# FragmentsContent

content:
- Bagă de seamă, să nu te încurci, nene Ilie, că are un copil de dat la doică, îi șopti una dintre vecine la ureche. - Ei și?! răspunse Durac uitându-i-se râzând în față. Parcă eu sunt băiat nevinovat?! N-o mai fi având nici ea mult până la treizeci de ani, și i-ar ședea rău s-o-nceapă abia de aci înainte. - Bagă de seamă, că e ofticoasă, îi șoptea alta la cealaltă ureche. N-o vezi că e șubredă, încât abia-și mai ține răsuflarea? - Ei și?! îi răspunse și ei. Nu cumva o să mă molipsesc și eu?! Om chiabur, voinic, bine hrănit și voios, Ilie Durac nu se temea de nimeni și de nimic și ținea să și le facă toate pe plac. Îi mergea de minune magazia de lemne, pe care o avea în gura Oborului, căci știa să caute și să aleagă lemnul pentru construcțiuni, și pentru tâmplărie, și pentru rotari, și-i bătea pe alții și la calitate, și la prețuri. Adunase dar bani frumoși și-și ridicase casă mare, vopsită și pe dinafară, cu geamlâcuri în fel de fel de fețe, iar pe dinlăuntru plină de oglinzi mari. Cea mai mare dintre slăbiciunile lui era să aibă cal mare și frumos, unul singur, dar iute, ca să-i ducă-n goană mare cabrioleta ușoară, încât trecătorii să se oprească și să se uite după el. Îl și avea calul și-l schimba des, ca toți oamenii cărora le place să gonească. Mai ținea să aibă pușcă bună și ușoară, și frumoasă, și bine porrivită, ca să-și facă cheful când ieșea pe la păduri, ca să-și caute și să-și aleagă lemnul după plac. Pușca fără de câni nu se poate. Avea dar Ilie Durac și câni, cel puțin câte patru, toți de vânătoare și nu de același fel. Mai avea Ilie Durac slăbiciunea să mănânce bine, mai ales fleică și caracudă friptă la grătar, și să bea vin, nu mult, dar bun. Câteodată, când era-n voia lui cea bună, chefuia, nu însă cu prieteni, ci cu golani. Atunci punea și lăutari, și vinul curgea, iară el stetea la o parte, gusta nițel câte nițel din pahar și striga din când în când: „Beți, băieți!! Unul e Ilie Durac! ” Pentru femei n-a avut Ilie Durac slăbiciune. Nu doară c-ar fi fugit de ele: nu! se oprea-n loc când le vedea alergând după dânsul. Le cam schimba însă cum își schimba și calul și nu înțelegea cum poate să fie cineva atât de prost ca să i se dea rob legat uneia singure. Acum deodată, om trecut de patruzeci și șase de ani, și-a pus mintea cu Firica, pe care o știa cel puțin de zece ani. Nu doară că ar fi avut vreo mare slăbiciune pentru ea ori c-ar fi simțit că are ea slăbiciune pentru dânsul. I-a plăcut totdeauna pentru că era subțirică și avea ceva ager și-n ochi, și-n zâmbet, și-n mișcările ei, dar ea n-a alergat niciodată după el, iară el avea obiceiul de [nu] alerga după femei, și astfel treceau unul pe lângă altul fără ca să se împedece ea de el ori el de ea. În timpul din urmă au mai venit însă și altele. Gonind mereu cu cabrioleta și umblând prin păduri, mâncând bine și bând vinuri bune, el a-nceput să facă burtă. I s-au rotunjit obrajii, i s-au lăsat bărbiile, i s-a-ngroșat ceafa, a-nceput să cam gâfaie când cobora din cabrioletă, și 1-a cuprins durerosul simțământ că nu mai aleargă femeile după el, ci parcă se feresc din calea lui. Înțelegea acum că tot nu sunt atât de proști cum i se păreau lui cei ce se leagă ca să [se] lege, și nu mai cerceta dacă are ori nu Firica copil la doică și dacă e ori nu ofticoasă. Era păcat de casa lui cea frumoasă ca numai el singur să se vadă din când în când în multele ei oglinzi. Și-a luat dar și soacra la dânsul, ca să fie casa mai plină, iar după vreun an și jumătate, părându-i-se și așa goală, și-a luat inima-n dinți și-a întrebat-o pe Firica dacă e ori nu adevărat că ea are copil la doică. - Păcat ar fi - adăugă - să-l mai ții la ea când e atâta lărgime și atâta belșug în casa noastră. Firica se uită înduioșată la el. - Și tu crezi c-aș fi așteptat să mă întrebi tu pentru ca să-ți spun dacă 1-aș avea! ? - Care va să zică tot minciună e și asta?! grăi dânsul îndurerat. Nu-i, nu-i nici atât! Ce mai putea să-și facă dacă s-a deșteptat prea târziu!


content:
Viscolul are și el farmecele lui, dar tot mai frumos decât viscolul e revărsatul zorilor de zi după ce s-a înseninat cerul. Iar cerul lui Ghiță era înnourat, din ce în ce mai înnourat. De cu seară el se dusese la „Lebedă”, unde cinase, ca de obicei, cu Găleanu, tot pantofar ca dânsul, și cu Niculiță, măcelarul, amândoi prieteni buni ai lui. Niculiță, om rău de gură, îl necăjise mereu cu preuteasa, văduva tânără și curățică, de a căreia vecinătate îi plăcea lui Ghiță să vorbească și care acum era logodită cu un oarecare domn, un notar, om mai în vârstă, văduv cu trei copii. Nu se necăjea Ghiță, căci știa că nu din răutate caută prietenul său să-l necăjească: zâmbea așa în el și bea, bea mereu și pe tăcute, fără ca să sâmță că i se ridică la cap. Abia într-un târziu el se ridică, așa înalt și spătos, cu fața stricată de vărsat și cu sprâncenele groase, om greoi și posac cum era, și grăi hotărât: - Eu nu mai stau, ci mă duc acasă! Ajuns acasă, Ghiță s-a culcat, dar n-a putut dormi, și după ce s-a zvârcolit până la miezul nopții în culcușul lui, s-a sculat, s-a îmbrăcat din nou și a ieșit la aer, fiindcă îi era parcă e să se înece. Știa foarte bine că da, preuteasa este logodită. Cum oare să nu știe când el își avea prăvălia jos, cu intrarea despre uliță, iară ea avea sus, în fundul curții, doauă odăi, una pentru dânsa, alta pentru studenții pe care îi găzduia? Și dacă știa toată curtea, trebuia să știe și el, ba mai ales el, care de trei ani aproape, de când se mutase văduva în oraș, în fieștecare zi, deșteptându-se din somn, înainte de toate se întreba ce face preuteasa. Știa Ghiță, dar gândul că este adevărat ceea ce știe nu-și găsea locul în capul lui. Era o mișelie nemaipomenită! Trei ani de zile se uitase la ea ca la o icoană; trei ani de zile adunase ban cu ban roadele ostenelelor sale pentru ea și pentru copilul ei, pe care-l purtase în brațe și l-a văzut crescând în casa lui mai mult ca în a ei; trei ani de zile ea n-a ieșit niciodată din curte și nu s-a întors niciodată acasă fără ca să se oprească la ușa lui ori la fereastra lui ca să-l întrebe ce mai face: trei ani de zile - și acum să se mărite după altul? Era o mișelie nemaipomenită! O! dacă n-ar fi fost numai Bobocel, băiatul, ar fi știut Ghiță la ce fel de capăt are să ajungă aceasta, căci viața lui nu mai prețuia acum nici cât un petec de tot stricat. Era însă și Bobocel la mijloc, Bobocel, băiatul nevinovat, bondoc, drăgălaș și frumușel, mare minune de frumușel. Dar cine poate să știe astăzi ce n-are mâne neapărat să facă! Obosit de munca zilei, de zbuciumările sufletești și de alergatul prin noaptea răcoroasă, Ghiță trebuia să caute în cele din urmă odihna, și norocul oamenilor muncitori este că găsesc odihna când o caută mai ușor decât alții. Nu-i mai păsa, parcă, în sfârșit, de nimic: sâmțea numai că e flămând și că stomacul îl stăpânește și-l mână acasă. Dimineața, calfele și cei doi ucenici erau la lucru când Ghiță s-a trezit. Și totuși, parcă nu-i venea să se scoale. De ce adecă să se scoale? De ce să nu-și scurteze ziua când e atât de bine să dormi și atât de rău să fii treaz? Abia târziu de tot, după ce s-a încredințat că nu mai poate dormi, cam pe la noauă, s-a hotărât să se scoale și să se pună la lucru, pentru ca nu cumva calfele să rămâie fără de material croit. Om posac din fire, Ghiță Tudoroiu nu putea nici acum să le pară casnicilor săi altfel de cum era de obicei. Sta și acum în fața mesei, liniștit și scurt la vorbă, potrivea pielea, o mai întindea pe ici, pe colo cu cleștele și tăia hotărât și cu măsură. De obicei însă, croind, el alegea la o parte resturile, ca să le aibă la îndemână pe când vine Bobocel, care-și făcea fel de fel de jucării din ele. Acum nu le băga în seamă. Îl uitase cu desăvârșire pe Bobocel. Bobocel însă nu-l uitase pe el, căci au și copiii învățurile lor, și Bobocel aici, lângă masa lui Ghiță, învățase cele vreo sută de vorbe pe care le știa și venind din fundul curții până la ușa lui Ghiță își câștigase destoinicia în alergare. El veni deci și acum, vesel ca totdeauna, bondoc, drăgălaș și frumușel ca totdeauna, veni alergând, intră zgomotos, dar apoi se opri oarecum intimidat la intrare. Copilul simți numaidecât că aici, în casa aceasta, s-a schimbat ceva, căci Ghiță tresări la intrarea lui, se uită o dată cam sperios spre el și nu-l primi cum Bobocel știa că are să fie primit la masa cu bucățelele de piele. După ce stete o clipă nehotărât, copilul se apropie cu încetul și sfiicios de masă, se opri aici și rămase privind lung și cu un fel de mirare când la cuțitul cu care Ghiță tăia pielea, când la resturile ce cădeau pe jos, când la fața lui Ghiță și la ochii lui cei mari și sprâncenați. Iar Ghiță nu se uita la el, nu-i zicea nimic, ci tăia înainte, apăsând cuțitul și scrâșnind parcă din dinți. Bobocel se uită cât se uită, apoi buza de din jos începu să-i tremure, ochii i se umplură de lacrămi și se puse pe un plâns amarnic. - Scoateți-l afară de aici, ca să nu-mi plângă în urechi! grăi Ghiță așezat, dar aruncând oarecum vorbele una câte una. Unul dintre ucenici îl luă pe copil să-l scoată din casă; copilul însă se trânti pe pământ și începu să plângă și mai amarnic, să dea din mâni și din picioare, să zbiere în cele din urmă, strigând mereu: „Nenea Ghiță! Nenea Ghiță! “ - Fiară sălbatică! grăi, cu ochii plini de văpaie, preuteasa, care, auzind zbieretele copilului, alergase să și-l ia. Ghiță lăsă cuțitul pe masă, stete nehotărât, apoi se duse încet în ușă și privi în urma tinerei vecine, care se depărtase cu copilul în brațe. - Cum ai zis?! Întrebă el răspicat. - Am zis că ești o fiară sălbatică! Îi zise ea, întorcându-se cu capul ridicat spre el, apoi se întoarse și-și urmă calea. Ghiță rămase încremenit în prag. O fiară sălbatică?! El, o fiară sălbatică?! De trei ani aproape erau vecini, dar nu-și aducea aminte ca să fi ieșit vreodată vorbă aspră din gura acestei femei, și acuma ea îi zicea fiară sălbatică! Ce avea el cu copilul?! - Da, sunt, strigă Ghiță, dar tu m-ai făcut! Preuteasa se opri în capul scării. - „Tu”?! Întrebă ea lungind vorba. - Da, „tu”?! Îi răspunse hotărât. - Adecă de ce „tu”?! ce sunt eu? cine sunt eu?! zise ea, și urcă plângând scările. - Da, da, da! cu adevărat fiară sălbatică am ajuns! grăi Ghiță. Îi venea să taie, să frângă, să spargă, să deie foc, să nimicească tot ce-i cade la îndemână… Iară de sus, din fundul curții, se auzea Bobocel strigând: „Nenea Ghiță! Nenea Ghiță! ”, și cele patru calfe, și cei doi ucenici, și oamenii din curte știau toți, vedeau cu ochii lor de ce s-a făcut el ca o fiară sălbatică. Ghiță era pantofar, era stricat de vărsat, era posac, dar era om cu inima la loc și bărbat în puterea cuvântului: toate le primea, dar de râsul lumii nu voia să rămâie. Și era de râsul lumii. O cunoștea destul de bine pe preuteasa și era destul de cuminte pentru ca să știe că dânsa trebuia să fie foarte cătrănită pentru ca să-i zică lui „fiară sălbatică”. Așa numai deodată, pentru c-a plâns copilul, nu i-a venit mânia aceasta, cum nu-i venise nici lui chiar acum supărarea. — Chiar acum! zise el, fără de întârziere! Trebuie să văd ce vrea cu mine și să-i arăt că n-am nimic cu copilul. S-o rupem o dată, cum va vrea Dumnezeu! Grăindu-le aceste, el își desuflecă mânecile de la cămașă și se întoarse în casă pentru ca să se încalțe și să-și pună surtucul, în vreme ce calfele se uitau speriate unul la altul, întrebându-se cu ochii: „Să-l lăsam ori să-l oprim? ” Iar preuteasa, o femeie de vreo doauăzeci și cinci de ani, înaltă și subțirică, mai mult bălană decât oacheșă și cu deosebire sprintenă, deși altfel blândă, sfiicioasă și tăcută, întoarsă la ea acasă, își împăcă copilul, plângând mereu cum știu să plângă femeile duioase, care se simt singure-n lume, când au fost greu atinse și nu e nimeni ca să le mângâie. Dar nu aceasta era durerea ei cea mare. N-ar fi fost femeie dacă n-ar fi simțit încă ieri dimineață, după logodnă, că pantofarul e supărat și că toată casa vorbește de supărarea aceasta. Nu-i vorba, ea ar fi fost foarte mâhnită dacă el nu s-ar fi supărat și se simțea măgulită că lumea vorbește de supărarea lui. Acum însă, când vedea că supărarea aceasta e foarte mare, o cuprinse un fel de groază, încât îi venea să-și curme firul vieții. Îi era stricată toată viață. Din clipa în care el rostise acel „tu m-ai făcut! ” ea nu mai era în ochii lumii femeie cumsecade. Și vina era numai a ei! Cum a putut să scape vorbele „fiară sălbatică”?! Cum a putut să se dea astfel de gol?! Nu! o femeie, o văduvă, care e logodită, și îi zice altui bărbat, care nu e logodnicul ei, „fiară sălbatică” - pentru ca acesta să-i răspundă „tu m-ai făcut! ” - femeia aceasta nu mai e femeie cumsecade. „Ce va fi zicând, ce va fi crezând lumea despre mine?! ” Asta era durerea ei cea mare. Și de aceea, când auzi pașii lui Ghiță pe scări, ea își șterse lăcrămile, își apropie copilul, ce stetea lângă dânsa, și-l așteptă stând dreaptă și hotărâtă în mijlocul casei. Când Ghiță se ivi în ușă, Bobocel voi să alerge la el. Această pornire a copilului îi scoase pe amândoi din sărite. - Stai aici! grăi dânsa cu îndărătnicie, dar nu supărată. Îi trecuse parcă deodată toată supărarea. - Lasă-l să vie - răspunse el zâmbind cu mulțumire - căci vezi că ține la mine mai mult decât la d-ta. - Fiindcă l-ai stricat d-ta. - Îl voi fi stricat, fiindcă mi-e drag, grăi dânsul, apoi se plecă, îl ridică în brațe și îl sărută, în vreme ce copilul se alipi de dânsul. Și - urmă Ghiță mișcat - mi-e drag fiindcă e al d-tale! Nu ți-am spus-o niciodată, dar puteai s-o vezi însăți. - Am văzut-o chiar acum, când m-ai făcut de râsul lumii, zise ea, și începu iar să plângă. Ghiță se uita strâmtorat când la ea, când la Bobocel, care începu să se strâmbe, căci e greu să stai și să te uiți la o femeie care plânge, mai ales când ți-e dragă femeia și tu o faci să plângă. - Ia spune-mi drept - zise el în cele din urmă - o să fii fericită cu omul acela, fiindcă o să fii doamnă? crezi c-o să fie fericit copilul acesta? - Ce-ți pasă?! grăi dânsa. Sunt femeie, n-am pe nimeni și trebuie să-mi fac și eu rostul. Așa nu pot să rămân toată viața mea! Ghiță îl lăsă pe Bobocel din brațe, se apropie de ea, o cuprinse încet cu brațul, ceea ce n-ar fi crezut că poate să facă, apoi îi privi în față și grăi răspicat: - Ei bine! eu nu sunt om? fiindcă sunt numai pantofar, fiindcă sunt stricat de vărsat și nu știu să vorbesc ca-n călindar, sunt eu nimeni? Ea îl depărtă puțin de la sine. - Lasă-mă, - Îi zise apoi - că nu crezi nici d-ta ceea ce zici. Om ești, dar știu eu ce-i în inima d-tale?! - Știi foarte bine! - Da! acum știu, zise ea cu glas înăbușit, apoi îl cuprinse și ea cu brațele și își ascunse fața pe umărul lui. Ghiță era el singur nu mai știa cum, și dacă n-ar fi fost copilul, care se uita mirat la dânșii, ar fi ridicat-o în brațe și ar fi alergat cu ea cum alergi cu o trofee. - Care va să zică, nu te măriți cu el?! - Nu, răspunse ea, dar acum du-te, căci cine știe ce vor fi crezând oamenii… - Mă duc, strigă Ghiță, apoi îl ridică pe Bobocel în brațe și alergă cu el acasă, vesel și zâmbitor, cum sunt zorile de zi după ce furtuna a trecut și cerul s-a înseninat.


content:
Cuprins 1 I. Baciu 1.1 I 1.2 II 1.3 III 1.4 IV 2 VECINII II - PARASCHIV CIULIC 2.1 Cap. I - SUFERINȚELE DOMNULUI CIULIC 2.2 Cap. II - MULȚUMIRILE DOMNULUI CĂLIN 2.3 Cap. III - NĂPASTEA 2.4 Cap. IV - GURA MAHALALEI 2.5 Cap. V - STRÂMTORĂRILE D-LUI CIULIC 2.6 Cap. VI - STRÂMTORĂRILE AGATEI 2.7 Cap. VII - SLĂBICIUNILE BÂTRÂNEȚELOR 2.8 Cap. VIII - ZILELE COPILĂRIEI 2.9 Cap. IX - O ZI DE TOAMNĂ 2.10 Cap. X - RIZA I. Baciu [ modifică ] Luat-au asupră-și boala fraților săi și s-au încărcat pe sine înșiși cu durerile lor. Isaia, I, III, 4 I [ modifică ] Om are nevoie de om în lumea aceasta, și nimeni nu e nici atât de bogat și de puternic ca să n-aibă trebuință de alții, nici atât de sărac și de slab ca să nu poată ajuta pe alții. Dureri și bucurii trec din om în om. Baciu, om bogat și harnic, chibzuit la vorbă și pricepător în ale lui, era cunoscut în toate satele de dimpregiur. Ar fi putut să trăiască tignit. Știind însă că ochiul stăpânului îngrașă vita, el nu se bizuia în slugile lui, ci alerga de dimineața până seara, ca toate să le vadă și să le ție în bună rânduială. Deși era un om de inimă și gata de a le sări altora într-ajutor, grijile cele multe îl făceau adeseori supărăcios și pripit, și nu o dată îl fericea pe vecinul său Andrei, care, fiind sărac, avea mai puține griji și astfel mai puține supărări. Nu o dată, întorcându-se de la lucru, Baciu l-a văzut pe Andrei șezând liniștit pe prispa casei lui. Era parcă toate bogățiile lumii ar fi ale lui. El era cu toate acestea sărac și mai avea și opt copii, dintre care singur Gheorghe era mai mare; acesta, însă, era dus de mai mulți ani, nimeni nu știa pe unde, și părinții lui nu aveau nici un ajutor de la dânsul. Sosise iarna, o iarnă geroasă și grea. Floarea, nevasta lui Andrei, rupea gardul, ca să încălzească casa, și plângea mereu fiindcă n-avea ce să le pună copiilor pe masă. Ar fi muncit, sărmana, cât a ținut vara, ca să mai aducă și ea câte ceva la casă, dar n-o lăsau nici mititeii, care nu puteau să rămâie singuri acasă. Iar Andrei trăia de azi pe mâne și nu se mai gândea la nimic; își pierduse voia de toate și nu mai căuta de lucru. Acum, în sfârșit, văzând-o cum plânge azi și plânge mâne, și plânge mereu, el își luă inima-n dinți și plecă la Baciu, ca să se împrumute de la dânsul până la primăvară cu un sac de porumb. Îl știa om bun și nici nu putea să-i treacă prin minte gândul că-l va lăsa să iasă nemângâiat din casa lui. N-a nimerit însă în ceas bun. Era mare gălăgie în casa lui Baciu. Ilie, unul dintre argați, om voinic și harnic, dar pătimaș fără seamăn, scosese un car de gunoi la câmp. Cum, cum nu, unul dintre boi, juncan pus de curând la jug, a luat câmpii, și Ilie l-a bătut cu furca de l-a spetit; întors apoi acum acasă, el se și mai obrăznicise când stăpânu-său i-a tras o gură. Astfel, Baciu și-a perdut răbdarea și l-a pălmuit. Lovit, Ilie s-a repezit asupra stăpânului, și numai Dumnezeu știe ce s-ar mai fi întâmplat dacă n-ar fi intrat tocmai atunci Andrei în curte și n-ar fi sărit și cellalt argat ca să-i despartă. Andrei l-a luat apoi pe Baciu cu binele și l-a dus în casă pentru ca să-l domolească. - Lasă-l focului de bou! zise el. Atâta să-ți fie paguba! Om ca tine să nu-și facă venin pentru atâta treabă! Necazul să-l aibă cel ce pierde unul din doi, iar nu tu, care zici: mult a fost, mult a rămas! Și pentru om ca Ilie! Dacă ar fi ceva de capul lui, n-ar fi, om de patruzeci de ani, slugă la alții. Ce dulceață-ți mai are bogăția dacă în tot ceasul îți amărăști viața cu ea! - Ba face-voi ca tine! Îi răspunse Baciu. De! voi, care n-aveți, nici nu știți cum s-adună averea și cu cât amar se păstrează. Tot e mai bine să mă necăjesc decât s-ajung a-mi trimite nevasta să rupă gardurile ca să facă foc în casă. Andrei, om slăbit și galben la față, simți că sângele îi năvălește în obraji. - Vecine, - zise el tare mâhnit - e gardul meu; eu l-am făcut și tot eu am să-l și fac, dacă vrea Dumnezeu, iar la loc. - Nu zic nu! Întâmpină Baciu, dar prietenește mi-ai vorbit, prietenește îți vorbesc și eu. Ai casă grea și tot mai bine ai face să șezi mai puțin pe prispă și să-ți faci mai mult necaz. Andrei se ridică de pe scaunul pe care se așezase și-i era parcă-i vine un fel de amețeală. - Da, da! zise el. Așa e, așa zic și eu! Dar vezi, așa numai din senin nu-i vine omului lenea. N-am fost eu tot așa. Sunt bolnav, vecine, de o boală ascunsă, care mă seacă pe picioare. - Boala lenii, precum se vede, grăi Baciu cam în glumă. Dar să nu fie zis în ceas rău: o fi vreo făcătură. A bine nu e, zic și eu adeseori. Îi părea rău de vorba pe care o scăpase și ar fi voit s-o dreagă cumva. Văd, urmă el, și eu, că nu poate să fie altfel. E grea iarna; mi-ar părea bine dacă aș putea să te ajut cu ceva! - Îți mulțumesc, - Îi răspunse Andrei - dar acum nu. Am auzit vorbe mai aspre în curte și am venit să văd ce e. Grăind aceste vorbe, el se întoarse iar la casa cea goală și plină de copii. II [ modifică ] Grea de tot a fost iarna pentru Andrei. Trăia și nu trăia: se legăna pe picioare. Ziua stătea moleșit, înspre seară îl apucau un fel de călduri, noaptea nu dormea, dar trăia și nu-l durea nimic. A vândut ce-i mai rămăsese pe la casă, s-a împrumutat pe la oameni de seama lui, dar la Baciu nu s-a mai dus, nici gardul n-a lăsat-o pe nevastă-sa să-l mai rupă și tot a ieșit cu chiu, cu vai din iarnă. Și zi de zi Andrei ieșea în drumul cel mare și-i oprea pe drumeți ca să le zică: „Spune, te rog, dacă-i întâlni cumva pe Gheotghe al lui Andrei din Bârsești, să vie acasă la frații lui și la mama lui, că mult îl dorește tatăl său, care a ajuns om slab și neajutorat”. În Săptămâna Patimilor oamenii țin postul, se spovedesc și se cuminecă. Mai nainte de a lua sfânta cuminecătură, ei se duc și-și cer unii altora iertare, dac-au avut cumva vreo supărare între dânșii. Andrei nu s-a dus la Baciu, fiindcă n-avea nici o supărare-n inima lui, iar Baciu a voit, ce e drept, să meargă la Andrei, dar apoi tot nu s-a dus. Mergând la biserică, s-au întâlnit și au urmat drumul împreună, vorbind despre multe toate, numai nu despre vreo supărare. Noaptea, spre a doua zi de Paști, Andrei, care nu dormea, se ridică deodată, încet și cam alene, din culcuș. Era parcă o lumină în podul casei lui Baciu și ieșea fum prin acoperiș. El deșteptă pe Floare și-i spuse că arde, pesemne, casa vecinului. Trezită din somn, Floare sări cuprinsă de spaimă în picioare. - Nu te speria, îi zise el liniștit, că vântul nu bate spre noi. Iar Baciu n-o să prea sâmtă paguba. E veche casa: o să-și facă alta mai frumoasă. Vorba e să scape dânșii. Scoală băiatul și-l trimite să-i deștepte din somn. Floare însă, femeie ca toate femeile, și-a ieșit din fire când a văzut flăcările mari și a început să țipe și să strige cât o ținea gura. Au auzit-o dar sătenii, care erau încă deștepți ori dormeau mai ușor, dar în casa lui Baciu lumea s-a trezit abia după ce vecinii au început să spargă poarta, ca să intre la foc. Și e grozav lucru să te pomenești din somn cu casa aprinsă în capul tău. Baciu, omul cel chibzuit, nu mai știa ce să facă, unde să alerge și ce să scape mai nainte: se învârtea de ici până colo, se învârtea și se afurisea. Și, fiindcă el își perduse capul, nu mai era cine să ție buna rânduială, și alergau toți de-a valma împedecându-se unii pe alții și scoțând lucruri de nimica în curte, în vreme ce alte lucruri mai scumpe stăteau uitate prin odăile în care pătrunsese focul. Un singur om era liniștit, Andrei, care, intrat în curtea lui Baciu, pusese câțiva oameni să scoată caii și vitele din grajd și număra acum pe casnicii lui Baciu, ca să vadă dacă au scăpat ori nu cu toții. Lipsea, parcă, unul. Niță, băiatul lui Baciu, un copil de vreo cinci ani, nu era nicăiri. - Unde e Niță?! strigă el tare și răspicat. A scăpat cineva pe Niță? Nimeni, din mijlocul învălmășelii, nu-l băgă în seamă. El alergă la Ana, nevasta lui Baciu. - Băiatul, Niță, unde e? Ea se cutremură în tot trupul și își puse mânile în cap. - Vai de mine! A rămas dormind în casă. Iar văpaia ieșea pe fereștri. Andrei cel plăpând și moleșit se cutremură și simți că sângele i se încălzește și vinele i se încordează, că inima îi crește și fruntea i se umple de sudori: auzind vaietele copilului, el se avântă spre casă și se aruncă în foc. Știa ce face și sâmțea că are să treacă prin foc; dar sâmțea în el atâta viață, încât nu se mai temea de nimic, și unul singur era gândul lui: să nu întârzie, să-l găsească încă viu pe copil. L-a găsit în pragul ușii, întins la pământ, plin de arsuri și fără de sâmțiri, dar întreg l-a scos din flăcări și a început să-l poarte prin curte, legănându-l mereu pe brațe și afurisind bogățiile lui Baciu, ca praf și cenușă să se aleagă de toate. Puțin îi păsa că arde cămașa în spinarea lui, căci voia să-i deie copilului și răcoreală, ca să-i vie viața. Viața însă nu se mai ivea. El a început deci să se blesteme pe sine fiindcă n-a alergat fără de întârziere atunci când a văzut focul. „Eu! Își zicea, singur eu îi port păcatul; eu sunt de vină; pe mine are să mă pedepsească și Dumnezeu, și legea omenească! ” Era mare, în adevăr, păcatul lui Andrei: n-a alergat fără de întârziere, ca să-i vie vecinului său într-ajutor. El însă își mărturisea păcatul, se căia, și Dumnezeu n-a voit să-l certe cu prea multă asprime. Baciu era deznădăjduit. Gândul că-și va perde și copilul l-a făcut să-și piardă rostul: el a început să strige în gura mare că vecinul său Andrei i-a pus focul și că numai mustrarea cugetului l-a făcut să se arunce în foc ca să scape copilul. Și mulți dintre cei ce auziseră vorbele lui Andrei erau și ei de un gând cu Baciu. Între aceștia era și judecătorul din partea locului, care a și dat poruncă să-l lege pe Andrei cot la cot. Zadarnice au rămas bocetele Floarei și plânsetele copiilor, căci judecătorul trebuia să-și facă datoria, și încă noaptea aceea Andrei a fost pus la închisoare. Mergând la închisoare, el nu era câtuși de puțin turburat. Durerea lui cea mare era numai că Niță n-o să-și mai vie, poate, în fire. Cât pentru celelalte, el nu se temea de nimic fiindcă nu se sâmțea vinovat. Mare era dar ușurarea pe care o sâmțea ziua următoare, când Floare a venit să-i spună că Niță s-a înfiripat și că doctorul, pe care Baciu îl chemase, are nădejde să-l pună iar în picioare. Își făcea acum gândul că Baciu, el însuși, va veni la judecător și va cere să-i dea drumul. În loc de aceasta însă Baciu a făcut o cerere în care arăta supărările pe care le avusese cu dânsul și temeiurile pe care-l bănuia de a fi pus focul. În mintea lui Andrei nu intra, cu toate acestea, gândul că poate să fie osândit și fără ca să i se fi putut dovedi vina, numai pentru că era bănuit cu oarecare temei și nu se putea dezvinovăți. Dus în fața judecătorului, el dete cu socoteală că un singur om a putut să pună focul, Ilie, pe care Baciu îl alungase cu rușine de la casa lui. I se spuse însă că Ilie a plecat de mult din sat și a dovedit cu martori că în noaptea despre a doua zi de Paști se afla la Valea-Rea, cale de trei ceasuri de la Bârsești. Iar Andrei nu putea să ia de mărturie decât pe nevastă-sa și pe copiii săi, care nu puteau să arate de ce n-a alergat îndată ce-a văzut focul. Țiind dar seamă de toate împregiurările, judecătorul l-a socotit vinovat și l-a osândit. III [ modifică ] În marea lui întristare, Andrei avea și doauă mari mângâieri. Din clipa în care se avântase spre casa aprinsă, ca să scape pe Niță, el era alt om. Nu se mai sâmțea slab și moleșit. I se dezmorțise oarecum sângele, avea poftă de mâncare, dormea bine și era voios cu toată năpastea ce căzuse pe capul lui. Și, stând așa singur, nu o dată și-a făcut gândul că Dumnezeu a rânduit să steie la închisoare pentru ca nu cumva, umblând pe afară, să-l întoarcă boala. În același timp Gheorghe, feciorul lui, se întorsese acasă cu bănișori frumoși, adunați para cu para, în timp de patru ani, cât a lipsit de acasă. N-a întâlnit, ce e drept, pe nici unul dintre drumeții pe care-i rugase Andrei să-l caute. Aflase însă că prin gazete se scrie despre un oarecare Andrei din satul Bârsești, care i-a pus foc vecinului său Baciu. Știind apoi că acest Andrei nu poate să fie decât tată-său, a grăbit cu inima încleștată la frații și la muma lui. Aflând cum și în ce fel s-au petrecut lucrurile, Gheorghe era nemângâiat și tare pornit asupra lui Baciu. Dacă nu i-ar fi fost de frățiorii și surioarele sale, ar fi fost în stare să ridice parul asupra lui. - Lasă-l fătul meu — îi zise Andrei - că destulă răsplată îi este păcatul lui. Se vede că Dumnezeu le-a rânduit toate așa ca să te întorci și tu acasă. Noi rămânem tot cum am fost, oameni cumsecade, și să trecem prin fața casei lui ca și când nimic n-ar fi acolo unde o vedem. Dumnezeu să-i fie de bună pază, ca niciodată să nu mai avem nevoie de a-i sări într-ajutor. Și în ceas bun a grăit Andrei. Peste vreo doauă săptămâni el scăpă din temniță ca om cinstit și năpăstuit. Ilie, pătimașul, omorâse într-o încăierare pe un sătean, fusese prins și, luat de scurt, făcuse și mărturisirea că tot el a pus și focul în niște câlți din podul casei lui Baciu. Baciu de aici înainte nu mai avea odihnă, nici zi tignită, nici somn cu dulceață. Umbla cu ochii în pământ și nu mai cuteza să privească în fața altora. Jumătate din averea lui ar fi dat-o ca să-l împace pe Andrei și umbla mereu cu gândul ca să-și vândă casa și moșia și să plece din sat. E grozav gândul c-ai năpăstuit pe omul care ți-a făcut un mare bine, a sărit chiar în foc pentru tine, și de câte ori vedea plăgile de arsură pe fața lui Niță, Baciu se făcea galben ca ceara și gemea ca omul greu chinuit. Iar Andrei era voios și harnic, își făcuse gardul la loc și lucra toată vara în rând cu zidarii și dulgherii, ca să ridice casă pentru feciorul său, care era logodit cu una din cele mai bune fete din sat și n-aștepta decât ca să fie gata casa pentru ca să facă și nunta. IV [ modifică ] Era mare bucurie la casa lui Andrei. Mare e bucuria să ai un fecior voinic, cuminte și harnic, cel dintâi și mai mare dintre feciorii tăi, sprijinul tău la bătrânețe, și să-l vezi aducându-și nevastă bună la casa ridicată din hărnicia lui. Era deodată și nuntă, și sfințirea casei. Ziua senină și frumoasă, Floarea rumenă și sprintenă, băieții și fetele cu sufletul plin de neastâmpăr, Andrei el însuși tot slab și supt la față, dar cu sângele cald și cu ochiul vioi. Lume multă, mâncări și băuturi cu belșug, lăutari, chiote, nuntă mare și veselă era în cele doauă case, la bătrâni și la tineri. Andrei, cu toate aceste, era, ca totdeauna, voios, dar nu vesel, ci liniștit și chibzuit. Prea multe erau necazurile prin care trecuse, prea mult se deprinsese cu gândul că viața e numai amar și necaz, dureri și greutate, și acum, când bunătățile-l năpădiseră, se temea ca nu cumva amăgiri să fie toate. Știa cum toate se pot perde de azi pe mâne și nu îndrăznea să se bucure din toată inima, pentru ca nu cumva, perzând mâne fericirea, să se simtă prea greu lovit. Era ca săracul care, găsind o comoară, nu îndrăznește să se atingă, nici să se bucure de ea, nici să zicăl: „A mea este! ” Stetea deci liniștit în mijlocul celorlalți și se bucura de bucuria lor, și nu o dată i se ivi în minte gândul: „Ferice de voi, care credeți că toate sunt adevărate și dăinuitoare! ” Iar Baciu, bogatul, auzea chiotele și cântecele și lăutarii din curtea vecină și ședea ascuns în casa lui cea noauă și nu voia nici să mănânce, nici să beie, nici să vadă pe nimeni, nici să știe de nimic. În altă parte a casei ședea Ana cu băiatul cel cu fața plină de plăgi și plângea și nu mai știa ce să facă. Într-un târziu, ea se ridică ținându-și capul sus, își șterse lacrămile și ieși afară ca să împartă porunci. Înspre amurgul serii intră apoi la Baciu, gătită de sărbătoare și cu o tavă în mână. Pe tavă era un cocoș fript, cel mai frumos dintre cocoșii ei, o plăcintă, o garafă cu vin și, înipăturate frumos, altițele ei de borangic cele cusute în fir și mătase. Niță, băiatul, stetea și el în prag, cu o creangă de rosmarin în mâni. - Să mergem - zise ea - să-i ducem cinste, că e timpul să se împartă cinstele. Baciu se ridică în picioare ca deșteptat din somn și fața i se lumină. - Da - grăi el ușurat - să mergem; în ceas bun să-ți fie venit gândul! Mulțimea adunată în curtea lui Andrei rămase încremenită când Baciu intră pe poarta deschisă cu nevastă-sa și cu băiatul. Era parcă morții ar fi ieșit din mormintele lor, ca să ia și dânșii parte la bucuria obștească, și hora se opri în loc, lăutarii tăcură, chiotele și vorbele vesele amuțiră. Andrei, care le vedea și auzea toate, se sculă din capul mesei, unde se afla, ca să vadă ce s-a întâmplat afară de s-a făcut liniște așa, deodată. El însă n-apucă să-și părăsească locul, când Baciu și Ana se iviră cu copilul lor în pragul casei. Oamenii casei, nuntașii și cei în bun ceas sosiți rămaseră câtva timp muți și nemișcați ca stâncile de sub coastă. Era pe întunecate. - Aprindeți lumânările, grăi Andrei în cele din urmă; aduceți toate lumânările și le aprindeți, că e bună și mare ziua la care am ajuns! Ochii lui se umplură de lacrămi, în vreme ce Baciu și Ana steteau cu ochii în pământ, iar băiatul privea voios și cu inima deschisă la meseni. - Aici! urmă Andrei; aici, vecine, aici, vecină! Faceți loc! Aici în capul mesei! Voi să fiți nunii celei mai frumoase nunte. Vino, băiete, și învață cum om cu om se bucură! Baciu și Ana s-au așezat în fruntea mesei, dar nimic n-au zis: fapta lor spunea prin ea însăși ceea ce în graiul omenesc nu se poate spune. Abia târziu, în toiul nunții, s-au deschis inimile la căldura bucuriei obștești. VECINII II - PARASCHIV CIULIC [ modifică ] Cap. I - SUFERINȚELE DOMNULUI CIULIC [ modifică ] Domnul Paraschiv Ciulic trăia și el cum trăiesc toți oamenii cărora nu le-a venit încă rândul să moară. Că lumea nu e făcută de dragul oamenilor ce se strecoară printr-însa, aceasta o simte, firește, fieștecare dintre noi, cel puțin câte o dată pe săptămână! D-l Ciulic însă era în toate clipele vieții lui pătruns de gândul că viața omenească e un canon. Deși trăia dar numai fiindcă n-avea încotro, el nu-și dorea moartea, nici se plângea de suferințele vieții, ci se simțea mângâiat în sufletul lui când își dedea seamă cât a suferit și cât mai are încă să sufere. Astfel, viața lui era un bineîncheiat șir de suferințe și, întocmai precum zgârcitul își numără mereu comorile și face mereu socoteala dobânzilor cu care le va mai spori, d-l Ciulic iubea singurătatea fiindcă, stând așa numai el cu sine, putea să-și reamintească în toată tigna suferințele trecute și să-și închipuiască pe cele viitoare. Erau mai ales patru lucruri care-i amărâseră și-i amărau și acum viața: pisicile, cânii, slugile și copiii, mai presus de toate copiii. Odinioară mai era și un al cincilea lucru, femeile; acum însă acele timpuri erau de mult trecute, și Ciulic socotea și femeile în rândul oamenilor canoniți. De câte ori, gândindu-se la lucrurile din lumea aceasta, el își dă seamă că n-a avut copii, inima i se umple de mândrie și fața i se înseninează. Căci fieștecare copil care se naște e un izvor de suferințe omenești, deci o dovadă că e mare păcat, ce are să fie ispășit; acela dar care nu are copii e mântuit după ce și-a trăit traiul. Fost-a și el copil, vai de mama lui, biata de văduvă! Cât a canonit-o el pe ea ar fi destul pentru șapte vieți, dar și bătăi a mâncat, și foame, și frig a răbdat, de-l trec fiorii când își aduce aminte de zilele copilăriei lui. Se judecă, om bătrân acum, el însuși pe sine copil și vede apriat că nu putea să fie decât precum era, fiindcă rostul lui în lumea aceasta era să amărască viața mumei sale, pentru ca să mănânce bătăi și să rabde de foame și frig. Răutatea care era în el trebuia să iasă odată la iveală, și e bine c-a ieșit atunci, iar nu mai târziu, când în alte fapte s-ar fi dat pe față, și nu o mamă, ci oamenii nemiloși ar fi răsplătit-o. Atunci, copilul de unsprezece ani a fugit din școală, a părăsit casa părintească și-a umblat ani de-a rândul fără căpătâi prin lume, ca să scape de mumă-sa: astăzi, om cu viața petrecută, ar vrea să poată plânge când își aduce aminte de sărmana lui mumă, care atât de mult a suferit printr-însul și prin care el atât de mult sufere, și ar da el singur nu știe cât ca s-o poată vedea o dată încă prin vis. Atât are și el în lumea aceasta: tot ceea ce se ivește mai departe împregiurul lui, om fie, dobitoc fie, fiară fie, nu are pentru el decât rostul răului pe care poate să i-l facă. Ce-ar mai putea să aibă el în lumea aceasta?! Ca un vis urât afară din cale, se reivesc în sufletul lui amintirile rămase din anii petrecuți prin cârciumile de la Obor, de la Filaret și de la Capul-Podului. Vai de stăpânii lui, dar vai și de el! Intra gonit de foame ori de frig, ca cânele fără de stăpân, stătea câteva săptămâni în ghionturi și în trânteli și ieșea alungat și adeseori plin de sânge, dacă nu fugea la timp, ca să se piardă printr-una din mahalalele mai depărtate. Tot el însuși este și acum, și i-e greu să se creadă pe sine. Cum a venit, Dumnezeu știe, dar trebuia să vie în sufletul lui fireasca dușmănie care desparte pe om de om și nu te lasă să uiți că tu ești tu, și tu singur ești tu însuți. A aflat-o aceasta de la ceilalți oameni, care toți îi dădeau sarcina mai grea și-i aruncau bucata mai proastă. Dacă pisica răsturna cratița cu lapte, el mânca trânteală; dacă vreun câne fugea cu o bucată de carne ori spărgea vreo oală, spinarea lui răbda: el și pisicile, el și cânii erau dușmani firești, și soarta lui era cea mai grea, căci el nu putea să fugă, nici să se ascundă fie sub coteț, fie în pod, ci trebuia să rabde nedreptatea ce i se făcea și să simtă în fieștecare zi că nu e nimeni ca să-l apere, când el însuși nu se poate apăra. Vai era însă și de pisica, și de cânele care cădea în mânile lui! Vai și de copiii care se ațineau după el, zicându-i mereu: „Hingherule! ” Dară vai, după toate, de pielea lui! Tras, împins, mânat de ghionturi, s-a pomenit în lume; și viermele se zvârcolește și el când îl calci. Dacă nu putea să dea cu pumnul în fața celui ce-l lovea, scrâșnea din dinți, se punea la pândă și lovea din dos. Minciuna și obrăznicia sunt și ele arme omenești, și multe poate să facă omul când nimeni nu-l vede. Era dreptatea pe care și-o făcea el însuși, dacă fura ori strica, unde altul cade în bănuială; și tot numai dreptatea și-o făcea dacă vărsa ciorba pe care n-o putea mânca, ori rupea în bucăți haina pe care n-o putea purta. A avut și el dacă nu mulțumiri, cel puțin satisfacțiuni în tinerețele lui. C-a fost luat adeseori pe sus, c-a petrecut nopți la poliție, că trupul îi era mereu plin de vânătăi, că stetea mereu în pragul Văcăreștilor - aceste erau lucruri fără de care viața lui n-ar fi avut nici o noimă. Așa trebuia să fie pentru ca el să se facă din zi în zi mai vânjos, mai sprinten și mai născocitor. Că n-o să mai găsească stăpân, de aceasta el nu se temea niciodată: nu se obosea, nu adormea nici dac-ar fi trebuit să stea trei nopți de-a rândul în picioare, iar fleicile fripte de dânsul puteai să le pui pe masa lui vodă. Și încă un lucru, mare lucru: nu era cheltuitor. Stând în ușa birtului, la grătar, și bătând din clește, ca să tragă luarea-aminte a trecătorilor asupra mirosului de fleică și de mititei, el privea mereu înainte, stăpânit de-un singur gând: s-ajungă cât mai curând om cu grătarul lui, ca să facă pentru sine ceea ce acum face pentru alții și să le facă altora ceea ce i se făcea lui. De aceea mulțumirea lui era să pună para lângă para — el știa cum - și răbda cum atât a răbdat mai bucuros decât ca să dea pentru sine din al lui. N-ar fi avut nevoie s-o facă. S-a străcurat cum a știut ca să nu tragă la sorți, apoi, om de doauăzeci și unu de ani, și-a făcut acte falșe, ca să poată lua în căsătorie pe stăpână-sa, care ar fi putut să-i fie și mamă, vai de capul lui, dar și de al ei! Câțiva ani, până ce nu s-au desfăcut, el numai și dânsa știau ce au fost unul pentru altul; apoi și-a luat alta mai tânără, care voia să-l toace ea pe dânsul, și a fugit cu un epistat când a văzut că nu-l poate. Tot visul cel urât afară din cale sunt și acești ani de căsnicie: zile și nopți petrecute în luptă cu cânii și pisicile vecinilor, care, simțind mirosul de fleică, se vârau pe sub poartă ori săreau gardurile, zile și nopți petrecute în ceartă cu nevasta, care se cotea cu mușteriii și născocea fel de fel de chipuri, ca să scadă socotelile, zile și nopți petrecute în încăierări cu slugile, care-l necăjau, îl mințeau, îl furau ori îi făceau pagubă, iar prin fund se mai ivesc și copii de mahala, care dau târcoale, se uită pe sub căciulă și zic încet: „Hingherule! ” Un singur gând luminos avea: că odată, în curând și din zi în zi mai curând, va ajunge să fi strâns destul pentru ca să scape de toate și să trăiască tignit din dobânzile plătite de alții. Punea dar înainte para lângă para, răbda cum a răbdat de când s-a pomenit în lume și se mângâia cu tigna vieții viitoare. Acum era venită și această viață viitoare. Sus în Dealul Spirii își zidise niște case mari, frumoase și împrejmuite ca o cetate. Curtea e șoselată și acoperită cu un strat de pietriș cernut; grădina are boltă de viță, răzoare așternute cu nisip, straturi de trandafiri și alee de pomi roditori, tot soiuri alese; odăile sunt largi, cu tavanul înalt și mobilate boierește. Ce folos însă, dacă el nu poate trăi tignit în casa lui! Mult îi place să stea în grădină, ca să plivească trandafirii și pomii, să lege vița din boltă ori să curățe buruiana din răzoare. Vecinii de dimpregiur au însă o spuză de copii, care aruncă cu cioburi în grădină și se joacă cu zmeii, încât vârfurile pomilor lui sunt mereu pline de sfori, de bucățele de hârtie și de fâșii de zdrențe. Ba vara, când poamele încep a se coace, gămanii se urcă pe uluci și născocesc fel de fel de mijloace ca să-i fure poamele, încât îi rup toate crengile. Iar pisicile din vecini, știind că n-are câne la casă, țin sobor în grădina lui, își fac cotrog prin straturi, ba intră în curte, în bucătărie, se urcă în podul casei, se încuibă în casa lui. Astfel i s-a făcut cu încetul lehamite de grădină și nu mai intra în ea ca să nu se necăjească. Unul dintre vecinii lui, cel de la dreapta, are un pierde-vară de băiat, care ține porumbei și a mai sădit și un șir de salcâmi de-a lungul mezuinei: ziua toată porumbeii țopăiesc pe tablele de pe casa lui Ciulic și umplu acoperișul de gunoi, încât nu e chip s-aduni apă de ploaie, iară curtea cea frumoasă, orișicât ai mătura-o, mereu e plină de pene, de flori scuturate ori de frunze căzute de pe salcâmi. I s-a făcut lehamite și de curte și trece repede prin ea când pleacă undeva ori se întoarce acasă, își dă silința să nu vadă, ca să nu se mai necăjească. Dincolo, la stânga, e o cocioabă de casă în mijlocul unui maidan plin de bălării. E în dosul casei lui maidanul, dar cât ține ziua el aude mereu țipete, și răcnete, și plânsete și vaiete de copii mărunți, care se joacă și se încaieră, se bat mereu între dânșii și sunt bătuți de alții. La uliță nu e mai bine. Mai la deal, peste drum, a cincea casă, e școala primară, și pereții casei lui sunt plini de mutre pocite și de fel de fel de inscripțiuni. A ținut să-i vopsească în ulei fiindcă așa e mai trainic, și i-a plăcut fața gușei de porumb fiindcă e dulce: atât le-a trebuit copiilor. Cu cât mai des îi alungă, cu atât mai vârtos apasă plumbul și atât mai proaste sunt inscripțiunile cu care îi mâzgălesc casa. Ba, precum se vede, tot fața cea dulce, în care și-a vopsit casele, îi adimenește și pe cânii din mahala, căci ziua întreagă dorm în umbra caselor lui. Degeaba se ceartă cu vecinii; degeaba i-au fost umbletele pe la directorul școlii și pe la poliție; degeaba s-a pus la toate alegerile bine cu cei de la primărie: fieștecare om are dreptul de a supăra pe ceilalți și, când iese la uliță, cânii fug cu coada între picioare, copiii se uită la el pe sub căciulă, iar vecinii își fac de lucru în altă parte, ca să nu dea față cu el. În casa lui, în sfârșit, vechea zoală cu slugile. Și-a ridicat grajd și șopron, fiindcă-i plac caii, singuri caii din toate ființele viețuitoare. Trăsura e noauă-nouță, în șopron, dar grajdul și odaia vizitiului stau deșerte. Caii și i-ar fi cumpărat, dar nu s-a putut hotărî să-și ia vizitiu, când rândaș trebuia neapărat să ție pentru curte și pentru grădină, fără jupâneasă nu putea să rămâie și pe deasupra mai era și bucătăreasa, care-l și spăla. Trei oameni - și el singur: nu putea să intre-n mintea lui gândul ca să mai vie și al patrălea. - Al patrălea?! Jupâneasa fără de așa-zisul bărbat poți s-o cauți, dar n-o găsești, iar bucătăreasa era și ea femeie. Curtea lui era plină, încât adeseori îl cuprindea simțământul că el nu e acasă la dânsul, ci stă în gazdă, o gazdă rea, de care trebuie să te ferești bine, zăvorând ușile mai nainte de a te culca. I se făcuse lehamite și de casa lui. Pleca diminețile în piață și se plimba prin hală, pe la pescari și printre zarzavaturi. N-avea nimic să vândă, nici să cumpere, dar îi plăcea să știe cum stau prețurile, să vadă cum oamenii se înșeală unii pe alții și să se certe cu datornicii lui, dacă se lăsau să fie scoși din ale lor. Pe la ameazăzi intra în vreunul din birturile de pe piață și, dacă nu era zi de post, lua o țuică, o mâncare cu carne și, rar de tot, câte o fleică, bea un cinzec de vin, apoi se ducea la cazin, unde petrecea la o cafea până seara, uitându-se cum alții se bat între dânșii fie la biliard, fie la table, fie la domino, fie mai ales în joc de cărți și râzând cu necaz de cei ce rămâneau în pierdere. Serile, când se întorcea acasă, nu mai auzea zbierătele copiilor din mahala, nu mai vedea nici mâzgăliturile din fața casei, nici gunoiul din curte, nici firimiturile de zmei prin crengile pomilor din grădină și - mare lucru! - nu mai avea nevoie de slugi. Rămăsese răzemat într-o singură babă, care-i făcea dimineața cafeaua, îl spăla și-l aștepta serile cu masa așternută pentru fasole, varză, mămăligă cu brânză ori, la zile mari, pentru un pui fript la frigare. Tot baba îi ținea și rânduiala casei. Cam la doauă săptămâni o dată el rămânea acasă, deschidea odăile să se aerisească și o punea pe baba să măture și să scuture praful; apoi iar încuia și se mărginea la o singură odaie, cea din fund, unde dormea, mânca și-și petrecea ziua când se întâmpla să rămâie acasă. Singură această odaie era în adevăr casa lui. Dar era și făcută anume pentru dânsul. Pusă în planul arhitectului drept sufragerie, ea era cea din urmă în rândul încăperilor rezervate pentru stăpân și avea doauă intrări, una despre celelalte încăperi, iar alta despre curte, unde se afla bucătăria, în altă casă mai mică. Deși era încăpătoare, proprietarul a ținut să-i dea o singură fereastră mare, cam ca cele de pe la hanurile prin care el își petrecuse viața. Ca să aibă vedere liberă spre grădină și lumina deplină, cu care era deprins din timpul când bătea cleștele la grătar, el pusese în fereastra aceasta numai doauă geamuri mari, groase și curate ca apa de izvor. Drept mobilă avea acum în odaia aceasta numai o masă de stejar, un bufet mare, tot de stejar, în peretele despre maidan, un pat turcesc în colțul despre curte, patru scaune de trestie și o masă de scris așezată pe o casă de fier, în care ținea polițe și mărunțiș, deoarece hârtiile de valoare îi erau date la casa de depuneri, iar banii îi avea parte la datornici, parte la bancher. Viață săracă, dar liniștită, pe cât liniștea e cu putință în mijlocul acestei lumi pline de pisici, de câni, de slugi și de copii. Cât pentru oameni, ei nu-l prea supărau. Cămătar nemilos și zgârcit, cum îl știa lumea, el adunase mare bogăție, care se sporea mereu, fiindcă el nu cheltuia într-un an ceea ce câștiga adeseori într-o zi. Iar bogăția îi face pe cei ce o au să-și ție capul sus și pe cei ce n-o au să stea umiliți. Mai ales în timp de alegeri săptămâni de zile de-a rândul caretele elegante nu lipseau din fața casei lui, căci se știa că are multe polițe prin mahala și mai ales în piață și poate, dacă vrea, să dispună de multe voturi. Puteau dar vecinii să se facă că nu-l văd, dar când se aflau în fața lui, steteau cuprinși de temere și de respect, fiindcă știau că multe poate. Ce vor fi gândind în capul lor și ce vor fi zicând în dosul lui, aceasta o știa el; tocmai de aceea era necruțător și, trecând prin lume, se uita des înapoi. Om înalt, spătos și cu umerii oarecum ridicați, el părea din dos mult mai tânăr de cum în adevăr era, fiindcă se ținea drept, călca rar și apăsat și n-avea decât pe ici, pe colo câte un păr cărunt. Din când în când însă el se oprea, își sucea trupul și se uita înapoi, ca și când s-ar teme ca nu cumva să fie apucat fără de veste. Atunci bătrânețea se vedea din fața lui uscată și zbârcită și din ochii mărunți și scrutători, care ieșeau la iveală de sub sprâncenele mari și îmbinate. Doi dintre dinții de din jos erau ieșiți din linie și țineau buza oarecum rânjită, încât, văzându-l așa, era peste putință să nu-ți aduci aminte de cânele rătăcit, care aleargă de-a lungul uliților și, gonit de alți câni, se oprește mereu, se întoarce înapoi și-și arată îndârjit colții. Îndârjit era și d-l Ciulic. Nu mai avea tignă nici în singura lui odaie. O piatră zburată despre casa de pe maidan sfărâmase unul din cele doauă geamuri mari, iar comisarul de coloare, chemat și venit fără întârziere la fața locului, încheiase cuvenitul proces-verbal, în care constata că piatra a fost aruncată de Ermil, băiatul de șapte ani al d-lui Anastase Călin, zicea însă că mai departe el nu poate să facă nimic, ba stăruia ca păgubașul să nu mai meargă degeaba nici pe la judecătoria de ocol, deoarece în casa de pe maidan stă un biet funcționar bolnav și ajuns în mare mizerie, un om căruia n-ai ce să-i iei, nici ce să-i faci. Asta nu era vorbă de comisar. D-l Ciulic cunoștea pe oamenii în mijlocul cărora trăia și știa că trebuie să fie la mijloc un mare interes pentru ca comisarul de poliție din coloarea lui să-și ia inima în dinți și să-i zică: -… Lasă-i, nene Chivule! Să mai treacă și de la d-ta… Atâta pagubă! Îi era destulă căldura cu care stăruia comisarul pentru ca să știe că e vreo slăbiciune omenească la mijloc. Iar slăbiciunile omenești sunt lucruri pe care el nu poate să le ierte. Așa cum s-a ivit în lume și cum s-a făcut om, el era nemilos față cu sine și nu putea să fie îngăduitor fața cu alții. Nu era în gândul lui lucru mai mare decât tăria omului, care stă în loc când ar voi să meargă, se scoală când ar voi să doarmă, tace când ar voi să vorbească și se ridică de la masă când vin la rând bucatele cele bune. În tinerețele lui râdea de oamenii care, alergând după plăceri, dedeau de fel de fel de supărări; ajuns om mai matur, el mustra pe tinerii ușurateci și le dedea drept pildă înțelepciunea lipovenilor din mahalaua lui, care fug de plăcerile lumești, ca să scape de amarul vieții; acum la bătrânețe, în sfârșit, cea mai mică slăbiciune era în gândul lui un greu păcat. Nu mai era deci vorba de paguba și de supărarea ce avuse: cobora Dealul Spirii, pe lângă Arsenal, ca să meargă la prefectură și de acolo la primărie, și să-i arate comisarului că ai ce să-i iei și ai ce-i face. Cine-l vedea mergând în felul lui, pas cu pas și iar oprit în loc, ca să privească înapoi, cum paiangenul înaintează de-a lungul pânzei întinse, trebuia neapărat să se uite după dânsul și să-și zică, dacă nu-l cunoștea: „Acesta trebuie să fie cineva! » E omul care a muncit, a suferit, a răbdat, s-a zbuciumat o viață întreagă, iar acum, după ce i s-au împlinit toate dorințele, se întreabă mereu: „Și-apoi?! atât e tot?! nu mai urmează nimic mai departe? nimic nu mai poate viața să-mi deie?! » Cap. II - MULȚUMIRILE DOMNULUI CĂLIN [ modifică ] Jos, în casa de pe maidanul cel mare, d-l Călin își fuma țigara tot ca-n timpul când, student la Universitate, se deștepta pe la zece și zicea că nu-i încă timpul să se scoale, că mai poate încă să stea în culcușul cald. Ca să și-o poată fuma în toată tigna, el vârâse sub cele două perini de la căpătâi și paltonul de iarnă, adunat cocoloașă, ca să fie vârtos. Unul dintre picioarele lui, cel de la stânga, înțepenit în urma unei inflamațiuni stagnante în încheietura de la genunche, era întins și acoperit cu pătura de lână ce-i servea drept plapomă, iar cellalt, sănătos, era adunat spre trup ca un fel de răzemătoare pentru cartea cea mare, din care bolnavul citea cu glas tare. Erau Viețile Sfinților pe care, în lipsă de altă lectură, le împrumutase de la preotul bisericii din vale și le găsea acum foarte frumoase. De obicei citea din cartea aceasta Agata, care era fată de preot, din Bucovina; acum însă ședea cu copilul la sân pe un scăunaș de la picioarele patului și asculta. Ermil sfarmă-geamuri asculta și el, îngenuncheat la căpătâiul patului, drept pedeapsă pentru că-i dăduse brânci Ceciliei, care era culcată pe o vechitură de divan, cu capul înfășurat în o cârpă udă, cum li se cuvine copiilor trecuți prin vreo nenorocire. Ea a plâns foarte amarnic, apoi a gemut foarte dureros, iar acum se află în faza suspinelor din ce în ce mai rare. Era una din clipele de liniște atât de rare în casa de pe maidan, și d-l Călin citea cu multă râvnă Viața sfântului Dionisie, episcopul de Alexandria. Agata se uita din când în când la cititor, dar din fața ei se vedea că puțin îi pasă de toată sfințenia părintelui Dionisie. Era mâhnită. Lasă că nu-i trecuse încă supărarea, pe care i-o făcuseră copiii, dar o mai supăra și bărbatul ei, care n-avea răbdare să aștepte până ce adormea Dorin, copilul de la sân, ci se încăpățâna să citească el. Asta-i făcea mult rău, fiindcă-l obosea și cititul cu glas tare, și ținutul cărții celei mari. Apoi Agata era unul dintre oamenii care, tăindu-se la deget, se plâng că nu mai pot lega rănile altora. Nu era pentru ea trebuință mai neastâmpărată decât să sară, să le facă altora vreo plăcere, să ferească pe alții de dureri, și el, citind însuși, o lipsea de mulțumirea de a-i citi ea. Îi venea să sară, să ia cartea și s-o arunce cât colo: tocmai fiindcă lui îi plăceau cele citite, ea ar fi voit să le audă din rostul ei. Iar omul, când are vreo supărare, și le aduce aminte încetul cu încetul pe toate, și pe cele trecute, și pe cele viitoare. Pe când dar el citea parcă n-ar fi în lumea aceasta decât necazurile și durerile celor întru fericire pomeniți, ea vedea în gândul ei mizeria grea în care trăiau de când el și-a pierdut postul. Vânduseră unul câte unul lucrurile pe care și le-a adunat în timpul căsniciei lor de noauă ani, iar acum venea iarna, și copiii erau desculți și dezbrăcați, ea nu mai avea decât haina de pe trupul ei, lemne cumpărau cu brațul și nimeni nu mai venea pe la dânșii, nici unul din prietenii lui nu-și mai aducea aminte de dânsul. Iar acum bărbatul ei mai și fusese condamnat în lipsă, ca să plătească 54 lei despăgubire și cheltuieli de judecată, ba primise somațiune ca în timp de 30 zile să deșerteze casa de pe maidan, pe care arhitectul primăriei o declarase drept ruină. Ce-i păsa ei de viața sfântului Dionisie?! Dar nici clipa de liniște de care se bucura d-l Călin nu era decât o clipă, adecă ceva ce fu când zici că este. Bocu, fratele mai mic al lui Ermil, rămăsese singur afară, și fiindcă n-avea ce face și trebuia neapărat să facă ceva ca să nu i se urască în lumea aceasta, a început să zgâțiie donița plină cu apă, căci era frumos, mare minune, cum pleoșcăia apa. Apoi donița s-a răsturnat și apa s-a vărsat asupra neastâmpăratului zgâțăitor. Un amarnic „a-o-nu! ” vesti pe cei din casă că o mare nenorocire s-a întâmplat și că lumea trebuie să alerge s-aducă ajutor. Cecilia, o persoană foarte zeloasă, se ridică iute ca o veveriță speriată. - Mamă, mamă! strigă ea. N-auzi? Bocu plânge! I-a dat cineva brânci. - Drăguța tatei! grăi d-l Călin înduioșat, ca totdeauna, când zelul Ceciliei se dădea pe față. Ce va să zică femeie! Du-te, Agată dragă! Agata, deși femeie și ea, rămase nemișcată, fiindcă adormise abia acum copilul. Cecilia însă, cuprinsă de simțământul datoriilor sale de soră mai mare, trecută acum de patru ani, uita propriile ei dureri și alergă să-i vie frățiorului într-ajutor. Când ea deschise ușa, Bocu stătea în prag, cu mânile lăsate în jos, cu gura căscată și udat ca o curcă plouată, icoană vie a celei mai groaznice nenorociri. D-l Călin, deși supărat că i-a întrerupt lectura prin acest nou accident, nu-și putu stăpâni râsul. Agatei însă nu-i venea deloc să râdă, fiindcă trebuia să-l premenească și nu prea știa cu ce. În vreme ce ea așeza copilul pe divanul unde zăcuse Cecilia, Ermil, dând cu socoteală că el e acum de prisos la căpătâiul patului, se ridică, se retrase tiptil peste prag, sări într-un picior și p-aci-i fu drumul. Singură Cecilia, care toate le vedea, a prins de veste că el a plecat. Pe când dar Agata regula situațiunea lui Bocu, scăpă și Cecilia peste prag, pentru ca nu cumva fratele ei mai mare să facă ceva fără de dânsa. Când Bocu, îmbrăcat cu una din cele trei rochițe ale surorii lui mai mari, ieși după dânșii, Ermil era cocoțat în vârful unui salcâm din fața casei, iară Cecilia se uita uimită și cu jind la el. De! ce să-i faci, dacă era băiat, și atât de mare! - Adă-mi cartea! grăi Agata ușurată, și se așeză iar pe scăunaș. Nu-i vorbă, era supărată, era cuprinsă de griji, dar de aici înainte nu mai citea el. - Unde ai rămas? Întrebă ea după ce, luând cartea, mai potrivi pernele la căpătâiul lui. - La omilia despre ciumă. Aici! zise el, arătând locul în carte. Agata citi: - „Molima nu ne-a cruțat; pentru creștini însă aceasta, întocmai ca alte nenorociri, e prilej de încercare și de binefacere. - Mulți dintre ai noștri, uitându-se în aceste împrejurări pe sine, au perit purtând grijă pentru bolnavi și nevoind a-i părăsi, căci iubirea către Isus Hristos îi ținea lângă dânșii. Luat-a asupră-și boala fraților săi și s-au încărcat ei înșiși cu durerile lor (Isaia, LIII, 4) . Au făcut pe câțiva iar sănătoși, pierzându-și viața pentru dânșii. ” Agata se opri, își ridică ochii și-i îndreptă spre soțul ei. - Astăzi - zise ea zâmbind - ar mai face oare creștinii tot așa? D-l Călin zâmbi și el. Se așteptase la întrebarea aceasta, fiindcă Agata, citind, raporta cele citite totdeauna la sine și la ai săi. - Tu vezi - zise el - că nici atunci nu toți făceau așa, ci numai aceia în care iubirea către Hristos era mai mare decât iubirea de sine. Nu-i pune tu pe aceștia alăturea cu nemernicii care atunci erau atât de numeroși ca astăzi. Citește mai departe. Agata era supărată. Ea avea griji și necazuri și trebuia să i le spună cuiva în lumea aceasta ca să se ușureze: iară el îi tăia vorba. Dar ea citi mai departe: - „A muri astfel e un martiriu care nu e mai prejos de eroismul mărturisirii făcute în fața călăului. Văzutu-i-am sărutând trupurile celor fericiți, închizând gura și ochii lor, purtându-le pe umerii lor, luând asupră-și toate grijile pentru înmormântarea rămășițelor lor, spălându-le cu mânile lor, îmbrăcându-le în cele mai bogate ale lor vestminte, pentru ca în curând după aceea să primească ei înșiși aceleași servicii din partea fraților săi, credincioși următori ai zelului și ai iubirii lor de oameni. Nu tot astfel au făcut și păgânii. Îndată ce vreunul dintre dânșii a fost atins de molimă, l-au alungat, cuprinși de groază, din apropierea lor, au fugit până chiar și de cei mai apropiați ai lor și au lăsat trupurile lor neînmormântate, crezând, dar în deșert, că vor scăpa de moarte. ” - Care va să zică - grăi d-l Călin - aceia care nu iubesc erau și atunci, tot ca astăzi, nu numai răi, ci totodată și proști. Lasă-i, soro, că noi n-o să-i facem nici mai buni, nici mai cu minte, dacă nu sâmt ei din ei că luând parte la durerile altora uită pe ale lor proprii, care sunt mai grele. - Bine, grăi dânsa nerăbdătoare, fdosofia ta e foarte frumoasă: dar ce facem noi? - Când? - După ce vor fi trecut 30 de zile? Fața lui Călin se întunecă. - Adecă peste patru săptămâni! zise el, apoi luă foița și pachetul, ca să-și mai facă o țigară. Agata era mulțumită. Așa făcea el totdeauna când voia să vorbească, și-i plăcea să-l asculte. Era om frumos, mai mult bălan decât oacheș, cu ochii albaștri și cu fața slabă, și mai ales acum foarte albă, perdută oarecum în barba mare și părul lung, dar bine îngrijit. Ea însă îl vedea frumos numai când el era cuprins, ca acum, de o adâncă mâhnire, ceea ce rar se întâmpla. El își aprinse țigara și puse lemnușul de chibrit în cenușernița ce sta pe pat, lângă el. - Împărații - zise el foarte serios - au frumosul obicei de a-și face pentru mai multe luni de zile înainte programul despre cele ce au să facă; ei bine! să facem și noi ca dânșii. Agata iar se supără: ea avea griji și el o lua în zeflemea! - Bine, soro, îi zise el serios; eu nu știu ce am să mănânc mâne, și tu vrei să-ți spun ce voi face peste patru săptămâni! Nu știu și sunt destul de cu minte ca să mă împac cu gândul că nici nu pot să știu. Să vedem! - Care va să zică - Îi răspunse ea - să le lăsăm toate în voia întâmplării. - Te rog să nu le lași și să faci ce vrei tu, dacă poți, zise el. Eu am să mai aștept. De azi până mâne ori până poimâne pot să se întâmple o mulțime de lucruri ori să-mi vie o mulțime de idei, pe care acum nu le pot prevedea… - Tocmai asta e ceea ce vreau eu, îl întrerupse ea. Să ne gândim, să ne înțelegem, ca să găsim vreo idee. - Ideile nu se găsesc: ele vin așa de la ele, când nici nu te gândești. - Care va să zică, eu să nu mă gândesc la ziua de mâne? - Ba să te gândești, dar în toată liniștea, ca și când vorba n-ar fi de tine însăți. Tu însă îți faci inimă rea pentru supărări pe care le-ai avut ori pe care nu le ai încă și poate că nici nu le vei avea, parcă nu îți sunt destule supărările pe care le ai acum, în adevăr le ai, nu numai pe închipuite. - Doamne! ușor vorbești tu, grăi dânsa așezată. Pe tine te doare piciorul, numai piciorul: pe mine mă doare inima! Cu totul altfel ai vorbi dac-ai fi sănătos și-ar trebui să mă vezi pe mine chinuită de durerile care acum te chinuiesc pe tine, perind cum eu te văd perind pe tine. - Nimicuri, - zise el - toate sunt nimicuri. Durere adevărată, durere în aievea nu e decât una singură, aceasta pe care o am eu aici în genunchele meu. Asta te sfâșie și-ți trece prin măduvă și prin creieri, asta e, când este, orișice ai face tu. Celelalte sunt numai supărări stârnite de piedicile ce ni se pun în cale, închipuiri care se pierd în fața altor închipuiri, nimicuri în - Fața adevăratei dureri. Tu mă vezi, cu toate aceste, că sunt voios. El se ridică puțin și-și scutură capul, ca să-și dea părul din față. - Trăiesc - urmă apoi încet și ca într-aiurea - zăcând aici și simt cum încetul cu încetul viața se stinge în mine. Stau, nopțile, eu singur, treaz, pe întunerec, iar inima mea râde văzându-vă dormind pe voi, care nu știți încă ce e dulceața somnului - Pe care-l aveți. Într-un târziu, mi-e parcă o zare de lumină se ivește prin întunerec și aștept cu neastâmpăr cântatul cocoșilor. Tot mai mult se dezvăluie ziua din noapte; tot mai deslușit se ivesc copacii și casele din vale; păsările încep să zboare și să cânte; se revarsă zorile mântuitoare ale dimineții, și inima mi se umple de veselie gândindu-mă la voi, care nu știți încă ce frumoasă e, după o noapte nedormită, lumina zilei, ce plăcută e adierea dimineții. Când tu te ivești cu o falcă în cer și cu alta în pământ, în pragul ușii, și-ți vine să plângi, fiindcă nu poți să stăpânești patru copii deodată, în mine râde inima că nimicul acesta tot mai poate să te scoată din răbdare. Când tu mă întrebi deznădăjduită ce vom mânca astăzi, pe mine mă înveselește gândul că voi nu știți încă ce va să zică mulțumirea pe care o aveți bând, obosiți, paharul de apă, și plăcerea de care aveți parte mâncând, cuprinși de foame, coaja de pâne. Sunt nimicuri toate, adause el peste puțin, cuprins de adâncă durere; ce-ți pasă de piciorul meu, dacă mă vezi voios?! - Pentru că tu cauți numai ceea ce e frumos în lume, zise ea. - Nu, - răspunse el - ei pentru că văd din întunerec o lume plină de lumină. Ei tresăriră amândoi. Afară iar se-ntâmpla ceva: Bocu și Cecilia țipau ca din gură de șarpe, iară Ermil răcnea, încât se deșteptă și Dorin. D-l Călin se sperie, încât se sâmțea nenorocit că nu poate alerga afară. - Așa ne trebuie - zise Agata cu amărăciune - dacă pierdem timpul cu nimicuri și părăsim copiii în voia întâmplării. Luând apoi pe Dorin în brațe, ea grăbi afară. Cap. III - NĂPASTEA [ modifică ] Ai ce să le iei, ai ce să le faci! “ De la aceasta d-l Ciulic nu s-a abătut niciodată în viața lui: cum ar fi putut să se abată acum, când mai erau la mijloc și slăbiciunile omenești ale unui comisar de poliție?! Ajunsă sentența definitivă, el a cerut fără de întârziere execuțiunea, și pe când d-l Călin îi vorbea nevestei sale despre mulțumirile acestei vieți, d-l Ciulic a venit însoțit de comisar și de un portărel ca să pună sechestru. Pe ce? Asta era treaba lui! Era pe la sfârșitul lunei septembrie, o zi posomorâtă și cam friguroasă. Bălăriile de pe maidan, uscate acum, călcate de copiii ce alergaseră prin ele și pline de gunoiul aruncat de vecini în mijlocul lor, erau parcă o mare grămadă de gunoi, din care se ridică pe ici, pe colo câte un pom plin cu cuiburi de omidă, câte un copac pe jumătate uscat și, cam la mijloc, casa ruinată, în ale căreia ziduri se vedea pe ici, pe colo paianta. Deși nu crescuse-n perini de puf, nici își petrecuse viața plimbându-se pe covoare de Persia, d-l Ciulic, ca toți oamenii deprinși cu lumina, se supăra când trebuia să calce pe gunoi. Îi era silă să meargă înainte și la primul pas se ivi în mintea lui gândul: „Ce oameni trebuie să fie aceia care pot să stea aici?! “ - Poftim! grăi el apoi arătând spre salcâm. Așa-și lasă oamenii copiii, și să te miri apoi dacă sparg ferestrele vecinilor?! În vreme ce Ermil, mândru și fericit că el e singurul urcat în copac, făcea fel de fel de producțiuni gimnastice, dinspre vecinul de dincolo zbură ceva spre salcâm. E o cutie de sardele, goală ca toate cutiile aruncate la vecini. Cecilia cea sprintenă sări iute și-o ridică, apoi începu să sară într-un picior și să strige: „Ce am eu! Ce am eu! “ Bocu sări și el s-o ieie de la dânsa, și, fiindcă Cecilia nu voia să i-o deie, ei începură a striga, a-și da brânci și a se zgâria. Nu mai rămânea decât ca Ermil, cel mai mare, să grăbească și el, ca să le facă dreptate. Iute dar, ca o pisică, cu mânile zdrelite și cu pantalonii mai rupți decât fuseseră, el se dete jos și se răpezi răcnind la dânșii. De aici țipetele ca din gură de șarpe. Când Agata se ivi cu copilul în brațe, Cecilia și Bocu alergau strigând deznădăjduiți după Ermil, care fugise cu cutia, iar Ciulic, comisarul și portărelul stăteau în fața casei privind la copil - comisarul și portărelul râzând, iar Ciulic, îndârjit și cu bățul ridicat, gata să sară și să lovească pe Ermil. Înțelegând dintr-o singură privire că copiii se ceartă, ca de obicei, pentru ceva, Agata se întoarse ca să-i spună soțului său că nu e nimic, apoi ieși iar, cu inima încleștată, în fața casei, ca să primească pe cei veniți. D-l Ciulic se opri mirat în fața ei. Nu era deloc cum și-o închipuise el. O femeie mititică și slabă, tânără, de vreo treizeci de ani, și foarte cumsecade, nu frumoasă, dar cu gropițe-n obrajii curați, cu un zâmbet prietenos pe buze și cu un copil voios în brațe. Parc-o mai văzuse undeva, parc-o cunoștea de mult! Ceilalți copii nu se mai certau, nu mai zbierau nici ei. Ermil, văzând c-a venit cineva, aruncă cutia și alerga spre casă. Cecilia alerga și ea după Ermil; Bocu rămăsese dar singur stăpân pe cutie și venea încet în urma lor, ca să întrebe pe mama lui: „Ce e aia? “ Ciulic privi la copiii care nu erau, ce-i drept, nici curați, nici bine îmbrăcați, dar rumeni și voioși, își întoarse ochii peste Agata la comisarul bănuit de slăbiciuni omenești, apoi se uită lung și îndârjit la Ermil, care se apropiase și stătea înaintea lui desculț, cu capul gol, cu pantalonii rupți, cu dreapta zgâriată în șold și cu stânga lăsată în jos. - Tu ești, măi, acela care a spart fereastra? Îl întrebă el răstit. Ermil se uită drept și hotărât în fața lui, dar nu grăi nimic, ci făcu numai din cap de doauă ori semnul că da! - De ce?! - Pentru că - răspunse Ermil răspicat - Cecilia a zis că eu nu pot! - Da! și eu am zis că nu poate! adăugă Cecilia, foarte mândră și foarte fericită că are și ea parte în această afacere atât de importantă, pentru care au venit trei domni, nu mai puțin. - Știi tu — grăi comisarul — că avem acum să-l ducem la poliție și să-l punem la arest? - Nu-i adevărat! Îi răspunse Ermil scurt. Tata a zis că eu sunt copil și nu puteți să-mi faceți nimic. - Da! adăugă Cecilia, și tata a zis! - Ești un obraznic! strigă d-l Ciulic. - Da! Îi răspunse Ermil cu convingere, căci așa zicea și muma lui! Agata se sâmțea foarte nenorocită, iar comisarul ar fi voit să-l sărute pe băiat, pentru că atât de bine a știut să-l necăjească pe bătrânul posac. D-l Ciulic se-ntoarse supărat spre Agata. „Cucoană, dacă ai, din păcate, copii, poartă grijă de dânșii și nu-i lăsa sălbatici” - așa voia să-i zică. Văzând însă strâmtorarea ei, vorbele i se făcură cocoloașă-n gât. - Mare canon! grăi el, grea pedeapsă! Dar noi am venit să punem sechestru! - Vă rog, grăi dânsa poftindu-i să intre. Știa și mai nainte că pentru aceasta au venit; cu toate aceste, parcă-i înfipsese un fer roșu în inimă și-i era ca și când pământul s-ar clătina sub picioarele ei. Nu-i intra în minte gândul că e în lumea aceasta vreun om care poate să sechestreze ceva în casa ei; îi venea însă să intre în pământ, fiindcă n-avea nimic pentru ca să scape de rușinea ce i se făcea. În casa de pe maidan erau doauă odăi, și la mijloc, între ele, un fel de tindă, în care era și o vatră. Agata, trecând prin tinda goală, deschise ușa de la dreapta, pentru ca cei veniți să vadă dacă e ori nu ceva de sechestrat în odaie. Comisarul se opri râzând pe sub mustață la intrarea tindei; portărelul însă, care mai făcuse multe sechestrări cu d-l Ciulic și știa că el totdeauna știe să găsească ceva, intră în urma d-lui Ciulic, care se oprise în pragul odăii de curând văruite, în care erau doauă paturi sărăcăcioase, o masă hodorogită, trei scaune de lemn, o mașină de fiert și câteva zdrențe într-un cuier. El se întoarse spre cealaltă ușă. - Aici zace soțul meu, care e bolnav, îi zise Agata tremurând. - Tocmai! Îi răspunse d-l Ciulic. Voiesc să vorbesc cu el. Cu d-ta nu am nimic. El e stăpânul, și el are să-mi plătească. El deschise apoi și intră. Avea dreptul s-o facă și nu putea nimeni să-l oprească; comisarul ar fi voit cu toate aceste să-l apuce de guler, iar portărelul se opri în tindă și se uita dând din umăr la comisar. Intrând în odaia în care zăcea vecinul său, d-l Ciulic se făcu roșu ca racul. Odaia era plină de fum de tutun. Tutun?! Toate putea d-l Ciulic să le ierte, fiindcă toate aveau un înțeles oarecare: fumatul însă? fumatul! ? Auzi d-ta! omul acesta, care n-avea cu ce să-și îmbrace nevasta și copiii, omul acesta bolnav, prăpădit, umbra aceasta de om mai fuma, lua pânea de la gura copiilor săi, ca să-și poată umplea odaia și trupul de cea mai drăcească otravă! ? Grozav păcat! grozavă slăbiciune! Atât era d-l Ciulic de turburat, încât nici că-și mai putea da seamă despre cele ce se petrec într-însul. Vedea în fața sa pe acei copii desculți și pe femeia cu copilul în brațe, vedea cele doauă odăi deșerte și pe omul bolnav, dar le vedea toate înecate oarecum în fumul de tutun și, cuprins de un simțământ lui până acum necunoscut, se întoarse spre Agata. - Cucoană, - Îi zise cu un fel de înduioșare — nu-l mai lăsa să fumeze! Agata-i zâmbi cu dulceață. Parcă nu mai era omul de mai nainte. Era atâta bunătate în vorbele lui și-n asprimea cu care le rostise! - Ai auzit tu? grăi dânsa adresându-se la soțul ei. Îi zic și eu - urmă apoi întorcându-se spre d-l Ciulic - Îl rog, dar în zadar. D-lui Călin îi părea plin de haz omul care intră astfel în casa lui. Așa, numai și numai așa putea să fie, așa trebuia să fie bogatul vecin, care venea să-l execute pentru geamul spart de un copil: un om care vrea cu orice preț să aibă cuvinte de a se necăji. El se ridică puțin și-și scutură capul. - Am onoare cu d-l Ciulic? zise el zâmbind. - Da, eu sunt! Îi răspunse vecinul scurt. - D-le Ciulic, - urmă bolnavul - ceea ce mă pune pe mine pe gânduri nu e filmul de tutun, ci că nu-mi mai vine să fumez ca mai nainte! Răspunsul acesta avea fără îndoială înțelesul lui foarte adânc; dar d-l Călin se înșela crezând că vecinul său e dintre oamenii cu care se poate vorbi așa. - Ce boală ai d-ta? Întrebă acesta ca și când n-ar fi fost niciodată vorba de tutun. - Mi s-a umflat - răspunse d-l Călin mai serios - așa, din senin, încheietura de la genunche. - Nu poți călca? - Doamne ferește! - Te doare? - Grozav! mai ales când se schimbă timpul. - De când? - Mai bine de un an. - Și ce zic doctorii? Bolnavului, orișicare ar fi el, nu poți să-i faci mângâiere mai mare decât întrebându-l despre boala lui. Căci pentru el boala e un fel de titlu de glorie, suferințele sunt fapte eroice. D-l Călin ridică dar pătura, ca să-și dezvelească piciorul, care era așezat într-un fel de scoc făcut din scânduri subțiri. Iar se-nșelă, căci d-l Ciulic, care nu știa ce va să zică boală, se apropie și trase iar pătura peste picior. De ce adecă să se uite el acolo? de ce să vadă? ce-i pasă lui? - Uite! grăi d-l Călin, așa cum l-ai văzut, așa stă de nu-mi aduc aminte de când. E un fel de apă în încheietură. Am pus gheață; m-am uns cu fel de fel de alifii: degeaba! Doctorii zic că poate să dea înapoi, și nu-mi rămâne decât să rabd și să aștept. - Ce leafă ai d-ta? Întrebă vecinul ca și când n-ar fi fost niciodată vorba de umflătura din încheietură. - Nici una. - În sentență se zice că ești funcționar. - Am fost. - Și de ce nu mai ești? - Am avut concediu și, după ce concediul mi-a expirat în două rânduri, am fost înlocuit cu altul. - De când? - De vreo cinci luni, de când m-am mutat aici. - Atunci stai foarte rău! grăi d-l Ciulic dând din cap. - Rău, îi răspunse bolnavul, acum foarte serios. - De! urmă vecinul rece, eu am cu toate aceste să iau de la d-ta 54 lei. D-l Călin avea nevastă și patru copii, nu știa, cu toate acestea, ce vor să zică nevoile vieții de toate zilele. Chiar dac-ar fi știut-o aceasta vreodată, ar fi uitat-o acum de când era bolnav, pus sub purtarea de grijă a Agatei. El dete dar din umeri. Nu mai era vorba de mâne, de poimâne, ci de clipa aceasta, și nu știa ce să facă, ce să zică. Pentru d-l Ciulic lucrul nu era nou, nici neobicinuit: el știa de ce-a venit și ce are să facă. - Uite - grăi dânsul - am să-ți fac o lesnire: să-mi dai o poliță. Asta era o amânare. Fața d-lui Călin se înveseli, iar Agata ar fi voit să sărute mâna zgârcitului, despre care toată lumea vorbea rău. - Un girant poți să-mi dai? adăugă acesta. Fața d-lui Călin iar se-ntunecă. - Cum, Doamne! să-l găsesc - grăi dânsul întristat - când pe la mine nu mai vine nimeni, iar noi nu putem să ieșim din casă? Ei, lasă, că-ți găsesc eu girant - grăi d-l Ciulic băgând mâna în buzunar, să scoată blancheta pe poliță - pentru 60, adecă șaizeci l. n. pe șase luni de zile. Girant?! Găsea el între datornicii lui destui oameni care puneau bucuros iscălitura și pe polița aceasta, când vorba era să le-o reînnoiască pe a lor. Nu! pierduți nu erau banii aceștia! - Unde ai fost d-ta funcționar? Întrebă el puind polița subscrisă în buzunar. - La Căile Ferate, în secțiunea mișcării. - Hm! Și te-au înlocuit cu altul? - Da! M-au considerat ca demisionat. - Hm! Cum așa?! Nu au pus un suplinitor în locul d-tale? - Nu. - Hm! zise iar d-l Ciulic, pus pe gânduri. „Omul ăsta mă minte! Omul ăsta umblă să mă înșele! ” își zise el. Îi părea peste putință ca un funcționar să fie destituit numai și numai pentru că e bolnav, ba tocmai când e bolnav. Dar, la urma urmelor, puțin îl privea: polița o avea în buzunar, iar de celelalte, grija lui! Își luă dar, ca prieten, ziua bună de la vecinul său, care se sâmțea foarte fericit că de asta a scăpat pe timp de șase luni. Câte se mai puteau întâmpla până atunci! Agata, acum, în clipa aceasta, chiar mai fericită decât soțul ei, îl însoți cu fața voioasă pe marele binefăcător. - Putem să plecăm, îi zise el portărelului; totul e în regulă; suma a fost achitată. Portărelul, care-l cunoștea bine pe d-l Ciulic, își puse mâna la pălărie și plecă convins că nici nu poate să fie altfel; comisarul însă, care cunoștea bine pe oamenii din casa de pe maidan, era convins că d-l Ciulic a spus un mare neadevăr și nu-și putea stăpâni obicinuitul zâmbet de satisfacțiune. D-l Ciulic se cutremură în tot trupul. Ar fi voit să scoată polița și să i-o trântească-n nas, ca să vadă că n-a umblat degeaba, c-a avut ce să ia, ce să le facă. Asta însă, aici, acum nu putea s-o facă. Ochii lui se opriră asupra copiilor, care râdeau ca toți copiii când văd pe alții zâmbind. - Cucoană! zise el întorcându-se spre Agata, dacă ai, din păcate, copii, poartă grijă de dânșii, nu-i lăsa sălbateci! Agata tresări înspăimântată de această schimbare, pe care ea nu putea s-o înțeleagă. - O, Doamne! Domnule Ciulic! Îi răspunse ea cu înduioșare și cu glasul oarecum în doauă coarde, dacă n-ai copii, ai fost copil, ai avut mamă și știi că pe nimeni nu poate să-l doară ca pe mine dacă nu sunt cum i-aș dori; Dumnezeu ni i-a dat însă, ca să ne răsplătească pentru cele făcute de noi părinților noștri și altora. Iartă-i pe ei, ca să ușurezi sarcina noastră! D-l Ciulic nu știa ce să mai zică. El avea fără îndoială dreptate; era însă în vorbele ei și-n tonul cu care le rostise, în glasul acela, ceva mai tare decât dreptatea, un sâmțământ care-ți zice: „N-ai ce să le faci! așa sunt și nu pot să fie altfel”. Apoi avuse și el mamă! - Prea sunt - grăi el, ca să zică ceva - aici pe maidanul acesta în largul lor; mai ține-i și-n casă. Cu aceste vorbe el se depărtă, în vreme ce Agata se întoarse cu copiii în casă, mâhnită iar și nefericită. După ce se despărți de portărel și de comisar, d-l Ciulic se opri și se uită înapoi, spre casa de pe maidan. Era foarte nemulțumit, așa nemulțumit, fără ca să-și dea seamă de ce. Un singur lucru era lămurit în capul lui: că acum comisarul trebuie neapărat să plece din Dealul Spirii. Zâmbetul acela nu putea să rămâie nerăsplătit. El iar se opri, ca să se uite-napoi. „Nu-i vorba - Își zise - de putut se poate! Omul e, precum se vede, cam slobod la gură, își va fi făcut dușmani, n-o fi având protecțiune, vor fi avut nevoie să căpătuiască pe cineva… de putut se poate! La noi multe se pot… ” Cu toate aceste, sosit acasă, baba simți numaidecât că stăpânul ei iar s-a îndârjit, și umbla în vârful degetelor, în vreme ce el muta scaunele de la un loc la altul, ca totdeauna când își croia vreun plan de acțiune. Dacă cu putință era una, era și cealaltă. Corb la corb nu scoate ochii! Mintea datornicilor e nesecată în născociri când vorba e să-și înșele creditorii. Da! era cu putință și ca el să fi luat înțelegere cu comisarul și cu funcționarii de la primărie ca să ia, fie de la primar, fie de la vreunul din ajutoarele lui o recomandație către Ministerul Lucrărilor Publice. Neapărat! Fără de poruncă din partea ministerului degeaba se ducea la direcțiunea Căilor Ferate. Iar de celelalte, grija lui! El iar mută scaunul, acum lângă masă. Asta ar fi trebuit s-o facă de mult, chiar de la început! Fieștecare lucru la timpul lui, bine chibzuit, cu socoteală, fără de pripire: ăsta era principiul pe care și-l făcuse încă în timpul când avea cârciumă; și-i era parcă-l strânge cineva de gât când trebuia să-și facă mărturisirea că aleargă și el câteodată degeaba. Câtă alergătură, câtă bătaie de cap, cât necaz pentru un lucru de nimic! Se vedea el însuși pe sine mergând la prefectură, și de acolo la primărie, și iar la prefectură, pentru ca apoi să meargă în mai multe rânduri la judecătorie. Pretutindenea perdere de timp, multă vorbă pentru treabă puțină, supărări peste supărări, necazuri peste necazuri. Iar cele mai multe veneau de aici înainte! El mută alt scaun din loc. Vedea înaintea sa bălăriile și gunoiul, pomii plini de păiangeniș, casa dărăpănată, copiii desculți și neastâmpărați, femeia cu copilul voios în brațe, odăile curate, dar deșerte și, în mijlocul acestora, perdut în fumul de tutun, pe acel om bolnav, slab, cu părul lung, care voia să-l mintă, să-l înșele. Le vedea și iar le vedea și nu mai putea să nu le vadă. - Păcatele mele! strigă el în cele din urmă. Oamenii aceștia au căzut năpaste pe capul meu! Ce-mi pasă mie de dânșii?! Parcă n-am eu destule necazuri?! Cap. IV - GURA MAHALALEI [ modifică ] D-l Costică Falangiu, comisarul din Dealul Spirii a avut un mare succes: asta trebuia s-o știe toată lumea! Om deștept, neobosit și vrednic, așa zicea prefectul, de toată încrederea, el a fost trimis în Dealul Spirii tocmai pentru că aici se zicea că sunt cei mai cârcotași dintre toți bucureștenii. Și era, în adevăr, ca făcut pentru Dealul Spirii. Născut în lume ca să se bucure de viață, el cheltuise o avere frumoasă oarecum fără de veste, iar acum, când nu mai avea nimic, era socialist, adecă chilipirgiu din convingere, totdeauna voios și cu inima deschisă, totdeauna gata de a chefui, totdeauna cu punga pe masă, fie a lui, fie a altuia. După câteva săptămâni, toată lumea cunoștea pe omul înalt și frumos, deși cam gros și cu părul pe jumătate cărunt, care aleargă toată ziua, și noaptea toată era totdeauna și pretutindenea la îndemână, și făcea gură pentru zece, dar dacă-l luai cu binele, era moale ca ceara și bun de puteai să-i furi batista din buzunar și să-i iai inelele de pe degete. Era ca și când aici și-ar fi cheltuit averea, și d-l Costică era pentru toți, Nene erau toți pentru dânsul. De ce a trebuit să se pună în pizmă cu Ciulic?! Lasă că cei de la primărie erau foarte supărați și ziceau că n-are Falangiu să se amestece în treburi care nu-l privesc, dar Ciulic mai era și om zăcaș, care vrea să ții la oamenii la care ține și el și îți poartă sâmbetele dacă vede că nu te superi când să supără el și erau atât sus în deal, cât și jos în piață foarte mulți oameni cărora nu le dădea mâna să se strice cu dânsul. Ferbea dar mahalaua și piața când Ciulic umbla, uitându-se din când în când înapoi, de la prefectură până la primărie și de acolo la judecătorie. Nu-i vorba, lumea îi dedea dreptate comisarului, zicea însă că rău a făcut de s-a prins în coarne cu Ciulic. Falangiu râdea. Așa cum l-a făcut Dumnezeu, el nu putea să-și stăpânească firea și trebuia să zâmbească de câte ori se întâmpla să-l vadă pe Ciulic îndârjit. Nu-l prindea deloc! E om veninos, e cămătar zgârcit, așa zicea lumea. - Slavă Domnului! zicea Falangiu, mai bine decât mine nu știe nimeni ce va să zică un cămătar, un zgârcit, și mai bine decât mine nu poate nimeni să-l cunoască pe Ciulic: nu, mutră de cămătar n-are omul acesta! Un fel de zaraf, care dă bani de azi până mâne, pe opt zile, pe o lună, mai ales la oameni care de aiurea nu se pot împrumuta fiindcă n-au nimic și vai de capul lor, că se ține gaiță după dânșii, stă ziua toată în piață, ca să vadă cum datornicii lui adună banii, iar duminecile și zilele de sărbători aleargă prin birturi și pe la grădini, ca să se certe cu dânșii dacă-i prinde chefuind. Un nebun care nu știe ce să facă cu averea lui și-și face necazuri când ar putea să fie scutit de ele! Din asta nu putea nimeni să-l scoată pe Falangiu. Iar acum dreptatea lui era dovedită: ziua următoare toată mahalaua și toată piața știa că Ciulic s-a dat învins și a iertat cei 54 de lei. O aflase de la comisarul, care a fost de față dimpreună cu portărelul. Oamenii clătinau din cap. Lucrul le părea peste putință, fiindcă nu s-a mai pomenit ca Ciulic să dea ori să ierte cuiva ceva. Omul însă are ceva foarte sucit în firea lui: caută cu însetare ceea ce-i pare peste putință, tocmai fiindcă e ceva cu totul nou, nemaipomenit, de necrezut. Încă în aceeași zi dar, cocoana Marița, vecina de dincolo, unde se deșertase cutia cu sardele, și-a spălat mânile, și-a pus un bareș curat și a trecut la vecinele de pe maidan, ca să vadă ce mai fac. Mare mirare! Era supărată și vecina aceasta tot pe urma lui Ermil, care avea și urâtul obicei de a se hârjoni cu cânele vecinei pe la gard și de a lua la goană găinile dacă treceau pe maidan ca să caute știutul mărgăritar. D-l Călin se mira, dar, cum de vecina și-a uitat, așa, din senin, supărarea și a venit să-l vadă. Mai mirată era însă cucoana Marița când l-a văzut pe vecinul ei singur, țiind în brațe pe Dorin, care acum nu era deloc voios. Agata plecase cu ceilalți trei copii în piață, ca să le cumpere încălțăminte, fiindcă nu-i mai putea lăsa desculți și sălbăticiți. „Aha! zise cucoana Marița în gândul ei. Care va să zică, în adevăr, ba le-a mai și dat bani să cumpere încălțăminte pentru copii. ” Așa-i trebuia cocoanei Mariței! De ce venea atât de rar pe la vecinii ei? Dac-ar fi venit mai des, ar fi înțeles numaidecât de ce anume acum sub perinile de la căpătâiul vecinului nu mai era un palton de iarnă, ci un geamantănaș, care mai nainte era aruncat sub pat. - Vai de mine! grăi dânsa. De ce n-a trimis cucoana Agata la mine dacă trebuia și trebuia să meargă în târg! ? Auzi d-ta! să rămâi singur cu copilul! Haid’ la mama, puiule! adăugă ea întinzând brațele ca să ia copilul. Domnul Călin era cu atât mai mulțumit de această bunăvoință cu cât copilul, trecut în brațele vecinei, își conteni Dorin nu era însă dintre oamenii deprinși a fi purtați de orișicine în brațe. El tăcu, ce-i drept, dar numai pentru ca să examineze cu cuvenita luare-aminte fața vecinei și, după ce se încredință că are a face cu o persoană care nu-i era cunoscută, se strâmbă o dată și începu să plângă cu un parapon care o punea chiar și pe cocoana Marița pe gânduri. Ea ținea însă cu orice preț să-l molcomească și-l încredința mereu pe d-l Călin că la dânsa nu plâng copiii niciodată, un lucru contra căruia Dorin protesta cu hotărâre din ce în ce mai mare. D-l Călin se simțea foarte strâmtorat, și cu toate aceste abia își mai putea stăpâni râsul când vedea strâmtorarea vecinei, o femeie scurtă și de cuvenită rotunjime, care alerga de ici până colo cu copilul răzvrătit. Câtă fericire în casa de pe maidan când Agata se ivi în prag! Agata era fericită c-a sosit la timp și că soțul ei n-a stat singur. Dorin era fericit că se sâmte iar în brațele mumei sale. D-l Călin era fericit că copilul nu mai plânge și vecina nu se mai plimbă cu el. Fericirea cea mare era însă în ochii copiilor, care-și auzeau încălțămintea tropăind pe scânduri. Ermil, care rupsese multe ghete în viața lui, ținea, ce-i drept, să arate că puțin îi pasă de surprinderea ce i s-a făcut; Cecilia însă ar fi voit să-și poată lua picioarele în brațe, ca să nu se „muidăiască“ ghetele cele noauă și umbla ca o porumbiță, iar Bocu, om nedeprins, își ținea trupul țeapăn și călca cu mare băgare de seamă, pentru ca nu cumva să se împedece în propriile lui picioare. Văzând atâta fericire, cocoana Marița se sâmțea foarte nenorocită că n-a făcut și ea ceva ca să mai sporească bucuriile casei. Era dar foarte veselă când află că bolnavul poate să mănânce orișice, deoarece soțul ei era pescar și primise niște cegă de toată frumusețea. - Vai de mine, n-am știut! zise ea, și parcă-l vedea cum se bucură când vor vedea cegă pe masa lor. Nu mai putea să rămâie; trebuia să plece fără întârziere, ca să le facă cât mai curând bucuria aceasta. Vecinii au slăbiciunile omenești. Cocoana Tinea, vecina din față, zărise din întâmplare pe vecina ei când aceasta mergea la casa de pe maidan, și era foarte doritoare de a ști ce-a văzut și ce-a aflat. Acum dar, când cocoana Marița se întorcea, era adunat soborul la portița ei. Cine oare n-ar fi dorit să știe: Cum oare s-ar fi putut ca cocoana Marița să nu să sâmtă mândră că dânsa e cea dintâi care știe bine și poate să spună? Era însă un lucru pe care ea n-ar fi trebuit să-l spună: vorba despre cega cea frumoasă. Asta nu se poate! Doamne ferește! “ grăi cocoana Tinea în gândul ei. Cum, Marița să le trimită oamenilor de pe maidan ceva mai nainte decât dânsa? Așa ceva nu s-a mai pomenit! Auzi, un pescar! ? când soțul ei vindea în piață frumusețe de costițe afumate. Nu! costițe nu! un mușchi din cele mai proaspete! Și un borcan de dulceață. Da, neapărat! Ea grăbi dar acasă, pentru ca nu cumva să întârzie. Ce-ar zice Ciulic dac-ar afla că nu ea a fost cea dintâi?! Și, cum sunt vecinele, când plecă Tinea, plecară și celelalte, ca nu cumva să întârzie. D-l Călin și Agata stăteau mirați și se întrebau unul pe altul ce va fi aflat cucoana Marița de-i intrase așa, deodată, atâta dragoste în suflet. Toc-toc! - Intră! Naie, băiatul de peste drum, aduce o tavă acoperită cu o servietă curată. - Mama - zice el cu glasul înăbușit de emoțiune - vă trimite multe complimente și vă roagă să primiți mușchiul ăsta de porc afumat cu dulceața. D-lui Călin îi vine iar să râdă, dar se stăpânește și de astă dată și se uită la Agata, care se uită și ea la el. Ce-i asta? Cocoana Tinea? mușchi afumat? dulceață? Cum? de ce? Ermil, Cecilia și Bocu se uită și ei unul la altul. Porc afumat! dulceață! ba încă și ghete noauă! Dar refuzul ar fi o grea insultă: Agata ia mușchiul și borcanul cu dulceață, împătură servieta cea curată și o pune pe tavă, apoi mulțumește frumos și-i trimite și ea vecinei de peste drum multe complimente, ba îl însoțește pe băiat până în pragul tindei. Ce-i asta? Altă tavă acoperită cu o servietă curată. E servitoarea cocoanei Sevastiței, vecinei de alături. O bucată de cașcaval, doauă sticle de vin negru și o pungă plină de pesmeți pentru copii, căci vecinul de alături e băcan la „Pisica cu clopoțel“. Iar mulțumiri și multe complimente, în vreme ce cocoana Marița se căznește că tot n-a sosit Spiridon cu cega cea frumoasă. — Bine, soro! - grăi d-l Călin după ce sosi și cega — dar asta e o manifestațiune în toată regula! El le înțelegea acum toate. Ciulic era un om pe care nimeni nu-l putea suferi; era dar lucru adevărat că vecinele, văzând execuțiunea din ziua trecută, au luat între dânsele înțelegerea ca să-l dea de ocară pe Ciulic. Altfel nici nu s-ar fi putut! Tocmai de aceea însă mai ales Agata se simțea jignită de aceste dovezi de bunăvoință. În gândul ei Ciulic era cel mai bun dintre toți oamenii cu care a avut a face de când soțul ei a căzut bolnav. Ea s-ar fi simțit foarte umilită dacă el ar fi pus sechestru pe puținele lucruri ce le mai rămăseseră, dar încă mai umilită dacă el, văzând că n-are ce să ia, ar fi declarat că renunță la suma de 54 lei, ceea pentru el ar fi fost un lucru de nimic. Polița - ei - nu i-ar fi trecut niciodată prin minte! Era dar un lucru hotărât că mâne Agata se va duce să mulțumească pentru binevoitoarea atențiune și le va spune vecinelor cu câtă bunăvoință, cu câtă cruțare s-a purtat d-l Ciulic. Și era, în adevăr, și acum trebuință de această confirmare. Costică Falangiu a fost de față și a văzut cu ochii lui; cocoana Marița de asemenea a fost de față și a văzut și ea cu ochii ei; copiii alergau încălțați prin bălăriile de pe maidan: tot mai erau și acum mulți oameni care clătinau din cap și nu puteau să creadă. Dar un mai nou și mai neașteptat lucru! Ziua următoare, când Agata avea de gând să se ducă pe la vecine, o cupea elegantă intra în stradă. O cupea? Se poate oare ca o cupea să treacă de-a lungul uliței, iar vecinele să nu alerge la fereastră, ca să vadă unde se oprește cupeaua și cine iese din ea?! Vizitiul opri în fața maidanului, iar din cupea ieși doctorul Ferescu, chiar Ferescu, nu mai puțin! - Bravo, Ciulic! strigară vecinele. Asta era mult, dar îi ședea bine, avea de unde. Agata și soțul ei se uitară, se înțelege, și de astă dată unul la altul, iară Ermil, Cecilia și Bocu, simțind că un mare lucru se petrece, steteau țepeni și oprindu-și răsuflarea. Doctorul Ferescu, om grăbit ca toți doctorii, îi spuse bolnavului că vine trimis din partea Ministerului de Lucrări Publice, ca să-l vadă și să-i constate boala, apoi îl rugă să-și arate piciorul. Fața d-lui Călin se-nsenină. Îi era ca și când după o noapte lungă și grea s-ar fi ivit deodată, pe neașteptate, zorile dimineții. Da! Totul era lămurit. Ciulic a fost foarte mirat când a aflat că el n-a fost suplinit, ci înlocuit: nu mai rămânea îndoială că el a fost pe la ministeriu. Era atât de neașteptat și de frumos gândul acesta, și atât de multe speranțe se legau de el, încât bietului bolnav îi venea să râdă de bucurie și iar să plângă. Se uita cu drag la copiii lui, cărora li se pregătea în gândul lui o mai bună soartă, și la Agata lui, care atât de mult a răbdat fără ca să simtă greutatea suferințelor ei. Iar sâmțirea adevărată, fie bucurie, fie durere, nu se poate împărtăși prin vorbe înșirate, și tocmai de aceea străbate din ochi în ochi și cuprinde fără de veste inimile. Agata și copiii înțelegeau, văzând că un mare lucru se petrece, și în fețele lor se reivi marea bucurie a iubitului lor. Doctorul însă nu era venit ca să examineze sufletele lor, ci să-și dea seama despre starea trupească a bolnavului. El examină genunchele, apoi ascultă plămânii, și inima, și pântecele, și era serios, foarte serios, neîndurat de serios. - D-ta - zise în cele din urmă - ar fi trebuit să mergi peste vară la băi, mai bine la Mehadia; asta ar fi putut să-ți facă mult bine. De astă dată, d-l Călin nu-și mai putu stăpâni râsul. Prea era diavolească ironia acestui sfat binevoitor. - Cum? zise el cu ochii plini de lacrămi, cu copii cu tot ori numai așa singur? Doctorul, om trăit în lume, înțelegea amărăciunea cuprinsă în această întrebare, dar nu se simțea deloc atins de ea. - Văd - zise el - și e foarte trist că nu puteai s-o faci; eu îți spun însă ce-ar fi putut să-ți ajute. Ești foarte bolnav, cu mult mai bolnav decât te sâmți, și nu ai alt leac afară de aer, lumină și hrană bună, bună. Ai poftă de mâncare? - Nu! - Poți dormi? - Nu! - Te apucă din când în când amețelile? - Da! - Ce vrei mai departe?! grăi doctorul, d-ta ești om cu destule cunoștințe pentru ca să înțelegi că organismul omenesc nu e făcut ca să zacă-n pat și închis între patru pereți și, stând așa, trebuie să se atrofieze în cele din urmă. Toate acestea le știa și d-l Călin; era însă grozav lucru să le afle în fața Agatei de la un doctor care e grăbit și n-are vreme să spună lucrurile cu încungiur. - Doamnă - urmă doctorul întorcându-se spre Agata - trebuie să mai faceți o încercare; poate că tot nu e încă prea târziu: mutați-vă cât mai curând înspre munte și fă-i cât mai des băi căldicele, ca să-i vie somn și pofta de mâncare. - Dar va putea el să suporte călătoria? Întrebă ea cu inima încleștată. - Îl va durea - răspunse doctorul gata de plecare - dar poate și călătoria să-i facă mult bine! Apoi, om grăbit ca toți doctorii, el plecă fără ca să știe dacă va mai veni ori nu și care a fost scopul venirii sale. Nu era nimic nou, dar era grozav ceea ce zisese doctorul. Agata, cu toate acestea, râdea, încât gropițele se făceau din ce în ce mai adânci în obrajii ei curați. Căci ei nu mai erau acum singuri pe lume: aveau un sprijin! Ea se duse la Ermil și-l sărută cu drag. Ce bun a fost, Doamne, ceasul în care el a aruncat piatra în fereastra vecinului! Iară Ermil era tare fericit, fără ca să știe de ce. Cap. V - STRÂMTORĂRILE D-LUI CIULIC [ modifică ] D-l Paraschiv Ciulic, umblând prin lume, ba chiar și stând la el acasă, își aducea mereu aminte povestea cu omul pierdut în gânduri, care, ieșind în târg cu căciula întoarsă de copii pe dos, râdea de lumea ce râde fără ca să aibă de ce. Baba lui, deși tot cea veche, de tot veche, era parcă mai întinerise, se făcuse voioasă și nu mai umbla în vârful degetelor când el se îndârjea, ci se uita la el, parc-ar fi voit să-i zică: „Nu te încrunta, că nu te mai cred! ” Era îndrăzneață baba; sâmțea însă și el că nu s-ar fi putut supăra ca mai nainte dacă i-ar fi spart un păhar. Vecinii nu mai erau nici ei ca mai nainte. Se uitau voioși la fața lui și parcă ar fi voit să-i spună ceva înveselitor și să umble în voile lui. În piață oamenii se adunau, ca niciodată mai înainte, împregiurul lui, parcă ar fi voit să-l întrebe de ce e mai voios decât de obicei. La primărie, în sfârșit, unde și mai nainte toate ușile se deschideau în fața lui, acum alergau cu toții să-i strângă mâna, iar d-l Tache Bencescu, unul din ajutoarele primarului, îl luă de braț și-l duse-n cabinetul său ca să-l întrebe cu ce-l poate servi. D-l Ciulic îi făcu în puține cuvinte împărtășire despre nedumiririle sale. - Eu nu cred - zise el încheind - că e cu putință ca un om bolnav să fie aruncat cu patru copii pe drumuri! - Nene Chivule, - grăi d-l Bencescu - dă-mi voie să umblu eu în treaba aceasta. Am să mă duc și pe la minister, și pe la direcțiune; țiu prea mult să-mi lași plăcerea aceasta! D-l Ciulic stete puțin pe gânduri, însă puțin numai. Plecase de la baba cea voioasă, trecuse printre vecinii voioși, mai stătuse și prin piață, și acum parcă nu mai putea să creadă că și Bencescu va căuta să-l mintă, să-l înșele. - Bine, bine! - zise el - dacă ții, te rog, ba-mi pare chiar bine că n-am să mai alerg eu. Dar când să viu ca să aflu? - Rămâi liniștit, răspunse d-l Bencescu; am să trec eu pe la d-ta, dacă-mi dai voie. - Bine, bine, zise d-l Ciulic, care era om grăbit, deși nu era doctor. Ținea să umble iar printre oameni, ca să vadă cum mai e lumea. Nu mai încăpea îndoială că oamenii au aflat ceva ce el însuși nu știe încă, și trebuia să fie între dânșii vreunul care i-o spune. El se duse dar la birt, ca să scape de grija mâncării. Aici însă oamenii erau tot ca mai nainte, parcă nu s-ar fi întâmplat nimic. La cafenea tot așa, lumea cea veche, table, domino, șah, cărți, biliard, oameni care umblau să se înșele unul pe altul, vânează câștig nemuncit și trec înainte fără ca să se bage în seamă unul pe altul. Încetul cu încetul, pe nesâmțite, fața lui Ciulic se făcu și ea tot cea veche; și plecând, pe-nserate, acasă, el iar se oprea din când în când în loc, ca să privească înapoi și să scoată la iveală cei doi dinți ieșiți din linie. Era tot lumea cea veche, pretutindeni până la el acasă. Baba însă, baba lui cea veche, era și acum voioasă și îndrăzneață, chiar mai îndrăzneață decât mai nainte de plecarea lui… Și fiindcă baba era femeie, iar femeile se sâmt foarte fericite când știu câte ceva, d-l Ciulic află și el că copiii vecinului de pe maidan nu mai umblă desculți și că vecinele i-au trimis bolnavului cegă, mușchi afumat, vin negru și fel de fel de alte bunătăți. - Bine, bine, foarte bine! strigă d-l Ciulic, atât de înveselit, încât baba se speriă de dânsul. Nu era pentru el în lumea aceasta mai mare mulțumire decât să știe c-a dat de gol pe cineva care voia să-l înșele. Care va să zică, a mințit Călin: avea bani și n-a așteptat decât să treacă execuțiunea pentru ca să-i scoată la iveală. - Am să le arăt! strigă el bătând cu vârful degetului în masă. Baba nu știa ce are să le arate, vedea, însă, că stăpânul ei era foarte înveselit și că trebuie să fie la mijloc vreun lucru mare. Iar asta trebuia neapărat s-o mai știe și alții, acum, cât mai curând, îndată ce el se va fi culcat ca ea să poată da o raită pe la vecine. Ziua următoare dar vecinii erau și mai voioși, iar lumea din piață privea cu mirare în fața lui Ciulic și se întreba cu neastâmpăr ce oare i s-a întâmplat de i s-a deschis, așa deodată, și firea, și fața. Nu știa nici el. Era ca omul care se uită în oglindă, și, văzându-se trist, mai vârtos se întristează. Sus în deal, la „Pisica cu clopoțel”, acolo și numai acolo erau oameni atoateștiutori, care puteau s-o deslușească și asta. Era lucru hotărât, o spunea d-l Costică el însuși, că țuică veche și în adevăr curată ca-n colț la „Pisică” nu se mai găsește decât, poate, la vreuna din băcăniile de la „centru”: păcat ar fi fost să treci fără ca să intri pe o clipă. E știut însă de toți cunoscătorii că gustul cel adevărat, aroma specifică, calitatea propriu-zisă a țuicii nu se sâmte decât abia după al doilea țui; clipa e dar și ea ceva mai lungă, încât pe la miazăzi și pe-nserate, când oamenii se-ntorc la masă, nenea Ghiță al cucoanei Sevastiței abia se mai mișca printre mușterii, care, ca toți oamenii veniți pe o clipă, stau în picioare, gata mereu să plece. Iar unde mulți oameni se adună, așa din întâmplare și fără de nici o treabă, multe se știu, multe se află, multe se deslușesc. - O țuică! Ce mai e nou? Aceste sunt vorbele cu care se intră aici. La cele dintâi răspunde băiatul de la teșghea, iar cele din urmă îi sunt adresate mai ales d-lui Cesare Bufnea, care de obicei nu stă-n picioare ca ceilalți, ci șade pe un scaun din colț. Bufnea e ziarist, trebuie dar să le știe toate și toate să le înțeleagă. Deși însă ziarist și om încă tânăr, d-l Bufnea stă gânditor și tăcut în colțul lui și răspunde mai mult în gesturi decât în vorbe; căci omul, așa zice el, nu are să vorbească decât atunci când are ce să spună, nu are să spună decât ceea ce este pe deplin lămurit. Apoi el nu venea și nu pierdea ceasuri întregi aici de dragul țuicii, nici ca să stea de vorbă cu oamenii care o beau, ci pentru ca să studieze tipuri și să râdă de prostia omenească. Avea însă și el, ca toți oamenii, părțile lui slabe. Nu putea, între altele, să mai rămâie pe scaun când cineva rostea vorba „mizerie”: ochii i se umpleau de văpaie, sprâncenele groase i se adunau și buzele i se umflau; trebuia neapărat să se ridice și să spună ce avea de spus. E, precum știm, grozav de multă mizerie în lume, iar aceasta pentru că oamenii sunt proști și e peste putință să nu te cuprindă indignațiunea când vezi cum milioanele se luptă cu mizeria, pentru ca câțiva mizerabili să poată trăi în desfrânare. Două - zicea el - două sunt nenorocirile mari în lumea aceasta: guvernanții și capitalurile acumulate - guvernanții, care ne pungășesc luând biruri, ca să-și poată plăti zbirii, iar capitalurile, care se acumulează robind brațe muncitoare. - Petrache, încă una, strigă d-l Pandele Ciudea, funcționar al Ministerului de Finanțe. Așa e! Pungășie și exploatare e toată viața! Toți îi dedeau dreptate lui Bufnea, toți erau de părerea lui. Nu-i vorba, ei mergeau pe calea lor înainte, unii ca zbiri, alții ca acumulatori de capital și iar alții ca robi; Bufnea se sâmțea înălțat în gândul lui când vedea că ei încep să înțeleagă adevărul, că ochii li se deschid. Nu mai putea să fie departe timpul când Dealul Spirii, adunat împregiurul lui, se pune în fruntea unei mișcări generoase și mari și se avântă în o luptă uriașă pentru dezrobirea omenirii. Tocmai de aceea însă acum d-l Bufnea era mai îngândurat decât de obicei. Oamenii nu mai erau de părerea lui, și nu e lucru mai nesuferit decât să te vezi așa, deodată, singur, părăsit de toată lumea. Că publicul e schimbăcios, că adeseori cauze mici produc în el efecte mari, aceasta o știa de mult; acum însă nu numai o știa, dar o și sâmțea. Nu-i vorbă, era și el convins că Ciulic a renunțat la cei 54 lei, că li-a mai dat bani să cumpere ghete pentru copii, ba că a trimis și un doctor să caute pe bolnav. Da! nu mai încăpea nici o îndoială că le-a făcut toate aceste. Ce erau însă aceste pentru dânsul! ? Nimic! Iată, bea și tu o țuică, dar să spui la toată lumea că eu ți-am dat-o! A făcut ce a făcut, pentru ca să adimenească lumea și apoi să-i stoarcă cu atât mai vârtos măduva. Ah! nu e nimic mai detestabil decât bogatul care-i aruncă săracului câte o firimitură, câte o coajă uscată, ca să-și mai arate disprețul. Alții erau însă de altă părere, ba nenea Ghiță mai vorbea și despre multlăudata dreaptă, care dă fără ca să știe stânga. Asta-l scoate pe Bufnea din toate răbdările. Era peste putință să nu i se ridice sângele în cap când vedea cum un mizerabil poate să prostească o lume întreagă. - Om generos, în adevăr generos - strigă el tare convins - nu e decât acela care dă tot, fiindcă nimic nu e al lui numai. Ceilalți începură să râdă. - De! grăi nenea Ghiță, asta n-ai face-o nici d-ta dac-ai avea ce să dai. Trebuie însă să știi un lucru: Sunt aici în mahala și în piață mulți oameni care nu știu, zău, eu ce-ar face dacă n-ar fi oameni ca Ciulic, care au știut să adune și să le facă pe aci, pe colo câte o mică înlesnire. El nu dă, ce-i drept, în dar; când te afli însă în strâmtorare, te bucuri dacă găsești pe cineva care te poate ajuta. - Așa e! grăiră ceilalți. Ehe! câți s-au procopsit pe urma lui! - Dacă e vorba - zise d-l Ciudea - a muncit și el până ce și-a câștigat averea și aleargă și acum destul ca să n-o piardă. - Așa e! adăugă vecinul lui. El nu e, în adevăr, decât administratorul capitalului său. Bufnea trecuse acum peste al treilea, care de obicei îndulcea firea lui, altfel atât de aspră; auzind dar vorbele aceste, el rămase cu gura căscată, ochii i se făcură mari și sprâncenele lui dese se ridicară în sus: iată o idee! o admirabilă soluțiune! Bravo! capitalistul numai administrator! - Încă una, Petrache! Atât era de fericit că oamenii au intrat iar în vederile lui, încât el, omul cumpătării, ar fi fost în stare să nu se mai oprească până la zece. - De! lucru lămurit! Ei n-ar fi putut să guste țuica cea veche și în adevăr curată dacă n-ar fi fost aici în Dealul Spirii un Ciulic, care-i dă lui Ghiță bani, ca s-o cumpere de la țăranul din Capu-Coastei și să le-o vândă lor. - Da! - zise el - dacă e astfel, atunci mă închin și eu. Petrache, încă una în sănătatea lui Ciulic! Iară Ciulic? El nu știa nici acum de ce oamenii nu mai sunt cum au fost, dar se simțea foarte bine. Viața lui toată a trăit în harță necurmată cu oamenii, n-a avut tragere de inimă, nu slăbiciune pentru nimeni și nu și-a închipuit, n-a crezut niciodată că cineva în lumea aceasta poate să aibă tragere de inimă pentru dânsul. În gândul lui oamenii puteau să se fățărească, dar nu puteau trăi în lumea aceasta decât hărțuindu-se mereu între dânșii. Acum îi era ca și când s-ar fi făcut pace fără ca el să știe cum și de ce. Nu i-o spunea nimeni, dar o vedea el din fețele oamenilor. De ce? Nici că mai voia să știe, când atât de bine știa că așa e astăzi, dar mâne are să fie iar cum a fost. Tocmai de aceea pe înserate, când s-a întors acasă, el era atât de întristat, încât baba, văzându-l, s-a întristat și ea și n-a mai îndrăznit să-i spună că peste zi a fost doctorul la vecinii de pe maidan. Asta n-a aflat-o decât în ziua următoare, când a ieșit să meargă în piață, unde avea să facă câteva încasări. Ermil, fiind cel mai mare, era, precum se și cuvenea, cel mai dintâi îmbrăcat și astfel încă el singur ieșit în maidan. Văzând pe Ciulic, despre care muma lui îi vorbise atât de mult în timpul celor din urmă câteva zile, el începu să alerge, așa, în urma unei porniri venite ca din senin. - Să mă vadă că nu mai sunt desculț! Acesta i-ar fi fost, poate, răspunsul, dacă cineva l-ar fi oprit în loc, ca să-l întrebe, de ce fuge. Ajungând apoi la Ciulic, el îi apucă iute mâna și i-o sărută, căci așa a zis mama lui să facă totdeauna când îl va întâlni. Ciulic se opri speriat în loc și se uită cu mirare la băiat. Era un lucru atât de nemaipomenit ca un copil să-i sărute lui mâna, și copilul era atât de voios și de fericit, încât bătrânul nu știa ce să-i facă și ce să-i zică. - Dar tu? zise el. Unde te duci? - Nicăieri! răspunse Ermil. - Cum nicăieri? Eu văd c-ai plecat! Ermil, văzând și el că în adevăr a plecat, începu să sară într-un picior și să dea din mâni ca gâștele din aripi. - Mama - zise - ne-a cumpărat ghete și a spus să nu mai umblăm desculți și să fim cuminte când ne vezi tu. Ciulic sâmți ceva ca și când lacrămile i-ar năvăli în ochi. De ce, Doamne, când el îi vede? Îl dureau vorbele pe care le rostise la plecarea lui din casa de pe maidan și parcă auzea și acum acel glas în două corzi: „Da, a fost și el copil, a avut și el mamă! ” Fără de voie, fără ca să-și dea seamă despre ceea ce face, el mângâie obrajii copilului și se speriă oarecum când simți pelița cea moale și gingașă sub mâna lui înăsprită. - Unde te duci tu? Întrebă copilul. - În piață. În piață. Ah, ce om fericit! El poate să meargă în piață! Câte lucruri, câte, câte, grozav de multe lucruri sunt în piață! - În piață e foarte frumos! eu vreau să mă duc și eu! grăi Ermil înduioșat, plângând aproape. Cine oare, om bătrân, ar fi putut să-i zică „ba”? Și adecă de ce să nu-l ia cu dânsul, când atât de mult dorea, și toți vecinii vedeau și puteau să le spună părinților că cu el a plecat! ? - Vino! Îi răspunse dar, și-l luă de mână. Era frumos, de necrezut, să vezi din colț, de la „Pisica”, pe bătrânul înalt și cu umerii cam ridicați, cum merge din deal la vale, oprindu-se din când în când ca să privească înapoi spre băiatul ce sare mereu într-un picior și să-l mai domolească. - Am fost și eu cu mama-n piață, zice băiatul; sunt cai, și boi, și viței, și multe lucruri, apoi a fost la noi și doctorul cu careta și-a spus că trebuie să mergem la țară și să facem băi de frunze de nuc, așa zice mama. Bătrânul se oprește acum și stă. Mult ar da să aibă un scaun la îndemână, ca să-l mute cât se poate de departe. Așa e! cine va fi fost doctorul acela, e om cu pricepere. La țară, neapărat la țară! Apoi băile de frunze de nuc! Ce nuci frumoși avea el la moșioara lui! De! dar e cam departe, tocmai în valea Dâmboviței, spre Capu-Coastei! Hm! E cam departe. Băiatul îl trage de mână, ca să se oprească acum neapărat, să se oprească în loc, fiindcă trec pe lângă o vitrină. Ah! cât de multe lucruri și toate frumoase! Tot jucărele. Sunt cai, sunt cărucioare, sunt păpuși, pisici și cățeluși, sunt cutii întregi de soldați, unii călare, alții pedeștri: ce nu e aici?! - De ce nu vrei tu să-mi cumperi un briceag? Întrebă Ermil uitându-se în ochii bătrânului. - Ce să faci cu briceagul? - Să-mi tai un băț ca să bat cânii și pisicile! Ce va să zică firea omenească! Ivit abia în lume, el vrea să-și taie băț ca să bată cânii și pisicile care-i fură bucata din mână. În adevăr, oamenii toți sunt același om. - Haide, băiete! - Și-o păpușă pentru Cecilia! adăugă acum Ermil într-un ton încât vorbele sunau ca și când ar voi să zică: altfel nu primesc nici briceagul! Și tobă pentru Bocu! Da! o tobă! Pentru Dorin nimic! El e prea mic. Bătrânul se uită lung la el. De ce adecă și-o păpușă? și tobă? Era în dorința aceasta ceva neînțeles, după a lui părere cu desăvârșire nefiresc. Ermil începu să sară și să bată din palme. - Bravo! bravo! strigă el ca ieșit din fire. Cum are să se bucure Cecilia, cum are să se bucure Bocu, cum au să se bucure tata și mama, și ei nu știu nimic, nimic nu știu! Ciulic, bătrânul om stingher în lume, rămase cuprins de fiori, și iar îi era parcă lacrămile îi năvălesc în ochi. O, mare lucru e această bucurie de bucuriile sâmțite de alții; iar el abia acum la bătrânețe a ajuns să-l cunoască. - Haide, băiete! zise el iar. Acum, în clipa aceasta, ar fi fost în stare să cumpere toată prăvălia, și abia după ce a intrat și-a mai tras seamă și-a cerut un briceag mai ieftin, o păpușă mai ieftină și tobă cât se poate de ieftină. Căci tot acolo vine, așa zicea el: vorba e să fie briceag, tobă și păpușă. Apoi Ermil nu mai voia să știe de bătrânul: el se întoarse ca descărcat din pușcă înapoi, la deal, în vreme ce bătrânul se uita pierdut după dânsul. Marghioala, care vindea semințe în colț, stătea și ea ca împietrită și se uita la el. Îl văzuse venind cu copilul, stând la vitrină, intrând în prăvălie și ieșind apoi. - Nu-i a bine! grăi dânsa înduioșată și făcând semnul crucii. Ciulic le cumpără copiilor jucărele. Doamne! să nu zic în ceas rău, i se apropie moartea. Cap. VI - STRÂMTORĂRILE AGATEI [ modifică ] Agata era mâhnită, cătrănită. E grozav lucru să te știi legat de un om cu care nu te poți înțelege. De când Ciulic a trecut pragul casei lor, porniseră toate spre bine și inima ei se-nveselise. Nu mai încăpea îndoială că Ciulic, care avea, precum spuneau toate cocoanele, multă trecere, a fost pe la direcțiunea Căilor Ferate și că acum bărbatul ei iar are să intre în leafă. O trecea un fel de sfârșeală când se gândea că iar vor primi bani în fieștecare lună, și se muncea mereu gândindu-se cum să-i mulțumească marelui binefăcător. Doamne! cât n-ar fi dat să afle care-i sunt slăbiciunile, ca să-i poată face vreo surprindere plăcută. Iar Tănase al ei râdea de dânsa. Credea și el, nu-i vorba, că acum i se va acorda un nou concediu și i se va pune un suplinitor, precum a zis Ciulic; gândul acesta însă pe el nu-l înveselea, ci-l umplea de dispreț și de amărăciune. Era om muncitor și capabil; își câștigase un drept: dreptul lui însă nu prețuise nimic câtă vreme nu mai era în dos și un om pe care nu l-ar băga nimeni în seamă, dacă nu și-ar fi adunat mulți bani. Ar fi voit să n-aibă nevastă și copii, ca să se poată lipsi de dreptul ce i se da cu milă umilitoare. Dar nici măcar o milă în adevăratul înțeles nu era. Ciulic, omul, care face procese pentru geamuri sparte de copii și poartă blanchetele de poliță în buzunar, Ciulic acesta n-a umblat pe la direcțiunea Căilor Ferate ca să-i facă lui un bine, ci ca să-și găsească girantul pentru poliță, să-și asigure cei șaizeci de lei. D-l Călin vedea în fața lui pe omul înalt, cu umerii ridicați, cu fața aspră, și un fel de respect fioros îl cuprinse. Șasezeci de lei peste șase luni de zile nu erau nimic pentru omul acesta, care era socotit în rândul milionarilor. El cu toate aceste s-a folosit cu o rară destoinicie de toate împregiurările, a alergat, a stăruit ca nu cumva să piardă acești șasezeci de lei. Da! era om Ciulic acesta, om în felul lui, dar om! Tocmai de aceea însă el rămase zăpăcit când copiii deteră năvală-n casă, Ermil cu briceagul, Cecilia cu păpușa, iar Bocu cu toba. Sărmanii lui copii! Ei aveau jucărele! Cum oare să nu se bucure când atât de adeseori îl duruse gândul că copiii lui nu pot să aibă, cum au alți copii și cum avuse și el odată, bucuria de a strica jucărelele?! Se bucura deopotrivă cu toți trei împreună, dar se întreba totodată cum a ajuns Ciulic să cumpere jucărele pentru copiii lui? Ce interes avea el s-o facă aceasta? Agata se bucura chiar mai mult decât dânsul. - Ești - răspunse ea cu un fel de satisfacțiune femeiască - și acum de părerea că nu trebuie să merg cu copiii ca să-i mulțumim? - Nu, răspunse el serios. A voit, precum se vede, să le facă copiilor o plăcere, și se cuvine să mergeți, ca să aibă și el plăcerea de a vedea bucuria lor, dacă nu va fi prea târziu… - Cum prea târziu? - Când adecă ai voi să te duci? - Să zicem, mâne dimineață. - Apoi - grăi el râzând - până mâne jucărelele sunt vechi, dacă mai sunt în ființă, iar bucuria de a le fi avut nu se mai reivește decât la bătrânețe. Agata iar se uita mânioasă la el. Era de nesuferit această luare în bătaie de joc a lucrurilor care ei îi erau sfinte. - Bine - Îi zise ea - ce ai tu cu Ciulic! ? - Eu? răspunse el. Nimic nu am! Mă mir numai că tu ai prins deodată slăbiciune pentru dânsul. - Cum vrei să înțeleg aceste vorbe! Întrebă ea adânc jignită. - Agato! răspunse el cu fața voioasă. Mai ieri-alaltăieri nu puteam să ne înțelegem fiindcă te mâhneai pentru supărări pe care nu le aveai încă, iar acum nu ne înțelegem fiindcă te bucuri când nu ai încă de ce. Mai așteaptă! Ciulic e fără îndoială un om rar în felul lui; teamă mi-e însă că tu ți-l închipuiești cum nu este. Puțin îi pasă lui de durerile și de bucuriile tale, și dacă-ți face vreun bine, e numai din întâmplare, fiindcă norocul tău e ca așa să-i vie la socoteală. - De ce a cumpărat atunci jucărele pentru copii? Întrebă ea. - Nu știu, răspunse el. Să vedem! Agata se-ntoarse spre ușă, unde bătea cineva. Nu e nimic mai aspru în viața omului decât răutatea cu care soarta se amestecă în daraverile lui. Agata avea, ce-i drept, slăbiciune pentru bătrânul cel aspru și chibzuit. Atunci când el s-a uitat pentru întâia oară la dânsa, și atunci când a plecat, era în ochii lui ceva scrutător și duios, o nesfârșită bunăvoință, tot bunăvoința cu care mustrase pe soțul ei pentru că fumează. Nu! sângele îi năvălea în obraji când cineva zicea că e răutate în inima acelui om bătrân: cum oare să nu fi fost mâhnită când chiar Tănase al ei o zicea aceasta?! Tocmai acum, însă, când ea voia să dea răspuns, dar anume acum a trebuit să vie și ușierul de la direcțiunea Căilor Ferate, ca să le aducă atât plicul cu deciziunea prin care d-lui Atanasie Călin i se acorda un concediu nelimitat pentru tot timpul bolnăviei sale, cât și câte 125 lei pe cele șase luni trecute, o sumedenie de bani. Iară ea, acum, când avea de ce, nu se mai putea bucura. Îi venea să plângă când vedea cu câtă liniște numără el banii și subscrie chitanța de primire. După ce plecă servitorul, el citi hârtia din plic, o puse la o parte, apoi întinse banii înaintea sa și rămase cu ochii țintă la ei. N-a avut niciodată în viața lui ațâți bani la un loc și parcă era peste putință să-i cheltuiască. — Așa e! Corect, zise el ca vorbind pentru sine. Dacă e adevărat că mi s-a făcut o nedreptate, atunci nu era destul să nu mi se mai facă nedreptatea aceasta și de aci înainte, ci trebuia să fiu despăgubit și pentru trecut. Ochii i se umplură de lacrămi. — Nu! zise el râzând. Ceea ce am suferit eu văzându-vă pe voi în mizerie suferit rămâne, și nimic nu mai poate să șteargă din sufletul meu amărăciunea gândului că copilul meu a trebuit să spargă fereastra unui zgârcit nemilos pentru ca să mi se facă dreptate! El își șterse lacrămile și-și scutură capul. - Agato! zise apoi așezat. Acum da, trebuie să mergeți și să-i mulțumiți. Dar să te duci chiar acum să-ți cumperi o haină și să cumperi și pentru copii îmbrăcăminte de iarnă. - Da! răspunse Agata, da! Mai mult nu putea să zică. O! nu e în lumea aceasta lucru mai frumos decât să știi că te potrivești la gând cu omul de care ți-e legată soarta. Trebuia să meargă fără întârziere, căci acum era timpul, când dormea Dorin. Apoi Ciulic nu era acasă și ea putea să treacă pe la baba ca s-o întrebe câte ceva și să afle când poate să-l găsească acasă. Trebuia să grăbească! Se îngrămădiseră deodată toate pe capul ei. Trebuia să-și îmbăieze, după ce se va fi întors, și copiii. Neapărat! Trecuse atâta timp de când n-a mai făcut-o aceasta. Iute dar, cum numai o sprintenă gospodină știe, ea adormi pe Dorin, adună pe ceilalți copii și se găti de drum. D-l Călin își făcea în timpul acesta socoteala. Avea, înainte de toate, să-și plătească datoriile, care dimpreună cu cele șasezeci de lei făceau la un loc doauă sute optsprezece lei. Grozav de mult! Șasezeci de lei, așa deodată, pentru nimic! Îi venea să răcnească! Dar mai rămâneau încă 532. Ce bine ar fi fost dacă din aceștia ar fi putut să păstreze 400 neatinși. De ce nu, dacă mai primea de aici înainte câte 125 lei pe lună? Omului îi trebuie atât de puțin ca să trăiască! - Cât crezi tu că-ți trebuie acum? Întrebă el. Agata era foarte strâmtorată. Îi era greu să meargă la Ciulic cu mâna goală; trebuia să-i ducă ceva, un semn de iubire. Nu știa ce, dar era hotărâtă să treacă pe la baba, ca s-o întrebe, și apoi să-i lucreze fie o pernă de canapea, fie o tăviță de lampă, în sfârșit, ceva, un lucru de nimic, dar făcut de mâna ei. Ba - lucru minunat! - avea chiar din timpurile cele bune o tavă începută, aproape gata. Era în stare să stea toată noaptea ca s-o scoată gata, dar îi mai trebuia o bucată de catifea și una de mătasă, apoi câteva jurubițe de mătasă și o jurubiță de fir. Și totuși, soțului său nu putea să-i vorbească despre aceste: lucrul trebuia să fie pentru el o surprindere. - Cât vei fi crezând tu, răspunse ea. - Nu, grăi dânsul dându-i o sută de lei. Schimbă-o pe aceasta și ia cât îți va trebui ca să cumperi pentru copii haine trainice și purtărețe, iar pentru tine ceea ce e de neapărată trebuință. Tu vezi cât e de bine să ai. Agata plecă. Pe când ea stătea de vorbă cu baba cea veche a vecinului, soțul ei, rămas singur cu copilul adormit, sâmți, o, Doamne, că-l fură somnul, ceea ce de atâta timp nu i se mai întâmplase peste zi. El adună banii și-i puse sub căpătâi, apoi dete geamantanașul la o parte, ca să se odihnească mai tignit. Cap. VII - SLĂBICIUNILE BÂTRÂNEȚELOR [ modifică ] Era un fel de dulceață nemaisâmțită în inima d-lui Ciulic; mergeau, parcă, toate pe placul lui și nu mai putea nimic să-l supere. El era, cu toate aceste, neliniștit. Nu-i vorba, a fost pentru el o plăcere să meargă cu copilul în piață, să vadă fețele oamenilor ce se uitau după dânsul, o plăcere a fost să cumpere jucărele: dar tocmai acestea-l nelinișteau. Îi era din când în când parcă i-e foarte greu să se lipsească de asemenea plăceri, parcă nu se sâmte și acum destul de tare să nu le caute când atât de ușor și le poate câștiga; parcă nu mai era, ca pân-acum, deplin stăpân pe sine însuși. Era om bătrân, trecut acum de șaptezeci de ani, dar nu sâmțise niciodată altfel decât ca totdeauna: acum parcă slăbise deodată una din corzile ce sunaseră necontenit în sufletul lui. Da! omul e pornit spre om, și firea a pus, ca să te adimenească, multă dulceață în fapta săvârșită de dragul altora: trebuie să fii învrăjbit cu tine însuți, ori se te îndârjească oamenii, ca să ai în tine destulă tărie spre a pune frâu pornirii prin care firea te leagă de alții. El nu mai avea tăria aceasta. Îi plăcea să vadă fețe voioase, și parcă-l înțepa ceva când cineva se uita posomorât la dânsul. Era de necrezut. Nu-i mai venea să se ducă prin piață, ca să facă încasările pentru care a plecat de acasă. Îi era oarecum greu să-și strice buna dispozițiune dând față cu oamenii de la care avea să ia. Nu-i venea să se ducă, dar s-a dus. Era de necrezut. Datornicii lui îl așteptau cu banii numărați și erau voioși ca și când le-ar fi părut bine că pot să-i plătească. Ba încă chiar și Andrei, pescarul, care nu putea să-i plătească, i-a ieșit - strâmtorat, ce-i drept, dar nu supărat - În cale. Pe când el umbla prin piață, Bencescu îl căutase pe acasă, pentru ca să-i spună că lucrurile au fost puse la cale spre mulțumirea lui… Fiindcă nu l-a găsit acasă și ținea să-i dea cât mai curând știrea cea bună, s-a luat pe urma lui și l-a găsit tocmai pe când îl lua de scurt pe Andrei, ca să-i spună cum se face de el nu poate plăti la timp, când știa prea bine că trebuie să plătească. - Hm! Care va să zică, n-a mințit? grăi Ciulic uitându-se lung în fața lui Bencescu. - Cine? Întrebă acesta, care nu înțelegea întrebarea. - Bietul ăla de bolnav, zise Ciulic. E adevărat că el nu mai avea nici o leafă? - El să fie sănătos! răspunse Bencescu vesel. Dacă nu mă duceam eu pe la minister, putea s-aștepte! Ciulic ar fi voit să-i poată trage cuiva o palmă. El, chiar el, a bănuit pe omul acela: nu era destul că s-a dus să-l execute, dar l-a mai și bănuit. - Bine, domnule, - strigă el aprins - dar asta e o mișelie nemaipomenită! Auzi d-ta! Bencescu-l luă de braț, ca să-l ducă mai departe, fiindcă lumea începuse a se aduna. Și atât era Ciulic de îndârjit, încât uită și pe Andrei și se duse mai departe. - Da! N-a mințit! Era un om foarte cumsecade. Seara, întorcându-se acasă, Ciulic era din nou trist, atât de trist, încât îi era oarecum dragă baba lui, care, văzându-l pe el trist, se întristase și ea. Plimbându-se prin curte și prin grădină, el nu mai vedea nici frunzele scuturate de vântul tomnatec, nici rămășițele de zmei prin crengile copacilor, nici pisicile ce alergau pe dinaintea lui. Îi părea bine că lucrurile au venit cum le-a scos Bencescu la capăt, dar el la asta nu se gândise, și-i era greu că nu s-a gândit și că ei vor crede că el le-a pus toate la cale. Dar îi părea bine. Intrat după înserare în casă, el se plimba mai departe, în vreme ce baba stătea la ușă, așteptând ca el să-i spună dacă are ori nu să pună masa, fiindcă azi se întorsese acasă mai curând decât de obicei. Deodată se opri și se uită împregiurul său. N-avea, parcă, destulă lumină. Scoase dar cheia de la salon și i-o dete babei, ca să-i aducă lampa cea mare. De ce să stea stânsă dac-o are?! Baba luă cheia și se uită la ea oarecum fricoasă ca la un fel de dihanie. Cheia de la salon în mânile ei? Ea să intre singură în salon? Asta nu s-a mai pomenit! - Am zis să te duci în salon și să aduci lampa cea mare, îi zise el încă o dată. - Să mergem, răspunse ea cu jumătate de gură. - Am zis să te duci tu. - Nu pot, grăi baba strâmtorată. Sunt în salon atâtea lucruri și ar putea să lipsească ceva: e mai bine să vii și d-ta ca să vezi! El se uită câtva timp la ea, apoi, dezmeticindu-se, luă lumânarea și plecă cu ea înainte. Da! baba lui avea dreptate; erau o mulțime de lucruri în salon, și mai bine e mai bine. Abia mai târziu, în timpul mesei, stând așa singur cu sine, el își dete seamă câtă lipsă de încredere era în purtarea babei și-l cuprinse un fel de spaimă când își dete seamă că nu e, în adevăr, nimeni în lume, care are încredere într-însul. Fața lui iar se-nveseli. Tot era cineva. El vedea în fața lui pe Ermil, care îi spunea ce a zis mama lui, îl ruga să-l ducă-n piață, ba-i cerea un briceag, o păpușă, o tobă. Câtă inimă deschisă! cât adevăr! ce neprefăcută tragere de inimă! Venind ca să strângă masa, baba se uită pe furiș la el și iar îi venea și ei să râdă. - Cocoana de alături, de pe maidan, a fost azi pe aici, zise ea, și m-a întrebat când poate să te găsească acasă. Vrea, pare-mi-se, să vie mâne să-ți spună ceva. - Mie?! răspunse el apăsând vorba. - Așa se vede! Bătrânului îi trecu parcă o săgeată prin inimă. Nu putea să-și dea seamă de ce, dar tocmai acum, în starea sufletească în care se afla, se temea de femeia aceea, de copiii ei, de bărbatul ei cel bolnav, de toată casa de pe maidan. - Năpaste, am zis eu, năpaste pe capul meu! grăi dânsul plimbându-se prin casă. Vedea mereu gropițele din obrajii curați. Unde, Doamne, le-a mai văzut! Le are și băiatul, ba parcă și fetița. Le-a mai văzut undeva, cândva, demult. Unde le-a mai văzut? Apoi glasul acela, așa despicat oarecum în doauă, ca o coardă mai subțire și alta mai groasă, care se potrivesc de minune, un glas care râde plângând. Unde l-a mai auzit el! ? „Ai fost și tu copil; ai avut și tu mamă” - el nu voia s-o vadă. Le-a făcut proces; s-a dus să-i execute; i-a dat afară din casă; l-a bănuit; iară ea venea acum să-i mulțumească: era hotărât să plece cu noaptea-n cap de-acasă. Era hotărât, dar nu grăbea. - Babă, să mături curtea! zise el când voi să plece, apoi mai rămase, stând ca pe spini, ca să vadă cum aduna baba frunzele și să-i arate unde are să le ducă. Nu! Tot trebuia să rămâie acasă, dacă dânsa a venit oarecum să-l vestească despre dorința ei de a-i vorbi. El se-ntoarse în casă și începu să mute scaunele, fieștecare la locul lui. Nu! Ieși iar în curte și se duse la scări, ca să descuie intrarea, apoi trecu în salon. Era plin de praf; mai ales pe masă praful se vedea cât de colo. El scoase batista din buzunar și o scutură, apoi o băgă iar, cuprins de un fel de spaimă, în buzunar și trecu în odaia de alături, unde era dulapul cu albituri. Întorcându-se apoi cu o cârpă, începu să șteargă praful încet și cu băgare de seamă, ca nu cumva să se ridice colbul. Atât de adâncit era în purtarea lui de grijă, încât uitase toate ușile deschise și nu băgase de seamă că una din pisicile vecinilor, un cotoi de tot îndrăzneț, a intrat ca o pisică ce era în salon și s-a făcut colac cu coadă în colțul canapelei tocmai la locul pregătit pentru Agata. Și, dacă e vorba, tot ca pisica ar fi putut să intre și Agata, fără ca el să prindă de veste; din întâmplare, însă, ea nu venea singură, ci cu alai. Le-a spus copiilor de o sută de ori cum au să se poarte, ce au să facă și ce au să zică, iar pe Bocu, care era cel mai răzleț dintre dânșii, l-a luat de mână și-l ținea bine. Ajunși însă în curte, lucrurile se încurcară. Baba, care stetea mai în fund, îi făcu Agatei semn că bătrânul e singur în salon și că trebuie să urce scările. Agata însă nu se așteptase la onoarea de-a fi primită până chiar și cu copiii în salon; ea rămase dar strâmtorată în fața scărilor. - Oho! strigă Ermil pornind spre scări. Mamă, Cecilio! pe aici trebuie să mergem! Fericit că el știe mai bine decât toți și îndrăzneț ca un pisoi, el și începu să salte din treaptă-n treaptă. Cecilia însă nu era băiat, ci fată, deci mai cuminte, mai cuviincioasă, mai ascultătoare, avea și haină noauă, ceea ce pe fete le face totdeauna foarte înțepate, ba mai aducea într-o hârtie roză, prinsă cu ace, și semnul de iubire. - Ermil - zise ea înspăimântată de îndrăzneala fratelui său - nu știi ce-a zis mama, ca să mă ții de mână? Ermil se opri, dar și se uită la mumă-sa, care era foarte nenorocită. Ermil era, în adevăr, un băiat sălbatec. Această ieșire din program a lui Ermil era, cu toate aceste, un lucru cuminte, fiindcă Ciulic, auzind glasul lui Ermil, conteni cu purtarea de grijă, aruncă în odaia de alături cârpa cea curată, apoi ieși ca să-și primească oaspeții. Tocmai dar când voia să meargă la baba, ca s-o trimită la el, Agata îl văzu ieșit în fața lor. D-l Ciulic era om bătrân și foarte chibzuit; e însă un lucru pe care nu l-a învățat încă, să-și arate bunăvoința, fiindcă binevoitor n-a fost el niciodată în viața lui. Le va fi făcut, ce-i drept, altora mult bine, dar l-a făcut cu îndârjire, oarecum certându-se: acum dar, când nu-i venea deloc să se certe, el nu știa ce să facă și ce să zică, ci râdea numai, încât cei doi dinți ieșiți din linie se vedeau ca odinioară, când se uita-napoi. Dar era destul și atât, fiindcă râdea și Agata, urcând ca o porumbiță, în vârf de degete, scările acoperite cu un preș lat; Ermil, care mergea înainte, ducând pe soră-sa de mână, râdea și el. Bocu era încă de mult deprins a râde când vedea pe alții râzând și a se strâmba când alții plâng. Singură Cecilia era tot înțepată, călca mărunt, tot câte doi pași pentru unul dintr-ai lui Ermil și se uita drept în fața lui Ciulic, mai ales la dinții lui ieșiți din linie, care îi păreau ceva cu totul deosebit. Ea și Ermil sărutară, precum a zis mama lor, mâna lui Ciulic, foarte frumos, foarte cuminte, încât era o mare mulțumire să-i vezi. E însă în viața omenească totdeauna câte o crâmpiță. Pe când ochii lui Ermil se opriră la tablourile de pe peretele din față, iar ai Ceciliei se plimbau pe mobila căptușită cu mătasă, Bocu, om purtat spre cele viețuitoare, zări, înainte de toate, cotoiul de pe canapea și rămase ca înfipt în pământ și cu ochii mari țintă la canapea. - Aia! aia! strigă el când mamă-sa îi dete drumul, ca să sărute mâna, apoi trecu pe lângă Ciulic spre canapea. Cotoiul, care știa ce va să zică a fi înșfăcat de oameni ca Bocu, sări iute peste masă și răsturnă vasul cu bilete de vizită, apoi își căută scăparea în odaia de alături. Bocu se luă plângând amarnic după el, iară Ermil îi sări fratelui său într-ajutor. Ciulic era ca și căzut din cer. O pisică? aici în salon? chiar acum? Asta era Diavolul în chip de pisică! - Cum, păcatele mele, a intrat aici?! zise el întorcându-se spre Agata, apoi tresări. Agata era roșie ca floarea de mac: îi venea să intre în pământ de rușine. - Lasă, cocoană, - zise el turburat - căci i-o prind eu! Apoi trecu în odaia de alături, în vreme ce Agata se plecă să adune biletele risipite de cotoi. Era lucru frumos, mare minune, să-l vezi cum știa să se apropie tiptil-tiptil de pisică, cu câtă dulceață îi zicea „pisi-pisi”, ca s-o molcomească, și cum îi netezea apoi părul, ca nu cumva să se învrăjbească. - Iată-l! Îi zise dup-aceea lui Bocu. Așa! Bine să-l ții! Ce credea d-lui? că n-o să-l prindem?! Agata, înduioșată de atâta bunătate, nu băgă de seamă că buza de din jos a Ceciliei tremura. Cum adecă?! Ea avea haină noauă, ea sărutase mâna, ea aducea ceva frumos în hârtia cea roză și el nici n-o bagă în seamă?! Întorcându-se Ciulic cu băieții, Agata se îndreptă și-și adună buzele. - Domnule Ciulic, - zise ea - noi am venit să vă mulțumim pentru marea d-voastre bunătate și vă întoarcem casa pe dos. - Lasă, cocoană, lasă, răspunse el; nu e nimic. Tot așa să fie! Paharul Ceciliei era plin; nu mai era chip să se stăpânească: ea începu să plângă amarnic. Agata se făcu din nou roșie, iară Ciulic se sperie din nou. În același timp se sperie însă și cotoiul, și huști! scăpă din brațele lui Bocu drept spre ușa despre scări, și mai departe, în largul curții. Bocu se luă după el țipând, iară Ermil după Bocu, sărind într-un picior. - Ce e, Cecilio dragă? Întrebă Agata plecându-se spre singura ei fiică. - De ce plângi, drăguță? o întrebă și Ciulic cu multă gingășie. Cecilia îi aruncă o căutătură plină de mânie, apoi zise: „Du-te! ”, și-i dete brânci. - Cecilio! strigă Agata deznădăjduită, și voi să ia de la dânsa tava înfășurată-n hârtie. Atât îi mai trebuia Ceciliei. - Ah! ah! țipă ea, să rupe itia ooza, să uupe! Ciulic era acum deznădăjduit și el. - Drăguță! Uite, îndrăcită aceea de pisică! Lasă, c-o batem noi, zise el de tot muiat, apoi se plecă din nou spre copilă, ca s-o mângâie, s-o împace. Dac-ar fi ridicat un vas cu agheasmă din apa Iordanului, el n-ar fi fost cuprins de grija sfioasă ce-l cuprinsese când simți atingerea trupului fraged, gingaș și rotund. El îi netezi părul de pe frunte. Iar Cecilia se alipi de dânsul, așa cum îi plăcea tatei. - Cocoană! zise apoi peste puțin, ridicând ochii și îndreptându-i spre Agata. Ești d-ta din București? - Nu, răspunse ea mirată. De ce? - Mereu mi se pare că te-am mai văzut undeva și nu știu unde. - Nu se poate, răspunse ea. Eu sunt bucovineancă și numai de vreo trei ani am venit în București. Mă sămuiți cu cineva? Dar, Cecilio, nu-i dai tu d-lui Ciulic nimic? urmă ea. - Eu vreau să fiu și eu cu Ermil! răspunse Cecilia, și-i dete lui Ciulic hârtia cea roză, apoi plecă. Ciulic era foarte strâmtorat. Ținea hârtia prinsă cu ace în doauă degete, departe de trup, și nu știa ce-i în ea, nici ce să facă cu ea. - Un lucru de nimic, grăi Agata, un semn de reamintire, făcut de mâna mea, așa, printre picături, când mă lăsau copiii în pace. Ea luă apoi hârtia, scoase acele cu degetele ei mărunte, întinse tăvița pe masă și așeză vasul cu biletele de vizită pe ea. - Nu, cocoană! strigă Ciulic, și sări ca să ia vasul și să-l pună iar pe masă. Păcat de așa lucru frumos! Asta e pentru oameni care știu să-l prețuiască. Agata nu mai putea să stea, fiindcă nu mai știa ce să zică și ce să facă. Apoi copiii ei nu mai erau la dânsa și cine știe de ce se vor mai fi apucat. Și în adevăr Cecilia nu se-nșelase când își făcuse gândul că mari fericiri trebuie să fie la mijloc, dacă frații ei stau atâta timp împreună fără să li se audă gura. Alergând după cotoiul care cunoștea foarte bine preajma casei lui Ciulic, Bocu și Ermil au intrat în șopron și-au dat de trăsura cea noauă. - O trăsură! strigă Ermil cuprins de fiori, o trăsură adevărată! - Cai! cai! strigă și Bocu, om scurt la vorbă. Aia! Nu mai era chip să-i iai de acolo: Ermil, cocoțat pe capră, mâna caii cu un bici improvizat de baba, iar Cecilia și Bocu se răsfățau pe perinile din fund. - O, Doamne! se tângui Agata, pe care o cuprinsese simțământul că copiii ei au să răstoarne în urmă toată casa. Ciulic privea însă cu ochii plini de lacrămi. Era născut în Mahalaua Lipovenilor; acolo și-a petrecut anii copilăriei, și inima i se umplu de o nespusă dulceață când văzu bucuria copiilor; era bucuria lui de odinioară bucuria lor de acum; se vedea, parcă, uitându-se la dânșii, el însuși pe sine. - Cocoană, - zise el stăruitor - lasă-i în grija noastră, că ți-i aduce baba acasă. Nu știi d-ta ce este asta! Tot stă trăsura de atâta timp degeaba aici! Era greu pentru Agata, dar mai era la mijloc și Dorin. „De ce n-am eu acum și cai! ” își zise bătrânul după plecarea Agatei. Adecă, parcă nu sunt destui cai la București? Chiar aci, în strada cealaltă, e Conțu, birjarul, care se plânge că prea îi sunt mulți caii. - Babă, - strigă el - du-te la Conțu și spune-i să trimită un birjar cu doi cai înhămați, ca să-i punem la trăsura mea. Nu-i așa? le zise el copiilor. Punem caii și mergem la Șosele. - Cai adevărați! ? strigă Ermil îngrozit. - Cai vii! strigă Cecilia uimită. Bocu nu strigă nimic, dar râdea de i se întinsese gura până la urechi și i se vedeau toți dinții: era un lucru mare la mijloc, desigur foarte mare. Dar… mai era încă un „dar”. - Ia stăi puțin! strigă Ciulic când văzu că baba e să iasă din curte. Spune-i lui Conțu că-i plătesc cu doi lei ceasul, deși trăsura e a mea! - Bine! grăi baba, care-și cunoștea stăpânul, și iar plecă. - Stăi! strigă el din nou. Îi dau și doi și jumătate, dar, tu înțelegi, târguiește-te cu el. - Da, da! Îi răspunse baba, și ieși. Agata și Călin auzeau din casa de pe maidan o nemaipomenită gălăgie în curtea vecinului; . erau însă țipete de bucurie și se bucurau fără ca să știe de ce. - De! slăbiciunile bătrânețelor! grăi Ciulic dându-se învins bucuriei ce-l cuprinsese și pe el. Adecă de ce să nu mi-o fac eu mie asta! ? Cap. VIII - ZILELE COPILĂRIEI [ modifică ] Soarele apune și soarele răsare, dar lumina vieții numai din suflet izvorăște. Plecând cu trăsura plină de copii la Șosea, Ciulic era voios, abia însă sosit la Capul Podului el știa cât de voios a fost în clipa plecării sale de acasă. Bocu, pe care-l luase în dreapta lui, muiat de aer și de mișcare, încă de la Piața Teatrului adormise; iar mai încolo, pe la Visterie, adormi și Cecilia, pe care o luase la stânga. Ermil a rămas pe capră, ca să vadă cum merg caii; se domolise și el, nu mai era copilul plin de viață. Era dusă bucuria - și a copiilor, și a lui! Trecând de-a lungul Șoselei spre Băneasa, printre teii cu frunzele îngălbenite, dar încă nescuturate, se simțea și el muiat, îi venea să-și închidă ochii, ca să nu mai vadă în posomorâta zi de toamnă lucruri lipsite de orice farmec. Birjarul avea legea lui și se ținea de ea: el mână înainte până la rondul al doilea, apoi se opri, ca să mai răsufle caii și să ia boierii aer. - Întoarcem? Întrebă el, uitându-se înapoi, când așteptarea i se păru prea lungă. Ciulic tresări și își deschise ochii, apoi se uită foarte mirat împregiur. Nu trecuseră decât vreo douăzeci de minute de când adormise; om, însă, care nu știa ce va să zică somnul de zi, el se sâmțea ca și când ar fi trecut la mijloc o lungă noapte de iarnă, și somnul îi fusese atât de dulce, încât nu se putea dezmetici cum a ajuns el aici, în mijlocul câmpului. El scoase ceasornicul, și mare îi fu mirarea când se încredința că era abia oara când el pleca de obicei la piață. Ermil se mai înviorase, dar ceilalți doi copii tot dormeau, și-i era parcă-l durea să-i deștepte puind trăsura în mișcare. Da! Însă era tocmai timpul când pleca la piață, apoi și caii steteau degeaba. - Mână așa, mai încet! Îi zise el birjarului. Cecilia se deșteptă râzând, iar Bocu, om de o fire mai îndărătnică, începu să se mârâie. „Da! Își zise Ciulic, un adevărat băiat numai așa se poate deștepta din somn. ” Era posomorâtă ziua, dar era plăcută, liniștită și caldă. Sosind trăsura iar la Capul Podului, ochii lui Ciulic se furișară de-a lungul șoselei Bonaparte, spre Obor, spre Mahalaua Lipovenilor, și un fior rece trecu prin inima lui. Oarecum prin ascuns, ca un copil care fuge de acasă, el îi făcu birjarului semn să apuce la stânga. Ce era adecă dacă astăzi el nu mai mergea prin piață! ? Voia să treacă, așa, cu copiii, prin mahalaua în care a copilărit, și pe la Obor, și apoi să se întoarcă pe Podul Târgului de Afară. „Un mișel! » își zise el, peste puțin, necăjit. Da! era un mișel Conțu din Dealul Spirii. Îi plătea cu doi lei și treizeci de bani ceasul, și tot îi trimisese niște cai proști, care mergeau ca boii. - Dă-le bici! Îi strigă el birjarului. Sus în Dealul Spirii, cocoana Marița și cocoana Tinea și cocoana Sevastița și toate celelalte cocoane, care mai sunt prin partea locului, nu erau cocoane, cărora puțin le păsa de cele ce se petrec în lume. Ferit-a Sfântul! le vedeau și le știau toate, ba chiar și mai mult decât toate câte erau de știut. Ele știau dar foarte bine că Ciulic și-a cumpărat cai și a ieșit cu copiii Agatei la plimbare. Ba, din vorbă în vorbă, ele au aflat și de ce. De ce?! Era cu ochi și cu sprâncene! Se putea oare ca ele să nu înțeleagă că el a prins mare slăbiciune pentru Agata? Și e mare lucru slăbiciunea care vine la bătrânețe! E însă lucru știut că numai în colț, la „Pisica cu clopoțel“, se lămureau lucrurile, iar aici oamenii erau de altă părere. D-l Costică Falangiu era, precum știm, om înalt, chipeș și totdeauna ca scos din cutie; îl strica însă un lucru, că era prea grăbit și umbla prea iute, n-ajungeai niciodată să-l vezi bine. Acum, de câteva zile, el umbla mai încet și legănându-se oarecum din călcâie. Se sâmțea omul, fiindcă știa că toți se uită după dânsul când trece de-a lungul uliții netezându-și favoritele, desigur cele mai frumoase favorite în Dealul Spirii. Era deci un lucru firesc dacă îi plăcea să treacă pe la „Pisica“, unde toți îi dedeau dreptate. Iar Falangiu totdeauna a zis că Ciulic e cel mai bun om, deși el abia acum s-a dat de gol. - N-am zis eu?! strigă și d-l Cesare Bufnea. - Un adevărat filantrop, care dă, precum zice nenea Ghiță, cu dreapta fără ca să știe stânga! - Mulți s-au procopsit pe urma lui! grăi Ghiță. - Așa e! așa e! Iar acum ieșise cu trăsura plină de copii la plimbare. D-l Cesare Bufnea sâmți că sprâncenele iar i se ridică în sus și se ridică și el de pe scaun. - Domnilor, - grăi apoi serios - eu cred că ar fi un lucru potrivit cu caracterul în adevăr neobicinuit al împregiurărilor actuale dacă acum, când el se va întoarce, trecând pe aici de la plimbare, i-am face o mică manifestațiune de simpatii. Nu pentru că ar fi, poate nevoie de ea, ci pentru că este bine, este în interesul celor ce se luptă cu mizeria, ca vârtutea să fie încurajată și să vadă exploatatorii mizerabili cum știe societatea să aprecieze binefacerile. - Bravo! bravo! Mai ales d-l Costică Falangiu era încântat de această idee de pacinică manifestațiune, care îi făcea lui mare onoare. Singur Ghiță, care-l cunoștea mai bine decât ceilalți pe Ciulic, stăruia să nu umble după prostii, că Ciulic nu e omul cu care se pot face asemenea glume. E însă lucru de tot greu să ai țuică veche și în adevăr curată, să li-o dai bucuros celor ce ți-o cer și apoi să te lupți tu singur cu ei după ce viața li s-a îndulcit de ea. Un lucru însă tot a câștigat Ghiță: manifestațiunea n-a ieșit atât de impozantă cum d-l Cesare Bufnea ar fi voit s-o facă. Când trăsura lui Ciulic se ivi în depărtare, d-l Bufnea, omul cu tărie de convingeri, ieși în capul scării, iar vreo alți zece dintre cei de față se luară după dânsul și se opriră la scară; cei mulți însă au rămas în prăvălie, iar d-l Costică Falangiu se trase într-un colț. Ghiță era cu toate aceste sigur că Ciulic are să oprească birja, ca să le spună, precum îi era obiceiul, că sunt niște bețivi, niște caraghioși. Mare îi fu dar mirarea când văzu că trece voios înainte, ba se mai uită înapoi, ca să salute pe d-l Bufnea, care striga: - Să trăiască filantropul Ciulic! De! Ghiță nu știa că Ciulic a fost pe la Obor și prin Mahalaua Lipovenilor, că el se obicinuise ca toți să râdă când îl întâlnesc și că mult îi plăcea să trăiască. Da, era frumos, era plăcut, era bine să vezi oamenii mereu voioși. Abia seara, după ce rămase singur, el se dete încetul cu încetul unei senine întristări. Atât de mult trăise în ziua acum trecută, încât abia își mai aducea aminte când a fost că el ștergea praful de pe mobila din salon cu cârpa cea curată: Doamne! câte sâmțiri s-au strecurat repede una după alta prin sufletul lui! Iar acum era grozav de singur în casa lui cea mare și deșartă. El se culcă la ora obicinuită și stânse, ca totdeauna lumânarea; dar nu mai putea să doarmă ca altădată… Ațipi, ce-i drept, însă peste puțin tresări și iar se deșteptă; apoi iar îl fură somnul și se deșteptă iarăși… și iarăși, și iarăși. Dormea iepurește. Își pierduse somnul dormind peste zi. Așa prin întunerec se desfășura, fără de șir și fără de legătură firească, un nesfârșit totdeauna în fața lui. Erau, parcă, toate deodată și la un loc, numai că el nu putea să le treacă decât rând pe rând prin mintea lui. O vedea pe Agata urcând ca o porumbiță scările și se vedea tot atunci și el însuși pe sine în șopronul lui Ivan Baratov, sus pe capră, mânând, ca Ermil caii. Vedea casa de pe maidan, și deodată cu ea, departe, în Mahalaua Lipovenilor, floarea albă a socului bătrân, de care mumă-sa lega frânghia, și rufele întinse pe frânghie, și pe sine însuși se vedea atârnându-se de frânghie. Apoi iar vedea copiii urcați în trăsura lui, pe Serghie Papușchin, vecinul de peste drum, spân, cu buza crăpată și gros ca un butoi, vedea Oborul, balta de la Tei, bâlciul de la Pantelimon, lumea risipită pe câmpul de la Filaret și pe sine se vedea, pretutindeni, bătând cleștele la grătar. Le vedea toate, dar nu ca alte dăți, aducându-și-Ie numai aminte, ci ca-n aievea, în plină lumină, ca să le pipăi cu mâna. Era ca un vis, care se urmează și după ce te-ai deșteptat și apoi își schimbă mersul după ce ațipești din nou. Multe nu mai erau cum au fost, și inima lui sângera că s-au schimbat atâtea din frumoase ce erau în mai fără de farmec. Nespus de multă era lumina în acea lume trecută, nespus de senin cerul, de albă zăpada și de blândă adierea vântului de primăvară. Deodată, târziu după miezul nopții, el se ridică în pat și, treaz ca și când n-ar fi dormit toată noaptea, întinse mâna să caute chibritul și să aprindă lumânarea. Voia să se încredințeze văzând cu ochii lui că se află, cum știa el, în adevăr, în casa lui. Mama lui, înaltă și subțirică, cu gropițe-n obrajii curați, cu glasul oarecum în doauă corzi, un glas care râde plângând, cu aerul dulce duios, mama lui cea amărâtă și aspră, el a văzut-o în vis și era voioasă. „Doamne! Doamne! “ strigă el, și-l năpădi plânsul. Nu știa unde a murit mama lui; nu știa unde să-i pună crucea, nu în ce fel să însemneze trecerea ei prin lumea aceasta; îi venea să se scoale și să plece, să se ducă, să caute, mereu să caute, și să nu se mai oprească până ce nu va fi găsit mormântul ei. Dar unde? unde?! El stânse repede lumânarea și se așeză iar în culcușul lui, și-și vârî capul în perini, ca să adoarmă din nou și s-o mai vadă. Era peste putință să nu i se mai arate când sufletul lui era atât de plin de dânsa. A mai și văzut-o, poate, dar dimineața, deșteptându-se, el nu-și mai aducea aminte de cele văzute prin vis, și vedea numai gropițele din obrajii curați ai Agatei, care atât de mult semăna cu mama lui și era și ea mamă. Cap. IX - O ZI DE TOAMNĂ [ modifică ] Patru copii neastâmpărați, un om bolnav, Agata și Ciulic fac la un loc șapte suflete: deși dar harabaua era una din cele mai mari, a rămas vorba ca harabagiul să meargă pe jos. Ciulic mergea și el cu harabagiul. Nu c-ar fi voit, poate, să scape de copiii, care nu-i mai dedeau pace; nu, îndrăzneala copiilor era chiar o mângâiere pentru dânsul; harabaua era însă acoperită cu rogojină, și el voia să se bucure de ziua cea frumoasă. Apoi d-l Călin se supăra când copiii erau prea îndrăzneți, și el ținea ca nimeni în lume, și mai ales d-l Călin, să nu se supere. Atât era el de împăcat cu sine și cu ceilalți, încât ar fi voit ca toată lumea să fie voioasă și să se bucure dimpreună cu dânsul de frumoasa zi de toamnă. El cu toate aceste nu prea vedea frumusețele acestei zile. Mergând așa singur, el vedea, privind departe înainte, ceea ce nu era încă decât în gândul lui. Cumpărase cu un preț de nimic maidanul cel mare și mai era în târg și cu vecinii din fund, ca să mai cumpere încă doauă locuri, care ieșeau tocmai în strada cealaltă. Nu erau încă cumpărate, dar el vedea în gândul lui cele patru locuri împreunate într-unui singur, o grădină mare, iar în grădină o mulțime de case, fieștecare de câte doauă încăperi, o bucătărie și o cămară, fieștecare cu curticica ei, după planul pe care i-l făcuse arhitectul primăriei în înțelegere și cu Bencescu. Nu era încă gata planul casei mari, pentru școală și pentru epitropie: el o vedea însă și pe aceasta, în mijloc, ba vedea sus pe fațadă, scrise cu litere mari, și vorbele: „Azilul Ana Ciulic”. Un singur lucru nu era încă hotărât. În actul de fondațiune, pe care i-l făcuse Bencescu, se spunea deslușit că chiriașe nu pot să fie decât văduve cu copii, că chiria este de un napoleon pe lună pentru văduvele care au numai câte un copil și că li se scad câte doi lei pentru fieștecare copil văduvelor cu mai mulți copii, că din chiriile aceste li se dau ajutoare altor văduve cu copii și că școala e și ea numai pentru copii de văduve. Agata era, cu toate acestea, de părere că ar fi bine să se mai pună pe fațadă, cu litere mai mici, și vorbele: „Fondat de Paraschiv Ciulic pentru văduve cu copii”. Erau prea multe vorbe, și el n-ar fi voit să se mâhnească Agata. Din când în când, el se oprea și se uita înapoi, ca să vadă ce mai fac cei din haraba, și atunci fața lui se întuneca pe o clipă, deoarece Agata era tot îngrijată. Se simțea oarecum de prisos în lumea aceasta: nimeni nu mai avea trebuință de dânsa; nimeni nu mai ținea seamă de vorbele ei. Era o adevărată nebunie să plece cu bărbatul ei bolnav în cale atât de lungă, tocmai la Cârligi, unde nu poate găsi nici medic. Zadarnice au fost însă stăruințele ei, fiindcă Ciulic ținea ca să nu mai stea degeaba casa lui; iară Călin se bucura că n-are să plătească chirie și că lemnele sunt ieftine. S-au înțeles ei între dânșii, apoi Călin i-a dat bani lui Ciulic, ca să cumpere mălai și făină de grâu, slănină, costițe afumate, de ale băcăniei, ce-a știut și ce-a voit el; dânsa nici că știa ce are în cei trei saci mari din fundul harabalei. Tot așa a fost și la Târgoviște: ei singuri știau ce fac, ce dreg. Ea a stăruit să mai stea acolo vreo zi, doauă, ca bolnavul să se odihnească; el însă n-a voit; zicea că e prea scumpă viața. Iar acum nici nu mai era sincer: zicea că se simte bine, când ea vedea că el geme pe ascunselea; îl auzea tușind câteodată pe-nfundate și era sigură că i s-a obrântit genunchele. Deși nu era dar frig, Ciulic a dezbrăcat blana sa, ca să-l acopără pe bolnav cu ea; în zadar însă, căci Agata tot întreba mereu, dacă mai e mult până la Cârligi. Se înțelege că mai era, deoarece nu trecuseră nici hanul, unde era drumul jumătate. Intrat în valea Dâmboviței, drumul e croit pe coastele de la dreapta râului, de-a lungul văii lungi, care din ce în ce se strâmtează. Pădurile de pe coastele acestea se văd din depărtare ca un mare covor în fel de fel de fețe. Jos, de-a lungul drumului, sunt mai ales nuci bătrâni și groși acoperiți de un frunziș încă des, dar atins de asprimea vânturilor tomnatice și oarecum istovit. Nu sunt doauă frunze la fel, dar toate împreună lasă în ochi simțirea dulce a unui verde care bate-n galben. Mai la deal și pe ici, pe colo prin acest verde ies la iveală pete mai mici ori mai mari, fâșii prelungi ori cotite în fel de fel de chipuri, ici roșeața sângerului ori a frasinului, colo verdeața crudă a stejarului îndărătnic, iar mai departe galbenul teiului și, printre toate, risipit albul plopilor și al răchitei - un nesecat amestec de culori și de forme. La stânga, valea cea lungă, sunt țarini sădite cu pruni, lungi și nenumărate șiruri de pruni, iar printre ele rămășițele porumbiștilor, o uimitoare icoană a urmelor de lucrare omenească. Înainte, în sfârșit, departe, spre fundul văii, în zarea albăstrie, se îngrămădesc munții de la izvoarele Dâmboviței, cinci rânduri unul peste altul, cu piscul Păpușii deasupra. Cerul e senin, și-o adiere lină, aproape caldă, se simte despre șesul nesfârșit. E păcat de atâte frumusețe! Ciulic se oprește și se uită înainte: intrat așa deodată în vale, nu mai știe la ce să se uite, ce să vadă înainte de toate. El se uită înapoi, și acum râde, fiindcă Agata râde și ea arătând înainte spre fundul văii. Drept răspuns, arată și el, tot înainte, spre zidurile albe, care, sus pe deal, ies la iveală din desimea nucilor; acolo e hanul, unde au să facă cel din urmă popas. Agata ar fi mai bucuroasă dacă s-ar ști mai aproape de Cârligi: se bucură însă d-l Călin că în curând se va opri harabaua, și se bucură mai ales copiii, cărora începuse a li se urî în cuibarul lor. Inimile lor, deschise numai pentru lucruri mici și apropiate, rămâneau reci în fața munților pierduți în zarea depărtării, dar săltau în fața focului ce peste vreo jumătate de ceas fâlfâia la marginea pădurii. Ar fi fost gata Ermil și Cecilia să adune toate vreascurile din pădurea cea mare și să i le aducă lui Ciulic în vreme ce Bocu stetea ca-nțepenit, cu manile la spate și privind cu ochii mari când la flăcările vii, când la bătrânul care-și cioplea frigarea și pociumbii pentru ceaun, ceaunul lui cel spălat de baba. Agata era amărâtă. El voia să le facă singur toate, să frigă fleicile și mușchiul, să pună de mămăligă, până chiar și cafelele, el și numai el. - Lasă, cocoană, lasă - Îi zicea - că-n asta m-am pomenit eu pe lume, în asta mi-am trăit traiul; ăsta e lucrul la care mă pricep și eu o dată! Nici că s-ar fi putut altfel! Cumpărase el însuși, la Târgoviște, cum știa el să aleagă, fleica și mușchiul, luase grătarul lui de acasă, pentru ca să nu-și mai facă treabă cu hangiul, iar Dumnezeu mai dăduse și-o zi frumoasă, încât să tot stai la focul de la marginea pădurii învârtind frigarea. Dar Agata n-avea astâmpăr. S-a bucurat că soțul ei, chinuit de drum, a adormit în curând după sosirea lor la han. Trecuse însă un ceas, și el tot nu se mai deștepta. Somnul acesta nu-i părea ei a bine! În zadar spunea Ciulic că asta e sănătate, asta e viață, că nimic nu poate să-i facă mai mult bine decât un somn zdravăn în aer curat, aici la umbră de nuc: ea ar fi voit să-l deștepte și din când în când îi venea gândul că n-are să se mai deștepte, dacă-l va mai lăsa să doarmă. - Lasă-l, cocoană, grăi Ciulic râzând. Asta li se întâmplă câteodată unora ca mine, fiindcă n-au din ce să-și ducă viața mai departe, el însă adună puteri, când doarme. Și totuși, când mușchiul era fript gata, dedea și Ciulic cu socoteală că tot e prea lung somnul bolnavului și că n-ar fi rău dacă Agata l-ar deștepta să mănânce. Păcat ar fi fost de asemenea frumuseță de mușchi ca să se răcească ori să mai fie ținut în frigare până ce-i va fi secat sucul. Mușchiul bine fript trebuie să-l mănânci fierbinte și plin de suc: asta-i sănătate, asta-i putere. Și era, în adevăr, o mare mulțumire să-l vezi pe Călin mâncând bucățile pe care Ciulic i le tăiă, în felioare subțiri, de pe frigare. Va mai fi fost fără îndoială la mijloc și oboseala drumului, aerul cel proaspăt și somnul cel dulce, destul că d-l Călin nu se mai sătura. Agata se uita însă la fața lui slabă, la obrajii lui cuprinși de roșeață și la ochii lui stânși: îi era parcă aceasta e cea din urmă mâncare a lui și stăruia mereu să nu mai mănânce. - Lasă-l, cocoană! Îi zise iar Ciulic, care hrănise în viața lui atât de mulți oameni, dar abia acum aflase ce va să zică mulțumirea de a vedea pe alții mâncând cu poftă. Va fi fost flămând d-l Călin, dar Ciulic era nesățios. Păcat ar fi fost apoi de vinul cel negru, care de atâta timp stătuse degeaba în pivnița lui. El însuși l-a cumpărat chiar din vie, el l-a pritocit șase ani de-a rândul, el l-a tras acum în butelii: era curat ca aurul, adevărată sănătate, adevărată putere. Luase, ce-i drept, numai zece butelii, fiindcă vinul acesta se bea numai puțin câte puțin; acum însă, de astă dată, bolnavul putea să bea și mai mult, așa, puțin câte puțin. Căci era atât de frumoasă ziua și atât de bine acolo la marginea pădurii. Păcat numai că zilele de toamnă, cu cât sunt mai frumoase, cu atât sunt și mai scurte și mai supuse la schimbări. Îi mai rămase lui Ciulic mulțumirea de a vedea cu câtă poftă mănâncă Agata și copiii. El însă nu putea să mănânce. Zicea că s-a săturat cu mirosul. Agata era însă îngrijată, fiindcă știa că noaptea trecută, la Târgoviște, n-a putut dormi. Își stricase rosturile lui cele vechi și bune. Dar din mulțumire-n mulțumire, Ciulic se pomeni că ziua e trecută, și soarele se apropia de culmile munților când harabaua se puse iar în mișcare. Ciulic se urcă acum și el, fiindcă de aici înainte drumul era mai rău și trecea pe ici, pe colo prin albia râului, peste bolovani, ba chiar prin valurile iuți. Când harabaua se hurduca ori trecea prin apă, copiii săltau de bucurie, Agata era cuprinsă de groază, iar d-l Călin gemea și-și făcea mustrări. Pe-nserate se porni un vânt aspru, și din toate părțile se iviră nourii iernatici, care acoperiră încetul cu încetul tot cerul: erau semne de crivăț, și harabagiul le spunea că nu mai e chip să sosească cu ziua la Cârligi. Bătrânul se dete iar jos, ca să-și mai întindă vinele și să se dezmorțească. Agata ar fi voit să-l oprească, dar nu putea. Tocmai fiindcă era frig, ea nu putea să ia blana de pe soțul ei; iar fără de blană îi era bătrânului prea frig în haraba. Greu de tot a fost drumul până la Cârligi. Întunecându-se, copiii au început să se neliniștească, dar au plâns cât au plâns, apoi, obosiți de drum și amorțiți de frig, au adormit unul după altul, așa claie peste grămadă, și Agata a rămas cu inima încleștată între bolnavul ce gemea într-un fel de amorțeală somnoroasă și bătrânul, care abia se mai ținea pe picioare. Ciulic nu se simțea cu toate aceste câtuși de puțin obosit: se reiviseră, parcă, în vinele lui toate puterile tinerețelor. Era o nebunie să călătorească ei acum pe-ntunerec cu harabaua plină de oameni vii, pe drumuri cotite și costișe, peste bolovani și prin valuri de apă curgătoare, temându-se la tot pasul că vor da-n gropi, că se vor răsturna, că valurile vor lua harabaua. Dar n-aveau încotro, trebuiau să urmeze drumul prin acest pustiu întunecat. Iară vina o purta el. El, omul bătrân, omul chibzuit, tocmai acum, când atât de bine ar fi trebuit să le potrivească toate, a făcut ce a făcut ca să înnopteze pe drum. Nu era destul că n-au ascultat de Agata, ci au pornit la drum atât de lung și n-au odihnit, cum a zis ea, la Târgoviște, dar acum a mai băgat-o în toate spaimele și - cine știe?! - Doamne ferește! El se uita din când în când înapoi, ca la o icoană sfântă, la femeia înțeleaptă, care nu se gândește niciodată la sine, ci poartă grijă de alții. - Nu te teme! să nu-ți fie frică - Îi strigă el - că sunt eu aici! Și mergea, țiind caii de căpăstru, înaintea harabalei, pipăia cu piciorul bolovanii, trecea prin râu cum treci vara prin iarba mare, ducea harabaua cum cârmaciul duce corabia în timp de furtună. - Nu te teme! striga, și inima îi râdea că toate merg bine. Agata ședea la locul ei, se închina mereu, se ruga lui Dumnezeu și se dădea pe sine dimpreună cu ai săi în paza Maicii Preacurate. Îi era câteodată ca și când unul din amândoi ar trebui să piară în drumul acesta. - Auzi?! strigă deodată bătrânul cuprins de vie bucurie. Aceia sunt cânii de la Cârligi! Era vestea mântuirii. Agata începu să plângă și iar să se închine. Îngrijitorul moșioarei, un sătean harnic, neștiind că stăpânul are să sosească, se culcase la timpul obicinuit, și singuri Flocea și Bursuc, dulăii curții, le-au ieșit călătorilor înnoptați în cale. Deoarece atât țarinile, cât și pruniștile erau date cu învoială la săteni, Ciulic nu mai fusese pe la moșia lui decât patru ani în urmă, când a făcut o tăietură în pădure. El se dete dar în dosul harabalei când cânii se apropiară. Flocea însă și Bursuc se opriră, începură să dea din coadă, apoi săltând de bucurie, se apropiară, pe pitite, de dânsul ca să-i lingă mâna. - De! de! de! zise bătrânul muiat. Își aducea aminte cât i-a bătut și cum se ascundeau când îl vedeau, și-i era rușine că nu-și mai aduce aminte cum îi cheamă ca să-i mângâie zicându-le pe nume. - De! de! zise iar, și le netezi părul de pe gât, apoi, în vreme ce harabagiul se opintea să deschidă poarta, el trase caii de urechi și-i mângâie bătându-i cu palma, bietele de dobitoace chinuite! Cap. X - RIZA [ modifică ] Trec toate-n lumea aceasta, și cele bune, și cele rele. Sosită în casa în care avea să-și petreacă iarna, Agata se sâmțea obosită, dar liniștită și împăcată, ca omul care după mari griji și multe primejdii se vede ieșit, în sfârșit, la bun capăt. Copiii, căzuți în somn adânc, nu s-au deșteptat nici când i-au ridicat din haraba, nici când i-au dezbrăcat, ca să-i culce în paturile așternute în pripă. D-l Călin se văi ta, ce-i drept, și zicea că se simte foarte rău; nici că s-ar fi putut însă ca el să se sâmtă bine după drumul cel greu, și văzându-l iar în culcușul liniștit, Agata îi mulțumea lui Dumnezeu că-l știe scăpat. Degeaba-i zicea dar Ciulic să le lase toate cum sunt, în haraba, căci Flocea și Bursuc sunt mai buni paznici decât toți gardiștii din Dealul Spirii; ea n-avea tignă dacă nu le știa toate descărcate și pus fieștecare lucru la locu lui. Ciulic se duse dar să se premenească, pentru ca apoi să vie să-i ajute și să-i arate care unde și în ce fel. Trecând însă la întoarcerea lui, el intră la d-l Călin, pe care-l apucaseră fierbințelile. - Bine ar fi fost - zise el - dac-am mai fi stat, cum zicea Agata, la Târgoviște. - Se-nțelege c-ar fi fost bine! răspunse bătrânul. - Și parcă tot am mâncat prea mult, adaose Călin. - Și ai băut, se înțelege, prea mult, grăi bătrânul strâmtorat. Apoi drumul pe-ntunerec! Dar o să treacă și asta! Nu-i vorbă, el nu era îngrijat; în gândul lui toate mergeau bine, și nici că se putea ca ceva în lumea aceasta să meargă rău. O știa însă pe Agata, și-l cuprindea un fel de deznădăjduire când se gândea la spaima ce o va cuprinde când va afla că soțul ei are fierbințeli. Ar fi fost gata să-l ia pe bolnav și să-l arunce în o putină cu apă rece, ca să se astâmpere mai nainte de a fi intrat ea. În loc dar de a se duce să-i ajute Agatei, el se duse după apă rece, ca să moaie cârpe, să le stoarcă bine și să i le pună bolnavului la cap, la pântece și pe genunche. - N-ai nici o grijă, grăi el storcând cârpele; nu e în lume leac mai bun decât acesta: mâne dimineață ea te găsește iar sănătos. D-l Călin se uită lung la dânsul. Nu era nici el îngrijat, dar îl supăra boala lui. De o bucată de timp îl apucase oarecum gândul că dacă omul voiește, toate se pot, și acum se uita cu mirare la bătrânul acesta, care ziua toată a umblat pe jos, a dus timp de aproape doauă ceasuri harabaua pe drumuri costișe, peste bolovani, prin apă, și acum stoarce cârpele și i le pune lui pe trup, ca să-i astâmpere fierbințelile. Grozavă voință! Era peste putință ca ei amândoi să nu răzbească! Sâmțea că zvâcnetele și durerile i se alină și capul se luminează când bătrânul îi pune cârpa rece, și încă una, și încă una, ca să nu dea răgaz fierbințelilor. Și totuși, îl cuprindea câteodată groaza, gândindu-se că prea tare-și încordează bătrânul puterile. Iar Agata se bucura că a rămas singură și nu i se mai pune nimeni în cale. O, Doamne! Era atât de minunat aici la Cârligi! Patru odăi mari, bucătărie, cămară și pretutindenea curat ca-n biserică. Nu-i mai venea să se culce. Deși se sâmțea obosită moartă, trebuia să mai iasă o dată în cerdacul cel mare, ca să vadă în toată tigna preajma casei. Tot mai bătea vântul, dar norii se răriseră și luna puțin scăzută își revărsa din când în când razele peste vale, încât Agata putea să vadă bine curtea cea largă, casele de gospodărie, în care ședea îngrijitorul, pomătul din dosul acelor case și coasta petroasă dincolo, peste râu. Câte frumusețe adunate la un loc! Din clipa în care Ciulic a vorbit despre Cârligi, o cuprinsese un sâmțământ de mare îngrijare. Îi era ca și când o mare durere i s-ar fi pregătind, și se temea de toate, le vedea toate-n rău, se aștepta mereu la vreo mare nenorocire. Acum era, parcă, stâns simțământul acesta din sufletul ei: vedea greutățile și primejdiile prin care a trecut și i se părea că de aici înainte nimic nu mai poate să turbure sufletul ei. Da! Ciulic și bărbatul ei aveau dreptate! - Cocoană! grăi Ciulic. Lasă, c-o să le mai vezi celelalte și mâne. Acum te mai și culcă, fiindcă ești obosită. Agata tresări, ca și copilul prins cu degetul în oala cu smântână. - Da! Mă duc, zise ea. Atât putea și ea să facă: să asculte, să se supună, să-i fie pe plac. - D-ta - zise ea însă peste puțin - trebuie să fii chiar mai obosit decât mine. - Eu - Îi răspunse el - sunt stăpânul casei și trebuie să fiu cel din urmă. - Uite, urmă apoi, colo, sub nucii ce se văd în dosul casei, e un șipot, o apă - s-o tot bei; vara nu se încălzește și iarna nu îngheață. E adevărată apă tămăduitoare! O să vezi mâne, e foarte frumos aici! Și fiindcă el era stăpânul casei, iară dânsa abia acum venise, începu să-i spună care, cum și unde, încât ar fi fost gata să stea până-n revărsatul zorilor aici în cerdacul larg și bătut mereu de vântul aspru. Agata asculta și privea și le sâmțea toate. Era ca și când acești doi oameni, femeia tânără și bărbatul trecut de șaptezeci de ani, s-ar fi căutat viața lor toată unul pe altul și acum, după ce s-au găsit, nu se mai pot despărți, căci se tem că iar se vor perde. - Apă! strigă d-l Călin din casă. Ei alergară amândoi la dânsul. Agata se sperie când văzu cârpa la capul bolnavului. - Lasă, cocoană! grăi Ciulic. Nu e nimic! Puțintică fierbințeală. Du-te de te culcă și te odihnește, că-i faci rău stând lângă dânsul. Agata se plecă asupra bolnavului ca să-i pipăie pulsul. - Cum te sâmți? Întrebă ea îngrijată. - Foarte rău! răspunse el. Du-te și te culcă. De ce să stați amândoi? Mulțumirea d-lui Ciulic e să te știe odihnind: fă-ne plăcerea aceasta! - Cum! ? zise ea întorcându-se spre Ciulic, d-ta vrei să stai cu el?! - Lasă, cocoană, răspunse bătrânul dându-i bolnavului un pahar de apă. Uite, așa vreau eu! Țiu! - Dar nu e nevoie, d-le Ciulic, grăi dânsa stăruitor. E lucru firesc; trebuia să aibă fierbințeli după călătoria cea lungă. A spus și doctorul că o să-l doară călătoria, dar o să-i facă mult bine. la orișicare boală vin o dată fierbințeli mari și apoi trece boala. Asta e criza! Zău! nu e nevoie! - Știu eu că o să-i treacă, întâmpină Ciulic, dar i se mai alină durerile și i se astâmpără fierbințelile dacă-i pun din când în când câte o cârpă udă. Țiu eu s-o fac aceasta! Uite - urmă apoi aducând un jeț în fața patului - noi, bătrânii, ne odihnim și aici destul de bine. Du-te la copiii d-tale! - Da! grăi Agata, retrăgându-se cu inima grea. Ar fi voit să sărute mâna bătrânului la plecare, dar nu putea. - Fii liniștit, îi zise dar bolnavului, apoi trecu în odaia de alături, la copiii ei. Bătrânul schimbă iar cârpele, ca să rămâie mereu reci. D-l Călin îl privi cu inima deschisă în față, îi apucă mâna și i-o strânse. - Lasă, că are să fie bine! Stăi liniștit, ca să adormi, că asta are să-ți facă mult bine! zise el, apoi îi potrivi din nou cârpa la cap, apăsând-o cu palma, ca să șadă bine. El se lăsă în jeț. Abia acum, după ce se mai odihni puțin și vinele începură a i se lâncezi, îl cuprinse sâmțământul de oboseală. Picioarele îi erau încă tot reci, parcă pierise tot sângele din ele; mădulările îi erau amorțite; încheieturile îi erau desfăcute; din când în când, îl apuca câte un junghi care pornea din spete și trecea peste coaste. N-are fi putut, cu toate aceste, să doarmă; era mai treaz, oarecum mai viu decât orișicând. Cum oare ar fi putut să doarmă când toate mergeau atât de bine? Cum să doarmă, când Agata era la copiii ei, iară pe Călin îl furase somnul? Era stâns din sufletul lui tot amarul vieții; suferințele lui, zbuciumul vieții lui întregi îi păreau numai un vis urât, din care abia acum s-a deșteptat. Rob fusese, legat de mâni și de picioare, lipsit de aer și de lumină, și se zbuciuma mereu ca să scape și să facă ce vrea el; acum zbura parcă prin lume și era atât de ușor, atât de mulțumit el însuși de sine, nu pentru ceea ce face, ci pentru ceea ce vrea din el însuși, pentru pornirile inimii lui, pentru ceea ce el este. Din când în când se ridica încet și cu băgare de seamă, ca să nu-l deștepte pe bolnav, și tot încet și cu băgare de seamă schimba cârpele, ca să nu se înfierbânte, încet, cu băgare de seamă, oprindu-și răsuflarea se lăsa apoi iar în jeț. Era bine, de tot bine, și-o nespusă dulceață se revărsa din gândul că omul acesta va pleca sănătos din casa lui. Se sâmțea însă atât de istovit, încât numai cu anevoia se mai putea ridica, și din ce în ce tot mai mult îl stăpânea somnul. Târziu după miezul nopții el se duse tiptil la ușa odăii de alături, ca să vadă dacă Agata nu cumva e trează. Era liniște în odaie, dar lumânarea mai ardea. El deschise încet ușa. Dormeau cu toții, Dorin lângă Agata, Bocu și Ermil în alt pat, iar Cecilia pe divan. Bătrânul făcu fără de voie un pas înainte. Era atâta sfințenie în răsuflarea lină a acestor ființe, care au deschis inima lui, încât el se opri cuprins de sfială și făcu de cinci ori una după alta semnul crucii. Dându-se unei porniri ivite fără de veste în sufletul lui, el înaintă în vârful degetelor până la divan, se uită câtva timp dus la fața senină a copilăriei adormite, apoi se plecă și-i sărută fruntea, cum creștinul evlavios sărută icoana Maicii Preacurate. Nu mai putea: parcă n-avea să-i mai vadă; trebuia să-i sărute pe toți. Când se opri însă la patul în care dormea Agata, el se opri cu inima încleștată: grozav îi era de dragă femeia aceasta, care semăna cu mama lui! Sărută copilul de lângă dânsa, dar, sâmțind răsuflarea ei pe obrajii lui, el se retrase și luă lumânarea, ca s-o pună la adăpost, în dosul sobei, de unde ea nu bătea în ochii celor adormiți. În ușă se mai opri o dată, apoi ridică ochii spre cer și se întoarse umilit în jețul lui. Din ce în ce mai obosit și mai stăpânit de somn, el se știa pe sine, dar nu se sâmțea și se mișca din când în când ca să se încredințeze oarecum dacă mai e, în adevăr, așa cum se știa șezând în jeț și cu mânile încopciate pe piept. Și iar le vedea toate ca un nesfârșit totdeauna într-o singură clipă. Se vedea el însuși în sania trasă de caii lui peste zăpada cea albă, departe, pe la Cotroceni, spre Satul-Nou. Se ducea la cărămidărie, ca să aleagă el însuși materialul, pipăind cu mâna lui fieștecare bucată, și auzea ca în aievea sunetul curat al cărămizii bine arse și sănătoase. Vede apoi lungul șir de care trase de bivoli coborând dealul, intrând în curtea cea mare, se vede pe sine cu bidineaua în mână, stropind varul cel alb peste cărămida cea roșie. Apoi primăvara se alcătuiesc schelele, se urcă zidarii și salahorii, se ridică zidurile, una câte una se înalță casele, și grădina cea mare se umple de lume, femei și copii, și pretutindenea se ivește Agata cu copiii ei, Călin, care aleargă șchiopătând de ici până colo, Bencescu, care dă sfaturi, Falangiu, care zâmbește, Ghiță care se bucură că toți cumpără din colț de la „Pisică”. Și văzând, mereu face socoteală, mereu se târguiește, mereu bagă de seamă, ca să nu fie înșelat, căci are mult, dar nu destul, mereu chibzuiește cum să mai sporească și să mai adune. O! Doamne: ce-l așteaptă pe el! ce viață plină acum la bătrânețe! În crepetul zorilor de zi, Agata se deșteaptă speriată din somn. Se visase în casa de pe maidan și zidul despre intrare parcă se dărâmase. Ea sări din pat, se-mbrăcă cu grăbire și trecu în odaia de alături. Dormeau amândoi lin, adânc și dulce. Ea nu putu cu toate aceste să se stăpânească și, apropiindu-se în vârful degetelor de pat, atinse cu mâna obrajii soțului său și grăi încet: „Tănase! ” El deschise ochii, se uită speriat la ea, apoi privi împregiur, ca omul care, deșteptat din somn, nu poate să-și dea seama unde se află. - Cum te sâmți? Întrebă ea. - Bine, de tot bine! răspunse el. Tare bine mă sâmt! Ce face bătrânul? - Doarme, zise ea încet. Șezând în jeț, cu mânile încopciate pe pept și cu capul plecat spre stânga, bătrânul dormea răsuflând ușor, și atâta seninătate era în fața lui, încât Agata ar fi voit să fie singură cu dânsul, ca să cadă în genunchi la picioarele lui. Era ca mort. - Agato! strigă el deodată, și ochii mărunți se deschiseră mari ca să cuprindă dintr-o singură privire lumea întreagă. Era în acel „Agato! ” o chemare atât de stăruitoare, încât d-l Călin se ridică fără de veste și se pomeni șezând în pat, iar Agata se întoarse și căzu în genunchi la picioarele bătrânului. El îi apucă capul cu amândouă mânile, privi lung și lăcrămând în fața ei, apoi o sărută pe frunte și grăi încet, ca din altă lume: - Poartă grijă de copiii tăi și păzește-i să nu intre în vrajbă cu lumea! Grăind acestea, el căzu iar înapoi. - Numele meu - grăi - să nu-l puneți acolo sus! Apoi ochii lui iar se-nchiseră și răsuflarea i se curma în vreme ce Agata stetea ca-npietrită în genunchi la picioarele lui și cu buzele pe mâna lui acum răcită.


content:
Orișicare om adevărat trebuie neapărat să fie cuprins de înduioșare când, mai ales pe-nsărate, aude vreun clopot care sună ca cel de la biserica la care umbla-n timpul copilăriei sale. Își aduce aminte de viața trăită atunci în toate amănuntele ei și simte din nou starea sufletească a zilelor de mult trecute. Mie îndeosebi îmi este peste putință să nu mă gândesc în asemenea împrejurări și la Baba Dana. Lumea îi zicea Prescurăreasa, fiindcă popa, socotind-o femeie iertată și curată la suflet, primea drept bine plămădite prescurile ieșite din mâinele ei. Barbu, soțul ei, era crâsnic, trăgea clopotele, purta grijă pentru curățenie și buna rânduială în biserică, și-i ducea popii cădelnița, și noi, băieții de la școală, ne simțeam foarte fericiți când el ne dădea voie să tragem clopotele alăturea cu dânsul și drept recunoștință măturam prin biserică ori îi dedeam într-altele ajutor. Pe Baba Dana eu numai babă o știam. Chiar și în timpul copilăriei mele dânsa era babă știrbă, cu fața zbârcită, cu părul cărunt și cu ochii mărunți și pătrunzători. Tot babă a rămas și după ce eu m-am făcut băietan, iar când am ajuns flăcău, ea mi se părea mai puțin bătrână de cum mi-o aduceam aminte din timpul copilăriei mele. Ea nu era numai prescurăreasă. Îi mersese vestea și ca descântătoare cu rost binecuvântat. Cei ce sufereau de junghi în coaste, de friguri, de dureri de cap ori de inimă la dânsa alergau, și mare minune ar fi fost dacă nu s-ar fi vindecat. Mai presus de toate erau însă buruienile de leac, rădăcini, cotoare, frunze, flori, mai rar semințe, pe care mai ales în timpul târgului de țară le vindea într-un colț al pieței. Nu pot să mă gândesc la timpul copilăriei mele fără ca s-o văd înconjurată de lumea pe care o dumirea care dintre cele puse de dânsa-n vânzare pentru care anume boli este leac bun și dându-le cumpărătorilor îndrumări cum au să se folosească de cele cumpărate de la dânsa. Întâmplându-se într-un rând s-o găsesc singură, m-am oprit din drumul meu și-am întrebat-o, după obicei, ce mai face. - De! - mi-a răspuns dânsa - mă lupt și eu ca toată lumea cu multe nevoi ale vieții și aștept să-mi vie rândul. Era răspunsul obicinuit al bătrânilor la întrebări ca cea pusă de mine, și eu îl găseam prea firesc după ce de atâta timp o știam babă. - Ți se va fi urât, că e cam de mult de când tot aștepți, i-am zis eu. Ea se uită zâmbind la mine. - N-aș spune adevărul dac-aș zice că da, grăi dânsa. Orișicât de lungă ar fi viața și orișicât de multe i-ar fi nevoile, câtă vreme ai parte de sănătate, nu te saturi de a-ți înșira zilele. Așa trebuia să vorbească dânsa, care-și trăia zilele purtând grijă de sănătatea altora. - Te văd acum om în toată firea - urmă peste puțin - și mi te aduc aminte ca copil și sunt mari schimbările prin care-ai trecut făcându-te om. Nu sunt nici eu tot ceea ce eram atunci. Deși era lucru firesc ceea ce-mi spunea, mi se părea că-n cercul restrâns în care-și petrecea viața ea nu putea decât să rămâie tot ceea ce a fost. - Mie - i-am zis dar - îmi pari tot cum erai și parcă nici n-ai fost vreodată altfel. - Pentru că numai așa m-ai văzut și altfel nu mă știi, întâmpină dânsa. Uite, urmă peste puțin, arătând asupra buruienilor ei. Mama, fie iertată, m-a învățat cum se culeg buruieni de acestea și cum să mă folosesc de ele pentru vindecarea boalelor. Nu era cu putință să mă opresc unde m-a lăsat dânsa. Orișicât de bune ar fi fost povețele ce mi-a dat, am adăugat azi una, mâne alta la ele, și azi știu cu mult mai multe de cum știa dânsa. Toată buruiana e bună de ceva: vorba e numai să știm la ce e bună și cum avem să ne folosim de ea. Multe din ele sunt într-un fel hrană, într-altul leac și iar într-altul otravă. De la una iei rădăcina, de la alta cotorul ori scoarța, de la alta ramurile, mugurii, frunzele, florile, fructul ori semințele. Unele le guști crude, altele le fierbi, iar altele le opărești, ca să le bei zeama, le usuci și le sfărâmi praf ori le pui pe foc, ca să te afumi cu ele. Unele le pui pe rană, cu altele faci oblojeli, iar altele le fierbi, ca să te speli cu zeama lor. Mai rămâne apoi să știi când și cum ai să le aduni iarna, primăvara, vara ori toamna, mai-nainte de a fi înflorit ori după ce i s-a copt rodul, noaptea ori ziua, dimineața ori seara. Multe, foarte multe ai să știi, multe încercări ai să faci pentru ca să te dumirești, și trăindu-mi zilele, eu am adăugat și adaug mereu la puținele pe cari le știu din spusele mamei. Cum ar fi cu putință să mi se fi urât a-mi aștepta sfârșitul, când mai sunt încă atâtea și atâtea asupra cărora nu m-am dumirit încă?! Se zice că omul cât trăiește mereu învață, deci cu atât trăiește mai mult, cu cât mai multe ajunge să știe. Apoi - adăugă luându-și răsuflarea - mă întreb, în tot cazul: ce se alege, după ce voi fi murit, de întreaga trudă a vieții mele? O să mai fie cumva de vreun folos ceea ce, trăind pe pământ, am adunat în sufletul meu? - Mare întrebare, la care nici unul dintre muritori până acum nu s-a învrednicit să dea răspuns, îi zisei eu. - Eu - stărui dânsa - dau cu socoteală că ceea ce în suflet s-a adunat nu rămâne în pământ, ci trece cu sufletul în lumea cealaltă, unde bobii nu se numără numai, ci se și cântăresc, și sămânța seacă nu poate să fie deopotrivă cu cea miezoasă. Așa mă taie capul, dar de știut nu pot să știu nimic și de aceea durerea cea mare a bătrânețelor mele e că n-am cui să las moștenire cele moștenite de la mama și sporite din truda vieții mele. - E o lume întreagă care te-nconjură, îi zisei. - E, răspunse ea. Am și copii, atât băieți, cât și fete, ba și nepoți, precum și nepoate. Băieții și nepoții umblă însă fiecare în cărările sale, iar fetele și nepoatele se leapădă de cele băbești. Lumea de azi e de tot noauă și nu vrea să aibă nici o legătură cu cea veche, și pe când mai-nainte femeile veneau la mine să le dau buruieni ca să aibă, azi dau năvală, cerând buruieni, ca să nu aibă copii. De ce adecă să-i mai ai dacă cer atâta bătaie de cap și atâtea jertfe și pe urma lor nu te poți aștepta nici măcar la mulțumirea de a ști că au să-ți ducă mai departe gândul cel bun și să scoată la capăt cele începute de tine?! - De! - am adăugat așa, mai în glumă - buruienile rămân și de aci înainte tot cele ce au fost până acum și nu se mai întreabă dacă mai știu ori nu oamenii când să le adune și cum să se folosească de ele. Au trecut ani și iar ani de zile fără ca s-o mai fi văzut pe Baba Dana și adeseori îmi aduceam aminte de spusele ei. „Ce va fi lăsat oare aici?! și ce va fi luat cu dânsa? ” m-am întrebat apoi când am primit, în sfârșit, vestea despre moartea ei.


content:
I [ modifică ] - O, Doamne! Eu ce să-mi fac?! grăi Chiriac. Ți-am dat și iar ți-am dat câtă vreme aveam de unde să-ți dau. Îți dau și acum bucuros când și cât mă iartă împrejurările. Un psalt ca mine, însă, puțin câștigă, căci de când cu războiul, nunțile sunt de tot rare, botezurile au scăzut, oameni mor, ce-i drept, dar nu aici, la București, ci pe unde sunt îngropați fără prohod, iar înmormântările și parastasele sunt sărăcăcioase. Mai ai și tu răbdare. În vremuri ca cele de azi nu ne rămâne decât să se mulțumească fiecare cu ceea ce se poate. - Dar nu cer nici eu ceea ce e peste putință, îi răspunse Caliopi, fiica lui. Azi-mâne se împlinesc doi ani de când lancu a plecat și m-a lăsat cu doi copii în spinare. De atâta timp nu mai știu ce s-a ales de el. Mai trăiește ori e mort de mult și îngropat în vreun șanț de la marginea drumului. - Asemenea gânduri să nu-ți faci, o-ntrerupse Chiriac. Acum, după ce, cu voia lui Dumnezeu, s-a sfârșit războiul, azi-mâne o să ne pomenim cu el ori cel puțin o să primim veste despre dânsul. Dac-ar fi murit, ni s-ar fi trimis cuvenita înștiințare. - Te pomenești c-a căzut prizonier și 1-au dus undeva de unde vestea străbate cu anevoie până la noi. - Chiar și dac-așa ar fi — întâmpină dânsa - deocamdată eu și copiii umblăm iarna în haine de vară, căci cele ce țin cald s-au învechit și sunt purtate și zdrănțuite de ți-e greu să ieși îmbrăcată în ele. A rămas, nu-i vorba, și turcoaica, urmă ea, cu trei copii și bine nu-i va fi mergând nici ei de când ai noștri i-au luat bărbatul și 1-au dus în Moldova, dar milă are să-ți fie mai mult de noi, care-ți suntem apropiați. Chiriac, supărat, se uită la ea lung și clătinând din cap. - De milă nu e și nici nu poate să fie vorba, îi zise. Aș fi în stare să-i scot măruntaiele și să le pun în vânzare dacă mi-ar da cineva pentru ele ceea ce am să iau de la dânsa. Ani și iar ani de zile de-a rândul mi-am tras și azi, și mâine de la gură, ca să adun gologan cu gologan banii pe care i-am dat pentru cocioaba dărăpănată din Calea Moșilor. Mă adimenise gândul ca să-i dau o spoială și-o să iau chirie bună pentru ea. M-am bucurat dar când a venit turcul să-mi spună c-o ia și-n starea în care se află. lată că au trecut însă doi ani și mai bine fără ca să fi avut vreun câștig pe urma banilor băgați în acele ziduri mucegăite. Cum îți poate trece prin gând că mi-e milă de turcoaică?! Tu știi prea bine că am colea în sertarul mesei hotărârea judecătorească în virtutea căreia pot să scot în vânzare tot ceea ce găsesc în casă și-n prăvălie. M-am și dus s-o fac aceasta. - Dar te-a răzbit mila când ai văzut-o plângând și bocindu-și cei trei copii, îl întrerupse Caliopi. Chiriac mai vârtos se supără. - Ba mai puțin îmi pasă ce se va alege de dânsa și de copiii ei! întâmpină dânsul. Vorba e însă, cu ce m-am ales? Am să iau de la dânsa peste patru mii de lei, iar din cele ce am găsit în casă și-n prăvălie nu pot să scot nici două mii. Nu e oare mai cuminte ca acum, după ce s-a sfârșit războiul și azi-mâne poate să se-ntoarcă și turcul, să-i lași în pace, ca să-și vândă mărfurile, mai cafea și ceai, mai măsline și lămâi, mai rahat și zaharicale, mai scrobeală, săpun și altele de felul acesta? Agonisise nu numai pentru sine și pentru copii, ci și pentru ca să-și plătească încetul cu încetul chiria. Caliopi era din ce în ce mai nerăbdătoare. - Tot milă e, orișicum vrei s-o cocoleșești! strigă dânsa. Cine știe ce are să fie peste șase luni, peste un an, peste doi?! Știu însă că-n vremuri ca cele de azi suta prețuiește mai mult decât peste un an, doi mia. Ai uitat, se vede - urmă ea aprinsă — prin câte am trecut noi după ce nemții, ungurii, bulgarii și turcii s-au năpustit asupra noastră și s-au făcut aici stăpâni, de-au luat pentru sine tot ceea ce era bun și și-au bătut joc de noi, lăsându-ne numai ceea ce lor nu le mai trebuia. Nu! milă de dânșii să nu ai nici dacă i-ai vedea pe ai lor sângerând din toate mădulările ori murind de foame și de frig. O mare mulțumire sufletească e să-i vezi umiliți și călcați în picioare! Chiriac o ascultă plimbându-se în jos și în sus prin casă, apoi se duse la masă, scoase hotărârea judecătorească și i-o dete fiicei sale. — Poftim, îi zise. Fă ce vrei și ce poți cu ea. Potolește-ți focul. Dar să nu mai zici apoi că mi-e milă de una ca dânsa și să mă lași în pace. Al tău să fie tot ceea ce vei putea să scoți, să vă îmbrăcați de iarnă tu și copiii tăi, dar să știi că nu mai am de unde să-ți dau! II [ modifică ] Fatma, singura soție a lui Selim Ghiordun, era adevărată turcoaică, femeie cu frica lui Dumnezeu, tăcută și sfiicioasă, gata-n toată clipa de a se pleca-n fața acelora pe care-i socotea mai presus de dânsa. Rău de tot i-a mers deci numai în timpul când dușmanii erau pe la hotare. După ce turcii au intrat dimpreună cu ceilalți în București, dânsa a găsit între dânșii oameni cu suflet curat, care i-au venit într-ajutor. Tot a mai trecut însă timp până ce a ajuns să-și deschidă iar prăvălioara și să câștige și din vrednicia ei câte ceva. Lasă că nu avea mărfuri, dar n-o ierta firea ei de musulmancă să steie cu fața dezvelită în dosul teșghelei și să-și vândă marfa ca orișice creștină. Abia după câteva luni a ieșit de undeva un armean, care i-a dat și marfă și o fetișcană de vreo cincisprezece ani, care le dedea mușteriilor marfa și lua de la dânșii gologanii. Nici acum însă câștigul nu prea era îmbelșugat, căci armeanul lua jumătate din el. Mai era apoi și că Selim nu câștiga numai din vânzarea mărfurilor, ci și ca meșter iscusit, care făcea ori repara râșnițe de cafea. Nădejdea ei era că turcii-l vor schimba pe bărbatul ei cu vreunul dintre românii prinși de dânșii, ceea ce-i și făgăduiseră, dară ei au fost nevoiți să plece-n graba mare mai înainte de a o fi putut face aceasta. Bine nu putea să-i meragă Fatmei nici după ce s-au întors ai noștri. Te miri c-a scăpat cu marfa și cu boarfele ce mai avea. Când dar Chiriac a venit să-i arate hotărârea judecătorească, ea s-a plecat umilită și cu ochii în pământ. — Iată, - a zis — aceasta e tot ceea ce am. Fă ce vrei, căci orișice vei fi făcând, nu mi se cuvine și nici nu am să mă plâng. Cum o fi stat ea-n fața lui, cum se va fi uitat la el și cum va fi rostit vorbele, aceasta nu se poate spune; destul că nu era om cu inima deschisă Chiriac când i-a spus fiicei sale că loc pentru milă în sufletul său nu-i… și celelalte pe care le-a mai spus. Om era și el, slab de înger ca toți cei de seama lui, ființă neajutorată. - Bine, jupâneasă, i-a zis el. Uite, n-am să ți-o fac. Am și eu tată și mamă, am frați și surori, am soție și câțiva copii care au trecut în lumea cealaltă, de unde vor fi putând să-mi vadă faptele, și nu vreau să-i supăr. N-aș face-o poate pentru d-ta, dar o fac pentru cei trei copii, al căror tată-i dus în drum pe care nu-l face de bunăvoie. Te mai păsuiesc, dar ai și d-ta grijă, ca să nu mă căiesc de a o fi făcut aceasta, și pune-n fiecare zi ceva la o parte, pentru ca să scapi în cele din urmă cu obrazul curat. Aceasta o făcea Fatma și fără ca să i-o fi spus el: aduna, sărmana de ea, și azi, și mâne, dar puțin câte puțin, și când nu pui mult, se cere mult timp pentru ca să aduni destul. Acum ea se-nchină-n fața lui, copleșită de simțământul că tot oameni cu inima curată și cu gândul îndreptat spre cele bune sunt și creștinii. - Alah! Alah! Nu mă certa, dar eu nu mai înțeleg de ce le poruncești tu celor ce ți se-nchină să sângereze și să moară luptându-se împotriva celor ce sunt deopotrivă cu dânșii. Când s-a pomenit deci față-n față cu Caliopi, care a venit iar cu hotărârea judecătorească, Fatma a rămas cuprinsă de îndoieli împreunate cu uimire. Nu intra în capul ei cel strâmt gândul că un om în toată firea poate să zică azi una și mâne să se dezică. „De! își zise-n gândul ei. Ce nu e omul în stare să facă de dragul copiilor săi?! Se vede că ea 1-a scos, săracul, din minți. ” Caliopi nici nu era apoi bărbat, ci femeie, ca orișicare turcoaică. În fața ei dar nu stetea Fatma tot atât de plecată. - La aceasta nu mă așteptam - grăi dânsa -, dar de mirat nu mă mir, căci pe toate căile sunt oameni care azi zic una și alta fac mâne. Tatăl d-tale mi-a spus, ce-i drept, că-mi lasă timp de răsuflare, dar nu mi-a spus și până când. E până astăzi, și nu pot decât să-ți zic ceea ce i-am zis și lui: orișice vei fi făcând, nu mi se cuvine și nici nu am să mă plâng. Caliopi se simțea adânc jignită. Îi era greu că tatăl ei a grăit într-o clipă de slăbiciune o vorbă de care împrejurările nu-l iartă să se ție. - Te plângi - îi zise - chiar când mi-o spui aceasta. Vorba e însă că am și eu copii, al cărora tată e dus de atâta timp și nu știe nimeni ce se va fi ales de el. - Vei fi având ori nu - întâmpină Fatma -, asta nu însemnează nimic: ai dreptate, și atât e destul. Am și eu copii, da’ tot îți recunosc dreptatea, și nu sunt în stare să ascund nimic din cele ce ți se cuvin. Părintele care-și iubește copiii nu face de dragul lor nimic ce nu trebuie să facă. Mai curând ori mai târziu tot are să-și facă mustrări, și atunci îi iubește mai puțin, ba chiar, îi pare rău de a-i fi avut. De aceea e rea și fapta copilului, care-și înduplecă părintele să facă ceea ce nu se cuvine. Ia, cucoană, tot ceea ce este-n prăvălie și-n casă; toate ți se cuvin! Caliopi se simțea strivită de gândul că-n adevăr nu trebuie să-l ispitească pe tatăl ei, dar tocmai aceasta o făcea și mai îndârjită. Mai vârtos râvnea la mulțumirea sufletească de a o vedea pe turcoaică umilită și călcată-n picioare. - Nu cumva ai voi să răbdăm noi la foame și la frig pentru ca voi să aveți mai puține suferințe?! exclamă dânsa. - Asemenea gânduri sunt departe de mine, îi răspunse cealaltă. Încă o dată îți spun: ai dreptate și atâta e destul. Turcii noștri n-au câtuși de puțină milă de voi când le cădeți în mână; de ce să aveți voi milă de o turcoaică și de copiii ei?! Aceasta le-ntrecea toate și-o scoase pe Caliopi din răbdare, încât sângele îi năvăli în obraji și ea-ncepu să tremure din toate încheieturile. - Să mă ierți, strigă dânsa. Noi nu suntem turci! Niciodată și nicăieri noi n-am siluit, n-am despuiat, n-am asuprit pe nimeni, nici ne-am dat silința să luăm pământul de sub picioare ori pânea de la gura altora. - Nedreptăți se fac și aici, și multe au și-n mijlocul vostru străinii să sufere, întâmpină turcoaica. - Nu! Nu! strigă iar Caliopi, care abia acum înțelegea slăbiciunea tatălui său. Vor fi suferind, dar nu de la românii cei adevărați, ci de la veneticii pripășiți printre dânșii, care țin să pară mai și mai decât chiar și cei mai neaoși români. Și pentru ca să știi că așa este - adăugă dânsa cu hotărâre - mai bucuros mă lipsesc decât să fiu pusă în rând cu turcii. Poftim! urmă, aruncându-i în fața hotărârea judecătorească. Ce era, adecă, dacă treceau ea și copiii prin iarnă îmbrăcați în vechituri?! Turcoaica i se uită cu îndrăzneală-n față. - Și mâne ori poimâne o să fii iar aici, cu altă hârtie! îi zise. N-a mai venit Caliopi, dar nici Fatma n-a mai avut zi ticnită și somn liniștit până ce nu s-a-nvrednicit să se ducă ea ca să numere banii pe masă.


content:
„Nostimă - Pui de drac împelițat! ” își zise Nicu, răsucindu-și mustăcioara. De! tânăr cu temperament, băiat de bani gata, sublocotenent de roșiori, trăit de câteva luni acum într-o garnizoană dosnică și scăpat, în sfârșit, pe câteva săptămâni în concediu, ce-ar fi avut să caute în lume dacă nu femei frumoase? Nu-i vorbă, nici afară din cale frumoasă, nici cu deosebire elegantă nu era, dar avea talie minunată, se mlădia ca o păunită în mersul ei și trăgea și ea cu ochiu - așa, mai pe furiș, ca să nu bage de seamă domnul cam bătrânior, după toate semnele, soțul ei, care-i scosese biletul și se dusese acum să expedieze bagajul. Trenul nu era încă aranjat și se plimbau ea în sus și Nicu în jos, ea în jos și el în sus, uitându-se la fiecare întâlnire ea la el și el la ea, căci gând cu gând se potrivește când inimile bat la fel. El pleca la Sinaia, unde avea de gând să-și petreacă concediul, iar dânsa-și luase biletul pentru trenul de Galați, care pleca cu vreun sfert de ceas mai înainte. Ei și? Nu era lucru mare să-și ieie și el bilet până la Ploiești, iar de acolo-și schimbă trenul. S-o facă?… să n-o facă? N-ar fi făcut-o, poate, dar strașnic jucau ochii în capul ei, încât parcă-i zicea în fiecare clipă: „Dă înainte”. Ea însă nu era singură; ce făcea cu morocănosul acela? cum îl dădea la o parte? cum trecea peste el? cum îl prostea? Tocmai aceasta-l ispitea pe Nicu, care simțindu-se irezistibil, se sucea și se învârtea ca curcanul care se umflă în pene. Femei sunt, la urma urmelor, destule. E plină lumea de ele! Pentru oamenii ca dânsul însă farmec adevărat au numai femeile măritate, care se cuceresc cu anevoie și la care răzbești trecând cu inima în dinți prin mii și mii de primejdii. După ce bagajul fu expediat, ea se depărtă, ca să iasă pe peron, dar se uită în câteva rânduri înapoi ca cea mai rafinată actriță, parcă ar fi voit să-i zică: „Nu mai sta pe gânduri! ” „Haid’! O iau cu asalt”, își zise el, apoi își luă bilet până la Ploiești, își expedie și bagajul până acolo și grăbi în urma ei. Altă încurcătură însă. El își luase, ca de obicei, bilet de clasa întâi, iar ea se urcase în clasa a doua. „Ei și! își zise el iar. Parcă cu bilet de clasa I nu poți să treci în clasa a II-a? ” Da, se poate; dar dacă soțul ei, cârcotaș ca toți soții, i se pune-n față, i se uită în ochi și-i zice: „D-ta, domnule sublocotenent, de ce ai trecut din clasa I? ce cauți aci? de unde te-ai pomenit tocmai în vagonul acesta? ” Era o mică prostie ceea ce făcea el. Cum adică, cum ar fi putut să se apropie de dânsa? Două minute mai înainte de a se fi pus trenul în mișcare, el simți că-i trece un fel de junghi prin inimă și că picioarele încep să-i tremure; bătrâiorul nu pleca și el și ea rămânea singură. Acum erau hotărâte toate. Nu o dată li se întâmplă oamenilor tineri că urmăresc cu o stăruință oarbă vreo femeie, iar în clipa când se văd, în sfârșit, aproape de ea, se opresc cuprinși de spaimă și-o iau la fugă. De acest simțimânt oarecum copilăresc era cuprins Nicu văzând c-a rămas singură tânăra femeie care-i trăsese cu ochiul. Nu-i mai venea acum să dea asalt. Deși de abia împlinise douăzeci și doi de ani, cocoana Lucica, mama lui, n-avea dorință mai fierbinte decât să-l vadă cât mai curând căsătorit cu vreuna din fetele drăguțe și bune pentru care avea dânsa slăbiciune. De zestre n-avea nevoie și putea să-și aleagă după plac. El însă voia luptă și ținea să se mai bucure de libertate, să-și mai petreacă tinerețele cu prietenii lui. „O să te încurci, băiete, cu vreo smintită ori cu vreo ticăloas - îi zicea dâns - încât o să-ți muști degetele că nu o să știi cum o să scapi, și o să-mi amărăști și mie viața. Câte nu sunt mumele care o pat așa?! ” „Aș! vorbe de babă fricoasă! ” își zicea el, care cunoștea lumea mai bine. Nu vedea el cum se petrec lucrurile în societate? Unul zboară ca fluturele din floare în floare, altul toacă pe vreo bătrâioară, iar altul e tocat de una mai tânără, pune coarne vreunui prostănac de bărbat ori își are puiculița ascunsă unde numai el o știe, și toți se simt bine. „O duci cât o duci, iar după ce te-ai săturat, dai acolo ceva și scapi”, își zicea el. Acum însă se temea. De unde știa el ce poate să iasă de aci, până unde se duce și cum se încurcă. „O las eu, dar nu mă lasă ea, își zise. Nu! N-am să trec în clasa a ll-a. ” Nici n-a trecut până la Chitila. De la Chitila până la Buftea e lung drum, și-l străbați cu anevoie așa singur, căci îți ard scândurile sub picioare când o vezi pe dânsa stând pe coridorul vagonului la fereastră. Între Buftea și Periș el a trecut dar, așa, de încercare, ca să dovedească că poate s-o facă și fără de nici o teamă, că e om cu virtute, care nu se încurcă dacă nu vrea. Ea stătea sfiicioasă ca o mironosiță, cum se cuvine unei femei care călătorește singură, iar el se făcea din ce în ce mai îndrăzneț. Pe la podul Ialomiței el a pornit atacul, constatând că e foarte cald. - Da, domnule, răspunse ea, fără ca să-și ridice ochii. - Călătoriți la Iași? - Nu, domnule. - La Galați? - Da, domnule. - Lung drum așa singură! - Da, domnule, foarte lung. - Soțul d-voastră e bucureștean? - Soțul meu? strigă dânsa ridicând ochii și uitându-se la el oarecum rușinoasă, ca orișice femeie cumsecade care călătorește singură. Nu, adăugă peste puțin. Cardini mai are la București oarecari afaceri, vreo două-trei zile. „Cardini? își zise Nicu în gândul lui. Care va să zică, doamna Cardini, iar soțul ei mai are treabă Ia București”. Mare ispită pentru un locotenent ieșit abia de curând în lume. De la Ialomița la Ploiești drumul e însă de tot scurt: abia ai intrat în vorbă, abia ți-ai aruncat mrejele și ai și sosit. Ce era adică dacă lua bilet spre Buzău? La Sinaia nu-l aștepta nimeni, bani avea cu ridicata și putea să se întoarcă și mâine și poimâine și peste câteva zile la Sinaia. „Haid’! ” își zise, iar după ce sosi la Ploiești, își luă bilet până la Galați. Ce nu faci de dragul unei femei tinere, care-și aștepta bărbatul abia peste câteva zile?! Om cu gânduri ascunse, el a început s-o ieie pe departe, și s-o descoasă, ca să afle ce-ar zice ea dac-ar voi s-o întâlnească la Galați, undeva la vreun loc mai retras. Ea se cutremură: la Galați, unde toată lumea o cunoștea?! Peste putință. El nu era însă om care se sperie de greutăți. Era tocmai pe la amiază când se apropiau de Focșani. - Ar fi, zise, o minunată idee să ne oprim, să luăm masa aici, să facem o plimbare prin oraș și să urmăm cu trenul deseară drumul spre Galați. Ea se uită speriată la el, voi să-i întoarcă spatele, dar Nicu, oștean în putere, nu se da, s-a avântat în luptă crâncenă și a ieșit în cele din urmă biruitor. Degeaba! În fața unui om ca dânsul nu putea să reziste o femeie care călătorește singură și-și aștepta bărbatul abia peste câteva zile. Abia acum se simțea el ridicat în șea. Opriți odată, au căutat cel mai bun restaurant din oraș, au luat o masă cum el știa s-o comande, au deschis o sticlă de șampanie, apoi încă una, și inimile s-au încălzit, sufletele s-au apropiat, încât toată lumea-i credea însurăței. Țiind apoi s-arăte că nu e numai berbant, ci și galant, au ieșit după masă la plimbare și s-au oprit ici la un magazin de modă, colo la un giuvaergiu. În zadar, însă, căci ea strâmbă mereu din nas. Nu-i era nimic pe gust. Cine vine de la București nu se poate mulțumi cu ceea ce găsește la Focșani. Acolo ar fi voit ea să-l plimbe, să-i pună galantonia la încercare. El avea însă planurile lui, croite cu multă viclenie. Va fi fost de vină el, va fi fost ea, vor fi fost amândoi, destul c-au scăpat trenul. Ea era nemângâiată, deznădăjduită, iar el râdea, bucurându-se-n fundul inimii lui. - Nu e nimic, doamnă, îi zise, un episod plin de haz, de care mai târziu vă veți aduce aminte cu plăcere. Ne întoarcem în oraș, luăm o odaie pentru d-voastră, altă pentru mine, mai petrecem o seară împreună, iar mâne dimineață ne urmăm drumul, și soțul d-voastră n-are să afle nimic. - Nu, domnule, nu! îi răspunse ea. Aici nu rămân cu nici un preț. Ce să fac eu la Focșani? Pun biletul de bagaj în plic și-l trimet la Galați, ca să nu-mi zacă bagajul în gară, iar eu mă-ntorc la București. Sosesc acolo pe la zece, trag la o prietenă și spun că am uitat ceva. Nicu rămase zăpăcit, ca pescuitorul care a scăpat peștele cu undiță cu tot. - Dar soțul d-voastră ce o să zică? întâmpină el. - N-am nevoie să-l văd, grăi dânsa. Bucureștii sunt mari, el umblă cu trebile lui, și aș putea să stau și mai multe zile fără ca să ne-ntâlnim. Mai multe zile! ? În gândul acesta era și pentru dânsul mult farmec. Ar fi râs camarazii lui cu hohote dac-ar fi aflat că el a plecat la Sinaia și s-a pomenit la Focșani, ca să rămâie acolo ca un caraghios. Cu totul altfel se prezentau însă lucrurile dacă se întorcea cu dânsa la București și petrecea acolo câteva zile. Ar fi mai fi stat, poate, pe gânduri, dar trenul nu aștepta. „Haid’! ” zise dar și acum și iar și-a luat bilet. În zadar! e adevărat că omul știe unde pleacă, dar nu poate să știe unde va ajunge. Ce se va fi întâmplat apoi pe drum, cum va fi potrivit el lucrurile, destul că de la gară ei au plecat în aceeași trăsură și el n-a dus-o la prietena ei, ci, mai de nevoie, mai cu dragă inimă, la hotel, unde n-au luat două odăi, ci deocamdată una singură. - Ce mi-ai făcut, domnule?! se tângui dânsa când se văzu singură, în sfârșit, cu dânsul. Ce o să se aleagă de mine?! Nicu, stăpân acum, se plecă ca s-o mângâie, strângând-o în brațe și sărutând-o. Ea nu mai făcea fasoane, ci se lăsa în voile lui ca o biată mielușea jertfită care se supunea cu ochii închiși. După ce s-au coborât însă în restaurant, ca să-și ieie supeul, ea s-a mai dezghețat. Iar s-a făcut însă rușinoasă când s-au întors în odaia lor. Nu voia o dată cu capul ca dânsul să aprindă becul și ținea să se dezbrace pe întunerec. El însă ținea cu atât mai vârtos să o vadă în cămașă și, în cele din urmă, după ce ea s-a dezbrăcat, tot a aprins prin surprindere becul. Cuprinsă de o spaimă, ea a fugit într-un colț. El după ea. Era ceva nespus de încântător. Numai începutul e însă greu, și el era din ce în ce mai mirat și mai încântat de rafinăriile ei. Pornită odată pe calea cea bună, ea era parcă toată viața și-ar fi petrecut-o împreună cu dânsul și ar fi fost în stare să fugă cu el în străinătate. Amețit de simțimântul celei mai depline biruințe și de fericirea omului ce nu mai are nimic de dorit, Nicu ar fi fost în stare s-o facă și aceasta, căci o dată sunt tinerețe, dar pentru așa ceva erau prea puțin cele trei mii de lei pe care i le dăduse cocoana Lucia, ba și din aceștia cheltuise o bună parte. Dimineața zilei următoare ea nu se mai rușina, da’ era nemângâiată. Ca s-o mângâie, dânsul a scos-o la plimbare, și acum dânsa nu mai strâmba din nas nici pe la magaziile de modă, nici pe la giuvaergii, ci ținea să arate că are gust și știe să aleagă. A și ales, încât mai pe înserate Nicu era neliniștit de gândul că n-o să-i ajungă banii pentru cele două-trei zile ce dânsa putea să petreacă la București și a început să mai strângă băierile pungii. Femeie de o delicateță rară, ea a simțit lucrul acesta și a început să-și facă, cuprinsă de o vie durere, pregătirile de plecare. „Adio! parcă zicea. Adio pentru vecie. ” El ce putea să-i facă?! Acum era mâhnit, peste puțin se bucura că scapă, dar în cele mai multe clipe îi era rușine, și atunci îi venea să alerge și să caute vreun camarad care îi mijlocește un împrumut de vreo mie de lei, ca să iasă cu obrazul curat din încurcătură. Un om ca dânsul găsea totdeauna, fie chiar și cu camătă ceva mai mare, ajutor la strâmtorare. „Uite! - îi șoptea însă la ureche un glas tainic - vezi, așa se încurcă oamenii tineri”. Nu! el era om cu virtute, care nu se dă; a lăsat-o să plece, cu durerea-n inimă și cu rușinea-n obraz, dar a lăsat-o parcă n-ar fi fost niciodată nimic între el și ea. După plecarea ei, însă, umbla buimac, ca omul care nu mai știe ce să facă. Să plece, în sfârșit, la Sinaia?! Abia vreo șaizeci de lei îi mai rămăseseră. Să ceară bani de acasă? Îi era greu. Tot numai la un camarad putea să-și găsească scăparea. Lua vreo cinci sute de lei, cu care o ducea mai pe sărăcie vreo două-trei săptămâni, apoi scria acasă. I-a și găsit unul dintre camarazi un bancher, care, om bine informat, o știa și pe cocoana Lucia. Acesta se uită însă lung la el. - Cinci sute de lei? îi zise. Numai atât?! Oameni ca d-ta nu se încurcă cu sume atât de meschine: cel puțin cinci mii! Altă ispită! N-avea Nicu decât să-și pună iscălitura pe o bucată de hârtie și făcea de rușine pe orișicine care ar fi îndrăznit să-l ieie drept un pârlit. Făcea, nu-i vorbă, o prostie și se încurca, dar avea și o satisfacție, și nu-i mai era de nici un folos bogăția dacă nu se folosea de ea ca să-și facă cheful. „Haid’! ” zise și acum și luă banii, apoi plecă cu cel mai apropiat tren, dar nu la Sinaia, ci la Galați. Ar fi râs camarazii lui cu hohote dac-ar fi aflat că se plimbă zăpăcit prin orașul depărtat și caută, el singur nu știa pe cine, pe o doamnă Cardini, cum știa el, pe care nimeni n-o știa acolo. „O găsesc - își zicea e - îi dau de urmă, o scot din fundul pământului. De mine nu scapă! ” își zicea cutreierând străzi și piețe și grădini publice, ca doară să deie, din întâmplare, de undeva peste ea. Pretutindeni pe unde ajungea, pe pereții caselor, pe uluci, pe porți erau lipite mari afișe, prin care i se aducea publicului iubitor de artă la cunoștință că seara se va da la grădina „Paradis” o mare reprezentațiune extraordinară pentru debutul domnișoarei Evelina, celebra cantatrice lirică și melodramatică, a căreia sosire de mult anunțată fusese amânată în urma unei împrejurări neprevăzute. „Acolo am neapărat s-o găsesc! ” își zise el, convins că de la o asemenea reprezentațiune extraordinară o damă ca dânsa nu poate să lipsească. Seara, dar, el a fost între cei dintâi sosiți la grădina „Paradis” și a rămas înfipt la intrare, ceva mai la o parte, ca nu cumva să-i treacă cineva pe nevăzute. Venea lumea ca la comedie, dedea năvală ca la pomană, dar frumoasa lui, gingașa lui, dorita lui nu se ivea nicăiri, și e urât lucru să stai și să aștepți fără ca să știi dacă o să vie ori nu cine-ți este în gând. Nicu însă, om neînfrânt, nu s-a mișcat de la locul lui nici după ce s-a început reprezentația. Deodată s-a pornit un vifor de aplauze și de urlete frenetice: Domnișoara Evelina, celebra cantatrice ea însăși, se prezentase pe scenă cu un mare buchet de flori și făcea cu multă grație complimente la dreapta și la stânga. Nicu rămase pe o clipă într-un fel de aiurire. Îi semăna leită grațioasa cantatrice cu doamna Cardini a lui: aceeași față, aceiași ochi, aceleași buze, aceleași brațe, aceeași talie, aceleași pulpi. Ce păcat! ? el o cunoștea, slavă Domnului, destul de bine, până în cele mai ascunse amănunte. „Ei! drăcia draculu - zise peste puțin -, dar asta nu seamănă, ci e chiar ea! Spurcăciunea naibii! ”. Îi venea să se ascundă sub vreo masă, ca nu cumva ea să-l zărească și să alerge la dânsul, și se uita sperios împrejur, parcă toată lumea îi striga, râzând în hohote: „Care va să zică de dragul ăștia ai umblat tu pe la Focșani și ți-ai cheltuit banii pe la București și-ai subscris polițe și alergi ca un smintit pe aici. Subțire cavaler! Deștept băiat! ” S-a mai uitat o dată spre scenă, apoi și-a luat capul între umeri și-a ieșit ca pe furiș din grădină, hotărât acum să se întoarcă, nici acum însă nu la Sinaia, ci acasă, și să-i spună mamei sale că tot are ea dreptate când vrea să-l știe căsătorit.


content:
Ilie Condac, croitorul de haine preoțești, ba-n urmă și de odăjdii bogate, dar și scump plătite, n-a avut decât doi copii, o fată, Lina, și un băiat, Costel. Deoarece treburile îi mergeau din ce în ce mai bine, a măritat-o pe Lina după Spirică, cea mai pricepută și mai harnică dintre calfele sale, iar pe Costel 1-a dat, ce-i drept, la învățătură, dar după câțiva ani s-a răzgândit și 1-a oprit în prăvălie, unde lucra cu șase, câteodată până chiar și cu zece calfe și mai făcea și multă vânzare. Rezămându-se pe doi stâlpi, norocosul socru și tată a ajuns în curând să-și poată purta căciula pe-o ureche, să-și ia bețigașul cu bumb de argint și să-și petreacă cea mai plăcută parte a timpului mai plimbându-se pe Podul Mogoșoaiei ori pe la Șosele, mai stând de vorbă cu prieteni de ai săi când într-o cafenea, când în vreo berărie și încheindu-și munca zilei în vreunul din varieteurile zgomotoase. Deși popii sunt oameni care-și țin strânse băierile pungii, ceea ce ieșea din prăvălia aceea era destul pentru ca să poată trăi-n toată lărgimea atât socrul, cât și ginerele, care în curând s-a învrednicit să aibă casă plină cu copii, precum și cumnatul ginerelui, care n-a întârziat nici el cu însurătoarea și nici în ceea ce privește copiii nu se lăsa mai prejos. A pățit-o însă și Condac cel norocos cum o pat cei mai mulți dintre oameni: 1-a ajuns moartea când ardea de dorința de a se mai bucura de viață. Prăvălia cea mănoasă le-a rămas celor doi cumnați în tovărășie. Mare-ncurcătură. Câtă vreme a trăit bătrânul, el era stăpân, lua din câștig cât vrea și le făcea celor doi tovarăși după toată dreptatea parte. N-avea, la urma urmelor, nici ginerele, nici fiul cuvinte de a se plânge. Acum erau amândoi deopotrivă stăpâni, și nu mai încăpea nici o îndoială că i se cuvenea fiecăruia dintre dânșii câte jumătate din câștig. Da! Dreaptă era însă împărțeala aceasta numai dacă amândoi munceau la fel, ori dacă nici unul, nici altul nu lua parte la munca din atelier, ci-și purtau ca răposatul, Dumnezeu să-l ierte, amândoi căciula pe-o ureche, își luau bețigașul și umblau fiecare în treburile sale, în vreme ce alții muncesc pentru dânșii. Spirică nu era însă om pe care firea-l iartă să-și petreacă astfel viața. El se răsfăța așa-zicând dacă lua între degete și pipăia o pănură bună, se uita cu plăcere la bucata croită ori la cea cusută de dânsul și se simțea mângâiat în sufletul lui când ieșea din mâinele sale o haină bine croită. Nu se simțea deci nicăieri atât de bine ca în atelierul de croitorie și de aceea diminețile la ora opt îl găseai totdeauna la locul lui. Stătea până la amiazăzi, apoi pleca la masă, iar după-masă se-ntorcea la două și stătea până la șase. Croia omul, încerca haine ori lucra în rând cu calfele, totdeauna liniștit și întins, cu învederată plăcere, și niciodată nu se simțea obosit. Când se-ntâmpla, cu toate acestea, ca cineva să-i vie după ora unsprezece ca să-i ia măsură ori să-i încerce o haină, el îl poftea să vie după-masă, iar dacă-i venea după-prânz la aproape șase, îl amâna pe mâne. Aceasta-l supăra pe Costel și-l făcea să ieie el măsura ori să-ncerce haina. Încă mai rău se supăra Costel când se întâmpla ca cumnatul său să îi zică vreunui mușteriu: „Avem mult de lucru: mai-nainte de vreo două săptămâni nu suntem în stare să vă dăm lucrul gata. ” Când era vorba de așa ceva, Costel intra în atelier cu noaptea-n cap, le ținea pe calfe la ore suplimentare și era-n stare să stea la lucru până-n miezul nopții, încât Spirică râdea pe sub mustață de el. - Mai dă și tu zor, că schilod nu ești, îi zicea Costel cumnatului său. - Ție mai ușor ți-e să te mai potolești mulțumindu-te cu mai puțin, îi răspundea Spirică. Nu era chip să se potrivească unul cu altul. Spirică n-avea deloc nevoie să-și dea zor. Umbla îmbrăcat în haine de șaiac, pe care și le croia el însuși după pofta inimii sale, își purta copiii potrivit cu starea tatălui lor, ținea la casa lui - pentru toate o singură slugă - mânca după împrejurări, mai borș cu perișoare, mai tocană de berbec, mai varză cu carne, mai mămăligă cu brânză, și bea la masă apă proaspătă, curată, limpede și rece, n-avea deci nevoia să se opintească și să se lipsească de mulțumirea de a petrece câte un ceas, două cu soția sa și cu copiii săi. Costel, fiul lui Ilie Condac, era cu totul alt fel de om. Om de statură mai mult decât mijlocie, subțirel și cam supt la față, el pășea mărunt ca orișice croitor adevărat, își purta brațele bălăbănite și se mlădia la tot pasul, dă-i la dreapta, dă-i la stânga. Pentru haine își lua cea mai bună și mai frumoasă ștofă, iară croitul și-l alegea după cel mai nou fason. Masa îi era încărcată totdeauna cu fel de fel de bunătăți, și vinul bun nu lipsea niciodată de pe ea. Dintre copiii săi avea o fată la pension și doi băieți la liceu. Pe deasupra mai ținea la grajdul din fundul curții și un cal, pe care duminicile și zilele de sărbători îl punea la cabrioletă, în care-și încărca nevasta și copiii, ca să-i scoată la plimbare când se nimerea ca timpul să fie frumos. Orișicât de-ntins ar fi muncit, nu agonisea Costel mai mult decât ceea ce îi trebuia. Deși doar adeseori gâfâia și mereu se plângea că e grea viața, el nu putea să ție seamă de stăruințele cumnatului său și să se mai potolească. Ar fi fost oare cu putință ca doi oameni atât de deosebiți să se nărăvească? Spirică-l plângea pe cumnatul său pentru că, râvnind la prea multe, nu se sătura niciodată și astfel se istovea muncind peste măsură. Costel îl plângea pe cumnatul său pentru că, petrecându-și viața în trândăvie nu agonisea destul pentru ca să poată trăi cumsecade. Nu rămânea decât să-și ieie fiecare partea și de acolo înainte să-și caute amândoi de treabă și să rămâie rude bune și prieteni cu inima curată. Pentru aceasta însă unul dintre amândoi ar fi trebuit să plece, lucru de tot greu, căci prăvălia lui Ilie Condac, era vad vechi, pe care nici unul dintre dânșii nu voia să-l părăsească. Spirică ținea să râmâie pentru că dânsul era-n atelier mai vechi decât cumnatul său, iar acesta se socotea mai în drept de a rămânea căci era fiu adevărat al lui Ilie Condac. Mai era apoi la mijloc și cocoana Lina, care ținea la soțul ei și la copiii săi, dar era în același timp și soră mai mare a lui Costel, pe care-l știa de când era cât pumnul și pentru care avea mare slăbiciune. Ea îi dădea soțului său dreptate, dar nu se putea împăca nici cu gândul ca fratele ei cel adevărat să plece din prăvălia tatălui său, în care și-a făcut ucenicia. S-ar fi socotit cea mai nenorocită dintre femeile de pe fața pământului dacă de Paști, de Crăciun, de Rusalii, de Sf. Constantin și Elena, de Sf. Spiridon și de încă câteva zile-n timpul anului n-ar fi stat dimpreună cu toți ai săi la masă cu Costel dimpreună cu toți ai lui: masă mare și încărcată, veselie multă și gălăgie pornită din răsfățări erau pentru dânsa floarea vieții. Tot cam la fel își îndrumase cucoana Lina și bărbatul. Apropiindu-se deci sfintele Paști, Spirică era dus mereu cu gândul la Dealul Filaretului, unde răposatul le lăsase copiilor săi moștenire o vie rară, opt pruni, trei cirești, patru caiși, doi meri, cinci peri și o odaie încăpătoare. Acolo-și făcuseră obiceiul să petreacă sărbătorile Paștilor, ale Rusaliilor și zilele de toamnă, când erau copți strugurii, cei mari și cei mici, claie peste grămadă. De data aceasta Paștile se nimerea să cadă deodată cu ziua de Sf. Gheorghe, și iarba era verde și deasă, copacii înfrunziseră, pomii erau încărcați de flori, albinele zbârnâiau printre ramuri și privighetorile începuseră să cânte ziua toată și toată noaptea. Spirică o vedea pe cucoana Lina gătind borșul, își vedea copiii ciocănind cu verii lor ouăle roșii, se vedea pe sine însuși făcând focul, ca să frigă mielul tras în frigare, îl vedea pe cumnatul său desfundând sticla de pelin… masă-ntinsă și-ncărcată, chiote și râsete, băuturi, adevărate zile de sărbătoare. - Păcat ar fi, mare păcat, cumnate, să ne învrăjbim pentru un lucru de nimic, îi zise dar într-una din zile lui Costel. Nu doară că cine știe ce, dar omul ține mai presus de toate la pacea casei sale, și o știi pe Lina cât e de stăruitoare când i-a intrat ceva în cap. Noi am putea, la urma urmelor, să rămânem amândoi în prăvălie și fără ca să mai fim tovarăși. - Cum ar fi adecă așa ceva cu putință? întrebă Costel. - N-ai văzut tutungerii în care-și are și câte un ceasornicar prăvălia? întâmpină Spirică. - Noi suntem însă amândoi croitori, stărui Costel. - Cu atât mai bine, răspunse Spirică. Lucrăm la aceeași masă, fiecare în socoteala sa. N-ai decât să te mulțumești tu lucrând cu șase calfe, căci mă mulțumesc și eu să lucrez cu trei și să iau pe seama mea ce rămâne de la tine. - Dar dacă nu rămâne nimic? grăi Costel. - De așa ceva nu mă tem, îl încredință Spirică. Muncesc de atâta timp în prăvălie, știind ce intră-n ea și ce iese din mânile noastre. Costel ar fi voit să lucreze el singur fie chiar și cu zece calfe, dar o știa pe Lina, care îi era soră mai mare și deprinsă a le orândui toate după buna ei chibzuință. Acum, în ajunul sfintelor sărbători, nu-i dădea mâna să se pună în pizmă cu ea. - De! - zise dar - să vedem, poate că e bine și așa. Cam așa a și rămas apoi, deși lucrul era neobicinuit. Știind cele trecute, Spirică nu se-ndoia că cumnatul său va lucra și-n viitor dimpreună cu calfele sale pe la miezul nopții și nu-i va lăsa câteodată și lui de lucru. Gândul acesta nu-l supăra însă. Mai vârtos se bucura că va putea să-și petreacă timpul ieșind la aer cu copiii săi ori stând de vorbă când cu unul, când cu altul dintre prietenii săi. Nici că s-ar putea zice c-au dus-o rău: își purta treburile fiecare potrivit cu firea sa. Eu le-am făcut cunoștința vreo douăzeci de ani în urmă. Costel se făcuse țâr, era nervos afară din cale și se plângea că-i tremură mâinile și picioarele, că nu vede bine și că are adeseori amețeli, ba mai și tușește mult. Tot își mai ținea șase calfe, dar el însuși nu mai lucra-n rând cu ele. Cel mai mare dintre copiii lui, o fată măritată după un căpitan, o ducea greu de tot, căci leafă lui de căpitan nu-i ajungea, iar de la tatăl ei puțin ajutor putea să capete, căci mai era acasă o fată, acum cam bătrâioară. Unul dintre băieți era funcționar la poștă, iar altul advocat. Bine n-o duceau nici ei. Trăgeau însă nădejde că după moartea tatălui lor li se va mai ușura traiul, deși cheltuielile erau multe, felurite și mari. I se înăcrise omului viața. Umbla posomorât de ici până colo. Se ducea din când în când mai pe la unul, mai pe la altul dintre copiii săi, ca să se mai învioreze, dar încă mai posomorât se-ntorcea acasă, căci prea erau multe greutățile vieții. Spirică, deși cu câțiva ani mai în vârstă, era tot om în putere, rumen la obraji, vioi și neobosit. Lăsase, ce-i drept, prăvălia în seama fiului său Iorgu, dar tot se amesteca în toate, și dacă nu găsea altă treabă, lucra în rând cu calfele. Deși posomorât nu era, se ducea și el mai la unul, mai la altul dintre copii și să se bucure de nepoții săi azi mai mulți decât ieri. Tănase, cellalt fecior al lui, era tovarăș la o neguțătorie de postavuri. Sanda, cea mai mare dintre fetele lui, era preoteasă prin preajma Oborului. Lina, cealaltă fată, era măritată după un cherestegiu. Orișiunde se ducea, inima i se-nveselea, și el din ce în ce mai vârtos se pătrundea de gândul că e bine să trăiești în lumea aceasta, în care n-ai decât să râvnești la puțin pentru ca să ai totdeauna destul nu numai pentru tine însuți, ci și pentru alții. Primăvara însă, când toate se premenesc și atât de multe intră-n ființă, el nicăieri nu-și petrecea timpul atât de bucuros ca la Costache, cel mai tânăr dintre feciorii săi, care era preot într-un sat de pe aci de prin apropiere și avea o gospodărie întinsă, și grădină de legume, și pomet, și curte plină de păsări, și vacă cu vițel, și scroafă cu purcel, și oițe cu mielușei, casă cu rosturi multe, în care nu te mai saturi să ostănești.


content:
Nu, nu mai era chip! așa nu mai putea Laie s-o ducă! Fusese sâmbătă spre duminică Ana pe la dânsul, ca să-l vadă, să-i spună ce-a mai aflat și să-i aducă o pâine, o bucată de slănină și ceva brânză, iar acum era joi spre vineri și ea nu mai venea și nu mai venea. E grozav lucru să stai la marginea bălții așa singur, cu gândurile tale și cu frica în vine, mereu treaz, ca nu cumva să fii apucat fără de veste, și gata în toată clipa de a te strecura pitulat prin păpuriș spre trestia înaltă, ca să ți se piardă urma. Lasă că nu mai avea ce să mănânce, lasă că-l omora singurătatea și nerăbdarea de a ști ce s-a mai petrecut, dar își dorea nevasta, care nu mai venea și nu mai venea. Nu, așa nu mai era chip s-o ducă! Ah, ce nemernică e firea omenească! Om cu rostul lui, scăpat din oaste, voinic, vesel, harnic și sănătos, n-ar fi avut decât să rămâie ceea ce era pentru ca să-și petreacă viața în tignă. „Hm - suspină e - afurisit să fie ceasul în care i-am văzut pe Șișcă și pe Graur! ” Ei au pus la cale spargerea, ei 1-au amețit și 1-au momit, ei 1-au luat nici singur nu mai știe cum și tot ei s-au dat de gol; cum ar fi putut să creadă că nu-l vor da, după ce au fost odată prinși, de gol și pe el? Nevoie n-aveau s-o facă, și din el, dacă ar fi fost în locul lor, n-ar fi putut nimeni să scoată nimic; nu-i socotea însă oameni cu destulă virtute și de aceea aștepta cu inima încleștată să vadă cum vin lucrurile. Luase, când a plecat de acasă, înțelegere cu nevastă-sa ce să spună, dacă 1-ar fi căutând cineva, că el s-a dus la lucru unde va fi găsind și are să se întoarcă — ea nu poate să știe cân - apoi să vină ca să se înțeleagă ce au să facă mai departe. Cinci săptămâni de zile ea venise aproape în fiecare noapte, ca să-i spună că nimeni nu-l caută: nu era a bine că acum nu mai vine! Ori i se urase, ori se temea, ori nu mai voia să aibă legătură cu el. Îi zvâcnea, când se gândea la aceasta, și i se turbura tot sângele în vine, căci de la dânsa îi venea, la urma urmelor, tot răul. Dacă Șișcă și Graur îl vor fi dat în adevăr de gol, vinovată era numai dânsa, care nu-i putuse suferi la casa ei și-l pusese în vrajbă cu dânșii. Pe urma ei căzuseră toate relele pe capul lui. Cu ușoară și ferită de griji îi era viața mai înainte de a o fi luat pe dânsa și ce puțin i-ar fi păsat dacă singur ar fi fost și acum de cele ce pot să-l ajungă! Treci, când stai singur în lume, și prin bine și prin rău și puțin îți pasă; ea însă nu-l lăsa nici să moară, nici să trăiască în pace. Cum, Doamne, să poată muri, când ea îi făcuse atât de dragă viața! Și tot mai ușor se împăca cu moartea decât cu gândul că ea ar putea să trăiască fără dânsul, ba poate chiar și cu altul. El porni cu pas hotărât spre sat: ce-o fi să fie, mai rău de cum erau lucrurile tot nu puteau să vie! Se mângâiase el, stând așa singur, cu gândul că ar putea, la urma urmelor, să trăiască ei și așa, stând el ascuns. Se deprind oamenii cu toate și n-are, așa zicea el, să-i mai poarte nimeni grija după ce va fi stat câteva săptămâni ascuns pe la marginea bălții. Crezându-l dus în lume, îl vor da încetul cu încetul uitării și el va putea să se întoarcă și să stea ascuns în casa lui. Era mult farmec în gândul acesta, dar Ana nu era încântată de el. - O să ți se urască în cele din urmă, zicea dânsa; o să vie o zi în care o să uiți că trebuie să te ascunzi și-o să te dai de gol. Să ne ducem unde nimeni nu ne știe! Da! să te duci, dar cum să te strecori prin lumea aceasta plină de îngrădiri și de pânditori? Tot era mai bine aici, la marginea bălții, unde cale de un ceas nu putea nimeni să se apropie fără ca să-l zărești: și fiecare zi petrecută aici era un scump adaos la viața fără de silă. El, cu toate acestea, se ducea spre sat, stăpânit cu desăvârșire de simțimântul că orișicum ar fi mai bine decât așa. Ba, spre a se îmbărbăta el însuși pe sine, începu în cele din urmă să râdă. De ce adică să stea el ascuns, de ce să-și lase nevasta singură, de ce să se muncească însuși pe sine, când nimeni, la urma urmelor, nu voia să-i facă nici un rău? Era numai o părere a lui, ceea ce-l făcea să se teamă, că Șișcă și Graur îl vor da de gol. Grea-i viața când nu ți-e curat cugetul: ai culcuș moale și nu poți să dormi; ai hrană bună și nu-ți tignește; te vrea toată lumea și tu te ferești de ea! „Da, da - zise e - zici tu că are să mi se urască mie fiindcă a început să ți se urască ție; zici c-o să mă dau într-o zi de gol fiindcă simți că ai fi tu într-o zi în stare să mă dai de gol, ca să scapi de mine! ” Spurcat gând! Cum oare să nu meargă, dus de el, cu pas din ce în ce mai grăbit înainte? Deodată el se opri. Ochiul lui, deprins de atâta timp cu scrutarea depărtărilor în timp de noapte, umbla și acum oarecum el de el, și departe, de tot departe, pe câmpul întins, el zărise două negrețe cari se mișcau, parcă fără ca să-și schimbe locul, cum nu se mișcă decât oamenii cari se duc și vin pe același drum cu tine. Orișice ar fi fost acele negrețe, e foarte greu să mergi înainte, când ești deprins să te ascunzi, îndată ce vreo ființă omenească se ivește în preajma vederii tale. Laie nici că se mai întreba dacă vin ori se duc cele două negrețe: îi era destul că le-a zărit, pentru ca toate să se răstoarne de-a valma în capul lui. Spaima e, fie chiar din senin venită, întunecătoare, și Laie o luă iar înapoi spre baltă, mai mult pe pitite decât mergând omenește. Abia ajuns în trestie, a început să răsufle în toată lărgimea lui și să se întoarcă la gândurile cari-l luaseră să-l ducă spre sat. Nu! prea era de nesuferit viața lui; smintit ar fi trebuit să fie ca să creadă că poate o femeie să aibă destulă virtute ca să fie legată de un om cu asemenea viață. - E peste putință! răcni el tare, încât glasul îi răsună departe peste câmpia deschisă și se sperie el însuși de sine. Era peste putință! Dacă ea, femeie, 1-ar fi văzut fugind, s-ar fi depărtat cuprinsă de groază și n-ar mai fi avut inimă să se întoarcă vreodată în viața lui și a ei. El, munte de om, care ar fi fost în stare să spargă ziduri de piatră și să ție piept singur cu șapte, el a fugit ca din fața unei puteri necovârșite, încât viermele, care e vierme, dacă 1-ar fi văzut, numai cuprins de milă s-ar fi putut uita la dânsul; dar ea, femeie slabă, ce-ar fi făcut dacă s-ar fi știut urmărită ca dânsul? Nu! Așa nu mai putea s-o ducă! Tot mai bine fie mort, fie în fundul ocnei! Ea însă ce se făcea? Cum rămânea? Noaptea toată și ziua următoare toată el s-a zbătut, muncit de întrebarea aceasta, așteptând mereu ca s-o vadă ivită despre sat și încredințându-se la fiecare clipă el însuși pe sine că ea n-are să vie, că nu mai cutează, nu mai vrea să aibă legături cu dânsul. „Dac-ar fi în ceas bun, bine, iar dac-ar fi în ceas rău, sâ fie! ” zise el vineri spre sâmbătă și porni din nou spre sat. Cum lupul mânat de foame se duce în timp de iarnă geroasă spre stâna în care știe adăpostită turma de oi, așa înainta Laie spre casa lui, fricos și privind mereu în toate părțile, oprindu-se din când în când, ca să vadă și sâ audă mai bine, dar hotărât să meargă înainte și gata să dea piept cu orișicine care i s-ar pune în drum. Sosit acasă, el ascultă puțin la fereastra neluminată, apoi bătu încet, încât era peste putință ca Ana, dacă doarme, să-l audă. Ana tresări, cu toate acestea, din somn și se ridică speriată în culcușul ei. Încă din ziua când au venit să-l caute și să știricească unde a plecat, ea a luat hotărârea de a se lepăda de el și s-a și lepădat. N-a spus, ce-i drept, nimănui în lumea aceasta că știe unde se află el, dar nici n-a zis că nu știe, ci numai că n-ar putea să știe chiar nici dacă el i-ar fi spus unde se duce, iară el a zis să spună că nu știe nici el unde o să ajungă și când o să se întoarcă. De atunci n-a mai supărat-o nimeni; dar ea era destul de deșteaptă pentru ca să simtă că e păzită în casa ei, că 1-ar da de gol și ar fi năpăstuită și ea dacă s-ar mai duce la el. Nu s-ar fi dus însă nici dacă nu s-ar fi temut de aceasta: din clipa în care-l știa părtaș la vinovăție cu Șișcă și cu Graur, ea se socotea desfăcută de el. Și dacă ar fi să vină acasă? „Dacă vine ziua — își zicea dâns - îl prind, iar dacă vine noaptea, ori nu-i deschid, ori fug prin fereastra din dos. ” Un gând o stăpânea pe dânsa: că și dânsa e părtașă la vina lui, c-a știut, ori c-a voit să-l scape. Nu era însă în stare să-l vândă, și de aceea, orișicât de greu îi era, stetea singură acasă, tremurând mereu, dormind nopțile iepurește și tresărind în toată clipa din somn. Nu putea nici acum să-și dea seamă dac-a auzit în aievea, ori i s-a părut numai în vis că cineva bate la fereastră și rămase ascultând, cu răsuflarea oprită și cu inima încleștată a omului gata de a săvârși o faptă grea. Știa ce are să facă și nici că și-ar fi putut închipui că el o va abate de la hotărârea ei. Ea rămase deci nemișcată, ca înfiptă, în culcușul ei și după ce el bătu din nou în geam. Era un deget de om care atinsese geamul, un deget ca toate degetele; ea simțea, cu toate acestea, că al lui e degetul, ba din zângănitul geamului socotea toată stăruința, toată durerea deznădăjduirii lui. Lacrimile o năpădiră și-i venea să răcnească, dar ea nu putea să-l scape și nu voia să fie părtașă la soarta lui. „Ah! sărmana de mine! suspină ea încet. De ce nu m-a născut mama moartă! ” Era bărbatul ei omul care bătea la fereastră și era om să-l sorbi din ochi și să mergi cu el și la moarte; iară ea nu putea să-l primească în casă. Știa că pânditorii sunt prin apropiere și-l vor prinde dacă va mai sta câtva timp la fereastră; ea însă nu putea să-i dea nici un ajutor. Câinii din vecini începură să latre. Ana își opri iar răsuflarea și-și închise ochii, parcă ar fi voit să nu mai vadă, să nu mai audă, să nu mai știe nimic. Îi vedea cum vin, cum se apropie, cum îl zăresc, îl înconjoară și-l prin - viu dacă se dă, ori mort dacă nu vrea să se dea. Ea sări din pat, alergă să deschidă ușa, apoi, scoțând capul prin crăpătura ușii deschise, șopti stăruitor: - Laie, fugi, fugi, că te pândesc și vin să te prindă! Drept răspuns, el făcu câțiva pași mari până la ușă și trecu pragul. - Las’ să mă prindă - grăi el cu glasul înecat -, că tot e mai bine decât acum. - Nu, Laie, nu! răspunse ea dându-se un pas napoi; nu crezi nici tu ceea ce zici. Dumnezeu îmi vede sufletul și știe ce aș vrea eu: degeaba aș vrea însă să te ajut, că nu te pot, și nu ți-e de nici un folos dacă mă vor lua și pe mine deodată cu tine. - Îmi ești nevastă - întâmpină el - și nu mă poți părăsi când mi-e mai grea viața. - Bine, - zise Ana muiată - dacă crezi că trebuie s-o fac și asta, nu am încotro. Se vede c-așa mi-a fost dată. Ești mai tare decât mine și nu aș putea nici astfel să te opresc când vrei să intri în casa ta. Eu te-am rugat să ai milă de mine și stau, dacă zadarnică mi-e rugămintea, neputincioasă în fața ta. El intră în casă și se lăsă istovit pe un scaun, apoi se uită lung la dânsa. Era întuneric în casă, dar el vedea, fiindcă o simțea, așa cum o știa, femeie cu trup de viespe, nu prea naltă, dar nici scurtă, bălană, cam ciupită de vărsat, dar cu buzele rumene și cu ochi neastâmpărați, aspră la fire și rea de gură, dar duioasă și dulce când e cu tragere de inimă. - Când au venit să mă caute? întrebă el. - Duminică dimineața - răspunse ea - și de atunci stau mereu la pândă, încât i-aș fi dus pe urma ta dacă aș fi venit să te văd. Trebuie să fie și acum pe aici prin apropiere. Laie scoase pistolul încărcat și-l așeză pe masă. Ana se cutremură. Nu-i mai rămânea decât să fugă și era hotărâtă la aceasta. Aștepta numai o clipă potrivită. - Dă-mi ceva să mănânc, - zise el - că-mi vine să leșin! Grozav lucru! Cum putea dânsa să fugă mai înainte de a-i fi pus ceva pe masă?! Laie se afla acasă la el și știa prea bine unde are să caute ca să găsească ceva de mâncare. Deși lihnit de foame, el era trupește și sufletește istovit, încât nu mai era în stare să facă nimic și, așezat o dată pe scaun, nu s-ar fi mișcat nici chiar dacă prigonitorii lui s-ar fi ivit în pragul casei. Și de ce adecă să se miște? De ce să se mai ostenească? Orișice ar fi făcut el, soarta nu și-o putea schimba. Singurul lui simțimânt era că orișicum ar veni lucrurile, mai rău de cum îi era nu putea să-i fie. Iară Ana se uita cu inima îndoită la el. Era pe polița din tindă și pâine și niște fasole gătită de post, ea însă se temea să iasă în tindă. Prea era, dacă a ieșit o dată, ispitită să nu se mai întoarcă și parcă era păcat să-l părăsească în starea în care îl vedea. Îi era bărbat omul acesta, trăiseră atâtea zile bune împreună, se deprinsese cu gândul că tot cu dânsul o să-și petreacă toată viața, și dacă nu putea să-i dea nici un ajutor, nu s-ar fi iertat viața ei toată dacă ar mai fi sporit și ea chiar acum necazurile vieții lui atât de grele. Ce bine ar fi fost, Doamne, dacă lucrurile s-ar fi urmat fără ca să mai facă ceva! - Ai ceva? întrebă el într-un târziu. - Am, răspunse ea și ieși în tindă. Ea stete o clipă pe gânduri. Câinii din vecini nu mai lătrau. Degeaba asculta, căci ei nu mai lătrau. Dac-ar fi lătrat și acum, ea n-ar mai fi stat pe gânduri, ci s-ar fi dus și ar fi scăpat odată de munca sufletească, dar ei nu mai lătrau; se vede că tot nu-l zăpsise nimeni; fără ca să-și dea bine seamă de ceea ce face, ea închise ușa despre curte, apoi luă pâinea și blidul cu fasole de pe poliță și se întoarse în casă. Îi era deodată parcă n-a fost bărbatul ei niciodată urmărit, și după ce el începu să mănânce, ea se uită cu mulțumire la el, căci mare e mulțumirea de a vedea mâncând cu poftă pe cel ție apropiat. - Și de duminică n-au mai venit să mă caute? întrebă el după ce-și mai astâmpără foamea. - Nu, - răspunse ea - ci stau numai de pândă, ca să vadă unde mă duc și să apuce urma ta. El mânca, dus cu gândul, mai departe. - Uite, - urmă iar peste câtva timp - vor fi stând ori nu la pândă, ei nu m-au simțit și n-ar crede, dacă li s-ar spune, că mă aflu acasă: am să rămân ascuns aici, iar tu te duci de mâine să mă cauți, ca să mă caute și ei aiurea. - Nu, - grăi Ana, cuprinsă de fiori reci - asta nu se poate. Eu nu știu să mint, nici să mă prefac, și ar fi destul să se uite în ochii mei pentru ca să știe că ești ascuns acasă. El nu mai zise nimic; ea însă ar fi rămas cuprinsă de groază dacă ar fi putut să vadă căutătura lui. - Ce vrei atunci să fac? întrebă el peste câtva timp. - Doamne! - zise ea suspinând - nu știu ce să fac eu, de unde aș putea să-ți spun ție, ce ai să faci? - Hm! - întâmpină el cu amărăciune - ți-e ușor ție, care n-ai decât să tragi o dată cu ochiul ca să scapi de mine. Eu am să rămân aici, și pe sufletul tău să fie dacă mă vei da în mâna lor. Ana se îndărătnici și-și strânse buzele. - Nu mă lua așa, că nu mă las să mă iei, zise ea. Poți să rămâi, dar eu îți spun că mult timp n-o să poți sta fără ca ei să simtă că te afli aici, fiindcă eu, chiar și dac-aș voi, nu știu să mă prefac. Eu însă nu vreau: proastă aș fi dac-aș voi când știu că nu pot și mișea aș fi dacă nu ți-aș spune adevărul. - Eu rămân, grăi el, și o să vezi tu că o să știi să mă păzești. Ridicându-se apoi de la masă, el își luă pistolul și-l puse sub perna de la căpătâiul patului, apoi se întinse, așa îmbrăcat cum era, în patul așternut. Ce putea Ana să-i facă? Se afla acasă la el, culcat în patul lui. Ar fi voit ca să-i zică să se ducă în podul casei unde era mai bine ascuns, dar n-o ierta firea când știa că de atâtea săptămâni n-a odihnit în culcuș moale. Nu-i rămânea decât să-l păzească. Ea se așeză pe scaunul de pe care se ridicase el și rămase nemișcată și stăpânindu-și oarecum răsuflarea, ca nu cumva să-i turbure somnul. De unde putea să știe dacă nu acesta e cel din urmă somn al lui? Zolit cum era, adormi îndată ce-și puse capul pe perină, și nu e singurătate mai grea decât cea petrecută priveghind la căpătâiul celui ce doarme dus: ți-e parcă nu mai știi dacă stai treaz, ori visezi și tu cu el. Era peste putință ca Ana să stea așa până dimineață. Iasă că-i era urât și o treceau fiori reci când se gândea câte se pot întâmpla până în zori de zi, dar ea-și făcea mustrări pentru că n-a făcut ceea ce atât de tare se hotărâse a face și 1-a primit în casă, a rămas cu el, ba mai stătea și acum. În cele din urmă se ridică hotărâtă, își luă hainele de pe lada de la picioarele patului, se îmbrăcă tiptil, apoi tot tiptil ieși din casă în tindă și din tindă în curte. Nu putea dânsa să mai stea cu un făcător-de-rele, pe care, dacă nu azi, mâne îl luau, ca să-l ducă poate pe toată viața în temniță. În zadar erau toate, traiul lor era sfârșit! În curte însă se opri. Câinii din vecini iar începură să latre, cum latră câinii numai când simt om străin prin apropiere. Cuprinsă de temerea că acum vin, în adevăr se apropie prigonitorii lui, ea se întoarse repede în casă, ca să-l deștepte și să-i spună ca să fugă ori să se ascundă. - Ce-i? strigă el, sărind în picioare când ea-l atinse puțin, ca să-l deștepte. - Fugi! - șopti dânsa cu glasul înecat de spaimă - că vin să te prindă. El stete puțin buimăcit. - Nu se poate, grăi apoi; ar fi venit ei de mult dacă in-ar fi zărit când am venit. Deșteptat, cum fusese, din somn, el ar fi fost în stare să jure c-au trecut mai multe ceasuri de când se afla acasă: era peste putință ca ei să-i fi lăsat atâta timp. Câinii, însă, câinii lătrau a om străin, ba, ascultând mai cu dinadins, Laie auzi în cele din urmă prin liniștea nopții și pași de oameni ce înaintează încet și cu măsură. Cuprins iar de groază, el își luă pistolul de la căpătâi și ieși în tindă. Un singur lucru putea să facă: să se urce în pod prin gaura din tindă. Scară nu era însă la gaura podului. Deznădăjduit, el sări pe vatră și se prinse cu amândouă mâinile, la un noroc, de cuierul pe care Ana își atârna vasele, ca să se salte și să se ridice în horn. Nu era însă făcut cuierul acela ca să poarte atâta greutate, și în clipa când Laie-și dete vânt ca să salte, cuiele ieșiră din peretele slab și Laie se răsturnă cu vase cu tot pe vatră, încât răsună casa de spărtura hârburilor. Acum erau toate sfârșite. Omul însă nu se dă cu una, cu două când știe că nu-i rămâne decât moartea ori lungi ani de muncă silnică: în vreme ce Ana rămase cu inima încleștată și cu răsuflarea oprită, Laie scoase pistolul, încordă cocoșul și ieși pe ușa deschisă, ca să-și facă drum printre prigonitorii lui. Ea-și închise ochii și-și astupă urechile, ca să nu vadă, nici să audă. Pândarii de noapte, cari dăduseră și noaptea aceasta ca și nopțile trecute mereu târcoale împrejurul casei, dar nu-l zăriseră pe Laie, se opriră mirați din drumul lor când auziră zgomotul vaselor căzute pe vatră. Chibzuit și târziu la hotărâre cum e românul, unul dintre dânșii întrebă pe cellalt ce-o fi aia, iar cellalt dete cu socoteala că trebuie să meargă să vadă, pentru ca să poată spune mâine dimineață ce s-a petrecut peste noapte în casa lui Laie. Nu erau ei puși ca să-l prindă pe laie, ci numai să-i caute urma; frumos lucru ar fi fost însă dacă, așa pe neașteptate, ar fi putut să-l lege cot la cot. Vorba era numai dacă e ori nu pe aici prin apropiere și dacă se va lăsa ori nu să fie legat, și fiindcă laie nu prea semăna a om care se lasă, ei s-au mai gândit puțin și au intrat cu băgare de seamă pe portița care se afla în fața casei, la depărtare de abia vreo douăzeci de pași de la ușa tindei. Ieșind în curte, Laie i-a văzut chibzuindu-se și s-a oprit lângă perete. Neputându-și da seama dacă 1-au văzut ori nu și ei pe el, s-a tras în dosul ușii, care se deschidea în afară, și-a așteptat să vadă ce vor face. Aici a rămas și după ce ei au intrat pe portiță și, pe când ei înaintau cu băgare de seamă spre casă, el îi așteptă cu inima încleștată și cu cocoșul încordat, gata să tragă și să descarce în ei, îndată ce vede că ei 1-au zărit și vor să-l prindă. Prigonitorii lui Laie trecură pe lângă ușă și intrară în tindă, fără ca să-și dea seamă că nu prea e lucru obișnuit ca noaptea ușa tindei să stea deschisă. Ana, văzând că timpul trece fără ca să se întâmple ceva, începu să asculte cu luare-aminte. Nu putea să-și dea seama ce se va fi făcut Laie: căciula îi rămăsese pe masă, lângă blidul din care mâncase fasolea. Un singur pas ar fi avut să facă pentru ca s-o ia și s-o arunce sub pat, dar în clipa când ea voi să facă pasul acesta, se și auziră pașii în tindă și ea se opri. - Ce-a fost aici? întrebă unul din pânditori cam cu jumătate de gură. - Ce hodorogeală? adause cellalt. Ana stete o clipă pe gânduri. Era îmbrăcată, acum, în cap de noapte și căciula rămăsese pe masă: ea nu putea să umble cu minciuna. - Ce să fie? răspunse dar cu glas limpede. Laie s-a întors peste noapte acasă și i-am spus că-i căutați urma. Simțind apoi că vă apropiați, el a ieșit și voind, precum se vede, să se urce în pod, s-a atârnat de cuierul cu vase și 1-a răsturnat. -Aș, dete cu socoteala unul dintre pânditori. Nu se poate: 1-am fi văzut noi dac-ar fi venit. „N-ai spune tu dac-ar fi adevărat! ” adăugă cellalt în gândul lui. - Și unde e acum Laie? întrebă unul dintre dânșii. - Nu știu, răspunse Ana. Nu e treaba mea să vă pun la cale: chiar și dac-aș ști, n-aș putea să vă spun. A fost aici, a ieșit și nu știu ce s-a făcut; căutați-l dacă vreți să-l găsiți, dar băgați de seamă că are pistolul încărcat și cocoașele sunt încordate. Pândarii iar steteră pe gânduri. Ar fi trebuit poate să caute prin casă și prin prejurul casei, pentru ca să se încredințeze: era însă peste putință ca ea să vorbească așa dacă Laie ar fi fost în adevăr prin apropiere. Apoi nici nu erau puși ca să-l prindă pe Laie. Împăcați cu gândul că au fost și au cercetat, ei se întoarseră iar în uliță, unde le era locul. Nu sunt cu putință slujitori mai blajini decât aceștia: Ana tremura, cu toate acestea ca frunza de plop. - Mai bine moartă - zise ea - decât trăind asemenea viață! Ea nu putea, cu toate acestea, să facă ceea ce voia. Numai acum simțea cât de mare e slăbiciunea ce-a prins-o de el și ce grozavă are să fie viața pentru dânsa după ce-l vor fi dus pe el. Mai grozavă însă era nehotărârea ei de acum, neliniștea și temerea neîncetată. - Fă, Doamne, să se aleagă într-un fel, suspină ea, cuprinsă de simțământul că în zadar se frământă, căci nu poate ști ce are să facă. Laie, îndată ce pânditorii se depărtară, ieși din dosul ușii și se întoarse cu câteva sărituri în casă. Ana se dete speriată înapoi. Îl crezuse dus, și acum, când vedea c-a fost aci, cu totul aproape de cei ce umblau să-l prindă, îi era ca și când ar fi văzut moartea trecând prin fața ei. - Care va să zică - șopti el plin de venin - n-ai așteptat decât să vie pentru ca să mă dai în mâinile lor?! - Ce voiai să fac? răspunse ea. N-ar fi avut decât să se uite bine împrejurul lor pentru ca să afle adevărul; și dacă pe tine te-a cuprins spaima în fața acestor oameni atât de blajini, nu poți cere ca eu să nu mă sperii în fața altor oameni mai isteți, cari ne vor veni mâine și vor cerceta mai bine. Nu ți-ar fi ție de nici un folos, vai însă ar fi de capul meu dacă m-ar prinde cu minciuna. Laie simțea că așa este, și mai înainte, când era muiat de foame și de osteneală, i-ar fi dat dreptate; acum însă, după ce-și potolise foamea și se mai odihnise, ieșise iar în el la iveală firea lui cea adevărată și nu se mai putea împăca cu gândul că ea o să aibă o soartă deosebită de a lui. - Știam eu - zise el — că ți-ai rupt gândul de la mine și n-aștepți decât să mă vezi odată prins pentru ca să te dai la altă viață. Ana se înduioșă. - Așa ar trebui să fie și așa am și voit eu, dar văd acum că nu se poate, întâmpină ea cu glas tânguios. Ce adică am greșit eu ca să fiu vrednică de suferințele prin care trec și de soarta ce mă așteaptă? Te socoteam, când m-ai luat, om cinstit, și Dumnezeu, care-mi vede sufletul, mă știe că nu m-aș fi dus după tine dac-aș fi avut vreun prepus. - Nici că m-aș fi încărcat cu păcatul dacă mi-ai fi fost și atunci nevastă! o întrerupse el cu spaimă, ca și când ar fi vrut să-i facă mustrări pentru că nu îi era nevastă și atunci. - Zic și eu că nu, grăi dânsa. Nu te-ar fi iertat firea, și chiar dacă da, m-aș fi simțit vinovată și eu. Cum să mă simt însă vinovată când tu nu mi-ai spus nimic, nici mai înainte de a mă fi luat, nici după aceea? Cum să mă socotesc legată de tine și acum, după ce văd că m-ai înșelat și nu ești, cum te credeam, omul cu care pot să trăiesc? Laie începu să tremure de mânie. - Nu te temi tu să mi-o spui așa în față și să mă osândești așa, fără judecată, mai aspru decât orișice judecător? grăi el, stăpânindu-și mânia. - De ce să mă tem? răspunse ea liniștită. Ce rău ar putea să mă mai ajungă? Chin mi-a fost viața câtă vreme ai stat ascuns pe marginea bălții, chin îmi este de când te-ai întors acasă, chin mi-ar fi dac-am fugi amândoi, ca să ne ascundem aiurea, și chin are să-mi fie după ce te vor fi prins pe tine, și scăpată aș fi fost numai dacă m-aș fi lepădat, cum am voit, de tine în clipa când am aflat adevărul. Tu vezi însă că nu m-am lepădat, că nu pot să mă lepăd și grozav mă ceartă Dumnezeu pentru păcatul de a fi prins slăbiciune de un om ca tine? De ce să mă mai tem Laie - urmă ea cu patimă — când numai moartea mai poate să mă ajungă, iar moartea mi-e mai ademenitoare decât viața! Nu, Laie, dacă ai fi om cu virtute, n-ai mai sta pe gânduri, ci le-ai curma odată toate cu pistolul acela, care nu mai poate să-ți fie de alt folos, căci tot mai bine e să nu fim decât să fim precum suntem. Dar nu ești om, Laie, ci fire de vierme, care se zvârcolește și vrea să trăiască până chiar și călcat în picioare. - Nu-i adevărat! strigă Laie tare de răsunară zăngănind ferestrele, apoi, îmbărbătat, el ridică pistolul și-l descărcă în pieptul ei, încât ea se răsturnă cu un țipăt ușor, ca uluită, la picioarele lui. Când însă el îndreptă pistolul spre pieptul său, mâna începu să-i tremure, și a doua țeavă se descărca tot în Ana, după ce căzu la pământ. „Orișicât de ticăloasă, numai viață să fie! ” acesta era singurul gând care-l stăpânea, și când cei doi pânditori, auzind descărcaturile, alergară la fața locului, ei îl scoaseră de sub pat ca pe un câine care nu mai cutează să muște.


content:
De! ce să-i faci mitocanului? Orișicât l-ai ciopli și l-ai polei, el tot își dă în petec. Sosit de la Paris cu diploma de arhitect în buzunar, Voicu era coconaș cu obrazul subțire ca orișicare fecior de boier și nu se mai putea întoarce în căscioara din Mahalaua Iancului, care se mai dărăpănase în timpul celor din urmă șase ani de când mumă-sa rămăsese văduvă. Nu împlinise încă vârsta de unsprezece ani când a luat bursa de la Liceul „Sf. Sava”, mai petrecuse șase ani în străinătate și pierduse deprinderea de a trăi în casă cu ferestre mici, cu tavanul scund și muruită pe jos. A tras dar, cum se cuvenea unui tânăr cu pozițiunea lui, la hotel. Muma lui însă tot mumă îi rămânea: ziua următoare s-a gătit, a oprit o birjă și s-a dus s-o vadă. Era dator s-o facă aceasta. E însă mare lucru învățul din copilărie. N-a stat nici un sfert din ceasul pentru care venise și a și început să-și facă planul cum are s-o repare casa și cum are s-o împrejmuiască. Ba a rămas și de prânz, și după-prânz s-a dus cu mumă-sa la țața Marghioala, în Mahalaua Oborului, unde frate-său Duțu avea o mică rotărie, iar vărul său Tudor era tovarăș la o băcănie. S-a dus și s-a încurcat. Șase ani sunt o bucată bună de viață și șase ani se împlineau peste câteva luni de când ei nu se văzuseră: cum, Doamne, să nu se încurce?! Ici un sfert de ceas, colo altul și încă unul: nici nu simți când te apucă seara. Apoi dacă e vorba, nici nevastă, nici copii, nici treburi de vreun mare zor nu-l așteptau acasă, și tare era bine pe acolo pe la Obor, unde-și petrecuse copilăria. Ce păcat că nu mai putea să trăiască în lumea aceasta, unde toți îl întâmpinau râzând cu bucurie, toți îi vorbeau cu inima deschisă, toți umblau în voile lui, toți se făleau cu el, încât până seara, întreagă mahalaua știa că s-a întors fratele lui Duțu și vărul lui Tudor de la Paris. Nimeni însă nu-l putea opri de a se întoarce cât mai des în ea. Așa zicea Voicu când se întorcea la otel. Ziua următoare Voicu a început să bată pe la ușile miniștrilor și mult are să alerge cine a pornit o dată în calea aceasta, mai ales când nu-i purtat de cineva care are iarba-fiarelor ca să-i și deschidă ușile la care bate. Își închipuise Voicu că toți miniștrii au să se sperie când vor afla că el e Voicu Dieu, care a luat premiul întâi în toate clasele și se întoarce acum cu diplomă în țară: miniștrii însă nici că-l știau cine e. Iară el venise în postul Paștilor anume pentru că era în ajunul campaniei și ținea să nu se plimbe, ci să-și înceapă cât mai curând lucrarea. Văzând însă că degeaba umbla pe la ministere, a început să caute vreun antreprenor care știe să-i prețuiască cunoștințele, priceperea și hărnicia. Una după alta au trecut dar zilele, ba trecut-au și săptămânile, fără ca Voicu să mai fi putut trece pe la Obor. Și e mai greu lucru să fii mamă, să-ți știi feciorul în apropiere și să-l aștepți în zadar și azi, și mâne, când ai mare zor de el. Se nimerise, așa-i soarta, că rotăria lui Duțu se află tocmai peste drum de dogăria (lui) Ciungu, care nu era om sărac și avea trei fete și doi băieți. Cât pentru băieți, ei nu-l supărau pe Duțu, dar între fete era una, cea mijlocie, Uța, care nu-i lăsa lui Duțu nici o zi ticnită. De! fată, n-ai ce să-i faci, dacă el era, ce-i drept, cu vreo zece ani mai mare decât dânsa, dar voinic, chipeș și voios. Nu putea să nu-l vadă când îi era mereu în față, iar el ar fi văzut-o de orișiunde, căci mult era nostimă și nerăbdătoare de a-l vedea c-o vede. Ciungu însă, Ciungu își perdea sărita când o vedea pe Uța stând de vorbă cu pârlitul acela, care face trei roate într-o săptămână și vinde două în trei. Nu de nasul unui asemenea om era Uța, care mai avea și zestre de două sute de galbeni. Uța însă nu se uita la roate, ci la ochii și la mustața lui Duțu; de aceea, certată, necertată, mai pe față, mai pe furiș, ea stetea de vorbă cu Duțu de câte ori numai putea. Ce păcat era adică dacă stetea de vorbă cu el? Trecuseră doi ani și mai bine la mijloc, și Uța, care nu-și făcea inimă rea când tatăl ei o certa, nu s-ar fi simțit nenorocită dacă ar mai fi trecut alți doi tot așa. Acum însă, de când cu întoarcerea lui Voicu de la Paris, Ciungu nu-și mai certa fata, ba stătea și el de vorbă cu Duțu. Ce-i drept, mai multe roate nici nu făcea, nici nu vindea vecinul de peste drum, dar avea frate arhitect, și un om harnic ca dânsul frumoasă rotărie își putea face dacă avea un capital de două sute de galbeni și ceva credit pe deasupra. Mare lucru ar fi fost dacă acum, până în Paști, ar mai fi trecut Voicu pe la frate-său, ba ar fi stat așa, ca din întâmplare, de vorbă și cu vecinul de peste drum. Așa dedea cu socoteală bătrâna, care avea o deosebită slăbiciune pentru Uța. Voicu însă uitase, parcă, pe ai săi. - Să te duci, maică, - îi zise ea în cele din urmă - să vezi ce e cu el. Duțu ținea mult la Voicu, care era cu cinci ani mai mic decât dânsul; acum însă era supărat pe el. - Eu nu mă duc - răspunse dar - dacă nu vine el. El știe unde are să ne găsească; eu însă n-am mai umblat pe la oteluri și te pomenești c-o să-i fie boierului rușine că are frate ca mine. Bătrâna era foarte mâhnită, căci ținea la Duțu, dar Voicu era mulțumirea sufletului ei și se simțea lovită ea însăși când el era grăit de rău. Orișice ar fi făcut Voicu era bine făcut, și ea nu era în stare să-l judece. Și avea dreptate bătrâna. Două zile în urmă Voicu a venit să-i spună că s-a învoit, în sfârșit, cu un antreprenor, care-i dă patru sute de lei pe lună și parte la câștig, și s-a mutat de la otel în strada Fântânii, unde au trei binale. El însă oprise birja, fiindcă era grăbit: trebuia acum să se pună pe lucru, pentru ca să arate ce poate, și să-și facă reputațiunea, care e cel mai bun capital. Era dar foarte strâmtorat când mumă-sa îi zise să dea drumul birjei și să treacă și pe la frate-său. - Trebuie, maică, îi zise ea. Ți-e frate și are să se mâhnească dacă află c-ai fost pe la mine și n-ai trecut și pe la el. - Ei, - răspunse Voicu - tocmai pentru că mi-e frate și nu om străin are să-i treacă supărarea dacă îi vei spune că eram grăbit și nu știu unde-mi stă capul. Nu-i rămânea bătrânei decât să-i spună fără înconjur că mai e la mijloc și fata vecinului de peste drum. Voicu se uită lung la mumă-sa. Dac-ar fi avut timp de a se gândi și ar mai fi cunoscut-o și pe Uța, el le-ar fi înțeles toate. Grăbit, însă, cum era, el nu putea să înțeleagă din puținele vorbe ale mumei sale decât că Mitocanul de peste drum crede că lumea se sperie de două sute de galbeni pe care îi dă drept zestre fetei sale, iar Duțu e destul de prost ca să alerge după o fată pe care nu vor să i-o dea. - Cu atât mai vârtos nu mă duc, grăi el îndărătnic. Auzi d-ta! Dacă nu m-ar avea frate pe mine, nu i-ar da fata! și lui nu îi roșesc obrajii? El tot e gata s-o ia? Sunt destule fete în București: un om ca Duțu poate să aleagă și dintre cele cu zestre mai bună. - Dar dacă numai asta-i place? - Aș! prostii! grăi Voicu. S-a trezit de mult vorba că numai una îi place omului. Parcă nu sunt om și eu? Una-ți place azi și alta mâine; femeie să fie! - Vorbești și tu ca toți oamenii cărora nu I-ea plăcut încă nici una, întâmpină bătrâna zâmbind; n-are decât să-ți cadă una tronc la inimă, nesuferite au să-ți fie toate celelalte. Ce prostie! Parcă într-o femeie se reazămă lumea? Dar Voicu era grăbit și nu mai putea să lungească vorba. Om slab de fire, el luă pe mumă-sa în birjă, ca să meargă împreună la Duțu. Se mustra c-o face, dar o făcea ca să scape. Când birja s-a oprit în fața rotăriei, Duțu ar fi voit să-și tragă câteva palme. Îl vedea pe frate-său că nu e în apele lui și le înțelegea toate: prea mare era nedreptatea pe care i-o făcuse! Vecinul de peste drum se răsfăța în fața dogăriei pline de fel de fel de găleți, ciubere și putini și se simți crescut cu o palmă când Voicu ridică pălăria și-l salută ca pe un om cu care vrei să legi o vorbă de alta. Duțu era topit, umilit ca cel mai nemernic dintre toți muritorii; nu-i rămânea însă decât să treacă șoseaua și să-și prezinte fratele. N-ar fi fost Ciungu omul care era dacă n-ar fi văzut că și la dreapta și la stânga și peste drum toți stăteau cu gurile căscate și se uitau ca la o minune. De! Mai rar dogari ca Ciungu, și încă mai rar rotarii cari au frate ca Voicu, și, la urma urmelor, fiecare-și zicea în gândul lui: „Asta e dintr-ai noștri! ” Ciungu era, ce-i drept, mitocan, dar știa ce se cuvine: cu oameni ca Voicu nu sta de vorbă în uliță; îl pofti deci pe vecinul său de peste drum, dimpreună cu frate-său și cu mumă-sa, în casă, la o dulceață servită pe tavă de argint și la o cafea turnată în cești înflorate. La asta nu se așteptase Voicu: n-avea însă încotro; a intrat o dată în horă și nu-i rămânea decât să joace. Mult ar fi dat, însă, dac-ar fi putut să scape cât mai curând și, strâmtorar cum era, se simțea grozav de stângaci mai ales când trebui să dea față și cu muma fetei. Deodată însă el se dezmetici, adică drept vorbind își pierdu și puțina stăpânire de sine ce-i mai rămăsese. Uța, o fată ca de vreo optsprezece ani, cam înaltă și plină la obraji, mai mult smeadă decât oacheșă, cu un zâmbet de copil răsfățat în ochi și împrejurul gurii și curată și fragedă ca mărgăritarele stropite de roua dimineții, intră cu tava de dulcețuri și se duse mai întâi la bătrâna. Pe când bătrâna lua tacticos și bătrânește dulceața, ochii ei se furișau hoțește la Voicu, care uitase că mai sunt și alții de față și se pierduse în privirea ei. Nu! Așa fete nu văzuse el pe unde umblase. De la bătrâna, Uța trecu la Voicu. Tava îi tremura în mână, însă nu de emoțiune, ci fiindcă îi era greu să-și stăpânească râsul. Și-l stăpânea, nu-i vorbă, dar ochii ei și gropițele din obrajii ei se mișcau cu neastâmpăr: îi venea să arunce tava cât colo, să sară la Voicu, să-l apuce și să-l sărute. N-a făcut-o, dar s-a uitat o dată drept și deschis în ochii lui, încât Voicu se simți parc-ar ști-o de copilă mică, parcă ar fi purtat-o în brațe, și nu-și mai putea stăpâni râsul. — De! - acum îl înțeleg și eu pe Duțu - grăi el cu inima deschisă, ca și când în casa aceasta ar fi crescut. Duțu era foarte supărat, iar bătrâna se uita mirată la fiul său. Nu! Prea o luase repede! Așa zicea și Ciungu în gândul lui. Erau strâmtorați cu toții, de nu mai știau cum să iasă din încurcătura aceasta. - Doamne! grăi Uța, cuprinsă de neastâmpăr. Ce să mai umblăm cu mofturi? Parcă nu știm cu toții care dintre noi ce gândește! Ea-și acoperi apoi fața cu amândouă mânile și începu să plângă. Așa sunt femeile: acum râd ca niște nebune și, cât bați din palme, încep, te miri de ce, să plângă. Bătrânele amândouă, deși foarte voioase, începură să plângă și ele. - Ei, lăsați acum plânsul, că nu se prăpădește lumea, grăi Ciungu supărat; îi mai dau o sută de galbeni pe deasupra; să fie trei! - Ia lasă galbenii, întâmpină Duțu dezghețat. Parcă n-am fi putut noi face lucrul acesta și acum doi ani! - Ba să nu-i lase - grăi Uța - că ne trebuie și nouă. De ce adică să fim noi săraci și ei să se uite peste drum parcă n-am fi fost oameni ca dânșii? Ce mai puteai să zici? Dacă e vorba, Voicu era acela care dăduse lucrurile fără înconjur pe față și după el se luase Uța, iar celorlalți nu le mai rămânea decât să-și deschidă și ei inimile. Voicu găsea ceva frumos în această lipsă de sfială și peste două zile iar a găsit un sfert de ceas ca să treacă pe la Obor: prea îi era nesuferită lumea în care trăia și i se deschidea inima când se întorcea aici. După Paști s-a făcut nunta, iar după nuntă au urmat zilele albe cu dumineci petrecute pe la Grădina lui Eliad, pe la Tei, pe la Pantelimon, pe la Băneasa, pe la Herăstrău. Voicu nu putea să lipsească niciodată. El îi făcuse, la urma urmelor, bărbat și nevastă și nu se putea lipsi de mulțumirea de a-i vedea ce bine trăiesc; iară Uții nu i-ar fi priit nimic dacă n-ar fi fost de față și Voicu. Peste o săptămână el stetea de dimineața până seara cu zidarii, cu dulgherii și cu țiganii salahori, serile, obosit, se culca, cum se zice, deodată cu găinile, iar duminecile și zilele de sărbători alerga la Obor: se făcuse de nu-l mai cunoșteau prietenii, pe cari nu-i mai vedea decât din întâmplare, și pierduse în câțiva ani toată poleiala pe care i-o dăduse Parisul în timp de aproape șase ani. Toate au însă sfârșitul lor firesc. Mai spre iarnă, tocmai când arhitecții au destul timp de plimbare, Voicu nu mai avea ce să caute pe la Obor. Luase Duțu obiceiul de a ieși numai cu nevasta, fără Uța nu putea să iasă. De sărbători au avut bucurie în casă; după sărbători au tras un chef de botez și apoi frații nu se mai vedeau decât, vorba românului, din Paști în Paști. Voicu luase peste vară câteva zidiri la țară, unde alți arhitecți cu obrazul mai subțire nu bucuros mergeau; iară Duțu lucra cu trei calfe, mai ținea și doi ucenici și nu putea să lase rotăria. Ei însă tot frați erau și nu-l ierta firea pe Voicu să nu vie la Obor când se nimereau câte două sărbători una după alta. Așa au și rămas lucrurile: avea fiecare treburile lui și, în vreme ce Duțu umplea magazia de roate și Uța umplea casa de copii, Voicu își cumpărase loc și aduna material ca să-și zidească casă sus în Dealul Spirii. Mare chef au tras apoi când Voicu a ajuns să-și sfințească casa. Erau adunați cu toții: bătrâna cu feciorul ei Duțu și cu nora ei, Uța, Ciungu cu nevastă-sa, cu fetele și nurorile, cu feciorii și cu ginerii săi, Tudor, cu nevasta și peste toți o droaie de copii, tot unul mai mic decât cellalt. Uța era, cu toate acestea, posomorâtă. Prea era mare și largă și frumoasă, prea boierească casa lui Voicu: așa numai pentru sine nu și-o zidise omul, și Uța, femeie prevăzătoare și mumă a patru copii, dedea cu socoteală că mai curând ori mai târziu o să fie și o stăpână în casa aceasta. Vreo cocoană năzuroasă, care nici că se mai uită la rudele soțului său. I se închidea inima când se gândea la aceasta. Și, totuși, păcat de așa casă să trăiești singur cuc în ea. Mai întâi Ciungu, care era cel mai bătrân dintre dânșii și știa mai bine decât toți ceilalți ce mare lucru e să ai oameni aleși între nemoteniile tale, a închinat paharul în sănătatea viitoarei. Apoi și-a dat și bătrâna focul pe față, mărturisind că atâta dorință mai are și ea în lumea aceasta. Duțu n-a zis nimic, dar și-a mângâiat copilașii și a cuprins-o pe Uța cu brațul, apoi s-a uitat în ochii fratelui său ca și când ar fi voit să zică: „Nu e pe lumea aceasta mai frumos dar de la Dumnezeu! ” Voicu râdea de el. De ce oare și-ar fi zidit casa dacă nu acesta i-ar fi fost gândul? Râdea și Uța, dar râdea de dânșii. Iară Uța, muiere cu gura rea, s-ar fi simțit umilită dacă n-ar fi spus fără de încunjur ceea ce gândea. - Vorbiți și voi ca ăl din poveste, care și-a dorit să fie împărat, grăi dânsa. Asta nu e om care-și ia nevastă. Vă pomeniți că-l ia pe el una care-l face să ne închidă ușa înaintea nasului. Erau grăite în glumă vorbele acestea. Voicu se simțea, cu toate acestea, atins de ele. Nici unul dintre cunoscuții lui, ajuns odată ceva mai în capul mesei, nu mai voia să știe de rudele sale, ba se sfia până chiar și de părinții săi. El disprețuia pe asemenea oameni, iar acum Uța, pe care o socotea femeie cu judecată, îl punea în rând cu dânșii. -Îmi pare rău - zise el mâhnit - că nici acum nu mă cunoști. Eu n-aș putea să trăiesc cu o femeie care n-ar ținea și la voi. Uța se uită zâmbind la el. Nu se-ndoia că el așa simte cum vorbește: nu putea însă nici el să știe cum are să simtă după ce va fi prins vreo slăbiciune, și era om făcut să aibă mari slăbiciuni. Asta și-o mărturisea și Voicu și de aceea era foarte fricos. Când începuse a-și aduna material pentru casă, el era hotărât să se însoare îndată ce-și va fi zidit casa. Îi era urâtă singurătatea și nu e lucru mai ușor decât să te însori după ce ai o carieră bună și ți-ai mai adunat și avere, ca să poți alege după plac. Casa era însă sfințită și el nici măcar alegerea nu și-o făcuse. Erau multe cari îi plăceau și multe dintre acestea s-ar fi simțit fericite dacă el le-ar fi cerut mâna, fiindcă, deși cam rustic, el era om deștept, voios, cu foarte bună reputațiune și simpatic. Idealul lui era însă o femeie frumușică și curată, deșteaptă și săracă, un fel de Uță, pentru care căsătoria cu dânsul ar fi fost un mare noroc; iar ochii lui se opreau asupra femeilor frumoase și elegante, fete din familii mai înstărite, unele cu zestre mai mare decât averea lui și nici nu-i era nimic mai urât decât bărbatul care, căsătorindu-se, intră slugă la stăpân. A trecut dar anul și-au mai trecut și alți ani și Voicu a început să simtă că e mai greu să-ți alegi nevastă decât să-ți zidești casă. Voicu, cel mai mare dintre băieții lui Duțu, intrase în școala comercială, iară Voicu, fratele lui Duțu, trăia tot singur cuc în casele din Dealul Spirii care nu mai erau nouă. Și nu numai casele se învechesc; se cam învechise și stăpânul lor, care se uita din zi în zi mai îngrijat la perii cărunți de pe tâmplele lui. De, om tocmai tânăr nu prea era, și, neînsurat, omul care nu mai e tânăr se simte totdeauna mai bătrân de cum în adevăr e. Lasă că cei mai mulți dintre prietenii lui de odinioară erau de mult oameni cu rost și cu copii mari, iar prietenii lui de acum erau cu câte zece ani mai tineri decât dânsul, se sporeau însă din zi în zi și fetele care îi plăceau, dar nu se mai uitau la dânsul. Ajunsese în cele din urmă că nu mai credea ca vreuna să-l ia și pe el. Nici că se putea altfel! Pe stradă, pe la binale și prin birturi nu poate nimeni să-și găsească nevastă; iar prin casele oamenilor nu intra Voicu. Nu i-ar fi rămas dar decât să primească ajutorul cocoanei Firichii din Calea Moșilor, care trecea foarte adeseori pe la bătrâna și avea pe fiecare deget mai multe, și mai tinere și mai potrivite la vârstă, tot una și una, cari l-ar fi luat bucuros; el însă desprețuia pe oamenii cari nu-și aleg ei înșiși nevasta și nu voia să stea de vorbă cu cucoana Firica, ba nici că voia să vadă portretele pe care ea le lăsa din când în când la bătrâna. Un singur lucru îl mai muia pe Voicu: perii cărunți, cari se făceau din zi în zi mai deși. Când se gândea la aceștia, el tot se uita fie chiar și numai din curiozitate la portretele Firichii. - Uite! - îi zise într-una din zile bătrâna, scoțând la iveală un portret - de ce adică n-ai lua-o pe aceasta? Ce boboc de fată! Familie bună… zestre de opt mii de galbeni… Voicu se uită cu un fel de jale la portret. O cunoștea, așa, de pe stradă, cum atât de multe îi erau cunoscute: era Olga, fiica cofetarului Bondoc. Adevărat boboc de fată, dar una dintre multele cari nu se mai uitau la dânsul. - Bine, mamă, - grăi dânsul — și d-ta m-ai lăsa s-o iau pe asta? - Adică de ce să n-o iai? răspunse bătrâna. Nu ți-e destul de tânără, destul de frumoasă? N-are destulă zestre? - Ba mi-e prea tânără și prea frumoasă pentru zestrea ce-o are, zise el. Nu vezi d-ta că asta e o mofturoasă care nici nu se uită la oameni ca mine? Bătrâna se uită adânc jignită la el. - S-ar simți - grăi dânsa - foarte fericită dac-ar găsi un bărbat ca tine. - Nu degeaba au trimis-o pe cocoana Firica la mine. -Aș! - întâmpina el - au trimis-o părinții, cari umblă să scape cât mai curând de ea și-i caută, ca oameni cu minte, un bărbat mai așezat. Asta este dintre femeile cari și cheltuiesc zestrea îndoit și te fac în fiecare zi să simți că ți-au adus-o, și dacă m-ar lua, ar face-o numai pentru ca să scape de părinții ei. Apoi vorba Uței, chiar dintru început v-ar trânti ușa în nas! Obrajii bătrânei se umplură de sânge. - Asta e, vezi, asta! strigă ea cătrănită. De mult ai fi tu însurat dacă nu te-ai uita în gura Uței. Cauți mereu și nu găsești, fiindcă ai voi să iai nu numai pentru tine, ci totodată și pentru noi. Apoi asta n-o găsești nici într-o mie, nici între zece mii: ori e de seama ta și nu mai e de a noastră, ori e de a noastră și nu mai e de a ta; amândouă nu sunt cu putință. - Dacă ține la mine, grăi Voicu, trebuie să țină și la voi. - Vorbești și tu parc-ai fi Uța, răspunse bătrâna; de unde să ție dacă nu te cunoaște? Stăi, așteaptă, răbdă: asta vine cu timpul. - Nu! - zise el cu toată hotărârea - eu nu pot să fac ceea ce e împotriva firii mele! Vorba e numai că hotărârile unui om care a ajuns să nu-și mai poată număra perii cărunți foarte ușor se schimbă când e la mijloc vreo femeie care e și tânără și frumușică. Cocoana Firica, femeie trăită în lume, nu voia să-l siluiască pe Voicu. O încercare însă nu putea să-i strice. Goreanu, unul dintre prietenii lui Voicu, luase de curând în căsătorie pe o verișoară a Olgăi; ce ar fi fost adică dacă s-ar fi întâlnit ca din întâmplare la Goreanu? Cucoana Firica își dedea parola de onoare că are să pună lucrurile la cale astfel încât chiar nici nevasta lui Goreanu să nu bănuiască nimic. Vorba era numai că e greu de tot să poftești la casa ta o fată și un flăcău fără să bănuiești nimic, și încă mai greu e ca un om de curând căsătorit să știe ceva ce n-are să afle și nevasta lui. Cucoana Firica puse lucrurile la cale așa ca Olga să vie după-amiazi cu lucrul la prietena ei și să rămâie și la masă, iar d-l Goreanu să-l aducă apoi și pe Voicu, ca din întâmplare, la masă. Goreanu însă nu putea să aducă la masă un prieten pe care nevastă-sa nu-l cunoștea încă fără ca să spună o vorbă, iar pe nevasta lui nu o răbda firea să nu-i spună verișoarei că are să fie Voicu la masă. Olga nu-l cunoștea pe Voicu, dar îl știa de la muma ei, care vobise despre dânsul, ba-i arătase chiar și portretul lui. - Nu mă duc! zise ea foarte hotărâtă. Hotărârile unei fete trecute abia de șaptesprezece ani sunt însă tot ca ale flăcăilor cu peri cărunți. Mai ales după ce verișoara ei a încredințat-o că Voicu nu bănuiește nimic, Olga s-a dus din curiozitate femeiască, așa zicea dânsa. Și tocmai fiindcă era curioasă, Olga era nerăbdătoare, cuprinsă de un fel de fierbințeli. Voicu chiar mai mult decât dânsa. Îi părea rău că s-a lăsat să fie tras în încurcătura aceasta. Se simțea parc-a luat asupra sa o sarcină grozav de grea și e legat pe vecie din clipa în care a luat înțelegerea cu prietenul său. Viind deci la Goreanu, el se mângâia cu gândul că încercarea o să rămâie zadarnică. Tot e mai bine să stai singur decât să-ți legi viața de toanele unei femei care nu e, la urma urmelor, pentru tine! Cu totul altfel i se prezentau lucrurile după ce s-a văzut față în față cu ea. Nu era sărmanul obișnuit să vadă femeile atât de aproape și nu fusese în viața lui atât de înaintat, ca acum, spre căsătorie. Prea era nostimă: ar fi fost în stare s-o ia chiar și fără voia ei! Vorba e numai că Olga nu se uita la el. Șerpoaică neastâmpărată alte dați, acum era înțepată și scurtă la vorbă: voia parcă să-i arate că nici că vrea să știe de oameni ca dânsul. Iar Voicu nu era omul care știe să se apropie de femeile tinere și să le deschidă inima: tot înțepat și scurt la vorbă era și el. Se îndărătnicise omul și parc-ar fi fost în stare să-i zică: Lac să fie, că broaște sunt destule. Și totuși! Fetele tinere se simt foarte măgulite, înălțate oarecum în gândul lor când știu că un om mai matur și mai așezat are slăbiciune de ele, și n-avea Olga decât să se uite la dânsul pentru ca să vadă că el a venit anume ca s-o vadă. Era foarte greu să-i ții la un loc pe amândoi și te așteptai în toată clipa să-i vezi luându-se la ceartă; d-l și d-na Goreanu se uitau cu toate aceste râzând unul la altul. - Să-i lăsăm singuri! șopti ea după masă și ieși ca să vadă de treburile casei. Lui Goreanu îi plăcea ideea. - Să mă ierți, zise el peste puțin și se duse după nevastă-sa. Voicu era foarte strâmtorat. Olga însă, care îi vedea strâmtorarea, se simțea oarecum la largul ei, parcă l-ar fi prins și ar putea să facă tot ceea ce voia cu dânsul. Ea rămase câtva timp tăcută, așteptând să vadă ce va zice el. Văzând apoi că el nu zice nimic, ea își ridică ochii și se uită drept în ochii lui. Voicu se uită și el drept în ochii ei și parcă le venea amândurora să râdă. Dac-ar fi fost Uța la mijloc, ea ar fi zis: „Ce să mai umblăm cu mofturi? ” Olga era însă mai mofturoasă; ea ar fi voit ca el să se apropie de dânsa și să-i zică ceva, și fiindcă el nu se apropia și nu zicea nimic, ea îi întoarse mâhnită spatele și se uită pe fereastră. Îi venea să plângă și îi era rușine; ar fi voit să răcnească și nu-i ședea bine. El se apropie sfiicios de dânsa. - Domnișoară, - grăi apoi încet - n-ai de ce să te superi pe mine. Eu n-am înțeles lucrurile așa, dar verișoara d-tale vrea să-și facă o jucărie cu noi. - Ce vrei d-ta cu mine? răspunse ea, uitându-se iar în ochii lui. El apucă, fără ca să-și dea seama, mâna ei, și e lucru mare să ții în mâna ta mâna ei. - Nu mai vreau - zise - decât ceea ce vrei și d-ta. Aș fi foarte fericit dacă ai voi ceea ce doresc eu, dar înțeleg că e lucru foarte greu. Sunt cam bătrân. - Ba nu ești - răspunse ea îndărătnică -, dar d-ta nu mă cunoști; eu sunt zburdalnică, caprițioasă și nu te cunosc. Mi-e oarecum frică de d-ta. - Nu, - zise el râzând - frică nu poate să-i fie de mine nimănui. Și deodată parcă se răsturnară toate lucrurile: acum se simțea el în largul lui, încât o prinsese parcă și putea să facă tot ceea ce voia cu dânsa. - O să ne cunoaștem mai bine, zise el și, tot fără ca să-și dea seama, luă mâna ei în amândouă mâinile lui, se uită drept în ochii ei deschiși, apoi îi atinse puțin obrazul și o mângâie ca pe un copil. Ea se ridică oarecum speriată și așa, depărtați unul de altul, îi găsi d-l Goreanu când se întoarse. Vedea că s-au schimbat lucrurile, dar nu putea să-și dea seama ce s-a petrecut între Voicu și Olga, care era supărată de-i venea să plângă. Văzându-l pe Voicu sfiicios, ea-l luase drept un om blajin, cu care poate să facă tot ceea ce voiește. Nu era dar câtuși de puțin supărată când a rămas singură cu el; își închipuia că are să se joace cu el ca șoarecele cu pisica. Era însă prea tânără pentru asemenea joc, el o luase prea serios și lucrurile au ieșit cu totul altfel. Ar fi voit deci să mai stea cu el pentru ca s-o poată cârmi și era supărată că aceasta nu mai e cu putință și el rămâne cu impresiunea pe care o primise. Nici că era bună impresiunea aceasta. Prea iute se petrecuseră lucrurile. După ce atâta timp își făcuse planuri de căsătorie, Voicu se înfipsese încetul cu încetul în gândul că e foarte greu să câștigi o femeie. Olga i-a părut dar femeie admirabilă, de care nu îndrăznea să se apropie, numai însă câtă vreme ea a fost rece, scurtă la vorbă, oarecum neapropiată; acum vedea într-însa copila ușuratică ce se arunca orbiș în brațele celui dintâi venit numai ca să scape de disciplina părintească și să poată trăi mai liber. Erau toate stricate: acesta era simțimântul de care erau cuprinși cu toți în clipa despărțirii. Abia seara, când se află singur, a mai început Voicu să se răzgândească. Copilă ușuratică? Da! Însă tare drăguță! Păcat! Putea, așa simțea el, să facă tot ceea ce voia cu dânsa și e foarte greu să găsești o femeie cu care poți face tot ceea ce vrei. S-ar fi bucurat, la urma urmelor, dacă ar fi putut să mai stea singur cu dânsa, ca s-o cunoască mai bine. S-ar fi bucurat, dar nu era omul care știe să pună la cale o întâlnire. Tot cocoana Firica trebuia să-i vie într-ajutor, un lucru pe care foarte bucuros îl făcea. Cocoana Firica ținea însă ca alergătura să nu-i fie degeaba: l-a purtat dar pe Voicu cu vorba de azi pe mâine, până ce n-a putut să-l ia cu frumosul, ca să-l ducă drept la casa viitorilor săi socri, ceea ce era deopotrivă cu pețirea. Nu era Voicu hotărât s-o facă, dar a făcut-o din slăbiciune omenească, iar după ce a făcut-o, se simțea anjagat și nu se mai putea întoarce. Astfel s-a pomenit fără de voia lui legat, de nu se mai putea mișca. Ce-i drept, mâna domnișoarei Olga n-o ceruse, dar, vorba Uței, știa fiecare dintre dânșii ce vor ceilalți, era foarte bine primit la casa lui Bondoc, și Olga, copila cea ușuratică, putea să facă tot ceea ce voiește cu dânsul: celelalte se înțelegeau de sine. O singură greutate mai era la mijloc: doamna Bondoc, care era cocoană, și domnișoara Olga, care crescuse în „pension”, cu fete din „case bune”, țineau ca mama lui Voicu să nu fie poftită la logodnă. La nuntă da, ziceau ele, dar nu și la logodnă. Țineau ca logodna să se facă fără de zgomot. Voicu s-a învoit, ca să scape de greutatea aceasta. Îi era foarte greu s-o facă, dar a făcut-o. Logodna nu era deloc fără de zgomot. Venise, din contra, multă lume la ea și dansul s-a urmat până în zori de zi. Voicu se simțea singur, părăsit, nebăgat în seamă, afară din cale strâmtorat în mijlocul acestei lumi străine pentru dânsul; se mângâia însă cu gândul că la nuntă îi va avea și pe ai săi împrejurul său. Se mângâia; din când în când însă tot sângele îi năvălea spre obraji; se gândea cum ar fi primită în mijlocul acestei societăți mama lui și Uța, la care atât de mult ținea, și-i era rușine de pozițiunea falșă în care intrase. Cine era, la urma urmelor, acest Bondoc? Cine era doamna Bondoc? Cine erau toate aceste cocoane gătite și sulemenite? Și totuși câteva zile în urmă, când doamna Bondoc a scăpat vorbă că ar fi mai bine dacă el nu și-ar pofti pe ai săi nici la nuntă, el n-a fost în stare să-i aducă aminte că vorba era ca să-i poftească. Era hotărât să se retragă, și trei zile nici n-a mai dat pe la casa lui Bondoc. A patra zi a trecut însă pe la maină-sa, ca să-i spună că el nu se poate hotărî, iar de la bătrâna nu s-a mai întors acasă la el, ci ia Bondoc. Era cuprins de simțământul că intra rob, dar altfel nu putea să facă, și peste câteva zile Uța știa că Voicu n-are s-o poftească nici la nuntă. - Nu, - zise ea îndârjită - lucrul acesta n-are să se facă. Am să mă duc și nepoftită! Nu vezi tu c-au făcut o păpușă din el? Dacă se lasă acum să-l poarte de nas, jucăria lor are să fie toată viața lui. Duțule! - adăugă ea aprinsă - adu-ți aminte de ajutorul pe care ți l-a dat el când erai să te însori: trebuie să-l ajuți și tu pe dânsul! — Cum, păcatele mele, să-l ajut? răspunse Duțu. Dacă e slab, eu nu pot face om din el. Așa a fost și așa și are să rămână toată viața lui. Trebuia, cu toate acestea, să facă ceva dacă voia să mai aibă trai bun cu Uța, care nu era deprinsă a suferi să nu i se facă voile. Nu degeaba era el fratele lui Voicu: trebuia să facă tot ceea ce-i spune nevasta când era să scape pe fratele său de sub stăpânirea viitoarei lui neveste. - E - zicea Uța - rușine pentru un bărbat să se lase ca nevastă-sa să-l poarte de nas! Duțu se uită lung la ea. - Tocmai de aceea - răspunse el zâmbind - n-am să mă amestec în aceasta: n-o să stric eu norocul fratelui meu numai ca să fac chefurile tale. - Auzi? Să-i strici norocul? grăi Uța. Vai de așa noroc! Degeaba, cu Uța nu putea Duțu s-o scoată la capăt. Ca să scape de gura ei, duminică înainte de amiază el s-a gătit și s-a dus la Bondoc. N-ar fi fost, dacă l-ar fi întrebat cineva, în stare să spună ce voiește să facă; el însă știa ce voiește și se simțea destul de deștept ca să se descurce. - Aș putea - întrebă el pe unul dintre băieții din prăvălie - să vorbesc cu domnul Bondoc? Băiatul îl trimise la „cantor”, unde Bondoc își făcea socotelile de peste săptămână. Duțu, care nu mai era sărac ca odinioară și nu uita niciodată că are frate arhitect, se duse fără de sfială, poate chiar prea îndrăzneț la fereastra contoarului, apoi, după ce se uită pe fereastră și-l văzu pe Bondoc la masă, coti, deschise ușa și intră ca la el acasă. Bondoc se uita cam mirat la mitocanul fercheș și țanțoș. - Vin - grăi Duțu - ca din partea fratelui meu Voicu și aș dori să grăiesc, dacă se poate, o vorbă cu cocoana d-tale și să văd pe coconița, mireasa fratelui meu. Bondoc era strâmtorat. Nu că l-ar fi supărat, poate, purtarea lui Duțu, dar îl băga în răcori gura nevestei sale, care atât de mult ținea să n-aibă a face cu mitocănimea viitorului ei ginere. Nu-i vorba, tot un fel de mitocancă era și ea, dar se ridicase și ținea la ochii lumii, avea ambițiunea ca nimeni să nu poată zice: „Se vede că e neam de mitocan! ” Tocmai de aceea cel mai cuminte lucru era să-l scoată pe Duțu cât mai curând din prăvălie, pentru ca nu cumva băieții să prindă de veste și să bată toba cea mare. — Sunt foarte vesel - zise el dar cam strâmtorat - și o să vedem dacă nevastă-mea e acasă. Poftindu-l apoi să iasă pe ușa din dos și să urce scările, îl introduse chiar în salon, unde nechemat n-avea nimeni voie să intre, și-l rugă să aștepte puțin. Rămas singur, Duțu se uită împrejurul său și cxamină cu ochii mobila și tablourile din perete. „Până-aci - grăi el zâmbind - toate merg de minune: mă pomenesc că mă oprește și la masă, numai să scape de mine. ” El se așează apoi pe canapeaua de sub oglinda cea mare. La asta nu-l poftise Bondoc. Duțu știa însă ce voiește, era fratele lui Voicu și acolo îi era locul. Cocoana, dacă era de altă părere, n-avea decât să cheme slugile și să-l dea pe scări. Cucoana se supără când auzi că a venit fratele lui Voicu și că bărbatul ei l-a poftit chiar în salon. Era de părere că de asemenea oameni nu mai poți scăpa dacă nu știi să-i ții la cuvenita depărtare. Înțelesese însă și ea că nu-i rămâne decât să-l ia cu binele și intră, însoțind pe soțul ei, cu zâmbetul pe buze, în salon. Când îl văzu însă tolănit pe canapea ea-și perdu sărita: la atâta obrăznicie nu se aștepta. Duțu însă nu-și pierdu sărita: ridicându-se după canapea, se închină puțin, apoi înaintă spre dânsa și întinse mâna, ca să apuce pe a ei și s-o sărute, după cum cerea buna-cuviință. Doamna Bondoc își dedea seama că nu-i rămâne decât să-i dea mâna. Era însă femeie, și femeile, când sunt supărate, nu prea sunt în stare să se stăpânească. — Ce poftești d-ta? întrebă ea înțepată și fără să-i dea mâna. — Nici nu știu cum să-ți spun, răspunse el zâmbind. Am venit să vă rog să nu ne poftiți nici la nuntă, fiindcă n-am putea, dacă ne-ați pofti, să venim și s-ar mai supăra și frate-meu. - Nici nu e vorba să vă poftim, grăi dânsa mai potolită. D-ta știi cum e lumea: ar fi greu pentru d-voastră… - Prea bine, o întrerupse el. De când cu logodna, nu mai am trai bun cu nevasta și cu socrii; n-aș mai vrea să mă stric și cu frate-meu. Și dacă vi-e rușine d-voastră cu noi, ni-e încă mai rușine nouă de rușinea d-voastră! Asta trecea toate mărginile! Obrajii doamnei Bondoc se umplură de sânge, iar d-l Bondoc, care știa că toate în capul lui au să se spargă, era în stare să-l apuce pe Duțu de piept ca să-l dea pe scări. Duțu era însă foarte mulțumit de ceea ce făcuse. El nu mai așteptă deci să fie poftit, ci se închină cu plecăciune. - Fără supărare! grăi și plecă, hotărât în gândul lui să se ducă drept în Dealu Spirii, ca să-i mai spună și lui Voicu ceea ce avea pe inimă. La drumul jumătate însă el se opri și se întoarse acasă, la Uța lui. La urma urmelor, cu Uța avea el să-și petreacă viața; puțin îi păsa de toată cea lume. N-avea nici frate-său decât să se descurce cum va fi știind cu Olga lui. Asta era însă lucru cu mult mai greu. De când se logodise, Voicu nu mai era în apele lui. Îi era mereu ca și când toate s-ar petrece fără de voia lui; se simțea parcă s-a dat rob pe toată viața și nu-i rămâne decât să-și poarte lanțurile. După-prânz, când s-a dus să vadă pe Olga, n-a găsit decât pe viitorul său socru, care era strâmtorat și nu știa cum să-i spună cele petrecute și să-l vestească că Olga și muma ei sunt foarte supărate, afară din cale supărate. Voicu se îmbărbătă. - Eu cred - zise el - că am și eu cuvinte de a fi supărat și supărările n-au, precum se vede, să mai înceteze. Cel mai cuminte lucru e să le curmăm de pe acum: doamna Bondoc poate să-și găsească ginere mai potrivit cu pretențiunile d-sale. Grăindu-le aceste, el se-nchină și se depărtă, împăcat cu gândul că e mai bine așa. Da, mai bine ar fi fost dacă n-ar fi gustat din plăcerile timpului de logodnă, dacă Olga n-ar fi fost atât de drăguță și dacă perii cărunți n-ar fi fost atât de deși pe tâmplele lui. Se deprinsese el de mult cu gândul că are să fie stăpânit viața lui toată de Olga, care îi era din zi în zi mai lipită de suflet: de stăpânirea aceasta nu se temea. Așa, din când în când, însă tot se ivea în sufletul lui îndoiala: parcă tot ținea el prea mult la Olga și Olga ținea prea puțin la dânsul. Când îndoiala aceasta se ivea în sufletul lui, îi venea să se ducă la Obor, ca să-i mulțumească lui Duțu pentru că l-a scăpat. Nu mai era însă în stare să meargă nicăieri, nici la Duțu, nici mai ales la Bondoc. Iară Olga? Sunt curios neam de oameni femeile. Întrebată dacă iubește ori nu pe Voicu, ea ar fi fost în stare să zică că nu, dar îl stimează, ține la el, îl pune mai presus de alții. După ce au trecut vreo două zile fără ca ea să-l fi văzut, a cuprins-o un neastâmpăr care creștea din minut în minut. Nu-și mai găsea locul, nu mai avea poftă de mâncare, nu mai putea să doarmă: se simțea cea mai nenorocită ființă de pe fața pământului. Și atâta fată avea Bondoc, căci cei doi băieți pe cari-i mai avea nu erau fete. Sâmbătă cocoana Firica a alergat toată ziua de la Bondoc în Dealu Spirii și din Dealu Spirii în Mahalaua Vergului, iar duminică după-prânz Bondoc a pus caii la trăsură și s-a dus cu nevasta și cu fata să facă vizitele cuvenite: la muma lui Voicu, la fratele lui, la socrii acestuia. Apoi era bine, de tot bine.


content:
Cuprins 1 I - SPRE CASĂ 2 II - NEVOI ȘI IAR NEVOI 3 III - ICOANA VREMII 4 IV - SOCOTEALA DIN TÂRG 5 V - FATA LUI CHELARU 6 VI - ZILE NEGRE 7 VII - ALINARE 8 VIII - REPAOS I - SPRE CASĂ [ modifică ] - O fi, cum zici, purtarea de grijă a lui Dumnezeu, n-o fi?! nu știu! grăi Tănase urrnându-și pe-ndelete drumul; știu, însă, că vrednicia omului multe poate să-nfrunte. Andrei se opri pe o clipă și se uită cuprins oarecum de grijă la dânsul. - Mi-e, parcă, frică să te ascult de câte ori te aud vorbind așa, îi zise. Nu-i a bine când îndoiala se furișează în inima omului. - Se vede că și după trei ani petrecuți în oaste tu tot popă ai rămas, întâmpină Tănase așa, mai în glumă. - Nu e popia, ci copilăria, răspunse Andrei, și dânșii își urmară iar câtva timp drumul în tăcere. Se întorceau de la oaste acasă, după ce-și făcuseră Tănase anul de voluntar, iar Andrei cei trei ani rânduiți de lege pentru oamenii de rând. Veniseră pe calea ferată până la acea mai apropiată stațiune și mai aveau până la Răscruci, unde ședeau părinții lui Tănase, cale de vreo trei ceasuri, pe care acum toamna o făceau cu plăcere pe jos. Deși cu vreo patru ani mai mare, Andrei îi fusese încă în seminar bun prieten lui Tănase, și-n timpul petrecut la oaste, unde Tănase îl găsise sergent-major, prietenia aceasta se mai strânsese. - Tu știi - urmă Andrei - că în seminar nu prea am fost îndrumați spre credință și cei mai mulți dintre noi vorbeau ca tine, iar după ce am ieșit din seminar, am dat prea adeseori de preoți sfătoși, care nu cred ceea ce zic în biserică și afară din biserică își mărturisesc cu un fel de fală îndoielile. Nu! - stărui el - popia nu e! Am primit dimpreună cu întocmirile apusene prea multe din păcatele apusenilor. Dezbrăcându-ne hainele părintești, ne-am lăpădat și de slăbiciunile lor și ne temem că nu cumva să nu mai fim socotiți în rând cu oamenii luminați dacă ne vom mărturisi credința rămasă din timpul copilăriei în inimile noastre. - Nu putem s-o mărturisim dacă n-o mai avem, întâmpină iar Tănase. Andrei iar se opri puțin din drum. - Aș! - îi zise - nu puteți să n-o aveți! Nu se perde credința atât de ușor cum ți se pare ție, căci ea e temelia vieții din copilărie. Mi-e drag - urmă el mergând înainte - satul meu, mi-e dragă casa parintească, îmi sunt dragi văile și dealurile, dragi îmi sunt oamenii de la noi, fiindcă cea mai fericită parte din viața mea e copilăria, în care mi s-a croit sufletul, și o dulceață nespusă se revarsă în toată ființa mea când îmi reamintesc zilele copilăriei. E peste putință să uit zilele acestea, care dau farmec întregii mele vieți, și când mi le reamintesc, trebuie neapărat să se reivească în sufletul meu și simțămintele de care eram stăpânit atunci. Ar trebui să mă-nstrăinez de toți ai mei, să uit pe mama și să mă lepăd de ea pentru ca să piară din mine simțămintele în care ea m-a crescut. Nu, Tănase! ceea ce tu zici e peste putință. Fără credință, cu adevărat necredincioși nu pot să fie decât oameni cărora soarele nu le-a luminat anii copilăriei, care n-au avut parte de iubire, copii horopsiți, munciți, chinuiți, iar aceștia se fac suflete înhăinite, cari nu iubesc, ci își petrec zilele în vrajbă cu semenii lor. Tu și eu și toți oamenii ca noi trebuie neapărat să credem și să nădăjduim! Drumul lor trecea printr-un stejăriș amestecat pe ici, pe colo cu tei, cu ulmi, cu plopi, cu carpeni și cu frasini, al căror frunziș, pișcat de brumă, își pierduse verdeața și se făcuse ici galben, colo roșiatic și iar mai departe portocaliu ori roșu ca sângele de bou, iar sub pașii lor fâșiau frunze scuturate înainte de timp. Ieșind ei în luminișul din culmea dealului, li se deschide deodată o vedere largă peste valea Teleajenului care se întindea în fața lor tăcută până la munții pierduți în ceața albăstrie a depărtării, unde ei vedeau în gândul lor Suzana și Cheia. - Vom fi iubind - grăi Tănase — și locurile. Uite, urmă, arătând spre fundul văii. E oare cu putință să nu iubești acest cuib de viețuire neturburată! ? Andrei dete din cap. - Numai locurile de care se leagă reamintiri plăcute Ie iubim, răspunse el. Ceea ce ne dă mulțumirea iubirii sunt oamenii cari ne-au făcut viața plăcută. -Ai dreptate Andrei, grăi Tănase. Mi-e, precum știi, mai dragă decât orișicine soră-mea Ileana, și de câte ori mă gândesc la dânsa îmi aduc aminte și de locurile în cari mi-am petrecut copilăria. Ai multă dreptate. Acasă mă văd mai rar, și când mă văd acasă, mi-l aduc aminte pe tata, gospodarul neobosit, care lucrează fără de răgaz ca să adune pentru copiii lui și să-și întemeieze starea. Îl știu om sărac și 1-am văzut cum s-a ridicat în cele din urmă cel mai de frunte la Răscruci, fruntaș între fruntașii din Valea Teleajenului. Bucuriile copilăriei mele au fost clăi de grâu și coșare pline de porumb, zăcătoare de prune și butoaie cu țuică, care de poame și cules de vie, și nu pot să-mi aduc aminte de copilăria mea fără ca să văd în fața hanului carele drumeților, pe cari tata atât de bine știa să-i îndulcească cu vorba lui nesecată, încât nu erau în stare să treacă fără de a se opri puțin la casa lui. - Da! îl întrerupse Andrei. Dumnezeu i-a binecuvântat lucrarea-fiindcă era pornită din îndemn curat. El nu împarte mila ca noi oamenii făcând cu mâna largă dar din puțin, ci-i luminează pe cei iubiți de dânsul, ca să apuce totdeauna calea ce-i duce la izbândă și le întărește inima umplând-o de nădejde, ca să meargă cu hărnicie înainte. N-a fost nenea Ghiță numai gospodar vrednic, ci totodată și om deștept, care a știut cum să-și apuce treaba și cum s-o scoată la capăt, un chivernisitor cumpănit, care le potrivește toate bine, iar aceasta nu se-nvață, ci vine de la voia lui Dumnezeu. - Eu te fericesc — îi zise Tănase - uitându-se la el cu un fel de mirare, în care era amestecată și oarecare milă. - Nu știu dacă mă vei fi fericind ori nu în adevăr, răspunse Andrei; te-ncredințez, însă, că eu însumi mă simt fericit. Câte nevoi mari au căzut pe capul meu, prin toate numai neclintita mea credință în purtarea de grijă a lui Dumnezeu m-a ajutat să trec cu inima liniștită. Am fost, precum știi, nevoit să rămân acasă după ce tata, fie iertat, a murit și ne-a lăsat rău încurcați: n-aș fi crezut niciodată că n-o să mă mai întorc la seminar, ca să-mi urmez studiile. Când însă, toamna viitoare, era să mă întorc, a venit vorba despre măritișul surorii mele. Ai și tu soră și o să vezi odată ce lucru mare e să ți-o ceară un om la care ții și să nu i-o poți da. Îl știam pe Vasile din seminar, și nu mă-ndoiam că nu e zestrea ce-l ține în loc, dar avea nevoie neapărată de vreo 2. 000 lei ca să-și ia parohia și să-și întemeieze casa, și-mi sângera inima când o găseam pe soră-mea plângând pe-nfundate prin unghere. Aș fi fost în stare să mă vând pe ani de zile înainte ca să-i pot ajuta: am mai stat dar un an acasă, iar după trecerea acestui an am fost luat în oaste. Ce făceam eu dacă nu era în sufletul meu credința că așa vrea Dumnezeu, care știe mai bine decât mine ce mi se cuvine și-mi pune pedeci ca să mă îndrumeze pe calea ce mi-a croit?! Nu-i, Tănase, trai binecuvintat fără de credință, și sufletește mort mi se pare omul care și-a perdut credința. El se opri deodată cu privirea îndreptată spre vale. Cotind la dreapta, zărise casele mari și frumoase pe cari Băltac și le zidise în timpul celor doi ani de când ei nu mai fuseseră pe acasă. - Să fie oare ale lui Băltac?! zise el. - Adecă de ce nu? grăi Tănase. Nu degeaba a învârtit mă-sa atâta timp treburile la curtea boierească. Nu știe nimeni cine i-a fost tată; chiar însă dacă nu i-ar fi, cum se zice, bătrânul, a știut Rada să se folosească de neputințele lui ca să adune ceva pentru băiatul ei. A luat apoi și zestre cu slăbănoaga lui și e om zgârcit și fără de inimă. - Om al zilei de astăzi, care știe că lumea nu te prețuiește după ceea ce ești prin tine însuți, adăugă Andrei, ci se întreabă ce ai și cu cine te însoțești. Și dacă-i vorba - urmă Andrei - cam așa și trebuie să fie. Nu se poate vedea ceea ce e în sufletul tău, și nici deșteptăciunea, nici știința nu-ți sunt de vreun folos dacă ești nevoit, ca să poți trăi, a le pune în serviciul celui ce are și poate să-ți dea. Vorbind așa și cotind iar la stânga în mersul lor la vale, ei se apropiară de casele cele mari și frumoase, un han încăpător, în partea de jos cârciumă și băcănie, iar sus o mai largă încăpere, cu cerdac mare pentru drumeții mai aleși, la dreapta „pavilionul” obicinuit în partea locului pentru horă, iar în fundul curții grajdurile, șopronul și un pătul. Din cerdac se uita de-a lungul drumului ce șerpuia la deal un om îmbrăcat nemțește, mărunt și slab, cu fața lată, suptă și veștedă, dar cu ochii vii și neastâmpărați, nu tânăr, dar mai mult sleit de puteri decât bătrân de zile. Îi zărise încă la cotitură pe cei doi călători și nu putea să-și dea seamă cine sunt și ce rost vor fi având. Tănase, tânăr înalt și mlădios, mai mult bălan decât oacheș, i se părea după umbletul lui legănat un coconaș, care numai pentru perdere de vreme umblă pe jos, iar Andrei, om mai scurt și spătos, cu fața cam colțuroasă și cu mustața mare, deși îmbrăcat țărănește, avea în cap o șapcă militară, și nici după umblet, nici mai ales după gesturi nu semăna deloc a țăran de rând. - Da, grăi Andrei după ce se apropiară de han. El e! Îl cunoșteau amândoi bine pe Băltac. Era vad vestit la hanul lui, și nu o dată făcuseră și ei popas aici. - Pare însă că s-a mai spălat, adăugă Tănase. Așa și era. Rămas de vreun an și jumătate văduv, zgârcitul de mai înainte se făcuse om cu mâna largă. „Abia de aici înainte am să trăiesc și eu! ” și-a zis și și-a zidit casele, s-a mobilat boierește, și-a cumpărat trăsură ușoară, ținea cai frumoși și iuți, se îmbrăca totdeauna ca de sărbătoare, își da în toate împrejurările silința să arate că nu degeaba și-a ținut până acum strânsă punga și că-i dă mâna să-i facă trai bun fericitei care-i va fi soție. De ce folos i-ar fi fost averea dacă nu și-ar fi îndulcit viața din ea?! Împlinise vârsta de patruzeci de ani și voia să-și trăiască pe plac zilele ce-i mai rămâneau. El tresări puțin când îl recunoscu pe Tănase, feciorul bunului său prieten Ghiță Chelaru și fratele Ilenei celei frumoase. - Ce-mi văzură ochii! strigă el scoborând treptele cerdacului. Bun sosit din cale lungă! Mă vei și uitat de când nu ne-am mai văzut! Nu-l uitase nici Tănase, nici Andrei, căci nu se uită și totdeauna plăcuți sunt oamenii pe cari-i știi din timpul copilăriei. Era neprefăcută bucuria revederii, și peste puțin Tănase, Andrei și Băltac ședeau la masa din cerdac ca trei vechi și buni prieteni, și pe când Tănsae și Andrei își spuneau pățaniile, Băl tac îi dumirea asupra celor petrecute pe acasă în timpul cât au lipsit dânșii. Așa află Tănase că tatăl său, Chelarul, trecuse ca ieri pe înserate spre Tohani, ca să cumpere vinuri de la Lina Văduva. Nu i-a spus Băltac și că tot în cerdacul în care se aflau a petrecut cu lăutari, nici că era în voie bună când a plecat mai departe, nici mai ales că umblă des și stă mult pe la Lina, care e o femeie voioasă și are pivniță vestită; tot îl mâhnea însă pe Tănase gândul că n-o să-l găsească acasă pe tatăl său, la care ținea mult. Sunt însă trecătoare mâhnirile când se întâlnesc oamenii ce nu s-au văzut de mult. Vorba trece de-a valma de la un lucru la altul și nu prea ai timp să te gândești la ceea ce ai aflat până ce iar alta ți se spune. Mai erau apoi și la han, unde unul iese, altul intră. Nu-și încălziră încă bine locurile, când la colț se ivi, coborând despre vii, cocoana Paula, cu Viorel, băiatul ei. Era nevasta subprefectului cocoana Paula și venise numai așa, în treacăt, la Băltac; ca să-i facă însă plăcere, a mai rămas și făcea de vreo trei săptămâni acum cură de struguri la aer curat. Cei doi tineri o știau bine ca cocoană foarte simandicoasă și se simțeau strâmtorați gândindu-se că au să stea așa plini de praful drumului în fața ei. Erau, nu-i vorba, prin partea locului și oameni cari o știau și din timpul când o chema Păuna și umbla desculță ca celelalte fete din satul ei, precum și din timpul când Naie Văleanu, prefectul, o luase la casa lui, ca să-i dea oarecare spoială; tocmai de aceea însă cea mai neadormită grijă a ei era să nu-și dea de gol începuturile, vorbea mereu despre nenea Naie, prefectul, ori nenea Naie, deputatul, unchiul ei, și în vorbă, în îmbrăcăminte, în apucături, până chiar și în mers se arăta cucoană mare, ca nimeni să nu-și mai aducă aminte ce a fost ea odinioară. Numai acasă la ea, când nimeni n-o vedea, se lăsa să fie cum în adevăr era, și singur d. Moină, soțul ei, știa cine 1-a luat de bărbat. Viorel, băiat plin de viață, nu putea suferi pasul domol al mamei sale. Mai ales când văzu în cerdac șapca militară, el o porni înainte și urcă pe săltate treptele cerdacului. Era om făcut Viorel. Mai avea, ce-i drept, câteva săptămâni până la vârsta de unsprezece ani, dar era fiul mamei sale, trecea în clasa a doua, le știa toate și ținea să se vâre pretutindeni, un adevărat copil al timpului, căruia nu-i lipseau decât anii pentru ca să fie om mare. Nu înțelegea Băltac cum adecă Tănase și Andrei, pe cari îi știa seminariști, au ajuns să-și facă rândul la oaste. — Nimic mai deslușit! îi zise Tănase. Eu am luat bacalaureatul ca să trec la Facultatea de Drept și mi-am făcut anul de voluntar ca să scap de taxă, iar pe Andrei nu 1-a găsit asentarea în seminar, de unde plecase cu un an mai înainte, ci acasă. — Foarte cuminte! strigă Viorel, copilul deștept. Nu se poate prostie mai mare decât să te faci preot după ce ți-ai ros timp de doisprezece ani coatele pe băncile școlilor. Eu, ce-i drept, n-aș fi ales ca d-ta: azi nu mai prețuiește nimic licența în drept. Dar asta e chestiune de gust! D-ta însă, - urmă el îndreptându-se spre Andrei -, d-ta cu ce te-ai ales dacă ai plecat din seminar? de ce folos îți este învățătura dacă nici măcar popă nu mai poți să fii? Andrei îl măsură lung și din sus în jos, și de jos în sus. Mirat nu era, căci sunt mulți azi copiii deștepți ca Viorel, dar îi era greu să-l ia în serios și nu-l ierta firea să-și bată joc de un copil nevinovat. — Mi-am făcut - îi zise - și eu gustul și am ajuns, precum vezi, sergent-major în oastea României. Și - adăugă peste puțin, mai mult pentru ceilalți decât pentru copil - nu stă nicăiri scris că nu pot să fac și de aici înainte cei doi ani de seminar ce-mi mai lipsesc. - Ai fi în stare să mai umbli și de aci înaitne la școală? întrebă hangiul. - Cu multă plăcere! - îi răspunse Andrei - și mulți au mai făcut așa. Vorba e numai să am din ce trăi. Cucoana Paula trecu prin fața cerdacului, dar nu urcă treptele, ci trecu prin curte, ca să urce scara din dos. Nu-i ședea ei bine să stea de vorbă cu orișice trecător care face popas la han. II - NEVOI ȘI IAR NEVOI [ modifică ] Scăpătase soarele în dosul munților când Tănase și Andrei au sosit la Răscruci, dar prin amurgul prelungit al văii tot mai putea Tănase să vadă că nu sunt la casa părinților săi lucrurile cum le lăsase el. Șindrila din acoperișul caselor era învechită, neagră aproape, iar de pe pereți căzuse pe ici, pe colo tencuiala. Stâlpii ulucilor de împrejmuire începuseră să putrezească și se culcaseră în bătaia crivățului. Gunoiul lăsat de carele drumeților nu mai fusese de mult rânit și sta mormane prin curte și prin fața casei. Zăcătoarele de prune de sub șopron și butoaiele scoase din pivniță pentru culesul viei erau hodorogite. Via cea frumoasă ce se întindea din sus de case nu fusese stropită, și mana-i uscase toată frunza, iar vestita lor pruniște fusese mâncată de omizi și era plină de uscătură. Le vedea Tănase toate și nu-i venea să-și crează ochilor. Era, parcă, în fața unei averi rămase fără stăpân, și o jale nelămurită îi cuprindea sufletul. Ce s-a întâmplat aici? Unde era Chelarul cel vrednic și priceput la toate? Neadormitul purtător de grijă ce s-a făcut el? Cu inima din ce în ce mai grea se apropia de casa părintească: simțea că dureroase lucruri o să afle și-i venea să se întoarcă înapoi, ca să rămâie în neștiință. Nu tot așa și Andrei. Privindu-le pe toate cu ochii sufletului său, el nu le vedea cum erau acum, ci cum le știa de odinioară, și inima i se umplea de bucurie. Petrecuse ani de zile de-a rândul câte o săptămână, două la casa aceasta, unde toți îl iubeau ca pe un bun povățuitor al mai tânărului său prieten și unde avea s-o revadă acum pe Ileana, femeie în toată puterea. Nu-i făgăduise ea, ce-i drept, niciodată c-o să-l aștepte, dar a lăsat-o fată mare, și acum, după trei ani, tot fată mare o găsea, deși mulți o vor fi pețit. Ce-i pasă lui de șindrila din acoperiș, de tencuiala căzută din pereți, de stâlpii culcați de crivăț ori de mormanele de gunoi, când știa că peste puțin va sta față în față cu ea! Vedea numai ce-i doreau ochii. Și așa și trebuia să fie. Tănase nu le mai vedea nici el celelalte după ce mumă-sa se ivi în cerdac, iar Ileana, zărindu-i, porni în fuga mare spre dânșii. Bucuria curată și viuă le covârșește toate, și cel ce e vesel în sufletul lui își păstrează veselia și în mijlocul celor mai grele nevoi. Nu mai știau Elena și Maria, mama ei, ce să le facă și ce să le zică în clipa neașteptatei revederi. Îi întrebau pe sărite de toate nimicurile, le întrebau și ei tot așa și nu mai ajungeau nici ele, nici dânșii să dea răspuns. Întocmai însă precum valurile se domolesc după ce încetul cu încetul se așează vântul, s-au potolit în cele din urmă și ei, și pe când Tănase s-a retras într-un colț, vorbind mai pe șoptite cu mamă-sa, Ileana și Andrei au rămas în cerdac stând față în față și nemaiștiind nici el, nici ea ce să mai întrebe. Nu mai întreba Maria, ci spunea, spunea mereu și-și vărsa tot focul, iar Tănase asculta și dedea mereu din cap. „Nu se poate! zicea el! Minciuni! Nu crede! Câtă răutate?! Nu lăsa să te prostească! Nu! ” Nu-l ierta pe el firea să creadă ceea ce mama lui îi spunea, și sângele îi năvălea în obraji când vedea că din când în când câte o lacrămă se ivea în ochii mamei sale. - Și te-ai gândit așa câteodată și la mine? întrebă în cele din urmă Andrei. - Ba bine că nu! îi răspunse Ileana cu inima deschisă. N-a trecut zi dată de Dumnezeu fără ca mama și eu să ne fi întrebat ce vei mai fi făcând și cum ți-o fi mergând. Nu ești d-ta în stare să-ți închipuiești cât de mult ține mama la d-ta și ce mult s-a bucurat când a aflat că sunteți cu Tănase în același batalion. Andrei se simțea foarte strâmtorat. - Totdeauna - îngână el - lelea Maria a fost cu inimă bună și duioasă față de toți. - Nu tocmai față de toți, întâmpină Ileana; sunt și oameni pe cari nu poate să-i sufere: ne iubește însă pe Tănase și pe mine și știe că ne ești bun din toată inima. - Cu cei buni nu poți să fii decât bun - răspunse Andrei și mai strâmtorat - și cu cât mai mult trăiești cu dânșii, cu atât mai mult ți se lipesc de inimă. Peste fața Ilenei trecu un fel de suflare dureroasă. - Uite! - zise ea vorbind rar și cam în silă - tata nu e așa. De’la un timp încoace el pare a-și fi schimbat gândul. - Care gând? - întrebă Andrei - și cum și 1-a schimbat? - Să vezi, răspunse ea căutând oarecum vorbele. Mai-nainte vorbea și el ca noi. În urmă râdea de vorbele noastre, iar acum se supără când ne aude vorbind. Andrei rămase câtva timp nemișcat și cu răsuflarea oprită, ca omul prins fără de veste asupra unei fapte rele. Înțelegea parcă de ce anume se supără tatăl fetei și-l vedea în gândul lui pe Viorel cel deștept. El făcu un pas spre Ileana, îi luă mâna și se uită stăruitor în ochii ei. - Ce-l face să se supere? întrebă vorbind mai încet. Ileana nu știa încă să-și ascundă gândurile. - Zice că ești om fără de rost, răspunse ea. Dar ce-mi pasă mie de asta?! Andrei începu să tremure. Îi venea să intre în pământ de rușine și-ar fi voit să fugă și să nu se mai uite înapoi. - El are dreptate! grăi dânsul cu hotărâre. - Ba nu are, răspunse ea cu-ndărătnicie. Iarba crește la plointe și se usucă în timp de secetă: ceea ce e-n inima omului e fiindcă trebuie să fie, și n-ai nici să te miri, nici să te superi că este. Andrei se uită lung la ea. O știa de când era copilă mică și totdeauna i-a fost dragă, niciodată nu și-a gândit-o însă atât de limpede la cap. - Așa e - zise - cum zici, dar e păcat să te pui împotriva voinței tatălui tău. Ea dete din cap. - Nu! răspunse. Păcat ar fi dac-aș face ceea ce el nu vrea; nu poate însă să fie păcat ceea ce simt numai, căci asta vine de la sine și fără de voia mea. - Faci, când stai de vorbă cu mine, căci el n-o vrea nici asta, întâmpină Andrei întorcându-se spre Tănase, care-n clipa aceea se depărta de mumă-sa stăpânindu-și firea. - Aș! zise ea-n pripă. Asta nu mi-o poate cere nimeni. Vorba fusese ca vechii și bunii prieteni să petreacă câteva zile împreună; dacă n-ar fi fost însă pe-nserate, ei s-ar fi despărțit fără de întârziere. Le era amândurora parcă li se prăbușește casa-n cap. Tănase ținea să rămâie singur cu ai săi, ca să se dumirească pe deplin, și-i eră nesuferit gândul că Andrei, mai stând, ar putea să afle și el câte ceva despre cele petrecute. Andrei nu mai putea să stea într-o casă al căreia stăpân nu-l vedea bucuros. Nu-l ierta firea să mai stea de vorbă cu Ileana când știa că aceasta-l supără pe tatăl ei. Nu mai avea el ce să caute-n casa aceasta. O nenorocire era slăbiciunea lui pentru Ileana, cu cât mai mare slăbiciunea, cu atât mai cumplită nenorocirea. Sărmana mama lui! Cum avea el să i-o spună aceasta?! - M-a răzbit foamea și oboseala, grăi Tănase. Dacă nu putea Tănase să plece, ei trebuiau să îmbuce în pripă ceva și apoi să se despartă, culcându-se unul într-o pane, altul în alta. - Și pe mine, răspunse Andrei, care ținea să rămâie și el singur cu gândurile lui. Ileana se duse dar în grabă la bucătărie, ca să spargă câteva ouă și să le facă jumări, apoi le așternu masa și le mai aduse și câteva bucăți de brânză, și nu se înnoptase încă când Andrei se zbătea în culcușul lui, în vreme ce Tănase o ispitea pe Ileana, care era în toate mai dumirită decât mama ei. - Rar îl mai pomenești treaz - așa zisese bătrâna - își petrece tot timpul la văduva aceea și e rău încurcat. - Așa și le-nchipuiește mama, grăi Ileana. E adevărat că e mereu în voie bună, dar beat nu 1-am văzut niciodată. Îi place să stea de vorbă mai cu unul, mai cu altul, îi plac și lăutarii, și stă la Lina fiindcă acolo își găsește totdeauna tovarăși de petrecere; să nu crezi însă, Tănase, că are, cum zice mama, vreo legătură cu văduva aceea. Și, dacă-i vorba, adăugă ea, a muncit destul și destul a agonisit în viața lui: nu noi avem să-l judecăm dacă acum din al lui își mai îndulcește viața. - Da, i se cuvine! zise Tănase mai liniștit. Acum ne vine nouă rândul să muncim. Mama îmi spune însă că e rău încurcat. - Multe va fi zicând mama, răspunse fata. Ea se gândește mai mult la noi decât la el și-ar vrea să meargă toate ca mai-nainte, ceea ce nu e cu putință. Îl știi pe tata, urmă ea punându-i o condică pe masă. Fiindcă nu știe să scrie, nu uită nimic și mi le spune mie toate, ca să le trec aici. Iată - urmă ea deschizând iar condica - vezi tu însuți, ca să te încredințezi. Are mulți datornici și stă bine după ce-i vor fi plătit aceștia, și tu știi bine că oamenii plătesc, mai curând, mai târziu, dar plătesc când pot. Tănase frunzări câtva timp, ca să vadă cam ce fel de oameni îi sunt tatălui său datornici, apoi o luă de la început și făcu față cu față, foaie cu foaie adunarea, în vreme ce soră-sa sta-n picioare la spatele lui și-i îndrepta greșelile făcute în pripă. Urmând cu adunarea, el se făcea din ce în ce mai voios. Trecuse peste treizeci de mii de lei, o întreagă avere, și tot mai erau foi de adunat. - Nu mi-aș fi închipuit niciodată că are atât de mult, zise el oprindu-se pe o clipă în lucrarea lui. - Nici nu are, grăi dânsa. Nu toți banii aceștia sunt ai lui. La vreme de nevoie s-a mai și-mprumutat, ca să-i poată ajuta pe oameni. - S-a-mprumutat?! strigă Tănase, cuprins iar de grijă. Cu cât? - Asta numai el ar putea să ți-o spună, răspunse Ileana. Eu scriu numai ceea ce are să ia. Ceea ce are să dea, zice dânsul, au să scrie cei ce au să ia. - Dar dacă scriu prea mult?! strigă iar Tănase. Va fi luat fără îndoială cu camătă: oamenii îi plătesc și ei camătă? - Tot numai el ar putea să ți-o spună! - Nu știi nici cam de la cine se împrumută și cui îi este dator? Ileana dete din umăr. - Mie îmi spune numai pe aceia cărora le plătește când ia de la oameni, grăi dânsa. E văduva, e o cocoană, cine-o fi, e Băltac… - Destul! o întrerupse el. Le știu acum și celelalte! Care va să zică tatăl său a ajuns mijlocitor al unor cămătari nemiloși, cari trebuiau neapărat să-l ducă în cele din urmă la ruină. Un singur simțământ îl stăpânea în clipa aceasta: că cineva trebuie să moară dacă e vorba să scape cei despuiați. - Dar oamenii aceștia sunt ajunși la sapă de lemn - strigă el ieșit din sărite - nu mai au nimic, nu mai pot să plătească: cine poartă greul carnetelor dacă ei nu plătesc! - Plătesc, Tănase, grăi dânsa zâmbind a liniște sufletească. Eu știu cât au plătit în timpul de când le port socotelile: muncesc, rabdă la foame și la frig și plătesc, mereu plătesc. - Dar dacă nu găsesc de lucru?! - N-ai decât să le cauți, răspunse ea. 1-am spus-o și tatei de câte ori, ajuns în strâmtorare, se supăra, dar nu vrea să mă înțeleagă. Nu e sărac cel ce e sănătos și are două brațe: dă-i de lucru, căci ai ce să iei de la el. Nu se poate ceva mai apropiat de mintea omenească decât acest gând al Ileanei; Tănase se uita, cu toate aceste, cu un fel de mirare la ea. Da! dânsa avea multă dreptate. N-ai decât să le dai oamenilor de lucru pentru ca să te salți tu și să-i scapi și pe ei de nevoi. Dacă e vorba, toată bogăția omenească din munca brațelor omenești s-a adunat, și sunt puțin pentru cele câteva sute de oameni câteva zeci de mii de lei: li-e destul o vară ca să scape pe nesimțite și să nu mai aibă nevoie de a se împrumuta. - Așa e - zise el -, n-ai decât să le cauți de lucru. Trecuse miezul nopții fără ca el să se fi simțit, cum zisese, răzbit de oboseală. Acum, când i se arătase calea de scăpare, deodată îi încetă și încordarea sufletească și el se ridică obosit, ca să se așeze la odihnă. Chiar mai înainte decât dânsul se liniștise Andrei. S-a zbătut, ce-i drept, timp îndelungat în culcușul lui, nemaiștiind încotro s-o apuce și ce să facă, și i se părea că nu mai poate să trăiască în lumea aceasta: a căzut însă în cele din urmă în genunchi și s-a rugat lui Dumnezeu să-i potolească patimile și să-i lumineze mintea, ca să nimerească calea ce-i este croită și să-i înarmeze inima cu răbdare, ca să poată stărui în ea. S-a rezemat pe Dumnezeu și a fost cuprins de un somn liniștit și adânc, care i-a întărit trupul și i-a lămurit sufletul. Dimineața zilei următoare erau schimbați cu desăvârșire la fire amândoi, și Tănase ar fi voit să-l mai oprească pe prietenul său, dar îi era neapropiat, scurt la vorbă, hotărât și gata chiar în clipa deșteptării sale de plecare. - E - zicea și Ileana - firească dorința lui de a vedea, după trei ani, cât mai curând pe ai săi, dar nu era departe de acasă de la el până la Răscruci. Și-a plecat Andrei ca omul care a avut comori nemăsurate și le părăsește de bunăvoie, liniștit și fără ca să se mai uite înapoi. III - ICOANA VREMII [ modifică ] „Înainte, băieți! ” le strigă Ghiță lăutarilor când află că feciorul său a trecut spre Răscruci și că era însoțit de Andrei al preotesei. Se bucura că după doi ani o să-l vadă iar și-i ardea să afle cum s-a făcut de când nu 1-a mai văzut; nu mai avea însă până acasă decât cale de vreun ceas și-i venea mai bine să meargă pe îndelete, ducându-și buiestrașul de căpăstru, și cu lăutarii după el, ca toată lumea să vadă că-i voios și n-are de ce să fie mâhnit. Numai din când în când îi venea să pună piciorul în scară și să se salte în șea. Îi dedea zor gândul că Tănase era însoțit de Andrei, care n-avea, nu mai avea ce să caute la Răscruci. În zadar! S-au schimbat vremurile. De ce să-și facă omul inimă rea, când poate să nu și-o facă?! Era însă om de fire vârtoasă Ghiță și nu s-a săltat în șea: așa - ducându-și calul de căpăstru și cu lăutarii după el - a sosit acasă. Îi și ședea bine. Înalt, spătos, cu fața curată, rumenă și totdeauna zâmbitoare, cu sprâncenele dese și subțiri și cu ochii vioi, el mergea mlădiindu-se la tot pasul, purtându-și sus capul și răsucindu-și din când în când lunga mustață neagră, un om de rară frumusețe, asupra căruia ochii tuturora se opresc și căruia toate îi ședeau bine. Îi era și lelei Măriei destul să-l vadă ca să i le treacă toate cu vederea, și curată a fost bucuria casei când el s-a ivit în depărtare, curată a rămas și după ce el a sosit la ai săi. Avea Ghiță Chelarul ca numai puțini oameni darul de a face ca toți să intre în voile lui și de a nu lăsa pe nimeni să-l ducă unde el nu vrea să meargă. S-a uitat o dată împrejur și s-a încredințat că Andrei plecase, n-a mai cercetat apoi de ce și cum a plecat, și i-ar fi tăiat orișicui vorba dacă ar fi voit să-i spună. Abia după-prânz, când a rămas singur cu Tănase, a adus vorba asupra lui Andrei. - Bun băiat și cuminte - grăi dânsul - și mult m-aș fi bucurat dacă aș fi putut să-l am între ai casei mele. - Și de ce n-ai fi putând să-l ai? întrebă Tănase, oarecum speriat. - Pentru că și-a stricat tot rostul, îi răspunse tatăl său. Ce-ar mai putea să iasă din el? Știe multă carte și e vrednic ca numai puțini: azi însă lumea nu mai cercetează ce știi și la ce te pricepi, ci-ți cere răvaș de drum. - N-are decât să mai facă și cei doi ani de seminar ce-i mai lipsesc, întâmpină Tănase, și popă ca dânsul rar ai mai putea să găsești. Ghiță se uită lung la dânsul. Era amărât în sufletul lui, iar omul amărât trece cu vederea partea bună a lucrurilor și vede în toate numai ceea ce i se pare rău. - Dac-aș mai fi eu tot cel ce am fost - zise - ca să-i dau zestre și să-l pot ține doi ani la București. Nu-i însă, băiete, cu putință. Au trecut - urmă uitându-se cu un fel de jale la fiul său, ajuns om acum în toată firea - s-au dus timpurile noastre, și vremuri grele au dat peste noi: nu cel mai vrednic, ci cel mai stăruitor apucă azi înainte. - Vrednicia în toate timpurile iese biruitoare! întâmpină Tănase, care, om cu știință de carte, se socotea mai cu minte decât tatăl său. Chelarul își răsuci mustața măsurându-l de sus până jos. Una din marile mulțumiri ale vieții e să stai de vorbă cu fiul tău și să-l poți socoti mai presus de tine, un pas înainte în desfășurarea neamului tău. Și ar fi putut Ghiță să-și socotească feciorul mai presus decât sine. Înalt și el și bine făcut, mai semăna cu mama lui, care era bălană, și era încă mai frumos. Numai zâmbetul necontenit al tatălui său îi lipsea. Știa apoi multă carte, și nu o dată își zicea Chelarul: „Ce nu pot eu, o să poată el; ce nu mi-e dat mie, o să-i fie lui”. Orișicât de multe ar fi avut însă Tănase, era un lucru care-l punea pe tată mai presus de fecior: trăise mai mult, se frecase mult prin lume, învârtise multe daraveri, descurcase fel de fel de treburi cu fel de fel de oameni și le judeca toate după cum știa din pățăniile lui. - În toate timpurile iese - grăi el - biruitoare vrednicia; vorba e numai că aceea ce azi e vrednicie nu e și mâne. Voi, cari le știți toate din cărți, vă deprindeți încetul cu încetul a vedea lumea nu cum ea în aievea e, ci cum vi-o arată cărțile. Nu-i așa lumea adevărată! Vrednic era odată omul cinstit și cu inima curată care muncea întins și cu pricepere și știa să-și chivernisească avutul, ca să-l sporească pentru copiii săi și pentru zilele bâtrânețelor sale; azi vrednic e cel ce știe să adune bogății, orișicum le-ar fi adunând. - Nu-i așa, tată, îi răspunse Tănase; și azi lumea hulește pe cei ce se folosesc de mijloace urâte ca să se îmbogățească. - În cărțile voastre îi hulește - întâmpină Ghiță - dar în lumea cea adevărată nu mai cercetează nimeni cum te-ai înstărit, ci te saltă dacă ai stare și te socotește nemernic dacă n-ai știut să te folosești de împrejurări ca să ți-o faci. Da, de când cu telegraful și cu calea ferată, nici nu mai e chip să-ți faci prin muncă cinstită vreo stare mai însemnată, și noi cei ce mai-nainte învârteam treburile tânjim muncind în sec. Ce treabă mai pot să fac eu cu cele două-trei miișoare ale mele, când mișună prin sate agenții străinilor cu sute de mii și le adună toate, ca să le ducă cu calea ferată?! Acolo unde eu trebuie să caut ca să-mi găsesc socoteala, un câștig de zece bani, ei se mulțumesc cu două parale, fiindcă la sutele lui de mii două parale fac mult. Îmi urcă dar prețurile și mă dă la o parte. - Tocmai acesta e folosul noilor întocmiri, grăi Tănase. Căile ferate au ridicat prețul avuțiilor noastre și au scos la iveală bogății cari mai înainte zăceau ascunse ori se prăpădeau, fiindcă nimeni nu se folosea de ele. Ce era odată și ce e azi în țara noastră?! Ghiță iar se uită lung la el. - Acesta e - îi zise - un lucru despre care tu nu ești încă în stare să-ți dai seamă. Noile întocmiri au fost puse la cale nu din dragoste pentru noi, ci pentru ca banii străinilor să fie întrebuințați cu folos pentru cei ce îi aveau. - Dar și pentru noi?! strigă Tănase. - Eu simt în fiecare zi că nu! răspunse Ghiță. O să-ți spun un singur lucru, din care o să te dumirești tu, urmă el după o mică pauză. Cocoana Paula, nevasta subprefectului, pe care o știi și tu, are un prieten care știe să găsească bani cu patru la sută și o împrumută cu șase la sută. Băltac și alții iau de la dânsa cu zece și-i împrumută pe sătenii nevoiași cu cinsprezece până la douăzeci la sută, după cum e nevoia omului. Acum înțelegea Tănase rostul condicei pe care i-o arătase Ileana. - D-ta - întrebă el cam cu sfială - cu câte la sută te împrumuți? - Eu - îi răspunse tatăl său ca-n treacăt - nici nu iau, nici nu dau cu camătă. - Tot ai însă și datorii, și datornici, întâmpină Tănase. - Asta - grăi Ghiță cam scos din răbdare - e o socoteală pe care tu n-o înțelegi. Nu cumva vrei să mă ispitești, ca să-mi ceri socoteală?! Vorba nu e ce fac ori nu fac eu, ci de ce nu pot să-l iau pe Andrei între ai casei mele. Am făcut - urmă el așezat — puțină stare, pe care o am, lucrând cu sătenii. Azi sătenii muncesc ca să țină traiul bun al slujbașilor sporiți din an în an, și ca să plătească și carnetele banilor cu cari s-au făcut înnoirile de cari îmi vorbiși, și carnetele lui Băltac, ale cucoanei și ale prietenului ei: de unde să mai iau și eu ca să-i dau fetei zestre și să-mi țin ginerele la București? - Andrei nu cere zestre, zise Tănase. - Nu dau eu însă fără zestre fata după un om care n-are nimic, îi răspunse Ghiță. Asta se făcea mai înainte, când omul vrednic putea să se ridice din vrednicia lui. Azi trebuie să ai cheag dacă vrei să pornești cu bine în calea vieții. L-ai văzut pe Băltac ce case frumoase a ridicat în locul cocioabei pe care a luat-o de zestre?! - Nu cu vrednicia, ci cu mișelia! strigă Tănase. Ghiță Chelarul se ridică, se plimbă puțin prin casă, apoi se opri în fața feciorului său. - Despre Băltac să nu vorbiți așa, îi zise el potolit. Subprefectul și nevasta lui îi sunt prieteni; prefectul, când se abate pe aici, la el trage; chiar episcopul a mas la dânsul astă-vară, când a trecut spre Suzana: primarii și notarii toți îi sunt slugi. Nu te speria de cele douăzeci la sută: obrazul curat cu cheltuială se ține. El iar se plimbă și iar se opri. - Mă întorceam - urmă el - săptămâna trecută de la Ploiești și m-am dus să-mi iau un bilet de tren. Fiind zi de târg, era înghesuială la casă și trebuia să aștept ca să-mi vie rândul. Pe când însă eu așteptam, alții, cari-l cunoșteau pe casier, îi dedeau banii peste umărul meu, își luau biletul și porneau mai departe. Până chiar și sergentul pus acolo ca să ție buna rânduială, cumpăra bilete pentru cunoscuții lui. N-am pierdut, ce-i drept, trenul, dar fierbeam în mine și am făcut venin pentru un an de zile. Uite, așa se petrec lucrurile în zilele noastre pretutindeni. Tu nu știi ce va să zică sfănțuiala. Nu mai vorbesc de primarii și de notarii de la sate, cari te poartă de azi pe mâine dacă nu-i cinstești, fie măcar și numai cu o țuică. Am luat însă, ca să le mai dau oamenilor de lucru, astă-vară asupra mea câteva poduri. Vai de capul meu prin câte am trecut până ce am ajuns să mă pot apuca de lucru, și mi s-a înăcrit viața până ce am ajuns să-mi iau banii. Nu-mi cerea nimeni nimic, dar stăteam ceasuri întregi pe la ușile slujbașilor mici și mari ca să pot lua o iscălitură, și mi-am mâncat tot câștigul cu drumurile, cu hotelurile și cu mesele. Lui Băltac toate îi merg limpede și iute. Când pleacă de acasă, un buzunar îi este plin de bilete de recomandație, iar celălalt ticsit cu mărunțiș, și ușile îi stau deschise. Bine, băiete, asta-l ține ceva! Unul, mai fără de rușine, primește bani nenumărați. Altul îl roagă să-i caute fie ouă, fie pui, fie unt proaspăt, fie poame, fie țuică veche, fie un butoiaș de vin bun, fie cine mai știe ce, iară el aleargă, caută, trimite și uită să ceară prețul. A intrat în gândul tuturora că i se cuvine fiecăruia să tragă foloase din dregătoria în care se află, și eu știu oameni foarte cumsecade cari nici nu cer, nici nu primesc, dar trec cu vederea sfănțuielele pe cari le fac cei mai mărunți. Băltac o pune și asta-n socoteală, și dacă-i judeci bine, puțin îi mai rămâne din cele douăzeci la sută. Vântură și el și cerne prin ciur mai rar, ca să-i rămâie și câte un bob în pleavă. - O fi pe ici, pe colo cum zici - grăi Tănase -, dar peste tot nu-i așa. Prea ți se par toate posomorâte. - Fiecăruia lucrurile îi sunt cum i se par, fiindcă altfel nu poate să le vadă, răspunse tatăl zâmbind. E păcatul meu că nu mă pot potrivi cu oamenii de astăzi, urmă peste puțin, cuprins de mâhnire. După mintea mea de om fără știință de carte, noi trebuia să muncim cu toții mai mult, să cheltuim mai puțin, să adunăm fiecare câte ceva și să facem numai înbunătățirile care se puteau face din al nostru. O să vie, așa cred, timpul când toți o vor înțelege-o aceasta, dar eu n-o s-o mai duc până atunci. Îmi trăiesc dar traiul așteptându-mi sfârșitul, și să nu te miri dacă mă vezi cum m-am făcut. Nu mai cred că bunele silințe pot să mă ducă înainte, nu pot să mă mlădiez și le las toate în voaia întâmplării. Ești om făcut acum și ai în tine toată credința tinerețelor tale: dacă te socotești mai îndemânatec decât mine, ia-le toate, pe timpul cât stai acasă, în seama ta, fă cum te taie capul, și să vorbim peste două, trei luni de zile. - Primesc! - strigă Tănase sărind în picioare - dar atunci trebuie să mă lămurești despre toate. - O să te lămurești tu însuți — îi răspunse tatăl său - din condica pe care o găsești la Ileana. Când aveam bani, îi ajutam pe săteni fără camătă, și rămâne să mă plătească în zile de lucru făcute fie la mine, fie în socoteala mea aiurea ori să-mi deie cu prețurile zilei prune, vin, porumb, ce vor fi având. Când nu aveam bani, luam pentru dânșii, ca să-i scap de carnete mari, de la cocoana cu zece, iar de la Băltac cu doisprezece la sută. Aceștia sunt însemnați în condică cu cruce și sunt trecuți și la cocoana ori la Băltac. N-ai dar decât să aduni pe cei însemnați cu cruce la o parte și vezi cât am să iau eu de la oameni. - Dar cu văduva cum stai? întrebă Tănase mai sfiicios. - Cu dânsa am alte socoteli, care nu te privesc, îi răspunse Ghiță. Îmi dă vin cu prețuri potrivite și pentru mine, și pentru ai mei, și plata se face după ce s-au petrecut vinurile. Asta e o socoteală pe care o poartă ea, și grija mea e numai ca plata să se facă la timp. „Care va să zică alergi în treburile ei”, ar fi voit Tănase să zică, dar n-a zis, și rău ar fi făcut dacă ar fi zis, căci în adevăr în treburile sale și-n ale oamenilor săi a alergat și alerga Ghiță Chelarul. Nu prea stăruia însă nici el în gândul lui. Îi era destul c-a ajuns stăpân. IV - SOCOTEALA DIN TÂRG [ modifică ] - Pe cine să te razămi, părinte?! grăi maica preoteasă, mama lui Andrei. Prea sunt răi oamenii. - Sunt cum i-a lăsat Dumnezeu, răspunse părintele Ilie, un om înalt și uscățiv, cu fața arsă de soare și cu barba cam rară; s-ar fi stins însă de mult seminția omenească dacă cei mai mulți dintre oameni n-ar fi buni și cu minte. Eu - urmă el pornindu-se la vorbă — de puțină învățătură am avut parte și nu știu cum a ajuns tata să mă popească: mă țin, cu toate aceste, mai bine decât cei mai mulți dintre preoții din județ. Îmi fac treaba cum mă pricep, îmi caut de-ale mele, nu mă potrivesc cu cei ce nu sunt de seama mea, nu mă vede nimeni nici la cârciumă, nici pe la primărie, unde se urzesc de toate relele, și o duc bine, destul de bine. O mie, două mii de lei se găsesc totdeauna în casa mea, ba chiar și mai mult dacă dă Dumnezeu să meargă albinele bine. E binecuvântată albina: zboară de ici până colo, își caută însăși hrana și nu cere, ca să-ți aducă câștig bun, decât puțină purtare de grijă. Asta i-o dă preoteasa, care toarce, urzește, țese, coase, își ține casa, își păzește copiii și, așa printre picături, mai dă din când în când raită pe la stupină. O cunosc albinele ca pe matca lor, zbârnâie împrejurul ei ca-n timpul roirii, dar n-o supără nici una, Doamne ferește! Păcat ar fi - urmă schimbând iar vorba - ca Andrei să rămâie așa la jumătate de drum. Carte știe multă și n-avem prin împrejurime preot care s-ar putea sămui cu el fie-n învățătură, fie-n cele bisericești. Nu-i lipsește decât forma, iar pe aceasta o capătă ușor. - Așa e, părinte, și nu știu cum să-ți mulțumesc pentru bunătatea pe care-o ai - răspunse preoteasa -, dar Andrei stă pe gânduri, fiindcă se teme, așa zice, că n-o să-ți poată înapoia banii la timp. Părintele Ilie se strâmbă puțin, parcă 1-ar fi pișcat cineva și ține să nu-și dea pe față durerea. - Doamne, - zise el - dar eu nu-i dau timp hotărât. Când o putea. Ș-o poate un om ca dânsul! N-are, după ce se va fi întors, decât să-și întindă mâna ca să ia zestre frumoasă. Asta o știa părintele bine, căci avea și el o fetișcană de vreo cincisprezece ani. - Așa cred și eu - grăi preoteasa -, dar, uite, el mai stă pe gânduri, și silă nu i se poate face. Nu-i rămânea părintelui Ilie decât să se mulțumească cu acel „mai”, pe care preoteasa îl rostise cam apăsat, așa i se părea lui. - Mult - zise, așa ca pentru dânsul - n-o să mai poată sta pe gânduri, că se-ncepe anul școlar, și te pomenești, că n-o să-l mai primească în seminar. Așa și era, și Andrei stătea ca pe jeratec; nu-l ierta însă firea să ia o hotărâre, căci Tănase îi trimisese vorba că are să vie pe la dânsul după ce va fi pus lucrurile la cale. Îl aștepta însă și nu mai venea. „O fi - gândea el - mai greu de cum i se va fi părut lui să le pună la cale. ” De tot greu era. „Am - își zisese el după ce tatăl său le-a lăsat toate în purtarea lui de grijă - să-mi proptesc ulucile, să rânesc curtea, să cârpesc acoperișul pe unde s-o fi strecurând ploaia și să tencuiesc pereții. Voi curăți apoi pruniștea de uscături, voi săpa via cu cazmaua, că-n timpul iernii umezeala să pătrundă mai bine la rădăcină, o voi tunde acum toamna înainte de-ngropare, ca să nu peardă prea mult suc la primăvară, și rămâne să port de grije ca anul viitor să fie stropită de două ori. ” Pentru toate aceste îi trebuiau puțini bani și multe zile de lucru. Avea pe la oameni și bani, și zile de lucru. Le avea însă pe hârtie, și ca să le poată avea și-n ființă, trebuia să-i cheme pe oameni ca să se înțeleagă cu dânșii, căci nu putea face ca tatăl său, care, știindu-i pe toți unde stau, se oprea în treacăt pe la dânșii și le vorbea, dacă-i găsea acasă, ori le lăsa vorbă. A luat dar pe unul dintre datornici și 1-a trimis pe la ceilalți. Acest trimis al lui își trecea însă ziua umblând pe ici-colo și nu era nebun ca să alerge: mai sta de vorbă cu unul, mai aștepta pe altul, care era dus și trebuia să se întoarcă în curând, mai se abătea din drum, și ziua trecea. Depărtările erau apoi mari, și trimisul lui Tănase nici nu-i știa pe toți: trecea adeseori pe lângă casa omului înainte fără ca să se oprească și era apoi nevoit să se întoarcă ori să facă același drum de două ori. Nu era nici timpul bine ales. În zile de lucru cam cu anevoie îi găsești pe oameni, și mai ales toamna unul e dus la muncă, altul e plecat la târg, iar altul are vreo darăveră pe la judecătorie - își face fiecare pregătiri pentru iarnă și pentru primăvara viitoare. Umbla dar omul pentru ca să aducă doi-trei într-o zi, pe care i-o socotea cu un leu, iară cu cei doi-trei care veneau de cele mai multe ori nu făcea nici o treabă. Erau însă mulți și aceia la care trimisul lui mergea degeaba. Ziceau că dânșii cu nea Ghiță au daravera și numai cu el au să se înțeleagă. Ca să meargă lucrul mai cu spor, a început să trimită deodată câte trei oameni în trei părți, ceea ce făcea câte trei lei pe zi. A găsit fără îndoială destule zile de lucru ca să-și facă treburile, și peste vreo două săptămâni casele, curtea și preajma lor nu mai semănau a ceea ce au fost mai înainte, dar bani nu putea să scoată de la oameni, și Ileana îi făcea mereu socoteala și-i dovedea că toate îi ies prea scumpe. Ca să faci - îi zise dânsa - lucru cu folos, ai să-i pui să muncească fie pentru câștigul tău, fie la alții și să iei tu banii. Asta o înțelegea Tănase, dar n-avea unde să le dea de lucru. Din zi în zi dar el era tot mai mult stăpânit de simțământul că românul e leneș și netrebnic, că munca pe care o face el e proastă și de aceea rău plătită, că abia o mică parte din an și-o petrece muncind, că e flecar și mincinos și multe de acestea. El își mai și mărturisea apoi gândurile, ceea ce era de prisos, căci n-avea nevoie să se pună în pizmă cu lumea și să-și facă nesuferită viața. Iar Andrei îl aștepta și-l aștepta să vie, cum îi trimisese vorbă. „Ei bine! nu mai pot! ” își zise în cele din urmă și se hotărî să plece la un noroc, ca să n-o pată după spusa părintelui Ilie. Scurmase ici și colo, mai vânduse câte ceva, mai găsise la mumă-sa vreo cinci „piese” și-și făcuse optzeci de lei. Cu aceștia putea să ajungă la București, să se înscrie în seminar și să trăiască vreo două-trei săptămâni. Celelalte aveau apoi să vie după voința lui Dumnezeu, împotriva căreia tot nu voia el să se pună. Era hotărât, în gândul lui, că pe la Răscruci nu dă. De ce să dea?! Ce mai avea el să caute acolo?! Ar fi fost o mișelie să le facă inimă rea celor ce voiau din toată inima să-i vie într-ajutor, dar nu puteau, precum se vede. Îi năvăleau lăcrămile în ochi când se gândea cum are să treacă tiptil și pe furiș pe la Răscruci, unde atât de bucuros se oprea alte dăți, dar așa trebuia să facă. Așa a și făcut; lăcrămile nu i s-au mai ivit însă în ochi. Greu i-a fost numai să-și ia hotărârea; după ce a luat-o însă o dată, a pornit la drum voios și cu inima ușoară, ca omul care se știe săvârșind o faptă bună. O, Doamne! Câți sunt în lumea aceasta oamenii care au pornit în calea vieții așa la un noroc, rezemându-se numai pe bunăvoința lui Dumnezeu, și-au mers bine și-au ajuns departe?! Nu putea Băltac să-și facă vreo închipuire despre zbuciumările sufletești prin care a trecut fostul sergent-major, care peste vreo trei săptămâni s-a întors îmbrăcat în o veche uniformă de seminarist. - Zău că n-aș fi crezut că ești în adevăr în stare să faci lucrul acesta, îi zise el, stând la îndoială. - Asta să nu te pună în mirare, îi răspunse Andrei cu inima deschisă. Nu știe omul nici el însuși ce e și ce nu e în stare să facă: de unde ar putea să știe alții! ? Eu așa vreau acum, nu știu însă dacă voi și putea să fac cum vreau, ba se poate că mâne-poimâne nici n-o să mai voiesc. Într-un oraș ca Bucureștii se ivesc multe pentru un om ca mine, care a mai fost și sergent-major în armată; te pomenești că-mi găsesc vreo căpătuială. - Care va să zică n-ai plecat cu gând hotărât? întrebă Băltac, care-și avea gândurile bine lămurite. - Ba foarte hotărât - răspunse Andrei zâmbind -, dar e mult de la voință până la putință. Am eu planurile mele, urmă el în voie bună. Sunt cântăreț bun și am slovă frumoasă. Tot mai sunt la București cucoane bătrâne cărora le place să meargă la biserică, și mare lucru n-ar fi dac-aș încăpea psalt la vreo biserică. Aș mai putea apoi să scriu la vreun biurou și sunt om căpătuit. - Dar se poate să urmezi în același timp și la seminar? - Eu așa știu, că da! îi răspunse Andrei, golind un pahar de vin, ca să-și mai verse în el și apă. - Tot ar fi mai bine să te ții de una, întâmpină Băltac. - Asta nu se poate, grăi Andrei. Am plecat de acasă cu optzeci de lei și nu pot să-mi închipuiesc de unde ar putea mama ori cumnatul meu să-mi mai trimită. Băltac rămase câtva timp zăpăcit. I se părea peste putință ca să fie adevărat ceea ce îi spunea Andrei. Nu o dată îi spusese cucoana că e lucrul de mult hotărât, că Ghiță Chelarul și-l ia ginere pe Andrei și-l face pe cheltuiala lui popă. Să se fi schimbat oare lucrurile?! - Bine - zise el -, dar ai putea să găsești pe cineva care-ți vine-ntr-ajutor. - Cine să-mi vină mie-ntr-ajutor! exclamă Andrei. - D-alde Tănase, prietenul, și tatăl său, Chelarul, răspunse Băltac. Eu așa știam, că vă socotiți foarte aproape. Pe Andrei îl trecură fiorii. - Știu ce vrei să zici - grăi dânsul - vorbe de babă bătrână! Băltac răsuflă o dată ușurat. - Dac-așa zici - grăi dânsul îndulcit - așa și trebuie să fie. N-ai însă decât să cauți și să găsești și pe alții cari sunt gata să te ajute. Iacă, dacă n-ai fi prea mândru și-ai voi să primești, eu m-aș bucura să-ți dau câteva sute de lei. Andrei rămase privind cu ochii înholbați la el. Băltac voia să-i dea câteva sute de lei? Cum? de ce? Îi era parcă s-a-ntors lumea pe dos. - Cum să mi le dai? întrebă el. - Mi-a mers vestea - răspunse Băltac - că sunt zgârcit și râvnesc la câștig. N-am fost și nu sunt. Am văzut însă că-n lumea aceasta trebuie să ai ceva dacă vrei ca oamenii să te bage-n seamă; mi-am dat dar silința să adun și n-am risipit, ci am strâns. Acum, când am, mă bucur făcând ceea ce alții nu pot să facă. Uite, ți-o spun fără de încunjur: m-aș bucura dac-ai primi, pentru că ți-ai schimba gândul și li-ai spune celor ce mă hulesc că mint. Tot omul vrea să stea bine-n gândul altora, și eu aș fi răsplătit cu prisos dac-aș ști că feciorul preotesei din Aluniș mă grăiește de bine. Îți dau, dacă primești, și te rog să nu mă refuzi, și când te vei lesni, îmi vei înapoia banii. Îi era lui Andrei peste putință să nu primească. Prea ar fi fost aspru dacă 1-ar fi refuzat. A putut să-l refuze pe părintele Ilie, care avea un gând ascuns și voia să și-l ție legat. Băltac însă se apropia de dânsul cu inima deschisă, îi spunea fără înconjur că ține să fie grăit de bine, și se cuvine ca toată lumea să-l știe și să-l grăiască de bine pe cel ce săvârșește o faptă bună. La un lucru nu se putea gândi Andrei: că Tănase, soră-sa și muma lor se vor simți jigniți când vor afla cele petrecute și că Ghiță Chelarul îl va lua în bătaie de joc. Prea era cu inimă curată pentru ca să-i poată trece prin minte și asemenea gânduri. Se gândea însă Băltac, care era mai trăit în lume și-i cunoștea pe oameni mai bine. V - FATA LUI CHELARU [ modifică ] - Fata mea face cum vrea! grăi Chelaru. Eu o să-i spun care-mi este părerea și care-mi sunt cuvintele, dar hotărârea de la placul ei atârnă. Din partea mea, - adăugă întinzând mâna - vorba românului, lucrul e gata, numai să vrea și fata. Cocoana Paula îi strânse mâna cu multă căldură, cum știa dânsa. - Ca și făcut, îi zise. Pe d-ta toți te ascultă. Doar Tănase ar mai putea să-l mai ție în loc. - D-ta - răspunse Ghiță - ești destul de isteață ca să-l știi duce și pe el cum vrei. Așa credea și cocoana. Era în gândul ei peste putință să nu scoată la capăt un lucru de care s-a apucat odată. Nu Tănase avea s-o dea pe dânsa de rușine. A umblat el timp de câteva săptămâni buimac și supărat pe toată lumea, plângându-se mereu că românul e netrebnic, dar în cele din urmă trebuia să ajungă și el, ca tatăl său, la convingerea că fără de cheag nu se poate face brânză. Sta serile la masă și-și făcea socotelele iar făcându-le, mereu îi răsunau în urechi vorbele: „Trebuie să muncim mai mult și să cheltuim mai puțin, ca să ne facem cheag”. În zadar! Se apropia iarna, și orișicât de mult ar fi voit, oamenii n-aveau unde să muncească. El numai de la primăvară înainte putea să ajungă la bani. „Ce bine ar fi - ofta el — dacă românul ar avea vreo îndeletnicire, ca să muncească cu folos și în timpul iernii! ” Fără îndoială că foarte bine ar fi fost și pentru el, și pentru datornicii lui; vorba era însă că nu are românul asemenea îndeletnicire și e nevoit să-și petreacă pe tândălite viața în timpul iernii, adeseori de tot lungi. Tot era însă un lucru la care se pricep și românii și care se poate face și în timpul iernii: ei știu să taie lemne și să le care. Minunat lucru ar fi fost să ia în tăiere vreo pădure. Era chiar în apropiere o pădure care se punea în tăiere. Da, dar ca să iei în tăiere o pădure, trebuie să ai bani, ca să depui cauțiunea la licitațiune. Și iar își făcea Tănase socoteala și se încredința că, luând pădurea în tăiere, nu numai că și-ar scoate banii de la oameni, ci ar mai și câștiga. N-avea însă bani ca să se prezinte la licitațiune; îi da mereu brânci gândul că nu are tatăl său dreptate când zice că nici nu ia, nici nu dă cu camătă. De ce să nu iei când ți-e mai mare câștigul decât camăta? Iar umbla Tănase buimac și cu gânduri ascunse, se zbătea ca peștele pe uscat și-și schimba dintr-o clipă într-alta hotărârile. Mare ușurare ar fi fost pentru dânsul dacă ar fi putut să se sfătuiască cu cineva. Intrase însă, parcă, un duh rău în casa lor. Toți aveau câte ceva pe inimă; toți se făcuseră ursuzi și neapropiați. Ileana era perdută mereu în gânduri, nu mai zâmbea și se făcuse scurtă de tot la vorbă. De când fratele ei primise de la București scrisoarea prin care Andrei îl vestea că după multă alergătură a ajuns, în sfârșit, să fie primit în seminar, ea se zbuciuma mereu, fără ca să-și poată da seamă ce ar vrea și ce n-ar vrea. Lelea Maria perea văzând cu ochii. O rodea gândul că soțul ei își petrece viața pe la văduva aceea, îi trecea, ce-i drept, focul când el se întorcea acasă. El stătea însă puțin, căci îi era nesuferită posomoreala pe care o vedea în fețele tuturora. Iar pleca dar în treburile lui, și orișiunde s-ar fi dus, oriîncotro ar fi plecat, lelea Maria tot la văduvă îl vedea și tot mai tare se întețea. O apuca câteodată un fel de turbare, încât îi venea să plece și ea, să se ducă acolo și să facă una nefăcută, ca să se sfârșească odată toate. - Am și eu un băiat! îi zicea atunci lui Tănase — care mă vede chinuită și batjocorită, dar nu are milă de mine și nu sare să mă scape. Tănase tăcea. Era mâhnit până în adâncul inimii lui, dar nu putea să facă nimic. Zadarnice i-ar fi fost silințele de a o încredința că din senin își face inimă rea. Nici c-ar fi putut apoi el să se pună între tatăl său și mama sa. Și le avea și el ale lui, și nimeni dintre ai săi nu-i venea într-ajutor. Nici muma, nici sora sa, nici mai ales tatăl său nu s-au împăcat niciodată cu gândul că n-are să se facă preot, cum se deprinseseră a și-l gândi în viitor. Nu înțelegeau de ce îi este nesuferită preoția și se simțeau jigniți când el le mărturisea că s-ar simți nenorocit dacă, făcându-se preot, ar fi nevoit să ia în căsătorie o fată lipsită de cultură, căci fete cu oarecare cultură nu vor să se facă preotese, chiar și fete de preot fiind. Nu se mai potrivea el și nici nu se mai putea potrivi cu ai săi, cari nu vedeau lucrurile ca dânsul. - Tu ești - îi ziceau - mai cu minte decât noi și faci cum te taie capul. De capul lui a intrat voluntar în oaste și tot de capul lui avea să-și facă și anii la Universitate. Nici mama lui, care nu prea știa ce va să zică advocat, nici tatăl său, căruia advocații îi păreau cel mai rău soi de oameni, nu se nelinișteau văzând că-și perde timpul acasă. S-ar fi bucurat chiar dacă el și-ar fi schimbat gândul și, luându-și soție o fată de seama lor, s-ar fi popit. Umbla dar hăbăuc de ici până colo și, umblând așa, s-a pomenit în cele din urmă la Băltac, fără de gând hotărât, numai așa, ca să-l ia pe departe și să vadă ce-ar zice dacă ar fi vorba să înceapă ceva. - Dar nenea Ghiță ce zice? întrebă Băltac. - El nu știe nimic, răspunse Tănase. Nici nu ține, de altminteri, să se amestece. Le-a lăsat toate în seama mea. Băltac începu să clipească din ochi și să-și rupă unghiile - un obicei al lui la strâmtorare. Era fără de margini dorința lui de a se pune bine cu Tănase, dar când era vorba de bani, el nu era în stare să se avânte. - E, fără îndoială, bun gândul de a-i pune pe oameni să lucreze în timpul iernii și cu brațele, și cu carele, grăi dânsul liniștit; nu numai îți iei banii, dar le faci și lor câștig. Dar - urmă el schimbând glasul - e lucru cu mult mai greu decât vei fi crezând să iei o pădure în tăiere. Lasă că trebuie să-ți faci bine socotelile și să știi a ți le face, dar ți se poate întâmpla că lemnele zac ani de zile nevândute și atunci pierzi mult la ele. - De lemne e nevoie totdeauna, întâmpină Tănase. - E - zise Băltac -, dar mai taie și alții, cari știu mai bine să le vândă. Lucru cuminte e să începi tăierea numai după ce ai vândut lemnele. Tănase începu să râdă. - Cum să vând lemnele pe cari nu le am? exclamă el. - Se poate și asta, și neguțătorii pricepuți așa și fac, răspunse Băltac. Se cumpără în fiecare an lemne pentru școli, pentru spitaluri, pentru diregătorii. Te prezinți la licitațiune și iei asupra ta o sută, două sute, ori mai mulți stânjeni de lemne, apoi începi să tai. - Dar lemnele pe care le tai sunt verzi - îl întrerupse Tănase - și nu mi le primesc. - Le primesc dacă știi să-ți pui lucrurile la cale, întâmpină Băltac. Se aprinde cu anevoie lemnul verde, dar arde bine după ce a luat foc și dă căldură multă. Cumperi dar câteva zeci de stânjeni de lemne uscate și dai la început din aceste, iar mai târziu, după ce ai tăiat, amesteci din ce în ce mai multe verzi în stânjeni. Tănase se uită cu un fel de uimire la el. Era învederat că așa se putea și așa și trebuia să se facă: își găsea socoteala și nu înșela pe nimeni, căci lemne bune da. Iar îl strivi însă simțământul că fără de bani nici o treabă nu se poate face. Cum putea el să se prezinte la două licitațiuni deodată și să mai cumpere și lemne? Se putea și asta. Nu a voit, ce-i drept, Băltac să-l împrumute, dar i s-a făcut tovarăș la parte. - Nu vreau - i-a zis - să-ți iau nimic dacă s-ar întâmpla să nu câștigi; numai din câștig ai dar să-mi dai cincisprezece la sută. Tănase era foarte mulțumit și oarecum rușinat de gândul că-l socotise mai înainte om cu inima neagră pe Băltac. Ei n-ar fi putut însă să facă nici o treabă fără de ajutorul cocoanei, care dedea bilete de recomandațiune, ba și alerga de la unul la altul când cerea nevoia. Au vârât-o dar și pe ea cu câteva mii de lei în daraveră. De aceea era dânsa atât de bine încredințată că nu are Tănase s-o dea de rușine, și de sfinții arhangheli Mihail și Gavril, când a plecat la Răscruci, era gata până-n cele mai mici amănunte de logodnă. Era, cu toate acestea, mare hopul pe care avea să-l mai treacă. Tănase nu prea avea, ce-i drept, timp să se mai gândească și la cele ce se petrec pe acasă. Alerga dimpreună cu Băltac, ca să-și netezească drumul și să-și pună treburile la cale cât mai curând, căci oamenii stau gata cu topoarele și cu carele, ca să taie pădurea și să care lemnele. Cheltuia omul cu hotelurile, cu mesele și cu celelalte, dar învăța ceva și se-ncredința că adevăr a grăit tatăl său când i-a spus că cocoana are trecere mare și că lui Băltac îi stau toate ușile deschise. „Mare lucru e să ai adunat ceva”, își zicea el adeseori și se uita cu mult respect la Băltac, care adunase și știa să pună lucrurile la cale. A râs, cu toate aceste, când a aflat, așa, în treacăt, că Băltac umblă cu gândul de a peți pe Ileana. I se părea curată nebunie ca o stârpitură ca dânsul să ia în căsătorie o fată ca dânsa, și tânără, și voinică, și frumoasă, și deșteaptă. Dar nici nu era cu putință ca Ileana să nu-l ia în bătaie de joc. A râs și Ileana când tatăl ei a luat-o mai întâi mai pe departe și cam în glumă, apoi mai fără de înconjur și mai stăruitor și i-a spus că Băltac a făcut prin cocoana Paula întrebare dacă poate ori nu să vie la Răscruci ca pețitor. Cât era de mâhnită că nu mai știa nimic despre Andrei, tot a râs cu hohote. „E zmintit”, își zicea dânsa. Lelea Maria însă vedea lucrurile altfel. Ținea la fata ei și se-ngrozea când se gândea c-ar putea s-o pată și ea. - Să te ferești - îi zisese adeseori - de țiflici cari umblă toată ziua hoinari și se-mpedecă în toate fustele. Un bărbat mai matur ține la casa lui și-și îngrijește nevasta ca pe o comoară neprețuită. Mai știa apoi lelea Maria ce greu e să te lupți cu nevoi, și punea mult temei pe averea lui Băltac. Nu voia însă Ileana să știe de aceste. Ea ținea nu să fie iubită, ci să iubească, căci numai iubirea pe care o simți îți umple viața de farmec, și era gata să se lupte cu cele mai grele nevoi și să muncească din greu de dragul unui om care știe să i se facă iubit. Când s-a văzut însă în fața cocoanei a rămas zăpăcită și a început să tremure. Știa prea bine ce vrea, dar îi era peste putință să-și mărturisească gândul. - Cum vor hotărî tata și mama - grăi dânsa cu glas limpede - așa are să fie. - Nu! grăi Chelaru. Eu țin să faci din îndemnul tău și cu toată inima ceea ce faci. - Din îndemnul meu și cu toată inima fac cum doriți, îi răspunse ea. Aș minți - urmă apoi uitându-se drept în ochii cocoanei — și nu m-ar crede nimeni dac-aș zice că am vreo slăbiciune pentru el. Mi-e străin și mă trece un fel de fior când mă gândesc că are să-mi fie soț; chiar nesuferit dacă mi-ar fi însă, mă duc după el dacă așa vreau tata și mama și-mi voi da silința să trăiesc bine cu dânsul. - Așa vorbește o fată înțeleaptă, grăi cocoana Paula, foarte mulțumită. Te încredințez eu că o să-ți fie drag după ce-l vei fi cunoscut mai de aproape, căci ține mult la tine și are să te poarte în palme. Dovada cea mai bună e că nu cere nici zestre, ci se mulțumește să te ia cum ești. - Bine, - răspunse Ileana - dacă mă vrea și el așa cum poate să mă aibă, sunt puse toate la cale; numai vă rog să nu-mi dați zor cu nunta. Lăsați-mi timp să mă obișnuiesc cu un lucru la care n-am gândit niciodată. Tănase a rămas ca trăsnit din senin când a văzut că logodna se face. Părinții lui îi păreau un fel de monștri care-și jertfesc copila ca să scape de greutăți, iar pe soră-sa n-o mai cunoștea. - Ce vrei să fac?! îi zise ea. Nu puteam să-mi batjocoresc părinții în fața străinilor. Dac-au putut ei să-și dea părerea mai-nainte de a mă fi dumirit pe mine, nu pot eu să le fac rușinea de a mă pune împotriva voinței lor o dată mărturisite. - Care va să zică, ai să te măriți după acea pocitanie, să-l părăsești pe Andrei? strigă Tănase. - Nu o zic aceasta, îi răspunse ea. Nu însă de la mine, ci de la el are să vie stricarea logodnei. Mă vrea fiindcă nu mă cunoaște; grija mea e să nu mă cunoască încât să-i piară pofta de a mă avea. Iar cât pentru Andrei - adăugă cu amărăciune - nu-l mai pot părăsi căci m-a părăsit el. VI - ZILE NEGRE [ modifică ] - D-ta știi - zise Ileana - că eu am slăbiciune pentru Andrei? Am crescut împreună, i-a fost și-i este lui Tănase bun prieten, e om foarte cumsecade, era odată vorba să mă mărit după el, și nu mai pot să mă înstrăinez de dânsul… - Asemenea slăbiciuni nu sunt lucruri de rușine, îi răspunse Băltac, dar ele trec încetul cu încetul și se uită în cele din urmă. O să-mi dau silința să-ți fac viața atât de plăcută încât să nu te mai gândești la trecut. Ileana își mușcă buzele. Timpul de logodnă a fost rânduit de oamenii cu minte, pentru ca mirele și mireasa să se poată apropia, să se cunoască bine și să-și dea seamă dacă se potrivesc ori nu la fire și la apucături și dacă nu cumva li-e pripită hotărârea. Tot e mai bine să strici o logodnă decât să te nenorocești pentru toată viața. Se înșela însă Ileana dacă credea că și Băltac tot așa vede lucrurile. El era gata să se nenorocească, numai s-o aibă soție, și mărturisirea făcută de dânsa cu atâta lipsă de cruțare nu-l sperie deloc, ci mai vârtos îl întețea. În zadar! Nu-i este greu unui om rău din fire să se arate, cel puțin pe un timp oarecare, mai bun de cum e; e însă peste putință ca un om bun din fire să te înșele, făcându-te să crezi că e rău și nesuferit. Prin inima ei deschisă Ileana se ridica și se făcea încă mai dorită în gândul lui Băltac, care știa că numai de oameni cu gânduri ascunse ai să te temi. Ea trebuia să meargă și mai departe dacă era vorba să-l zguduie. - Da, - urmă - dar el are să treacă din când în când pe la casa noastră, mai des, mai rar, și n-o să te superi, nici n-o să-ți faci inimă rea dacă stau de vorbă cu el și mă bucur că-l văd și stărui să mai stea și caut să rămâi singură cu dânsul, ca să-i spun fără de sfială ce am pe inimă. Băltac iar începu să clipească din ochi și să-și rupă unghiile. - De ce să mă supăr?! răspunse el rostind vorbele rar și apăsat. Îl știu și eu om cumsecade și țin la el. Și - urmă și mai apăsat - ca să vezi că-ți spun adevărul, află că eu 1-am ajutat să plece și să stea la București. Nu mi-a cerut, dar mi-a fost destul să aflu că e-n strâmtoare, ca să-l ajut cu câteva sute de lei. Om ca mine n-o face aceasta pentru orișicine: am făcut-o pentru că-l socoteam vrednic și țin să-l am prieten. Ileana rămase zăpăcită ca-n fața cocoanei, îi era peste putință să creadă ceea ce-i spunea el. Două gânduri se băteau în capul ei: unul, că Băltac nu e atât de mișel cum îl socotește lumea; altul, că Andrei nu e atât de cumsecade cum îl credea dânsa. În nenumărate rânduri vorbise Andrei cu adânc dispreț despre Băltac, și același Andrei primise ajutor de la același Băltac. Era peste putință! Trebuia să fie la mijloc ceva ce Băltac nu-i spusese, și singur Tănase ar fi putut s-o dumirească asupra adevărului și s-o scape din nesuferita zbuciumare sufletească. Tănase era însă dus în treburile lui, la tăiere, la-ncărcare, la cărat și la descărcare, mereu în voie bună, căci mergeau toate de minune. Vânduse lemnele cu șaizeci și patru de lei stânjenul și cumpărase, cum a fost vorba, o sută douăzeci de stânjeni cu câte patruzeci și doi lei stânjenul. Îi rămâneau dar de stânjen douăzeci și doi de lei, din care le plătea cărăușilor câte 15. Avea dar câștig de șapte lei la stânjen. Încă mai bun avea să fie câștigul în urmă, după ce va fi început să dea și lemn verde. Și era lucru pus la cale, că i se primește și lemnul verde. De! își aveau Băltac și cocoana pretutindeni oamenii lor. Și ce frumos era-n pădure! Peste două sute de oameni lucrau risipiți prin vale și pe cele două coaste. Unii tăiau cu securile, ca să răstorne copacii; alții curățau crăcile și le strângeau grămezi-grămezi; iar alții rătezau trunchiurile după măsură și aruncau bucățile-n carele cari stăteau gata, ca să le coboare la marginea drumului și să le așeze-n stânjeni. Și lucrând a-ndelete, dar întins, oamenii aici glumeau, colo-și spuneau păsurile și-n iar altă parte cântau, pretutindeni voioși și harnici. Tănase, îmbrăcat în ițari de aba, cu un cojocel în spinare și cu căciulă de miel în cap, umbla printre dânșii și-i îndruma cum să apuce lucrul și cum să-l împartă, ca să înainteze iute și să aibă spor. Degeaba, orișicât de harnic ar fi, omul nu are spor la lucru dacă o ia orbiș înainte și nu-și dă seamă unde are să-nceapă și cum are să urmeze, ce are să facă mai-nainte și ce-n urmă și nu o dată românul își perde timpul și ostenește degeaba fiindcă, pornind-o rău, e nevoit să desfacă iar ce-a făcut. Nu! N-avuse Tănase dreptate când zicea că e leneș românul și flecar. Acum, când stătea ziua toată în mijlocul oamenilor și lucra împreună cu dânșii, era din ce în ce mai mult cuprins de simțământul că sunt nesecate comorile lor de viață și că mare mulțumire e să le fii aproape și să le deschizi inimile. „Pus o dată în mișcare - își zicea el adeseori - poporul acesta merge, merge tot înainte, și departe o s-ajungă. ” Într-una din zile, când ședea cu oamenii adunați după prânz împrejurul focului la care li se făcuse mămăliga, el se ridică deodată cu privirea îndreptată spre vale, de unde venea, parcă, călare Băltac, pe care nu-l mai văzuse de vreo două săptămâni. Nu dăduse niciodată Băltac pe la pădure, dar era lucru firesc să dea, și Tănase se bucura că poate să-i arate câtă treabă s-a făcut. Grăbi la vale, ca să-i iasă-n cale. Era posomorât tovarășul lui, rău posomorât, curat uluit era. - Ce-i?! îl întrebă neliniștit. S-a întâmplat ceva? - Bine nu-i, răspunse Băltac potolit. A căzut guvernul. Tănase răsuflă o dată ușurat. Nu știa el încă ce va să zică căderea guvernului. Asta o știa Băltac, care în atâtea rânduri rămăsese încurcat după căderea unui guvern. Alergi, stărui, cheltuiești ca să-ți faci pretutindeni oameni, care-ți deschid ușile și-ți netezesc căile, și deodată te pomenești că sunt măturați ca frunzele de crivăț oamenii pe cari ți-ai făcut, și iar trebuie să alergi, să stărui și să cheltuiești, ca să-ți faci alți oameni. - Ce mă privește pe mine, răspunse Tănase, dacă guvernul cade ori se ridică?! Băltac dete din umeri. Dacă nu-și dedea tovarășul său seama cum îl privește căderea guvernului, el nu era dator să-l dumirească. Nici nu cu gândul acesta venise. Abia acum își adusese aminte că Tănase era încă minor. „Ce facem - îi zisese cocoana -, cum ne descurcăm dacă nu i se primesc lemnele verzi și nu poate să ne-napoieze banii?! ” Nu-i rămânea în fața acestei întrebări lui Băltac decât să clipească din ochi, să-și frângă unghiile și să mărturisească că s-a pripit. O pornise bine atunci când îl întrebase: „Ce zice nenea Ghiță? ” și trebuia să urmeze înainte. Pare însă că i s-a pus un fel de ceață pe ochi și s-a abătut din calea pe care și-o croise. - Nu te-o fi privind pe tine - grăi dânsul -, dar mă picnește rău pe mine, fiindcă ne privesc pe mine și pe cocoana cu ochi răi ăștia cari au venit la putere. Și - urmă el trăgănând vorba - o păți și tu dacă află că suntem amestecați și noi în daravera cu lemnele. - Ce-ar putea să-mi facă?! strigă Tănase. - Nu-ți primesc lemnele ori te amână de azi pe mâine cu banii, răspunse Băltac. - Dar am contract. - De o mie de ori să-l ai, te joacă pe placul lor dacă vreau, și e destul să știe că-ți suntem tovarăși, pentru ca să nu-ți dea răgaz. Ascultă-mă - urmă cu hotărâre - eu știu ce zic când te sfătuiesc să te desfaci de noi cât mai curând. - Dacă așa crezi, vei fi având dreptate, răspunse Tănase, tot nedumerit încă. - E lucru mare schimbarea guvernului, urmă Băltac, fiindcă cei mari vin fiecare cu ai săi. O săptămână, două stau toate treburile baltă. Pe când unii, cei de azi, stau tăcuți și-ngândurați prin biurourile lor, își pun în regulă hârtiile ori vorbesc pe șoptite prin colțuri, ceilalți umblă chefuind cu lăutari, afumați toată ziua și toată noaptea, se căciulesc pe la cei ajunși la putere și fac planuri de răzbunare. Se-ncepe apoi premenirea, și peste vreo două săptămâni dai pretutindeni de oameni necunoscuți, cari nu cunosc rostul treburilor și nici nu vor, nici nu sunt în stare să te înțeleagă. Dă-i dar zor și-ncarcă lemnele pe cari le ai, ca să le predai cât mai curând și să iei bani câtă vreme mai sunt prin slujbe ai noștri. Iar din banii aceștia - urmă el mai încet - te scapi de cucoana și de mine și rămâi cu cauțiunile și cu lemnele ce mai sunt în pădure. Tănase rămase câtva timp pe gânduri. I se părea destul de bine așa. Vorba era numai că-și cam încurcase socotelele. Luându-i pe oameni la lucru, el n-a ținut seamă care dintre dânșii are și care nu are cruce, ci-i luase și pe cei cu cruce. N-avea dar să le plătească tovarășilor săi numai ceea ce primise de la dânșii, ca să depună cauțiunile, să cumpere lemnele uscate și să cheltuiască umblând cu Băltac spre a-și netezi drumul, ci totodată și zilele de lucru făcute de datornicii lor. - Și dacă n-ar fi destui banii ce-i iau acum, întrebă el, cum rămâne pentru rest? - Ei! - răspunse Băltac dând din umăr, ca și când ar fi vorba de un lucru nensemnat - pentru rest ne rămâne dator nenea Ghiță. Tănase se uită neliniștit la el. - Teamă mi-e că n-o să voiască, grăi dânsul. - De ce să nu voiască?! întâmpină Băltac. Lemnele cu care rămâne fac de zece ori atât: după ce le va fi vândut, ne plătește pe noi, și câștigul îl păstrați întreg. Tănase nu era-n stare să-și dea seamă cum au să se desfășure lucrurile. Era buigùit ca omul care, intrat în o învălmășeală, se vede împins din toate părțile și dus fără ca să știe unde. A bine nu-i păreau însă lucrurile și-l treceau parcă fiorii când se gândea cum o să stea în fața tatălui său, pe care nu-l dumirise deloc asupra daraverii lui cu pădurea. Și cu drept cuvânt se temea. - Bine, omule, - îi zise tatăl său — dar tu ai pus în joc tot avutul meu și te-ai mai băgat și-n datorii… - Fă-ți socoteala și vei vedea că ajung să câștig sută-n sută, îl întrerupse el. - Norocul tău să fie! - grăi Ghiță - dar dacă e așa, nu mai e nevoie să iau asupra mea datoriile pe cari le faci tu. - Nu e - interveni Băltac - în adevăr nu e; știi însă cum e cocoana Paula; ține ca toate să fie în regulă. Tănase e, precum știi, încă minor… - Ce are a face?! strigă Tănase. N-am încheiat oare două contracte? - Despre aceasta să nu vorbiți, grăi Băltac. Le-ai încheiat fiindcă aveai a face cu oameni cari au trecut-o cu vederea, dar… Ghiță Chelarul se făcu la față alb ca varul. Îi venea să răcnească, să frângă și să spargă tot ceea ce i se afla prin apropiere; nu putea însă el să-și dea de rușine feciorul și nu voia să se pună în harță cu cocoana și cu viitorul său ginere. - Ai toată dreptatea, grăi dânsul dându-se învins; le iau toate asupra mea. Le iau! De aici înainte au mers apoi toate neted și fără împedecare. În vreme ce oamenii tăiau înainte la pădure, Tănase căra lemnele și, verzi, uscate, cum erau, le preda, apoi lua banii și se ducea cu ei la cocoana Paula. Și greu e afară din cale să iei banii și să nu poți să-i pui bine, ci să fii nevoit a-i da. Îi era lui Tănase, de câte ori da, parcă i se scot măselele una câte una, cu falcă cu tot. De unde ar mai fi avut el inimă și gând și pentru slăbiciunile surorii sale? - Fii femeie cuminte! îi zicea el în pripă. Nu te uita la cerul senin, nici la stelele de pe el, ci la pământul de sub picioarele tale și bagă de seamă să nu te dai peste cap! Bucură-te că s-a găsit un prost care aleargă după tine cu blidul plin. Nu vezi tu că om e-n lumea aceasta numai cel ce are destul și cu prisos? noi ceilalți alergăm și ostenim, ne căciulim în fața lor, râdem când ne iau în bătaie de joc, ne terfelim înșine pe noi! N-avea, cu toate acestea, încă nu avea Tănase cuvinte de a fi atât de amărât, căci abia peste vreo două săptămâni a urmat catastrofa la care nu se așteptase. Mai întâi i s-au refuzat lemnele, ca nefiind de calitatea prevăzută în contract. Apoi i s-a pus sechestru pe lemnele din pădure și-a perdut cauțiunea și s-au cumpărat lemne bune și uscate în socoteala lui. Sosind, în sfârșit, termenul de plată pentru pădurea luată în tăiere, Ghiță Chelarul și-a pus cu lacrămile în ochi avutul întreg pentru el. - Nu fi mâhnit, tată - grăi Ileana cu inima învârtoșată - că toate au să se întoarcă spre bine. Să fim voioși de nunta mea cu toții! VII - ALINARE [ modifică ] „Așa și nu altfel - și-a zis Andrei când a primit vestea -, așa se petrece viața în aievea, iar nu cum ni-o plănuim noi. ” Aflându-le toate, el a fost cuprins de o durere fioroasă și s-ar fi dat rob pe toată viața dacă ar fi putut să-l ajute pe prietenul său și să scape casa de la Răscruci, în care petrecuse atâtea zile fericite, dar el însuși se simțea scăpat și-i mulțumea lui Dumnezeu că 1-a luminat și i-a dat tăria de a stărui în hotărârile sale. Îi era sfântă femeia care se jertfise de bunăvoie, dar se pătrundea din ce în ce mai tare de gândul că după cele petrecute el și ea nu ar fi putut să aibă împreună decât o foarte tristă viață. Crescută în belșug, deprinsă a le prețui toate în bani și lipsită de avântul care orbește pe om, ea nu putea să trăiască în sărăcie și el s-ar fi simțit nenorocit neputând să i le dea toate după dorința inimii lui. „Da! își șoptea parcă un glas tainic. De dragul ei ai fi fost în stare să te ticăloșești și să-ți vinzi sufletul. ” Și el avea dreptate. Lin și neturburată de nimic se desfășura viața Ilenei. Ținuse Băltac s-o aibă de soție fiindcă era împodobită de fire cu toate darurile care o fac pe femeie dorită și-l încânta gândul că toți se vor uita cu jind la ea, toți îl vor ferici și cu fală va ieși cu ea în lume. Abia fiindu-i soț, și-a dat seama c-a găsit în ea și multe pe care nu le căutase. Se-mpăcase, biet de el, cu gândul c-o să fie posomorâtă și ursuză și-o să-i facă adeseori grea viața. Nu însă! Soția lui o dată, ea și-l avea soț adevărat și era mereu voioasă, mereu doritoare de a-i face voile și de a fi de același gând cu dânsul, roabă a casei sale și ajutoare neobosită a lui și-n treburile casei și-n multele lui daraveri cu alți oameni. Se mai împăcase Băltac și cu gândul că cumnatul său și socrul său vor căuta, în strâmtoarea la care ajunseseră, să tragă foloase din averea lui și de trecerea lui, și adeseori își făcea, stând așa singur, socoteala cam cu cât o să poată scăpa ca să nu se strice cu dânșii și să nu-și turbure traiul cu soția. Nici asta n-a ieșit cum se temuse el. Lasă că Ileana ținea la casa ei, dar Ghiță, mai ales acum, era prea mândru pentru ca să cerșească, iar Tănase, om trăit puțin în lume, nu-și dedea seamă despre cele ce se petrec și mereu își închipuia că tot atât de ușor cum le-a încurcat are să le și descurce toate. Ostenind în întinsa ei gospodărie de dimineața până seara și bucurându-se de sporul pe care-l vedea în toate, Ileana își petrecea viața în lucrare liniștită, azi ca ieri și mâne ca totdeauna, fără de bucurii mari, dar și ferită de griji mistuitoare, și nu o dată Băltac își zicea stând așa singur: „Cum, Doamne, a căzut atâta noroc pe capul meu?! ” nu o dată era cuprins de simțământul că nu este el vrednic de viața pe care o are și de temerea ca nu cumva s-o piardă. Temerea aceasta se ivea în inima lui mai ales când Ileana și el își aduceau așa, din întâmplare, aminte de Andrei, pe care-l știau ajuns destul de bine, psalt, precum dorise, la una din bisericile mai bogate și ajutător în cele bisericești al părintelui Hariton, unul din arhiereii chemați adeseori la nunți, la botezuri și la înmormântări. - Săracul de el! zicea Ileana și nu era chip s-o facă să vorbească despre el. Ce-ar fi și putut să vorbească? și cui i-ar fi fost de vreun folos dacă ea 1-ar fi jignit pe soțul ei dându-și slăbiciunea pe față? Se împlinise anul de când Andrei se afla la București, și anul al doilea, în postul Paștilor, Băltac a primit de la el banii cu cari-l împrumutase, dimpreună cu o scrisoare, în care îi mulțumea pentru bunăvoința lui și-i făcea împărtășiri despre felul cum își petrecea viața. „Să-i spui, te rog — zicea el la sfârșitul scrisorii — și Iuanei multe doriri de bine din partea mea. Mă gândesc adeseori la dânsa și mă bucur din toată inima știind că o duceți bine și aveți spor în toate, căci nu e în lumea aceasta nimic mai bun decât căsnicia liniștită. Dumnezeu să te răsplătească pentru ajutorul ce mi-ai dat la vreme de nevoie și să vă aibă în buna lui pază. ” Ileana luă cam în pripă scrisoarea din mâinile soțului său, ca s-o mai citească și ea. Uitându-se la slova lui cea frumoasă și dându-și seamă că din manile lui a ieșit hârtia pe care o ținea în mânile ei, ea începu să tremure și lăcrămile i se iviră în cele din urmă în ochi. Ea se uită râzând la fața lui Băltac, își scoase batista, o ținu câtva timp deasupra ochilor, apoi își șterse lăcrămile. -Asta-i acum?! grăi dânsul mai mult nerăbdător decât supărat. Tocmai acum ți-a venit?! - Nu cumva te miri? nu cumva te superi? îi răspunse ea. Fii om cuminte! Asta vine de la sine, și nu totdeauna poate omul să-și stăpânească firea. Tu vezi cât de frumos scrie, și vai ar fi și de tine, și de mine dacă aș fi femeie care poate, citind scrisa lui, să nu se înduioșeze. Lasă-mă să plâng fără sfială, că mai rele sunt lăcrămile vărsate prin ascuns. Atâta mi-a mai rămas și mie! adăugă și o porni pe plâns. Dacă lucrul acesta i s-ar fi întâmplat lui Băltac mai demult, pe la începutul căsniciei lui, el și-ar fi întors spatele și-ar fi lăsat-o să-și verse focul și să se potolească; acum însă avea slăbiciune de dânsa și îi venea, văzând-o plângând, și lui să plângă. - Dar - grăi dânsul - când o să înceteze aceasta! ? - Niciodată! îi răspunse ea. Câte zile voi mai trăi pe pământ îmi voi aduce aminte de el și îmi voi plânge întruna soarta. Dar ce-ți pasă?! adaugă cu glasul schimbat. Ai vreun cuvânt de a te plânge de mine?! Nu ți-am fost și nu-ți sunt soție credincioasă? Te-am supărat vreodată? Nu m-ai avut totdeauna și în toate la îndemână? Fă-te că nu bagi de seamă și lasă-mă, că-mi trece… Tu știi că m-ai luat cum m-ai găsit, și mai rea de cum mă credeai nu sunt. Băltac asculta vorbele ei și tăcea, fiindcă nu știa ce să-i răspundă, dar îi era parcă i se întunecase deodată viața. A trecut în curând și asta, și Ileana era tot ceea ce fusese, dar nu o mai vedea el cum o văzuse, se uita adeseori pe furiș la ea, se temea s-o lase singură cu gândurile ei și-și dedea silința să-i facă viața plăcută, ca să uite cele trecute. Dragă i-a fost și din zi în zi tot mai dragă i se făcea femeia care îi era soție, și cu cât mai dragă îi era, cu atât mai des îl cuprindea simțământul că i-a făcut o mare nedreptate și că foarte nesuferit trebuie să-i fie. Când simțământul acesta îl cuprindea, îi venea să-i cadă plângând în genunchi și era în stare să-și dea întregul avut câștigat cu atâta caznă ca s-o îndulcească. Tocmai aceste silințe ale lui îl făceau însă Ileanei din zi în zi mai nesuferit. Ea a putut să aibă trai bun cu dânsul câtă vreme el s-a mulțumit cu ceea ce putea să-i dea din toată inima și fără ca să-și facă ea însăși silă; acum, când cerea ceea ce era împotriva firii ei, el îi umplea inima când de milă, când de dispreț, și cu cât mai neastâmpărat alerga el după ea, cu atât mai vârtos fugea dânsa de el. „Lasă-mă în pace! ” îi zicea la început cam cu jumătate de gură și cu oarecare cruțare. „Caută-ți de treabă și nu te face de râs! ” îi zicea în urmă, așa, cam în glumă. N-a trecut însă mult și ea nu-i mai zicea nimic, ci căuta singurătatea, și i se plângea mumei sale, când se întâlneau, că-i este din zi în zi tot mai greu traiul cu soțul ei. - De ce, fată? întreba lelea Maria cu inima încleștată. - Mai întrebi și d-ta? îi răspunse fata. Parcă nu le știi toate?! De când cu scrisoarea pe care a primit-o de la Andrei, nu mai are astâmpăr și ni s-au răsturnat toate în casă. Lelea Maria suspina și tăcea, dar Ghiță s-a ridicat în picioare când le-a aflat și el și îi venea să sară în șea și să nu se oprească decât la București. - Să-mi lase fata în pace și să nu-i strice casa! strigă el tare, parcă ar fi voit să-l audă și Andrei. Nu s-a aruncat în șea și nu 1-a auzit Andrei, dar e scurt drumul de la Răscruci până la București, mulți îl bat pe fiecare săptămână, și în curând s-a dus vestea până la Andrei care era cu gândul mereu la Valea Teleajenului, când la Aluniș, când la Răscruci, când mai ales la casele frumoase ale lui Băltac. Știa până în cele mai mici amănunte cum s-a încurcat Tănase și cum i s-au prăbușit deodată toate în cap. Nu-i era însă milă de el, căci îl știa om tânăr, și omul tânăr din pățaniile sale învață și dând cu capul când de un zid, când de altul se deprinde a umbla prin lume. Nu-i era milă nici de Ghiță Chelarul, omul vârtos și trecut prin multe, care se împăcase de mult cu gândul că toate sunt pornite spre rău. Îl durea însă inima când se gândea la lelea Maria, care era femeie slabă și simțitoare și se împăca mai anevoie cu soarta ei. Mai făcuse Tănase și greșeala de a nu se fi împăcat cu starea lucrurilor și de a se fi încurcat în două procese, unul pentru pădurea pe care o luase în tăiere, iar celălalt pentru lemnele ce nu-i fuseseră primite. Așa e omul ajuns în primejdie: se agață și de un pai. Simțea, ce-i drept, c-o să piardă procesele, dar le mai amâna cu fel de fel de apucături, ademenit de gândul că mai curând ori mai târziu iar vor veni la putere oamenii lui și ai lui Băltac și ai cucoanei, și atunci vor face ce vor face ca să-l scape. O ducea dar și o momea și pe mama lui cu nădăjduiri deșerte, dar cu atât mai amară trebuia să fie lovitura, căci procesele sunt o nenorocire chiar și pentru cei ce le câștigă. O mângâiere adevărată și deplină le mai rămăsese: că Ileana cea bună și cuminte o duce bine și se împacă cu soarta ei. El sta sleit de putere și cu ochii împăienjeniți când a aflat că pierdută e și mângâierea aceasta. „Eu?! zise oprindu-și răsuflarea. Eu îi stric casa?! O, Doamne, dar cum i-o stric?! ce-am făcut și ce fac ca să i-o stric?! Nu cumva e destul să mai trăiesc și eu în lumea aceasta ca să i-o stric?! Ce n-aș fi oare în stare să fac ca să nu i-o stric?! ” VIII - REPAOS [ modifică ] - Ești nedrept, sfinția-ta, și jignești pe alții prin bunătatea ce-mi arăți, grăi Andrei stând smerit în fața părintelui Hariton, bătrânul arhiereu. - Nu, fiule, - îi răspunsese acesta - vorbind rar și încet. Ești tu acela care îi jignești ridicându-te mai presus de dânșii. Prea ți-e limpede și curat rostul la citire, prea îți este frumoasă cântarea, prea e multă cuviința înfățișărei tale și orișicât de plină ar fi biserica, toți își opresc răsuflarea ca să te asculte, toți se simt atinși și înălțați, toți rămân cu ochii îndreptați spre tine când citești Apostolul, când cânți vreun irmos ori când vii spre mine aducându-mi cădelnița. Ridici slujba dumnezeiască luând parte la ea, și de aceea țin să te am lângă mine pretutindeni, ca să-mi împodobesc bătrânețele cu tine. Așa sunt bătrânii cu inima curată și doritoare de bine: le este viuă bucuria când câte un tânăr bine înzestrat li se ivește în cale, și pentru ca bucuria să le fie mai mare, îi măresc în gândul lor destoiniciile. - Roagă-te, sfinția-ta, pentru mine - îi zise Andrei - ca laudele pe cari mi le faci să nu-mi slăbească inima, nici să-mi smintească mintea, ca să-mi schimb hotărârea. - Inima ta - întâmpină arhiereul - e far nestins, care-și revarsă lumina departe și le arată calea mântuirii celor ce rătăcesc prin noianul întunecat al vieții. Știu cât ai suferit. N-ai spus-o nimănui, dar toți am putut s-o vedem din ochii tăi, din duioșia glasului tău și din blândețea întregei tale ființe. Cum ar putea vorbele mele să te vateme când durerea cea mare n-a putut nici ea să-ți înăsprească firea, ci mai vârtos a potolit-o și-a îndulcit-o?! Nu într-o clipă de deznădăjduire, ci din îndemn statornic îți este luată hotărârea, și bătrânețele mele sunt pătrunse de credință că niciodată nu vei șovăi, niciodată nu te vei căi, ci totdeauna te vei simți fericit de a te fi dat întreg Domnului, ca să mângâi pe cei ajunși la deznădăjduire și să dai prin tăria credinței inimilor slabe tărie. - Niciodată, părinte, - răspunse Andrei ridicând glasul - totdeauna, preasfinte! - Orișicât de greu mi-ar fi dar să mă despart de tine - urmă părintele Hariton înduioșat - îți dau binecuvântarea mea și te sfătuiesc numai să nu-ți prelungești șederea la Cheia, ci să pleci cât mai curând, cel mai târziu înainte de Paști, la Sfântul Munte. - Povața preasfinției-tale mi-e lege neînduplecată! grăi Andrei, închinându-se cu fiiască umilință. Era toamnă, când frunzișul, pișcat iar de brumă, își perduse verdeața și se făcuse iar ici galben, colo roșiatic, portocaliu ori roșu ca sângele de bou. Fratele Agaton, tânărul călugăr, se plimba singuratec prin pădurile din preajma schitului Cheia, și sub pașii lui fâșâiau iar frunzele căzute înainte de timp. „S-a călugărit?! ” strigă Tănase, cutremurându-se în toată ființa lui, și cu o putere covârșitoare îl cuprinse pornirea de a se duce la el, ca să i se plângă și să-și afle mângâierea în vorbele lui. Abia acum înțelegea de ce Ghiță Chelarul umblă buimac și nu mai dă pe acasă și de ce Ileana a părăsit casa soțului său și nu mai știe unde să-și pună căpătâiul. Și nu-și mai purta Tănase capul sus, nu se mai înmlădia, umblând, în mersul lui, nu mai călca țeapăn, nici nu mai privea plin de încredere împrejurul său: slab și istovit, cu ochii stinși, cu părul lung și nepeptănat, îmbrăcat în haine soioase și zdrențuite s-a oprit în fața lui Agaton, care se uita la el lung și cu ochii plini de o liniștită înduioșare. - S-a risipit - grăi Tănase - avutul nostru și casa ni s-a spart! - Nu e nimic! îi răspunse Agaton. Se adună în lumea aceasta lucrurile și se risipesc și iar s-adună. Ești încă tânăr, îți începi abia viața, și-ți rămâne destul timp ca să-ți vii în fire. Viața omenească se desfășoară cum râul curge ici prăbușindu-se spumegos peste stânci colțuroase, colo șerpuind cu repeziciune printre livezi înflorite, iar mai departe vărsându-se lin printre lanuri bogate, azi limpede, mâne tulbure și iar limpezit. Azi o boală grea te sleiește de puteri, încât crezi că ți s-au secat izvoarele de viețuire, dar organismul încetul cu încetul se premenește și mai curând ori mai târziu te simți renăscut pentru o nouă viață. Tot astfel când nenorocirile se îngrămădesc deasupra capului tău și ți le spulberă toate, ai nădejde, căci nădejdea-ți dă răbdare și tăria ca să lucrezi și să aduni iar încetul cu încetul cele risipite. Tănase dete din cap. - Nu mai sunt eu în stare să stărui înainte, grăi dânsul. Mă cutremur când mă gândesc că aș avea să adun ce s-a risipit, să încep din nou de unde a pornit-o tata și s-ajung la vârsta lui zbătându-mă ca dânsul. Altele au fost timpurile în care el și-a petrecut tinerețele; azi, când mișeii întovărășiți le stăpânesc toate, noi, cari n-avem nimic, suntem osândiți a ne petrece viața muncind în sec. - Nu grăi de rău pe oamenii cu cari trăiești - îl înfruntă Agaton - și nu te plânge de timpul în care te-ai ivit. Nu-i adevărat ceea ce zici, căci toate [nu] numai spre rău, ci mai spre bine de cum au fost sunt pornite în zilele noastre. Oameni răi și nemernici, însetați de câștig și porniți spre răutate, au fost și sunt pretutindeni și totdeauna, și dacă e adevărat, că azi sunt la noi mai mulți decât aiurea și-n alte timpuri, cu atât mai vârtos ies la iveală cei cu inima curată, cari prin bune silințe și prin muncă cinstită numai țin să se ridice. Dacă e adevărat că sunt rari aceștia ei sunt cu atât mai prețuiți, și n-ai decât să stărui în rândurile lor pentru ca să mergi cu pas încet, dar sigur înainte. Nu te plânge, urmă el, ci căiește-te, căci nu în munca ta cinstită ai fost lovit, ci fiindcă ai râvnit să ajungi prin mijloace necinstite la un câștig mare. Trist ar fi dacă ai fi luat din izbândă îndemnul de a stărui în calea ce-ai apucat. Cine te-a pus să te-nsoțești cu oameni pe cari în atâtea rânduri i-ai socotit mișei?! De ce ai lăsat să te ispitească?! Cum ai putut să li te dai unealtă?! Bucură-te - strigă călugărul - c-ai pățit-o chiar la prima-ncercare, trage-nvățătură din suferințele prin cari treci și roagă-te lui Dumnezeu să-ți dea tărie, ca să stărui de aici înainte în căile pe cari totdeauna le-ai socotit bune! - O! - se tângui cuprins de deznădăjduire Tănase - dac-aș putea să mă rog lui Dumnezeu, mi-aș găsi în mine însumi mângâierea și n-aș mai umbla hăbăuc. Știința însă a omorât în mine credința! - Minți, nenorocitule, și-ți spurci buzele grăind vorbe de ocară - strigă tânărul călugăr, cuprins de o căldură sfântă - Dumnezeu nu e numai putere și izvor nesecat de puteri, ci totodată și lumină nestinsă, și știință a toate: cu cât mai multe știm, cu cât mai în adânc pătrundem tainele firii, cu cât mai multe înțelegem, cu atât mai mult ne apropiem de ființa dumnezeiască, cu atât mai vârtos ni se-nalță inima spre Dumnezeu, cu atât mai îndeplin îi cuprindem cu mintea ființa atoatecovârșitoare. Nu pentru că știți multe, ci pentru că orbecăiți prin întunerecul neștiinței voi, cei ce ați învățat câte ceva, v-ați înstrăinat de legea părinților voștri. Învață, Tănase, învață mereu, ca să te luminezi și să-ți întărești inima. Bucură-te de lumina soarelui, ca să vezi scrutând cele de dimprejurul tău, iar nopțile aprinde-ți opaiețul și citește mereu, ca să te luminezi prin învățătură și să ajungi la cunoașterea vecinicului adevăr. Clopotul începu să sune tânguicios la biserica schitului și să răsune prelung în strâmtorile văii. - Mă cheamă - adăugă el - la slujba dumnezeiască, și nu pot să nu mă duc, dar mă voi întoarce cu sufletul mai limpezit la tine. Ruga-mă-voi lui Dumnezeu și pentru tine, ca să-ți dea dezlegare și să te îndrumeze spre repaosul sufletesc. S-a dus să-și facă datoria, dar nu 1-a mai găsit când s-a întors, și nu 1-a mai găsit nimeni, căci nu-i viață când nu-i credință. Dumnezeu îndrumează numai pe cei ce-l au în sufletele lor! Nu mai putea el să ajungă în lumea aceasta la repaos, căci n-avea în sufletul lui nădejdea, care-i dă în vremuri de grea încercare omului răbdarea. Se cutremura când se gândea la mama lui zbuciumată; se cutremura când vedea în gândul lui pe tatăl său, ajuns om fără de căpătâi; se cutremura știindu-și sora cu viața stricată: nu mai știa ce să facă cu sine însuși și nu mai avea în el tăria de a începe din nou. A cutreierat zile întregi prin munți și prin codri, încât i s-a pierdut urma, și abia vara viitoare ciobanii au dat în fundul unei prăpăstii adânci de oasele lui, curățite de furnicile harnice.


content:
Era un vechi obicei al casei ca cea din urmă noapte a anului s-o petreacă adunați cu toții la un loc, și d-l Iorgovan Ceplac, căldărarul, ținea să păstreze cu toată sfințenia obiceiul acesta. Așa se pomenise el și cucoana Sofița, care era fată de căldărar, de fel din Brașov, și nu-și putea închipui sfârșitul anului altfel. Bolnavi dacă ar fi fost, de Sân Vasii s-ar fi sculat din pat și-ar fi stat la masă cu calfele și cu ucenicii, căci altfel Anul Nou nu putea să le aducă noroc. Încă la ameazăzi se înceta cu lucrul, pentru ca oamenii să aibă timp de a se spăla și premeni și să iasă-n oraș, dacă voiau să-și cumpere câte ceva. Treceau apoi unul câte unul pe la „cantor”, ca să fie socotiți, și patronul le număra simbria pe o lună pe deasupra, ca să se bucure și să fie voioși, iară la opt seara suna clopotul și se adunau cu mic, cu mare, la masa-ncărcată cu toate bunătățile, totdeauna aceleași după rânduiala pe care cucoana Sofița o știa din copilăria ei, ca la masa din ziua de Anul Nou: sarmale, purcel fript în coaja lui, plăcintă cu bani și cu bilete de noroc, iară vinul totdeauna negru. Acum, o dată pe an, cei mici erau mari, iară cei mari se făceau mici: ucenicii ședeau în fruntea mesei, calfele se înșirau mai în coadă, cucoana Sofița servea, iară d. Ceplac turna vin în pahare. Era lucru frumos, dar nu și mare la început când patronul și stăpâna casei n-aveau copii și se lucra-n atelier cu câte trei-patru calfe și tot atâția ucenici. Au venit însă unul câte unul copiii și-au crescut, iar atelierul a crescut și el, de s-a făcut adevărată fabrică. Acum erau cinci copii, trei băieți, Mitru, cel mai mare, absolvent al școalei comerciale și căldărar și el, iar ceilalți doi în liceu, și două fete, dintre care Tinea cea mai mare, trecută de optsprezece ani. Iar în atelier și-n prăvălie lucrau totdeauna peste douăzeci, cu ucenici cu tot, cel puțin treizeci de oameni, dintre care unii căsătoriți, și țineau patronul și stăpâna casei ca de data aceasta nimeni să nu-și strice rostul, ci să vie fiecare, ca în trecut, cu toți ai săi, cu nevastă și cu copii, dacă-i are. Acum era dar nu numai frumos, ci totodată și mare lucru seara de Sân Vasii, praznic în puterea cuvântului, și cucoana Sofița nu mai biruia cu fetele ei la masa cea de tot lungă, ci era nevoită să-și ia și ajutor. Oamenii se simțeau la început cam strâmtorări, și ucenicii, ajunși în cap de masă, steteau cu ochii în pământ și ca pe spini. D. Ceplac însă și Mitru lucrau la căldări și la cazane în rând cu oamenii, iar cucoana Sofița și fetele crescuseră în mijlocul lucrătorilor și știau să vorbească cu ei; peste puțin se deschideau dar inimile, și când venea rândul plăcintelor, erau cu toții parcă-n adevăr nu era nimeni mai mic ori mai mare și ucenicii își dedeau și ei pe față bine știuta fire de ștrengari plini de drăcii. După masă venea rândul sacilor cu nuci. Își lua fiecare suta bine numărată, apoi începeau, tot după vechiul obicei, să joace cărți. Vai de capul celui ce-n seara de Sân Vasii își pierde nucile la cărți, căci râd cu toții de el, și țanțoș umblă cel ce a răușit să adune nucile de la ceilalți. Dar lucrul cel mare, turnarea plumbului topit, urma înspre miezul nopții, când se deschide cerul și saltă banii din pământ. Acum se alegea care cum o să-și petreacă nu numai anul ce vine, ci toată viața, căci asta se arată deslușit în figurile pe care le face plumbul turnat în apa rece. Mai ales fetelor mari și flăcăilor li se lămurește acum ursitul: vorba e numai să știi tălmăci figurile de plumb, lucru la care nu se pricepea nimeni atât de bine ca cucoana Sofița. În preajma miezului de noapte se umpleau paharele, iară când suna de miezul nopții, se stingeau pe o clipă toate luminile, apoi, peste puțin, patronul aprindea o lumânărică de ceară, striga: „Ura! ” și-nchina paharul de Anul Nou. Ce era acum, Doamne?! Chiuiau cu toții, jucau, ciocneau paharele, zăngăneau banii de argint, se-mbrățișau, se sărutau și-și urau unii altora mulți și fericiți an - un huiet, o zarvă, o gălăgie și-un avânt furtunatec de ai fi crezut că se ridică cu casă cu tot în văzduh. Așa a fost ani de zile de-a rândul și așa și trebuia să fie, de aceea îi mergeau lui Iorgovan Ceplac și-n casă, și-n atelier, și-n prăvălie, și-n lumea cea mare toate bine. Anul acesta însă nu mai era ca de obicei. Încă după amiazăzi patronul era îngândurat. I se păruse că sunt cam plânși ochii Tincuței. El se uita cu coada ochiului la cucoana Sofița; era-ngândurată și ea, căci i se păruseră și ei cam plânși ochii fetei și-l vedea pe patron cam trist. Băieții și fata cea mică, văzându-și părinții îngândurați, de asemenea-și perduseră voia bună pe care trebuia să o aibă de Sân Vasii. Ce faci cu ceilalți când vedeai pe patron, pe stăpânii casei și pe ai lor atinși parcă de brumă?! „Ce Sân Vasii o să iasă de aici?! Ce An Nou? Ce viață?! Curat ca la priveghie! ” își zicea d. Ceplac și, marea bunătate de om blajin ce era, îi venea să ia un ciomag, să spargă căldări și cazane și să le facă toate valvârtej. Și dacă era vorba, el însuși și-o făcuse, numai el, cu încăpățânarea lui. Fusese la casă un om, Pantelemon, care se vâra în toate fiindcă toți îi dedeau nas. O mutră de nu puteai s-o vezi fără ca să râzi, dar iute ca veverița, isteț de-ți ghicea dintr-o căutătură gândurile și hăzos, ca să fugi mereu după el. Anul trecut, de Sân Vasii, când a turnat Tinea plumbul, îi ieșise ceva ce semăna mare minune a Pantelemon și a măritiș. Asta tot ar fi trecut, dar și lui Pantelemon i-a ieșit plumbul a însurătoare. Râdeau toți până chiar și patronul, deși gluma îi părea chiar și de ajunul Anului Nou cam groasă. La miezul nopții, însă, când s-au stins luminile, Pantelemon, îndrăzneț și din născare, și din deprindere, n-a mai avut răbdare să aștepte până ce o pornește patronul închinând paharul, ci a luat-o razna înainte și, când s-a aprins lumânărica, 1-au găsit sărutând-o pe Tincuța, și să sărutau parc-ar fi fost numai ei amândoi, așa în glumă, dar cu o stăruință încât nu le mai lăsau rând și altora. Râdeau și acum toți chiar cu mai multă poftă. Patronul râdea și el, dar mai în silă. De Sân Vasii se trec însă multe, și el n-a zis nimic nici mai târziu, dar prin februarie i-a căutat lui Pantelemon pricină și i-a făcut vânt, după ce stătuse timp de doisprezece ani la casa lui. Nu s-a mai vorbit apoi despre Pantelemon: era parcă n-ar fi fost niciodată. Chiar și Tinca-și aducea numai arareori aminte de el, și-ar fi voit să nu-și mai aducă, căci inima i se strângea când se gândea că din vina ei i s-a făcut lui nedreptate. De! o dată pe an, și numai atunci, sunt toți deopotrivă și pot pentru câteva ceasuri cei mici să se ridice-n rând cu cei mari. Cum ar fi putut să-i treacă cuiva prin minte că râsul de atunci o să se mai prefacă vreodată-n plâns?! Nici că s-ar fi prefăcut dacă patronul n-ar fi fost om sucit, care nu poate să vadă pe alții îngândurați, nici mai ales cu ochii plânși fără ca să-și peardă sărita. Nu se putea nimic mai firesc decât ca de Sân Vasii să-ți aduci aminte de ceea ce s-a petrecut la alt sfârșit de an. El însă ținea să-i vadă pe toți voioși cum se cuvine la zi mare și nu se putea-mpăca cu gândul că fata lui chiar și acum, după un an de zile, se mai gândește la cele de mult uitate. - Bine, fată, se poate?! îi zise. Nici într-o zi ca cea de azi nu pot eu să am liniște?! Ea se uită mirată la el. Nu-i luase niciodată liniștea vreunei zile. - Dar eu n-am zis și nu zic nimic, grăi. - Tocmai asta e, întâmpină el, nu zici nimic, dar ești și acum după un an de zile-ngândurată, le ascunzi toate-n tine și te văd c-ai plâns în vreun colț. - Eu! ? răspunse ea speriată. Chiar dac-ar fi, o să-mi treacă îndată ce-i voi fi văzut pe ceilalți voioși. - Cum o să-i vezi voioși când te uiți la ei cu ochi plânși! ? o mustră el. Ai să râzi tu dacă e vorba să fim veseli noi ceilalți. - Uite, râd, grăi dânsa începând să zâmbească, dar în ochii ei zâmbitori străluceau picăturile de lacrămi. - Nu vreau așa! strtigă el și ieși, ca nu cumva să-l vadă fiică-sa ștergându-și lacrămile, că era om slab de înger și el. Nu! așa nu puteau să rămâie lucrurile. Îi venea să plece de acasă, pentru ca să nu se facă de râsul lumii petrecând seara de Sân Vasii ca la pomană. „Dacă n-a uitat pân-acum, așa o să te fiarbă toată viața, îi șoptea un glas la ureche. Degeaba! De ursita sa nu poate nimeni să scape: cum s-a arătat la plumb, așa trebuie să fie! ” Peste vreun ceas el a chemat pe Chiriac, care făcuse anii de ucenicie deodată cu Pantelemon și-i fusese acestuia totdeauna prieten bun. - Să te duci — îi zise - și să mi-l aduci pe Pantelemon, că seara de Sân Vasii fără de el nu se poate face. Chiriac se uită la patron cuprins de-un fel de grijă, parc-ar fi stat la-ndoială dacă e ori nu-n toată firea. Știa foarte bine de ce a trebuit Pantelemon să plece și înțelegea unde bate gândul patronului când vrea să-l aibă de Sân Vasii, dar nu-i venea să creadă. - Pe Pantelemon să-l caut și să-l aduc aici? Pe Pantelemon al nostru? întrebă el. - Da, da, da! răspunse patronul. Pe îndrăznețul acela. Ți-am spus că fără de el nu-i seară de Sân Vasii. Chiriac mai stete puțin, dete din umeri, se scărpină-n creștet, apoi plecă oarecum șovăind. Unde putea el să-l găsească acum, așa, deodată, pe Pantelemon, a căruia urmă o perduse de mult? „Păcatele mele! își zise. Îl scot și din fundul pământului, și n-au mai fost Sân Vasii cum au să fie azi! ” Afară viscolea și zăpada era adunată troieni pe la adăposturi. Chiriac și-a tras căciula peste urechi, și-a vârât mânele-n buzunări și a pornit-o din atelier în atelier, ca să afle unde lucrează, să-i caute de la atelier locuința și să-i prindă urma. E însă mai ușor să cauți decât să găsești pe un om, care, neavând nici un rost, umblă stingher prin lume și nu știe nici el unde-o să ajungă când pleacă singur singurel de la gazdă. Pe la opt, când masa era gata și toți erau adunați, Chiriac trecea prin viscol și prin troieni din Dealul Spirii spre Calea Griviței, unde aflase c-ar fi putând să-l găsească într-o cafenea pe Pantelemon. Rânduiala e însă rânduială, și d. Ceplac nu era omul care putea s-o strice: a mai așteptat cât a mai putut, apoi a dat semn să sune clopotul și s-au așezat cu toții la masă. D-l Ceplac ședea ca pe spini și se uita mereu la ușă. Îl rodea rău de tot gândul că n-a trimis mai curând pe Chiriac. Se înșelase, însă, crezând că o să fie ca la pomană. Ce știau ceilalți?! Ba chiar și dac-ar fi știut, puteau ei să petreacă la o zi ca aceasta și fără de Chiriac, și fără de Pantelemon mai ales. Nu simțea nimeni că patronul e dus rău de tot cu gândul, că stăpâna casei nu e ca de obicei și că se ivește pe ici, pe colo câte o lacrimă în ochii râzători ai Tincuței. Abia când a venit rândul la turnarea plumbului și-a adus pe ici, pe colo câte unul aminte de Pantelemon, care a turnat și el odată plumbul topit și i-a ieșit de tot anapoda. - Minciuni! ziceau unii. - Mofturi! ziceau alții. Cine mai poate să pună vreun temei pe asemenea minciuni?! Mai ales Tincuța nici nu mai voia să toarne ca de obicei plumbul. De ce să-l mai toarne, când atât de bine știa că nu-i adevărat ceea ce iese din el? „Uite! își zicea d. Ceplac. Așa se slăbește credința în inimile oamenilor: vine câte un om hain ca mine, se pune împotrivă, și nu mai crede nimeni. ” - Toarnă, fată, - stărui - că nu știi ce-o să iasă. Tocmai acum s-a întors Chiriac, lihnit de foame și istovit de multă umblătură prin viscol și prin troieni, aducând cu el pe Pantelemon. Au stat o clipă cu toții uitându-se unii la alții, apoi să vezi chiote și gălăgie și zarvă și-mbrățișări - în adevăr să ridica casa-n slava cerului. Patronul stătea-n mijlocul lor zâmbind cu mulțumire, căci și aceasta tot el le-o făcuse. - Stați, nebunilor, n-o luați și voi razna înainte, că nu s-au stins încă lumânările, grăi dânsul. He-he-he! Vedeți că nu minte plumbul topit dacă-l torni cu rost în apă rece?! Să facem logodna, și numai după aceea stingem lumânările. Chef apoi, chef să-i meargă pomina, până mâne-n ziua mare, ca să începem anul cu bine! - Ura! ura! și la anul trei din doi să fie! strigă unul mai gureș și mai îndrăzneț.


content:
„Mulțumirile orișicui sunt și ale mele, și cu atât mai vârtos sunt și ale mele durerile orișicui. ” Încă din timpul tinerețelor sale învățase Pascal de la cineva aceste vorbe frumoase, și de aceea el era cu desăvârșire pătruns de gândul că durerile lui sunt ale tuturora și că orișicare e dator să-și deie silința de a le alina. El și era însă în adevăr vrednic de compătimirea orișicui. Nu-mplinise bine vârsta de cincisprezece anișori când nașul său, pe atunci vestitul comisar Pascal Riga, îl luase copist în cancelaria sa, și pe când alți băieți de seama lui alergau după fel de fel de ștrengării, el stetea ici căscând, colo ațipind în dosul mesei stropită de cerneală, mai tras de unul, mai împins de altul, mângăiet azi cu câte un bacșiș și mângâindu-se mâne cu vreo sfănțuială mai mult ori mai puțin bună. Ar fi dus-o, săracul de el, numai pe gâfâite, câteodată chiar pe gemute dacă n-ar mai fi fost în lumea aceasta și țuiculița, pelinașul, fleica și vrăbioara ori mușchiul la frigare, care-i mai ușurează omului sarcina vieții. Era om trecut de treizeci de ani când a ajuns, în sfârșit, să intre și el în rândul celor pricopsiți. Murind adică nașul, i-a lăsat finului drept moștenire fără de sarcini căscioara sa din Delea Veche, dimpreună cu locul ei, peste optzeci metri în față și vreo patruzeci și cinci de metri în adâncime, mare frumuseță de pomăt, și pruni, și meri, și peri, și vișini, și cireși, și caiși, de toate bunătățile. Tot atunci Pascal s-a făcut om așezat, luând în căsătorie pe cocoana Profira, o prietenă a răposatului, fată mare în cea mai frumoasă vârstă, trecută abia de patruzeci de ani. Nu se poate spune dacă era ori nu vreo legătură între moștenire și căsătorie. Un lucru stetea însă mai presus de toată-ndoiala: că Pascal o nimerise de astă dată bine, căci cocoana Profira, pe lângă vârsta ei frumoasă, mai avea și tot ceea ce se cere pentru gospodări - mobilă, albituri, vase de bucătărie și de masă… și, mai presus de toate, o purtare de grijă la care Pascal nici din partea celei mai adevărate mume n-ar fi putut să se aștepte. Se pomenise orfan în lume și perduse acum și pe nașul său, singurul razăm ce avea în lume: cocoana Profira îi era și mumă, și nașă, și soție, și soacră, căreia trebuia să-i deie socoteală despre fiecare gologan ce-a cheltuit și despre toată clipa petrecută departe de dânsa. Celor căzuți în păcatul de a le scruta toate din fir în păr le place să spună că noi oamenii avem două feluri de caracter, fie adevărat, cum suntem fiecare prin sine însuși, lucrând după propriul său îndemn, fie empiric, cum nevoile de tot felul ale vieții și voința altora ne silesc să ne arătăm. Pascal, săracul de el, nu mai avea nici un fel de caracter: el era cum cocoana Profira ținea să și-l facă. Nu-i era însă rău să fie așa, căci, știindu-se cum era, în orișice păcat ar fi căzut, el nu se simțea vinovat de fapta sa și niciodată mustrări nu-și făcea. An după an, peste douăzeci de ani deplini și lungi a trăit în starea aceasta de fericire turburată numai de mustrările ce-i făcea dânsa când se întâmpla să se întoarcă prea târziu acasă. Pacinică și liniștită, pe deplin fericită le era viața numai când o petreceau singuri, amândoi împreună. Țiind deci să-l vadă mereu cu fruntea senină, mai ales verile, în timpul zădufurilor înăbușitoare, ea făcea tot ce-i sta prin putință ca să-l scoată din Sodoma și Gomora de București și să-l ducă undeva la aer curat și la apă de izvor, unde-l avea mereu sub ochii ei. Pascal, țiind seamă că dorințele ei au să fie și ale lui, nu se dedea-ndărăt și, ca să-i vie într-ajutor, vindea o părticică din locul și de altminteri prea mare al casei, iar după ce se sfârșeau banii luați pe el, vindea o altă părticică și iar alta, căc - de - cu el în groapă nu putea să-l ieie. Deplină era fericirea câștigată cu prețul acesta, dar în același timp și scurtă, căci iar urmau zilele în care, el trebuia să alerge-n treburile sale și să vină pe ici, pe colo prea târziu. Dăinuitoare nu putea să le fie fericirea decât după ce dânsul, ieșit la „pensie”, putea să-și petreacă timpul după pofta inimii lui, deci și-a inimii ei, ceea ce era totuna. Au venit, în sfârșit, și aceste zile, mai presus de toate binecuvântate. E lucru mare să fii om în putere și în același timp și pensionar. Abia acum își dedea Pascal seamă ce va să zică naș prevăzător, a căruia purtare de grijă se-ntinde departe, cu zeci de ani înainte. El, om în floarea vieții, iară ea, deși ceva mai în vârstă, femeie matură, care știe să se îngrijească încât fir de păr cărunt în capul ei și zbârcitură-n obrazul ei rumen nu vedeai: abia acum se porneau pe trai bun. Mai-nainte, când era nevoit să iasă-n fiecare zi la salahorie, cum îi plăcea să zică, ea-l peptena și-i potrivea cărarea, îi încheia gulerul frumos călcat și-i făcea funda cravatei, îl peria din toate părțile și-l însoțea până la portiță și se uita lung după el. Când se-ntâmpla ca el să-și pună fracul și jobenul și să-și încingă eșarpa pentru vreo paradă, ea era cuprinsă de un fel de fierbințeli și se ducea și ea la paradă, ca să-l vadă umblând de ici până colo ca un mare căpitan de oștiri. Nu mai avea acum nevoie să-l pieptene nici să-i înnoade cravata, nici să-l perie, să-i scrobească gulerele și să i le calce, îmbrăcat în halatul lui, cu fesul în cap și cu târlicii-n picioare, el umbla de ici până colo, ori, tolănit pe divan, trăgea fumul ca un tabla-pașa din ciubuc, în vreme ce dânsa gătită-n capot, își bea țigaretele subțirele. Cățelușa Șerica stetea de pază la picioarele ei, iar motanul lui, Bursuc, ședea torcând pe umărul lui. Diminețile venea băietul de la băcănia din colț, ca să-ntrebe ce are să le aducă de la grătar și dintr-ale băcăniei, iar peste puțin trecea pe la dânșii olteanul cu coșurile, ca să-și aleagă trufandale. Ea mai păstrase din timpul acum depărtatelor ei tinerețe obiceiul de a avea totdeauna-n dulap rahat, zaharicale, tablete de ciocolată, smochine, curmale și stafide, iară el, ca să nu rămâie mai prejos, avea totdeauna pastramă, ghiudem, țârișori, când era sezonul, ba chiar și câte-o cutie de sardele. Halatul lui și capotul ei acopereau rufăria zdrențuită, iară albiturile frumos spălate, bine-mpăturate și călcate cu lustru erau păstrate-n dulap, dimpreună cu hainele, bine scuturate și periate. Îi mai rămăseseră lui Pascal douăzeci și unu de metri din cei peste optzeci. A mai vândut acum încă doisprezece, ca s-o poată duce-n toată lărgimea. Nouă metri erau destul și paradestul pentru ei amândoi. Să tot trăiești și să nu te mai saturi de viață! Răsplătite i se păreau lui Pascal cu vârf și-ndesat toate necazurile și multele amărăciuni ale celor patruzeci de ani de salahorie polițienească și răsplătite ar și fi fost dacă-n lumea aceasta n-ar fi lege nestrămutată că trecător e tot ceea ce intră-n ființă și că omul se naște pentru ca să poată muri. S-a-ntâmplat adecă tocmai acum că Pascal, de atâta timp orfan, a rămas și văduv, om în adevăr lipsit de orișice razăm în lumea aceasta. Ar mai fi fost oare cu putință ca el să nu se pătrundă de gândul că durerile lui sunt ale tuturora și că orișicare e dator să-și deie silința de a le alina?! Pomenindu-se deodată singur, el nu mai știa ce să facă și-ncotro să apuce, dar nu-i rămânea decât să facă ceea ce neapărat trebuia și abia acum a ieșit la iveală firea lui cea adevărată, caracterul lui. „Eu nu mai pot să trăiesc! Am să mor și eu, azi, mâine, în curând am neapărat să mor! ” își zicea el, cuprins de simțământul că nu e-n stare să ieie asupra sa răspunderea pentru propriul său fel de a fi și era hotărât să-și facă testamentul ca să se știe lămurit cui lasă casa cu locul ei și cu cele ce se aflau în ea. Deocamdată avea să facă-nmormântarea scumpei răposate. Mare dandana… Supărări peste supărări! Nici nu-și dăduse încă moarta bine sufletul, și-au început să deie năvală babele din vecini; unele, ca s-o bocească, altele, ca s-o scalde și s-o gătească, iar altele, ca să-i deie îndrumări, ce anume are să facă de ochii lumii, toate ca să ieie parte la durerea lui și să capete drept semn de vecinică pomenire câte ceva din cele rămase de la răposata. Peste puțin au început să vie și câte-o rudă depărtată și câte-o prietenă din copilărie, iară Pascal, de ochii lumii, trebuia să le între tuturora-n voie. Era zăpăcit de-i venea să-și smulgă părul din cap când s-a pomenit cu stăpânul cioclilor de la pompele funebre, care a venit să-i spună că are să-și cumpere fără de-ntârziere loc la cimitir și să ieie înțelegere-n ceea ce privește înmormântarea, coșciug, dric, decor funebru, lumânări de tot felul, popi și dascăli, colivă și celelalte, toate celelalte. Îi venea să-și ieie lumea-n cap și să se ducă încât să i se peardă urma, dar de ochii lumii trebuia să rămâie și să le facă ori să le suferă toate. Mai era apoi Sevasta, verișoara, Clio și Olimpia, nepoatele, și Smaranda, buna, foarte bună, de tot bună prietenă a răposatei. Buna rânduială cerea ca el să le cumpere haine de doliu și tot ceea ce se mai cuvenea… - Și asta?! a suspinat Pascal, dar de ochii lumii s-a supus. Tot nu era însă destul nici atât. Un om care a întrat băiat de cincisprezece ani în poliție și-a făcut peri cărunți ca polițai are mulți prieteni și multe cunoștințe bune. Tot de ochii lumii avea să-i poftească la pomană, căci toți luau parte la durerea lui. „O, scumpa și neuitata mea! zicea Pascal în gândul lui. Ușor a fost pentru tine să mori, dar greu afară din cale e pentru mine să te văd înmormântată! ” A făcut însă și pomana după rânduiala stabilită de cucoana Smaranda, care se pricepea la de aceste: Țuică binecuvântată de preot, cu măsline și bucățele de prescură; Borș cu perișoare; Sărmăluțe cu smântână, cu vin negru; Pilaf cu pui, vin alb de Drăgășani; Friptură de berbec.; Colivă. Pascal se uită la meseni, ferbea-n el și se cătrănea văzându-i cum îmbucă cu toții ca niște haple, mâncând cu nesațiu cu toții dintr-ale lui cum n-ar fi mâncat nici unul dintr-ale sale. I se păreau niște potrivnici nemiloși, care se potrivesc între dânșii puindu-se-npotriva lui. Dar în lumea aceasta nu e nimic dăinuitor. Pe când unele intră-n ființă, altele se strecoară prin ființă și iar altele ies din ființă. Cele rele trec și ele întocmai ca cele bune, și Pascal a scăpat, în sfârșit, și de grelele încercări ale înmormântărei. Putea acum să-și facă, precum avuse de gând, testamentul, pentru ca nu cumva să-l găsească nepregătit moartea-n gândul lui foarte apropiată. Abia acum a ajuns însă să-și dea seama că e lucru foarte greu să-ți faci testamentul. Se-ncredințase cât de mult se iubesc oamenii între dânșii, cum unii iau parte la durerile altora și cum fiecare îi sare într-ajutor nu numai de-aproapelui său, ci până chiar și celui mai depărtat. Țiind deci seamă de aceasta, el trebuia să se gândească bine mai înainte de a-și scrie testamentul, să-și facă inventarul avutului și să chibzuiască bine cui ce dă, pentru ca să nu jignească pe unii, dându-le prea puțin altora. A stat omul pe gânduri, s-a plimbat în sus și în jos prin casă, și iar a stat pe gânduri, iar s-a plimbat prin casă, până ce 1-a răpus foamea. Scotocind apoi, ca orișice om flămând, prin dulapuri, a dat peste o rămășiță de pomană și a început să mănânce cu poftă, parcă n-ar fi mâncat dintr-ale sale, ci în socoteala altora, mai întâi o bucățică de friptură, apoi câteva îmbucături de pilaf și la sfârșit o sarma, două, trei, patru sarmale, și peste ele câteva pahare cu țuică, apoi câteva pahare de vin. Luminat acum asupra rostului celui adevărat al lucrurilor din lume, el s-a înduioșat de-i venea să plângă. „Auzi d-ta, lume ticăloasă! Afurisită lume! își zicea. Să dau eu banii mei pentru lucruri pe care le bagi în pământ ori le mistui în flacără! Câte mâncăruri gustoase și băuturi bune mi-aș fi cumpărat eu pe banii aceia! ” Cu gândul acesta a fost răpus de somn, cum fusese mai înainte răpus de foame. Și e lucru știut că omul care mănâncă cu poftă, bea bine și doarme dulce se deșteaptă voios, iar la voie bună omul e ispitit și de porniri bune, și de rele îndemnuri, după cum se nimerește. Stătea Pascal șezând la marginea patului și se scărpina din când în când în dosul urechii. Nu mai știa, parcă, de ce adică are să-și facă el testamentul. „Și cum rămân - își zice - dacă mi s-ar întâmpla nenorocirea ca să nu mor atât de curând cum se cuvine?! ” Parcă un demon îl ispitea, șoptindu-i la ureche că el n-a trăit încă, ci abia de aici înainte are să trăiască. Așa cum se simțea acum, după ce a mâncat, a băut și a dormit bine, el era pornit mai mult spre viață decât spre moarte. Era, dacă e vorba, om în toată puterea. Răposata, care era cu zece ani mai în vârstă decât dânsul, n-avea nici peri cărunți în cap, nici zbârcituri în față. Cu atât mai vârtos n-avea el, care era cu zece ani mai tânăr. Zece ani mai în vârstă ea și zece ani mai tânăr el fa - zece și zec - douăzeci. Se ivea de la sine gândul de a se căsători din nou, luându-și soție cu douăzeci de ani mai tânără decât dânsul. Păcat ar fi fost să n-aibă cui lăsa bunătatea de pensiune ce i se cuvenea după o slujbă urmată cu credință timp de patruzeci de ani lungi și grei. Da! El trebuia fără doar și poate să se gândească bine mai înainte de a-și face testamentul. Deocamdată se căia, mereu se căia că a vândut cea din urmă părticică din locul casei și banii luați i-a cheltuit când cu înmormântarea. Cum rămânea însă cu ochii lumii? De ochii lumii el era cel mai nenorocit dintre toți văduvii. Să vi-l închipuiți cum era, om mărunțel și cam crăcănat, oacheș și cu barba-n cioc, îmbrăcat în cel mai adânc doliu: ghete negre, pantaloni negri, jiletcă neagră, plastron negru, manșete negre, cravată neagră, guler negru, clacul cel negru, mănuși negre, batistă neagră, toate negre drept dovadă despre cea mai neagră suferință. Nu-i vorba, ochii i se furișau când la dreapta, când la stânga și gândurile zburau la fel de fel de drăcii, dar el își urma drumul smerit și cu capul plecat pe deplin încredințat că toți trecătorii pe care-i întâlnea se uită cuprinși de-nduioșare după el și-și zic: „Iată, acesta e Pascal, săracul, nu numai orfan încă din timpul copilăriei, ci văduv la cea mai frumoasă vârstă. Săriți să-l mângâiați. ” Nu sărea, ce-i drept, nimeni, căci oamenii sunt sfiicioși; el era însă hotărât să nu lepede niciodată doliul, căci nu mai era nevoie să i se spele manșete, cămeși și gulere, nici mai ales să i se scrobească și să i se calce, și astfel scotea ceva din carnetele banilor cheltuiți cu-nmormântarea. Ca să scoată și câteva din capete, el trecea pe la cei ce mâncaseră cu atâta poftă la pomană. Lasă că pretutindeni lua cel puțin dulceață și cafea, pe aiurea chiar și câte o țuică ori câte un pahar cu vin cu ceva pe deasupra, dar el mai știa să-și facă și altfel treburile. Se ducea, a bunăoară, la cocoana Smaranda și sta și sta uitându-se mai în tavan, mai țintă la pământ și oftând din când în când, până ce vedea că stăpâna casei, femeie dulce la fire și prietenă duioasă, începea să suspine și ea. - Nu știu ce-o să se aleagă de mine, zicea apoi Pascal, vorbind pe tânguite. Nu mai pot! Mă prăpădesc. E la noi în curte un soc. Când mă uit la el, mă podidesc lacrămile, când îmi aduc aminte cum îi aduna răposta florile, ca să le usuce și să-mi fiarbă ceai în timpul iernii, când aveam guturai. Cocoana Smaranda ștergea o lacrimă. - Tot așa mă podidesc lacrimile - urmă el - când văd cei doi corcoduși, din care aduna corcodușele verzi ca să-mi acrească borșul după plac. Nu se gândea Profira, săraca, decât să-mi îndulcească viața, să-mi pună cea mai bună bucățică la o parte, să-mi gătească toate trufandalele… Nu… aceste sunt lucruri care nu se pot uita! - Trec, toate trec! zicea cocoana Smaranda ștergând una după alta două lacrimi. - Nu, stăruia dânsul cu desăvârșire muiat. Sunt grozave serile, mai ales cele cu lună plină. Știi prea bine că locul casei noastre s-a-ngustat încetul cu încetul, încât azi pare de tot adânc, peste patruzeci și cinci de metri pe numai nouă. Tot a mai rămas încă câte ceva din pomătul odinioară atât de frumos: câțiva corcoduși, doi zarzări, un cais, un vișin, nucul din fund, iar mai departe câte un soc, câte un salcâm, tufișuri de oțetari, cum s-a nimerit să răsară din semințele aduse de vânt. Printre toate cresc apoi bălării, ici urzici, colo cucută-naltă, mai departe bozii, brusturi, câte un laur, pelin… Eu stau singur-singurel în fața casei, care se află cam la mijloc, și orișiunde mă uit, o văd parcă pe dânsa purtând grije de toate. Când trece cineva pe uliță, prin fața portiței, eu pe dânsa o zăresc. Sus, pe cerul plin de stele strălucitoare, se ivește luna și-și revarsă lumina asupra celor de dimprejurul meu, iară jos adie vântul răcoritor, puind în mișcare pomi, copaci și bălării. În umbrele mișcate eu pe ea și iar pe ea o văd, încât îmi vine să fug. Întru-n casă: ea mă privește parcă în prag, cum mă privea odinioară. Vreau să trec la stânga, în salonașul plin de cele rămase de la dânsa, și nu îndrăznesc. Trec la dreapta, în iatac, unde ne sunt paturile și dulapurile cu haine și cele cu fel de fel de albituri. Fug mai departe în odaia de lângă bucătăric, unde aveam sufrageria, cu toate ale ei. Nu! eu nu mai pot să trăiesc, simt că-mi este apropiat, de tot apropiat sfârșitul, și viuă îngrijare mă cuprinde când mă întreb: Cui o să rămână, în paza cui o să las cele multe, scumpe și frumoase pe care le-a lăsat dânsa?! Cocoana Smaranda, care știa prea bine cât de multe, de scumpe și de frumoase sunt aceste, se simțea răpusă și, ca să-i deie îndrumare și să-i vie într-ajutor, îl pofti la masă. Pascal, care știa că om pe om n-are să se jignească, a intrat în voile bunei prietene a scumpei răposate și s-a supus, gata de a mânca cu aceeași poftă ca cocoana Smaranda la pomană. Când poftești apoi pe cineva la masă, porți de grijă și pentru mâncări ceva mai bune, și când adaugi un tacâm, sporești și mâncările cu un fel. Pentru ca să fie deci totdeauna pregătită, a rămas ca duminicile Pascal să ieie masa la cocoana Smaranda. El s-a supus și la aceasta. Tot așa a pățit-o apoi și cu cocoana Sevasta, care ținea cu orice preț să-l aibe toate joile la masă. Mai erau cele două nepoate: Clio și Olimpia, de care nu putea să scape, iar vinerile trecea pe la metocul mănăstirii Cernica, unde-l avea bun prieten pe ieromonahul Pahomie. Era zi de post adecă, și buna rânduială cerea să ieie masa dimpreună cu cel mai cuvios dintre părinți. Aceste nu erau decât începuturi. Un om care și-a făcut anii de pensiune în poliție are, precum știm, mulți prieteni și încă mai mulți cunoscuți, se pricepe la multe treburi și știe să umble pe toate drumurile. Dacă i se-ntâmpla vreunuia să aibă vreo treabă pe la primărie, pe la percepțiune, pe la prefectură ori pe la orișicare altă diregătorie, alerga Pascal și-i punea treburile la cale mai bine decât orișicine. Dacă vreun altul era nevoit să se mute, Pascal alerga să-i caute locuință. Dacă iară altul căuta o slugă, Pascal i-o găsea. Dacă aveai ceva de vânzare ori voiai să cumperi ceva, n-aveai nevoie să plătești anunțuri la Universul, căci Pascal era bun și pentru așa ceva. În același timp el avea catastiful lui, în care îi erau trecuți toți prietenii și toți cunoscuții mai cumsecade, când își au ziua onomastică ori aniversarea nașterei ori a căsătoriei, și-n largul cerc al cunoștințelor lui, nici botez, nici logodnă, nici nuntă, nici mai ales pomană fără de dânsul nu era cu putință. Era fără de margini iubirea lui de oameni și de aceea alerga fără de răgaz, și azi și mâne, ca să le vie altora într-ajutor. E apoi o cestiune de bun-simț să-i cauți pe oameni când poți să-i găsești acasă, deci asupra mesei, căci atunci tot omul de treabă se-ntoarce la căminul său. Și nu era el omul morocănos și necruțător care răspunde: „Nu! ” când i se zice „Să ne foci cinstea de a sta cu noi la masă”. Pe aceia pe care îi iubești îi și cinstești. Dacă alerga deci pentru doi mânca pentru trei. Tot smerit ca dintru început, tot văduv nemângâiat, tot gata să moară îndată ce-i va sosi ceasul, el o ducea de azi pe mâne, ostănind mereu de dragul altora, om de bună-credință, care e cu desăvârșire hotărât să lase după ce va fi murit tot ceea ce-i va fi rămas din cele ce i-au lăsat nașul său și scumpa sa soție. Când?! Aceasta nu atârna de dânsul. Aștepta doară și el să scape de zbuciumul acestei lumi, și câtă vreme nu i se făcea parte la mângâierea aceasta, nu-i rămânea decât să-și caute mulțumirea alinând suferințele altora. Diminețile se scula pe la șase, ba în timpul verii chiar înainte de cinci, punea halatul ca în timpurile fericite, își făcea cafeluța și bea, tot ca în timpurile fericite, cafea și ciubuc. Trecea apoi la dulapul cu proviziuni, care era și acum plin de toate bunătățile, rahat de Sira, zaharicale și bomboane, stafide, smochine și curmale, icre, sardele și pește marinat, ghiuden, pastramă și șuncă, tot ceea ce-i dorea inima și-i reamintea pe scumpa lui răposată. I se cuveneau toate omului care ostănea atât de mult din iubire către alții, și până pe la zece, când ieșea la munca zilei, el era al său și numai al său. Nu mai era ispitit și acum de gândul de a se căsători. Prost ar fi fost dacă ar fi intrat, așa zicea el, slugă, care nu primește, ci plătește simbrie. Iar dacă ar fi venit așa, pe neașteptate, cineva să-l vadă, el ar fi încuiat dulapul, s-ar fi șters pe buze și ar fi început să geamă, ca orișice om rămas singur pe lume, singur și lipsit de orișice razăm. Mai era și că-i lucru urât să stai singur în casă pustie. Nici că s-ar fi putut zice că n-are cuvinte de a geme. Cine-i așternea, adecă, patul? El însuși! Cine-i mătura prin casă și-i ștergea praful? El însuși! O făcea o dată pe săptămână, dar o făcea! Cine-i curăța ghetele și-i peria hainele? El însuși! Cine-i spăla ciorapi, batiste și gulere? El însuși! Plastronul negru, cravata neagră, gulerul negru și manșetele negre îi veneau, ce-i drept, într-ajutor. Când era însă la mijloc vreo nuntă ori vreo logodnă el își călca pe inimă și de dragul celor cu pricina se lepăda de doliu. El era în adevăr singur în lume și lipsit de orișice razăm. Bunătatea inimii lui le covârșea însă toate și-l ajuta să răzbească. Într-una din zile, alergând ca de obicei în treburile altora, a întâlnit în calea lui pe Leanca, o femeie de vreo treizeci și doi de ani, voinică și sprintenă, care venea din când în când să-i spele răposatei. - Bună ziua! - Sărut mâna! - Ce mai faci? - Iacă bine. Din vorbă în vorbă Pascal a aflat că Leanca trăiește spălând pentru unii acasă la ei, pentru alții acasă la ea, unde plătește chirie treizeci și doi lei pe lună, și că mai avea și un copil de vreo cinci anișori. Dac-ar fi întrebat-o cine-i tata copilului, n-ar fi fost în stare să dea răspuns căci nu semăna bietul cu nici unul dintre cei ce ar fi putut să-i fie tată. Tot iubirea de oameni era și aici la mijloc. - E păcat, Leanco! mare păcat! a zis Pascal. Treizeci și doi lei sunt bani mulți în vremea de azi. De ce să-i plătești când mai ai și copil… Uite! La mine stă goală bucătăria și odaia în care ne aveam sufrageria când trăia răposata. Mai sunt și copaci de care-ți poți lega frânghiile pentru întinsul rufelor. De ce să plătești chirie când n-ai nevoie?! Leanca-l știa pe Pascal mare bunătate de om, dar la aceasta tot nu s-ar fi așteptat. De! Nenorocirea îndulcește peste măsură firea omenească. S-a mutat Leanca! Ar fi fost oare cu putință să nu se mute?! Abia de aici înainte a ajuns să cunoască în toată întinderea ei iubirea de oameni a lui Pascal. Știind adecă prea bine că părinții au slăbiciune pentru copiii lor, iar copiii au slăbiciune pentru zaharicale, Pascal, căruia nu-i lipsea niciodată din dulap zaharicalele, lua totdeauna câteva și-n buzunar - pentru copiii părinților. Era deci iubit de copii, prin urmare și de părinții acestora. Copil era și băietul făr’ de tată pe care îl adusese Leanca-n casă. - Ce vrei, Leancă? a zis el când aceasta i-a mulțumit. Tu știi că eu parte de copii n-am avut, n-am pe nimeni în lume și mă întreb în fiecare zi cui o să-i las ceea ce mi-a rămas de la alții. Slăbiciuni omenești… „Ce-ar fi adecă dacă m-aș pomeni că și-l face moștenitor! ” și-a zis Leanca, și dacă ea avea casă fără chirie, el și-a făcut slugă fără simbrie. Când el a început să-și aștearnă patul și să măture prin casă, ea 1-a dat la o parte și-a măturat ea și prin tindă, ba chiar și prin fața casei. - Bine, Leanco, nu vreau să te supăr: să-ți faci plăcerea! a zis el. Altă dată el voia să-și curețe ghetele și să-și perie hainele. Dânsa i-a luat din mână peria, și el iar i-a făcut pe plac. Dar altă dată ea nu 1-a lăsat să-și spele ce avea de spălat și el s-a supus. I-a dat în cele din urmă voie până chiar și să curețe bălăriile din curte, ca să-și poată întinde mai ușor sforile pentru uscatul rufelor. Știind cât de dulce e mulțumirea de a osteni de dragul altora, el nu era în stare s-o lipsească de mulțumirea aceasta, care i se cuvine orișicărui muritor. Iar altă dată el a început să se plângă că îl doare și-l junghie prin toate încheieturile. Om tânăr nu mai era, și la o vârstă oarecare tot insul simte că îi scârțâie mai ici, mai colo câte ceva. - Să-mi cauți, Leanco, o babă, ca să mă tragă, căci sufăr rău de tot în toate mădulările, a zis el tot gemând. - Ce să mai caut baba?! a răspuns ea. La așa ceva mă pricep eu mai bine decât toate babele. El s-a supus și de astă dată, căci nu-l ierta firea s-o jignească. De! E fiecare cum îl iartă puterile. Oamenii care sunt cum trebuie să fie rar de tot se ivesc și umblă cu capul ridicat, de-i vezi de la mari depărtări. Pascal, om cum oamenii în aievea sunt, se strecura pitiș pe încâlcitele cărări ale vieții și căuta să răzbească, dându-și silința să le fie tuturora pe plac. Mărunt și cam crăcănat, cum îl știm, el mai era, săracul, și din ce în ce mai plecat din spinare și cu barba în cioc din ce în ce mai căruntă, cu obrazul din ce în ce mai plin de zbârcituri și cu ochii din ce în ce mai strânși, smerit când trecea de-a lungul uliților, smerit când le făcea altora cinstea de a lua masa cu dânșii, smerit și blajin la zile onomastice, la nunți și la pomeni, dulce la fire chiar și față cu Leanca și pornit spre răzvrătire numai când la primărie, pe la perceptorat, pe la prefectură ori pe la vreo altă diregătorie umbla în treburile altora. Știindu-și ani de zile de-a rândul mereu apropiată moartea, el și-a făcut atât inventarul, cât și conceptul de testament, în care făcea mereu schimbări, după cum îi erau visurile și după cum i se păreau purtările oamenilor. Suflet bun și stăpânit de gând curat, el era hotărât ca în clipa morții să se lepede de toate cele pământești și nu cerea decât ca ceilalți să-i îndulcească până atunci viața.


