# FragmentsContent

content:
I [ modifică ] Pe drumul desfundat de ploi, înainta o trăsură cu greu. Câmpul era totuna de apă. Se lăsa noaptea, și frigul începea să amorțească crestele bulgărilor de noroi, iar bălțile prindeau o pojghiță subțire de gheață — ceea ce făcea drumul și mai anevoios. Caii, asudați, mergeau prin șleau, sunând din telencele lor monotone: erau patru înaintași, toți tineri, deprinși cu vremea rea și cu noroaiele, fiindcă erau născuți în herghelie, la țară. Văzuseră ei multe, de când erau la grajd:pripoare, zăpezi, ape mari, și mai cu seamă țăpoiul lui Stoica vizitiul; așa că greutățile de acum nu i-ar fi oprit din mers, dacă nu-i opreau hățurile. În adevăr, Stoica, beat mort, ca să-și țină cumpăna pe capră, se rezema în hățuri. Atunci trăsura se oprea. La fiecare popas, se auzea stăpânul înjurând: — Mă bețivule, mă, nu te-ai mai trezit! ?... Mă! Și la fiecare "mă", răsuna câte un ghiont în spinarea vizitiului, dar fără nici un câștig: pe dinafară cojocul gros, pe dinăuntru rachiul tare, îl puneau mai presus de pumnii"boierului". În cele din urmă, Tănase Scatiu pierdu răbdarea. Când se mai opriră caii încă o dată lângă crâșma din drum, el ieși de sub coșul trăsurii. Scăpărau înjurăturile de mânios ce era. — Dă-te jos, boule, dă-te jos. Trebuie să mă urc eu pe capră, că de-aia am vizitiu... Stoica se foia să se dea jos, bolborosind printre dinți: — D-apoi să-mi dai simbria, că eu mă duc... — Bată-te Dumnezeu, nevoiașule, că de douăzeci de ani te duci și tot nu mai pleci. Măcar de te-ai duce dracului!... — Parcă-s eu de vină, dacă-s caii stătuți de drum... În același timp voi să sară în noroi. Stăpânu-său îl apucă de ceafă: — Ce faci, mă!... Vrei să sari în noroi și apoi să te sui în trăsură, ca un porc? — Pai ce să fac? — Să te ia dracu, asta să faci. Nu poți să te cobori de pe capră în trăsură? Stoica se uită cam urât la priporul ce se întindea din vârful caprei. Se simțea în ce hal era și nu-i venea deloc la îndemână să încerce. Pe când el se lupta să intre sub coș, caii mișcară trăsura. Vălătuc, Stoica se rostogoli în noroi. — Na!... avu el vreme să rostească. Furia lui Scatiu nu mai cunoscu margini. Crucile, dumnezeii și toți sfinții părinți îi trecură prin gură, ca la un surugiu. Fără a mai sta mult la gânduri, dete bici cailor și plecă, lăsându-și vizitiul în noroi. Când ajunse în oraș, se înnopta de-a binele. Casele lui erau așezate în mijlocul unei curți mari. Le cumpărase, ca pe tot ce cumpăra, de ocazie, de la un boier scăpătat, Costache Merișescu, și le schimbase, le meremetisise, astfel că erau acum cele mai frumoase din târg. De îndată ce se auziră clopotele cailor, slugile ieșiră toate, ca de obicei, întru întâmpinarea boierului. Când îl văzură singur, fără vizitiu, cu fața înnorată, nu îndrăzniră să-i zică nici pis, ci se apucară să deshame caii în tăcere și să ia lucrurile din trăsură. El, cu o șubă până în pământ, peste care era încins cu cureaua de la revolver, urcă scările, intră în sală, unde îl aștepta fetița cu bona, pe care se făcu că nici nu le vede, apoi trecu în seră, unde răsturnă vreo două-trei glastre cu flori, după aceea în sufragerie, apoi iar înapoi, până ce dete cu ochii de nevastă-sa: — Da' ce, nu-i nimeni în casa asta? Tincuța se grăbise să-i iasă înainte, dar nu ajunse la timp. — Ba cum să nu fie. Uite, suntem toți în păr. Da' ce ți s-a întâmplat?... — Ia nu mă mai descoase. Unde-i Costea? Feciorul se ținuse după el de la scară. — Da' ce-aștepți, măi băiete? Te-ai făcut și tu boier, ha? Numai boieri în casa asta. Toată lumea-i boier, numai eu am rămas mojic. Mojicu să care, că de aia-i făcut el. Cum o să te dau afară, păcătosule!... Feciorul sta înaintea lui smirna. — Trage de ici, boule, ce te uiți la mine, parcă nu m-ai mai văzut. Costea îl desfăcu de catarama revolverului, îl ajută să-și scoată șuba și după aceea îl întrebă: — Poftiți dulceață? — Adu-mi pantofii întâi, prostule: tot nu te-ai mai învățat cu slujba? Nevastă-sa se apropie de el binișor: — Tănase, treci la tine că ți-am pregătit tot ce-ți trebuie, nu te descălța aici. — Ia slăbește-mă dumneata cu învățăturile. Să înveți pe cine ai mai învățat, nu pe mine. Feciorul aștepta. — Adu-mi, băiete, pantofii. Tincuța se uită la dânsul, de sus în jos, fără să zică nimic; apoi luă fata de mână și voi să treacă într-altă odaie. El chemă fata înapoi: — Zoițico, să stai aici. Fata nu prea vrea. Mamă-sa o ruga binișor să rămână. Ea rămase, dar fără voie. — Nu vrei să stai cu tata? încercă el să zică, cu glas blând. — Nu, răspunse fata, gata să plângă. — Atunci, hai, marș! Fetița se întoarse spre ușă, cu mâna la gură, neîndrăznind să iasă, dar în același timp nevoind să rămână. — Marș! Să nu te mai văd în ochii mei, urâto. Fata izbucni în plâns. Mamă-sa, care o aștepta la ușă, o luă în brațe și trecură dincolo. Bona dispăruse deja. — Neam al dracului! zise Scatiu. Dar lacrămile fetei părură că răcoresc aerul, ca o ploaie binefăcătoare. Tănase se mai lumină la chip, întrebă pe fecior dacă a venit cineva în lipsa lui, apoi, sub cuvânt că acolo nu era destul loc, că să nu pară că ascultă de vorba nevestei, se duse la el în odaie să se schimbe. În același timp, Tincuța, mângâind fata, își revărsa trebuința de a îmbrățișa pe cineva, de a auzi o vorbă bună, ea, care avea atâta nevoie de mângâiere. Stăteau amândouă, una lângă alta, de vreun ceas, când intră Scatiu. — Mă rog, mâncăm astăzi? Tincuța urma a spune fetei o istorioară. Se întrerupse un moment și-i zise: — Sună, te rog. Apoi continuă mai departe vorba cu fata. El sta rezemat de sobă, căutând un mijloc de a se amesteca în vorbă. Își răsuci o țigară și zise fetei să-i dea chibriturile. Fetița îi dase chibriturile și veni repede la loc. — Bree!... zise el lung. Tincuța se uită la dânsul, ca cineva care înțelege ce i se cere, dar stă la îndoială dacă trebuie să dea sau nu. În cele din urmă se hotărî să-l întrebe. — Dar ce ți s-a întâmplat? — Ce să mi se-ntâmple: ia, vizitiul cel procopsit de la d-voastră. — De la noi!... Te aud că-l ai de vreo 20 de ani. — Îl am. Dar cine mi l-a colăcit: tatăl dumitale. — Se înțelege: tot tatăl meu e de vină... Ea se sculă să iasă, vrând să înlăture o nouă furtună ce se pregătea, când tocmai intră feciorul și-i pofti la masă. Era în postul Crăciunului și din întâmplare se potrivise să fie tocmai într-o miercuri. Aburul de la supă se ridica până la lumina lămpii, umplând camera de miros de bucate. Fiecare se așeză la locul său, madama, fetița, Tincuța, Tănase în capul mesei și la un colț d-l Nae, care acuma devenise îngrijitorul Ciulnițeilor, numai un loc rămase gol. — Ai chemat pe coana mare? întrebă Tincuța pe fecior. — Am chemat-o, cuconiță. Tănase dete dușcă pe gât o sticluță pântecoasă de țuică, din care ar fi băut trei inși, și după aceea o puse pe masă cu zgomot, pocnind din limbă. Apoi luă cu degetele două măsline, pe care le aruncă în gură, una după alta. — Da' nu vine mama, Costeo? — Vine, boierule. Chiar acușica am poftit-o. Tănase se sculă de la masă și vru să iasă, dar tocmai atunci intră coana Profira. — Haide, bătrâno, haide, că cei tineri nu așteaptă. Groasă, buhavă, murdară, coana Profira se mișca din greu, cu un testemel înnodat sub barbă, cu buzele tremurând, cu ochii suri de bătrânețe. Ea veni încet la loc și căzu pe scaun ca o momâie. — M-ați hi așteptat, maică... Dacă nu m-a chemat nimeni. Feciorul nu îndrăzni să zică nimic, ci numai dete din cap cu înțelesuri. Scena aceasta se repeta în toate serile, amărând sufletul Tincuței, prin aceea că Tănase se scula de câte două și trei ori ca s-o aducă la masă. Când se scula Tincuța s-o cheme, era și mai rău, fiindcă bărbatul său devenea ironic, așa cum știa el. — Nu vă deranjarisiți, vă rog... să nu vă piară pofta de mâncare. Când toți fură la masă, Tănase se uită prin talerele tuturor, să vadă cine mănâncă de post și cine de dulce. După aceea sorbocăi de câteva ori din supa lui de linte și apoi întinse talerul feciorului. — Na, mă!... Să spui bucătăresei că o să i-o torn pe gât. Asta ciorbă de linte e? Și, întorcându-se către bătrână: — Dumneata ce mănânci, mamă? Baba nu înțelegea și se uita cu ochi stupizi la toți. — Ce mănânci? Ai ce mânca? întrebă el mai tare. Ea își clătină umerii și zbârci gura ca de râs. — Cum, Doamne iartă-mă, să n-am!... Că doar toate sunt din belșug. — Și de post și de dulce, ca la otel, zise el. Că de aia nu mai plouă la vreme. Tincuța tușea din când în când, o tuse seacă, urâtă. La fiecare observație a bărbatu-său, își pleca ochii în farfurie:se ținea cât putea să nu răspundă, ca să nu provoace scene de față cu lumea, și mai cu seamă cu slugile. Dar toate erau în zadar. — Băiete, dă-mi niște oloi de in, să pot mânca mazărea asta bătută, că-i făcută de-o săptămână... — Tănase, nu mai mânca oloi de in, că iar te îmbolnăvești, zise Tincuța. El se uită țintă la dânsa, cu o privire rea, gata parcă să-i sară în cap. Ea adăugă liniștită: — Degeaba te uiți la mine așa: mazărea e făcută de astăzi într-adins pentru dumneata. — Eu nu sunt păgân, să mănânc carne miercurea în post. Așa am trăit toată viața și mi-a mers bine. N-o să mă înveți ce să fac. — Nu te învăț nimica, te rog numai să nu mănânci lucruri care-ți fac rău. — Adu-mi oloi, băiete. Nu mai zise nimeni nimica. Se auzeau furculițele în farfurii, glasul fetiței care vorbea încet cu bona în nemțește, tusea Tincuței și lingura lui Tănase care bătea mazărea. La al doilea fel de bucate, Tănase băgă de seamă că și cucoana Profira mânca de dulce. — Da' ce faci, bătrâno, zise el zâmbind. Baba scăpă furculița din mână, speriată. — A, bată-te potca, mai mare spaima îmi fu... — Mănânci carne, ha? — Poi de, măiculiță, adăugă ea miorlăindu-se din nou, ce să fac, dacă așa vrea Tincuța. — De ce nu lași lumea în pace, omule, zise Tincuța. Așa este, am rugat-o să mănânce carne, fiindcă mi-a zis doctorul. Lucrul păru că face plăcere lui Tănase. Baba era, ca și mai înainte, rea, bețivă, nevoiașe, dar fiindcă tot "o mamă are omul", îi împlinea toate poftele și orice atențiune către dânsa era bine primită. Tincuța suferise mult din pricina bătrânei, mai ales în primii ani după căsătorie, dar, de la un cârd devreme, i se făcuse milă de ea, fiindcă era bolnavă. Cu această lumină adusă în convorbire de împrejurări, frunțile se mai descrețiră. Tănase istorisi, în fine, ce i se întâmplase pe drum, cum lăsase pe vizitiu în noroi, ce nenorocire mai sunt și slugile astea pe capul stăpânilor, și astfel, fără să bage de seamă, o dete și el prin carne. Nimeni nu zise nimic, fiind toți deprinși cu firea lui sucită. Tot ce spusese până atunci era numai la adresa Tincuței, și cu religia, și cu economia. Zgârcit și fanfaron în același timp, îi plăcea să vadă casa bine ținută, ca să se știe că era bogat, iar pe de altă parte îl durea inima de banii risipiți. Fusese deja deputat în două legislaturi, cu guvernul căzut, și acum era ales pentru a treia oară, cu noul guvern. De-a pururi în majoritate, vorbea de miniștri parcă ar fi fost cel mai de aproape prieten al lor; tutuia pe toată lumea în convorbirea lui imaginară cu oamenii de la putere; istorisea cum a îndemnat pe "fleacu" ăla de general să mute regimentul I-iu de la Slobozia, și fleacul l-a satisfăcut; întrebuința cuvinte pe care nu le putea rosti; încurca "bugetul țării" cu "politica vamală" și "milioanele de la fortificații" și "socialism de stat", într-o frazeologie imposibilă, din care nu se putea înțelege decât un singur lucru: că în țara românească nu mai era de trăit de când mizerabilii de țărani se ridicau cu pritenții împotriva "boierilor". În cercul lui de provincie era un tiran în politică, cum era tiran în casă, în ale vieții zilnice. Când vorbea lui Nae Eftimiu, ori vreunui alt îngrijitor de la moșie, sau vreunui biet datornic, ori postulant, nu se uita niciodată în fața omului, ci tot pieziș, sau se plimba prin casă cu mâinile în buzunar, repetând vorba "mă înțelegi" de mii de ori și nespunând nimic. De astă dată era treaba pe greu: în vacanța Crăciunului venea ministrul de interne în inspecție și trebuia primit în gazdă la cineva. Toți deputații și senatorii districtului fuseseră unanimi să lase o asemenea cinste pe seama lui Scatiu: cu acest chip, fiecare se scăpa de răspundere și de cheltuială, și în același timp erau siguri că ministrul era bine primit. Scatiu se lăsase cam greu de la început, dar în cele din urmă înțelese și el că "nimeni nu era în stare să-l primească în mod convenabil". Se tânguia la toată lumea de beleaua ce-i venea pe cap, iar acum, la masă, era rândul lui Nae să-l asculte. — Astea sunt isprăvile domnilor dipotați și senatori ai noștri. Le-am zis, mă-nțelegi, să contribuim fiecare cu partea noastră, și să-i oprim odăi la hotel. Nu, că nu se poate la hotel. Ei, atunci să-l primească d-l Alexandriu. Ba nu, că nu se poate. Mă-nțelegi?... Nae Eftimiu da din cap, zâmbind. — O să primiți o decorație... — Taman! zise Scatiu, râzând. Da' prost ești, Nae!... Apoi eu, dacă vream, mă-nțelegi, decorații cât poftești pentru mine... Da' eu umblu pentru alegători, dacă-i vorba. — Mai vine cineva cu ministrul? întrebă Tincuța; fiindcă știi bine că loc mult nu avem. — Poate să vie cu flecușorul nostru de Mihai. — Da?... — Da' ce-i domnu Mihai? întrebă Nae. — L-am numitără noi la ministrul de interne șef de cabinet... Un fel de scriitoraș... Tincuța începu a râde: — Ce mai vorbești degeaba, Tănase: tu nici nu te-ai mișcat pentru Mihai. — Da, nu m-am mișcat! Pentru rudele dumitale niciodată nu mă mișc destul... — Rudele mele!... Slavă ție, Doamne, că n-am nici o rudă, că altfel mi le-ai scoate pe nas de câte o sută de ori pe zi. — Adevărat. Puține ai, da' bune. — Se-nțelege. Sper că pe nenea Matei nu-l pui în slujbă, pe tata de asemeni nu. Astea sunt singurele mele rude adevărate. — Da!... Nenea Matei al dumitale e cu stea în frunte. N-ai chip, domnule, să te miști în casa ta de neni-su Matei. Parc-ar fi Poriu împărat, mă-nțelegi dumneata. Ia, un zevzec, și nimic mai mult, cum sunt toți ai dumitale... Tincuța se uita la el lung. Tot sângele i se suise în obraz de mânie. Stete un moment cu gura întredeschisă, gata să-i spuie că e un modoran fără pereche, dar se stăpâni și de astă dată. Îi dăduseră lacrimile și, încet, își scoase batista și se șterse la ochi. II [ modifică ] Într-o odaie mare, pierdut într-un jilț bătrânesc, sta conu Dinu Murguleț, cu picioarele acoperite într-o șubă. Albise de tot, se micșorase, îi crescuse barba în neregulă, fiindcă nu se mai putea rade singur și nu suferea să-l radă alții. Bolnav de reumatism, petrecea ceasuri întregi singur, în nemișcare, cu capul rezemat de spatele fotoliului, cu ochii pe jumătate închiși, mistuit de durere, de necazuri și de ură. După ce măritaseră pe Tincuța, coana Sofița murise, lăsându-l numai pe el să se bucure de fericirea fetei. Stătuse o bucată de vreme la Ciulniței. Vara o petrecea mai toată la Sașa; dar iarna, când nepoată-sa se muta la București, înnebunea de urât. Cu vremea se bolnăvi și vrând-nevrând, trebui să vină la ginere-său. Scatiu pândea de mult ocazia să pună mâna pe moșie. De la așezarea lui în oraș, conu Dinu nu mai avu zi albă: pe de o parte boala, pe de alta suferințele Tincuței, care în zadar căuta să-i ascundă adevărul, îl doborâseră. Erau aproape doi ani de când nu vrea să mai dea ochii cu ginere-său. Și cu toate astea, simțea trebuința să-l batjocorească, să-l insulte, să-i spuie că e mojic și bădăran, oricât ar fi de deputat. La ideea să Scatiu se făcuse stăpân pe moșia lui, îi venea să strige, să dea cu pușca. Dar nici nu striga, nici nu împușca pe nimeni, ci își rodea zăbalele singur, mulțumindu-se a-și vărsa focul către Tincuța. — A venit nebunul?... Trebuie să fi venit, că am auzit trântind ușile... Ce ți-a mai făcut?... Iar ți-a mai zis ceva, iar ne-a ocărât... Spune adevărul, nu te-ascunde de mine, că eu văd toate, văd toate, parcă aș fi de față... Tincuța se uita la dânsul cum se rezemase cu capul de scaun și închisese ochii, ca și cum ar fi voit să-i dovedească ceea ce afirma. Îi era milă și câteodată chiar silă de neputința în care se zbătea... — Ei, și?... Ce-am câștigat dacă ți-oi spune? Bătrânul deschidea ochii mari, se muncea să se scoale. — Îl împușc!... îl împușc... Hoțu!... care mi-a mâncat averea!... m-a adus în halul ăsta... Aoleu, aoleu!... Îl împușc... Și iar cădea în fundul fotoliului. Tincuța căuta să-l liniștească, încredințându-l că bărbatu-său nu-i zisese nimic. El se uita lung la dânsa, cu privirea blajină, aproape rugătoare. — Doctorul nu mai vine... m-a părăsit și el... — Doamne, tată, cum poți să zici una ca asta... Doctorul a fost ieri; mâine vine iar... — De ce ți-s ochii roșii? — De nimic. — Iar ai plâns. — N-am plâns. Poate de fum... Am vrut s-aprind focul la Zoițica... Privirea lui se fixă din nou pe obrazul ei palid — lung, îndelung, — ca și cum ar fi căutat urmele Tincuței de altădată, și plecându-și capul pe o parte, întinse mâinile spre ea, o lipi cu fruntea de umărul lui și îi sărută părul. Pieptul i se umplea de un nod de durere, ce-l îneca. El ofta și se tânguia: — Ce-am făcut!... ce-am făcut!... Cui te-am dat, sărăcuțo de tine!... Atât copil am avut, și ăsta e nenorocit... După aceea își ridică mâna sus pe frunte și urmă: — Ia-mă, Domnule!... Strânge-mă, Domnule... Cheamă-mă la tine, să nu mai văd!... Tincuța rămase un moment cu capul rezemat de umărul lui, parcă s-ar fi simțit bine acolo, ca sub o aripă caldă. Un moment se lăsă și ea pradă descurajării și o podidiră lacrămile. Își lipi mâna lui tată-său de obraz și tăcură amândoi. Pe când ei se aflau astfel, ușa se deschise încet. Zoițica întrebă cu sfială: — Se poate? Pot să intru, tată mare?... Tincuța își șterse repede ochii, iar conu Dinu se așeză în scaun ca de obicei. Fata rămase în mijlocul odăii, nedomirită, uitându-se când la unul, când la altul: simțea că se petrece ceva, dar nu înțelegea ce. — Unde ai fost? o întrebă Tincuța. — La madama... — Și ce-ai făcut? — Nimic. — Cum nimic? Ai învățat lecția de mâine? — Ba nu, că era acolo și Marița... — Ei, și dacă era? — Săraca, plângea că nu mai vine Stoica... Tincuța înțelese că fata era gata să istorisească pătărania vizitiului, și astfel se înfurie din nou conu Dinu împotriva lui bărbatu-său. — Foarte rău face madama că stă de vorbă cu slugile, și d-ta faci și mai rău că asculți... Stoica e un nărăvaș, și așa i se cuvine. — Da' ce-i? ce s-a întâmplat?... se grăbi să întrebe conu Dinu. — Niște prostii... Ia mai bine spune lui tata-mare povestea Cotoiului încălțat. Fata se sui pe brațele bătrânului și începu să istorisească minunile ce cetise de curând. Tincuța îi lăsă împreună și ieși. Atâta bucurie avea conu Dinu în iernile cele lungi petrecute în singurătate. Zoița făcea din el ce vrea. — A!... tată-mare, că tare ești zbârlit astăzi! — Dacă sunt zbârlit, piaptănă-mă. — Vrei?... Zău așa... Eu am învățat în părul lui Muțili. — Cine-i Muțili? — Așa, că parcă matale nu știi... — Nu, zău... Uite pieptenii colo. — Fata se dete jos să ia pieptenii. — Păpușa mea este Muțili. — Taci, frate! Și o smulgi bine? —... Zoițica se uită la el, indignată. — O pieptăn, nu o smulg. Am învățat să-i fac părul în hârtie; știu să-i fac conci ca la cucoane; știu să-i cos rochii... — Da?... — O grămadă de lucruri... — Atunci foarte bine. Vino colea și piaptănă-mă. Fata se sui din nou pe genunchii lui. — Dacă vrei, fă-mi și mie păru-n hârtie. — I... tată-mare!... matale ești domn, doar nu ești cucoană! Stai mai bine să-ți aleg cărarea. Să nu te miști! — Nu mă mișc. Ea începu să dărăcească prin părul lui conu Dinu, parc-ar fi tras dintr-un caier. — Vezi tată-mare!... ai zis că nu te miști. — Bine, fetițo, da' mă cam doare... — Ei!... Cum se poate? că eu dau încet... Măcar de-ar da madama așa în cap la mine! Conu Dinu râdea pe îndesatelea, cu părul tras pe ochi, aproape înăbușit de greutatea corpului fetei, care acuma se ridicase în picioare, că să potrivească și mai bine cărarea. — Dar ce s-a întâmplat, fetițo, cu Stoica?... Zoițica se lăsă pe genunchii bătrânului. Era gata să-i spună ce se întâmplase vizitiului, când, deodată, cu priceperea precoce a copiilor crescuți între părinți ce nu se înțeleg, fata schimbă vorba. — Ai mătreață, tată-mare. — Am. Da' parcă tu nu ai!... — N-am, zău. Ia uite-te. Și Zoițica se plecă cu capul sub nasul lui conu Dinu, care se făcu că-i răsfiră părul. Bătrânul însă se gândea cum să descoase pe fată, ca să afle adevărul. El simțea fondul de imoralitate ce se ascundea în fapta lui, dar, cu cruzimea bătrânilor bolnavi, voia să-și ajungă la scop. — Zoițico, ia caută colo pe fereastră, sub hârtii. Fata se dete jos de pe brațele lui și se duse să caute pe fereastră. — Aicea, tată-mare? — Da. Ai găsit o cutie? — Da, am găsit o cutie de rahat. — Ad-o încoace. Zoițica o aduse, conu Dinu o deschise cu greutate, făcând să izbucnească o pulbere fină de zahăr și un miros plăcut de vanilie. După aceea scoase o bucată de rahat și o rupse în două întinzând aluatul ca o beltea legată. — Cască gura. Zoițica căscă o gură cât o șură. Ochii ei se aprinseră de pofta lucrului dulce. Conu Dinu se opri. — Îmi spui ce s-a întâmplat cu Stoica? Fetița se uită o clipă în ochii bătrânului, apoi închise gura încet, muie capul în pământ și se înroși. Dar bucățica de rahat, ce atârna în aer, birui instinctul moral al fetei. Ea ridică din nou ochii către bătrân și zise încet: — Îți spui. Însă, în clipa aceasta, conu Dinu își reveni în fire. El lăsă rahatul în gura fetei, o sărută pe păr și îi zise să bea apă din paharul de pe masă. — Șterge-te la gură frumos, să nu te vadă maică-ta, și du-te de te joacă. Mi-i spune altă dată ce s-a întâmplat, cu Stoica. L-a bătut tată-tău... Fata se șterse binișor la gură, și, fericită că nu mai era silită să primească schimbul rușinos de dulciuri și de destăinuiri, închise din ochi cu taină și dete din cap: — Nu l-a bătut... L-a lăsat în noroi, la cârciumă. Era beat mort, și se rezema de hățuri, când înainte, când înapoi, când înainte, când înapoi. Și, maimuțărind astfel pe Stoica beat, cum se legăna pe capră, se duse să se joace. În urma ei, conu Dinu se adânci din nou în gânduri. Stoica era cam bețiv, dar lui îi răsărea în minte cum fusese cu 20 de ani înainte: flăcău voinic, supus la vorba stăpânului, harnic la treabă. I se părea că-l vede, pe el, și pe vataful Taftă, alergând de colo până colo în curtea de la Ciulniței, gata să sară la cel mai mic ordin al lui, al lui conu Dinu, adevăratul și singurul proprietar al moșiei. Cu lipsa de însemnătate cu care se înfățișează prezentul pentru bătrâni, lui Dinu Murguleț, toate actele din urmă ale vieții i se păreau vremelnice și neserioase: măritișul Tincuței, importanța ce o luase Tănase în lume, venirea sa la oraș, prefacerea caracterului fie-sei, trecerea moșiei în stăpânirea lui Scatiu, toate acestea îl nelinișteau și-l supărau. Mai cu seamă moșia. Era cu putință să-l fi înșelat toată lumea, când cu facerea foii de zestre? El dăduse Tincuței o parte din venit, păstrându-și pentru el, în mod expres și solemn, proprietatea și administrarea moșiei. Și, ca să se încredințeze o dată mai mult că așa grăiau actele, voi să recitească copia contractului dotal, ce era sub perna de la căpătâi, cu alte hârtii vechi. Dete să se scoale și puse un picior în pământ, fără să se gândească, că iarna picioarele îi erau umflate și nu se putea mișca. Durerea îl țintui pe fotoliu. Atunci uită deodată hârtiile și-și aduse aminte de boală. Nimeni nu se îngrijea de el. Trase un scaun de paie ce era alături, își întinse piciorul cel bolnav pe el și, cu mare greutate, își scoase pantoful. După aceea încercă să-și scoată ciorapul, lucru aproape cu neputință pentru dânsul. Gemând, blestemând, întinse mâna pe o măsuță, luă o pereche de foarfece și-l tăie pe de-a-ntregul. Apoi așeză o lumânare pe scaun și începu să se pipăie. Carnea, albă și moale, părea dospită. El apăsa cu degetul peste tot, ca să găsească locul unde-l durea. Dar nu-l durea nicăierea. Atunci de ce era umflat? Poate că-l strângea ciorapul. Încercă astfel să puie piciorul pe pământ, și i se păru că umbla mai ușor. Își aduse aminte de hârtii și întinse mâna sub pernă să le ia. Pe când însă le lua, se gândea mereu la ciorapi: desigur, erau prea strâmți. Asta era adevărata cauză a durerii. Nici nu putea fi altfel: încălțămintea lui de acum, când avea picioarele umflate, era făcută pe măsura de totdeauna. Negreșit. Fiică-sa nu se mai ocupa de el: nimeni nu se mai gândea la dânsul, și el le dăduse tot pe mână, averea lui întreagă!... În momentul acela, conu Dinu ura pe toată lumea, pe Tincuța deopotrivă cu ceilalți. Furios, se sprijini de pat, de masă, și ajunse până la scrinul cu rufe, pe care îl deschise, îl răscoli, până ce dete de teancul de ciorapi, așezați cu îngrijire și legați cu o panglică de mătase. El nu văzu și nu pricepu nimic din dragostea cu care erau toate așezate la locul lor, ci smuci teancul de ciorapi și se puse să-i taie cu foarfecele. După ce stârpi toată încălțămintea din scrin, reveni la loc cum putu, își întinse cu mare greutate piciorul din nou pe scaun, își căută ochelarii, ce-i atârnau totdeauna peste halat în sân și se puse să răscolească actele... Când intră Tincuța să-și ia noapte bună de la el, îl găsi cu capul ciutură, căzut de pe rezemătoarea fotoliului, cu ochelarii intrați în obraz, răsuflând cu greutate și horcăind cu zgomot, de părea că se îneacă la fiecare înghițitură de aer. De la piciorul gol, la ciorapul căzut jos și tăiat, de la actele răsfoite pe scânduri, la scrinul întredeschis, ea înțelese ce se petrecuse cu bătrânul. O milă nespusă o cuprinse față de trupul acela doborât de suferință și cu sufletul lui necăjit. Îl acoperi pe picior cu un tartan și neîndrăznind să-l deștepte, luă și ea un scaun și șezu lângă el. Însă gemetele, horcăitul, greutatea cu care dormea, îi făceau rău. Se hotărî să-i ridice capul mai sus și să-i ia ochelarii de pe nas. Conu Dinu se deșteptă. — Ce este? zise el sperios, uitându-se roată împrejur și neînțelegând nimic. — Nu-i nimic, tată: ai dormit pe scaun cu piciorul gol. Mă tem să nu răcești. — Am adormit. Dorm rău noaptea. — Culcă-te de-a binelea. Ia să-ți strâng hârtiile astea și să-ți ajut să te dezbraci. Mâine dimineață vine doctorul... — Vine? — Da. Ți-am cumpărat și o duzină de ciorapi noi, de lână moale, largi, cum îți plac dumitale. La vorba asta, bătrânul își aduse aminte de vandalismul din scrin, și șezând pe marginea patului, începu să plângă. Tincuța se făcu că nu-l vede. El se uită după dânsa cum se mișcă prin odaie, punând cu îndemânare la loc tot ce el răsturnase în drumul lui. — Va să zică ție tot ți-e milă de mine! — Doamne, tată, ce vorbă! — Ia vino-ncoa. Ea se apropie de el și șezu din nou pe scaun. — Știi ce-am făcut?... — Ce? — Am tăiat toți ciorapii din scrin. — Bine-ai făcut: îți erau strâmți. — Va să zică nu mă ocărăști? — Eu să te ocărăsc? !... Da' cu ce drept?... El se uită în ochii ei și deocamdată nu zise nimic. Apoi intră cu greutate sub plapumă și se întoarse cu fața spre perete. Fiică-sa îl înveli bine peste tot și se așeză pe scaun lângă patul lui. După câteva minute se întoarse către dânsa. — Am căzut în copilărie, nu-i așa? Ea se uită la dânsul, zâmbindu-i cu bunătate. — De ce vorbești așa, tată? — Eu înțeleg toate, toate le înțeleg, parcă aș fi în gândul tău... În loc să mă ții de rău, că am făcut o faptă rea, tu găsești că am făcut bine... — Ei, Doamne! Apoi nu știu încotro s-o mai dau cu matale. — Vezi, vezi! Asta-i, am căzut în copilărie. — Nu, tată dragă, ai făcut cu lucrul dumitale ce ți-a plăcut. — Așa?... De ce nu spui drept ceea ce gândești?... Nu era mai bine să dăruiești ciorapii la un sărman? Tincuței i se muiară mâinile, și, neputând să facă altceva, începu să râză: — Ei, Doamne!... Bine era și așa. — Vezi? Măgulit că i-a ghicit gândurile și mai ales văzând-o că râde, se îmbună și el, fără măcar să-i treacă prin minte că râsul ei era semn de adâncă descurajare. Închise ochii, mulțumit, pe când Tincuța se uita la el, cu obrajii aprinși, ostenită și singură. III [ modifică ] De la patru ceasuri, dimineața, Tănase se deștepta și începea să tușească. Răsuna odaia la glasul lui de trâmbiță răgușită, și toate vietățile de primprejur se mișcau. Îl auzea până și conu Dinu din partea cealaltă a caselor, și-i striga prin zid: "Jaba!... Tignafesu!... " După ce bocăia un ceas, două în pat, se scula să se îmbrace, fără nici o grijă de nevastă-sa, care dormea în patul de alături. Printre picături se și închina: făcea o cruce, tușea, înjura și iar se ruga, cu "Doamne, iartă-mă" la fiecare vorbă urâtă cu care cinstea pe Dumnezeu. Câteodată, opintirile lui seci erau așa de supărătoare că Tincuța sărea din pat să nu-l mai audă. — Frate, ia ceva, pentru numele cerului, că-ți prăpădești pieptul. — Te turbur din somn!... Castelana!... A cetit toată noaptea la romane, și dimineața ar vrea să doarmă... Să te culci ca mine la 9 ceasuri, și să te scoli la 4, după treabă. Așa am fost eu deprins la mama mea, și mi-a mers bine. Tincuța își pierdea răbdarea: — Se poate, dar eu n-am fost deprinsă așa, la a mea. — De aia sunteți plini de brânză. — Ești un mojic, îi zicea Tincuța între dinți și se ducea în odaia fetiței să-și urmeze somnul în pace. El trecea în cancelarie, unde și focul și lampa erau aprinse de cu noapte, și începea să se plimbe de colo până colo, până feciorul îi aducea ceaiul. Atunci, cu un mănunchi de chei ce atârna o ocă, deschidea casa de fier și scotea o sticlă de rom, o cutie de tutun și un pămătuf de pene. Din sticla cu rom vărsa în paharul cu ceai cât putea să încapă, și apoi o ducea la gură, gâlgâind din fugă, cum făcea și coana Profira când gustărea rachiul oamenilor. Apoi, pocnind din limbă și scrâșnind din dinți, își alegea o pană să-și curețe țigareta, mișcând din când în când lingurița din pahar. În cele din urmă începea să soarbă cu zgomot din ceai și-și aprindea țigara, din care trăgea fumul cu o poftă nespusă. De cum se făcea ziuă, primea lume. Cel dintâi ce se înfățișă fu domnul Bănică, sau mai scurt, "don Nică", îngrijitorul de la vie, care nu îndrăznea să intre, și se plimba pe la ușa cu geamuri de la biroul "boierului". Tănase chemă pe fecior. — Cine-i afară, Costeo? — Don Nică, de la vie, boierule. — Să intre. Toți îngrijitorii săi de pe la moșii erau aleși pe sprânceană: unul mai pehlivan decât altul. Bănică, în oraș, purta căciuliță pe ochi, ștrengar nevoie mare, cu o fișcă vârâtă în carâmbul cizmei din dreapta, cu guler de astrahan la scurtătură; aci, în fața lui Tănase, părea umilit și bleg, stând în picioare lângă ușă și așteptând să-l întrebe, ca să deschidă gura. Scatiu îl știa că nu era cel mai din urmă cu talente de administrație; de aceea ciuli urechile. Îi dete bună dimineața fără a-l privi, întors pe o parte și făcându-se că cetește Monitorul Oficial. După câteva minute își ridică ochelarii de pe nas și se uită la el. — Ce-i, Bănică? — Bine, boierule. — Ce te-aduce? — Păi, ce să m-aducă; ia, mai venisem după niște parale... Tănase se sculă de pe scaun și începu să se plimbe, ca de obicei, grav și încruntat, ori de câte ori era vorba de bani. — Parale! iar parale!... Ai primit cam mult anul ăsta, Bănică. — Am primit, dar ce-am primit e scris. Doar nu le cer pentru mine, că eu, cum dă Dumnezeu. — Știu, da' n-am. Bănică tăcu și se uită în pământ. — Cât mă costă pârnojia asta de vie, numai să fie în sufletul lui socru-meu, că el m-a procopsit cu dânsa. De la anul o dau dracului, o arendez, îi fac ce-i fac... — Arendați-mi-o mie, domnule Tănase. — Taman! Te-am și găsit bun de plată! Bănică râdea încet, fără să se supere, sceptic în fond, ca unul care știa toate cotiturile vorbei lui Scatiu. După câteva minute adause: — Veniseră niște oameni de la Gurgueți să ia bani pe muncă. — Mulți? — Păi gândesc că tot aș face vro 200 de zile. Măcar de-aș găsi cui să dau, să îmbrac toată via. — Ce le dai pe zi? — De pomană, boierule: unu, unu și zece, unu și douăzeci, când în primăvară se urcă la trei și la patru. Scatiu păru că se gândește. După un minut scoase pumnul de chei și deschise casa de bani. — Doar să-ți dau din altă parte. Și, zicând astfel, luă cinci fișicuri de argint dintr-un coș de sârmă, și le puse pe masă. Apoi desfăcu o condică lungă și însemnă cu scriitura lui chinezească: "dați lui Bănică, itidentul de la vie". Bănică luă fișicurile, se uită la ele socotind în gând, și apoi rămase privind spre Scatiu. — Cât îmi dați, boierule? — Tu nu vezi: 500 — Ba văd, da' sunt cam mulți. Să tot dau peste 200 de zile, că românul simte el că-și vinde mintea pe nimic, dar nare ce-și face capului de sărăcie. — Da' știi tu cum să-i aduci: vin sărbătorile Crăciunului și oamenii au trebuință de bani. Bănică mustăcea, uitându-se pe furiș la stăpânu-său. — Și matale râmâi făr' de parale... Tănase începu să râdă. — Zău, mă Bănică: am luat banii din altă parte. Aștept pe Nichitachi să i-i dau. Iacătă-l că vine. În adevăr, o birje, cu două mârțoage de cai și cu un jidan vizitiu, intră din noroiul de pe stradă în curtea pavată cu pietroaie a lui Scatiu. Bănică tot sta la îndoială. Stăpânu-său îi făcu vânt: — Hai, cară-te. — Mă rugam să-mi dai și mie niște parale... — N-am, mă. — Că vine Crăciunul, și n-am nici de unele.. — Ei, al dracului!... — Zău, boierule. — Măăă!... Și jumătate râzând, jumătate supărat, Tănase deschise din nou casa de bani și scoase un pumn de argint, din care numără 50 de lei, însemnând în catastif "dați lui Bănică itidentul în leafa lui". — Cară-te odată! — Cam puțin, boierule. — Cară-te odată! Bănică, ieșind, se întâlni cu Nichitachi. Acesta îl cunoștea, de la alegeri, unde, beat de dimineață până seară, Bănică era în elementul lui. — Ce mai faci, Bănică? — Sărut mâna, coane Iorgule. — Acasă-i Tănase? — Poftiți că-i acasă. Pe când Nichitachi intra, Tănase, fără a se uita la el, sări de pe scaun în urma îngrijitorului: — Mă! să dai banii la oameni din mâna primarului, cu contract, m-ai înțeles? — Da' lasă, boierule, că doar n-am îmbătrânit de drumul bisericii... — Că altfel nu mai vezi nici banii, nici munca, zise Tănase, întorcându-se către Nichitachi. — Păi, dar cum! zise acesta, râzând: ia oaia pielea de pe lup. Tănase râdea cu hohot, în fața celuilalt, care și el râdea. Se priviră un moment ca doi buhai. — Lesne ți-e ție: ai cumpărat case, ți-ai pus banii la dobândă și chef, neneaco, cu banii băbachii!... Ia șezi. Iei un ceai? — Păi să iau, dacă-mi dai. Iorgu Nichitachi era ca și Scatiu, deputat, însă de opoziție. În parlament părea că merge cu liberalii, dar bine nu se știa cum vota. În județul lui își păstrase oarecare popularitate, prin neoboseala cu care alerga după trebile alegătorilor. Între el și Scatiu se încheiase un soi de înțelegere tăcută, de a se ajuta unul pe altul spre a se alege sub toate guvernele. Scatiu fiind mai incult, mai bogat și mai fălos, nu se sfia a se declara pe față liberal, conservator sau junimist, după cum bătea vântul. Celalt era mai strâns: îi jucau ochii în cap după toate combinațiile, după toate afacerile, după toate gheșefturile, dar avea pudoarea de a nu le da pe față. De astă dată venea la Scatiu pentru a-i recomanda pe un jidan, care voia să ia antrepriza zidirii unui spital. Nervos, spânatec, șiret ca o vulpe, căuta prilejul să intre în vorbă cu îndemânare, fără ca celalt să ghicească interesul ce-l aducea. Se învârtea prin casă de colo până colo, inspectând mobilele, punând mâna pe hârtia de pe ziduri, privind tavanul. — Mă Tănase, bună treabă ai făcut tu cu casele astea! Om cu noroc. Pe când el vorbea, intră femeia cu o cutie de lemne, din care așeză binișor câteva pe foc. Nichitachi se întrerupse din vorbă, uitându-se lung la dânsa, fiindcă era curățică și frumușică. Pe la spatele ei, făcea semne de admirare lui Scatiu, învârtind mâna prin aer. — Ia mai pune lemne, fetică... Pune lemne că nu-i cald la toată lumea ca la stăpânul dumitale. Lui văd că are cine să-i ție de cald. — Ci tacă-ți fleoanca, mă Iorgule, zise Tănase podidit de râs, dar vrând să facă pe demnul. Femeia ieși cu mâna la gură, rușinată de tot. În urmă, cei doi boieri făceau un haz nespus, uitându-se unul la altul, urâți și libidinoși ca doi satiri. — Bată-te Dumnezeu de caraghios!... zicea Scatiu măgulit de o asemenea bănuială, nici la bătrânețe nu te mai astâmperi, mă? — Mare șiret mai ești, mă Tănase! Să-ți spun drept, bine le alegi. Ce zice cucoana de așa marfă? — Taci, bre, din gură, că te-o auzi cineva. — Lasă că te lucrez eu în ochii d-ei... Da' îmi dai ceaiul ăla, ori ba? Scatiu sună ce sună, apoi se sculă el însuși să vadă de ceai. Când se întoarse, Nichitachi îl luă de la ușă: — Ia ascultă Tănase, am venit la tine cu două trebi: una mă privește pe mine, alta te privește pe tine. — S-auzim. — Am, bre, pe afurisitul ăla de jidan cu spitalu, care mi-a pus în spinare toate neamurile... Scatiu se uita în jos. El știa că evreul era bogat și că Nichitachi nu umbla degeaba pentru el. — Iese ceva, Iorgule? — Ce să iasă, bre?... Alergătură și alta nimic. — Să fii tu al dracului? — Zău așa, Tănase! Fă-mi treaba asta, și am și eu pentru tine... — Să vedem. — Îmi făgăduiești?... N-ai decât să scrii băiatului, lui Comăneșteanu, s-aprobe licitația... — Bine, să vedem. — Ba nicidecum: trebuie să-mi făgăduiești. — Bine, frate... — Când scrii? — Nu scriu, vorbesc eu, când m-oi duce la București. — Așa vezi. Acuma pentru tine. Asta-i locmà mare; tânărul Comăneșteanu s-a pus pe trai și are nevoie de bani. — Mihai? întrebă Tănase, neputându-și ascunde mirarea și bucuria. — Nu știu bine de se cheamă Mihai... Cumnatul lui Damian. — Da, da. — El. A venit ieri la mine Isidor zaraful; are în mână o poliță iscălită în alb. — Taci, frate! — Zău așa. Caută vreo 15 mii de lei cu dobândă după om. Bufniră amândoi în râs, uitându-se unul la altul. — Eu i-aș fi dat numaidecât: vindeam niște hârtii și făceam suma. Da' m-am gândit la tine, zise Nichitachi, clipind din ochii lui șireți; tu ai mult interes prin partea locului: ai moșia ta, ai luat și pe-a lui socru-tău, și poate intri și-n a Comăneștenilor. Tănase se gândea, fără a mai asculta pe celălalt. El vedea deodată ce câmp larg de exploatare pentru el și de umilință pentru nevastă-sa i se deschidea, dacă ar fi avut în mână polița lui Mihai. Cu toate astea însă un rest de inexplicabilă rușine îl împiedică de a primi numaidecât târgul. Chipul senin al Sașei, care întotdeauna îi insuflase respect și admirare, îi răsărea în minte. Un moment avu pornirea de a spune că nu primește, dar, samsarul biruind în el licărirea de omenie ce-i insuflase amintirea Sașei, zise: — Spune jidanului să vie la mine. În clipa când el se gândi, Nichitachi îl străbătea din ochi, neputând să-și explice înțelesul acestei tăceri. — Credeam că ai înnebunit, zise el tare. — De ce? — Să stai tu la-ndoială când îți cade așa locmà în mână! Tănase se sculă în picioare, pocnind mâinile una într-alta și învârtindu-se de colo până colo. — Cum se poate, domnule!... Nu-i ajunge cât are, păcătosu! Auzi dumneata, poliță la jidani, cu iscălitura în alb, un om cu așa avere!... Ptiu, rușinea dracului! — Are avere frumoasă? — Cum să n-aibă, domnule! Au Comăneștii, care-i cât o țară-ntreagă, au case în București, au o moșie la Teleorman, are Sulița, la munte, care-i numai a lui, rămasă de la unchiul său, colonelul. — Cu atât mai bine, zise Nichitachi: poți să-i dai 15 și să pui în poliță 30. Dar Scatiu nu se liniștea. Pe lângă instinctele lui negustorești și ura omului care a muncit și a adunat împotriva celui ce risipește, un sentiment ciudat de demnitate, ce-și avea obârșia în fața lui, îl făcea să-i pară rău de-a binelea de împrumutul lui Mihai. Legătura de rudenie cu conu Dinu și indirect cu Comăneștenii, pe care, ca toți parveniții, o desprețuia față de nevastă-sa, îl măgulea în fundul inimii și o trâmbița pe toate drumurile: o familie mare, cu nume istoric, fără pată, impunea fiului de vătaf, și la umbra ei i se părea că crește propria lui umbră. Cum risipește, domnule, banii? — Ei, asta-i! Tinerețe nu-i? Aud că are o franțuzoaică de la Paris care-l toacă. — Așa!... — Da. Scatiu se mai învârti prin odaie, neliniștit, și sfârși prin a spune lui Nichitachi să-i trimită a doua zi pe Isidor zaraful. Nichitachi se sculă să plece. — Nu mă uiți, Tănase, cu spitalul?... — Bine, frate; o vorbă are omul. IV [ modifică ] De îndată ce ieși deputatul din opoziție, Tănase chemă pe fecior și-l întrebă de Bănică: — A plecat ori e aici? — Ba e aici, boierule; îmbucă ceva. — Zi-i să vie la mine. După câteva minute, îngrijitorul era din nou înaintea stăpânului său. — Ia ascultă, Bănică, cunoști pe Haim, jidanul, din strada mare? — Ăla de la Cavalerul de modă? — Ce cavaler de modă, mă prostule! — Ăla de umblă după spital, boierule. — Ăla. Ce are a face cu Cavalerul de modă? — Păi nu ține tot el și prăvălia de galanterii!... — Așa?... — Păi dar cum: și prăvălia de galanterii, și acsizele și jugăritu... — Să te duci numaidecât la el să-i spui să vie la mine, astăzi, neapărat, m-ai înțeles? — Prea bine. — Să-i vorbești la o parte, mă... — Da' lasă, boierule... — Haide, pleacă. Bănică ieși. În urma lui, Tănase prinse a gândi din nou la Mihai. Bucuria de a împărtăși Tincuței, el cel dintâi, întâmplări extraordinare, pe care le istorisea în felul lui, cu"mă-nțelegi? aud? ", de astă dată era fără margini; avea în sfârșit, cu ce s-o umilească și despre partea lui "neni-su Matei". Sări de pe scaun și se duse la nevastă-sa. Tincuța se îmbrăca cu ușa încuiată. El dete buzna să intre, dar, găsind ușa încuiată, se opri. Ori de câte ori se lovea de câte un fapt, foarte firesc pentru lumea cealaltă, dar cu care el nu era deprins, devenea bănuitor. Ce putea să facă Tincuța, cu ușa încuiată? Să lăcătuiască ușa numai ca să se îmbrace, nu-i părea lucru curat; el se îmbrăca parcă ar fi fost în mijlocul câmpului, cu toate odăile vraiște, punându-și pantalonii în anticameră, surtucul în salon, după cum i se potrivea. Bătu la ușă tare. Tincuța se pieptăna. — Cine-i? întrebă ea, supărată de modul cum bătea. — Eu sunt. Nu te supăra, domnițo. Dânsa, fără a mai răspunde, se duse să-i deschidă. El intră încet, deschizând ușa mare, solemn și prost ca un car gol. — Vă faceți frezurile? — Nu mai vorbi prostii. Ce vrei? Când erau în patru ochi, Tincuța i le tăia scurt. El, văzând că nu i se prinde ironia și nefiind nimeni de față să-i asculte spiritul, se domoli. — Ia ascultă, nevastă: nu știi una, lată detot... — Ce este? — E lată... Dânsa nu mai zise nimica, cunoscându-i firea sucită, ci-l lăsă să spuie de bun placul lui. — A fost Nichitachi pe la mine... și mi-a spus una de n-o s-o crezi... Dânsa tăcea. — Asculți ori ba? — De cu noapte a luat-o. El se trânti pe un scaun supărat: — Tai cheful omului, când îi e lumea mai dragă... — Și ce ți-a spus Nichitachi? — Închipuiește-ți, dragă, că Mihai e plin de datorii... La numele lui Mihai, Tincuța se uită prin oglindă la bărbatu-său. Fără voia ei, simți că i se bate inima, ca unuia ce așteaptă o nenorocire și vede venind împărțitorul cu depeșa. Căută să se stăpânească și se întoarse spre el cu mirare: — Mihai!... — Da, Mihai al dumitale. Ea încercă să zâmbească dând din cap. — Al meu!... — Da, Mihai. E plin de datorii: a luat bani de la toți jidanii din București, pe ipotecă, pe amanet, cu gir, fără gir, cum a putut. Acum umblă pe la ovreiașii de la noi: Isidor zaraful are o poliță a lui, iscălită în alb. Caută 15 mii de lei și e gata să se oblige pentru 40, ca să-și ție madama de la Paris. Tincuța, ascultându-l, se făcuse albă ca hârtia. Din nenorocire, se isprăvise de pieptănat. Luă cutia cu pudră și se albi și mai tare. — Zor, zor, dă-i cu făină pe obraz!... Ea se întoarse spre el, binișor, scoase batista și se șterse pe ochi. — Ce vrea să zică "o poliță iscălită în alb"? — O poliță iscălită în alb? Nu știi atâta lucru? — Nu. — O poliță știi ce înseamnă? — Da, cam vag. — Măăă! proastă femeie am. Dacă s-ar întâmpla să mor eu, dragă, pe tine te mănâncă toți din toate părțile. Vino încoace... Și fericit că-i putea arăta superioritatea lui în ceva, o luă de mână și o trecu prin mai multe camere până la birou, unde deschise casa de fier, scoase un portofoliu lung și îngust, cu o mulțime de despărțituri, și-i întinse pe masă mai multe foi de polițe, unele iscălite și umplute, altele neiscălite. — Asta se cheamă poliță. Cel ce ia bani cu împrumut se obligă prin foaia asta a-i plăti la cutare dată, și scrie aici suma primită și aici data sau scadența, iar dedesubt iscălește, precum vezi în astelalte. Tincuța descoperi spre marea ei uimire, că mai toată lumea din oraș datora bani lui bărbatu-său. El urmă: — O poliță iscălită în alb vrea să zică o foaie de astea, în care un găgăuță ca d-l Mihai își iscălește numele fără să puie suma ce a primit. Cine iscălește asemenea polițe, mai bine să-șilege o piatră de gât și să se dea pe gârlă. Ai priceput? — Da. El închise la loc casa de fier și trecură din nou la Tincuța. Tănase se așeză pe un scaun, gândindu-se. Ea îl observă cu coada ochiului. — Nu știu ce dracu să fac, zise el nehotărât. — Cu ce? — Cu polița fleacului ăsta de Mihai. Ea se întoarse repede către dânsul: — Cu ce? — Cu polița lui Mihai. — E în mâinile tale? — Ba nu, dar n-am decât să zic jidanului să mi-o aducă. Tot stau și mă gândesc ce să fac: s-o las, intră pe mâna vreunui cămătar, care și dă 15 mii de lei și pune în poliță 40. Da' tot mai bine s-o iau: îl scap de camătă... și-l am la mână. Tincuța, în vreme cât el vorbea, se uită la dânsul cu ochii pe jumătate închiși, cu gura pornită pe un surâs amar și batjocoritor, cu o infinită expresie de dispreț, gata să-i zică un cuvânt teribil. El nu vedea nimic. — Tu ce zici? Ea se stăpâni cât ce putu. — Eu zic să n-o iai. — Vezi bine: dumitale nu-ți convine să știi că am la mână pe unul de-al lui "neni-tu Matei". — De ce vorbești așa, Tănase?... Tu singur zici că n-ai vrea să superi pe Sașa... — Am zis așa ca să fie vorbă... — Foarte rău dacă ai zis numai așa. — Parcă am uscat rufele pe o frânghie cu dumneaei!... — Ce urât vorbești!... — Se poate; așa știu eu să vorbesc, și-mi merge bine. D-voastră, care vorbiți frumos, vă mâncați averile ca păcătoșii. — Te rog, Tănase: gândește-te că șade rușine să afle lumea că faci camătă. — Da' ce se potrivește!... Obrazul cel subțire al cucoanei se roșește... Ia mai dă-i cu făină, că-ți trece... Ea, în adevăr, se făcuse roșie și se uita la dânsul cu ochii aprinși. — Ia ascultă, Tănase, nu mai vorbi așa, că mă faci să te urăsc... Gândește-te ce lucru dezgustător e pentru mine să afle Sașa că noi am dat bani fratelui ei, bani cu camătă! — Am înțeles... zise el, vrând să se scoale și să iasă. Tincuța sări la ușe și o încuie. Râdea și tremura. — Nu te las, până ce nu-mi vei făgădui... El se scutură o dată și o azvârli cât colo de la ușă. — Ia fugi, femeie, și nu te amesteca unde nu-ți fierbe oala!... Apoi ieși repede și trânti ușa cu zgomot. Ea se lovi de scaun și rămase alături, grămadă. — Mizerabil!... Mi-ze-ra-bil! strigă ea, scrâșnind din dinți și plângând. Rămase acolo câteva minute, ținându-și degetul la care se lovise, cu mâna cealaltă. După aceea se sculă, luă o batistă depe masă și-și șterse ochii. Apoi rămase în mijlocul odăii, gândindu-se. Ce era de făcut? Numele bancherului evreu îi răsări în minte: Isidor! I se părea un nume groaznic, de jidan cu mâinile lungi și hrăpitoare. Îl vedea în fața lui bărbatu-său, târguind polița lui Mihai. Și ea știa toate astea, și nu era în stare să facă nimic. Nimic! Se putea să nu facă nimic?... ce să facă? Îi veni în minte să-i scrie Sașei. Și numaidecât se îndreptă spre salonul ei, că caute hârtie și cerneală. Însă, după câțiva pași, se opri, gândindu-se la scandalul ce ar fi produs scrisoarea ei. Cum ar fi judecat-o Mihai? Se întoarse înapoi și se văzu în oglindă, cu ochii roșii, cu pudra mototolită pe obraz: era urâtă. Urâtă!... Îmbătrânea înainte de vreme, își rodea sufletul alături de mizerabilul ce o chinuia făr' de milă, pe dânsa și pe tată-său. Îi veni să plângă din nou, și șezu pe același scaun pe care o aruncase cu un minut mai înainte, ducându-și batista la ochi, fără nici o putere... După câtva timp se sculă. Își aduse aminte că era urâtă cu pudra pe obraz, pe care nu o pusese decât ca să-și ascundă paliditatea, și se spălă, își muie chipul în apă și se răcori. După aceasta deschise o fereastră, ce da spre grădina tristă și se uită pe gânduri în mijlocul zării: nimic. Cu toate astea, aerul rece păru a-i da oarecare energie. O idee îndrăzneață îi trecu prin minte: să se ducă în persoană la jidan, înainte ca acesta să dea polița lui Tănase. Dar cine era Isidor zaraful? unde ședea? Nu se gândea la nimic. Zise să-i puie caii, se îmbrăcă și peste un sfert de ceas era în trăsură. Spuse vizitiului s-o ducă la magazinul obicinuit " să cumpere niște ciorapi pentru boierul cel "bătrân"; simțea astfel nevoie să explice pentru ce se ducea în târg. În poartă se întâlni cu Bănică, care aducea pe Haim evreul, ca un jandarm. Mulțumi pentru închinăciunea lor, fără a-i vedea. Însă, după un moment, barba evreului îi răsări în minte fără nici o cauză. Începu să bănuiască: dar dacă o fi Isidor zaraful? Și cu cât se gândea, cu atâta se întărea mai mult în ideea că era el. Ba chiar i se păru că mâna cu care Haim își scoase pălăria era lungă și hrăpitoare ca mâna închipuită a bancherului. Se mișcă să oprească pe vizitiu, dar se simți jenată ca și cum acesta ar fi înțeles ce se petrecea într-însa. Totuși îl opri: — Întoarce, am uitat ceva. Alături de biroul lui Scatiu era o cameră goală plină cu dulapuri. Tincuța își lăsă pălăria ce avea în cap și, sub cuvânt de a-și scoate căciulița de iarnă dintr-o cutie, intră singură în odaia de garderobă. În dreptul ușii ce da în birou, sta un dulap. Ea își lipi urechea de ușă și ascultă. Haim de-abia intrase. Vorbeau de lucruri fără înțeles, de comerț, de daraveri, pe care Tincuța le pricepea numai pe jumătate. În cele din urmă auzi pe Tănase zicând evreului: — Te-am chemat, domnule Haim, ca să te întreb dacă ții mult la antrepriza spitalului... fiindcă au venit mai multe persoane să mă roage să stărui la București pentru publicarea unei noi licitații. — Mai multe pursoane!... Ha?... — Da, mai multe persoane. Jidanul bolborosea o limbă ca vai de ea, cu "iu! vei! pursoane! "; Scatiu urmă indiferent: — Țineam să știu dacă ai vreun interes... — Iu am interes, mă rog, cum să n-am... — Ce sumă se cheltuiește cu clădirea?... — O sută zece mii, mă rog. — Și dumneata ce ofertă ai făcut? — Iu?... — Da; cât ai lăsat sub deviz? — Iu ai lăsat 3 la sută sub duviz. — Trei la sută? Minunată afacere!... Nu mai erau alți concurenți? — Mai erau, mă rog, da iu am mulțumit pe dumnealor cu dispighibeala * — Așa?... Apoi uite că vin alții și cer să nu se aprobe oferta dumitale. — Oferta!... — Da, oferta. Evreul părea a se gândi, fiindcă Tincuța nu-l mai auzea. Apoi iar o luă: — Și iu vii să rog pe dumneavoastră să faceți atâta bunătate de stăruiți să se aprobe. — O să-mi vie cam greu: trebuie alergătură, pierdere de vreme... — Eu înțeleg, mă rog: unu la sută pentru cine aduce contractul iscălit... și încă unu pentru cine stăruiește să se primească zidirea când este gata. — Ia ascultă, domnule Haim, dai două mii de lei să-ți aduc contractul la mână?... — Zău, domnu Sotirescu, este mult... Așa să n-am parte eu de cuptii a meu, dacă nu este prea mult... Și astfel îi ascultă câteva minute încă, ciorovăindu-se ca țiganii, unul mai dând o sută, altul mai lăsând una, până ce căzură la învoială. Dezgustată de bărbatu-său și mai mult, de era cu putință, dar fericită că evreul acesta se chema Haim iar nu Isidor, Tincuța ieși din nou în trăsură. În magazinul în care intră să cumpere ciorapi lui conu Dinu se ținu bine, vorbi liniștit și, la ieșire, întrebă foarte firesc de adresa lui Isidor. Se mira ea însăși de atâta îndrăzneală. Băieții din prăvălie săriră s-o însoțească până la bancher, fiindcă era la doi pași. Ea mulțumi și se duse singură. Comptuarul d-lui Isidor era instalat într-o boltă veche, despărțit cu zăbrele de lemn în trei părți: într-una, un jidănaș cu pistrui, cu părul roșcat, cu urechile blegi, murdar, aduna la coloane de cifre; într-alta un bătrân cu barba albă, cu un crâmpei de țigară de foi, care-i ardea mustățile, număra niște gologani și-i punea în fișicuri; în a treia despărțitură nu era nimeni. Pe jos noroi ca în stradă; în aer miros rău. Tincuța întrebă de d. Isidor. Jidanul cel mititel chemă pe cel bătrân. — Ce poftiți, mă rog? — Aș vrea să vorbesc cu d-l Isidor bancherul: eu sunt doamna Sotirescu. Evreul se dete numaidecât la o parte, deschizându-i portița de lemn, și o rugă să intre într-o cameră din fund: — Poftiți, mă rog, aista este fiul meu, eu sunt părintele lui. Tincuța se găsi în fața unui om tânăr, care, ca și ceilalți, făcea la socoteli. El o rugă să șadă, și ieși să vorbească cu tatăl său. După câteva minute se întoarse foarte respectuos. Nu semăna deloc cu cel închipuit, nu avea mâinile lungi, nici aerul hrăpitor, ci părea serios, era miop și stângaci. — Cu ce vă pot servi, mă rog? Tincuța se simțea cu sufletul la gură, ca la pension, când venea profesorul de la stat să pună întrebări. Zâmbea și se uita la bancher fără să-l vază. — Aș vrea să vă fac o rugăminte... Eu sunt doamna Sotirescu, rudă cu d-l Comăneșteanu... — Da? ! — Aveți o poliță a sa neiscălită... — Neiscălită?... — Nu. Vream să zic iscălită în alb... Greșeala aceasta o făcu să se roșească și mai tare. — Mă întrebi un lucru la care meseria noastră ne împiedică a răspunde. Cu toate astea, fiindcă sunteți rudă cu d-l Comăneșteanu, socot că pot să vă spun că așa este: avem o poliță a d-sale, iscălită în alb, și suntem autorizați de corespondentul nostru din București s-o negociem pentru 15 mii de lei. Noi n-am voit s-o luăm pe socoteala noastră fiindcă nu avansăm bani decât numai la comercianți și pe termen scurt. El păru a se gândi. Apoi adause: — Mă mir însă că d-l Comăneșteanu caută bani în orașul nostru, mic și fără capitaluri, când ar putea să găsească așa de ușor la București. Tăcu și păru a se gândi din nou. Tincuța, încetul cu încetul, se liniști. El iar urmă: — Afară numai dacă n-o fi vrut să nu-l afle familia... — Da, dar iată că noi tot am aflat. Bancherul înălță din umeri, ca și cum ar fi avut nevoie să se dezvinovățească: — Ce să fac!... Eu bani n-am: trebuia să-i caut la cineva. Aici în oraș, afară de boierul d-voastre și alți doi-trei, toți sunt datori... — Da? — Da. Averi sunt, dar lumea s-a învățat rău: un an face bucate bune, le vinde și le mănâncă; la anul nu se face nimic, sau grâul n-are căutare și intră în datorii... Sunt puțini boieri la noi cuminți, cum este al d-voastră... Așa că eu, neputând să merg la dumnealui după bani, am mers la d-l Nichitachi. — Și la altcineva n-ați mai fost?... — La nimeni, pe cinste. — Atunci vă rog să trimiteți polița înapoi... Se poate? Dânsul se gândea, uitându-se în pământ: — Se poate... dar pierdem comisionul. — Eu nu înțeleg mult din asemenea afaceri, zise Tincuța însuflețită, dar vă rog, dacă se poate să restituiți polița, restituiți-o, și mă veți îndatora foarte mult... La orice nevoie, voi fi gata să vă servesc pe lângă bărbatu-meu... Evreul cel tânăr ieși să se înțeleagă cu cel bătrân, și Tincuța îi aizi în cealaltă odaie. După câteva minute intrară amândoi. Bătrânul, cu un aer mai de cămătar și mai umilit, se înduioșă în fața Tincuței și-i făgădui să trimită polița înapoi, dar o rugă numaidecât să stăruie pe lângă bărbatu-său ca să facă totul să nu se aprobe licitația spitalului. Intră în detaliuri de prețuri, invocă interesul orașului, pleda ca un avocat, acuzând pe Haim că era un "jidan impisibil". Tincuța se uita la el, gândindu-se în ce straniu mod se încurcă ițele intereselor, cum intră cineva din senin în intrigi, cum începe să mintă și să se prefacă, fără nici un gând. Îi rugă s-o ierte(aducându-și aminte de cele ce auzise din colțul dulapului) că de astă singură dată nu putea să le fie de nici un folos, deoarece apucase și făgăduise altora... și astfel avu aerul în fața lor căse amestecă în treburile bărbatului său, ea, care niciodată nu se gândise la astfel de lucruri. Bătrânul se uită lung la celălalt, și după aceea făgădui Tincuței că înapoiază polița. Ea surprinse cu mirare o expresie de nespusă tinerețe în ochii evreului bătrân când privea spre fiu-său. — Aista nu cuptiul de jidan, zise el, bătându-l pe umăr. Dacă nu ar semăna la mine, aș zice că nu este al meu... Dar are inima de la mamă-sa, Dumnezeu s-o ierte. Și bătrânul luă, cu mâinile lui, galbene de țigară, mâna Tincuței, și-i istorisi până la ușă cât era de bună răposata"soție a meu"; cum trimise pe tânăr să facă școala de comerț din București, ca să devie bun "rumun", și așa mai departe. Tincuța ieși mișcată de vorbele evreului, și se urcă în trăsură, ușoară, fericită, deplin încredințată că scăpase pe Mihai de la mare pericol. V [ modifică ] Tincuța iubea pe Mihai de mult. După ce el plecase în străinătate, ea îi scrisese la început, cum se învoiseră la cea din urmă plimbare în luntre, fără teamă și fără înconjur. Dar după prima venire a lui Mihai în vacanțe, cei doi copii, ce se despărțiseră jumătate plângând, jumătate râzând, se regăsiră schimbați. Fiecare se miră de prefacerea ce luase celălalt: lui începuse să-i crească mustățile, să i se accentueze liniile, să i se îngroașe vocea; ei i se micșorase talia, i se umpluse pieptul, își schimbase pieptănătura. Tincuța găsea că Mihai își păstrase prea mult din grația de adolescent crescut între femei, ce o avea la plecare; el, de asemenea, că Tincuța devenise de o sensibilitate supărătoare, era distrată, plină de amor propriu. În adevăr, fata trecuse prin criza prin care trec toate semenele sale, când, între 16 și 20 de ani, încep a fi luate în băgare de seamă, mai cu seamă dacă sunt frumoase și au zestre. I se împlineau toate dorințele, i se deschideau ușile, i se arăta lumea pe latura petrecerilor. Fusese la București, cu Sașa, mersese la teatru, la două-trei baluri; plăcuse tinerilor; jucase până noaptea târziu, îmbătată de farmecul valsurilor; gustase, în fine, din amăgitoarea fericire a tuturor fetelor tinere, și adusese în liniștea ei de acasă umbra nehotărâtă a unei vieți nouă. Iar acasă întâlnea aceleași chipuri: pe subprefect, doi-trei prieteni bătrâni, pe Tănase Sotirescu, poreclit Scatiu, și atâta tot. Astfel că, negăsind în nici unul asemănarea cu aceea ce începuse să viseze, își făurea o lume primejdioasă de iluzii; citea cu nesațiu romane fantastice, din care sărea pagini întregi de descrieri, fiindcă numai amorul o interesa. O închipuire de sine nesănătoasă lua locul naivității de până aici, ceea ce făcea să găsească pe ai săi și casa lor plicticoasă. Era viața, care-și cerea drepturile sale. Coana Sofița, la fiecare nemulțumire a fetei, revenea cu aceeași vorbă: — Mărită-te. Du-te la casa ta, și fă cum îți place. Ea ținea mai mult ca oricând să dea pe fiică-sa lui Scatiu. Vechea ei teamă de moarte o îndemna să închidă ochii asupra cusururilor ginerelui: "e cam bătrâior; da' e om de ispravă, harnic, bogat, — ce mai vrei? " Conu Dinu înălța din umeri, dar mărturisirea ce i-o făcuse nevastă-sa, că-i era frică de moarte, că nu se simțea bine, îl impresionase. Scatiu, scos mereu înainte de coana Sofița, azi cu daruri, mâine cu o nouă cumpărătură de moșie, începuse să fie tolerat. În sufletul fetei, dorința de a trăi de sine, de a fi stăpână în casa sa, de a vedea și primi lume, se amesteca în mod nehotărât cu chipuri noi din București, cu chipul lui Scatiu, cu viața la oraș. Calitățile solide ale firii sale păreau deocamdată că sunt puse deoparte, și numai frivolitatea vârstei plutea la suprafață. Imaginea lui Mihai îi turbura câteodată planurile, însă era imaginea unui copil, pe când ea era acum fată de măritat. Când auzi că băiatul se întoarse din străinătate, avu câteva bătăi de inimă și mai cu seamă o nespusă curiozitate de a vedea cum era acum Mihai. Iar când îl văzu, devenit aproape om, cu vocea puternică, cu mustața înfiripată de-a binele, și totuși zicând Sașei ca mai-nainte "maman", cu grație și măsură în toate, dânsa se simți oarecum umilită. El de asemeni o găsi schimbată, cam pretențioasă, gata să se supere la fiecare glumă, și numai după ce Sașa îi spuse despre planurile de măritiș ce se făceau pe socoteala Tincuței, înțelese, în parte, noua ei fire și tăcu. Astfel iarna, după întâia venire a lui Mihai, fata se mărita după Scatiu. De la cea dintâi zi până în momentul când o întâlnim ieșind de la zaraf, viața Tincuței fu o luptă neîntreruptă cu necazurile. La un an după căsătorie i se născu fata, la doi ani muri mamă-sa, mai pe urmă conu Dinu căzu la pat, — iar în tot lungul vremii acesteia, lupta zilnică cu mojiciile lui bărbatu-său și cu răutatea soacră-sei. Negreșit toate iluziile lunatece din înaintea căsătoriei se împrăștiară ca norii la vânt. Le luă locul o viață de provincie, placidă, monotonă, cu scene dezgustătoare de-ale coanei Profire, cu satisfacții de amor propriu rău alese, precum rochii bogate ca să n-o mai întreacă alta, chefuri și chiolhanuri când venea vremea alegerilor, iar restul timpului economii supărătoare. Fală în toate, casă mare, două pianuri, reviste străine, seră cu flori etc. , dar interdicție pe toată linia de a se folosi cineva de ele. Mai cu seamă a cânta la piano și a ceti, sau a învăța limbi străine și a le vorbi erau pentru Scatiu lucruri nesuferite. Astfel, de la început chiar, calitățile statornice ale Tincuței, care fuseseră întunecate un moment de nebunia trecătoare a vârstei, îi fură de mare folos, ca să poată răbda viața mai departe. După alți doi ani, revăzu pe Mihai, jenată, tremurătoare, vorbind puțin, de teamă să nu-i pară provincială. El era sufletește același. Soră-sa îi spusese de traiul Tincuței, și el căuta s-o mângâie, tihnit, limpede la minte, fără nici o amintire de altădată, dând lui Scatiu o importanță serioasă. Trecură astfel la țară două luni, care părură Tincuței fermecătoare. Mihai plecă din nou, pentru a-și termina învățăturile. După a doua lui plecare, Tincuța rămase singură, atât de singură și de nefericită cum nu se simțise niciodată. Viața ei cu bărbatu-său îi părea o monstruozitate. Îl privea dusă pe gânduri, încremenită, cum ai privi o prăpastie adâncă în care a căzut cineva. Din norocire, Scatiu se alese deputat și se duse la București, de unde nu venea decât la o săptămână ori două. În lipsa lui, dânsa trecea nopțile albe, cetind tot ce-i cădea în mână, rămânând ceasuri întregi cu cartea căzută pe pat și cu ochii țintă pe un punct din aer. Cel mai mic lucru o făcea să plângă. Când adormea, somnul îi era plin de visuri. Visa totdeauna pe Mihai, în fel de fel de împrejurări, că zbura, că murea, că se plimba cu dânsa la Paris, cum vorbiseră în luntre, că-l rănea cineva — și se deștepta tremurând, înfiorată toată ca de friguri. După ce se liniștea, întorcea perna pe partea cealaltă, își ridica părul moale de pe frunte și se gândea la dânsul. Îl iubea? Acesta era amorul? Ea nu știa. Simțea numai că ochii ei îl caută prin întuneric, prin lumină, aproape sau departe, peste tot, și că o neînfrântă dorință dea-l strânge la piept ca pe un copil, de a-l încălzi, de a-i face bine, ca o rândunică unui pui, îi frământa toată firea. Sașa, care îi fusese totdeauna simpatică, îi era acum dragă. Se uita la dânsa lung, fiindcă în privirea ei adâncă găsea aduceri aminte de dânsul; o oprea câteodată din râs și-i zicea încet: "ia mai râzi, e așa de frumos! "... ceea ce făcea pe Sașa să râză și mai tare. Dar Sașa se ducea la București, iar ea trebuia să vină acasă. Petrecu o iarnă pustie, fără o mângâiere de la nimeni. Tănase începea să dea în pârtia politicei, și o înnebunea cu gogomănii prinse ici și colo prin coridoarele Camerei. Soacră-sa o revolta prin simpla ei ființă, buhavă și trivială. Nimeni n-o înțelegea. Și era un noroc că n-o înțelegea nimeni, fiindcă numaidecât ar fi ghicit secretul ce cu atâta dragoste îl ascundea în suflet. După câteva luni de la a doua plecare a lui Mihai, se deprinse cu această nouă formă de trai. Nu mai dormea și slăbea, dar era mulțumită: viața ei avea un țel, inima ei bătea fiindcă bătea inima lui. Când în toamna anului viitor se întoarse Mihai definitiv, ea îl aștepta la țară, cu toți ceilalți, liniștită, dusă pe gânduri în zarea în care călătoreau cocorii. Numai Matei părea a bănui ceva, dar cu firea lui bună nu îndrăznea să ridice capătul vălului ce acoperea toate. Odată, pe când ședeau amândoi în cerdacul de la Comănești, Tincuța, dusă cu ochii în gânduri, — Matei se uită lung la dânsa, îi mișcă binișor o viță de păr de pe tâmple și, atingându-i fruntea cu degetul, îi zise: — Ce se petrece aici? Ea îl privi zâmbind: — Cine știe!... În sfârșit, Mihai sosi. Erau din nou cu toții la gară, ca la întoarcerea din străinătate a lui Matei. Dar, desigur, nici atunci și nici acum nu palpitase o inimă mai nerăbdătoare în pieptul cuiva cum palpita inima Tincuței. Când îl văzu coborându-se din vagon, se strânse de brațul Victoriei cu putere, iar când fata se repezi să îmbrățișeze pe frate-său, ea se retrase cu un pas înapoi. Întinse mâna lui Mihai zâmbind, dar cu ochii înotând în lacrămi, pe care însă într-o clipă bucuria și căldura lăuntrică le absorbi. Petrecură toamna văzându-se aproape în toate zilele. Tincuța era fericită; îl știa aproape de dânsa și nu dorea mai mult. Nimeni nu ghicea starea sufletului ei. Sașa cunoștea nevoile Tincuței, în viața cu Scatiu, și-i respecta tăcerea. O vedea de câtva timp mai slabă, dar i se părea și mai senină. Se deprinde omul cu toate în lume când are voință și demnitate, gândea Sașa. O singură dată se simți Tincuța în primejdie. Venise spre seară la Comănești și nu găsise pe nimeni: Sașa și fetele erau la plimbare pe jos. Ea sta în cerdac, singură. Își scoase pălăria și se uita în apusul soarelui, când văzu pe Mihai intrând pe poartă, călare. El veni drept la dânsa, mirat de tăcerea ei, și o rugă să se ducă împreună după fete. Ea nu prea vrea. Găsea că era cam târziu. Se uită la el, zâmbind. Mihai îi luă pălăria de pe masă și i-o puse în cap, cu grije și temere să nu-i strice pieptănătura. Ea se sculă încet, coborî scările și porni alături de el, tăcută. Dânsul vorbea repede, istorisea glume, căuta s-o înveselească și să îndepărteze jena ce o stăpânea. Turică le sări în drum să le spună încotro apucase fetele. Vreo câteva radicale de-ale lui fură binevenite. Mihai făcu haz. — Toate se schimbă în lumea asta, numai Turică nu. După aceea tăcu și el, mergând domol lângă Tincuța. Se păru că vremea din urmă îl prinde și pe dânsul, cu melancolia celor ce au fost și nu mai sunt. Dar își reveni în sine numaidecât. Se întoarse către dânsa râzând: — Ce teribili suntem!... Ia să grăbim pasul... Și luă mâna Tincuței, o trecu sub brațul lui și începu să meargă mai repede. — Minunată vreme! Dacă ar ține așa mai mult, să nu fim siliți să plecăm curând la București! Ea tăcea. Ieșiseră din sat și se îndreptau spre heleșteu. Mihai se opri deodată. — D-ta nu zici nici o vorbă. Poate că nu voiai să vii la plimbare... Să ne întoarcem. — Să ne întoarcem, zise ea, ridicând ochii spre el. Aș fi dorit să mergem spre malurile heleșteului, însă cred că e târziu. Și, însuflețindu-se, îl sili să se întoarcă, dar se rezemă cu încredere de el. Soarele apusese de tot. Amurgul punea un fond de argint liniilor satului, ce se tăiau cu putere în fața clarului obscur. — Cum trec toate, nu-i așa?... zise ea tremurând. Mă gândesc la drumul dumitale pe lac... de-acum cinci ani. El îi luă mâna și se plecă binișor spre dânsa, căutând parcă să nu-i deștepte amintiri triste. Ea îi făgăduise, în plimbarea de care vorbea, să nu se mărite. — Și eu m-am gândit adeseori, zise Mihai, și mă gândesc încă... Ce a fost frumos în viața noastră trebuie să ne rămână în suflet. Mai mult nu putem cere de la firea omenească, ale cărei meniri sunt așa de nesupuse nouă. Tincuța simți un val de căldură că i se urcă de la inimă spre tâmplă. Își rezemă capul de umărul lui și se opri. — Te rog... Nu pot să mai umblu... Lasă- mă pe prispa unui țăran și du-te de-mi adu trăsura. El voi să trimeată pe cineva în locul lui și el să stea lângă dânsa, însă ea nu primi. Îi strângea amândouă mâinile în mâinile ei zicându-i mereu: — Du-te!... Te rog!... Te rog să te duci, să nu asculți mâinilor mele!... Și el se duse, îi aduse trăsura, o așeză binișor într-un colț și se despărți de dânsa. Astfel trecu acest val primejdios. Și trecură încă doi ani. Dar fiecare an săpa o dungă mai adâncă în inima ei. Vara, când putea trăi aproape de dânsul, înviora. Restul timpului se necăjea cu bărbatu-său, pirotea de frig în pustiul luxos de acasă, fără nici o speranță. VI [ modifică ] Veneau sărbătorile Crăciunului, și cu ele se apropia sosirea ministrului și prin urmare a lui Mihai. Tincuța alerga de colo până colo, ca toate să fie la locul lor, îngrijite și curate. Prefăcu o parte din casă, găti odăile musafirilor, puse cu mâna ei câteva lucruri neînsemnate în camera lui Mihai, între care un portret al mamei lui, și aștepta. Când se gândea la ce făcuse, ducându-se la evreul cu polița, se rușina singură. Dar pe de altă parte era încântată; scăpase pe Mihai din ghearele lui barbatu-său. Scatiu așteptase pe Isodor a doua zi, însă în locul lui venise Nichitachi să-i spuie că "au pierdut locmaua, deoarece junele găsise bani la București. " Tănase nu mai pomeni nimic Tincuței. Însă din vorba lui cu nevastă-sa, rămăsese în mintea ei expresia brutală "să-și ție madama de la Paris". Va să zică Mihai avea o amantă. Era oare cu putință? Era cu putință ca el, omul cel mai delicat, cel mai fin, în jurul căruia mintea ei vedea numai senin, să se asemene cu Nichitachi sau cu bărbatu-său, care la București făceau tot felul de necuviințe?... Se tot gândea mereu. O durea capul gândindu-se. Ar fi voit să întrebe pe Tănase, însă se temea să nu deștepte bănuieli. Într-o dimineață, împărțitorul aduse o scrisoare, care amărî inima Tincuței. După ce ea ieșise de la Isidor zaraful, tânărul bancher se ținuse de cuvânt și inapoiase numaidecât polița, însoțind-o cu o explicație confidențială către corespondentul lui din București, în care îi povestea cum venise d-na Sotirescu, ce-i zisese și pentru ce o ascultase. Corespondentul arătase lui Mihai cele cuprinse în răspunsul zarafului din provincie. Deocamdată Mihai rămase foarte mâhnit: era încredințat că lucrul pornea de la Sașa. Negreșit, el se ascunsese de dânsa, și ea, la rândul ei, se ascundea de el. Atunci firea lui dreaptă îl duse în fața soră-si, căreia îi spuse pentru ce îi trebuiau banii, lăsându-i să înțeleagă, cu glume și vorbe bune, că își da bine seama de ce făcea, și că, deși polița era în alb, instrucțiunile banchirului erau limpezi, dobânda fixată și celelalte. Sașa râse de dânsul, îl încredință că nu pricepea o iotă din toată încurcătura asta și îl ajută să ia banii de la bancă. Mihai nu mai înțelegea nimic nici el. Atunci scrise Tincuței o scrisoare, jumătate glumeață, jumătate ironică, care ar fi trecut cum ar fi trecut dacă n-ar fi curprins sfârșitul, în care zicea că, pentru cauze neprevăzute, e silit să nu mai însoțească pe ministru. Tincuța care era deprinsă de mult cu toate, cu asta nu se putu deprinde. Răspunse lui Mihai cu violență, spunându-i adevărul, scurt, și rugându-l să nu mai adauge la cupa de amărăciuni cea din urmă picătură. În aceeași zi se îmbolnăvi. El, primindu-i răspunsul, rămase încremenit. Cât rău îi făcuse fără voie!... Ce prăpastie era în sufletul ei!.. Îi era necaz și rușine de cele întâmplate, mai ales de ironia din scrisoare. Umblă câteva zile fără căpătâi, trist, căutând să uite. În vremea asta Scatiu se da de ceasul morții. Se întrunea în toate zilele cu deputații și senatorii din majoritate, la el acasă, unde venea și prefectul, câteodată și unul sau doi subprefecți mai isteți, spre a pune la cale primirea ministrului. Primarul orașului umbla din prăvălie în prăvălie, ca pe vremea alegerilor, rugând lumea să iasă la gară cu mic cu mare. Negustorii erau invitați să curețe stradele, fiecare până la jumătate ca apoi "serviciul municipalității" să ridice noroiul. Unii zâmbeau la auzul acestei pompoase calificări, deoarece "serviciul" în chestiune se compunea din două cărucioare desfundate, care mai mult murdăreau decât curățau ulițele. Se luară măsuri să se umple cu pietriș toate gropile și hârtoapele din drumul ministrului; se hotărî trăsura care va avea să-l aducă de la gară, și neapărat se alese "carâta d-lui Sotirescu", o cloșcărie de când lumea, cumpărată la mezat și dată acum, în vederea evenimentului, pe mâinile lui Ferenzcaretașul; se ordonă subprefecților să aducă de primprejur țărani chiaburi, și altele. Mare neînțelegere asupra persoanei care trebuia să se urce în trăsură cu ministru: prefectul ori primarul? Unii ziceau prefectul, alții primarul. — Mă rog, pardon, ia să ne înțelegem, zicea d-l Alexandriu, partizanul prefectului: cine reprezintă pe onoratul guvern? — Ia slăbește-mă, nene cu onoratul guvern! D-l ministru vine aici în casa noastră; or mandatarul este d-l primare. — Ba pardon, să mă iertați: d-l ministru vine el oare în oraș sau în județ?... Aud? Vine în județ. Atunci cine reprezintă interesele județului față cu onoratul guvern? — Consiliul județean, zise unul: să se urce în trăsură cu toți consilierii. Un râs general însoți propunerea. Alexandriu se înfurie: — Ia, mă rog, să nu facem comicării. Eu nu sunt de ieri, de alaltăieri scos la lume ca dumnealui; că am văzut când a primit Napoleon al III-lea pe împăratul Rusiei, și pe Vodă când a primit pe marele duce Nicolae, și când a strigat Gambetta " Vive la Turquie, monsieur ! " — Floquet, Floquet, coane Tudosie: a strigat " Vive la Pologne ", nu "Vive la Turquie", zise prefectul. — Floquet, Gambetta, tot un drac. Scatiu râdea mai tare decât toți ceilalți de bofonatele bătrânului Alexandriu, așteptând roșu și enervat, să vadă lui ce rol îi dau. În sfârșit, hotărâră să-l însoțească prefectul, până la palatul prefectului, iar primarul să-i ție un speech la gară; când o fi să meargă acasă, să-l însoțească Scatiu. Acesta se apăra cu gura jumătate, încurcând fraze fără rost... "că mi s-a îmbolnăvit nevasta tocmai acu, mă-nțelegi dumneata, când îmi ard călcâile de treabă, cu afurisita asta de enfluență". În adevăr, de când se îmbolnăvi Tincuța, el umbla forfota de colo până colo, trântind ușile, înjurând slugile, dând dracului pe toată lumea. Alerga de la grajd, unde vizitiii frecau alămurile , până la sofragerie, unde Costea freca argintăria, făcând din treacăt observațiuni caraghioase, cu privire la putinile de la streșini sau la curcanii ce umblau prin curte. Ise auzea vocea până în vecini, strigând argatul: — Ioane! Ioane! da' n-auzi, mă afurisitule! Omul sărea din bucătărie, cu căciula în mână: — Porunciți, coane. — Nu vezi curcanii ăia cum se plimbă prin curte? — Păi ce să le fac? — Să te ia dracu și pe tine și pe ei!... Cotineață n-ai mă, să-i închizi?... — Ba este, boierule... Iacă mă duc să-i închid. — Da' putinile alea de ploaie?... Le-ați întins pe toate acuși, când vine ministru!... — Păi ce să le fac, coane?... doar să le închid și pe ele cu curcanii. — Nu, boule, să le pui în șură la locul lor... "Acuși, când vine ministru" era lozinca cu care lovea în cap pe cine întâlnea. De se întâmpla să-i ceară cineva ceva, răspundea totdeauna cu aceleași cuvinte: — Acuși ți-ai găsit și tu, când vine ministru? Se chibzuise el că un fecoir singur nu ajunge, și chemase pe teleliță să-i aducă încă unul, vremelnic. Costea se simțea insultat de această lipsă de încredere, și, de la cea dintâi întâlnire, se ciocni cu adversarul său, dându-i o sfântă de bătaie de-l umplu de sânge. Tănase se înfurie ca un balaur, bătu pe Costea și-l dete afară, iar în locul lui aduse pe celalt. Feciorul cel nou n-avea haine. Atunci Tănase porunci madamei să scoată o veche giubea de frac ce-o avea el de când pământul, și-l îmbrăcă. Când dete Tincuța cu ochii de el, vârât în fracul lui bărbatu-său, ca un câine cu valtrap, sări din pat, bolnavă cum era, chemă pe Tănase și-l rugă să aducă pe Costea înapoi, că altfel se făceau de ocară. Dânsul strigă, înjură, blestemă, dar trebui să se supună, fiindcă n-avea încotro. Porunci din nou madamei să ridice fracul din spinarea feciorului, îi dete 2 franci și-l trimise să se plimbe, aducând iarăși pe Costea. Când venea seara, cădea de osteneală și se culca de la 8. Între o înjurătură și o glumă, istorisea Tincuței cele petrecute în adunarea de cu ziua, încercând să repete vorbele lui Alexandriu, pe care nu le brodea deloc. Încurca pe Gambetta cu împăratul Rusiei; pe Floquet îl chema "ăla, de, care era la Paris când cu trecerea rușilor". Auzise ceva, dar nu putuse ghici înțelesul cuvintelor franțuzești: — Ăla, cum dracu-i zice... — Cine omule? — Ei, asta-i!... Dacă nu-ți aduci aminte nici atâta lucru, la ce-ai mai învățat franțuzește!... Tincuța, prinsă de friguri, se uita la el cu ochii mari, căutând să pătrundă încurcătura din mintea lui sucită. — Dar cu spiciul!... Auzi spici!... Să-i dai o palmă grecoteiului boierit, să se ducă de-a vândă lacu! Bănuia el că speech înseamnă discurs sau așa ceva, dar vorba i se părea atât de caraghioasă, încât chiar a doua zi, când se îmbrăca, o mârâia mereu printre dinți: — Spici!... Auzi dumneata, spici!... Între două accese de tuse, mai făcea câte o cruce, mai trăgea o cizmă, și iar se lega de Alexandriu și de Floquet:"cum dracu-i zice, frate! " În sfârșit, ziua cea mult dorită sosi. Scatiu se sculă de dimineață, dete o raită pe la grajd să cerceteze starea sufletească a cailor celor mari, din care unul era cam nărăvaș; sculă pe vizitiul de oraș, precum și pe Stoica, care se puseră numaidecât să se radă unul pe altul; inspectă "carâta" mișcându-i roatele; inspectă cerul. Toate păreau în bună stare, afară de aceasta din urmă, care amenința cu ploaie. După 12, Scatiu încercă redingota cea nouă, așteptând ora cuvenită spre a îmbrăca fracul. Dejună la 10 jumătate, ca să rămână vreme pentru slugi a se găti. La 12, se urcă în "carâtă" cu Costea pe capră. Vizitiul era îmbrăcat în haine negre, cu legătură albă, de vară, ale cărei capete fâlfâiau pe umeri, cu un joben de al lui Tănase pe cap, ce-i cădea pe urechi. Frigul îl strângea între umeri, dar trebuia să rabde. Când s-o ia de la scară, Forgaș, harmăsarul din stânga, începu să sară în două picioare. Gură, bici, nimic nu se prinse. Tănase se dete jos, începu să înjure, lovi cu piciorul în burta calului, dar totul fu zadarnic. Atunci veni Stoica, care cu o fluierătură, îl făcu să o ia din loc. Stăpânu-său se aruncă din fugă în trăsură, iar vizitiul de oraș, gătit pentru ministru, rămase să vină cu "droșca". La gară erau toți în păr: Alexandriu, Panaitopolu, Vasilică Sobor, Iancu Mânzu, Boteșteanu, precum și senatorii Vispescu, Cralea, și polcovnicul Stamate; apoi directorul prefecturii cu toți subprefecții, primarul, consilierii județului și ai comunei, polițaiul în mare ținută, comisarii și subcomisarii, directorul arestului, șeful garnizoanei; apoi cetățenii alegători, devotații partidului, negustori de toată mâna, cu decorațiile atârnate pe piept; protopopul, chemat de când cu reforma bisericească, "domnul protoereu"; directorul liceului, profesori, institutori, țărani — în fine, tot aparatul administrativ. Judecători nu prea erau mulți, ceea ce făcea pe unii să creadă că a intrat "ceva bizbiu" între ministrul de interne și ministrul de justiție. Afară din gară, ipocomisarii călări stau pe la răspântii, aținând drumul oamenilor ce veneau cu carele la încărcat; călătorii de la tren erau duși la hambarul de mărfuri, în jurul protestanților celor mai țanțoși; câțiva gură cască priveau la măturătorii primăriei, care pregăteau o manifestație impunătoare, dar până una-alta se inglindiseau la cârciuma de la colț. La ceasul hotărât, trenul intră în gară, domol, solemn, parcă ar fi știut ce înaltă chemare avea el pe lume. La o fereastră sta prefectul, care se dusese întru întâmpinarea ministrului, rotind niște ochi teribili și făcând semn deputaților să se urce în vagon. Aceștia se urcară, surâzători, îmbulzindu-se care să ajungă mai întâi. Când se coborî ministrul din tren, toți cei de față se aliniară de-a lungul zidului, strânși de comisari, iar prefectul făcu semn ministrului să se oprească. Atunci primarul se apropie de el, scoase dintr-un buzunar o hârtie și începu: "Domnule ministru!", apoi se opri căutându-și ochelarii, pe care și-i așeză în așa chip, încât îl strângeau de nări, făcându-i să vorbească pe nas. Și iar începu: "Domnule ministru! " Vântul îndoia foile pe care era scris discursul; ochelarii alunecau;câteva picături de ploaie întindeau cerneala, spălând vorbele;afară din gară era un chiloman de nu se mai auzea nici în cer nici în pământ. Cu chiu, cu vai, logosul se sfârși. Prefectul prezentă în fugă câțiva cetățeni marcanți și trecu înainte, pe covorul ce era întins de la clasa I-a până la ieșire. Aci, zarva era la culme. Pietrișul aruncat de curând făcea să hârșie roatele trăsurilor, ipocomisarii călări pe bidivii plini de noroi strigau la birjari să ție rândul, feciorii chemau pe vizitii, călărașii dau cu pumnul în capul cailor. Când se iviră prefectul și ministrul, trăsura lui Scatiu era la scară, cu caii neastâmpărați, ce o smuceau din loc la fiecare moment. Costea ținea ușa cupeului deschisă, dar ministrul nu brodea clipa când să intre fără a se lovi. După oarecare chibzuială, marele demnitar al statului se aruncă deodată la voia întâmplării și căzu pe perne. Prefectul făcu și el tot astfel, iar Costea se urcă pe capră. Când însă s-o ia din loc, pace. Forgaș sărea în două picioare ca la circ, sforăia, mușca zăbalele, până ce prefectul, pierzând răbdarea se dete jos. Scatiu turba de mânie: ar fi dat cu cuțitul în cal, de nu i-ar fi fost rușine. Atunci, furios, strigă la Stoica să vie numaidecât. Vizitiul de oraș trebui să renunțe la gloria de a purta pe ministru, iar cravata lui de mătase trecu din nou în slujba droșcei de toate zilele. Stoica, liniștit, cu vorba lui lătăreață, pofti pe prefect să se urce fără teamă, că, "așa se joacă băiatul: mă rog, cal tânăr nu-i? " Și astfel se înșirară trăsurile una după alta, în goana cea mare, către palatul prefectului. La aripa din dreapta a trăsurii ministrului, venea polițaiul orașului, călare, de-abia ținându-se pe cal, zguduit și frământat ca vai de el, căci, deși era aprig la chip, în fond era un biet creștin, care nu avea alte aptitudini spre a deveni, "prefect de poliție", cum își zicea el, decât nevoia de slujbă. Pe drum, Tănase, în trăsură cu Panaitopolu, își vărsa focul pe socru-său, care-l pricopsise cu Stoica: — Mi-a învățat caii cu nărav, domnule!... Cine crezi că mi l-a colăcit? Tot socru-meu. Apoi se mira că nu văzuse pe Mihai. — Nu înțeleg de ce n-a venit văru-meu... Panaitopolu se uita la el cu coada ochiului, gata să-l umfle râsul de rudenia cu Comăneșteanu, dar Scatiu sări iar la Stoica. — Al dracului țigan, domnule: vezi dumneata cum a învățat el calul să sară în două picioare când mână altul, și să fie blând ca un miel când ia el hățurile! — Pui de hoț de pe Bărăgan, măi Tănase!... Știi tu ce alegi. Panaitopolu era un grecotei, îmbogățit ca și Scatiu, și mofturile la el nu se treceau. Râdeau amândoi, uitându-se unul la altul. De la prefectură, ministrul trecu la primărie; de la primărie, la spital; de la spital la arest. În vremea asta, regula hotărâtă mai dinainte, cu însoțitorii, rămase baltă, de vreme ce ministrul ceruse să-l urmeze prefectul peste tot. Tănase venise acasă și aștepta. Tincuța, rămasă singură, după plecarea bărbatului său la gară, se sculase binișor din pat, se gătise cum putuse, uitându-se, tristă, la umerii transparenți de slăbiciune și se așezase pe o canapea. Ea spera să vadă în curând pe Mihai. Când dete cu ochii de bărbatu-său, încruntat și solemn, înțelese numaidecât ce se petrecuse. Dânsul povesti isprăvile cailor, frângându-și mâinile că l-au făcut de râs: înjură pe Stoica șipe cine i l-a dăruit; bătu din picior la dânsa că și-a găsit să fie bolnavă tocmai în așa momente grele; batjocori pe Mihai că nu venise. Ea îl privea lung, cu lacrămile în ochi; i se părea un nebun, scăpat de la balamuc. Nu zise nimic, ca de obicei, lăsându-l să se potolească singur. Din nenorocire, tocmai atunci intră pe poartă cupeaua, fără ministru. Acesta se săturase de săriturile harmăsarilor, și rugase să i se dea o birjă. Când văzu Scatiu că i se întoarce trăsura goală, pricepu dintr-o clipă ceea ce se întâmplase. Atunci, în adevăr, păru că înnebunește. Galben ca un mort, fără a rosti un cuvânt, se repezi la revolver, ieși afară și împușcă pe Forgaș, înhămat cum se afla, descărcând câte șase focuri în el. — Na, na, na, să te înveți să mai sari altă dată! După aceea aruncă revolverul și se năpusti asupra lui Stoica. Acesta crezuse că-l omoară și pe el, și de frică o luase la goană spre fundul curții, sperând să poată încăleca peste zid și să fugă. Dar Scatiu îl ajunse din urmă, îl înhăță de chică și-l duse târâș până în curte, unde îl bătu hoțește. După ce răsuflă bine, îi lăsă pe toți grămadă și se urcă sus. Stoica se sculă din noroi, fără a zice un cuvânt; își îndreptă părul în cap, din care scotea vițe întregi smulse de stăpânu-său, și se apropie de cal. Acesta căzuse din ham într-un lac de sânge, își întinse capul pe pământ și trăgea de moarte. Ochii lui limpezi se uitau la Stoica, fără viață. Gemea câteodată din fundul plămânilor, ca un om. Carnea tremura pe el, ca înfiorată de durere. La vederea calului murind, Stoica se aruncă la pământ, lângă botul lui, și începu să se bocească țigănește: — Calule, sărmanule, te-a mâncat fript stăpânu-tu, dar-ar Dumnezeu să i se usuce mânușița cu care te-a împușcat!... Săriră slugile celelalte să ridice leșul, să deshame calul rămas și să pună trăsura la loc, dar nu fu cu putință să scoale pe Stoica de pe botul lui Forgaș. Atunci Bănică și cu argații îl luară pe sus; aduseră o droagă în care puseră calul împușcat, îl acoperiră cu paie și-l duseră la câmp; spălară petele de sânge de pe jos și astfel totul păru reintrat în ordinea de mai-nainte. De la o fereastră, Tincuța văzuse începutul scenei cu revolverul, și leșinase. Șezu căzută jos mai bine de un sfert de ceas, și se deșteptase singură, fiindcă nu venise nimeni. Se sculă binișor de pe covor și se apropie de canapea. O durea capul grozav. Ceea ce văzuse era oribil. Bărbatu-său nu-i mai apărea, ca până acum, numai mojic, ci nebun furios. Pentru întâiași dată îi fu frică de dânsul. Dar încetul cu încetul, se liniști: înțelegea că amorul propriu al omului ridicol din născare, care pricepe câteodată că e ridicol, e mai teribil decât al altuia. Tot gândindu-se, își aduse aminte de tată-său: o fi auzit focurile de revolver sau nu? Poate că nu, fiindcă odaia lui era de cealaltă parte a caselor. Se sculă cum putu și seduse până la ușa lui, pe care o deschise cu grije; conu Dinu dormea în fotoliu. Se retrase încet, aproape fericită; el cel puțin nu știa nimic din mizeriile ce dânsa îndura. În vremea asta, Scatiu sta singur în birou, aprinzând țigară după țigară; acțiunea lui de nebun îi descărcase sufletul de neliniștea pe care o grămădise cu încetul toate faptele neobișnuite din urmă și din ziua aceea. Acum se simțea bine, parcă și-ar fi dezbrăcat o haină care-l strângea. Își aruncă ochii pe fereastră, tocmai când ridicau calul să-l ducă la câmp și, instinctiv, voi să se repeadă la ușă spre a porunci argaților să-i ia pielea. Dar un sentiment grosolan de rușine îl opri pe loc. Se așeză din nou pe scaun și se puse să se gândească: pierduse o mie de franci, prețul calului! Dacă în loc să-l împuște l-ar fi vândut, se scăpa de el și nu păgubea nimic. Făcuse o prostie. Și cu cât se gândea mai mult, cu atât îi părea mai rău; o mie de franci!... Auzi, de aia e bine să nu se pripească omul. Și cel puțin, dacă l-ar fi împușcat dintr-o dată, numai cu un glonț! Dar nu, îl ciuruise cu șase gloanțe. Cu toate astea, după un sfert de ceas, chemă pe Bănică și îi zise să trimită pe cineva la câmp numaidecât să ia pielea de pe cal. Pe când acestea se petreceau la Scatiu, ministrul își isprăvise inspecțiile și venea spre casă cu prefectul. Înaintea trăsurii alerga un gardist călare, iar pe capră era un dorobanț. Când să iasă trăsura pe ulița armenească, gardistul fu oprit de un pâlc de oameni și în urma lui trebui să se oprească și birja ministrului. Se munceau agenții puterii publice să facă drum trăsurii printre mulțime, dar fără folos: erau vreo sută de țărani ce se grămădeau spre ministru, cu o hârtie în mână. Acesta făcu semn birjarului să se oprească, întrebând pe oameni ce voiau; ei, cu căciulile în mână, vorbeau toți deodată, așa că nu se înțelegea nimic. Prefectul le luă hârtia și le făgădui să le dea dreptate — dar căută să pună jalba în buzunar. Ministrul însă, care nu pricepea nimic, voi s-o cetească... Era o reclamație a țăranilor de la Ciulniței. Sătui de angarele, de nelegiuiri, de dobânzi, oamenii veniseră, disperați, să se plângă ministrului. Nu mai cereau nimic decât să le dea înapoi pe boier, pe conu Dinu, care din moși-strămoși stăpânise pe la vetrele lor. Se formase cu încetul legenda că ginerele sechestrase pe socru. Ministrul se simți pentru moment umilit că trebuie să meargă tocmai în casa lui Scatiu, și, cu toate lămuririle prefectului că țăranii erau puși la cale de un avocățel din opoziție, se gândi să telegrafieze numaidecât la Comăneșteanu, care, fiind rudă cu Dinu Murguleț, putea să-l lumineze. Ceea ce și făcu. VII [ modifică ] La Scatiu acasă erau pregătite două mese: una pentru ministru și lumea aleasă în sofrajeria cea mare; alta pentru "ciurucuri", într-o odaie de jos. Planurile lui Tănase erau mărețe detot: el voia să dea ministrului un banchet de 50 de persoane, cu vinuri ravac, trase și gustărite de Bănică în persoană, dar se lovise de Tincuța, care, din camera ei, ținea toate din scurt. Ea știa că cea mai mică petrecere din casa lor se sfârșea cu beție, cu lăutari și chiloman, și socotea că ar fi mai cuminte să nu dea ministrului priveliștea acestor scene. El urlă, blestemă, se tângui că dânsa nu se gândește decât la ale ei, fără a ține seama de alegători, de popularitatea lui. Simțea că ea avea dreptate, dar, ca să nu aibă aerul că se conduce de un cap de femeie el, dipotatul enfluent, hotărî să împartă invitații în două tabere. Ideea era necuviincioasă pentru cei ce intrau între ciurucuri, dar era practică. De altfel, subcomisarii, agenții electorali, unii negustorași chiar erau mulțumiți să mănânce departe, în tihnă, cu "sfânta agheasmă" la-ndemână, decât să se pițigăiască la masa ministrului. O baratcă de scânduri lega sufrageria de sus cu cea de jos, iar muzica militară era așezată tocmai la mijloc ca să se poată auzi din toate părțile. Ministrul intră în sala de mâncare cam înnorat. Scatiu nu știa nimic de ce i se întâmplase pe drum, și socotea că așa se cade să fie un om mare. Prânzul merse bine, — ce-i drept, cu diferite soiuri de înjurături la adresa lui Costea, mârâite printre dinți. Muzica militară cânta corect, cu d-l capelmaistru în mare ținută, întors cu spatele spre muzicanți și cu fața spre banchet, uitându-se țintă în ochii colonelului. Când veni vremea toasturilor, se mai încurcă treaba — însă toți se țineau la locul lor. Unii râvneau la masa de dincolo, unde limbile se amestecaseră chiar de la al doilea fel de bucate. De-ndată ce se sfârși prânzul ministrului, unii dintre cei mai nerăbdători se repeziră la ceilalți. Colonelul, care nu prea bătea cu apa făcu stânga-mprejur și se rezemă lângă un șip cu niște "pustiu de profir" (cum zicea domnul protoereu) de s-arunci culionul în câini și mai multe nu. Mai întru târziu deteră soldaților să mănânce, închiseră ușile bărătcii ce dau spre casele de sus, și astfel zgomotul păru a se liniști. Pe la miezul nopții, ministrul, ostenit de drum, se retrase. Toți răsuflară. Când însă s-adoarmă, muzica militară începu din nou. Chip era ea ascunsă într-o odaie de jos, dar te joci cu tromboanele și cu piculina!... Mai ales era un afurisit de solist cu cornul, care pusese mâna pe o doină; și ți-o freca, și ți-o învârtea, de gândeai că-și dă duhul în trâmbiță. O lua de jos, lung, tărăgănat, și se urca la deal ca un hain, și iar o mai ținea, și iar se urca, până prindea două note ascuțite, pe care le sfrichidea un ceas. Bietul ministru se foia în pat, își trăgea plapoma pe ochi, își înfunda capul în perne, nădăjduind că doar l-o ierta Dumnezeu să adoarmă. Când însă să-l fure somnul, cornistul se întorcea cu trâmbița tocmai în partea aceea, iar cele două note de sus străbăteau văzduhul ca două săgeți nevăzute, și se înfigeau în urechile ministrului. El se scula pe marginea patului, uitându-se jos fără nici o nădejde: — Ei, bată-te de om!... zicea el. În vremea asta, boierii de sus se duseră la cei de jos și beția se întinsese în toată strălucirea ei. Încredințați că nimic nu ajungea până la ministru, urlau și schelălăiau ca într-o menajerie. Fiecare dăduse drumul firii sale. Revizorul școlar se dezbrăcase de haină și, bot în bot cu protopopul, cântau bisericește, dând cu pumnul în masă ca să ție măsura. — Pe glasul al 7-lea, popo!... Răgușit de atâta zbierat, protopopul de-abia mai cârâia, scoțând câte o notă de cocoș cu țâfnă, cu capul plecat spre izvor și cu degetul lângă nas, bătând tactul. — N-auzi, popo: pe glasul al 7-lea!... — Am răgușit detot, măi frate. — Bea agheasmă, afurisitule!... Popa mai turna în el câte un pahar, și iar se vâra în sufletul celuilalt, cu degetul la nas. Fiecare își avea ticul său. Lângă popa cu degetul, venea colonelul. Descheiat la tunică până jos, el se uita posomorât la muzicanți, cu ochii împăienjeniți, cu mâinile amândouă întinse în văzduh, parcă să se apere de un dușman nevăzut. La fiecare întorsătură a doinei, scrâșnea din dinți și gemea de ți s-ar fi părut că i se rupe inima de jale; în fond însă era numai beat, dar beat criță. Când venea treaba la schimbat cântecul, era vai de lume; nu se potriveau doi la gust. Primarul, care râdea mereu, călare pe un scaun, încerca să fie dulce la vorbă: — Mă rog matale, puiule, dom'le capelmaistru, să ne cânți "frunză verde, bâr, oiță". Alexandriu vrea Mascota. Se ducea în fața șefului muzicii, mătăhăind: — Mon cher , te rog, partea aia din Mascota, știi, unde cântă curcanii, golu, golu, golu... Panaitopolu îi făcea vânt din drum: — Ia slăbește-mă cu golu-ul dumitale, amice. Mă, dom'le capelmaistru, să-mi zici valsul lui Ivanovici, ti-ra-ra-ri... Și, ca să spuie ce vals voia, da drumul unui glas argăsit de spirturi, care hămăia fără nici un rost. Capelmaistrul nu pricepea. Atunci Panaitopolu chema pe polițai, care în tinerețile dumisale cântase din flaut. — Nică! Nică!... Și fiindcă celalt n-auzea, începea să-l poreclească: — Mă țopârlane! Mă șurupelniță! Mă bocciule, da' n-auzi!... Polițaiul, ciupit de vărsat, cu niște favorite serbezi, slab și costeliv ca vai de el, era nebiruit la chef: ar fi fost în stare să bea o vie întreagă fără să se cunoască. Sări de unde se aflași veni lângă Panaitopolu. — Porunciți, mă rog. — Ia un flaut, și zi valsul lui Ivanovici. El puse mâna pe un flaut de la un soldat, își titiri gura pe îmbucătură și începu să țâfnească, chisc, chisc, până o prinse din loc. Atunci dete drumul la niște tereremuri strașnice, pecari Panaitopolu le însoțea cu glasul lui spart, ti-ra-ra-ri, învârtind mâna prin aer și lăsându-se pe spate. Dar în mijlocul lor sări deodată Tănase Scatiu. El până atunci stase de o parte, fluierând o chindie pe care vrea să și-o aducă aminte. Puse mâna pe șeful muzicii și-i zise: — Asta!... Apoi își întinse buzele să spuie ce voia, dar nu înnemeri. — Ptiu, bat-o Dumnezeu, că până acuma o cântai!... Capelmaistrul, ca să-i facă plăcere, puse pe soldați să încerce toate chindiile pe cari le știau. Era o ticăloșie, o zăpăceală, de nu se mai auzea nici în cer, nici în pământ. — Nu-i asta, nici asta. În sfârșit, la a patra, părură că-i dau în pârtie: — A ha, ha, zise Scatiu, asta! Atunci se dezbrăcă de frac, scoase cizmele, își puse mâinile în șolduri, și începu... Ceilalți se făcură roată în jurul lui, privindu-l cum pisăgea pământul în vârful picioarelor, dând cu călcâiul în scânduri, strâmbându-și gleznele, când afară, când înăuntru, lăsându-se pe genunchi, sărind în sus, de parcă intrase aghiuță în el. După ce se munci așa vreun sfert de ceas, căzu pe un scaun: — Vezi, domnule!... Astea sunt ale noastre, nu valțuri și dănănăi de-alea de-ale d-lui Alexandriu... Auzi "golu, golu", parcă ia hapuri!... În vremea asta, polcovnicul Stamate, care sta întins pe jos ca un tumurug, puse mâna pe pantofii lui Tănase, și, foarte liniștit, îi umplu cu mezeluri de pe masă. Alții jucau prin colțuri, fiecare pe seama lui. Unii dormeau pe sub scaune. Doi-trei negustorași, simțind că se apropie vremea de ducă, puneau câte o mandarină în buzunar. Spre zori, începură să-i care trăsurile pe la casele lor, ca pe niște saci, și astfel sărbătoarea se sfârși, spre deplina mulțumire a lui Scatiu, care socotea că e o necinste să iasă lumea trează din casa lui. Cât despre ministru, zgomotul roatelor pe caldarâmul colțuros îl făcu să sară din somn, buimac, întrebându-se în gând de se cutremura pământul ori sosise sfârșitul lumii... VIII [ modifică ] A doua zi, pe când Scatiu, informat de Bănică, plecase la Ciulniței să reguleze pe țărani, Mihai sosea de la București. Tincuța, care toată noaptea nu închisese ochii, dormea când veni el. Mihai fu introdus numaidecât la ministru. Acesta îi istorisi întâmplarea cu jalba oamenilor, rugându-l să-i spuie ce se petrecea între Scatiu și socru-său. El nu știa nimic. Auzise ceva despre neînțelegerile dintre socru și ginere, dar nu le dase importanță. Făgădui să cerceteze lucrurile mai de aproape și să-l informeze. Ministrul plecă din nou cu prefectul în inspecție. Mihai ceru să vadă pe Tincuța, dar ea dormea. Atunci se gândi să se ducă de-a dreptul la conu Dinu. Bătrânul, așezat ca de obicei în fotoliul lui, cetea. Când intră Mihai, el se uită lung la dânsul, peste ochelari. Îl recunoscu, dar parcă fără grabă, și plecă ochii în jos. — Sărut mâna, nene Dinule. Ce mai faci? — Bine... Mihai, crezând că nu prea aude, ridică glasul: — Uite, am venit să te văd... Ești sănătos? — Mă bucur că-ți mai aduci aminte de mine. Eu sunt sănătos... Tincuța nu prea e bine. — Da' ce are? El ridică mâinile în sus și înălță din umeri: — Cine poate să știe!... După aceea se uită la dânsul lung. — Semeni cu tată-tău... Să-i semeni că era om de ispravă. — Îți mai aduci aminte, nene Dinule? Îți aduci aminte când am mers la gară cu toții, să primim pe nenea Matei?... El plecă ochii în pământ și nu răspunse... Mihai se uita la el, mirat de adânca schimbare ce o luase. Căută să-l însuflețească cu ceva, și își aduse aminte că Sașa îi dase o pereche de pantofi pentru dânsul. — Nene Dinule, maman îți trimite niște pantofi... Mă duc să ți-i aduc. Și ieși să-și caute valiza. Când să ajungă în capătul coridorului, cam întunecos, i se păru că o ușă de la o odaie lăturalnică era întredeschisă. Voi să treacă mai departe, dar cineva îl chema. Se opri să asculte. — Mihai, bună dimineața. El nu pricepea bine cine-i vorbea. — Bonjour ... Cine mă cheamă... Prin crăpătura ușii se strecură mâna Tincuței. El o recunoscu și se apropie de dânsa, sărutând-o. — Ce va să zică asta? când ai venit? — Acuma. Ce faci?... Am auzit că nu prea ești bine... — N-am prea fost bine... Dar când ai venit? — E un ceas de când am venit... Am fost la nenea Dinu... Mă duceam să-i caut niște pantofi, de la maman ... — Ce ciudat lucru!... Eu știam că ai venit, fără să știu... Ce face Sașa? — E bine. — Dar fetele? — Bine, toată lumea. Da' de ce nu ieși la lumină? Ea râdea, ascunsă după ușă. — Nu se poate... Tot ce pot să fac este să-ți dau mâna din nou, dacă te mulțumești... Și-i întinse iarăși mâna, prin deschizătura ușii, cu brațul până la cot. El își lipi gura de pielea netedă, sărutând-o petot lungul, de jos până sus. — Ești supărată pe mine, Tincuțo, și ai cuvânt să fii supărată... — Destul... fii cuminte... nu sunt supărată. Se zărea, în întunericul odăii, obrazul cu ochii strălucitori. — Închipuiește-ți că știam că ai venit, și nu-mi spusese nimeni... Du-te la tata... destul. Am să trimit să te cheme... Își retrase binișor mâna și strânse ușa: — Să vii numaidecât. — Viu. Fericit că o vedea veselă și că nu era supărată pe el, Mihai alergă în odaia lui, scoase pachetul din geamantan și se întoarse la conu Dinu. — Uite, nene Dinule, maman îți trimite pantofii ăștia de iarnă... Dorește să te vadă... Nu vii la București?... — Nu pot să viu... Spune Sașii că o doresc mult. N-am văzut-o de doi ani. — Nu te mai duci la moșie? El învârtea pantofii în mână. Întoarse ochii lung și se uita la Mihai. — La care moșie? — La Ciulniței. Bătrânul ridică din umeri. — Ce copil ești!... Tu nu știi că eu nu mai am moșie... Conu Dinu se plecă spre el, cu privirea încruntată, îl apucă de braț și-l zgudui cu putere. — Eu nu mai am moșie!... Moșia mi-a luat-o tâlharul... Tâlharul, banditul care îmi omoară fata!... Și Cel-de-sus îi cunoaște nelegiuirile, îi înțelege gândurile, și nu-l trăsnește!... și nici nu mă cheamă pe mine la dânsul, ca să nu mai văd!... După aceea, muie vocea, și cu mare tristețe zise: — Îmi pare rău că o să mor blestemând: nu mai este dreptate omenească, iar Dumnezeu și-a întors fața de la mine... I se strâmbaseră toate liniile obrazului, vorbind astfel. O descurajare adâncă se întipărise pe chipul lui, descurajarea omului revoltat, care nu speră în nimic. Lui Mihai i se făcu milă. — Nene Dinule, ne te turbura așa, că tot mai e dreptate în lume; uite, țăranii vor să te aibă din nou. El dete din cap. — Ce să-ți facă țăranii, împotriva câinelui ăstuia!... — Cine știe!... poate să-ți facă ceva: au reclamat prefectului. Conu Dinu se ridică pe brațele fotoliului. — Au reclamat prefectului!... Se vede că i-a schingiuit detot... — Mă rog, dumneata ai dat toată moșia de zestre? — N-am dat nimic! El a luat... A pus mâna pe tot, fără să mă întrebe: zice că eu sunt bătrân și neputincios, că mă fură toți din toate părțile... Vezi bine; așa, mă fură numai el, mă fură și mă vâră în pământ, și pe mine și pe Tincuța... Și ce vor țăranii? — Vor să te întorci dumneata la ei. Conu Dinu se uită la Mihai lung. — Sărmanii oameni! Dar crezi că-i lasă el să facă ce vor? Mă prind că acuma, când noi vorbim despre asta, nebunul e la moșie. Ia sună, numai a minune să vezi... Mihai sună. După câteva minute veni o slugă cu ochii umflați, cu părul vâlvoi. Conu Dinu o întrebă binișor: — Acasă-i domnul? — Nu-i acasă, cucoane: a plecat la moșie... Bătrânul dete din cap către Mihai, iar sluga ieși. — Vezi? s-a dus, a lăsat pe ministru și tot, numai ca să-și răzbune pe lume... Auzi, el, om să primească un ministru!... Cine și-a făcut păcat să-l trimeată în casa asta? Mă crezi când ți-oi spune că toată noaptea au băut ca niște năuci? Ai văzut în ce hal sunt slugile... Asta e viața noastră: când e treaz, e biciul lui Dumnezeu; când e beat, îl legi... Un asemenea om duce interesele județului și ale țării, — vai de ea, de țară!... După aceea tăcu, clătinând trist din cap. Apoi rugă pe Mihai să-i dea hârtiile de sub pernă, ca să-i arate foaia de zestre. Începu citania din fir în păr a tuturor actelor. Bătrânul se oprea la fiecare frază, la fiecare vorbă, cerând explicarea cuvintelor noi, întrebându-l de nu era dreptatea de partea lui. Ar fi urmat astfel toată ziua, de nu venea femeia din casă să spună lui Mihai că îl cheamă Tincuța. Mihai ieși, iar conu Dinu rămase cu hârtiile în brațe. Tot interesul documentelor dispăru deodată, și în mintea lui se ivi o idee nouă, întoarcerea la țară. Cum avea să se ducă, cine era să-l îngrijească puțin îi păsa. Să plece cu trăsura lui Scatiu nu se mai putea, fiindcă singura slugă credincioasă, Stoica vizitiul, se dusese în lume. Atunci îi veni în gând altceva:să fugă... Pe când planurile acestea munceau pe conu Dinu, Mihai intra la Tincuța. Întinsă pe canapea, cu o rochie de casă pe dânsa, ale cărei cute, de mătase aurie, cădeau bogate pe covor, cu o blană albă pe picioare, Tincuța mișca ușor degetele pe o carte. În fața ei era un fotoliu, alături de o măsuță, cu un vas subțiratec, elegant, din care se lăsa spre dânsa o roză înflorită în grabă și sfioasă; în atmosfera salonului, o căldură binefăcătoare încare surâdea o minunată fotografie a d-nei Vigée Le Brun, ce-i semăna. Când intră Mihai, ea zâmbea. Părea că simte toate mișcările lui, chiar când nu-l vede, că știe când vine, ce dorește, ce are să zică. — A!... domnule Mihai, iată-ne în sfârșit! El dădu din cap, mulțumit și cam stângaci, luându-i mâna. — Aș fi venit de ieri, dar mi-era rușine... după o scrisoare așa de proastă... — Șezi. Uite, vezi? asta este... Și zicând astfel, scoase din carte scrisoarea lui. — Dă-mi-o, te rog, s-o arunc în foc... — Ți-o dau, însă cu condiție: să nu mai scrii asemenea lucruri. — Nu mai scriu niciodată. — Și să aibi încredere în mine, fiindcă îți vreau binele. — Da. Ea îi dete scrisoarea, pe care el o aruncă în sobă. Amândoi se uitau la hârtia ce ardea, îndoindu-se și lăsând să se vadă literele negre pe fondul cenușiu. Tincuța dete din cap. — Ăsta-i drumul pe care-l iau toate cele omenești. El nu zise nimic, ci numai se uită la dânsa lung. Era albă ca hârtia pe care o ținuse în mână, diafană, de o tinerețe candidă. Numai ochii păreau că ard, cu o viață proprie, ca diamantele. Mihai se simți mișcat ca de o poezie, în care durerea pornește din straturile cele mai adânci ale sufletului rănit, dar cuvintele rămân simple. Ea de asemenea îl privea și părea că înțelege ce se petrece într-însul. Plecă ochii în jos și nu zise nimic. După aceea, uitându-se iarăși la cenușa scrisorii, îl întrebă: — S-a stins? — Da. — Apropie-ți scaunul de mine și șezi. El mișcă fotoliul spre dânsa. — Te rog, întâi închide ușa că vine frig. El o închise. Umbla încet, ca într-o odaie în care s-ar ruga cineva. Veni iar lângă dânsa, privind-o cu sfială. — Șezi, te rog... Știi că azi-dimineață m-am deșteptat din somn, cu credința nestrămutată că ai venit. De ce ai venit? — Fiindcă m-a chemat ministrul. — Altfel nu veneai? — Ba aș fi venit, dar mai târziu. Ea îl privi în tăcere, după aceea încercă să zâmbească. — De câtăva vreme a început să-mi fie frică de ceva necunoscut; mă tem să nu mor. E drept că nu prea am cuvânt să mă îngrozesc de moarte, fiindcă nu sunt fericită. Însă de câțiva ani mă lega de viață o simțire nouă și puternică. Să ți-o spun?... El se apropiase și mai mult, și-i luase mâna într-ale lui. — Dacă nu e prea greu, spune-mi-o. Tincuța se rezemase cu obrazul de spatele înalt al canapelei și-l privi cu ochii gânditori: — Îmi era drag cineva, atât de drag, atât de scump, încât credeam că o să pot trăi și să mă pot bucura de simțirea mea nouă. Dar se vede că nu se poate... Mihai, mișcat până la lacrimi, încercă s-o oprească. — Te rog, Tincuțo, de ce vorbești așa?... — Vino mai aproape. Ți-aduci aminte de copilăria de pe lac? Copilărie, ce dulce copilărie!... Ascultă-mă: aș vrea să-ți dau ceva. M-am pregătit să-ți dau un inel. Vrei să-l primești? De ce să nu-l primești? Sau dacă vrei să-ți dau altceva... Se uită la el zâmbind și-i atinse fruntea cu degetul. — Mă înțelegi? — Te înțeleg de mult... Ea îi acoperi gura cu mâna. — Știu... — Și dacă vrei să-mi dai ceva, primesc; însă nu poate să fie nimic mai frumos decât asta. Și, vorbind astfel, scoase ceasornicul din buzunar. Tincuța se uita la el nedomirită. — De la cine îl ai? întrebă cu temere. — De la soră-mea. Ia deschide-l. Ea deschise un capac, dar nu găsi nimic extraordinar. — Deschide și dincolo, sau să ți-l deschid eu... Pe sticla albă era o viță de păr, legată cu o panglicuță roșie. — O cunoști? întrebă Mihai. Obrazul ei se coloră de sânge, un val de căldură îi umplu ochii de lacrămi și fără știre își aruncă brațele de gâtul lui. I se umplea pieptul de aer, de prea mult aer; se îneca de emoțiune. Încet, pe nesimțite, i se lăsară brațele grele, capul ei căzu pe spate, și rămase galbenă, ca moartă. El voi să se scoale de pe covor, speriat de paliditatea ei, dar o ușoară mișcare a brațelor, ce se rezemau încă de dânsul îl făcu să se oprească. Ea își duse mâna binișor la frunte, mișcă brațele în sus și deschise ochii. — Mi-a trecut. Nu te speria. Nu sunt mai urâtă... E o impresie fugară, pe care nu știu de o înțelegi: vița asta de păr a păstrat un parfum, pe care-l regăsesc în toate lucrurile mele vechi. Când îl simt, îmi pare că vremea n-a trecut, sau că a trecut atâta vreme, încât eu, cea de atunci, am murit, iar eu, cea de acum, sunt alta. Și îmi pare așa de rău că numai sunt cea de atunci! Poate, poate ar fi altfel... După aceea întinse mâna în aer, cu o mișcare atât de ușoară, dar atât de fără speranță, încât spuse o lume de durere. Se uită un moment înainte-i, apoi se ridică ceva mai sus pe canapea, și iar zâmbi. — Șezi pe scaun... Te visez aproape în toate nopțile. Te văd aievea cum te miști, cum privești câteodată cu ochii în gânduri, și puterea visului e așa de mare, că a doua zi îmi aduc aminte că priveam și eu tot acolo. Știu tot ce faci, unde te duci, la ce te gândești. Știu când ești trist, când îți aduci aminte de mine. E o nebunie care mă încălzește, îmi odihnește spiritul. Doctorii socot că sunt bolnavă de nervi. La început le spuneam că visez toată noaptea. Mi-au dat fel de fel de doctorii, care mă făceau să dorm ca o piatră. Le-am lăsat la o parte și m-am întors la visurile mele. Își plecă fruntea pe o lature și se uită la el. — Dacă nu te-aș mai visa, aș muri. Mihai o asculta, cu inima sfâșiată. Îi era frică să se mai apropie de dânsa, ca nu care cumva suflarea lui s-o înece. Părea că nu mai ține de pământ prin nici o legătură. Se întinse pe covor și-și rezemă capul de blana albă de pe picioarele ei, pe care o sărută în ascuns. Ea păru că se gândește... — Ce stranii lucruri îți spun!... Șezi bine. Reazămă-ți capul de picioarele mele. Vino mai aproape dacă vrei. El veni lângă dânsa, aproape detot. Tincuța îi puse mâna pe frunte, mângâindu-l. Voi să urmeze, dar sângele i se urcă din nou în obraz. — Ești prea aproape, zise ea, încurcată, râzând, cu o tremurare o glasului ce o împiedică să vorbească. El nu zicea nimic, ci se uita la dânsa, rătăcit ca într-un vis. — Aș vrea să te țiu aproape de mine, dar mi-e frică... Îmi bate inima așa de tare! Șezi colo. Mihai se supuse. — Îți spun lucruri ciudate. Dar e adevărat. Trăiesc numai fiindcă trăiești dumneata... Aș vrea să te întreb ceva: dacă s-ar întâmpla să-ți fie dragă o altă femeie, cât aș mai fi eu în lumea asta, mi-ai spune-o?... Nu, nu, nu vreau protestări zadarnice. — Ți-aș spune. — Crezi că s-ar putea? — Nu cred. Ea zâmbi, trist. Îl privi cu ochii pe jumătate închiși, cerându-i parcă socoteala în tăcere de ce spuse. Dar se îmblânzi repede. După aceea, ceru lui Mihai să-i istorisească despre viața lui de toate zilele, ce lucra, ce planuri avea pentru viitor, de-l interesa politica. Îi făgădui să vină la București, la Sașa, ca să fie aproape de el. Voia să-i vadă camera de studiu, să-i atingă lucrurile de pe masă. Închidea ochii cu o plăcere copilărească, gândindu-se la cele ce spunea. Petrecură astfel mai toată ziua împreună. Când se întoarse ministrul acasă, Tincuța dori să-l vadă. Îl primi cu o grație atât de măsurată, cu atât tact îi vorbi, încât omul, copleșit de preocupări prozaice, se simți ridicat deodată într-o atmosferă senină, simpatică. Ieșind de la dânsa, se miră cu Mihai de nepotriveala dintre bărbat și femeie. — Cum se poate să se piardă o asemenea ființă în mijlocul lumii acesteia, plină de zizanii și de meschinării?... Sunteți rudă, da? — Da. — Ar trebui s-o îngrijiți. E păcat: îmi pare bolnavă. Mihai se opri, uitându-se la șeful lui cum se plimba preocupat. Vederea Tincuței lăsase în spiritul omului rece, melancolia faptelor nobile, uitate sau neuitate. Părea cu dinadinsul zdruncinat de vedenia călătoare ce-i trecuse pe dinaintea ochilor. Surprinse într-o clipă adâncul lucrurilor și părea că le leagă cu cine știe ce umbră din propria lui viață. Se opri în fața lui Mihai, vorbind încet, cu vocea gravă: — Natura e câteodată de o nedreptate revoltătoare. Față cu noțiunile noastre morale, e imorală, oarbă. Cu drept cuvântau făcut grecii, din destinul lor, un fiu al Chaosului și al Nopții. Graiul lui străbătu departe în sufletul tânărului. El rămase pe loc, uitându-se în pământ. Nici nu mai avură nevoie să vorbească despre conu Dinu și despre ginere-său. Ministrul pricepuse, din tot ce-l înconjura, drama ce se petrecea sub aparențe ridicole. Îi fusese destul să vadă câteva minute pe Tincuța, ca să i se lumineze și mai bine țesătura ascunsă a aparențelor. IX [ modifică ] Dar Tincuța era fericită. Seara, după ce toți se duseră să se culce, ea rămase singură. În odaia ei ardea focul. Puse lumânarea pe scrin și făcu doi pași spre oglinda cea mare. În lumina încrucișată a focului și a lumânării se văzu în mijlocul camerei, cu haina de mătase lungindu-se în penumbră, ca o fantezie ușoară. Mânecile îi cădeau bogate de pe umeri, cu capete negre de dantelă. Se mișca în dreapta. Nevinovata închipuire de sine o făcea să se creadă de partea aceea înaltă. Cine știe de ce. Era ostenită. Pianul era deschis. Șezu pe scaunul lui și-și aruncă ochii pe note. Erau niște litere mari, albe, cu un pervaz negru. Luă caietul în mână și-l întoarse spre lumină: Sonate Op. 27, nr. 2. Der Gräfin Julie Guicciardi gewidmet [1] . I se păru că aude pentru întâiași dată numele acesta. Julie suna așa de frumos! Cine o fi fost?... Se sculă din nou și se apropie de oglindă; apoi se depărtă cât putu și se uită numai la rochie. Era alta, într-o altă lume, într-o lume caldă de poeți și de muzicanți, în azurul căreia se vedeau ramuri înflorite. Își aduse aminte de lucruri vechi, de un brocart rămas de la maică-sa, cu flori de crin. Se aplecă pe covor și ridică o batistă. Apoi veni lângă scrin. Se rezemă cu coatele de marmoră și se uită la portretul lui Mihai. Era un portret vechi. Îl privi lung, atât de lung, că i se părea câteodată că nu-l mai cunoaște. Îi trecu prin minte începutul unui vals de Chopin și mișcă degetele pe piatra rece, ca pe piano. Se dezbrăcă încet, rămânând mititică. Intră în pat binișor, își rezemă capul pe pernă și se uită la flacăra ce de-abia mai pâlpâia pe vârful cărbunilor. Gândurile ei se prindeau în mreaja somnului. Din când în când i se părea că pune mâna pe momentul precis în care adormea! "Acuma, acuma", și dormi, în adevăr, cu cunoștința limpede despre trecerea de la o stare la alta. Întru târziu se deșteptă. Focul se stinse cu desăvârșire. În odaie era frig, dar ea asuda. Scoase batista de sub pernă și și-o trecu pe frunte. Simți că-i tremură mâna și că tremură toată. Visase, ca întotdeauna, pe Mihai, — îl visase că pleacă fără s-o vadă, pe ascuns, ca să n-o turbure. Își lăsă mâna în jos și ascultă. Un huruit de trăsură ce se pierdea pe uliță o făcu să ridice capul de pe pernă și să asculte. I se părea acum că-și aduce aminte exact de momentul când ieșise din curte — momentul când ea se deșteptase. Tocmai de aceea se deșteptase, de zgomotul roatelor. Atunci se sculă pe un cot ca să asculte mai bine: nici o mișcare. Plecase. Palidă, cu inima bătând să-i rupă vinele, sări jos din pat, aprinse lumânarea, își îmbrăcă în fugă rochia, încheind-o ici și colo și ieși. Trecu prin coridorul cel lung și prin salonaș, și se duse drept la camera lui Mihai, pe care o deschise, trântind ușa de perete. Era cuprinsă de o dorință neînfrântă de a ști adevărul, de a-l constata în partea lui materială, dând de patul nedesfăcut și de camera goală. Când colo, Mihai dormea la locul lui, somnul omului tânăr, care a trecut o noapte în drumul de fier — iar odaia era plină de lucruri aruncate peste tot. Tincuța rămase încremenită, și tocmai atunci i se păru că se deșteaptă din halucinația ce o stăpânise cu atâta putere. Era să scape sfeșnicul din mână. Dete înapoi, retrăgându-se cu grijă, fericită că nu o simțise nimeni, nimeni și intră la ea, se dezbrăcă repede și se culcă din nou. Când își regăsi căpătâiul cald și închise ochii, i se păru că o cerească mână se coboară din aer și îi ridică de pe frunte pâcla visurilor rele, limpezindu-i gândurile. Mihai era acolo, sub același acoperământ cu dânsa. Ce mai putea dori? A doua zi dimineața, pe când ea se îmbrăca, femeia din casă îi spuse că Mihai vrea s-o vadă. Se găti numaidecât și se duse drept la el. Bătu la ușe. — Intră, îi răspunse vocea lui dinăuntru. Ea intră, încet, râzând, pe când el o privea cum înainta cu pași măsurați, ca într-un menuet. Mihai își strânse lucrurile și sta într-un colț pe canapea, cetind. Felul vioi cum se înfățișa Tincuța îi păru atât de îmbucurător, încât nu se sculă și nu o întrerupse. Dânsa veni până lângă el, șezu și, luându-i mâna, îi zise lung, cu ochii în ochii lui. — Bună dimineața. Cum ai dormit astă-noapte? — Am dormit foarte bine, răspunse el, sărutându-i mâna. — Cu visuri, fără visuri? — Fără. De ce? — N- ai simțit nimic? n-a venit nimeni la dumneata? — Nu. — Da' bine dormi! Vrei să-ți arăt cum dormi? Uite așa. Și-și strâmbă capul pe o pernă, rezemându-și capul în piept, ca cineva care cade de somn. Mihai râdea: — Da, da; așa dorm. De unde știi? — Asta-i treaba mea. Apoi se uită împrejur. — Dar prin casă, ce neorânduială păgânească!... Una aruncată într-o parte, alta într-alta, de ți se părea că-s hainele a patru persoane, nu ale uneia singure. El era din ce în ce mai mirat: — De unde știi toate astea? Ea se sculase și se uita la lucrurile lui de pe masă, scoțându-le de prin tocuri, dând sticluțele pe la nas, învârtind foarfecele în mână. — Ce-i asta? — Ăsta este un cuțit și o furculiță, care se îmbucă una într-alta, ca să nu ruginească. — Dar asta? A!... un puf! Dai cu pudră? — Nu dau. După cum vezi, este o colecție de tot felul de instrumente de ras, între care și puful pentru cine pune pudră. — Ce fel de ras. Cuțit și furculiță... — Nu... Astea sunt aruncate în valiză de slugi, din altă parte. Dar spune-mi, zău, cum de cunoști modul meu de adormi! Ea se uită lung, cu privirea bună. — Să-ți spun: astă-noapte am visat că plecai, fără să-ți iei rămas bun de la mine. M-am deșteptat. Tocmai atunci treceao trăsură pe stradă. Văzusem lucrurile cu atâta luciditate, încât nimeni din lume n-ar fi putut să mă încredințeze că nu era așa. M-am sculat, m-am îmbrăcat în grabă și am venit săvăd camera goală. Îți spun: eram atât de sigură că ai plecat, încât am intrat de-a dreptul fără să mai bat la ușă. Când colo... nu plecasei. — Se putea să plec fără să te văd! — Știu, — dar e așa. Povestind cele întâmplate, se sculase în picioare. Obrajii, de regulă palizi, erau colorați; ochii, care totdeauna ardeau, de astă dată aveau privirea senină. Mihai o luă de mână și o apropie de fereastră. — Ce este? întrebă ea mirată. — Nimic: te găsesc astăzi foarte bine. Ea plecă ochii în jos, apoi îi ridică spre el, zicând încet: — Ești aici. Sunt fericită... Nu pleci încă. — Mă duc cu ministrul la Slobozia și ne întoarcem deseară. Tocmai de asta voiam să te văd. Trăsura e gata. Ea îl privi în ochi: — Da?... Apoi îl luă de mână și-l trecu repede în salonașul ei. — Așteaptă-mă aici. După câteva minute Mihai văzu ușa deschizându-se, iar Tincuța venind la brațul ministrului. Ea se mișca încet, legănându-se, venind ca o umbră în urma lui. Se uita la Mihai râzând. Ministrul părea ceva cam încurcat, dar se reculese repede. — Uite, Mihai, doamna dorește să rămâi aici; eu doresc să vii cu mine... Ce alegi? Tincuța se întoarse repede spre el: — Dacă doriți dumneavoastră, eu nu mai doresc nimic. — Veți vedea: nu-i așa că alegi să rămâi? iar pe mine mă lași să mă duc singur? Mihai se uita la amândoi, nedumerit. Ministrul îl bătu pe umeri, prietenește: — Rămâi, rămâi. Noi ne vedem la București în toate zilele. Apoi ieși, însoțit de Mihai până la trăsură. Când se întoarse înăuntru, Tincuța îl aștepta în mijlocul salonului, veselă. Îi făcu o reverență adâncă, trimițându-i o sărutare pe vârful degetelor. — Nu-i pentru cine se gătește, ci pentru cine se nemerește. — Îți sunt foarte recunoscător; dar... ce a zis ministru? — Recunoscător... știi, cam așa. — Te mai poți îndoi? — Da? — Desigur că da. Numai să nu i se pară ciudat... — De ce? Eu te văd așa de rar... El te vede în toate zilele, cum prea bine a zis. Ajută-mă să șed. Dă-mi blana. Pune-mi-o pe picioare și stai lângă mine. Mihai se supuse, o ajută să se rezeme bine de brațele canapelei și se întinse și el pe covor. Dar n-apucase să s-așeze bine, când văzu pe Tincuța privind cu luare-aminte în aer, parcă ar fi ascultat ceva. În adevăr, se auzeau clopotele unui poștalion: Tănase Scatiu se întorcea. Ea ridică ochii și mâinile spre cer, ca o mută protestare împotriva soartei. Mihai pricepu ce se petrece într-însa, cu atât mai mult că trăsura intra în curte. Se sculă și făcu semn Tincuței că se duce în odaia lui. Ea își strânse lucrurile împrejur și așteptă. După puțin timp, ușa se deschise, lovindu-se de perete, și Tănase intră, îmbrăcat în șubă, cu revolverul la brâu, ca deobicei. — A! v-ați sculatără!... Mă bucur. Apoi se cotrobăi prin șubă, rupse un nasture, înjurând, și scoase o hârtie din buzunar, pe care o aruncă Tincuței: — Să dai asta lui tat-tu s-o iscălească. Tincuța, mai nerăbdătoare decât altă dată, se uită la el pieziș: — Dacă intri plin de noroi în casă, închide cel puțin ușa. — Ia slăbește-mă, că n-am poftă de vorbă. Și ieși. Dânsa deschise foaia de hârtie și prinse că cetească. Era slova lui Nae de la Ciulniței. Părea un fel de declarație din partea lui conu Dinu, către ministru, că nu vrea și nu poate să se ducă la moșie, că nu încuviințează cererile țăranilor, că are toată încrederea în ginere-său, etc. Tincuța se trudea să prindă înțelesul acestui act, dar nu izbutea. Îl ceti și-l receti fără să-l priceapă. Atunci sună și zise feciorului să poftească pe boier. După câteva minute, Tănase se ivi în ușă, numai în pantaloni și-n jiletcă. — Ce este? — Vino-ncoace. De ce umbli numai în vestă: te-o întâlni cineva. Știi că-i Mihai aici. — Ei, și! Sunt în casa mea. — Tocmai de aia... Ce este hârtia asta? — Dă-o s-o iscălească și nu mă mai descoase. — O dau, dar explică-mi, să știu ce spun... El se lepși pe un scaun și lovi cu pumnul în masă. — Bine, nenorocito, nu simți cum mă strâng dușmanii din toate părțile! N-ai auzit cum mă reclamă țăranii dumneavoastră, de la scofala de moșie ce am luat de zestre!... Tincuța se mișcă pe canapea și ridică glasul. — Nu știu nimic. — Nu știi nimic, ha? Da' pe ce lume trăiești? Bătu-o-ar Dumnezeu de zestre s-o bată, că mai bine îmi rupeam gâtul decât mă însuram! Ea se uită la dânsul, lovind nervos cu vârful degetelor pe hârtie. — Vorbește încet, că e lume alături. El se smuci furios către dânsa: — Vrei, se vede, să zic ceva lumii de alături... Dânsa, înțelegând că nu-i de scos la cale cu el, făgădui să vorbească lui conu Dinu. — Să te duci numaidecât la el, m-ai înțeles? Ea dete să se scoale. — Iacă mă duc. Scatiu ieși. În urma lui, Tincuța rămase pe marginea canapelei, gândindu-se. Ce era de făcut? Să se ducă la tată-său, știa mai dinainte ce ură groaznică avea bătrânul împotriva lui Scatiu, din pricina moșiei. Să nu se ducă, ar fi înnebunit-o bărbatu-său. Între ei doi, nu găsea nici o scăpare. Se uita în pământ, clătinând din cap. — De ce nu mă ia Dumnezeu?... Se simți părăsită de toată lumea, fără putere, fără speranță când deodată, îi răsări în minte imaginea lui Mihai. Da, asta îi era singura mângâiere. Avu pornirea de a se duce spre el, însă, ca oprită de voluptatea de a spera, rămase locului; apoi se îndreptă către tată-său. Spre marea ei mirare, conu Dinu făcea exerciții de mers în picioare, se ținea copăcel, trecea de la pat la masă, ca un copil. — Da' ce faci, tată? El se uita la dânsa, placid, cu o sprânceană ridicată în sus, de parcă era pusă în cui, și urmă să-și caute echilibru. După câteva momente de tăcere, se întoarse spre dânsa: — Merge, merge. Trebuie să mă mai mișc, că altfel îmi amorțesc picioarele. Multă vreme el fusese de altă părere; nu atinsese pământul luni întregi, ca să nu se ostenească. Acum era de părere contrarie. Se uită iar la Tincuța. — Tu ești mai bine? Ce ai acolo? — Am o hârtie... pe care te rog s-o citești și s-o iscălești. Conu Dinu se rezemă de masă, își puse ochelarii și ceti în fugă cuprinsul actului lui Scatiu. Apoi plecă ochii în jos, pieziș, și se uită la fiică-sa peste ochelari: — Ce face! ? Tincuța luase un scaun și ședea, cu mâinile pe genunchi. El urmă a o privi. — Și tu ai vrea să mă vezi iscălind un asemenea act? — Eu nu vreau nimic. — Atunci pentru ce mi l-ai adus? — Fiindcă mi l-a dat să ți-l aduc. — A!... ți l-a dat să mi-l aduci!... De ce nu vine dumnealui?... Să poftească aici la mine, să i-l arunc în obraz, nerușinatu! Vrea să-l iscălesc?... Poftim iscălitură. Și zicând astfel, rupse hârtia cu furie în bucăți. Tincuța sări de pe scaun. — Tată, ce faci! Bătrânul bolocănea ochii furios, vorbind îndesat cu degetul în aer. — Să poftească aici la mine!... Să vie la mine, nebunu, să-i dau eu iscălitură de act!... Vrea act, ha? ca să mă pună sub epitropie de toată isprava?... Și tu îndrăznești să-mi ieși cu asemenea păcătoșii, tu, fata mea, pe care te-am crescut ca pe o floare, să nu te bată vântul, să nu te arză soarele, ha?... Tincuța se uită la el înlemnită. — Ce să fac? — Să nu primești asemenea lucruri pentru mine, pentru tatăl tău... Și să mă aperi, nu să mă pui să iscălesc pentru el! — Bine, tată, ce să fac? Dumneata îmi ești părinte, el îmi este bărbat... — Vezi bine. Și dumneata te duci după bărbat... — Da' ce să fac? Conu Dinu se uita la ea și da din cap. Tincuța urmă, încet: — Au venit sătenii noștri să-l reclame la prefect. — La ministru, nu la prefect. Să-l reclame la ministru, și la vodă, și la Dumnezeu, că i-a jupuit ca un tâlhar. Pe mine de ce nu m-au reclamat la nimeni? — Dumneata erai din cale afară bun cu dânșii... — Așa? ! — Cum a venit un om cu voință s-au supărat. — Va să zică, eu n-aveam voință? Frumos. Tincuța se duse la el să-l mângâie. — Nu, tată, nu te supăra. El o îndepărtă de la dânsul. — Fugi, fugi, că mă mâhnești. — Te rog, tată... Ce să fac?... El mă gonește, dumneata mă gonești... Sunt așa de nenorocită! — El te gonește! ?... Te gonește!... Și zicând astfel, voi să se repează spre ușă, cu ochii injectați de sânge, dar se încurcă, se împletici și căzu. Tincuța sări să-l ajute, însă de-abia se ținea ea însăși pe picioare. Chemă slugile, îl ridicară de jos și voiră să-l pună pe pat. Se zbătea să se scoale și să plece. Cu mare greutate îl liniștiră și-l făcură să-și ia locul în fotoliu. Tincuța, ieșind de la el, era cu desăvârșire nimicită. Stete un moment în coridor și se gândi. Ce să facă? Nu mai avea nici cel puțin hârtia neiscălită. Atunci, prinsă de un fel de curaj, păru că-și regăsește calmul obișnuit: întâmple-se ce se întâmplă. Astfel, reintră în salonaș și așteptă. După puțin timp, veni Scatiu. El aflase de la slugi despre starea lui socru-său, și clocotea de manie. Se plimba de colo până colo, ca o hienă, fără a zice o vorbă. Deocamdată se opri în fața Tincuței. — N-a vrut să iscălească, așa-i? Tincuța înălță din umeri. — N-a vrut. Lasă că-i arăt eu!... Apoi se învârti prin casă, și iar veni în fața ei. — Să știi că mâine cer de la tribunal să-l puie sub epitropie. Dacă e nebun, nebun să fie... — De ce vorbești așa? E tată-meu. — N-ai mai fi avut parte de el! Și zicând astfel, se apropie de dânsa în începu să strige: — Nu-l vezi că-i nebun!... E nebun de legat!... Sunteți cu toții o casă de nebuni, și el, și tu, și tot neamul vostru! Tincuța se sculă binișor și voi să iasă. El îi tăie drumul. — Unde pleci? Ai să stai aici să m-asculți. Ea se opri în loc și se uită la dânsul: — Vrei să-mi scurtezi viața detot. — Da' lasă că ești neam al dracului, nu pieri cu una cu două. Am să mă duc la tribunal... Pe când el începea din nou, se deschise o ușe, și Mihai intră. Tănase, care uitase cele ce-i spusese Tincuța, rămase cu gura căscată. — Bună ziua, domnule Tănase. El își muie glasul detot: — Da' de unde ieșiși, măi nenișorule? — Eram aici. Te rog să mă ierți c-am auzit fără voia mea cele ce spuneai Tincuței... Ministrul mi-a vorbit de întâmplarea asta, însă fără să-i dea importanță. Dacă vrei, vino la mine să-ți explic... Și trecură amândoi în camera lui Mihai. X [ modifică ] După ce Tănase ieși, Tincuța răsuflă. Se duse în odaia ei, și rămase la geam, uitându-se în grădina desfrunzită. O asemenea viață era cu neputință de suportat. Încotro se întorcea cu mintea, vedea numai prăpastie: bărbatu-său îi era odios, se revolta împotriva societății care-l tolera, împotriva lui Dumnezeu care-l ținea pe picioare; tată-său devenise egoist, copilăros, stăpânit numai de gândul moșiei. Îi trecuse prin cap ideea despărțeniei, însă groaza de scandal o făcuse să dea înapoi înfricoșată. Ce era de făcut? O lega de lume fata și, cu un simțământ mai personal, Mihai. Însă amândoi stau oarecum în partea nestatornică a vieții. Acolea, lângă dânsa, nu era decât necaz și chin. Ideea morții îi încolțise în minte de mult. Se simțea bolnavă și nădăjduia că poate să moară curând. Dar, tinerețealupta, și moartea venea încet. Scena din urmă cu bărbatu-său o revolta, o exaspera. Mihai auzise cum era tratată în casa ei, și în loc să-i fie recunoscătoare că pusese capăt injuriilor, se simțea umilită, înjosită; cât putuse să sufere ea singură, fără ca alții să știe, suferise; dar să fie batjocorită aproape în fața lui Mihai, în auzul lui, i se părea cu neputință de răbdat. Deschise geamurile și respiră cu putere. Îi era cald. Se desfăcu la gât și-și puse coatele pe marginea ferestrei, gândindu-se. Ce fără de șart mai era și lumea asta! Cine e fericit într-însa? Violenții și apoplecticii. Cei blânzi și fără voință sunt victime. Dar, fiindcă înțelegea că e așa, de ce nu-și schimba și ea firea? Însă poți să-ți schimbi firea? Ce-ar fi fost oare, dacă s-ar fi despărțit de bărbatu-său? Scandal. Ei, și? Se cuvine să pui în cumpănă fericirea ta cu opinia lumii? Și prinse a gândi cum s-ar fi dus la Sașa, cum ar fi trăit aproape de Mihai, cât i-ar fi fost de devotată. Dar conu Dinu? cui să-l lase? Era hărțăgos, crud, copilăros, dar îi era tată. De câte ori lua lucrurile mai aproape, i se făcea milă de el. Și pe dânsul împrejurările îl aduseră în halul în care era, împrejurările și lipsa de voință. Lipsa de voință. Ce vorbă și asta! Cine era vinovat de lipsa lui de voință? Natura, Dumnezeu. Dar nu Dumnezeu care face asemenea lucruri nedrepte e o ființă imorală. Atunci la cine să-ți mai întorci ochii? La nimeni. La pământ. La neființă. Logic, așa părea. Însă îi era drag Mihai. Ce drag îi era! Se simți cuprinsă de frig, dar urmă cu încăpățânare să se gândească la Mihai. Pe al doilea plan al conștiinței se ivea umbra morții. O dedublare a personalității sale morale o făcea să aspire cu o parte către fericire, iar cu alta către moarte. Pe când se gândea la Mihai, ideea că ar putea să răcească desfăcu rândurile planului întâi al conștiinței și răsări luminoasă înaintea tuturor. Ce bine ar fi fost! Să moară de moarte bună, dar repede; să înceteze de a mai suferi. Ușa se deschise încet și Zoițica intră. Ea rămase în mijlocul odăii, strângând din umeri. Tincuța închise geamurile cu grabă și chemă pe fată la dânsa. Se uită la ea lung, gândindu-se într-o clipă la o infinitate de lucruri. Cu cine seamănă? Ar fi putut să semene cu tată-său. O mișcare nervoasă o făcu sădea pe Zoițica la o parte și repede, iar s-o apropie de dânsa. Fata simți obrazul mame-sei rece, mâinile reci. — Ești înghețată de frig, mamă. Ai fost afară? — Nu, dragă; am deschis fereastra să mai schimb aerul. Fetița se duse la sobă, luă cu mâinile ei micuțe un lemn și-l puse pe foc, mai puse unul și încă unul; apoi strânse portița și se strecură pe vârful degetelor, cu gravitate. Tincuța o privea dusă pe gânduri. Ochii ei păreau a zice copilei: "care va fi și soarta ta! pe ce mâini vei încăpea! "Atunci ideea morții o înfioră. Chemă fata, o luă în brațe și o sărută, strângând-o la piept cu o nespusă milă. Când reîntâlni pe Mihai, se simți stângace, încurcată. Nu îndrăznea să-l privească ca să nu vadă ochii lui compătimitori. Ideea umilinței se împletea în mintea ei, ca o mașinărie complicată, cu atâtea roate și roticele sufletești, ce o făceau să sufere. Ceea ce părea amor propriu rănit era numai o blândă închipuire de sine; voia să se păstreze, în imaginile lui, curată, desfăcută de orice legătură trivială. Și cuvintele lui bărbatu-său, zise în auzul lui Mihai, o pătaseră. A doua zi, ministrul și Mihai plecară. Tincuța, de la geam, se uită lung în urma lor. Când ei pieriră în zare, ea rămase în colțul ferestrei, privind departe în văzduhul fumuriu, fără nici o legătură între ea și lume. Îi răsări în minte o imagine bizară: Julie Guicciardi, și o cută misterioasă de rochie: rochia ei din oglindă... XI [ modifică ] La o lună după cele întâmplate până aici, Mihai cu soră-sa și cumnatu-său călătoreau din nou spre Tincuța, de astă dată însă ca s-o ducă la groapă. O depeșă a lui Scatiu, cu două zile înainte, îi chema și-i ruga să aducă doi doctori, cei mai mari din București, "fără a se uita la preț"; o altă depeșă, iscălită "cel mai nenorocit om", îi vestea că "totul s-a sfârșit". Era prin luna lui ianuarie. Gerul înlemnise toată calea. Ulițele pustii scârțâiau sub picioarele rarilor trecători. Câte o sanie goală, cu doi bouleni piperniciți, mergea spre barieră. Niciodată nu văzuse Mihai firea tristă a lucrurilor într-o lumină mai potrivită. Grămădiți câte trei în sania lui Scatiu, tăceau. Fiecare se simțea apăsat de apropiata înfățișare amorții. În adevăr, se vedea de departe poarta lui Scatiu îmbrăcată într-o învelitoare neagră monumentală. Câteva birji intrau și ieșeau fără rost, goale sau cu lume necunoscută. Cea dintâi persoană de care deteră fu coana Profira. La sunetul clopoțeilor, ea ieși din odaia ei de jos și începu să se bocească. Îi sărută pe câtetrei pe amândoi obrajii, cântând aceeași melopee cadențată: "Tincuțo, mamă! — Tincuțo, mamă! " Când dânșii se duseră sus, ea chemă pe Costea la dânsa, puse mâinile în șolduri și începu să-l judece: — Da' ăștia ce mai caută? — Or fi venit pentru moartea cuconiței. — Pentru moartea cuconiței, ha? da' locantă nu e în târg — ducă-se la locantă! Ce caută pe urechile lui fii-meu? Tot el, sireacu! Slugile fiind ocupate, iar Tincuța moartă, coana Profira pusese mâna pe chei; astfel toată ziua era beată. Pe când Mihai și Sașa se urcau sus, Scatiu le ieși înainte. Roșu, cu genele umflate, cu gulerul cămășii în negru, părea mai hidos decât de obicei. Se aruncă de gâtul lui Matei, și, cât era de lung și de bleg, începu să se bocească și el, ca mamă-sa, cu glas mare și cu radicale: — Am pierdut-o, vere Matei, am pierdut-o! S-a dus de la noi, verișoară Sașa! M-a lăsat singur, m-a abandonat, nenorocitul de mine! Și cu ochii închiși, cu pumnul la frunte, scrâșnind din dinți, merse înaintea lor, ducându-i spre salonul în care era moarta. La vederea chipului Tincuței, ridicat sus pe pernă, alb, senin, cu majestatea morții întipărită în toate liniile, Mihai simți un val de durere că i se urcă în piept și că-l podidește plânsul, cu hohot. Rămase lângă ușă, cu ochii în batistă, plângând fără să se mai poată stăpâni. Sașa luase un scaun și se așezase în fața răposatei, pe când Matei se uita la dânsa. Intrată în stăpânirea liniștei de veci, s-ar fi zis că Tincuța nu murise, ci numai trecuse în lumea ei cea dreaptă. Cu mâinile strânse pe piept și cu flori în jurul capului, părea că adormise gătindu-se. Făcliile ce ardeau și vârful pantofilor noi, ce ieșeau de sub rochie; mirosul de tămâie; batiste înmuiate în apă de colonie; aerul de groază al celor dimprejur, înjosorau oarecum recea frumusețe a morții. Viața ei chinuită se stinsese încet, prelung, fără să lase în formele de acum decât întipărirea celui din urmă moment al conștiinței, că încetează de a suferi. Dânsa murise cu noțiunea clară a fericirii de a nu mai fi. Și când acestea se citeau pe chipul ei, Tănase se credea dator s-o căineze că a murit. După ce mai da o raită pe la cumpărături, unde număra lumânările aduse din târg, intra în salon și începea să geamă: — Ah, nevastă, de ce m-ai lăsat tu pe mine! Apoi văzând pe Zoițica cu ochii plini de lacrămi alături de Sașa, îndemna să plângă: — Plângi, plângi, nenorocită orfană! Mamă ca a ta, puțini au avut în lumea asta... Și acolea pe loc, se întoarse către femeia de la capul moartei și-i zicea, lung și tărăgănat: — Mario, rupe feștila de la făclia aia, că pătează covoru. Cei doi-trei oameni cu sufletul la locul lor, ce erau de față, se simțeau dezgustați de atâta nesimțire și prefăcătorie. El ieșea liniștit, se ducea în birou, unde deschidea casa de bani, scotea sticla cu rom și bea din plin, ca să-i treacă de inimă rea. În mijlocul celei mai mari tăceri se auzi deodată glasul lui Scatiu strigând: — Fugi! Să nu te văd înaintea ochilor, cobe! Luați-l! dați-l afară! Matei ieși în vârful degetelor să vadă ce se petrecea. În fața lui Scatiu, care urla furios, un om bătrân, căzut în genunchi, se ruga de el să-l lase să intre. Matei recunoscu pe Stoica țiganul, fostul vizitiu al lui conu Dinu. Se duse la Scatiu și-l luă de braț, trecând cu el într-o odaie vecină. Stoica intră plin de zăpadă, își lăsă căciula la ușă, se apropie de moartă sughițând, și-i sărută mâna. Apoi se uită la dânsa, clătinând din cap. I se înnodau lacrimile în barbă. El nu putea rosti decât un singur cuvânt: "Stăpânică, stăpânică". Se retrase și se făcu nevăzut. Cât despre conu Dinu, nimeni nu se îngrijea de el. Părăsit în voia slugilor, singur, neputincios, pirotea în scaunul lui, străin parcă de cele ce se petreceau împrejur. Numai când văzu pe Sașa, ieși din nesimțirea lui aparentă și începu să plângă ca un copil. Se încleștase de mâinile ei, rugând-o să-l ia dânsa: — Să nu mă lași, fetițo, să nu mă lași, că mă omoară și pe mine. O adevărată teroare îl cuprinsese, din ceasul când văzuse pe Tănase intrând la dânsul cu vestea că Tincuța murise. Gemetele, urletele, blestemele lui înfricoșară pe conu Dinu mai mult decât știrea ce-i aducea. Sașa căuta să-l liniștească, făgăduindu-i că se va întoarce peste puține zile și-l va lua cu dânsa la București. Bătrânul o privi disperat: — Va să zică mă lași... Ea încercă să-i dovedească că nu era cu putință să-l ridice numaidecât din casa lui Scatiu, fără să-i dea bănuieli. Conu Dinu nu mai răspunse nimic, ci rămase cu ochii în pământ. Nepoată-sa îl privea în tăcere, gândindu-se ce era de făcut. Se vedea bine că bătrânul învârtea ceva prin minte. Ea se temea să nu-și pună și el capăt zilelor. Căută din nou să-l încredințeze că nu se duce la București decât ca să-i pregătească odaia. El tăcu. Înmormântarea Tincuței se petrecu în aceleași condițiuni de solemnitate și declamare. Totul era bogat, dar totul ținea de reclamă și de fală. În urma carului funebru mergea Tănase, între Matei și Mihai. La fiecare răspântie, Scatiu se credea dator să sperie lumea cu gemetele. Își pusese în minte, fiindcă așa îi convenea, să facă răspunzător de moartea Tincuței pe un biet doctor jidan. Își cânta vorbele pe nas, ca un țârcovnic: — Unde o duceți!... Să nu o treceți pe sub ferestrele mișelului!... Bănică! Nae! Vasile! Numele îngrijitorilor de pe la moșii erau astfel invocate la fiecare colț de uliță, ca mărturie a durerii ce-l copleșea, în fond însă pentru ca să se vadă puterea și bogăția lui. La coborârea sicriului în mormânt, Scatiu păru că înnebunește. În fantezia lui, excitată de alcool și de plânsetele sincere ale celorlalți, acest act al punerii în pământ, în adevăr cel mai mișcător din toate, i se înfățișa într-un mod atât de ciudat, încât nu-și mai putea stăpâni urletele. Era conștiința soartei noastre comune, care revolta viața vânjoasă și violența din el. Matei enervat îl strânse de braț: — Nu mai striga așa! Glasul lui poruncitor păru că sugestionează pe Scatiu. El tăcu deodată: luă o mână de pământ înghețat și o aruncă îngroapă. Când totul se sfârși, plecă repede spre sanie, încovoiat și tăcut. Se înveli cu tartanul pe picioare, dând din cap: — S-o ia dracu viață!... Apoi, adresându-se vizitiului: — Haide, băiete. XII [ modifică ] De la vestea ce i-o adusese Mihai, că țăranii lui reclamaseră ministrului, conu Dinu nu mai avea pace. Era pe jumătate olog, astfel că nu putea să iasă în târg și să plece de acolo drept la moșie. În luna din urmă, pe când Tincuța era bolnavă, conu Dinu trimisese într-o zi să-i cheme un birjar. Îl tocmise cu 30 de lei să-l ducă la Ciulniței. Făcu această încercare pe față, sperând că Scatiu nu va îndrăzni să-l oprească. Dar se înșelă: Scatiu îndrăzni, ba dete și o pereche de palme birjarului. De atunci bătrânul se concentră în sine și deveni mai blând. După moartea Tincuței, ceru să vadă pe ginere-său. Îl rugă binișor să-i trimită un croitor ca să-și facă haine negre. După câteva zile, iar voi să-l vadă. Îi vorbi despre fetiță, rugându-l s-o trimită la București, la Sașa. Scatiu îi împlini toate gusturile, sau îi făgădui să i le împlinească, dar totdeauna cu aceeași condiție: să nu mai încerce să plece. Într-o dimineață, conu Dinu îi ceru sania să se ducă la baie. — Bucuros. Vrei să-ți dau și pe Costea să te ajute? — Cum vrei. — Ba nu: cum vrei dumneata. Bătrânul se gândi. N-avea nici o nevoie de Costea, dar ținea să nu deștepte bănuieli. — Doar să mă ajute să mă urc în sanie. La baie m-o da jos un om. — Va să zică nu-ți trebuie. — Nu. Tănase porunci să înhame caii. Conu Dinu își puse o pereche de pantofi groși, își luă șuba și căciula, dete femeii să-i așeze în sanie peria de cap și prosoapele, și astfel, ajutat de fecior, plecă. De multă vreme nu ieșise el din casă. Aerul rece îl însufleți. Vorbi vizitiului cu interes de tot ce întâlnea în cale, dar vizitiul răspundea numai cu gura jumătate: era dăscălit de Scatiu. La poarta băilor stau câteva birji. Sania lui conu Dinu intră în ogradă, el se dete jos cu mare grijă, și intră înăuntru. Sania întoarse și se puse să-l aștepte. Dar peste puțin timp bătrânul deschise ușa și chemă pe vizitiu. — Ia ascultă, fă bunătate, te rog, dă o fugă până acasă și adu-mi briciurile: cere-le de la Maria și, aici dă-le îngrijitorului, pentru mine. Vizitiul porni numaidecât. El îl pândi până ce se depărtă; apoi spuse băiașului că are puțină treabă în târg, îl rugă să-l urce într-o sanie de birje și să primească briciurile în numele lui, că se întoarce. De îndată ce fu singur cu birjarul, îi zise: Mai băiete, tu ești stăpânul saniei? — Eu, cucoane. — Ai cai buni? — Buni detot. — Poți să înhami numaidecât și pe ceilalți doi și să mă duci la Ciulniței? — Numai cât te-i șterge la ochi cucoane. — Câte parale vrei? Birjarul se gândi. — E cam departe... sunt două poști bune... vreme de iarnă... — Scurt, scurt, cât vrei? — Să-mi dai doi poli, boierule. — Bine. Mișcă-te. Bidiviii o rupseră la fugă. După cinci minute intrau într-o curte jidovească, plină de zăpadă bătătorită. Birjarul scoase alți doi călușei, îi înhămă înaintea celorlalți și porniră. Conu Dinu își ridicase gulerul de la blană peste cap, ascunzându-se de teamă să nu-l cunoască cineva. Când fură afară din oraș și dete cu ochii de întinderea lucie a câmpului, i se păru că întinerește. De doi ani îl țineau închis! De doi ani nu mai răsuflase la lumina largă a șesului! Drumul pe unde mergeau îl cunoștea din copilărie; știa numele tuturor satelor, al tuturor popasurilor; copacii erau desfrunziți și triști — și totuși lui îi părură toate noi, toate frumoase. — Ia ascultă, birjar: știi să mâi? — Știu, cucoane. — Dacă știi, să te văd. Am zis 40 de lei: îți dau 50. La așa vorbă duioasă, biciul învăluia dintr-o dată pe rotași pe înaintași, iar sania zbura pe pârtia drumului. Cu cât mergeau mai repede, cu atât emoțiunea lui conu Dinu creștea. I se părea că-l ajunge Scatiu de pe urmă. La fiecare minut se uita îndărăt. Și avea dreptate să se teamă. Vizitiul, venind să ceară bricile, dăduse oarecari bănuieli lui Scatiu, fiindcă el știa că socru-său nu se mai rădea demult și își tăia barba cu foarfecele; cu toate astea nu zise nimic. Se mulțumi să întrebe pe vizitiu dacă în adevăr îl lăsase la baie. Acesta, sigur de sine, se întoarse după vorba lui conu Dinu și dase pachetul în mâna îngrijitorului; apoi se pusese să aștepte. Însă, după vreun ceas, răzbit de frig, se coborâse din sanie și se preumbla de colo până colo izbindu-și mâinile de umeri. Câteodată își arunca ochii înăuntru, doar l-o vedea cineva. Și în adevăr, intendentul băilor, știind că nu e nimeni înăuntru, ieși la el și-l întrebă pe cine așteaptă. Când înțelese el că conu Dinu fugise, sări pe capră și plecă în goana cailor. — Tiii! e rău de mine! Intră pe poartă ca un năuc, lăsă hățurile și se duse la stăpânu-său într-un suflet: — Cucoane, boierul cel bătrân a fugit!... Scatiu sări în sus. — Unde a fugit? Cum a fugit? — Nu știu, vai de maica mea! L-am lăsat la baie... și am venit după brice. Când m-am întors înapoi, eu țineam că-i înăuntru... De unde să știu eu? Scatiu îl privi o clipă chiorâș, apoi se repezi la el și-l luă la bătaie: — Te-ai vândut lui, mișelule!... Stai că te învăț eu minte. Stăpânul da ca un orb, iar sluga se apăra cu amândouă mâinile duse la cap. — Iartă-mă, boierule, c-am greșit... nu-s vinovat. — Să înhami caii numaidecât, ticălosule! Pe câte patru, m-ai înțeles? Vizitiul se repezi la grajd, iar Scatiu se duse să-și ia blana, parcă nimic nu se întâmplase între ei. După zece minute ieșeau pe poartă ca o vijelie. În goana lor nebună peste câmp, treceau văi, dealuri, gârle înghețate, alergând după sania lui conu Dinu. La fiecare cinci minute, Scatiu se ridica în picioare sau își întindea gâtul în vânt, ca un copoi, să prindă urma fugarilor. Lumea de pe la cârciumi, care văzuse trecând cele două sănii, ca două vârtejuri, se uita mirată după ele. Înainte de a ajunge la Ciulniței, conu Dinu se opri o clipă în satul Balta, cu ai cărui locuitori avusese Tănase altădată proces și cu care nici acum nu trăia bine, și le spuse în fugă să vie la curte. Prin satul lui de asemenea se opri la două-trei case și chemă pe oameni. În vreme de iarnă, țăranii robotesc primprejurul casei, mai dreg câte ceva, mai stau la cârciumă, după cum se întâmplă. Vestea se răspândi prin sat ca fulgerul. Nae Eftimiu și Aglaia rămaseră încremeniți când deteră cu ochii de conu Dinu. Alergară să-l coboare din sanie, uitându-se unul la altul. — Da' ce-i asta, unchiule? Bătrânul le aruncă o privire încruntată. — Ce să fie nepoate: ia am venit la mine acasă. Îl urcară sus, îl duseră în vechea lui odaie, care acum devenise odaia lui Scatiu, îi aprinseră foc. Aglaia îi dete dulceață, ca și cum ar fi fost cei mai supuși ai lui slujitori. Conu Dinu zări pantofii lui Scatiu, de marginea patului. Fără a zice o vorbă, îi ridică de jos cu bastonul și-i aruncă înfoc. Aglaia îl privea cu ochii holbați: — Da' ce faci, unchiule? — Asta- i treaba mea. Fă bunătate și schimbă patul, scoate plapuma, și salteaua, și mindirul, să iasă mirosul de mitocan, m-ai înțeles? Aglaia înțelesese că n-avea încotro. Se supuse, dar cu mânie. Aglaia era stăpâna de curte. Vechea prietenie cu Tănase se urma și acum sub ochiul binevoitor al d-lui Eftimiu, și în virtutea acestei prietenii dânsa făcea ce vrea. Bătrânul ceru să-i aducă un fotoliu, se dezbrăcă de șubă și șezu la o masă, gândindu-se. — Așa!... zise el cu mulțumire. Odată ajuns la moșie i se păru că a intrat în împărăția lui: aici nu se mai temea de Scatiu. În vremea asta, toată lumea din curte era în mișcare. Nimeni nu înțelegea ce se petrecea, dar fiecare se simțea înneliniște. Vătafii vechi fuseseră înlocuiți cu alții, oameni de încredere de-ai lui Tănase, care aduseseră pe săteni la disperare. Leșile erau prefăcute, după ideile noului stăpân; hambarele mutate din loc; până și argații nu mai erau aceiași. Pe când slugile lui Tănase se adunau să vadă ce se petrece, țăranii intrau pâlcuri, pâlcuri în curte, vorbind între dânșii: — A venit boierul, mă? — A venit, mă. — Mare scofală!... — Da' nu Scatiu, mă. — D-apoi cine? — Boierul nostru. — Conu Dinu? — Păi cum. Vezi răclămația noastră? — Da de unde știi tu, măi Tudosi? — D-apoi că l-am văzut, măi băiete. Oamenii nu prea vreau să creadă, fiindcă știau că-l ține zălog Scatiu la oraș. Pe când ei vorbeau astfel între dânșii, se auziră clopoțeii de la o sanie de pe drum: ajungea Tănase în goana cailor. De îndată ce intră în curte, el înțelese cum stau lucrurile. Era galben-verde de mânie. Se ridică în picioare și se uită la săteni. — Ce vreți dumneavoastră, oameni buni? Ei își scoaseră căciulele și se apropiară domol de dânsul. — Bună vremea, coane. — Ei, ce-i? — Păi ce să hie... Ia, mai veniserăm pe la curte și noi... c-am auzit c-a sosit boierul cel bătrân. — A sosit, da-i cam bolnav. Veniți mai spre seară. Și sări din sanie ducându-se sus. Cum intră în casă, își dezbrăcă blana și dete năvală la socru-său. — Cu multă plecăciune, boierule. Conu Dinu sta tot la masă. Cum îl văzu își întoarse privirile în altă parte și răspunse pe același ton: — Mulțumim dumitale. Tănase încuia ușa. Bătrânul începu să strige: — Nu-ncuia ușa! nu-ncuia ușa! — Nu urla așa, c-avem de furcă amândoi. — Nu-ncuia ușa! — Mi-ai fugit de-acasă, ha? — Nu-ncuia ușa! Ochii bătrânului stau să-i iasă din cap. El striga cât îl lua gura, repetând aceleași cuvinte: "Nu-ncuia ușa". Scatiu fu silit să descuie ușa. — Pentru ce mi-ai plecat de-acasă, boierule? Conu Dinu păru că se liniștise. — Pentru că așa am vrut. — Așa ai vrut? — Da. — Așa? Stai că te-nvăț eu minte. Și zicând astfel, se sculă și chemă pe Nae. — Spune lui Chiru să vie-ncoace cu Ilie — și să schimbe caii. Nae îl luă la o parte și-i șopti ceva la ureche. Tănase se repezi afară, la oameni, furios. — Măi fraților, vreți, se vede, să m-aduceți la disperare. Ce căutați în curtea mea!... Duceți-vă la ministru! Unii dintre săteni plecară; alții nu. — Pe noi ne-a chemat boierul nostru. Scatiu începu să zbiere. — Boierul vostru!... Chivule, Ilie, dați-i afară! afară! Vătășeii luară lumea mai cu bine, mai cu rău și o scoaseră afară din curte, închizând porțile. Scatiu se întoarse la socru-său, urmat de cei doi inși. — Acuma, tată socrule, să ne răfuim amândoi. Puneți mâna pe el, mă. Bătrânul văzuse de pe fereastră cum îl părăsiseră țăranii, și, neavând nici o putere, își plecase capul pe masă și plângea. Cei doi vătafi puseră mâna pe el. Scatiu poruncea: — Dați-i șuba și aduceți un curmei. Vătafii aduseră blana și frânghiuța. — Legați-l! Chiru îl înfășură în blană și-l legă cu frânghia pe deasupra. Apoi îl luară pe sus să-l puie în sanie. Caii însă nu erau gata. Așteptând, ei putură vedea, cu toții, peste gard, că sătenii nu se risipiseră, ci așteptau. Atunci Tănase porunci celor două slugi să-și aducă puștile. Când sania fu gata, așezară pe bătrân, ca pe un sac, într-un colț. Scatiu se sui alături. Chiru pe capră, lângă vizitiu, iar Ilie în coadă. Astfel, porniră. Însă în loc să iasă pe poarta cea mare, sania trecu pe sub leși, în fuga cailor, și se îndreptă spre poarta de la arman. Sătenii, care ațineau drumul, înțeleseră gândul lui Scatiu și o porniră în goană în partea aceea. Cei mai sprinteni ajunseră la timp și deteră să apuce caii înaintași de dârlogi, dar caii, tineri, se feriră, speriați, și se strecurară printre lume. Oamenii blestemau și mai alergau în urma săniii, doar să-și verse focul — când, de departe văzură venind înaintea fugarilor alți oameni, din alt sat: erau țăranii din Balta. Scatiu, care înțelese primejdia, zise lui Chiru să tragă un foc în vânt, iar vizitiului să dea gură cailor. Însă sperietura puștii, în loc să le fie de-a bună, mai rău le strică. Băltenii aținură drumul cailor, strigând. Scatiu apucă hățurile din mâna vizitiului și voi s-o ia peste câmp — dar unul din înaintași, dând în șanțul șoselei, căzu. Atâta fu destul ca să pună mâna oamenii pe el. Calul se sculă, târî pe un flăcău prin zăpadă, însă fără spor. Repede, sania fu înconjurată din toate părțile. Scatiu sări jos, luă pușca din mâna lui Chiru și dete să se apere. O lovitură de ciomag peste braț, venită ca din cer, îl făcu să scape pușca și s-o rupă la fugă. Lumea după el. Fu ajuns și culcat la pământ, fără să se știe de căzu singur sau îl răsturnară ceilalți. Ce se petrecu atunci nimeni nu-și putea da seama. Într-o clipă, îl făcură fărâmele, fără zgomot, fără vaiete. Ancheta judecătorească găsi în creierii lui turtiți, pietre, cuie, o basma ruptă, pe care furia poporului le adusese ca o apă mare. Pe când oamenii se întorceau să judece pe vătășei, doi dintre dânșii reveneau la cadavrul lui Scatiu, aprinși de ură, și-i dau cu tocul cizmei în cap. Unul era Lefter, din procesul băltenilor, altul Stoica, țiganul din Ciulniței. Unul avea de răzbunat bicele de pe obraz; altul moartea lui Forgaș. Iar conu Dinu rămase să trăiască mai departe, olog și singur, însă stăpân ca mai înainte pe pământ, pe pământul care-i fusese atât de drag, în care se născuse, pe care trăise și în care avea să se odihnească pe veci, cu credință că acolo îi va fi bine, că în această γη-μήτηρ [2] va găsi, ca cei vechi, nemurire, răsplată și pedeapsă. Note [ modifică ] ↑ Dedicată contesei Julie Guicciardi (germ.) ↑ glie-mamă (gr.)


content:
BIBLIOTECA PENTRU TOȚI DUILIU ZAMFIRESCU „ÎNDREPTĂRI" — ROMAN — (al 4-a din seria Comăneștenilor) BUCUREȘTI EDITURA LIBRĂRIEI LEON ALCALAY No. 37, Calea Victoriei, No. 37 1908 ÎNDREPTĂRI - ROMAN - Sub lumina discretă a lămpii, Generalul Villara era gata să adoarmă, cu jurnalul în mână. Strâns în uniforma sa de cavalerie, croită după reglemente, de-abia putea îndoi picioarele de la genuchi: de aceea le ținea mai totdeauna întinse, iar acum, mai întinse decât oricând, intrând cu vârfurile cismelor sub canapea. — Iorgule, ce faci ! El tresări, adunându-și ochelarii de pe jos : — Nu mai e chip să găsești un om cum se cade. Toți și-au schimonosit numele : fiindcă s’a potrivit la unul de talent, patruzeci alții vin să ne ambeteze cu moftologiile lor: „Delaurlați, Delafurceni, Delahingheri„. Și-s toți poeți pesimiști, Domnule, și cu lamentații prin prejur! D’apoi și când ți-i prind la voluntariat ! Umflă-l Mitreo !.. că-i de ăi cu „delafurceni". Scurt comanda!.. Apoi se sculă, se scutură de somn și de îmbâcseală, își încheiă tunica și eși zicând : — Mergem, fată hăi ? Imbracă-te că viu. întrebarea asta hăitâ era adresată unei fete tinere, fiică a unui preot din Transilvania, a cărei mamă fusese în școală, la Viena cu Ana Villara, nevasta Generalului. Porția Hulduleac, întoarsă acasă, se măritase modest cu părintele Moise Lupu, aducând intensitatea voinței sale, de obârșie daco-romană, până în vremile noastre și pănă în treburile patriotice ale bărbatului său, pe când Ana Villara, după scurta și fugara iubire pentru Mihai Comăneșteanu, se măritase cu o rudă a sa și era astăzi nevastă de General. Chip interesant, suflet muncit și bănuitor, Ana Villara păstra, în firea sa necumpănită, o amintire neștearsă prietenei de școală, fetei sănătoase și rumene, ce lupta, alături de bărbat, împotriva asupririlor,—iar acum ocrotea pe fiica acesteia, elevă într’un azil din București. Fata se chema ca mamă-sa, Porția, nume pretențios și naiv, care ascundea, în familia ei, ca în toate familiile românești de peste munți, trebuința sufletească de o zilnică amintire a originei lor. Fata era în vârsta nehotărârii formelor, tăiată din greu, îmbrăcată din puțin, dar încântătoare prin tinerețea vajnică ce-i sta întipărită în obraz, prin deplina nevinovăție a gândirilor și mai cu seamă prin limba fermecătoare pe care o vorbea. Toți în casa Generalului zâmbeau de grijea cu care învârtea ea frazele, ca nu care cumva să pătrunză vre-o vorbă străină în graiu, dar toți erau înrâuriți de sinceritatea felului ei de a fi. Pe când Generalul eșea, fata jucâ șah eu Alexandru Comăneșteanu, fiul Sașei acum Locotenent în artilerie. Fata făcuse o mișcare greșită, primejduind unul din turnuri. Locotenentul stăruia să anuleze mișcarea. — Nu se poate, Domnule: am greșit, urmează să fiu pedepsită. Se făcuse roșie și zâmbea, ridicându-și părul de pe fruntea netedă. — Ei, Mio, tare mai ești pedantă, dragă, zise Ana. Locotenentul se uită la ele amândouă neînțelegând către cine se îndrepta numele acela nou. — Alexandru nu știe. Am descoperit că domnișoara se chiamă Mia. — Așa îmi zice tata, explică Porția. Mia , adică sua ; amintiri italienești de la Propaganda , adaogă ea, dând din cap cu șiretenie. Apoi urmă cu necazul turnului : — Așa eram prinsă în gânduri despre doamna asta de Regină, că n’am păzit turla. Vă rog s’o luați, Domnule. Tocmai se întorcea Generalul, împintenat, parfumat, cu felul de tinerețe străină, pe care’l dă uniforma bărbaților ce se îngrijesc : — Hai fată, hai ! — Așteaptă un moment, să sfârșească partida, zise Ana. — Nu pot, dragă, că și eu am partida mea, care mă așteaptă. S’o ducă Alecu. Vrei, căpitane ? — Bucuros. — Bucuros, ha ?.. Bravo, ai noștri ! Apoi îl bătu pe umeri Scrâșnind din dinți. — Așa te vreau, voinic și bărbat. Hai cu mine la club. — Bucuros, D-le General. Ana se uită la bărbatu-său lung. El se răsgândi: — Nu se poate, că rămâne nevasta singură. Hai, Porțio dragă, Apoi o bătu și pe dânsa pe spate, râzând : — Ce Porție !.. Două porții !.. Fata se îmbrăcă, sărută mâna Anei, își luă rămas bun de la Locotenent, care trebuia să plece, și voi să iasă. Ana o opri. — Mio dragă, nu Trei să vii și tu cu noi la țară de sărbătorile Crăciunului? — De, doamnă, știu eu... Să scriu acasă. — Lasă că scriu eu Porției... Bonsoir dragă. După ce Generalul și Porția eșiră, Ana se sculă de unde ședea și veni lângă tânăr. Ii puse amândouă mânile pe umeri și se plecă binișor spre dânsul. Cum însă și el o luase de mijloc ea îi desfăcu brațele de după talie, i le așeză pe masă și se uită lung în ochii lui, tremurând: — Unde ai fost aseară, de n’ai venit ? — Ne-am plimbat. — Nu spui adevărul ! — Ba tot adevărul. — Și după ce v’ați plimbat, unde ai fost ? — Asta-i altă întrebare... Iar ne-am plimbat. Ana se uita la dânsul, cu ochii aprinși de răutate; — Nu știi nici cel puțin să minți bine. — Nu. Și nici nu țiu. Ea se așezase din nou jos și urmă a se uita la dânsul țintă, mișcând nervos din vârful piciorului: — Dacă glumești, gluma e de rău gust. De ce nu spui că ai fost acasă? — Fiindcă n’am fost acasă. — Atunci unde ai fost ? — M’am plimbat. — Pe unde ? — A venit Generalul la mine și am e șit amândoi să umblăm pe jos,—ceea ce mi-a făcut mult bine, fiindcă stătusem toată ziua închis în casă. — Pentru ce-a venit Iorgu la d-ta ? El se sculă, pierzându-și răbdarea: — De unde știu eu ?.. Fiind-că așa a vrut. Ea tăcu un moment, gândindu-se: apoi sună și zise feciorului să le dea dulceață. — Iar ai fost la Prințesa Smaranda. — Da, am fost. — Atunci de cfe nu spui drept? — Fiindcă nici nu mă gândeam că te poate interesa. — Ce era? iar Liga?.. Sau literatură românească?.. — Și una și alta. — Va să zică în calitatea d-tale de june român boier vrei să joci rolul de protector al literilor și fraților ghe ghincolo?.. Prințesa Smaranda înțelege grozav literatura românească, iar d-ta înțelegi pe Prințesa,—de unde, deci, înțelegi literatura... Dacă n’ar fi umoristic, ar fi de plâns. Tânărul își luă chipiul și foarte politicos se închină înaintea ei: — Astă seară nu se poate vorbi cu d-ta... Mă tem să nu te supăr mai mult și de aceea mă duc. — Cum poftești. El îi luă o mână să i-o sărute. — Iar ai vre-un congres patriotic urgent ?.. — Nu am nici un congres... și mă mâhnești că râzi de asemenea lucruri. Eu nu știu ce fel de fire ești: îți trebue totdeauna ceva pentru care să suferi sau prin care să faci pe alții să sufere. Ana rămase de odată locului, încremenită de cuvintele foarte simple dar foarte drepte ale tânărului. Așa era. își duse încet mâna la gură, gândindu-se: — Ce să fac ? Văd și eu că-i așa, și invidiez pe cei ce pot fi altfel. Dar dacă mă înțelegi, trebue să mă compătimești. Iartă- mâ și șezi. Ii luă chipiul din mână și-l aruncă pe canapea. — Șezi. El înălță din umeri și șezu: — Mă mir câte odată cum ai putut prinde dragoste de mama copilei ăștia... Aceea, de sigur, nu-ți seamănă. — Aceea seamănă cu d-voastră, patrioții... Comăneșteanu se uită în ochii ei. — Să mă duc ori să stau ? — Cum poftești. — Uite, Ana, stau, ca să nu te las cu părerea de rău de-a fi comis o impoliteță. Ea tăcu, privindu-și mâinele. Intră fecio¬ rul și le aduse dulceață. — La urma urmei, zise ea, părând a se hotărâ și servind pe tânăr, sunt ceeace sunt și nu mă pot schimba.... închide ochii. — De ce ? intreabă el mirat. — Atâtea lucruri îmi adugi aminte !... Semeni cu mama dumitale cum n’am mai văzut ! Așteaptă-mă uii moment: viu numai decât. Curioasă era, curioasă și par’că în advăr nefericită. Bănuitoare și deci adese nedreaptă cu cei pe cari ’i iubea, mândră până la exces cu ceilalți, complicată cu sine, își trecea viața chibzuind iar nu trăind. Măritată cu un bărbat a cărui fire era tocmai contrariul de ceeace era firea ei, fără copii, preocupată de a-și păstra averea și a o apăra împotriva Generalului, devenise pe neșimțite mică la suflet și cicălitoare, deși avea un fond de adevărată nobleță de gândire. In viața ei casnică fusese cinstită fără merit, căci mândria o scutea de greșeli și îndepărta pe bărbați de dânsa, — ceeace n’o împiedica de-a suferi de multele și nenumăratele înfruptări ale Generalului din binele aproapelui. De câțiva ani, de când ofiițerul din școala de aplicație se făcea din ce în ce mai înalt și semănâ. tot mai inult cu visurile ei din prima tinerețe’ Ana se simțea luată de apă. Ceeace la început era un sentiment aproape wnaterp, devenise cu vremea o stare sufletească complicată: îi era drag ca un copil pe care aproape îl crescuse, încercând să-l facă după chipul și asemănarea ei, și-i mai era drag ca bărbat care creștea cu personalitatea lui, după legile însușirilor sale firești, cu totul deosebite de ale ei. In vremile din urmă se hotărâse ca tânărul să plece, la Fontainebleau, pe vara viitoare. La ideea'de a nu-l mai vedea, înțelesese că-l iubea cu adevărat. De atunci începuse a se chinui și ipai mult și chinul și pe dânsul. II ținea de scurt; vrea să știe tot ce face și unde se duce. Smaranda Dudescu, care pretfridea că se coboară din neamul Basarabilor Drăculești, era obiectul sarcasmului Anei. Prințesa, cum o chemâ toată lumea, putea fi luată ca tip al unei stări sufletești, ce, pe nesimțite, se deștfeptă în clasele de sus ale societății noastre. Născută în străinătate, crescută în străinătate, vorbind limbile streine mai bine de cât propria sa limbă, Prințesa își adusese deodată aminte că este româncă și româncă neaoșe, de neam mare, și se pusese a vorbi numai românește, a se ocupa de Ligă, a d? serate literare, în cari o întreagă clasă a societății făcea cunoștință pentru întâiași dată cu scriitorii și poeții ro mâni. Curios efect al bătăliei de la Grîvița și al luptelor de la Plevna, unde sângele generos al dorobanților, vărsat pentru apărarea țării, avea să deștepte atâtea conștiințe amorțite!... In fine, Ana veni, cu o carte în mână: — Am să mă sprijin pe autori, zise râzând. Apoi, așezându-se lângă tânăr, deschise un ceaslov plin de icoane și de sfinți bizantini : — Fiind că te miri adesea de firea mea și chiar pari câte odată a mă privi de sus, din înaltul nobleței d-tale... și al prințesei Smaranda, o să-ți citesc o pagină din cartea asta. Eu sunt astăzi româncă, fiindcă asta vreau să fiu. Dar tot sufletul meu e de greacă, greacă din Imperiul roman de Orient, coborâtoare din Porphyrogeniți, nepoată ori strănepoată a lui Vasile II cel Mare... De geaba zâmbești. — Hai să zicem că te cobori din Paleologi ori Cantacuzinești, că din aceștia tot mai sunt... — Vezi că nu stii istoria. Porphyrogeniții se chemau toți prinții imperiali, adică născuți în apartamentul de porfir. Comăneșteanu se sculă și se închină înaintea ei, par’că în adevăr ar fi fost născută în purpură. — Te rog să fii mai serios. Ascultă: „Atâta era de mare înrâurirea ideii grecești, încât împăratul merse în pelerinagiu la Acropolea Athenei. Parthenonul, opera de cincisprezece ori seculară a lui Ictinos și Callicrates, trebuia să străluciască atunci din candida splendoare a marmurelor sale, a sculpturilor neatinse încă din frize și metope, a triumfalei sărbători a Panatheneelor. Venețienii, Turcii și Englejii nu trecuseră încă pe acolo. Tinerețea eternă a templului Athenei, după vreme de cincisprezece veacuri, rămăsese tot așa de incântătoare ca la început. Singura schimbare ce se adusese monumentului era transformarea lui, xîncă din veacul al V-lea, în biserică creștină. Cultul fecioarei Maria urmase firesc cultului fecioarei Pallas. Îndoita sfințenie a locului atrăgea la sine pe Elini ca și pe barbarii apusului. In acest sanctuar etern al rasei grecești, se îngenuchiă împăratul victorios, Vasile II, armean de origină, elin prin limbă și prin inimă. In limba greacă răsunară cânturile bisericești. Cu giuvaerurile și vasele sacre hrăpite tezaurului din Ochrida fu înbogățit altarul Panaghiei, al acelei „Notre-Dame d’Athenes“, cum o numiră mai pe urmă cruciații apusului și baronii francezi ai Achaiei". Ana rămase un moment încurcată. Bucata aceea de literatură i se părea mai puțin frumoasă, acum când o citea cu glas mare, stând de sine, fără legătură cu ce fusese înainte și cu ce venea pe urmă. — Poate că dumneata nu mă înțelegi, zise ea încurcată. — Ba te înțeleg prea bine. — Nu vreau să mă mândresc. Vreau să explic. Ceeace era împăratul acesta, erau toate familiile de atunci, și sunt astăzi toți urmașii lor, rătăciți prin lume: cari Greci, cari Armeni, cari Bulgari, prinși în adâncimea ideii eline și deveniți elini cu sufletul și aspirațiile lor. Çeice au moștenit, prin sânge și prin tradiții, năzuințele strămoșilor acestora, nu se pot asemăna cu d-voastră: unii pot fi stricați, alții decăzuți și șireți, alții nobili cu adevărat,— dar toți sunt mândri și mai cu seamă toți sunt complicați. Mă înțelegi? — Te înțeleg foarte bine. Numai ași avea de adăogat că dacă e, un merit să te cobori din părinți iluștri, și noi avem acest merit. — Vezi? Zici că mă înțelegi... Nu e nici un meriți nici an nemerit. E un fapt. D-voastră vă puteți coborâ, dacă voiți, cu toții din Traian. Nu ați avut însă totdeauna conștiința originii d-voastră. A fost chiar un timp, și poate cel mai interesant, în care n’ați avut-o de loc: acela al formațiunii poporului românesc așa cum s’a transmis el până în zilele noastre. Și în asta constă diferențiarea... Râzi, fiindcă vorbesc ca o carte. Cu toate astea așa e: propriu zis rase noi nu există. Poate, cel mult, să existe încrucișări noui de rase. Ceeace constitue bătrânețea sau tinerețea popoarelor este memoria lor, cu alte cuvinte conștiința vieții. Eu am conștiința că trăesc de mii de ani, din generații’ în generații; ași putea zice chiar că o sitmt această conștiință, în neliniștea mea sufletească, în contrazicerile dorințelor mele, în auto-critica din fiece minută a vieții mele, în fine în lipsa totală de ceeace se numește naivitate...; Vorbind astfel, se uita la dânsul cu felul de mulțumire al oamenilor ce se cred nepricepuți de semenii lor și cărora li se pare câ au găsit o explicație. — Mă înțelegi acuma? — Te înțeleleg. — Și pe când eu sunt așa, d-ta ești altfel — d-ta și amica mea Porția și fica ei Mia: d-voastră, aceștia, vă mergeți drumul în pace, fără nedomiriri, fără îndoeli... Ce te uiți așa la mine ? zise ea, atingându-l cu mâna peste obraz. El, în adevăr, se uita la dânsa, g'ata par’că s’o întrebe dacă nu care cumva și vârsta fiecăruia putea fi pricina acestor deosebiri; dar nu o întrebă și tăcu. Ea părea a-l înțelege : — Spunel Ce te uiți la mine atât de curios? — Mă uit, zise el încet, fiindcă adesea mi se face milă de d-ta. Iți trăești viața în gând, în loc de a o trăi în traiu. Dă-mi o mână și lasămi-o să ți-o sărut. Ar fi o îndreptare... Ana, la atingerea mânei lui, păru a avea deodată revelațiunea zădărniciei teoriilor ei. Ii lăsă mâna în voe și își rezemă fruntea pe cartea în care citise. Par’că o pace binefăcătoare se lăsa în gândurile ei. — Scoală-te, zise ea tânărului, care-i sta acum alături, în genuchi. Și mila e ceva, — cam puțin, dar în fine e... Ce amintire dureroasă îmi trece prin minte! Sărmana Natalia Canta!... Dar nu apucă să sfârșească bine numele ce rostea și ușa se deschise cu zgomot, iar unul din soldații de ordonanță intră ca o vijelie: — Cuconiță, vine D-nu General! Ana sărise în picioare și se uita la dânsul cu ochii aprinși de mânie. Era atât de furioasă că părea încremenită. In sfârșit își regăsi glasul, și privindu-l lung, rosti silabă cu silabă: — Eși afară dobitocule! Soldatul, rușinat și umilit, se întoarse de unde venise, pe când Ana se ducea înaintea lui bărbatu-său, fără măcar a arunca o privire către tânăr. El își reluase locul pe scaun și răsfoia cartea Anei într’aiuri. Trecură câteva clipe lungi, minute teribile, în cari individualitatea amenințată nu poate înjgheba nici o idee limpede. In cele din urmă se auzi glasul Generalului răzând ca în vremea cea bună. Ușa se deschise și ei amândoi, Ana și bărbatu-său, intrară la braț. Generalul râdea să se topească. — Bravo, Alecule! striga el, bătând din palme. Bravo neică! Intri și tu în tagma noastră, a proștilor!.. Că Domnul a zis : „creșteți și vă înmulțiți, nătărăilor", iar Porția este o porție și jumătate!... Și iar râdea plecându-se pe genuchi, și pocnind din palme. Ana îl lăsase de braț, rămasă cu un pas înapoi, și se uita la Comăneșteanu țintă. Acesta, încurcat, privea la ei ca la niștș comedianți. Ce voiau să zică? — Da bine, frate, că m’am întors acasă!... Ei, scrim numai decât părintelui Lupu... — Despre ce? întrebă tânărul începând să înțeleagă. — Cum despre ce? Știu că n’o să-ți dau eu consimțământul, că fata nu-i a mea, nei-culiță. Apoi iar se porni pe râs, bătându-l pe umeri: — Bravo ai noștri! Așa mi te voi: june însurățel, cu zgarda de gât. — Da nici n’am gândit, D-le General! — Nu-mi umbla cu fleacuri, că mi-a spus mie Ana... Scurt comanda! Comăneșteanu se uită un moment la dânsul, zicându-și, par’că fără voia lui: — uite ce prost e! Ana veni binișor spre el și-l atinse pe braț, vorbind încet și rătăcit: — Ți-am spus să te gândești bine. Nu tăgădui, fiindcă am martori că mă rugai în genuchi să-ți dau pe Mia... Par’că Mia ar fi a mea! Tânărul, încremenit de atâta îndrăzneală, rămăsese mut. — Hai, Alecule, că mai vorbim... Mă duc să-mi iau portabacul. Nu te neliniști, că scriu chiar astăseară părintelui Lupu. Intr’o clipă Ana fu lângă dânsul, strângându-i mâinele în mâinele ei: — Scapă-mă! Te rog, te implor, nu mă lăsa în bajocura slugilor!... Am să-l vâr în pușcărie pe mizerabilul acela. Tremură, se făcuse galbenă și par’că chiar urâtă. Vanitatea rănită strâmbase armonia liniilor figurii. — Du-te, te rog... Și fiindcă el nu se putea urni de loc, înmărmurit de enormitatea sacrificiului ce i se cerea, pentru a înlătura bănuiala unei slugi,—se duse ea. Rămas singur, indignat de purtarea ei, se resculă într’însul sentimentul de dreptate și, fără a se gândi ce face, Iovi în masă cu latul palmei și zise tare : — Nu e adevărat! Atunci Ana, din odaea ei, veni din nou către dânsul. — Să știi că nu mă mai vezi. Dacă nu te poți ridica peste un moment de slăbiciune, nu ai sufletul unui adevărat bărbat! — Bine, îmi ceri prea mult!,. — Așa îți pare acum. Vei vedea mai târziu că nu-ți cer așa de mult... Se auzea vocea Generalului din antica¬ meră. Tânărul plecă, iar Ana ieși după dânșii, petrecându-i, par’că nu s’ar fi întâmplat nimic cu ei. II Se ridica luna pe dealurile Ciulniței, luminând câmpurile întinse. Zăpada rotunjea colnicele, umplea afundăturile, par’ că un vis ar fi învăluit toată firea în nerea-litate. Sania mergea pe pârtia bătătorită, alunecând și ea ca o închipuire. Muchea grindurilor da la iveală câte o colibă fumurie, căpițe de fân, șire de pae, cari, în singurătatea dimineții, păreau namile din povești. Locotenentul se uită pe gânduri în slava cerului. Dacă n’ar fi fost clopoțeii de la cai, mersul lui pe întinderea câmpului i s’ar fi părut ridicat în vermuri depărtate. Scoase capul din gulerițl blănii și se uită spre răsărit: o dungă de lumină, par’că mai mult bănuită decât adevărată, năzuia să lupte cu luna, In trecerea neclarificată a imaginelor, i se păru că vede pe culmea unui grind un șir de umbre, ce se scoborau dincolo pe vale. — Semn de iarnă grea: ies lupii în hăiticuri. — Pe ce drum suntem, Baciule? — Pe drumul nostru, Coane. Baciul îmbătrânise. De când se întorsese a două oară în curtea lui Mateiu Damian, nu se mai dusese de la el. Cam trist, cam singuratic, se ținea încă drept bătrânul. Fusese ridicat la rangul de morar, apoi de îngriji¬ tor de moșie ; iar acum, de când curtea de la Comănești rămânea tot mai singură, la acela de pușcaș. E drept că văzuse multe, multe petrecuse și de multe suferise Baciul. După războiu, când sămânța de viață nouă încolțea în toate inimile, la Comănești se ofilea floarea locului, stăpâna văilor, doamna lor a tuturor. Moartea lui Mihai Comăneșteanu zdruncinase din temelii alcătuirea sufletească a surorii sale. Sașa trăise câțiva ani ca o închipuire de poveste, plecată spre șoaptele unei lumi nevăzute, bună, blândă ca în totdeauna, până ce se stinsese. Bărbatu-său părea pornit și el pe același drum. Inconjurat de tot ce fusese drag neveste-sii, trăia singur la Comănești, luminându-și viața prezentă cu icoanele trecutului. Cei doi băieți, Alexandru și Mitică, crescuseră și se făcuseră oameni. Cel mai mare intrase în școala militară, contra voinței părinților, cu încăpățânarea blajină a naturilor timide; eșise sub-locotenent în artilerie ; făcuse școala de aplicație,—iar acum, locotenent, ales pentru a fi trimis la Fontainebleau, venea să treacă sărbătorile cu tată-său. Cel mai mic era deja în străinătate, unde sfârșea dreptul, vioiu, harnic, plin de gânduri bune pentru viitor. Dar de chipul celui mai mare se legau amintiri scumpe tuturor. El moștenise figura mă-sei, moștenise numele ei și, mai mult decât toate, moștenise de la unchiu-său, mortul în războiu, aureola de speranțe ce pun unele familii pe fruntea unui copil. Tată-său îl privea lung, se perdea câte odată în gânduri nesfârșite despre taina de simpatie cu care înconjură natura unele chipuri omenești, și niciodată nu-i trecuse prin minte să-i pară rău că fiu-său lăsase numele părintesc spre a adopta pe acela de Comăneșteanu. Când dar locotenentul se dete jos din sanie, în bruma dimineții de iarnă, tatăl său îi eși înainte și îl strânse la piept, tremurând. Baciul se rotea prin cerdac, pe la geamuri, pe când feciorul ridica blana din spatele tânărului. Atunci apăru militarul voinic, nalt și mlădios, zâmbind de bucurie. Tatăl său bufnea într’aiuri, înnecat de emoțiune. In chipul tânărului, blond, cu ochii negri, trăia imaginea mă-șei cu atât de vie asemănare, în cât par'că o glumă a naturii ar fi ridicat capul de pe umeri de femee și l-ar fi pus pe umerii puternici ai bărbatului. Tată-său nu mai putea rosti nici un cuvânt. Deschise ușa de geamuri pe la care se învârtea Baciul și-i făcu semn să intre. Bătrânul pușcaș rămăsese în picioare, uitân-du-se lung la tânăr. — Ă, Doamne, boerule, că mult îi mai seamănă răposatei Cucoane?.. Adevărat Sulfină! Numele rămăsese tânărului de la maicăsa. Pe când era copil, Sașa îl chema Sulfiniță, din cine știe ce apropiere tainică între băiat și floare. Iar acum, când vremea trecuse, Baciul găsea și el că floarea înfloreă: — Sulfină, coane, încheiă Baciul: floare curată! Ca să facă plăcere lui tată-său, tânărul intră la dânsul în odae să se culce. Innă-untru era cald. Se dezbrăcă pe jumătate și, prins de gânduri, se rezemă de sobă. In casa aceea în care crescuse, în mijlocul lucrurilor ce-l întovărășiseră de când deschisese ochii, domneă pacea unui trecut plin de tinerețe și de durere. Acolo murise mamă-sa, acolo văzuse ca prin vis pe un-chiu-său, acolo se născuse el; tot ce era acum împrejurul lui fusese și altă dată: statornicia lucrurilor, în care sufletul cel mai turburat își găsește liniștea. I se păru că-i e frig și își puse pe dânsul o haină. In fuga mișcărilor își ridică brațul așa cum făcea câte odată Mia. Pentru întăiași dată se gândea la dânsa, de când se despărțise de Ana. Mia!.. Ana!.. Ce de impresii venetice, în mijlocul acelor nevinovate și tăcute mărturii ale vieții lui lăuntrice! Tot ce era acolo îi vorbea limba iubirii părintești, graiul simțirilor adevărate, pe cari numai moartea le curmă. P’arcă acolo, și Ana și Mia și prieteni și tot ce era fierberea vieții de acum, devenea străin, devenea mincinos... Ana!... Cartea cu icoanele grecești !... Ei, și ?... Era muncit de nedreapta hotărâre a Anei. Nu e iertat nimănui să robească pe aproapele său pentru a hrăni o zadarnică închipuire de sine. Vantitatea Anei și libertatea lui! Dar negreșit că libertatea lui era mai scumpă decât tot. Ce i se putea întâmplă? Să se bată cu Generalul sau să-l desprețuiască Ana... La urma urmei putea să-l și desprețuiască, că doar nu putem împedică pe oameni să cugete ori să simtă cum vor. Făcu un pas către masă, spre a răsuci cheia de la lampă, a cărei flacăre se micșoră. O rază de lumină cădea pe geamul unui portret. Lăsă lampa și se apropie de portret. Erau două: unul înfățișă chipul senin al mă-sei, celălalt pe al lui unchiu-său. Intre lumina crepusculară a dimineții de iarnă, ce de-abia se cernea prin ferestre, și lumina slabă a lămpii, se înfiripă o lume nouă, în care cele două icoane de pe părete păreau a se însufleți. Din fruntea bărbătească a unchiului se desprindea seninătatea, înrâurirea unei vieți ce se jertfise de bună voe pentru împlinirea datoriei, liniștea clasică a figurilor intrate în pacea etemităței; pe când din obrazul oval al mame-sii pornea raza caldă a gândurilor materne, surâsul vag și bine voitor al mângâerii. Intre cele două imagini iubite, el, realitatea și tinerețea, se simțea învăluit de puterea lor de umbre, ridicat de pe pământ și așezat între ele amândouă, și de acolo privind înapoi, spre el, omul cel adevărat. Atunci, fără un moment de îndoială, personalitatea lui i se înfățișă mânjită și degradată. Intre cei doi Comăneșteni, unul mort pentru iubirea de țară, celălalt refugiat par’că în nerealitate, se formă o atmosferă de idealitate binefăcătoare în care viața lui reală se purifică. Se așeză pe un scaun, ca și cum s’ar fi coborât pe pământ, și urmă a se gândi. Trebuia să se sacrifice pentru Ana... Dar problema, scoasă din generalități și redusă astfel la valoarea ei proprie, îi păru că nu stă în picioare față cu judecata sănătoasă. Să-și jertfească el libertatea pentru vanitatea nejustificată a unei femei!... Nu era logic. Nu era. Dar adevărata frumusețe a sufletului Stă tocmai în împlinirea unor datorii ce mai întotdeauna par nelogice. Nu e logic să sufere el, ca să nu sufere ea; dar e foarte frumos. Și atunci părft hotărât,—când deodată îi veni în minte altă întrebare: dar Mia, fata nevinovată?.. Aci era întuneric complet. Se aruncă pe pat, ostenit simțind că-i hue capul. In încurcătura gândurilor, i se păru că umblă cineva pe la ușe. Atunci strigă pe fecior; dar în locul lui se ivi figura lui tată-său. — Nu dormi ? — Intră, tată. Nu dorm. Doctorul Damian intră lung, purtând într’o mână un pahar cu ceaiu, după moda românească. — Mi s’a părut că nu dormi, băete, și ți-am adus ceaiul, dacă mai ești deprins cu el. Ți l-am făcut eu, așâ cum știu că-ți plăcea... Deodată toate gândurile părură a se po¬ toli față de blajina figură a lui tată-său. — Da nu te-ai culcat. — Nu. — De ce ? Te simți poate prea obosit. — Nu. Mă simt, dimpotrivă; odihnit cu trupul și cu sufletul, ca în totdeauna când viu aici. Doctorul dete din cap. Se uită în ochii lui fiu-său, gata par’că să-i facă o întrebare ce nu luâ formă. In fine se hotărâ a-i zice : — Când pleci ? — Ar trebui să plec din vreme, pentru ca să mă pot deprinde cu viața de acolo și să mâ pregătesc de școala pólitechnică. — Bine, — Așa ar trebui. Insă cine știe cum s’o întâmpla. — Pentru ce ? — Pentru că e mult mai greu a face decât a zice. Nu mă pot despărți de țară, cu toate cusururile ce i le recunosc. D-ta ce crezi ? — Eu, ce să cred... Bine ar fi și așâ. Dar trebue să înveți și să vezi lume. Pentru oamenii moderni, călătoriile sunt neapărat trebuitoare. Pentru oamenii de caracter mai puțin. Tânărul se uită lung la el: — Dumneata rămâi singur. — Cam singur. Dar nu trebue să te în¬ grijești de mine. Eu sunt trecutul,— tu ești viitorul. Eu te urmăresc peste tot cu gândul și sunt prea fericit când te știu sănătos. Comăneșteanu luase mâna lui tată-său: — Dar dacă nu m’ași mai duce ?... Mâna doctorului tremură. — Dacă nu te-ai mai duce !... zise el lung. — Da, repetă tânărul, dacă nu m’ași mai duce!... dacă ași rămânea aici... și mai mult: dacă m’ași însurâ.... ce-ai zice? — Ce să zic ?... — Nu ai fi mulțumit ? — Ba da, — pentru mine. — Și pentru mine? — Da... Comăneșteanu începu a râde, fericit de-a simți bucuria lăuntrică a lui tată-său, care lupta cu gândul datoriei părintești. Amândoi se socoteau obligați să-și ascundă năzuințele personale, părintele voind a îndemnă pe fiu să meargă în stăinătate, deși dorea tocmai contrariul; fiul părând hotărât să rămână în țară și să se însoare, deși poate că dorea altceva. Tânărul deveni deodată serios: — Ascultă-mă, tată. Eu văd și înțeleg foarte multe lucruri; nu am însă destulă voință spre a îndreptă greșelile noastre ale tuturor. De ce ai zis că pentru oamenii de caracter călătoriile nu sunt trebuincioase? — Am zis așâ o vorbă în vânt. — Ba nu, fiindcă pare un non sens, dacă nu mi-l explici, — caracterul fiind tocmai singurul bine cu care ne naștem și pe care împrejurările din afară nu ni-l pot luă, nici nu ni-l pot preface. — Se poate... E ceva cam aforistic. La tinerețe, aforismele sunt încântătoare. Mai târziu însă contrazicerile vieții pulverizează adevărurile sufletești găsite de alții, și atunci aforismele nu mai fac două parale... Caracterul se preface și el ca tot în lumea asta și pentru a-l păstra într’o desfășurare logică, e bine a nu schimbă condițiunile de viață în care trăește. Lumea cea mare se freacă și se rostogolește ca valurile oceanului, cari sunt toate rotunde; iar omul are, la temelia vieții lui sufletești, darul neprețuit al imitațiunii... Cine a călătorit mult, a citit mult și a gândit mult, poate dobândi o originalitate literară, dar rare-ori o originalitate de caracter. Numai cine se naște cu o putere de viață nețărrpuritâ, cu patimi mari, cu pofte violente, are șanse să străbată în lume neschimbat; pe toți ceilanți îi nivelează viața,— din fericire. — De ce din fericire? — Fiindcă altfel numai oamenii lui Nietzsche ar rămânea în picioare, trăind ca într’un balamuc. — Atunci, tată, cum rămâne cu caracterele? — Rămâne așa : cine vrea să-și păstreze nota personală a poporului sau a familiei din care se coboară, e bine să stea acasă: comparația trage după sine imitația, iar imitația omoară originalitatea. — Aforism, tată. — Se poate. — Atunci ne-am înțeles : nu mă mai duc în străinătate și poate... mă și însor. Doctorul așteptă ca fiu-său să-i spună mai mult; cum însă acesta se opri din povestit, tăcu șji el. Se uita numai, se uita lung la tânăr, rostogolind în mitne cine știe ce imagini din trecut, scumpe lui, căci ochii i se umplură de lacrimi, iar mâna i se rezemă încet de brațul tânărulului: — Cine ar putea zice că tu ești copilul cu care mă jucam ea acum 20 de ani?... Comăneșteanu râse cu plăcere: — Atâta am devenit de hursuz? — Nu. Ai devenit bărbat, și acum îmi ești drag altfel... Dar tu, acela de atunci, și eu, acela de atunci, unde suntem ?... Vorbeam adesea cu maică-ta despre voi, când erați mici... Iți mai aduci tu aminte de dânsa? — Cum să nu-mi aduc aminte!... Vorbele li se înecau în piept, pe când gândurile lor pluteau în aceiași lume trecută. Și stau acolo amândoi, fără a hotărâ nimic, ca doi vlăstari rămași dintr’o pădure veche. Doctorul se sculă tot el, și făcând câțiva pași prin cameră se opri din nou în fața tânărului: — Ași fi dorit să-ți vorbesc și de afaceri dacă erai hotărât să pleci... Datoriile noastre cresc... — Adică ale mele, tată. — Cum însă zici că nu mai pleci, vom vorbi altădată. Te las, că poate vrei să te odihnești. — Nu... După ce doctorul eși, fiu-său, rămas singur, se simți cuprins de-o nespusă dragoste pentru bătrân, dragoste și milă. Il înțelegea așa de bine, fiindcă erau amândoi din același aluat: frica de realitate, temerea de a răni pe alții, delicatețea adevărată, îi făcea pe amândoi să fie pururi victimele semenilor lor când se ocupau de afaceri. El se încurcase în datorii, fără să știe cum : comitetele patriotice, Liga, prietenii, și mai presus de toate lipsa de socoteală și de control, îl siliră să se împrumute în dreapta și în stânga și să se înfășoare în ițele dobânzilor ca o muscă în pănza unui păiajen, Aștepta pe frate-său ca pe Mesia să-l scoată, din greutăți, căci acela avea altă fire. Și gândind astfel, își bău ceaiul și se îmbrăcă. Ziua se vestea bună. Soarele se înnălțâ peste lumea sclipitoare de zăpadă. Se vedeau pe drum vite rătăcite, cu părul mițos, cu nările fumegânde. Pe subt streșinile țărănești sfârâiau vrăbioi, zgribuliți de frig. Prin copacii din curte clămpăneau ciorile. Prins deodată de dorul de a trăi din viața aceasta plină de sevă lăuntrică, Alexandru Comăneșteanu trecu repede în odaia de alături, unde ținea armele, luă o pușcă, puse cartușe în amândouă țevile și eșl afară, sub pomi, unde le descarcă în gloata ciorilor, Un nor negru se ridică din ramurile pline de cuiburi și un sgomot infernal umplu aerul de croncătieală sălbatică! Pe când el scotea cartușele goale din țevi, se ivi Baciul Micu, înconjurat de ogari, par’că mirosul de praf de pușcă l-ar fi deș teptat din toropeală. — Ale dracului ciori!... Am vrut eu să le dărâm cuiburile, dar de unde mă lasă boerul!... — Ce mai faci, Baciule? îl întrebă Alexandru, cu glas voios. — Ce să facem, coane! Cu pustiile astea de bătrâneți... — Tot voinic, tot harnic! Baciu zâmbea, dând din cap: — Ia de azi până mâine. — Ce-ți fac ogarii? Văd că i-ai înmulțit. — Se înmulțesc ei, bată-i vina lor. Apoi flueră într’aiuri ca un șarpe, și de odată eșiră de prin toate găurile o puzderie de ogărime, lungi în picioare, cocârjați de mijoc, pe care săreau cățeii, cu labele groase. Nici o manifestare de bucurie pe ei, nici o gudureală: serioși, cu coada covrig, stau lângă Baciu, așteptând par’că un semn. — Mulți ai, Baciule... — Tot sunt, coane. — Hai să eșim la câmp. — Cum ăi porunci. — Strigă la grajd să ne pue caii. Baciul pării întinerit. Își trase ciubotele după el mai din plin, șuerând la ogari și se duse spre grajd s£ ajute vizitiului la pusul cailor. Vântul aruncase zăpada prin ulițele satului atât de neregulat, încât unele case erau întroenite până la ștreașină, pe când altele, pe linia din față, erau cu totul libere. Sania trecea prin nămeți adânci sau se hârșia pe pământul înghețat. Caii, tineri, nescoși din grajd de mult, umblau cu nările în vâht, orbiți de lumină, gata să se sperie de toate nimicurile. Trecură prin sat fără greutate, dar, când ajunseră la barieră, un câine, sărit ca din pământ, dete vânt cailor. La câmp, zăpada era deopotrivă de înnaltă peste tot, iar pârtia bună. Aci, goana nu mai era împedecată de nimic. Fugeau caii tineri pe albul pământului, spintecând văzduhul ca păsările cerului. Sania alunecă pe linia drumului ca o glumă. Vizitiul se răsturnase pe spate, trăgând de hățuri fără nici un folos. — Ține, mă! — Nu mai pot, coane, că mi-au tăiat mâinile. Comăneșteanu se sculă în picioare și luă el hățurile, pe cari le lăsă libere. Caii mai mult de cât fugeau, nu puteau să fugă. Atunci se puse cu biciul pe ei. De unde găsiră putere să fugă și mai mult nu putea bine pricepe, — dar fugeau și mai mult. Aerul rece tăia obrazul și oprea respirația. Comăneșteanu, după câtva timp, încercă să strângă hățurile, sperând că acum voința lui va stăpâni avântul lor nebunesc. Nimic. Atunci, la un limpeziș de drum, îi cârmi la dreapta, pe câmp, lăsându-i să alerge către o muche de deal... Când, în fine, părură că nu mai pot, încercă iar să-i oprească, și, în adevăr, îi opri. Dar par’câ ar fi fost înebuniți de propria lor fugă, caii tremurau, sforăind și întorcând ochii roată în toate părțile. Erau minunați. Se mișcau pe ei toate vinele : fumegă aburul dintr’înșii ca dintr’o apă clocotită; băteau din picinare, rășcolind zăpada cu copitele, Comăneșteanu se dete jos să-i privească. — Cucoane, nu te da jos, zise vizitiul cu hotărâre. — De ce? — Calul miroase a lup... N’apucase bine să zică vorba, că deodată, mișcați par’că de același resort, ogarii o porniră în goană spre muchea dealului, iar caii răsuciră sania în loc și o rupseră la fugă din nou. Comăneșteanu, rămas singur, începu a râde, pe când Baciul aruncă pușca din sanie, strigând cât îl luă gura: — Cucoane, pușca! El luă pușca din zăpadă, o șterse bine, apoi își cercetă plumbul din cartușiera cu care era încins și puse în țevi poștii. După aceea își ridică botforii răsfrânți și se întoarse spre câini. Scena ce i se înfățișă îi păru nouă și interesantă. Parte din ogari, cei mai bătrâni, se repeziseră spre lupi, pe când cei mai tineri păreau a-l așteptă să le vie în ajutor. Lupii, în loc de-a fugi, se întoarseră spre câini. Prins deodată de un fior cald, Comăneșteanu sări în lături, cum făcuseră caii, și se repezi spre deal, strigând ca un nebun. — Uite lupul mă! Câinii toți țâșniră prin zăpadă, către muchea dealului. In repeziciunea imaginelor, tânărul își vedea umbra pe luciul stelat, cum alergă alături de dânsul. Pe deal însă gluma se îngroșea. Doi ogari erau sfâșiați în bucăți. Cu părul zbârlit, cu ochii sticlind de hămeseală, lupii tăbărâseră pe hoiturile câinilor, trăgând cu dinții în lături hartan urile de piele și de oase. Comăneșteane descărcâ amândouă țevile în hăitic, dar fără nici un folos. Atunci, hipnotizat par’că de priveliștea ce-avea în față, se opri. Câmpul Întins se vedea până cine știe unde, fără o pată, fără un semn de viață, de cât sania cu caii, ce fugea nebună spre casă. Desfăcu repede țevile, aruncă cartoanele arse și puse la loc două cartușe cu glonț; apoi se apropie, deschise pasul spre a se rezemă bine și ochi: cu un foc, culcă la pământ un lup; cu al doilea un altul. Iar încărcă pușca. Toată învălmășeala de lupi și de câini se coboră acum pe valea cealaltă. Când ajunse pe muchea dealului, scena ce i se înfățișă îi păru desgustătoare: doi dintre ogarii cei mai bătrâni stau tolăniți la pământ, trăgând din coșul tovarășului lor omorât. Ceilalți goneau lupii cari fugeau pe vale. Comăneșteanu par’că se simți el însuși sălbătecit și crud. Se apropiă de câinii ce mâncau și-i lovi cu piciorul în coaste, strigând: „ține lupul, mă!“. Unul din ogari se sculă, chelălăind; celălalt însă clămpăni cu gura către piciorul ce-l lovea. Atunci, el, fără să-și dea seamă de ce face, întinse pușca spre câine și-l omorâ pe loc. Apoi, tot mai aprins, se luă după lupi, asmuțind ogarii și chiuind ca un nebun: — Ui-te lupul mă!... Goneau cu toții pe povârnișul dealului, ogarii sărind, el alunecând, însuflețiți de același instinct de fiare sălbatice. In goana lor, un câine îi tot tăiă drumul, jumătate jucându-se, jumătate mârâind. El se opri un moment și se uită la dânsul: ii sticleau ochii în cap și i se încrețeau mustățile deasupra dinților câinești. Atunci plecă pușca cu țevile în jos și chemă pe ogar la sine, mângâindu-l pe cap. Câinile se liniști ca prin farmec, par’că acest act de blândețe l-ar fi scos din sălbăticie și l-ar fi intors la starea lui domestică. Impresionat, Comăneșteanu se opri de tot, se ridică iar pe muche și flueră pe ogari, chemându-i spre dânsul. Acum, când începii să se domolească avântul vânătoresc, revenea conștiința stării în care se găsea: Ìncotro să’și îndrepte pașii ? Deocamdată rămase cu ochii țintă pe orizont: se jucă lumina în palii strălucitoare, par’că o mână nevăzută ar fi țesut o pânză de argint ridicând și coborând ițele. Cerul părea de sticlă. Nici o vietate, nici un semn de urma omului. Întinderea albă, nesfârșită, ce se perdea în jocul luminii din marginea orizontului, umplea sufletul de pace și oarecum de nepăsare, par’că ființa îngustă a trecătorului s’ar fi simțit mai aproape de neființa imensă a totului. Ce voia Ana? Ce voiau toți cei dimprejurul lui, muncindu-se după himera fericirii ? Par’că nici odată nu se simțise el, cu lipsa lui de voință, mai înțelept de cât în minutul acela fugar, în care zădărnicia pacinică a naturii îl învăluiâ din toate părțile. „Fie voia lor“ eră gândul lui cel din urmă. Și se întoarse iar spre câini, chiuind și fluerându-i,—când o descărcătură de pușcă îl făcu să-și îndrepte ochii pe valea de pe care venise. Era Baciul Micu. Alergă bătrânul cât îl iertau puterile, plin de zăpadă pe spate, îngrijurat. De îndată ce putu vorbi, își dete drumul necazului. — Sărac de maica mea, cucoane! că gândeam că nu mai văd zi albă!... — De ce; Baciule? — Păi să poate să te las eu între lupi! Tânărul râdea de plăcere și de dragoste petttru bătrân: — Ai sărit din sanie! — Da bate-o-ar Dumnezeu de târlie, că nuiștiam cum să mă arunc jos... — Și cam te-ai aruncat? — Da par’că eu știu!... Comăneșteanu râdea cu plăcere : — Ei, acuma ce ne facem? — De asta nu mă-em ea, coane, că om merge spre al de Ieremia Mocanu... Mă gândesc numai ce-o șă zică boierul când o vedea sania goală... — N’o să zică nimic, că doar știe că fiu sunt singur. Cu Baciul Micu unde nu mă duc eu! Bătrânul pării mulțumit. își adună câinii de pe dealuri, câți mai erau, și o porniră pe creasta muchii în spre Ieremia Mocanul. III De la târla lui Ieremia fură trimiși oameni în toate părțile, cu câte un bilet din partea tânărului, spre a înștiință pe tatăsău că nu i se întâmplase nimic și că șe ducea spre Făurei, moșia Anei Villara, care era mai aproape de târlă decât a lor. Când ajunse, către seară, la Făurei, găsi pe toată lumea adunată la ceaiu: doctorul Damian, Generalul, nevastă-sa, Ana; âpoi Mia, părintele Moise Lupu și soția sa, Porția. Aceștia din urmă veniseră în țară, oliĕmați de Ana, să petreacă sărbătorile cu fiica lor. La intrarea lui Comăneșteanu, se produse mișcarea de jenă și de curiozitate la care dă loc sosirea unui oaspete. Generalul Villara era în mare discuție, cu părintele Lupu și cu Ana, asupra literaturei românești. Pentru moment, discuția fu lăsată la o-parte. Urmă foiala în dreapta și în stânga a grupurilor. Generalul prezertă pe Comăneșteanu preotului și soției sale, după bunele lui deprinderi umoristico-sentimentale: — Iată, părinte, junele nostru soțial democrat, vânător de fiare sălbatice și mâncător de inimi. Cu botforii ăștia pare-a se coborâ din Mihnea cel Rău, pe când în realitate el este Alexandru cel Bun. Maică presbitero, ți-l recomand: dacă vrei să fundezi pentru a doua oară Sarmisegetuza, ăsta ți-e omul. Porția zâmbi frumos, întinzându-i mâna, pe când preotul se uită lung la el. Tânărul vedea pentru întâiași dată pe părintele Moise Lupu: ’nalt, voinic, cu o frunte netedă, cu ochii senini, plini de hotărâre bărbătească ; cu obrazul ras, lăsând să se vadă gura fină; îmbrăcat curat, cu reverenda aninată elegant pe spate, — nu semănă întru nimic cu preoții de toate zilele. Își strânseră mâna unul altuia cu evidentă plăcere și prinseră a ședea și a ascultă convorbirea celorlalți. Ana și cu Generalul erau cufundați într’o critică nesăbuită, cum de cele mai multe ori se întâmplă românilor, despre tot ce aveau în țara lor, oameni politici, literați, actori, muzicanți, pictori. Totul era nul, după dânșii; totul era străin : — Fleacuri, părinte, zicea Ana. Tot ce vezi d-ta la noi, e minciună. Subt masca înșelătoare a patriotismului, sau a interesului pentru literatură, sau a iubirii de aproape, se ascund două cauze: căpătuiala și vanitatea. D-voastră, cei de peste munți, sunteți iluzionări. Vă închipuiți că la noi e pământul făgăduinței... Preotul se uită trist în fundul paharului cu ceaiu. Ana simți că vorbele ei strâmbau linia sufletească a părintelui Lupu; de aceea, cu o mișcare plină de grație, se apropiă de el, îi turnă ceaiu din nou în pahar, zicându-i încet: — Nu-i așa? — De, doamnă!... Parcă n’ar fi așa. Noi suntem iluzionări!... Dar ce alta putem să fim? Dacă n’om privi către d-voastră, către cine să privim?... — Către d-voastră înșivă. — Sărmanii de noi! Să privim la mizeriile noasțre! Pe acelea le suferim, și privim către d-voastră, că așa e în firea omenească; să treacă viața în necazuri și să tot spere. Apoi preotul zâmbi și se uită țintă la Ana hotărât par’că să spună ce avea pe suflet: — M’ași rugă de ertare, doamnă, numai eu socotesc că d-voastră judecați rău țara și oamenii ei. Noi, cari trăim la o parte, vedem poate mai limpede decât d-voastră cum stau lucrurile. ,De ce vă tânguiți că n’ayeți oameni? îi aveți, numai nu știți să-i prețuiți și să-i respectați. — Cum o să-i respectăm noi, dacă nu se respectează ei! Și care sunt acești oameni grozavi? A murit Brătianu, a murit Catargiu, au murit bătrânii din generația cea mare. Cei ce au rămas sunt pigmei. „Ați rămas voi, Epigonii”, cum zice Eminescu. Preotul dete din cap, trist. — Nu este așa, doamnă. Ași putea să vă prind cu vorba și să vă dovedesc că prin chiar citația d-voastră recunoașteți marea înrâurire a unui poet. Dar nu o fac pentru anume cuvinte. — Spune, părinte, cuvintele, zise Generalul cu glas de comandă. — Cuvintele sunt că, pentra fiecare epocă, pesimiștii găsesc epigoni. Dar nu despre asta e vorba, Mie îmi vine foarte cu greu să citez nume proprii. Numai, dacă mă siliți, o să ies din rezerva mea. Apoi preotul se așeză bine în scaun și începu : — D-voastră aveți oameni politici, și literați și artiști, ca toate țările de potriva noastră, ca Belgia, ca Olanda, ca Portugalia, ba unii poate mai mari de cât timpurile lor. — Bravo, ai noștri, părințele! strigă Generalul. — Da... Aveți oameni ca D-nii Sturdza, Carp, Maiorescu : aveți alții mai tineri ca D-nii Take Ionescu, Marghiloman, Filipescu, Haret, frații Brătieni, al cărăr patriotizm, a căror înțelepciune sunt mai presus de orice îndoială. Numai ei luptă, și în lupta lor pot fi violenți, cruzi, adesea chiar nedrepți unii cu alții. Nu vă este însă iertat d-voastră să confundați lupta lor cu viața lor. D-nii Sturdza și Carp sunt două adevărate caractere, cel dintâi prin patriotizmul său ridicat la cea mai înaltă expresie, prin munea sa fără preget, prin puritatea vieței sale; cel de al doilea prin claritatea și înălțimea ideilor, prin farmecul persoanei și a graiului său, prin aceeași viață exemplară ca și cel dintâi. Și amândoi sunt înzestrați de natură ou marea calitate care face din oameni șefi voința. — Așa este, întări generalul. — Cât despre cel de al treilea om politic al d-voastră, care este oarecum și al nostru, nu vă veți miră dacă vă voiu spune că el este cel mai frumos produs al renașterei vieței noastre românești. — Ba eu mă mir, zise Ana cu evidenta intențiune de a-l sili să-l urmeze mai departe. — Mai întâi, dăcă eu vorbesc astăzi românește ca d-voaitră, lui i-o datorez. — Cum asta? — Vă spun numai de cât. De la începutul veacului până astăzi, România nu a avut un bărbat care să reunească toate calitățile fundamentale ale rasei la un mai înalt grad: conservator în esența firei sale, cum este poporul individual; entuziast, cu o notă de liniște intensă in, căldura sufletului, așa cum e poporul colectiv: optimist vajnic, cum sunt toate firile sănătoase, prin cari natura noastră omenească își trece caracterele sale esențiale din valvulă în valvulă: bun și generos, din aplecare firească; cumpănit, rece și chiar crud, acolo unde convingerile sale puternice îl silesc să-și stăpânească pornirile optimiste; de cea mai încântătoare sinceritate în toate actele vieței, — acesta este omul cum l’am întrevăzut eu. Dacă la aceste calități fundamentale se adaogă o cultură clasică de cea mai bună alegere, o fericită înclinare către idealizm, către tot ce este mare și frumos, o pornire instinctivă, ca la păsările migratorii, de a călători și a-și împrospătâ necontenit capitalul de împresii, ușor se va înțelege la ce grad de armonie au ajuns facultățile sufletești ale unui asemenea om în dezvoltarea lor. Bărbatul trebue să fie sanguim în fața micelor suferințe, și al micelor bucurii ale vieței zilnice ; melancolic în momentele hotărâtoare ; coleric împotriva impresiunilor ce încătușează interesele sale cele mai grave; flegmatic în executarea hotărârilor ce a luat. Așa este D-nn Maiorescu. Astfel alcătuit de fire, când la 1866 România a intrat, prin alegerea dinastiei actuale, în evoluțiunea ei normală, D. Maiorescu, tânăr de tot, s’a aruncat cu trup și suflet în lupta de regenerare. Oamenii cari lucraseră la ridicarea statului nostru actnal, ca entitate politică, întrebuințaseră toate mijloacele pentru atingerea scopului lor; entuziazm, jertfe bănești, surghiunuri; latinizare la unii, franțuzire la alții; tradiții muscălești sau fanariote, cari alcătuiau fondul de rezistență; lipsă de scrupul în alegerea mijloacelor; o năzuință de falșă erudițiune și deci de renume pe nedrept întemeiate ; o firească înclinare către câștiguri mari și muncă puțină. Toate acestea alcătuiau pâcla groasă prin care tuebuiâ să străbată lumina viitoare. In asemenea împrejurări, era firesc ca cea dintâi preocupare a unei minți organice să fie dezgârdinarea vieții naționale din cadrul acesta putred. D. Maiorescu trebuia fatal să înceapă prin critice. Ca un arhitect, pus în fața unui oraș ciudat, cu case strâmbe, cu strade luride, cu palate de scânduri, cu turnuri zmintite, dar cu o așezare pitorească, într’un aer sănătos, și dătător de viață, — cea dintâi grije a sa a fost de „assanare“. Trebuia mai întâi dărâmat tot; apoi, luând de la țăran forma colibei sale, stroașina și prispa sa, trebuiă reconstruit tot. Și, în adevăr, lupta începu. Pe de o parte dărăpănarea șandramalelor noastre latinoblasiane, în cari pielea era „mantelluki universale allu corpului animale”; bombardarea redutelor de la Revista contemporană, unde fugiseră franțuziții; în fine, luarea cu asalt a întregii lumi românești. Pe de altă parte organizarea Junimei ; cercetarea limbei și a folklorului; trimiterea în străinătate a tinerilor celor mai de talent, ca Eminescu, Xenopol, Panu și alții; înființarea de cursuri serioase la Universitate , unde profesorii veneau regulat și făceau lecții ascultate. In starea actuală a limbii noastre românești, când un părinte de la Câmpulung primește scrisoarea fiului său, student în București, și o citește, și o pricepe, habar nu are de recunoștința ce datorește d-lui Maiorescu și școalei de la Iași. E așâ de natural să scrim cum vorbim ! — astăzi. In mijlocul acestei lupte, D. Maiorescu sta în fruntea tuturor. Din cel mai bun critic și cel mai ascultat profesor, odată intrat în Cameră, devine cel dintâi orator. Același sistem de critică împotriva goliciunii buhave a frazeologilor, aceiași pregătire în expunerea chestiunilor, aceiași cumpătare și frumusețe în elocuțiunea parlamentară, ca și în critica literară, ca și pe catedră. Devenit Ministru al Invățământului public, este și rămâne, cu alți doi urmași, cel mai bun Ministru. Imbrățișând cariera de advocat, își face în for cel mai mare nume... In repedea această ochire asupra unui trecut atât de aproape de noi, și cu toate astea atât de depărtat, prin grabnica schimbare a planurilor, cu anevoe se pot expune greutățile de tot felul ce a avut de învins omul ce ne ocupă. Imi aduc aminte, cum ne istorisea odată, intim, de necazurile sale, la eșirea din primul minister, care însă, ori cât de mari' erau, nu-i ridicaseră nimic din seninătatea sufletească. Câtă energie! Ce putere inițială a trebuit să aibă, ca trecând prin atâtea greutăți, străbătând prin calomnii, intrigi și injurii, să ajungă totdea-una și peste tot la locul întâi! Și astăzi, când, ajuns pe dealul liniștii, privește cu seninătate câtre valea în care noi ne mișcăm în libertate, — e bine ca imnul recunoștinței noastre să se urce către acela ce ne-a dat tot, precum în vechime panatheneele se urcau către Minerva. — Ei bravo, părinte! — Trebuie ca d-voastră să vă deprindeți, zise preotul mai departe, cu respectarea și iubirea oamenilor mari ai țărei, să părăsiți felul de scepticizm falș, pe care l-ați botezat zeflemea, sub care ascundeți și năbușiți atâtea simțiri naive și frumoase. D-voastră, doamnă, aveți instituțiuni culturale foarte interesante, aveți o literatură și mai interesantă: le cunoașteți? — Care sunt acestea ? — Sunt atâtea... Numai nu voiți să le cunoașteți: Academia, Teatrul național, Atheneul. — Maimuțării! Lucruri luate de la alții cu toptanul, cari nu decurg din natura și rațiunea de-a fi a poporului. — O Doamne! zise preotul, dând din cap. Dacă e să judecăm lucrurile astfel, — ce decurge din natura și rațiunea de-a fi a poporului, sărmanul? Au d-voastră, doamnă, vâ îmbrăcați, gândiți, trăiți după natura și rațiunea de-a fi a poporului? Vorba asta, pe care toată lumea o întrebuințează, în toate împrejurările, ar trebui lăsată la o parte, fiindcă ea nu spune nimic sau spune prea mult. Nu spune nimic, de oarece toate popoarele tinere, cari vor să se pună în curent cu civilizațiunea modernă, trebue să treacă printr’o epocă de salturi. Credeți d-voastră că era cu putință să aveți drumuri de fier, mașine de treierat, Parlament, oratori, comedianți, pritici ca d-voastră, concerte și altele, dacă ați fi urmat legea strict evolutivă? După această lege, ar fi trebuit să fiți astăzi la diligența cu patru cai înnaintași, la bătutul porumbului cu măciucile, la adunare de notabili, la călușari, la doinele cântate din fluer, — și nu sunteți acolo. Nu numai că nu sunteți acolo, dar încă voiți să fiți dincolo de Statele bătrâne, cari, în adevăr, au urmat calea evolutivă în dezvoltarea lor.— Și, din potrivă, vorba asta „natura și rațiunea de a fi a unui popor" spune mult, atunci când o minte adâncă o aplică la o întreagă epocă și caută legătura ascunsă a evenimentelor mari cu firea poporului. Și chiar atunci, ea tot nu poate fi absolută. Așa că, revenind la ceea ce spuneam adineaori, d-voastră aveți o Academie pe care mulți o critică, dar puțini o cunosc. Această instituțiune culturală face trei mari lucruri pentru poporul românesc : a) adună fără preget toate documentele după cari se va alcătui Istoria noastră națională: b) întrunește odată pe an pe bărbații poporului din toate unghiurile românești: e) dă avânt învățăturilor științei prin nenumăratele burse ce acordă tinerilor fără mijloace.— Fosta-ți d-voastră vreodată la Academie, doamnă? — Ce să caut la Academie, când cei mai buni scriitori ai noștri nu sunt acolo? — Vedeți ce fel de judecată aveți?... Mai întâi nu e exact că cei mai buni scriitor români nu sunt acolo! Unii sunt, alții nu. Membrii Academiei sunt și ei oameni, și ca atari nu le putem pretinde să primească între dânșii pe aceia dintre scriitori cari întâi îi acopăr de insulte și apoi le cer votul. Dar nu despre asta e vorba. Vă rog să mergeți odată la Academie, să vedeți localul, să vedeți cărțile, să cereți să vi se arate documentele originale ce se păstrează acolo... Luați cel puțin dezbaterile Academiei, yedeți partea administrativă, spre a, vă încredința de marile foloase culturale ce le trage țara. Știu că sunt și mulți nemulțumiți, — că doar nu de geaba firea noastră omenească e alcătuită din pulbere și vanitate. Aveți apoi Teatrul Național... Ana îl întrerupse cântând fals: — „La noi e putred mărul, a zis de mult poetul.“ — Se poate să aibă dreptate poetul, că altminteri n’ar fi cu putință ca fiecare destrăbălată de actoriță, care vă sosește din Paris cu un hăitic de comedianți hămesiți, să vă ridice în 2 — 3 zile sume enorme,— pe când nu găsiți xo zloți să mergeți la teatrul românesc. — Bravo, așa este. — Rogu-mă, doamnă, să nu-mi luați în nume de rău cuvintele ce am rostit,—numai, nouă, celor ce rar venim pe la d-voastră, să ne luminăm sufletul în graiul românesc, ne vine foarte cu durere când vă vedem că disprețuiți tot ce aveți mare, și năzuiți numai spre ce au alții caraghios ori nemoral. Uite, eu ’mi aduc aminte, sunt acum mulți ani în urmă, de un actor al d-voastre, care jucâ pe Hamlet. — Manolescu. — Așa, Manolescu. Artă mai mare ca la omul acela n’am văzut. E drept să spun că eu sunt fără multe cunoștințe în ramura aceasta, că nu ne este iertat să mergem la teatru. Dar ori cât sunt de mărginit, totuși înțeleg și eu lucrurile, și mi s’a părut că omul acela era un mare artist. Mai era apoi un altul, răposat și acela anume Iulian. Și tot așa îmi închipuesc că aveți astăzi alții. Și știu că sunt actori, și cântăreți români, pe la teatrurile străine, cari fac cinste neamului lor, — Ceeace ar dovedi, doamnă, că Românul are aptitudinile artistice și literare ale celorlalte popoare, dar că aceste aptitudini nu se pot desvoltă în țară la dânsul, din pricina indeferenței d-voatre, a celor din clasa înnaltă, cari desprețuiți tot ce esțe românesc. — Despre literatură să nu mai vorbim, zise Ana, — Ba tocmai, să vorhim de literatură, fiindcă pe aceea o cunosc. — Când poftiți. — Voiam să mai zic un cuvânt despre Atheneu. Aud că printre d-voastre mulți au batjocorit instituția asta pentru anume cuvinte. Eu nu pot să judec lucrurile în amănunte. Pot numai să vă spun că anul trucut am fost de față la un concert dat de acel minunat copil al țării noastre, care a încremenit pe străini: Enescu, Ei bine, doamnăconcerte am auzit multe, și la Roma, pe când eram la Propaganda, și la Viena, și în alte părți. Cu toate astea, nu-mi aduc aminte să fi avut o impresie mai mare decât de la concertul din București. Sală, public, muzicanți, lumina de Aprilie ce străbătea prin ferestrele înnalte și cădea, ca o aureolă, pe părul alb al ilustrei doamne ce vă stă pe tron,—totul era elegant, nou și încântător pentru sufletul meu de român, — Dar se întâmplă că la același Atheneu un conferențiar slab face o conferință proastă. D-voastră uitați deodată tot, prin felul de judecată pesimistă ce vi s’a înfiltrat în creer, și vă blestemați soarta batjocoriți țara, par’că în adevăr, ați fi foarte nenorociți. Eu mi-ași permite să cred, în felul meu optimist, ca însăși violența aceasta de judecată, lipsa de măsură cu care cumpăniți lucrurile, e semn de tinerețe, prin urmare semn bun. Ana începi să râdă, pe când toți ceilalți ascultau cu plăcere. Generalul, prins de șirul vorbelor preotului, se supără în felul lui comic : — De ce râzi, madamo? — Cum să nu râd! Cu părintele toate ies pe placul său și spre gloria neamului. Ascultându-l, ar crede cineva că vorbește despre poporul ales de Domnul,—unicul, marele, neasemănatul popor al viitorului... 54 DUILIU ZAMFIRESCU — Da vezi bine ! zise preotul, foarte serios. — Las’o mai domol, părinte, dacă ai ști câte mizerii se petrec la noi, câte potlogării ordinare, ce lipsă de pudoare și de sinceritate peste tot, ți-ai schimbă părerile. — Nici decât, doamnă. — Atunci nu vrei să vezi. — Ba da, văd. Numai, eu văd peste tot iar nu numai în România noastră, Tutto il mondo é paese , cu alte cuvinte ce mi-e Tanda ce mi-e Manda. Unde voiți să văd. In Belgia ?... In Franța ?... Spuneți-mi d-voastră. Poate la noi în Ungaria ? Spuneți-mi.? și pentru o întâmplare păcătoasă de la noi, vă dau zece acolo. — Asta nu-i un cuvânt. — Negreșit că nu, pentru lucrul în sine, Dar dacă voiți să faceți dintr’un fapt singuratic, un fapt simptomatic, spre a vă desprețui neamul d-voastre și a da pildă neamurile străine, atuncea da, este un cuvânt. — Bine, părinte, zise Ana, iritată, ai mai văzut d-ta țară în care să-ți vie la vizită o pereche de oameni, domnul și cu doamna legitim însurați, iar peste cinci minute să-ți vină altă pereche, deasemenea legitim căsătoriți, dintre care domnul din perechea dintâi era acum un an bărbatul doamnei Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/54 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/55 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/56 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/57 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/58 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/59 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/60 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/61 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/62 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/63 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/64 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/65 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/66 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/67 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/68 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/69 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/70 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/71 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/72 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/73 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/74 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/75 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/76 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/77 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/78 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/79 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/80 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/81 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/82 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/83 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/84 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/85 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/86 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/87 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/88 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/89 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/90 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/91 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/92 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/93 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/94 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/95 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/96 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/97 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/98 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/99 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/100 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/101 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/102 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/103 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/104 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/105 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/106 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/107 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/108 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/109 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/110 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/111 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/112 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/113 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/114 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/115 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/116 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/117 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/118 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/119 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/120 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/121 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/122 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/123 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/124 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/125 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/126 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/127 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/128 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/129 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/130 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/131 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/132 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/133 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/134 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/135 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/136 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/137 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/138 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/139 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/140 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/141 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/142 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/143 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/144 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/145 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/146 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/147 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/148 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/149 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/150 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/151 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/152 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/153 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/154 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/155 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/156 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/157 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/158 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/159 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/160 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/161 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/162 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/163 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/164 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/165 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/166 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/167 Pagină:Duiliu Zamfirescu - Îndreptări.djvu/168


content:
Voi, ce-n fața mea, tăcute, mari ruini de amintire, Înălțați zidiri știrbite, triste resturi de mărire, Vorbiți, spuneți, ce e timpul, voi care-ați purtat pe umeri, Veacuri mari ca vecinicia, ani ce nu mai poți să-i numeri! Spune, Zante, unde-i timpul când Byron, în liniștire, Pe-ale mării tale valuri dorul său și-l legăna..., Ș-ale vântului suspine când nebuna sa iubire Cu suspine le-ngâna? Missolonghi, unde-i vremea când pe zidurile tale, Surâzând mureau toți grecii ca eroii din povești? Unde-s sfintele morminte după adormita vale Ce opreau cu-ale lor umbre pe drumeț în a sa cale? Unde-i Botzaris eroul?... — Missolonghi, unde ești? Vântul singur îmi răspunde: “Tot pe lume-i trecător” Iar pe mare echo strigă, prins de-un val spumegător: “E trecător..., e trecător...” I [ modifică ] De la Zante care-și scaldă portocalii săi în mare Împrejur, cât vede ochiul în nemărginita zare, N-a purtat vreodată valul, pe-al său braț legănător, Lopătar mai fară grijă, mai frumos decât Levante De la Zante. Către seară când el cântă, glasul lui tremurător Mână somnul înspre crângul de tufani de iasomie, Unde mii de păsărele stau s-adoarmă printre flori; Iar pe grecele frumoase când râzând el le îmbie Să privească cum în unde moare-o rază aurie Ce voios se furișează printre lungi gene de nori; Ele vin la țărmul mării, cum albinele ușoare Vin din stupi să se îmbete pe un sân deschis de floare. Vin să vadă jocul apei, să asculte plânsul mării. Să aspire adierea răcoroasă, dulce-a serii. — Zantiote cu lungi gene, spuneți, unde-i Kalavryta? Unde e stăpâna voastră? Căci, pe Venus Pandemos, Am trecut o noapte neagră întrebând cerul frumos De nu are printre stele vreo stea rătăcitoare Ce-a venit din altă lume, luminând ca și un soare Stelele din jurul ei; Am cătat-o pe la vânturi; — am oprit noaptea din cale Întrebând-o de nu are printre spiritele sale Sufletul unei femei; Cercetat-am marea lină, vrând să știu dacă în unde, Printre albe Nereide, marea însăși n-o ascunde... Dar nimic — Cer, noapte, mare, lung la mine au privit Ș-au zâmbit. Zantiotele râd toate, iar Thaisa le oprește: — O..., Levante Hyacinthus, eu ți-o spui într-un cuvânt: Ești frumos, dar n-ai viața ce-n oricare grec trăiește... Tu o cauți printre stele, ea te-nșală pe pământ. II [ modifică ] Subt o boltă-ncondeiată cu lungi litere arabe, Unde aurul se leagă cu granitul african, Unde stau, ieșiți din ziduri, sfincșii dormitând pe labe, Ce port vase de-alabastru, stâlpi cu capiteluri albe, E întinsă-o masă mare de porfir egipțian. Pe sub negrele arcade, mii de candele ușoare Imitând floarea de nufăr, dau lumini scânteietoare, Ale căror slabe raze lin se pierd în neagra noapte, Cum se pierd în depărtare, năbușite, tainici șoapte, Prinsă-n două mari inele de argint, o fină plasă, Peste care stau întinse draperii lungi de mătasă, Poartă, legănând pe brațu-i, ca pe-un val tremurător, Corp de tânără femeie, plin de grații, alb, ușor. Seara, de-ar trăi pe lume într-o gingașe făptură, N-ar avea un ochi mai lânged, o mai rumenită gură, N-ar avea mai negru părul, fruntea mai cugetătoare Zâmbetul mai mort pe buze, buza mai tăinuitoare... Tânjitoarea ei privire, printre umbre rătăcită, Pare-a urmări în zboru-i o vedenie iubită, Ce, pe căi nestrăbătute, dinainte-i vecinic fuge, Iar când doru-i, nici chiar doru-i călător, n-o mai ajunge. Năpădită-atunci de lacrămi însăși sânul și-l cuprinde Vrând în el să stăpânească un necunoscut fior... Sânul însă n-o ascultă, alba-i față i s-aprinde Și oftând, mai fără voie, zice: “Ah, mi-e dor!... mi-e dor...” III [ modifică ] După capul Kalogria, pe o coastă,-ntre lagune, Doarme dusă Missolonghi la al mării glas ușor, Iar legenda ei măreață veacul veacului o spune, Unda, vântului ce trece, seara, orelor ce zbor. Stai, luntraș! Nu vezi cum superi prin a viselor lovire Majestuoasa ei odihnă, visul ei de fericire... Nu vezi fruntea ei cernită ce măreț i-o încunună Cu-ale sale raze albe vecinic călătoarea lună? Nu vezi tu cu ce sfială lunga-i haină i-o sărută Marea mută? Stai! Oprește-te!... Ascultă! — Nu!... Și barca cea ușoară, De lungi aripi legănată, ca un gând pe valuri zboară... Iat-o... Vine... Se-ndreptează spre castelul cel arab Unde sir Hoowards englezul, mai bogat ca un Nabab, Și-a adus smintitu-i spleen și răceala-i englezească, Ca la lungi raze de soare calde să și le-ncălzească. — O..., Archipelagul mândru, câți englezi n-a-nveselit, Câte suflete răcite soarele-i n-a încălzit!... Iată barca... Iat-o vine. Lanțul ei lin se anină După gâtul unui tigru; marmură sculptată, fină; Iar din luntrea cea grăbită sprinten sare chiar Levante De la Zante. El tăcut se furișează printre sălile pierdute Întrebând lampele stinse, vorbind zidurilor mute, Cercetând ușă cu ușă și la orișice mișcare Simțind inima-i cum bate, sufletul cum îi tresare; Iar în fund pierdut de lume, el aude-ncetișor Un glas tainic ce-i șoptește: “Vino... ah, mi-e dor, mi-e dor...” Un pas, înc-un pas... și iată-l! Iată cleftul la intrare Pironit de gelozie, rămas mut de întristare... El privește la englezul ce sărută în uimire Mâna ei, alba ei mână, căreia nebuni se-ntrec Zantioții toți să-nchine neschimbata lor iubire, Luntrea, armele și capul, tot ce poate da un grec! Cum îl vede, ea spre dânsul tremurând mâna-și întinde: — Vin, îi zice cu privirea, Kalavryta e a ta. Vino, vis trimis de noapte și de buza-mi ce s-aprinde, Dor cu ochii ca seninul, vin, lipește-ți buza ta. Însă el, smintit de ură, vechi pistol din brâu apucă Și ochește... Un foc roșu trece viu ca o nălucă... Un corp cade... O, pistolul era vechi, dar era bun! Kalavryta plânge-n umbră... Grecul râde; e nebun. (1879, iunie)


content:
Orgia se sfârșise... ieșeau grupe glumețe De capete aprinse, de ostenite fețe, Mergând să se întinză sub cerul cel senin, Beți unii de câștiguri, iar alții beți de vin. În umeda tavernă abia mai rămăsese Câțiva bețivi de fructe ce dormitau pe mese, Trei lampe fumegânde, trei calfe de cizmari Și Paola harpista cu ochii săi cei mari. Cum, Paola, sărmano, vii tu din Miramare Unde-ai cântat în duo cu întristata mare Suspinul unui val, Vii astăzi să-ți duci harpa prin orișice tavernă, Îți pleci frumoasa-ți frunte pe orișicare pernă, La orișicare bal?... Din lampa fumegândă scăpând o lungă rază Pe bucle catalane ușor se-mprăștiază...; Din harpa încântată zburând accente vii Spun razei tot misterul cerestei armonii...; Din ochii ei, mari lacrămi, din suflet, trist suspin Spun notelor murinde omorantoru-i chin. Ș-atuncea... tot mai tare la sân harpa și-o strânge Și plâng coardele mute și însuși glasu-i plânge: “Spre tine, ah! Spre tine, țărm vecinic înverzit, E dusă-a mea gândire de-un dor nemărginit... La tine, golf poetic, cu apele senine, Speranța mea visează... la tine, tot la tine! Adio, cer albastru, ca sufletul senin, Adio, vânt de mare, ca cugetul de lin, Alerg mereu prin lume, dar gându’ mi-e ‘napoi... Cu voi e fericirea, cu voi..., numai cu voi...” Și glasul ei se stinge încet... încetinel. Rembrandt, dacă vreodată celebrul tău penel Ar fi voit să puie, în umbra delicată, Doi ochi plutind albaștri în lacrima-nfocată; Orpheu, dacă pe tine, zmintitul tău amor, Te-ar fi făcut să cauți un lung cântec de dor...; Orpheu, îți găseai dorul cântat într-o tavernă Și tu, Rembrandt, modelul plângând pe-o neagră pernă. Cântă... De la masă o calfă de cizmar Sculându-se, la dânsa veni cu un pahar: – Destul, de două ceasuri ne duci într-un suspin. Mai bine bea... Îneacă-ți suspinul tău în vin. În vin! Ce fericire!... Bea Paola și cântă! Ce stai cu ochii-n lacrimi, spășită ca o sfântă? Sărută-mă mai bine, îți dau doi gologani... – Doi bani pe-o sărutare!... Doi bani! Pentru doi bani? Și-n fața mamei sale va mai veni ea mâine? Doi bani!... O șoaptă-i spune: doi bani azi sunt o pâine. Primește! Trist atuncea ea capul și-l întinde Iar el, cizmarul vesel, în brațe-o și coprinde. Cum, Paola, sărmano, vii tu din Miramare Unde-ai cântat în duo cu întristata mare Suspinul unui val, Vii astăzi să-ți duci harpa prin orișice tavernă, Îți pleci frumoasa frunte pe orișicare pernă La orișicare bal? O... da, căci sunt pe lume mizerii omenești Ascunse, fără milă, în piepturi femeiești. Sunt suflete pe care mizeria le pierde Cum pierde vântul toamnei un dafin încă verde. O lacrimă e-o lume de tainice dureri Ce sunt și-n corp și-n suflet și nu sunt nicăieri; Un zâmbet printre lacrămi e raza cea din soare Ce vesel se răsfrânge pe-un lung câmp de ninsoare. Și când gândesc că-n lume sunt suflete menite În veci de blânda rază a nu fi încălzite, Când văd că sunt ființe ce port pe frunte scris Eternă suferință și-n trai, și-n somn, și-n vis, Mă-ntreb de nu-i mai bine a-și duce fiecare Adânca sa durere pe șesuri sau pe mare Spre groapă sau spre bal? De nu e drept să moară talente prin taverne Și ochii mari să plângă, pierduți pe negre perne, În nopți de carnaval...? Cu ochii stinși de vițiu, cu sufletul de rele, Cu gându-n cercetare cătând cum să se-nșele, Își dau sudoarea frunții pe cărțile murdare Ș-apoi câștigătorul o dă pe-o sărutare. Călin, iubit de soartă și iubitor de vin, Venise lângă dânsa să vadă-un alt Călin Ce-n ochii ei cu lacrămi, ușor se oglindea...; Ș-atuncea îi vrea ochii; el ochii ei îi vrea! – Ascultă-mă, fetițo, stai, cântă-ncetinel: Ai ochi limpezi ca vinul și-mbătător ca el. Vin vechi, asta se știe... - Dă-mi ochii să-i sărut; Îți dau trei bani... Sau cere cât vrei. – Cât ai cerut? Ea tace. Gându-o duce, în repedele-i zbor, Spre casa mamei sale în care vede-un nor. Din norul de lumină o mână stă întinsă Poruncitoare, crudă, spre candela cea stinsă. – Primesc – ea zice iute – primesc trei gologani... De ce nu pot a-ți vinde și zilele-mi pe bani? ........................................................... Și când se duce-acasă, cu ziua dimpreună, De candela madonei atârnă o cunună, Apoi ușor se pleacă pe-a mamei față mută Și buclele ei albe cu drag i le sărută. Bătrâna, cum o simte, de sânul ei o strânge Și plânge și-o sărută și-o-ntreabă și iar plânge: – Cum, Paola, sărmano, vii tu din Miramare Unde-ai cântat în duo cu întristata mare Suspinul unui val, Vii astăzi să-ți duci harpa prin orișice tavernă, Îți pleci frumoasa-ți frunte pe orișicare pernă, La orișicare bal? Iar ea, abia-i răspunde, cu vocea ei cea stinsă: – Dormi, mamă, dormi în pace, ai candela aprinsă! 1880


content:
Sunt sătul de tot pe lume. Sunt sătul de suferință, De ilusii, de plăcere, de suspine, de credință. Le-am gustat pe fiecare si desgustul m-a coprins ! Tot ce-a fost mai sfânt, mai nobil, ele-n sufletu-mi au stins. M-au desmoștenit de mine, mi-au ucis gândul de viu; Nu mai știu nici să mă bucur, nici să sufăr nu mai știu. Trec cum trece or ce apă curgătoare pe pământ: M-am născut si deci voiu curge pân' la mare — la mormânt. Ce-mi vorbiți de nemurire, de credința cea străbună? Nemurirea, ca credință, nici de biblie nu-i bună, Iar străbunii, strat de oameni, au lăsat ca orice strat Geologilor de dânșii un desgust nemăsurat. Suferința e ca valul mărilor spumegătoare, Ce isbind aceiași stâncâ, albă și strălucitoare, O-negrește. Corpu-n care inima s-a înegrit E un chin însuflețit! Stol de albe păsărele, ce cu tinerețea vin, Zbor ilusiile toate de la cel d-intâiu suspin, Iar în urma lor rămâne, repetând sinistre șoapte, Dorul, pasăre de noapte. De plăcere sunt departe cât e inima de cuget, Cât e-o dulce respirare de al mării groaznic muget, Cât e slaba noastră minte de al cerului mister, Cât sunt oamenii de cer. De suspine?... Dar suspine sunt pe lume-așa de multe, Încât omul nu mai poate pe-ale altuia s-asculte. Deci, să tac. — Dar câte-o dată sunt coprins de-așa durere Încât singur socoteală mă-ncerc cerului a cere: Cum se poate-ntr-o fiintă, într-un hârb tăiat din lut, Dumnezeu să verse-n pace atât foc necunoscut? De s-ar strânge azi suspinul de la fiecare chin, S-ar vedea că omenirea e- întreagă un suspin. Deci, să tac. Frumoase vremuri, când credința , un cuvânt, Îmi da stelele din ceruri ca legate de pământ; Când icoana, o icoană, cu bătrâna sa privire Îmi vedea faptele toate, îmi citea or ce gândire; Când aveam de moarte frică, când aveam respect de vii, Când citeam pe aripioara fluturașilor zglobii Notele ce le-a scris vântul în legănătoru-i zbor... — Au trecut acele vremuri... Timpul, vecinic călător, Le-a luat, luând cu dânsul și credința cea străbună... O repet: astăzi, credința nici de biblie nu-i bună! Iară noi..., stratul de astăzi, vom lăsa ca or ce strat Geologilor de dânșii, un desgust nemăsurat. August, 1880


content:
(Lui Duiliu I…) Voi, cei ce bateți astă-zi la ușa betrâneței, Adolescenți ce-acuma pășiți pragul vieței, Femei cu pacea’n cuget, cu cugetul pe buze, Poeți iubiți de lume și iubitori de muze, Bogați uitați de soartă, regi, cerșetori, tirani, Câți ați trecut prin versta de opt-spre-zece ani, Avut-ați voi lungi ceasuri de dulce reverie, În care nici gândirea, nici inima se știe La ce cugetă una, la ce alta mai bate, Ci strânse la o l’altă, se cate, tot se cate Fantazma mult iubită ce’n zorile vietei Venea se ve șoptească legenda tinereței Cu scurtele ei ceasuri de dulce fericire, Cu dor de vitejie, cu visuri de mărire...? - Ați cunoscut vre unul o palidă femee Cu ochii mari, selbatici, cu corpul ca de fee, Un vis uitat de noapte, o umbră de ființă: Spâimentătoarea umbră numită îndoință...? I Juan era pe lume cum sunt ades pe cer Mici nourași albaștri ce în albastru pier Și care sbor prin spațiu ori unde’i duce vântul, Necunoscuți de ceruri, necunoscând pământul, Și veseli când o rază din soare se coboară Se le sărute fața chiar dacă îl omoară... - Mai bine o minută cu raze dulci la sîn De cât eternitatea cu vântul cel betrân! El are ochi albaștri, curați ca și azurul, Dar încadrați de-un cearcăn, ce, desinând conturul Orbitelor, arată că-ades la luminare Juan își trece vremea’n adâncă cugetare. Privirea! lină doarme la umbră de lungi gene, Iar corpul seu molatic se odihnește-alene, Purtând pe brațe capul în semn de oboseală Și’n inimă speranța, ce vecinic îl înșală. Juan nu scrie versuri. De și ades privește Spre ceruri, are-un cuget ce nu’l mai părăsește: De-ar vrea Dumnezeirea s’arunce, c’un cuvânt, În spațiu încu’n soare și încă un pământ, Ar dovedi mulțime, fricoasă, speriată, Ce nici acum n’ar crede, cum n’a crezut odată, Că-aci, soarele umblă cu carul seu de foc, Iar locul cel de jale, pământul, stă pe loc; Cum Galileu murise strigând „e pur si muove” Se strige și el astăzi murind „e non si muove” Da, suflet are mare. Dar iarăși... - tristă soartă! - Din neagra ’ntunecime se ’ntinde-o mănă moartă Și umeru’i atinge. Un glas spăimântător, Strident, s’aude’n noapte: „Ești prea cutezător!" Știți cine e? E umbra cu ochii speriați, E trista îndoință. - Râspunde’mi ce mai cațî Tu, soră bună-a morții, tu, iasmă fioroasă, Stupit schelet ce tării în urmări lunga coasă, Se tai firul speranței deja prea mult scurtat? Ce vrei? Juan e tener. Au iar te-au superat Mărețele lui visuri, gândirile ce-ascunde? Ce ceri? Ce vrei? Respunde. „O,nu-umbr’ami respunde Gândește-te tu singur: de s’ar putea a nume, Se știe-așa de tener un om, ce-ar fi pe lume De-ar fi în spațiu încă un soare și-un pământ, Atunci, la betrânețe, aproape de mormânt, Ar fi mai mare omul ca însu’și Dumnezeu; „Și-aceasta nu se poate!” - A zis ... și ’n întuneric Sa dus.... - II O… Gothe, umbră măreață de ateu! Gândirele țâșnite din craniul teu sferic Au zăpăcit pe lume mulți creeri, mulți copii. Ce? n’ajungeau acele colori atât de vii Cu care spuneai lumei, în limba ta Germană, Cum Rinu’ți cântă ție legenda sa renană? Cum singur dintre oameni, știi seara unde pier Steluțele aprinse ce se cobor din cer? Cum numai tu ai darul de-a auzi în noapte Spunându’și Zâna dorul în năbușite șoapte, Iar codrul ascultând’o cum prins de lungi fiori, Își scutură sărmanul frumoasele lui flori..? Ce, n’ai ucis cu Werther destui naivi pe lume? De ce-ai mai scris pe Faust? - O... Gothe! E renume Înscris în cartea vieței cu picături de sânge Acela ce se smulge din sufletul ce plânge, Acel ce se adună din strigătul perdut Al victimei. Tu însu’ți prin tine-ai cunoscut Aceasta... - Supt a lampei lungi raze visătoare, Juan gândea la lumea cea vecinie muritoare, La trista destinată a unei frunze’n vânt Ce-o are încă omul pe searbădul pământ: Pribeag de când se naște, aleargă lumea’ntreagă, Cătând, făr’ de odihnă, o pasere pribeagă Pe care-a botezat’o el însu’și fericire...; Și-o cată, o tot cată sermanul în neștire. Iar dacă rar se’ntâmplă în cale’i s’o’ntâlnească Îndată vine moartea, și huma omenească, Curând uitându’și forma, în pulbere se schimbă, Iar paserea pribeagă prin lume se tot plimbă.... - „ - De ce dacă natura, ne-darnică de bine, „Ne-a împletit viața cu ’n lung șir de suspine, „Noi oamenii, noi regii, să nu întoarcem firea „Găsind mijlocul himic de-a scoate nemurirea? „Ajunge o licoare, un elicsir, o apă... „Sorbind’o omul tânăr viața își adapă „Și-apoi etern pe lume rămâne fericit. „De ce nu? - E un secol de când Gothe a ghicit „Gândirea mea: Un geniu să scapere-o scântee „Și veți vedea pe-a vieței poetică alee „Perechi înamorate umblând de sute de-ani... „De ce nu? - Alchimia mi-e încă cunoscută...; „Și dacă din Metale licoarea prefăcută „Nu poate omenirii da zile mal senine, „Voiu pune sânge, suflet, viața mea din mine! „- Dar oare... am eu geniu? - Da, am, îl simt, trăește...” El bine nu sfârșise, când se-auzi un glas: „Te’nșeală egoismul, copile, te orbește - Ear vil schiloadă umbră cu desmățatu’ți pas? Din negurile nopții acum iar te-ai întors Să’i ti firul speranței din dulci iluzii tors? Ear vil să’l superi pacea, să’i turburi fericirea? El va muri sermanul cătându’și nemurirea... O știu! - Dar tu, ce cauți, ce vrei, ce’ți pasă ție În ce chip își aruncă întinsa’i bogăție? Pe visurile sale stăpân e fie-care Și cel sărac e âncâ mai mult ca or și care! „- Eu știu prea bine, ’mi dice tăcuta îndoință, „De visurile voastre voi n’aveți conștiință, „Dar dă omului aripi sau șoimului gândire „Și ei îți vor aduce sublima nemurire! „- O…, nu. E bine’n lume ca or și care om „Să treacă precum trece un singuratic pom: „Să crească...; Să se’mbrace cu-o haină majestoasă... „În jurul lui să facă o umbră răcoroasă...; „Să dea lăstari puternici, să ție piept la vent „Și-apoi să se prefacă tot ce-a mai fost, păment.” III Când lina aiurare a apei din fântână Al vântului glas dulce poetic îl îngână; Când luna visătoare, eșind din câte-un nor, Își pierde-a sa privire în tainicul isvor; Când trista suferință, uitând a sa menire, Lipită de o stâncă rămâne’n asupire: Când dorul, însu’și dorul, eternul calator, Ar vrea se se oprească din sventuratu’i sbor... Atunci e ora scumpă a celor ce visează A celor ce pe lume pot încă se mai crează În sfânta poezie. - Juan privea, pe gânduri. Cum nori prin fața lunei treceau în rânduri, rânduri Sau cum aprinse stele se coborau din cer Pierind în nesfârșirea eternului eter... Si-ades, uitând si lume si cer si nemurire, El remânea lungi ceasuri cu gându-în negândire, Simțind cum vine somnul, cu degetele’i fine, Vrând capul seu pe brațe ușor se i-l încline. Era tăcere. - Noaptea cu portul seu cernit Trecând, privea fanare cu flacăra gălbie, Ea, cea care nu vede lumina în vecie. - Fereastra lângă care Juan sta adormit Se deschidea în stradă. Mai albe de cât crinul, Rotunde, doue brațe spre dânsul se’ntindeau Și doue buze triste, mai triste ca suspinul, De dor înfiorate, pe frunte’l sărutau. „Juan…” șoptea o șoaptă încet ca o gândire „Juan, vrei tu...?” - El anse știind că’i este scris Ca pene și iubirea s’o treacă tot în vis, Tăcea, fiindu’i frică ca blânda nălucire Se nu dispară’n noapte. „Vrei tu...? Eu sunt a ta.” Și buza’n foc muiată cu foc îl săruta. El, tremurând, spre dânsa o mână își întinde Ear mâna lui fricoasă de talie’i se prinde..., Cum, nu era o umbră? Nu. El se-încredințează; Atunci deschide ochii: Să crează!... Să nu crează!... „ Eu….! tu minune albă!... Cin’ te-a trimes pe tine? „Ce pot să’ți dau eu ție? Ce-ai vrea tu de la mine? „Cunună împletită din raze de credință „Colan lung de suspine lucrat de suferință... „Sunt triste pentru tine. Vrei tu un suflet mare „Se te urmeze’n lume pe-a traiului cărare...? „Sau inima’mi nebună vrei ție se ți-o’nchin „A nopții visătoare însuflețit suspin….? „Ce pot se’ți dau eu ție destul de demn, de mare...? „- Tu poți să mi dai iubire, eu vreau o sărutare.” IV De câte ori de-atuncea, prinși braț de braț, ei sbor Spre noaptea cea trecută, cu cugetele lor!... De câte ori găsindu’i chiar rumenele zori Nu i-a udat cu rouă ca și pe două flori!.. Și câte, câte planuri, pe cosmosul măreț, Juan n’a scris de-atuncea cu gândul seu isteț... Dar trista îndoință în veci n’a mai venit... Juan e astă-zi mare căci astă-zi e iubit!


content:
Acolo unde râul plângând murea în mare, Djali-și găsise luntrea. O dulce legănare De vânt, încet o duse pe tainicul canal. Treceau întinse umbre de nori din val în val, Furând razele lunii, și-n zborul lor cel mare Scriind pe fața apei poveste marinare. Văzduhul amuțise. Se-ntuneca. Furtuna Se-mlădia pe mare. Tuna. Pierise luna. Din când în când, un zgomot străin, din altă lume, Țipa; geniul mării striga totul pe nume: Nori, vânt, curente, glasuri se deșteptau. Djali Desprinse de la barcă lopata și-o zvârli. Apoi vorbi: „Ce-mi pasă de tinerețea mea Când port fără de voie în pieptu-mi o ruină De dor, de suferință, de-amărăciune plină? Când nu pot nici să sufăr așa precum aș vrea? Ce-mi trebuie lopata când văd că fiecare Născându-se-și începe un cântec de-ngropare, Când știu că-i dat să fie viața pe pământ, Al fericirii noastre cel mai adânc mormânt, Când și pe poarta vieții ca și pe-a morții poartă S-a scris cu slove negre aceeași vorbă moartă: Durerea? Deci furtuna și vânturile sale Să-mi ducă suferința pe-a valurilor cale, Și piară tinerețea-mi într-un ocean spumos Cum piere-n dimineață un vis, cel mai frumos!” O... Dante! de pe ușea infernului s-a șters Și-acum pe ușea vieței s-a scris celebru-ți vers! Ea se-necă: - Se spune c-adeseori, când tună, Pe mare se ivește, ca geniu de furtună, O tânără femeie. Și iarăși câteodată, Când marea vrea s-o ducă spre marginea-i uscată, O văd luntrașii veseli pierind ca-ntr-un mormânt În valuri. Fuge vecinic departe de pământ. August 1880


content:
I În munți sunt stânci pleșuve ce stau de sentinele Păzind vezduhul liber de vânturile rele; În munți sunt mari prăpăstii, sunt văile adânci, Morminte ce’s săpate de timp acestor stânci: În munți e poezia cea leneșă, tăcută, Cu umbra’i gânditoare, cu dulcele’i mister; În munți e libertatea de șes necunoscută Căci muntele e singur apropiat de cer. La Șipka, pe un dinte, din cremene turnat, Feisulah Nizamul s’a pus la pânditoare; În Anadol ucis’au destule căprioare Ca să se’ncerce astă-zi la omenesc venat. El stă trântit pe burtă, iar ochiul lui, făclie, E ațintit pe-o vale de brazi și de zăpadă Tot așteptând d’acolo vre o Rusească pradă Ca glonțul să i’l puie în piept, în carne vie. Alături stă un câine roșcat ca o vulpoaică Cu ochiul viu și ager ca ochiul de șerpoaică El stă ca și Nizamul pe verful neguros, Mușcând ades din piatră c’un răcnet fioros, Privindu’și când stăpînul, când stânca, când vezduhul, Stând gata să dea moarte sau el să’și dee duhul, Să’și dee duhul vesel, el, câine de Nizam, De cât să se înhame la al robiei ham. II De-o dată se ivește prin negura de munte Un Rus, un om cu șeapcă, un ofițer de frunte. Urcând greaua cărare el se părea că’și duce Și armele și trupu ca Hrist greoaia’i cruce. Părea sătul de zile, de griji și de nevoi; Cu cât mergea’nainte, cu-atât trăia’napoi. Lui nu îi era corpu cât gândul ostenit, Privindu’l vedeai bine că e nenorocit. În el câtă Nizamul cu țelul armei sale... Iar câinele sta gata să se repeadă’n vale, Ca cel puțin să musce din hoitul unui Rus De nu putea să’l latre prizonier supus. Atunci pe Turc să vede, Alah la luminat Căci el își strînse pușca, grăind într’a sa minte: „Aici nu’i luptă dreaptă... e tener... și’i păcat...” Și astfel Rusul șubred se duse înainte. III Era o iarnă surdă c’un ger omorâtor. Mureau și cal și oameni îmormântați de venturi, Și’i însoțeau la groapă, cu tristele lor cânturi, Un stol de corbi selbateci, tovarăși de omor. Pe stânca uriașe sta trista santinelă Lăsând pribeaga’i minte, o barcă fără velă Să zboare pe oceanul speranțelor lumești, Pe care zbori de tânăr și până’nbătrânești. El întâlnea în drumu’i mult dulcea’i țară caldă, În care tinerețea în desfătări se scaldă, În care raza blândă a soarelui de sus N’apune de cât numai când soarele-e’n apus. O…, sfântă’ndueșare a dorului de țară Tu îmblânzești pe lume chiar ne-îmblânzita fiară, Tu legi pentru vecie pe cei c’un singur dor Și ei trăesc tovarăși și tot tovarăși mor. Tu faci... - Un foc din vale îi curmă cugetarea. Trei Ruși, cu ofițerul, ce’și urmăreau cărarea, Vezendu’l pe la spate, îl omorâră. Iute Toți Rușii dau năvală ca pentru trei redute. Ei să reped cu toții, la sân, la buzunare, Voind să’i fure astfel ce are și ce n’are; Dar de o dată-un câine, cu ochii plini de sânge, Le sare’n piept, și’i mușcă, și’i urlă și îi strânge… Atuncea și murindul spre Rus zise: Mișel l Iar Rusul cel cu șeapcă, cel ofițer de frunte, Către soldații crucii, și pe acel sfânt munte, Întors spre câine zise: „un glonț și pentru el!”


content:
(Domnișoarei Florica Sion) I Alina-Linda astă-zi abia’si aduce-aminte De tatăl seu; în Lubeck un fabricant de droșci. Ea multă vreme’n urmă, când vrea să se alinte Din coșuri de trăsură făcea cuibar de cloșci, Și pentru puii d’aur ce resăreau din ouă, Dintr’o caretă vechia făcea o cușcă nouă, Iar când își vâra capul pe geamul de trăsură Ei dau cu toți năvală să’i ia pâinea din gură, S’au de’i prindea în palmă, din patul lor de fân, Coțopeniți pe labe i se urcau în sân. O… doamne, că la sânuri e bine… o știu toți: Și Regii cei puternici și puii cei netoți. E drept însă că firea, adesea necioplită, Cioplise rar făptură mai plin desăvârșită. E drept că rar pe lume supt gene castanii, Se odihnise’n umbră căutături mai vii. Pe-o frunte luminată de raza cugetării Poema’ntreagă-a vieții sta scrisă’ntr’un cuvânt, Cuvânt pe care’n lume nici pulberea uitării Nici mușchiul viu ce crește pe stânca nepăsării Nimic nu’l omorâse în sufletul ei sfânt. Iubire, picătură din rouă dimineții, În tine se închee legenda tinereții, Prin tine omul naște, prin tine-adesea moare, Prin tine înflorește tot ce pe lume-i floare. Iubire, taină surdă, păcat sau fericire Eu te-am găsit or unde, iubire, O... iubire ! Ea sta pe-o bancă veche, la umbra unor tei A căror flori trecute cădeau pe părul ei Pârând că vor s’ascundă, chiar razele din soare, Acel cap mic de fee, sub flori mirositoare. Iar vântul nebunatic, pe umerii ei goi Îi anina mantile de veștejite foi.- Ea legăna pe brațe un copilașiu bălaiu Ce semăna la față cu îngerii din raiu. Când el îl zicea „mamă”, ea se pleca spre el Și’l săruta pe bucle grăind încetinel: „Copil frumos, învață de nu’mi mai dice mamă; „Pe noi lumea întreagă Copii orfani ne chiamă” Apoi plecă cu gândul spre tinerele vremuri Când firul fericirei se depăna în ghemuri, Și-atunci, fără de voe, vorbea încetinel C’un om din altă lume, cu’n enigmatic el: „Roland, o... farmec dulce!... Roland, o, dulce nume... „Ai fost oare poveste sau ai trăit pe lume? „În ochii tei albaștri, adânci, plini de mister, „Eu m’am uitat adesea precum me uit la cer „Și am găsit într’înșiî atâta limpedime „Cât are însu’și cerul în surda sa mărime. „ O…, cerul cel albastru, încoronat de soare „Nu’nșeală nici odată prin sfânta sa splendoare. „Dar tu, Roland, dar ochi’ți, adânci, misterioși...? „Sunteți, și tu și ochii, trei lași, trei mincinoși!” Apoi plângea. Alături isvorul îi dicea: „Tu singură vei plânge și tot tu vei tăcea. „Alino, iată’mi cursul: eu, gingașul isvor, „Me nasc plângându’mi soarta și plâng penă ce mor, „Și’n drumul meu spre mare o lăcrăma eu sânt „Căci scris e ca și munții se plângă pe pământ. II Roland, Conte de Humbold, marchis de Nesselrod, Voise să se’nsoare ca or care nerod. Pe-atunci Alina-Linda avea un milion, Si ca și adi și-atuncea al banilor resunet Ducea fama femeii, cum duc norii un tunet, Prin universul rece, umbrit și monoton. Dar tatăl el, droșcarul, era droșcar curat. O..., nu’i nimic! - Marchisul își dă din marchisat, Droșcarul dă din hamuri... și iată o pereche Menită să întreacă noblețea cea mai veche. Și o are,’n lumea noastră, de-am vrea să răscolim Tăciunii de noblețe pe câți îi întâlnim La câți oare dintr’înșii n’am recunoașce socul Sau salcia? - Noblețea le e la toți norocul! Așea dar marchisatul venea să se înhame La milion - E însă în crudul nostru traiu O taină ce preface în ierne și în drame Idylele vieții și lunele lui Maiu. Acea taină se chiamă Norocul. Iar norocul E schimbător ca vremea și’și uită-adesea locul. Un faliment!... Și iată’l, din chiar milionar, Droșcarul mort pe drumuri, sărac, dar tot droșcar. În urma lui remâne, drept singură avere. Un dric și două gloabe, cu hamuri, cu harșele, Cu uniforme negre, cu moțuri, cu canafuri Cu totul, de la haine și pen’la epitafuri. Moștenitori în urmă se par c’au să’i remână O tâneră femee cu un copil de mână. Iar ginerele Conte, fugind de falimente, Se duce să se’nsoare pe alte continente. III O… lume! tu, l’al cărei ernatică lumină Atâtea existențe vin zilnice de se’nchină, Luându’ți licărirea drept soare’ncălzitor, La câte dai lumină, la câți dai ajutor...? Și câte din acele nebune meteore Ce nu apar pe ceru’ți de cât câte-va ore Purtând cu ele raze din mândrul resărit, Nu se întorc în haos cu raze din sfințit?... Câți oameni, câte inimi, câți tineri visători Din cei ce-au vrut să cate în unda ta amară A fericirei perlă, o perlă-atât de rară, Au mai putut să iasă cu sufletul afară Și n’au fugit departe de dulcile’ți comori? O... lume! ești un ânger cu gura mititică, Cu ochiul viu și ager, cu mâna ca de fee; Dar dacă ai aceste podoabe de femee O... lume, ai pe buze mustață de pisică. Era spre toamnă. - Cârduri de paseri călătoare Plecau din țara rece spre țerile cu soare. Și tot atunci, din ramuri, cădeau prinse de vânt Vârtejuri de foi morte pe umedul pământ. În urma lor, prigorii, poetici cântători, Umpleau, zburând în rote, vezduhul fără nori. Spre toamnă toți copiii se dau la’nvățătură... Ei duc de gât ghiozdane cu cărți și cu hârtii, Pe lângă cărți, bogații mai duc și jucării. Săracii duc și dânșii bucăți mici de friptură. Roland mergea la școală și-ades plângea mergând De dorul mamei sale ce rămânea plângând. Aceste două inimi, cu-așea tristă menire, Păreau că una’n alta își au adăpostire Și de-ai fi vrut pe mamă s’o faci să’ngălbenească Era destul să tremuri din bucla îngerească Un fir, un singur fir. Când el pleca la școală, ea îl privea ’n uimire Cu-o lungă nesfârșită și mult caldă privire Ca pe un trandafir. Iar el, până la poartă, se întorcea spre ea De mii de ori,- s’o vadă cum după el privea. Cu vânturile tomnel venea gârbov și frigul . . - Roland era tot sprinten, de și era tot gol. Dar nu mai murea nimeni; era pierdut câștigul Ce’l da carul funebru, luând tristul obol Al morții, pentru viii acestui monopol. În fine! Se lăsase al nopții lung lințoliu Când se ivi la ușe un întristat străin Cu ochii plini de lacrămi, cu hainele în doliu, Cerând dricul să’ngroape copilul ce’i murise Și tot cu el să’ngroape și lungele lui vise Ce mortul le luase în ultimu’i suspin. „Voesc alaiul mare! plătesc or cât va fi” Apoi își șterse ochii..., zîmbi trist... și eși. Zîmbi, dar el în suflet, de suferință’nvins, Simți că i s’așează pustiul cel întins. În urmă mama’și strînse aceste gajuri sfinte Ce’i aduceau, prin moarte, o caldă’mbrăcăminte Copilului,-și prinsă de-o surdă-amărăciune Îl sărută pe bucle privindu’l îndelung Cum se privesc prin haos lumini ce nu s’ajung, Și ’ngenunchiă cu dânsul spre sfânta rugăciune, „Roland, îl zise, spune copilului Isus „Că’i mulțumim de darul ce ni-a trimes de sus” El mulțumi. În urmă naiv o întrebă: „De ce mamă icoana, când vrea să facă bine, „La unii le dă haine, la alții dă suspine, „Ia sufletul la unii și altora li’l dă?...” Iar ea, cu vocea stinsă, îl spuse să’și învețe Citirea cea prea mare din cele două fețe, Și însă’și ea alături se puse la’mpletit. Cum dar! avea dreptate copilul el să’ntrebe De ce un mort, prin moarte, hrănește pe cel viii?.... De ce’i viața noastră un cimitir pustiu? De ce’n umana ginte sunt nobili, este plebe? De ce un Silla calcă pe-un Mariu fără vină, Și’n urma lui el însuși ne lasă o ruină, Pe care vine-un Caesar s’o’nalțe iar la loc, Și căreia Neronii rezend i-or pune foc?... De ce printre urzeala acestei lungi viețe, Se lasă din vezduhuri de-acele surde cețe, Ce, înghețând pe ițe, formează ciucuri mari De zile lungi și triste cu suferinți amari?... De ce?... O... lume! înger cu gura mititică, Cu ochiul viu și ager, cu mâna ca de fee; De ai toate aceste podoabe de femee O... lume, ai pe buze mustața de pisică! Sermana, biată mumă, era făr de noroc! Ea’nțelesese bine că hotarâse sorții Să’și crească copilașiul din darurile morții Și inima’i, ce fierul, i se călise’n foc. De-aceea, fără milă ea târguia cu toți Săraci sau cu avere, deștepți sau idioți, Și spre lăcașul vecinic îi tot mâna din urmă, Cu-aceia’și pompă veche, precum se mână-o turmă. Și astfel, cu încetul, de astăzi până mâine, Își câștiga, prin moarte, a existenței pâine IV Se’ntuneca. Prin aer treceau arcuri de foc. Tuna. Cădeau ici colo mari picături de ploaie. Părea câte odată tot cerul că se’nmoaie În foc. Săgeți aprinse trăsneau pomii pe loc. Huea cerul de groază, huea întreg pământul, Cutreera văzduhul curentele și vântul Urlând ca uraganul pe surdele nisipuri Pe care ’n zbor descrie neînțelese chipuri De sfincși, de piramide, de dromaderi. Ploua. Țipau puii în cuiburi. Mureau în găuri șerpii. Prin codrii fără funduri cădeau din fugă cerbii. Rostogolită ’n râpe umplute de puhoaie, Spre marea nesfârșită gonea apa de ploaie. Se’ntunecase groaznic. Ploua mereu... Ploua... Udat până la oase venea un cavaler Purtând la scara șelei o lancie de fer. Pe drumul seu fantastic el se părea că’și duce Ușoara sa viață mai grea de cât o cruce. El își dorise calea neisprăvit de lungă Ca’n isprăvitul căii în veci să nu ajungă. Era frumosul Conte Roland de Nesselrod. Plecat prin uraganul ce’l întâlnea în cale Voia să’și spele’n ploaie râzând visele sale Pe care omenirea i le’nvelise’n glod. El își lăsa în umbră castelul seu cel mare Și spre orașiul Lubeck venea ades călare, Sperând, ca or ce tată, în vizitele’i scurte, Că’și va zări copilul jucându-se prin curte, Sau va vedea pe mamă, curată ca o nalbă, Cum fruntea și-o apleacă pe mâna ei cea albă, Și sufletu’i, de vise bogat ca un tezaur, Cum îl chiema pe dânsul, el, visul ei de aur. Și cum mergea prin aer cu-a fulgerilor ceată Tăindu’și printre ele un viitor măreț Se coborî din ceruri un trăsnet de săgeată Ce prefăcu ’n cărbune pe cal și călăreț, Acela’și dric mai duse spre vecinicul lăcaș Un mult mai demn, mai nobil, mai mândru chiriaș Și-atâta tot. Se zice că s’a găsit la el Închise-într’o cutie alături de-un inel Aceste scrise: „Este aici voința mea: „Doresc ca peste piatra ce groapa’mi va avea „Să se așeze bustul copilului ce’n lume „Remas fără de tată rămâne făr de nume. „Voesc ca greutatea’i, chiar și’n mormântul meu „S’o simt că mă apasă mereu... mereu... mereu!” Din toată moștenirea, din pietre de tot felul Alina-Linda’n doliu luă numai inelul, Iar dricul duse încă betrâni ca și copii... Viața’i astfel: morții dau hrană celor vii.


content:
Veți zîmbi de vă voi spune că la baluri ți se întîmplă Să găsești inimi în piepturi și sub măști cîte o tîmplă Care să urzească-n umbră ițele unui amor Sau să arză în tăcere la lumina unui dor. Lumea vecinic e tot lume și femeia tot femeie: Cea dintîi un foc de vreascuri, cea de-a doua o scînteie Dar băgați bine de seamă că scînteia are-n mic Tot ce are focu-n mare; universul în nimic. Stam pe-o bancă. Lîngă mine, un domn sta lîngă o mască Învățînd-o cu-al său spirit cum că chiar la bal se cască. Iar de-o parte, o paiață, cu un glas răutăcios, Spunea că-i mai sus prin oameni cel ce e mai caraghios. Gazu'și trimetea din aer razele-i luminătoare Arătînd că-n lumea noastră tot ce dă lumină, moare. Dar că raza care moare, spre al omului necaz, Străbătînd masca de pînză, vede masca de obraz. Stam pe-o bancă; — gîndul însă se ducea ca o furtună Către-o țară-n care astăzi nu mai mergem împreună. Și plimbîndu-se prin umbra teilor îmbătrîniți, Gîndul, mai bătrîn ca teii, îi găsea întineriți. Vai ! și oare unde-s toate cîte le-am văzut în cale? Unde-s plopii de pe muchie, unde-i șipotul din vale? Cum s-a stins oare junețea celor care-au suferit? Ce-a rămas din vijelia inimilor ce-au iubit? Timp ! burete plin cu sucul care-aduce pacea minții ! De-aș putea să-ți umplu porii cu veninul suferinții, Ca să plîngi și tu, să suferi și să-nveți ce-i a uita, Timpule, aș rîde vesel de nenorocirea ta. Astfel dar ședeam pe-o bancă cugetînd; cum stam pe gînduri Văd o mască că se rupe din a danțurilor rînduri, Și venind la mine-mi zice: — Spune-mi: tot o mai iubești? Te văd trist... nu rîzi de lume? Rîzi ca mine !... Ce gîndești. Ea-mi vorbea... Și-n tremurarea glasului recunoscusem Vocea-n care altădată cu-atît drag mă încrezusem, Vocea care îmi cîntase cîntecul unui cuvînt: Cîntecul iubirii ; astăzi, mai cîntat numai de vînt. — Tu, la bal? Tu, vii să-ți cauți fericirea ta la baluri? Vii să te îneci în lume ca un val în alte valuri? Vii să-ți scuturi de pe aripi praful florilor cerești? Ca în schimb să strîngi tot praful mișeliilor lumești? Ea tăcea... dar mîna-i albă se-ncleștase de-a mea mînă Și simțeam, simțeam că-asupră-și ea nu mai era stăpînă. Atunci, surd la glasul minții, lîngă mine cum ședea O dusei pînă-ntr-o umbră: — Voi a te mai revedea ! Ea, încet, își scoase masca... De-aș trăi șapte viețe Și de-aș fi menit să sufăr șapte grele bătrînețe, Toate strînse-ntr-o durere, nu m-ar întrista mai mult Decît hohotul pe care fui silit ca să-l ascult. Era alta; era slută; era strîmbă, ca o cîrjă; Fără nici un dinte-n gură, era țapănă și dîrjă; C-un obraz ca turta dulce și cu-n nas ca un cosor Ea rîdea, rîdea amarnic... Iată tristul meu amor. (1881)


content:
I Murind, zioa trimete, pe razele din soare, Spre grilele Nebunei, o lungă sărutare; Pribeag, vântul se lasă din repedele’i sbor Și-adânc vrea să’i vorbescă de-adâncul lui amor; Iar ea, ca o mișcare molatică’l oprește Zicendu’i parcă: glasuri acum me ostenește... Voiu pace... voiu tăcere... - Treci ventule ușor Și dă’mi iară’și tăcerea.. - Voiu pace.... voiu se mor.... Și ventul sprinten trece... - Iar zioa’n depărtare. Murind, îi mai trimete o lungă sărutare. II De-ar vrea moartea vre-odată, în glumă se’ngrozească Tot neamul seu sălbatic: pe corbi, pe lupi, pe vânt, De sigur, ar alege durerea omenească, Acea uscată plantă ce crește pe pământ. Durerea e pe lume o plantă ce omoară Ades într’un corp tânăr o inimă fecioară... Și inima când moare și corpu’n urma ei Remâne un tăciune uscat, fără schintei. „Nebuno, stai odată privind cu ochi ’n gol „Și dând cu oarba’ți minte trecutului ocol. „Sub-vechia ta fereastră se întindea o vale „Făcută ca să’ți plimbi vedeniile tale: „Pe sânul ei, departe, trecea Argeșiul lin, „Spunându’ți o poveste într’un adânc suspin. „Știi tu...? Mai ții tu minte...? Te mai gândești tu oare, „În ceasuri de veghere, la umbra visătoare „Ce’n noapte venea singur se’ngâne la isvor „Murindul glas al apei cu’n glas aprins de dor...? „Știi tu? Mai ții tu minte când brațul meu te-a strâns? „Și când fiorul dulce al valsului molatic „A prins buzele noastre într’un sărut selbatic…? „Știi tu când la picioare’țl ca un copil am plâns? „Știi tu...?” Iar glasul dulce în vals se prefăcu Și’ncet murind pe vale striga: „știi tu...? știi tu...?” Nebuna care’n lume nimic nu’nțelegea, Îi înțelese glasul, căci ei glasu-i vorbea. „Ah vino… vino suflet rătăcitor de noapte „Și cântă’mi âncă valsul cu rătăcite șoapte. „Mai vino... - Eu atuncea me voiu schimba în crin „Ca să mai port pe sinu’mi adâncul teu suspin „Pe care vântul serei îl va lua din sbor „Vrând florilor să spue nemărginitul dor. „Mal vino... Vino încă...” Și tot vorbind cu vântul Îi rătăceau pe clape și manele și gândul. Clavirul părea suflet că are-adesea ori Căci notele sonore, ce’n valuri de-armonie Spuneau nopții tăcută o lungă poezie, Urmau un vals frenetic, prelung, plin de fiori. Și ea simțea că’n noapte un braț spre ea se’ntinde.., Că talia’i subțire de brațul lui se prinde..., Că tainicul ei suflet, coprins de-un lung fior, Din pieptu’i i se duce pe-o aripă de dor... Atunci..., uitând clavirul, cu ochii morții sub gene, Pe a valsului mesură se’mlădia a lene Și’n sborul ei fantastic mergea fără’ncetare... Sburând încă mai tare..., mai tare... tot mai tare. III Iar când corpul Nebunei din vals a încetat Era un corp de moartă, cu sufletul sburat. Acum departe doarme de grijile-omenești Neturburată vecinic de cât de glasul dulce Ce ventul îl înalță când merge să se culce Pe valea din Herăști.


content:
EU Gândule, scrisoare scrisă de o mână nevezută, Câte pagini păstrezi astăzi din iubirea mea trecută, Câte rânduri coprind încă focul tinereții mele, Câte vorbe de iubire mai sunt scrise printre ele? GÂNDUL Tu ai plâns și-a tale lacrămi au căzut pe-a mele foi Ștergând slovele iubirii, slove scrise de-amândoi...; Astăzi n-au rămas din toate decât rândurile-n care Ați scris poate fără voe vorba searbădă: uitare .


content:
Somnule, ți-am scris să vii Să-mi adormi dorul din piept... Și de-atunci te tot aștept Somn, tu, moartea celor vii. Bătrânețe, vin' tușind. Vino, adu-mi iarna ta... Voiu să uit a cugeta, Voiu să mor încă trăind. Moarte, tânără fecioară. Vin să-ți dau din al meu sânge... A trăi este a plânge, Și trăind iată ce-am strâns: Plâns și lacrămi și iar plâns. Moarte, vin de mă omoară. Visul eu mi l-am visat: A fi vecinic înșelat... — Cred că am visat destul. Sunt sătul... sunt sătul... Decembre, 1881


content:
Cântec de mare Vino, Nella, vin pe mare Vino, Nella, vin. Să’necăm în sărutare Or-ce trist suspin. Te voiu duce pen’la Chio, Chio, țara ta. Și plutind, penă la zio Te voiu săruta. Vino să cântăm cu vântul Legănați pe val, Căci ne vor găsi mormântul Ajungând la mal! Vino Nella, vin pe mare, Nella vino, vin, Să’necăm în sărutare Or ce trist suspin!


content:
Ca o respirare slabă, cea mai tristă, cea din urmă Ce o scoate-n agonie sufletul care se curmă, Înflorit-a trandafirul din fereastra mea cu soare Bobocelul cel din urmă, cea din urmă dulce floare. Eu l-am rupt atunci din glastră și l-am pus într-un pahar Vrând să-i dau prin apă dulce viață lungă... În zadar! Cum e azi, chiar pusă-n apă va muri sărmana floare Precum sufletu-mi muri-va chiar întinerit la soare. Dar ducându-mă, un lucru pe pămant eu mai doresc: Aș voi acestei roze, zile lungi să-i dăruiesc... Sau de nu, privind pe gânduri cum cad foile-i în șir, Să am drept tovarăș ultim cel din urmă trandafir. Octombrie 1881


content:
Iarna, printre ceața deasă, se ivesc dragele flori, Ca și ochii triști ce’n lacrămi se ivesc adesea ori; Pentru ele nu trăește soarele poleitor, Nu le supără în cale or și care trecător. O..., dar dacă’n primăvară, pentru sufletele vii Cresc flori rumene, voioase, pe’nverzitele câmpii. Dulce cer, fă să’nflorească pe păment adesea ori, Pentru suflete de toamnă melancolicele flori.


content:
Lui Barbu P… Pe-aceiași bancă veche, stând trist și fără graiu Te ved întoarsă iarăși frumoasă zi de Maiu; Pe-aceiași bancă veche când stau tăcut și numer Mizeriele strânse pe șubredul meu umer, Me mir de se mai poate să am o zi de Maiu În rătăcitu’mi traiu. Cu primăvara caldă vin paserile duse, Renasc tremurătoare speranțele apuse, Prin aerul cel rece trec line adieri, În cât de n’ai fi gârbov, betrân, sătul de lume, Simțirea tinereții, cu dulcele ei nume, Ai crede-o c’a fost ieri.- Cu ochii plini de lacrămi, voioase rândunele, Ve ved întoarse iarăși sub cerul terii mele, Și prins de bucurie, aștept să ved cu voi Cum tinerețea’mi vine și densa înapoi... - Din om cele ce zboară, îmi spune-un glas din piept Zadarnic se aștept.


content:
(Nepoatei mele Maria-Gretchen Simionescu-Râmniceanu) Gretchen, cercetând odată cartea oarbelor destine, Am găsit că ursitoarea a fost darnică cu tine: Ea n’a scris nimic pe fila netedă ce te-aștepta, Căci a vrut ca tu, menirea, să ți-o scrii cu mâna ta. Gretchen dragă, până astă-zi, încă tot nu poți să scrii, Sau și de-ai putea, ai scrie: prăjituri și jucării. De aceea dă’mi condeiul, căci eu scriu cu înlesnire; Tu, învață de citește ce ți-oiu scri eu fericire.


content:
Speranța mea frumoasă, din vremele trecute, Spre vremuri mai betrâne, s’a dus pe neștiute În repedele’i zbor, Și ’n urma ei rămas’au o zi fără lumină Și-o inimă ce’nchide sub neagra sa ruină Un dor... un vecinic dor. Atunci nebun plecat’am cu gândul către tine Însuflețită umbră a nopților senine, Suspin perdut de vânt... Și te-am cătat prin ceruri, și te-am cătat prin lume, Îmbrățișându’ți urma, strigându-te pe nume, Pe numele teu sfânt. Dar urma’ți rătăcită pe lungile nisipuri Ce rup calea vieței în mii de mii de chipuri, S’a șters din drumul meu. Iar eu remas’am singur sub plopul din pustie, Privind o neagră cruce, pe care ’n poezie Sta scris numele teu. Și mi-am adus aminte atunci că tu ești moartă, Că cugetul meu singur te vede și te poartă Trăind, în visul seu... Că tot ce-a fost o dată, că tot ce-o să mai fie Curând o să se schimbe în vecinică pustie... În vis..., ca’n gândul meu...


content:
Te-am întrebat Unde’i speranța cea râzătoare; Tu mi-ai respuns Că s’a ascuns. Te-am întrebat Unde’i iubirea cea arzătoare; Tu mi-ai șoptit Că-ar fi murit. Acum te’ntreb Unde’i mormântul ce le cuprinde Și tu’mi spui drept: . „Îl port în piept.”


content:
Când a fugit către zori Noaptea a lăsat pe flori Câte trei rânduri de salbe De mărgăritare albe. Soarele cum s-a ivit, Razelor a poruncit Salbele de i-a adus Și la gâtu-i și le-a pus De-atunci orișicare floare Plânge scumpele odoare... Iar de vreți cătați în zori: Veți găsi lacrămi pe flori. 1880


content:
Vie’ți veste de vale Flăcâiaș cu plete lungi Să dai biciu și să m’ajungi Căci al cal născut pe cale Eu me duc, me duc încet Penă’n apă la Siret... Dar trecută peste apă Nimenea nu me mai scapă Că ’n pustiul de mal stâng Nunta me așteaptă în car... Flăcăiaș, fiu de podar, Mână!... Eu te-aștept în crâng. Și-am să’ți spun de ce te-aștept Dincoace, pe malul drept.


content:
Fugind de tot: de lume și de tine, Mă duc să dorm pe-ntidere de ape; Acolo groapa vântul să mi-o sape; Amurgul serii cadă peste mine. Nespus de dulcea ei singurătate Și-o poartă-n lume luna gânditoare: Mă uit la dânsa, și nu mă mai doare Viața-mi plină de pustietate. O tu, acela ce mă faci să sufăr, O suflete, întoarce-te prin astre Și lasă-mă pe apele albastre, Să dorm de veci, cu capul sub un nufăr. Bruxelles, 1894


content:
S-aud pâraiele cum curg În pacea palidei lumine, Se umple valea de amurg, Iar eu mă duc gândind la tine. S-aude clopotul la schit: Merg pustnicii să se închine; Luceafărul a răsărit, Iar eu mă duc gândind la tine. S-aude buciumul în munți Înfiorând cu lungi suspine Tăcerea codrilor cărunți... Eu mă tot duc gândind la tine. 1894


content:
Luna tragică privește, într-o mută contemplare, Pacinica singurătate din împărăția sa, Strejuind de peste ape valea clasică, în care, Pe Acropolea știrbită, Parthenonul dormita. Ah! și cum durerea lumii mă prindea în ghiara-i rece La priveliștea acestei, unice în univers, Protestări a omenirii contra timpulului ce trece, Monument, al cărui nume sunător e ca un vers. Căci așa e, totul piere, ca o umilă scânteie: Jocuri, timp, filozofie; mâna care te făcu; Timpuri noi și jocuri nouă; sărbători panathenee, Totul piere sau se schimbă; — neclintit ești numai tu. Tu, ca toate, ești în lume de substanță pieritoare, Dar în forma ta de astăzi pieritor nu e nimic; Tu ești toată poezia omenirii gânditoare Scrisă într-un bloc de albă marmoră de Pentelic1. Și când razele din lună limpezi curg pe a ta frunte În imensa, infinita liniște de orient, Din trecut și pân’ la tine se întinde ca o punte, Peste care tot trecutul se coboară în prezent. Ah! ajută-mă acuma, tu, Minervă înțeleaptă, Să găsesc printre atâtea lucruri nouă ce mă mint, Drumul către Salamina și navarcul ce așteaptă Să mă-ntoarcă la Megara, Eleusis și Corint. Lasă-mă să viu la tine, lume plină de parfumuri Ce răsai din timpul clasic ce mi-a fost atât de drag; Să culeg în libertate trandafirii de pe drumuri, Să mă-mbăt din armonia limbii din Areopag8, Să cunosc amorul vostru, zeu a tot ce-i scris să fie, Născătorul de iluzii, de dureri și poezii, Astfel cum îl vrea Sophocl1, răsturnând o-mpărăție Și putând să locuiască pe obraji trandafirii. (1893)


content:
(dactili și trochei) Tristele umbre se lasă pe văi de sus de pe dealuri Singure, palide, pline de-o lume vie de basme: Bradul, umbrela și-o-ntinde pe muchea arsei coline; Mierla șăgalnică țipă prin grase tufe de lauri. Cicero, vechiule stâlp al acestor clasice locuri, Scoală din pulberea vremilor. Uite: colo, pe valea Tibrului, urmele Romei antice tremură încă. Umbro-sabelii și quirium, Tațiu, Numa Pompiliu; Zeii, pontificii, frații Arvali, Lupercii și Salii; Piatra și lancea, și focul din vatra Vestei fecioare, Toate sunt încă și azi în ființă. Timpul și forma Par că se schimbă. “Plin de un dor fără sațiu de lumea vremilor duse, Timpul și forma de astăzi mă lasă rece ca ghiața. Toate sunt încă-n ființă și totuși toate sunt moarte. Ochi-mi, o nobile Marcu Terențiu, cată spre tine.” Astfel grăiește un glas din ruine. Nimeni n-aude. Brațe vânjoase întind Apeninii către cetate Roma din vale privește pe gânduri coamele ninse. Soarele moare prelung în adâncul mărilor Tusce. (Roma, aprilie 1889)


content:
Tăcute lacrămi picură din plante Și-alunecă pe jgheabul de porfiră; Sub șipot stă Orfeu cântând din liră Pe-un glob purtat de gârbovul Atlante. Păuni stelați podoabele-și resfiră Pe-un capitel de frunze de acante; Un grup voios de fauni și bacante Ironici stau și de păuni se miră. Domnița vine, văduvă-ntristată, Și singurică șade la fântână, Cântând încet un vers al ei de fată. Un gâlgâit de apă o îngână, Pe când pe vârful plopilor s-arată, În clarul zilei, luna ca o zână.


content:
De-a pururi trist, în mijlocul câmpiei, Voinicul bou privește înainte, Cu ochii mari, cu sufletul cuminte, Ca un simbol antic al poeziei. Și parcă-ar vrea să spuie prin cuvinte Că a rămas el paznicul moșiei, Căci toți s-au dus în lumea veciniciei, Iar Lațiul e țară de morminte. Trec norii, trec, spre asfințit de soare, Înveșmântând senina lui tăcere Într-un mister de umbre călătoare. El pleacă trist să cate mângâiere Urmând pe jos un lung șir de cucoare Ce cântă-n zbor o notă de durere.


content:
Ușor se mișcă tânăra fecioară, Purtându-și trupul drept ca o făclie; Cu amforele vine de la vie Și vinde must, ca-n vremi de-odinioară. Copilă albă, vina ta să fie De te-o-ntâlni Polibus bunăoară: Cum mâinile-ți sunt prinse de ulcioară O să-ți sărute benghiul din bărbie. Dar ea zâmbește. Colțurile gurei S-ascund hoțos în gingașe gropițe Iar ochii vineți iau coloarea murei. Și iată-l el încununat de vițe, Că-i sare-n drum. Pe pajiștea pădurei, În urma lor, culcate-s romanițe. Athena, 1892


content:
Te-a zămislit blânda natură Ca pe o floare de pe plai; Din carminul rozei de mai Ți-a zugrăvit, rotunda gură, Iar din albastrul de cicoare Ți-a-nduioșat privirea vie, Așa că bine nu se știe De ești femeie sau ești floare. La brâu te-a strâns ca pe-un mănunchi De ramuri tinere de crin Și nu știu ce ți-a pus în sân Și de la sân pân-la genunchi, Că parcă-i fi un vis croit După gândirea mea nebună, Cu sufletul ca alba lună, Cu trupul cald și liniștit. În trista mea singurătate Au răsărit colo și colo Vedenii cu cap de Apollo Și ochi plini de bunătate: Dar dacă tu ai ști anume Cât farmec e-n făptura ta, Ai face aripi și-ai zbura, Căci prea ești singură în lume. (1886)


content:
Într-un castel, pe malul mării, Pe-a cărui turnuri crenelate Furtunile le-a îndrăgit, Trăiește singur, dat uitării, Cu sufletul plin de păcate, Corsarul alb, îmbătrânit. Sub chiparosul din grădină Se urcă iedera pe-o cruce La capătul unui mormânt; Prin ramuri aerul suspină Și parcă din adânc aduce Un glas de funduri de pământ. Corsarul, care niciodată De nimenea nu se rugase, Nu se plânsese nimănui, Corsarul avusese-o fată, Și-acum plângea, se-ngenunchiase La amintirea fetei lui. Un ropot lung de vijelie Cu țipete premergătoare Chema pustiul din castel; El tremura din temelie Izbit de stânci spumegătoare Ce le-aducea valul cu el. Mugea oceanul de durere, Își ridica în ceruri valul Și se frângea căzând pe vânt; Bătrânul hoț, făr’ de putere, Vedea cum apa rupe malul Cu iedera de pe mormânt. Atunci sări drept în picioare Și, vrând să lupte cu furtuna, Corsarul s-aruncă înot; Dar firea cea nepăsătoare Învălui tot într-una Corsar și iederă și tot.


content:
Călin, jitarul de la sat, Cu pușca vecinic de-a spinare, Era pe holde împărat Și statul lui n-avea hotare. În el tot câmpul se-ncredea, Toți fluturii și toată floarea: Sulfina, seara-l adormea Și-l deștepta în zori cicoarea. Odată, deșteptat în zori De-acel miros de dimineață, Își ridică ocii din flori Și se uită peste fâneață. Din pricina zilelor calde, Mărica, zână printre fete, Se coborâse să se scalde Ș-acum... se descingea de bete. Jitarul nostru, năzdrăvan, Se subțiè ca o șopârlă, Ș-ascuns de-un ciot, de-un bolovan, Se strecură până la gârlă... Cuptior, cuptior, câte mai faci Cu vinovata ta căldură!... Noroc numai că poți să taci. Așa și eu: streajă la gură. (1890)


content:
Pe luciul fără hotare Al apelor ce-au adormit, Din fund de haosuri răsare Melancolia zâmbitoare A stelelor ce-au răsărit. Întârziat pe malul mării Eu în adâncuri rătăcesc Și prins de farmecul uitării Las jos tot lutul pământesc Și-n lumea naltului plutesc. Și când mă uit în urma mea La discul rotunjit din tină, Îl văd schimbat deodată-n stea, C-o licărire de lumină Îndepărtată, rece, lină. Iar pe luceferii de noapte Parcă mai lesne-i văd apoi Că sunt pământuri vechi, răscoapte, Că-s plânsete acele șoapte Ce curg din spațiuri spre noi. O, lege! cât îmi pari de mare!... Ce farmec pui în toate cele!... De te-ai numi, în timp, uitare, Sau, în distanță, depărtare, Tu schimbi pământurile-n stele. Care-i privirea omenească Pătrunzătoare de mister, Ce-ar îndrăzni să bănuiască Că lumea noastră pământească Trăiește însăși ea în cer?


content:
Sus, pe Argeș, pe la munți, Au rămas codrii cărunți; Jos, pe vale, prin zăvoi, Se cobor turme de oi, Iar un cuc cu pană sură Și-a spus numele din gură: “Cu-cu!” De prin garduri, de prin vii, Cintezoii aurii Zis-au din ciripitură Unei tufe de răsură: “Soro fă, deșteaptă-te Și spre soare-ndreaptă-te, So-ro!” Iar prin crânguri s-aud semne Ghionoaia taie lemne, Gaița, într-o gârneață, Se proclamă cântăreață, Iar din mreaja somnului Ies gândacii Domnului Ro-șii!... Chiar și hanul de la drum, Iarna fără fir de fum, Vara făr-de călători, Toamna făr-de cântători, S-a umplut de rândunele Ce-au adus vara cu ele Cal-dă. Iar prin lanul răsărit Merge vestea c-a sosit Craiul diminețelor, Paznicul fânețelor, Și-ar fi tras pe-un vârf de leasă Jos la doamna preoteasă... Ci-ne-i? (1890)


content:
În fund de peșteri, picură de veacuri Tăcute lacrămi, ce mereu se mână Spre albele misterioase lacuri, Și din adâncul lor răsar fântână. Fântâna rece gâlgâie din stâncă Și răspândește unde de răcoare: Pădurei verzi dă vocea ei adâncă, Câmpiei triste sălcii plângătoare. Așa în suflet picură cu-ncetul Viața, ceasuri de melancolie: Fântână clară, murmură poetul O, de demult uitată poezie. 1896


content:
A fost odată un voinic, Coborâtor din ginte veche, Crescut pe cal încă de mic Și vânător făr’ de pereche. Era din mamă, pământean, Iar despre tată, spuneau unii Că se trăgea de la Traian Și amintea, prin chip, străbunii. Trăit în munți de mititel, Crescuse chipeș și voios, Încât vorbea lumea de el Ca de un nou Făt-Frumos. Când se pornea la vânătoare Cu șoimi aduși de prin străini, Țipau vultanii la izvoare Și puii de prin vizuini, Și dau năvală neam de neamuri Prin văgăunile adânci: Vânatul ușurel prin ramuri Iar vulturii pe vârf de stânci. Și rămâneau să-i steie-n cale Doar băietanele din sat. Dar nu-i ardea măriei-sale De un asemenea vânat. Prin munții plaiului vecin De-un cârd de vreme se zvonise De Filip de la Severin Că dintr-un vis înnebunise, De ani întregi venea mereu La curtea sa împărătească O Pajură cu chip de zmeu, Cu cioc și limbă păsărească, Și-n miezul nopții croncănea Pe-un ciot din turla cea bătrână, Și-l tot chema, l-ademenea Să se coboare-ntr-o fântână. Se tânguise tuturor Și le spusese ce-a visat: C-ar fi ascunsă-ntr-un izvor O fată-a unui împărat. În fața lui, cu barba sură, Stau slujitorii din palat, Și, triști, cu mâinile la gură, Îl căinau că-i fermecat. Trăiți la dânsul din părinți, El le zâmbea cu ochii buni: Ca tot nebunul, pe cuminți, Îi socotea pe ei nebuni. * Pe scoborâșul unei văi, Într-o pădure încâlcită, Era pe măgura dintăi O peșteră întroienită Sub uscături de brazi cărunți Și mâlitură de izvoare, În care pustnicii din munți Spuneau că cine intră, moare. Din fundul ei se depăna Izvorul purtător de basme, Ce codrul tot îl împăna Cu cosânzene și fantasme; Din fundul ei spuneau ciobanii Că iese Pajura în vale, Și năruiește bolovanii Cu vântul àripelor sale. Porni voinicul fără teamă, Lăsându-și cai și vânătoare; Zicea că soarta lui îl cheamă: Că cui e scris să moară, moare. Și merse azi, și merse mâni, Și merse vreme îndelungă, Și dând din cap, și dând din mâni, Ajunse vremea să ajungă. La rotitura unui cot, Rămase într-o boltă mare, Împodobită peste tot Cu pietre și mărgăritare. Sclipeau tavanele, cuminte, Din raza gemelor albastre, Ce mii de veacuri înainte Se întrupaseră din astre, Și luminau, căzând în joc, Oglinda unui lac feeric, Ce răsfrângea săgeți de foc În depărtatul întuneric. Deasupra limpedelui lac Cădeau din bolta de lumină Pletoase ramuri de copac Și vrejuri lungi de gelsomină, Și împletite între ele Legau un leagăn în colori, Cu foi de nufăr drept perdele Și așternut de praf de flori. Pe pat, dormea frumoasa Zână, Fecioara vremilor eterne, Cu capul rezemat pe-o mână Și părul despletit pe perne. O stea, aprinsă în zenit, Și coborâtă, virginală, Pe-un fund de pat închipuit De Auroră boreală, Cu forme albe omenești De fată-mare adormită, Era frumoasă ca-n povești Și ca-n povești, nesocotită. Frumoasă ca întâiul vis Al dragostei celei dintăi, Visa sub ochiul ei închis Bălane plete de flăcăi. Trăgea din firea-i de femeie Năravul primului păcat, Și doar era mai mult idee Decât un trup adevărat. El o atinse binișor Pe părul blond îngălbenit Ce ca o undă de izvor Cădea la vale despletit, Și un fior trecu vibrând Prin trupul alb al adormitei Punând viață rând pe rând În gând și-n brațele iubitei. Atunci deschise ochii mari, Rotunzi și plini de veste bună, Doi ochi șireți și cărturari, Adânci ca două nopți cu lună; Își duse brațele spre piept Și se-nroși, părând c-așteaptă Un lucru nou și înțelept: Iubirea unică și dreaptă. * Sorbea voinicul din privire Minumea ce-l încremenise, Și revenindu-și în simțire Îi prinse mâinile si-i zise: “De ești un vis, sau ești reală, De ești, sau nu ești, sau poți fi, Tu ești icoana ideală A năzuinții de-a iubi. Eu te-am visat de-atâtea ori, Te-am căutat pe zbor de vânt, Te-am îmbinat pe cer, din nori, Din toamna blândă pe pământ; Te-am deslușit într-un miros, Dintr-un amurg de zi de vară, Și nu a fost nimic frumos Fără ca umbra-ți să nu-mi pară, Te știu că ești prin tot ce-i viu, Precum e raza de la soare, În tot ce este străveziu: Văzduh sau apă curgătoare; Te știu, te simt, te și trăiesc, Te voi trăi îmtotdeauna, Lăsând viesparul omenesc Să-și schimbe patima cu luna.” Iar ea. uitându-se la el, Plutea în caldele-i cuvinte, Și măsurat, încetinel, Răspunse glasul ei cuminte: “Nu m-am născut și n-am să mor, Căci prinsă sunt din vecinice: A tot ce-a fost, am fost izvor Și-oi fi a tot ce-o fi să fie. Pământul, când s-a rupt din soare, În învârtirea lui prin haos M-a prins în el ca-n închisoare Și m-a boltit spre lung repaos. Și eu, ce nu aveam făptură, Închisă astfel în pământ, Sub mângâierea de căldură M-am întrupat, și astăzi sânt. Dar dacă sunt, viața mea E singură ca mai-nainte: Sunt o imagine de stea Înmormântată într-o minte. Tu ai venit, dar vei pleca, Mă vei lăsa pe veci în jale. Eu nu te pot împiedeca De-a te supune firii tale. În lumea ta locuitor Sau mort, pierdut în vremi senine, Tu ești de-acum nemuritor Căci ești de-a pururea în mine. Eu te-am iubit așa cum ești (Nemuritoare cum mă știu): Cu forme crude, omenești, Dar cu suflare de om viu. Căci viața e în legea firii Cea mai semeață-nfiripare Fiind un fel al nemuririi Cu conștiință de ce are. Și tu-mi ești drag atât de mult, Atât de dulce îmi ești drag, Că dac-ar fi să mă ascult Te-aș ține-n lumea mea pribeag. Dar tu ești om, crescut în soare, Deprins, în raiul tău feeric, Să porți pământul sub picioare, Iar nu să gemi în întuneric. Întoarce-te să-ți vezi pământul, S-asculți cum viața-și cântă viersul, Cum pasările-și cântă cântul Și armonia Universul; Întoarce-te să vezi cum cere Viața ta drum prin lumine, Și-atunci, de vei avea putere, Revino iarăși către mine.” * El sta pe gânduri și zâmbea, Neștiutor dar pururi dornic, Înțelegând numai că ea Putea să-l creadă nestatornic. Pătruns de milă, și supus De trista ei înțelepciune, Își prinse hlàmyda mai sus Și se sculă: “Mă voi supune. Adună-ți părul de pe umeri, Resfiră firele lui moi, Și numără cât poți să numeri: Când vei sfârși, voi fi-napoi.” Și astfel tânărul zicând, Porni din nou pe lungul drum. Se întorcea din când în când, O mai zărea acum și-acum, Până ce ochiului deschis Pieriră liniile firii, Cum pier ființele din vis În haosul neamintirii. Iar ea, cu sufletul la gură Și ochii osteniți de clipăt, În delicata ei făptură Lupta să-năbușe un țipăt. Căci, Zână scoasă din poveste, Ea îl iubise omenește, Și legea omenească este Să sufere cine iubește. Iar el, în fundul de pământ, Rămase singur călător: Era o noapte de mormânt, Un clin de iad îngrozitor, În care bezna se simțea Greoaie apăsând pe minte, Și despărțind ca o perdea Ce e, de ce-a fost înainte. Mergea cu gândul încordat În scăpărarea de lumine, Pe care ochiul speriat, Le scânteia el, de la sine. Când da-n urcuș cărarea grea, Fugea petrișul de pe prund; De cobora, i se părea Că valea nu mai are fund. Cădea, și se scula rănit, Și iar umbla, și iar cădea. Era vânjos și oțelit, Dar... ce-ar fi dat să vadă-o stea! O stea! o rază! o scânteie! O licărire de lumină! Și bucuros atunci să-și ieie Pedeapsa pentru orice vină. Dar vina lui nu sta în el, Ci vina lui era în fire: Mergând spre ea, avea un țel, Acum, mergând, umbla-n neștire. Și câteodată sta pe loc. I se părea că-i iese-n cale Un năzdrăvan de dobitoc Ce se-nchina măriei-sale, Purtându-și ochii pe-o tipsie În labele de dinainte, Și-n locul lor, în scăfârlie, Crescându-i câte-un colț de dinte. Sau întindea mâna să prindă Muscuțe albe pe sub gene, Ce în a ochilor oglindă Mișcau, mirate, din antene. O groaznică gheară de mort Torcea din mintea lui un fir, Un subțiratic fir de tort Ce-l îndruma spre cimitir. Și el umbla încetinel De frica firului subțire: De s-ar fi rupt, murea și el Sau rămânea în nesimțire. O stea! o rază! cât de mică! S-o vadă numai că lucește!... Era voinic și făr’ de frică Dar... se simțea că-nnebunește. * Și când ieși din nou la soare Și dete de lumina plină, Curgea din ceruri o splendoare De scânteiere de lumină. Atât de tânără și nouă, Încât, pe valea ce se pierde, Părea că primăvara plouă Cu picături de un nou verde. Un roi de lume zburătoare Sărea prin crengi, de veselie, În haine vii de sărbătoare Și creste ca de cununie, Și alerga din toată țara Să-și prinză locul de pe ranguri: Se cununa codrul cu vara În cânturi vesele de granguri. Iar el, ce nu putuse crede C-ar fi în munți așa comoară, Privea uimit. Credea c-o vede Acuma pentru prima oară. Deasupra lui, pe-un vârf de tei, Un piept rotund de turturică Ce se-mbuca cu soțul ei Huia, tremurător de frică. Deasupra lor, mai sus, mai sus, Țipau cu glasul argintiu, Mergând în unghiuri spre apus, Poeții șesului pustiu. Părea că-n totul se ascunde Prisos de soare, tinerețe, Viață să reverse-n unde În tot ce-i viu, două viețe. Atuncea el își aminti De cai, de șoimi, de vânătoare, De curtea lui. O fi ce-o fi, De-acuma el aicea moare. * Iar tu, rămasă unde ești, În fund de peșteri sau în haos, Icoană scoasă din povești, A frumuseții în repaos, Adormi din nou, și dormi pe veci, Și uită mâna vinovată Ce ți-a-ncălzit mâinile reci Și sufletul sfios de fată. Viața e în legea firii Cea mai semeață-nfiripare, Fiind un fel al nemuririi Cu conștiință de ce are. Dar conștiința ei n-o-nșeală Când năzuiește către tine, Căci tu ești forma ideală A suferinței de mai bine.


content:
Ca cerul munților, limpede, Adânc, ca a nopților stele, Tu ești a durerii imagine, O, tânăr cu palidă frunte. Pe ochii tăi mari, suferințele Întins-au zăbranic de ceață, Sub care întorsu-s-au, singure, Spre tine privirile tale. Văzut-ai acolo imaginea Atâtor splendori îngropate Încât de atunci închinatu-ți-au Trecutului toată viața. Cum vine prin desele negure O rază din stinsul luceafăr, Și timidă luptă cu spațiul, De lumea de azi doritoare; Așa din a speței flacără Pornit-a scânteia iubirii Și-n tine aprins-a tot farmecul Amorului fără speranță. Atunci ai crezut că-n Aspasia Natura pusese răsunet Din mersul armonic al zorilor Spre calda viață a zilei; Și iar ai crezut că în Silvia Pusese poetica umbră Din geana luminii ce tremură În lungul crepuscul al serii. Dar nu era nimeni să semene Duioasei icoane din suflet. De-abia dacă floarea pustiului, Ginestra, cu galbene ramuri, Mișcând pe a clipelor aripă, Ușor adia pentru tine; De-abia dacă luna patetică, Plutind pe deasupra pădurii, Venea din trecut să te mângâie O, tânăr cu palidă frunte! (1896)


content:
E mort poetul. Cea din urmă dramă Ca cea dintâi, va fi necunoscută: De-o ideală minte începută Acum o-ncheie glasul de aramă. Alături stă, încremenită, mută, Sărmana lui, nemângâiata mamă; Ea lung ridică colțul de maramă Și tremurând pe mână îl sărută. Într-un pahar se scutură o floare, O floare prinsă la o cununie Ce ca și dânsul s-a plecat și moare. Iar prin perdele, raza aurie Aduce caldul zâmbet de la soare: O mângâiere scumpă, dar târzie. 1895


content:
Doarme Roma prin ruine Umplu crinii atmosfera Cu miresme de demult. Sunători din mandoline Trec, zicându-și “buona sera”. Eu ascult: Moare cântecul pe cale; Gâlgâitul de chitară Rar și rar îl mai îngână. A rămas acum pe vale. Strajă nopților de vară, O fântână. Salve, limpede făptură, Tu, ce-ai pus prin împrejururi Floare albă lângă floare! Prin scirocco și căldură Numai tu rămas-ai pururi Cântătoare. Roma (1896)


content:
La Palermo, primăvara, Trandafirii urcă scara. Liliacul alb roșește Când sărută Dintr-o cută Sânul ce-l adăpostește. Prin grădini a pus o fee Gardurile-n azalee, Casele învolburate În ciorchine De glicine Pe balcoane aninate. Dimineața ideală Râde-n floarea de migdală, Tinerețea stă în cale, Întrupată Într-o fată Cu un coș de portocale. Vin, Bălcescule, din somnul Adormiților în Domnul, Să vezi firea cum renaște: Totul cere Mângâiere Pentru florile de Paște. Unde ești, în care floare Clipa ta nemuritoare Și-a luat ființă nouă? Care plantă Elegantă Poartă sufletu-ți în rouă? Căutând urmele tale, M-am oprit la Monreale. De sub vechile morminte Se ridică Plin de frică Crinul, floarea cea cuminte. (1899)


content:
Adio, Napoli, cetate De creaturi încântătoare Cu gene lungi, catifelate, Cu sufletele însetate De zgomot și de soare. E scris să-ți închinăm și ție Acest netrebnic de cuvânt, Oraș de vis și nebunie Cum n-a fost și n-o să mai fie Un altul pe pământ. Încins cu viță drept cunună, Cu gânduri calde și senin, Închin amorului, la lună, Ca un păgân din vremea bună, Paharul meu cu vin. Adio dar, rămâi cu bine În visul tău de dimineață Fii pururea făr-de suspine, Precum e drept și se cuvine Cui crede în viață. (1899)


content:
Sosesc cocoarele, sosesc De după deal de țintirim, Iar anii trec, copiii cresc, Se schimbă tot ce-i omenesc, Și noi îmbătrânim. Mi-aduc aminte ca acum Când alergam cu capul gol Prin prăfăria de pe drum Și când ardeam cărțile scrum Și școalei dam ocol. Și mai târziu când am plecat, Ce veselie în trăsură!... Cum nici n-am plâns, nici m-am mirat, Pe când plângea un biet argat C-un deget dus la gură. Și vreme lungă mai târziu Când m-am întors cu dor de bine, Nehotărât fără să știu Ce pot să fac și ce-am să fiu În lupta mea cu mine.


content:
Adio, dulcea mea durere Ce-atât de mult m-ai chinuit. Te las, că nu mai am putere Să te urmez pân-la sfârșit. Tu ești sfioasă și curată Ca floarea albă de pe stânci, Dar ai făptura vinovată, Cu ochii negri și adânci. Și nu-nțelegi că eu sunt bietul Nebun culegător de flori Ce mă ridic încet cu-ncetul Până la stâncile din nori. Dar forma ta înșelătoare Ia calea timpului apus, Și când ajung până la floare, Ea se ridică tot mai sus. (Pe Marea Neagră)


content:
Dunăre bătrână, spune, ce ascunde Trupul tău în unde, De te zbați în maluri, urli de mânie Până ce Carpații piscurile-și pleacă, Apa ta să treacă, Gâlgâind în mersul ei de vijelie? Din adânca umbră de pe malul verde Gândul meu se pierde Peste nesfârșirea căreia-i plutești, Peste timp de astăzi și de altădată, Când bătea curată Inima în pieptul lumii românești. Că de-au fost păcate, lipsă de credință, Păs și neputință, Lifte peste lifte, unguri și tătari, Au mai fost și oameni, fost-au pământeni, Domnii și moșnenii, Drept-coborâtorii din legionari. Și-a mai fost stăpânul stâncilor cărunte, Bourul de munte, Străjuindu-și singur codrul la pripoare, Decebal voinicul, fiu de fiu localnic, Ridicându-și falnic Fruntea către oastea lor năvălitoare. Tu, ce pe sub malul negru de ruine Te frămânți în tine Năbușind avântul apei furioase, Și prefaci în trâmbă lucie de brumă Șipote de spumă, Ca să legeni raza stelelor sfioase, Tu mai speri că, poate, au să mai coboare Lungile pripoare Dacii cu Zamolxe și Boeribiste Ca să ia virtute, bând apă din tine, Și să ți se-nchine, Și să-și lumineze fețele lor triste. Nu mai vin. Dar vremea, care schimbă toate, Multe vrea și poate, Multe le preface și le-ntinerește: Pune vis în codri, umbră în poiene, Doruri pe sub gene, Viers și bucurie pune-n tot ce crește. Salve, ție, apă binefăcătoare, Ce te-nalți spre soare Și te lași pe holde, rod și avuție! Crească-ți flori pe maluri jururi-împrejururi, Tânăro de-a pururi, Tânăro, eterno, salve, salve ție!!


content:
O, suflet, tu, văpaie stinsă, Cenușă-a unui dor din ceruri, De ce ți-e umbra-așa de-ntinsă Și golul plin de-așa misteruri? De ce nu știu care ți-e scrisul Și care-i vrerea ta în toate... Așa, eu parcă-s o cetate Și tu că-ntr-însa ești proscrisul. O, suflet, spune-mi ce te doare? La ce gândești? ce-ai vrea să fii? În mine stai ca la-nchisoare, Eu sunt prea mic, — tu ești prea mare, Dar cine ești? De unde vii? Zădarnic mă încerc a-l face Să-mi spuie-o vorbă... el e mut!... În trista mea formă de lut Ca orice suferă, el tace.


content:
Ah! ce frumoase-s serile de toamnă! Prin frunze reci doar un fior adie; S-arată-n deal, cu fața purpurie, A nopților fermecătoare Doamnă. Pe câmpul veșted tainic ea-mprăștie Strălucitoarea-i negură albastră, O, Doamne sfânt! Ce pană mult măiastră Atâta farmec ar putea descrie! Stropit cu lacrimi pare-acum boschetul. În umbra lui mă simt prins de tristețe: Există oare-atâta frumusețe În fire, — așa cum o simți tu, poetul? Ori suntem pradă — o! gândire-amară! De-a simțurilor noastre amăgire Ce-aruncă-un văl frumos peste-o neștire, Și totuși, Doamne, ce frumoasă seară!


content:
Bine-ai venit din nou la noi Surată primăvară, Să mai răsune prin zăvoi Teleanca turmelor de oi Și cucul pierde-vară. Bine-ai venit cu părul prins În mărgăritărele, Cu trupul pe sub sân încins În volburate într-adins Rochiți de rândunele. Mireasă-n carul tău de flori Cu fluturi prin bulendre, Aduci taraf de cântători, Vioarele-n privighetori Iar cobza-n măcălendre. Dai lumii sufletul senin Și dor de poezie, Dai chef de joc și de pelin Și poate, un pahar cu vin Nuntașului ce scrie. Roma, 1902


content:
Noapte bună, noapte bună, Copilaș cu gura mică, Dormi sub razele de lună Și la cap c-o floricică. Mâine, când te-i deștepta, Razele din sfântul soare Genele ți-or săruta, Socotindu-te o floare. Și-or trimete către tine De pe-un vârf de romaniță Ursitoarele de bine Pe aripi de gărgărița. Azi norocul îți zâmbește, De pe drumuri te adună: Gărgărița urmărește, Urmărește-o... Noapte bună. 1893


content:
Se lasă noaptea, limpede și caldă; Răsare luna palidă pe cer, Punând pe valuri brațe ce se scaldă Și-n toată firea aer de mister. Pe-un soclu rupt, o veselă bacantă Și-nvăluie, de două mii de ani, În haina umbrei, pururi elegantă, Splendoarea umerilor diafani. Mișcând din flamuri, vechile trireme, Adorm în pacea lungului amurg, Înfiripând un vis din altă vreme: Izbânzile lui Hermes Demiurg. La umbra lor, pescarul trage-o plasă Și cântă-ncet, cu glas adormitor, Duioasa lui tragudie de-acasă, Visând și el un vis în viitor. 1894


content:
E noaptea caldă. Stelele ușoare Clipesc din gene, line, depărtate. Pe iazul morii apa nu mai bate; Pe dealuri focul cel din urmă moare. Privind pe ceruri căile stelate, Adorm în lumea lor fermecătoare. În somn răsare luna gânditoare Și umple bolta de singurătate. O simt cum trece, clară, tot mai clară, Pe-nchipuitul arc al hemisferei; O simt, dar nu o pot privi-n afară. Această nouă formă a durerii Tu o cunoști... Revino mâne sară, Icoana castă a nemângâierii! 1894


content:
"Luceafăr ce vii de departe Și vremuri străbați peste vremuri, Ca-n lumile noastre deșarte Luminile blânde să-ți tremuri, Ce patimi te poartă pe cale, Ce doruri te mână prin haos, De nărui luminile tale Pe lanuri de negru repaos?" Așa parcă zice poetul Când noaptea privește la stele Și intră încetul cu-ncetul În sufletul candid din ele. "De viu, și tot viu, și tot scapăr Din razele mele curate, Eu fug și încerc să mă apăr De groaza de singurătate. Tu nu știi ce crudă menire E dată luminii supreme: A merge pe nemărginire În curgere goală de vreme. Pe când tu c-un deget în pagini Stai pacinic la umbra pădurii Și mintea ți-o porți în imagini De zmei, de povești și lemurii Tu poți mângâia din privire Sclipirea luminilor mele Și când eu mă sting, prin gândire Tu poți zămisli alte stele. Tu ai o putere în tine Ce rumpe izvodul a toate, La toți voitoare de bine Și dulce cât nu se mai poate. Deci lasă-ți deprinsul de-a geme Și dorul de bolta cerească, Că nu e iertat să blesteme Acelor ce pot să iubească." 1899


content:
Plecată cu capul pe albe genunche Fecioara cu ochi liniștit Din apa curată adună mănunche De ramuri de tei înflorit. O rază de soare furiș se coboară Și lung o sărută pe gît, Iar dorul deschide în gînd de fecioară O poartă pe-un cîmp de urît. Cu raza cea caldă vin visuri nebune, Vedenii cu aripi de fluturi, Ce cad din lumină pe genele-i brune Ca ploaia din crengi ce le scuturi. Atunci de pe dealuri, văzînd-o că-i goală Și soarele prea arzător Un vînt se adună, din lanuri se scoală, Și pleacă încet spre izvor. El părul ei moale cu vinete unde Ușor i-l desprinde în sus, Și-ntreaga-i ființă în păr i-o ascunde, Și trece tăcut spre apus. (1889)


content:
Pe cap cu veștedă cunună, Cu ochii mari sub gene plînse, Cu brațele de sine strînse, Privește, mută, către lună, Salcîmii, prinși ca de fiori, Au nins pe apa de pe prund, Încununînd cu albe flori Icoana stelelor din fund. Dar iat-o, a ajuns la rîu; În juru-i rochia și-o strînge, Dintr-un salcîm un ramur frînge Și floarea și-o anină-n brîu. Apoi, pe apa curgătoare, Cu fața către cer senin Și-ntinde brațele și moare: Suflet, în lumea lui, străin. Pe sub frunzișul înverzit, Sub bolți feerice de stele, În cîntece de păsărele, Convoiul trece liniștit. În lungul vremii, călător, El se tot duce și se duce, Căci moartă-i moarta din amor: Nici țintirim, nici semn de cruce. (1892)


content:
Pe subt umbrele de frasini, la fîntîna din pădure Vin, Surată, vin. S-adunăm culbeci de aur, să umplem cofiți cu mure, Și din fugă, peste umeri, sărutări badea să-ți fure, Vin, Surată, vin. C-a plouat, și fundul văii cîntă din privighetori, De gîndești că mersul zilei animatu-s-a de zori; Iarba-i udă, tu pripită, și de-o fi din deal s-aluneci, Ochii mei, privind din vale, amețiți ai să-i întuneci. Sus pe greabănul de munte, în poiană la răcoare, Vin, Surată, vin. Să privim pe valea tristă, cum apune sfîntul soare Și pe ramur cum se-mbucă două păsări surioare, Vin, Surată, vin. Că atîta are omul, ce e azi este al lui. Ce-o fi mîine-i totdeauna marginea mormîntului... Iar pe tine te-a scris firea cu un haz în colțul gurii De mi-aș da, pe-o sărutare, sufletul Mamei-pădurii. (1893)


content:
Parcă n-a fost de cînd lumea iarna ce de-abia s-a dus, De cînd firea iar, cu mîna-i nevăzută, ne-a adus Soare tînăr sus în slavă, în crăiia lui albastră Și de cînd răsună lunca de o pasăre măiastră. Că-și dă viers privighetoarea și-n tăcere se desfac Note limpezi din tufișul parfumat de liliac. Parcă n-ar fi mai fi aceeași fire tristă și săracă De cînd frunza-mbracă codrul, de cînd iarba cîmpu-mbracă, De cînd vîntul nu mai plînge, ci suspină-n frunze blînd Aducînd miros de floare sărutată și de cînd Sub desiș umbros de sălcii gîrla cîntecul și-ngînă. Mama noastră-a tuturora, fire bună și bătrînă, Veche ești, vechi al tău farmec ș-ale tale frumuseți, Ce-ncîntară-atîtea neamuri în atîtea mii de vieți, Însă îmbrăcate-acuma-n calde raze de la soare, Cînd pămîntul varsă valuri de miresme-mbătătoare, Reîntinerești deodată-n dimineața lui april, Ca un basm din alte vremuri spus de-o gură de copil. (1893)


content:
Trecuse toamna gînditoare Pe rîpi, prin garduri, peste vii, Și închinase toate celea Aceleiași melancolii. Departe, pe întinse șesuri, Curgea Siretul liniștit, Sub zbor de pasări călătoare Călătorind spre răsărit. Înaltă, mișcătoare dungă, Ce-abia te vezi pe cer senin, Cîte speranțe zbor cu tine Ce primăvara nu mai vin ! O umbră goală, trecătoare, Viața noastră pe pămînt ! O pasăre ce pleacă toamna Descurajată, fără cînt, Și nu mai vine, nu mai vine, Căci tinerețea-i o poveste Pe care noi o știm c-a fost, Dar niciodată-o știm cînd este. O toamnă, scumpa mea suroră, Te-ai dus și tu, ca orice bine, Și noi rămas-am să te plîngem Cu alți nenorociți ca mine. Eu m-am deprins de mult cu toate, Și trist, în sufletu-mi m-am strîns, Dar viața e așa de crudă Încît și astăzi încă-am plîns: O amintire de durere, Un biet amor ne-mpărtăsit Ce ca și toamna, ca și toate, S-a dus și nu a mai venit. Și care azi, sub umbra tristă A tinereții apunînd, Mi-a răsărit în amintire Mai dureros ca orișicînd. (1893)


content:
Răsare luna palidă pe dealuri, Pe văi se lasă bruma argintie: Erau atuncea alte idealuri Ce niciodată n-au să mai revie. O tu, ce tremuri, apă curgătoare, Pe prundul gîrlei din pustietate Întinde-ți brațul dorului ce moare Și unda rece buzelor curate. Și du-mă dus cît ține-n zări cîmpia: Voiesc să dorm în brazdele cu soare, Pe unde cîntă vara ciocîrlia Și umblă trista straja de cucoare. Că poate-atuncea, din fund de bărăganuri, S-ajungă noaptea chiotele firii Pe nesfârșita curgere de lanuri În preajma sură a nemărginirii. Atuncea eu lega-mă-voi în gînduri Din noi, și-oi rupe vraja de morminte, Spre-a mai gusta, în somn de patru scînduri, Înduioșarea ținerii-de-minte. (1897-1898)


content:
Peste codri varsă luna Clarul feței visătoare, Luminînd ca-ntotdeauna Taina apei din izvoare. Unda se oprește-n maluri Și se umflă, se ridică, Crește, geme, bate-n valuri Și deodată se despică. Se desface apa-n două, Iese-o zînă din bolboacă Cărei ramurile plouă Sărutări de promoroacă. Rîd stejarii, fioroșii, Scot din flori mirezme teii, Ies din veacuri Făt-Frumoșii Și din cremene ies zmeii. Mura tremură pe viță, Ard din aripi licuricii, Vin zmeriți către Domniță Uriașii și piticii: Sîsîilă și Gînganul Vin călări pe rîși de munte, Caragață căpitanul Pe-un haram cu corn în frunte; Badea Vulpe din Straoane Vine în olac cu coadă, Bate patru lighioane De gîndești că le deznoadă; Ursu , vameș de prisacă, Ține hîțele lui slabe: Scoate sabia din teacă Și salută-n două labe. Vin cu toții, mic și mare, Și purtînd la coifuri mîna, Stau la front în nemișcare, Așteptînd să treacă Zîna. Zîna trece plutitoare În lumina albăstrie, Legănîndu-și pe izvoare Scurta ei călătorie. Și cum trece și se duce Ca o stea pe valea vremii, Ies voinicii la răscruce Din versetele poemii: Făt-Frumos Cercel-Palincă Sare jos dintr-o poveste, Bate malul din opincă Și se-nchină la neveste. Măriuța , bibilica, Se spășește de rușine: I-a-nlemnit gurița frica Și-a uitat să se închine; Gînditoarea dadă Uță Stă c-o labă sub bărbie, Scrisă-n chip de pisicuță Gata de călugărie; Magdalina , găinușa, Numai-n horbotă de pene, Își mlădie-n voaluri gușa Tremurînd ușor din gene. Doamna Clara lui Kir Vulpe Din olacu-i vrea să sară... Ce picior ! Și ce mai pulpe ! Ah ! zglobie doamnă Clară !... Dar deodată printre ranguri Șopăitul încetează; Toți ascultă: patru granguri Imnul Zînei modulează. După dînșii tot poporul Își înalță către Zînă Rugăciunea sa și dorul Cum îi vine la-ndemînă: Ciripesc în somn copacii Visul lor d dimineață; Înstrunează pitpalacii Cobzele de prin fîneață; Lîngă vrabia cochetă Stă mierloiul în picioare Îndrugîndu-i din flașnetă Dorul lui de zburătoare, Pelicanii în jabouri, Barza-n "doamnă preoteasă", Rîndunelele din nouri, Pitulicile din leasă; Lume veche, lume nouă, Totu-i viers, parfum și floare; Dintr-o picură de rouă Soarbe o privighetoare. Pune-n scorburi vîntul strună Doina-n ea să se alinte; Cîntă tot, văzduhul sună Hramul învierii sfinte. Lună, tu, ce ieși din vremuri Și plutești peste abisuri, Cum de luminezi și tremuri Fața gîndului de visuri? Raza ta, lucind ușoară, Pune-n mintea-mi fermecată Amintiri de-odinioară, Parc-am mai trăit odată. Unde, cînd, sub ce domnie? Pe ce văi de Himalaya? Cine-o crede? Cine-o știe Decît fața ta, bălaia ? Tivoli, 1898 august


content:
Fluture, fluture, fluture, Aripa vîntul ți-o scuture, Craiule tînăr al florilor, Crainic al zorilor. Dau pentru clipa-ți ușarnică Toată viața mea harnică; Dau pentru leagănul vîntului Tronul pămîntului. Du-mă prin lunci, unde soarele Bînd dimineața izvoarele Merge nuntaș, iar tu ginere Florilor tinere. Doi spînzurați ce prin fetele, Unul furîndu-le betele, Altul, mai sprințar,vederile, Dorul și vrerile. Mușcă-te-ar dragostea, fluture. Friguri de dor să te scuture: Plînge-te-ar roua cu zorile; Rîde-te-ar florile. (1899)


content:
Palidă și gînditoare, Luna iese din abisuri Și-n amurgul de răcoare Pune dor și varsă visuri. Bolta cerului se umple De o vrajă de lumină Ce dă lunii înțelesuri Din durerea vesperină. Unde ești și-n care vremuri Ai apus pe-ntotdeauna, Tu, ce-aveai asemănare Cu durerea și cu luna ? Astrul sfintei nopți de vară Iar revine printre vii, Numai tu, nemîngîiato, Pururea nu mai revii. Curg pîraiele în cînturi, În mirezme cad petale, Și suspină toată firea După umbra gurii tale. Că erai atît de nouă, Zămislită într-o doară, Încît nu poate natura Să te-ncerce-a doua oară.


content:
Se apropie Paștele. În curînd fiecare bun român își va zice: „Christos a-nviat“. Cu inima strînsă de durere, dar cu sufletul plin de speranță, el va merge la preotul moldovean să aprindă făclia de Paște. Bietul om și-a lăsat cula pe malurile poetice ale Amaradiei sau via la Drăgășani, și, pornit în pribegie, a ajuns într-un spital, fără să știe cum. Ceea ce el știe cu siguranță este că și-a făcut datoria cu vîrf și îndesat, s-a bătut, a suferit, s-a îngropat sub pămîntul obuzelor, iar acum a înviat a treia zi după Mărășești. Preotul care ii va da lumina și care s-a bătut și el în lunca Siretului de la Cozmești va spune olteanului de pe Amaradie și piteșteanului de pe Argeș și gorjanului de pe Jiu, să-și ridice fruntea sus, <….>. [1] Cît farmec e în vorba asta „acasă”. Ea pune în mintea soldatului taina cîmpului întins, brazda plugului, cîntecul ciocîrliii; codrii întunecați de umbra suroră a ramurilor; coarda mănoasă a viei. Și, în sărăcia lui, românul se vede primenit, îmbrăcat în straie curate, mergînd la înviere, cuminte, așa cum l-a lăsat în pămîntul Daciei divinul nostru împărat. Că doar ceea ce este admirabil în acest popor al nostru e tocmai fericita îmbinare a tuturor temperamentelor — vesel la greu, liniștit la bucurie, îndurător la durere — s-ar putea zice despre dînsul că s-a născut cu secreta intuiție a esteticei de a trăi. Și cei ce l-au chemat să se bată au avut dreptate să creadă în priceperea și în brațul lui. Că, deși nu știe carte, bietul om a înțeles că viața strămoșilor lui a fost bătută de vînturi, băjenari, pribegi, împinși de turci, siluiți de ruși, trădați de unguri; a înțeles toate, din glasul codrului și din puterea doinei. <… > Era gata să sufere orice, dar să învingă. În înțelepciunea lui rusticană, el a priceput că atunci cînd strămoșii lui fugeau în pribegie, veneau năvălitorii peste el, iar el n-avea putere să se lupte; dar cînd domnii lui pămînteni se sculau din scaunul lor și-l chemau la arme, atunci dușmanii își lăsau oasele la Călugăreni sau la Valea-Albă <… > * * * Dar de ce n-au avut unelte și de ce s-au retras rușii? El nu cunoaște pe d. Const. Diamandy nici pe generalul Iliescu și poate nici pe d. Ion Brătianu. El a auzit vorbindu-se de aliații noștri și i-a văzut sub forma palpabilă a ofițerilor francezi, a medicilor francezi cari au murit de tifos exantematic, (a tunurilor franceze cu care a cîștigat bătălia de la Mărășești, și e încredințat că aliații l-au ajutat. Dar atunci de ce n-au avut unelte și de ce s-au retras rușii? Rușii nu erau aliați? <….> — cum să spunem țăranului, că n-a avut tunuri, și puști, și muniții, și îmbrăcăminte, din incapacitatea generalului IIIescu? Bunul lui simț ne va întreba: „pentru ce n-a fost destituit generalul acesta incapabil?”. Ce să răspund eu, alegătorilor mei de mîine, despre fuga rusească? Ei au să mă întrebe care sunt cuvintele pentru care văditul incapabil ministru de la Petrograd a fost ținut pînă în ultimul moment în postul cel mai primejdios al diplomației noastre, unde nu a înțeles nimic, nici din politica țarului, nici din politica lui Kerenski, nici din enorma și spăimîntătoarea revoluție rusească? Actele secrete, publicate de guvernul maximalist, printre care, în primul rînd, raportul generalului Polivanov, ministru de Război, dovedesc absoluta incapacitate a acestui agent. Care sunt cuvintele pentru care d-l Al. Em. Lahovary, vinovat de a fi împins la război, cît și d-l Diamandy, a fost ridicat de la Paris, unde era persona gratissima și unde cunoștea lumea și lucrurile, spre a fi dus la Roma, unde nu mai cunoștea pe nimeni? Un domn Victor Antonescu, care se pare că ar fi fost cîndva ministru de Finanțe, s-a născut rudă cu d. Brătianu și, ca atare, zînele i-au pus în scăldătoare regretabila floare a norocului. Care sunt cuvintele pentru care d. dr. Angelescu (doctor în medicină, spre deosebire de dr. Creangă6, doctor în agronomie și în compatibilitate) a fost numit ministru la Washington…. Nimic nu-l indica pentru acest post. D. Angelescu fusese ministru al Lucrărilor Publice, ceea ce poate tot ar avea oarecare legătură cu medicina, pe laturea dezinfecțiunei trenurilor cu formol: Dar ministru la Washington!… Nici măcar englezește nu știa nevinovatul bărbat. Mai e nevoie să vorbim despre absurda ambasadă a d-lui N. Xenopol la Tokio și de a d-lui Victor Ionescu la Lisabona? Cel dintîi mergea să studieze altoirea crizantemelor în calapăr, iar cel de-al doilea constituția republicană a coborîtorilor lui Vasco de Gama; căci nimic nu seamănă mai mult cu un portughez decît un tachist, ambele aceste variante de popoare neolatine fiind de o precoce veselie. Care sunt cuvintele pentru care inteligentul ministru de la Roma, Dem. Ghica, a fost lăsat pe din afară? Ce pot răspunde la aceste întrebări, decît că mizerabila organizare a partidelor noastre cheamă la locurile de căpitenie ale statului oameni inferiori. Cîți miniștri nuli nu am văzut în Externe, timp de 33 de ani; cîți maniaci, cîți ignoranți, cîți secretari ridicoli, în stilul răposaților Esarcu, Stoicescu și alții (spre a nu vorbi decît de cei morți); cîți dintre cei vii nu și-au bătut joc de legi, de carieră, de merite; cîți nu au tripotat în fondurile secrete în mod scandalos, tîrguind asupra cheltuielilor de drum ale unui biet interpret de la Ianina și dînd sute de mii de franci favoritului de la Berlin sau din altă parte. * * * Ce să spui soldatului și alegătorului? Ochii tuturor, osteniți de a căuta oameni politici curați și necompromiși se întorc către front, străbat liniile și ajung pînă la generalul Averescu. Către el se îndreaptă astăzi privirile unui popor întreg, rănit în tot ce avea el mai scump. în aspirațiile, în pămîntul, în gloria lui. Pe acesta îl cunoaște frontul, adică tot românul care s-a bătut; pe acesta țăranul îl socotește ca părintele lui și l-ar alege în toate colegiele, <….> pe acesta vor să-l abată intrigile celorlalte partide, ca pe un stejar, copiii cu oile <…>. Note [ modifică ] ↑ Cele trei puncte încadrate în paranteze unghiulare indică inter- venția cenzorilor timpului în care au apărut articolele respective.


content:
Este o datorie de bun român de a examina cauzele pentru care am fost bătuți, căci am fost bătuți. Nu o spun pentru vana glorie de a dovedi că prevăzusem cele ce se întîmplă astăzi, ci pentru a trage învățăminte și a deschide ochii copiilor noștri. Chiar dacă, pînă la urmă, Aliații vor fi învingători iar germanii învinși; chiar dacă România nu va pierde nimic; mai mult, chiar dacă va cîștiga ceva, un lucru rămîne adevărat: am fost bătuți. Din înfrîngerea noastră vom scoate putere pentru viitor; din amărăciunea umilinței, vom distila parfumul răzbunării; din durerea eroilor noștri, vom scrie epopeea morții glorioase a învinsului, acea Chanson de Roland pe care s-o înțeleagă aliații noștri. Terre de Roumanie, mult estes dulz païs. Dar poporul român nu merita această soartă. Tradiția sa, cumințenia generațielor trecute, jerfele domnilor pămînteni, sacrificiele boierilor, superioritatea țăranului asupra tuturor popoarelor neolatine, toate lucraseră împreună pentru a face, din munteanul daco-roman, un om liber, supusul unui stat neatîrnat cu cel mai mare viitor înaintea sa. Pentru a ajunge acolo, bărbații noștri politici de astăzi trebuiau să fie „cuminți”. Atît și nimic mai mult. Să vedem. Cuprins 1 De la 1914 la 1916 2 Cum eram pregătiți 3 Planul de război 4 Drumuri-de-fier și strategia 5 Armament. Aeroplane 6 Armament. Mitraliere și sîrmă 7 Sîrma 8 Note De la 1914 la 1916 [ modifică ] După declararea războiului european în 1914 mă aflam la Sinaia, cînd a început fierberea în public și printre politicianii noștri, relativ la intrarea României în acțiune. La hotelul Capșa se afla toată lumea cunoscută, toți diplomații ce nu aveau vile. Prin urmare, întîlneam acolo pe ministrul Italiei, baron Fasciotti; pe ministrul Germaniei, d-l Waldhausen; pe ministrul austro-ungar, contele Czernin; pe ministrul Olandei, d-l de Wredenburg; pe toți românii noștri, de la d-l Marghiloman pînă la ultimul cățel conservator, de la d-l Ion Brătianu pînă la ultimul agent liberal. Firește, fierberea era mare. Printre străini, unii ar fi voit să mergem cu ei, alții cu ceilalți. Românii erau în mare majoritate pentru Puterile Aliate (Franța-Anglia); guvernul Brătianu zicea că vrea să rămînă neutru. Partidul Conservator era împărțit: unii filogermani, alții filofrancezi. D-l Carp, singuratec, părăsit de mai toți amicii politici, încă de la 1913, dar totuși foarte frumos. D-sa era singurul de părere, împreună cu d-l Stere din Partidul Liberal, să mergem hotărît cu germanii. Tocmai atunci sosește din străinătate d-l Nicu Filipescu. D-sa este astăzi mort. Prin urmare, se poate vorbi despre d-sa cu cea mai absolută imparțialitate, mai cu seamă cînd cel care vorbește sunt eu, care nu am făcut politică niciodată și nici nu am avut cu d-sa alte raporturi decît ale unei perfecte urbanități. Una dintre primele persoane cu care a vorbit d-l Filipescu, după întoarcerea sa, am fost eu. Dumnealui povestea cum trecuse prin Germania și asistase la desfășurarea primelor evenimente, cum văzuse organizația admirabilă a acestui popor; cît puteau fi de pericoloși și cît eram noi de departe de administrația lor. Nu avea cuvinte destule pentru lauda germanilor. Firește, pentru orce om cu scaun la minte, reieșea că d-sa va fi pentru o politică filogermană sau cel puțin pentru neutralitate. Lucrurile merseră nedeslușite pînă la primul Consiliu de coroană — cînd, deodată, d-sa se face stegarul ideii contrarii, a intrării României în război, imediat și cu orce preț, în contra Germaniei. Ce se întîmplase? În Consiliul de coroană, d-l Marghiloman, pe care d-l Filipescu îl alesese șeful Partidului Conservator, după ce răsturnase, pe rînd, pe d-l Carp, pe d-l Iorgu Cantacuzino și pe d-l Maiorescu, iar acum voia să răstoarne și pe alesul său de ieri — d-l Marghiloman, zic, se declarase pentru neutralitate. Ura violentă a d-lui Filipescu contra d-lui Marghiloman, care dospise în intervalul acesta și se făcuse bubă, îl îndemna la orce fel de excese, de unde deci și excesul războiului. Timp de doi ani, ziarul d-sale Epoca duse cea mai dezmățată campanie contra d-lui Marghiloman, pe care Partidul Conservator, rupt în două, îl repudie alegîndu-l pe d-sa, Filipescu, în loc, și o campanie tot așa de deșuchiată pentru Transilvania, inventînd pe preotul Vasile Lucaci, ca prezident al Ligei, și pe poetul Octavian Goga, ca scriitor al ei. Pe toți aceștia îi cunosc personal. D-l Marghiloman are o suprafață destul de mare, grație însemnatei sale averi și unei înlesniri sufletești de a părea. Nu are însă nici puterea de caracter a lui Carp, nici vastele cunoștințe ale lui Maiorescu, nici pasiunea lui Filipescu, nici talentul lui Take Ionescu, ci stă între toți ca barometrul la „variabil”, cînd poate ploua, poate ninge, sau poate fi chiar frumos. Preotul Vasile Lucaci, pe care l-am cunoscut la Roma foarte de aproape, cînd era refugiat de urgia ungurilor, este un amestec de martir, de patriot și de scamator, care cu timpul s-a coborît pe scara acestor trei atribute pînă la cel din urmă, unde s-a oprit definitiv. În momentul cînd îl întrebuințează d-l Filipescu, preotul Lucaci este un scamator sadea. Poetul Octavian Goga e scriitor de real talent; dar, mai presus de toate, este un ambițios lipsit de mijloace. Cînd dar toată lumea aceasta începe campania nebună a intrării României în acțiune imediată și necondiționată pentru „întregirea neamului”; cînd la agenții de mai sus se alipește colegul meu din Academie, Barbu Ștefănescu Delavrancea, cu elocvența sa năstrușnică, cu stilul virulent al scrisorilor sale politice; cînd prezidentul Academiei, nevinovatul dr. Istrati, ia pe față poziție „contra Germaniei» și „pentru Franța»; cînd dezechilibratul general Crăiniceanu devine directorul Universului și umple ziarul cu proza macaronică a strategiei sale, care trebuia să-l ducă la retragerea rușinoasă de la Brașov; cînd șioiul amenință să devină Dunăre, să rupă și să dărîme totul în cale — atunci omul gîndurilor și al scrisului, eu, Duiliu Zamfirescu, am ridicat capul. România este a mea cel puțin tot atît cît este a lui Filipescu, a lui Delavrancea, a dr-ului Istrati, a generalului Crăiniceanu, a lui Take Ionescu, a lui Mille, a lui Pisani, a lui Rubin. Eu am iubit-o și am cîntat-o în romanele mele; am visat la dînsa, pe cînd trăiam departe, la Atena, la Bruxelles sau la Roma; m-am îmbătat din poezia istoriei noastre daco-romane în însuși Forul lui Traian, și apoi, cu toiagul în mînă, pe malurile Streiului. Toată România Mare trăia în sufletul meu, ca floarea în sămînță. Vreau să învăț pe români a cugeta și a simți în această îndrumare, pînă ce fiii sau nepoții noștri, ajunși la maturitate politică, s-aducă la îndeplinire visul generației noastre, printr-o lungă pregătire. Căci nimic nu se încheagă dintr-o dată. Cînd, dar, am văzut că împrejurările din afară tirau după ele lumea noastră politică, toate clasele, toate vîrstele, pe femei și pe bărbați; cînd, mai cu seamă, am simțit că guvernul se duce cu încetul pe alunecușul prăpastiei, am crezut că nu mai pot tăcea. Atunci am vorbit în Academie. Ce m-a făcut să vorbesc? Nu trebuie să fie cineva mare geniu ca să priceapă că un război de cucerire nu se face ca o nuntă din amor. Pentru a lua din mîna ungurilor Transilvania, se cer două condițiuni : a) ca actuala formațiune politică a Austro-Ungariei să fie atinsă de caducitate sau ca Austro-Ungaria să fie angajată într-un mare război; b) ca România să aibă o pregătire complectă: finanțe, armată, drumuri-de-fier, fabrici interne de munițiuni, depozite de hrană, spitale etc., etc. Pentru ce atîtea lucruri extraordinare deodată? Pentru că Transilvania, după care suspinăm noi, este atît de trebuitoare ungurilor, încît, în ziua în care nu vor mai avea-o, vor fi pierduți. Prima condițiune, aceea a distrugerii Austro-Ungariei pe calea armelor, putea să se întîmple în războiul actual. Pentru aceasta țara noastră avea un singur lucru de făcut, un lucru simplu, cuminte: să aștepte. Dar, se va zice, e cu putință să aștepți să-ți dărîme alții pe vrășmașul tău de moarte, iar tu să stai cu mîinile la piept? Răspuns categoric: da. Acest răspuns, atît de hotărît, este datorit faptului că ambele condițiuni pomenite mai sus trebuie să se împlinească în același timp. Nu poți să te arunci asupra Ungariei, spre a-i lua Transilvania, chiar dacă ea este angajată în altă parte, fără a avea o preparațiune desăvîrșită, care să-ți permită a suporta un război crîncen. În condițiuni normale, România nu se poate măsura singură cu Ungaria, deoarece 8 milioane de oameni trebuie să fie învinși de 18 milioane; cu atît mai puțin cu Austro-Ungaria. Pentru a avea probabilități de biruință, se cere neapărat ca Austria să oblige pe Ungaria a-i da contigentul său de trupe, care s-o reducă, slăbindu-i organizațiunea militară. Am spus mai sus că Transilvania este podoaba Ungariei. Pentru a nu o pierde, ungurii sunt în stare să-și vîndă sufletul Satanei, să facă orce slugărnicie, să dea în genunchi împăratului Germaniei, cum a făcut Tisza cînd s-a văzut atacat de noi. Se poate afirma, în treacăt, că contele Tisza a ipotecat viitorul Ungariei și că slăbiciunea acestei țări începe acum. Prin urmare, pentru a profita de prima condițiune, angajarea Austro-Ungariei în războiul mondial, România trebuia să împlinească și pe a doua condițiune, de a fi pregătită într-un mod cu totul extraordinar, și chiar atunci să se teamă de ceea ce s-a întîmplat acum, cînd germani, unguri, bulgari și turci s-au aruncat asupra noastră, spre a salva Transilvania și a o păstra ungurilor. Și cum eram pregătiți noi? Cum eram pregătiți [ modifică ] O rețea de drum-de-fier imposibilă, rămasă cu 20 de ani în urma dezvoltării economice a țării, care n-avea linii duble decît între București și Buzău, adică pe o întindere de 100 kilometri din 4 000. Nu e nevoie de multă argumentație pentru a dovedi românilor halul în care se găseau căile lor ferate. Orcine a avut de transportat un vagon de cereale, orcine a încercat să meargă de la Roman la București; orcine a avut un incident cu un agent al căilor ferate știe ce i-a pătimit sufletul. E bine înțeles că vorbim de timpuri normale. Timpurile anormale, adică mobilizarea din 1913 și „compensațiile” din 1915, 1916, sunt atît de extravagante, încît nu pot fi povestite fără ca indignarea să nu te coprindă. În timpuri normale, nu puteai face o operație la căile ferate, fără o imensă pierdere de timp, fără protecție sau fără bacșișuri. Niciodată nu erau vagoane pentru cereale sau pentru mărfuri; niciodată nu erau locuri pentru călători, niciodată nu te adresai unui șef de serviciu, fără ca să găsești indiferență sau lipsa de urbanitate, cînd nu erau injurii sau procese-verbale. Care este fericitul român care a trimis un vas de vin de la o gară la alta fără ca vasul să nu ajungă gol sau umplut cu apă? Care este extraordinarul român care a trimis sticle cu șampanie, funduri de lumînări, cafea, zahăr, orez, țuică, pește — orce și orunde — fără ca drumurile-de-fier să nu-l vămuiască? Care este norocosul român care a călătorit de la Iași la București altfel decît în culuar, cu un picior pe o valiză și altul pe un cîine sau pe alt picior de călător? Cu o îndrăzneală și o nepăsare revoltătoare, ghișeurile vindeau bilete la nesfirșit, fără să se adaoge vreodată vagoanele trebuitoare. Adeseaori, cîte un conductor mai de treabă făgăduia că „s-a telegrafiat la Inspecție» și că la Buzău se vor pune vagoane, iar cînd ajungeai la Buzău, dai de un fel de animal hidrofob, care, cu șlapca roșie pe-o urechie și cu mustățile zbîrlite, se primbla pe peron ca un curcan amorezat. Dacă te adresai acestuia, îți găseai beleaua; dacă te adresai la București, trebuia să pierzi o zi (sau două, dacă veneai înainte de o sărbătoare sau a doua zi de sărbătoare), să mergi la gara centrală, unde să faci înconjurul pămîntului, prin gangurile cele mai neînchipuite, ca să ajungi la numărul 74, bunăoară, unde să afli, de la un domn supărat, că afacerea dumitale privește biroul IV de mișcare. Unde e biroul IV de mișcare? Întreabă și dumneata un ușier. După ce te cufundai din nou în măruntaile acestui dedal fantastic, găseai pe ușier, care te trimitea în strada Schitu- Măgureanu sau la Geagoga, la Filaret. Această infamie de administrație a martirizat țara ani întregi, fără să i se poată aduce vreo îndreptare. Dar dacă, în lumea civilicească, nu se putea îndrepta nimic, în lumea militărească trebuia să se îndrepteze ceva sau, cel puțin, să se știe cum stau lucrurile și să nu se înceapă un război ofensiv imbecil. Căci aici stă răspunderea: cînd ești atacat, te aperi cum poți; cînd ataci ești obligat să știi ce faci, să fii pregătit pînă în cele mai mici detalii și să prevezi toate eventualitățile. D-nul Nicu Filipescu trebuia să-și dea seamă de asta. Noi nu putem admite, în vremurile noastre de calcul și știință, cînd Europa întreagă se bate cu aeroplane, cu tunuri extraordinare, cu mitraliere perfecte, cu automobile blindate, cu submarine incredibile, cu mijloace de transport ce nu lasă nimic de dorit, să intrăm în război cu vorbe, cu entuziasmul celor ce-au fugit la Paris și cu realitatea întruchipată în persoana d-lor Cottescu, director general la căi ferate, și Iliescu, șeful real al statului-major. Planul de război [ modifică ] Se poate închipui ceva mai absurd decît planul nostru de război? Plec de la datele cele mai elementare, pentru a ușura răspunderea teribilă ce apasă pe numele generalului Iliescu și admit că planul celor ce voiau să începem războiul, atacînd pe Dunăre și ținîndu-ne în defensivă în Carpați, era tot așa de prost ca planul generalului Iliescu, care a atacat în Carpați, părăsind Dunărea cu totul. Masacrul trupelor noastre de la Turtucaia este un eveniment militar atît de rușinos, încît, orcare ar fi incapacitatea strategică a comandantului militar, nu se poate explica decît printr-o greșeală diplomatică. Unul din agenții noștri în străinătate, care împingea guvernul la război, a dat asigurări formale că bulgarii nu se vor bate contra rușilor, sau, dacă regele și guvernul bulgar vor încerca să meargă cu germanii, armata se va întoarce împotriva lor. Cred că-l cunosc pe acest arivist criminal și nu-i scriu numele aci numai din dezgust. Nebunia care se legase de sufletele românilor era atît de oarbă, încît nimeni nu se gîndea că joacă soarta țării. Fiecare voia să-și facă damblaua și nu da înapoi de la nici un atac, orcît de mincinos sau de nerușinat. Căci numai surzii sau inepții nu știau ce se petrece la Sofia. Toți diplomații străini — și cred că și unii din diplomații noștri — scriau guvernelor lor că în 1916 singurul război popular în Bulgaria era războiul contra României. Ca prin instinct și printr-o necesitate organică a statului viabil, un început de fortificare a avut loc la Turtucaia. Dar în vîltoare de ordine și contraordine, de comenzi, de saltul milioanelor de intrigi scandaloase, de înaintări în armată pregătite de camarila unui general dement, fortificațiile de la Turtucaia au fost uitate. Dacă am fi atacat pe Dunăre și ne-am fi ținut în defensivă pe Carpați, era să ni se întîmple pe apă ceea ce ni s-a întîmplat pe uscat, cu această agravantă, că armata, care, de bine de rău, s-a mai salvat în munți, era să fie înecată în Dunăre. Este evident că diviziunile germane ce s-au năpustit împotriva noastră prin Ungaria era să facă același lucru prin Bulgaria. Dar, se zice, nu trebuia să intrăm în război fără ca 300 mii de ruși să fi trecut în Dobrogea. Firește. Cum nu trebuia să intrăm în război fără tunuri de mare calibru; cum nu trebuia să intrăm fără mitraliere; cum nu trebuia să intrăm fără fabrici de munițiuni la noi în țară; cum nu trebuia să intrăm fără a fi complectat rețeaua drumurilor-de-fier. Singura condițiune a unui corp de armată rusă de 300 mii oameni nu era îndestulătoare fără împlinirea celorlalte condițiuni. I-am avut pe ruși ceva mai tîrziu, iar acum, cînd scriu, îi avem cu mult mai numeroși. Dar ei vin cu aceleași lipsuri ca și noi, se mișcă pe aceleași linii incomplecte de drum-de-fier, pe aceleași șosele inexistente ale Moldovei și, mai rău decît noi, rușii vin cu sufletul lor aparte, cu nepăsarea eroică a unui popor care știe că nu poate să fie niciodată bătut definitiv. Țiu să se noteze că eu nu acuz pe ruși. Îi cunosc acum la ei acasă, și-i găsesc simpatici; ca militari cred că se bat bine. Dar rușii nu sunt niciodată grăbiți. Vorba lor caracteristică „sicias“ spune tot. Dacă pierd o bătaie, sunt încredințați că au să cîștige alta; dacă pierd o provincie, sunt siguri că au s-o ia înapoi — peste o lună, peste un an sau peste 30. Ei ne făgăduiesc să ne dea înapoi Dobrogea și sunt de bună-credință. Dar cînd? Noi n-avem timp să așteptăm. Dacă vom pierde Dobrogea sau Oltenia suntem lichidați. Statele mici sunt ca averile mici: nu pot fi știrbite fără a nu fi ruinate. Drumuri-de-fier și strategia [ modifică ] Cînd te uiți pe o hartă a țării noastre și te gîndești că noi am început un război ofensiv, cu rețeaua actuală de căi ferate, ți se pare că visezi. Este oare cu putință ca atîta lume care a învățat carte prin țări străine, atîția generali de stat-major, atîția oameni politici cari au fost miniștri de Război, Ion Brătianu tatăl, Dimitrie Sturdza, Nicu Filipescu, Ion Brătianu fiul, să nu fi înțeles nici unul că, în orce împrejurare și orcare va fi fost menirea armatei noastre, nu se poate începe un război ofensiv fără linii de drum-de-fier strategice?! E admisibil ca generalul care pregătea planul de război contra Austro-Ungariei să nu-și fi aruncat ochii o singură dată pe harta țării și să nu fi văzut că toate drumurile ce duc în Transilvania, toate trecerile munților, de la Mehedinți pînă la Noua Suliță, nu erau legate prin nici un fel de linie subcarpatină? Că, de asemeni, tot malul stîng al Dunării, de la Severin pînă la Galați, nu avea un kilometru de cale ferată danubiană? Orcît de inept și de dement ar fi fost acest general, alături de dînsul trebuia să se găsească un ministru de Externe care să știe atîta lucru: că politica regelui Carol, bună sau rea, a fost limpede și consecventă. După tractatul de Londra din 1883, cînd Europa da Dunărea noastră românească în puterea Austriei, [1] România, ca să salveze Dunărea, s-a înțeles de-a dreptul cu Puterile Centrale — cu alte cuvinte a intrat în Tripla Alianță . De atunci, toată politica ei militară a fost îndreptată contra Rusiei (autoarea tractatului de Londra din 1883) și contra Franței, care inventase pe d-l Barrère, cu faimoasa „propunere”. Repet, bună sau rea, această politică era clară. Ea ne dispensa de a ne apăra frontiera Carpaților, de a avea baterii de munte, de a construi linii ferate pe sub dealuri, de a instala fabrici de muniții la noi. În schimb insă ne obliga să ne întărim în partea ceelaltă, să luăm măsuri contra Rusiei. Și le-am luat, cu linia forturilor Focșani-Nămoloasa-Galați. Atîta lucru trebuia să fi învățat generalul care ne-a dus la dezastru: că atunci cînd vrei să ataci pe cineva, trebuie să te și aperi de el. Cînd ai o armată de 450 mii oameni și ești de toate părțile închis de inamic, prima datorie a comandantului este de a putea mișca această armată, pe liniile interne, cu repeziciune și înlesnire. Și cum ne mișcam noi? De la Mehedinți pînă la Dorohoi, frontiera României merge pe coama Carpaților, cu o serie de munți înalți, printre cari se deschid cîteva trecători cunoscute de toată lumea, și altele, cunoscute numai de ciobani, de contrabandiști — sau de statul-major. Dintr-o margină a țării în ceelaltă, se urmează, unii după alții, munții Mehedințului, Vulcanului, Lotrului și Sibiului, munții Făgărașului, Muscelului, Bîrsei, Buzăului, Vrancei, Cașinului și Oituzului, Tarcăului, Bicazului, Ceahlăului, Călimanului. Trecătorile și defileurile cunoscute sunt următoarele: Broșteni, pasul Vulcanului, Lainici, Turnu-Roșu, Scărișoara, Bran, Predealul, Predelușul, Bratocea, Tătarul, Buzăul, Oituzul, Uzul, Ghimeș, Bicazul și Prisecanii. Va să zică o armată de invaziune, din România în Ungaria sau viceversa, nu ar fi putut să ia alte căi decît acestea. De la București la Turnu-Severin se trăgănează o linie de școlar prost, care, în loc să se ducă drept la Slatina, Craiova, Severin, se abate pe la Titu, Găești, Golești, Pitești, ca apoi să se coboare la Slatina. Pe această arteră principală, se prind în mod firesc numai trei ramuri ce s-ar putea numi strategice: Titu-Tîrgoviște-Petroșița, Golești-Cîmpulung și Pitești—Curtea-de-Argeș. Toată Oltenia este legată cu capitala țării prin linii de împrumut. Ca să mergi de la București la Rîmnicu-Vîlcii, trebuie să te cobori de la Pitești la Piatra, ca apoi să te urci înapoi pe Olt și să faci astfel un unghi, pe atît de ascuțit pe cît de nefolositor, de 184 kilometri, cînd, de la Curtea-de-Argeș la Rîmnicu-Vîlcii nu sunt decît 30 kilometri cari, adăogați la cei 40, de la Pitești la Curtea-de- Argeș fac 70 de kilometri în total. Dacă, dar, statul-major ar fi impus construirea unei linii de 30 kilometri, el obținea o economie de 114 kilometri, în legătura sa cu capitala și cu Moldova — ceea ce este enorm! Dar Tîrgu-Jiu? Toată țara din dreapta Oltului trebuie să se coboare de la Rîul Vadului la Piatra și Craiova, ca de acolo să se urce la Filiași, iar de aci la Tîrgu-Jiu sau la Severin. Germanii au străbătut prin munții Mehedințului și Vulcanului, cu tot defileul de la Broșteni, fiindcă își dedeau seamă că aci românii nu pot trimite trupe la timp. Nu știu dacă trebuie să mai insist asupra lipsei totale a unei linii subcarpatine. Vîrciorova nu-i legată direct cu Tîrgu-Jiu; acesta nu-i legat cu Rîmnicu-Vîlcii; acesta nu-i legat cu Curtea-de-Argeș, care nu-i legată cu Cîmpulungul, care nu-i legat cu Petroșița, care nu-i legată cu Cîmpina, care nu-i legată cu Slănicul și Vălenii, cari nu sunt legate cu Nehoiașul — iar toate acestea nu sunt legate cu Moldova. De la Nehoiași pînă la Tîrgu-Ocna, adică pe întindere de trei districte, nu există un kilometru de cale ferată ducînd în munți, iar în județul Putna, unde pare a se fi oprit acum frontul, o cale ferată de interes particular era, pînă la război, în mîna ungurilor. Nu vreau să fac sentimentalism și să vorbesc de munții mei, podoaba țării, Vrancea, aceea pe care avocații pehlivani ai partidelor istorice au mîncat-o palmă cu palmă, brad cu brad. Pe locul pădurilor devastate crește iarba cea mai încîntătoare. De la Tulgheș pînă la gherdapurile Putnei, e o grădină vecinică, parcă mîna nevrednică a omului nu ar fi fost în stare să pîngărească poezia naturei. Dar malul Dunării?! De la Severin la Calafat; de aci la Corabia; de la Corabia la Turnu-Măgurele; de la Măgurele la Zimnicea; de la Zimnicea la Giurgiu; de la Giurgiu la Oltenița; de aci la Călărași; de la Călărași la Gura-Ialomiței și de aci la Brăila, nu există un kilometru de cale ferată. În timp normal, firește că nu e nevoie de drum-de-fier paralel cu malul apei, deși districtele mănoase de pe Dunăre, Mehedinții, Doljul, Romanații, Teleormanul, Vlașca, Ilfov, Ialomița și Brăila ar fi dat de lucru și unei căi ferate cu marea dezvoltare agricolă a țării din ultimii ani. Dar a face război în Transilvania sau peste Dunăre, fără a avea legătură între capetele de linii de la periferie ce aduc trupe de la centru, este o așa de mare aberațiune, încît un român care se simte dat pe mîna unor inconștienți de așa forță își face cuferele și emigrează în America. Își poate închipui un om cu mintea sănătoasă că, vrînd să întrebuințeze mîna dreaptă într-o luptă, și-ar pune fiecare deget într-un căluș și ar încerca să răpună pe adversar, cînd cu arătătorul, cînd cu anularul, cînd cu degetul cel mic, fără a putea vreodată să le strîngă pe toate în pumnul puternic ce i l-a dat natura? Desigur că nu. Ei bine, asta am făcut noi. Ne-am împărțit trupele în evantaliu și le-am repezit peste munți, cu o așa profundă inconștiență de pericolul ce lăsam în urmă (strîmtorile munților), încît oamenii care credeau că pricep ceva au început să creadă că nu mai pricep nimic și că tot generalul Iliescu și camarila sa știu mai mult. Îmi amintesc că stam la Sulina cu o hartă întinsă și cu lupa în mînă, așteptînd de la telegraf comunicatul Marelui Cartier. Tremuram la fiecare nouă veste de înaintare în interiorul Ungariei. Aveam pe front copii, nepoți, veri, tot ce era valid și tînăr în neamul meu, plecați cu entuziasmul unei rase eroice, demnă de alți conducători, învățasem pe dinafară comitatele ungare de la frontieră, Hunedoara, Sibiul, Făgărașul, Trei-Scaune, Ciucul, iar localitățile unde se aflau copiii mei, Sepsi-Singiorg, Sereda, Cohalm, le visam noaptea. Cu tot pesimismul meu secret, începusem să cred că m-am înșelat și că dorul tinereții mele se împlinește astăzi, acum, de către un rege care nu și-a călcat jurămîntul, de către un prim-ministru care îmi era, personal, simpatic și de către o armată în care băieții mei se vor bate, pentru ei și pentru tatăl lor. A fost visul unei nopți de vară. Logica inexorabilă a realităților, în care cetisem de mult soarta ce ne așteaptă, s-a însărcinat să mă întoarcă la adevăr. De îndată ce am văzut că nu mai primesc știri de pe front și din ziua în care au început comunicatele infame cu „am ocupat noi pozițiuni la sud”, ca să spună că ne-am retras, am înțeles că eram pierduți. Ah! mizerabilele acele de comunicate!… Cu cîtă durere și descurajare căutam să străbat prin încîlcitura frazelor! O conspirație de vorbe stupide; puncte cardinale amestecate într-aiuri; localități ungurești părăsite; localități românești „ocupate”; toată hidoasa grozăvie a retragerii nepregătite — toate își dau mîna pentru a mă umili. Publicul nerăspunzător, ineptul scandalagiu de la colțul trotuarelor, strategul de la Capșa, inconștienții de prin cluburi, patrioții de cafenele, toți aceia care împinseseră la război, începeau acum să se salute cu vorbele lor triviale: „mon vieux, nous sommes f...» și să-și pregătească acte de drum și bani de exil. Ah, stîrpitură necuviincioasă, fiu de arendaș îmbogățit sau de ministru pehlivan, ciocoi căzut pe masa de bacara, samsar de vagoane; cucoană cu 7 perle și 14 amanți, care mergi la Trouville, vara, și la Nizza, iarna, pe cînd moșia o suge un grec sau un bulgar; ziarist evreu, pungaș, fricos, „rumun“ pînă în călcîie, erou în timp de pace și fugar în timp de război — voi toți care ați împins la catastrofa de astăzi, să aflați că politica externă nu o face primul dezmățat; că războiul, chiar cînd este bine pregătit, e plin de suferință, de lacrămi și de doliu; că România, așezată cu atîta trudă în scaunul ei, de strămoșii noștri cei cuminți, nu trebuia jucată la cărți, cum ați jucat-o voi, infamilor și degeneraților! După campania din 1913, România se mărise cu două provincii mănoase, întinzîndu-și puterea pe Dunăre și pe malul Mării Negre, unde o mînă destinul său secret. Situația ei politică era consolidată, căci toate Cabinetele recunoșteau că, deși Bulgaria și Grecia se întinseseră foarte mult, prima putere în Orient era tot România. Pacea de la București fu omagiul adus de popoarele turbulente din Balcani poporului cuminte de la Dunăre. Prin urmare, asemenea situație trebuia păstrată cu o sfîntă grije. Înainte de a lua Transilvania, trebuia garantată România. Opinia publică de atunci, care ceruse primului- ministru Maiorescu să mobilizeze, avea altă noimă. Ea simțea mai întăi că faimosul protocol de la Petersburg, care da României, după lungi și rușinoase tîrguieli, orașul Silistra, cu o palmă de pămînt împrejur, era aproape o provocare; ea mai simțea că Peninsula Balcanică era istovită și că, la ivirea primului călăreț român, totul s-ar fi închinat ei; ea știa că, deși țara era și atunci nepregătită, granițele despre Ungaria erau deschise și, mai cu seamă, Dardanelele erau libere. Pe cîtă vreme, opinia publică din 1916, care nu era provocată de nimeni, trebuia să știe, în prim loc, că nu mai aveam în fața noastră pe bulgari, ci pe germani, adică pe poporul cel mai metodic, cel mai bine înarmat; că frontiera despre Austro-Ungaria nu numai că ne era închisă, dar încă ne era dușmană; că Dardanelele nu numai nu erau libere, dar trimiteau submarine și crucișetoare inimice să ne bombardeze; în fine, că frontul nostru, care în 1913 era numai pe Dunăre și în Dobrogea, acum se întindea pe munți, pe Dunăre și pe mare, fără posibilitate de a primi de la aliații noștri, francezi, englezi și italieni, alt ajutor decît acela pe care ni-l puteau da rușii, cari ei înșiși aveau nevoie de ajutorul altora. Cîtă deosebire între 1913 și 1916! La 1913, și eu eram printre aceia care cereau regelui Carol și ministeriului Maiorescu să iasă din toropeală. Îmi aduc aminte că în camera mea de la hotel Bulevard veneau tineri scriitori, cîte un om politic, cîte un membru al Academiei, cîte un diplomat, cari, cunoscînd vechile mele relațiuni cu primul-ministru Maiorescu, mă rugau să străbat pînă la sufletul său, pentru a-l îndemna la război. Eu, care știam că primul-ministru nu are suflet, dar are inteligență și un mare simț de orientare, asiguram pe fiecare că România va intra în acțiune, tocmai pentru aceste calități ale ministrului său. Trebuie să mai adaog că la 1913 eram pentru intrare în acțiune și din altă considerație. Șef al Marelui stat-major era atunci generalul Averescu, în care eu aveam o foarte mare încredere. În afară de intuiția mea personală că acesta este un adevărat ofițer de stat-major, avusesem ocazie să-l văd la lucru, în 1907, cînd cu răscoalele țărănești. Eram pe atunci secretar general în Ministeriul Afacerilor Străine. În cabinetul meu din palatul Sturdza a avut loc trecerea puterii din mînile răposatului Iorgu Cantacuzino, în mînile răposatului Dimitrie Sturdza. În ministeriul Cantacuzino, portofoliul Războiului îl ținea un alt răposat, generalul Manu. E locul aci, ca istoric imparțial, să aduc un omagiu d-lui Take Ionescu, unul din miniștrii rămași „vii” din acel Cabinet. Pe cînd de la Ministeriul de Război plecau ordine peste ordine, să nu se tragă în țărani; ba da, să se tragă, dar cu cartușe fără glonț; ba nu, să se tragă cu glonț, și, în fine, iarăși fără glonț, „fiindcă nu vrea regele”, la Ministeriul de Externe, unde era interimar un al 4-a răposat, corectul Iancu Lahovary, venea în toate zilele d-l Take Ionescu, foarte îngrijorat de întorsătura lucrurilor, să asculte pe optimistul Lahovary, care-l prindea de nasturul hainei și vrea să-i dovedească,,gu-gu-gu” că nu se poate trage cu gloanțe, „ca să nu poarte ponosul numai Partidul Conservator”, mai cu seamă că nu era nimic serios. D-l Take Ionescu, drept orce răspuns, își zmulgea puținul păr ce i-au mai lăsat grijile țării și se ducea la răposatul Dimitrie Sturdza să treacă puterea, ținută oficial de răposatul Cantacuzino. În Cabinetul Sturdza, generalul Averescu, intrat ca ministru de Război, a mișcat trupele cu atîta îndemînare, încît, în 4 zile, răscoalele erau domolite. Îmi aduc aminte că în gara Strehaia din Mehedinți, unde mă găseam după o săptămînă, se afla un batalion din Regimentul de Botoșani, iar la Botoșani, probabil, Regimentul de Mehedinți. Tot așa în Vlașca, în Romanați, în Ilfov, unde elementele cele mai primejdioase duceau țara la pieire. Ceea ce, dar, la 1913, era cuminte și probabil pentru intrare în acțiune, la 1916 era matematic contra intrării în acțiune, cu o argumentațiune de convingere geometrică, evidentă ca liniele paralele ce nu se ating niciodată. Armament. Aeroplane [ modifică ] Toată lumea știe că nu am avut tunuri de mare calibru și nu am avut mitraliere. Soldații și ofițerii noștri, care s-au bătut ca niște adevărați eroi și cari nu au nevoie de certificatul străinilor pentru a purta fruntea sus, erau încremeniți de ploaia obuzelor germane, ce cădeau din necunoscut și nu dau greș niciodată. Ei nu-și dedeau seama de o lipsă. mai mare chiar decît a tunurilor, de care sufereau: aeroplanele. Aceste aparate extraordinare, inventate de ieri, perfecționate de azi și aplicate în fiecare moment al teribilului „acum” care este lupta, au devenit de o necesitate atît de absolută, încît, fără ele, armata cea mai bună și mai bine înzestrată este bătută la sigur. Misiunea avionului este întreită: 1) recunoașterea, 2) rectificarea tirului, 3) legătura. Comandanții noștri cei mai hotărîți și cei mai bine pregătiți erau încremeniți de faptul că mișcările trupelor lor, în desfășurarea de atac sau de apărare, erau cunoscute de inimic pe măsură ce se produceau; de unde, legenda spionajului extraordinar, a telefoanelor pe sub pămînt, a semnalelor misterioase. O fi fost și spionaj. Dar militarul brav care a fost învins e totdeauna dispus să atribuie învingerea sa greșelii altora și mai cu seamă trădării. Ilustrul nostru amic, generalul Berthelot, care făcuse un plan atît de frumos pentru a bate pe inimic împrejurul Bucureștilor, a-i lua 100 de tunuri și 60 mii de prizonieri, cînd planul său nu a izbutit, a găsit vinovat pe un general român, care a și fost osîndit și degradat . Generalul acesta era cunoscut ca mediocru, dar nu era trădător. Planul generalului B. nu a reușit pentru că d-sa nu avea tunuri de mare calibru îndestulătoare, pentru că nu avea mitraliere, pentru că avea o escadrilă de avioane de recunoaștere insuficientă, pentru că nu avea avioane de rectificarea tirului și nu avea avioane de legătură. El avea un singur lucru cu adevărat bun: pieptul soldaților noștri. Dar a-ți scoate pieptul înainte, cînd inimicul te bombardează de la o depărtare la care tu nu ajungi, nu mai este bravură, ci sacrificiu nefolositor. Prin urmare, avionul de recunoaștere fiind ochiul comandamentului, acel comandament ce e lipsit de avion e orb. Și oarbe au fost comandamentele noastre în permanență, oarbe fără vina lor. Cînd inimicul lupta să treacă munții, ar fi fost de un suprem interes să se știe care este punctul unde presiunea e mai mare, pentru a opune o mai mare rezistență, iar cînd infiltrațiunea a început să se facă pe toate văile, pe care noi le credeam inaccesibile, precum pe Olt, la Dragoslavele, pe Prahova, pe Buzău, ar fi fost de un interes capital să știe comandamentul ce se petrece și unde să se apere. Pe cînd, în fapt, comandanții noștri nu erau informați de nimic. Ajunși în automobil sau călări, după zile întregi de luptă, într-un sat de munte ce li se părea la adăpost de surprinderi, încercau să se odihnească sau să mănînce. De-abia îi fura somnul că sentinelele veneau să-i deștepte: „Vin nemții, domnule colonel”. Cu linii strategice subcarpatice și cu avioane de recunoaștere bine organizate, poate soarta războiului era alta. Dar dacă n-am avut mijloace de a cunoaște mișcările trupelor inimice, pe cînd toate mișcările trupelor noastre le erau cunoscute, cum stam cu regularea tragerei tunurilor noastre? Nu voi înceta de a cînta pe soldat. Sergenții noștri ochitori, plutonierii, sublocotenenții, locotenenții și căpitanii de artilerie au fost mai presus de orce laudă. Dar ce puteau să facă acești nenorociți cînd tunurile lor nu băteau pînă la tunurile inimicului? În cel mai bun caz și pe cîmp neted, ei ar fi încercat să se apropie de gurile de foc germane, ca acel eroic locotenent din Dobrogea, care se ducea cu bateria după fumul nemților. Asemenea fapte sunt demne de vremuri mitologice. În timpurile noastre, și cu luptele în munți, cînd se pun cele mai mari sforțări ca să se urce două tunuri pe un vîrf de deal, o artilerie inferioară este paralizată și, mai dinainte, pierdută. Să presupunem însă că am fi avut tunuri bune — cum erau acele debarcate de pe vasul „Elisabeta” — la ce rezultat am fi ajuns fără avioane de tragere (ceea ce francezii numesc „avions de réglage”)? S-ar fi risipit muniții scumpe, fără nici un cîștig. Pe cîtă vreme, inimicul, de îndată ce avioanele de recunoaștere descopereau bateriele noastre, trimitea avioane de regularea tirului. Și deodată se pomeneau bieții artileriști români, ascunși după toate regulele artei, în parapetele lor de pămînt, cu cîte o bombă monstruoasă care cădea din văzduh, în mijlocul bateriii, atingînd opera vie, distrugînd, îngropînd, omorînd, de nu mai rămînea decît jale, schilozi și vaiete. Cîți dintre ofițerii noștri, scăpați cu viață, nu vor recunoaște dreptatea acestor observații? Dar mulți nu mai pot vorbi. Moartea a închis gura acestor admirabili eroi, morți pe loc, sau măcelăriți prin spitale, departe de ai lor, necunoscuți, singuri și atît de triști! Vreau să scot pe unul din negura uitării. Dar acesta era atît de extraordinar, în nemărginita sa modestie, încît atinge țărmurile poveștilor. Se numea Stoenescu și era comandantul Bateriei V din Regimentul 11 de Artilerie. Mai mult nu știu despre dînsul. Dar știu că, de la prima mișcare a armatei noastre, în 1913, adică de îndată ce omul a ieșit din mizeria vieții sale burgheze și a intrat în răspunderea comandamentului, s-a transfigurat. Înainte de toate, iradia farmecul simpatiei militare, acel efluviu de căldură, de îndrăzneală și de bunătate, din care lipsește cu desăvîrșire egoismul. Chiar de-atunci, soldații îl adorau. Intrați în războiul de acum, adorația aceasta se transformase în cult, cu nota admirabilă a necesității de a se sacrifica pentru el. De la Dunăre, unde a mers regimentul, pînă la Dragoslavele, unde a fost distrus, căpitanul Stoenescu era neadormit. Sub un comandament mediocru și histeric, el era pururea calm. Orunde se așeza bateria sa, sub ploaie de gloanțe sau de obuze, căpitanul era în picioare pe parapet sau între tunuri, liniștit, măreț și transfigurat, ca un chip legendar. Cînd bomba infamă a nemților a făcut explozie în bateria sa și i-a luat amîndouă picioarele, un urlet de durere a izbucnit din piepturile soldaților rămași vii, pe cînd el urma a-și ține comanda, pînă ce și-a pierdut cunoștința. A fost evacuat și a murit undeva, pe la Ploiești, sau la Focșani, necunoscut. Acesta era erou în toată puterea cuvîntului, curat ca picătura de rouă, tare ca diamantul. Și-au fost, ca acesta, mulți, fii de boieri sau de țărani, ieșiți din masa poporului român. Așadar, avionul de rectificarea tirului este ochiul tunarului, după cum avionul de recunoaștere este ochiul comandamentului. Și mai este o a treia spiță de avioane: de legătură, tot atît de importantă ca și celelalte două. Pe întinderea fronturilor actuale, cine poate ști cu siguranță cînd e momentul să se arunce infanteria la atac, în care direcție, unde sunt grămădite trupele inimice? Nimeni, decît avionul de legătură. El, prin semnalele sale, adună o trupă rătăcită, îi schimbă direcția, o întoarce din drum, o duce la foc acolo unde se simte nevoie. Trupele noastre au suferit de lipsa de legătură, la cel mai înalt grad. Bieții ofițeri călări, ducînd ordine prin noaptea necunoscută, alergînd după batalioane uitate sau după convoiuri rătăcite, trecînd peste poduri sub care se ascundeau avanposturile germane, prin noroaie, pe zăpezi, pe corhane, stînd cîte 30—40 de ore în șea, par legende de pe timpurile napoleoniane. Militarul modern nu mai face operă de aceasta imbecilă, nu se expune la moarte aproape sigură, cînd are telefon și aeroplan. Viața lui are un preț imens: ea se sacrifică numai atunci cînd mașinele și-au spus ultimul cuvînt, și chiar atunci, soldatul se apără încă cu o mașină sau atacă tot cu o mașină. Astăzi, un militar bun, pe cîmpul de război, este ca un lucrător într-o fabrică. Prima lui datorie este să trăiască, iar a doua să lucreze, ca să distrugă. Acesta fiind rolul hotărîtor al aeroplanelor, comandamentul nostru suprem trebuia să-l cunoască, dacă nu din studii profunde asupra strategiei moderne, cu tehnica sa specială, cel puțin din experiența războiului actual, care dura de doi ani, cînd am intrat noi în acțiune. Știu că a fost o tentativă mizerabilă de a aduce aeroplane din străinătate. Marea Nordului, care a înecat atîtea secrete, să înece și pe acesta. Prin urmare, noi am intrat în război știind cu certitudine că nu aveam aeroplane. Va să zică, nu aveam linii strategice de drum-de-fier, nu aveam tunuri de mare calibru, nu aveam aeroplane. Atunci ce aveam? Armament. Mitraliere și sîrmă [ modifică ] Infanteristul român, care este unul din elementele cele mai bune ale strategiei moderne, n-a putut niciodată, în războiul de astăzi, să fie aruncat la atac, după o intensă pregătire de artilerie, cînd inimicul este aiurit și pe jumătate îngropat, aceasta fiindcă i-au lipsit tunurile de mare calibru și aeroplanele. El s-a bătut, fiind mai întotdeauna surprins de dușmanul care înainta; obligat să primească lupta, fără a-și fi ales terenul. O singură dată, în jurul Bucureștilor, a putut să organizeze o bătălie campală, și atunci, cu tot armamentul său inferior, a fost pe punctul de a da germanilor o lecție strașnică. Dar acestea sunt lucruri cari se știu acum și care nu fac decît să confirme temerile celor ce erau contra intrării noastre în acțiune la 15 august 1916. Un lucru însă se știa cu siguranță la 14 august 1916, anume că, între alte lipsuri, nouă ne lipseau și mitralierele și sîrma ghimpată. Și tot atunci, și chiar cu mult mai nainte, se știa, sau trebuia să se știe, de către statul nostru major, importanța fără margini a mitralierelor, precum și numărul enorm pe care-l aveau germanii. Mașina lor Maxim, care trage 400 lovituri pe minut, este dată pe mîna celor mai buni trăgaci, soldați reangajați sau subofițeri, cari au dus arta de a servi de ea pînă la cel mai înalt grad, așezîndu-se în ascunzători speciale, zidite în pămînt, în caz de apărare, sau ducînd mașina la atac în flancul trupelor, pe chesoane speciale sau pe automobile. Se poate afirma că de unde mitraliera germană era la început o armă de atac și de apărare, pe frontul român a devenit o armă numai de atac. Cunoscînd slăbiciunea armamentului nostru și imposibilitatea, pentru noi, de a răspunde la mitralieră cu mitralieră, germanii au uzat și au abuzat de mașina lor, pînă a întrebuința un fel de sperietoare de ciori, al cărui sunet imita sunetul mitralierei adevărate, pentru a impresiona pe soldații noștri. Comandamentul nostru suprem trebuia să știe că germanii s-au aruncat asupra francezilor, chiar de la început, cu o enormă cantitate de mitraliere. Pe cînd armata franceză considera mitraliera ca o rezervă de foc și ținea secțiunile în urma liniei de bătaie, la o distanță destul de mare, germanii o scoteau înainte sau o îngropau în ascunzători zidite în pămînt, de unde ieșea la iveală, în urma infanteriei franceze ce ataca, secerînd pe la spate rîndurile soldaților ce se credeau victorioși. Jocul acesta nu a durat mult, căci comandamentul francez a opus mașinii Maxim mașina sa, model Saint-Etienne, Puteaux sau Hotchkiss, în număr tot atît de mare, dacă nu mai mare ca al germanilor și cu calități superioare, încă din primăvara anului 1915, împăratul Germaniei oferea un premiu de 700 mărci soldatului care ar fi capturat o mitralieră franceză. Acestea sunt lucruri petrecute acum doi ani. La 14 august 1916, ele trebuiau neapărat să fie cunoscute de d-l general Iliescu — în toate cazurile trebuiau să-i fie raportate de d-l colonel Rudeanu, care, după cunoștința mea personală, e un om serios — dacă, în timpurile din urmă, nu s-o fi prăpădit și d-sa în scandaloasa camarilă din gura Cișmigiului. Mai e nevoie să insist asupra efectului moral produs asupra trupelor noastre prin lipsa de mitraliere? Își închipuiește cineva cîteva pompe de incendiu, așezate una lîngă alta, ale căror țevi ar stropi un zaplaz ce arde, bătînd, una mai sus, alta mai jos, spre a nu lăsa nici o scîndură neudată? Acestea sunt mitralierele. Zaplazul din față este inimicul, adică noi, iar picăturile de apă sunt gloanțele. Sîrma [ modifică ] Încă de la războiul ruso-japonez și, mai departe, de la războiul contra burilor, se cunoștea însemnătatea acestui element al strategiei moderne, care, ce e drept, era cu totul pasiv. În războiul actual, importanța sîrmei a devenit covîrșitoare, căci nu numai că permite unui front să devină inexpugnabil, dar încă poate aduce pagube inimicului, prin ghimpii săi ascuțiți, și oarecum se însuflețește cînd ia locul unui corp de armată, ridicat de pe front și dus în altă parte. Unul din marile secrete ale armatei germane, care pare a avea darul ubicuității, este întrebuințarea sîrmei în colaborare cu mitralierele. Cînd un front se eternizează, cînd adică, din cauza timpului, sau a greutăților tehnice, atacul nu înaintează, comandamentul suprem își seamănă frontul cu lanțuri de sîrmă ghimpată, pe întinderi de zeci de kilometri, lăsînd drept pază secțiuni de mitraliere și ducînd trupele pe alt front sau grămădindu-le tot pe frontul acela, în punctele în care inimicul i se pare că e mai slab. Lucrul acesta s-a întîmplat mai cu seamă pe frontul rus, care nu-i putea opune aceeași măsură, și se întîmplă, desigur, pe frontul nostru. Căpitanul Carré raportează că în Polonia, pe apele Bzara și Ravka, armatele ruse și germane au stat față în față timp de mai multe luni, pe o întindere de 60 kilometri, a căror apărare normală cerea cam vreo opt corpuri de armată. S-a aflat în urmă că, pe cînd rușii stau neutralizați în fața linielor germane, acestea nu erau apărate decît de cîteva mii de oameni, din 8 în 8 kilometri, cu o enormă cantitate de mitraliere și sub protec- țiunea unei rățele de sîrmă, care avea pe unele locuri o adîn- cime de 6 kilometri. D-l general Iliescu trebuia să știe lucrurile acestea din 1915, adică cu un an înainte de a intra [în] acțiune; prin urmare, trebuia să-și ia măsuri să aducă sîrmă ghimpată din chiar Germania, sau din Australia, de la minele din Broken Hill, iar nu să despoaie gardurile oamenilor, să comită vexațiunile scandaloase la care am asistat cu toții, cînd jandarmii dintr-o comună ridicau și sîrma de la gîtul cîinilor de pază, iar cei din comuna vecină nici nu se atingeau de ea, deoarece „se făcuse soma”. Dacă însă frontierele îi erau închise și nu putea să aducă sîrmă, după cum n-a adus mitraliere, după cum n-a adus tunuri, după cum n-a adus nici chiar puști îndestulătoare, atunci trebuia să aibă conștiința neputinței sale și să nu ducă țara în prăpastie. Concluziune. Aș putea să mă opresc aci. Pentru orce spirit nepărtinitor, proba nebuniei noastre este complectă. Cum însă această probă este mai mult de ordin tehnic, iar oamenii politici pot pretinde că s-au încrezut în specialiștii de la Ministeriul de Război, ar mai rămînea să se facă proba nebuniei lor politice. Ar fi destul, pentru aceasta, să li se amintească că nici un bărbat de stat, demn de acest nume, nu a riscat soarta țării sale, fără ca mai nainte să cunoască adînc situația ei militară, nici Cavour, nici Bismarck; că d-l de Gramont are o mulțime de elevi în România; că putrigaiul greco-bulgăresc, de care vorbea Eminescu cu atîta dispreț, ajuns acum la cele mai înalte poziții în stat, avea nevoie de război ca să pară că-și iubește țara, fără să priceapă că patriotismul adevărat stă tocmai în înțelepciune și prevedere, după cum stă guvernarea universului întreg, iar nu în aventure și cataclisme. Dar să admitem că la unii dintr-înșii n-a fost nici pofta de a specula vagoane, nici de a deveni sau a rămînea miniștri, nici de a tripota milioanele furniturilor, nici de a-și mări clientela politică, ci a fost secreta dorință a fiecărui român de a lua Transilvania. Merg mai departe, și admit, cu complicația sufletului omenesc, că chiar și la aceia cari tripotau în politică și în furnituri, era și o parte de patriotism, ba chiar și de înțelepciune. Căci dacă, pînă în cele din urmă, anglo- francezii vor învinge, e probabil că România nu numai că nu va pierde nimic; dar încă va ieși mărită. Foarte bine. Eu scriu rîndurile acestea la 20 martie 1917, în țara rusească. Sunt 20 de zile de cînd asist la cea mai formidabilă transformare politică ce s-a văzut vreodată sub soare: detronarea țarismului și instalarea unei forme de guvernămînt parlamentaro-republicană. Această revoluțiune s-a făcut pînă astăzi fără multă vărsare de sînge. Eu nu prea cred în ceea ce nu cunosc. Dar țarul a fost detronat. Pentru ce? Nu mai e o taină pentru nimeni că împărăteasa Alexandra Feodorovna, născută ducesă de Hessa și rămasă germană pînă în fundul sufletului, era centrul unui partid la Curtea Rusiei, care lucra pentru pace separată între Germania și Rusia. Aceasta avea împotriva sa un contra-partid, în fruntea căruia se găsea Marele duce Ciril, comandantul gardei și cumnatul reginei noastre, și mai cu seamă avea împotrivă pe ambasadorul englez Sir George Buchanan, care, ex- ploatînd cu inteligență conflictul dintre Dumă și împărat, ajunse să organizeze un complot între prezidentul Dumei, Rodzianko, și comandantul gardei imperiale, pentru a sili pe țar să abdice și a înlătura astfel pericolul păcei separate. Firește, lucrurile merseră cu mult mai departe decît voiau organizatorii lor. Eu nu scriu istoria critică a Rusiei, pentru a aproba sau a dezaproba forma actuală a guvernului. Ceea ce vreau să notez aici este pericolul păcei separate. Biata noastră țară a trecut pe lîngă spectrul hidos al morții. Cum suntem ocupați de toate liftele pămîntului, eram să fim împărțiți între cei ce ne ocupă, fără doar și poate. Acesta era prețul infamiei separate ce se pregătea. Cît datorim ambasadorului englez de la Petrograd și partidului radical din Dumă, nu mai spun! și nici nu cred să mă pot închina vreodată îndestul la Dumnezeul care ne ocrotește de prostia și nelegiuirea oamenilor noștri politici. Am scăpat ca prin minune de soarta Poloniei. Oare vom scăpa pînă la sfîrșit?… În disperarea mea, am făgăduit unui amic, om politic, că dacă războiul acesta nebun va duce România la mărire teritorială, voi merge cu un sac de cenușe în cap și mă voi prosterna la poarta sa. Orce se va întîmpla însă, partidele istorice actuale din România sunt infame și putrede. Ele trebuiesc înlăturate cu orce preț. În locul lor să vină băieții tineri de pe front, aceia ce au scăpat de urgia gloanțelor, aceia ce au învățat să sufere la un loc cu țăranul, să dea acestuia pămînt, să-l facă încă o dată om și, mînă în mînă cu el, să regenereze neamul nostru. Iar dacă nefericirea va voi ca țara noastră să iasă micșorată sau să fie împărțită, sper să mai trăiesc îndestul pentru a forma un partid nou, acela al răzbunării, sau să mor în spînzurătoare, ducînd focul revoltei pe toate pămînturile locuite de români. Căci dacă un om poate fi adus în sapă de lemn de o șleahtă de politiciani mizerabili; dacă el poate fi pus în țeapă sau în spînzurătoare — un popor de 14 milioane de români nu poate pieri. Dacă nu mă voi întoarce niciodată în țară, viu, las copiilor mei sarcina de a mă aduce în pămîntul nostru numai cînd va fi liber. Note [ modifică ] ↑ Acest tractat, care scotea brațul Chiliei de sub autoritatea Comisiunei Europene, prevedea înființarea unei Comisiuni Riverane, pentru tot restul Dunării, de la Brăila pînă la Turnu-Severin, compusă din România, Bulgaria, Serbia și Austria, sub prezidența perpetuă a acesteia și cu vot preponderant în caz de paritate. Această enormitate, prin care Europa ne punea la discreția Austro-Ungariei, a fost considerată de însăși Austro-Ungaria ca prea mare, mai cu seamă față cu energica protestare a guvernului român și cu amenințarea conținută în mesajul regelui Carol de la deschiderea corpurilor legiuitoare7; dar consecvența ei a fost că România, părăsită de Europa, s-a înțeles de-a dreptul cu Austro-Ungaria, intrînd în Tripla Alianță. (n.D.Z.).


content:
Cunoscut de prieteni și de adepți sub numele de соnu Petrachi, bărbatul acesta e o figură politică de mîna întăi, intr-o vreme în care țara românească are oameni de reală valoare. Sunt 30 de ani de cînd eu aștept să văd pe d-l Carp în fruntea unui minister extraordinar, care să facă acte mari, să ia Transilvania, să reguleze chestia agrară etc., etc., și nu văd nimic. La 1888, după căderea lui Ion Brătianu, mi se părea că se înfiripează ceva din marele minister — dar n-a fost nimic trainic. S-ar părea că de la Kogălniceanu încoace, oamenii de imaginație au dispărut și au rămas oamenii de memorie și de voință. Acela a fost geniul inventiv al României, care, cu vodă Cuza, reprezintă rasa noastră. Regele Carol, cu toți oamenii săi politici sunt neinventivi. Ion Brătianu, Lascar Catargiu, Al. Lahovary, Dem. Sturdza, T. Maiorescu, P. P. Carp sunt atîtea laturi ale aceleiași prisme, și s-ar putea zice că singurul fapt istoric din care țara noastră a ieșit mărită, campania Bulgariei din 1913, a fost făcută de voința poporului, fără consimțimîntul regelui Carol și fără voia primului său ministru, T. Maiorescu. În adevăr, cîteșitrei acești bărbați hors concours, d-nii Sturdza, Maiorescu și Carp, sunt oameni de memorie. Speram că d-l Carp va face vreo nebunie de geniu. Era gata s-o facă acum o lună, cînd voia să mergem, în ruptul capului, cu germanii și austriecii, împotriva lumei întregi. Era nebunie, dar nu era de geniu. Și, cu toate astea, o mare simpatie învăluie personalitatea aceasta. Născut boier, ca și d-l Sturdza, și, ca și d-sa, moldovean din județul, Vaslui, d-l Carp este ginerele aceleiași doamne Cantacuzino care a dat zile d-nei Zoe Sturdza, dar care n-a fost deopotrivă de darnică cu fiica sa, d-na Irena Carp. Ca și d-l Sturdza, d-l Carp a învățat în Germania, de unde s-a întors cu aceeași reverență pentru noțiunea de „stat“, astfel cum o concepuse Bismarck. S-ar putea zice că acesta este singurul punct de atingere între cei doi cumnați. Intrat, încă de la început, în „Junimea“ de la Iași, d-l Carp a fost recunoscut numaidecît ca șef politic al acestei grupări literare, în numele căreia gîndea, vorbea și lucra, cu o morgă extraordinară, tratînd pe toți colegii săi de gogomani. Este evident că spiritul revoluționar și individualist al acestei grupări de tineri, care, dealtfel, era foarte disciplinată, avea ceva ștrengăresc și nou, ce nu se potrivea cu vremurile lui. Am cunoscut pe cei mai mulți dintre fondatorii grupului, din cari patru trăiesc și astăzi: d-nii Carp, Maiorescu, Todiriță Rosetti și Iacob Negruzzi. Cînd voi vorbi de „Junimea” de la 1882, aceea care luase formă politică hotărîtă, cu Romania liberă ca organ, voi reveni asupra fondatorilor grupării. Deocamdată să rămînem la d-l Carp. Figură enigmatică în toată puterea cuvîntului, omul acesta este, rînd pe rînd, admirabil dar incomplect în toate actele vieții sale politice. Dinastic hotărît, de la suirea pe tron a regelui Carol pînă în zilele noastre, este singurul bărbat de stat care a îndrăznit să spună suveranului adevăruri crude și din această cauză să se facă nesuferit aceluia ce are o așa de mare putere. Pornit de la formula „regele și dorobanțul”, care însemna un adînc dispreț pentru regimul reprezentativ și deci pentru toate ficțiunile Constituției noastre, d-l Carp s-a opus întotdeauna la schimbarea acestei Constituții, iar cînd a făcut alegeri, ele au fost aproape libere. Devenit ministru și președinte de consiliu, morga d-sale față de suveran trecea peste toate mărginele și nu arareori spunea în mod crud ceea ce s-ar fi putut spune cu delicatețe sau s-ar fi putut tăcea cu elocvență. Așa, bunăoară, înainte de a părăsi mininisteriul și a lăsa locul d-lui Maiorescu, într-o violentă explicație cu majestatea-sa, care afirma că armata română nu avea cele trebuincioase pentru a intra în campanie, d-l Carp a zis regelui: „Dacă nici de asta nu te-ai ocupat de aproape, ce ai făcut timp de 45 de ani?» Ar fi ceva nou și plin de demnitate în această invectivă dacă ea ar porni dintr-o necesitate organică a unei naturi sălbatece, un Cromwell vorbind celuilalt Carol I; dar cînd se știe că această îndrăzneală previne dintr-o morgă dezmățată, cum numai Tiberiu putea să fi moștenit de la familia Claudia, atunci gestul d-lui Carp rămîne o simplă bravadă. Ei bine, același om, în momentul cel mai grav al zilelor de astăzi, a fost singurul sprijin al regelui. În consiliul de coroană ce s-a ținut, în august, la castelul Peleș, după declararea războiului franco-german, bărbatul care a îndrăznit să „vorbească” a fost d-l Carp. Regele, luînd cuvîntul, a expus situațiunea internațională, căutînd să convingă pe asistenți că România trebuie să meargă alături de Germania și de Austro-Ungaria. „A venit momentul, domnilor, să facem din țara noastră o mare putere”, a zis regele. Tăcere mormîntală. După oarecare foire și șopăială, d-l Th. Rosetti a ridicat un glas sfios ca să spună că rangul de mare putere poate să fie primejdios și greu de ținut. A mai vorbit unul și altul, d-nii Marghiloman, Jean Lahovary, Brătianu, Take Ionescu, rostindu-se mai toți pentru neutralitate. Atunci a luat cuvîntul d-l Carp. A fost o execuție în regulă, aruncînd în obrazul fiecăruia fățărnicia tutulor: „Toți sau mai toți ați fost consilierii tronului; toți știați că politica noastră externă merge în calea Triplei Alianțe; toți ați suferit cînd, la 1877, Rusia, drept răsplată, ne-a luat Basarabia, prin urmare, cu toții ați consimțit la această politică. Iar astăzi, cînd a venit vremea să ne ținem de cuvînt, vă dați la o parte. Cum lăsați pe omul aista singur?!” (a întrebat, arătînd către rege). Scena mi-a fost raportată de ministrul Afacerilor Străine, d-l Porumbaru. Este cu atît mai interesantă purtarea d-lui Carp de astăzi, cu cît a fost mai crudă purtarea regelui și a Partidului Conservator cînd cu decapitarea sa. Era în 1912, septembrie, cu puțin înaintea războiului balcanic. Regele convoacă un consiliu, în care declară că se pregătesc evenimente grave și România va avea să-și spună cuvîntul său. Drept aceea, se simte nevoie de formarea unui minister tare. Suveranul declară că nu are nici un motiv de a se despărți de Partidul Conservator, dar cere ca acest partid să fie întregit, să se facă repede alegeri, iar ministeriul să se prezinte țării într-o formațiune omogenă, fie sub prezidenția d-lui Carp, fie sub a d-lui Maiorescu. Această indicațiune a d-lui Maiorescu era o subtilitate care ascundea intenția regelui de a decapita pe d-l Carp. Nu trebuie uitat că mai tot timpul cît stătuse la guvern pînă atunci, guvernul conservator se întroienise în chestia tramvaielor. Această afacere, de tarabă liberală, nu ar merita să fie cunoscută de posteritate dacă n-ar fi punctul de plecare a decapitării d-lui Carp. În ce constă ea? În formarea unei societăți pe acțiuni, în capul căreia se afla d-l Vintilă Brătianu, fratele șefului Partidului Liberal, societate care obținea creațiunea a noi linii de tramvai, în condițiuni oneroase pentru comună și avantagioase pentru acționari. Venind la guvern Partidul Conservator, cu d-l Carp la prezidenția consiliului și d-l Al. Marghiloman la Interne, acesta din urmă denunță convențiunea tramvaielor ca cea mai scandaloasă afacere brătienistă. Justiția însă se pronunță în favorul societății. Lumea fu agitată timp de un an, iar chestia tramvaielor ajunse în Parlament, cu violența cu care aleargă la noi toate scandalurile. D-l Carp se înhămă la ea, ca un cal de sînge, și trase, pînă ce căzu în ham. D-sa născoci formula „fierului roșu” împotriva d-lui Brătianu, șeful liberalilor, care, pus astfel de-a dreptul în cauză, răspunse cu violență, provocînd scandal și retrăgîndu-se din Parlament. În intervalul acesta, Camerile votară o lege specială, care însă fu declarată de Curtea de Casație ca neconstituțională. Iată-l pe d-l Carp, care nu vrea să renunțe în ruptul capului la „fierul roș”, pus în marea încurcătură de a înghiți sentința Casației și a debarca pe d-l Marghiloman, sau a pleca d-sa de la guvern. Cronica intimă zicea că d-l Marghiloman nu apăra atît comuna București, cît își răzbuna pe d-l Brătianu că-i hrăpise femeia. D-na Eliza Marghiloman (născută Știrbei) părea hotărîtă de soartă să fie soția unui șef de partid, în orce caz. Eu am cunoscut-o și ca d-na Marghiloman și ca d-na Brătianu. Îmi aduc aminte de cea dîntăi ca de o adorabilă persoană. Musset zicea despre engleza din poezia Une bonne fortune că nu poate s-o compare mai bine decît cu o picătură de lapte. Eu aș zice despre d-na Marghiloman că nu pot s-o compar mai bine decît cu o piersică: rotundă, roză și parfumată, cu puful care împiedecă pe nervoși de a o atinge, d-sa era un fruct cugetător, căci se ocupa de poezie, rîdea ca o floare ce înflorește, chema la sine ca fundul apelor adînci. Am cunoscut-o și ca d-na Brătianu: fructul era mai copt, puful mai aspru, rîsul mai rar, apa mai puțin adîncă; cugetul înălțat în sfere ideale, de patriotism și de poezie: am cetit o lucrare tradusă de d-sa în cea mai frumoasă limbă românească. Prin urmare, acest măr de discordie (tot în lumea fructelor — oprite) părea a fi adevărata cauză a „fierului roșu”, așa că intransigentul meu amic, d-l Carp, ia conturul soarelui, ce apune cîteodată cu masca ironică a zădărniciei. S-ar zice că nimeni n-a ținut socoteală de sforțarea morală a d-lui Carp, în această împrejurare, și regele mai puțin decît toată lumea. Ca și cum n-ar mai fi fost o figură retorică „fierul roșu”, ci un instrument real, roșit în foc, cu care d-sa alerga după toată lumea, toți fugeau de d-sa, pînă ce, în întrunirea de la d-l G. Gr. Cantacuzino, în care se propunea colaborarea cu d-l Take Ionescu, d-l Carp își iscăli dimisia din șefia Partidului Conservator și părăsi puterea și pe foștii săi amici. Cum ajunsese Partidul Conservator la necesitatea înlăturării d-lui Carp? Iată cum: după indicațiile date de rege în consiliul de la castelul Peleș, d-l Maiorescu se puse pe lucru și începu să trateze, pe de o parte cu d-l Carp, pentru a-l aduce înapoi, pe de alta cu d-l Take Ionescu, pentru a-l face să fuzioneze. Persoana care fu, în mod special, însărcinată de către d-l Maiorescu să vadă și pe d-l Carp și pe d-l Take Ionescu fu generalul Argetoianu, pînă atunci ministru de Război. Om integru, cam naiv și nedeprins cu șiretlicurile tratativelor, d-l Argetoianu chemă pe generalul Averescu și-l însărcină să vorbească amicului său Take Ionescu. Acesta îi trimise răspuns că nu poate sta de vorbă cu d-l Carp „deoarece e nebun”. Generalul Argetoianu, în întrevederea sa cu d-l Carp, reproduse întocmai cuvintele raportate de generalul Averescu. D-l Carp îl însărcină să spună d-lui Maiorescu că este un trădător, iar d-lui Take Ionescu că este o canalie. După ce generalul Argetoianu se achită de misiunea sa într-un mod atît de imparțial, declară d-lui Maiorescu că se retrăgea și d-sa de la Ministeriul de Război, pentru că dezaprobă colaborarea cu d-l Take Ionescu; d-l general voia fuzionarea, care era altceva decît colaborarea. În timpul tratativelor, regele ar fi dorit să excludă și pe d-l Marghiloman din noua formațiune ministerială, ca să-l învețe minte să nu mai umble cu fierul roșu, care era un instrument bun de marcat vitele, iar nu șefii de partide. Se pare că d-l Marghiloman izbuti să convingă pe cei în drept că invențiunea aceasta era exclusivă a d-lui Carp; că d-sa fusese gata să trateze și cu d-l Take Ionescu și cu d-l Brătianu… Și iată-l deci pe d-l Carp al meu, care n-avea nimic de împărțit cu d-l Vintilă Brătianu, nici soțul d-nei Eliza Marghiloman nu fusese, nici pe generalul Averescu nu-l destituise, iată-l retras de la guvern și de la șefia Partidului Conservator, pentru că nu voise să renunțe la un cuvînt: fierul roșu. Asta zugrăvește pe om, și în rău și în bine. În rău, îl arată ca pe un amator, un artist care sacrifică o situație unui cuvînt, un zeflemist incorigibil; în bine, ca pe un bărbat în toată puterea cuvîntului, care gîndește limpede și spune fiecărui ce gîndește, chiar și majestății-sale. Din acest punct de vedere, d-l Carp este cel mai original român. O lăture a acestei frumoase inteligențe este darul de a vorbi. Fără flori retorice; fără infinitele adjective ale lui Delavrancea; fără schimele și mimica lui Maiorescu; fără strălucirea cam goală a lui Take Ionescu — discursurile d-lui Carp se ascultă cu o uimire plăcută și se citesc cu dragoste, ca istoria lui Mommsen. Cînd d-sa vorbește, cu monoclul în ochi, cu capul pleșuv, cu faimoasa funtă de cravată neagră, purtînd redingota ca un englez de rasă, toată lumea e subjugată. Moldovenismele stilului său oratoric ii dau un farmec mai mult. La București are casă mare, unde primește, iarna, toată societatea bucureșteană, căreia are aerul de a-i face o nespusă onoare prin faptul că d-sa, d-l Carp, nu se duce să se culce. D-na Irena Carp este foarte cuminte damă, cu totul absorbită în personalitatea bărbatului său, care, cred, a înșelat-o cu profuziune. La Țibănești, domeniul părintesc, d-l Carp oferă vînători, mese, primblări prin pădurile sale, ținute cu o regularitate germană, purtînd monoclul cu aceeași notă intimă de dispreț, care are aerul de a zice: „Ascultă, dragă, tu ești un gogoman”. Soții Carp au mai mulți copii, mai cu seamă băieți, și o fată care a luat în căsătorie pe vărul ei primar, căpitanul (astăzi colonelul) Alexandru Sturdza. În momentul căsătoriei, toată lumea se mira de înclinarea reciprocă a tinerilor și unii tachinau pe d-l Carp că și-a dat fiica după fiul „celui mai mare prost din Principatele Unite”, cum califica d-sa pe cumnatul său, Dem. Sturdza. D-l Carp răspundea că a luat ce era mai bun în casa Sturdza, lucrul ce nu e încă probat.


content:
Actualul șef al Partidului Conservator este produsul specific al timpului — s-ar putea zice despre domnia-sa, „mînzul cel mai bun al grajdurilor regelui Carol”. Ieșit dintr-o familie de boiernași îmbogățiți, d-l Marghiloman a pătruns deodată în protipendadă, fără contestație, fără bănuială, precum se cuvine unor timpuri economice ca ale noastre, în care liberul schimb dă loc la infiltrațiele cele mai extravagante. Portița pe care s-a strecurat a fost deschisă de un cal, Albatros, cu care a pășit pe toate terenurile, sociale, economice, amoroase, atît de mult, încît, la maturitate, d-sa a dat numele calului vilei sale de la Buzău. Părintele d-lui Marghiloman, „conu Iancu”, era un fel de colon californian, arendaș, antreprenor, vînător de Bărăgan, jucător de cărți, prefect — în cele mai bune relații cu lumea din București, miniștri, deputați și senatori, și cu lumea din provincie, alegători, subprefecți, hoți de cai. Conu Iancu ținuse multă vreme poștile, ceea ce explică intimitatea sa cu această din urmă breaslă. D-l Nicu Filipescu cînd era supărat pe d-l Alex. Marghiloman, se lega de atavismul cailor de pe Bărăgan, pentru a defini pe vicepreședintele Jockey Clubului român. Mama d-lui Marghiloman, „coana Irena”, născută Izvoranu, era o damă dintre cele mai venerabile, cînd am cunoscut-o eu. Cu tîmple scrise pe frunte și ochii ridicați chinezește, ca la fiul său, domnia-sa locuia prin strada Amzei cam în față cu palatul doamnei Mița Biciclista, unde îi plăcea să primească, să dea prînzuri, să facă partida, seara, cu diverși bărbați zaharisiți. Debuturile d-lui Alex. Marghiloman au fost ușoare și strălucite. Încă de la Paris, ca student, d-sa era bogat și căuta să intre în linia de conduită pe care nu a părăsit-o niciodată, de a părea, ceea ce formează fondul naturei sale de snob incorigibil. E așa de greu a defini cuvîntul inteligență. D-l Marghiloman e inteligent. Cum de nu s-a dezbărat d-sa niciodată de boala de a părea? Întors în țară pe vremea cînd junimismul înflorea la București, d-sa a descălecat politicește în templul „Junimei” literare, unde a fost numaidecît catalogat în secția politică, pusă exclusiv sub oblăduirea d-lui Carp. Îmi aduc aminte de unele ședințe memorabile, în casa d-lui Maiorescu, din strada Mercur, pe timpul cînd trăia prima soție a acestuia, iar a doua a sa soție era numai auditoare. Alecsandri citea Fântâna Blanduziei sau pe Ovidiu; Eminescu era încă sănătos și, cu sfiala sa obicinuită, asculta cum discutau alții; Caragiali spunea anecdote triviale sau citea piese cu haz; Pogor pleca la 10½ fix; Zizin Cantacuzino corecta traducerea sa capitală din Schopenhauer. D-l Carp venea cîteodată să-și vadă „gogomanii“. De citva timp, îl însoțea un tînăr elegant, cu ochii trași la coadă în sus, totdeauna în frac, care tînăr jena pe ceilalți și se simțea jenat el însuși. Toată lumea știa că este fiul bogatului Iancu Marghiloman și că s-a înscris în partidul junimist: un viitor ministru, cîrje a bătrînețelor d-lui Carp. Nimeni nu prevedea că numita cîrje va rupe gîtul șefului. Succesele d-lui Marghiloman pe lîngă femei hrăneau cronica scandaloasă a timpului. Călare pe Albatros, d-sa cucerise o amazonă din preajma d-lui Carp, pe propria cumnată a acestuia, d-na Irena Sutzu; mai tîrziu, se vorbi de o dramă dureroasă, în care pieri o doamnă Mareș-Rioșanu; apoi diverse nelegiuiri drăgălașe, pentru care lumea este atît de indulgentă. Cea mai strălucită, dar și cea mai costisitoare cucerire a sa fu aceea care-i deveni soție legitimă, d-na Eliza Marghiloman, menită cu timpul să-l cunoască adînc, să sufere și să-l părăsească. Fiică a lui Alex. Știrbei, prințesă, frumoasă și bogată, d-na Eliza Marghiloman era încoronarea unei cariere de Don Juan, care, dacă ar fi fost mai puțin inteligentă, ar fi dat satisfacție deplină aspirațielor soțului său. Dar d-na Eliza Marghiloman era tăiată din alt material decît soțul său. Înzestrată cu multă originalitate, poate cam fantastică, în toate cazurile artistă, în înțelesul eternei nemulțumiri a puterii creatoare, d-na Marghiloman căuta, probabil, în bărbatul său, un om cu totul superior, un stăpîn — și nu găsi decît un om elegant, preocupat pururi de a părea. D-sa il părăsi. În momentul separațiunei, d-l Marghiloman fu mare. Omul acesta, care poate cheltui o avere pentru politică, dar care e în stare să lase în mizerie pe un amic devotat, restitui zestrea soției sale, cu vîrf și îndesat, ceea ce, firește, se știu în toate băncile, în toate cluburile, în toate saloanele. Cumnații săi, frații Știrbei, Barbu și George, rămăseseră în cei mai buni termeni cu d-l Marghiloman, ceea ce nu împiedecă, mai tirziu, pe d-l Barbu Știrbei a fi foarte intim în casa d-lui Brătianu, pe lîngă care îndeplinea un fel de trăsătură de unire cu cercurile Curții. Se știe că d-l Barbu Știrbei este „Nimful Egeriu» al m.-s. regina Maria, ceea ce, fiind dat caracterul nimfelor, constituie o calitate regretabilă. Se pare că după despărțenie, d-l Marghiloman s-a cununat nelegitim cu o damă, de ordin inferior și oarecum public, căreia i-a montat casă, cu tot luxul pretențios și sever al unui bărbat mîndru de sine și ceva cam reclamagiu. S-ar părea că o necesitate fiziologică face că actualul șef al Partidului Conservator trebuie neapărat să-și ia porția sa de sentiment, în toate zilele, mergînd să doarmă cîte o jumătate de oră la domiciliul elegant al sus-numitei doamne. Casa d-lui Marghiloman din strada Mercur este un monument de inepție; un stil bizar, cu acoperișul francez, cu grilajul „sécession”, cu un peron pretențios, pe care se intră cu trăsura, dacă vor caii; cu un garaj, pe bulevardul Colței, care este mai important decît casa stăpînului. Înăuntru, contradicții. O sală de mîncare îngrijită; un salon fără nici un gust, în care, alături de lucruri scumpe dar nesărate, se văd tablouri cusute în gherghef, perne brodate „în familie»; o galerie-verandah absurdă, în care se primblă grupurile de alegători influenți sau de tineri amorezați (la vreme de bal). Sala de mîncare este gloria casei. D-l Marghiloman ține să mănînce bine și, mai ales, să se știe că mănîncă bine. Drept aceea are bucătar francez, servitori francezi și o droaie de invitați permanenți, cari admiră și mănîncă. Stăpînul casei tronează, insistînd, cu un fel de politețe exagerată, să hrănească bine pe cei mai săraci, pentru reclamă. Tot felul de secretari, cățăluși, telefoniști, gazetari, umblă forfota prin casă, avînd aerul de a conspira. În fond, mai toți așteaptă cu nerăbdare pe d-l Marghiloman, care vine la dejun foarte tîrziu, ceea ce mărește foamea partidului. În politică, d-sa a început, după cum am spus, cu d-l Carp, pe care l-a făcut imposibil cu legea contra tramvaielor și apoi l-a părăsit, cînd a simțit că-l părăsește regele Carol; de la d-l Carp a trecut la d-l Maiorescu, iar cînd acesta și-a trimis dimisia din străinătate, d-l Marghiloman a fost ales șef al Partidului Conservator. La prima scrisoare a d-lui Maiorescu, comitetul Partidului Conservator i-a respins dimisia din șefie. D-l Marghiloman, după puțin timp, a declarat că a primit o nouă scrisoare din partea lui Maiorescu, care persistă în dimisie, ba, mai mult, se retrage din politică. Nimeni n-a văzut scrisoarea. Mulți dintre amicii d-lui Marghiloman pretind că această a doua scrisoare a lui Maiorescu nu a existat, sau că a existat cu așa clauze că, dacă ar fi fost depusă pe biuroul clubului, d-sa nu ar fi fost ales șeful partidului. În ultima fază a vieții sale politice, adică atunci cînd partidele nu se mai diferențiau pe alte principii și alte interese, ci numai pe intrarea României în război, mai curînd sau mai tîrziu, cu Franța sau cu Germania, d-l Marghiloman a jucat un rol pe care nu l-am înțeles bine. D-sa a fost decapitat de d-l Nicu Filipescu; asta însă n-ar proba nimic : pe cine n-a decapitat d-l Nicu Filipescu!… S-ar fi zis că d-l Marghiloman împărtășește cu totul părerea regelui Carol, care credea că este în interesul României să meargă cu Puterile Centrale. Bărbatul politic care reprezenta această idee era d-l Carp. D-sa nu a încetat un moment a-și spune pe față credința și programul, în contra părerilor d-lui Filipescu și în contra curentului țării întregi. Liniștea de după furtună: un învingător obosit, în așteptarea „trecerii”: „De cînd am pierdut băiatul, nu mai văd nimic în viață…” (Muzeul literaturii române) bucurîndu-se de insuccesele armatei noastre. Cugetul și inima mea sunt acolo unde e armata, și aș muri de o mie de ori mai bine decît să știu că triumfă părerea mea abstractă. Este, prin urmare, evident că, în judecata pe care o formulez asupra d-lui Marghiloman, aș înclina a pricepe și chiar a admira convingerea unui bărbat de stat care nu are nimic comun cu vulgul. Din nenorocire, și aci d-l Marghiloman a rămas șters și nesigur. Văzînd că partidul se depărtează de d-sa, a părăsit ideea regelui Carol și a d-lui Carp, de a merge cu Puterile Centrale, și a adoptat o cale de mijloc : neutralitatea. Dar chiar și aci d-sa nu a fost explicit și categoric. Deși România nu putea rămîne neutră, pînă în cele din urmă, totuși o asemenea politică se poate susține. Ea nu ne-ar fi dus la limanul către care tindem toți românii: unirea cu Transilvania, dar ne-ar fi înlăturat durerea profundă de a fi fost bătuți și suferințele fără seamăn pe care le îndură țara ocupată de germani, de austriaci și de bulgari, inimicii noștri, și țara ocupată de ruși, amicii noștri. Căci Transilvania e bună, dar cu o condiție: să nu piară România. Prin urmare, cu multe neajunsuri dar fără martiriul de astăzi, am fi putut să ne strecurăm prin neutralitate, deci ideea politică se putea susține. Ei bine, d-l Marghiloman n-a mai susținut nici neutralitatea, nu s-a unit nici cu d-l Carp, nu s-a apropiat nici de d-l Maiorescu, care, ca să iasă din încurcătura cu bănățenii, s-a hotărît să moară. D-l Marghiloman a rămas la București, fără determinare precisă, comme un rein flottant, continuînd să-și ia porția de somn sentimental la doamna din Calea Victoriei și așteptînd să se întoarcă de la Paris fratele său, nostimul Mișu Marghiloman, ca să știe dacă se mai poartă cărarea la spate.


content:
Pe vasul „Carolus Primus” Am plecat din Galați în ziua de 9/22 decembrie 1916, la 8 ore seara. La această dată începe pribegirea noastră, a cărui sfîrșit nu se poate prevedea. Cum aceste note sunt menite să formeze o bază serioasă a istoriei timpului, trebuie să se știe care era starea lucrurilor la Comisiunea Europeană a Dunării. După intrarea României în război, cei trei delegați ai puterilor inimice au fost siliți să părăsească țara. Aceștia erau : pentru Germania, d-l Marhemecke, ministru rezident; pentru Austro-Ungaria, d-l de Telner, consul g[enera]l la Galați; pentru Turcia, Haidar-bey, idem. Delegații rămași erau (în ordine de vechime) : pentru Rusia, d-l de Kartamîșev, consul g[enera]l la Galați; pentru România, Duiliu Zamfirescu, ministru plenipotențiar; pentru Marea Britanie, d-l maior Boldwin, consul g[enera]l la Galați; pentru Italia, d-l comandor Leoni, idem; pentru Franța, d-l Legrand, ministru plenipotențiar. Acesta din urmă, prins de război în Franța, n-a venit niciodată la Galați, dîndu-și votul prin telegraf, cînd i se cerea. Aci, o mică explicație. Timp de doi ani, atît cît România a rămas neutră, am făcut tot ce era omenește cu putință pentru a împiedeca dezastrul de astăzi. Nefiind amestecat în politică, am vorbit în Academie de două ori. Discursurile mele sunt publicate în Anale, prin urmare, făcînd această afirmațiune, nu intru în categoria acelor mizerabili cari, după ce au împins guvernul din răsputeri către război, au neobrăzarea să-l acuze. Din momentul ce țara legală, adică regele, guvernul și Parlamentul, au declarat război Austro-Ungariei, datoria mea era să dau tot țării. Și, în adevăr, i-am dat tot : cei doi băieți. Alexandru și Lascar, din care acesta din urmă rănit într-o luptă de artilerie la Dragoslavele; averea toată, adică peste 150 pogoane vie, împărțite în 4 ogrăzi, toate în regiunea Odobeștilor, cu trei case mobilate, din cari una coprinzînd lucruri rare, tablouri de preț, argintărie, tot ce adunasem timp de 31 ani în cariera diplomatică, apoi vase de stejar pentru 34 mii decalitri vin și, în fine, producția anului acestuia, de peste 350 000 lei, toate acestea, devastate și pierdute, tocmai acum cînd scriu, cînd adică inimicul a ajuns la Focșani. Cu toată hotărîrea mea de a rămînea obiectiv, inima sîngera de durere, sufletul tremură de indignare cînd mă gîndesc că suntem bătuți numai din cauza incapacității îndrăznețe a cîtorva oameni. Despre acestea voi vorbi mai departe, sau poate altundeva. Prin urmare, eram la Comisiunea Europeană numai patru delegați, în carne și oase, deoarece francezul era rămas la Paris. Pe cînd, dar, drama dureroasă a războiului se apropia de noi, grija noastră se strîngea împrejurul intereselor Comisiunii. După căderea Turtucaiei, atunci cînd germanii luaseră Constanța, Cernavoda și toată Dobrogea, pînă la linia Babadag-Măcin, ne-am întrunit cu toții la mine [1] și am cerut delegatului rus să întrebe telegrafic la Petrograd dacă, la nevoie, guvernul său ar fi dispus să ne primească pe întinderea pămînturilor sale. Nici un răspuns. La cîteva zile, altă întrunire, tot la mine, pentru a telegrafia guvernului român să ne răspundă dacă, la nevoie, ne-ar da două vagoane, pentru a transporta în Moldova personalul și arhivele Comisiunei. Iarăși nici un răspuns. Atunci am scris d-lui Porumbaru, nedumeritul ministru al Afacerilor Străine, că, neprimind nici un răspuns de la d-sa și nemaiașteptînd să-l primesc, mă voi povățui de împrejurări, plecînd sau rămînînd, după vremuri. Mușcat de această declarație a mea, tardivul ministru al Afacerilor Străine îmi răspunse printr-o telegramă cifrată, lungă și nesăbăduită, în care face o teorie fantastică a Comisiunei Europene, afirmînd că deoarece guvernul teritorial a făcut întotdeauna cele mai mari concesiuni Comisiunei Europene, el singur este în drept să-i spună cînd să plece și unde să meargă. Este adevărat că chestiunea sediului Comisiunei poate forma obiectul unei discuțiuni de drept public internațional infinită; dar nici într-un caz nu aparține puterii teritoriale să decidă despre soarta și despre sediul Comisiunei, cînd el ar fi transferat de la Galați. România a intrat în Comis[iunea] Europeană a Dunării în anul 1878, prin votul tractatului de Berlin, anume prin dispozitivul art. 53, care însă zice categoric: „Elle (adică C.E.D.) exercera ses fonctions en complète indépendance de l’autorité territoriale”. Numai faptul că România este „teritorială» nu constituie un drept, deoarece Dunărea este declarată fluviu internațional încă de la Congresul de Viena; prin urmare, administrația curgerii apei, construirea canalelor, ridicarea piedecelor, impunerea taxelor de navigație aparțin sau tuturor riveranilor sau tuturor traficanților. România era, de fapt, putere teritorială și înainte de tractatul de Berlin și totuși nu făcea parte din Comisiunea Europeană, și aceasta nu pentru că era încă sub suzeranitatea Porții, ci pur și simplu fiindcă nu fusese admisă de tractatul și Congresul de Paris, care, cu toate astea, s-a ocupat foarte mult de noi. Afară de asta, independența României nefiind recunoscută decît în 1881, delegatul român a figurat în Comisiune timp de 4 ani alături de delegatul turc, care era încă suzeranul său. Prin urmare, numai voința Europei a valorificat în drept situația de fapt a României. Sîrbia și Bulgaria sunt și ele riverane, și totuși nu au fost primite în sînul Comisiunei, deși Sîrbia era independentă în momentului tractatului de Londra din 1883, cînd s-a regulat chestiunea brațului Chiliei. Faptul de fi putere teritorială dă oarecare drepturi de apărare în caz de război, cînd puterile excepționale ale Comisiunei cad, față cu drept[ul] suveran al statului teritorial, devenit stat beligerant. Dar atît și nimic mai mult. A voi să hotărăști despre sediul Comisiunei numai tu, putere teritorială, fiindcă Europa a pus acest sediu în Galați, oraș românesc, este o copilărie. La ministeriul nostru însă nimeni nu cunoaște chestiunea. După vremuri și împrejurări, Comisiunea Europeană este bună cînd ne apără de încălcarea altora, și este rea cînd trebuie să-i respectăm drepturile. La 1913, d-l Maiorescu, îndemnat de un funcționar din minister, [2] a iscălit o scrisoare absurdă, pe care a adresat-o Comisiunei. Din nenorocire era tocmai momentul cînd eu cerusem să fiu pus în disponibilitate, spre a mă bate cu colonelul Stratilescu, un delator, care astăzi trebuie să militeze în jurul dezastrosului general Iliescu; altfel aș fi oprit scrisoarea și aș fi convins pe bătrînul prim-ministru s-o retragă. Așadar, în ziua de 9/22 decembrie, fiind informat de mai multe zile că frontul rusesc de la Babadag fusese rupt de cavaleria bulgară, am trimis pe Grant, girantul comptabilității Comisiunei și secretarul meu, la Reni, să întrebe pe amiralul Neniukov dacă se mai poate trece pe Dunăre. Grant, întors la orele 2 /2, a adus vestea că dacă nu plecăm imediat, vaporul nu mai trece pe la Isaccea, Tulcea fiind deja în mîinile inimicului. Își poate orcine închipui ce am resimțit la această știre. Am dat ordine să se împacheteze în cea mai mare grabă tot ce se putea strînge, efecte personale, dosare, previziuni etc., iar o trăsură cu un ușier a cutreierat orașul spre a înștiința pe funcționarii străini că la 5 ½ vaporul pleacă. În adevăr, la orele 6 toată lumea era pe bord — toata lumea, afară de echipagiul vasului. E ciudat cum unele lucruri cari par absurde și cu neputință de a se lega între ele vreodată, ajung de se leagă și se contopesc, cînd ele sunt adunate într-o casă în care a fost întotdeauna ordine. Așa se întîmplă cu echipagiul nostru. Oameni veniți din toată lumea, cu bani primiți înainte, se adunară în ultimul moment, și am fi putut pleca la 6 dacă mașinistul-șef ar fi fost la postul lui. Din nenorocire, iahtul „Carolus Primus“ era dezarmat de mai bine de doi ani, căpitanul său, Firenza, era deportat, și cu el mai mulți marinari, șeful mașinist, Gradea, supus român, era mobilizat, iar credinciosul meu Gheorghe Olaru (fost feciorul meu personal mai mulți ani și pus de mine cămăraș pe bordul vasului) dus în război și, se zice, mort între tunuri. Pe la orele 7, văzînd că mașinistul nu vine, dădui ordine ca mașinistul-șef de pe vasul Comisiunei „Prince Ferdinand”, numit Luigi Zampieri, să treacă pe „Carolus”, ceea ce, în timpuri normale, s-ar fi făcut în două minute, dar în vremuri ca aceste se făcu într-o oră. Nu aș insista asupra unor mărunțișuri fără însemnătate, dacă ele nu ar fi palpitante de viață. Într-o oră, a curs de pe un vas pe altul casa întreagă a unui biet om care, prevăzînd că va trebui să fugă, spera să poată fugi cu vaporașul pe care servea. De la saltele, scaune, haine, pînă la lemne de foc, cărbuni, untdelemn și vin, găini, curci, șunci, păstrămuri, mandoline, murături, tablouri, o pușcă, un canar — arca lui tata Noe, cu toate complicațiile vieței moderne — toate defilară de pe un bord pe altul. Puntea vaporului era acoperită cu munți de lăzi, de valize, de cufere, de saci, peste care se aruncau curcanii lui Zampieri. Era o babilonie și o tivatură, de credeai că n-o mai luăm de loc. Și cu toate astea, la 8 fix, vasul ridică ancora. Elegant, ca un cal de rasă încărcat cu cortul arabului, el își făcu întorsătura în mijlocul Dunării, și o pornirăm în jos. În momentul plecării, se auzi cornul de la mal, chemînd: „Carolus Primus”. Cornul nostru răspunse: Ce dorești, „Ferdinand”? Au sosit bagajele d-lui delegat rus. Vin prea tîrziu. Ce să fac cu ele? Să le-arunci în Dunăre. Am înțeles. Cu această glumă ne luarăm adio de la țărmul de pe care de atîtea ori plecasem fericit… Unde mergeam? Mergeam către Marea Neagră, sperînd să ajungem la podurile de la Isaccea cît mai curînd, pentru a ne strecura noaptea pe sub malul ocupat de inimic. La Isaccea erau două poduri: cel din susul apei, românesc; cel din josul apei, rusesc. Ajunserăm la podul românesc pe la 11. Făcurăm obicinuitele semnaluri, dînd numele și calitatea mea. Bieții români se înhămară la frînghii și pontoanele se mișcară. Se auzeau ordinele și strigătele prin întuneric : „ține, măăă!” Focurile de pe maluri luminau pete de apă, acoperită de păcură, ce curgea de mai multe săptămîni, de pe Prahova pe Ialomița și de pe aceasta pe Dunăre. Trecurăm printre pontoane cu mare grije. Noaptea, senină, aducea cîte o undă de negură de nu se mai zărea nici o stea. Atunci vasul se oprea de tot. Fiecare întreba încet „ce este”. I se răspundea „nimic». După ce trecea negura, iar ne mișcăm. Începeau să se zărească fanalele podului rusesc. Către capul podului de pe malul stîng, ardeau focuri cu pălălaia pînă la cer, la care se încălzeau grupuri de soldați, cu palmele întinse. Remorchere cu șlepuri se învîrteau împrejurul nostru. Sirenele sunau, cerînd loc liber. După cîtva timp de așteptare, o luntre se desprinse de la vasul nostru, cu pilotul rus, cu căpitanul vaporului și cu Grant, spre a merge să parlamenteze cu comandantul- podului. Luntrea se întoarse fără nici o ispravă, după ce riscase să se răstoarne, prinsă în rățeaua de fier contra minelor. Altă misiune plecă pe uscat, printre focurile soldaților, dar și aceasta se întoarse fără nici un rezultat, deoarece comandantul podului dormea. Atunci ne hotărîrăm să aruncăm ancora și noi, și să facem ca vrednicul comandant al podului. Iahtul se întoarse cu vîrful în susul apei, iar noi încercarăm a ațîpi. A doua zi ne deșteptarăm în bubuitul tunurilor. Prinși între cele două poduri închise, ne întrebam ce să facem. În zorii zilei, formele începeau să se desineze. Bruma scînteia în primele raze ale soarelui, pe cînd furnicarul omenesc se încrucișa pe pod. Ieșind pe puntea comandamentului, mi se înfățișă priveliștea cea mai interesantă. În Dobrogea, pe malul drept, se ridicau munții de la Isaccea, de pe crestele cărora artileria rusească trăgea în direcția Babadagului; de pe malul stîng, cîteva tunuri rusești trăgeau peste capul nostru, într-o direcție necunoscută. Trăsuri cu provianturi treceau, din țara rusească în Dobrogea, ridicînd un deal și scoborînd o vale, chiar în fața vaporului nostru. Și aci, vițiul organic al armatei rusești: la fiecare două trăsuri, o bucătărie, al cărei coș gîlgîia fumul trivial al borșului, pe cînd tunurile gîlgîiau fumul tragic al morții. O armată care în timpul luptei nu se poate hrăni cu conserve sau cu răbdări prăjite nu ajunge departe… De către podul românesc începeau să vină tot felul de vapoare: semn că se deschidea podul rusesc. Pe fețele ofilite de nesomn, se ivea acum roșeața emoțiunei: vom ieși din capcană, vom înfrunta pericolul, vom ajunge la liman! Pericolul!… El se înfățișa, deocamdată, sub forma unor nourași albi, ce pluteau pe creasta dealurilor. Dincolo de Isaccea, necunoscutul. Trei pontoane de către malul rusesc se desprinseră din linie și astfel podul se deschise. Erau orele 9 1/4. Trecură vasele în ordine, unul după altul, pînă ce veni și rîndul nostru. Cumintele „Carolus” alunecă printre bîrnele capcanei, ca un boier ce iese dintr-o casă de mahala. Fochiștii aveau ordine să întrebuințeze cardiff, pentru a ridica presiunea și a mări iuțeala: mergeam cu unsprezece mile în loc de șapte. Sub- inspectorul navigațiunei, Reynaud, luase comanda vasului. Toți copiii, toate femeile, toți bărbații netrebnici, fură trecuți pe puntea stîngă sau închiși în cabinele din latura stîngă. Sus, la roata cîrmei, fură așezate trei rînduri de apărători interne, scînduri groase din fundul vaporului, pentru a garanta pilotul contra gloanțelor. Tulcea fiind căzută, tot malul drept putea fi ocupat de patrule bulgare. Noi n-aveam nici un fel de armă, decît cîte un biet revolver fără cartușe. Un obuz ne-ar fi făcut praf. Gloanțele ne-ar fi cauzat multe stricăciuni și poate ne-ar fi omorît lume. Din fericire însă, malul drept părea pustiu. Nici o barcă, nici o vită, nici chiar păsările cerului nu se iveau pe orizont, pe acest orizont limpede, plin de căldură și de lumină, în care văzusem plutind cîrduri infinite de păsări libere. Acum fugeam. Tăcut, dar neclintit de pe punte, nu vream să mă las durerii sufletului meu. Aveam de salvat o Instituțiune, și, mai mult, aveam de salvat patruzeci de persoane, care credeau în mine — prin urmare, toată încordarea cugetului meu se îndrepta acum către prima bifurcațiune a Dunării, către Ceatalul Ismail, de unde brațul Chiliei cotea la stînga, depărtîndu-ne de pericol. Vremea era splendidă. Vaporul mergea cu o siguranță uimitoare, grăbit parcă a ieși din zona pericolului. Nimeni nu vorbea. Pilotul se uita cu încordare către orizont, căutînd să descopere farul de la Ceatal. Cu cît ne apropiam de Tulcea, cu atît temerea creștea. Pustietatea de pe malul drept ne îngrijea mai mult chiar decît prezența inimicului: ne temeam de vreo cursă. Deodată pilotul se însenină: — Domnule ministru, iată farul! În adevăr, pe linia orizontului, la o mare depărtare, un turnuleț alb se îngîna cu sclipirea apei. Încă o jumătate de oră și eram salvați!… Știrea se răspîndi, cu repeziciunea luminei, printre toți călătorii. Unii îndrăzneau chiar să-și părăsească locurile, spre a urca pe puntea de comandă, să vadă farul, însă erau fără milă goniți la locurile lor. Soarele se ridica tot mai radios, în această zi de decembrie, mîngîind dealurile Dobrogei și cîmpia Basarabiei, cu nepăr- tinirea căldurii sale. Eu fugeam, eu, fiul și stăpînul acestor țărmuri, umilit, dar cu o incomensurabilă ură în suflet împotriva […] acestor șerpi crescuți în beciurile noastre, cari astăzi își mușcă stăpînii. Dar va veni ziua în care stăpînul va strivi capul veninos al reptilei, și atunci nici tocul cizmei nu se va simți onorat de atingere. Farul! În unghiul ascuțit pe care-l formează Dunărea cu brațul Chiliei, Comisiunea Europeană a construit un dig ce intră în apă ca un stilet, iar la vîrf a zidit un mic far, care indică, noaptea, bifurcațiunea fluviului. La o mică depărtare de far, se ridică turnul bisericei românești din satul Carol. Amîndouă acestea se vedeau bine. Încă un sfert de oră și eram scăpați! Eram, în adevăr, scăpați, dacă inimicul nu instalase tunuri la monumentul de la Tulcea, de unde ar fi putut să bată pînă la Ismail. Dar cel puțin nu ne mai temeam de gloanțe. În sfîrșit, iată-ne lîngă far! Vasul nostru trecu, grăbit, dincolo de acest prieten, pe care toată lumea îl dorea și de care acum toată lumea fugea. Intram pe brațul Chiliei, unde malurile începeau a se însufleți, casele începeau a fi locuite, arborii a adăposti caragațe guralive. Femeile și copiii de pe bord începeau a se înviora. II [ modifică ] A venit timpul să-mi cunosc pasagerii. Ceea ce văzusem în seara plecării din Galați era atît de nedeslușit, încît nu știam cine-i sac și cine-i om. O învălmășeală nebună încurcase toate cele. Mai întîi, locțiitorul de secretar general al Comisiunei, d-l Bitterlin, cu d-na Bitterlin, o perechie de inși cum nu se poate admite că există în natură, dacă natura ar fi cuminte și logică. El, un fel de supus francez, născut la Petrograd și crescut la Geneva, adus de vînturi la Galați și intrat la Comisiunea Europeană a Dunării acum 35 de ani, ca om de condei, poet și gazetar. În adevăr, la numirea mea ca delegat al României, acum opt ani, fiind informat că mă îndeletniceam și eu cu scrisul, mi-a dedicat o poemă, în numeroase cînturi; la fiecare An Nou, cîte un sonet; acum în urmă, aflînd că băiatul meu fusese rănit, mi-a trimis „un vis în versuri». Spirit mediocru și neliniștit. În vremile din urmă, atins de infirmități de tot felul : un ochi beteag; picioare țapene, care-l sileau să se dea pe gheață în loc să umble. Ca funcționar, nul. Soția sa, o calamitate voluminoasă, care fusese silită să se culce pe jos, deoarece nu intra în paturile de pe vapor. Bărbatu-său o numea „ma pauvre muse”, iar ea îl bătea. Era unguroaică. În rîndul al 2-a, venea d-na Rey, soția secretarului general al Comisiunei, plecat în Franța de doi ani și jumătate, om de reală valoare. Nu se poate spune îndestul bine despre această femeie. Rămasă la Galați, singură, cu trei copii, mica burgheză franceză se puse să cucerească prietenia lumei întregi, iubind țara, lucrînd în spitale cu tot sufletul, simplă, măsurată la vorbă, harnică la treabă. După intrarea României în război, s-ar fi zis că nu mai trăiește decît pentru răniții noștri. Nici o operație gravă nu se făcea de către doctorul Carnabel fără asistența ei. După operația fiului meu Lascăr, rănit la Dragoslavele, ea îmi trimise scrisoarea următoare: 22 Nov. „Spitalul temporar 191. Salle d’opérations. 1916 5 Décembre Cher Monsieur, Vous trouverez, ci-joint, l’éclat d’obus retiré par les soins du Dr. Carnabel dans la jambe de votre fils. Il a subi cette petite opération sans chloroforme, avec, seulement, l’anesthésie locale; l’extraction n’a pas eu lieu sans douleur ni sans jurons; mais le patient a été brave.” Echilibrul perfect al acestei femei reiese din rîndurile de mai sus, scrise cu sobrietate și cu arta infinită a inimei, care a făcut-o să găsească expresiunea „ni sans jurons”, din care se pricepe deodată că rănitul e bine. Am onorat-o cît am putut, cedîndu-i cabina mea de pe vapor, spațioasă și elegantă, în care încăpea cu toți copiii, făcîndu-i înlesniri de tot felul etc. S-a despărțit de noi plîngînd: „J’ai été heureuse dans ce pays; je ne puis le quitter sans qu’il m’en coûte”. Băiatul său, Georges, era frumos ca un înger și neastâmpărat ca o rîndunică. Un marinar trebuia să se țină pururea după el, ca să nu cadă în mare. Între Isaccea și Ceatal, pe cînd maică-sa îl ținea în brațe de frica gloanțelor, băiatul o întreabă: Maman, où’s qu’est le Bulgare? Mais, de l’autre côté, mon chéri. Laisse-moi y aller, que je le tue. Al treilea la rînd venea d-l Melas, cu soția și fiica. Funcțiunea d-sale era un amestec de „redactor» și de „maistru de ceremonie», combinat cu „secretarul Prutului», și de cînd bătrînul Kapeler fusese luat în surghiun. Bun funcționar, cam nesigur, frate — pe nedrept — cu un faimos spion rus, astăzi închis. Atins, acum în urmă, de o ușoară dambla, care îi ridicase colțul gurei și îi plecase ochiul stîng,: de părea că gustase mere pădurețe. Supus român, sau grec, sau rus; poate chiar austriac sau german. Soția sa, franceză de tată, româncă de mamă, grăsuță, cam coptuță, romanțioasă în mod onorabil, adică așteptînd cu stăruință pe d’Artagnan. Fata, curată, cu tonul de la Călugărițele din Galați, preocupată de legitimitatea la tronul Franței. Al patrulea, d-l de Savoie, unul din secretarii Comisiunei, supus francez, băiat bun în toată puterea cuvîntului, cu mustața în vînt, fost pe front și întors acasă pentru cauză de boală incurabilă, o vechie dragoste la Galați. Eram cu deosebire fericit de a salva pe acest tînăr, a cărui funcțiune era de o însemnătate capitală pentru navigabilitatea Dunării, fiind însărcinat cu comanda vinurilor în străinătate. În adevăr, nimeni nu cunoștea mai bine „les crus et les chais”, sau „les chateaux», cum numea el vinurile superioare de Bordeaux. Al cincilea, Charles Grant, secretarul meu și subdirector al comptabilității centrale, cu soția sa (o creatură de elită) și cu copilul lor, Efi (Ephingam). În fine, oameni de serviciu, printre cari, credinciosul Iacopo, italian din Toscana; bucătarul Filippo, sicilian, vorbitorul unui dialect absurd și asasin-culinar. Note [ modifică ] ↑ Infamia și dezorganizarea drumurilor-de-fier era ajunsă la așa grad, încît, dacă nu dispuneai de un automobil sau nu erai favoritul Marelui Cartier General, ca să-ți acorde un curier (adică o locomotivă cu un vagon), te prăpădeai. Încercînd să merg de la Galați la Focșani în vagoane deschise de petriș, sau pe locomotivă, sau cu drezina, veneam bolnav (n.D.Z.). ↑ D-l Burghele, om de treabă, dar mărginit (n.D.Z.).


