ura, nici chinul să v-alin. Ci gura voastră numai o vorbă de mi-ar spune, Această spadă-i gata oricînd să vă răzbune. O, puneți la-ncercare, de vreți, al meu amor Și, sub porunca voastră, voi fi biruitor. Vai mie! DON SANCHO Îndurare, primiți, din bunătate… XIMENA Aș mînia pe rege, ce mi-a promis dreptate. DON SANCHO Știți că dreptatea merge cu-atîtea aminări, Încît o crimă scapă ades făr’ de urmări, Și pîn-atuncea lacrimi prea multe sînt pierdute, Un cavaler prin arme v-ar răzbuna mai iute. E-un drum mai scurt, și-osînda n-ar mai întîrzia. XIMENA E leacul cel din urmă; dar de va fi așa Și dacă trista-mi soartă v-ar mai stîrni-ndurarea, Atuncea veți fi liber să-mi răzbunați onoarea. DON SANCHO E un noroc la care rîvnesc necontenit Și avînd nădejde-ntr-însul, mă duc prea mulțumit. SCENA a III-a [ modifică ] XIMENA, ELVIRA XIMENA Sînt singură acuma și fără fățărie Îmi pot striga întreagă durerea mea cea vie! Acuma pot în voie să plîng și să suspin, Și pot să-mi dau pe față nemărginitul chin. Vai, tata-i mort, Elviră, și viața-i e curmată De spada ce Rodrigo o trage-ntîia dată! O, curgeți, curgeți, lacrimi, păraie pe pămînt: O jumătate-a vieții-mi mi-aruncă în mormînt Cealaltă jumătate, și-aceea care piere Pe-aceea ce-mi rămîne să mă răzbun îmi cere. ELVIRA Alină-te, stăpînă! XIMENA Ah, ce nepotrivit Cuvîntul de-alinare pe buze ți-a venit! Cum să-mi alin durerea cînd eu, nesocotito, Nu pot urî pe-acela ce mi-a pricinuit-o? Și ce m-așteaptă oare decît un veșnic chin. Cînd urmăresc o crimă iubind pe asasin? ELVIRA Mai poți iubi pe-acela ce te-a lăsat orfană? XIMENA Dacă-l iubesc, Elviro? L-ador ca pe-o icoană! Iubirea și mînia în suflet mi se bat, Și în dușman descopăr pe omul adorat Și simt că-n ciuda urei în inima-mi speriată Rodrig combate încă, ah, pe sărmanu-mi tată: L-atacă, l-urmărește, se apără și-i cînd Mai slab cînd mai puternic, și-acuma triumfînd, Și-n lupta aceasta între iubire și mînie El sufletul mi-l lasă, dar inima-mi sfășie. Dar nu m-adoarme-amorul, oricît m-ar stăpîni, Și datoria-mi sfîntă mi-o voi îndeplini; Alerg unde mă cheamă jignita mea onoare. Rodrig mi-e scump, și soarta-i nespus de-adînc mă doare, Îi plîng de jale, totuși, oricîtă grijă-i port, Știu cine sînt, Elviro, și tatăl meu e mort! ELVIRA Îl urmărești? Ah! crudă gîndire și cumplită Și crudă urmărire la care sînt silită! Cer capul său și totuși mă tem să-l dobîndesc! De moare el, muri-voi și moartea i-o cerșesc! ELVIRA Atît de negre gînduri, alungă-le, stăpînă, Și nu-ți impune-o lege ce-n contra ta te mînă! XIMENA Cum? Tatăl meu să aibă sfîrșit așa de crud, Să strige răzbunare și eu să nu-l aud? Să-l văd murind sub ochii-mi și inima-mi nătîngă Să creadă că-i ajunge să geamă ori să plîngă? Să sufăr ca iubirea să-năbușe cum vrea Prin o tăcere lașă mîndria, cinstea mea? ELVIRA O, crede-mă, stăpînă, n-ar fi prea mare vină De-ai resimți în suflet mănie mai puțină; În contra lui Rodrigo ai dobîndit de-ajuns, Ai fost la rege, așteaptă în liniște răspuns. Nu stărui-n această ciudată supărare. XIMENA Mi-e-n joc mîndria-ntreagă, ea-mi cere răzbunare! Dulci visuri de iubire oricît m-ademenesc, Renunț la tot mai bine decît să mă-njosesc. ELVIRA Dar îl iubești, senora, pe don Rodrig… XIMENA Vai mie! ELVIRA Și răzbunarea totuși mai poate să te-mbie? Ca să-mi păstrez mîndria, sfîrșind și chinul meu L-oi urmări, l-oi pierde, și voi muri și eu! SCENA a IV-a [ modifică ] DON RODRIGO, XIMENA, ELVIRA DON RODRIGO Ei bine, urmăritul privește-l e de față, A ta să fie slava de-a-l izgoni din viață! XIMENA O, ce sînt eu silită, Elviro, a vedea? Rodrig la mine-n casă! Rodrig în fața mea! DON RODRIGO Ucide-mă, Ximenă, și gustă fără jale Plăcerea morții mele și-a răzbunării tale. XIMENA Vai mie! DON RODRIGO O, ascultă! XIMENA Fugi, lasă-mă să mor. DON RODRIGO O clipă. XIMENA Du-te! DON RODRIGO Numai o vorbă, te implor, Și-apoi cu-această spadă viața tu mi-o stînge. XIMENA Cum? Încruntată încă de-al tatălui meu sînge? DON RODRIGO Ximenă! XIMENA Fugi cu arma ce, vai, în fața mea Mă mustră pentru viața și fărdelegea ta! DON RODRIGO Nu, mai curînd privind-o, mîniă ta sporească, Și ceasul morții mele să nu mai zăbovească! XIMENA Vopsită e de sînge de-al meu! DON RODRIGO Îți vine greu Să o scufunzi, să-și piardă culoarea într-al meu? XIMENA Om crud care pe tată l-ucide fără milă Prin spadă, — prin vederea ei cruntă pe copilă! Înlătură-mi această unealtă de omor! Vrei să te-ascult, Rodrigo, și tu mă faci să mor… DON RODRIGO Fac ce dorești, dar totuși nu părăsesc dorința Că însăți tu, Ximenă, să-mi împlinești sentința. Căci oricît mi-ești de dragă, un laș nu pot să fiu Ca să reneg vreodată chemarea mea de fiu. Pe tatăl meu căzuse o groaznică rușine, Ce mă privea-n aceeași măsură și pe mine. Știi ce-nsemnează-o palmă pentru un om cinstit. Am căutat să aflu făptașul, l-am găsit, Am răzbunat onoarea-mi și pe iubitu-mi tată. Și dac-ar fi nevoie aș face-o înc-o dată. Nu crede că iubirea-mi n-a dus o luptă grea Cu tatăl meu și-n urmă chiar împotriva mea! O, judecă-i puterea: aflînd c-am fost în stare Să mă-ndoiesc de poate să-ncapă răzbunare. Silit să-ndur ocara ori, vai! disprețul tău, Învinuiam de-o grabă prea mare brațul meu; Mă dojeneam de-această pornire prea nebună Și farmecele tale erau să mă supună De nu-mi ziceam, Ximenă, că nu te-ar merita, Un om lipsit de-onoare, lipsit de stima ta! Că ochii tăi iubirea și-ar fi schimbat-o-n ură Văzînd mișel pe-acela ce vrednic îl știură; Că ascultînd amorul, urmînd al său îndemn, De-alegererea ta însăți m-aș fi făcut nedemn. Ți-o spun din nou, ți-oi spune-o, deși printre suspine, Pînă la cel din urmă: da, te-am jignit pe tine; Da, te-am jignit amarnic, fiind silit s-o fac Pe tine să te merit și-onoarea să mi-o-mpac. Mi-am împăcat onoarea și pe bătrînul tată; Viu să te-mpac pe tine acuma, adorată. Am alergat aicea de mîna ta să mor; Ce-am fost dator făcut-am și fac ce sînt dator. Un tată scump te strigă din fundul negrei groape Și eu nu vreau victima cu nici un preț să-i scape: Jertfește-acestui sînge pe care l-a pierdut Acel ce se mîndrește cu ceea ce-a făcut! XIMENA Rodrig, ah, ai dreptate, cu toată vrăjmășia Nu pot blama pe-acela ce-și face datoria. Și-n chinurile mele ce-asupra-ți să răsfrîng, Eu nu te-acuz pe tine, pe mine mă deplîng: Știu ce se cheamă cinste si cum înflăcărează Asemenea insultă o inimă vitează, Tu n-ai făcut, firește, decît ce se cădea, Dar mi-arătași de-asemeni și datoria mea; Funesta-ți vitejie mi-arată prin avîntu-i Cum îți răzbuni un tată și-onoarea cum ți-o mîntui Aceeași rîvnă cată la rîndul meu să pun Onoarea să mi-o mîntui, pe tata să-l răzbun. Aceasta, vai, mă face să fiu nemîngiiată! O altă mînă dacă m-ar fi lipsit de tată, Găseam, ah, în norocul dorit de-a te vedea Unica alinare ce-o mai puteam avea; Și-aș fi simțit un farmec în jalea mea cumplită Să-mi zvînți aceste lacrimi cu mîna ta iubită. Ci caut a te pierde, cum l-am pierdut pe el, Această despărțire mă zbuciumă la fel: Cumplita datorie ce inima mi-o rumpe Mă-mpinge la jertfirea vieții tale scumpe, Căci oricît țin la tine, Rodrig, nu aștepta Să simt o lașă milă față de crima ta. Și-oricît iubirea noastră ar vrea să mă reție, Voi ști să dau dovadă de-aceeași bărbăție: Ca să fii demn de mine, tu n-ai dat îndărăt, La rîndul meu vreau demnă de tine să m-arăt. DON RODRIGO Nu pregeta atuncea să faci ce ești datoare Spre-a împlini o jertfă atît de-nălțătoare! Mîndria ta îmi cere viața — vin și-o ia! Osînda-mi va fi dulce și dulce moartea meal S-aștepți pînă ce legea își va rosti sentința, E să-mi întîrzii moartea și ție biruința. Prea fericit muri-voi, răpus de brațul tău. XIMENA Taci, dacă-ți sînt dușmană, nu vreau să-ți fiu călău Eu să-ți ridic viața, e cu putință oare? Dator ești să ți-o aperi, s-o cer eu sunt datoare, Dar între noi e altul judecător suprem, Și eu am numai dreptul în față-i să te chem. DON RODRIGO Oricît iubirea noastră ar vrea să te reție, Vei da și tu dovadă de-aceeași bărbăție. Căci, răzbunînd un tată, alt braț dacă-mprumuți, Ximena mea, mă crede, însamnă să mă cruți. Cum brațul meu el singur mi-a răzbunat onoarea, Al tău să-și dobîndească la rîndu-i răzbunarea! Rodrig, la ce mai stărui? Tu ajutor nu ceri Cînd te răzbuni, la nimeni, și mie mi-l oferi! Sunt tot așa de mîndră și cred că se cuvine Ca slava răzbunării să n-o împart cu tine. Deci ajutor la rîndu-mi nici eu nu voi căta În deznădăjduirea sau în iubirea ta! DON RODRIGO Mindrie neînfrîntăl vai! să nu pot obține Atîta mîngăiere încalțe de la tine!? În numele iubirii și-al tatălui tău mort, Nu mă lăsa blestemul acestei vieți să-l port! Mai vesel e Rodrigo de mîna ta să piară Decît urît de tine, trăind o viață-amară! XIMENA Nu te urăsc eu, lasă! DON RODRIGO Oh, trebuie! XIMENA Nu pot. DON RODRIGO Așa puțin îți pasă de lume și de tot Ce poate să scornească în umbră clevetirea Cînd va să-mi știe crima și că-mi păstrezi iubirea? Silește-le să tacă și în pofida lor Salvează-ți bunul nume, făcîndu-mă să mor! XIMENA Lăsîndu-ți viața, vaza îmi va luci mai vie; Vreau ca și cel din urmă clevetitor să știe Că te ador și totuși pedeapsa ta o cer, Și toți să-mi cînte imnuri de slavă pîn’ la cer Și soarta să-mi deplîngă… Rodrig, acuma du-te, Să nu mai văd comoara de fericiri pierdute… Ascunde-n umbra nopții plecarea ta de-aci. Onoarea mea-i pierdută cumva de te-or zări. Tot ce-ar putea bîrfeala să zică despre mine E că-n această casă eu te-am primit pe tine Și ca să fiu hulită nici tu nu o dorești… DON RODRIGO Aș vrea să mor!… XIMENA Vai, du-te! DON RODRIGO Atunci, ce hotărăști? XIMENA Deși cea mai frumoasă văpaie amenință Să-mi mistuie mănia, fac tot ce-mi stă-n putință Ca să răzbun pe tata, mîndria să mi-o-mpac Și singura-mi dorință e să nu pot s-o fac. DON RODRIGO O, vrajă a iubirii! XIMENA O, culme-a suferinții! DON RODRIGO Ce de dureri și lacrimi ne vor costa părinții! XIMENA O, te-așteptai, Rodrigo?… DON RODRIGO Ximenă,-ai fi crezut?… XIMENA Așa curînd norocul să ni-l vedem pierdut! DON RODRIGO Și că așa de-aproape de țărm a fost să vie Nădejdea să ne-o sfarme o cruntă vijelie! XIMENA O, jale fără margini! DON RODRIGO O, chin așa de mult! XIMENA Rodrig, de-acuma du-te, fugi… nu te mai ascult! DON RODRIGO Pîn’ la sfîrșit cînd dreapta osindă mi-oi primi-o, Merg să-mi tîrăsc o viață nemernică… Adio! XIMENA De-o fi așa să fie, îți dau cuvîntul meu Că-n urma ta o clipă n-am să respir nici eu. Adio, dar ia sama să pleci pe nesimțite… (RODRIG exit.) ELVIRA Stăpînă, orice rele Preabunul ni trimite… XIMENA O, lasă-mă în pace cu sfatul tău nătîng… Mă duc să caut pacea și noaptea, ca să plîng. SCENA a V-a [ modifică ] DON DIEGO (singur) DON DIEGO În veci nu simți pe lume deplină desfătarea; În orice bucurie s-amestecă-ntristarea, Și cele mai senine a noastre mulțămiri Ni-s veșnic turburate de griji și-nchipuiri. O grijă bucuria mi-o strică-n astă-seară: Înot în fericire și spaima mă-nfioară. Văzui mort pe dușmanul ce-onoarea mi-a pătat, Și nu pot strînge mîna care m-a răzbunat. Cutreier tot orașul, mă zbucium în neștire, Și vlaga mult-puțină ce mi-a rămas în fire Se mistuie zadarnic de trudă și necaz, Cătînd fără de preget pe fiul meu viteaz. Mereu și pretutindeni, în noaptea asta sumbră Socot că-l strîng în brațe, și strîng în brațe-o umbră Și mintea-mi tulburată, din vis cînd mă trezesc, Își face mii de gînduri ce groaza mi-o sporesc. Nu aflu nicăirea vreo urmă-a fugii sale; Mă tem că, cine știe, i-or fi ieșit în cale Cetașii ori amicii dușmanului ucis: Rodrig nu mai trăiește sau poate zace-nchis O, ceruri! m-amăgește și-acuma o părere Sau văd tot ce-al meu suflet ca să mai vadă cere? El e, fără-ndoială; mi-e sufletu-mpăcat Și grija risipită și chinul mi-a-ncetat. SCENA a VI-a [ modifică ] DON DIEGO, DON RODRIGO DON DIEGO Rodrig, mi-ajută cerul să te revăd în fine! DON RODRIGO Vai! DON DIEGO În triumful nostru n-amesteca suspine. O, lasă-mă o clipă măcar să mai respir, Să pot să-ți laud fapta așa cum ți-o admiri Tu mi-ai călcat pe urmă, și-n tine reînvie Eroii rasei mele și vechea-mi bărbăție. Născîndu-te din mine, din ei coborîtor, Întiia ta ispravă întrece pe-ale lor, Și anii tăi cei tineri, dar plini de-nflăcărare Ajung al meu renume prin fapta asta mare. O, vino dar și-atinge, copilul meu viteaz, Aceste plete albe, sărută-acest obraz Și recunoaște locul întipărit de-ocară Pe care vitejia-ți și spada-ți o spălară! DON RODRIGO A ta e toată cinstea; eu nu puteam uita Că sînt născut din tine, crescut prin grija ta. Sînt mîndru că întiia ispravă-a mea ii place Cui datoresc viața. Ci bucură-te-n pace, Și lasă-mă pe mine acum, la rîndul meu, De păsurile mele să-mi văd acum și eu, O, las‘ să-mi izbucnească nemărginita jale: Destul ai stînjenit-o cu drepturile tale! Nu simt mustrări de cuget de ceea ce-am făcut, Dar cine-mi dă azi mie norocul meu pierdut? Să te răzbune brațu-mi s-a înarmat anume Și-a biruit, răpindu-mi ce-aveam mai scump pe lume Nu-mi mai vorbi nimica; prin tot ce ți-am jertfit De tot ce-ți datorisem mă cred acum plătit. DON DIEGO Nu, a izbîndei tale mai scumpă e valoarea! Eu viața doar ți-am dat-o, tu mi-ai redat onoarea; Mai mult decît la viață eu la onoare țin, Cu-atît mai mult deci ție datornic îți rămîn. Dar depărtează jalea din sufletul tău mare: Onoarea-i datorie, amorul — desfătare; Onoarea-i numai una; amorurile — mii. DON RODRIGO Ce-mi spui tu, vai? DON DIEGO Aceea ce trebuie să știi! DON RODRIGO Mi-e inima zdrobită de-această răzbunare Și tu-i mai ceri iubirii să fie trădătoare? Sînt tot așa de josnici, în mișelia lor, Războinicul ce fuge și-amantul trădător. O, lasă-mă mai bine cum sînt, avînd putința Să fiu și demn de tine și să-mi păstrez credința. E prea puternic lanțul spre a putea să-l rump; Ximena mea pe lume e tot ce am mai scump, Și pentru că ursita cea crudă ne desparte, Unica mîntuire mi-o voi găsi-o-n moarte. DON DIEGO Nu-i vreme mîntuire în moarte-a căuta, Acum cînd e nevoie de bărbăția ta. A maurilor flotă stă gata de năvală. Norodu-i plin de groază, la curte zăpăceală, N-auzi decît jălanii la fiecare pas, De bună samă fluxul, la noapte, peste-un ceas; Îi va lăsa pe mauri în port pe nesimțite, În mijlocul acestor nenorociri cumplite Cari umplu de teroare pe mari ca și pe mici, Norocul îmi trimise cinci sute de amici însuflețiți cu toții de-aceleași gînduri bune, Venind de bunăvoie ocara să-mi răzbune. Tu le-ai luat nainte; dar bravele lor mîni Se vor scălda mai bine în sînge de păgîni. Mergi dar acolo unde te-așteaptă numai slavă, Mergi și-i condu în luptă, făcînd fără zăbavă Din pieptul tău, în calea păgînilor, zăgaz: De vrei să mori, încalțe să mori ca un viteaz! Fă regele să-ți fie dator pierzării tale, Viața sa și slava împărăției sale. Dar nu, mai bine fruntea-ți cu lauri s-o-ncununi. Nu-ți mărgeni mărirea o palmă să răzbuni; Ci du-o mai departe; silește prin putere Pe rege la iertare, Ximena la tăcere; Și dacă-ți este dragă Ximena ta, să știi Că doar pe calea asta mai poți iertat să fii. Dar prea e scumpă vremea s-o pierdem în cuvinte Aș vrea să zbori la luptă c-un ceas mai înainte. Învinge dar, să vadă monarhul în sfîrșit Că ce-a pierdut în conte în tine-a dobîndit! ACTUL IV [ modifică ] SCENA I [ modifică ] XIMENA, ELVIRA XIMENA Nu este un zvon numai? Știi bine tu, Elviră? ELVIRA Nici nu-ți închipui lumea ce călduros l-admiră Și-nalță pîn’ la ceruri în repetat ecou Isprava săvîrșită de tînărul erou. A maurilor oaste e rușinos zdrobită: Grăbit i-a fost atacul, și fuga mai grăbită. Războinicilor noștri nici chiar trei ore-ntregi Le deteră izbîndă și prizonieri doi regi… Iar meritul e numai al lui, pe cît se spune!… XIMENA Cum, brațul lui Rodrigo făcu așa minune? ELVIRA Pe-acești doi regi, Rodrigo el singur i-a învins Cu mîna sa: el singur cu mîna sa i-a prins. XIMENA De unde-aflași tu însă aceste zvonuri stranii? ELVIRA Orașul tot răsună de imnuri și litanii, Numindu-l fericirea întregului popor Și îngeru-i de pază și-al său liberator. XIMENA Și regele ce spune de-atîta vitejie? ELVIRA Rodrig se teme încă în fața lui să vie. Don Diego însă vesel i-aduce-ncătușați Ca să-i înfățișeze pe robii-ncoronați, Cerînd măriei sale, ca o favoare rară, Să vadă pe viteazul mîntuitor de țară. XIMENA N-o fi rănit?… Ci spune!… ELVIRA Nu știu dacă-i rănit. Dar vino-ți în simțire! Cum te-ai îngălbeniți XIMENA Mînia mea slăbită de-asemenea-mi revine! Să mă-ngrijesc de dînsul și să mă uit pe minei Toți îl înalță-n slavă și eu l-înalț cu eil Mîndria mea-i uitată și mut e glasul eil Taci, inimă sărmană, și-năbușește-ți plînsul: De-a-nvins doi regi, pe tatăl mi l-a ucis tot dînsul, Și-oricîte osanale îmi sună în auz, Aice însă totul mă face să-l acuz. Această haină tristă ce spune neagra-mi jale E cea dintîi dovadă a vitejiei sale. Voi, ce-ntăriți un suflet muncit de îndoieli, Zăbranice și văluri, lugubrelor găteli, Podoabă ce întîia izbîndă-a sa-mi prescrie, Necontenit vorbiți-mi de trista-mi datorie, Și cînd mînia-n mine va lîncezi din nou, Asmuteți-o-mpotriva semețului erou! Siliți-o ca să-mi ducă la capăt răzbunarea! ELVIRA Infanta iat-o, vine; alină-ți supărarea. SCENA a II-a [ modifică ] INFANTA, XIMENA, LEONORA, ELVIRA INFANTA Nu viu aici, Ximenă, durerea să-ți alin, Ci ca să plîng cu tine, cu tine să suspin. XIMENA Împărtășiți mai bine obșteasca bucurie, Lăsîndu-mi supărarea și lacrimile mie: Azi cine alta-n lume se poate tîngui? Primejdia din care Rodrig ne mîntui Și pacea datorită doar vitejiei sale Sînt numai pentru mine prilej de-adîncă jale. Da, brațul său puternic, de lume preaslăvit E numai pentru mine funest și urgisit! INFANTA A săvîrșit, Ximeno, minuni fără păreche. XIMENA Supărătoarea veste mi-ajunse la ureche Și laude răsună în gura tuturor De marea-i vitejie și tristul său amor. INFANTA Te superi că poporul de laude-l încarcă? Dar ți-era drag pe vremuri acest Rodrigo, parcă, Și tu-i erai lui dragă și el ți-era supus — Poți să te simți dar mîndră că-l vezi așa de sus. XIMENA Să-l ridicați în slavă ușor vă este, vouă, Dar pentru mine-i veșnic o suferință nouă Această preamărire a vitejiei lui: Văzînd cît prețuiește, văd astăzi ce pierdui! Ah, neplăceri amare a celei ce iubește! Cu cît îl văd mai vrednic, cu-atît iubirea-mi crește, Și totuși datoria ce-o am, să mă răzbun, Mai tare-i ca iubirea și-mi cere să-l răpun. INFANTA Ieri datoria-aceasta făcu pe toți curtenii Ca să admire marea virtute a Ximenii Și să-i deplîngă soarta, așa li s-a părut De-nălțător curajul pe care l-ai avut. Dar vreai s-asculți tu sfatul unei amice bune? XIMENA Aș fi nelegiuită de nu i m-aș supune. INFANTA Ce-a fost ieri nu mai este îndreptățit și azi. Al nostru singur sprijin e-acum acest viteaz, El e-adoratul țării, sărbătoritul zilii, A maurilor spaimă și razemul Castilii. Chiar bunul nostru rege e azi încredințat Că tatăl tău în mîndrul Rodrig e renviat, Și cu atît îți este greșeala ta mai mare Că urmărești prin moarte-i a statului pierzare. Ca să-ți răzbuni un tată, cum? crezi că e permis Să-mpingi o țară-ntreagă pe margini de abis? Dar către noi purtarea-ți e oare legitimă? Luat-am oare parte și noi ceilalți la crimă? De bună samă-n urma acestui trist duel Nu te silește nimeni să te cununi cu el, Ci dacă vreai, Ximenă, s-asculți a mea povață: Din inimă-ți alungă-l, dar lasă-ni-l în viață! XIMENA Atita bunătate, vai! eu nu pot avea: Cu mult mai nendurată e datoria mea. Deși la el mi-e gîndul în fiecare oră, Deși-l răsfață-un rege și un popor l-adoră, Toți străluciții lauri ce-i pun pe frunte ei, Eu vin ca să-i întunec sub chiparoșii mei. INFANTA Da, e frumos, e nobil atuncea cînd, in dorul De-a-ți răzbuna un tată, știi să-ți jertfești amorul, Dar crede-mă că-i încă mai nobil, mai frumos Să te jertfești de dragul obștescului folos. Lipsindu-l de iubirea ce-i arătai odată, E cea mai grea pedeapsă ce-i poate fi lui dată. În joc e mîntuirea întregii-mpărății: Și-apoi chiar de la rege ce crezi să mai obții? XIMENA Nu pot să mă astîmpăr chiar de nu-mi dă dreptate. INFANTA Gîndește-te mai bine, Ximena mea, la toate. Adio; ca să cugeți în tihnă-acum te las. XIMENA Voi asculta, prințesă, al datoriei glas. SCENA a III-a [ modifică ] DON FERNANDO, DON ARIAS, DON RODRIGO, DON SANCHO DON FERNANDO Urmaș viteaz și nobil al unei vechi familii Ce-a fost un stîlp statornic al falnicei Castilii, Neam de strămoși iluștri cu glorios trecut Pe care la-ntîiul tău pas l-ai întrecut. Orișice dar din parte-mi prea mic și prea puțin e Spre-a-ți răsplăti izbînda așa cum se cuvine. Pămîntul țării mele de prădăciuni ferit, Și sceptrul meu de tine în mîna-mi întărit, Și maurii-n risipă goniți de mica-ți ceată, Nainte să pornească viteaza mea armată, Nu sunt isprăvi de care mă pot plăti așa Precum mi-ar fi dorința și cum ar merita. Răsplata-ți fie regii captivi cari te admiră: Ei Cidul lor pe tine în față-mi te numiră, Și dacă Cid însamnă „stăpîn“ pe limba lor, Nu-ți pizmuiesc un nume așa de sunător. Fii Cidul deci de-acuma: l-a numelui tău faimă Grenada și Toledo să tremure de spaimă, Și numele acesta s-arate tuturor Cît preț pun eu pe tine și tot ce-ți sînt dator. DON RODRIGO În fața voastră, sire, mă simt plin de sfială, Isprava mi-e prea mică și-i dați prea multă fală, Și laudele voastre mă fac să mă roșesc Că nu-s destul de vrednic de cinstea ce-o primesc. Știu că-s dator cu viața și sîngele din vine Să mă jertfesc, o sire, spre-al țării voastre bine, Și-n lupta-aceasta sfîntă de voi cădea răpus, Îmi fac doar datoria ca orișice supus. DON FERNANDO Toți cari se strîng în juru-mi, chemați de datorie, Nu și-o-mplinesc cu-atîta avînt și bărbăție, Și dacă tu ca dînșii te mărgineai să fii, -ai fi putut atare izbîndă să obții. Deci lauda primește-o și spune-mi pe-ndelete Povestea biruinței vitezei tale cete. DON RODRIGO Știți sire, că în spaima întîiului minut, La vestea că păgînii la porți au apărut, Cinci sute de prieteni la noi se adunară Și-n starea-mi tulburată de șef mă proclamară. Iertați-mi graba dacă în zbuciumul de-atunci, Din partea voastră, sire, n-am așteptat porunci, Din pricina primejdii prea mari și-a vremei scurte: Dar îmi riscam viața de m-arătam la Curte, Și viața-mi osîndită mi-era mai dulce-apoi S-o pierd în chip mai vrednic în lupta pentru voi: DON FERNANDO Iți iert fireasca pripă de-a-ți răzbuna ocara: Precum ai apărat-o, te apără-acum țara: Să te acuze poate Ximena cît de mult, Ca s-o mîngîi doar numai de-acum am s-o ascult. Dar spune mai departe. DON RODRIGO Sub mine-naintează Ăst pîlc, purtînd pe frunte a bărbăției rază. Eram cinci sute numai, dar pînă am venit În port, ca prin minune, trei mii ne-am pomenit, Așa de mult a noastră semeață-nfățișare Redeștepta curajul în gloatele fugare! Ascund îndată două treimi, cum am sosit, În vasele pe care acolo le-am găsit, Și restul cetei care creștea din clipă-n clipă, Arzînd de nerăbdare, în juru-mi se-nfiripă, Se culcă jos, și-n paza celei mai mari tăceri Petrece-o bună parte a minunatei seri. Din ordinul meu streaja se face nevăzută La rîndul ei, și planul ea astfel mi-l ajută Și plin de îndrăzneală eu mă prefac că am Din partea voastră, sire, lozinca ce-o dedeam… Sub palida lumină ce picură din stele Spre noi, de flux aduse, vin treizeci de vintrele; Le saltă apă-n spume și c-un obștesc avînt Și maurii și marea în port acuma sînt. Noi îi lăsăm să treacă; în pace tot le pare; Nici un soldat pe ziduri și nici în port n-apare, Și de tăcerea noastră vicleană, amăgiți Nici nu le vine-a crede că sînt primejduiți. La țărm trag, ancorează, coboară și se-ndreaptă Netemători, de-a valma, în cursa ce-i așteaptă. Noi năvălim atuncea c-un chiotit prelung Și strigătele noastre pînă la cer ajung. La răcnetul navalei răspund cei din corăbii Și maurii-și pierd capul, împresurați de săbii! De-o groaza fără margini cuprinși, dau înapoi: Ei alergau la pradă și întîlnind război Pierduți se cred nainte ca lupta să înceapă: Îi prididim pe țărmuri, îi prididim pe apă, Răzbindu-i fără preget în groaznic vălmășag, Și nu apucă bine să-ncbege un șirag, Că pînă să s-așeze în linie de bătaie Noi facem sînge maur să gilgîie-n șiroaie! Dar principii lor totuși să-i strîngă reușesc, Curajul lor renaște și-acum se rînduiesc; Văzînd că fără luptă sînt osîndiți pierzării, Într-înșii se deșteaptă curajul desperării: S-opresc pe loc și drumul acuma ni-l închid, Făcînd în contra noastră din iatagane-un zid, Și apa, și uscatul, și flota, schela toată Se schimbă-ntr-o imensă arenă-nsîngerată, Pe care duhul morții se-ntinde-atotstăpîn… O, cîți eroi de-ai noștri necunoscuți rămîn, Și ce isprăvi mărețe, ce strălucite fapte Rămîn învăluite pe veci în neagra noapte, În care, martor sieși, tot insul se lupta Nebănuind izbînda de partea cui va sta! Eu însumi pretutindeni pe-ai noștri îndemnîndu-i, Îmbărbătam pe unii, pe alții stam să-i rîndui, Ca să-i reped în luptă cînd vremea le-a veni, Și n-am știut nimica pînă în zori de zi. Ele ne-arată-n fine ai biruinții lauri… Atunci își pierd curajul înfricoșații mauri Și dorul de-a învinge cedează spaimei lor Cînd deslușesc că trupe ne vin într-ajutor; S-aruncă in corăbii, odgoanele le taie Și fug cu huiet mare din cîmpul de bătaie, Nemaivoind să știe acești ostași mișei De pot să se retragă și regii lor cu ei. Nu simțul datoriei, ci groaza-i stăpînește… Îi adusese fluxul, refluxul ni-i răpește! În vremea asta regii, de-ai noștri năpădiți, Și apărați de-o seamă de oameni, toți răniți, Mai luptă, cu nădejdea să-și vîndă viața bine… Zadarnic le dau sfatul eu însumi să se-nchine: Cu iataganu-n mînă, ei stau ne-nduplecați; Dar cînd își văd ostașii de moarte secerați, Că singuri se mai luptă, că-nfrîngerea-i deplină Ei cer să vină șeful: m-arăt, și mi se-nchină. Vi i-am trimis îndată aici, pe amîndoi… Așa-ncetă și lupta din lipsă de eroi, Și-n felu-acesta, sire, luptînd pentru-apărarea… SCENA a IV-a [ modifică ] DON FERNANDO, DON DIEGO, DON RODRIGO, DON ARIAS, DON ALONSO, DON SANCHO DON ALONSO Ximena vine, sire, să ceară judecarea. DON FERNANDO Supărătoare veste și datorie grea! Te du, să nu te vadă; mai bine-i pentru ea. Drept orișice răsplată te-alung acum, viteze, Dar vin-întîi la rege ca să te-mbrățișeze. (Don RODRIGO exit.) DON DIEGO Ximena-l urmărește, deși să-l scape-ar vrea. DON FERNANDO Că-i este drag se spune. Acuma vom vedea. Prefă-te plin de jale. SCENA a V-a [ modifică ] DON FERNANDO, DON DIEGO, DON ARIAS, DON SANCHO, DON ALONSO, XIMENA, ELVIRA DON FERNANDO De-acum, fii mulțumită, Dorința ta, Ximenă, ți-a fost îndeplinită. De-a biruit Rodrigo pe-ai noștri inamici, De rănile primite el a murit aici. Poți lăuda pe Domnul cu inima-mpăcată. (Cătră don DIEGO.) Ia uită-te la dînsa cum a pălit deodată. DON DIEGO Dar iat-o că leșină, și din acest leșin Puteți vedea dovada iubirii pe deplin. Durerea-i dă pe față văpaia tăinuită A dragostei de care e încă chinuită. XIMENA Cum? a murit Rodrigo!… DON FERNANDO Nu, nu; dușmanul tău Trăiește, viu și teafăr ca și amorul său! Nu te-ngriji, Ximenă, de soarta vieții sale. XIMENA Leșini și de plăcere, precum leșini de jale, Prisosul bucuriei cînd vine din senin Simțirile ni fură ca și-un prisos de chin. DON FERNANDO La ce încerci, Ximenă, la ce mai stărui încă? Nu, praa era vădită durerea ta adîncă! XIMENA Îngrămădiți dar, sire, restriștea mea mereu! Dovadă-a întristării numiți leșinul meu! O ciudă prea firească m-a-împins așa departe: De judecată dînsul ar fi scăpat prin moarte, Căci pentru-al țării bine rănit dacă murea, Era zădărnicită și răzbunarea mea! Mi-ar fi o nedreptate o moarte-așa frumoasă: Cer moartea lui Rodrigo, nu însă glorioasă, Nu ridicat în slavă de rege și norod, Nu pe un pat de-onoare, ci pe un eșafod; Să moară pentru erima-i, nu pentru domn și țară De-a pururi amintirea să-i fie de ocară! Nu sînt de plîns aceia ce pentru țară mor, Ei numele prin moarte și-l fac nemuritor! Iubesc deci biruința-i, și nu mi-e greu păcatul, Ea întărește țara, redîndu-mi vinovatul Mai nobil și mai mîndru acum de mii de ori, Căci poartă astăzi lauri pe frunte-n loc de flori; Și, ca să spun ce cuget cu-o vorbă răspicată, Mai vrednic azi de umbra sărmanului meu tată! Dar vai, în ce nădejde o clipă am crezut? Rodrig din parte-mi n-are nimica de temut: Ce-i strică-aceste lacrimi și jalea mea amară Cînd pentru el azil e întreaga noastră țară? Sub ochii voștri totul i se permite-aici: Mă biruie pe mine, ca și pe inamici. Dreptatea-năbușită cu-al maurilor sînge O nouă strălucire asupra lui răsfrînge; Noi îi sporim alaiul, și-acest dispreț de legi La carul său ne-njugă în rînd cu cei doi regi! fernandoCopila mea, acestea-s porniri nemăsurate. În cumpănă pun totul atunci cînd dau dreptate. Ucis de-ți este tatăl, el fu provocător Și simțul echităței mă face iertător. Dar cîntărindu-mi fapta, tu inima ți-o-ntreabă: Rodrig stăpîn e-acolo și cred că mai degrabă Ea mulțămește-n taină dreptății ce-o bîrfești Că ți-l păstrează teafăr pe-acela ce-l iubești. XIMENA Cui? Mie! Pe-ucigașul sărmanului meu tată! Pe-acela chiar pe care îl chem la judecată! De-acestea nu vă pasă, ba v-așteptați să fiu Mulțumitoare dacă bocesc aci-n pustiu? O, dac-aceste lacrime zadarnic sînt vărsate, Îngăduiți prin arme să dobîndesc dreptate: Prin arme el pe mine de tată m-a lipsit; Prin arme se cuvine să fie urmărit! Cer de la toți vitejii să-l cheme-n luptă, sire: Pe-acel ce mă răzbună eu mi-l aleg de mire; Să lupte toți, și-o dată Rodrigo pedepsit, Voi fi răsplata celui ce biruie-n sfîrșit. Deci dați poruncă, sire, să se proclame vestea… DON FERNANDO E-o datină străbună, dar luptele acestea, Pretinse că răzbună pe drept un atentat Stîrpesc pe luptătorii cei buni ai unui stat. Adeseaori se-ntîmplă izbînda de înclină Spre vinovat și cade cel fără nici o vină. Scutesc deci pe Rodrigo; prea mult la dînsul țin Ca să-l expun acestui prea schimbător destin, Și-oricît de vinovat e că te-a lăsat orfană, I-au dus cu dînșii crima păgînii puși pe goană… DON DIEGO Cum? Sire, pentru dînsul călcați aceste legi De-a pururi respectate de cei mai mîndri regi? Dar ce va zice lumea și pizma ce va spune Cînd viața lui sub scutul monarhului și-o pune, Fugind de locul unde oricare om cinstit E bucuros să afle un lăudat sfîrșit? Favoarea aceasta, sire, mărirea lui i-o scade; Păstreze-și nentinate a biruinței roade! Cel ce-a știut să-nfrîngă pe-un conte de Gormaz Dator e să rămînă pîn‘ la sfîrșit viteaz. DON FERNANDO Mi-o ceri și tu, deci fie! și cum i-a fi norocul! Dar celui ce-a să cadă mii au să-i ceară locul Și prețul ce Ximena ni l-a vestit aici Din toți ai mei războinici îi face inamici. Să-l las cu toți să lupte ar fi nedrept, Ximenă: I-ajunge de coboară o dată în arenă. Numește-l dar pe care îl vrei din cavaleri, Dar dup-această luptă nimic să nu-mi mai ceri. DON DIEGO Atunci cruțați pe-aceia ce de Rodrig s-ar teme. Lăsați deschisă lupta — și nimeni n-o să-l cheme. Căci după biruința-i de astăzi, nu m-aștept Să mai cuteze vreunul să dea cu dînsul piept. Se-ncumetă vreunul, oricît de mare-i prețul? Cine va fi viteazul sau, mai curînd, semețul? DON SANCHO Deschideți dară lupta; și chiar de-o fi să caz, Eu sunt semețu-acela ori poate-acel viteaz. Ardoarea mea nu cere decît să vă răzbune: Vă amintesc, senora, a voastră promisiune. DON FERNANDO Îți lași, Ximeno, soarta într-ale sale mîni? XIMENA Făgăduit-am, sire. DON FERNANDO Fii gata deci pe mîni! DON DIEGO Nu. Sire, lupta poate să-nceapă cît mai iute: Ești totdeauna gata atunci cînd ai virtute. DON FERNANDO Să-ncepi o luptă nouă, întors din luptă-abia! DON DIEGO Rodrig a prins putere pe cînd vi-o povestea! DON FERNANDO Să-i dăm un ceas sau două de liniște deplină. Dar cum mă tem ca pildă cumva să nu devină Și ca s-arat că-n silă s-admit m-am hotărît Un obicei sălbatec ce pururi l-am uit, M-abțin s-asist, și Curtea și ea se va abține. (Către don Arias.) Arbitru-al întîlnirei te rînduiesc pe tine; Vei îngriji ca toate să meargă-n chip cinstit Și-mi adă-nvingătorul cînd lupta s-a sfîrșit. Aceeași e răsplata, oricare s-ar alege, Vreau să i-l dau Ximenii cu mîna mea de rege, Și ea pe veci să-i jure credință-n fața mea. XIMENA Cum, sire? îmi impuneți o lege-așa de grea? DON FERNANDO Te plîngi; iubirea-ți însă, departe de-a se plînge, De biruie Rodrigo, mîndria-ți va înfrînge. Înceată orice murmur și-ascultă-mă ce spun: Oricare s-ar alege, cu-acela te cunun. ACTUL V [ modifică ] SCENA I [ modifică ] DON RODRIGO, XIMENA XIMENA Rodrig, ce îndrăzneală! Cum? În amiaza mare? Vrei să mă pierzi? Ascultă și fugi, aibi îndurare! DON RODRIGO Mă duc să mor, Ximeno, și dacă viu aci, Viu ca să-mi iau adio-nainte de-a muri; Amorul ce mă ține sub dulcea ta robie Dacă primește moartea, vrea să ți-o închine ține. XIMENA Te duci să mori! DON RODRIGO Merg vesel spre-acel minut dorit În care-am să-ți răscumpăr tot chinul suferit! XIMENA Te duci să mori! Cum oare? Don Sancho te-nspăimîntă Și tremură de groază o inimă nenfrîntă? Ce s-a făcut avîntu-ți? De unde spaima ta? Rodrig învins se crede-nainte de-a lupta? Cel ce-a-nfruntat pe mauri și pe viteazu-mi tată În fața lui don Sancho se pierde-așa deodată? Curajul ți-e de-acelea ce pot îngenunchea? DON RODRIGO Eu nu alerg la luptă, ci la jertfirea mea, Și sufletu-mi respinge, plin de dispreț, povața Cînd moartea tu mi-o cauți, eu să-mi mai apăr viața, Eu am rămas același; dar nu mai poți să-mi ceri Ca să păstrez aceea ce tu să pierd îmi ceri, Și-aș fi căzut desigur azi-noapte-ucis de mauri De-aș fi avut să-mi apăr doar propriii mei lauri; Însă norodul, țara și tronul apărînd, De nu-mi feream viața, ar fi-nsemnat să-i vînd. Un suflet mare viața-ntr-atîtea n-o hulește, Încît să vrea să iasă dintr-însa mișelește, Dar cum e vorba numai de propriu-mi folos, Azi, cînd îmi ceri tu moartea, eu o primesc voios. Mînia ta o mînă străină îmi alege — De-a ta, Rodrig să moară nu-i vrednic, se-nțelege. De nici o lovitură nu vreau să mă feresc: Cui te-apără, omagiul acesta-i datoresc, Și fermecat la gîndul că toate-s de la tine, Fiindcă-a ta onoare don Sancho o susține, Îmi voi deschide pieptul în calea spadei lui, Slăvind această mînă prin care mă răpui. XIMENA O, dac-asprimea unei îndatoriri severe Ce marea-ți vitejie s-o osîndesc îmi cere Te-mpinge pîn-acolo ca să te lași sfărîmat De-un braț ce pentru mine să lupte s-a-narmat, Gîndește-te, în ceasul acesta de orbire, Că-n joc îți e și viața, dar și a ta mărire, Și toți, oricît de falnic Rodrig a viețuit, Căzut dac-or să-l știe, l-or crede biruit. Onoarea ți-e mai scumpă decît îți sînt eu scumpă, Dac-a putut chiar vraja amorului s-o rumpă Și te-a făcut, în ciuda părerilor de tău, Să nimicești tu însuți și visul meu și-al tău: Și totuși, văd că-ți pasă așa puțin de-onoare, Că, făr’ să lupți, pe Sancho îl lași să te omoare? Ce s-a făcut avintul pe care-l arătai? De ce nu-l ai și-acuma, ori pentru ce-l aveai? Și cum? Viteaz ești numai spre-a-mi cauza durere? Iar dacă nu, deodată și vitejia-ți piere? Și tatăl meu de tine-i așa desprețuit, Că tu, biruitoru-i, te lași azi biruit? Mergi, fără dor de moarte, la luptă hotărîtă Și-ți apără onoarea, nu viața ta urîtă! DON RODRIGO Dac-am învins pe conte și maurii barbari, Mai am nevoie oare de alte fapte mari? La ce să-mi apăr slava cînd toată lumea știe Isprăvile-mi mărețe, c-această vitejie Să facă totul poate și că pe-acest pămînt Afară de onoare nimic nu mi-e mai sfînt? Nu, nu; în lupta-aceasta Rodrig să moară poate Fără să-și piardă nimbul măririi cîștigate, Și fără ca să fie de nime-nvinuit Că n-a căzut el însuși de sine biruit. Dar se va zice numai: „Ximena i-a fost dragă, Avea între iubirea și ura ei s-aleagă, Și s-a supus el însuși ursitei, ce-o silea Pe dulcea lui iubită să-i ceară moartea sa. Ea însăși i-a cerut-o, și inima-i, firește, Credea că de-o refuză, o crimă săvîrșește. Spre-a-și răzbuna onoarea, amorul și-l pierdu; Spre-a-și răzbuna iubita, el viața și-o dădu, Știind ca să prefere în floarea tinereții Onoarea sa Ximenii și pe Ximena vieții.“ Astfel această moarte, departe de-a umbri, A măreției mele splendoare-o va mări, Și voi avea, prin moartea-mi voită, mîngîierea Că nimeni decît mine nu ți-a-mpăcat durerea. XIMENA Viața ta și-onoarea în stare dacă nu-s S-abată gîndul morții de care ești supus, De te-a iubit vreodată Ximena ta, ei bine, Rodrig, atunci ascultă: îndură-te de mine Și scapă-mă de sila ce-o am să mă mărit Cu omul care veșnic mi-a fost nesuferit. Să-ți spun mai mult? Aleargă și-arată-ți vitejia Ca să-mi impui tăcere, ca să-mi împaci mîndria, Și de mai ții, la mine, oricît va fi de greu, Învinge într-o luptă al cărei preț sunt eu! Adio; vorba asta, vai, să roșesc mă face… SCENA a II-a [ modifică ] DON RODRIGO Mai e dușman pe care să-l tem? Veniți încoace, Voi, castilani, voi mauri, veniți voi, navareji, Și tot ce țara Spanii mai are ca viteji! Uniți-vă cu toții și faceți o armată Să biruiți o mînă astfel îmbărbătată: Spre-a-mi nimici nădejdea, o mie de vieți; Să aibă fiecare, tot prea puțini sînteți! SCENA a III-a [ modifică ] INFANTA Vei asculta mîndria străbună care-ți cere Acum între mărire și dragoste s-alegi? Sau dragostea a cărei și vrajă și putere Te-mbie fără preget să-nfrîngi aceste legi? Ah, căreia din două vei da tu precădere, Sărman vlăstar de regi? Rodrig, ești demn de mine și te-aș putea alege, Deși viteaz, tu însă, vai! nu ești fiu de rege! Destin fără de milă, a cărui nendurare Desparte-a mea mărire de fericirea mea! E scris in ciuda unei virtuți așa de rare Amorul meu să poarte o luptă-așa de grea? Ah, inima-mi sărmană ce-o să îndure oare Și cum va geme ea, De n-o să izbutească în veci să se închine Iubitului, nici focul iubirii să-și aline! Dar totuși stau și cuget și nu pot înțelege: Cînd el e-atît de vrednic, de ce-aș mai ezita? Deși am fost născută pe seama unui rege, E-o cinste pentru mine, Rodrig, să fiu a ta! Cînd ai învins pe mauri, ar fi o fărdelege Coroană de-ai purta? Și numele tău falnic de Cid nu dovedește Că faima ta măreață pe zi ce merge crește? El totuși e-al Ximenii, deși e demn de mine! Îmi pare rău de darul pe care i-l făcui. Nici moartea unui tată nu poate să-i dezbine, Și ea, de silă numai, proclamă vina lui. În toată războirea aceasta pentru mine Nici o nădejde nu-i, Căci spre-a-mi mări pedeapsa, ursita, vai! permite Iubirei să dureze și-n inimi învrăjbite! SCENA a IV-a [ modifică ] XIMENA, ELVIRA XIMENA Elviro, vai, cît sufăr! Ce vrednică-s de jale! Nu văd nici o nădejde, am presimțiri fatale! N-am nici un gind de care să nu mă înfior Și fără pocăință nu pot avea un dor! Pe doi rivali în luptă mînia mea-i împinge, Au să mă coste lacrimi, oricare ar învinge; Și-n cartea sorții mele oricum îmi este scris, Nerăzbunat mi-e tatăl, sau, vai! Rodrig ucis! ELVIRA De-i una ori de-i alta, vei fi mai împăcată, Sau capeți pe Rodrig, sau fi-vei răzbunată, Și-apoi oricît destinul va fi de nendurat, Ea-ți mîntuie onoarea și-un mire-ți va fi dat. Cum? pe-ucigașul tatei? pe-al lui Rodrigo, poate? Pe unul din făptașii acestor mari păcate? Oricum s-alege soarta, ea-mi dă un soț pătat De sîngele pe care mai mult l-am adorat; Oricum s-alege soarta, durerea mă ucide Și mă-ngrozesc de ceea ce lupta va decide, O, dor de răzbunare și tu, amor, tăceți, Voi vă sfădiți pe seama sărmanei mele vieți, Și tu, cîrmuitorul umanelor destine. Sfîrșește-această luptă așa cum e mai bine: Nici unul să nu-nvingă și nici să fie-nvins. ELVIRA Ar fi prea aspră soarta; și lupta ce s-a-ncins Ți-ar da prilej la chinuri și mai amare poate, Lăsîndu-te, stăpînă, să ceri mereu dreptate, S-arăți aceeași ură mereu, să urmărești; Mereu viața celui pe care tu-l iubești. Mai bine-i biruința de-ar fi să-l încunune, Ea datoriei tale tăcere i-ar impune Și bunul nostru rege te va sili atunci S-asculți îndreptățită de-a inimei porunci. XIMENA O, dacă el învinge, crezi că mă dau învinsă? Prea sfîntă-i datoria-mi și jalea-mi prea nestinsă, Și nu ajunge numai ca regele să vrea Sau lupta să decidă în defavoarea mea! A-nvinge pe don Sancho nu-i greu, dar n-o să poată Să-nvingă și mărirea Ximenii totodată; Și chiar dacă Rodrigo va birui acum, Onoarea mea-i va scoate mii alți vrăjmași în drum. ELVIRA Stăpînă mea, asemeni cuvinte nu mai spune, Să nu se-ndure cerul cumva să te răzbune! Cum! vrei să pierzi prilejul acesta fericit Ce focul urei tale l-ar potoli-n sfîrșit? Dar ce vrea datoria aceasta nempăcată? Ori moartea lui Rodrigo îți dă-napoi un tată? O grea nenorocire îți pare prea puțin? Vreai lacrimi peste lacrimi, suspin peste suspin? Nu, nu, cu-astfel de gînduri stăpîna mea iubită, Nu-ți meriți fericirea ce-ți este hărăzită Și-ți va impune dreapta mînie-a Celui Nalt, Prin moartea lui Rodrigo, să-l iei pe celălalt. XIMENA Elviro, îmi ajunge atît amar și jale N-o mai spori tu încă prin prevestiri fatale, Aș vrea să fug de ambii, dac-aș putea să sper, De nu, pentru Rodrigo-nalț rugăciuni la cer. Nu că mi-e drag, dar dacă Rodrig nu biruiește, Voi fi a lui don Sancho, cum am promis, firește… La gîndul ăsta numai mi-e sufletul-îngrozit… Ce văd, amar de mine? Elviro, s-a sfîrșit! SCENA a V-a [ modifică ] DON SANCHO, XIMENA, ELVIRA DON SANCHO Silit această spadă să v-o aduc plecată… XIMENA De-al lui Rodrig scump sînge, cum? încă-nsîngerată? Și mai cutezi, perfide, în fața-mi să te-areți Cînd mi-ai răpit norocul întregei mele vieți? O, izbucnește-n voie de-acum, iubire-ascunsă, Onoarea mi-e-mpăcată și ținta ei ajunsă! Aceeași lovitură de spadă mi-a ucis Norocul și iubirii-mi drum liber i-a deschis! DON SANCHO De-ați fi mai liniștită… XIMENA Taci! taci! nu ți-e rușine, Crunt ucigaș al unui erou slăvit de mine? O, l-ai lovit hoțește, căci un viteaz ca el N-ar fi putut, desigur, să fie-nvins altfel. Nu mai spera nimica; crezînd să mă răzbune, Nevrednica ta mînă pe mine mă răpune! DON SANCHO Ciudată rătăcire, ce cu atît mai mult… XIMENA Crezi tu că pot să sufăr și vrei să te ascult Cu ce nerușinare trufașă-mi vei descrie Păcatul meu, și moartea-i, și marea-ți vitejie?… SCENA a VI-a [ modifică ] DON FERNANDO, DON DIEGO, DON ARIAS, DON SANCHO, XIMENA XIMENA Sire, nu se mai cade să fie tăinuit Ce n-am putut ascunde oricît m-am chinuit. Știți că iubeam și, totuși, în dreapta mea mînie, Vream să jertfesc o viață atît de scumpă mie, Și maiestatea-voastră chiar a putut vedea Iubirea-mi sugrumată de datoria mea. Rodrig e mort acuma, și moartea-i schimbă, iată, În jalnică iubită vrăjmașa nempăcată, Ceruse răzbunare acel ce m-a născut, Acum să plîng îmi cere amorul meu pierdut: Luîndu-mi apărarea în oarba lui pornire, Don Sancho nu-mi aduse decît nenorocire, Și-acum să fiu datoare, cum am făgăduit, S-ajung răsplata celui ce m-a nenorocit! O, de pătrunde mila o inimă de rege, Îndură-te, stăpîne, revoacă-această lege. Ca preț al unei lupte în care am pierdut Tot ce-aveam scump pe lume, îi las a] meu avut, Don Sancho să mă lase pe mine mie însumi, Îngăduiți-mi, sire, să-mi plîng în tihnă plînsu-mi, Jelind, la adăpostul cel sfînt al unui schit, Pîn‘ ce-oi muri, pe tata și scumpul meu iubit! DON DIEGO S-a dat pe față-n fine și nu mai crede, sire, Că-i un păcat să-și spună năvalnica iubire. DON FERNANDO Ximena, ești greșită, Rodrig nu a murit. Don Sancho-vins, pesemne, n-a spus-o lămurit. DON SANCHO De-aprinderea-i prea mare, fu, sire, amăgită, Veneam să-i spun cum lupta fusese săvîrșită. Acest războinic nobil, ce-i adorat de ea, „N-ai nici o teamă”,-mi zise pe cînd mă dezarma, „Te las mai bine teafăr să părăsești arena, Decît să vărs nu sînge riscat pentru Ximena, Dar cum de datorie la Curte sînt chemat, Te du și-i spune lupta așa cum s-a urmat Și ca trofeu prezintă-i din parte-mi a ta spadă…” Așa făcui eu, sire. și-a fost destul s-o vadă, Spre-a crede fără preget că sunt învingător, Și-atunci minia-i dete pe față-al ei amor Cu-așa avînt năprasnic și-atîta nerăbdare Că n-am putut să capăt o clipă de-ascultare. Deși înfrint, eu totuși acum sînt fericit Și dacă-mi văd azi visul iubirii nimicit, Înfrîngerea mi-e scumpă, fiindc-a fost în stare Să dea ca pilda lumii o dragoste-așa mare! DON FERNANDO Nu mai roși, copilă, și nu mai căuta Zadarnice mijloace s-ascunzi iubirea ta. Ne-o spune doar sfiala ce-ți înflorește fața. Punîndu-i în pericol de-atîtea ori viața Viteazului Rodrigo, destule-ai încercat, Și tatăl tău azi poate să doarmă împăcat. Vezi lămurit că alte sunt căile divine: Făcuși tot pentru dînsul gîndește și la tine, Și-ascultă fără murmur al regelui tău sfat, Ce-ți dă un soț prea vrednic și-atît de adorat. SCENA a VII-a [ modifică ] DON FERNANDO, DON DIEGO, DON ARIAS, DON RODRIGO, DON ALONSO, DON SANCHO, INFANTA, XIMENA, LEONORA, ELVIRA INFANTA Din partea mea, Ximena, a principesei tale, Pe-acest războinic nobil primește-l fără jale. DON RODRIGO Vă cer iertate dacă în fața voastră, sire, M-aruncă la picioare-i sfioasa mea iubire. Nu vin aci răsplata izbînzii să mi-o cer, Vin capul meu, stăpînă, din nou să ți-l ofer, Și în a mea favoare nu chem a luptei lege, Nu chem nici chiar voința preabunului meu rege, Dar dacă toate cele făcute-s prea puțin, O, spune ce mijloace te-ar împăca deplin? Mii de rivali vrei încă, iubita mea, să birui, Voiești a mele fapte mărețe să le-nșirui De la un cap al lumii pînă la celălalt? Să iau o cetățuie eu singur din asalt? Să spulber o armată? S-ajung-al meu renume Să-ntunece pe-al celor mai mari eroi din lume? O, dacă prin acestea iertare-aș dobîndi, Le-aș îndura pe toate și tot aș izbîndi! Dar dac-acea onoare, mereu nerăzbunată, Cu moartea mea doar poate să fie îmbunată, Puterea omenească de ce-o mai înarmezi Cînd prosternată fruntea-naintea ta mi-o vezi! Răzbună-te tu însăți, căci astfel se cuvine, Cel neînvins de nimeni să fie-nvins de tine; Cu prețul vieții mele atunci, de m-ai ierta, Nu mă goni, Ximeno, din amintirea ta, Și pentru că prin moarte-mi eu îți păstrez mărirea, În schimb și tu păstrează-mi, Ximeno, amintirea Și spune cîteodată, plîngînd al meu sfîrșit: ,,De nu-i eram prea dragă, Rodrig n-ar fi murit!“ XIMENA Ridică-te, Rodrigo. Adevărat, e, sire, Prea mult mi-am dat pe față ascunsa mea iubire, E prea viteaz Rodrigo ca eu să nu-l iubesc, Și la porunca voastră pot să mă-mpotrivesc? Știu bine că-s datoare s-ascult a luptei lege, Că sfînt e totdeauna cuvîntul unui rege, Dar orișice pedeapsă binevoiți a-mi da, Această cununie voi o puteți răbda? Și datoriei mele de-i porunciți tăcere, Dreptatea voastră oare nu suferă-o scădere? Dacă Rodrig e-al țării cel mai de seamă fiu, A slujbei lui răsplată se cade eu să fiu? Și viața mea întreagă să am mereu a plînge Cu mîinile pătate de-al tatălui meu sînge? DON FERNANDO Adesea vremea totuși legitim a făcut Ce se părea o fărădelege la-nceput. Te-a cucerit Rodrigo prin marea-i vitejie Și de aci-nainte a lui ești pe vecie; Dar prețul biruinței acum de i l-aș da, Dușman măririi tale să fiu ar însemna: Căsătoria-aceasta mai poate să s-amîne O dată ce întreagă credința ta-i rămîne. Ia-ți dar un an de doliu, Ximeno, dacă vrei… Iar tu, Rodrig, la arme, cu toți vitejii mei! Dac-ai gonit pe mauri departe de limanuri, Zădărnicind năvala și-a lor viclene planuri. Cu-ntreaga mea oștire aleargă-n țara lor Și pradă-le pămîntul ca un cuceritor. Ești Cidul, înainte-ți vor tremura de groază Și-or să te vrea de rege; tu insă îi păstrează Credința ta jurată Ximenii-n fața mea. Revin-o, de se poate, mai demn încă de ea, Și-atît de sus te-nalță prin faptele-ți viteze. Încît să fie mîndră l-altar să te urmeze. DON RODRIGO Spre-a vă sluji, stăpîne, și pentru-a nu displace Ximenei mele scumpe, ce n-aș putea eu face? De ochii ei departe oricît aș îndura, Preafericit sînt, sire, că pot măcar spera. DON FERNANDO În vitejia-ți speră, Rodrig, și-n vorba-mi dată, Și inima Ximenii fiindu-ți închinată, Încrede-te în vreme, ce-alină orice rău, Și-n brațul tău puternic și-n suveranul tău!


content:
Un imn francez lui Eminescu de Lucien Bazin tradus în română de Ștefan Octavian Iosif Cunosc povestea tristă și scurtă-a vieții tale Și scârba ta născută din vanele plăceri, Și lumea ta de visuri, dorințe și dureri... Năluca urmărită de tine-n veci pe cale. Și am citit o parte din opera-ți măiastră; Sub biciul suferinței umane te zăresc Trist, implorând în graiul tău dulce românesc Pe amor, pe tiranul divin din lumea noastră. Dar mai presus citit-am poemul tău romantic, Bogat în idealuri și falnice avânturi Ce-o să-ți rodească neamul, vrăjit de-acele cânturi, În care se trezește al Romei geniu antic. Și mi-am adus aminte atunci că-n voi renaște Același sânge nobil al rasei vechi latine, Și-n ciuda depărtării, m-apropie de tine, Și m-a cuprins mândria că te-am putut cunoaște! De-atunci și munca-ți sfântă cu dragoste-o aleg. Ci, de n-am fi vlăstare aceleiași tulpine, Te-aș fi-nțeles eu totuși, citindu-te pe tine: Poeții mari sunt domnii pământului întreg! Așa toți cei ce-odată simțit-au cu putere Delirul deznădejdii, cel plin de-amar și jale Vor plânge la accentul sublim al lirei tale, Imens răsunătoare când geme de durere... Durerea e obștească: acid e-al ei sărut... Tu însuți, Eminescu, o cunoșteai din fașe: Înlănțuindu-ți gâtul cu brațele-ucigașe Te-a strâns așa de tare, că lira ți-a tăcut... S-a stins a ta gândire în noaptea blestemată, Pân' ce să treci în raiul etern scăldat în rază... Dar opera-ți rămâne și duhul tău veghează Asupra țării tale în doliu-nveșmântată. În negrele amurguri, când ne-nfioară-un vaier Ca dintr-o altă lume, al păsării nocturne, Când strop cu strop, în taină, din nevăzute urne Necunoscute lacrimi alunecă prin aer, În tristele amurguri ce-mbracă-a noastre frunți Cu negură de visuri, când singur îți arăți Al lunii disc de aur vrăjind singurătăți, Când raza ei coboară peste câmpii și munți, În ceasurile-acele de teamă ne-nțeleasă, Când mările respiră o dulce adiere, Atunci plutești, poete, scăpat de-orice durere, Și țara ta ți-o legeni cu drag, ca pe mireasă... Poete, stai de strajă! Spre culmile măririi Insuflă-i, ca să lupte, a geniului scânteie, Copil al României, o, bard menit să steie Alături de stăpânii slăviți ai Nemuririi!


content:
BĂTRÎNUL Ce faci aici? E o urgie În ulița deșartă. De-ar ști că stai în vijelie Stăpînul meu, mă ceartă. În mîndrele saloane vină! Auzi cum muzici cîntă? Vezi danțul vesel în lumină? E praznicul de nuntă! La sărbătoarea cea voioasă Ia lumea toată parte, Și numai palida mireasă Stă tristă deoparte. Fii inimos, n-ai nici o teamă Că vei veni cu mine: Stăpînul e care te cheamă; Bine-i venit oricine! TÎNĂRUL Bătrîne, mulțumesc. Mă lasă Proptit de colonadă; Mi-e muzică mai prețioasă Vifornița din stradă. Nu merg acolo unde cură Șampania-n pahare, S-amestec dulcea băutură Cu ura mea amară. N-ar fulgera nici ochii mei De-a pururi bucurie; Mireasa ce-ndrăgiră ei Nu mi-e ursită mie! Dar nici stăpînul tău voios Nu-și fericească soarta, Că-l mai așteapt-un oaspe jos Spre-a-l logodi cu moartea!


content:
Baladă de Bürger Din somn Lenore-n zori de zi Tresare tulburată: — O, Wilhelm, m-ai uitat? Ești mort? Veni-vei tu odată? Iubitul ei lupta sub steag În văile boeme Și nu-i scrisese nici un șir De-atât amar de vreme. Țarina și viteazul crai, Sătui de jaf și pară, Au pus războiului sfârșit Și pace încheiară. Și cling! și clang! oști după oști, Cu flori împodobite, În zvon de tobe se-ntorceau La vetrele iubite. Era un glas și-un forfot viu Din plaiuri până-n vale Bătrâni și tineri, cu alai, Le alergau în cale, Și bucuria strălucea În ochii tuturora; Pe Wilhelm însă în zadar În căuta Lenora... Ea alerga în sus și-n jos Prin gloata de oștire Nici unul, vai! din câți veneau N-aveau de Wilhelm știre, Iar când, pe rând, trecură toți, Durerea o înfrânse Țipând se tăvăli pe jos, Și plânse, plânse, plânse... Bătrâna o găsește-n drum, O scutură, o cheamă — Ah! mamă, Wilhelm este mort! E mort de bună seamă! Să piară lumea! piară tot! Ar fi cu mult mai bine. Nedrept și crud e Dumnezeu, Amar, amar de mine! — Copilă, vino-ți în simțiri! Fă-ți cruce și te roagă; Ce face bunul Dumnezeu E drept și bine, dragă! — Ah, mamă, Dumnezeu e-n cer, Și cerul e departe... Ce bine, vai, mi-a dat în schimb Pe rugile-mi deșarte? — Copila mea, odorul meu! Ascultă, fii cuminte! Nu supăra pe Dumnezeu Cu astfel de cuvinte! — Ah, mamă, mamă, e-n zadar, Și toate sunt pierdute! Nici Dumnezeu, nici iadul chiar Nu poate să-mi ajute! — Dar, fată, dacă te-a uitat Necredinciosul mire, Și poate el cu alta azi Trăiește-n fericire? La dânsul nu te mai gândi, Și-l vei uita cu anii, Când el răsplata-și va găsi În ghearele Satanei! — Ah, mamă, ceea ce-am pierdut Pierdut rămâne, mamă! La ce, la ce m-am mai născut? O, moarte, vino, ia-mă! Mâini! În zadar vă frământați; Ochi! în zadar mai plângeți. Ah, viața mea! Lumina mea! Apuneți și vă strângeți! — O, Doamne, nu te îndura De vorbele-i nebune! În deznădejdea-i fără frâu Nu știe, vai, ce spune! Ascultă, fată, sfatul meu! Te du la mânăstire Mireasa fără de noroc În cer găsește mire! — Ah, mamă, ce mi-e cer și rai! Ah, mamă, ce mi-e raiul? Cu el, cu el e raiu-ntreg Și fără Wilhelm, iadul! Nici nu mai vreau să cred nimic, Nimic din câte-mi spuneți! Ah, viața mea! Lumina mea! Strângeți-vă și-apuneți!... Așa se zbuciumă mereu Și țipă, și blesteamă, Răbdarea Domnului cercând Cu vorbe fără teamă. Și până-n ceas târziu de-amurg Plâng negrii ochi întruna, Când stelele pe cer lucesc Și-ncet s-arată luna... Auzi... deodată, trap-trap-trap, Copite bat afară, Un călăreț s-oprește-n drum Și urcă-ncet pe scară... Lin sună micul clopoțel — Cling-cling-cling, fără veste... Și de la ușă, lin de tot, Vin șoaptele aceste — Veghează încă, draga mea? Lumina nu e stinsă? Ce face porumbița mea? E veselă sau plânsă? — Ah, Wilhelm, tu!... Așa târziu?... Vai, ce dureri cumplite! De plâns mi-e sufletul pustiu... De-unde vii, iubite? — Noi noaptea doar plecăm la drum, Când zările-s senine. Și tocmai din Boemia vin, Ca să te iau cu mine! — Ah, Wilhelm, intră-n casă-ntâi, Vreau să-ți aud cuvântul. Vreau să te strâng la sânul meu... Cum geme-afară vântul! — Hei, geamă vântul, cât o vrea, Iubita mea, nu-mi pasă! Fugarul sforăie grăbit, Nu-i chip de stat în casă! Încinge-te de drum curând Te-oi duce-n goană cruntă Și jur că noaptea asta chiar Dormim în pat de nuntă! — Ah, dar porni-vom chiar de-acum? Afară-i noapte rece. Ascultă!... clopotul din turn Vestește unsprezece! — E luna sus... Noi și cei morți Ne ducem iute foarte! Ca vântul ori ca gândul vrei Fugarul să ne poarte?... — Dar unde-i locul cel faimos Și patul nunții cum e? — Departe... strâmt, întunecos Și neștiut de lume!... — Vom încăpea noi? — Negreșit! Fii gata dar în grabă; Deschis e balul; după noi Nuntașii toți întreabă. Copila se găti; pe roib S-avântă cu grăbire, Cu brațu-i gingaș încingând Pe multdoritul mire. Și hop, hop, hop, fugind cu ei Fugarul saltă sprinten, Copitele țâșnesc scântei, Și ies văpăi din pinten. La dreapta și la stânga lor, Pe drumul nins de lună, Cum zboară dealuri, văi, câmpii! Greu podurile sună! — Urra!... E luna sus... Urra! Ce repede merg morții! Te temi, iubita mea, de morți? — Ah, nu... dar lasă morții! Hei, unde merge-acel norod Și corbii, ce s-adună? Ce-nseamnă ciocli, popi, prohod Și clopotul ce sună? Cântări și bocete-n convoi S-aseamăn laolaltă Cu jalnicul orăcăit Al boului de baltă. — Pe mort lăsați-mi-l în drum Neîngropat să steie, Veniți la cununia mea Cu tânăra femeie! Aici, țârcovnic și gropar Cu cioclii dimpreună! Tu, dascăl, mormăie un psalm, Tu, popă, ne cunună! Dispare carul mortuar... Cântările-amuțiră Pe urma roibului fugar Convoiul lung se-nșiră. Și hop, hop, hop, zburând cu ei, Fugarul saltă sprinten, Copitele țâșnesc scântei Și ies văpăi din pinten. La dreapta și la stânga lor Câmpii, orașe, sate, Și țări și munți dispar în zbor, De goană fulgerate. — Urra!... E luna sus!... Urra! Ce repede merg morții? Iubita mea, te temi de morți? — Ah, lasă-n pace morții! — Te uită! sus pe eșafod Stafii și draci s-adună, Și cântă, și se învârtesc În razele de lună! Aici, strigoi! aici, scripcari! Veniți să-ntindem hora Eu noaptea asta mă cunun Cu mândra mea Lenora! Și toți strigoii — fâș, fâș, fâș — Aleargă pe-apucate, Zburând pe sus ca-ntr-un vârtej Un roi de foi uscate. Și hop, hop, hop, fugind cu ei Fugarul saltă sprinten, Copitele țâșnesc scântei Și ies văpăi din pinten. Cum zboară toate-n depărtări! Apar, dispar întruna! Orașe, sate, țări și mări, Și stelele, și luna! — Urra!... E luna sus... Urra!... Ce repede merg morții! Te temi, iubita mea, de morți? — Vai... las' să doarmă morții!... — Roib! roib! cocoșii cântă-n sat... Miroase-a dimineață... Roib! roib! zăresc la răsărit O geană de roșață... Mireasa mea, cred c-am ajuns! Suntem în dreptul porții, Și patul nunții ni-e gătit... Ce repede merg morții! Convoi, și roib, și cavaler Străfulgeră în treacăt; Lovit cu o vergea de fier, Se frânge vechiul lacăt; Aripile bătrânei porți S-aruncă la o parte, Și printre cruci, în cimitir Ei zboară mai departe... Hu!... cavalerul s-a oprit! Minune blestemată! Mantaua-i se destramă-n vânt, Bucată cu bucată; O hârcă goală-n loc de cap Rânjește fioroasă, Și trupul, în schelet schimbat, Pe umăr poartă coasă... Tresare roibul viforos, Nechează cu putere, Pe nări și gură varsă foc, Și sforăie, și... piere! Pământ și ceruri gem amar În ceas de grea mânie... Lenora se frământă greu, Cuprinsă de-agonie. Acum se strâng în cimitir Stafiile la lună Și-o horă deșucheată-ntind Și cântă împreună — Răbdare! Chinul pământesc Se mântuie cu somnul; De bietul suflet rătăcit Îndure-mi-se Domnul!


content:
Gottfried August Bürger (1748-1794) Poezie [ modifică ] Lenore (traducere de Ștefan Octavian Iosif )


content:
Se vede sărman, ocolit cu dispreț Și fruntea și-o-nclină — în ciudă? Dar noi ne mândrim și-o-nălțăm mai măreț, Și-aceasta doar numai în ciudă! În ciudă și numai în ciudă, În ciuda atâtor mizerii ce sânt, Nimic nu e rangul decât un cuvânt, Și omul e aur — în ciudă! Cu pâine și sare, cu coji de mălai Trăim anevoie — în ciudă! Nebuni și mișei se răsfață ca-n rai, Dar om este omul — în ciudă! În ciudă și numai în ciudă, În ciuda averii și-a tuturor chiar, Tot omul cel vrednic e mărgăritar, Oricât de sărac e — în ciudă! Vedeți voi pe-acela, el cică-i boier, Și țanțos ce umblă — în ciudă! Asculte-l toți proștii și-nalțe-l la cer, El tot e-un netrebnic — în ciudă! În ciudă și numai în ciudă, În ciuda podoabei ce-o poartă la piept, Un om fără zgardă, un om înțelept Se uită și râde — în ciudă! Un rege îl poate-ncărca din prisos Cu nume și-onoruri — în ciudă! Dar vrednic să facă din om ticălos Nu poate nici dânsul — în ciudă! În ciudă și numai în ciudă! Oricât e de sus și oricât de semeț, Nimic nu-i mai sfânt, și nimic mai de preț Ca mintea și cinstea — în ciudă! De-aceea rugați-vă Domnului sfânt, Să lupte tot omul — în ciudă! Ca mintea și cinstea să aibă cuvânt Pe lumea aceasta — în ciudă! În ciudă și numai în ciudă, Veni-va ea vremea înscrisă pe steag. Când om către om să-și întindă cu drag O mână de frate — în ciudă!


content:
Umbrești culmi repezi, largi singurătăți, Dar nu-mi ești drag, întunecat stejar: Cu ramuri verzi tu-mpodobeai barbari Pustiitori de tronuri și cetăți. Tu, laur sterp, și mai prejos îmi pari: Tu minți, oricât de falnic verde-arăți Pe câmpul veșted, sau când, alte dăți, Luceai pe frunți pleșuve de chesari. Mi-ești dragă, viță, tu ce crești bogată Din lut pietros, ca să-mi îmbii paharul Uitării înțelepte-n vremuri grele. Mai scump mi-e bradul: el va-nchide-odată În patru scânduri, neted, tot amarul Și zbuciumul, și visurile mele.


content:
Giosuè Carducci (1835 - 1907) Poezii [ modifică ] Către copaci (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Noapte (traducere de Octavian Goga )


content:
Iar s-a dus în târg batrânul Maistru vraci, și-s eu stapânul! Hai, că pun eu azi la cale Toate duhurile sale! Știu pe dinafară Farmecele lui, Și minuni, ca dânsul, Fac, fără să-i spui. Iute! iute Adă apă, Să înceapă Rotitoare Valuri-valuri pe-ntrecute Să se verse-n scăldătoare! Vino dar, mătură roasă! Ia-ți mantaua zdrențuroasă! Slugă-ai fost, fii iară slugă! Fă-mi pe voie dintr-o fugă! Capătă-ți picioare, Sus răsară-ți cap. Du-te, poartă-mi, adă-mi Donițele-n trap! Iute! iute Adă apă, Să înceapă Rotitoare Valuri-valuri pe-ntrecute Să se verse-n scăldătoare! Iată-mi-l fugind pe cale! Umple donițele-n vale, Ca un fulger mi se-ntoarnă, Un potop de valuri toarnă, Pleacă, vine iară! Colcăie-n bazin, Saltă, crește apa, A, dar este plin! Ho! străine! Scalda-i plină La hodină, Ca-nainte! Ah, pricep... amar de mine! Vorba mi-a pierit din minte! Vorba, vai! ce cată spusă Ca să-l facă iar ce fuse! Fuge, vai, și vine-n grabă! Mătură, de-ai fi de treabă! Tot mai mult aduce, Toarnă tot mereu, Vai, și mii de râuri Cad pe capul meu! Șaga-i șagă, Nu-mi mai place! Stai, tu, drace! Încă râde?! Inima-n răcori mi-o bagă! Ce ochi crunți! Ce schime hâde! O, dar ai ieșit din iaduri Ca să faci prin casă vaduri? Unde caut, pretutindeni, Parcă-i un puhoi cu grindeni! Mătură netoată, Stai pe loc, îți spun! Băț, ce-ai fost odată, Nu mai fi nebun! Nu ascultă?! Hai tu numa! Căci acuma Cu toporul Fără de zăbavă multă Am să-ți potolesc eu zorul! Iată-mi-l! Târâș s-arată! De m-arunc la tine-odată, Nici nu mântui tot cuvântul, Una fi-vei cu pământul! L-am crăpat în două! L-am lovit la mir! Pot s-aștept acuma Și să mai respir! Iată! Iată! Că învie Și-mi îmbie Doniți pline Doi acuma dintr-o dată! Ajutor, puteri divine! Și aleargă! Curg pâraie, Pretutindeni prin odaie! Ce priveliște avană! Vraciul! — Maistre, fă-ți pomană! Duhurile tale, Doamne,-și fac de cap Le-am chemat, și-acuma Nu mai pot să scap! — Măturice! Stai cuminte Ca-nainte... Căci la vreme Doar bătrânul vraci aice, Duhuri, poate să vă cheme!


content:
Operă [ modifică ] Cântec de nuntă (traducere de Mihai Eminescu ) Ucenicul vrăjitor (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Stropi de nectar (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Craiul ielelor (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Regele din Thule (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Prometeu (traducere de Panait Cerna )


content:
Când Minerva, ca s-arate Prețuirea pentru-alesu-i Prometeu, din cer i-aduse De nectar o cupă plină, Spre a-și ferici pe oameni Și spre-a le sădi în suflet Simțul artelor frumoase; Sprintenă-și zori ea pasul, Nu cumva să prindă veste Jupiter; și cupa de-aur Șovăi și pe pământul Verde câțiva stropi picară... Iute-albinele-i luară Urma, și sorbiră harnic; Fluturul s-află în treabă Ca și el un strop să fure; Chiar năsâlnicul păianjen Lunecă și supse strașnic. Norocoase-au fost acestea Și-alte gingașe gângănii, Căci împart cu muritorii Astăzi deopotrivă cea mai Mândră desfătare — arta .


content:
Eu nu știu ce poate să fie Că-mi sună mereu în urechi Cu veșnica-i melancolie Un basmu din zilele vechi. Se-ntunecă fără de veste, Lin apele Rinului curg, Și cresc ale munților creste Măreț strălucind în amurg. Pe stâncă un chip de femeie S-arată din negură blând, Brățara-i de aur scânteie, Ea-și piaptănă părul cântând. Ea-și piaptănă părul și cântă Un cântec de vrajă al ei; Te farmecă și te-nspăimântă Cântarea frumoasei femei! Pescarul, nebun, se repede Cu luntrea lui mică și, dus, Nici valuri, nici stâncă nu vede, El caută numai în sus. Vâltoarea-l izbește de coasta Stâncoasă, și moare-necat: Loreley a făcut-o aceasta Cu viersul ei fermecat.


content:
Heinrich Heine (1797 — 1856) Poezie [ modifică ] Traduceri de Ștefan Octavian Iosif [ modifică ] Loreley Grenadirii Aș pune cruce sărăciei Cavalerul Copii eram... Consilii Trei sonete În vis părea... Sunt învățat să port... Ca un nebun... Ca visurile Ce tristă mi-e inima... Stai și-asculți sub ramuri... Arborii-nfloriți răsună... Păduri și cîmpuri se-nvesmîntă... În saloane de pictură... Cavalerul Olaf Pe-o dimineață Nimfele Solia Amurg Furtuna Noaptea-n cabină Sărbătoare de primăvară Pe nouri luna strălucește... Vedenia Belsàzar Închinare În vis... N-am împotriva ta nimica... Din basme vechi... Frumos e pe lume... Socoata vremii...


content:
Din Rusia doi grenadiri se pornesc Voioși să-și revadă iar Franța, Dar când au intrat în hotarul nemțesc, Atunci își pierdură speranța. Atunci au aflat dureroasele știri Că gloria Franței s-a stins: Înfrânte, zdrobite sunt marile-oștiri Și cezarul, cezarul e prins! Atunci își plecară triști frunțile lor Și plânseră cei doi tovarăși. Iar unul a zis: — Cumplit mă mai dor, Cumplit mă ard rănile iarăși! A zis celălalt: — Un vis fuse tot, Și moartea mi-ar fi mult mai bine! Am însă nevastă, copii, și nu pot Să mor, că-s pierduți fără mine! — N-am zor de nevastă, n-am zor de copii, Un dor mai frumos m-a cuprins; Cerșească pe drumuri ori facă ce-or ști: Cezarul, cezarul meu, prins! Curând, o, prietene, mort voi zăcea: Ascultă-mi un singur cuvânt! Cadavrul cu tine în Franța mi-l ia, Mă-ngroapă-n al Franței pământ! Dar crucea onoarei mi-o prinde la piept, Aproape de inima-mi stinsă; Așază-mi și flinta la umărul drept Și spada la mijloc încinsă. Așa voi veghea în mormânt, ascultând, O strajă ce pare că doarme... Ci-n vis auzi-voi iar tunul urlând Și tropot, și zângăt de arme! Cezarul meu trece-n al luptei avânt Pe groapă-mi, și-n spade ce scapăr, Atunci, înarmat mă înalț din mormânt, Cezarul, cezarul să-mi apăr!


content:
Aș pune cruce sărăciei de Heinrich Heine tradus în română de Ștefan Octavian Iosif Aș pune cruce sărăciei mele De-aș fi un pictor meșter de icoane, Să zugrăvesc tablouri după toane, Împodobind biserici și castele. Potop de daruri, aur și coroane, De-aș ști clavir, vioară ca, prin ele, Să desfătez boierii-n cafenele Ori să culeg aplauze-n saloane. Nu-mi va zâmbi norocul niciodată: Pe lume tu mi-ești singurul tezaur, Tu, artă fără pâine, poezie! Și, ah! când alți petrec și se desfată, Când vinul spumegă-n pahare de-aur, Eu însetez, ori beau — pe datorie...


content:
Cavalerul de Heinrich Heine tradus în română de Ștefan Octavian Iosif Lui D. Anghel A fost odinioară un cavaler tăcut, Cu ochii melancolici, obrajii de zăpadă. Tărăgănat și șubred, pustiu și abătut, El hoinărea pe uliți, dat visurilor pradă. Era așa de țeapăn, stângaci, dus în extaz! La geamuri flori și fete râdeau de el cu haz, Când, șovăind în umblet, se poticnea, sărmanul! Ades, pierdut în umbră, stătea-ntr-un colțișor, Fugind de ochii lumii, în casa-i solitară. Și brațele-amândouă el le-ntindea cu dor, Ci nu scotea o șoaptă în liniștea de seară. La miezul nopții însă creștea un freamăt lin Și-un cântec sau descântec bizar, ca din senin, Și cineva la ușă ușor de tot îi bate... Iubita-i intră, — iat-o alunecând ușor Într-un veșmânt de spumă de valuri zgomotoase, Aprinsă și-nflorită ca un aprins bujor; Strălucitor e vălu-i ușor ca de mătase. Blond chipul ei răsare din buclele-aurii, Surâd albaștri ochii scânteietori de vii — În brațe unul altui se lasă ei să cadă... În brațe unul pe-altul ei dornic se cuprind; Stângaciul de-adineauri nici nu se mai cunoaște; Re-nvie visătorul; obrajii reci s-aprind; Din ce în ce mai teafăr el simte că renaște. Ea însă, ea-l răsfață zâmbind alintător, Cu vicleșug se-ntoarce încet și-ncetișor L-acoperă cu vălul cel alb, de diamante... Într-un palat feeric, cu ziduri de cleștar, Se vede cavalerul, orbit de-așa splendoare: Uimit se uită dânsul și se mai uită iar, Tot aruncând în preajmă-i priviri ne-ncrezătoare. Dar nimfa-l ține totuși îmbrățișat cu drag El — mire, ea — mireasă, și-n jurul lor, șirag Din țiteră țin hangul și cântă mândre zâne... Din țiteră țin hangul și cântă răpitor, Și, stând să-nceapă danțul, ridică-n tact piciorul... Tresare cavalerul, înnebunit de-amor. Mai pătimaș își strânge la piept acum odorul. Atunci, fără de veste, luminile dispar, Și iarăși cavalerul tăcut și solitar, Se pomenește-n trista poetului chilie...


content:
Surorei mele Copii eram pe-atunci, copilă, Copii drăguți, copii vioi; Ne cocoțam printre cotețe, Dormeam în paie amândoi... Iar oamenii veneau afară Când noi cucurigam drăcoși, Și ei credeau de bună seamă Că este cântec de cocoș... Cu lăzile din curtea noastră, Grămadă una peste altă, Întruchipasem noi o casă: Gospodăria laolaltă... De prin vecini bătrâna mâță Ne cerceta-n răstimpuri dese, O-ntâmpinam cu plecăciune, Rostind cuvinte ne-nțelese. Ba o-ntrebam de sănătate, Politicoși, care de care; De-atunci, la câte mâți bătrâne N-am pus aceeași întrebare! Ba stam adesea la taifasuri, Ca doi bătrâni din vremi uitate, Ne tânguiam că-n vremea noastră Erau așa frumoase toate; Că dragostea, credința, cinstea Pe zi ce merge, tot dispar, Și cât de scumpă e cafeaua, Și banul cât e azi de rar!... S-a dus copilăria noastră, Și toate-s de vârtej furate — Și bani, și vremuri, și credință, Și cinste, și iubire — toate!...


content:
Ca visurile-ntunecate Clădirile se-nșiruiesc, Și singur, învelit în manta-mi, Tăcut pe trotuar pășesc. Acuma-n turnul catedralei Se bate tainic miez de noapte... M-așteapt-acasă adorata Cu sărutări, vrăjite șoapte. Prietenoasă trece luna Călăuzindu-mi pas cu pas; Dar eu m-opresc în umbra porții, Strigîndu-i vesel: — Bun rămas. Îți mulțumesc, amică veche, Că-mi luminași frumos pe drum; Treci mai departe, luminează Și celorlalți pribegi, de-acum. Iar de găsești pe vreun ibovnic Ce plînge, tu să nu mi-l lași; O, mîngîie-l, precum pe mine De-atîtea ori mă mîngîiași...


content:
Ce tristă mi-e inima, tristă ! E-n mai și e cald și-i lumină. În deal, lîngă teiul de strajă, Stau dus pe reduta-n ruină. Alunecă gîrla-ntre sălcii; În luntre-un copil de pescar Tot plescăie undița-n apă Și fluieră micul ștrengar. În mii de culori mi s-arată Podoabele mîndrei naturi: Grădine, și chioșcuri, și oameni, Și vite, și lunci, și păduri. Jos, fete albesc și bat rufe; Lin zbîrnîie din depărtare Subt scocul înalt, roata morii Și prăfuie mărgăritare... Pe lîngă gheretă se plimbă, În turnul castelului sur, Străjeru-n tunica lui roșe; El face la stînga-mprejur. Cu flinta la soare se joacă Și-i fulgeră-n mîini acea flintă; Salută, o pune la umăr... Aș vrea să mă ieie la țintă !


content:
Stai și-asculți sub ramuri albe Cum departe geme vîntul Și privești la cer prin ceața Care-nvăluie pămîntul. Vezi și crînguri, vezi și cîmpuri Triste și pustii, departe: Iarnă-n suflet, iarnă-n fire, Iarnă afli-n orice parte... Însă crăngile se scutur Fără veste. Abătut, Crezi că valuri de zăpadă Peste tine au căzut. Ah, nu-s valuri de zăpadă ! Tresărind din vis, te sperii: Plouă flori mirositoare, Joacă razele puzderii. Farmec fioros de dulce ! Iarna se preschimbă-n vară, Fulgii se preschimbă-n floare, Inima iubește iară...


content:
Arborii-nfloriți răsună, Cîntă cuiburile-n slavă... Cine-i oare capelmaistrul În orchestra din dumbravă? Pițigoiul care-ntr-una Dă din cap cu-atîta fală? Ori pedantul cuc ce-și strigă Numele fără greșeală? Este oare cocostîrcul, Care, tacticos la pasuri, Calcă-nfipt pe lungi picioare, În acest concert de glasuri? Nu ! În inimă-mi trăiește Cela ce conduce corul... Tainic simt cum bate tactul, Și socot că e amorul.


content:
Păduri și cîmpuri se-nvesmîntă Cu flori, — s-a desprimăvărat... Voioasă ciocîrlia cîntă Sus, în văzduhul fermecat. Tresare inima-mi pustie Din toropeala-i de mormînt, Și tu mă faci, o ! ciocîrlie, Să plîng încet, și trist să cînt... Ea-mi strigă gingaș din tărie: — ce tot îngîni acolo-ncet? — un cîntec, dragă ciocîrlie, Și-s ani de cînd îl tot repet ! Îl cînt pe cîmpuri vara-ntreagă, De mult durerea mi-l urzi, Și chiar, o ! ciocîrlie dragă, Bunica ta mi-l auzi !...


content:
În saloane de pictură Vezi pe omul care-a vrut Ca să lupte cu bravură, Înarmat cu lance, scut... Amorași însă-l răsfață, Pîn' ce-i fură scut și armă, Și, cu lanț de flori pe brațe, El stă dîrz, ei tot nu-l sfarmă. Astfel lîncezesc și eu, Cu tot focul tinereții, Iară alții luptă greu În războiul mare-al vieții.


content:
I [ modifică ] Doi bărbați de-un ceas așteaptă La biserică, în poartă; Rege-i unul, gîde-i altul, Haine roșii ambii poartă. — După cum aud eu, slujba Cununiei e sfîrșită. Regele s-a-ntors spre gîde: — Stai cu barda pregătită ! Orgă, clopote... Norodul Dă năval din catedrală: Lung alai; în mijloc mirii Strălucind ies la iveală. Firavă, nespus de tristă, Fiica regelui privește; Vesel și semeț e Olaf: Gura-i rumenă zîmbește. Cînd spre-ntunecatul rege Gura-i rumenă-și îndreaptă: — Ziuă bună, tată-socru ! Moartea astăzi, știu, m-așteaptă. Rege, pîn’ la miez de noapte Mai amînă-mi ceasul morții; Vreau să-mi văd banchetul nunții, Danțul la lumina torții. Lasă-mi viața pîn’ ce cupa Cea din urmă voi goli-o. Lasă-mi viața, lasă-mi viața Pîn’ la danțul de adio ! Regele s-a-ntors spre gîde: — Viața-i fie-ngăduită Pînă azi, la miezul nopții — Stai cu barda pregătită ! II [ modifică ] Stă Olaf la praznicul său nupțial, E ultima cupă, e ceasul fatal, Femeia lui stă lîngă dînsul Și-o-neacă plînsul... Călăul stă la ușă. Pornește viu danțul, și, dornic-păgîn, Și-apropie Olaf soția la sîn: Ei joacă la lumina torții — E danțul morții... Călăul stă la ușă. Cum sună viorile viu și voios ! Cum șuieră flautul trist și sfios ! Privind pe-amîndoi jucătorii, Te prind fiorii... Călăul stă la ușă. Și Olaf, în vuiet, îngînă nebun: – Mi-ești dragă, mi-ești dragă Cît nu pot să-ți spun, Nici inimă nu-i să priceapă — E frig în groapă... Călăul stă la ușă. III [ modifică ] Olaf, bate miezul nopții, Și la moarte-acum te cheamă ! Tu pe fiica unui rege Ai iubit-o fără teamă. Rugi călugării îngînă; Omu-n haina roșe ține Barda-n mînă și te-așteaptă Lîngă negrul stîlp, pe tine. Olaf vede zid de săbii, Vede torțele cum pică — Gura-i rumenă zîmbește, Vesel ochii-n sus ridică : — Binecuvîntate fie ! Ceruri, soare, lună, stele ! Blînd popor de păsărele Vesele ciripitoare ! Binecuvîntate marea Și cîmpia-mpodobită ! Ochii tăi frumoși, iubită, Viorelele frumoase... Ochi frumoși, ochi viorele, Numai voi mi-ați stins norocul, Binecuvîntat și socul Unde mi te-ai dat tu mie !


content:
Pe-o dimineață strălucită Trec prin grădină trist... auz Cum florile șoptesc, suspină... Eu însă rătăcesc ursuz. Se uită-n calea mea duioase, Șoptesc încet, suspină-ncet: — Împacă-te cu sora noastră, O, palid și-ntristat poet !


content:
Bat valuri plescăind în țărmul Pustiu, și luna-i sus, pe mare... Pe dună zace cavalerul Cuprins de leneșă visare. Ies albe nimfe din adîncuri, Un văl ușor e a lor haină; Crezînd că doarme dus voinicul, S-apropie de el în taină. Întîia stă, i-admiră coiful Cu penele strălucitoare, A doua și-află joc cu lanțul Și ciucurii la cingătoare... Și, fulgerînd din ochi, a treia Îi trage spada sclipicioasă: Proptită-n spadă mi-l privește Și-i rîde-n față, drăgăstoasă. A patra drăgălaș s-alintă Pe lîngă el, șoptindu-i glume: — O, de-aș putea să-ți fiu iubită, Drag făt-frumos din altă lume ! A cincea mîinile-i dezmiardă ! A șasea parcă nu se-ndură, Sfios s-apleacă și-l sărută Întîi pe ochi, apoi pe gură... Șiret, el nu deschide ochii, Se simte-așa nespus de bine: Sub farmecul tăcut de lună Se lasă răsfățat de zîne.


content:
Băiete, sus ! — aruncă șaua Pe cal, și-aleargă-n zbor cu el Mai repede ca rînduneaua La craiul Duncan, la castel. Și-acolo-așteaptă pîn' ce-ți iese Din grajd, în cale, vreun argat Și-ntreabă-l: "Care-ntre crăiese S-a logodit cu-adevărat?" De-ți spune: "Cea cu negre plete", Să-mi vii-napoi cît ai clipi... De-ți spune: "Cea cu blonde plete", Atunci, te rog, nu te pripi. Te du atunci în tîrg și cere Un ștreang, și vino-mi înapoi În trap domol; păstrînd tăcere, Să urci ca să mi-l dai apoi.


content:
Pe prundul spălăcit al mării Stam solitar și dus pe gînduri. Mărețul soare scăpăta azvîrlind Pe apă vîlvătăi de pară, Și albele talazuri De flux îmbrîncite Năvăleau mai aproape și tot mai aproape, Spumegînd în ropot mereu... Un ropot bizar; un șopot și-un plînset, Un hohot și-un murmur, un freamăt și-un geamăt, Pe-alocuri o muzică dulce de leagăn Tresărind pe furiș dintre valuri — Părea c-ascult epopei dispărute, Străbune povești năzdrăvane pe care, Copil, pe de rost le știam pe vremuri Din rostul altor copii din vecini, Pe cînd ne strîngeam, în amurguri de vară, Pe scara de piatră, Și toți ascultam tiptil și cuminte, Cu ochii mari și cu inima mică; Iar gingașele fete, Pe după-nflorite glastre, Steteau peste drum, la ferestre, Rozalbe figuri zîmbitoare, Bătute de lună...


content:
Turbează furtuna, Dă bice gloatei de valuri, Și ele, spumegînd de mînie-n răscoală, Se-ncalecă-n goană, urnind și-mbrîncind Munți albi și mișcători de apă: Micuța navă-i suie Cu trudnică pripă, Ci fără de veste-alunecă În negre prăpăstii căscate... O, mare !... Mama Frumuseții, Din spumă de val răsărite ! Străbuna Amorului ! Aibi îndurare ! Ah, iată ! alba ta rîndunea Din aripi fîlfîie fantastic, Setoasă de pradă, Și-adulmecă inima mea ce răsună De slava zeiței din tine născută; Adulmecă inima mea, jucăria, Nepotului tău zburdalnic ! De-a surda implor ! Dispare strigarea-mi în larma furtunii Și-n tumultul de vînturi ! Uraganul se sparge-n gigantic delir De sunete oarbe ! Eu însă prind lămurit în auz O dulce-aiurire de harfă; Un cîntec mă cheamă răzbind sălbatec, Nespus de duios, dureros de nespus, Și glasul acesta-l cunosc... Departe, pe țărmul stîncoasei Scoții Se-nalță turnul castelului sur Dasupra năprasnicei mări; Acolo, subt arcul înaltei ferești, Veghează o mîndră femeie bolnavă — Ca umbra ușoară, ca marmura albă, — Ea cîntă din harfă și cîntă din gură Și vîntul îi flutură pletele-i lungi Și-i spulberă cîntecul trist În largul furtunei, pe mare...


content:
Legănat ca-n vis de valuri Și cu ochii către cer, Stau culcat într-un ungher Din cabina-ntunecată. Caut dus prin ferestruie Sus, la spuza cea de stele, Ochii dragostelor mele, — Legănat ca-n vis de valuri. Ochii dragostelor mele Stau deasupra mea de pază, — Tot clipesc, tot scînteiază Drăgăstos din bolt-albastră... Astfel către bolt-albastră Multă vreme caut dus, Pînă ochii dragi de sus Albe neguri mi-i acopăr... În coasta năvii, unde zac Și-mi razem capul visător, Izbind se frămîntă sălbatece valuri Și murmură-ntr-una: — Copil fără minte ! Ai brațul scurt și ceru-i departe, Și stelele stau țintuite de cer Cu ținte de aur... Deșarte dorințe ! Oftări deșarte ! Mai bine-ai face s-adormi în pace... Visai departe-n zare, un cîmp pustiu și nins, Lințoliu de omături nemărginit de-ntins. Și sub omătul rece, în fundul groapei reci, Dormeam uitat de veacuri în negura de veci. Dar sus, din cerul negru, deasupra groapei mele, Vegheau fără de număr frumoșii ochi din stele, Frumoșii ochi ! — și dînșii luceau biruitor În liniște senină, și totuși plini de-amor !


content:
A primăverii tristă petrecere-a-nceput: Sălbăticita ceată de gingașe fecioare Aleargă-n aiurire, bocind rătăcitoare, Cu sînul gol, cu părul în aer desfăcut: "Adonis ! Adonis !" Pustie noapte cade. Pe umede cărări S-afundă-n întuneric, trecînd cu torțe-aprinse, Și sperie tăcerea pădurilor întinse De-atît suspin și plînset, și hohot, și strigări: "Adonis ! Adonis !" Pe iarbă zace, palid și mort, un făt-frumos, Îl caută prin codri fecioare-ndurerate; Plîng florile-mprejuru-i, și-s toate-nsîngerate, Văzduhul tot se umple de vaier dureros: "Adonis ! Adonis !"


content:
Pe nouri luna strălucește, O uriașă portocală, Aruncă peste marea sură Dungi sclipitoare de beteală. Pe maluri rătăcesc și-s singur, Se sparg la maluri albe valuri, Și parcă șoapte dulci mă cheamă Din valuri ce se sparg la maluri. Ah, noaptea e atît de lungă Și inima-mi de dor se-mbată... Veniți, jucați, frumoase nimfe, Cîntați în horă fermecată !... Aș vrea s-adorm la sînul vostru, Al vostru sînt cu trup și suflet... Cîntați să mor, zdrobindu-mi dulce Din suflet ultimul răsuflet !


content:
Vedenia (Heine) Vedenia (Gib Mihăescu)‎ Aceasta este o pagină de dezambiguizare — un ajutor pentru navigare care cuprinde lucrări purtând același nume. Dacă o legătură dintr-un articol v-a adus aici, vă rugăm să mergeți înapoi și să reparați legătura astfel încât să ducă direct către pagina menită.


content:
E noapte-ntunecată și ceasul e tîrziu; În Babilon domnește tăcere și pustiu. Sus numai în palatul regesc e chef nespus: Cohorta lui Belsàzar benchetuiește sus. În sala triumfală ferestrele lucesc, Stă regele în frunte la praznicul regesc. Sclipesc în juru-i sclavii și sorb din cupe vinul Înflăcărat ca focul și roșu ca rubinul. Ciocnesc din cupe sclavii cu urlete de bestii: Belsàzar află farmec petrecerii acestii. Ci iată-l că s-aprinde sălbăticit la față, Căci vinul vechi sporește pornirea-i îndrăzneață. Pornirea-i mi-l orbește și-i răzvrătește firea: El spune vorbe grele, cîrtind dumnezeirea, Și bleastemă năprasnic în prada oarbei furii: Urlau în hohot sclavii cînd el scrîșnea injurii. Semețul rege strigă, semețul rege țipă, — Un servitor aleargă și iar se-ntoarce-n pripă, Purtînd pe cap o tavă cu multe-odoare sfinte Sin templul lui Iehovah furate mai-nainte. Nelegiuitul rege o cupă sfînt-alege, Un sclav îi umple cupa din mîna sacrilege; Belsàzar o ridică și pînă-n fund o soarbe; Și hohotă-n desfrîul mîniei sale oarbe; — Iehovah, nu mi-e teamă de tronul tău nemernic: În Babilon, Belsàzar e rege-atotputernic ! De-abia rostise însă cuvîntul plin de faimă, Cuprins a fost Belsàzar de-o nențeleasă spaimă. Îngrozitoul hohot a înghețat în sală, Și-n urma lui se face tăcere mormîntală. Și uite !... uite-acolo ! pe zidul alb deodată Răsare ca o mînă, o mînă minunată, Și scrie, scrie, scrie, în groaznica tăcere, Cu litere de pară pe zidul alb, — și piere... Belsàzar vede totul cu mintea aiurită, Pe-obrajii lui cei palizi sta groaza-ntipărită. A sclavilor cohortă a-ncremenit de frică: Nici un cuvînt nu scoate, nici ochii nu-i ridică... Veniră mai în urmă, dar în zadar cercară Să tălmăcească rostul acelui scris de pară. Dar sclavii-n răzvrătire atunci au tăbărît, Și peste noapte fuse Belsàzar omorît.


content:
Cu trandafiri, cu aur și crăngi de chiparos Aș vrea această carte s-o-mpodobesc frumos, Ca pe-un sicriu în care dorm cînturile mele... O, de-aș putea iubirea s-o-ngrop aici cu ele ! Odihna peste groapa iubirii înflorește, Pe urm-atîtui zbucium senină floarea-i crește. Ci numai pentru mine răsare prea tîrziu: Ea va-nflori cînd însumi în groapă am să fiu ! Aici sunt dar acele cîntări, ce-odinioară, Ca lava ce din Etna aruncă foc și pară, Zbucniră din adîncul simțirii-mi arzătoare Și-n jur împrăștiară scîntei fulgerătoare ! Acum pare că-s moarte, zac înghețate, mute, Și palide așteaptă în negură pierdute. Dar tresări-vor iarăși vii cînturile mele, Cînd s-o abate duhul iubirii peste ele... Și inima-mi șoptește că vremea va să vie, Acel duh al iubirii cu rouă să le-nvie: Îți va cădea în mînă această carte-odată, Tu, dulcea mea iubire din țară depărtată ! Atunci puterea vrăjii, iubito, va-nceta Și palidele slove cu jale vor căta În ochii tăi cei mîndri, făcîndu-te să tremuri, Șopti-vor melancolic povești din alte vremuri...


content:
În vis văzui un om gătit, mic de statură, Mergea cu pași de-o schioapă pe labe răschirate; Purta o haină nouă și albituri curate, Ci răsărea-n lumină mojica lui făptură. În fond era nemernic, meschin, — o stîrpitură, Pe dinafară, însă — cu multă demnitate; Răzbunător și țanțoș, trîntea cuvinte late, Cu ifos fără margini vorbind despre bravură. "Știi cine este? Vino și-l vezi !" zîmbind îmi spune Cu viclenie Zeul stînd înaintea mea, Și magica-i oglindă sub ochii mei o pune. Văd un altar și-n față-i stetea piticul famen, Cu draga mea alături; rostiră ambii: "Da !" Și mii de draci strigară rîzînd cu hohot: "Amen !"


content:
N-am împotriva ta nimica, chiar de-aș înnebuni de jale. Pe veci pierduto ! n-am nimica, nimic n-am împotriva ta : Oricît de mîndră-n strălucire ta de diamante-ai arăta, Nu vei putea s-arunci o rază în noaptea inimioarei taie... Știam de mult. În vis, odată, văzui viața ta ursită, Văzui și noaptea-ntunecată ce inima ți-a fost robit-o, Văzui și vipera ce mușcă ascunsă-n inimă-ți, iubito, Și-am înțeles, pe veci pierduto, cît ești de mult nefericită ! Și dacă ești nefericită, nimic n-am împotriva ta ; Iubito, soarta blestemată vrea ca să fim nefericiți !... Pîn' ce tot zbuciumul acestor nebune inimi va-nceta, Iubito, soarta blestemată vrea ca să fim nefericiți ! Ci văd eu zîmbetul ironic pîndind prilej ca să zbucnească. Văd ochii tăi mărind cu ciudă fulgerătoarele lumine. Și văd pornirea de orgoliu ce face sînul tău să crească — Și totuși ești nefericită, nefericită, ca și mine ! În preajma gurei tale totuși durerea tremură-n neștire, De lacrimi tăinuite-n umbră ți-s ochii împăinjeniți Și sînul tău superb ascunde o rană fără lecuire — Iubito, soarta blestemată vrea ca să fim nefericiți !


content:
Din basme vechi o albă mînă Te cheamă fluturînd în zări Și-auzi cîntînd o mîndră zînă De peste nouă mări și țări... Ea cîntă despre-o-mpărăție Fantastică din soare-apus: Flori mari, necunoscute ție, Acolo strălucesc nespus... Toți arborii acolo sună Și cîntă parca-ar fi un cor: Ca muzică de danț răsună Sonore glasuri de izvor, Și doine dragi, cum niciodată Tu n-ai mai auzit, socot, Te leagănă și te desfată, Pîn' ce te farmecă de tot. Ah, dac-ai ști-ncotro anume? Acolo cum ai vrea să pleci ! Să uiți durerile din lume, Și-acolo să rămîi pe veci !... Ah, mîndra asta-mpărăție Mi-apare în somn adeseori; Dar, ca o negură pustie, Se stinge totdeauna-n zori !


content:
Frumos e pe lume și-n cer e senin, Și vîntul adie șagalnic și lin, Și rîd fericite cîmpiile-n floare, Și tremură-n roua bătută de soare, Și-i tot veselie, și-i tot sărbătoare, Și totuși spre groapă dorința mă poartă S-adorm lîngă tine, mireasa mea moartă !


content:
Socoata vremii-n ore, minute și secunde, — Întîiul ornic, — cine l-a născocit? Răspunde ! A fost un singuratec, un suflet trist, pustiu... În nopțile de iarnă sta și-asculta, tîrziu, Cum șoarecii se mișcă prin umbră de unghere, Și cariul ritmic toacă în tainica tăcere... Dar sărutarea, cine mi-a născocit-o-n lume? O gură fericită și dornică de glume... Ea săruta cu sete; era în luna mai. Natura-ntreagă parcă se preschimbase-n rai, În rai cu flori frumoase și ciripire vie, Și soarele-n văzduhuri rîdea de bucurie !...


content:
Departe, în străini plecam... Privii în urma mea pierdut; Spunînd ceva mi-a apărut Iubita, sus, la geam. Ea mi-a trimis un blînd cuvînt — Tovarăs bun pe drum pustiu... Dar ce mi-a spus, nu pot să știu, Că s-a pierdut în vînt. Și dacă n-oi mai întîlni-o, Tu, vînt sălbatec, rău ce-mi ești, Nu ți-e de-ajuns?... Să-mi mai răpești Și cel din urm-adio?


content:
Operă [ modifică ] Trecut (traducere de Panait Cerna ) Surugiul (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Vîntul (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Prevestire (traducere de Ștefan Octavian Iosif )


content:
<poem> Dup-atîta ger, ce dulce Bate vîntul pe cîmpii! Un copil zdrențos mi-aduce Viorele timpurii. Dureros e ca salutul Gel dintîi al primăverii Să-l primești tu chiar din mîna Umilită a mizerii. Dar a zilelor frumoase Îmbucurătoare veste, Cînd mi-o dă nenorocirea, Mie mult mai scumpă-mi este: Astfel, suferința noastră Generației ce vine Îi aduce blînd solia Unor vremuri mai senine.


content:
Vraja dulcei nopți de mai Stăpânea afară, Sus, de-argint pluteau bălai Nori de primăvară. N-auzeai pe lunci și văi Nici un glas să sune, Singură umbla pe căi Raza blondei lune. Molcom fremăta abia Numai vântul serii, Spre a nu trezi cumva Pruncii primăverii. Chiar și tainicul izvor Parcă amuțise, Ca să cruțe-a florilor Parfumate vise. Cornul său la gură-atunci Surugiul pune Și-l făcu prin văi și lunci Vesel să răsune. Și sunau cei patru cai Sprinteni din copite, Ce prin înfloritul rai Ropoteau grăbite. Și părea că trec în zbor Și aleargă toate, Speriind în goana lor Liniștea din sate. Când, prin raiul ce-l zărim Cum străbatem, iată Fără veste-un țintirim Ochilor s-arată. Zidul mohorât stătea Sprijinit de stâncă, Crucifixul sfânt veghea Sus, în jale-adâncă. Surugiul domolind Dintr-o dată trapul, Sus, la crucifix, privind, Trist întoarce capul. — Ierți, măria-ta, de-oprim, Însă n-am ce face: Colo, sus, în țintirim Un tovarăș zace. Și de câte ori mă-ntorn, Mă îneacă plânsul: Nimeni nu suna din corn Mai frumos ca dânsul! Și de câte ori revin Pe-aste locuri iarăși, Trebuie să-i cânt puțin Bunului tovarăș! Către țintirim deci el Cornul și-l îmbie, Să-l audă-n somn acel Ațipit sub glie; Și-un atât de dulce zvon Dintre stânci pătrunde, Parcă mortul postilion Din mormânt răspunde. Repede porni la drum Goana cea nebună: Tânguiosul corn și-acum În auz îmi sună...


content:
După Li Tai-pe Lîngă patul unde stau Bate luna pe podele, Nu știu luna bate, sau A căzut omăt pe ele. Fruntea mi-o ridic, privesc Luciul zărilor deșarte; Fruntea-mi cade și gîndesc Trist la țara mea departe...


content:
Spre seară, printr-un sătișor Din Alpi, un tânăr călător Trecea purtând prin nea și vânt Un steag cu-acest străin cuvânt: Excelsior! Sub geana-i ochiu-ntunecos Sclipea ca paloșul tăios, Și, ca din corn de-argint, senin, Suna cuvântul cel străin: Excelsior! Lumini de prin bordeie, rar, Băteau în față-i, și, bizar, Ghețarii-n noapte străluceau, Și straniu buzele-i șopteau: Excelsior! — E un prăpăd în munți acum! — Îl sfătuiește-un moș pe drum — Pârâul e șivoi turbat... El murmură ne-nduplecat: Excelsior! — O, vin', o fată i-a șoptit, La pieptul meu, pribeag trudit! În ochi-albaștri-nlăcrimați Privește-oftând, înalț-un braț: Excelsior! — O, nu intra-n brădetul des, Lavinele în drum îți ies! Îi strigă-n vale un păstor. El pasă drept, nepăsător: Excelsior! Și-n zori, când clopotul din schit, Vibrând sonor și lămurit, Pe frați la rugă i-a chemat, Din stele-un glas a răsunat: Excelsior! Și câinele-a descoperit Un pelerin întroienit. Pe pieptul său un steag — drept scut — Cu-acel cuvânt necunoscut: Excelsior! Și tainic mortul surâdea Spre soarele ce răsărea, Și mândru, ca o stea căzând, Căzu din cer un strigăt blând: Excelsior!


content:
Opera [ modifică ] Excelsior! (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Glontele (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Vîntul dimineții (traducere de Ștefan Octavian Iosif )


content:
Un vînt s-a ridicat strigînd Pe mări: „Voi, neguri, dați-mi rînd!” Năierilor, pe năvi, le-a spus: „Matrozi, e-n zori! La pînze, sus!” În lumea mare s-abătu: „Al deșteptării ceas bătu!” Intră în codri: „Vijîiți! Mișcați toți ramii înfloriți!” Atinse aripe ușoare: „Voi ciripiți, dragi cîntătoare!“ Cocoșii, prin ogrăzi, trezi: „Vestiți! s-a luminat de zi!” Șopti pe cîmp, prin grai de aur: „Desfășură al tău tezaur!” Intră în turn vijelios: „Voi, clopote, sunați voios!” Iar atingînd morminte reci, Șopti: „Dormiți, dormiți pe veci!”


content:
(29 septembre 490 a. Chr.) Am biruit, bărbați atenieni! HERODOT (Călduros și nobil, cu putere crescîndă.) Akropolis! O, sfîntă cetate de zei, Cum te înalți aurie-n adîncul nopții albastre Și îmi vestești de departe, măreț, Că am ajuns, Am ajuns, în sfîrșit! Cădeți acum, genunchi slăbiți, Sfîrșiți de goana îndelungă. Țîșnește-acum șiroi de purpură Din pieptul meu rănit de moarte! O clipă numai dăruiți-mi suflet, O zei, nemuritori, Să le vestesc atenienilor! Elada e liberă! Zdrobit e pumnul perșilor Ce amenința s-o puie-n jug, Și-i mînțuită țara grecilor! (Cu glas puternic.) Ascultă-mă, cărunt portar! Deschide! Dă-mi drumul între zidurile-Atenei, Aduc biruința, Aduc biruința de la Maraton! (Pauză. Sfirșit, dar cu inimă.) Moșnege, mulțumesc. Dă-mi umărul Și sprijinește-mă în ceasul morții. O-nghițitură încă, sunt topit de sete, Uscat mi-e cerul gurei de praf și de arșiță, — Și-acum, din răsputeri răsună, Răsună, scutule, izbit de spadă, Trezește-mi Atena din somn! (Strigînd.) Aici, aici, cetățeni! Sculați-vă! Treziți din somn femeile, copiii! Aici! Aici! (Pauză. Vesel, mișcat.) O, iată! Gloata zgomotos aleargă, Minată de voioasa presimțire, Și umple străzile! (Refuzînd cu dragoste.) Lăsați, lăsați, iubiților, aveți răbdare, Nu fiecăruia în parte, Poporului vreau să-i vestesc Cum au căzut copiii lui și — au învins! Eladă sfîntă, te apără încă Pallas Atena, Mai oțelește încă puterea lui Hercule, Al grecilor braț! Mai bate inima argonauților În pieptul Eladei! Căci, fără glumă, suflet de erou Îți trebuie cînd vezi năvălind, Ca valuri aprinse de aur topit, Cumplita armată a dușmanului — De unsprezece ori zece mii — Să-i ții tu piept cu zece mii! Și groaznica flot-a barbarilor oare Nu cotropise de jur împrejur Cu armele marea ce părea că este Spinarea cu solzi monstruoși A unui crocodil uriaș, Ce crește și se-ntinde spre apus Din țărmurile Asiei Mici, Căscîndu-și gura lacom, Amenințind Elada? (Cu putere crescîndă.) Zădarnică amenințare! Înarmați, săltară copiii Minervei! Pe scuturile lor se răsfrînse în flăcări Rușinea etern-a barbarilor crunți — Eubea strigă, Eretria răspunse. (Pauză. Sfîrșit.) Iertați, părinți cinstiți ai cetății, Sălbatica aprindere a mîniei, Ci amintirea faptei colosale Îmi umple iarăși sufletul de-avînt Și-mi năbușește fiorii reci ai morții! (Răstimp. Înviorat.) Păharul acesta — mulțămesc — Mă face să bănuiesc nectarul. Ție-l închin, eroul cel mai de frunte al Atenei, Ție-l închin, Miltiade! Miltiade, el a fost, îndrăznețul, Cel ce,-narmat cu scutul zeilor, A smuls din șanțuri mica noastră ceată Și-o aruncă în cîmp deschis, Năvalnic, contra puterei de fier a perșilor! (Cu un gest.) Priviți, vă rog, bătrîni părinți, Spre miazănoapte, unde din Kytheron Coboară valea, lungă, strîmtorată-ntr-una De Penos și Penthelikon, Cum se deschide-apoi spre șes La Maraton. De-aici vedeai sclipind, În vuietul îndepărtat de valuri, Norii de pînze ai flotei barbarilor, Și lîngă țărm, pestrițele corturi Ale lui Datis, căpetenia mezilor, Și-ale tovarășului său de arme, Hippias, Cel care-a fost tiran odată al Atenei, Azi — trădător de patrie! (Pauză.) Și iată, cînd Eos cu obraji trandafirii Creștea din spuma de valuri, Înecînd în lumina-i vioaie Cuprinsul adînc ce vuia de arme, Pluteau presimțiri de moarte în aer: „Aleși sunteți de Styx, O, voi, copii ai Aticei!“ (Cu nobil avint.) Ci vechiul avînt spre jertf-al Eladei Înflăcără din nou ceata aleșilor: Barbarii dîrji călcau în picioare Al Greciei suflet frumos! (Însuflețit.) O, suflet de viteaz, tu, Miltiade! Tu ai fost care, plin de-nțelepciune, Ai cumpănit, și slăbiciunei noastre I-ai dat putere uriașă, Tu, care ai silit colosul perșilor Să-și strîngă-aripele ca vulturul rănit, Tu, care ai împins înapoi Îndrăznețul potop de călări, Silindu-i să rămînă pe loc, Înghesuiți, cu sabia-n teacă: Căci slabele noastre aripe, Ferite de munți și copaci răsturnați, Îngrădeau orice atac din afară. (Beat de amintiri, vesel și cu energie.) Atunci, deodată, sunară cimbale și-oboaie Și, vîjîind, năpădi pe șes O mare de arme! Dar noi n-adăstarăm năvala furtunii; Ca și marinaru-ndrăzneț ce s-aruncă Cu capul în jos în sălbatecul clocot Al apelor! Astfel și noi! (Repede, însuflețit.) În semicerc, în munți, În pas de atac, neștiut pîn-atunci, Așa năvălea stînga și dreapta, Înainte și drept în zidul de suliți, De lănci și scuturi ale dușmanului Plin de uimire! Și-n stînga și-n dreapta, și-n dreapta și-n stînga Șovăiau aripele perșilor, Șovăiau — se-ndoiau — se plecau — alergau! Fugeau ca antilopele iuți de picioare, Și noi, luptînd din greu cu grindina De lănci și săgeți, Noi după ei — spre mare! (Cu spaimă.) Dar miezul oștirii, slăbit de tot, Deși purtat de mîndrii viteji Temistocle și Aristide, Nu mai putea să țină piept năvalei Ce ca un orcan îl izbea Din mijlocul falangelor dușmane, Străpungînd inima grecilor Cu măciuci ghintuite! (Pauză.) Un vaier străbate pînă la aripi. Helenii biruitori aud Cum strigă frații lor ajutor. Brusc încetară goana, și atunci, Ca două clește de fier, uriașe, Ce se-nconvoaie să prindă prada Și-o strîng într-o cumplită-mbrățișare, Astfel, deodată se văzu barbarul Apucat din ceafă, Și-n dreapta și-n stînga drumul Închis Spre portul mîntuitor! (Pauză. Cu gesturi hotărîte.) Oștirea grecească își vine în fire, Ușoarele lănci se-ntorc înainte, Al dușmanului hohot se schimbă-n prohod, Și spadele șuieră, ghioagele trosnesc, Falange fugare se sfarmă-ntre ele, Și călărimea răpede-a pusțiului Se spulberă spre mare, ca nisipul! (Cu pornire crescîndă.) „La flotă! Toți, la flotă!” se aude Zadarnica strigare a perșilor. Ci-n stînga și în dreapta fiii grecilor Opresc năvala spre țărm, Și-n lupta cruntă moartea se-nmiește, Și fierbe, roșie, întunecată, Albastra Mare Ionică! (Mîndru, triumfător.) Trofeele și corturile, ale noastre! Cirezile de dromaderi și elefanți, Încărcate cu comorile Răsăritului, Cu perle și podoabe, ale noastre! Și Datis, capul perșilor, mort! Mort, trădătorul Hippias, Înecat în mocirlă! Morți pîn‘ la zece mii de barbari! În portul Pireu se oprește Podoaba semeață a galerelor, Încărcată de grelele lanțuri Pe seama noastră făurite, Ducînd și blocul de marmoră Ce trebuia să rămîie Monument al rușinii noastre, Acum stîlp de rușine-al înfrîngerii lor! (Pauză mai lungă. Slăbit de tot.) De-acum am sfîrșit! Bătăile slabe ale inimei mele Îmi spun că mi-s numărate clipele. (Pauză. Elegie, plin de melancolie.) Și-acum o dată încă, dulce vînt, Ce-adii ușor dinspre pădurea sacră, Ca o chemare din Eliseu, Mai amintește-mi farmecul vieții, Să mai respir o dată aerul Greciei! (Cu mîna-ntinsă, înflăcărat de adincă dragoste.) Nu, mamă-mamă, scumpă, bună mamă, Nu te-arunca, bocind, în genunchi! Eu am adus cea mai frumoasă veste! Ești mama unui fiu viteaz, Și Hellas —liberă! (Sfîrșit, frînt și totuși însuflețit.) Ce-mi pasă de aci nainte De lumea pămîntească! Dă-mi mîna ta, dă-mi mîna, dulce mamă, Și-așază-mă cu fața, Ridică-mi fața, Cuprinsă de sudoarea morții, Spre locul unde noi Ne-am cîștigat nemurirea, Să pot privi murind Spre cîmpul de biruință al Eladei, Spre Maraton! Eu nu știu unde am să mor. Văzui marea cea mare la țărmul mării Cînd tatăl meu m-a dus acolo Să facem sare. De voi muri pe mare Și de m-or azvîrli în apa-adîncă, Veni-vor chiții lacomi, Vor înota în preajmă-mi și vor întreba Care din ei să-nghită leșul Ce cade către fund? Eu nu voi auzi.


content:
După Multatuli Eu nu știu unde am să mor. Văzui marea cea mare la țărmul mării, Cînd tatăl meu m-a dus acolo Să facem sare. De voi muri pe mare Și de m-or azvîrli în apa-adînvă, Veni-vor chiții lacomi, Vor înota în preajmă-mi și vor întreba: Care din ei să-nghită leșul Ce cade către fund? Eu nu voi auzi. Eu nu știu unde am să mor. Văzui arzînd căsuța lui Pa'ansu, — El însuși puse foc. Și-a fost ieșit din minți. De voi muri în flăcări, Cădea-vor bîrne-aprinse Pe leșul meu, Și-afară vor fi țipete grozave De oameni cari aruncă apă Ca să omoare focul. Eu nu voi auzi. Eu nu știu unde am să mor. Văzui căzînd pe micul Si-unah din pom, — El culegea un rod al pomului Să-l ducă maicei sale. De voi cădea din mărul cel înalt, Zăcea-voi mort lîngă tulpina lui, Ca Si-unah, Dar mama nu va plînge, ea e moartă, Ci alții vor striga cu glasul aspru: "Uitați-vă, Saïdjah e mort !" Eu nu voi auzi. Eu nu știu unde am să mor. Văzui mort pe Pa-lisus, El s-a fost stins de bătrînețe, Albite-i erau pletele. De voi muri bătrîn, cu plete albe, Veni-vor bocitoarele În jurul meu; Mă vor boci ca bocitoarele Pe Pa-lisus, și toți nepoții, Și ei, vor plînge cu amar. Eu nu voi auzi. Eu nu știu unde am să mor, Văzui atîția morți în satul meu: I-a-nveșmîntat în haine albe Și-apoi i-au coborît în groapă. De voi muri acasă și m-or îngropa La capul satului, spre răsărit, pe deal, Acolo unde iarba crește-naltă, Adinda va veni, și haina-i de mătase Încet, încet de tot, o să atingă În treacăt iarba-naltă.. Și eu voi auzi.


content:
Un tropot - trâmbița râsună, Cresc nourii de praf treptat, Husarii sunt! Ei vin în goană, Și-au ordin ca să mâie-n sat. Abia sosiți aici, spre seară, Ai patriei apărători, Și bucurie, dar și teamă Cuprinde pe locuitori. Nici bucuria lor, nici teama Nu poate naște din senin: Sunt chipeși, buni băieți, husarii, Dar... cam râvnesc la bun străin. — Ia seama, fata mea, la toate — Șoptește mama serioasă — Cumva să nu călătorească Vreun lucru mai de preț din casă. Odat' cu zorile, husarul E treaz, și toți sărind pe cai Dau pinteni, sună de plecare, Dispar departe peste plai. Cu o durere negrăită Se uită fata după ei: Frumoșii ochi înoată-n lacrimi, Oftând se umflă pieptul ei. — De ce ești, fata mea, tu tristă? Vorbește: ce s-a întâmplat? — Ah, mamă, a plecat husarul Și inima el mi-a furat!


content:
Opera [ modifică ] Husarii (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Mugur, mugur, mugurel... (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Un vis (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) În tindă am intrat... (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) La marginea satului (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Planuri de prisos (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Departe (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Nobil (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Eroi în zdrențe (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Stelelor (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Zădărnicia (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Un înțelept odinioară (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Sunt catană (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Apă beu! (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Luntrașul (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Profeție (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Apostolul (fragment) (traducere de Ștefan Octavian Iosif )


content:
În orașul ăsta am deschis eu ochii; Salutare, locuri mândre, scumpe mie! Doina doicei mele din copilărie Sună-n tot orașul: doica-mi cântă mie? Glasul ei e-acesta? ori poate mă-nșel: "Mugur, mugur, mugurel!..." A plecat, odată, un copil voios, Azi, bătrân, se-ntoarce tot pe-aceeași cale... Hei, de-atunci ce mult e... griji, necazuri, boale, Bucurii puține, și atâta jale! Cum mai trece vremea..." trist îngână el: "Mugur, mugur, mugurel!..." Oare unde sunteți, tovarăși de joc? D-aș vedea pe unul barem dintre voi! Să mai stăm de vorbă, veseli amândoi, Să ne reîntoarcem anii înapoi, Anii cei de basme, să cânt iar cu el: "Mugur, mugur, mugurel!..." Fără de hodină, pasăre pribeagă Care-și cată cuibul cald de-odinioară Când se-ntoarce iară mândra primăvară, Gândul meu colindă, pretutindeni zboară, Și mă mir eu singur câte-mi spune el: "Mugur, mugur, mugurel!..." Sunt copil acuma, iarăși sunt copil! Pe-o nuia încalec... lumea e a mea! Sare și nechează murgul meu — nuia, Merg la jgheab, devale, și îi dau să bea... Hii, murguț, în lume, zboară rândunel... "Mugur, mugur, mugurel!..." Clătinat răsună clopotul din turn, Calul, călărețul cad de oboseală... E-n amurg... acasă doica mă ia-n poală... Ațipesc, și visuri mândre mă înșală; Doica mă alintă, cântă-ncetinel: "Mugur, mugur, mugurel!..."


content:
În tindă am intrat o clipă Să iau cărbune pentru pipă... Aș fi luat, desigur, focul, Dar ea ardea, bat-o norocul ! Ardea ea, pipa, de minune... La ce intrai atuncea? Spune ! Intrai, căci am zărit în casă O fată... și era frumoasă ! Sufla în foc ca să-l aprindă, Și flacăra bătea în tindă... Dar mai cu seamă-n ochii ei... Ce flacără juca în ei ! Ea mă privi așa ciudat, Încît simțeam că-s fermecat... Și iată... pipa mea s-a stins, Iar inima mi s-a aprins.


content:
Lîngă sat e-o gîrlă mare, Crîșma, sus, pe mal apare. Ferestruiele-n lumină S-oglindesc în unda lină. E tîrziu și noaptea-i sumbră, Luntrea stă proptită-n umbră, Neclintită stă la stînă Cumpăna de la fîntînă. Dar în crîșmă-i vuiet mare De țimbal și de vioare ! Geamurile țiuie, Și flăcăii chiuie : — Crîșmăriță, dragă, hăi ! Adă vin bun la flăcăi ! Vechi ca moșu-meu, colea, Zvăpăiat ca mîndra mea ! — Zi, măi cioară, din vioară, Că mă-mbăt în astă-sară ! Zi, mă !... că-ți plătesc să-mi zici : Vroi să crăp jucînd aici !... Bate cineva-n fereastră : — N-aveți cumpăt dumneavoastră ? Hai, destul cu-atîta larmă, Că boierul vrea să doarmă ! — Ieie-l dracu, n-am ce-i face ! Tu, potaie, dă-ne pace ! Zi, mă !... iaca numa-n ciudă, Zi-i, încalte să ne-audă ! Cineva la geam iar bate : — Mai încetinel se poate ? Maica mea așa vă roagă, Că, sărmana,-i greu beteagă... Stau flăcăii, nu răspund, Toți beau vinul pănă-n fund ; Muzicei fac semn să tacă Și, frumos, acasă pleacă...


content:
Toată calea către casă Într-un gînd am petrecut-o: Ce s-aduc eu mamei scumpe? Ce de mult n-am mai vazut-o? Cînd cu drag ea va deschide Brațele, eu ce să-i zic? Ce ales cuvînt acelei Ce mă legănase mic? Și-mi veniră sumedenii De gîndiri frumoase-n minte ! Vremea parcă se oprise... Carul doar fugea-nainte... Și-am intrat în casa mică... Și-mi zbură în brațe mama: Mut... îi atîrnam de buze... Cum de vreji atîrnă poama.


content:
Stă departe-n plaiul Dunării cel mare O căsuță albă, neîncăpătoare. Ochii mei înoată-n lacrimi de căință Cînd îmi vine-n minte mica locuință. Dac-aș fi rămas acolo pîn' la moarte ! Dar pe om îl poartă tot dorinți deșarte... Aripe de vultur cînd întinde dorul, Nimenea nu poate să-i oprească zborul. Sta pierdută mama-n deznădăjduire Cînd cerșeam sărutul ei la despărțire. Ah, nici pînă astăzi lacrimele-i încă N-au putut să stîngă jalea ei adîncă ! Tremurînd întins-a brațele și plîns-a Să rămîn acolo liniștit, cu dînsa. De vedeam atuncea toate-așa de clar, N-ar fi plîns, sărmana, poate, în zadar ! A speranței noastre stea strălucitoare Ne arată basme fermecate-n zare; Numai cînd zărim pustiul dinainte, Ne trezim plîngînd din basmul ce ne minte. Că pe mine tot un vis frumos, nebun M-a purtat în lume, trebuie să spun?... Și că lumea singur de cînd o străbat Mii de ghimpi în cale m-au însîngerat?... ...Pămînteni se-ntorc în țara mea frumoasă: Ce să-i spună mamei de-or ajunge-acasă? "Spuneți-i, prieteni — drumul de vă este Pe la pragul nostru — spuneți bună veste...


content:
La scară l-au întins, pe ticălos, Să-l bată, căci a fost nelegiuit, Căci a mințit, și a furat, și dracul știe Ce răutăți și crime a săvîrșit. Dar el se împotrivea mereu, strigînd: "Să nu v-atingeți voi de trupul meu ! Căci n-aveți dreptul ăsta, după lege... Sunt nobil eu !" Ați auzit, voi, duhuri strămoșești, Acest cuvînt, această provocare? De-acum nici n-ar mai trebui bătut, Ci dus d-a dreptul la spînzurătoare !


content:
Să-mbrac în haine pe măsură Și-n rime mîndre versul meu, Să poată mai ușor străbate Azi prin saloane, — pot și eu. Ci gîndurile mele sfinte Nu-s tineri leneși cari se-mbracă La modă, în mănuși și fracuri, Și cari trăiesc ca să petreacă. Azi spada nu mai zîngănește Și pușca ruginită doarme. Dar e război !... în luptă însă Slujesc idei în loc de arme. Acolo stau și eu în luptă, Între soldații ăstui veac ! Eu lupt cu versuri: un războinic E orice cîntec care-l fac. Ostași în zdrențe, dar eroici, Dintr-înșii laș nici unul nu-i... Și vitejia face cinstea Unui ostaș, nu haina lui ! Și nu mă-ntreb eu: după moarte-mi Trăi-vor cîntecele mele? Să piară, de li-i scris scris, în luptă, Eu nu mă îngrijesc de ele. Dar sfîntă-i cartea unde-or zace Ideile-mi de mult uitate: Mormînt d-eroi care muriră În lupta pentru libertate !


content:
Un vis de Sándor Petőfi tradus în română de Ștefan Octavian Iosif Iubesc cum încă om pe lume N-a fost în stare să iubească. Iubita mea e sfântă, mare, Dar nu-i ființă pământească. Iubesc o zeie exilată Din cer, și-n veci o voi iubi: E libertatea. Dar, durere! În vis numai o pot zări. În versurile mele însă Mi-apare falnica iubită. Chiar astă-noapte-a fost cu mine Într-o grădină înflorită. Îngenunchind i-am spus iubirea-mi Și m-am plecat să rup o floare Ca să i-o dau — o mică jertfă... Atunci — cu spada sclipitoare -- La spate-mi apăru călăul, Și capul meu căzu trunchiat... În mâini chiar îmi căzu, și dânsei În loc de floare i l-am dat.


content:
Eu v-am cîntat atît de-adesea, Cu drag, în versurile mele, Și vă mai cînt și astăzi încă, Scînteietoare stele ! O lume mai frumoasă parcă Făgăduiește raza voastră, Și vă iubesc că-mi tot surîdeți din depărtarea-albastră. Și drag mi-e să privesc de-a pururi Acolo unde mai există Puțină veselie încă Pe lumea asta tristă ! Poezii alese, 1897


content:
Zădărnicia-i rege peste regi, Palatul ei e largul lumii-ntregi, Cutreieră palatu-n lung și-n lat, Nimic nu lasă ea necercetat. Și unde merge... toate se desfac, Se prăbușesc și pier... în juru-i zac Coroane sparte, tronuri sfărîmate, Flori veștejite, inimi sfîșiate. Poezii alese, 1897


content:
Un înțelept odinioară Pe un măgar călătorea. Dar vremea este schimbătoare Și lumea s-a întors pe dos; Măgarii azi umblă călare... Un înțelept merge pe jos. Poezii alese, 1897


content:
Am slujit în oaste și am fost catană, Nici căprar n-am fost eu, ci mereu catană. Mîndra tinerețe-n oaste mi-am lăsat Și cu bătrînețea m-am întors în sat. Îmi făceam corvada, stam la toate gata, N-am luat pedeapsă un minut măcar, Iar, la liberare, care mi-a fost plata?... M-a bătut pe umăr domnu ghinărar ! Poezii alese, 1897


content:
Priviți la mine, oh, prietini, Și vă cruciți de fapta mea: La noi așa minune mare Cam rar s-a mai putut vedea ! De-așa ceva Mă mir și eu, Dar adevărului mă-nchin: Nu vin... ci apă beu, Da, apă beu ! Mă întrebați, nu cumva oare O grindină a dat prin vii, Ori frigul a stricat recolta Și viile-au rămas pustii ? O, nu ! căci vin, Pe cît știu eu, A fost ăst an destul și bun. Și totuși... apă beu, Da, apă beu ! Ori mă învinuiți voi, poate Că nu-s setos ? Aceasta-i grav ! Pe dracu ! Dimpotrivă, setea Mă arde în gîtlej grozav. Și chiar de vin Setos sunt eu ! Și totuși... apă beu ! Pe Dumnezeul meu ! Dar ca să nu vă doară capul, De-atîta ce vă minunați, Vă lămuresc eu într-o clipă Această taină. Ascultați: E mănios Crîșmarul meu, Parale n-am, nici credit n-am... De-aceea... apă beu, De-aceea, zeu ! Poezii alese, 1897


content:
I [ modifică ] Soarele de multă vreme s-a ascuns în asfințit, Obosiți de munca zilei, toți luntrașii-au adormit. Dorm luntrașii în colibă și e liniște adîncă, Numai Ștefan Sila singur n-a închis nici ochii încă. — Ștefan Sila, o-ntrebare vreau să-ți pun, răspunde-mi drept: Obosit ești tu, și totuși pentru ce rămîi deștept? — La această întrebare eu răspund numai atît: Dragostea mi-alungă somnul și îmi ține de urît… Luminoasă era noaptea. Ștefan Sila desfăcea De la țărm luntrea lui mică, după ce sărea in ea, Apuca în mînă vîsla și, plutind ușor pe ape, Cît clipești, intra-n ostrovul care nu-i păru aproape. Căci acolo, în mijlocul Dunării, insula mică, Veselă ca o grădină înflorită, se ridică, Însă floarea cea mai mîndră în al insulei hotar Este tînăra copilă a bătrînului pescar. În coliba lui săracă, tolănit pe șuba-i mare, Doarme tatăl ei; moșneagul sforăie destul de tare; Iară tînăra copilă a pescarului bătrin, Stînd pe țărm, cu drag așteaptă pe al inimii stăpîn. Cînd ajunse mîndrul tinăr, de-i sări iubita-n drum, Bucuria întîlnirii n-a fost proastă nicidecum. Mai întîi se sărutară… dar mai bine tac din gură: Lumea e clevetitoare și pornită către ură. Cel mai strașnic vin nu face cit sărutul mindrei fete! Un sărut al ei e-n stare, ca prin farmec, să te-mbete, Pare-mi-se și lui Sila mintea i se tulburase, De-i venea să spuie-ntr-una vorbe-așa de curioase: — Lidi, Lidi, dragă Lidi, tu-mi ești singurul tezaur! Porumbița mea cea albă, peștișorul meu de aur, Floarea mea de nestemate, steaua mea strălucitoare Pînă-n zori de zi alungă-mi grijile cu-o sărutare! Blînd albastra ta privire genele o adumbresc, Și precum, fără de veste, nourii se risipesc, Deschizînd frumoasă zare de albastru luminos, Ca și steaua în albastru arde ochiul tău frumos! De s-ar împleti-n cunună florile din lumea toată, Dragostea să mi-o cuprindă n-ar ajunge niciodată, Căci e mai nemărginită decît lumea asta-ntreagă, Și a ta e toată, dragă! Da, e mai nemărginită decît lumea asta mare, Însă dragostea ta, dragă, tot așa să fie oare? Nu cumva s-ajungi vreodată la al dragostei hotar, Căci atunci… amar de mine și de amindoi amari Doarme-un uriaș acolo, pus de dragoste drept paznic, Este patima mea oarbă uriașul cel năprasnic: Cum ajungem noi acolo, se deșteaptă, și apoi Ne sfîșie p-amîndoi!… Multă vreme-și povestiră cîte-n lună și în soare… Din tufiș suna in preajmă cîntec de privighetoare, Unii spun că n-a fost cîntec de privighetoare poate, Ci era doar numai imnul inimilor fermecate. În sfîrșit, se despărțiră. Își luară bun rămas După ce se-mbrățișară… Fata se întoarse-acas’, Promițînd c-o să-l aștepte noaptea viitoare iarăși. Tînărul se-ntoarse vesel în colibă, la tovarăși. În ținutu-ntreg domnește acum liniște deplină, Luna palidă, frumoasă, spre apusu-i se înclină, Ruda carului din ceruri e-ndreptată spre apus, Licărește-n miezul-nopții cloșca și cu puii, sus. E tîrziu de tot, și hanul barcagiilor e-nchis, Zăuitat de vînt zăvoiul doarme adîncit în vis, Nu s-aude doar un zgomot: cînd și cînd un molcom val, Șopotind, atinge barca ce se leagănă la mal. ==II== Este tîrg de săptămînă; spre oraș in sus pornește Azi pescarul, și în barcă duce la vînzare pește. — Vrei să vii cu mine, dragă? o întreabă el pe fată. Fata grabnic îi răspunde: — Dacă vrei tu, dragă tată… Astfel la oraș plecară tatăl, fata, împreună… Hei, de n-ar fi fost chiar vineri! Ziua asta n-a fost bună. Se ducea întîia oară la oraș frumoasa fată, D-aia nu-i plăcu lui Lidi ziua asta niciodată. Însă vălmășagul, larma negrăită din cetate O făcură ca să uite și de grije, și de toate, Chipeși domnișori veniră, ca-ndeobște, prin piață, Și-ncepură să glumească cu fetița cea isteață. Zise-un domnișor cu fața palidă și zîmbitoare, Stînd alăturea de dînsa: — Unde te-ai născut tu, floare? — Nu-i departe, zise Lidi, locul unde m-am născut În ostrovul mic, devale, dacă-ți este cunoscut. Zise-atuncea domnișorul: — Minunat! Ce bine-mi pare, Că și eu sunt tot din partea locului. Dar o-ntrebare Spune-mi mie, mîndră fată, ai ibovnic? Dacă ai, Uită-l; dacă n-ai, atuncea dar pe mine nu mă vrai? — Dacă am sau nu ibovnic, Lidi i-a răspuns degrabă, N-am să dau eu socoteală, despre asta, cui mă-ntreabă. Însă dacă vrea să afle domnișorul și oricine: Sînt țigănci cari dau cu bobii și ghicesc din cărți mai bine. Deci se duse domnișorul. Îi plăcuse mult fetica, Însă la răspunsu-i neted nu a mai răspuns nimica… Totuși, inima de fată fără de prihană nu-i: Lidi mai privi o dată, pe furiș, în urma lui. După vreme-ndelungată Lidi sta pe țărm, odată; Flori sălbatice în preajmă-i o făceau și mai frumoasă, Mina ei mică și albă harnic împletea o plasă. Soarele-notînd în aur scăpata către apus Și vopsea tufișurile cu un colorit nespus: Cînd cu roșu, cînd cu galben; și pe Dunăre-ntindea Aurita lui perdea. Lidi apărea-n lumină ca o zină din poveste… Cînd un zgomot se aude în tufiș, fără de veste…. Cine este? Cine vine?… E un chipeș vînător. — Bună seara, puiculiță; ce lucrezi cu-atîta zor? — Cine are ochi să vadă, vede! dacă nu, ce-mi pasă?! Păi nu vede domnișorul că stau și-mpletesc la plasă?! Astfel fu răspunsul fetii, fără-ncunjur și hain, Și păși de ea aproape vînătorul cel străin. Zise vînătorul mîndru: — Ce mai bobocel de fată! Trandafir fără de ghimpe s-a mai pomenit vreodată? Văd eu că ești tot cea veche, nu te-ai mai schimbat de-atunci; Vorba, ochii tăi, șireato, fac în suflet răni adînci. Dar tu mă cunoști pe mine? Nu cumva ți-aduci aminte Că ne-am întîlnit odată și-am vorbit, mai înainte? La un tîrg de săptămînă ne-am văzut și am vorbit… Adu-ți numai bine-aminte, îngerașul meu iubit… Și răspunse-atuncea Lidi: — Poate, nici eu nu zic ba, Că m-a întîlnit vreodată domnișorul undeva. Dar nici fața dumisale nu îmi pare-așa podoabă Ca s-o vezi o dată numai și să n-o mai uiți degrabă! Astfel, n-apuca să-i pună vînătorul o-ntrebare, Căci, la toata vorba, fata nu îi rămînea datoare. Totuși, vînătorul tînăr nu simțea de fel mînie Către fata asta mică, și haină, și hazlie. Dar nici nu luase seama, tîlcuind la vorbe-alese, Că încet, pe nesimțite, neagra noapte se-ntinsese. — Știi tu, dragă, zise-atuncea vînătorul prefăcut, Că de vreme ce e noapte, drumul nu mi-e cunoscut? Singur și străin, vezi bine, e îngrozitor, copilă… Însă tu ești fată bună, și o să te înduri de milă. Vrei să-mi fii tu călăuză pină la zăvoi afară, Ori chiar pîn’ la mine-n casă? nu-i așa departe doară… Lidi se gîndi o clipă și își zise-apoi în sine: „…Domnul ăsta, orice-aș zice, a grăit frumos cu mine; Blînd, cu inima deschisă și atît de cuviincios, Cum să fiu cu el mojică dacă s-a purtat frumos? Pentru lumea asta-ntreagă nu pot să mă port mojică!…” Zise Lidi hotărîtă, adică era să zică. Și pe urmă zise tare, cu un glas tremurător, Ațintind cu ochii limpezi pe frumosul vînător: — Eu călăuzesc pe domnul, să poftească dar cu mine, Însă chiar pînă acasă, nu, căci nici nu se cuvine; Pin’ la marginea pădurii pot să te călăuzesc… Căci pe seama unei fete cîte nu se iscodesc? Și plecară. Se întoarse singură la țărm copila… Acolo, de multă vreme, o așteaptă Ștefan Sila. — Te aștept de multă vreme, unde-ai fost, drăguța mea? Lidi nu știu degrabă să răspundă cum vroia. ==III== Nu-i plăcu lui Ștefan Sila nicidecum răspunsul dat, Lidi în această seară se purtă foarte ciudat, Tresărea la orice vorbă și părea îngîndurată… Și o neagră bănuială îl cuprinse-atunci îndată. Hei, și bănuiala este un copil care se naște Din nimic, fără de veste, la-nceput nu se cunoaște, Însă e flămînd, e lacom, n-are sațiu niciodată, Si cînd e hrănit, se schimbă în dihanie turbată. Ce făcu deci Ștefan Sila? Chiar în seara următoare S-a ascuns la pîndă-n taină… Stînd acolo-n așteptare, Singur nu știa ce-nsamnă teama asta, nerăbdarea… Aștepta numai să vadă ce aduce întîmplarea. Nu trecu prea multă vreme, iacă vine vînătorul… Ea se împotrivea la vorbă, el o ia cu binișorul, Lidi-l asculta sfioasă, toată roșie ca mărul, Și simți odată Sila cum i se zburlește părul. De-ar fi fost atîta numai! Vorbe dulci, spuse în glumă, Dar acuma vînătorul către fată se îndrumă, O cuprinde, o sărută… se înmlădie copila… Mii de iaduri răzvrătite fierb in sufletul lui Sila. Sare-n sus și dă năvală către domnul aiurit: — Ucigaș, hoț, gîde, diavol, ticălos, nelegiuit! Astfel îți bați joc tu, cîne, de o dragoste? Așteaptă! Și smulgînd din brîu cuțitul, către dînsul îl îndreaptă. O, de-ar fi ajuns cuțitul, drept la inimă țintise! Dar din pușcă scut făcîndu-și, vînătorul se ferise… Iute-apoi cu patul puștii, cît ai zice un cuvînt, Îl izbește-n cap pe Sila și-l lungește la pămînt. Cînd și-a revenit in fire, se ridică binișor, Caută in dreapta,-n stînga… nu e nici un vînător, Nu-i nici Lidi.. parcă-ntrase în pămînt… și stă mirat, Nu-și aduce bine-aminte… i se pare c-a visat. Dar că n-a fost vis acesta se încredință-n curînd, Cînd simți pe fruntea-i rece sîngele cald picurînd În nebuna lui durere începu atunci a plînge, Și spălară lacrimile fața lui scăldată în sînge… ==IV== Zilnic vînătorul mîndru prin ostrov își face drum, Și pe Lidi fără grijă o îmbrățișeaz-acum. Nu mai are nici un dușman de acuma de temut: Ștefan Sila, ca prin farmec, dispăruse din ținut. În durerea lui cea mare, Ștefan Sila pribegise; Unde rătăcește oare, alungat de negre vise? Turburarea-i sufletească fu puternic uragan Și îl azvîrli departe pe luntrașul meu sărman… Pribegi fără odihnă, făr’ să cate-n urma lui, Pîn‘ce se trezi odată în adîncul codrului. Se opri atunci acolo, și în codru secular Se trînti la rădăcina unui uriaș stejar. Acolo a stat, dar numai trupul lui avu odihnă, Sufletul, rănit de moarte, nu putea să aibă tihnă, Trupul lui era ca iazul, sufletu-i într-însul pește — Iazul stă, peștele-n apă neoprit se zvîrcolește. „Am să fiu tîlhar de codri, să ațin la oameni calea, În spînzurători, pe urmă, poate o să-mi mîntui jalea. Cînd voi atîrna acolo într-o bună dimineață, O să-mi fie ceasul ăsta cel mai fericit din viață!“ Și se pironi in largul drumului în așteptare, Aștepta să-i cadă-n palmă vreun boier cu stare mare, Un boier care să poarte bani atîți în portofel Cît curaj și vitejie-n inimă avea și el. Nici nu trebui s-aștepte pînă să i se urască, Patru armăsari în goană aduceau într-o calească Pe un boier. Mîndră calească, și ce telegari voinicii Surugiu, fecior pe capră, în vestminte cu panglici. — Stați pe loc! cu mîna-ntinsă Ștefan Sila le răcnește. Să mai facă o mișcare cine moartea și-o dorește! Însă nu-i veni în minte dor de moarte nimănui, Și cu toții înghețară tresărind la vorba lui. Se apropie de dînșii, îi luă la cercetare, Strînse frumușel toți banii ce-i găsi prin buzunare; Ca un hoț care se simte, ca un vrednic, bun tilhar, Nu le mai lăsă în pungă nici să bea un vin măcar. — Hai, porniți! strigă pe urmă Ștefan Sila mîndru. Hei! Stați pe loc! strigă el iarăși și s-apropie de ei. Vizitiul chiar plesnise biciul, gata de plecare… — Nu-s născut eu hoț de codru, ca să prăd la drumul mare! Ia-ți, boierule, toți banii! numără-i, că nu te-nșel. Tremurînd stetea boierul și privea mirat la el. Nu știa ce să mai creadă și nimic nu-nțelegea, Își zicea: „Poate tîlharul numai să glumească vrea?” Dară Sila-i dete banii, nu știa el să glumească, Fluierînd apoi întoarse spatele către calească Și porni ducînd cu sine, fără gînduri, fără țintă, Sufletu-i cuprins de ciudă, inima-i de jale frîntă. Cîtă vreme rătăcit-a și-a bătut cale pustie, Unde-a fost, în care parte? Sila singur el nu știe, Cînd o dată se trezește, prin al întîmplării joc, Chiar la Dunăre acasă, și, mirat, se oprește-n loc. Vede hanul și coliba și se uită-n preajmă-i dus, Toate parcă-s neschimbate în lumina din apus, Insula — de ceea parte — se răsfață în tăcere… Și oftează Ștefan Sila în adînca lui durere: „Lidi, Lidi, dragă Lidi, cum de-ai fost înșelătoare? Ci, sărmană fată, poate plîngi acum și rău îți pare, Poate ți-ai bocit iubitul, care nu poate uita, Căci a suferit atîta numai din pricina ta! Dacă ai călcat credința ce-mi jurași cu lacrămi sfinte, Uit eu cele întîmplate de acuma înainte. Fii tu numai cumsecade, și pe tine te cinstește, Căci ușor poate să ierte inima care iubește.” Astfel zise el și sprinten puse mîna pe lopată, — După ce sări în barcă, — vrînd să plece-acu îndată. Spre ostrov, să-și vadă mîndra și să-i spună bietei fete Toate cîte își spusese singur el, pe îndelete. Dar abia vîsli o dată, se întoarse înapoi: — Hei, luntrașule, ascultă, poți să ne aștepți pe noi? Că și noi dorim să trecem peste apă chiar acum, O să ai o bună plată dacă faci același drum. Cît p-aci să cadă Sila, apucat de amețeală, Se uită la dînșii bine, îi păru că se înșală. Dar deși erau departe amîndoi și înserase, El recunoscu pe Lidi și p-acela ce strigase. Oțerit, cu fața întoarsă, așteptă deci Ștefan Sila Pîn’ ce coborîră-n luntre vînătorul și copila. Hei, dar cînd se pomeniră cu luntrașul față-n față, Galbeni amîndoi ca ceara; inima — un sloi de gheață! Ștefan Sila sta la cîrmă și vîslea cu bărbăție. Ei tăceau, cuprinși de spaimă… Cine ar putea descrie Chinul ce-i muncea acuma p-amindoi? Stăteau ca muți, Nu știau cum să înceapă vorba și priveau pierduți. Molcom sta și Ștefan Sila, dar vîslea neîncetat, Insula creștea din ceață, apa plescăia-necat, Însă cînd văzu că barca nu mai e de țărm departe, Repede-și veni în fire și-o cîrmi în altă parte. — Unde? întrebă atuncea domnișorul speriat. Înapoi? — O, nu, răspunse Ștefan Sila așezat. Numai pînă la mijlocul Dunării; departe nu-i. Am cu voi o socoteală: acolo am să v-o spui! Și abia rosti acestea, începu iar să vîslească; Luntrea luneca greoaie, valul începea să crească. Cînd sosi aici, departe aruncă lopata-n apă, Și-așezîndu-se-ntr-o parte, zise rar, ca să-l priceapă: — Știți voi, dragii mei, un lucru?… Nu mi-e dragă viața mie, Și e numai vina voastră că mi-e inima pustie, Aș pleca pe ceea lume ca să nu mai viu ‘napoi… Mi-e urît să plec eu singur… o să mă-nsoțiți și voi! Zice și pe loc răstoarnă barca dintr-o smîncitură. Apa năvăli setoasă, cîteșitrei în rîu căzură, El cuprinse-atunci în brațe pe iubita-nșelătoare, S-o mai strîngă înc-o dată lîngă piept, măcar cînd moare. Însă cînd băgă de seamă că începe să înoate Domnișorul, că înoată bine și-o să scape poate, Îl ajunse-not și-l prinse strîns in brațe, ca de fiară, Și luptară împreună pînă ce se cufundară.


content:
Și a zis bătrînul tată Fiului celui mai mare, Care-și înșălase calul Și sta gata de plecare: — Scoate șeaua, lasă murgul, Nu pleca acum, copile… Pe bătrînul tău părinte Vrei tu să-l omori cu zile? Însă fiul îi răspunse: — Tată, vreau să plec în lume, În războaie sîngeroase Să-mi cîștig un mare nume! Și sărind pe murgul sprinten, Cu picioarele în scări, A plecat peste hotare Și-a pierit în negre zări. S-a întors acasă murgul, Singur stă în fața porții; Nechezînd prelung, aduce Vestea-ngrozitoare-a morții. Unde și-a lăsat stăpînul? Grea urgie l-a ajuns: A căzut în bătălie De o lancie străpuns. Și a zis bătrînul tată Celuilalt mai mic fecior, Care-și înșălase calul Și-aștepta nerăbdător: — Scoate șeaua, lasă murgul, Nu pleca acum, copile… Pe bătrînul tău părinte Vrei tu să-l omori cu zile? Dar feciorul îi răspunse: — Tată, trebuie să plec, Vreau să strîng comori și-n urmă Fără grije să petrec. Și sărind pe murgul sprinten, Cu picioarele în scări, A plecat peste hotare, Dispărînd în negre zări. S-a întors acasă murgul, Singur stă în fața porții; Nechezînd prelung, aduce Vestea-ngrozitoare-a morții. Unde și-a lăsat stăpînul? L-a ajuns o grea urgie: Cu tîlhari pe drumul mare El a prins tovărășie. Într-o noapte, cu tîlharii Sta în inima pădurii Și-mpărțea comori furate… L-au înconjurat pandurii, Prins, l-au pus să putrezească într-o umedă-nchisoare, Și apoi, ca să-l usuce, Sus, într-o spînzurătoare. Către fiul cel din urmă Bietul tată se îndreaptă: — Du-te-acum, și tu, în lume, Ea te cheamă, te așteaptă. Du-te de-ți cîștigă nume Și comori… o, pleacă iute… Pe bătrînul tău părinte Lasă-l morții singur… du-te! Dar feciorul îi răspunse: — Tată, eu rămîn cu tine, Glorie, comori de-a pururi Nu m-ademenesc pe mine. Nici gîndirea mea nu zboară Dincolo de sat, departe. Tată, eu rămîn cu tine, Numai moartea ne desparte. Și-a ținut făgăduința, Și-a rămas acasă-n sat, Fără glorie și-avere A trăit îndestulat… Doarme-n cimitir alături Cu iubitul său părinte, Și cea mai frumoasă floare Le-nflorește pe morminte.


content:
— Tu, mamă, zici că visurile noastre Ni le trimite Atoateștiutorul, Că visu-i o fereastră fermecată Prin care ne surîde viitorul. Visai și eu un vis, iubită mamă, Un vis frumos... Mi-l lămurești tu mie ? Visai azi-noapte că-mi crescuse aripi, Și am zburat cu ele-n veșnicie ! — Copile, tu lumina vieței mele ! Luceafăr blînd al sufletului meu ! Fii vesel, vesel, că-ți făgăduiește Îndelungate zile Dumnezeu. ...Crescu băiatul — mare și puternic : Din pieptu-i tînăr izbucni deodată Sălbateca văpaie-a tinereții, Ce-n inimă-i gemuse-ncătușată. El prinde harfa și izbește-n strune, Dus în extazul sfînt al inspirării : Simțirea lui — măreț vultur — plutește În lumea largă pe-aripa cîntării. Se-nalță pîn’la porțile tăriei Al cîntecului glas înaripat, Desprinde stelele din cer să-ncununeze Cu raze fruntea lui de inspirat. Dar e venin a cîntecului miere ; Cu fiecare cîntec smuls din strune El pierde-o floare din cununa vieții, Și înc-o zi din viața lui apune... Se schimbă-n iad simțirea-i arzătoare ; Se mistuie, dat flăcărilor pradă ; Un singur ram din arborele vieții, Și cea din urmă frunză stă să cadă. Acolo, zace-acum pe patul morții. Copilul suferinții... Biata mamă, Nebună de durere, plînge-n hohot... El, ca prin vis, aude cum blesteamă : — Nu mi-l răpi din brațe, moarte hîdă, Nu-mi stînge, moarte, steaua vieții mele ! Ah, visul îi menise multe zile... Ori visele, atunci, ne mint și ele ? ! — Nu minte, mamă, visul, niciodată : La groapă numai lutul mi-l petreci, Dar numele poetului trăiește, Și va trăi mereu — în veci de veci...


content:
Ca o vecernie domoală Se stinge zvonul din dumbravă, Pleoapa soarele-și închide Sus, pe-o căpiță de otavă. Norodul a cuprins podmolul Lângă frăgarul din uliță De cârjă sprijinit răsare Bătrânul preot la portiță. Moșneag albit de zile negre, Așa îl pomenise satul, Pe pieptărelul lui de lână Purtând un ban de la-mpăratul. Domol, în mijloc se așază, Și sprijinind încet toiagul, Clipind din genele cărunte, Începe-a povesti moșneagul. Întreg poporul ia aminte, Ascultă jalnica poveste, Și fusul se oprește-n mâna Înduioșatelor neveste. Moșnegii toți fărâmă lacrimi Cu genele tremurătoare, Aprinși, feciorii strâng prăseaua Cuțitului din cingătoare. Atâtea patimi plâng în glasul Cuvântătorului părinte, Și-atâta dor aprins în inimi De clipa răzbunării sfinte. Bătrânul mag înalță fruntea, Ce sfânt e graiul gurii sale: Din el va lumina norocul Acestui neam sfârșit de jale! Același dor tresare-n piepturi Când glasul strigător răsună, Și gemăt înfioară firea Prelung și greu, ca o furtună. Frăgarul își îndoaie coapsa, Iar de prin văi purcede vântul, Prin largul albelor văzduhuri, Să ducă cerului cuvântul. Din cetățuia strălucirii Coboară razele de lună, Pe-argintul frunții lui boltite Din aur împletesc cunună. Cuvine-se hirotonirea Cu harul cerurilor ție, Drept-vestitorule apostol Al unei vremi ce va să vie! Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Versuri [ modifică ] Thogrul și străjerul (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Sfat în pustie (traducere de Ștefan Octavian Iosif )


content:
În fața grădinii sale cu lei, Când gata-i să-nceapă lupta de fiare, Stă regele Francisc pe tron. În preajmă-i stâlpii coroanei, Și de jur împrejur, pe înaltul balcon, Cunună de mândre femei. Și la un semn s-a deschis colivia, Și grav, în arenă, un leu Își poartă mândria Și caută mut, de jur împrejur, Căscând fioros. Își scutură coama-ncurcată Și se încovoaie o dată, Apoi se culcă jos. Și regele dă un semn iară, Și prin poarta cealaltă Un tigru sălbatic saltă. Cum vede pe leu, răcnește Și în cerc, fricos, îl înconjoară Cu limba-ncordată-n afară, Cu coada vâlvoi Și sforăie turbat, furios Și mârăie dârz, apoi Se culcă alăturea, jos. Și craiul mai dă un semnal, Și pe două guri colivia Stupește doi leoparzi deodată. Ei cad furtunatici, cu lăcomia De luptă-ndrăzneață, Pe tigru năval, Acesta turbat îi înhață Cu laba-ncruntată, Dar leul în sus Se-nalță urlând, și toți s-au supus. Și tac îmbufnate, În cerc întinse, De setea sângelui aprinse Felinele înfricoșate. Atunci, din balcon Cade-o mănușă din mâini delicate Între tigru și leu, la mijloc. Iar Cunigunda-n bătaie de joc Se-ntoarce spre cavalerul Delorges: — De-ți este amorul așa de aprins Și vrei să mi-o dovedești dinadins, Ei, adă-mi atunci mănușa de jos! Și cavalerul pornește în pripă, Coboară-n arena îngrozitoare Cu pas apăsat, îndrăzneț, Și dintre fiare Smucește mănușa c-un gest de dispreț. Și cu uimire, cu groază, Cavaleri și nobile dame Se grămădesc să-l vază. Și el, liniștit, aduce mănușa-napoi. Curtenii prind să-l aclame. Iar Cunigunda jubilează, Norocu-i râde în ochii vioi: Ce gingaș zâmbește, primind pe viteaz!... El, mândru, i-aruncă mănușa-n obraz: — Răsplata, doamnă, n-o mai vroi! Și pleacă, fără să cate-napoi.


content:
Operă [ modifică ] Cavalerul Toggenburg (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Cuvintele credinței (traducere de Alexei Mateevici ) Ector și Andromache (traducere de Mihai Eminescu ) Mănușa (traducere de Mihai Eminescu ) Mănușa (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Copila din străini (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Resignațiune (traducere de Mihai Eminescu )


content:
Într-un cătun, pe la Florii, Venea în orice primăvară, Cu cele dintîi ciocîrlii, O mîndră, tainică fecioară. Ea nu era născută-n plai, Nu se știa de unde este, Și urmele i le pierdeai La despărțire, făr' de veste. În sfînta ei apropiere Era atîta-nsuflețire, Dar o nobleță, o putere O-ndepărta de iscodire. Venea cu fructe și cu flori, Le aducea din depărtare, Din cîmpii cei mai roditori, De rouă plini și plini de soare, Cu drag le împărțea apoi, Unuia fructe — altuia flori: Bătrîni în cîrji și juni vioi Mergeau spre casă zîmbitori. Și toți erau bineveniți, Dar cînd să plece din cătun, Ea dete darul cel mai bun Unei perechi de-ndrăgostiți.


content:
După Shelley Salut, zeiță a cîntării ! Căci pasere nu poți să fii Tu, care, plină de simțire Prin viersu-ți măiestrit din fire, Reverși din bolțile tăriei așa voioase melodii. Întocmai unui nor de pară mai sus și tot mai sus te-avînți: Și-n adîncimile albastre Răsuni dasupra lumei noastre, Și tot cîntînd te urci într-una, precum urcînd într-una cînți. În slava soarelui ce-apune scăldat în valuri aurii, Te legeni tu, fermecătoare, Bătînd cu drag din aripioare, Asemeni unei ideale, nețărmurite bucurii. Plutind prin purpura-nserării, te pierzi și nu te mai zărim ; Cum piere steaua cînd o-nghite Lumina zilei strălucite, Dar eu ți-aud, ca și-nainte, recitativul tău sublim ; Precum în amijit de ziuă luceafărul ne-apare șters. Și-ndepărtata-i scânteiere. Deși se stinge din vedere, Ne urmărește mai departe, urmîndu-și calea-n univers, Tot astfel cântecele tale triumfă pe pămînt și-n cer, Precum din norul ce-o ascunde, Lumina lunei blînd pătrunde Și-nseninează firmamentul în noaptea plină de mister. Cu ce-aș putea să te asamăn ? Nu plouă norii aurii, Cînd rîde curcubeu-n zare, Mai vesele mărgăritare Ca ploaia trilurilor tale armonioase și zglobii ! Precum în lumea-i ideală poetul cîntă solitar ; Smulgînd superbe-accente lirii, Sădește-n sînul omenirii Fiori de temeri și speranțe de cari ea nici n-avea habar ! Precum o nobilă fecioară, în turnul vechiului palat, Vrăjită de iubirea-i castă, Își cîntă dorul la fereastră, În ceasuri de singurătate visînd subt cerul înstelat; Precum un licurici spre seară, cînd roua proaspăt-a căzut, Cu licăritul lui eteric Atrage ochii-n întuneric, Dar, adumbrit de flori și ierburi, rămîne totuși nevăzut; Precum, în adieri ușoare, un trandafir îmbobocit S-alintă risipind pe drumuri Amețitoarele-i parfumuri, Încît, rotindu-se împrejuru-i, tîlharul zboară buimăcit; Nici ropotul primăvăratec pe dîmburi verzi curgînd pîrău, Nici frunzele foșnind vioaie Înviorate după ploaie, Nmic nu-i falnic și zburdalnic și limpede ca versul tău ! Ce tainice simțiri te-nspiră, o ! pasăre sau heruvim ! Cîntăm noi vinul și iubirea, Dar unde este fericirea Dumnezeieștilor avînturi ce ne cuprind, cînd te-auzim ? Cîntările de biruință și corul nostru nupțial Pe lingă imnurile tale Sunt scîncete pustii și goale : Simțim în cîntecele noastre un nu-știu-ce lipsind fatal. Ci spune-mi, de-unde-și ia izvorul și zborul glasul tău divin ? Din care cer ? Din care valuri, Fînețe, cîmpuri ? văi sau dealuri ? Ce dragoste de tine însăți ? Ce neștiință de-orice chin ? Căci în eternă veselie tu viața toată o petreci, Nici umbra grijii-ntunecate În veci asupră-ți nu s-abate : Iubești, dar patima iubirii nu poți să o cunoști în veci I Aievea sau visînd tu, poate, vezi altă lume decît noi, Cunoști secretul morții poate, Și le pricepi mai bine toate — Cum ai cînta altminteri oare așa de clar și de vioi ? Noi iscodim trecutul searbăd, ori viitorul îndoios, Și-n viața noastr-atît de tristă Rîvnim mereu ce nu există, Și cel mai dulce cânt al nostru e plînsul cel mai dureros. Și chiar de-am fi străini de rele, de-am rămînea de-a pururi prunci, Și-n veci cu lacrime durerea Să nu ne-ntunece vederea, Socot că n-am putea cuprinde norocul tău, ah, nici atunci ! Poetul s-ar cădea să pună pe arta ta mai mare preț Ca-n tot ce-a grămădit de veacuri Gîndirea omenească-n bracuri, O, cîntăreț ce-ascuns în ceruri măsori pămîntul cu dispreț ! Dă-mi mie numai jumătate din toată veselia ta, Și-un imn măreț, în toată slava, Atunci din pieptu-mi răsuna-va, Atunci, cum eu te-ascult acuma, pămîntu-ntreg m-ar asculta !


content:
De Uhland A fost de mult un mîndru castel, cu vîlfă mare, Strălucitor departe pîn' la albastra mare, Și-n jurul lui prin parcuri, cu înflorite-alee, Săltau fîntîni vioaie în joc de curcubee. Domnea un crai acolo, în țări și prăzi avut. În tron de fier sta palid și de supuși temut ; Căci cugetu-i e spaimă, privirea lui — urgie, Și bici e tot ce spune, și sînge-i tot ce scrie. Spre-acest castel veniră doi călăreți de frunte, Cu plete blonde unul, iar celălalt — cărunte. Bătrînul bard cu harfa-i, pe-un roib împodobit ; Pășea alături sprinten tovarășul iubit. — Copilul meu, fii gata, grăi bătrînul lin, Adînc din pieptu-ți smulge și cîntă viers deplin. Revarsă dor și patimi, tot sufletul în el, Să-nduioșem pe craiul cu inimă de-oțel. Sub bolți străvechi, în sala măreață ei intrau ; Și craiul și crăiasa pe tron acolo stau : El — fioros ca zarea din noduri sîngerată. Ea — gingașă ca luna, la dreapta lui s-arată. Și unde prinde-a zice din strune bardul falnic, Adînc vrăjește harfa ce clocote năvalnic ; Dar glasul tînăr urcă divin răsunător, Bătrînul parcă cheamă al duhurilor cor... Ei cîntă veacul de-aur, mărirea cea străbună Și dulcea primăvară, și dragostea nebună ; Ei cîntă tot ce-ncîntă viața pe pămînt, Ei cîntă tot ce-i mîndru și-nălțător și sfînt Curtenii cei mai trufași stau cu plecate frunți, Înduioșați ascultă oștenii cei mai crunți ; Crăiasa, aiurită de dor și chin nespus, Aruncă de la sînu-i un trandafir, de sus. — Mi-ați scos din minți poporul, acum femeia vreți ? Răcnește groaznic craiul țintind pe cîntăreți. De sus azvîrle spada-i ce fulgere răsfrînge, Și-n loc de viers de aur, zbucnește-un val de sînge. Ca risipiți de vifor, toți se trezesc din vis, Bătrînu-și ia pe brațe tovarășul ucis, ÎI urcă-n șa, așază mantaua peste el, Îl leagă drept și iese cu dînsul din castel... Ci-n fața porții-nalte a stat bătrînul bard : De-un stîlp de marmur harfa cea fără preț și-a spart, Apoi în glas puternic se-ntoarce cu blestem, Încît și bolți și parcuri înfiorate gem : — Vai vouă, ziduri mîndre ! În veci să nu mai sune În încăperea voastră nici viers, nici glas de strune ! Nu, ci fricoase păsuri de sclav, suspin și plîngeri, Pîn' veți cădea trăsnite de-al răzbunării înger ! Vai vouă, mîndre parcuri strălucitoare-n rouă ! Cadavru-acestui tînăr vi-l pun în față vouă, Să veștejiți ca dînsul, secînd orice izvoare : Să fiți un loc de spaimă în zile viitoare ! Vai ție, crai sălbatic ! A barzilor urgie ! Deșartă lupta-ți cruntă spre glorie să fie ! Și piară negru-ți nume în negura uitării, Cum cel din urmă geamăt se stinge-n hăul zării ! Strigă bătrînul; cerul îi auzi cuvîntul. Zidirile-s ruină prin săli vuiește vîntul. Din fosta slavă numai un stîlp mai stă dovadă, Și-acela, rupt, în două, la noapte va să cadă... Zac parcurile moarte și-s prăzile pustiei. Iar craiul n-are nume în cartea vitejiei ! Nici un hrisov nu-l scrie, și nici în cîntec nu-i ; Pierdut, uitat ! Acesta-i blestemul bardului.


content:
S-a stins virtutea-n a Italiei țară, Ce-a fost regina lumii în vechime. De muzele Castaliei azi nime Nu poartă grijă; toți le delăsară. A laurului verde frunză rară E pîngărită într-un veac de crime Și lăcomie; iar din adîncime Desfrîul scoate fruntea dîrz afară. De ne-au lăsat străbunii-n zile bune Frumosul stil al versului și-al prozei, Nu-mi pare-a fi aceasta vreo minune... Ci vin' să plîngem zilele de față, Modernul gust ce-și are azi rapsozii Și decadența-n care se răsfață.


content:
După un vechi cîntec german — Mi-e foame, dragă mamă; nu e pîne? Mi-e foame, și să știi că am să mor ! — Mai rabdă, puiul mamii, pînă mîne, Că mîne iese plugul în ogor. — Mi-e foame, dragă mamă; nu e pîne? De-amar de vreme tot m-ai amînat... — Mai rabdă, puiul mamii, pînă mîne, Că mîne vom ieși la semănat... — Mi-e foame, dragă mamă; nu e pîne? N-ți este teamă, oare, c-oi muri? — Mai rabdă, puiul mamii, pînă mîne, Că grîul pînă mîni va răsări... — Mi-e foame, dragă mamă; nu e pîne? Vezi, inima mea bate tot mai rar... — Mai rabdă, puiul mamii, pînă mîne, Că grîul nostru este la morar. — Mi-e foame, dragă mamă; nu e pîne? Ah, tare mi-e teamă c-o să mor... — Mai rabdă, puiul mamii, pînă mîne, Că mîne scoatem pînea din cuptor... Dar cînd crescu mirosul pînii copate, Odorul mamii, galben ca un spic, Își închinase fruntea peste noapte, Și de-atunci n-a mai cerut nimic.


content:
Dor de țară [ modifică ] Aș vrea s-adorm, să dorm mereu, Și n-aflu loc în nici o parte. Și dor mi-e, dor de satul meu, Și satul e-așa departe. Ș-aș vrea să merg, să merg mereu, Și dor mi-e, dor mi-e de-o grădină, Grădină mîndră-n satul meu, Acolo aș găsi hodină. Acolo vîntul pe-nserat Adie dulce și suspină, Ș-aș tot dormi netulburat Sub flori de cimbru și sulfină. Sămănătorul , 26 octombrie 1903 Dor de mamă [ modifică ] Și cînd mă scol de dimineață De-mi spăl cu rouă ochii mei, Mîndruța-i galbenă la față Și plînși sunt ochișorii ei. — Mîndruțo, pentru ce plîngi, dragă? Ți s-a urît de casa mea? De ce suspini tu noaptea-ntreagă? Ești supărată de ceva? — Și chiar de nu sunt supărată, De dor, bădiță, mă usuc; Dă-mi drumul numai înc-o dată Acas' la mama să mă duc. — Dar pîn' la casa mamei tale, Mîndruțo, cum o să te duci? Răsuri și maci crescură-n cale Și nu știi încotro s-apuci. — Ruga-mă-voi de flori cu jale Ca să-mi arate drumul lung, Și ele mi-or deschide cale Și la măicuța tot ajung ! Sămănătorul , 30 noiembrie 1903


content:
De-aș fi rege [ modifică ] Ah, rege dac-aș fi, iubită, Stăpîn pe-o-mpărăție-ntreagă, Te-aș îmbrăca în straie de-aur, Atît de mult, de mult mi-ești dragă ! Dar sunt sărac de tot, iubită, Și aur n-am, tu știi prea bine, Am numai brațele-amîndouă: Le-nalț cu dor, cu dor spre tine... Străluce aurul... De gheață E strălucirea lui, iubită ! Dar cînd te voi cuprinde-n brațe, Vei fi cu mult mai fericită... Floare-albastră , 15 noiembrie 1898 Iubire [ modifică ] Tu mi-ai destăinuit iubirea, Și, ca prin farmec, am zărit Întunecatul cer al nopței Zîmbind voios la răsărit... Chiar gerul și-a uitat urgia: Blînd ațipind, fără de veste, Visează flori d-atunci, și uite ! Le zugrăvește pe ferestre... Floare-albastră , 15 noiembrie 1898 Așteptare [ modifică ] Plouă și te-aștept acasă... Cum aud un pas, tresar — Ah ! mă tem să nu-mi rămînă Așteptarea în zadar ! Zăbovește-n altă parte Dragul meu, de nu-mi mai vine? Ori s-a rătăcit prin noapte? Roibul știe drumul bine... Las' să plouă !... Tu, iubite, Numai tu să-mi vii acasă... Ți-oi zvînta obrajii umezi Cu năframă de mătasă !... Floare-albastră , 15 noiembrie 1898


content:
Cin' zboară prin viscol așa de târziu În noapte? E tatăl cu scumpul lui fiu. El ține copilul lipit de-al său piept, Veghează asupră-i cu ochiul deștept. — Copile, tu tremuri; ți-e frică; ce ai? — Nu vezi, tată dragă, pe-al ielelor crai, Cu lunga lui coadă, coroană purtând? — Copile, e ceață purtată de vânt. "O, dragă copile, o, vin ca să-ți fac La jocuri frumoase, să-ți fie pe plac. Flori mândre, pestrițe, din plai strânge-vei, Și maica te-mbracă în aur de vrei!" — Ah, tată, ei, tată, auzi ce mi-a zis, Ce craiul în umbră șoptind mi-a promis? — Taci molcom, copile, și fii liniștit E vântul ce-n veștedul crâng a vuit. "O, vrei tu, copile, cu mine să vii? Surorile mele cu drag te-or păzi. Din apă ies ele când este senin Și-n cânturi și-n jocuri te leagănă lin!" — Dar, tată, ah, tată, nu vezi la un loc, Prin negură, ielele prinse în joc? — Văd, dragă copile, eu văd lămurit Cum ramii își mișcă un plop gârbovit. "Frumos ești, copile, și drag tu îmi ești; Te smulg cu puterea, deși te ferești!" — Ah, tată, iată-l, mă prinde-acum, vai! Acum mă strivește al ielelor crai. Bătrânul cu groază fugaru-ntețește; Copilul ce geme de sân și-l lipește. Abia el ajunge acasă cu chin... Copilul de spaimă-i murise la sân.


content:
Era în Thule, departe, Un rege lăudat Și căruia, iubita, la moarte, O cupă de aur i-a dat. El bea din ea la ospețe, Ținea nespus la ea, Și ochii-i mureau de tristețe De cîte ori o sorbea. Și cînd a fost să moară, Urmașilor lăsă Orașele toate din țară, Dar cupa o păstră. Acolo, pe țărmul mării, În sala din vechiul castel, Cu toți fruntașii țării La masă șade el. Bătrînul crai se scoală, Închină înc-o dat' Și-azvîrle cupa goală În valul înspumat. Cu ochii stinși sub pleoape, O vede cum căzu Luată-ncet de ape, Și-n veci nu mai bău !


content:
I [ modifică ] (Traumbilder) În vis, părea la nuntă că mă-nvită; Și se făcea că eu plecam de-acasă În frac de gală, vestă de mătase; În fața mea sta dulcea mea iubită. M-am închinat și-am zis: "Sunteți mireasă? Eh, vă doresc viață fericită!" Dar vorba mea era așa silită, Pe cât de rece și politicoasă. Atunci iubita izbucni în plâns, Și-n lacrimile ce-i curgeau întruna, Încântătorul chip al ei s-a stins. O, dulcii ochi, evlavioase stele, De mă mințesc aievea-ntotdeauna, Măcar în vis mă-ncred cu drag în ele. II [ modifică ] (Mamei sale B. Heine, născută von Gelden) Sunt învățat să port sus a mea frunte, Căci firea mea e dârză și-ndrăzneață; Chiar regele de m-ar privi în față, Privirea mea ar ști cum să-l înfrunte. Dar, scumpă mamă, oricât de semeață Figura mea ar sta să se încrunte, Eu șovăiesc, cu pletele cărunte Când mi te-apropii, sfântă și măreață. Spiritul tău poate mă umilește, Spirit înalt, ce nu cunoaște frică Și fulgerul spre ceruri se ridică. O amintire mă neliniștește, Purtarea mea cea rea posomorât-a Inima care m-a iubit atâta? III [ modifică ] Ca un nebun te-am părăsit odată, În lumea largă dorul mă gonise Să cat iubirea-ntrevăzută-n vise, Ca s-o cuprind în inima mea toată. Și am cerșit pomana ne-nsemnată Rătăcitor, cu brațele deschise, Și am bătut la porțile închise, Dar numai ură-mi dară ca răsplată. Ci eu doream iubirea,-n veci iubirea, Și asta n-am găsit-o nicăirea. Bolnav și trist m-am reîntors acasă. Tu mi-ai ieșit atunci în prag duioasă, Și, ah, în ochii tăi sta zugrăvită Iubirea sfântă, dulce, mult dorită.


content:
Ibovnica dacă te-a amăgit, Tu caută alta să-ți placă; - Ori lasă mai bine orașul iubit, Ia-ți traista în spate și pleacă. Un lac lin, albastru, găsi-vei ușor, Și sălcii sălbatice, triste. Acolo-ți vei plînge îngustul tău dor, Durerile mici, egoiste. Ci dacă te urci la munți, cu păduri Durerea-ți va fi mai ușoară; Pe stîncile sure vezi numai vulturi Și țipătul lor te-nfioară. Acolo devii tu însuți vultur, Renaști din senin ș-o să-ți pară Că lumea-i a ta, cînd cauți în jur, Și nici n-ai pierdut vro comoară !


content:
După Lermontov La Daghestan, în valea cea pustie, Rănit la piept, zăceam în nemișcare: Bătea în flăcări rana încă vie, Și sîngele zbucnea în picuri rare... Zăceam însetoșat; nesimțitoare Stau stîncile pleșuve-n jurul meu, Și scînteia în arșița de soare Nisipul galben. Eu dormeam mereu... Visam că-n țara mea e sărbătoare, Vedeam saloane strălucite, pline De musafiri voioși; și, zîmbitoare, Femei frumoase se gîndeau la mine... Doar una sta-ntr-un colț uitat de lume, Părea că nici nu vrea s-o ia în seamă; N-o atrăgeau pe ea nici danț, nici glume, Ea urmărea un vis cu multă teamă: Departe-n vale un rănit zărea Și-i cunoștea atît de bine chipul ! În agonie rana tresărea Și-un val de sînge înroșea nisipul...


content:
Operă [ modifică ] Torentele și oamenii (traducere de Alecu Donici ) Bătrânețile (traducere de Constantin Stamati ) Hăulitul închisului (traducere de Constantin Stamati ) Un vis (traducere de Ștefan Octavian Iosif )


content:
După Lessing Amăgire [ modifică ] Obraznică, cu sînii goi, Cu un cățel pe braț, Sta Lote... Cîți n-au tresărit Rîvnind-o cu neasț ! Privind spre ea pe gînduri dus, M-apropiai încet... "Hai ! și-ăsta-i prins", își zise ea, Și-mi rîse-n nas, șiret. Decît, rămînă între noi, S-a înșelat amar, Privisem la cățelul ei: Un soi de cîine rar. Duel [ modifică ] De ce-au scos, dîrji de neagră ură, Sistan și celălalt tovarăș Din teacă spadele?..» Oroare!… Ca… să le bage-n teacă iarăși. Curios ! [ modifică ] Îmi pare foarte curios — Zicea Păcală unei rude-a sale — Că numai oamenii bogați Au cele mai multe parale !


content:
După Longfellow E mort de-acum frumosul tînăr, căzut viteazul neînvins, Și inima-i învăpăiată și-obrajii lui aprinși s-au stins ! El — sufletul nădejdii noastre, el — răsfățatul de noroc, Pe care cu mîndrie ochii îl urmăreau din loc în loc, A cărui voce mîngăioasă, al cărui zîmbet plin de vrajă Făcea să crezi că pretutindeni un înger bun îi stă de strajă... Ieri noapte-naintam o ceată prin pas, în munte, spre pichet, Eram feriți de întuneric; — el călărea cîntînd încet: "Port două roze roșii La pălăria mea, A treia-n vîrful spadei Îmi va-nflori și ea..." Atunci din margine de codru un glonte șuierînd ieși: Cîntarea-i amuți pe buze și, brusc, un trup se prăbuși, Simții că sîngele-mi îngheață, fiori de groază m-au pătruns. Și l-am strigat ușor pe nume, dar, vai ! n-am căpătat răspuns ! L-am rădicat pe cal cu trudă și-ncet, prin ploaie și noroi, Prin noapte și prin ceață, iată-l adus la tabără-napoi ! La raza unei mici lanterne, sub cort, văzut-am dup-aceea Pe fața-i două roze albe , — la piept îi sîngera a treia... Și-un vis acum mi-arată însă același glonte ucigaș Cum șuieră zburînd departe, se duce șuierînd în zbor, Străbate munți și văi, ajunge departe-n nordicul oraș, Și-n mijlocul unei căscioare Din ulița plină de soare, Atinge-o inimă, oprindu-i bătăile, fulgerător ! De-acolo, dinspre nord, departe, aud un clopot trist sunînd: Vecinul Ei se minunează cum de-a murit așa curînd !


content:
Baladă, după Mörike Pe Dunăre ușor plutea O barcă, doi copii în ea, El — de o parte, ea — de alta. Ea zice: — Dragă, spune dar, Ce lucru vrei să-ți dau în dar? Ea mînica și-o sufleca Și peste apă se pleca. Băiatul rîse și, la fel Pe apă s-aplecă și el. — Ah, dă-mi un dar, frumoasă Dună, Tu, care ești așa de bună ! O mîndră spadă scoase ea, De mult băiatul o dorea. Băiatul însă-n mîni ce are? O salbă de mărgăritare ! I-o așeză în negru-i păr, Părea-o prințesă-n adevăr ! — Mai dă-mi un dar, frumoasă Dună. Tu care ești așa de bună ! Copila mai încercă iară Și scoate-un scut de-oțel afară. Băiatul rîde aiurit, Și-i scoate-un piepten aurit. A treia oară ea încearcă, Dar ah ! alunecă din barcă. El sare după ea s-o scape, Dar Duna-i fură între ape. Îi pare rău de comoara ei Și se răzbună acum pe ei. Pustie barca se scufundă Și soarele stă să s-ascundă, Iar luna cînd ieși pe deal, Iubiții morți pluteau spre mal, El — de o parte, ea — de alta.


content:
Cum vine oare apa la Lodora? Odrasla într-o bună zi îmi cere Să-i povestesc. Eu, vrînd să-i fac plăcere, Numaidecît s-alătură și sora, Și-o altă surioară mai veni. Și mare fu dorința tuturora Și toți voiau cu orice preț a ști Cum se coboară apa la Lodora, În furia și măreția ei, Așa precum o mai văzuse ei. Deci, nu mă las nici eu prea mult rugat, Căci, îndrăgit al rimelor sonore, Sunt și al lor, în anumite ore, Și-al regelui poet laureat. Din obîrșia plină de izvoară Care țîșnesc într-un adînc bazin Al muntelui stîncos, apele vin Și se preling încet și se strecoară, Alunecă-n zigzaguri, dau ocol, Prin feregă și mușchi făcîndu-și cale, Se duc aproape nesimțit la vale, Apoi adorm ici-colo-n cîte-un ghiol; De-acolo apa ce părea că-i moartă Deodată-și sparge singură o poartă, Și-acum curgînd prin stuf o intrevezi, Printre mesteceni, pajiști și livezi, Prin rariști trece vesel strălucind, Sau umbrele pădurii o cuprind. Sărind ca o războinică vitează Zăgazele ce drumul i-l brăzdează Pîn‘ la-nălțimea malului rîpos. Cum curge apa la Lodora-n jos? Aicea, iat-o viu fierbînd în clocot, Dincoace, iat-o iarăși ațipită, Ici spumegînd, vuind, fugind cu ropot, Înfuriată și nepotolită, Urmîndu-și calea-n goană nentreruptă, Săltînd în sus și-n jos, chemînd la luptă Și-amenințînd să surpe, să prăvale Stînci, peșteri — tot ce i se pune-n cale. Sărind șagajnică, Crescînd năvalnică, Slăbind, tîrîindu-se, Țîșnind, lăfăindu-se, Fugind, azvîrlindu-se, Aiurind, zvîrcolindu-se, Ocolind, plecîndu-se, Săltînd, rentorcîndu-se, De peste tot și-adună În goana-i ce detună Șuvițele ei săltărețe, Din care sar alte răzlețe, Pe care-apoi iarăși le-ndrugă Pîn’ la o nouă fugă. Scurmînd și opintindu-se, Luptînd și despletindu-se, Ea își urzește țesătura ei, Că stai uimit, și pleoapele Le-nchizi fără să vrei. Rămîi așa nedumerit, Și asurzit, și aiurit De larma ce-o fac apele În cursul lor nemaioprit. Săgeată pornind, Șoptind, forfotind, Clocotind și cotind, Smorcăind, horcăind, Ici picînd strop cu strop, Ici jucînd în potop, Năruind, stăruind, Tremurînd, murmurînd, Țîrîind, pîrîind, Ropotind, bobotind, Duduind, zguduind, Vîjăind, gîfăind, Aromind și momind, Și murind, tresărind și sărind, Și fierbînd și turbînd. Galopînd și săpînd și rupînd și surpînd, Strălucind, clipocind, nălucind, rătăcind, Lunecînd, zdrumicind, și jucînd și trecînd, Unduind, șerpuind, și suind și vuind, Spumegînd, fumegînd, răpăgînd și strigînd, Dănțuind, chefuind, duduind și huind, Bolborosind, regăsind, poposind și sosind, Șopăind, ropăind, țopăind, hopăind, Frămîntînd și cîntînd, desfătînd și săltînd, Mereu, mereu coboară, domoală ori zglobie, Bătrîna cataractă, vulcan de apă vie, Împreunînd tot soiul de zgomote ciudate, Cu-a valurilor sale schimbări neîncetate, Și-și trîmbiță sonora Și vesela solie… Așa coboară apa-n cădere la Lodora…


content:
Tempus erat quo prima quies morlalibus degris Incipit et dono divum gratissima serpit. In somnis ecce ante oculos maetissimus Hector Visus adesse mihi… etc. (Din Aeneida, C. II) Era acum răstimpul cînd primul somn înșală — Alunecînd în suflet fermecător de blînd — Pe muritorii palizi de griji și de-obosală… Și iată,-n vis, a Troiei neîntrecută fală Mi se arată: Hector, cu hohote plîngînd. Așa cum fu de-a valma, din goana nendurată, La glezne de curele pătruns, tîrît de roți, Negrit de colbu-n sînge, vai, astfel mi s-arată! Ce depărtat de Hector acel pe care-odată L-am cunoscut, de Hector temut de-acheii toți. Era-ncîlcită barba-i, și pletele lui grele În sînge închegate, stropite de noroi, Și acoperit tot trupul cu rănile acele Ce le primise — parte mai mare dintre ele — Luptînd sub murii Troiei, alăturea de noi. Am izbucnit, privindu-l, în bocete nebune: „O, tu, lumina Troiei, speranța noastră, tu! Ce-n vremuri de restriște, ca și în vremuri bune, Ne-ai strălucit! Ce-nsamnă zăbava asta? Spune, Pe ce tărîmuri triste, ce vînt te abătu? Mulți frați căzuți în luptă avurăm noi a plînge De cînd te-ai dus, și multe dureri de îndurat! Dar ce fărădelege asupră-ți se răsfrînge, Scăldîndu-ți fața mîndră în lacrime și-n sînge, Ca să te-arăți nainte-mi atît de tulburat?“ Atunci pornește umbra a geme cu durere, Și nici nu se oprește la vorbele-mi pustii: „O! fugi, fiu al zeiței, fugi fără-ntîrziere! Dușmanu-i în cetate, Teucru-n flăcări piere: Se prăbușește Troia-n ruini din temelii! Ajung atîte jertfe și trec peste măsură! Ursită e pieirii domnia lui Priam, Și patria-i pierdută, căci zeii nu se-ndură, Cînd nici aceste brațe viteze nu putură S-abată-n drum căderea mărețului Pergam! Penați și-obiecte sacre îți sunt încredințate: Vei pribegi cu ele, pe ocean, fugar, Îndelungată vreme, spre țărmuri depărtate… Acolo-ntemeia-vei o falnică cetate Ce va întinde umbră p-al lumii-ntregi hotar!” Astfel grăindu-mi Hector cu voce-mpunătoare, Se depărteaz-o clipă, se-ntoarce iar zorit: Mi-aduce focul vecinic și sfintele odoare Și chipul sfînt al Vestei, al falnicei fecioare, În vreme ce eu caut la el înmărmurit. Atunci mi-atinge-auzul o larmă depărtată, Ce crește tot mai vajnic afară, iar și iar… Surd, vuietul de arme ajunge să străbată La casa lui Anchize, a scumpului meu tată, Deși zăcea ascunsă în parcul solitar… Tresar din somn… urc grabnic pe-acoperiș și, iată! O groaznică icoană vederii mi s-arată!… …Tot astfel, cînd potopul de flăcări năvălește, Pornit de vînt, în holde, sălbatec, furios, Tot astfel, cînd șuvoiul de munte vine, crește, Urlînd grozav, la vale, și smulge, și tîrește Păduri întregi și turme în rîul spumegos, Și-neacă într-o clipă frumoasa arătură Și tot ce-agonisise plugarul biet, din greu — Pe stîncă stă păstorul, și parcă nu se-ndură Să cread-aieve cele ce ochii lui văzură, Cum de pe culmea casei privind, nu cred nici eu…


content:
Astăzi sunt zefirul care Știe numai să dezmierde, Hoinărind cît ține ziua, Vesel, pe cîmpia verde. Drăgăstos sărut în treacăt Florile îmbobocite, Și-n săruturile calde Florile tresar vrăjite. „Dragi copii ai primăverii, Înfloriți și vă deschideți! Le șoptesc eu la ureche — Înfloriți, trăiți, surîdeți!“ Iară florile, sfioase, Se desfac încetișor; Și, împovărat de visuri, Blînd adorm pe sînul lor. Mîine sunt vîrtej sălbatec Ce răstoarnă, vuie, geme.


content:
Sînt tristă, mi-e urît, mi-e frică, Și ce să fac, eu nu mai știu, Căci dragu-i dus și e târziu: L-aștept acasă singurică. Aș vrea să torc, dar nu pot, iată, Se rupe firul, fusu-i greu... Oi toarce mîni... Ce Dumnezeu ! Prea-s tristă azi și supărată. Eu stau și plîng de dor în casă, Cînd poate dînsul m-a lăsat... Va fi găsit pe alta-n sat Și azi de mine nu-i mai pasă. De-aș ști că pe alta dezmiardă Și m-a lăsat fără noroc, Mai bine satul tot să ardă, Să ard cu satul la un loc !


content:
După un poet chinez Stau în chioșcul luminat de lună, Înainte-mi un ulcior cu vin. N-am tovarăș, dar ce-mi pasă mie ? Singur eu cu mine am să-nchin. Haide dar ! ridic voios paharul, Lună, tu, să-mi ții de-urît nu vrei ? Iată, măi, și umbra mea de colo ! Hai, acuma sîntem tocmai trei ! Dar cu vinul parcă nu-i deprinsă Drăgălașa mea amică, luna. Umbra mea în schimb e bun tovarăș, Cel puțin o văd că bea într-una. Eu încep să cît de voie bună, Luna saltă-ncolo și încoace... Prind să joc, și iată că începe Umbra mea pe loc și ea să joace. Luna trece peste chioșc acuma, Norii-ncet-încet îi dau ocol, Umbra, nu știu unde-a dispărut, și singur Înainte-mi stă ulciorul gol...


content:
Daină din Litvania O, uite, draga mea copilă, La poartă cine stă și scrie? Sunt ofițeri cari vin să-l ducă Pe fecioraș în cătănie. Cu păr bălai, cu-obrajii rumeni, Cînd îl vedea, rîdea cîmpia; Și, ridicîndu-se-n văzduhuri, Cînta voioasă ciocîrlia. Și ce-i stă acum alături? Stă mîndra. Plînge și suspină: — Nu suspina și nu mai plînge, Tu, mîndră floare de grădină. Ți-oi scrie un răvaș, mîndruțo; Rămîi acasă tu și toarce, Căluțul meu ți-l va aduce, De cumva nu m-oi întoarce. În ladă să-mi grijești răvașul, Drăguța mea, frumos mi-l strînge, Și-ades cînd vei deschide lada, Gîndind la mine, tu vei plînge...


content:
— Spune-mi, of, cumetre dragă, N-ai văzut pe omul meu? A plecat în tîrg, din ceartă, Și-l aștept de ieri mereu. Ieri la masă n-a venit. Unde s-o fi rătăcit? Unde-l bate gîndul, vîntul? Doar nu l-a-nghițit pămîntul… — Vrei să-ți spun, cumătră dragă? Iacă, -ți spun… și de ce nu? Ieri, plîngînd, în zori de ziuă Pe la poarta mea trecu. Cum își blăstăma viața! N-a dat bună dimineața… — Dar nu știi, cumetre dragă, Unde-a mers, în care parte? Am să plec în lumea toată Să-l găsesc, cît de departe: Să mă bată, să mă certe, O să-l rog ca să mă ierte! — Vrei să știi, cumătră dragă? Nu-l mai căuta-n zadar, Că s-a spînzurat, sărmanul! De o cracă de stejar, Colo-n crîng, ieri dimineața…. Astfel și-a sfîrșit viața. — Of, ce rău sunt blestemată, Că mi-am omorît bărbatul! De-aș posti o viață-ntreagă, Tot nu-mi ispășesc păcatul; Dă-mi un ștreang, că vreau să mor Vreau și eu să mă omor!… — Dumneata ai gînduri rele, Văd că s-a-ntrecut cu gluma; Dacă juri c-ăi fi cuminte Și că nu-l mai faci de-acuma Să-și mai ieie lumea-n cap, Vorbe multe nu încap: E la han, joacă și bea, Ca să uite de belea!


content:
Susănica [ modifică ] Frumoasa Susănica zace, Sărmana, mai pe pat de moarte; De sete arde toată-n pară, Dar, vai ! părăul e departe. – Ia, mamă, repede cofița Și adă-mi apă din părău... Pîn’ ce bătrîna dă o fugă, Stă cu bolnava un flăcău. – Ce bună ești, tu, dragă mamă, Mă simt cu mult mai bine-acum; Mai adă-mi încă, dar, mămucă, Nu te grăbi așa pe drum... Fata crîșmarului [ modifică ] Dacă-mi fac în crîșmă vacul, Dus cu una nu mă dau ! Crezi, crîșmare, și te-ai prinde Că mantaua eu mi-oi vinde Ca să beu? Eu, din vinurile-ți scumpe, N-aș sorbi o linguriță ! Fetei tale doar i-aș cere Ca să-mi dea un pic de miere Din guriță...


content:
Nu este-așa că-n ciuda acelor proști și răi Ce vor privi cu pizmă a noastră bucurie, Vom fi arare mîndri și buni în veci cu ei? Nu este-așa că-n tihnă și plini de voioșie Vom merge calea dreaptă ce steaua ne-o arată, Nepăsători de cine ne vede ori ne știe? Răznite ca-ntr-o neagră pădure fermecată, A noastre două inimi cînta-vor în iubire, Cum cîntă noaptea două privighetori deodată. Iar lumea, de-o fi bună cu noi, ori cu-ndîrjire, Puțin o să ne pese. De-ar fi să ne sfîșie, Nici dragoste, nici ură, nimic n-o să ne mire. Legați de cea mai scumpă și trainică frăție, Ca într-o za vrăjită noi vom păși-n lumină, Iar teamă de nimica atunci n-o să ne fie. Ci fără nici o grijă de valul ce-o să vină Eu mîna mea voi pune-o duios în mîna ta, Și-om merge-așa înainte, cu inima senină A celor ce s-adoră deoparte, nu-i așa?


content:
Operă [ modifică ] Nu este-așa? (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Amorul sfărâmat (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) Colocviu sentimental (traducere de Mircea Demetriade ) Colocviu sentimental (traducere de Ștefan Octavian Iosif ) În surdină (traducere de Ștefan Octavian Iosif )


content:
Ieri peste noapte vîntul a sfărîmat Amorul Ce-n colțul cel mai dulce ce-l tăinuiește parcul Adesea ne oprise din drum, săgetătrul, Cu zîmbetul pe buze, tinzînd în aer arcul. Ieri peste noapte vîntul l-a sfărîmat. Și-acuma Puzderia de marmor rotește-n zori - și-i trist Să vezi sub arbor soclul ce mai păstrează numa Iscălitura ștearsă a bietului artist. Ce trist se-nalță soclul stingher! Luîndu-și zborul, Întristătoare gînduri se duc iar, ca să vie În visul meu de jale în care viitorul Îmi prevestește-o soartă mîhnită și pustie... E trist din cale-afară... Chiar tu, așa-i, femeie? Rămîi pierdută parcă, deși firea-ți ușoară Se bucură de-un flutur de purpură ce zboară Prin pulberea de marmor purtată pe alee...


content:
În parcul vechi și rece și pustiu, Trec două umbre-n ceasul cenușiu. Li-s ochii ofiliți, au buze moi Și deslușești cu greu ce-și spun ei doi. În parcul vechi și rece și pustiu, Nălucile își fac trecutul viu. − Îți amintești extazul nostru vechi ? − Ce tot îmi torci trecutul în urechi ! − Dar astăzi mă mai strigi pe nume tu Și-n vis îți mai răsar eu oare ? − Nu. − Ah, zile dragi cum altele n-om ști, Cînd gurile ni se uneau ! − O fi ... − Ce bolți albastre, ce speranțe mari ! − Speranța-i azi prin norii funerari. Și astfel merg stîrnind ovăzu-n drum Și noaptea îi aude doar, prin fum...


content:
Liniștiți în adumbrirea Ce din ramuri se desface Dragostea să ne-o pătrundem De-o așa adîncă pace. Ca-ntr-un vis frumos și tainic Duși să ne topim cu-ncetul În melancolia vagă Ce-o împrăștie brădetul. Ține-ți brațele în cruce, Ochii-nchiși pe jumătate Și din inima ți-alungă Orice dor într-însa bate. Să ne-adoarmă ca într-un leagăn Adierile ușoare


content:
Cuprins 1 Poezii 1.1 În grădină (1905) 1.2 Fantazii (1909) 1.3 Din periodice 2 Proză 2.1 Fantome (1911) 2.2 Oglinda fermecată (1912) 2.3 Povestea celor necăjiți 2.3.1 Fantazii și portrete 2.4 Triumful vieții (1912) 2.4.1 Fantazii și portrete 2.5 Steluța (1913) 2.6 Din periodice 3 În colaborare cu Ștefan Octavian Iosif 4 Legături externe Poezii [ modifică ] În grădină (1905) [ modifică ] În grădină Florile Măgheranii Floarea-soarelui Crizanteme După ploaie Amiaza Dragoste Murmurul fîntînei Dureri ascunse În Luxemburg Farmec de noapte Melancolie Liniște Amintire În furtună Șipotul Schimb de vești Fantazie Tovarășilor mei Fantazii (1909) [ modifică ] Imn Ceasurile Moartea narcisului Umbre Nocturnă Nemulțumitul În port Visul sepiei Reverie Scrisoare Visul unui nibelung Paharul fermecat Metamorfoză Duminica Călătorii Alesul Cântec Cum cântă marea Darul valurilor Fantome Visătorul Omul din lună Pastel Curcubeul Fantazie Ex-Voto Stejarul și vîscul Din periodice [ modifică ] Toamna În umbra de castani Și dacă Himera Spre Cythera Marină Gherghina Cîntecul greierului Balul pomilor Puterea amintirii Proză [ modifică ] Fantome (1911) [ modifică ] Mama Ex voto Fantome Garda imperială Reveria unei statui De vorbă cu un afiș Ceasornicul bunicii Mihail Kogălniceanu A. D. Holban Clopotele Tata Țiganii Fata din dafin Oglinda fermecată (1912) [ modifică ] Oglinda fermecată Fluturul morții Culegătorul de stele căzătoare Cedrul Floarea de aloes Hefaistos Jertfa Gherghina A patra Parcă Vasul-fantomă Sonata lunii Dușmanul florilor Pâinea noastră cea de toate zilele Două agonii Morfina Din tainele Lunii Spovedania unui orb Scrisorile Povestea celor necăjiți [ modifică ] Fantazii și portrete [ modifică ] Povestea celor necăjiți Puteri ascunse Întîiul volum Calvarul florilor Pe un volum de Charles Perrault Oscar Wilde Aducerile-aminte... Pelerinul pasionat Triumful vieții (1912) [ modifică ] Fantazii și portrete [ modifică ] Triumful vieții Prinosul unui iconoclast Alaiul vechiturilor Nicolae Iorga Ultimele pagini Steluța (1913) [ modifică ] Steluța Într-un amurg de toamnă Numărul 27 Arivistul Privind o stea terestră O primăvară la Roma Două glasuri Cucuveaua Din periodice [ modifică ] În expoziția lui Verona Statuia lui Cuza-Vodă Represiune pentru represiune Pe un volum al lui E. Gîrleanu La fîntîna Medicișilor "Sunt lacrimae rerum" Moartea babacului Domnu' Hube Dușmanul mașinismului După reprezentarea lui Camoëns Dantura Omul care s-a pierdut pe sine Hipparc și Didona Agora modernă Coco Scînteia O victimă a lui Gutenberg Arca lui Noe Lui Octavian Goga Reflecțiile unui respins Rochia bunicei Divanul În furtună... Tovarășii Zi de sărbătoare Preludiu O amintire despre Verdi În colaborare cu Ștefan Octavian Iosif [ modifică ] Legenda funigeilor (1907, poem dramatic în 3 acte) Cometa (1908, comedie în 3 acte în versuri) Caleidoscopul lui A. Mirea (1908-1910) Hornarul Cișmigiul Asfințit de lună Nocturnă Oglinda Sonete antimusicale Elegie Viziune telegrafică (Reminiscență) Wagnerism Vis Biblic Lui Eminescu Crai nou Cucoșul Indignare reciprocă Scrisoare Răsăritul soarelui Paiangul Lui Grigorescu Nuntă la țară Prolog Pastel în metru antic Nu știu, n-am văzut Sonete indignate Excelsior! Bețivul solitar Cioflecării și hilariante În zori Sonete rusticane Amorul orb Versuri originale din periodice Înainte! Carmen saeculare (1909, poem istoric) Cireșul lui Lucullus (1910, volum de proză) Portrete (1910, volum de proză) Legături externe [ modifică ] Google Books: Șt. O. Iosif și Dimitrie Anghel - Legenda Funigeilor (poem dramatic în trei acte), Editura „Vieții Romînești”, Iași, 1907


content:
ACTUL I [ modifică ] Interiorul unui castel vechi cu bolți întretăiate. Fundul scenei se deschide pe o terasă largă, lăsînd să se vadă un parc cu arbori seculari. Printre arbori se străvede un lac. Lumina se schimbă treptat, cu mersul norilor, care trec în forme fantastice pe fundul cerului coprins în deschizătura terasei. Supt bolta terasei e un război de țesut, la care stă RUNA pe gînduri. Intră RILDA. În răstimpuri se aud sunete de goarne și clopote. RILDA Tot stai pe gînduri, Runa? RUNA Ah, mamă, dragă mamă, Același glas de surle Care răsună-ntruna, Și clopotele-n turle Ce bat și-ntruna cheamă, Nu poți s-arunci o vrajă Să tacă, dragă mamă? RILDA O, pune gurii tale strajă. Vezi, firele se-ncurcă, Nu pot să țes o floare; Spetezele cînd urcă Și cad, așa îmi pare Că sună a pustiu, Ca bulgări de țărînă Ce cad peste-un sicriu. Ce harnică,.ții minte, Era această mînă, Și ochii ce cuminte Știau ca să încheie Pe tortul alb de lînă Frumoase curcubeie. Dar azi știu doar să plîngă, Iar dreapta iscusită Desface și distramă Ce face mîna stîngă. N-o fi o vrajă, mamă?… RILDA Copila mea iubită, De vrajă nu mai spune! Pe cer nu-s semne bune: Nu vezi tu negri nouri Cum se adună-n bande Închipuind armate Ce-aleargă și se-nfruntă Cu flamuri ridicate?… RUNA Mai ieri erau ghirlande închipuind alaiul Unei serbări de nuntă… Schimbau din oră-n oră, Din clipă-n clipă straiul, Se risipeau și iară Se-ngemănau în horă Ca umbre plutitoare, Ca-nchipuiri de spume, Păn’ ce intrau pe-ncetul, Ca pe-un portal, în soare… Ce-s semnele acestea, mamă? RILDA Au toate rost pe lume Și toate-și au secretul, Sînt semne ce nu mint, Și firele de-argint Din plete, la bătrîni, Și liniile scrise În palma unei mîni, Și semnele din vise Și frunțile-ncrețite, Și-o dungă supt pleoape, Și nourii pe cer, Sunt toate-nvăluite De un fatal mister De care nimeni, nimeni nu poate ca să scape! RUNA Atunci, ce-i scris pe cer? Citește, ce vreau norii Ce-aleargă și s-adună, De ce mă prind fiorii Cînd clopotele sună? RILDA (cătînd spre cer) În clopote-i furtună! Vroiam să nu-ți răspund, Dar clopotul mă-ndeamnă Nimic să nu-ți ascund… Ascultă, dragă Rună! Vezi, mamă, pe supt norul Ce-nchipuie-o arcadă, Pe-un nor de-argint cum trece, Urmat de-o cavalcadă, Pe stepele senine Un călăreț sălbatec Cu fulgere pe cască, Prăpăstios cum vine Gonind spre casa noastră, Cum prinde să descrească întinderea albastră Și ochiul meu încearcă În van să-l recunoască, Deși-l cunoaște parcă… RUNA Ah, mamă, cine-i oare norul? N-o fi chiar Hunar, călătorul, Străinul ce-a sosit aseară Supt adăpostul casei noastre? Avea și el pe cască fulgere albastre, Și calul lui tot alb era Cînd a intrat în curte, supt arcadă, Urmat de cavalcadă. RILDA Se poate… Dar acum Se farmă norul. Dispare călătorul. Învăluită-n fum Se stinge cavalcada, Se năruie arcada, Și, alb ca zăpada, Se face-acuma un castel Și-un lac albastru lîngă el, Cu palmieri cu umbrele rotunde, Cu nuferi albi ce dorm pe unde: Castelu-i nalt, cu arcuite geamuri, Iar colo-n fund, supt un umbriș de ramur Se vede înăuntru, pe fereastră, O fată blondă care țese-ntruna. RUNA O, mamă, parcă-i casa noastră! RILDA O vezi și tu ca mine, Runa? O vezi cum țese? Cum stativele urcă și coboară Și cum suveica-n mîni dibace zboară? Cum firele de borangic alese Vin unul cîte unul să se-nșire Și se prefac Paianjeniș subțire Ca pentru-o cămașă de mire? RUNA Văd, mamă, văd! RILDA Dispar acum și palmieri și lac Și nuferii, în unde; Castelu-ncepe-ncet să se cufunde; Dispare pîn‘ la geam, treptat, treptat, Și fata cea bălaie ce țese nencetat La mîndra ei cămașă — Un fulger de lumină o înfașă Și-o văd, o văd acuma bine: Ah, cum mai seamănă cu tine, Runa! RUNA O văd și eu, mă văd ca-ntr-o oglindă. RILDA (cu spaimă) Tăria parcă stă să se aprindă! Străbate ca un bici albastru cerul… Vezi largile zigzaguri… Și steaguri după steaguri… Și iată iar armatele-n șiraguri, Cum dau năvală, Cu caii-nnebuniți de-nvălmășeală, Și iată iarăși cavalerul Pe calu-i de zăpadă, Urmat de-nfricoșata cavalcadă. RUNA E Hunar, mamă, cavalerul! Îi văd cum m-am văzut pe mine! RILDA Acum s-a-ntunecat tot cerul Și nu mai văd nimic, dar, iată, Perdeaua mare de-ntuneric Se-nlătură deodată Și se deschide-acolo, sus, Un luminiș feeric, O pajiște pe care doarme dus Un om cu fața-n jos căzută, Și unde ochii-mi port Nu știu s-aleg de-s flori sau sînge, Că fața nu i-o văd și iarăși nu-nțeleg De ce îmi vine parc-a plînge? Și inima îmi spune Că omul care doarme-i Landor, E fratele tău, Landor! RUNA Vai, mamă, nu sunt semne bune! Ce rost să aibă oare toate-aceste? RILDA E Landor, fratele tău Landor este! Și-acum pricep… Ascultă, dragă Rună Știi că din țara-ntreagă se adună Toți tinerii să plece la război, Că Landor și cu Hunar, amîndoi, Se duc și ei să lupte pentru țară… De-aceea norii care ard în pară Întruchipeaz-o bătălie mare. Frumosul cavaler, pe cît se pare, E Hunar care teafăr o să scape… Castelul însă ce-l vedeam Pe marginea acelei ape, Și fata ce țesea la geam? RILDA Chiar tu ești, Runa mea iubită! RUNA Și-acel ce doarme dus Pe pajiștea-nflorită? RILDA E fratele tău Landor, cum ți-am spus! RUNA Și ce-nsemnează aceste toate, mamă? De ce mă prind fiori și mi-este teamă? RILDA Nu cunoști tu, Rună, dragă Rună, Basmul cu cămașa fermecată, În trei nopți țesută de o fată, În trei nopți la razele de lună? Albe mîini curate de fecioară Albe fire trebuie să țeasă Celui drag cămașă de mătasă, Dacă vrea ca-n luptă să nu moară… Albe zile trei, întregi, de-a rîndul, Alb ca tortul alb să-i fie gîndul, Albe mînile și nepătate Ca veșmîntul Maicei Preacurate… Albe razele de-argint cînd plouă Tortul alb să-l ia ca pe-o plămadă Și s-amestece cîntînd, în două, Aluatul alb ca o zăpadă. Alb-așa ca cine-o fi s-o poarte Nici cuțit, nici glonte să-l atingă, În război de-a pururea să-nvingă Și să fie ocolit de moarte! RUNA (care a ascultat, ca într-un extaz, se ridică și, întinzînd mînile spre icoana Preacuratei, cade-n genunchi) Cum e nimbul alb ce-ți împresoară Fruntea ta, așa de alb mi-e gîndul! Nu trei nopți, ci ani întregi de-a rîndul Eu aș țese, numai să nu moară! Clopote și surle pot să sune, Moartea poate la ferești să bată, Eu ursitei mele m-oi supune, Ca să țes cămașa fermecată. Aluatul alb ca o zăpadă L-oi lua cînd albe raze plouă, L-oi lua cu mînile-amîndouă Să-l amestec ca pe o plămadă. Alb-așa voi țese-o ca s-o poarte Fratele meu drag în bătălie, Ca de moarte teamă să nu-i fie, Ci să fie el stăpîn pe moarte! RILDA Dar știi tu ce blestem amar Au razele de lună, Pe fata ce-a păcătuit Cum ele se răzbună, Cînd altuia i-a dat în dar Cămașa făr‘ de moarte, De moarte-n luptă biruit Acel menit s-o poarte? Blestemul cade-asupra ta, Să țeși viața-ntreagă, Din munca fără de temei Nimic să nu s-aleagă, Să se destrame tortul tău Și fir cu fir să zboare, Să zboare albii funigei În cete călătoare; Să se destrame tot ce faci, Să-ți scape de supt mîni, Să se anine de copaci, De cumpeni de fîntîni, Să treacă repezi la răscruci, Pe stoguri să se lase, Să se anine sus, pe cruci, Pe streșine de case, Dar nici acolo să nu stea, Și vîntul să le-alunge, Să spuie de osînda grea Oriunde or ajunge. S-alerge, fără de noroc, Fir după fir, tot tortul, Pîn‘ vor găsi în care loc Neîngropat stă mortul. Și precum țes fulgi după fulgi O pînză de zăpadă, Să se adune ca un giulgi Și-asupra lui să cadă, Iar fata ce-a păcătuit Să țeasă-n veci, nebună… — Acesta-i blestemul cumplit Al razelor de lună! RUNA (a ascultat în genunchi, și întorcîndu-se din nou către icoană) Alb ca nimbul care-ți împresoară Fruntea ta, așa de alb mi-e gîndul: Nu trei nopți, ci ani întregi de-a rîndul Eu aș țese, numai să nu moară! ACTUL AL II-LEA [ modifică ] Același decor. Luna, la înălțimea arborilor, aruncă razele pieziș, învăluind stativele și pe RUNA care țese. Restul iatacului plutește intr-o lumină de vis. RUNA (singură) Lună, ca pe-o harfă trec mînile mele, Firele sunt parcă strune fermecate. Stativele cîntă, și eu cînt cu ele… Ca o harfă cîntă stativele mele, Și în noaptea asta toate-s luminate. Nu știu, cîntă-n mine sau firele sună, Fiecare-și spune nota lui cu taină, De trei nopți întruna țes cu tine, lună, Țes fără de preget fermecata haină. Nu știu, cîntă-n mine sau firele sună… După cum artistul atinge o strună, Mai încet, mai tare, mîna mea cînd țese, Trezește atîtea glasuri nențelese. De trei nopți de veghe țes fără de preget, Nu știu, cîntă-n mine sau firele sună, Nu știu cine cîntă cînd le-ating c-un deget: Firul de mătasă sau raza de lună? Ca o harfă cîntă stativele mele Și-i atîta farmec… Umbre violete Umbl-așa sfioase… Ca niște mărgele Rîd în umbră ochii vechilor portrete, Căutînd uimite la mînile mele… Ah, e-atîta farmec și-i atîta taină… De-aș sfîrși odată fermecata haină! Scade noaptea… Ceasul prinde lung să bată, De-aș sfîrși odată haina fermecată! (Desface pînza de pe sul, pregătindu-se s-o coasă. În acest timp, odată cu ultimele versuri, ceasul bate lung. HUNAR intră.) HUNAR Veșnicie să se facă ora asta dulce! RUNA (speriată, se întoarce cu tortul în mînă) Pe cine cauți tu, străine? HUNAR Cum? Nu s-a dus frumoasa Rună să se culce, Cînd toate dorm? RUNA Ce cauți tu la mine? Cum îndrăznești să-mi tulburi ora asta? HUNAR O boltă de senin era fereasta Și eu treceam supt ea, visînd la moarte, Și mă gîndeam că mîine plec departe Și poate n-o să mai revin. Și-atunci o formă albă ca un crin, Mai albă ca un crin, mai castă, Se zugrăvi-n seninul din fereastă Și crinul ăsta alb erai tu, Runa! RUNA (cu grijă) O, taci, să nu te-audă luna! HUNAR Și s-a întunecat pe urmă iar fereastra Și-apoi, precum arunci Într-o sonoră cupă de cleștar Ușoare boabe de mărgăritar, Așa sonor atunci A prins să sune-un glas, Încît pătruns de farmec am rămas — Și glasul ăsta era glasul Runii! RUNA O, taci, tu nu cunoști blestemul lunii! HUNAR O, lasă-n pace luna și-ascultă-mă mai bine: Trei zile sunt acuma de cînd petrec la voi, De-ai ști tu cîtă cale lăsat-am înapoi, Un ghem de l-ai desface, trei zile nu-ți ajung Să măsuri drumul lung Ce m-a mînat spre tine. Viața mea-nainte era așa pustie, Dormeam prin taberi noaptea, cu fruntea pe un scut, Totuna mi-era mie să nu mă fi născut, Sau să mă pierd în lupte, să mor ca un pribeag La umbra unui steag Pe-un cîmp de bătălie!… Vedeam pe cer nainte-mi un stol de corbi de pradă; Ca un herold al morții urmam eu negru semn Și nu știam eu singur ce-nsamn-acest îndemn — Acum abia-mi dau seama ce taină m-a-ndreptat În goană spre palat Să trec pe sub arcadă… Era îndemnul vieții ce m-a cuprins deodată, Cînd te-am văzut, o, Rună, și groaza c-o să mor, Cînd aș putea prin tine să fiu nemuritor, Să am ceea ce nimeni pe lume n-ar avea: Pe tine, Runa mea, Și haina fermecată! RUNA Cum poți vorbi tu astfel, o Hunar, cînd știi bine Că n-am țesut cămașa pentru tine! HUNAR De n-ai țesut-o pentru mine, Atuncea, spune, mîna ta, Nainte ca să vin la tine, De ce nu mai putea lucra? RUNA De unde știi tu taina mea? HUNAR De n-ai țesut-o pentru mine, Atunci de ce privirea-ți oare Nu mai putea să vadă bine Pe albul tort s-aleag-o floare? RUNA Ah, Hunar, inima mă doare! HUNAR De n-ai țesut-o pentru mine, De ce de cînd eu am intrat, Răsună, ca un stup de-albine, De cîntec vechiul tău palat? O, Hunar, taci — că e păcat! HUNAR De n-ai țesut-o pentru mine, De ce-i mai albă fața ta Ca pînza asta, cînd cu tine Vorbesc — răspunde, Runa mea! RUNA. De unde știi tu toate așa de bine? HUNAR Painjeniș de raze e-ntins din stea în stea — Și ca o plasă largă cuprinde universul, În care sfera noastră pe osia ei grea Ca un painjen negru își cumpănește mersul. Nu mișcă nicăirea și nu se. farm-o rază Pe-ntinderea acestei rețele diafane, Ca în aceeași vreme mii de meridiane Să nu prindă de veste… Și crezi că nu vibrează Și-n noi undele-aceste De-nștiințări secrete Și că în fiecare din noi nu dormitează Aceleași legi ce mișcă enormele planete? RUNA Nu te-nțeleg, o Hunar, dar cum un arc se rumpe, Cînd e întins prea tare, așa mă simt înfrîntă. A tale vorbe-aruncă luciri de pietre scumpe, Și tu te joci cu ele; A tale vorbe cîntă Ca razele de lună pe stativele mele! HUNAR Nu vorbele aruncă luciri de pietre scumpe, Ci-i dragostea din ele ce le aprinde focul! Văzut-ai licuriciul părechea cînd și-o cheamă, RUNA De ce mă prinde, Hunar, o nențeleasă teamă? HUNAR Nu-i teamă, ci iubirea! Dar știi tu ce-i iubirea? Știi ce-i o apă mare Ce doarme-ncătușată în albele ghețare? De ani de zile-acolo a nins și veșnic ninge, Țin norii întuneric și noaptea nu mai moare, Dar vine-odată totuși biruitorul soare, Se luptă mult o rază și-n clipa ce-o atinge, Precum un mag vrăjește cu varga fermecată, Cu zgomot apa-și iese din matca înghețată: Dînd unul peste altul, în vălmășag, deodată Pornesc albastre sloiuri, Și tot ce sta acolo încremenit de mult, Întreaga rînduială Se prăbușește-acuma, curg libere puhoiuri, Și-o larmă, o năvală, Un furios tumult, Îneacă tot și cîntă scăparea din robie! RUNA Așa e, Hunar, viața mi-era așa pustie! HUNAR Dormeau atîtea doruri în tine-ncremenite… Vezi tu, monotonia vieții uniforme, Aceeași rînduială și după-aceleași norme La anumite ceasuri, Bătăile de clopot cînd sună de vecerne, Și mobilele toate așa de învechite, Și-aceleași coridoare pe care-a tale păsuri Veneau ca să se plimbe, Nu ți-au părut adesea că n-au să se mai schimbe Și că devin eterne? Cum scînteie în aer, ca să-i arate locul? Cum vrei a mele vorbe să nu scînteie, spune! O, da, simțeam adesea că trebuie să îie Și alte lumi mai mândre ca lumea mea cea mică. Și-un gînd vioi, arare, Cum zboar-o rîndunică Și-atinge-n treacăt numai cu aripa-i ușoară Oglinda apei clare, De-o tulbură o clipă în cercuri mișcătoare, Așa-mi trecea prin suflet și-l tulbura o clipă. Și alteori, în noaptea ce s-aduna în mine, Cum se adună neguri în funduri de abisuri, Cînd e de-ajuns o piatră în treacăt aruncată De se deschid deodată, De poți vedea departe ca prin ferești senine, Așa o vorbă-n treacăt mă deștepta din visuri; Și-atunci simțeam eu bine Că trebuie să fie pe un tărîm, departe, O lume ca-n poveste. HUNAR Da, gîndurile tale n-au fost păreri deșarte, Căci lumea asta este! RUNA (din ce în ce mai cucerită) Dar unde, Hunar, unde? HUNAR (misterios) Departe, neștiută de ochi profani, s-ascunde Ca o comoară scumpă spre care toți aleargă. Cîți nu-și pierdură mintea voind ca s-o dezgroape, Cătînd-o pretutindeni în lumea asta largă, Cînd ea era aproape… Ca o comoară-ascunsă care-și vestește locul Cu flacăra-i albastră, de cînd e omenirea, Și cheamă pretutindeni, dar nu e nicăirea, Și totuși ea există, și de-om avea norocul Noi vom afla-o poate… Și ce trebuie să facem ca s-o găsim, o, spune! HUNAR Să te desfaci de toate! Să rupi îngusta punte Ce leagă cu trecutul, Și tot ce te supune Și-ți poruncește lutul Și tot ce-ți farmă viața în mii de griji mărunte; Să-nduri, fără să murmuri, oricare suferinți, Să uiți și neam, și lege, și casă, și părinți, Să calci tot în picioare, Și să nu stai la gînduri chiar dac-ar fi să-ți ceară O jertfă cît de mare! RUNA (repede) O jertfă! Spune: care? O fac, orice mi-ai cere! HUNAR (imperios) De este așa, dă-mi tortul și vin’ cu mine-n lume! RUNA (cu spaimă) O, cine ești tu, Hunar, și ce mă îndemni să fac? O, cine ești? Răspunde! Abia îți știu de nume! Și cum de-a ta putere nu pot să mă desfac? Să-ți dau eu ție tortul ce nu ți-a fost sortit, Să moară-n luptă Landor, și mama, scumpa mamă, S-aud cum mă blesteamă? Nu, asta nu se poate! HUNAR (ironic) Vezi cît de mică ești! Erai ursită-n lumea aceasta să trăiești! Nu-ți era dată ție ca să găsești comoara! Comoara! Dar blestemul? Eu de blestem mă tem! HUNAR Iubirea e mai tare ca orișice blestem! (Se face ziuă; s-aude în depărtare cîntecul cocoșilor, apoi tot mai aproape. La scară răsună tropotul calului. HUNAR tresare și pălește. Se întoarce hotărit) Privește,-i ziuă-afară, și calul mă așteaptă… Răspunde: vii cu mine? Sau plec — și nu mai viu… RUNA (ieșită din minți) Da, Hunar, viu cu tine! (Ia tortul și i-l dă) Al tău să fie tortul — a ta și eu să fiu! (Cade în brațele lui leșinată.) HUNAR (se uită la ea ironic, o așază frumos lingă stative și rostește zîmbind) Sărmana păsărică! Aceleași sunteți toate! (Se depărtează încet, privind peste umăr la RUNA leșinată la stative, și dispare.) ACTUL AL III-LEA [ modifică ] Au trecut ani de zile. Scena reprezintă același decor. Deschizătura terasei încadrează parcul veștejit, în cele din urmă zile de toamnă. Se luminează de zi. Mobilele din casă, care încep să se lămurească în lumina zorilor, arcurile de la ferești, oglinzile, cercevelele ușilor sunt acoperite de fire albe din tortul destrămat de pe stative. La fiecare mișcare firele se leagănă ca purtate de vînt, își schimbă locul plutind încet prin aer, unele parcă vin pe ferești, și altele parcă stau să plece. RUNA, nebună, ofilită de suferinți. umblă ca o umbră prin casă, de ici-colo, adunînd cu stăruință firele plutitoare. RUNA Mai meșteri decît mine, păianjeni țesători, N-au stativele voastre hodină niciodată, Cînd eu lucrez zadarnic din noapte pînă-n zori, Și nu mai pot să mîntui cămașa fermecată. V-alung mereu din casă, dar pîn’ să prind de seamă, Păianjenișul vostru la loc se rentregește… O, spuneți cum se face că pînza voastră crește, Pe cînd a mea se rupe și-n aer se destramă? CORUL FUNIGEILOR (departe, nevăzut) Noi funigei sîntem, Noi sîntem însuși tortul Ce-l poartă un blestem Ca să găsească mortul! RUNA (cu mîinile pline de firele adunate, pe care le aruncă pe geam) Duceți-vă în lume, păianjeni blestemați! Că nu-mi rămîne vreme să vă gonesc mereu, Ce vă țineți întruna, așa, de pasul meu? Ce spuneți voi întruna? Pe cine căutați? FUNIGEII Zadarnic ne alungi Și ne gonești afară. În mii de fire lungi Noi ne-om întoarce iară! RUNA (cu deznădejde, se așază la stative) Asemeni unei harfe cu strune fărămate, Așa sînteți acuma, voi, stativele mele! Spetezele suspină și cad așa de grele, Și nu mai știu nici ceasul străvechi ce oră bate. Zorită port suveica în mîna mea dibace, Se pare-a crește tortul, și-atuncea prind putere, Dar sulul se-nvîrtește în loc, și pînza piere… Și nu știu cine vine mereu de mi-o desface. A cui să fie mîna această nevăzută? Cum aș zdrobi-o, Doamne, s-o prind între speteze Și-aș pune-o cu de-a sila să steie să-mi lucreze, Sărmana pînză albă de-atîția ani țesută. (Țese. RILDA intră.) RILDA Tot nu mai ai hodină, Rună? RUNA Nu, mamă! RILDA Ce blestem cumplit! Vai, ce amarnic se răzbună Neîndurata lună! Ce slabă ești și pală! Paloarea ei spectrală Pe-obraji ți s-a întins Și nu știu: fire albe din tortul risipit În părul tău s-au prins, Ori părul tău acuma e alb cu dinadins? Mai ieri, ca o podoabă tu străluceai în casă, Și-atîta de frumoasă Te răsfrîngea oglinda cu drag, și ochii mei, Dar cînd te văd acuma… (Plînge.) RUNA (cu mustrare) Decît mereu să plîngi, Mai bine-ai face, mamă, păianjenii să-i strîngi. Nu-i vezi cum țes întruna și vor să mă întreacă? Nu-i vezi cum țes și-mbracă, De jos și pînă-n grinzi Ietacul pretutindeni, pe jețuri, pe oglinzi, Pe vechile portrete, pe uși, pe cercevele, Cum își anină-n grabă urîtele perdele, Cum împletesc și leagă Din ce în ce mai des, De parcă vor să prindă în plasă casa-ntreagă Și mîinile să-mi lege, să nu mai pot să țes? Păianjenii!… alungă-i odată, mamă dragă! FUNIGEII Noi funigei sîntem! Noi sîntem însuși tortul Ce-l poartă un blestem Ca să găsească mortul! RUNA I-auzi ce spun ei, mamă? RILDA Iar aiurezi, sărmană! Eu nu aud nimic… RUNA N-auzi ce spun d-un tort Ce-n mii de fire-aleargă Ca să găseasc-un mort În lumea asta largă? RILDA Nu, eu n-aud nimic! FUNIGEII Umblat-am cale lungă Și nicăirea nu-i, Blestemul iar ne-alungă Să dăm de urma lui… RUNA I-auzi acum ce zic? ALȚI FUNIGEI (foarte departe) Noi am umblat pe ape Crezînd că l-am găsit, Dar cînd eram aproape, Un vînt ne-a risipit! RUNA Acuma alții cîntă! Cum, tot n-auzi nimic? RILDA Ce gînduri te frămîntă! FUNIGEII (mai aproape) Pe-o pajiște în floare Noi l-am găsit — ALȚI FUNIGEI De-acum, Gătiți de-nmormîntare, Căci mortul e pe drum! RUNA (cu un țipăt) Ah. mortul e pe drum! (Se aud trîmbițe și un marș funebru.) RILDA (aleargă la fereastră) Da,-n praful de pe cale Se vede un convoi. Aud cîntări de jale Și trîmbiți de război. RUNA Se pierd încet sub ramuri, Și iată-i iar pe drum, Se-nclină negre flamuri, Se deslușesc acum. RILDA Un cal pășește-n frunte Și nimeni nu-i pe cal, Acuma trec pe punte Și intră sub portal. RUNA Vuiește poarta largă, Convoiul s-a oprit, Zăresc acum pe targă Un mort acoperit… RILDA Alăturea de dînsul O suliță și-un scut… Mă podidește plînsul, Căci vai! l-am cunoscut! Dacă-l cunoști tu, mamă, O, spune: cine-i el? Răspunde, cum îl cheamă, Ce caută-n castel? RILDA S-aud acum pe scări… O, taci! că iată-i sus. RUNA Ce jalnice cîntări! RILDA Pe cine mi-au adus? (Intră convoiul. Oamenii lasă jos targa, acoperită toată de un giulgiu de funigei. În timpul acesta, pe cînd RUNA cade în brațele RILDEl, se aude:) CORUL FUNIGEILOR (de pretutindeni) Din noaptea cînd ai dăruit Cămașa făr’ de moarte, În lumea larg-am pribegit, Am fost așa departe. Cum ne urzeau a tale mîni, Noi dispăream pe geamuri, Cădeam pe cumpeni de fîntîni. Ne aninam de ramuri, Treceam cu grabă la răscruci, Lungi fire de mătase, Cădeam pe stoguri și pe cruci Pe streșine de case, Să știe cine ne-a zări Că nu mai are parte Pe lume nimeni a urzi Cămașa făr’ de moarte! (Încetul cu încetul, se desprind funigeii de pretutindeni, și, ca luat de-o mînă nevăzută, se dă la o parte giulgiul, lăsînd descoperit mortul. RUNA îl zărește și abia acum îl recunoaște.) RUNA Ah, Landor, dulce frate! RILDA Ah, fiul meu pierdut! De unde mi-l aduceți, voi purtători cerniți? UN OȘTEAN Era-ntr-un zori de zi, Și-un nor de-argint în zare plutea-naintea noastră, Acum părea că-n aer pe-ncetul se distramă Și-acum s-adună iarăși, în zarea cea albastră. Tot flutura încetul, chema ca o năframă, Ne tot chema întruna păn-am băgat de seamă. Și nu era nici nour, și n-a fost nici năframă, Ci fire lungi și albe, un stol de funigei Ce ne-ndemna cu semne să mergem după ei; Dar nici acolo noi n-am stat, Ci am umplut pămîntul, Pîn’ ce de urma lui am dat — Gătiți de-acum mormîntul! Căci noi de-acum ne pribegim, Ci-n fiecare toamnă Vom reveni să povestim Blestemul tău ce-nsamnă. Și dac-am mers, pe seară, pe-o pajiște în floare Noi i-am văzut încetul cu-ncetul cum se lasă, Și-am mai văzut deodată în cete călătoare Cum stăruiau în aer lungi fire de mătasă; Veneau de pretutindeni, făceau popas o clipă, Precum sclipește-n aer, întinsă, o aripă, Și iar porneau în urmă încet să se coboare, Și-acolo-n locul unde cădeau mereu grămadă, Cum sta întroienit, Ca supt un giulgi de albă și lucie zăpadă, Acolo l-am găsit! FUNIGEII (se adună mereu, se desprind treptat și, dispărînd pe fe- rești, se aud cîntînd tot mai departe) Pe pajiștea în floare Noi mortul l-am găsit, Sărmană țesătoare, Osînda s-a sfîrșit! RUNA (ca deșteptată dintr-un vis, își duce mînile la tîmple și, în- genunchind lîngă mort, cu fața spre icoană, se roagă) Alb ca nimbul alb ce te-mpresoară, Tot așa mi-era odată gîndul… Am țesut atîția ani de-a rîndul… Las-acuma roaba ta să moară! De-am greșit, a fost fără de vrere… O putere mai presus de mine M-a făcut să uit ce-i rău și bine — Și nu știu ce-a fost acea putere! Stam să țes cămașa de mătasă… Albă era noaptea — și deodată, Fără ca în ușa mea să bată, A intrat un om străin în casă. Ochii lui ca două pietre rare Licăreau așa ciudat sub geană, De părea c-ar fi o arătare Rătăcită-n lumea pămînteană. Flăcări vii erau a lui cuvinte Și se împleteau așa măiestre Cînd vorbea… o, da, mi-aduc aminte, Da, n-avea nimic din lumi terestre… Adiau acum așa de line, Și acum vuiau ca o furtună, Se-mpleteau cîntînd pe lîngă mine, pîn‘ m-au prins pe-ncet ca-ntr-o cunună. Și n-a fost cunună, Preacurată, Cum crezusem eu, nenorocita, Ci a fost cătușă blestemată: Nu era Amorul, ci Ispita! Alb ca nimbul alb ce te-mpresoară, Fă să-mi fie astăzi iarăși gîndul!… Am țesut atîția ani de-a rîndul!… Las-acuma roaba ta să moară! (Cade sfirșită, peste trupul fratelui său. RILDA și toți cei de față îngenunche și se roagă.) RILDA (în genunchi) O, Maică Preacurată, îndură-te de noi! De-a fost ca să descindă asupra ei Păcatul, A fost o încercare… Îndură-te de noi! CORUL ȘI RILDA Îmbrac-atîtea haine pe lume Necuratul S-ademeneasc-un suflet… CORUL îndură-te de noi! RILDA Fă să coboare pacea pe viața ei trudită, Prefă-te-n bunătate… CORUL Îndură-te de noi! RILDA La fiece răscruce pîndește o ispită Și tu le știi pe toate… CORUL Indură-te de noi! RILDA Fă sufletul ei candid curat ca mai-nainte, Refă-l un suflet iarăși… CORUL Îndură-te de noi! RILDA Să nu rămîie-o pată în neam printre morminte, Că s-a pierdut un suflet neîmpăcat cu sine, Ascultă ruga tristă ce-o îndreptăm spre tine… CORUL ȘI RILDA O, Maică Preacurată, îndură-te de noi! RUNA (în agonie) Alb ca nimbul alb ce te-mpresoară, Fă să-mi fie astăzi iarăși gîndul! Am țesut atîția ani de-a rîndul… Las-acuma roaba ta să moară! CEI DIN URMĂ FUNIGEI Adormi de-acu-mpăcat În lumea neființii, Biet suflet încercat De para suferinții! UN ECOU DEPĂRTAT Mărire suferinții!


content:
Lui D. Burileanu, căruia i se datorește apariția acestei Comete Autorii Cuprins 1 PERSOANELE 2 ACTUL I 2.1 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 5.1 SCENA V 6 ACTUL II 6.1 SCENA I 6.2 SCENA II 6.3 SCENA III 6.4 SCENA IV 6.5 SCENA V 6.6 SCENA VII 7 ACTUL III 7.1 SCENA I 7.2 SCENA II 7.3 SCENA III. 7.4 SCENA IV 7.5 SCENA V 7.6 SCENA VI 8 Note PERSOANELE [ modifică ] TITY ROSNOV, rentier Doamna MIREA RORO TANȚA fiicele doamnei Mirea NINETA LUCICA CLEO Doamna GUBIN RUDI, fiul doamnei Gubin POETUL COLUM SCULPTORUL PRALEA HALS INVITAȚI ACTUL I [ modifică ] Un salon modern. Lumină de lampă. RORO, pe un puf, lucrează lîngă foc, la o broderie. TANȚA îngrijește de un samovar. E in amurg. SCENA I [ modifică ] RORO, TANȚA TANȚA Ciudat! Nu vine nimeni… RORO Da, nimeni… TANȚA Ce să fie? RORO Te miră? TANȚA Da, vezi bine… Eu m-așteptam să vie. Nu-i astăzi miercuri oare? RORO De bună samă, miercuri… TANȚA Nu-i cercul nostru astăzi? RORO O, sînt atîtea cercuri! TANȚA Da, e-o epidemie! RORO Nu,-i foarte natural! De-arunci o piatră-n apă, nu se pornește-un val? Și-n urmă valul oare nu crește-n cerc? TANȚA Firește! RORO Și-apoi din cercu-acela nu prinde altu-a crește? Și altele-n virtutea aceleiași vibrații? Unde-i acuma cercul întîiei generații? Cine-ar putea să spună?… TANȚA Nu eu! RORO Ascult-atunci! (Sentențios) Aicea cade piatra pe care o arunci, (face gestul) Aici se face cercul, și-acesta-i „cercul nostru”… Pe urmă cercul crește și face „cercul vostru“… Și cercul vostru face pe-al lor — și mai departe… TANȚA Roro, să aibă Tity ca tine-atîta carte… RORO De ce vorbești de Tity? TANȚA Ar fi un lucru mare! Ce n-ar putea s-ajungă el, un băiat cu stare!… RORO Ei, și? Ce-mi pasă mie? TANȚA Ce-ți pasă? Ei, îți pasă. RORO Îmi pasă ca și ție, după cum văd… TANȚA Ei, lasă! Las’, și mai bine haide, continuă-ți ideea Cu cercul tău cel magic… Cum stăm cu piatra-aceea RORO (sentențios) Aceea ce greșește să nu arunce piatra! TANȚA (luînd în mînă Indépendance Roumaine de pe masă) Ia să vedem mai bine ce-i cu puterea-a patra? (Parcurgind ziarul) Te-nteresează Bursa?… (RORO tace. TANȚA schimbă tonul) Nu Preferați vreo scenă Din Parlament?… Să trecem la rubrica mondenă… A! violetul iarăși!… RORO Da, toate-s violete! TANȚA Și, sigur, violetul cu tenul tău se ceartă… RORO Nu… dar ce-ai zice dacă o mie de palete S-ar pune să picteze printr-un capriciu de artă C-o singură culoare o mie de portrete?… TANȚA Ce-ar fi? RORO Un an rentabil pentr-un oftalmolog!… (Rîd.) Și totuși violetul mi-e drag, cînd nu-i en vogue! E-atîta poezie în el cînd ziua moare… C-o dungă violetă se-ncheie-o depărtare, O viorică spune că-i primăvara-aproape, O dungă violetă însamnă supt pleoape O patimă ascunsă… O umbră violetă Acopere trecutul… TANȚA (ironic) Roro!… devii poetă!… RORO Ba nu… clar o culoare așa de ideală, Lăsată parc-anume pentru melancolie, Nu e păcat s-ajungă atîta de banală Prin tirania modei? Sărmana poezie! TANȚA Ce vrei? Sînt numai șapte culori în curcubeu! RORO S-arată curcubeul? Atunci e semn de pace?… Ba nicidecum! Văd lumea și eu în felul meu! Și orice pun pe mine mă prinde și îmi place. RORO Îți place, că-i la modă, și moda-i, cum se știe, Făcută pentru-aceia ce nu au fantezie. Gîndește pentru tine un Worth sau Madame Paul. Vînează-ntre ghețare un eschimos la pol Și în aceeași vreme un cafru-n țări toride… Mor gingașii colibri cu penele splendide, Devin ridicoli struții așa de eleganți, Rămîn cu gura știrbă sărmanii elefanți, În semn de întrebare sucind în aer tromba; Pe zi ce merge crește imensă hecatomba, Și toți își dau tributul, ca-n urmă domnul Worth Sau altul ca și dînsul, din materialul mort, Din toate-aceste lucruri așa de disparate, Ducînd la frunte mîna cu gesturi inspirate, Să-njghebe cine știe ce creațiune nouă… Și-apoi să decreteze ca Dumnezeu: „Vai vouă, De nu-ți purta cu toate, burgheză sau regină, Jupon scurt, redingotă, jiletca androgină Sau bluza cu guipură… Pe stradă chimonoul… Pentru anotimpu-acesta, acesta mi-i cadoul! Iar cît despre culoare, cu violet vă satur, Sau stofele vărgate și… (cu emfază) tertium non datur! [1] (Rîd amîndouă.) Ce rîzi?… Nu-i asta moda?… TANȚA Roro!… ești o nebună!… RORO Și tu… Palas Atena, firește… TANȚA Asta-i bună! În orice caz mai bine-i să fiu așa cum sînt, O fire mărginită… RORO N-am spus acest cuvînt… TANȚA Nici nu-s o revoltată ca tine, o estetă. RORO Tu nu-nțelegi că toate pe lume se repetă? Că nu e nou nimica, și vasta crenolină Purtată de bunica a fost și-o să revină Mereu, că e un ciclu de forme și tipare, Menite să ascundă diformități bizare, Să întregească lipsuri… TANȚA Atunci cum vrei să fie? RORO Cum vreau?… Întîi de toate să fie-o armonie De linii, căci în linii e-a frumuseții taină… Să nu le-ascunzi, ci astfel să-ți faci orișice haină Ca ritmul plin de farmec al lor să nu se strice… Aș vrea să port hlamida statuielor antice, Să-mi fie liber mersul, și brațul gol să-l am, Să am mișcări de valuri și legănări de ram, Ca undele-n mișcare, al faldurilor joc Cîntînd să se preschimbe cînd merg sau stau pe loc, Și-n orice-nfățișare senină să rămîn, Născută ca din dalta unui artist păgîn… Pe orice fond aș trece, să nu însemn o pată, Să fiu cu fondul una, să par că sunt pictată… Prostii! RORO Nu, dragă Tanță! Sînt lucruri înnăscute… tanța Ei ași! RORO Las-o-ncurcată! tanța Ba nu! RORO Atuncea du-te Și-anunț-o conferință la Ateneu… TANȚA (indignată) Cum? Eu?… RORO Da‘ cine? TANȚA Tu, desigur! Că tu vorbești mereu, Tu ai formule gata și-asortimente nouă Expuse la vitrină… RORO (plictisită) Ei, las-o! (În timpul acesta DOAMNA MIREA intră, în toaletă de vizită.) SCENA II [ modifică ] ACELEAȘI, DOAMNA MIREA DOAMNA MIREA (întinzînd mîinile) Pace vouă Iar vă certați, desigur… Iar faceți teorii!… TANȚA (cu răutate) Nu, mamă… dar e-n vervă Roro, și tu o știi Cum e esteta noastră cînd și-a pornit motorul… DOAMNA MIREA (cu deznădejde comică! O știu! RORO (arătînd-o cu degetul) Ce-s eu de vină?! De vină-i autorul! (Soneria. Se aud glasuri pe coridor.) TANȚA Vin fetele! (Aleargă să le-ntîmpine.) Da! Ele-s! DOAMNA MIREA Cum?… Iar Credeam că-i joi Eu fug… azi nu am vreme… primiți-le și voi! (Larma din coridor crește.) I-auzi ce gălăgie!… Nebune ce mai sînt!… (Iese.) SCENA III [ modifică ] RORO, TANȚA, NINETA, LUCICA și CLEO, în costum de patinaj. NINETA, LUCICA, CLEO Bonjur! CLEO Frumos vă șade! Vă țineți de cuvînt!… TANȚA Nu-i vina noastră, Cleo… LUCICA Păcat! NINETA Era o gheață Curată ca oglinda, mai limpede la față Decît obrazul doamnei Gubin, de obicei… Încremenise apa cuprinsă de polei, Așa de străvezie, că-n loc stai rușinată Văzîndu-te în luciul oglindei dedublată… RORO Risca deci să te piardă un mic pas olandez? NINETA Noroc c-o bură fină ca pudra de orez Ningea, și-atuncea fața strălucitoarei sticle… RORO (ridicînd capul) Ca lacul Yosemity a Veronicăi Micle S-a tulburat deodată… Și-apoi?… (Privind-o malițios) Era și Tity… CLEO, TANȚA și LUCICA (rizind) Cometa! NINETA Da, Cometa! TANȚA Te tulburi, Yosemity LUCICA Te-ntuneci, lac-oglindă? RORO Deloc! Nu pot să-l sufăr CLEO Serios vorbești? RORO E anost ca un șerbet de nufăr LUCICA Ei, asta nu! CLEO Firește că nu! TANȚA Eu îl ador CLEO, LUCICA, NINETA (în cor) Și eu! RORO (cu dispreț simulat) Fiind aceasta părerea tuturor, Permiteți-mi, ilustră majoritate, mie Să mă înscriu în contra… TOATE (în cor) Aceasta-i infamie! LUCICA E adorabil Tity… TANȚA E elegant, distins… CLEO E zvelt ca un Adonis… TANȚA O, da! RORO (ironic) Prea v-ați aprins! NINETA Oriunde-apare dînsul, aduce veselie… LUCICA Mișcările lui toate sunt o euritmie… Și glasul lui… CLEO E dulce… NINETA Te farmecă, te fură… LUCICA Și parc-aceeași vorbă ce-o spune altă gură Alt înțeles îmbracă cînd gura lui o spune… CLEO Da, orice face dînsul îl prinde de minune! RORO (lăsînd broderia) Nici vorbă! Lucrul ăsta l-am auzit și an! Eroul era altul… Un trubadur sărman… Un palid AhasvErus, un rătăcit din drum, un bard căzut din lună, supt braț cu un volum, Volumul lui de versuri, umplut ca un herbari Cu mîndre flori presate… Dar nu avea nici lari, ici unde să și-i ție în casa lui umilă… Nu se-ntrebase nimeni de starea lui civilă… Era pe-atunci în vogă cum e-astăzi violetul! Și-acuma… cine știe pe unde-o fi poetul! TANȚA Cum poți să pui pe Tity în cumpănă c-un tont! RORO Da, astăzi Tity crește măreț la orizont! S-a dus cîntînd poetul un biet epitalam, Și cartea lui pe care odată o citeam Cu-atîta drag, pe margini scriind duioase note, A prefăcut-o Tanța de mult în papiliote! (Fetele rîd.) TANȚA (indignată) Roro!… Cum inventează?!… RORO De ce te-ai supărat? E-o cinste să ai părul în versuri ondulat! De fiece șuviță s-atîrne o poemă: Ici un gazel șagalnic, dincoace-un triolet, O-ntreag arhitectură clădită de-un poet, Se poate-o mai frumoasă și scumpă diademă? TANȚA (în culmea indignării) Ce rîdeți?… RORO Cum te superi și tu de toate cele! Tu nu-nțelegi că risu-i ca scumpele dantele Ce-nveselesc o haină?… TANȚA (enervată) Ei, lasă-mă în pace! CLEO Iar se pornește sfada… LUCICA (cu un aer grav) Tăcere! NINETA (bate din palme) Știi că-mi place RORO Așa s-a-nchis ședința și-acum o săptămînă! LUCICA La ordine! CLEO (punînd mîna pe un clopoțel) Ajunge! Discuția s-amînă! SCENA IV [ modifică ] ACELEAȘI, TITY TITY (întrînd, aude ultimele cuvinte și, stînd în prag, strigă) Eu cer cuvîntul! TOATE (afară de RORO care-și pleacă capul pe broderie și se face că lucrează) Tity! Cometa e-ntre noi! TITY (înaintînd) Cometa totdeauna vestește un război! (Toate fetele, afară de RORO, care stă la locul ei, îl înconjoară.) CLEO De unde vii, Cometă? LUCICA Din care regiuni? TITY Din regiuni polare… și-am să vă spun minuni! Dar, mai întîi, permiteți… (Plecînd un genunchi în fața lui RORO, care se face că lucrează înainte) Sînt preasupusul paj Al majestății-voastre… (RORO se uită la el ironic.) N-ați fost la patinaj… (RORO tace.) Nu vreți să rupeți gheața?.. Tăceți? Brruh! Ce aisberg! (Se scoală scuturîndu-se ca de frig. TANȚA îi ține calea, rîzînd.) TANȚA Amabilă primire!… TITY Lăsați-mă s-alerg! O, de-aș avea patine!… One horse! One horse! O, vai! Ca Richard un imperiu aș da acum — pe-un ceai! TANȚA (arătîndu-i samovarul) Vin, samovarul cîntă… TITY (cu mîinile întinse spre samovar) Salut! O, samovar! La tine e căldură… (Arătînd pe RORO) Acolo-i frig polar! (Se întoarce iar spre samovar) De ai ceva pe suflet, tu murmuri cel puțin, Ți-arăți nemulțumirea cînd toanele îți vin, Pufnești cînd atmosfera te-apasă, protestezi Cu grave borborigme; arunci scîntei, fumezi; Cînd ești duios, cînd vesel, cînd mut, cînd guraliv… Oricum ai fi, tu însă ești comunicativ! (Fetele rîd, afară de RORO; TANȚA îi toarnă și-i servește ceaiul.) TANȚA Ți-ai meritat paharul… LUCICA A fost splendid cupletul!… TITY (se duce la RORO și-i oferă paharul) Îmi pun în el nădejdea să-mi fie interpretul…. RORO (respingîndu-l cu ochii la cer) O, treacă de la mine, stăpîne, acest pahar! TITY Odată cu nădejdea am pus destul zahar: Nu ți-l servesc cu fiere… RORO Nu suntem pe Golgota! TITY De-acord, o, majestate! RORO (cu dispreț) Cu Almanahul Gotha N-am nici o legătură; nu port pe cap coroană… În schimb am pentru anoști mîndria suverană… TITY Olimpică aproape… RORO Ce glume de prost gust! TITY (bînd ceaiul, face o reverență) Mă-nchin umil în fața disprețului august! Și totuși dați-mi voie să nu renunț la glumă… Căci glumele-s asemeni baloanelor de spumă Ce-adună curcubeie în viața lor de-o clipă înveselind copiii — și-apoi cad în risipă… RORO (îmblînzită) Ca pe-un copil atuncea dorești să te ascult? TITY (cu melancolie prefăcută, dă din cap) Nu… nu mai am tutore… eu sunt major de mult! CLEO Ai fost foarte precoce… TOATE (afară de RORO) O, da! TITY Nu-s mai deștept Și nici mai prost ca altul, dar am licența-n Drept, Pașportul ce deschide oricare barieră… A răposat în mine un om de carieră, Căci n-avea aptitudini să doarmă la birou. Am moștenit, se vede, un suflet de erou Și vaste patrimonii cu dînsul deodată… Sunt deci o excelentă partidă pentr-o fată! RORO Modest erou! (Fetele rîd.) TITY Desigur! Modest de mic copil! Îmi dați voie s-adaug și-acest mic codicil! LUCICA Atunci din modestie se vede c-ai rămas Stingher ca o cometă pînă acum… Hélas! tanța De ce oftezi?… (TITY tace.) cleo Răspunde! TITY De ce? Vreți să vă spun Atunci face-vă-ți roată!… (Fetele, afară de RORO, se strîng în jurul lui.) Sînt un sărman nebun TOATE O știm!… Poveste veche!… (Răzgîndindu-se, brusc) Nu… nu mai spun, căci astăzi prea sunt sentimental (Se ridică să plece.) Nu te lăsăm… Hai spune… TITY (se oprește grav în mijlocul scenei) Tăcere în salon!.. Prin gura mea vorbește acum Flammarion! TITY (continuînd pe același ton) Aveam un ideal… FETELE (afară de RORO) Gentil auditoriu! Dincolo de lumină, De-această uriașă și veche pelerină, Tăiată din cuponul întinderii albastre, Cum zic, mai sus de soare, de cuiul lumii noastre, De care-atîrn-această străveche pelerină… RORO (întrerupînd) Imagina-i greșită!… TITY Mă rog, ce-s eu de vină? Să zicem că-i greșită… și trecem mai departe… Din bezna fără margini cu încăperi deșarte, Acolo unde-i noaptea opacă și concretă, În negrul haos unde nu ochi, dar nici lunetă N-a fost în stare încă s-arunce o privire, în locu-acela virgin de orice clevetire, Incognito ca regii, dar făr-agenți secreți, Aproape anonimă, cum sunt unii poeți Ce n-au avut norocul să afle-un editor, Nici doamne patronese — un biet punct călător, Inexistent în spațiul obscur, deși există, Se-nscrie dintr-o dată pe-a oaspeților listă Rupînd monotonia sistemului solar… Senzația-i enormă… „Ce-i monstru-acest bizar?” Se-ntreabă cu mirare planetele și sorii… Se umple universul de știri contradictorii; Din Jupiter în Marte, din Marte-n Jupiter E-un schimb de telegrame cifrate, care cer În cea mai mare taină amănunțit raport: Ce-i cu suspectu-acesta ce n-are pașaport? Ce-i corpul ăsta straniu în rochie gazoasă? A cui e oare-această reclamă luminoasă? Și-ndreaptă astronomii lunetele din turn Și pîn‘ și Ugolinul, ignobilul Saturn, Își tulbură plăcerea digestiei lui grele Pîndind cu bănuială prin vastele-i inele, Pe cînd cometa crește pe cer, și-n zbor nebun Cu mîndra-i coadă-ncearcă efecte de păun!… TANȚA Cometa era dară, cum văd… TITY Bine-nțeles! NINETA o, ce n-aș da ca dînsa să am atît succes! TITY Succesu-i foarte lesne de repurtat. NINETA Ei, cum? TITY O rochie gazoasă și fină ca de fum Și părul dat pe spate ca simplă garnitură… TOATE (afară de RORO) O! O! TITY Vă cer iertare! LUCICA Intreci orice măsură! TITY De ce mă întrerupeți?!… Tăcere în salon! Prin gura mea vorbește din nou… TOATE (afară de RORO) Flammarion! TITY Flammarion, firește… Dar unde am rămas? A… da! Cometa noastră acum din ceas în ceas Tot mai impetuoasă s-avintă și desfide. Poftită-i pretutindeni… i se ofer partide, Se luptă între ele planetele rivale, Se-ntrec în politețe, fac jertfe colosale, Și-aprind ca niciodată imensele lor faruri, I se trimit misive de dragoste și daruri, Saturn devine tandru, Mercur stă trist deoparte. Scăpărătoare, Venus se uită crunt la Marte, Pleiadele-i fac semne cu blîndele lor focuri, Tot ceru-i numai baluri, serate, Five-o’ clock-uri, Dar ea, ca o mireasă, își flutură beteala Și trece înainte… Și-acuma triumfala Și mult sărbătorita persoană vagabondă Dispare, ca în urmă s-apară și mai blondă, În alt sistem, departe, dar nu stă nicăirea Și ori pe unde trece își scrie amintirea Zvîrlind în întuneric un pumn de stele-albastre; Apare și dispare din sfera lumii noastre, Ca iarăși să revie, pîn‘ ce-ntr-o zi, distrată De-o nostalgie vagă, de-un gînd obscur, deodată Ajunge față-n față cu Febus Apolon… TANȚA Cu cine are-onoarea?… TITY Tăcere în salon! NINETA Ei, prea devii didactic! TITY Mă rog, așa sunt eu! Un clasic! Și de-aceea, vedeți, îmi vine greu Să-i zic soarelui soare, cînd e așa sublim Acest plin de-armonie și vechi pseudonim! O, dătător de viață, o, Febus Apolon! RORO Povestea cu cometa devine foileton! Atunci… pe mîini urmarea… (Se scoală să plece.) TOATE (afară de RORO) Ba nu!… Acuma vrem!… LUCICA Înșir’te mărgărite! CLEO Desfășură-te ghem, Că noi tăcem de-acuma… TITY Gentil auditor! Priviți! Urc iar spirala sus, în observator: Cum vă spuneam, cometa, în goana ei, deodată, De-un ochi imens de aur se simte fascinată, Falenă [2] uriașă ce-aleargă fără vrere Atrasă spre lumină de-o tainică putere… Se uită lung în urmă, s-ar înturna din cale, Încearcă să reziste atracției fatale, Rotește, tot rotește, aproape, mai aproape, Întinde înc-o dată aripile să scape De ochiul care-o cheamă imperios spre moarte, Dar nu mai e scăpare de-acum în nici o parte; Un jar cumplit o arde, și pleata ei bălaie Acum e-un nimb de flăcări, un caier de văpaie, Și vagabonda asta cu-atîta fantezie, Ce n-a putut să lege nici o tovărășie, Ce cocheta cu toate imensele planete, Ce nu știa pe lume nimica să regrete, învinsă, umilită, nemaiputînd să zboare, Vertiginos s-aruncă și se destramă-n soare!… Atîta tot?… LUCICA Pe urmă?… TITY Ce, nu-i destul, mă rog Am început c-o glumă și-nchei c-un necrolog! NINETA Și care e morala? TITY Morala? (Melancolic) Cine știe! (Se uită la ceas) În orice caz pe astăzi destulă poezie! Am zăbovit prin spațiu destul… Mă duc. LUCICA NINETA Cum? Pleci?. Nu ne conduci?… TITY Sunt gata! LUCICA (către NINETA și CLEO) Plecăm cu Tity, deci (Se ridică toate trei, gata de plecare.) NINETA La revedere, Tanța… A!… Dar uitam… Roro, Veniți la balul doamnei Gubin?… RORO N-am încotro… TANȚA Ba da… cu siguranță… TITY Atunci voi fi și eu! NINETA La drum dar cu Cometa!… (Se-ntoarce către TITY) Să mergem, domnul meu! (Îi oferă brațul.) TOATE TREI La revedere, Tanță… Roro… TANȚA, RORO La revedere! (Dau să plece.) NINETA Hai… TITY (se oprește) Merg… dar pun condiții: să mergeți în tăcere, Să nu v-aud pe stradă nici în surdină glasul, Să nu priviți la nimeni, decît la mine… Pasul Scandat ca mersul sigur al versului spondeu… (Le arată.) Așa… Primiți?… CELE TREI Desigur! TITY Și-n urmă fiecare Primiți drept răsplătire să-mi dați o sărutare?… (Rîd, toate, protestînd.) LUCICA Deschide-atuncea marșul, ilustră călăuză! (TANȚA le conduce spre ușă; TITY, cînd să plece, lasă brațul NINETEI și se-ntoarce brusc la RORO, care rămăsese la locul ei.) TITY (către NINETA) Pardon! (Aleargă spre RORO, plecînd un genunchi la pămînt) O, dulce Rebus, cer umilită scuză!… Uitam să-mi iau adio… RORO Îl iei pe totdeauna? NINETA, LUCICA, CLEO (în fundul scenei) Ei, haide… vii odată?… TITY (întorcîndu-se către ele) Stați, că nu dă furtuna (Răspunzînd lui RORO) Cînd reapare iarăși, Cometa parcă știe? RORO Permiteți o-ntrebare: e-o autobiografie Povestea de-adineaori? TITY Și dac-ar fi?… RORO Aș cere… (ezită) Aș cere comentarii, știind că fac plăcere… TITY Cui? RORO Vrei să știi anume, cu orice preț?… TITY Da! RORO (fixîndu-l) Tanții TITY Nu mai arunc nimica în talerul balanții… LUCICA (în fund) Da’ vii odată?… TITY Gata!… RORO (către TITY) La revedere, clar. Desigur te reclamă un alt sistem solar… TITY De ce așa de sigur?… FETELE (în fund) Ei, noi plecăm! (Ies cu zgomot, conduse de TANȚA.) TITY (se-nclină) Rămîn Al majestății-voastre admirator și-amîn Răspunsul la-ntrebare… TANȚA (intrînd) Ce întrebare?… TITY (ca surprins) Plec… M-așteaptă caravana… Înc-un salamalec! (Se-nclină și fuge.) SCENA V [ modifică ] RORO, TANȚA (Pauză, în care RORO rămîne pe gînduri. TANȚA, nehotărîtă, se privește-n oglindă și se apropie încet de pian. Deschide pianul, arunclnd o privire peste umăr la RORO. Încearcă un acord și închide brusc pianul.) RORO (tresărind) Ce ai?… TANȚA Dar tu?… RORO Nimica… (Ducînd mîna la frunte) Migrena asta iar… TANȚA (îndreptîndu-se spre ușă) Cam des o ai… (Îi face semn cu degetul, în timp ce iese) Ia seama! RORO (rămasă pe gînduri, ridică din umeri) Curios!… Ce tip bizar! Cortina ACTUL II [ modifică ] Serată dansantă la DOAMNA CUBIN. În fund se întrevede salonul în care lumea dansează pe o arie de vals. Scena din față reprezintă un alt salon. SCENA I [ modifică ] TANȚA, TITY TANȚA (intră făcîndu-și vînt cu evantaliul) Uf! Nu mai pot! Ce seara! TITY (aplecîndu-se pe speteaza fotoliului, cercînd să-i sărute umărul) Ce umeri! O carară Nu i-ar putea întrece! (În acest timp RORO intră cu POETUL COLUM.) SCENA II [ modifică ] TANȚA, TITY. RORO, COLUM TANȚA (amenințîndu-l peste umăr, cu evantaliul) Galant ești astă-seară! TITY (aplecându-se din nou) Și brațul… TANȚA (retrăgînd brațul) Nu… nici brațul… TITY (același joc) Nici mîna?… TANȚA Nici o mînă Doar degetele numai, dar… Între noi rămînă! RORO (din prag) Discreție garantată! TANȚA (întorcîndu-se jenată) A, bardul! TITY He! Colum! Cînd ai căzut din lună? Parc-ai mai prins volum. COLUM Eu voi fi prins, se poate; dar nu știu editorul… RORO (întinzînd brațul lui COLUM) Continuați duetul… Revendic autorul! (Se-ntoarce șagalnic, făcându-se că pleacă.) TANȚA (căutînd să fie amabilă, către COLUM) Dar unde-ați fost? COLUM La țară. TITY Ei, asta-i! În Olimp! TANȚA V-ați recules, desigur; lipsiți de-atîta timp… TITY Poeții nu-și dau seama de timp… Ei sunt eterni. COLUM (cu o umbră de tristețe) Sînt paseri care pleacă de frigul asprei ierni, Și noi suntem ca ele, instinctul nu ne-nșală Și pribegim îndată ce presimțim răceală… TANȚA Din partea cui răceală? TITY Te-nșeli. Un dric, poete, N-ar fi putut să ducă grămada de regrete Ce le-ai lăsat în urmă… COLUM (cu un fior) Funebru e amicul! RORO (către TITY) Pe urma dumitale cînd să trimitem dricul? Eu nu-s grăbit ca domnul, și-orice temperatură În jurul meu veți face: răceală sau căldură, Le-oi îndura eroic… RORO De asta nu mă mir: Te știm cum te sacrifici… COLUM (către TANȚA) Asemenea martir Mi-ar fi plăcut și mie să fiu, și-aș fi rămas. Eu, pentru o zîmbire… TITY Cu zeii din Parnas Te-ai fi luat de peplum [3] ? COLUM (cu un ton glumeț) Nu te lega de zei? Că zeii se răzbună… Eu mi-i cinstesc pe-ai mei… TITY (cu o compătimire comică) Sărmanul idolatru! COLUM Slujește fiecare Un cult pe lumea asta și îi înalț-altare, Îi trebuie un idol la care se se-nchine Și căruia el însuși îi dă puteri divine… El e stăpîn și poate să-l darme cînd voiește, Căci el i-a dat viață… Un idol nu trăiește Decît atunci cînd jertfa pe-altarul lui mai arde… De-aceea nu-ți dau voie… TITY Așa! Ei bravo, barde! Revolta-i legitimă… COLUM Ei, domnule Rosnov, În viață pentru unii e cald ca-ntr-un alcov În care îndulcită pătrunde-orice lumină; Covoarele-n odaie aștern ca o surdină Pe zgomotele aspre ce vin pînă la dînsul… TITY Destul, maestre dragă, c-o să ne-apuce plînsul! TANȚA Tot elegiac, ca-n vremuri… RORO Urmează pentru mine! TITY (scoate batista) Să plîngem mai departe! Un tour de vals mai bine… (TITY gata să accepte; în timpul acesta muzica încetează. DOAMNA GUBIN și invitații intră în scenă.) SCENA III [ modifică ] ACEIAȘI, DOAMNA GUBIN, DOAMNA MIREA, LUCICA, CLEO, NINETA. SCULPTORUL PRALEA, HALS, RUDI, (cătră COLUM) TANȚA invitați. PRALEA Splendid arcuș! HALS Diabolic! NINETA Serafic! RUDI Sarasate! HALS Un Wasserfall [4] armonic de triluri și stacate! TITY (către grupul din față) Urcat e diapazonul! DOAMNA GUBIN Frumos! DOAMNA MIREA Aici stați voi? TITY (arătînd pe COLUM) A renviat poetul! LUCICA Să-l auzim și noi! NINETA Cînd ai sosit divine? CLEO Visez?… Ce vă mirați? La noi întotdeauna artiștii consacrați Sînt musafirii casei… COLUM (înclînându-se) Prea multă cinste, doamnă! DOAMNA GUBIN Nu… nu… noi știm prea bine talentul ce însamnă… Și sîntem foarte mîndri!… Pe cînd trăia Gubin, Alecsandri, sărmanul… Ce de-amintiri îmi vin. Colea-și trăgea fotoliul… și cîte nostimade Nu ne spunea… Vai, Doamne, ce suflet cumsecade! TITY Să-i trecem dar fotoliul… Nu te jena, Colum! COLUM Mi-ar prinde poate bine după atîta drum… TITY Așază-te atuncea… RORO (către DOAMNA MIREA) Ah! E incorigibil! TITY (către COLUM) Ia loc și te declară de-acum inamovibil!… DOAMNA MIREA Pan’ nu și-o spune Tity sentința lui, se poate? Mă rog, ce-nșeamnă asta să rîzi mereu de toate?… Ei, lasă-l, că nu strică cu gluma nimănui… Gubin al meu, sărmanul, era la vîrsta lui Aidoma ca dînsul… TITY O, doamnă,-s încîntat Că aducea cu mine ilustrul răposat!… RUDI C-o mică diferență: era un om cuminte… HALS Ha! Ha! PRALEA Ai! a pățit-o jonglerul de cuvinte… TANȚA Lăsați Cometa-n pace! HALS Mă rog, care cometă? (Fetele rîd cu înțeles.) PRALEA (cu mirare) Cum n-ați văzut-o încă? Ciudat! Dar nu-i gazetă Să nu-i fi dat portretul… FETELE (cu mirare) Care portret? PRALEA Ce fel? N-ați auzit de noua cometă Baladei? CLEO Cum? Baladei îi zice?… RORO (către TITY) Ce! ai un concurent? TITY (grav) Un interim pe care îl las pe firmament, Cînd mă cobor în lume… DOAMNA MIREA (către PRALEA) Și cum e?… PRALEA O splendoare! Dar numai cătră ziuă, tîrziu de tot, apare Cînd e senin… NINETA Ei, asta-i! Noi o vedem și-acum! (Fetele rîd.) PRALEA (se uită, mirat, în toate părțile) Unde-o vedeți? LUCICA Aici! (Haz mare.) PRALEA Tu o zărești, Colum? COLUM (distrat) Eu?… Nu… PRALEA (întrebător, către HALS) HALS Nici eu, firește… PRALEA (către TITY) Atunci… dar dumneata? TITY O văd și nu… PRALEA Dar unde? LUCICA Ei, las’… N-o mai căta… CLEO (cu mirare, luînd traducerea Iliadei de pe masă) Un nou volum?… NINETA Al cui e?… TITY (luînd volumul din mîna lui CLEO și uitîndu-se la copertă) Cunoști pe delicvent? PRALEA (uitîndu-se peste umărul lui TITY) Recidivist… LUCICA Maestre, îl știi? TANȚA COLUM Respins de Academie în unanimitate! (Răsfoind, volumul) Sărmane hexametre așa pios lucrate! Nemuritorii noștri adună pergamente, Ei nu vor să trăiască în vremile prezente, Țin să s-asimileze cu vechile carboave, Le place atmosfera de mucede hrisoave Și-au devenit chirilici ca Biblia Scheiană… Fotoliul academic e pentru ei o strană În care dorm în pace un somn matusalemic… Sînt ingineri, istorici, cîte-un poet anemic, Ce-asistă la ședință ca într-un sanatoriu… Din cînd în cînd un doctor tușește un memoriu, Sporind cu un infoliu celebrele Anale… Din cînd în cînd s-aude cîte-un aeternum vale, [5] Spre-a da o dezmințire, căci foarte-adeseori Mor și-academicienii, deși-s nemuritori! Tăcere-n necropolă, și alt postum ia strana Aceluia ce-și mută fotoliu în Nirvana… Dar dacă mai există sau nu literatura, Și dacă arii nouă mai cîntă zeul Pan, Ei ce-au pierdut de-a pururi contactul cu natura Nici nu voiesc să știe… stau după paravan, Se-mbracă în giubele de pergamente vechi Și cu peceți și-astupă augustele urechi Spre-a nu-i lovi — oroare! — cumva curentul nou… CLEO Dar sînt atîtea premii?… Are talent? COLUM Da. Dar de-așa cadou Nu-s vrednici literații… Sînt premii, un nămol… De pildă, anul ăsta, stațiunea Tekirghiol A fost încoronată… TITY (compătimitor) Aveți dreptate voi! Poftim! s-arunci un premiu într-un așa noroi! RUDI Se spune că e muncă în opul premiat… COLUM (ridicînd cartea) O fi! Dar asta nu e? Homer reînviat Prin truda și voința unui benedictin… Ce stăruință trebui și ce amarnic chin Spre a călca pe urma lăsată de-un gigant, S-a întrebat el oare. maturul corp savant? PRALEA De noi, sculptorii,-i bine. Noi nici nu vrem să-i știm P e ei ori alți macabri clienți de țintirim. Tot dintr-un lut îi facem… Păcat că mor cam rar… La mine plastilina stă gata-n buzunar… DOAMNA GUBIN Dar răi sînt azi artiștii! Sărmanu-Alecsandri… Ce suflet cumsecade… PRALEA (către COLUM) Ca noi, cînd om muri… (Muzica reîncepe zgomotos.) HALS (către RORO) Întîiul vals, mein Fräulein? RORO O nu… vă mulțămesc. HALS De ce?… TANȚA Nu-i place valsul… HALS Se poate?… Nu-i firesc, La noi în dulcea țară cu Dunărea albastră, So eine schöne Nixe, [6] cum sînteți dumneavoastră. Tresare cînd aude acordul unui vals, Și nu mai are-astîmpăr… RORO O fi, domnule Hals! HALS Da, da… În viața noastră nici nu aveți idee Ce loc ocupă valsul… La noi toate se-ncheie C-un tour de vals… Da, valsul! Eu îl ador, duduie! Atîta frenezie nici într-un cîntec nu e, Oricît de plin de viață ți s-ar părea aceia… La Capri, La Sorrento se joacă tarantella (mimează) În sunet de tambure… O manola-n Sevilla Bătînd din castagnete danțează seguidilla… TITY (imitîndu-l) Ollè! HALS Cu-aprinsul ceardaș se laudă maghiarii… Dar nici un danț nu curge în ritmul unei arii Mai legănat ca valsul… Nici valul mîndrei mări Pe dune nu descrie mai sprintene mișcări, Nici adierea serii n-alunecă mai lin Pe lanurile-ntinse… Da, valsul e divin! Da, orișice mi-ați spune, nu-i nici o melodie Așa de fermecată… CLEO Destulă teorie! La ce să pierdem vremea?… N-auzi, ne cheamă Strauss… HALS Da,-l recunosc, mein Fräulein, divinul Fledermaus! (Îi oferă brațul și deschide valsul.) LUCICA Să mergem! (Pornește cu RUDI.) COLUM (cătră TANȚA) Domnișoară… NINETA (cătră RORO) Nu vii? RORO Merçi, Ninetă! TITY (în treacăt) Ce-aștepți, domnule Pralea, iar cauți vreo cometă?… (Către RORO, oferindu-i brațul) Pot fi mai în favoare ca neamțul guraliv? Permiteți, domnișoară? RORO (respingîndu-l cu un gest) Merçi de portativ! (TITY iese cu tot grupul, afară de RORO.) SCENA IV [ modifică ] RORO, singură, apoi TITY RORO (se plimbă enervată prin salon) Ce plictiseală! (Se oprește în fața oglinzii, căutînd să-și potrivească o șuviță.) TITY (intrînd) Pace șuvițelor rebele! RORO (fără să se-ntoarcă) Ați spus?… TITY N-am spus, dar astfel sînt gîndurile mele! Cu cît le-adun, cu-atîta îmi scapă mai nebune… Cum văd, în astă seară nu ești în toane bune… Te-a-ntunecat vreo umbră trecînd prin infinit? TITY O, nu, dar mi-a fost teamă de vechiul satelit… RORO Escaladezi iar cerul?… TITY Ce-aș mai căta în cer, Cînd ești aici?… RORO Atunce?… TITY Nu… am venit să-ți cer… RORO Discreția mea?… TITY O glumă! RORO Ți-am spus că-i garantată!TITY O, cum nu lași în voie o inimă să bată… RORO Ești cardiac, pesemne… De ce-mi spui asta mie Și nu i-ai spus-o Tanții… TITY Aceeași ironie Ce șfichiuie și arde cu fiece cuvînt… RORO Îmi pare c-adineauri aveai mai mult avînt Pe cînd steteai de vorbă cu blocul de Carara… Și blocul renviase atunci ca legendara Statuie-a Galateei… Noroc de evantaliu Că e și el o armă… Nici cel mai mic detaliu Nu mi-a scăpat… De-o pildă: (Imitînd pe TITY) Ce umeri! O carară Nu i-ar putea întrece! (Imitînd pe TANȚA) Galant ești astă-seară! (Imitînd pe TITY) Și brațul… (Imitînd pe TANȚA) Nu… nici brațul… (Imitînd pe TITY) Nici mîna… (Imitînd pe TANȚA) Nici o mînă… Doar degetele numai, clar… Între noi rămînă! Așa era?!… E bine?… TITY Ah, pentru-un compliment Atîta-nverșunare… RORO O, ai atît talent Să-ntinzi ascunse mreje viclean ca păsărarii… Un virtuoz ce cîntă pe-o strună-atîtea arii, Ți-atragi în cursă prada ca șerpii sunători… Ai orice îndrăzneală… De-o pildă, uneori Te faci smerit ca pajii ce-abia ridică ochii, Cînd duc din urmă trena bogat-a unei rochii, Ca Child Harold arare înăbuși un suspin, Romanticul pe urmă devine-un arlechin, Și dacă nu se prinde, mai faci o piruetă Și te arunci în spațiu supt formă de cometă… TITY Cometa, iar cometa! Ah, bietul meu simbol! RORO Simbolul e o mască… TITY Simbolul e-un ocol… RORO E deraierea celor ce-au obosit pe drum… TITY Ba nu, e picătura subtilă de parfum Ce-ți amintește floarea și toată primăvara… RORO (ironic) E statuia ce doarme în blocul de Carara? Nu?… De ce taci?… Răspunde! Alo! Rămîi afon?… De ce-ai venit atuncea?… (Intră HALS, grăbit.) SCENA V [ modifică ] ACEIAȘI, HALS HALS (bătînd din palme, din prag) Poftim la cotilion! RORO Merçi!… HALS (cu disperare) Nici cotilionul?… (Plecînd) Ai, ai… În țara noastră… (Dispare.) SCEN A VI ACEIAȘI, fără HALS TITY (privind pe urma lui Hals) Dar du-te și te-aruncă în Dunărea albastră! RORO (rîzînd) Nu îl urmezi?… Îmi pare că-n alte vremi erai În frunte totdeauna la cotilion… Ce ai? TITY Un cotilion e însăși viața mea întreagă, Un lanț de zile negre și albe ce se leagă Și se preschimbă-ntruna și iarăși se desfac… Am ore pesimiste mai negre ca un frac Și altele senine, albastre, violete, Strălucitoare zile în roze toalete, Ca niște flori invoalte cu splendide corole Ce joacă-ntr-un amestec nebun de banderole, De panglici, de volane — ah, albe,-atît de albe Ca perle prinse-n hora unei bogate salbe, Le văd cum se răsfiră… Sînt zilele de ieri… Și iată, vin acuma ca negri cavaleri, Vin zilele funebre și-aruncă triste pete întunecînd lumina atîtor toalete, Se-ngeamănă cu ele și mi le iau pe rînd, Se duc în farandolă și mă trezesc oftînd, Cu două-trei cocarde la piept și cu un gol Nemărginit în suflet — vezi, asta-i un simbol! RORO Și ziua de-azi ce haină îmbracă? TITY Știu și eu! Ah, sînt sătul de-atîtea luciri de curcubeu! Și-aș vrea să scap odată de veșnicul alai, De-acest bizar amestec de caravanserai, De fantasmagoria aceasta de culori, Ce mă-amăgește-ntruna, de-mi vine uneori Să cred că am drept suflet o prismă de cristal… O, dac-ai vrea, tot fastul acest de carnaval S-ar stinge ca o lume răsfrîntă de oglinzi… (Punînd mîna pe inimă) Pe prisma asta vie dac-ai voi să-ntinzi Cu mîna ta o umbră — nebunele lumini S-ar stîmpăra, desigur… de-ai vrea să te înclini Asupra ei o clipă și-n ea să te privești, Te-ar prinde-n mii de fețe frumoas-așa cum ești, Și fiecare față te-ar oglindi întreagă, Purtînd întotdeauna culoarea ce ți-e dragă… Dac-ai voi o clipă… RORO (rîzînd) Oprește-te, cascadă! Cînd te ascult îmi pare c-aud o serenadă… Altdat-ai face bine s-aduci și o ghitară Și restul — ca, de-o pildă, tradiționala scară, O mantă de hidalgo, o casă cu balcon, Și să comanzi și luna pe-al cerului plafon, De vrei cu dinadinsul să-mi pari un om serios… TITY Ah, rîsul, veșnic rîsul, ca un cuțit tăios… De ce tot rîzi întruna? RORO Dar ce?… Voiești să plîng?… TITY De-ai ști de cîtă vreme și cu ce grijă strîng Eu gîndurile-acestea de care rîzi acuma, Ai înțelege poate ce crudă-ți este gluma, Și pentru ce-n saloane cu zgomot uneori Rîzînd îmi sun crotalii ca șerpii sunători, De ce devin multiplu și pentru ce mă schimb, De ce melancolia s-așază ca un nimb Pe fruntea mea, de parcă sînt sumbrul Child Harold, Și pentru ce, pe urmă, supt tainicul imbold, Mă-nalț ca o cometă și rătăcesc prin gol, De ce îmbrac întruna simbol după simbol — N-ai mai glumi și-ai crede ce nu-ndrăzneam să-ți spun: Că te iubesc… (RORO rîde cu hohot. În vremea aceasta, alaiul cotilionului trece pe o ușă ca să iasă pe alta. TANȚA care-a auzit ultimele cuvinte oprește grupul, ținîndu-se de mînă cum se găseau fiecare.) SCENA VII [ modifică ] ACEIAȘI, TANȚA, CLEO, LUCICA, COLUM, PRALEA, RUDI și HALS conducînd cotilionul. TANȚA Ce face?… TITY (încurcat) Spuneam… RORO (tăindu-i vorba și rîzînd) Că un nebun Avea în loc de suflet o prismă de cristal, Ce nu-l lăsa să doarmă… Un caz puțin banal, Precum vedeți… LUCICA Sărmanul! COLUM Interesant pacient! RORO (fixînd pe TITY) Vă-nchipuiți tortură?! La fiece moment Să simți că-ti joacă-n suflet, răsfrînt de șapte ori, Un spectru! Și ce spectru! Un spectru de colori! Să-ți fie bietul suflet pestriț ca o paletă… S-o vezi așa, de pildă, pe Tanța violetă, Și indigo, și-albastră și verde, străvezie, Și galbenă pe urmă — apoi portocalie Și roșie, în fine… TANȚA (roșie) Și pentru ce chiar eu Din toată adunarea… RORO (către TITY) Răspundeți, domnul meu?… TANȚA Tot eu!… De ce nu Cleo, Nineta sau Lucica? E-o veșnică manie… Nu mai pricep nimica… Ce legătură este între acel nebun Și mine? E vreuna? Atunci?… RORO Tot eu să spun?… TITY Pardon, eu sunt nebunul… RORO (prinzîndu-se în cotilion) Hai să-l legăm atunci! Degrabă strîngeți lanțul! TOȚI (făcîndu-se roată in jurul lui TITY) Da, lanțul! RORO Mai arunci De-acuma invective? HALS (conducînd cu emfază) La dreapta toți acum! COLUM La stînga! Strîngeți cercul! CLEO Așa! TITY (cu brațele încrucișate) Și tu, Colum?! COLUM Desigur! NINETA Să nu fugă! RORO Să nu-l lăsăm, Ninetă! CLEO Rotiți acum! PRALEA Mai iute! TANȚA Sărmana mea cometă! RORO (luînd cocarde de la HALS) Vreo două-trei cocarde? (I le aruncă, TITY le prinde din zbor.) RORO Sau poate-o banderolă? (Îi flutură o banderolă pe dinainte.) TITY (umilit) Destul de-acum! Iertare… HALS (comandind)) Atuncea: farandolă! La dreapta! Rupeți cercul! (Cercul se desface și toți trec, înclinîndu-se pe dinaintea lui TITY.) RUDI ‘Nainte! Rămas bun! RORO Bromură de potasă, simpatice nebun! CLEO Păzește-ți bine prisma! LUCICA Acuma cum ne vezi? Albastre, violete?… TANȚA Rămîi?… Nu ne urmezi?… HALS (comandînd) Coloană înainte! RORO (schițînd un gest de adio) Cred că ne-am înțeles! (Dispare farandola pe ușa din dreapta.) TITY (rămas singur, privește melancolic la cocardele din mînă. și aninîndu-le la piept) Da — două-trei cocarde… cu atîta m-am ales! Cortina ACTUL III [ modifică ] Acțiunea se petrece la DOAMNA MIREA. O casă la țară, cu terasă și un balcon îmbrăcat în vreji de trandafiri. Balconul dă spre o grădină cu alei, care se prelungesc pe planul întîi și in furii. La marginea scării, de-o parte și de alta, leandri înfloriți. Mai încolo, bănci de piatră și straturi de flori. Copaci mari prin care se străvede cerul de noapte. La ridicarea cortinei, toată societatea e in așteptarea cometei; singură RORO, supt un lampadar, stă izolată și citește. SCENA I [ modifică ] RORO, TANȚA, CLEO, LUCICA, NINETA, COLUM, PRALEA, RUDI CLEO Relâche și-n astă seară! PRALEA Cum?… Se-nnorează iar? LUCICA Iar a lăsat cortina divinul impresar? COLUM De ce n-aveți răbdare?… RUDI Eu nu sunt noctambul Ca dumneata… CLEO Ieri noapte am așteptat destul… TANȚA Eu nu știu, dar ai spune c-o face într-adins… COLUM Ieri noapte-abia plecaseți și norii s-au desprins Și-a răsărit deodată acolo, între brazi… NINETA Eu una, mi se pare c-o să renunț și azi… Prea-și bate joc de public… PRALEA Conjur-o tu, poete! TANȚA Roro, tu pui pe goană sărmanele comete… LUCICA Roro-i de vină numai! NINETA De asta nu apare! CLEO Așa-i… ca bietul Tity… PRALEA Dar ce s-o fi făcut? COLUM L-am întîlnit o dată… Era cam abătut Și îmi spunea că pleacă… TANȚA Cum? Fără nici un gest? Făr’ să depun-o cartă? COLUM Vorbea de Hammerfest, De fiorduri și ghețare, de nordice minuni, De noaptea care ține întruna șase luni, De pinguini, de Ibsen, de ursul alb, feroce, De vesta ce-o să-și facă din pielea unei foce, Că nu mai merge-aicea cu traiul monoton, Și pleacă deci să moară ca rentier lapon. TANȚA Și a plecat? RUDI E-n stare nebunul! PRALEA Ce păcat! Era așa de vesel! RUDI Ei, aș! Un disperat! Un om ce n-are-ntr-însul nimica… Un smintit Ce-și bate joc de toate, c-un rîs nesuferit Rînjind ca o reclamă expusă de-un dentist… COLUM (cu căldură) Eu cred că, dimpotrivă, în fond e un artist, Un suflet ce vibrează adesea mai profund, Mai sincer decît alții… Că-ntr-însul se ascund Simțiri mai delicate, mai gingașe, mai rare, Ce parcă se sfiește să le rostească tare, Că-i un poet din fire, ce, nedeprins să scrie, Ca un nabab aruncă imensa-i bogăție În daruri de cuvinte și glume sclipitoare… RUDI — J Lăsați-mă în pace!… Ce? Parcă-i lucru mare Să-nșiri mereu la vorbe, fără vreun scop anume? Și chiar artist să fie!… Ce face el pe lume?… PRALEA (furios, către RUDI) Știi dumneata ce-i lutul, un vers, sau o coloare? Știi ce-i să dai o formă simțirei ce te doare? Ți-ai dat vreodată sama ce însemnează artă? Cum îți permiți atuncea, mă rog? RUDI (înțepat) Mă rog, mă iartă! Dar ce-are-a face arta cu micul meu erou? PRALEA (se ridică furios; în momentul acesta intră doamnele MIREA și GUBIN.) SCENA II [ modifică ] ACEIAȘI, DOAMNA MIREA și DOAMNA GUBIN PRALEA Dă-mi voie, ce-are a face?… DOAMNA GUBIN (cătînd spre cer) Ei, cum stăm? Ce mai nou? DOAMNA MIREA (același joc) A apărut vecina?… Da scumpă-i la vedere! PRALEA (cu mîinile la spate, se plimbă furios.) DOAMNA GUBIN Dar ce-are domnu’ Pralea? RUDI Ce are?… N-are bere? PRALEA (împăcat, rîzînd) Aici ai nimerit-o! E drept că n-o reneg, Și-o am în mare stimă… dar totuși, nu-nțeleg Ce are-a face berea cu ce vroiam să spun… În lume fantazia-i un dar puțin comun Și trebuie-admirată… Ce-mi pasă că nu scrie, Cînd poate să arunce puțină poezie În lumea asta plină de sportsmeni, cum e domnul… (Arătind pe RUDI.) RUDI S-a supărat maestrul!… DOAMNA MIREA (întrerupînd) Dar nu găsiți că somnul Își are și el rostul?… Se vede c-ați uitat Escursia de mîne… TANȚA Nu, eu am renunțat… Eu țin să văd cometa cu orice preț… CLEO, LUCICA, NINETA Și noi! RORO (ridicînd ochii de pe carte) Lăsați că peste-un secol se-ntoarce ea-napoi! NINETA Noi azi o vrem! TOATE (ca la teatru) Cometa! DOAMNA MIREA Ei bine, dar e nor… Și e cam frig… Pe mine m-a prins ca un fior… DOAMNA GUBIN Da,-s reci nopțile-acuma… Hai să intrăm în casă.. Poftim, domnule Pralea… Dă-mi brațu-așa, și lasă… Știm noi cum sunt artiștii… li știm noi cum s-aprind Pentru-o nimica toată și ce greu se deprind Cu lumea… Pentru-o vorbă înalță baricade! Alecsandri, sărmanul… NINETA (imitînd-o, către COLUM) Ce suflet cumsecade! RUDI Nici vorbă! Niște îngeri artiștii… cui o spui? CLEO Nici morți nu scapi de dînșii, că se prefac statui! DOAMNA MIREA Hai, fetelor, că-i rece… Roro, nu vii? RORO (ridicînd ochii de pe carte) Acum! Să-mi isprăvesc pasajul… DOAMNA MIREA Hai! (Toți pornesc spre ușa salonului, afară de RORO, care oprește pe COLUM în treacăt.) RORO Domnule Colum! SCENA III. [ modifică ] RORO, COLUM RORO COLUM Domnișoară… RORO E-adevărat ce-ai spus? COLUM O vorbă… De cine?… RORO (încurcată) A, de nimeni… (schimbînd vorba și arătînd cerul) Uite-o rachetă sus Cum își descrie arcul!… Și alta… E-o splendoare! COLUM Da e-anotimpul ploii de stele căzătoare! RORO (reluînd fraza de mai înainte) Și… plecat? (încurcată din nou, erată cerul) A treia! COLUM (zîmbind) Am înțeles acum De cine este vorba! RORO Da, domnule Colum! Te știu că mi-ești prieten… COLUM (mișcat, se face că se uită și el la cer) Privește, încă una! RORO Să le lăsăm… Prieteni am fost întotdeauna… Deci nu-ntreba nimica și spune-mi: a plecat? COLUM Da. RORO (după o pauză) Mulțămesc… Atuncea era adevărat… (Pauză.) La revedere, dară… (Îi întinde mîna.) COLUM Mîini iarăși va fi soare! Nu… eu rămîn cu ploaia de stele căzătoare!. (COLUM pleacă.) SCENA IV [ modifică ] RORO, apoi TITY RORO (rămîne pe gînduri un moment, apoi încearcă că citească. Un colț de cer întunecat se deschide, luminînd balconul și o 5 parte din grădină. După un timp se aud de departe acordurile unei ghitare. RORO tresare și ascultă. Crede întîi că vin din casă și se uită într-acolo, apoi se întoarce repede spre balcon. Ghitara tace.) Mi s-a părut… (încearcă să reieie cititul.) TITY (În vremea asta apare de subt arbori, cu o scară de funie pe umeri, cu o lungă mantie de hidalgo și cu o ghitară. Se uită și vede pe RORO, își ia o atitudine de amorez romantic și zdrîngăne ghitara.) RORO (tresărind, se pleacă pe rampă, uimită, scăpînd cartea din mînă.) TITY (își dă bereta pe ceafă și, prinzînd un acord, începe) Aicea iat-o casă Și iată și-un balcon, Și luna-i radioasă Pe-al cerului plafon: Arată-te, frumoasă, Și vino pe balcon! (Zdrîngăne ghitara) RORO (se apleacă din nou și rîde) Ce-i asta? TITY (continuînd serenada, grav) Mi-ai spus s-aduc ghitara Și, iată, m-am supus! Mi-am procurat și scara Să urc pe ziduri, sus — Romantică e sara Și toate-s cum mi-ai spus! RORO (rîzînd cu hohot) Vai, Doamne, ce nebun! TITY (zdrîngănind cu brio) M-am travestit, privește, În mîndru trubadur, Nici manta nu-mi lipsește: Admir-o, te conjur! Nimic nu mă oprește Ca inima să-ți fur! (Zdrîngăne cu furie.) RORO (abia ținîndu-se de rîs, ia un trandafir din păr și-aruncă-n el) Taci că te-aude lumea… TITY (întinde ghitara și prinde trandafirul; inspirat) Ei, lasă-mă să spun. Nu-i gata serenada… (Continuînd) E ora cînd am brio, Las’ să mă manifest, Că de nu vrei, adio! Plec iar la Hammerfest! (Mai zdringăne o dată și se uită la RORO mîndru) Și-atîta… RORO (rîzînd) Vino sus Și te prezintă mamei… TITY A, nu-s deloc dispus… Laponul nu admite astfel de etichete… RORO Să fi rămas acolo… TITY (amenințător, gata să reînceapă) Anunț alte cuplete! RORO A… nu! Destul! Dar spuneți, vă rog, de cînd în țară? TITY (pregătindu-se din nou) Ghitara mea… RORO Mă supăr… Surdină la ghitară! TITY De va tăcea ghitara, atuncea eu voi plînge… Dar mă supun… Privește! (Așezînd ghitara pe bancă) Și ca un strop de sînge (lăsînd trandafirul să cadă ușor pe strune) Pe coarde drept surdină rămîie trandafirul… RORO Mi-e teamă iar de-o criză… Se-ntoarce iar delirul? (Indicînd trandafirul de pe ghitară) Redă-mi-l! (Se apleacă peste balustrada balconului.) TITY (acoperindu-și ghitara cu brațul) Nu se poate! RORO (coborind cîteva trepte) Ba da! TITY (ridicind trandafirul de pe ghitara care vibrează) E-al meu de-acum! S-a îmbibat de sunet suavul lui parfum Și cîntă toată floarea din suta ei de foi… Sonoră cîntă floarea… (Duce trandafirul la gură.) RORO (alergînd spre dînsul) Nu… dă-mi-l înapoi! (Întinde mîna să apuce trandafirul, TITY se apără și în luptă floarea se scutură.) TITY (consternat) Vezi ce-ai făcut?… Acuma nu-i nici al dumitale Și nici al nimănuia… RORO (consternată) Sărmanele petale! (Cearcă să adune petalele de jos, dar se oprește cu resemnare.) Ce-i scuturat odată nu mai renvie iar! TITY (privește melancolic la cotorul fără foi) Dar aruncat, ce-i dreptul… oricum, era un dar! RORO (mișcată) Îți pare rău?… TITY (dă din cap afirmativ.) RORO Și mie… TITY (brusc) Roro! RORO (azvîrlindu-i foile în obraz) Da, îmi ești drag! Mi-ești drag cît nu-ți închipui, laponul meu pribeag! Mi-ai fost întotdeauna, și mai de mult, și azi, Și fără de ghitară, și cu… Și poți să-mi cazi, De crezi că se, cuvine, chiar și-n genunchi acuma… TITY Roro, de-i iar o glumă, hotare are gluma Și inimele noastre puteri ce-s măsurate… Mi-e frică… RORO Fericirea pe slabi îi înspăimîntă! Ei, să te văd acuma!… Ia harfa ta și cîntă! (Îi întinde ghitara.) TITY Surdină la ghitară!… RORO (trezind un acord) Cum? Nu suntem de-acord? Ce?… S-a-ndreptat busola din nou spre polul nord? TITY Roro, mi-e frică totuși de-atîta fericire… RORO Copil ce ești! Ascultă! Întreaga mea iubire O ai! Auzi? întreagă! Și-mi dau prea bine seamă Cît prețuiești, de-aceeea, vezi, mie nu mi-e teamă! TITY (reluîndu-și veselia) Ghitara!… Dă-mi ghitara, atunci — și-o sărutare! RORO Nu… să lăsăm ghitara, și pentru rest — răbdare! Ghitara-ntre relicvii vom pune-o într-un cui, Și-acum sărmana floare adună-mi-o s-o pui În cutioara asta, petală cu petală… (TITY adună foile de jos și i le dă. RORO le pune in ghitară.) Să stea drept mărturie în viața conjugală Cum într-un scrin închise stau primele scrisori… Așa, acum ghitara-i mormîntul unei flori… S-o respectăm… Și dacă, tîrziu, între-amîndoi, S-a declara vreodată iar starea de război, Eu voi lua ghitara, și ceasul de acum, Trezit ca printr-un farmec de anticul parfum, Ne-a sfătui mai bine ca interpreții legii: În loc de paragrafe, cu două-trei arpegii Voi readuce-n casă pierduta armonie… (Schimbînd tonul și ridicînd mantaua) Dar cu mantaua asta ce facem?… RORO Panoplie! Și scara, și mantaua… Să le-atîrnăm pe toate! Și luna… TITY Da, și luna… RORO Păcat că nu se poate S-o punem ca ex-voto… [7] TITY Roro!… și tot decorul Acestei nopți în care eu, pseudozburătorul. Modernizat cu totul, am apărut pe scenă, Trezind florile-n straturi cu-a mantiei mele trenă Tot ce trăiește-n colțul acesta de natură, Să nu-l lăsăm să piară… Vezi, ce frumos e cerul! Ca-ntr-un Kodak în suflet noi să-i furăm misterul Și să-l păstrăm de-a pururi în camera-i obscură… RORO Nu mă opun… RORO (surprinsă) Ce-i asta? TITY (rîzînd) Un prim instantaneu! RORO Nu ești serios! Nu-i bine… De ce nu ai răbdare? Nu știi că fericirea-i sporită de-așteptare? Că-n stăruință poate-i mai multă fericire, Și mai frumos e drumul ce duce la iubire Decît iubirea însăși, de multe ori. TITY Admis! Dar vream să mă asigur întîi de nu-i un vis… Căci am visat atîta… Dac-aș fi fost Colum, Aș fi putut, desigur, să scriu, nu un volum, Ci o bibliotecă cu-a mele ieremiade… Dac-ar fi fost ca mine acolo unde cade Zăpada și e cronic amurgul, unde renul Cel iute de picioare înlocuiește trenul, Acolo unde cerul pe fața lui cea pală Își pune roșii farduri de-auroră boreală, Schimbînd mereu costume, întocmai ca Fregoli, Făcînd să joace acul magnetic al busolii TITY (grav) Atuncea, nu mai mișca… (Se apropie, și cu gesturi exagerate de fotograf) Iar eu… Profit!… Și-acum… (O sărută.) Ca-ntr-un delirium tremens, dac-ar fi fost acolo, S-audă asprul Crivăț gemînd lugubru-i solo — Cu gîndurile-mi negre și triste, și amare, Ar fi-mpletit un ciclu de cîntece polare Să plîngă toți laponii ca streșinele vara… RORO Dar ce-ai cătat p-acolo?… TITY Crezi c-am lăsat eu țara Așa, de bunăvoie?… Și-am părăsit eu tot Ca să urmez o cură de emulsiune Scott La obîrșie însăși?… Nu… M-am expatriat Ca să te uit, și totuși degeaba am plecat… Am suferit atîta, Roro, de vrei să-ți spun, Încît acuma dacă mă port ca un nebun, E că o fericire prea mare covîrșește Simțirea omenească… RORO Dar eu!… TITY Și tu?… RORO Firește! (Se așază amîndoi pe bancă, TITY îi ia mîna.) RORO (liniștită) Întîi nu mi-am dat seama deloc… dar, mai tîrziu, O întristare vagă, așa, fără să știu, M-a cucerit cu-ncetul, și-adeseori simțeam Că cineva lipsește… dar cine?… nu știam… Pierise parcă verva, și pînă și Colum Mă plictisea, sărmanul… Și-n urmă, nu știu cum, Mi-am explicat deodată cine lipsea din casă Și ce era simțirea aceea nențeleasă… (Pauză.) Și de-am ghicit că tu ești, eu n-am mai întrebat, Dar din minutu-acela, vezi tu, te-am așteptat… Roro! Ce farmec are orișice vorbă a ta! Eu ceasul ăsta dulce n-o să-l mai pot uita!… Ce viorie-i umbra Vezi colo un leandru… Îl vezi cum strălucește?… Ai spune-un policandru Cu blînde flăcări roze, aprins pentru-o serbare… Și-n scorbura de colo… vezi colo, supt umbrare, Unde-un painjen meșter hamacul și-a țesut, Cum arde-n strop de rouă ca un diamant pierdut… N-o să găsim noi ceasul acesta niciodată! Încrede-te în mine, Roro, și te îmbată, Să ne prefacem una cu tot ce ne-nconjoară… (RORO se lasă cucerită, plecîndu-și capul pe umărul lui.) Încrede-te în mine, Roro, c-a doua oară N-o să găsim noi ceasul acesta… Simți acum Subtil cum se strecoară supt ramuri un parfum De parc-ar trece-n umbră procesii cu buchete? Poți să ghicești, ca mine, ce floare ni-l trimete? Închide ochii… TITY (RORO închide ochii și aspiră aerul.) Spune! RORO Garoafa! TITY Nu. RORO Verbina? TITY Nici ea! RORO Nu-i măgheranul? TITY Nici el… RORO TITY Nici… Atunci sulfina? RORO Spune-atuncea care? TITY E crinul? Nu-l simțești?… Închide ochii bine… Așa… (RORO închide ochii, TITY se pleacă și o sărută repede.) RORO (lăsîndu-se îmbrățișată) Șiret ce ești! (Intră TANȚA.) SCENA V [ modifică ] ACEIAȘI, TANȚA (TANȚA, intrînd, caută pe RORO; negăsindu-o pe terasă, se apleacă peste balustradă și asistă la scena sărutării. Rămîne uimită un moment, apoi pleacă repede în casă. ca inspirată de-o idee subită, fără să spuie un cuvînt.) SCENA VI [ modifică ] TITY, RORO, apoi TANȚA cu tot grupul. TITY Ce dulce! TANȚA (reintrind cu un aer misterios, urmată de tot grupul) Sst!… Cometa! (Toți se adună buluc și se uită spre cer, căutînd cometa.) PRALEA Aș… farsă!… TANȚA (întorcîndu-se din nou către grup) Sst!… Încet! (Conduși de TANȚA, toți se apropie de balustradă.) LUCICA (dînd din umeri) Nu văd nimica… TANȚA (arătînd în grădină banca unde stau TITY și RORO îmbrățișați) Iat-o!… Și încă în duet! (Către RORO și TITY, tare). Nu vă jenați! FETELE (în cor) Cometa! RUDI (sosind pe urmă) În fine! TITY (ridicîndu-se, fără să lase pe RORO de mină) Da!… sînt eu… RORO Adică noi… TANTA Nici vorbă! DOAMNA MIREA (către TITY, sever) Dar bine, domnul meu, Ce însemnează?… TITY Doamnă… DOAMNA MIREA Pardon! RORO Te rog, mama? DOAMNA MIREA Tu taci! TITY Stimată doamnă… DOAMNA MIREA Eu cred că se cădea Ca să-ți anunți sosirea, cum face toată lumea… RORO (rîzînd) Cometa nu-și anunță sosirea niciodată! Ș-apoi, la urma urmei, noi toți n-o așteptam? În lipsa celeilalte, (arătînd pe TITY) eu vă servesc ce am! DOAMNA MIREA (mustrător) Roro! TITY Iubită doamnă, văd bine că-s greșit… Dar ce să fac?… E poate cam neobișnuit Să vii la ceasul ăsta, și totuși prea firesc Să se-ntîlnească astfel acei ce se iubesc… Și eu sunt printre-aceia… la gînduri n-am mai stat, Ci mi-am luat ghitara și manta, și-am plecat Să-mi cuceresc mireasa… (Arătînd pe RORO) Mireasa e găsită! Acuma ce-mi lipsește e mîna ei iubită… Vă stă-n putere, doamnă, de vreți să nu-mi rămînă Ca Venera de Milo, să-mi dați și-această mînă… (Rîd cu toții. În timpul acesta cerul se luminează în fund, și cometa, neobservată de nimeni, apare deasupra copacilor.) DOAMNA MIREA (răspunzînd lui TITY) Încet… că despre asta… om descurca-o noi! Acum, haidem în casă… (Către TITY și RORO.) Urcați, mă rog, și voi! (Toți rîd.) COLUM (care vede cel dintîi cometa) Stați, c-a ieșit cometa! (Toți se uită într-acolo. Exclamații de uimire și admirație. TITY se oprește din urcat, pe scară, și se razemă de rampă privind și ținînd cu un braț pe RORO.) DOAMNA GUBIN (ducîndu-și lometa la ochi) Ce splendidă-i, copii! PRALEA Zbîrlită-i! RORO Ce mai trenă! TITY (răzemat de balustradă, cu brațul întins către cometă) Știam eu c-o să vii, Colegă vagabondă! Te presimțeam pe drum… Atotstăpînitoare poți să rămîi de-acum: Orice rivalitate de astăzi încetează… Desfășură-ți beteala pe cer și luminează Această clipă sfîntă, și-apoi reia-ți avîntul: Al tău rămîie cerul, eu azi prefer Pămîntul! Tu du-te și urmează-ți destinul mai departe, Și de-ntîlnești în cale pe-amicul nostru Marte, Pe Jupiter, Uranus sau alt distins bărbat Al cerului, le spune că Tity s-a fixat, Iar dacă vrei acuma să-ți dau și o povață: Fixează-te ca mine și tu, că nu-i o viață Vagabondajul ăsta prin fel de fel de sfere… Ia-ți mantia de raze și fără-ntîrziere Mergi la bătrînul soare și cere-i o planetă… Și de acum, adio, iubita mea cometă! Cortina cade Note [ modifică ] ↑ Tertium non datur — a treia posibilitate nu e permisă. ↑ Falenă — fluture păgubitor. ↑ Peplum — manta scurtă, fără mîneci, purtată peste tunică, la romani și greci. ↑ Wasserfall — cascadă. ↑ Adio pe veci. ↑ O nimfă atît de frumoasă. ↑ Ex-voto — obiect, inscripție așezate într-o biserică, la catolici, drept mulțumire, de către cei care cred că le-a fost ascultată o rugăciune.


content:
Pe cerul alb se face-o pată, Apare și dispare iar, Și pata asta-ndoliată E-o siluetă de hornar ... Se pleacă omul de cărbune, Ținând în mână un odgon, Și-ntr-un ogeac nu știu ce spune Ca printr-un negru telefon. Din horn în horn își schimbă locul, La orice pas primejduit, Dar neschimbat îi e norocul ... Și-atunci cu jale m-am gândit : De ce atâtea suferințe Să-ndure-naltul funcționar, Când sunt atâtea conștiințe, Ce au nevoie de-un hornar ?!


content:
Lui M Sadoveanu Penultimele frunze s-au strecurat pe-alee, Și salcia cochetă cu plete elegiace, Ce se privea în apă cu drag ca o femeie, A pleșuvit cu totul ... Prind fulgi de-omăt să joace. Platanii, uriașii grădinii, se despoaie De coaja lor frumoasă, ca după scarlatină ... S-a ramolit acuma și falnica gherghină Zvârlindu-și, ca în Lenau, pe vânt pălita foaie. Ca un calic ce-ar cere la trecători pomană Un tei la o răscruce întinde-un ram schilod Și vântul milogește o tânguire vană, Dosind, ca bani de aur, al frunzelor norod. O foaie de catalpă pe-o bancă solitară Cum sta uitată-ți pare un pergament pierdut Al cine știe cărui poet necunoscut, Ce a dormit pe-acolo în nopțile de vară ... Un carpen își așteaptă să-i vie spânzuratul, Cu legănări de pendul să-și miște umbra-n lună ... Acuaticele lebezi au îndrăgit uscatul Ca niște simple gâște ... Fanfare nu mai sună ; S-au dus și doici, și bone și mândri vistavoi ... Cu florile în seră închis stă grădinarul ... Și trist e Cișmigiul precum e calendarul, Din care-o mâna rupe cele din urmă foi ...


content:
Lui Leonte Moldovan Coboară peste ape luna Și cum și-apropie figura, Ai spune-un cap ce se prăvale În fundul lacului de-a dura. Însângerată joacă apa Și e-o tăcere sepulcrală : A fost pe undeva, se vede, O execuție capitală ...


content:
Lui G. Arghirescu Cu șvarțul meu stau singur și e pustiu localul. Pe-un scaun lăturalnic stă dus pe gânduri țalul. Un chelnăr dormitează cu coatele pe masă. Patroana, ca un Buddha, troneaza sus, la casă, Umplând cu cifre golul fatalului registru ... Prin ochiul lui de sticlă, ca un ciclop sinistru, Ceasornicul deasupra îi cată peste umăr ... Bănuitor scrutează al șirurilor număr Și vede că în vreme ce-și mișcă-a lui pendulă, Treptat și capitalul sporește cu o nulă ... Surâde sus, pe rafturi, o gamă colorată De sticle-n care doarme, hermetic astupată, Facticea veselie așa de scump plătită ... Supt orice etichetă pândește o ispită ... De fum pălite-atârnă afișele din cuie, De sus, lămpile-aruncă lumina lor verzuie, Pe-oglinzile murdare, făcând să repercute La infinit macabrul acestei scene mute ...


content:
Am o oglindă și mă joc Cu razele ce le răsfrîng, Mutîndu-le din loc în loc, Le risipesc și iar le strîng. Le-adun cu drag ca un avar, Și-ades în sufletele voastre Cînd e mai noapte, ca un far Mi-arunc luminile albastre. Vă-ntind o punte de scăpare Deasupra negrelor genuni, Și raza mea strălucitoare E făcătoare de minuni. Mi-o plimb pe-atîtea fețe pale, Cînd cu oglinda mea mă joc — Dar cînd îmi stă ceva în cale, Oglinda mea e-un ochi de foc. Mi-adun puterile solare Și fulgerînd, după un semn, Ca Arhimed, în depărtare, Aprind escadrele de lemn !...


content:
I [ modifică ] Ah, pentru-a suta oară iar „Traviata”! În dreapta iarăși Marșul din „Profetul”! În stânga, „Walzertraum”! Iar, sus, poetul Cum vreți să dee manuscrisul gata?! Dar dac-ar fi să scriu „Mahabarata”? Eu care nu-mi pot scri măcar sonetul? Nu mi-ar ajunge nici cât trăi bietul Bunicu-meu, bunica și cu tata! Nu pot să scriu, să dorm, nu-mi aflu loc.., Ah, pentru ce nu sunt un diplodoc: Ce proașc-aș da cu coada prin orhestre... De nu vrei să m-asvârlu pe ferestre, Fă, Dumnezeul meu, un hocus-pocus Și schimbă-mă pe-un ceas în diplodocus! II [ modifică ] Pe-un afluent al râului Iordan Stetea a Ierichonului cetate Cu ziduri tari și turnuri crenelate Ce-a fost de mulți asediată-n van. Dar nu mi-aduc aminte în ce an Veni în fruntea unei mari armate Un șef de orchestră Josua, sau poate Un alt ales al neamului jidan Și când văzu că nu-și ajunge scopul Nici cu berbecii, nici cu târnăcopul, A poruncit la toți: „Strigați, măi, ho! Suflați în surle tare, cu avânt!” — Și — bâlbâdâc! — cetatea-i la pămînt... ...De n-aș păți ca tine, Iericho!


content:
În cursul vieții mele-atât de triste Am scris atâtea cronice rimate, Ce dorm acum pierdute prin reviste — Și tot nu-s încă o celebritate. Am scris la „Convorbirile” Junimii Cu Petre Carp și Maiorescu Tit— Dar m-au uitat așa curând sublimii Și nici la jubileu nu m-au poftit. Contemporan mi-era-n „Contemporanul” V. Gh. Mortzun cu-a lui poeme-n proză,- El e ministru azi, iar eu, sărmanul, Aștept zădarnic o metamorfoză. Am scris apoi la „Viața” lui Vlăhuță... Dar „Viața” a murit, că n-avea zile Și am rămas și-acolo de căruță — Nu-nvie „Viața”, e-n zadar, copile! Am publicat în „Pagini literare” Cu-Artur Stavri, Gorun și alți eroi — Dar unde-s azi?... O vremuri funerare! Stavri e deputat de Dorohoi! Azi scriu c-o mână la „Sămănătorul", Cu alta la „Viața Românească" — Dar orișice-mi rezervă viitorul, Oricum aceste două să trăiască! La „Convorbirile” lui Mișu însă De-ar fi s-ajung cândva, ori la „Arhiva”, Să știți atunci că steaua mea e stinsă: Puteți, o critici, să-mi mâncați coliva!


content:
Un turn din zile vechi rămas. Doi spadasini. Schimb de cuvinte. Pas înapoi, pas înainte. Un zângănit, un jalnic glas. Tumult. O ceată de arcași. Un felinar pe-obrazul pal... Târziu !... Infamul ucigaș? Departe un galop de cal....


content:
Azi dimineață Cișmigiul părea un parc de vechiu castel Și, ca un rege singuratec, eu singur mă plimbam prin el. Treceam cu mânile la spate tăcut, pe-aleele pustii, Copacii moțăiau din creștet ca niște uriași cheflii. Dar iat-un brad că se deșteaptă și cu un ram bătând ușor. Asemeni unui capelmaistru le dă semnal în do minor. Buimaci de somn se-ntind giganții trosnind a lor încheieturi Și tumultuoși pornesc să cânte preludiul unei uverturi. Ca un catarg interminabil d-asupra negrelor boschete, Un plop s-alintă-n neastâmpăr, bătând din mii de castagnete. Un teiu stufos ca un Dinicu, s-a deșteptat acum și el . Și amoroso plânge-n umbră cu nota lui de violoncel. Privindu-se ca-ntr-o oglindă în luciul apei liniștite, Din harfe sălciile cântă ca niște fete despletite. Alăturea, ursuz, platanul, mâncat și găurit de ploi, Prin scorburile lui respiră cu note grave de oboi. Tresare ca din altă lume, mișcându-și foile ei late, Și, la răstimpuri, sgomotoasă din talgere catalpa bate. Se întregește simfonia și tot mai veselă devine, Staccato păsările cântă din fluere și piculine.... Divin era concertul, gratis și fără de compozitor! Iar eu, ca Ludwig, melomanul, în sală singur spectator, Și-o lebădă misterioasă vâslea pe ape-așa de lin.... De ce n-am dispărut ca tine, fantasticule Lohengrin!


content:
Am fost să-mi văd ocolul meu de vite. Sărmanele duc lipsă de nutreț... Am dejunat apoi, și într-un jeț Am ațipit vre-o câteva clipite. Și iată-n vis mi-apar șapte poeți Slabi, jigăriți, cu fețe scofâlcite Și-alți șapte grași, cu burțile boltite, Păscând în mijlocul unei fâneți. Ca faraon am tresărit cu frică Și am strigat: „Iosife, tu explică Ce-o fi-nsemnând aceste lighioane?” Și a zis Iosif atuncea: „Faraoane! Fă material pe șapte ani, că-n țară Va bântui o criză literară!”


content:
O, Doamne, câtă vreme rămasă înapoi! Unde ești tu acuma și unde suntem noi, Nevârstnicii romantici, sentimentali de-ieri, Care plângeam cu tine și-a tale mari dureri Ni le-nsușeam, asemeni acelor neofiți, Ce se visau aieve pe cruce răstigniți Și resimțeau tot chinul, batjocora și-amarul, Ce le-ndurase-odată și Christ urcând Calvarul? ... Sunt ani de-atunci… și astăzi nevârstnicii de ieri Au încercat ei înșiși cumplitele dureri, Au suferit și dânșii și-au plâns cu-adevărat, Ca tine, nopți de trudă adesea au vegheat, Slujind plini de credință divinului tău cult, Și cine știe dacă n-au suferit mai mult, Lipsiți de-aripa largă a geniului tău… Azi când plutești dincolo de bine și de rău, Când nu mai simți pe frunte cununa grea de spini, Pătrunși de pietate, ca niște pelerini, Ți-aducem ție altă cunună mai bogată – Căci sunt și flori pe lume ce nu mor niciodată!... Ce pelerini cucernici, trudiți de lungul drum, Ne ridicăm privirea spre tine și acum Abia ne dăm noi seamă ce sfânt și mare ești: Ce sus, tot mai puternic, mai mândru străjuiești Umplând tot orizontul cu raza ta cea clară, Întocmai cum în zare luceafărul de sară Pe cerul gol de stele răsare timpuriu… Ca-n zori tot el să steie aprins cel mai târziu…


content:
Crai nou pe cer senin s-arată, Și cum străluce-n geamul meu, Îmi pare o unghie tăiată Din degetul lui Dumnezeu...


content:
Mereu aud prin somn prelungi somații Și cresc biruitoare cucuriguri... Ai spune un norod cuprins de friguri: Trezit în zorii unei proclamații... Cu somnul luptă ochii mei nesiguri: Sunt în Stambul ori am halucinații?... Văd valurile unei brave nații Escaladând ale robiei diguri... Tot mai strident s-aud cântând cocoșii... Mă scol…Pe cer o semilună pală Și în ogradă numai fesuri roșii... S-au ridicat găinile rebele: Hai dă-le-o constituție liberală Și tu, Abdul Hamid al curții mele!


content:
Cu pana ta măiastră cinci sonete Am scris, cum vezi, până acum, gânsace Dar pana s-a uzat și nu mai face – Dă-mi altă pană...” – „Nu, destul poete! Vrei să mă jumulești de viu !? Dă-mi pace! Plătesc cam scump promisele cuplete. Eu nu-ți mai dau nimic... Mii de regrete! De-aci încolo scrie cum îți place!...” „Măcar o pană dă-mi confrate! Salvează-mă! Acesta-ți este rolul!” - „Las c-am salvat o dată Capitoliul Noi gâștele, - și tot am fost mâncate… Purtarea voastră nu-i de loc galantă...” - „Hai, marș de-aici friptură ambulantă!”


content:
De când trăiesc la țară, Sacerdote, M-a convertit, ca pe Rousseau, natura. De-aceea de astăzi las literatura Și-azvârl în foc carnetul meu de note. De-acum mă pun serios să adun bancnote, În pod îmi spânzur lancea și armura, Și, cum vă spun, am să vă fac figura, Chiar dac-aș ști că-s Anghel Bounarotte! Ce-atâta artă când în pruni rodește Aperitivul zilelor de mâne, Când am hameiul dospitor de pâne, Și mă-nveșmântă cânepa și inul?! Vezi Sacerdote, astfel se sfârșește Cariera mea…Așa mi-a fost destinul.


content:
Îmi sorb acum cafeaua în balcon Cresc nori ca aburi grei dintr-o căldare Un tunet, când și când, în depărtare Îcearc-o gamă, ca un bariton. Ce-o fi fierbând la răsărit, în zare, Divinul nostru nevăzut patron? Își potcovește caii Apollon, Ori ce să fie-acest incendiu mare?... Tot mai compacți ies aburii acum, Dar flăcările cresc acum mai vii și ele, Din ce în ce tot cerul îl câștigă Și iată, că prin nourii de fum, Ca un simbol al României mele, Răsare-o uriașă mămăligă!


content:
Cercam tihnit o nouă poezie, Ca să-mi continuu ciclul de la țară, Când fantomatic prinde să transpară Pe manuscris o umbră viorie. Privesc mirat și văd din bagdadie Cum un paiang, torcând un fir, coboară Asemenea unui saltimbanc pe sfoară, Treptat mărindu-și pata pe hârtie. Ce cauți tu, o, negru musafir, Ori te-a atras al lirei mele cântec? – Dar el se leagănă pe albul fir: „M-am coborât să-mi văd și eu de pântec, Căci eu, la masă, nu consum idei – Eu fac, nu scriu ca tine, funigei”


content:
Se leagănă în pas agale Un mândru car purtat de boi: Te duc pe ne-nturnata cale Și-s albi ca neaua amândoi. Iar carul tău, cât e de mare, E-acoperit de-un lăvicer Și munții-nalți privesc din zare Și drumul parcă urcă-n cer Pe unde treci un vânt dă viață Și-mbină felurimi de flori, Precum ți se schimba la față Paleta-n sute de culori. Uimit de farmec o clipită De sus, păstorul legendar Își lasă turma risipită Privind cum trece mândrul car Și-acum, când carul se oprește Și plâng talăngile-n ecou, Natura parcă retrăiește Cel de pe urmă-al tău tablou


content:
În vreji de iederă nemuritoare Cuprins e tot pridvorul ca-ntro-o plasă. Și ici un strugur, dincolo o floare Atârnă așezate de mireasă... E-un tărăboi amețitor de glasuri Și vinul vechi dă vervă tuturora Zvârlind pe grave și-ancestrale nasuri Reflexe purpure ca aurora. În fața casei cântă barosanii Încredințați de-nalta lor chemare; Își uită reumatismul veteranii Și cercul horei crește tot mai mare… Dar iată că mireasa-n prag s-arată Și, după vechea datină păgână, Ea își desprinde vălul ei de fată Și-l ține-o clipă fluturând în mână. Asemenea unui stol de rândunele Vin fetele în ceată zgomotoasă Și mâinile se luptă între ele Cercând s-apuce vălul de mireasă... Bucăți e-acum vălul de zăpadă Și ea, zâmbind, duioasă, îl împarte Și fost-a scris ca un crâmpei să cadă Și-asupra mea, cum stam privind deoparte Și m-am gândit la anii mei pustii Și la a mele-mprăștiate cânturi- Așa mi-m rupt eu sufletu-n fășii Și l-am zvârlit la cele patru vânturi...


content:
la „Sonete rusticane” Mi-a dat gânsacul cea mai fină pană Și-un strugure de boz mi-a dat cerneală Zicându-mi: „Scrie cea mai colosală Poemă scrisă-n Dacia Traiană. Să pui într-însa viața rusticană Cu disciplina ei patriarhală: La opt te culcă și la trei te scoală, De vrei să cânți natura suverană!” Gânsac iubit, poți să te umflii-n pene! Am să te-ascult, cu toate că mi-e lene, Și-oi căuta să fiu la înălțime Spre-a dovedi, când vreau, ce pot să fac Cu patru strofe, cinci perechi de rime, C-un boz și cu o pană de gânsac!


content:
Lui Artur Stavri Trist îmi apare din neguri enormul oraș după ploaie, Soarele-i bate-n ferești umede încă de plâns. Negrii castani își întind adormiți candelabrul de ramuri… Cine-a suflat și le-a stins albele flăcări de flori? Trece amurgul acum pe ceruri cu dulcea-i estompă – Vesele farduri punând pe o mască de mort. Cum înserează acuma clamoarea stridentă-n uzinii Umple de vaier prelung posomorâtul amurg. Dreaptă-o coloană de fum se înalță din horn către ceruri, Stăruie-o clipă sporind, se risipește apoi, Se despletește-n șuvițe și cade respinsă din slavă, Ca pe rugul funest fumul fugar a lui Cain


content:
Spun unii și se poate să fie adevărat Că și în anul acesta s-a desprimăvărat, C-au lineat plugarii în țarini negre brazde, Și-au tras aceleași berze la vechile lor gazde. Că holdele pe urmă bogate au crescut... Se poate... Cine știe! Eu nu știu, n-am văzut... Spun alții că cireșii, salcâmii și castanii Au înflorit și anul acesta ca-n toți ani, Că sub albastra boltă pictată de ozonă A dat concerte iarăși eterna primadonă Și că natura toată un rai s-a prefăcut… Se poate…Cine știe! Eu nu știu, n-am văzut... Afirmă alții iarăși că holdele bogate S-au copt și-au fost pe urmă cu grabă secerate, C-au fluierat mașine și-au clănțănit batoze, C-au fost seri violete și răsărituri roze, C-a fiert prin crame mustul, voios ca și-n trecut… Se poate... Cine știe! Eu nu știu, n-am văzut!... Spun în sfârșit cu toții c-au vilegiaturat, Că aerul pe-aiurea nu s de comparat Cu cel din Capitală, că-n timp de două luni, Au auzit cu toții și au văzut minuni… Me-ți întreba acuma : „Dar tu ce ai făcut?” Am scris cinci mii de versuri… Eu nu știu, n-am văzut!


content:
Cunosc atâți netrebnici care zic: „Să nu pui preț pe anii care zboară!” Ei nu pricep că viața-i o comoară Și nu prevăd în moarte-un inamic. Lor li se pare natural să moară, Că după moarte nu mai e nimic: Nu știu că firea e un alambic, În care tot renaște-a doua oară. Sub care formă viața-o să te cheme Ca s-o trăiești din nou în altă vreme, Tu nici nu poți măcar să bănuiești... De-aceea mergi și luptă înainte, Ca dincolo, de-ți vei aduce-aminte De viața ta de-acum, să nu roșești.


content:
1 mai Lipsit de viața binefăcătoare A aerului sănătos de țară, Visând într-o tavernă solitară Eu stau cu lăutarul și beau soare! Căci orice bob de strugur e-o-nchisoare, În care fierbe chestia agrară, Și-n orice sticlă arșița solară A-nchis puteri în veci renăscătoare. Eu dezrobesc un șir de raze moarte... Așa sunt eu ! Sus ridicați dar teascul! Lăsați-mă stăpân pe tot fantascul ... Stimez capacitățile deșarte... Cioroiule, mai cântă-mi un adagiu! Așa ... și dupa mine – naufragiu!


content:
Întârziat-ați voi vreodată-n Capitală În zori de zi, când vin măturătorii? Ei nu-s poeți – și, pentru dânșii, zorii Nu prevestesc lumina triumfală. Ca niște critici îngâmfați, pe uliți Cu gesturi largi aruncă nori de praf în soare... Dar el, senin sporește în splendoare Țintind în ei cu aurite suliți ! În fața lui, orbiți, se dau în lături Și-apoi, gonind, ca-ntr-un sabat murdar În norii ridicați de ei dispar Ca-ntr-un Walpurgisnacht, călări pe mături...


content:
Nu se cunosc, nici s-au văzut vreodată!... Dar ambii sapă sumbre galerii, Ca doi mineri înmormântați de vii Ce-n întuneric, făr’ de lămpi, se cată.– Atrași de-aceleași tainici simpatii, Boltesc tuneluri lungi ca să răzbată, Și solul sună, unde prind să bată, De zvonul surdei lor telegrafii.– Tot mai aproape se aud, și tot Mai harnici sapă vesel să s-ajungă, Și dup-atât ocol și cale lungă Se întâlnesc deodată bot în bot Sub bolta nupțială a cupolei... Și iată, astfel se iubesc – sobolii! –


content:
Un paradis pierdut e orice oră, Dar nu te mai întoarce spre trecut: Trecutul nu cunoaște auroră – Ci-ndreaptă-ți carma spre necunoscut, Căci un pilot stă pururea la proră. Pe marea asta-a vieții zbuciumată, Ce peste tot o-nvăluie misterul, De vrei să afli cale-adevarată, Ca-n roza vânturilor corăbierul, În inima ta proprie o cată. Sirene-or încerca să te înșele, Dar tu urmează-ți drumul tău spre larg. Nu te lăsa ademenit de ele : Ca Odiseu legat strâns de catarg, Nu căuta-n adâncuri, ci spre stele! Din calea ta o clipă nu te-abate, Nu mai căta pe unde ai trecut – Nu plânge-a tale pânze sfâșiate, Ci stăruiește spre necunsocut, Oricâte uragane te vor bate. Iar dac-o fi ca totuși să te-ngroape A valurilor răzvrătită turmă – Nu părăsi pe cei ce-ți sunt aproape: Fă tot ce poți ai tăi măcar să scape Și caută să mori cel de pe urmă! Cumpăna, nr 1, 29 noiembrie 1909


content:
POEM ISTORIC PERSOANELE DANUBIU DOINA (La ridicarea cortinei se văd ruinele unui templu roman. DOINA, într-o atitudine meditativă, stă răzemată de o coloană trunchiată. DANUBIU doarme la picioarele ei.) DOINA Un veac și jumătate n-a mai căzut mistria Cea harnică din mîna dibaciului zidar, Căci pacea după sine aduce bogăția. Puterile naturii, reîmblînzite iar, Torceau acum senine la firul nevăzut Ce se părea o clipă din mîni că l-au pierdut Și se-ntreceau în daruri ca niște ursitoare Plecate peste-un leagăn, căci nou era poporul Cum e-un copil ce doarme cu fața zîmbitoare… Urzeau fără să știe ce-ascunde viitorul: Se prefăcea granitul din munți în colonade, În statui, în frontoane; pădurile, și ele, Își dăruiau copacii ca să se-nalțe schele, Și unde-au fost colibe de seminții nomade Prin spornica voință a noilor stăpîni Au înflorit orașe cu falnice palate, Cu apeducte-n care izvoarele captate Veneau gălăgioase să cînte prin fîntîni. Treceau triumfătoare acvilele romane Și se schimba în urmă ca printr-un farmec locul. Parc-aduceau cu ele viața și norocul; Se potolise toate pornirile dușmane, Tăcuse vrajba dintre învins și-nvingător, Îi înfrățise grija aceluiași ogor Pe care îl lucrase de-un veac și jumătate. Prindeau în glia nouă semințele-aruncate Și da-nsutit, căci virgin era p-atunci pămîntul. Jucau talazuri blonde la infinit, cînd vîntul Se rătăcea prin spice, purtînd din lan în lan, Ca umbra unui nour de aur diafan, Polenul fin, în care dorm germenii vieții… Pe căi largi, pietruite, din faptul dimineții Vuiau șiraguri albe de care ferecate, Ducînd spre municipii comorile-adunate… Odată cu lumina creștea cuceritoare Viața pretutindeni prin foruri și arene: Ici simulînd o luptă, cu scuturile-n soare Luptau gladiatorii; dincoace augurii Cătau în măruntaie misterele naturii; Bronzată cîte-o sclavă arar trecea alene Ținînd ca o statuie pe umăr o amforă, Suna ușor pe lespezi sandala ei sonoră: O urmăreau cu ochii zîmbind centurionii, Și-opreau în aer brațul văzînd-o discobolii… Pășeau în alb gătite spre-altarele Junonii Purtînd ghirlănzi de roze sfioasele vergine; Se grămădea mulțimea în for să vadă solii Veniți s-aduc-o veste din cine știi ce țară; Un scrib, la o răscruce, pe tablele de ceară Scria cîte-o scrisoare cu litere latine, Și peste toate-un freamăt, o larmă, o năvală, O ceartă de ciocane căzînd pe nicovală Și miile de zvonuri, de glasuri zgomotoase, Ce-alcătuiesc tumultul vieții laborioase, Creșteau, scădeau, ca-n urmă să reînceapă iar, Ca murmurul ce-l face un uriaș bondar… Așa pe zi ce merge creștea mereu belșugul, Căci viața înflorește pe unde trece plugul; Puteau colonii-n tihnă, pășind după cormană, S-arunce fără grijă pe brazde sfînta mană, Știind c-al lor e rodul, că Valul lui Traian Le-mbrățișează țara ca un imens colan… (Scena se-ntunecă. S-aude un zgomot surd ca o furtună ce se apropie. DANUBIU tresare din somn și se ridică.) DANUBIU Ce vuiet mă deșteaptă din somnul secular? Cine-ndrăznește oare să-mi tulbure hodina? DOINA Bătrînule Danubiu, sînt hoardele barbare! N-auzi tu uruitul celor din urmă care? Învăluite-n nouri de praf vin și dispar… Ca o perdea se lasă și-acopere lumina Și cînd se limpezește întunecata zare, Ca după un cutremur altare și palate, Orașe-ntregi, cu zgomot, din temelii surpate, Se schimbă în ruine… DANUBIU Dar tu ce cauți oare pe plaiurile mele? De unde-mi pare mie că te cunosc pe tine? Cine ești tu? Răspunde! Ce farmec se ascunde În glasul tău, de-mi pare c-aud a mele unde Șoptindu-și între ele? Și totuși cum se face că graiul tău ales Se-ntunecă pe-alocuri de-mi pare nențeles Și-n vorbele aceste, ce picur-așa clare, Cad sunete barbare Ici-colo-n vălmășag Ca pietrele de rînd Uitate-ntr-un șirag Printre mărgăritare? DOINA Cum nu-s a tale valuri întotdeauna line, Cum tu de pretutindeni desprinzi și duci cu ele, Rostogolind tot cerul cu miile de stele; Cum porți nisip și aur în albia ta largă, Precum lumini și umbre se fugăresc și-aleargă Pe-oglinda ta — și-adesea, cînd vii cu ape pline, Cum glasul tău se-ncarcă de sunete străine, De parcă este altul — așa-i și graiul meu! DANUBIU Dar cine ești? Răspunde! De unde te știu eu? Din care vremi uitată? Și spune-mi cum te cheamă! Vin lîngă mine-aproape, Să te privesc… Ridică-ți a genelor maramă, Să-ți văd o clipă ochii sub plînsele pleoape, Căci tot se uită-n lume, dar ochii, niciodată! DOINA O, dacă-n ochii limpezi poți să citești viața, Ai mei de plîns sînt tulburi… — Nu căuta-ntr-ai mei, Căci viața de-altădată nu mai străluce-n ei! Și n-ai să vezi prin ceața atîtor mari dureri, Precum pe-un geam cînd plouă se împînzește ceața. De nu mai vezi nimica în tristele-ncăperi… DANUBIU E drept că parcă-s stinse splendorile luminii În ochii tăi, și totuși înfățișarea ta Păstrează încă-n linii Și-n portul tău ceva Ca niște urme șterse de veche măreție!… Cine ești tu, de sameni cu fetele acele Ce-și împleteau cosița acuma ani o mie, Făcîndu-și o oglindă din valurile mele?… DOINA De-mi recunoști și ochii, și chipul meu, și graiul, De mai cunoști o urmă în portul meu din straiul Purtat odinioară de mîndrele fecioare, Deși îți par schimbată și nu-mi mai știi de nume, Tu știi că și-n natură același colț de lume Nu pare tot același cînd e văzut pe soare Sau e-necat de umbră; deși același este… În ochii noștri numai el altfel se preface, Oricum ar fi cu alte podoabe să-l îmbrace Fugarele-anotimpuri… DANUBIU O, vorbele aceste Îmi luminează mintea… și gloria trecută O recunosc în tine:Tu trebuie să fii Doina! DOINA Sînt Doina, da, sînt Doina, din lacrime născută! DANUBIU Ce greu somn am dormit! Pătrund acuma taina Blestemului de veacuri de care-am fost lovit! Ești Doina tu, ești zîna pe care o aștept… Cînd am văzut că, roasă adînc din temelie, A vastului imperiu măreață clădărie Începe să se darme, că negre hoarde grele Vin clocotind mai multe ca valurile mele, Și una după alta grăbite se alungă, Talaz peste talaz, Ca să deschid-o strungă În brîul cel de piatră ce sta ca un zăgaz, Menit ca să despartă O mare de-ntuneric de alta de lumină, Cînd am văzut că truda de veacuri e deșartă, Că mîna cea divină Ce-a pus întîia piatră, a pus-o în zadar, Că înapoi se-ntoarce greoiul minutar Ce-nscrie nencetat Tot pasul înainte făcut în univers, Că o putere oarbă mai mare e în mers — Atuncea mai adîncă eu matca mi-am săpat, M-am îngropat atuncea în giulgiul meu de ape, Mi-am aruncat cununa de trestii de pe frunte, Mi-am pus sub cap tridentul, sub pletele cărunte, Și mi-am închis cu groază truditele pleoape Să nu mai văd nimica… DOINA Da, greu somn ai dormit! În van pe-a tale maluri am stat ades plîngînd, Căci nu-mi simțeai tu plînsul în ape picurînd… DANUBIU Cu lacrămile tale, vezi tu, mi-am limpezit Noianul ăsta tulbur de ape care-l port… DOINA În valurile tale ades m-am oglindit, Eu mă vedeam în apă, căci chipul mi-l prindeai Cînd mă plecam pe tine, dar tu nu mă vedeai, Cum prinde, dar nu vede, sticlosul ochi de mort. DANUBIU O, te vedeam prea bine Cînd te-oglindeai în mine Și-ți auzeam adesea îndureratul glas, Dar nu sunase încă al mîntuirii ceas!… DOINA Cum? Pentru noi mai poate să fie mîntuire? DANUBIU Da, ceasul nu-i departe… și-o nouă întocmire Va-nlocui cea veche… DOINA Ca să se darme iar?! Pe-un loc ferit de lume adeseaori apar, Ca niște meșteri harnici ce-nchipuie-o cetate, Mii de vieți mărunte, de-același gînd, purtate, Și iată că deodată se-nalț-un furnicar… Zoresc de pretutindeni încrucișîndu-și mersul, Și se-ntețesc la muncă și-aleargă fiecare, În oarba lor trufie crezînd c-au fost în stare Într-un morman de țărnă să-nchidă universul! Fărîma unei clipe, un ceas, o zi, un veac Au toate-nsemnătate în cursul nesfîrșit Al vieții-n care toate se fac și se desfac… Va trece dară timpul ca un drumeț grăbit Luînd ce-i pieritor, Se va-ncărca de lacrimi, va trece bălți de sînge, Va dărîma cu mîna din mers cununi de regi, Va nărui în treacăt împărății întregi, Dar într-o zi s-abate un uriaș drumeț, Și iată că-ntr-o clipă sub pasul lui greoi Se năruie-n risipă trufașul mușuroi Clădit cu-atîta trudă și jertfe de vieți. Se năruie cetatea, și cei ce au noroc Să scape fug cu spaimă și umplu lumea toată, Se pierd unul de altul răzneți, și niciodată În vatra părăsită nu se mai strîng la loc… DANUBIU Nu, nici un stăvilar Nu poate să despartă Pe acei ce-n lumea asta-și leag-aceeași soartă, Și iarăși se adună viața-mprăștiată, Căci, vezi, un furnicar Se risipește, însă nu moare niciodată! Tot astfel și poporul pe care-l plîngi, crezînd Că nu mai ești în stare la loc să-l mai aduni, Îl vei zări-n curînd, O, Doina mea iubită, Pe căi nenumărate Roind de pretutindeni din negre văgăuni, Din peșteri, de prin codri, din văi îndepărtate, Ca să s-așeze iarăși în vatra părăsită!… DOINA Grăiești cu-așa credință, ca unul care știe Destinele vieții… O, spune-mi dar și mie, Arată-mi ce menire mai are-n viitor, O, spune-mi soarta-acestui greu încercat popor! DANUBIU Dar el, nepăsător De tot ce se va stînge Și ce va fi căzut, Va merge înainte cu grabnicii lui pași, Lăsînd ca stîlpi de strajă arar vreun uriaș, Ca să-și însemne calea pe unde a trecut… Aceștia vor rămîne întregi la locul lor Și neatinși de moarte Ei tot mai mari vor crește, Cu cît va să pășască și timpul mai departe… Ei au să spună cine va fi acest popor! DOINA O, ce n-aș da, o clipă să-i văd și eu… DANUBIU (ridică tridentul în aer și invocă,) Privește! (Scena se-ntunecă, în fund, și pe măsură ce versurile sunt spuse, partea figurativă apare și se grupează pe scenă.) Luați ființ-o clipă, o vremuri viitoare! Lăsați-ne-n oglinda ursitei să privim Dincolo de viață… Din nepătrunsa ceață Desfă-te, vis sublim! Veniți, luați întrupare, O, marilor eroi: Veniți din cetățuia Carpaților bătrîni, O! juzi cu barba albă și cu toiege-n mîni, Veniți păstori acasă cu turmele de oi; Ca slovele mărunte ce-s scrise pe-un izvod Coboară-te la vale, împrăștiat norod, Că-ncepe să surîdă străvechiul tău noroc… Veniți, furnici grăbite, din nou la furnicare, Coboară, Basaraba! și cheamă la un loc Ostroavele răzlețe pierdute ca-ntr-o mare! (BASARABA cu întreg alaiul coboară și se grupează, în vreme ce din partea dimpotrivă se zărește coborînd BOGDAN, cu casa lui.) Ca un zglobiu șivoi, împrăștiat și gureș, Treci munții și coboară din vechiul Maramureș, Cu casa ta întreagă, o Bogdan-Voievod! Coboară-n zvon de bucium cu cetele de-arcași, Cu fete, cu feciori, Cu-ntregul tău norod, Coboară și-napoi Nu te uita ce lași, Căci mult mai mîndră-i țara în care te cobori! (Apar MIRCEA CEL MARE și ALEXANDRU CEL BUN.) DOINA Văd doi venind acuma de mînă ca doi frați! Le fulgeră cununa bătută-n nestimate; Blajin la chip e unul și plin de bunătate, Cu barba revărsată pe piept ca o zăpadă… Cellalt e aspru însă, cu ochii încruntați, Care-i lucesc sub gene ca un tăiuș de spadă. Cine-s aceștia, spune? Așa neasemănați, Cum pot să vin-alături de mînă ca doi frați? DANUBIU Închină-te în fața acestor două mîini, Că ele-s începutul frăției viitoare! Închină-te în fața acestor doi bătrîni, Stăpînitori puternici din munte pînă-n mare! Mărire ție, Mircea, și ție, Alexandre! Măreț vă stau pe frunte frumoasele cunune Bătute-n pietre scumpe cu străluciri de foc — Cădea-vor dintre ele cu timpul, dar odată Se va găsi o mînă pioasă să le-adune Ca să le-așeze iarăși unde-au lucit-, la loc! (Scena se-ntunecă din nou.) DOINA Se lasă ca o pîclă acum pe ochii mei Și, ca un nor ce-aleargă spre lună s-o cuprindă, Sporește-un văl de sînge pe magica oglindă, De nu mai văd nimica în strălucirea ei… DANUBIU Sînt fapte peste care mai bine-i să se lese Greoiul întuneric; sînt domni ce nu cutează Să iasă în lumină așa pătați de sînge, Sînt ochi care nu sufăr să fie atinși de-o raza, Sînt taine ce de-a pururi vor sta neînțelese: Cum pot să se sfîșie doi frați pe-o moștenire? Ce vrajă blestemată au treptele de tron, Că pîn‘ și cei nevolnici încearcă să le suie Trecînd peste cadavre… cine-ar putea să spuie? Déci rămîneți în noaptea din negrele genuni, Voi ce veți fi nevrednici ca să purtați cununi! Și faceți loc acelui, a cărui strălucire Va arunca o rază ce nu se va mai stînge!… (Apare ȘTEFAN CEL MARE.) Pășește, Ștefan-Vodă, cu mîndrul tău alai, În zîngăniri de săbii și tropote de cai, În trîmbițări de surle și cîntece de clerici, Cuceritor de steaguri și ctitor de biserici! Albaștri îți sînt ochii și părul de mătasă Cu pletele bălaie Îți împresoară fruntea ca blonda vîlvătaie Ce tremură de-a pururi pe capul unui sfînt. Tu porți pe a ta frunte cununa tinereții, Tu ai în plete aur, și aurul cununii Ce va veni pe urmă, va trebui să vie! Sînt pași ce lasă urme sfințite pe pămînt, Și nu un cerc de aur, nici un domnesc veșmînt Sfințesc pe-un domn, ci domnul le dă lor măreție Oricît de mulți là număr ar fi dușmanii tăi, Oricît de tari și-oriunde ar fi să stea la pîndă, Tu te aruncă-n luptă, fii sigur de izbîndă, Căci te-or sluji, frățește, puterile naturii: Te-a ajuta cînd ceața în gura unei văi, Cînd negrul întuneric, cînd arborii pădurii. Încrezător în tine, pășește înainte: Ici vei lăsa pe-o vale atîtea oseminte, Albind pămîntul parcă c-un veșnic luciu de lună. Dincoace, o dumbravă va-nlăcrăma pămîntul În fiecare toamnă cu pete mari de sînge… Stingher în cer lăsa-vei tu semnul semilunii, Făcîndu-l să pălească în fața sfintei cruci… Iar cînd va fi din lumea aceasta să te duci, Cînd mîndra ta cunună ți-a scăpăta pe frunte, Ca soarele ce-apune căzînd după un munte; Cînd o să-ți cadă sceptrul din mîna ta de fier — Poți să-ți întorci în pace privirea către cer Și să cobori în groapă făr‘ de păreri de rău, Căci clopotele grele îți vor purta de grijă Și-n sute de clopotniți cu glasul lor de schijă Vor spune peste veacuri mereu numele tău!… DOINA Mărire, ție, Ștefan! DANUBIU Privește,-o mînă neagră s-a-ntins din nou pe soare, Și noaptea se coboară pășind truimfătoare… Tu însă nu te teme de negrul întuneric, Căci sînt și nopți de-acele în care-un vis feeric, Venit fără de veste, te cercetează-n somn… Așa e și figura năprasnicului domn Ce-o să alunge noaptea cu sabia-i de foc… Răsai dar pentr-o clipă, viteaz făr’ de noroc! (Apare MIHAI VITEAZUL.) Tu care ai statura anticilor eroi Și vei purta pe frunte odată trei coroane, Căci tu vei fi în stare s-aduni iar la un loc Trei mîndre țări pe care cumplitele nevoi Le-au rupt din trupul falnic al Daciei Traiane! O, sfîntă întrupare a visului Unirei, Urmează-ți mîndru calea, nu te uita că porți Pe chip stigmatul tragic al timpuriei morți: Jertfește-te! căci jertfa e prețul mîntuirii! Și dacă de pe umeri va trebui să-ți cadă Frumosul cap, lăcașul acestei mari gîndiri, În moartea ta urmașii un simbol au să vadă; Căci tu n-ai să ai parte pe lume de-un mormînt: Zălog îți va sta trupul unde-a căzut, spre-a spune Că-i cucerit de tine pe veci acel pămînt!… Iar capul tău ce-odată lucea peste trei țări, Sub bolta învechită a unei mănăstiri Pioase mîni l-or duce și pe altar l-or pune, Să stea ca mărturie a negrei dezbinări, Păn’ ce din nou cu trunchiul va fi să se-mpreune!… DOINA (acoperindu-și fața cu mîinile) O, vis de înfrățire ce repede te-ai stîns! DANUBIU Destul! căci nu mai este de-acuma timp de plîns Nu mai spera zadarnic să vie-alți uriași, Ci înarmează-ți brațul și-ndreaptă ai tăi pași Spre adîncimi de codri… Acolo e scăpare, Acolo mai adie un vînt de libertate, În mijlocul acelor eroi necunoscuți Cari se jertfesc în umbră spre-a mîntui o lume… Ca-n vremea năvălirii noroadelor barbare, Adună-ți iar copiii pribegi, răzniți din sate, Din codru rupe-o frunză și cîntă-le-al tău nume, Fă să răsune Doina cu versul tău de foc… La cele patru vînturi, la orișice răscruce Necontenit tu cîntă-l, trecînd din loc în loc, Să-l poarte pîn’ va crește cu glas de uragan!… Și-atunci, cum se pornește un zvon nelămurit, Mișcînd un spic și altul și-apoi întregul lan, Cum se trezește-un freamăt încet din ram în ram Păn‘ ce răscoală codrii — așa și al tău glas Din om în om va trece trezind întregul neam!… Pîn‘ ce-o să vină Tudor și cetele și-a strînge, Eroul cel din urmă din alte vremi rămas, Să-și pună-n cartea vremii pecetea lui de sînge! (Apare TUDOR VLADIMIRESCU cu un grup de țărani înarmați cu coase și topoare.) Ai îndurat destule, sărman popor iobag! Din zdreanța de cămașă de rob tu fă-ți un steag, Și pleacă înainte cu vîntul de răscoală Ce-ți ia păn’ și cenușa rămasă-n vatra goală! Din șubrede colibe, din umede chilii, Din negrele bordeie săpate în pămînt, Sculați-vă cu toții, ca stafii din mormînt, Voi care ați stat atîta înmormîntați de vii! Urcați-vă-n clopotniți și sub al crucii semn Loviți cu bărbăție în toaca grea de lemn Și clopotele toate din somn le deșteptați, Căci a sosit acela pe care-l așteptați! Du-i, Tudor, dă-le iarăși lumini ochilor orbi, Să vadă cum din cîmpul mănos al țării noastre, Ca niște pete negre în zările albastre, Dispare cel din urmă hrăpăreț stol de corbi!… DOINA Senin! Senin! Năvală bogată de senin! Deasupra-mi parcă cerul și-a mai lărgit privazul. A cui e oare mîna care-a deschiz zăgazul De curge-atît albastru?… În pietre de rubin S-a închegat acuma tot sîngele vărsat! O, cine-i vrăjitorul ce toate le-a schimbat? DANUBIU (arată pe CUZA, care apare cu grupul unioniștilor) Privește vrăjitorul! (Către CUZA) O, vrednic domn, trimis De Cel atotputernic să-ncepi o vreme nouă Și să-ntrupezi odată al înfrățirii vis, Da, tu ești făurarul menit să împreuni, Într-o cunună numai, cununile-amîndouă Și fruntea ta înaltă cu ea să ți-o-ncununi! Vei frînge multe lanțuri, dar lanțul viu, pe care Potrivnicile vremuri l-au rupt de-atîtea ori, De-acum nimic să-l frîngă nu va mai fi în stare, Căci, la un semn, deodată, în țările surori Voioși, bătrîni și tineri, și fete și feciori, Cum rîd într-o ghirlandă alături flori cu flori, Își vor întinde mîna, pășind peste hotare În lanțul de unire al unei mîndre hori! DOINA Unire! O, vis magic visat de-atîți eroi! Nevoie care doarme nelămurită-n noi, Să simți întotdeauna pe cineva aproape, Putere domnitoare peste pămînt și ape, Mister care împinge izvoarele spre mare, Fir nevăzut ce leagă al păsărilor stol, Al însăși vieții noastre cel mai măreț simbol, Unire, forță oarbă, o! tainică chemare, Ce mîndră sînt eu astăzi că-ți pot rosti cuvîntul!.. (Îngenunche.) Umilă-mi plec genunchii în fața voastr-acum, Giganți pe care timpul în grabnicul lui drum V-a pus ca stîlpi de strajă spre-a ne păzi pămîntul Eternă închinare vi se cuvine vouă! (Întorcîndu-ne spre DANUBIU) Și-acum, bătrîn părinte, cu mînile-amîndouă, De nu-i un vis acesta, dă negura-ntr-o parte, Dă drumul iarăși vremii ca să-și urmeze zborul Și spune-mi mai departe Ce-ascunde viitorul! DANUBIU (ca-ntr-un extaz) Într-o împărăție, la obîrșia mea Pe-acolo unde-s numai un rîușor abia, Ce-și despletește apa prin văile adînci, Este-un castel fantastic împresurat de stînci, într-o împărăție, la obîrșia mea… Un cuib de vultur pare fantasticul castel Zidit din vremi străbune, și-acolo, sus, în el, Ferit de lumea-ntreagă trăiește-un prinț străin, Ca niște oști stejarii în paza lui îl țin Și-un cuib de vultur pare fantasticul castel… Cînd soarele se-nalță încet din răsărit, El dăinuie în zare o clipă-n loc oprit, Arzînd ca o coroană pe negri codrii mari Și freamătă oștirea bătrînilor stejari, Cînd soarele se-nalță încet din răsărit… Uimit privește prințul din vechiul lui castel Și-adesea i se pare c-ajung pînă la el Din loc în loc purtate războinice chemări — Lung clocotesc bătrînii stejari în depărtări Și-uimit ascultă prințul din vechiul său castel… Atunci a mele unde iau graiul de baladă, Zglobii peste pripoare săltînd cînd stau să cadă, Și-i povestesc în taină de-o țară fermecată În care-adus de mine va stăpîni odată, Și-atunci a mele unde iau graiul de baladă… Îi povestesc întruna de țara fermecată, Iau glasul de sirenă, și-atunci ca niciodată Castelul vechi îi pare că este trist și gol — Dar într-o dimineață la poartă-i bate-un sol Ce vine ca să-l cheme în țara fermecată… E greu să-ți lași în urmă castelul părintesc Și-atîtea lucruri scumpe cari toate-ți amintesc Viața ce-ai trăit-o — la fiecare pas… Sînt lacrimi în cuvîntul acesta „bun-rămas“ — Dar el își lasă-n urmă castelul părintesc… Arzînd ca o coroană pe negri codrii mari, El vede mîndrul soare, iar falnicii stejari I-aduc de pretutindeni războinice chemări, Și merge cătră soare, pe care-l vede-n zări Arzînd ca o coroană pe negri codrii mari: Acesta-i cel ce ține în mînă viitorul! Acestuia să-i iasă în drum cu flori poporul, Acesta îl va duce pe căi de biruință! Acestuia se cade ca să-i purtați credință, Căci el e cel ce ține în mînă viitorul!


