# FragmentsContent

content:
Persoanele [ modifică ] NAE GIRIMEA , frizer și subchirurg IANCU PAMPON MACHE RAZACHESCU , ce-i mai zice și CRĂCĂNEL UN CATINDAT DE LA PERCEPȚIE IORDACHE , calfă la Girimea UN IPISTAT DIDINA MAZU MIȚA BASTON UN CHELNER O MASCĂ MĂȘTI, PUBLIC, SERGENȚI DE NOAPTE Într-un carnaval, în București. ACTUL I [ modifică ] ( Un salon de frizărie de mahala. Mobile de paie. Ușe și fereastră de prăvălie în fund. La dreapta, în planul întâi o ușe; în planul al doilea un lavabo. Ambele planuri din dreapta sunt mascate de restul scenii printr-un „paravent" ) SCENA I [ modifică ] IORDACHE, apoi PAMPON IORDACHE ( șade pe un scaun și dă un brici la piatră, fredonând ): „Și mă cere, mamă, cere. — Cine dracul te mai cere? — Și mă cere d-un bărbier..." PAMPON ( intrând prin fund ): Aici este frizăria lui d. Nae Girimea?... IORDACHE ( sculându-se politicos ): Da, poftiți... Barba? părul? PAMPON: Nimic... IORDACHE: Atunci, poate, vă spălați la cap? PAMPON: Eu nu mă spăl niciodată la cap, pentru că sufăr de.... IORDACHE: De măsea? Știi cum ți-o scoț? Odată... pac! PAMPON: Ei, nu de măsea... sufăr de bătăi... IORDACHE: De bătăi ?... Știi cum le... PAMPON: Ei! Lasă-mă-n pace, omule; nu mă spăl la cap pentru că sufăr de bătăi de inimă. Înțelege odată că n-am venit pentru alișveriș. IORDACHE: Atunci, pentru ce? PAMPON: Am o trebuință cu d. Nae Girimea... Nu cumva ești d-ta? IORDACHE: Nu, eu sunt calfă... PAMPON: D. Nae nu este aici ? IORDACHE: Nu, domnule; îl aștept: trebuie să vie foarte curând... PAMPON: Atunci îl aștept și eu... Se poate? IORDACHE: De ce nu? Poftiți... ( ii dă un scaun ) PAMPON ( după o mică pauză ): Mă rog, la d-voastră se fac și abonamente? IORDACHE: Da: 12 rasuri 3 franci, ceva a la „vivat concurența!" Să poftească oricare daca le dă mâna; glumești d-ta? vine un ras, ori un tuns 25 de santimuri cu pudră, unt de migdale, livantă... Pentru frezat, spălat, bătături, se plătește supliment. PAMPON: Și biletele de abonament le aveți cu o pecetie, ca ăsta? ( arată biletul pe care-l scoate din portofel ) IORDACHE: Nu... ăsta este din ale vechi; gândesc că numai ăsta a mai rămas. ( îl examinează ) Pesemne că d-ta ai luat biletul ăsta demult și ai plecat din București. Trebuie să vi-l schimbăm; pe astea le-am tras din circulație. PAMPON ( punând biletul la loc ): Nu; e altceva cu biletul ăsta... IORDACHE: Până acu vreo trei luni le aveam așa, pentru iconomie adică: punea d. Nae pecetea pe o bucată de hârtie ori de mucava, și pe urmă la fiecare răsătură trăgeam cu cerneală o dungă, până se făcea douăsprece. Acu, pentru că ni s-a întâmplat o istorie cu un spițer, a hotărât d. Nae să dea la tipografie să i le facă cu numere: l-am ras ? țac! i tai numărul. PAMPON: Cu un spițer? Ce istorie? IORDACHE: Al dracului spițerul! Închipuiește-ți d-ta! Lua un bilet. ÎI rădeai, trăgeai o dungă. Să zicem că asta era marți; bun! Joi, iar o dungă; sâmbătă, alta: trei dungi. Marțea ailaltă, te uitai la bilet: numai o dungă. Peste asta mai trăgeam una; una și cu una două. Joi mai trăgeam una, care va să zică trei; bun! Marțea ailaltă... biletul alb. PAMPON: Alb? IORDACHE: De tot... PAMPON: Cum asta? IORDACHE: Așteaptă să vezi, că e frumoasă... A mers așa preț de vreo zece luni de zile, până să băgăm noi de seamă... Mușterii mulți... l-ai ras, i-ai tras dunga, te culci pe urechea aia, și nu-i mai ții altă socoteală. Într-o sâmbătă seară, vine spițerul, și nu știu cum din vorbă, — era lume multă în prăvălie, — lui d. Nae i se pare că spițerul cere un bilet, și-mi zice: „Iordache, un bilet nou lui d. Frichinescu...", așa-l cheamă. Dar el... zice: „Eu bilet nou? n-am cerut; al meu e nenceput — ..." și scoate biletul alb ca laptele... Măi, ce dracul! Ne uităm noi lung, eu și d. Nae, la bilet... pe urmă ne uităm la spițerul, pe urmă unul la altul, și d. Nae zice: „Bine!" și-i trage o dungă. Pleacă spițerul... Zice d. Nae: „Iordache, biletul spițerului e cu scamatorie; ia să-l ținem noi de scurt: ori că ne-a luat bilete, ori că ne-a furat pecetia, ori că și-a făcut el alta pe model, că prea se-ntinde abonamentul lui ca cașcavalul prăjit..." PAMPON: Ei, în sfârșitul sfârșitului ce era? IORDACHE: Stăi să vezi. Al dracului spițerul! Asta era într-o sâmbătă. Marți dimineața, altă dungă; — dar acum le însemnam și cu tibișir pe pervazul ușii; — două; joi alta, trei, ... sâmbătă alta... PAMPON ( cam impacientat ) : Patru... IORDACHE: Joi... PAMPON: Ei! spune odată, că n-am vreme de stat. IORDACHE: Parcă ziceai că aștepți pe d. Nae. PAMPON: Bine, îl aștept, dar spune odată. IORDACHE: Daca nu mă lași... Joi, un ras și un tuns, două dungi: cinci și cu două șapte; pe bilet șapte, pe ușe șapte. În sfârșit, sâmbătă îl raz iar; dau să scriu dunga: pe bilet erau patru și cu una acu cinci; pe ușe șapte și cu una opt. Spițerul nu știa că mijlocește contabilitate dublă. Marți, pe ușe opt și cu una nouă; pe bilet trei și cu una patru; și pe urmă joi, pândește când nu e d. Nae în prăvălie, și intră; după ce-l raz, zice: „Scrie una, că am luat bilet nou de la d. Nae..." Pe ușe nouă și cu una zece... PAMPON: Ei? prin urmare... IORDACHE: Ei! prin urmare, ștergea dungile cu doftorii, cu metaluri de-ale lor de la spițărie. PAMPON: Și cum a rămas? IORDACHE: N-a vrut d. Nae să facă scandal, măcar că era de un procuror ceva. D. Nae, știi, mai galant, i-a luat biletul și vreo cinci franci câți i-avea în buzunar, i-a făcut un moral bun, din porc și din măgar nu l-a mai scos, i-a tras vreo două palme și l-a dat pe ușe afară... PAMPON ( care a ascultat cu atenție, ca lovit de o inspirație ) : A! ce idee mi-a venit! Parfumurile, odicoloanele, pomădurile, liubemurile Didinii!... Spițerul!... Da!... Zici că biletele astea le-ați tras din circulație de mai bine de trei luni? IORDACHE: Da. PAMPON: Zici că d. Nae a luat înapoi biletul cu scamatoria de la spițerul ?... IORDACHE: Da. PAMPON: Ei ? Spițerul în vreme de zece luni cât v-a tras pe sfoară, numai cu un bilet a lucrat?... IORDACHE: Știu și eu? PAMPON: Era peste putință. Atunci ați fi băgat de seamă mai degrabă... Ia adu-ți aminte bine. IORDACHE: De unde să-mi aduc aminte!... E de mult... PAMPON: A! ce idee! să vedem! Mă duc... mă întorc numaidecât... spune-i lui d. Nae că am să-i vorbesc... Viu cât mai degrabă. ( iese în fund. La ieșire se lovește cu Mița, care intră foarte agitată ) A! pardon, madam!... SCENA II [ modifică ] IORDACHE, MIȚA MIȚA: Iordache! Unde e Nae ? IORDACHE: Nu știu; a plecat de azi-dimineață și până acuma nu s-a mai întors. Trebuie să vie, ca să mă pot duce și eu la masă. MIȚA ( trântindu-se pe un scaun ) : Am să-l aștept și eu... IORDACHE: Dar dacă vine târziu, eu ce să fac? să rabd de foame? Trebuie să închiz prăvălia și să mă duc la mâncare... MIȚA: Nu știu, nu voi să știu de nimic... ( patetică ) Iordache... IORDACHE: Ce? MIȚA: Iordache, sunt nenorocită... IORDACHE: A simțit Crăcănel ceva... MIȚA: Aș! Crăcănel! — îți spui că sunt nenorocită... IORDACHE: Pentru? MIȚA: Nae! Nae, pe care l-am iubit, pe care l-am adorat pentru eternitate, până la nebunie... Tu știi cât l-am iubit? IORDACHE: Ei! da. Ei! ce? MIȚA ( montându-se treptat ) : Nae mă traduce. IORDACHE: Aș! MIȚA: Mă traduce la sigur. IORDACHE: Fugi de-acolo! MIȚA: La sigur... De opt zile nu l-am văzut. Îi scriu: „Bibicule, Mangafaua pleacă mâine miercuri la Ploiești, remâi singură și ambetată; sunt foarte rău bolnavă; vino, să-i tragem un chef..." Și Năică nici nu-mi răspunde. Iubește pe alta, mi s-a făcut semn. În cărți cade mereu gând la gând cu bucurie, cu dragoste, cu temei, cu întâlnire pe drum de seară cu o damă de verde. IORDACHE: Aș! nu mai crede în mofturile cărților, frate... MIȚA: Trebuie s-o știu, trebuie s-o aflu... și să vedem... O să fie un scandal... dar un scandal... cum n-a mai fost până acuma în „Universul". IORDACHE: Aș! nu-i nimica! ți-ai făcut spaimă de gelozie. ( dând din umeri, urcă până-n fund, unde dă piept cu Catindatul de la percepție ) MIȚA: Un mușteriu! poate mă cunoaște... Nu voi să mă compromentez. Trec să aștept în odaie. ( iese pe după paravan în dreapta ) SCENA III [ modifică ] IORDACHE, CATINDATUL legat cu o basma la fălci CATINDATUL ( către public, coborând ): Pfii! al dracului mă doare!... dar știi cum ?... lucru mare... Nu mai merge... M-am hotărât. Trebuie s-o încerc și p-asta... IORDACHE ( care l-a urmărit, coborând înaintează un scaun până în mijlocul scenii ) : Ia poftiți! poftiți!... CATINDATUL ( hotărât ): Știi s-o scoți? Scoate-mi-o! IORDACHE: N-ai idee cum ți-o scot; până să clipești din ochi, o dată, pac!... Ia poftiți! poftiți!... CATINDATUL: Uf! mersi! IORDACHE: Ia poftiți... CATINDATUL: Ce n-am pus, domnule? Ce să-ți mai spui? Ce n-am pus? Mi-am tăbăcit gingiile... Ce n-am pus? IORDACHE: Ce să-i pui, domnule? E odată vătămată, s-a isprăvit: picături de rădăcină de clește. CATINDATUL: Ce n-am pus?... În sfârșit, astăzi m-a învățat unul de la noi de la percepție... IORDACHE: A! d-ta ești de la percepție?... CATINDATUL: Da, catindez până la o vacanță. Nu e vorba, am cu ce trăi; am parte în bogasierie la Ploiești; îmi trimete parale nenea Iancu; dar știi, orișicât poți zice, trebuie pentru ca să-ți faci o carieră ca tânăr... IORDACHE: Mai e vorbă... CATINDATUL: A! eu aș fi avut parale multe, daca nu mă-n-curcam în tratație de amor pe vremea războiului. O iubeam, o iubeam!... și ea mă traducea... cu un ofițer de itidenție. IORDACHE: Ei, ș-acuma? CATINDATUL: Acuma... nu-ți spui? catindez la percepție. ( mâhnit ) Dar catindez de mult... Știi, catindezi azi, catindezi mâine, o lună, două, trei, un an... Bine, până când? Nu zic să mă facă ajutor, ori reghistrat, domnule, dar măcar acolo ceva. IORDACHE: Adică să te înainteze. CATINDATUL: Măcar un copist de clasa a doua. IORDACHE: Și acuma câtă leafă primiți în mână? CATINDATUL: Nu ți-am spus că sunt catindat? Nimic, de doi ani de zile, nimic. ( șade ) IORDACHE: Nimic? CATINDATUL: Nimic... IORDACHE: Dar... reținere nu vă face? CATINDATUL: Asta, ce-i dreptul, nu... IORDACHE: Tot e bine... Ei!... ia dezleagă-te. CATINDATUL: Pentru ce? IORDACHE: Legat, nu poci... CATINDATUL: Ce? IORDACHE: Pentru că nu poți căsca gura. CATINDATUL: Pentru ce să casc gura? IORDACHE: Aminteri cum să ți-o scot? CATINDATUL: Ce să-mi scoți? IORDACHE: Ei, asta-mi place! pentru ce ai venit aicea?... Măseaua... CATINDATUL: Măseaua? IORDACHE: Ei da, măseaua. ( merge și scoate instrumentele dintr-o masă ) Știi cum ți-o scot?... până să clipești din ochi ( revine lângă Catindat ) odată... pac! CATINDATUL ( care s-a sculat ): Uf! IORDACHE: Șezi... CATINDATUL: Mersi, am șezut destul... IORDACHE: Trebuie să stai jos... ca să am loc în sus să trag... d-a-mpicioarele cum ? CATINDATUL: N-o mai scoț... mi-a trecut. IORDACHE: Cum ți-a trecut? CATINDATUL: Nu ți-am spus că m-a învățat unul de la noi de la percepție... zice c-a citit în cartea lui Matei. IORDACHE: De la Matei citire? CATINDATUL: Nu vanghelistul, ăsta e altul, e doftor de bătături în Italia și face și văpsea pentru păr... IORDACHE: Ei? CATINDATUL: Ei ? să zicem că mă doare! întâi rabd cât pot... pe urmă, pui doftorii; pe urmă, daca văz că nu mai merge, mă duc hotărât la bărbier să mi-o scoață... bun! Cum intru... IORDACHE: Ei! prin urmare... CATINDATUL: Cum intru, zic serios: știi s-o scoți? scoate-mi-o! De par examplu, adineaori la d-ta... D-ta nici nu înțelegeai ce vreau eu... Și pe urmă, mă dau în vorbă, mai de una, mai de alta... Dar când intru, simț odată ca un cuțit ( arată la falcă ), cald, și pe urmă rece; pe urmă din vorbă-n vorbă, vii d-ta, subfirugul, cu cleștele: atunci deodată simț iar un cuțit... rece, și pe urmă numaidecât cald... și pe urmă nu mai simț nimic... Vezi d-ta, pesemne, nu știu cum devine care va să zică de este al naturii lucru ceva, că măseaua, în interval de conversație, de frică trece... Ei... al dracului italianul! IORDACHE ( care a ascultat cu multă atenție ) : Fugi, d-le, cu superstițiile italienești... Îmi pare rău de d-ta, om tânăr!... Bine, d-ta nu vezi cum e naturelul la toate, că trebuie să aibă o bază, măcar cât de mică, dar să fie bază. Ce nu are bază cum poate să fie naturel ? ori să-mi spui d-ta că Matei ăla al d-tale — că eu nu-l cunosc — te-a învățat adică să mergi prin ploaie fără umbrelă și să zici, numai așa la un capriț, că e soare... și să nu te ude... Auzi d-ta mofturi italienești! CATINDATUL: Așa e, decât n-are a face cu măseaua. ( face o grimasă în partea măselii ) IORDACHE: Ba prea are a face. CATINDATUL: Ba nu. ( altă grimasă ) IORDACHE: Ba da, tot lucru naturel... CATINDATUL: Ba nu!... ( altă grimasă ) Hait! IORDACHE: Ce? CATINDATUL: Iar m-a apucat ( începe să se plimbe ) dar rău... rău de tot... IORDACHE: Vezi... vorba mea... știu eu... CATINDATUL ( oprindu-se în loc din umblet și cu un ton foarte hotărât ): Știi s-o scoți? scoate-mi-o! IORDACHE: Șezi... CATINDATUL ( hotărât ): Adu cleștele. ( șade ) IORDACHE ( merge, ia cleștele și revine ): Zi că te-a ciupit un purice... odată... pac! CATINDATUL ( uitându-se țintă la clește și apoi sculându-se ) : Mi-a trecut. Ai văzut? vorba mea... știu eu... Al dracului italianul!... IORDACHE ( plictisit ) : A! CATINDATUL ( foarte mulțumit ): Salutare, neică, și mersi! ( pleacă ) IORDACHE: Stai, domnule!... CATINDATUL: Nu mai pot... e târziu... am treabă la canțilerie, am o groază de avizuri de făcut... Salutare, neică, și mersi! ( iese repede prin fund ) SCENA IV [ modifică ] IORDACHE, apoi MIȚA. IORDACHE: Așa haplea mai rar... Ce dracul face d. Nae de nu mai vine... Sunt aproape de douăsprece... Mă leșin de foame. ( Mița intră din dreapta ) Mița? o uitasem!... MIȚA: N-a venit Nae încă? IORDACHE: Uite ce e, coană Mițo, d-ta tot zici că-l aștepți; eu mă repez aici aproape să-mbuc ceva și mă-ntorc numaidecât... nu-i așa? ( își ia pălăria ) MIȚA: Poți să te duci. IORDACHE: Da', nu pleci? Să nu rămâie prăvălia singură... MIȚA ( nervoasă ): Ți-am spus o dată: îl aștept până mâine, până poimâine, până o veni! IORDACHE: Atunci mă duc... mă-ntorc la moment. ( iese în fund ) SCENA V [ modifică ] MIȚA, apoi PAMPON MIȚA: Să-l aștept, da, să-l aștept... Trebuie să vie... Să mă traducă pe mine Nae... și să nu-mi răzbun? Peste poate! PAMPON ( care a intrat ): Mă rog, d. Nae n-a venit încă? ( salută ) MIȚA ( aparte ): Un muștiriu... ( tare. ) Nu, domnule, și eu îl aștept... Daca poftiți și dv. să-l așteptați... vine ori dânsul ori băiatul... PAMPON: Mersi, madam. ( șade, aparte ) Curățică. ( tare, după o pauză ) D-voastră sunteți rudă, ori consoarta dumnealui... MIȚA ( tristă ): Nici rudă, nici consoartă, d-le... i sunt... adică i-am fost... amică... Am venit pentru o mică afacere. PAMPON: Ca și mine... MIȚA ( oftând ): La d-ta... nu poate fi ca la mine... La mine e chestiune de traducere. PAMPON: În amor? MIȚA ( asemenea ): Da, în amor... PAMPON: Ca și la mine... MIȚA: Ca și la d-ta?... Cum? PAMPON: Mi se pare, adică nu mi se pare... sunt aproape sigur că sunt tradus. MIȚA: Ca și mine... PAMPON: Și numai d. Nae poate să mă puie pe urma aceluia care a devenit în chestiune... A! dar n-are să-mi scape... Sunt hotărât! Am să-i dau o curățenie spițerului să mă pomenească! MIȚA: E spițer? PAMPON: Da, desigur, spițer. Aflasem adineaori cum îl cheamă de la băiatul de aici... MIȚA: De la Iordache... PAMPON: Da; îmi spusese cum îl cheamă, dar i-am uitat numele cu gândul la dovezi, — pentru că am dovezi, — niște hârtii pe care le-am găsit în odaie la Didina. MIȚA: Didina... PAMPON: Da, amanta mea, cel mai sacru amor, pentru care mi-am sacrificat cariera de militar, fiin'că până să nu o cunosc am fost tist de vardiști la Ploiești... Și sunt turbat de gelozie! Toată noaptea n-am dormit... MIȚA: Ah! mie-mi spui ce-i gelozia?... Numai o noapte n-ai dormit? Nu știi nimic! Câte nopți!... PAMPON: Nu, az-noapte nu a devenit din gelozie, pentru că nu începuse încă chestia... Am jucat la Podul Gârlii conțina cu niște papugii până la șase az-dimineață... I-am ras... MIȚA: Să nu te bucuri... Și eu câștig la conțină, dar ce folos! noroc la cărți, nenoroc la amor... PAMPON: Aș! la mine nu e noroc, e știință: îi iau la sigur... poate că să am o goană nebună, să pierz. Eu joc conțina oarbă cu fantele, și am eu merchezul meu. Bunioară, cărțile le țiu în stânga și joc cu dreapta; am bătut cu fantele, pui cărțile bătute jos, și fantele la loc în mâna stângă, pentru altă ocazie... Az-noapte i-am stins... MIȚA ( plictisită ) : Nu mai vine Nae... PAMPON: Astfel dar az-dimineață, conița mea, pe la șase ceasuri, mă întorc acasă, la Didina; bat în ușe, se scoală somnoroasă și-mi deschide. Era încă întunerec; aprinz lumânarea... Dar, când viu prea târziu, e totdeauna supărată și-ncepe să mă certe... Acuma nu zice nimic: se-ntoarce, pardon, cu fața la perete și tace. Zic eu ( Mița plictisită s-a sculat și se plimbă ) în gândul meu: e supărată... s-o las să doarmă; când o vedea mâine c-am câștigat trei poli, îi trece... Dau să mă dezbrac și văz jos lângă mescioară două hârtiuțe. M-aplec — cum le-am văzut am simțit un fior rece, — m-aplec, le iau: ce era? Un bilet de abonament la frizăria model a lui d. Nae Girimea... MIȚA: Nae Girimea?... ( se interesează ) PAMPON: Da, și un bilet de amor de la o damă către „Bibicul" ei... MIȚA: „Bibicul"? PAMPON: Da, către spițerul... Să vezi cum am aflat pe urmă că e spițer. MIȚA ( aparte ) : „Bibicul"! S-ar putea? PAMPON: Cum am citit hârtiuțele și am văzut pecetia pe bilet: „Frizăria model, Nae Girimea", mi-am luat iar paltonul și bastonul și am ieșit binișor; Didina adormise iar. Mă duc la poliție, cercetez și aflu că aici e frizăria. Am venit; d. Nae nu era aici. Băiatul mi-a spus că bilete de astea... MIȚA ( interesându-se nerăbdătoare ) : În sfârșit? PAMPON: În sfârșit, ce mai să lungim vorba degeaba, conița mea, spițerul este... După câte mi-a spus băiatul, am fost cu biletul la o spițărie, am spus că aveam ceva scris pe el și s-a șters cu un fel de asenție și că aș vrea să știu ce era scris... se poate? și spițerii nu știu ce-a făcut, ce-a turnat pe bilet, — mirosea a spirt de țiperig — și-n două minute a ieșit iar dungile la loc... MIȚA: Să fie cu putință?... PAMPON: Le-am numărat: sunt cinzeci și cinci de dungi... Spițerul mișel! l-am prins mai rău decât d. Nae: o să-i dau o curățenie... să-i rup șalele!... MIȚA ( aparte ): Să fie Nae? A! ce răzbunare ar fi! ( tare ) Domnule, zici că biletul de amor este către „Bibicul" ? PAMPON: Da! MIȚA: Și este iscălit de cine? PAMPON: „A ta adorantă, Mița..." MIȚA: Mița! A! Dumnezeule! PAMPON: Ce? MIȚA: Domnule, ești sigur că e spițer?... PAMPON: Firește... Mai sigur se poate? Biletul era alb... spirt de țiperig și d-odată cinzeci-și-cinci de dungi... Le-am numărat... poftim să le numeri și d-ta... MIȚA: Și ai venit aici pentru ca să afli numele omului cu chestia de traducere? PAMPON: Da. MIȚA: Eu am o presimțire... PAMPON: Care? MIȚA: Cum este amanta dumitale? PAMPON: Cum să fie adică? MIȚA: De roșu, de ghindă, de tobă, ori de verde? PAMPON: De verde... MIȚA: De verde? PAMPON: Da. MIȚA: Și ai la d-ta biletul cătră „Bibicul", pe care zici că l-ai găsit în odaia damii de verde? PAMPON: Da. MIȚA: A' să-l văz degrabă... PAMPON ( dându-i biletul ): Iacătă-l. MIȚA ( ia biletul, îl privește și face o mutră grozav de disperată ) : A! am să-mi răzbun!... ( solemnă ) Domnule, nu te juca cu inima unei femei nenorocite... Spune drept: biletul ăsta l-ai găsit în odaia amantii d-tale ? Jură... PAMPON ( grav ) : Pe onoarea mea! MIȚA: Uită-te la biletul ăsta... l-ai citit? ( citind nervos. ) „Bibicule, Mangafaua pleacă mâine miercuri la Ploiești, remâi singură și ambetată; sunt foarte rău bolnavă: vino negreșit, am poftă să-i tragem un chef... A ta adorantă, Mița..." Ai văzut biletul?... Acuma uită-te la mine bine... PAMPON: Ei? ( îi ia înapoi biletul ) MIȚA: Ei! Eu, eu sunt nenorocita care am scris biletul ăsta... PAMPON: Se poate? MIȚA: Da, se poate... ( dezolată ) Și omul care a fost la Didina dumitale este amantul meu!... PAMPON: Amantul dumitale? Spițerul? MIȚA: Ce spițer? nu-i spițer... ( frământându-se ) A! trebuie să am o explicație... 0 să-mi răzbun... o răzbunare teribilă! PAMPON ( același joc ): Amantul dumitale? trebuie să-l știu și eu, trebuie să-l văz. Eu nu mă mulțumesc pe răzbunarea dumitale... Trebuie ca să-mi răzbun eu!... ( se plimbă turbat ) MIȚA: Juri să ne răzbunăm împreună? PAMPON: Jur! SCENA VI [ modifică ] ACEIAȘI - IORDACHE IORDACHE ( venind repede din fund ) : Coană Mițo, ești aici? Vine. MIȚA: Nae... PAMPON: D. Nae. IORDACHE ( dând pe Pampon la o parte și luând pe Mița în partea cealaltă ) : Pardon. ( Miții ) Vine Crăcănel al d-tale. Viu într-un suflet de la birt din colț... Crăcănel a intrat în birt, a întrebat de prăvălia lui d. Nae Girimea, și băiatul l-a îndreptat aici. Ascunde-te iute... vine, trebuie să fie la ușe. MIȚA: Crăcănel! ce caută? IORDACHE: Treci degrabă în odăiță. ( Mița pleacă spre dreapta pe după paravan ) PAMPON: Te duci? MIȚA: Da... ( lui Iordache ) Când o pleca, dă-mi de veste... fă-i vânt degrabă... PAMPON: Bine, da' chestia noastră cum rămâne? ( o urmărește până la ușe ) MIȚA: Mai vorbim noi. ( iese repede în dreapta închizând ușa după ea ) PAMPON ( aparte ): Ciudat lucru! să fie vreo moftangioaică?... ( lui Iordache ) Mă rog, cine e persoana asta? IORDACHE: E o damă... PAMPON: Bine, damă... O văz eu că e damă, dar cine e? ( Crăcănel intră ) IORDACHE ( încet lui Pampon ): Lasă că-ți spui eu... SCENA VII [ modifică ] ACEIAȘI — CRĂCĂNEL CRĂCĂNEL: Mă rog aici este d. Nae frizerul? IORDACHE: Aici este... da'... nu-i acasă. CRĂCĂNEL: Dar... mă rog, se-ntoarce? PAMPON ( lui Iordache aparte ) : Cine-i domnul ăsta? IORDACHE ( încet lui Pampon ) : Lasă că-ți spui eu... CRĂCĂNEL: Aud? IORDACHE: Nu crez să se întoarcă așa degrabă... Daca aveți trebuință chiar cu d-lui, atunci poftiți mai pe seară, poate să-l găsiți... CRĂCĂNEL: În sfârșit, eu tot mai pot aștepta; poate să vie. ( șade ) IORDACHE: Așteptați degeaba, domnule, vine foarte târziu... CRĂCĂNEL: De unde știi? poate vine mai curând... IORDACHE ( încet lui Pampon ) : Cum dracul să-i fac vânt?... PAMPON: Daca spune o dată omul că vine deseară... CRĂCĂNEL: Ei, poate să am noroc. Nu știi d-ta? de câte ori pleci să stai un ceas și stai cinci... Ei, de ce adică să nu pleci o dată pentru șapte și să stai numai unul?... ( se gătește în fața unei oglinzi, își piaptănă barbetele și chelia, ia o gazetă și se pune pe citit. — Iordache și Pampon dau din umeri. Pampon scoate o pereche de cărți și-ncepe să se joace cu ele pe genuchi. Iordache merge la ușa din dreapta ) MIȚA ( scoțând capul pe ușă ) : Fă-i vânt! IORDACHE: Nu e chip... Zice că vrea s-aștepte... MIȚA: Ce dracul caută aici? IORDACHE: Știu eu... caută pe d. Nae... MIȚA: Nu-nțeleg. IORDACHE: I-am spus că d. Nae vine deseară, și tot zice că-l așteaptă... A! stăi, că îi am eu leacul... MIȚA: Domnul ălălalt s-a dus ? IORDACHE: Nu, e aici... MIȚA: Să m-aștepte... Bate-mi în ușe când l-ăi exoflisi pe Crăcănel... IORDACHE: Îl exoflisesc acuma, să vezi... ( coboară în scenă. Mița își retrage capul și închide ușa. Lui Pampon ) — Dama a zis s-aștepți... PAMPON ( încet ) : Bine... IORDACHE ( către Crăcănel , care e cufundat în citirea jurnalului ) : Ei, boierule, d. Nae nu mai vine... Eu trebuie să-nchiz prăvălia... am treabă să mă duc în târg... CRĂCĂNEL ( lăsând gazeta ) : A! închizi?... Atunci, daca închizi, trebuie să mă duc și eu... PAMPON ( strângându-și cărțile ) : Firește că trebuie să te duci, nu o să te încuie aici. CRĂCĂNEL: Daca e așa... salutare... Mă-ntorc eu mai târziu... ( iese în fund ) IORDACHE: Cu plecăciune... S-a dus! uf! Al dracului dobitoc!... De ce mușterii am eu parte astăzi! PAMPON: Mă rog, cine e negustorul ăsta? IORDACHE: Urâtul ăsta? Este amantul damii de colo... PAMPON ( sărind ): Amantul damii de colo?... IORDACHE: Da. PAMPON: Care a vorbit cu mine adineaori?... Mița? IORDACHE: Da, da! PAMPON ( fioros ): Bibicul ei? Ăsta e Bibicul? IORDACHE: Ei, da, frate, când îți spui o dată; e amantul damii de colo... Ce te prinde mirarea?... PAMPON ( care și-a luat pălăria și bastonul degrabă ) : Am pus mâna pe Bibicul! Nu-l las nici mort! nici mort! ( se repede și iese glonț pe ușa din fund ) SCENA VIII [ modifică ] IORDACHE, NAE, apoi MIȚA IORDACHE: Ăsta este nițel cam țicnit... De ce mușterii am parte eu astăzi?... Frumos carnaval! S-o scoț pe Mița. ( Nae intră ) D. Nae, în sfârșit! credeam că nu mai vii. NAE: De ce? IORDACHE: Te-a căutat doi inși... NAE: Cine? IORDACHE: Unul nu știu cum îl cheamă, ălălalt era Crăcănel... NAE: Crăcănel?... IORDACHE: Da; și coana Mița... e aici. NAE ( strâmbându-se ) : Mița aici ? Nu i-ai spus că nu sunt acasă și că viu târziu ? IORDACHE: I-am spus, da' a zis că te așteaptă până mâine, până poimâine... Am profitat de ocazie și m-am dus la birt în colț să mănânc ceva. N-apucasem să gust de două ori, și hop! Crăcănel vine-n birt și-ntreabă pe băiat unde e frizeria model a lui d. Nae. Am alergat degrabă să dau de veste coanii Miții... Era aici și negustorul ălălalt; zice că are un bilet de abonament să-l schimbe, ori să te-ntrebe ceva... în sfârșit nu știu bine... NAE: Care va să zică Mița e aici? MIȚA ( care a crăpat ușa mai dinainte și a auzit ultimele vorbe ale lui Iordache, coborând ) : Aici, Bibicule; ce, îți pare rău? NAE ( făcându-se vesel ) : Să-mi pară rău? cum să-mi pară rău?... Se poate? MIȚA ( trecând pe lângă Nae, încet ) : Trimete de-aici pe Iordache. Am să-ți spun ceva între patru ochi... NAE ( făcându-se că n-aude ) : Auz? MIȚA: Iordache, daca nu mai ai treabă, fii bun și ne lasă; am să-i spui ceva lui d. Nae în secret... IORDACHE: Mă duc... să-mi isprăvesc porția de varză. ( iese în fund ) SCENA IX [ modifică ] MIȚA, NAE. Mița merge și încuie ușa din fund NAE: Pentru ce încui ușa? MIȚA ( în fund ) : Poate să vie iar cineva să ne facă deranj... Am să-ți spui ceva în liniște... ( pauză ) Nae! ( coboară încet, emoționată ) Bibicule! nu mă mai iubești... ( un pas și se oprește ) NAE ( d-abia întorcându-se ) : Ei na! de unde ți-a mai venit ș-asta-n cap ? MIȚA ( încă un pas ) : Pentru ce n-ai venit alaltăieri seara când ți-am scris ? NAE ( același joc ) : Eram bolnav alaltăieri... MIȚA ( coborând, cu energie ) : Minți!... Ai primit biletul meu? NAE: Da. MIȚA: Unde mi-e biletul? Arată biletul... NAE ( după ce se caută prin toate buzunarele ) : Pesemne că l-am pierdut. MIȚA: L-ai pierdut? Unde l-ai pierdut? NAE: Știu eu unde l-am pierdut? daca știam că-l pierz, firește că nu-l pierdeam... MIȚA: Nu știi unde l-ai pierdut? NAE: Nu... MIȚA ( strașnică ) : Bibicule! Bibicule! NAE: Ei?... MIȚA: Vezi tu sticluța asta? ( scoate din buzunar o sticluță mică și i-o arată ) NAE: Ei, ce? MIȚA: Știi ce are înăuntru? NAE: Cerneală... MIȚA: Nu cerneală, Năică,... vitrion englezesc! NAE ( dându-se înapoi ) : Vitrion? ești nebună? MIȚA: Da, vitrion! ți-e frică? NAE: Firește că mi-e frică, na! MIȚA: Pentru ce, daca te știi curat? NAE: Pentru că tu nu știi ce e vitrionul... MIȚA: Ba da... e un fel de metal... NAE: Nu știi ce poate face ? MIȚA: Ba da; pârlește, Năică; arde, Bibicule, momentan tot, tot, și mai ales ochii! NAE: Dă-mi sticluța... MIȚA: Aș! NAE: Pentru ce să ții asemenea lucruri ? pentru ce ? MIȚA ( vrând să izbucnească ) : Pentru ce?... Îmi trebuie... NAE: Pentru ce îți trebuie? MIȚA ( izbucnind ): Pentru ce? ( cu un gest mare, care face pe Nae să-și acopere ochii, dându-se repede înapoi ) Pentru dumneatale, musiu Năică, și pentru Didina dumitale!... NAE ( pălind ): Care Didină? tu știi ce spui! MIȚA: Știi și d-ta mai bine decât mine; nu umbla cu mofturi, șarlatane. Care Didină, 'ai? Didina, pentru care mă traduci pe mine; Didina, pe care o iubești; Didina, la care ai fost az-noapte, mizerabile! NAE: Nu e adevărat, am stat acasă bolnav. MIȚA: Minți! Adineaori spuneai că nu știi unde ai pierdut biletul... Să-ți spui eu: biletul meu l-a găsit în odaie la Didina d-tale respectivul ei. NAE: Respectivul ? Pampon ? MIȚA: Vezi! vezi! știi cum îl cheamă; da, unul înalt, bărbos, fioros, cu care o să ai a face chiar astăzi; pentru că s-a întâlnit cu mine aici, mi-a arătat biletul meu, și eu i-am declarat că omul cu traducerea este acela care mă traduce și pe mine, ( Nae se plimbă agitat ) amantul meu, fidelul meu amant, căruia eu ( obidită ) i-am fost întotdeauna fidea. NAE: Ce-ai făcut? MIȚA: Pampon te caută să te omoare... A! dar până să-și răzbune el, am să vă omor eu, eu! pe Didina, pe tine, și pe mine!... ( se trântește pe un scaun desperată și isterică și-și ascunde capul în mâini ) NAE ( apropiându-se binișor de ea și căutând s-o mângâie ) : Mițo, neică, vino-ți în fire... MIȚA: Lasă-mă! ( îl respinge ) NAE ( apucând-o în brațe și căutându-i buzunarul ): Nu; nu te las, pentru că te iubesc... numai pe tine... te iubesc... numai... pe... tine... ( a găsit buzunarul, a luat sticluța, se ridică repede și schimbând tonul ) înțelege că e încurcătură la mijloc. Mi-ai pus pe nebunul de Pampon în cap. MIȚA: D-ta ți l-ai pus... NAE: Vrei scandal cu orice preț? MIȚA: Da, ( ridicându-se ) vreau scandal, da... pentru că m-ai uitat pe mine, le-ai uitat pe toate: ai uitat că sunt fiică din popor și sunt violentă; ai uitat că sunt republicană, că-n vinele mele curge sângele martirilor de la 11 Fevruarie; ( formidabilă ) ai uitat că sunt ploieșteancă — da, ploieșteancă! — Năică, și am să-ți torn o revuluție, da' o revuluție... să mă pomenești!... NAE ( cam zâmbind ) : Nu fi nebună!... Ce-o să faci ? MIȚA ( căutând sticluța în buzunar ) : Ce să fac? ( n-o găsește; se uită rătăcit împrejur... Nae i arată de departe, râzând, sticluța; ea dă un țipăt ) A! mi-ai furat sticluța, scamatorule! ( repezindu-se la el pe după mobile ) Dă-mi sticluța, șarlatane, mizerabile, infame! ( se aud bătăi tari în ușe ) NAE: Taci! bate cineva! IORDACHE ( de afară ): Deschideți! deschideți degrabă! MIȚA: Nu vei deschide, până nu-mi dai sticluța! ( se pune în dreptul ușii. Nae o dă în lături, trage ivărul și deschide. Iordache intră repede ) SCENA X [ modifică ] ACEIAȘI — IORDACHE IORDACHE: Vine Crăcănel turbat... S-a făcut scandal; l-a bătut ălălalt care era aici... ( Miții ) Ascunde-te... Vine! MIȚA ( apelpisită ):Nu mai voi să știu de nimic... Să vie oricine... Voi scandal... voi să mor!... ( se repede să ia un brici; Iordache se uită afară prin ușe ) NAE ( repezindu-se și smulgându-i briciul, o apucă de amândouă mâinile și o târăște spre dreapta ) : 'Aide dincolo, să-ți dau sticluța. MIȚA: Nu. IORDACHE ( de la ușă ) : Fugiți, iacătă-l, fugiți!... NAE: Haide! ( târăște pe Mița cu multă luptă și iese cu ea în odaia din dreapta, pe după paravan ) SCENA XI [ modifică ] IORDACHE, CRĂCĂNEL CRĂCĂNEL ( intrând prin fund furios, cu pălăria stricată și tăvălită. Iordache se dă la o parte ) : A! asta nu, asta nu poate să rămâie jos!... Ai mai pomenit d-ta una ca asta, d-le? IORDACHE: Ce, d-le? CRĂCĂNEL: D-le, adineaori știi că am plecat de aici. IORDACHE: Da. CRĂCĂNEL: N-apuc s-ajung în colț și auz pe urmele mele: „Pst! pst! Bibicule!" Pe mine mă cheamă Telemac, Mache, nu mă cheamă Bibicul. Îmi văz de drum... Iar: „Pst! pst! Bibicule!" Eu merg înainte... Când mă pomenesc că m-apucă cineva pe la spate de guler. Mă întorc. Zice: „Te faci că n-auzi, Bibicule, 'ai?" Eu zic: „Nu mă cheamă Bibicul, d-le, mă cheamă Telemac, Mache". — „Bibicule, zice el, deodată; ești un mizerabil! ai făcut un abuz mare; ai înșelat o femeie, dar ai a face acuma cu un bărbat. De mult te caut. Avem să ne răfuim amândoi. Acu nu-i vreme, dar până una alta, ca să știi cu cine ai a face, poftim o arvună!"... N-apuc să răspunz, domnule, și șart! part! trosc! pleosc! patru palme: îmi turtește pălăria și mi-o aruncă cât colo. Până să mă plec s-o ridic, infamul se suie într-o trăsură și pleacă... Chem sergentul... nimini!... A! dar trebuie să știu cine este dobitocul ăsta smintit... trebuie să știu! Cum îl cheamă? IORDACHE: Știu eu cine e ăla? CRĂCĂNEL: Este mizerabilul care era adineaori aici cu d-ta, când am venit eu. IORDACHE: Nu știu cum îl cheamă... CRĂCĂNEL: Trebuie să știi, trebuie să-mi spui: nu plec de aicea până nu aflu; chem poliția, fac scandal!... ( se plimbă făcând gesturi exasperate ) SCENA XII [ modifică ] ACEIAȘI - CATINDATUL, NAE, apoi PAMPON CATINDATUL ( intră prin fund, cu mâna la falcă, văitându-se ) : A! a! a! m-a apucat rău... ( se trântește pe un scaun ) IORDACHE: Și ai venit iar la doftoria lui Matei? nu mai merge, tânărule... CRĂCĂNEL: D-le, înțelege odată și spune-mi... NAE ( ieșind din odaie și coborând ) : Ce e? Ce e, domnule? CRĂCĂNEL: Domnule! Un dobitoc, un infam, care era adineaori aici, m-a insultat cu palme pe mine, Mache, ca drept Bibicul... NAE ( aparte ) : Pampon a fost! ( cătră Iordache încet ) Treci dincolo, i-a venit rău nebunii. ( Iordache iese iute la dreapta ) CATINDATUL: A! a! a! ( se zvârcolește pe scaun ) NAE ( Catindatului ) : Ce e? d-ta ce poftești ? CATINDATUL ( sculându-se și arătându-și falca, hotărât ): Știi s-o scoți ? scoate-mi-o! NAE: Șezi. ( Catindatul șade ) CRĂCĂNEL: Domnule, n-am vreme de stat. Spuneți-mi cum îl cheamă... NAE ( alegându-și instrumentele ): Nu știu, domnule, de unde vrei să știu eu numele la toți mușteriii! ( cătră Catindat ) A din fund de tot? ( Catindatul dă din cap că da ) Dezleagă-te. ( Catindatul face fasoane. Nae îl apucă cu putere și-l dezleagă ) PAMPON ( apărând în fund ): Aha! Bibicule, iar d-ta! ( Crăcănel se dă înapoi ) NAE ( cu un ochi la ce se petrece între Pampon și Crăcănel, și cu altul la Catindat, pe care îl ține cu putere cercând să-i vâre mâna în gură, și care se zbate și nu vrea să se lase ) : Numai s-o văz! n-o scoț! CRĂCĂNEL ( înaintând un pas spre Pampon, făcându-și inimă și voind să-i dea fiori ): Domnule! mă cunoști d-ta pe mine? PAMPON: Cum să nu, Bibicule! ( se apropie binișor de Crăcănel, și vrea să-l apuce ) CRĂCĂNEL ( scăpând și ocolind pe după mobile ) : A! ajutor! poliție! vardist! ( Pampon îl urmărește neîmpăcat; Crăcănel vrea să iasă prin dreapta pe după paravan, se întâlnește piept în piept cu Iordache care intră, și care-l respinge ) NAE ( care după o luptă, a reușit să vâre mâna în gura Catindatului ) : Șezi binișor! CATINDATUL ( gemând cu gura înfundată și zvârcolindu-se ) :A! a! a! IORDACHE ( care a venit de după paravan, încet lui Nae ) : I-a venit pandaliile, era să-și taie gâtul cu briciul. CRĂCĂNEL: E nebun! ajutor! poliție! vardiști! ( iese în fuga mare prin fund ) PAMPON: Stăi, Bibicule! ( iese furios după el ) NAE ( trăgând cu putere ) : Nu mișca! ( după ce a tras, iese repede în dreapta, urmărit de Iordache ) CATINDATUL ( văitându-se cu mâna la falcă ) : A! a! a! Mi-a scos alta! Măsea nevinovată, domnule!... Cortina ACTUL II [ modifică ] ( 0 sală de o parte a unui bufet într-un bal mascat de mahala. Două uși în fund; cea din dreapta dând în bal, cea din stânga într-un coridor de lângă bal. La stânga, în planul din fund, o ușe a cabinetului de toaletă; la dreapta, planul întâi, o ușe dând în sala principală a bufetului. În scenă, mese pentru mâncare, una în fund între cele două uși, două în față, una la dreapta, alta la stânga. La ridicarea cortinii, se aud măsurile din urmă ale unui valț, și se vede prin ușa din dreapta, în fund, mișcarea balului ) SCENA I [ modifică ] CATINDATUL, în costum și cu masca scoasă șezând la masa din stânga și bând rom cu un păhăruț, apoi CHELNERUL CATINDATUL ( bătând în masă ) : Chelner!... CHELNERUL ( d-afară ) : Vine!... CATINDATUL: Am început să mă încălzesc... ori magnetismul... ori electricitatea lui Matei... nu știu ce e... dar lucrează. Am început să mă-ncălzesc. ( bate în masă ) CHELNERUL ( din dreapta ) : Vine, vine! CATINDATUL: Unul de la noi de la percepție m-a învățat! „Vrei să-ți treacă? mănâncă, bea, fă petreceri și magnetizează-te, dar magnetizează-te strașnic cu jamaică..." și... mă magnetizez. ( bate în masă tare ) Pfu! Cald! CHELNERUL ( d-afară ) : Vine, vine, vine! CATINDATUL: Nenea Iancu, săracul, daca ar ști cum mă magnetizez... și unde? ( scoate de sub costum din sân o scrisoare și o citește cu chef ) „Am aflat că umbli prin cafenele și pe la baluri; dacă mai aflu astfel de chestii, nu-ți mai trimet nici un gologan, viu să-ți lungesc urechile; te iau înapoi la prăvălie, și te pui la ipitropie, măgarule..." Mie adică îmi scrie nenea Iancu. ( bate tare în masă ) CHELNERUL ( intrând din dreapta ) : Vine!... CATINDATUL: Socoteala și-ncă un rom... ăsta e al patrulea... CHELNERUL: Ba al cincilea... CATINDATUL: Ba al patrulea... CHELNERUL: Al patrulea l-ați băut... și cu unu, care îl comandați acuma, cinci... CATINDATUL: Așa, cu ăl d-acuma?... da. ( Chelnerul iese în dreapta ) Pfu! cald mi-e... lucrează magnetismul... I-am dat de leac!... Vezi ce e când nu știe cineva?... Era aproape de mintea omului; durerea devine din măsea, măseaua devine din răceală, răceala devine din frig; — din cald devine că nu mai e frig; daca nu mai e frig, va să zică că răceala se duce și vine căldura; a venit căldura, a trecut durerea... ( Chelnerul vine ) Par egzamplu... ( pune mâna pe falcă ) lucrează magnetismul... arde... foc... Pfu! cald mi-e! ( Chelnerul a pus pe masă romul ) Un rom și țal! CHELNERUL: Cinci romuri: unu și cinzeci. CATINDATUL ( dând romul pe gât ) : Șase... CHELNERUL: Nu, cinci... CATINDATUL: Ba șase... Cinci cu ăsta care l-am băut, și cu unul, care o să mi-l aduci acuma, șase. ( plătește ) Lucrează strașnic magnetismul... Și am să tachinez astă-seară!... da, am să tachinez!... pe toate am să le tachinez! ( merge cam șovăind la o oglindă în stânga să-și dreagă miza )Strașnic de cald! SCENA II [ modifică ] CATINDATUL, DIDINA, apoi CHELNERUL DIDINA ( intră prin fund de la stânga, coboară la masa din dreapta și șade; e în costum de polonez: caiacă cu brandeburguri, măntăluță cu blană, pantaloni în cizme cu carâmb; în cap căciulă poloneză cu un pompon mare, bătând în masă ) :Băiete! ( își scoate masca și se șterge cu batista ) CHELNERUL ( intrând cu romul ): Vine! CATINDATUL ( întorcându-se și punându-și masca ): O mască... Am s-o tachinez... ( Chelnerul, după ce a lăsat romul pe masă la stânga, trece la dreapta lângă Didina ) DIDINA: O bere. CHELNERUL: Vine! DIDINA ( care a observat pe Catindatul, se întoarce cam cu spatele ca să nu-i vază fața. Catindatul bea rom, suflă mereu de căldură și se uită când pe o parte, când pe alta la Didina ) : N-a venit Nae încă... ( scoate o scrisorică și o citește ) „Prea iubita mea angelă, s-a întâmplat un caz de o comedie mare în chestia noastră prin respectivul tău Pampon și o individă!... Trebuie să ne vedem deseară ca să-ți spui cum curge în defavor toată intriga asupra romanțului nostru, să juri că devine ca la teatru, pentru care nu cumva să lipsești deseară de la bal cum ne-a fost vorba. Trimete-l pe Pampon să joace conțina și vino negreșit... Al tău adorant până la moarte... Nae"... Douăsprece aproape, și nu mai vine. ( Chelnerul aduce berea, o pune pe masă la Didina și iese ) CATINDATUL: Pfuu! ( Didinii ) Bonsoar, mască... ( aparte ) Am s-o tachinez... ( tare ) Ce mai faci? DIDINA ( care îndată ce i-a vorbit Catindatul și-a pus masca ): Bine, mersi! Uite beau o bere... Da' d-ta ce faci? CATINDATUL: Și eu bine, mersi; mă magnetizez cu jamaică. DIDINA: Îmi pare bine. CATINDATUL: Și mie nu mai puțin, parol! ( aparte cu chef ) Al dracului știu să le tachinez. DIDINA ( bătând în masă și sculându-se ): Să-l mai caut în bal... CATINDATUL ( bându-și picătura din fund a paharului ): Ce, te duci, mască? DIDINA: Da, mască, mă duc. ( Chelnerul vine din dreapta ) O bere, o plătesc. ( aruncă banii pe masă ) CATINDATUL ( cătră Chelner ): Și mie o jamaică... ( cătră Didina ) Nu mai stai nițel ? să mai beau un magnet și pe urmă te joc. DIDINA: Nu, mersi. CATINDATUL: Să te joc o... conțină oarbă. ( râde ) DIDINA ( aparte ): Conțina oarbă? să mă fi cunoscând? ( pleacă să iasă ) CATINDATUL: Pe două consumății și-o guriță mazu. ( râde ) Strașnic tachinez... ( o urmărește până la ușe ) DIDINA ( aparte ): Mazu ? m-a cunoscut. ( iese repede, în fund, la dreapta; ieșind, pomponul de la căciulă-i cade în scenă; chelnerul aduce încă un rom și-l pune pe masă la stânga, așteptând ) CATINDATUL ( întorcându-se de la ușe și coborând ) : Strașnic am tachinat-o... ( gustă din rom și-l plătește. ) Și mi-e cald... mi-e cald... mi-e foc de cald! ( întorcându-se și zărind pomponul jos. ) Iacă! i-a căzut polinezului istoria de la căciulă... ( ia pomponul și și-l pune-n piept. ) Haha! Acu să vezi cum o tachinez. ( trage repede paharul de rom și iese iute după Didina. ) Acu să vezi cum am s-o tachinez. ( se aude în bal polca. ) SCENA III [ modifică ] CRĂCĂNEL singur, în costum de bal, intrând din bufet, apoi CHELNERUL CRĂCĂNEL ( coborând și scoțându-și masca ): Îl cheamă Iancu Pampon; i mai zice și „Conțina cu 5 Fanți"; a fost tist de vardiști de noapte la Ploiești: acuma face pe jucătorul de cărți; e neînsurat, dar precontează pe una Didina Mazu, exmarșandă. I-am luat urma acasă, de acasă la cafenea, de la cafenea iar acasă, și de acasă aici. Trebuie să fie aici... Am mințit pe Mița că mă duc la Ploiești, și am venit... Mi-am pus costum ca să nu mă cunoască cineva și să afle Mița... cum e ea geloasă!... ( bate-n masă; Chelnerul intră. ) Am zis o bere... CHELNERUL: Vine! CRĂCĂNEL: A! Asta nu poate rămâne jos... Eu, când îmi trage cineva palme... eu turbez!... cu dinții îl apuc, nu-l las nici mort până nu-mi spune pentru ce? pentru ce mi le-a tras ? să știu și eu: pentru ce?... Trebuie să-mi spuie mișelul numaidecât!... ( Chelnerul aduce berea, Crăcănel o bea și o plătește. Chelnerul ia paharul de bere și paharul de rom rămas pe masa din stânga și iese. ) Dacă o fi deschis, mă duc drept la el... Dar dacă o fi mascat?... ( se gândește ) A! am găsit... Mă dau binișor pe lângă toți bărbații și le zic la ureche: „Eu sunt Bibicul, nene Iancule, nu mai poftești ?..." Să poftească în bal să-mi tragă... nu! să poftească, mizerabilul! ( își face o țigară ș-o aprinde. Didina urmărită de Catindatul intră. ) Cineva! ( își pune masca. ) SCENA IV [ modifică ] CRĂCĂNEL, DIDINA, CATINDATUL DIDINA ( intrând ): S-a hotărât! nu pot să scap de dobitocul ăsta... mă cunoaște. CATINDATUL ( urmărind-o pe pasul de polcă, șovăind puțin ) : Mască, nu te las; trebuie să facem o polcă. DIDINA ( plictisită ) : Mersi, mască, nu joc; fii băiat cumsecade și nu te mai ține după mine... CATINDATUL ( aparte ): Strașnic le tachinez!... DIDINA: Ți-am spus o dată că aștept pe cineva? CATINDATUL: Ce adică, eu nu sunt cineva? DIDINA ( foarte plictisită ) : Ba da, decât aștept pe cineva să mă ducă acasă... CATINDATUL: Da' ce, eu nu te poci duce acasă? CRĂCĂNEL ( aparte ) : Ăsta să fie ? că prea e obraznic... ( observă scena. ) DIDINA ( împingând pe Catindatul, care vrea s-o ia de zor la polcă ): Vai de mine! mi-am găsit beleaua cu d-ta, îmi scoți sufletul! ( aparte ) Ce să fac ? Cum să scap ? A! ( tare ) Mască, am să te rog ceva: așteaptă-mă un minut aici... Mă-ntorc îndată... CATINDATUL: Da' te-ntorci? DIDINA: Mai e vorbă... CATINDATUL: Să te-ntorci, să nu pleci până nu ne vedem, că ai pierdut ceva. DIDINA ( plecând ) : Eu? CATINDATUL: Da... ( aparte ) Acu am s-o tachinez... DIDINA: Aș! Mofturi! CATINDATUL: Zău!... cum ai venit, 'ai? N-ai venit cu Pampon? Vrei să te duci fără Pampon?! CRĂCĂNEL ( sărind ) : Pampon ?! DIDINA: Pampon?! Hotărât, mă cunoaște, trebuie să-mi schimb costumul, să-mi piarză urma... ( iese repede. Catindatul se repede să iasă după ea; Crăcănel îl urmărește, îl apucă în ușe și-l trage cu putere înapoi ) CRĂCĂNEL ( cu tonul sfidător și melodramatic ): Eu sunt Bi-bi-cul, ne-ne Ian-cu-le! CATINDATUL: Eu nenea Iancu? fugi d-acolo! CRĂCĂNEL ( crescendo ): Eu sunt Bibicul, nene Iancule; nu mai poftești? poftim de! ba nu, nu! ia poftim... CATINDATUL: Ce să poftesc, domnule? știi că ești curios d-ta!... CRĂCĂNEL ( crescendo ): Eu sunt Bibicul, nene Iancule! CATINDATUL: Bine, d-ta poți să fii Bibicul, dar vezi că asta-i asta, că eu nu sunt nenea Iancu... Nenea Iancu e frate-meu... CRĂCĂNEL: Atunci, nen-tu Iancu al d-tale, este o canalie! CATINDATUL: Da' pentru ce, d-le ?... CRĂCĂNEL: Asta mă privește pe mine... CATINDATUL: Ba privește familia, să mă ierți... CRĂCĂNEL: Și-l aștept aici, pentru ca să-l iau de piept și să am o tălmăcire cu d-lui... Să vedem: pentru ce? da, pentru ce? CATINDATUL: Aș! îl aștepți degeaba: nenea Iancu e la Ploiești... CRĂCĂNEL: Mofturi! e la București... CATINDATUL ( sărind ) : Nenea Iancu la București? CRĂCĂNEL: Da, și are să vie aici! îl aștept! CATINDATUL ( aparte ) : Nenea Iancu! să vie aici! M-am topit... Sunt nenorocit! CRĂCĂNEL: Și o să fii față și d-ta la tălmăcire; am să te pui față ca să vezi și d-ta pentru ce nen-tu Iancu al d-tale este o canalie. CATINDATUL ( aparte ) : Nenea Iancu! vine nenea Iancu, și ăsta cum mă cunoaște, o să mă spuie, o să mă puie față!... Trebuie să-mi piarză urma: trebuie să-mi schimb costumul... ( iese fuga în fund la stânga ) CRĂCĂNEL: Fuge să-i dea de știre lui nen-su Iancu! Trebuie să-l țiu de scurt. ( iese fuga după Catindatul. Se aude în bal semnalul cadrilului ) SCENA V [ modifică ] MIȚA singură, în domino albastru cu flori, apoi CHELNERUL MIȚA ( intrând, își scoate masca ): Nu e... N-a venit încă? Îl cunosc... are numai două costume: un cazac și un turc... N-a venit. Trebuie să se fi dus să-și ia pe individa! Trebuie să vie împreună! A! să vie! Dumnezeule! Jur pe tot ce mi-a rămas mai scump, jur pe Statua Libertății de la Ploiești, că are să fie o istorie!... ( bate-n masă ) A! gelozie! Am să-i omor! CHELNERUL ( intrând din dreapta ) : Vine! MIȚA: Un vermult. CHELNERUL: Vine. ( iese ) MIȚA: Voi să beau, voi să beau ( cadențând ), căci nu e-n lume altă durere, decât durerea ce simțesc eu... ( Chelnerul aduce paharul. Se aude cadrilul. Mița bea paharul pe nerăsuflate și plătește. Chelnerul ia paharul și pleacă ) Așa! să vie acuma.( își pune masca. ) SCENA VI [ modifică ] MIȚA, IORDACHE în costum de turc, apoi CRĂCĂNEL IORDACHE ( vine suflând la masa din stânga ): Uf! Am asudat... Trebuie să mă dau la o gargariseală. ( bate-n masă ) MIȚA ( se-ntoarce, îl vede și dă un țipăt ) : Turcul! Nae! ( se repede la el ) Nae! Eu sunt, Mița. ( își scoate masca ) IORDACHE: Mița! Coana Mița! Sunt eu, Iordache. ( își scoate masca. ) MIȚA: Nae a venit? IORDACHE: Nu... n-a venit... MIȚA: Minți! a venit! A! v-am dat de urmă. L-am căutat acasă și nu l-am găsit; vardistul mi-a spus că a plecat în costum de bal în birje. A venit... E aici... E cu ea... Spune; nu minți! IORDACHE: Ei, da, da! a venit, dar a venit și Crăcănel... ( își pune masca. ) MIȚA: Crăcănel! aicea Crăcănel?... ( punându-și masca ) Nu-i adevărat! Mangafaua e la Ploiești. IORDACHE: Ba-i prea adevărat! ( Crăcănel intră. ) CRĂCĂNEL ( intră prin fund și vine țintă la Iordache ) : Eu sunt Bibicul, nene Iancule, eu sunt Bibicul; nu mă cunoști?... Poftim de! ia mai poftim de! MIȚA ( aparte ) : E Crăcănel! îmi cunoaște dominul, trebuie să mi-l schimb numaidecât. ( iese repede în fund la stânga. ) CRĂCĂNEL: Nu răspunzi? nu poftești, nene Iancule? IORDACHE: Eu nu sunt nenea Iancu, eu sunt nenea Iordache... Pe nenea Iancu caută-l în bal... CRĂCĂNEL: În bal? ( iese repede-n fund, dreapta ) IORDACHE: Un nenea Iancu trebuie să găsești în tot balul. ( își scoate masca ) SCENA VII [ modifică ] IORDACHE, NAE în costum de cazac, apoi CATINDATUL NAE ( din fund, dreapta ) : Iordache... ( își scoate masca. ) IORDACHE: Aha! bine că vii! Știi cine e în bal? ia ghici... NAE: Cine? IORDACHE: Mița... NAE: Mița! IORDACHE: Și Crăcanel... ferește-te! Mița te caută... NAE: Cum să scap de republicana asta?... Nu găsesc pe Didina să plec... CATINDATUL ( din fund ) : Peste putință să găsesc alt costum: Bibicul ăla o să mă dea de gol lui nenea Iancu... ( își scoate masca. ) NAE ( își pune masca repede, lui Iordache ) : Pune-ți masca! ( Iordache își pune masca ) CATINDATUL: Uf! și m-am magnetizat!... Lucrează magnetismul... Nu mai poci de cald! NAE ( încet lui Iordache ) : îl cunoști ? IORDACHE ( asemenea ) : Tânărul cu măseaua... CATINDATUL ( văzându-i ) : A! bună idee. ( vine la ei vesel ) Mască, mă cunoașteți ? NAE: Nu... CATINDATUL: Îmi pare rău, v-aș fi rugat ceva... NAE: Ce? IORDACHE ( încet lui Nae ) : Să-i scoți iar măseaua... NAE ( Catindatului, tare ) : Cu plăcere, neică, dar n-am ostromentele... CATINDATUL: Ce ostromente ? IORDACHE: Pentru măsea... CATINDATUL ( aparte ): Și ăștia sunt bărbieri... ( tare ) Aș! măseaua nu o mai scoț; i-am dat de leac: călduri cu magnetism de jamaică... NAE: Ala-i bun... CATINDATUL: Uite ce vream eu să vă rog; eu am un frate mai mare în bal, și mă cunoaște, și n-aș vrea să mă cunoască... Ce e de făcut? NAE: Știu eu ? și eu aș vrea să nu mă cunoască cineva în bal: da' dacă te cunoaște o dată... IORDACHE: Nu-i alta nimic de făcut decât să plecăm din bal... CATINDATUL: Nu! nu voi să plec, voi să mai tachinez, voi să mă magnetizez bine! Am eu o idee... NAE: Ce idee? CATINDATUL: Costumurile d-voastră sunt de la grandirop, ori particulere?... IORDACHE: Particulere. CATINDATUL: Și al meu tot particuler. Haide să le schimbăm, și apoi să mai poftească Bibicul să mă puie față cu nenea Iancu... NAE: Faină idee! Bravos! Haide! IORDACHE: Haide! CATINDATUL: Haide la grandirop! ( ies toți trei în fund la stânga ) la cabinet de toaletă! ( se aude mazurca în bal; Catindatul iese pe pasul de mazurcă ) SCENA VIII [ modifică ] PAMPON în costum, intrând din bal PAMPON: Este adevărat că sunt tradus: Didina mă înșeală cu Bibicul, cu amantul femeii ăleia. Astă-seară, la cafenea, femeia aia mi-a lăsat un bilet; i-am cunoscut slova, e slova din biletul către Bibicul. Îmi scrie să viu aici, unde amantul ei are întâlnire cu Didina. Nu se poate, zic eu; Didina s-a dus la mătușică-sa. Merg degrabă acasă, Didina nu e; la mătușică-sa, Didina nu e. Mă-ntorc acasă, chem slujnica, îi trag două perechi ca la poliție și pe urmă o supun la intrigatoriu. Spune că conița a plecat în costum polinez... Aici în bal este! cu el!... cu Bibicul. A! Bibicule! ai scos o femeie din minți — femeie! ochi alunecoși, inimă zburdalnică!... astă dată n-ai să scapi... O să-ți rup șalele... ( bate în masă. ) 0 mastică! ( își pune masca. ) CHELNERUL( : d-afară ) Vine! SCENA IX [ modifică ] PAMPON, CRĂCĂNEL CRĂCĂNEL ( din fund, dreapta ): Nu pot să dau de nenea Iancu, și l-am pierdut și pe frate-său... ( văzând pe Pampon ) Pe ăsta nu l-am cercetat... Acuma îl văz întâi. ( Pampon bate iar în masă; Crăcănel coborând doi pași, tare și cu ton de sfidare melodramatică ) Eu sunt Bi-bi-cul... PAMPON ( sărind ): Bibicul! CRĂCĂNEL: Da, Bibicul, nene Iancule! ( își scoate masca ) nu mai poftești ? PAMPON ( își scoate masca, fioros, gata să se repează ): A! care va să zică mă căutai, Bibicule? CRĂCĂNEL ( potrivindu-se să-și ia vânt de scăpare ) : Da, nene Iancule... PAMPON ( același joc crescendo ): Și eu te căutam, Bibicule! ( se repede. ) CRĂCĂNEL ( dându-se pe după o masă ): Să nu dai! să nu dai! că fac scandal... Chem poliția... stai să ne deslușim! PAMPON: Mișelule, să ne deslușim, 'ai? După ce mă ataci la sacrul meu amor; amăgești o ființă nevinovată... o femeie... femeie! ochi alunecoși, inimă zburdalnică!... CRĂCĂNEL ( urmându-și jocul ) : Eu? amăgesc o femeie?... Eu nu am amăgit nici o femeie; ele m-a amăgit pe mine... și multe; nu știu nimic la sufletul meu. PAMPON: Minți! CRĂCĂNEL: Nu minț... Nu da! nu da! că fac scandal. Să ne deslușim: e încurcătură la mijloc... Spune care femeie... PAMPON: O știi bine, Didina... CRĂCĂNEL: Nu cunosc nici o Didină. Pe amanta mea o cheamă Mița... PAMPON: Da, pe amanta ta o cheamă Mița; dar, ca un mișel ce ești, nu te-ai mulțumit cu o amantă... Ai atacat și pe amanta mea Didina... Ai nenorocit-o! CRĂCĂNEL: Nu-i adevărat! PAMPON: Am dovezi: ai uitat la Didina un bilet de abonament la frizerie. CRĂCĂNEL: Nu-i adevărat! eu nu mă raz cu abonament, eu mă raza la carte. PAMPON: Și un bilet de la amanta ta... CRĂCĂNEL: De la amanta mea? Îți spui eu că e încurcătură. PAMPON: Nu e nici o încurcătură, mișelule! Amanta ta, Mița, îți scrisese de miercuri că te așteaptă, că Mangafaua pleacă la Ploiești. CRĂCĂNEL: Miercuri?... Ploiești?... Mangafaua?... PAMPON: Da, și tu, Bibicule, în loc să te duci la ea, o părăsești și te dai pe furiș la amanta mea, la Didina. ( se repede ) O să-ți rup oasele... Oasele am să ți le rup! CRĂCĂNEL ( apărându-se ) : Stai! să nu dai, că fac scandal! Mi-e frică de o nenorocire!... ( își pune mâna la inimă să o astâmpere. ) PAMPON: Da! să-ți fie frică de o nenorocire; pentru că precum ai vrut tu să nenorocești pe Didina... o femeie! ochi alunecoși, inimă zburdalnică!... asemenea să știi că o să te nenorocesc eu pe tine. ( se repede. ) CRĂCĂNEL ( același joc ): Stăi! stăi, omule, pentru Dumnezeu!... Mița? miercuri? Ploiești? Mangafaua?... Dumnezeule! am o bănuială... Arată-mi biletul... Eu am fost miercuri la Ploiești... PAMPON: La Ploiești? CRĂCĂNEL: Da, la Ploiești... Să fie cu putință?... Mița? a opta?... Arată biletul! PAMPON: Iacătă-l biletul! ( Crăcănel se apropie să vază biletul; Pampon îl apucă cu mâna stângă, și cu dreapta i-arată hârtia ) A! vrei să mă-nșeli ? ( îl zguduie. ) CRĂCĂNEL ( sfârșindu-se de la inimă, se moaie din balamale, și cade pe un scaun ): Mița! m-a tradus! apă! apă!... Mangafaua... eu... eu sunt! PAMPON: Mangafaua? CRĂCĂNEL: Da, Mangafaua!... eu... A opta oară tradus! ( ridicând mâinile la cer. ) Este cu putință, domnule? PAMPON: A opta oară? ( șade lângă el. ) CRĂCĂNEL ( dezolat ): Nu ți le mai spui p-alelalte, că sunt halimale, domnule, numai una să ți-o spui, al șaptelea caz de traducere... în vremea războiului... PAMPON: Cu un muscal? CRĂCĂNEL ( plin de obidă ): Nu m-ar fi costisit atâta să fi fost cu un muscal, fiindcă eu eram de la început pentru convenție... știi, muscalii luptau pentru cauza sfântă a eliberării popoarelor creștine de sub jugul semilunii barbare... Dar cu un neamț, domnule!... PAMPON: Cu un neamț? CRĂCĂNEL: Fă-ți idee, domnule, ce traducere! PAMPON: Ei și? CRĂCĂNEL ( plângând ): Am plâns, cum plâng și acuma, căci eu țiu mult la amor; am plâns și am iertat-o... pe urmă am prins-o iar, și iar am plâns și iar am iertat-o; nu de multe ori, dar cam des... așa cam de vreo cinci, șase ori... Ce-mi ziceam eu ? Vorba d-tale: femeie! ochi alunecoși... PAMPON: Inimă zburdalnică!... CRĂCĂNEL: Până când, într-o seară, mă duc, domnule, ca de obicei acasă; intru în sală, deșchiz ușa iatacului... întunerec... „Te-ai culcat?" nu răspunde nimini. Inima-ncepe să bată rău; aprinz lumânarea, și ce găsesc pe masă, domnule? PAMPON: Ce? CRĂCĂNEL: Un răvășel: „Mache, m-am plictisit să mai trăiesc cu o rublă ștearsă ca dumneatale. Nu mă căuta; am trecut cu neamțul meu în Bulgaria..." PAMPON: În Bulgaria? Ce căuta neamțul în Bulgaria? CRĂCĂNEL ( dezolat ): Nu știu! Ei! ce te faci, Mache?... de desperare, ce am zis eu? daca n-am avut parte de ce mi-a fost drag pe lume, încai să mă fac martir al independenții... și m-am înrolat de bunăvoie... PAMPON: Volintir?... CRĂCĂNEL: În garda națională... Știi, pentru ca să-mi mai uit focul... ( plânge. ) Și închipuiește-ți d-ta acum și Mița! ( plânge ) și garda națională s-a desființat!... PAMPON: Care va să zică este un Bibicul... CRĂCĂNEL: Se-nțelege; n-ai văzut biletul? PAMPON: Care va să zică este un Bibicul, care devine în chestie de traducere și pentru mine și pentru d-ta... CRĂCĂNEL: Firește... PAMPON ( cu tărie ): Nu mai plânge, nu șade frumos, un volintir ca d-ta... CRĂCĂNEL: Dacă nu pot să mă stăpânesc! mi-e naturelul simțitor... PAMPON: Trebuie să-l găsim! Nu plânge, nu-i frumos! un volintir! Trebuie să-l regulăm pe Bibicul... Auzi d-ta? două! CRĂCĂNEL: Cum să-l găsim? PAMPON: ÎI găsesc eu, n-ai grije; eu știu politica poliției. Nu plânge: ești volintir! Bibicul nostru e aici în bal... Didina mea este aici în bal... CRĂCĂNEL: Poate și Mița mea... PAMPON: Da... CRĂCĂNEL: Da? PAMPON ( repede ): Adică nu! În sfârșit, ce-ți pasă! vino cu mine... Nici o vorbă să nu zici. Lasă-mă pe mine, să vezi cum îl înhaț eu. 'Aide... nu plânge: ești volintir! pune-ți masca, și 'aide! ( își pune masca ) CRĂCĂNEL: Mița? Mița?... ( hotărât ) Nu!... o mai iert acum, dar daca s-o mai întâmpla încă o dată... hotărât mă însor! ( își pune masca ) PAMPON: Haide... nu, nu plânge, ești volintir!... și nici un cuvânt! A! Bibicule! ( ies amândoi în bal ) SCENA X [ modifică ] MIȚA în costumul polonez al Didinii, apoi IORDACHE în costumul de cazac al lui Nae MIȚA ( scoțându-și masca; vine din bufet ): Ce dracul caută Crăcănel aici ? Mă minte că se duce la Ploiești... și vine la bal... Nu cumva Mangafaua sare garduri?... Ori a simțit ceva?... Mi-am schimbat costumul la grandirop... Nici el, nici Iordache nu mă mai poate cunoaște... Dar Nae... Năică unde-i ?... Unde e pârlitul de Pampon? ( Iordache intră ) Nae! Să vedem. ( își pune masca și urcă în fund spre stânga ) IORDACHE ( venind din fund, dreapta și uitându-se în bal ) : A dracului istorie o să iasă... Crăcănel aici, Pampon aici, Mița aici... Numai de-ar fi plecat Nae și Didina... MIȚA ( coborând ): Nae! ( își scoate masca. ) IORDACHE: 'Ai! ( se întoarce. ) Fugi că mor! Mița? ( vrea să plece. ) MIȚA ( tăindu-i drumul ): Unde pleci, mizerabile? IORDACHE ( îi face semn că merge în bal să danțeze ) MIȚA: Nu vrei să mă cunoști, Năică, 'ai? Nu vrei să-mi vorbești? Fugi de mine, 'ai? ( îl apucă. ) IORDACHE ( se smucește și vrea să plece ) MIȚA ( sărindu-i înainte ): Mișelule, daca mai faci un pas, daca nu vorbești, te nenorocesc. A! mizerabile! ai gândit că daca mi-ai luat sticluța cu vitrionul, nu o să mai găsesc alta! Ți-am făgăduit să-mi răzbun și... IORDACHE: Ei apoi, daca o iei pe coarda vitrionului, nu-mi place. ( Mița face un pas înapoi, el își scoate masca ) Nu sunt Nae; ce poftești ? Sunt Iordache, na! MIȚA: A! care va să zică v-ați schimbat costumul, ca să mă jucați pe degete!... Și a crezut domnul Nae că scapă cu atâta de mine ?... Unde e Nae ? IORDACHE: Trebuie să fi plecat de mult din bal; nu l-am mai văzut; și a plecat cu cheia; pe mine m-a lăsat pe dinafară. ( Pampon și Crăcănel se arată în fund și privesc scena ) MIȚA: A! mizerabilul! ( se plimbă agitată ) Mizerabilul! ( vede pe cei din fund și-și pune iute masca; Iordache asemenea ) SCENA XI [ modifică ] ACEIAȘI — PAMPON și CRĂCĂNEL scoțându-si măștile PAMPON ( lui Crăcănel ): Costumul polinez! E Didina cu Bibicul! CRĂCĂNEL: Cu Bibicul... PAMPON: Pe el! ( Iordache vrea să plece; Pampon îl apucă de o parte, Crăcănel de alta, și-l readuc târâș în scenă ) CRĂCĂNEL: Unde te duci, Bibicule? PAMPON: Stai să te judec eu, Bibicule... IORDACHE ( zbătându-se între amândoi ): Nu mă cheamă Bibicul, mă cheamă Iordache!... MIȚA ( aparte ): Pampon! ( trece repede lângă Pampon și-l trage cu putere deoparte; încet ) Ești aici ? ( își arată figura la o parte și iar se maschează. ) PAMPON: Persoana în chestie? Mița? IORDACHE ( luptând să scape de Crăcănel, își scoate masca ) : Lasă-mă, domnule! CRĂCĂNEL ( ținându-l din răsputeri ): Stai aci! ( se luptă amândoi. ) MIȚA ( lui Pampon repede și șoptit ): Nu e Bibicul, este Iordache; Bibicul, traducătorul, este îmbrăcat turc. PAMPON ( sărind ): Turc! Turcul care ne-a tachinat adineaori? IORDACHE: Înțelege odată, domnule, că nu sunt Bibicul! Ce, ești turbat? vrei scandal? CRĂCĂNEL ( crud ): Da! vreau scandal... PAMPON ( după ce a vorbit cu Mița încet, trecând repede lângă Crăcănel, pe care îl apucă și-l trage de mână în față; Crăcănel din smucitură scapă pe Iordache, care iese repede din bal dând cu tifla înapoi ) : Lasă-l! nu-i ăsta! am greșit. Bibicul e turcul, turcul care ne-a tachinat adineaori... CRĂCĂNEL: Turcul? 'Aide după el... Dar dama asta cine e? PAMPON: O damă... CRĂCĂNEL: O damă? bine... 'Ai după turc. ( pleacă întâi punându-și masca. ) MIȚA ( încet lui Pampon ): Nu cumva să-i spui lui Crăcănel... PAMPON ( asemenea ): N-ai grije. 'Ai după turc! ( își pune masca ) CRĂCĂNEL: 'Aide după turc! ( ies toți trei în bal ) SCENA XII [ modifică ] DIDINA în domino roșu, NAE în costumul de la început al Catindatului vin din bufet; apoi IORDACHE, apoi CATINDATUL și O MASCĂ tot din bufet DIDINA: Da. ( își scoate masca, Nae asemenea. ) Când am venit adineaori în bal m-a cunoscut unul. El trebuie să fi fost, Crăcănel al tău... știe că mă cheamă Didina Mazu, știe de Pampon, știe că-i zice lui Pampon „Conțina cu 5 Fanți". În sfârșit, m-a cunoscut bine! d-aia mi-am schimbat costumul. Haide, haide, Nae, să mergem; mi-e frică... ( se aude cadrilul ) NAE: Da, haide să mergem, e târziu. IORDACHE ( intrând din bal repede ): Tot aici sunteți? Plecați, plecați degrabă! Crăcănel, Pampon și Mița, toți trei, vă caută să facă scandal... Fugiți! DIDINA: 'Aide! ( își pune masca ) NAE: Dacă am putea să ieșim fără să mai dăm prin bal... ( își pune masca ) IORDACHE: Nu se poate, altă ieșire nu-i; haideți! ( își pune și el masca ) CATINDATUL ( cu o Mască pe care o aduce cam cu d-a sila la braț; e cu chef, își scoate masca și vorbește tare de tot ) : Așa sunt eu... Uite și prietenii. NAE ( încet ) : Dracul să te ia! MASCA ( vrând să-i scape de la braț ) : Lasă-mă. DIDINA: Cine-i ăsta? ( Nae, Iordache și Didina vorbesc încet deoparte ) CATINDATUL: Așa sunt eu; când mă magnetizez, mi-e cald... Pfu!... și când mi-e cald, pfu! tachinez... Trebuie să te fac un cadril. Iacă ne-am găsit vizaveaua... DIDINA: Haide! ( vor să plece. ) CATINDATUL: Ce, vă duceți? Nu se poate să vă duceți! ( le taie drumul. ) Trebuie să facem un cadril. NAE: Mersi, drăguță, ne ducem acasă... CATINDATUL: Acasă? cu costumul meu? nu se poate. ( strigă tare. ) Dacă vă duceți, dă-mi înapoi costumul, trebuie să-mi dai costumul, nu te las să pleci cu costumul... NAE ( încet ) : Ne mai întârzie dobitocul! DIDINA ( încet ): Schimbă costumul și pace! IORDACHE ( încet ): Nu se poate, o să ieșim prin bal: Mița cunoaște costumul... NAE ( încet ): Ce e de făcut? IORDACHE ( încet ) : Spune-i că mai rămânem... DIDINA ( încet ) : Și ne strecurăm binișor și ieșim... NAE ( tare ) : Dacă-i așa, știi ce? 'ai să mai rămânem. IORDACHE: Să mai rămânem... DIDINA: Să mai rămânem... CATINDATUL: Așa da! 'Ai să facem cadrilul... IORDACHE: În bal? NAE: Nu merg în bal. CATINDATUL: Atunci aici; sunt magnetizat, am poftă de cadril, să-mi fac vânt. Unde e nenea Iancu să mă vază! IORDACHE ( încet lui Nae și Didinei ) : Jucați-l o figură, două, până uită de costum, și pe urmă o ștergem. ( vorbesc încet toți trei ) MASCA: Ți-am spus că mi-e frică să nu mă vază bărbatu-meu... ( luptă să scape. ) CATINDATUL: Ei! parcă mie nu mi-e frică de nenea Iancu... ( Masca se smucește, scapă și fuge; uitându-se după ea ) Atâta pagubă! ( merge și invită la danț pe Iordache ) Ei, 'aide! Ce faceți? ( își pune masca pentru danț. ) NAE: Ei haide, de! ( se aude o figură a cadrilului. Nae danțează cu Didina, Catindatul cu Iordache ca damă. La a doua parte a figurii contradanțului, apar în fund Pampon, Crăcănel și Mița mascați ) SCENA XIII [ modifică ] CEI DE SUS, PAMPON. MIȚA și CRĂCĂNEL, apoi lume din bal PAMPON: Iaca turcul! A! în sfârșit. ( toți trei coboară melodramatic în fața Catindatului; figura danțului se sparge; Didina, Nae și Iordache se retrag deoparte spre ușa din fund în stânga și ascultă; Mița mai la spatele lui Crăcănel și lui Pampon, care s-au oprit țintă în fața Catindatului înmărmurit; Mița a scos din buzunar sticluța și pândește. ) DIDINA ( încet ) : Pampon! NAE ( încet ) : Mița! IORDACHE ( încet ) : Crăcănel! CRĂCĂNEL ( fioros ) : Jos masca! CATINDATUL ( tremurând ) : Pentru ce? CRĂCĂNEL: Până aici ți-a fost, Bibicule! ( stau amândoi gata să-l apuce ) CATINDATUL: Iartă-mă, nene Iancule, nu mai fac! ( pune mâna să-și scoață masca ) MIȚA ( care a pândit momentul, n-apucă el să-și scoață masca, și-i aruncă sticluța în ochi ): Na, mizerabile! ( fuge prin fund ) CATINDATUL: A! Săriți! ajutor! ( vrea să fugă ) ( Pampon și Crăcănel îl înhață și încep să-i tragă; lume mascată și nemascată vine fuga din fund la dreapta; Didina, Nae și Iordache au și dispărut în fund la stânga. ) Cortina ACTUL III [ modifică ] ( Decorul actului întâi întocmai. Un moment, scena goală. Se aude o birje oprindu-se din goana mare în fund, apoi plecând peste un moment înapoi. Pe urmă se aude zgomotul unei chei deschizând broasca. Ușa se deschide de perete. În scenă întunerec adânc. ) SCENA I [ modifică ] DIDINA, NAE și IORDACHE în costumurile de la bal, mascați, intră gâfâind prin fund; apoi PAMPON, CRĂCĂNEL și CATINDATUL de-afară NAE: În sfârșit, am ajuns... Aprinde o lampă. DIDINA: Ne urmărește, trebuie să ne urmărească. ( Iordache caută pe dibuite chibriturile pe o masă din fund și răstoarnă niște sticluțe ) A! m-ai speriat! ( Iordache aprinde lampa; lumină în scenă ) Uf! ( își scoate masca; toți și le scot și le aruncă fiecare pe câte-o masă. ) NAE: Iordache, scoate cheia d-afară, și-ncuie degrab' pe dinăuntru. ( Iordache execută ordinul. ) DIDINA: Sunt sigură că s-au luat după noi... O să fie un scandal mare... sunt nenorocită. NAE: Lasă-i să vie, n-ai grijă; orișicum, avem pe unde scăpa. DIDINA ( lui Iordache, care coboară ): Zici c-ai văzut dumneata când i-a aruncat cu vitrion în ochi ? IORDACHE: Am văzut eu, firește. A strigat o dată: „Na, mizerabile!" și paf! ( face gestul. ) și pe urmă a fugit pân lume. NAE ( desperat ): Cum? Cum să scap de nebuna asta? Cum să mă cotorosesc de republicana? Vrea să mă bage în primejdie! DIDINA: Ce scandal! O să mijlocească proces, poliție, procuror, și pe urmă la jurați... O să ne dea pân gazete! Să afle la sigur Pampon... Sunt compromentată... Mi-ai oprit viitorul, d-le Nae. NAE: Bine, soro, vina mea este? păcatele mele! DIDINA: Da, firește, vina d-tale... Daca știai cu ce republicană apilpisită de Ploiești ai de-a face, nu trebuia să mă-ncurci pe mine. NAE: Bine, neică... DIDINA: Nu trebuia să mă-ncurci pe mine. IORDACHE ( care a stat în fund la ușe și a ascultat afară ) : St! tăceți! NAE: Ce? DIDINA: 'Ai? IORDACHE: Vine o birje... ( se aude o birje ) DIDINA: Nu v-am spus că ne-a luat urma... IORDACHE: Tăceți! ( toți ascultă; birja se oprește afară în fund. ) S-a oprit aici... NAE: Hait! DIDINA: Ei sunt! IORDACHE: Tăceți! DIDINA: Să stingem lampa... ( merge în vârful degetelor în fund. ) NAE ( lui Iordache ) : Scoate cheia din ușe! ( Iordache scoate cheia. Se aud de afară glasul lui Pampon, al lui Crăcănel și al Catindatului. ) PAMPON ( d-afară ) : E lumină! sunt aici! NAE, DIDINAși IORDACHE ( coborând în vârful degetelor, misterios ) : St! CRĂCĂNEL ( d-afară ): Deșchideți! ( bătăi tari în ușe; Didina stinge lampa; întunerec ) CATINDATUL: Deșchideți! ( bătăi mai tari ) NAE: Binișor! încet! TOȚI DE AFARĂ: Deșchideți! ( bătăi tari ) DIDINA ( toți trei au coborât în față de tot ): Ce e de făcut? NAE: Să ieșim în curte pe fereastra din odăiță... St! PAMPON ( d-afară ): Ori deșchideți, ori sparg ușa!... CRĂCĂNEL ( d-afară ): Deșchideți! CATINDATUL ( d-afară ): Ori spargem ușa! ( bătăi grozave ) DIDINA ( frângându-și mâinile ): Sunt mulți! sparg ușa; îmi vine rău; mor! NAE: Să fugim. IORDACHE: 'Aide degrabă; e minunat! ( având o inspirație. ) Să poftească să spargă ușa... Tii! mare politică mi-a dat în cap... să poftească să spargă!... NAE: Sunt turbați! ( se aud lovituri grele în broasca ușii. ) IORDACHE: Lasă, că-i potolesc eu!... DIDINA: ' Aide degrabă! NAE: 'Aide! ( toți ies misterios și degrabă prin ușa din dreapta ) ( Un moment scena goală; se aude lucrare la ușa din fund; ușa se cleatină, se zguduie și în sfârșit cedează ) SCENA II [ modifică ] PAMPON, CRĂCĂNEL, CATINDATUL în costumurile de la bal fără măști. Catindatul e plin de pete negre pe tot obrazul; intrare fioroasă. PAMPON: A stins lampa! CRĂCĂNEL: Cine are un chibrit? CATINDATUL ( se descheie la costum și scoate dedesubt din jiletcă un chibrit de ceară; îl aprinde și îl ține în mână ): Aici este la bărbierul unde mi-a scos măseaua nevinovată!... De-aia, adineaori, în bal, zicea să-mi mai scoață una... PAMPON ( care, la lumina chibritului, a dat ocol cu ochii în scenă ): Nu mai încape vorbă, este aici. Aicea este Bibicul! ( crud ) Am să-l sfâșiu! CRĂCĂNEL ( scrâșnind din dinți si zguduind din cap ): Cu dinții! cu dinții am să-l rup! După ce e caz de traducere dublă, ne mai duce din încurcătură în încurcătură; își bate joc de noi... Cu dinții! PAMPON ( arătând pe Catindatul, care schimbă chibriturile, — când se stinge unul aprinde altul ): Toată încurcătura devine de la dumnealui... CATINDATUL: De la mine? CRĂCĂNEL: Da, de la dumneata... CATINDATUL: Cum de la mine? CRĂCĂNEL: Se înțelege... PAMPON: Pentru ce ți-ai schimbat costumul ? pentru ce ai luat costumul turcului! CATINDATUL ( lui Crăcănel ): Nu mi-ai spus d-ta că e nenea Iancu în bal!... ( schimbă chibritul. ) PAMPON: Ei! ș-apoi? CATINDATUL: Cum, ș-apoi ? Dacă mă prindea nenea Iancu în bal, mă lua la Ploiești, îmi omora cariera de la percepție. CRĂCĂNEL: Și cel puțin dacă am fi siguri, sigurisimi că-i aici!... ( către Catindatul. ) pentru că d-ta ca un zevzec ce ești... CATINDATUL: Pentru ce mă faci zevzec, d-le? CRĂCĂNEL: Pentru că daca nu tachinai, nu se-ntâmpla ce s-a-ntâmplat... CATINDATUL: Ce să-ți fac? Nu ți-am spus că nu mă pot stăpâni? când mă magnetizez, eu tachinez strașnic... Și nenea Iancu tachinează când are magnet, toți ai noștri tachinează... da' nu ca mine. CRĂCĂNEL: Vezi! vezi că ești zevzec, când îți spun eu că ești zevzec... CATINDATUL: Pentru ce mă faci zevzec, d-le? PAMPON: Are dreptate... pentru că d-ta ți-ai schimbat costumul cu o mască, care nu știi măcar ce fel de persoană e. CATINDATUL: Daca nu și-a scos masca? Nu ți-am spus că vorbea de măsele?... era bărbier. PAMPON: Eu vă spui că sunt aici. Nu ne-am ținut noi după birja lor? Birja lor nu s-a oprit aici? Nu s-a-ntors înapoi? N-am oprit noi birjarul care-i adusese? Nu s-a-ntors el cu noi și ne-a arătat că aici i-a lăsat, pe doi bărbați și o damă? CRĂCĂNEL: Da! PAMPON: Aici sunt, aici, ascunși. Trebuie să fie aici o lumânare, o lampă... Cine a fost aici, pentru ce a fugit când am venit noi?... că a fost cineva aici. CATINDATUL ( aprinzând alt chibrit și mergând la masa unde sunt două lămpi ): Aha! iacătă o lampă... CRĂCĂNEL: Aprinde-o! CATINDATUL ( pune mâna pe sticlă, o scoate și o aruncă jos ) : Pfu! frige! CRĂCĂNEL: Ai spart țilindrul!... CATINDATUL: M-a fript! PAMPON ( repede ): Vezi! vezi! e stinsă acuma de curând: a stins-o adineaori când eram noi la ușe... CATINDATUL ( aprinde alt chibrit și apucă cu mâna învelită în pulpana hainei țilindrul de la o altă lampă, pe care o aprinde. Lumină în scenă. Vede o mască pe masă ): Iacătă o mască! CRĂCĂNEL ( la altă masă ): Aici încă una! PAMPON ( găsind a treia mască ): Încă una! Trei! Sunt aici! ( examinând masca ) Este scoasă acum de pe obraz... e caldă... e asudată! ( o miroase tare ) Asta e masca Didinii! i cunosc mirosul... Să-i căutăm; aici sunt... ( miroase încă o dată tare masca ) A! a! data asta, Bibicule, nu mai scapi! CRĂCĂNEL: Trebuie să punem mâna pe el! CATINDATUL: Trebuie să-mi dea costumul meu! PAMPON ( fioros ): Am să-l sfâșiiu. CRĂCĂNEL ( scrâșnind dinții ): Cu dinții am să-l rup!... cu dinții!... CATINDATUL ( punând mâna la falcă ): Eu nu pot să-l rup cu dinții, dar trebuie să-mi dea costumul meu! ( toți caută în toate părțile, pe sub mobile, pe care le răstoarnă, pe după paravan ) PAMPON ( văzând ușa din dreapta ): O ușe! p-aici! ( dă cu piciorul tare în ușe, ușa se deschide, el se repede afară în odăiță, urmat de Crăcănel și Catindatul; se aude răsturnare de mobile în dreapta. ) SCENA III [ modifică ] IORDACHE în costum de oraș, IPISTATUL, doi SERGENȚI DE NOAPTE, apoi PAMPON, CRĂCĂNEL și CATINDATUL IORDACHE ( intrând și oprindu-se în ușe, arată dezordinea din prăvălie Ipistatului; cu ton dezolat ): Iacă, domnule, iacă în ce hal e prăvălia!... IPISTATUL ( grav ): Nu-i niminea. IORDACHE: Pesemne a fugit!... ( se aude alt zgomot în odaie. ) Scotocesc în odaie! să nu fugă pe fereastră!... IPISTATUL ( sergenților ): După ei degrab'! ( sergenții, Ipistatul și Iordache se reped spre odaie; în momentul acesta intră Crăcănel și Pampon ) Stați! Puneți mâna pe ei! ( sergenții înhață cu putere unul pe Pampon și altul pe Crăcănel ) CRĂCĂNEL: Poliția! CATINDATUL ( care a scos și el capul pe ușe, să intre ): Poliția! ( își trage repede capul înapoi; Iordache merge repede în odaie ) PAMPON ( zbătându-se în mâinile sergentului ): Pentru ce, domnule? IPISTATUL ( bătând din picior și din mână, aspru ): Vorrrbă!... Ce căutați noaptea în prăvăliile negustorilor? CRĂCĂNEL: Căutam o persoană... PAMPON: Da, o persoană... IPISTATUL ( același joc, mai aspru ): Vorrrbă! Ce persoană? CRĂCĂNEL: Pe Bibicul. PAMPON: Pe Bib... IPISTATUL ( același joc, și mai aspru ): Vorrrbă! IORDACHE ( intrând repede din dreapta, cu gura mare ) : Cum Bibicul, ce Bibicul, care Bibicul, domnule? Mofturi! Aici nu șade Bibicul... știe d. subcomisar cine șade aicea. Ia-i, d-le subcomisar, sunt pungași! PAMPON ( ținut strâns de sergent ): Eu pungaș ? CRĂCĂNEL: Noi pungași! Așa umblă pungașii îmbrăcați? IPISTATUL ( și mai aspru, același joc crescendo ) : Vorrrbă!... Da' oamenii de treabă așa umblă?... Pe unde ați intrat?... CRĂCĂNEL: Pe ușe. PAMPON: Da, pe... IPISTATUL ( foarte aspru ) : Vor...vorrrbă! IORDACHE: Da, pe ușe. Da' întreabă-i d-ta cum a intrat pe ușe. A spart-o, d-le. Eu eram în odăiță dincolo; am simțit că sparge cineva ușa: de frică să nu m-apuce în casă să mă omoare, am ieșit pe dincolo pe fereastră ca să dau de știre la secție... CRĂCĂNEL: Nu-i adevărat!... noi... PAMPON: Am văzut... IPISTATUL ( aspru rău de tot ): Vor... vorrrbă! ( sergenților ) — Haide! luați-i! la secție! ( sergenții împing pe Crăcănel și Pampon. ) CRĂCĂNEL: D-le subcomisar, îmi pare rău... ( sergentul îl împinge ) Nu! nu da brânci, domnule! IPISTATUL ( grozav de aspru ): Vorrrbă! ( sergenților ) Haide odată! PAMPON ( împins de sergent ): Da, da' nu scapă Bibicul cu asta. ( sergentul îl împinge. ) Nu! nu da brânci, domnule! IPISTATUL ( scrâșnind din dinți ): Vorrrbă! La secție! ( sergenții scot, prin fund, în brânci pe Pampon și pe Crăcănel. ) IPISTATUL ( merge după ei până la ușe; cum au ieșit, el se întoarce repede înapoi, și cu tonul foarte dulce ): Iordache... știi de ce venisem eu ? IORDACHE: Cum să nu știu, daca ți-am făcut denunțul să-i iei... IPISTATUL: Nu, știi așa vine vorba... Uite ce vream să te rog eu: am o listă de lotărie. ( scoate o listă mare ) IORDACHE: Iar? IPISTATUL: Un franc numărul... mai sunt numai trei numere!... IORDACHE: Ce? IPISTATUL: Un portabac cu muzică: are două cântece. ( scoate portabacul și-l face să cânte ) IORDACHE: Bine, ăsta parcă-l mai puseseși o dată la lot; aveam și eu un număr. IPISTATUL: Da, s-a și tras, la Anul Nou. IORDACHE: Ei? IPISTATUL: Am câștigat-o eu; oprisem și eu un număr... Acu o pun iar, voi să-mi mai încerc norocul... Mă rog ție, nu mă refuza, pune și tu unul... să le completăm odată... IORDACHE ( i dă un franc și scrie ): Iaca. IPISTATUL ( strânge lista, o bagă în buzunar și plecând ) : Mersi, neică. IORDACHE ( după el ): Ia vezi, nu da drumul negustorilor ălora, până nu venim eu ori d. Nae; să vedem, să nu ne fi luat ceva din prăvălie... IPISTATUL ( oprindu-se în ușe cu intenție foarte fină ): Vor... vorrrbă! las' pe mine, îi regulez eu... ( iese învârtindu-și muzica. ) SCENA IV [ modifică ] IORDACHE singur, apoi CATINDATUL IORDACHE: Haha! i-am lucrat. Să vedem cum are să prinză politica; eu i-am băgat, el să-i scoață; eu i-am regulat, el să-i scape... Până una alta, să vedem de urâtul de dincolo. ( merge la ușa din dreapta ) Haide, vino! CATINDATUL ( foarte sfios intră ): S-a dus? IORDACHE: S-a dus... CATINDATUL ( tremurând ): Dacă mă ducea la poliție?! Să afle nenea Iancu că m-a dus la poliție! IORDACHE: Care nenea Iancu ?... CATINDATUL: Nu ți-am spus? Nenea Iancu, bogasierul, din Ploiești... închipuiește-ți, domnule, să afle nenea Iancu că m-a dus la poliție!... IORDACHE: Las-o asta; te mai doare obrazul? CATINDATUL: De ce? de măsea? Aș! Am magnetizat-o! IORDACHE: Nu de măsea, de vitrion... CATINDATUL: Ce vitrion? IORDACHE: Care ți l-a aruncat în ochi la bal. CATINDATUL: Mi-a aruncat și cu vitrion? Cine mi-a aruncat cu vitrion? IORDACHE: Dama, de. Uite, ești plin de pete... CATINDATUL: Aș! aia a fost cerneală violentă, am cunoscut-o după miros; m-a stropit și-n gură; îi cunosc gustul: cerneală violentă... Știi, la noi la percepție, când pic cerneală pe concept, ... o dată cu limba! ( scoate limba și arată cum linge hârtia ) o șterg... Da' închipuiește-ți d-ta, domnule, să afle nenea Iancu că m-a dus la poliție!... IORDACHE: Cine strică? d-ta. Ce cauți să te amesteci cu vagabonții, cu zamparagiii, cu pungașii... să spargi uși și să intri noaptea în prăvăliile oamenilor? CATINDATUL: Zicea că să găsim pe Bibicul... IORDACHE: Mofturi! CATINDATUL: Bibicul, care mi-a luat în bal costumul meu și mi l-a dat pe ăsta de turc... ( dezolat ) Trebuie să-l găsesc, să-mi dea costumul meu; trebuie să mi-l dea... nu pot să plec fără costumul meu. IORDACHE: Stăi, domnule, ce poftești d-ta? Costumul? Ți-l găsesc eu, ți-l dau eu mâine, poimâine, îți dau eu garanție, să m-apuci pe mine, na! ce mai vrei? CATINDATUL ( foarte dezolat ): Îmi trebuie acuma... Cu costumul ăsta de turc nu mă pot duce să-mi iau hainele mele. Nenea Iancu m-a căutat la bal, o să mă caute, o să m-aștepte acasă... Cum să dau eu ochi cu nenea Iancu așa turc ?... Mă ia la Ploiești, îmi zdrobește cariera de la percepție. IORDACHE: Aș! vorbă! CATINDATUL: Și nu-mi poci lua înapoi hainele nemțești, nu mă poci duce mâine dimineață la canțilerie... IORDACHE: Ei, o să lipsești o zi, ce lucru mare! tot zici că nu primești leafă... CATINDATUL: Mă destituie, nu se poate să lipsesc. IORDACHE: Ascultă-mă pe mine, măi omule; 'ai mai întâi să tragem clopoțelul la o spițărie; trebuie să-ți cureți obrazul; nu se poate să te duci în lume așa pârlit... CATINDATUL: E rău de tot? IORDACHE: Ești ciuruit; numai în albul ochilor n-ai... CATINDATUL: Îi închisesem de frica lui nenea Iancu... are palmă grea... IORDACHE: Vino degrabă cu mine; cunosc eu un spițer care scoate cerneala cum scoatem noi măselele, odată... CATINDATUL: Aoleo! IORDACHE: Vino degrabă, nu mai sta; poate te așteaptă nenea Iancu. ( suflă în lampă și-l ia pe Catindatul să plece cu el. Întunerec ) CATINDATUL: 'Aide... ( ieșind ) Dar fă-ți idee, domnule, să afle nenea Iancu că m-a dus la poliție!... ( ies, închizând bine ușa ) SCENA V [ modifică ] MIȚA singură în costumul de la bal, apoi DIDINA asemenea MIȚA ( venind din dreapta pe dibuite ): Am găsit fereastra din odăiță deschisă și am intrat... L-am nemerit? ori nu l-am nemerit ? Da, trebuie să-l fi nemerit. Da, sunt o cremenală... ( se retrage pe dibuite după paravan. ) DIDINA: Mare istorie!... Am înghețat așteptând afară în frig: a trebuit să intru înapoi pe fereastră. Nae trebuie să vie numaidecât cu Pampon. Trebuie să pândesc când or intra aici, să ies pe fereastră și pe aici mi-e drumul. Să poftească pe urmă d. Pampon acasă în costum de bal... să-l judec eu... MIȚA: Auz mișcând... e cineva... DIDINA: S-aprinz o lampă... ( merge pe dibuite la masa cu lămpile ) MIȚA: Desigur e cineva... DIDINA ( a găsit chibriturile și aprinde lampa ) : Așa... MIȚA: A! ( aparte ) O femeie! dama de verde! ( tare. ) A! în sfârșit! DIDINA ( dând un țipăt de surprindere, se întoarce ): A! ( aparte. ) O femeie! e republicana! MIȚA ( fierbând ): V-ați speriat? pardon! Mă recomand! Mița Baston. DIDINA ( cu contenență ):Mersi! și eu Didina Mazu. MIȚA ( jocul crescendo ): Ce cauți aici, madamo ? DIDINA ( cu un ton mai sus ): Da' d-ta ce cauți aici, madamo? MIȚA ( jocul crescendo ): Eu sunt la amantul meu! DIDINA ( foarte de sus ): Și eu sunt la amantul meu! MIȚA ( izbucnind ): La amantul d-tale?... Amantul d-tale... a fost... era... este... amantul meu! D-ta, ca o infamă, mi l-ai răpit! ( luând o poză de atac și cu tonul tragic ) Una din noi două trebuie să moară! DIDINA ( pregătindu-se de luptă ): Să vedem care... Poftim! ( Mița se repede turbată la Didina, care se repede și ea și o întâmpină. Amândouă țipă și se încleștează, spumând, una de alta. ) SCENA VI [ modifică ] ACELEAȘI — NAE NAE ( apărând în fund, rămâne o clipă încremenit ) : Să nu dați la oglinzi, că sunt cu chirie! ( apoi repezindu-se între cele două femei, le descleștează și le împinge pe una într-o parte, pe alta într-alta. ) DIDINA ( căzând d-a-ndăratele pe un scaun și leșinând ) : A! a! a! ( nervi. ) MIȚA ( același joc ): A! a! a! ( nervi. ) NAE: Asta e curat ca la „Norma"... Acu-i acu!... ( serepede și le zguduie când pe una, când pe cealaltă. ) DIDINA ( deșteptându-se brusc ); Unde-i republicana? MIȚA ( asemenea ): Unde-i infama? ( se repede iar una spre alta. ) NAE ( oprindu-se la mijloc ): Iar? Bre, femeilor, veniți-vă-n fire. Vine Pampon! vine Crăcănel! DIDINA: Pampon? MIȚA: Crăcănel? NAE: Da, Pampon și Crăcănel. I-am scăpat eu de la secție, unde erau închiși! am pus la cale toate... Drept mulțumire, Pampon, Crăcănel și Ipistatul vin aici acum să facă cinste; s-a dus să cumpere vin și mezeluri. Nu mai e vreme de mofturi! ( Didinii ) Vrei să te lase Pampon ? DIDINA ( repede ) : Ba nu! ( Didina merge în fund și ascultă afară ) NAE ( Miții ): Vrei să-l lași pe Crăcănel? MIȚA ( tristă ): Ah! l-aș lăsa pe Mangafaua pentru tine... dar nu pot; trebuie mai întâi să-mi fac o carieră... NAE: Fă-ți-o! MIȚA: Am fost să intru la telegraf. NAE: Electrică ploieșteancă! Ei, și? MIȚA: Nu m-a primit... NAE: Pentru ce? MIȚA: Zice că n-am încă vârsta... ( Didina coboară ) NAE: Vezi! apoi nu e mai bun Crăcănel, că nu mai întreabă de vârstă? 'Aide, 'aide! fiți fete cuminte, că pe urmă mă supăr pe amândouă... MIȚA: Dar Crăcănel a aflat... Mangafaua știe tot... NAE: Nu a aflat nimic, nu știe nimic. MIȚA: A aflat de la Pampon. NAE: Nimic! DIDINA: Și Pampon știe bine... NAE: Apoi daca n-ascultați... Trebuie să vă spun cum i-am liniștit, ca să știți și voi ce să spuneți, cum s-o potriviți... 'Aide, să nu dea peste noi aici... ( le apucă pe amândouă cu câte o mână și pornește cu ele spre dreapta; Iordache intră. ) IORDACHE ( din fund ): Vin! sunt la colț! NAE: La colț? 'Aideți să punem odată la cale încheierea comediei ăștia... ( Nae, Didina și Mița ies, dreapta ) SCENA VII [ modifică ] IORDACHE, apoi PAMPON și CRĂCĂNEL cu butelci, pachete de mezeluri și franzele la subsuoară, apoi NAE IORDACHE ( căzând obosit pe un scaun ): De azi-dimineață!... de azi-dimineață, asta merge întruna așa! Ce goană! Ce goană turbată! Doamne! Doamne, isprăvește odată istoria asta! sunt trei după douăsprezece și mă leșin de somn și d-a-mpicioarele! PAMPON ( intrând cu Crăcănel ): Haha! domnule Iordache... CRĂCĂNEL: Ei! domnule, ai văzut că nu suntem pungași... Stăpânul d-tale, d. Nae, în persoană, ne-a scos de la secție. IORDACHE: Da, domnule Crăcănel... CRĂCĂNEL: Nu mă cheamă Crăcănel; mă cheamă Mache Razachescu. ( pune ce a adus pe masă ) PAMPON ( același joc ): Foarte urât din partea d-tale să te porți astfel! noi venisem aici pentru Bibicul, nu pentru ce credeai d-ta: nu avem de un astfel harahterul... IORDACHE: Măcar d-ta să fii ala, să găsești noaptea despre ziuă în prăvălia d-tale... PAMPON: Eu n-am prăvălie, domnule: eu nu sunt cupeț, sunt particoler... IORDACHE: Știu, da' zi că ai... să găsești trei oameni necunoscuți... CRĂCĂNEL: Așa e, bine zici, trei. Ce s-a făcut urâtul ăla micul... pârlitul... fratele lui nenea Iancu bogasierul? Pe el pentru ce nu l-a luat la secție? PAMPON: Pesemne a fugit ca un laș... CRĂCĂNEL: Iaca, mie nu-mi pare rău de ce s-a întâmplat, dacă oi câștiga portabacul cu muzică. IORDACHE ( repede ) : Ați pus și d-voastră la lotăria ipistatului? PAMPON: Mai era două numere: unul l-am pus eu, și unul amicul. IORDACHE ( aparte ): S-a complectat? A murit francul!... PAMPON: Domnul Nae unde este? IORDACHE: Mi se pare că e dincolo în odaie, să vedem... ( merge pe după paravan; către Nae, care intră din dreapta ) . Sunt aici, te așteaptă. Așa-i că a prins bine politica mea? Femeile s-au dus? NAE: Da, dar o să se întoarcă numaidecât; am regulat bine chestia. IORDACHE: Cum? NAE: Ai să vezi... treci la pod în față, și așteaptă-le... ( trece în scenă; Iordache iese repede în fund ) Ehei! Salutare, neică! PAMPON ( vesel, strângându-i mâna ): Salutare și frăție! CRĂCĂNEL ( vesel, dar solemn, îl apucă de mână ): Mersi, neică; ești un bărbat, drept să-ți spui, nu că ești frizer, dar ești galant. PAMPON: Da, foarte galant! CRĂCĂNEL: Ne-ai făcut și mie și prietinului mare bunătate: amândoi o să-ți rămânem foarte recunoscători de câte ai făcut pentru noi. ( îi strânge mâna călduros ) NAE: N-aveți de ce! îmi pare rău... datoria: se-ntâmplase la mine-n casă... PAMPON: 'Aida de! nu! ce-i drept e drept, neică, ai făcut mult pentru noi... CRĂCĂNEL ( vesel ); Și care va să zică Bibicul erai d-ta, 'ai? bată-te să te bată! NAE: Vezi bine! CRĂCĂNEL: Și Mangafaua nu eram eu? NAE: Aș! Mangafaua era unchiul fetii, epitropul... CRĂCĂNEL: Bată-te să te bată. ( râde ) PAMPON: Și închipuiește-ți, neică Năică, daca te întâlneam azi-dimineață, când am venit întâi aici, îmi spuneai numaidecât cum a devenit chestia de ai înfășurat borcănelele cu pomadă, care le-a cumpărat de aici Didina, în ale două bilete... și ne lămuream, frate... Dar eu, prost! Să nu-mi dea în gând să întreb măcar pe Didina... Biata Didina!... CRĂCĂNEL ( aparte ): Auzi d-ta! și eu gândeam că e biletul Miții... SCENA VIII [ modifică ] ACEIAȘI — IPISTATUL,apoi IORDACHE,apoi DIDINAși MIȚA, amândouă în haine de oraș IPISTATUL ( intrând repede din fund ): S-a tras lotul... Acum l-am tras!... PAMPON: Ei? NAE: Știu cine l-a câștigat. IPISTATUL ( cu multă naivitate ): Iar eu, domnule, închipuiește-ți noroc! NAE ( aparte ): A murit francul! PAMPON: Tii! păcat! CRĂCĂNEL: Rău îmi pare. ( se aude uruitul unei birji, care se oprește în fund ) NAE: St! tăceți, mi se pare că s-a oprit aici o birjă... PAMPON: Da... IORDACHE ( venind repede din fund ): Două dame, vin două dame. NAE ( naiv ) : Două dame? Ce să caute la mine două dame? CRĂCĂNEL: Două dame? PAMPON: Nu cumva? DIDINA ( intrând furioasă prin fund ): A! d-le Iancule, în sfârșit! ( Iordache, Ipistatul și Nae la o parte vorbesc încet. ) PAMPON: Didina! ( Mița intră furioasă și se oprește cu brațele încrucișate în fund ) CRĂCĂNEL: Mița? ( caută să se ascunză undeva. ) MIȚA ( coborând la el ): Nu te-ascunde, bibiloiule! gândeai că nu o să te prinz, 'ai? De când te pasc, gândești? Aici e la Ploiești, 'ai? în costum de bal, 'ai? ( Mița lângă Crăcănel îl judecă încet și-l zguduie; Nae după paravan; Iordache și Ipistatul cară mezelurile și hutelcile în odaia din dreapta ) DIDINA: De azi-dimineață de când ai plecat de acasă, câte ceasuri sunt? știi? PAMPON: Îți spui eu acasă ce a fost... CRĂCĂNEL: Mițo, Mițo, îți spui acasă... MIȚA: Nici un cuvânt mai mult! 'aide! DIDINA: 'Aide acasă! PAMPON: Frate, a fost încurcătură, înțelege. CRĂCĂNEL: Da, o încurcătură... NAE ( ieșind de după paravan ): Se înțelege c-a fost o încurcătură, cum se-ntâmplă totdeauna în carnaval... Ei! d-ale carnavalului! Să-mi dați voie, coconițelor, să vă isplic eu încurcătura pe larg la masă. ( Crăcănel și Pampon foarte mulțumiți. ) FEMEILE: La masă? NAE: Da, la masă. Noi, între bărbați, pusesem de gând să îmbucăm ceva aicea la noi... Dincolo e cald, masa pusă așteaptă... Crez că nu o să capăt un refuz ? MIȚA ( cu tonul de refuz, înțepată ): Mersi, musiu, de invitație. CRĂCĂNEL ( stăruitor ): Mițo, să mă vezi cu ghete de brunel cu bizeț pe catafalc!... ( încet ) Frizer, frizer, da' nu știi ce băiat galant e. PAMPON ( Didinii ): Dacă mă iubești... SCENA IX [ modifică ] ACEIAȘI — CATINDATUL, curat la față. tot în costumul de turc CATINDATUL ( intrând din fund triumfător ): M-a curățat spițerul! DIDINA ( încet ): Cine-i ăsta? PAMPON ( tot așa ): Lasă că-ți spui eu... ( Didina râde. ) CRĂCĂNEL ( Miții ): Ăstuia i-a dat o nebună la bal cu o sticluță cu doftorii în ochi! MIȚA ( repede ): Și nu l-a ars? CRĂCĂNEL: Aș! era un fel de cerneală violentă. ( Didina trece lângă Nae; Mița și toți ceilalți se grupează în jurul Catindatului și-l examinează ) Le-a scos toate ? CATINDATUL: Toate, uite-te. Îți dau un franc pe una... MIȚA ( aparte ): M-a-nșelat spițerul... mai bine! NAE ( încet Didinii ) : Mâine seară la cinci. DIDINA ( asemenea ) : Bine! NAE ( asemenea ) : Nu bine, negreșit! ( Didina trece și ea să examineze pe Catindatul ) PAMPON: Nu se mai cunoaște deloc... IORDACHE: Da' deloc. ( trece în odaia din dreapta ) CATINDATUL: Închipuiește-ți să mă fi văzut nenea Iancu în halul ăla... ( toți îl examinează ) MIȚA ( încet lui Nae ): Ați șoptit? Ce ți-a șoptit? ce i-ai șoptit? NAE ( asemenea ): Ești nebună? iar începi?... Așteaptă-mă mâine la opt seara... MIȚA: Da... ( se duc și ei lângă Catindatul ) CRĂCĂNEL ( uitându-se în ceafa Catindatului ) : Aha! iaca una a rămas în ceafă: adu francul... CATINDATUL: Las-o aia; aia e de la noi de la percepție; știi, am obicei, după ce scriu, șterg condeiul; îl dau pân păr. ( face gestul la ceafă; toți râd. ) IORDACHE ( venind din dreapta ): Daca poftiți, masa e gata. CATINDATUL: Masa? Care va să zică ( lui Nae ) ne-ncurcăm iar? NAE: Cu plăcere, neică. PAMPON: 'Aida la masă. CRĂCĂNEL:'Aida! ( toți au pornit spre dreapta; Didina cu Pampon, Mița cu Crăcănel, Nae cu Catindatul, Iordache cu Ipistatul ) CATINDATUL ( punând repede mâna la falcă, dă un țipăt ):Ai! ( se oprește și se întoarce în loc; toți fac asemenea ) TOȚI: Ce e? CATINDATUL ( umblând agitat ): Pfu! Pfu! Pfu! Iar m-a apucat; dar rău, rău de tot! ( cătră Iordache, hotărât ) Știi s-o scoți? Scoate-o. ( toți privesc pe loc. ) IORDACHE: Lasă că-i știu eu leacul ei; eu i sunt popa... de la Matei citire... ( se repede la masa din fund, ia o pereche de foarfeci mari și vine cu ele încruntat, clănțănindu-le ca la tuns; Catindatului. ) Șezi! ( Catindatul șade; Iordache cu foarfecele clănțânind îl amenință să i le bage pe gât ) CATINDATUL ( ridicându-se înseninat ): Mersi, neică, mi-a trecut! ( toți pornesc veseli și râzând spre dreapta ) Cortina


content:
ACTUL I [ modifică ] TABLOUL I [ modifică ] (Teatrul reprezentă un peisaj muntos. În stânga, din fund, până pe planul întâi, stânci acoperite cu pădure, toate practicabile. În fund, la stânga, deasupra stâncei celei mai nalte, turnul unui castel cu poartă de fier și punte. De la poartă pornește o potecă peste punte; poteca șerpuiește pintre practicabile până în avant-scenă. Stâncile se lasă în jos, descrescând până în fața scenei. De la picioarele stâncilor, în mijlocul scenei, începe un parc cu poteci. Este timpul despre ziuă. Steaua dimineței licărește încă pe cer. La ridicarea perdelei s-aud cântând cocoși. Ciracii dorm cu cânii de vânat la picioarele stâncilor, cu armele așezate lângă dânșii; după introducerea orchestrei se lasă puntea castelului, poarta se deschide și apar Baltag și Stacan gătiți de vânătoare. Baltag suflă din corn. Se face ziuă.) SCENA I [ modifică ] BALTAG, STACAN și CIRACII Nr. 1 BALTAG Sculați! Sculați! Ciraci, vă deșteptați! Colo, în zare, iată, Lumina se arată, Ne cheamă sus la munte, în codru-ntunecos, Mistrețul crunt și cerbul și ursul fioros. STACAN Sculați! Sculați! Ciraci, vă deșteptați! Pe armăsari călare 'Aidem la vânătoare, Cu sulița, cu arcul, în codrul cel de fag Sculați! vă cheamă cornul hatmanului Baltag! CIRACII Sculați! Sculați! Cu toți vă deșteptați! Pe armăsari călare, 'Aidem la vânătoare, Cu sulița, cu arcul, în codrul cel de fag Sculați! ne cheamă cornul hatmanului Baltag! Ensemble BALTAG — STACAN — CORUL În munți la vânătoare, Ce mândră desfătare! Cu toți să-ncălecăm, În codru să plecăm! STACAN (Recitativ) Să plecăm în codru, da! Dar trebui' mai-nainte După obiceiul vechi și cuminte (arătând cătră public) A ne recomenda. BALTAG Eu sunt hatmanul Baltag, Din strămoși măreți mă trag Reprerestrăbunul meu Cu vestit baltagul său, Sub Ciubăr-Vodă cel Mare Zdrobea hordele tatare. Pentru-a sale vitejii, Domnu-i hărăzi moșii, Așa mari, așa de-ntinse Cât cu ochii le cuprinse De pe vârful istui munte, Și-l făcu boier de frunte Asupra boierilor Pentru vecii vecilor, Dându-i numele „Baltag". — Din așa strămoș mă trag! CORUL și STACAN Și „Baltag” l-a poreclit: Din așa viță-a ieșit! BALTAG Dându-i numele „Baltag". — Din așa strămoș mă trag! STACAN Eu sunt comisul Stacan, Nici eu nu sunt bădăran Reprerestrăbunul meu Avea și el darul său Sub Ciubăr-Vodă cel Mare Golea vajnic la pahare. Pentru-acest talent vestit, Vodă comis l-a numit Peste buți și poloboace Cu vinațuri busuioace, Roșii, albe, dulci ca mierea, Dându-i toată privegherea Asupra butoaielor Pentru vecii vecilor, Și „Stacan” l-a poreclit. Din așa viță-am ieșit. CORUL și BALTAG Și „Stacan" l-a poreclit Din așa viță-a ieșit! STACAN Și „Stacan" l-a poreclit Din așa viță-am ieșit. BALTAG Așa, din vremi bătrâne, trăiesc fără-ncetare Baltagii și Stacanii în chef și vânătoare. STACAN Cine-și petrece-n codri viața lui cu drag? BALTAG Tot hatmanul Baltag! CORUL Tot hatmanul Baltag! BALTAG Și cine este-n pivniți pe vinuri căpitan? STACAN Tot comisul Stacan! CORUL Tot comisul Stacan! BALTAG Dar și ciraci ca dânșii, așa buni vânători, (arată pe ciraci) Au fost mai rareori! CORUL Au fost mai rareori! STACAN Dar, nici în vremea veche, la chefuri n-au mai fost Ciraci cu-atâta rost! CORUL Ciraci cu-atâta rost! BALTAG Aurora se ridică și cerul e senin! STACAN Noroc la vânătoare! CORUL Să meargă toate-n plin! TOȚI (repriză) În munți la vânătoare, Ce mândră desfătare! Cu toți să-ncălecăm, În codru să plecăm! (Tablou: plecarea la vânătoare; procesie scurtă. Baltag și Stacan pornesc întâi, după dânșii ciracii, ducând cânii, toți suie pe deal pentru a dispărea în stânga. Baltag rămâne la urmă pe vârful unei stânci privind în zare spre dreapta, pe unde are să intre Zulnia. Stacan se întoarce și-l trage afară din scenă. Joc de scenă, în vreme ce orchestra urmează în surdină motivul corului.) SCENA II [ modifică ] SOTIR, apoi CUCOANA ARGHIRIȚA SOTIR (apare în dreapta, misterios, pe mișcarea motivului corului) Poșta rurală: serviciul zilnic... Scrisorile loco se ridică dimineața până-n ziuă. (merge la copac în dreapta, în fund, și ia dintre crengi o scrisoare.) „Prea grațioasei și nobilei domnișoare Zulnia, la castelul străbunilor săi, loco!” (o pune în brâu, de unde scoate o alta.) „Prea strălucitului hatman Baltag, la castelul său, loco.” (miroasă plicul.) Trandafir! (pune plicul în crengi.) Cine a născocit scrisul și scrisorile, desigur n-a putut fi un părinte de familie, ori și dacă a fost, l-a bucurat Dumnezeu numai de băieți. Una dintre primejdiile familiilor este abecedarul! Ce dar funest invenția scrisului, pentru familiile cu domnișoare! Dar destule reflecții filozofice pentru un factor poștal rural; să ne îndeplinim datoria... Poșta rurală, serviciul zilnic: Scrisorile loco se ridică dimineața până în ziuă. (Cucoana Arghirița intră repede prin stânga.) A! Cucoana Arghirița! M-a văzut. ARGHIRIȚA (merge la copac și ia scrisoarea pe care a pus-o Sotir) De mult te pândeam, jupâne Sotirache. Te-am prins în sfârșit. SOTIR Zău, cuconiță... ARGHIRIȚA Taci! arată scrisoarea!... SOTIR Care? ARGHIRIȚA Pe cea cătră duduca Zulnia... Sotirache, nu umbla cu mofturi. Dă-mi-o numaidecât! SOTIR Dar jur că... ARGHIRIȚA Nici o vorbă... dă-o degrabă, îți știu eu, meștere Sotirache, meșteșugurile d-tale de mult. SOTIR Cred și eu, din tinerețe. ARGHIRIȚA Aud? dă-mi biletul. (Sotir încolțit dă scrisoarea din brâu, Arghirița citește.) „Prea grațioasei și nobilei d-rei Zulnia... loco... Prea grațioasă și nobilă cuconiță! Dacă inima d-tale ar fi așa de simțitoare, pe cât chipul și toată ființa îți sunt de fărmecătoare, un om care te adoră și ar cuteza să ți-o spună și să te întrebe, ar putea el să spere vreodată a fi fericit?” (returnela romanței, Zulnia cântă.) SOTIR St... Duduca... (ei s-ascund după copac.) SCENA III [ modifică ] ZULNIA, ARGHIRIȚA, SOTIR Nr. 2 ZULNIA (Romanță) I Auroră mândră, ah! spune-mi mie Dacă viteazul ce am zărit Cunoaște dorul ce mă sfâșie, Cunoaște oare cât m-a rănit? De când pe dânsul eu l-am văzut, Liniștea vieții, ah! am pierdut! II Îl văd oriunde, prin flori, prin stele, Îl văd în cartea ce o deschid, Îl văd în visul nopților mele Când spre odihnă ochi-mi închid. De când pe dânsul eu l-am văzut, Liniștea vieții, ah! am pierdut! III Dacă Ursita încântătoare Ar vrea vreodată să-l dobândesc, O fericire alta mai mare Nu pot pe lume să mai doresc. Ah! lânga dânsul ar fi un trai Mai bun, mai dulce decât în rai! ARGHIRIȚA (apărând) Sărmănică, sărmănică!... ZULNIA Mătușica? ARGHIRIȚA N-am bucurie, te-am pierdut. Acum înțeleg eu fantasiile tale, cura d-tale cu apă neîncepută până-n ziuă. SOTIR (iese pe furiș în dreapta, aparte) O scena intimă de familie, nu-i locul nostru aici. Întâia calitate a unui factor poștal rural este discreția serviciului zilnic: scrisorile loco se ridică dimineața până-n ziuă. (iese.) ZULNIA Ei da, mătușică. De vreme ce știi, de vreme ce nu-ți mai pot ascunde nimica, trebuie să-ți spun tot, să te fac să-nțelegi. ARGHIRIȚA Ce să-nțeleg! ce vrei să-nțeleg, decât că ești o copilă naivă, o neroadă, o nebună! ZULNIA Dacă sentimentul... ARGHIRIȚA Taci cu sentimentul. Parcă numai d-ta știi ce-i sentimentul, întreabă-mă pe mine, să-ți spun eu ce-i sentimentul. Nu înțelegi că ai a face cu un bărbat? Știi tu ce sunt bărbații? ZULNIA Mătușică... ARGHIRIȚA Să-ți spun eu ce sunt bărbații, să-ți spun eu ce-i sentimentul. Nr. 3 CUCOANA ARGHIRIȚA (Rondo) Sentimentul, nepoțică, Pentru noi e un păcat; Te pândește la potică, Ca un hoț, orice bărbat Te ochește, Te-amețește, Te uimește, Te vrăjește, Până când deodată, haț! Ți-a prins inimioara-n laț! Îl iubești Și te jertfești... Însă... pace! N-ai ce-i face Bărbatul cel mai de soi Încă e un marțafoi. II Nu m-ai crede când ți-aș spune Că odată chiar și eu Am avut visuri nebune Pentr-un mândru paraleu. Mă pândise, M-amețise, Mă uimise, Mă vrăjise, Până când deodată, haț! Mi-a prins inimioara-n laț! L-am iubit Și m-am jertfit; Însă... pace! N-ai ce-i face Bărbatul cel mai de soi Încă e un marțafoi! III Așadar și prin urmare, Sentimentu-i un păcat; Fii în veci fără-ndurare Chiar de-ți place vrun bărbat, Învârtește-l, Răsucește-l, Amețește-l Și vrăjește-l, Până când deodată, haț! Tu să-i prinzi inima-n laț! Nu-l iubi, Nu te jertfi, Fiin'că pace! N-ai ce-i face Bărbatul cel mai de soi încă e un marțafoi! ZULNIA Așa o fi fost cu paraleul d-tale, dar cu cavalerul meu nu-i tot așa! ARGHIRIȚA Ești o copilă fără minte; toți ca unul! ZULNIA El ca toți! Peste putință! Un erou! ARGHIRIȚA Ca și paraleul meu! ZULNIA Un mare vânător, un Nemrod[i] ! ARGHIRIȚA Ca și paraleul meu, un nerod! ZULNIA Frumos! ARGHIRIȚA Ah! ZULNIA Mândru! ARGHIRIȚA Ah! ZULNIA Sentimental! ARGHIRIȚA Brutal, senzual, desigur un marțafoi! ZULNIA Delicat, duios!... O să mă iubeasca, o să-mi fie credincios, supus. ARGHIRIȚA Credincios, supus, niciodată nu spera! ZULNIA Sunt sigură... ARGHIRIȚA Ai să vezi!... ZULNIA Poate paraleul d-tale, dar el... Nr. 4 (Dueto) ARGHIRIȚA Ia dă-mi pace, nu-mi mai spune! Toți ca unul, draga mea... ZULNIA Nu-i așa!(bis) ARGHIRIȚA Toate fetele-s nebune... Ai să te căiești amar! ZULNIA În zadar! (bis) Nu-i ca dânsul altu-n lume! ARGHIRIȚA Mofturi! glume! ZULNIA Mă iubește! ARGHIRIȚA Viclenie! ZULNIA Îl iubesc! ARGHIRIȚA E nebunie! ARGHIRIȚA (Arie) Domnișoara pătimește Pentr-un tânăr cavaler, Îl admiră, îl iubește Parc-ar fi căzut din cer! Ha! ha! ha! ha! Va veni însă o vreme, Nu te teme, Când părerea-ți vei schimba, Ha! ha! ha! ha! ZULNIA (Arie) În zadar, orice vei zice! Îl iubesc cu mare dor, Sunt răpită, sunt ferice, Sper un mândru viitor; Da! da! da! da! Va veni odată-o vreme, Nu te teme, Când părerea-ți vei schimba, Da! da! da! da! Ensemble ZULNIA În zadar orice vei zice! Îl iubesc cu mare dor, Sunt răpită, sunt ferice, Sper un mândru viitor. Da! da! da! da! ARGHIRIȚA Domnișoara pătimește Pentr-un tânăr cavaler, Îl admiră, îl iubește, Parc-ar fi căzut din cer! Ha! ha! ha! ha! etc. (Sfârșitul tabloului I) TABLOUL II [ modifică ] (Scena reprezentă pivnița hatmanului Baltag: două bolți mari, una în planul întâi, alta în planul II. Fundalul și culisele arată rânduri superpuse de butii mari și mici, toate cu inscripții de vinuri și provenința vinurilor: Cotnar Busuioc, leat 5475[ii] ; Odobești alb, [leat] 5603; Uricani roș, leat 5246; Nicorești profir, leat 5325; Drăgășani cornița-ruginiu, leat 5482. Interiorul pivniței este luminat de un mare policandru spânzurat de arcul bolței din față, policandrul e făcut dintr-un mănunchi de coarne de cerb, pe muchiile buților stau înfipte sfeșnice tot de corn, de arcul bolței din față, stau aninate stemele familiilor Baltag și Stacan. Cea dintâi înfățișează un scut împărțit în patru cartiere, care poartă de-a curmezișul un baltag de argint și deasupra un coif cu vizieră și cu un păunaș mare resfirat, în cele trei culori românești. De mânerul baltagului atârnă o panglică cu deviza: „În noaptea timpurilor”. „Totdeauna-n luptă!” A doua stemă reprezentă un scut împărțit cu o diagonală în două jumătăți, una albă, alta roșie. Scutul poartă în mijloc un borcan și de-o parte și de alta, unul sus și altul jos, două pahare; de partea albă, un pahar roș, de partea roșie, un pahar alb, de toartele borcanului atârnă câte-o panglică cu deviza: „Totdeauna plin, totdeauna gol”. În mijlocul teatrului sub policandru o cadă rotundă, răsturnată cu fundul în sus și de jur împrejur mai multe balerce mici, asemenea. La ridicarea perdelei, slujitorii hatmanului gătesc de masă pe cadă, aprind făcliile și sfeșnicele care se lasă și se ridică cu un lanț pe scripăt și așază balercele de jur împrejurul căzei ca scaune. Intrarea în pivniță este în planul din urmă la stânga pe-o scară, prin deschizătura căreia bate lumina de afară.) SCENA I [ modifică ] Nr. 5 COR DE SLUJITORI Hai copii curând la treabă, Cornul sună, ascultați! Masa s-o gătim degrabă, Vin flămânzi și însetați! BUCĂTARUL Când se-ntoarce de la munte Vânătorul obosit Are poftă de mâncare. CHELARUL Mai cu samă de chilit[iii] . CORUL Hai copii curând la treabă, Cornul sună, ascultați! Masa s-o gătim degrabă, Vin flămânzi și însetați. 1 FECIOR Sunt toate la locul lor? 2 FECIOR Toate! 3 FECIOR Mistrețul e fript? BUCĂTARUL Încă două învârtituri și-i gata. Iată azimile vin de la cuptor! 1 FECIOR Halal să le fie. Dacă n-ar avea vânătorii feciori ca noi... BUCĂTARUL Și bucătar ca mine... 1 FECIOR Nu știu zău, cum le-ar merge. BUCĂTARUL Să te întorci ostenit de la munte și să nu găsești o friptură bună de mistreț ș-o șuncă de urs, o ciosvârte de cerb pe varză, și ca să nu fugă de pe tavă, păzită de jur împrejur de 12 cocoși sălbateci... CHELARUL Toți cerbii și toți cocoșii tăi n-ar plăti mai mult decât o ciorbă de borș cu știr, dacă n-ar fi chelarul cu vinurile lui. (Cornul sună.) 1 FECIOR Ați auzit? TOȚI Cornul? Vin! (Repriză Nr. 5. Slujitorii ies.) SCENA II [ modifică ] BALTAG și STACAN STACAN (urmărind pe Baltag, care a intrat întâi cufundat în gânduri) Să-și bată joc toți vulpoii nevârstnici de mine, să-mi dea cu tifla toți vătuii[iv] agiamii, dacă pricep eu ceva. BALTAG Ce vrei să pricepi? STACAN Vreau să pricep cum se poate rătăci omul într-o pădure pe care o cutreieră cruciș și curmeziș de mic copil, toată ziulica, unde cunoaște toate cărările, unde toți copacii îi sunt vechi prieteni. BALTAG De ce adică nu s-ar putea? STACAN Și fără asta, cum se poate pierde un vânător într-o pădure, când aude mereu cornul tovarășilor? De câte ori nu ți-am chiuit? De câte ori nu ți-am sunat? Pe unde nu te-am căutat? BALTAG Dar dacă m-aș fi rătăcit într-adins? STACAN Cum să te rătăcești într-adins? BALTAG Zic așa într-adins, ca să nu te mai miri de ce nu m-ai putut găsi.. (pauză.) Mai poftești să zici ceva! STACAN Cum nu? BALTAG Ce? STACAN Vreau să știu cum se poate un vânător, — și ce vânător! — să umble o zi de vară întreagă fără să ucidă măcar o vrabie? BALTAG N-am ucis, fiindcă n-am tras. STACAN Cum? BALTAG M-am rătăcit de voi, am umblat pe gânduri de colo până colo, până ce m-am pomenit la marginea pădurii, devale, de unde plecasem azi-dimineață și unde m-ați găsit culcat adineaori, când v-ați întors. Am șezut toată ziua trântit la umbră: auzeam goarna, auzeam cornul și chiotele, dar nu v-am dat răspuns, fiindcă nu voiam nici eu să vă stric petrecerea voastră, nici voi să mi-o stricați pe a mea... Eu petreceam destul de bine. STACAN Să mă sfâșie toți mistreții din lume, dacă pricep cât negru sub unghie! BALTAG Vrei numaidecât să pricepi? STACAN Numaidecât. BALTAG Ascultă, comise. Nu mai sunt ce m-ai știut pân-acuma. Nu-mi mai place nimica din câte îmi plăceau odinioară, sunt alt om... nu-mi mai plac petrecerile, mi-e silă de tot... de tot! STACAN Ei, dar ce-ți place? BALTAG (sentimental) Îmi place să stau singur la umbră, lângă fântâna din vale, să mă gândesc... să mă gândesc... să mă gândesc... STACAN Să te gândești, să te gândești... la ce să te gândești? BALTAG La ce? Nr. 6 (Arie) Prin păduri la vânătoare Să gonesc sălbatici fiare Este în zadar. Nu-i ca-n vremea cea trecută. A mea liniște pierdută N-o mai capăt iar. Să ucid îmi este milă — Un chip gingaș de copilă Gândul mi-a vrăjit, Vin', ah! vino păsărică, Vin' în colibioara mică Ce ți-am pregătit! STACAN Păsărică, colivioară? BALTAG Da! STACAN Stigleți? BALTAG Tu nu știi! STACAN Ce să știu, am înțeles; sti... gleți! Acu pricep eu pentru ce de câteva zile nu-ți mai sunt boii acasă... A! dar bine c-am aflat. Poate să mor și să nu-ți scot stigleții din cap! BALTAG Nu te-ncerca! STACAN Cum ai zis? BALTAG (rar) Nici nu te-ncerca! STACAN Ai să vezi d-ta. Auzi, înamorat! auzi, sentimental! D-ta n-ai trecut pe unde am trecut eu, eu am trecut pe unde treci d-ta, eu am fost amorezat, stimabile domn, de-am umblat călare pe trestie trei nopți de-a rândul prin curte, fără să-mi pot găsi casa. Auzi, amorezat? Stigleți... mofturi. Un Baltag, floarea vânătorilor, aș! ar râde și cerbii! BALTAG Poate râde cui îi place. Nr. 7 STACAN Cuplete I Hatmane, vino-ți în fire, Văd că rău te-ai încurcat Cu suspinuri și simțire De muieri ești fărmecat. Ele-ți fac mii De nebunii, De jucării, De boscării, Cochetării Și istorii, Și de nu zici la vreme: stai! Să știi că sigur de dracul dai. Căci la urmă, în sfârșit, Poezia cum se curmă? Ajungi râsul mahalalei, Ajungi Vlad îmbrobodit. II Nu m-ai crede când ți-aș spune Că și eu în viața mea Am avut visuri nebune Pentru-o mândră turturea. Îmi făcea mii De nebunii, De jucării, De boscării, Cochetării Și istorii, Până mi-am zis: Stacane, stai! Dacă de dracul nu vrei să dai! Căci la urmă, în sfârșit, Poezia cum se curmă? jungi râsul mahalalei, Ajungi Vlad îmbrobodit. BALTAG Frumos cântec, dar nu se potrivește la toți... STACAN Ba la toți, și mai cu samă la cei ce cred ca tine... Ia ascultă, hatmane, suntem prietini vechi, cu una cu două, vezi d-ta că n-am să te las eu să te dai de mal, pentru păsărele! BALTAG O să-ți răcești gura degeaba! STACAN Am să te fac de râsul ciracilor. (Returnelă, ciracii intră.) SCENA III [ modifică ] BALTAG — STACAN — CORUL Nr. 8 Ensemble (intrare și scena) Hai cu toți la masă mare, Haidem să ne veselim, Dup-atâta vânătoare Să bem, să benchetuim! STACAN Stațil Stați! Stați! Ciraci flămânzi și însetați! Stați ș-ascultați Minune, Ceea ce vă voi spune. CIRACII Minune? Ce minune? Ce zici? STACAN Din voinici Când unul ar căpia Și s-ar amoreza, Și la urma urmelor S-ar pleca muierilor, N-ar fi în feliul său Un mare nătărău? CIRACII Ba zău! Un mare nătărău! STACAN Stați, dar stați Ciraci flămânzi și însetați, Ca s-ascultați Cu groază O veste caraghioază! CIRACII O veste caraghioază? Ce spui! STACAN Dumnealui Amicul nostru drag, Hatmanul Baltag, Floarea vânătorilor, Floarea băutorilor, Este, pe legea mea! Amorezat lulea! CORUL Ha! ha! Amorezat lulea! BALTAG Ce nebunie! Și chiar așa să fie Vouă ce vă pasă? CORUL Cum ce ne pasă! STACAN Ba prea ne pasă! BALTAG Lăsați-l! Este iar o prostie De-a lui... haidem la masă! TOȚI La masă! la masă! la masă! (Repriză) Hai cu toți la masă mare! etc. ( BALTAG, STACAN, CIRACII șed toți la masă pe poloboace, Hatmanul la dreapta, Stacan la stânga, toți râd și fac vuiet, afară de Baltag) STACAN (dispus) Acuma cine știe un cântec frumos, să-l zică, cine știe o poveste bună s-o spuie, cine știe mofturi noi de prin călindare vechi să le scoată răpede la maidan, ca icrele proaspete... Haide Pleașcă, tu te cam pricepi. PLEAȘCĂ Am auzit că de câtăva vreme la bencheturi se poartă grozav... DUȘCĂ Șervete. PLEAȘCĂ Nu!... șervete nu se mai poartă... BUDUȘCĂ Dar ce? PLEAȘCĂ Calambururi, culmi și alte mici jocuri de salon, pe cât de amuzante, pe atât de instructive... Mă rog, dacă doriți ceva cam așa, eu, Dușcă și Budușcă, vă putem servi, — începe, Dușcă. DUȘCĂ Un moș al meu s-a însurat, cu o văduvă, dar ce femeie, ce casnică... îngrijea de casă, de bărbat, culmea îngrijirii. Închipuiți-vă, când pleca bărbatul de-acasă, când se întorcea, și chiar așa peste zi, îi ștergea... PLEAȘCĂ Ciobotele? DUȘCĂ Nul — îi ștergea... câte-o palmă! (râsete.) STACAN Bravo, Dușcă! Bun! Ce stai pe gânduri, hatmane? BALTAG Beți înainte voi și spuneți, ascult. PLEAȘCĂ Rândul tău, Budușcă! BUDUȘCĂ Mă rog, care dintre d-voastră a cunoscut pe Ghimiș Mangafa zaraful? PLEAȘCĂ Eu l-am cunoscut, delicată persoană. BUDUȘCĂ Delicată? dimpotrivă. Poate că tu ai cunoscut pe altul! Ghimiș avea daraveri multe cu toți bancherii din lume, avea casă mare, slugi vreo douăzeci. Dar mojic, grosolan, brutal, culmea brutalității. În fiecare dimineață bătea... câte-o depeșă. (râsete.) STACAN Bravo! PLEAȘCĂ Toți câți sunteți aici, ați văzut cai slabi? TOȚI Firește! PLEAȘCĂ Da! Dar nici unul dintre voi n-a văzut un cal așa de slab cum am văzut eu mai alaltăieri. Era slab... slab, culmea slăbiciunii, nu putea sa tragă... o țigară! (râsete.) STACAN Bravo Pleașcă, dă-i nainte, ai viitor, nu râzi, hatmane?... Hatmanul astăzi n-are chef de nimic băieți, d-nealui se gândește, se gândește... se gândește! DUȘCĂ La ce se gândește? STACAN La stigleți, nu v-am spus adineaori? PLEAȘCĂ Dacă-i așa, să-i spun eu o istorie foarte sentimentală. O să-i placă. BALTAG Iar un calambur? PLEAȘCĂ Zău nu! BALTAG Să vedem! PLEAȘCĂ Era odată... (bea) era odată un tânăr și nobil cavaler. Acest tânăr și nobil cavaler se amorezase strașnic de-o primadonă, cea mai vestită primadonă din lume, privighetoare... Mă rog, zi-i privighetoare ș-o lasă. BALTAG D-ra Patti? PLEAȘCĂ Tocmai... o iubea!... (bea) o iubea! (bea) o iub... STACAN Bea! destul de trei ori; o iubea, am înțeles, și pe urmă ce făcea? PLEAȘCĂ Vezi c-o iubea foarte mult, așa de mult, încât ea, care știa cât o iubește, i-a pretins să-i dăruiască tânărul cavaler niște juvaericale de 7, 8 ori mai scumpe decât leafa lui pe o lună. Ce-a făcut nenorocitul tânăr? DUȘCĂ De desperare și-a băut leafa pe-o lună într-o sară! STACAN Și diurna! PLEAȘCĂ Nu, s-a dus la juvaergiu! DUȘCĂ Pe la ce ceas? PLEAȘCĂ Asta nu se spune, a intrat la juvaergiu. DUȘCĂ Pe unde a intrat? PLEAȘCĂ Asta nu-i treaba d-tale, a luat frumușel ce i-a trebuit și s-a dus foarte emoționat, tot într-o fugă, la privighitoarea lui și, punându-i la picioare juvaericalele dorite, n-a putut să zică decât două vorbe italienești: „Ah! Carapati”. (râsete, Baltag se scoală protestând.) BALTAG A! Asta e-o infamie. STACAN Se-nțelege că e infamie. N-ai auzit cum a luat juvaericalele... (bea.) Ei! m-ați plictisit cu mofturile voastre! Care e culmea calamburului? (tăcere.) Să faci un măgar-ambur. (râsete.) Ei! s-a încheiat cu jocurile de cuvinte. Tăceți toți și puneți mâna pe stacane, că am sa vă cânt. Nr. 9 Brindisi STACAN I E soarta blăstemată A celor bieți sărmani Ce n-au gustat vrodată Vin vechi de Drăgășani. II Dacă din piept amarul Voiești să-l îndulcești, Umple-ți degrab' paharul Cu vin de Odobești! III Și jur că pe-astă lume Treci viața în zadar, De nu bei vin cu spume Din deal de la Cotnar! IV Trăiască vinul, vinul! Umpleți paharul meu, Să uit necazul, chinul, Să beau, să beau mereu! PLEAȘCĂ E cântec nou, nu-mi place, dacă vreți cântec de masă poetic, ascultați: l-am învățat de la un moș al meu! Nr. 9 bis PLEAȘCĂ (Arieta) Ploschița mea, iubit vas, Pasere cu dulce glas, Eu în sus când te ridic Tu îmi cânți cu glic-lic-lic, Și mă săruți tot în nas, Pasăre cu dulce glas, De nu-mi vine să te las, Ploschița mea, iubit vas! Nr. 9 (Repriză) TOȚI (Andante) Și nu-l mai săruta-n nas Pasere cu dulce glas!... TOȚI Bravo! DUȘCĂ Unde e moșul tău care te-a învățat?... să trăiască! PLEAȘCĂ A murit sărmanul, nu-i mai cântă glic! lic! lic! STACAN (se ridică) Măi ciraci, ia ascultați, să vă întreb un lucru. La chef suntem noi bre, ori la parastas? Cui facem noi de nouă zile aicea? Soacră-mei? 'Ai? (se clatină.) Apoi până când o să îngăduim noi, ca să stea în capul mesei, barba asta mâhnită și plouată de pare că i s-au-necat corăbiile (arată pe Baltag); astăzi toată ziua a stat departe de noi într-adins, și noi l-am căutat ca niște caraghioși, ca să se gândească la... stigleți, toată seara a tăcut mahmur, nici n-a mâncat, nici n-a băut, nici vreun magar-ambur n-a făcut... Ce însemnează asta? Numaidecât trebuie hatmanul să ne cânte un cântec și pe urmă să tragă danțul cu noi! TOȚI Da! trebuie! să cânte! (se scoală toți.) BALTAG (se scoală liniștit) Vreți să vă cânt? TOȚI Cântă, da, numaidecât. Nr. 10 (Finale) BALTAG Sunt sătul De bencheturi, De ziafeturi, Destul! Destul! De azi, să știți că părăsesc Arc și săgeți și vânătoare; Nu voi să mai rănesc Nevinovate căprioare; Mi-e inima rănită tare Ș-aiurea leac pot să-i găsesc. Beau dar Acest pahar Pentru hătmăneasa mea! CIRACII Haha! haha! Ce-am auzit? A nebunit! STACAN Nu râdeți, nu, n-a nebunit, Sărmanul! s-a prostit! Adineaori, sărac de mine, V-am spus eu bine Că-i fărmecat, Amorezat! CIRACII (lugubru) Adevărat E fărmecat! BALTAG Copilă prea iubită Ce-n suflet m-ai rănit, Fii tu a mea ursită Să fiu iar fericit. STACAN E fărmecat, sărmanul! De nu-i mai sunt pe plac Nici arcul, nici stacanul E boală fără leac. BALTAG Voi, ciraci desfrânați, Ascultați! Și tu, bătrân stricat, ascultă! CIRACII Ne insultă! STACAN Mă insultă! BALTAG Să știți, v-o spun tuturor C-am pus de gând să mă-nsor! STACAN Te-ai hotărât? (vorbit.) Ei! fugi că mor! BALTAG M-am hotărât, c-așa îmi place mie! Și rup cu voi orice tovărășie Așa e, sunt înamorat; Așa, de voi m-am săturat! Cu dezmățatii nu-mi mai place Să am a face! CORUL Ești un fărmecat! STACAN Ești un renegat! CORUL Renegat! (bis) STACAN Și ca renegat, Deși Baltag de viță, De aici ești alungat. CORUL Da, alungat! BALTAG Din propria-mi pimniță? STACAN — CORUL Din propria-ți pimniță! BALTAG Voi deșucheați Mă alungați, Mă maltratați! (bis) Da, voi ieși, Dar mâne-aci Stăpân voi fi. (bis) STACAN — CORUL Te renegăm, Te alungăm Și maltratăm Te du de-acu, Nu mai sta, nu! Mergi! ieși! te du! (Baltag iese, alungat.) STACAN (dominând scena) Ș-acum, copii, ce-o fi să fie O strașnică chindie! (Chindie) (Stacan, Ciracii se prind la joc. Cortina cade după câteva măsuri ale danțului.) (Sfârșitul actului I) ACTUL II [ modifică ] TABLOUL III [ modifică ] (Teatrul reprezentă terasa unui parc. În planul II colonadă rustică de plante agățătoare, bănci și scaune de grădină, în fund alee și tufișuri. La ridicarea perdelei se aude corul nupțial, apoi începe să treacă prin aleaua din fund procesiunea nunții. Muzica cântând marșul, oamenii de casă cu odoarele, Baltag și Zulnia ca mire și mireasă, Cucoana Arghirița și mosafiri.) SCENA I [ modifică ] Entr'acte și cor nupțial Nr. 1 BĂRBAȚI Iată gingașa mireasă Cu-al ei mire s-a unit Să le fie casa casă, Masa masă nesfârșit! FEMEI Iată-acum viteazul mire Cu mireasa-i s-a unit, Cu noroc și fericire Fie-i traiul nesfârșit! Ensemble BĂRBAȚI Iată gingașa mireasă, etc. FEMEI Iată-acum viteazul mire, etc. (Procesiunea se pierde în stânga) SCENA II [ modifică ] SOTIR — STACAN SOTIR (intră prin dreapta urmărit de Stacan) Lasă-mă, creștine, nu înțelegi? Iată s-a întors unta: cu câte am eu pe cap, nu mai am vreme să stau cu d-ta de vorbă! STACAN (stăruie) În sfârșit, nu se poate; ești om, ești vătav de curte, trebuie sa ai un vițiu, (îi dă o pungă) o slăbiciune! SOTIR (ia punga) N-am nici o slăbiciune. STACAN (foarte mâhnit) A! om fără inimă, cum să te înduplec... atunci?... SOTIR Ce poftești? STACAN Poftesc, măcar că nu sunt poftit, să mă lași să intru la nuntă, să dau ochi cu el, cu ginerele, ca să-i spun: ești un ingrat! Pentru o nebunie, la un chef, pentru o glumă, să rupă legăturile din copilărie, nu numai să nu mă poftească, dar încă să dea poruncă slujitorilor să mă gonească, dacă m-oi arăta printre musafiri! SOTIR Dacă singur spui că a dat astfel de poruncă, cum o să cutez eu să te las să intri? Vrei să mă nenorocești?... S-ajung să cer slujbă prin ministere[v] ? STACAN Nu, nu voi să te nenorocesc, dar știu că d-ta poți să-mi faci un rost: m-ai văzut când am intrat, fă-te că nu știi nimica. Învață-mă unde să-l pândesc ca să dau ochi cu el, să-l rog, să-i cer iertare și un bilet de invitație... nu, el nu se poate însura fără să fiu și eu la nunta lui, eu care l-am crescut de mic, care l-am luat de copil și am făcut din el floarea vânătorilor și a băutorilor. SOTIR Dacă s-o putea. Nr. 2 STACAN (Arie) I E vorba de-a mea viață, Jupâne, ajutor! Trebui să-1 văz în față, Nu mă lăsa, că mor! SOTIR Ce să-ți fac, nene? Dacă s-o putea... STACAN II Fă ce-i putea, jupâne, Eu trebuie să-i vorbesc Acum, chiar azi, nu mâne, Că, zău, mă prăpădesc. SOTIR Mai stăi, să vedem. Ce zor! STACAN III Afară ca pe-un câne Din casa lui m-a dat Nu mă lăsa, jupâne, Că, zău! sunt desperat! SOTIR Dă, stimabile, poate să facem ceva, să cercăm... STACAN IV Îți mulțămesc, jupâne, Și nu te voi uita, În sufletu-mi rămâne Neștearsă fapta ta! SOTIR Ei! știi ce? Te văd că ești om de omenie, mie îmi plac oamenii de inimă! STACAN Asta-ți face cinste! SOTIR Sunt în stare să mă jertfesc pentru ei. (scutură punga.) STACAN Bravo, jertfește-te! (aparte.) Dezinteresată persoană! SOTIR (se uită-n fund) Iată rostul e și făcut. STACAN Ce spui? SOTIR Uite, hatmanul vine-ncoace; dar nu e singur, e cu mireasa, ascunde-te după tufiș și pândește momentul când o rămânea singur: mireasa trebuie să-l părăsească câteva minute, fiindcă o așteaptă fetele s-o gătească pentru masă. STACAN Îți mulțămesc, omule. (vra să cânte iar.) SOTIR (îl întrerupe) Nu mai trebuie; iată-i vin, ascunde-te degrabă. (Stacan s-ascunde, Sotir iese la dreapta. Baltag și Zulnia intră.) SCENA III [ modifică ] Nr. 3 Duo BALTAG — ZULNIA BALTAG Ești a mea în sfârșit! ZULNIA O! moment fericit! BALTAG Speranța-mi strălucită Acum s-a împlinit A ta ș-a mea ursită Cu dulce s-au unit. ZULNIA Simțire-ncântătoare, Frumos și mândru vis! O! ceas de desfătare, De ceriuri ești trimis! BALTAG Viața mea trecută De-acum o voi uita! ZULNIA În fericiri țesută Va fi viața ta! BALTAG Zulnio prea iubită, A mea ești în sfârșit! ZULNIA O! dulcea mea ursită, Moment prea fericit! Ensemble BALTAG Speranța-mi strălucită Acum s-a împlinit: A ta ș-a mea ursită Cu dulce s-a unit. ZULNIA Simțire-ncântătoare, Frumos și mândru vis! O! ceas de desfătare, De ceriuri ești trimis! ZULNIA Nobilul meu cavaler, te las singur câteva momente lungi și grele, pentru că o să le petrec fără tine. (iese.) SCENA IV [ modifică ] BALTAG și STACAN STACAN (iese de după tufiș) Trebuie să mărturisesc că a avut gust berbantul, nostimă de tot: leită ex-turturica mea din tinerețe. (înaintează sfios.) Hatmane Baltag. BALTAG ‘Ai! Ce e? STACAN Nimica, ce să fie? BALTAG Comisul Stacan! STACAN Da! el este! BALTAG Ce poftești? STACAN Nu poftesc nimica, ce să poftesc? BALTAG (aspru) Ce cauți, ce vrei, la ce ai venit aicea? STACAN Caut, vreau, am venit să... am venit să mă ierți! BALTAG Să te iert? Pentru ce să te iert? STACAN Pentru gogomănia pe care am făcut-o... Am venit să mă ierți și nu plec de aici până nu mă-i ierta și nu mă vei pofti la masă. Să te cununi tu, fără să mă poftești la masa ta! (înduioșat.) Să se însoare un Baltag, fără să închine un pahar cu comisul Stacan pentru Baltagii viitori, care vin pe drum de sară, asta nu se poate. BALTAG Ba prea bine se poate... de iertat, iertat să fii, cu toate că nici asta n-ar trebui... dar de rămas aici, nu putem, d-ta ești om primejdios. STACAN Aud, eu om primejdios? BALTAG Firește, d-ta la masă când te prepui la un pahar-două, mai mult îți pierzi capul, începi să povestești istorii, să cânți cântece prea-prea și la urmă iei stacanul în brațe și-i tragi la chindii de unul singur... De-alde astea mergeau odinioară, când eram flăcău, în pivniță; dar aici la nuntă, între dame, în lume cumsecade, nu merg de loc. STACAN Dar... BALTAG Dar de loc... (scurt). Înțelegi prin urmare că în zadar mai stărui. STACAN Hatmane, nu fi așa crud, adu-ți aminte că mi-ai scăpat viața... BALTAG Ei, și? STACAN Trebuie să-mi fii recunoscător. BALTAG Mi-e teamă de tine; cine știe ce gogomănie spui ori faci la masă. STACAN Făgăduiesc să mă port ca o fată mare. BALTAG Nu pot. STACAN Hatmane! SCENA V [ modifică ] Nr. 4 Trio BALTAG — STACAN — ARGHIRIȚA BALTAG Nu, nu te pot primi, Nu mai mă-ncred în tine. Ești un stricat și n-aș voi Scandal acum la mine. STACAN Îți jur! îți jur! BALTAG Nu te mai crez! STACAN O! inimă de piatră, cum să te-nduioșez? ARGHIRIȚA (care a apărut în fund) Acest străin cine să fie? STACAN (lui Baltag) A fost o nebunie, Iertare-ți cer! BALTAG În tine nu mai am credință... ARGHIRIȚA Cunosc, îmi pare, glasul acestui cavaler Și talia, și portul... Să fie cu putință? Este el! (Coboară iute și se găsește în fața lui Stacan. Amândoi dau un țipet.) STACAN Este ea! ARGHIRIȚA (cu o reverență) Domnul meu! STACAN Doamna mea! BALTAG Cum! ce fel! vă cunoașteți? ARGHIRIȚA (mișcată) O veche cunoștință... Ensemble ARGHIRIȚA (aparte) Este zău! Mândru paraleu, Este Stacan al meu! Da, zău! Este Stacan al meu! STACAN (aparte) Este ea, Juna turturea, Arghirița mea! Da, da! E Arghirița mea. BALTAG (aparte) S-ar putea, Mătușica mea De mult îl cunoștea. Ha! ha! De mult îl cunoștea! BALTAG Așa? vă cunoșteați Și mie nu-mi spuneați... ARGHIRIȚA (mișcată) I-am fost vecină de moșie. ARGHIRIȚA (aparte) Este, zău! etc. STACAN (călduros) Prieten din copilărie! Ensemble (Repriză) ARGHIRIȚA (aparte) Este, zău! etc. STACAN (aparte) Este ea! etc. BALTAG (aparte) S-ar putea! etc. STACAN (foarte dispus) Ce norocită întâmplare! ARGHIRIȚA (din ce în ce mai cu căldură) Prilejul este minunat; Avem azi nuntă mare; Domnul meu, ești invitat. BALTAG (intervenind și râzând) Cum? Nu crez, zău! să izbutești L-am invitat... nu vrea să vie.. STACAN (în pizma lui Baltag) Primesc! primesc! primesc! Doamna mea, și-ți mulțămesc... ARGHIRIȚA (urmându-și jocul) Ce bine e când se-ntâlnesc Prieteni din copilărie! Atunci în pieptul lor simțesc Plăcere adâncă și vie. Ensemble ARGHIRIȚA — STACAN Ce bine e când se-ntâlnesc Prieteni din copilărie! Atunci în pieptul lor simțesc Plăcere adâncă și vie. BALTAG Cum se-nțeleg, când se-ntâlnesc Prieteni din copilărie! Atunci în pieptul lor simțesc Plăcere adâncă și vie. STACAN (oferind brațul Arghiriței) Dă-mi voie, doamnă, să-ți ofer... ARGHIRIȚA (luându-i brațul cu fericire) Domnul meu, îmi faci plăcere. (Amândoi se dispun a pleca spre fund.) BALTAG (aparte) Ce fericită-mperechere! Ce mândră castelană! Ce nobil cavaler! Ensemble ARGHIRIȚA — STACAN (ieșind la braț prin fund) Ce bine e când se-ntâlnesc Prietini din copilărie etc. BALTAG (privindu-i cu zâmbet și urmându-i) Ce minunat se potrivesc... Haha! haha! ce istorie! (Ies toți încet prin fund. Arghirița cu Stacan la braț, Baltag după ei.) SCENA VI [ modifică ] SOTIR singur, apoi PLEAȘCĂ, DUȘCĂ, BĂDUȘCĂ travestiți în lăutari medievali SOTIR (vine încet, uitându-se spre fund) A avut noroc negustorul meu! Cucoana Arghirița l-a luat sub aripă. Dacă aș fi știut c-o să ajungă așa de departe, nu l-aș fi lăsat să treacă așa ieftin... Totdeauna am fost dezinteresat... fire nenorocită! (uitându-se în fund.) Aha!... Șed la masă; cucoana Arghirița alături cu omul meu... și-i face ochi galeși, îi șoptește la ureche... nu mă-nnebuni! merg lucrurile departe... și jupânul meu bea... bea... încă un pahar?... încă unul... al cincilea... vrednic bărbat! Bravo! (se aud afară câteva acorduri de coarde. Sotir se întoarce la dreapta.) 'Ai? Ce s-aude? PLEAȘCĂ (intrând prin stânga) Pst! Pst! (Sotir pornește spre el.) DUȘCĂ (intrând prin dreapta) Pst! Pst! (Sotir se întoarce spre dânsul.) BUDUȘCĂ (intrând prin fund) Pst! Pst! SOTIR (întorcându-se spre Budușcă) Încă unul... Trei... Avem lăutari... nu mai trebuie. DUȘCĂ Da!Bine ai zis: Trei lăutari; dar trebuia să mai adaogi... (toți îl încunjoară pe Sotir.) PLEAȘCĂ Trebuia să mai adaogi: (răpede) trei lăutari, cea mai vestită bandă de lăutari — mare, enorm, imens succes al zilei! — care în trecerea lor din Rusia nu vor da aici decât un singur concert la nunta hatmanului Baltag. SOTIR (scos din răbdare) Înțelege, domnule, odată, că nu... BUDUȘCĂ Repertoriul cel mai bogat, cel mai variat și cel mai ales, compozițiuni nouă și bucăți de ocazie, cele mai naționale și cele mai străine. SOTIR (același joc) Nu trebuie lăutari! 'Aide, cărați-vă! PLEAȘCĂ Trei lăutari inteligenți, care știu cum se intră în casele cumsecade... (bagă toți mânile în brâu.) SOTIR A! dacă știți cum se intră într-o casă cumsecade... (Se uită în sus și întinde mâna. Dușcă-i dă peste mână, Budișcă asemenea.) PLEAȘCĂ (dându-i brînci într-o parte) E! apoi fii om de omenie! Nu cumva crezi că venim aici să licităm pentru vreo întreprindere publică[vi] ? SOTIR (revenind) Care va să zică la urmă... Bine! (aparte.) Totdeauna dezinteresat... Ce fire nenorocită!... . PLEAȘCĂ Ei, acuma, copii, proba generală. Nr. 5 (Canțonetă) PLEAȘCĂ — DUȘCĂ — BUDUȘCĂ BUDUȘCĂ I Un bărbat ce se respectă E de lupte iubitor Viața nu este perfectă, Dacă nu ești vânător. Însă numai cu vânat Ce s-ar face un bărbat? TOȚI Însă numai cu vânat Ce s-ar face un bărbat? DUȘCĂ II Un bărbat ce se respectă Ține mult la un pahar Viața nu ar fi perfectă, Fără dulcele nectar! Însă bând numai la vin Ce s-ar face-un biet creștin? TOȚI Însă bând numai la vin Ce s-ar face-un biet creștin? PLEAȘCĂ III Un bărbat ce se respectă Se închină la Amor, Viața nu ar fi perfectă Fără-acest divin odor. Dar, femeia e sub cer Cel mai splendid ! TOȚI Dar, femeia e sub cer Cel mai splendid ! SOTIR Bravo! Buni i-am găsit! DUȘCĂ Ei, ce zici, meștere? SOTIR Bun, potrivit cu împrejurarea... stați aici, mă duc să vă anunț... cum trebuie să spun? PLEAȘCĂ O bandă de lăutari, cea mai vestită bandă de lăutari, care... SOTIR Lasă că știu... care în trecerea lor prin Rusia vor da aici... DUȘCĂ Nu... SOTIR Care trecând pe aici vor da în Rusia... BUDUȘCĂ Nu... PLEAȘCĂ Care în trecerea lor din Rusia vor da aici numai un concert, cel mai prima și cel mai ultim concert. DUȘCĂ Repertoriul cel mai bogat, cel mai variat și cel mai ales... BUDUȘCĂ Compoziții nouă și bucăți de ocazie... SOTIR Cele mai indigene și cele mai străine... Mă duc; așteptați; mă întorc numaidecât. (aparte.) I-am găsit buni (iese răpede.) PLEAȘCĂ Doar ca lăutari să putem intra! Altfel, după nerozia care am făcut-o... DUȘCĂ În propria lui pivniță să-l maltratăm! BUDUȘCĂ La dreptul vorbind, vina nu a fost a noastră. DUȘCĂ Stricatul cela de Stacan... și asta trebuie să i-o spunem hatmanului. PLEAȘCĂ Se înțelege că trebuie să i-o spunem. După ce talentele noastre de cântăreți și împrejurarea că el este acuma fericit ne vor ajuta să ne căpătăm iertarea, pentru că trebuie să ne ierte și să ne ia în curtea lui... E peste putință să-și fi pierdut până-ntr-atât sentimentele cele bune, încât să ne lase pe noi, ciracii lui, pe dinafară din noua combinație. Dacă a avut el norocul să împuște o căprioară așa de grasă încât să-și îndoiască moșiile, care va să zică să-și lase tovarășii nemâncați, pe lăutari!... E peste putință! DUȘCĂ E peste putință!... SOTIR (venind din fund în stânga) 'Aide veniți, masa e tocmai în toiul ei, după recomandația mea mesenii vă așteaptă cu nerăbdare. (Ies toți pe scară.) SCENA VII [ modifică ] DUO — ARGHIRIȚA — STACAN și MARE ENSEMBLE FINAL — TOȚI Nr. 6 (Duo) (Notă. Toată scena aceasta, până la catastrofă, se face cu brio nervos. Stacan este amețit de la masă și se amețește din ce în ce mai mult cu înaintarea scenei, până ajunge la jocul final.) ARGHIRIȚA (intră răpede prin fund și coboară agitată în scenă) Mă urmărește... iată-l vine... Mi-e teamă, nu știu ce simțesc... STACAN (apărând în fund și coborând spre ea) Pentru ce, crudo, fugi de mine? Nu simți că încă pătimesc De-amor fierbinte Ca mai nainte? Nu simți că încă te iubesc? ARGHIRIȚA (mișcată) Taci, lasă-mă, mi-e teamă tare Să nu ne-auză cineva... Fugi! Fugi! STACAN (se apropie de ea) Nu fi fără-ndurare! ARGHIRIȚA (depărtându-se de el) Taci! Fugi! STACAN Te rog, nu m-alunga... Nu-ți mai aduci aminte De dragostea fierbinte Ce-odată ne-am jurat? Cum? Ai uitat? ARGHIRIȚA Mă-ntreabă de-am uitat... Ingrat, ingrat! Dar tu ți-aduci aminte De-acele jurăminte De-amor înflăcărat? Cum? le-ai uitat? STACAN Nu, înger adorat, Nu, n-am uitat!... Ensemble ARGHIRIȚA Da, da, mi-aduc aminte De dragostea fierbinte Ce-odată mi-ai purtat! Nu, n-am uitat! STACAN Da, da, mi-aduc aminte De-acele jurăminte De-amor înflăcărat. Nu le-am uitat! STACAN (cu chef) Tot mă iubești? Moment ferice! Și m-ai iertat Că te-am pupat? ARGHIRIȚA Da... STACAN Scumpă Arghiriță, Dă neichii o guriță! ARGHIRIȚA (cu spaimă) Ce zice? E tot brutal, Tot sensual! STACAN (aprinzându-se) Dacă voiești Să-mi dovedești (bis) Că mă iubești. (se răpede la ea) ARGHIRIȚA (fugind) Nu, nu voiesc (bis) Să-ți dovedesc, Și te opresc. Ensemble STACAN Dacă voiești, etc. ARGHIRIȚA Nu, nu voiesc, etc. STACAN (urmărind-o stăruitor) Degrab' o sărutare, De asta n-ai scăpare, Sunt amețit Și m-am iuțit! ARGHIRIȚA (apărându-se) Nu mă brusca! Nu m-ofusca! STACAN (același joc) Te aperi în zadar! ARGHIRIȚA (același joc) Vrei să mă supăr iar? (Jocul fiecăruia urmează crescendo.) STACAN Nu face mofturi, nu ți-e silă? Acu doar nu mai ești copilă. Alt'dată mai mergea, Dar azi, pe cinstea mea! Și pentru mine Și pentru tine Vremea de nazuri a trecut. Hai! lasă-mă să te sărut! (Se răpede, Arghirița fuge de el, el îi taie calea.) Scump-Arghiriță, Dă-mi o guriță, Un sărutat învăpăiat, Dacă voiești Să-mi dovedești (bis). Că mă iubești! ARGHIRIȚA Fugi de la mine Că n-ai rușine, Ești om brutal Și sensual Și nu voiesc (bis) Să-ți dovedesc Că te iubesc! STACAN (se răpede și o încolțește de aproape) ARGHIRIȚA (desperată) Țip, dacă nu șezi bineșor! STACAN (o apucă și o sărută cu putere) Un sărutat ș-apoi să mor! (Arghirița dă un țipet și șovăie.) Mare ensemble final — TOȚI TOȚI (venind prin fund) Ce gălăgie Oare să fie? Cine-a țipat, Ce s-a-ntâmplat? BALTAG și ZULNIA (coborând să susțină pe Arghirița) Mătușica? ce mișcată! TOȚI Ce e? ARGHIRIȚA Sunt ofuscată! BALTAG și ZULNIA E of... TOȚI Uscată! Ensemble ARGHIRIȚA Sunt ofuscată, Sunt ofensată, Acest berbant Puțin galant, Cum e montat M-a atacat! STACAN Crudo! ingrato! N-am ofuscat-o, Nu sunt berbant, Sunt prea galant. Un sărutat Nu-i vrun păcat! BALTAG — ZULNIA E ofuscată, E ofensată, Acest berbant Puțin galant, Cum e aprins, S-a prea întins! PLEAȘCĂ — DUȘCĂ – BUDUȘCĂ - SOTIR și CORUL E ofuscată, E ofensată, Acest berbant Puțin galant E amețit Și s-a iuțit! BALTAG (lui Stacan) Când ți-o spuneam, știam eu bine Că îndreptare nu-i pentru tine! CORUL Ce rușine! STACAN (lui Baltag) Dă-mi ascultare! CORUL Ce cutezare! Ce scandal Colosal! PLEAȘCĂ — DUȘCĂ — BUDUȘCĂ — SOTIR Ce scandal Colosal! CORUL — PLEAȘCĂ — DUȘCĂ — BUDUȘCĂ Scandal! Scandal! E trivial, E bădăran Jupân Stacan! Bătrân stricat Și deșucheat, Trebui' pe dat' Afară dat! ARGHIRIȚA A, om, brutal Și sensual, Ai abuzat, M-ai ofuscat, Focul aprins Acum l-ai stins, Dorul trecut Tot l-ai pierdut! STACAN Nu trivial, Sentimental Am fost ș-oi fi Cât voi trăi. Un foc trecut S-aprind am vrut, Un sărutat Nu-i vrun păcat! CORUL Ce scandal Colosal! PLEAȘCĂ — DUȘCĂ — BUDUȘCĂ — SOTIR Am fost împins de sentiment... TOȚI Impertinent! STACAN Stați, mă explic numaidecât! TOȚI Destul atât! Ensemble TOȚI (amenințând pe Stacan) Scandal, scandal, etc. ARGHIRIȚA A! om brutal, etc. STACAN (retragându-se rușinat) Nu trivial, etc. (Arghirița leșină în brațele lui Baltag și a Zulniei, femeile caută s-o dezmeticească. Stacan se retrage rușinat.) (Perdeaua cade. — Sfârșitul actului II) ACTUL III [ modifică ] TABLOUL IV [ modifică ] (Teatrul reprezintă o încăpere stil medieval cu motivele decorative eraldice ale neamului Baltag. În fund și de amândouă laturile, uși. La ridicarea perdelei, orchestra dă returnela corului copiilor. Stacan iese din stânga: anteriu, ochelari mari albaștri, barba prepusă, un condei mare de pană la ureche, călămări la brâu, tichie neagră pe vârful capului, un clopoțel într-o mână și o nuia înfr-alta. Iese din stânga, merge în fund, trage clopoțelul, șase copii ai lui Baltag intră din fund în dezordine. Stacan scoate din brâu un petec de hârtie și strigă catalogul; cu strigarea catalogului, copiii se așază în ordine.) SCENA I [ modifică ] STACAN — COPIII STACAN Anibal Baltag! ANIBAL Prezent! STACAN Amilcar Baltag! AMILCAR Prezent! STACAN Scipion Baltag! SCIPION Prezent! (Scipion e foarte oacheș.) STACAN (apucă pe Scipion de nas și-i arată mutra cătră public) Bine a zis cine a zis Scipion Africanul, nu-i balan de loc junele. Mergi la loc, Africanule! Traian, Brutus, Catilina. CEI 3 COPII Prezent! (cel din urmă copil intră prin fund ștergându-se cu mâneca[vii] la nas .) STACAN Mucius, Mucea Baltag! MUCIUS Prezent! STACAN (mângâindu-l) Ăsta-i Mucea, favoritul meu. Muceo! dacă tu ajungi vreodată Scevola, păzește-te să nu-ți frigi mânile. MUCIUS (curios) Pentru ce? STACAN Pentru că pe urmă nu ai cu ce să te ștergi la nas. MUCIUS Apoi eu nu mă șterg la nas cu mâna. STACAN (îngânându-l) Dar cu ce te ștergi? Cu piciorul? MUCIUS Nu, cu mâneca. STACAN Bravo, curat băiat! Sunteți toți? TOȚI Da! Da! STACAN (jucând nuiaua) În clasă! (Copiii năvălesc la dreapta și ies încet.) Încet! frumos! SCENA II [ modifică ] STACAN (singur) „Fac prinsoare pe-o sticlă de Cotnar că nu mă cunoașteți. Desigur vă câștig. Ieri am făcut cu mine însumi prinsoare, pe două sticle, una de Odobești roș și alta de Drăgășani alb, că nu o să mă cunosc, și am pierdut, a trebuit să-mi plătesc prinsoarea... Nu mai mă cunosc. Acestea sunt urmările slăbiciunii. Iată unde m-a adus Cucoana Arghirița! își mărită nepoțica, îmi răpește pe Baltag, mă face de rușine în sara nunții, pentru că, fiind cam amețit, m-am prea iuțit, ș-apoi tocmai într-un târziu, peste atâta vreme, — în care pribegesc prin lume, singur și nenorocit, îmi scrie: „Stăcănel puică, dacă matale pătimești precum eu încă patimesc, vino, vino Stăcănaș!” Eu răspund numaidecât: „Ex-turturica mea! Mai întâi nu lipsesc și celelalte, apoi resping diminutivele mătăluțe. Din Stacan întreg, să mă faci Stăcănel și Stăcănaș. Asta va să zică că mă înșeli la cântar. Măsoară drept — ș-apoi să vorbim...” Mijlocește apoi o aprinsă corespondență și în sfârșit o deplină înțelegere, de asta dată fără ofuscare, însă, pentru că Cucoana Arghirița are principii, nu vrea încă să ne declarăm, mă ascunde de cunoștința tuturor. Trăiesc aci de atâta vreme, sub barba hatmanului, și e atât de amețit, atât de aiurit de necazurile căsniciei, încât un moment nu-i vine măcar o bănuială. Astfel pentru ochii lumii, pentru hatârul Cucoanei Arghirița și mai ales pentru-o cartă de liber parcurs, dus și-ntors în pivnița hatmanului Baltag, ajung dascăl de copii... Eu dascăl de copii!... Nr. 1 STACAN (Cuplete) I Iat-acum la bătrânețe, Am ajuns învățător, La copii să dau povețe Stacan — moralizator! II Dac-ar fi învățătură Care în pivniță s-ar da, Calea-va... dar secătură Buche-az-ba; buche-az-ba! III Nu-mi vine la socoteală Cu copii mult să muncesc, Deci dar pentru rânduială Câteodată îi croiesc! În noua mea poziție socială o întrebare mi se impunea, o întrebare arzătoare: mă rog, d-ta ca pedagog, ce metodă profesezi, metoda rațională, sau metoda intuitivă? S-a vorbit multe și mărunte în cercurile competente, asupra acestor două metode, s-a argumentat prost și contra[viii] ; eu, după o îndelungată și matură esperiență, nu pot să profesez altă metodă, decât metoda intuitivă națională. (Tremură nuiaua.) IV Căci azi a ieșit la modă Sistemul intuitiv, După ultima metodă, Instructiv, recreativ, V A căzut azi pedantismul Cu sistemul cel nerod Vivat intuitivismul După ultimul metod! (El vrea să plece; ceartă între Baltag și Zulnia — Arghirița intră agitată.) SCENA III [ modifică ] ARGHIRIȚA — STACAN, apoi SOTIR ARGHIRIȚA Ai auzit? STACAN Ce mai este? ARGHIHIȚA Iar!... STACAN Sfadă!... ARGHIRIȚA Sfadă la toartă! ce trai, ce trai! STACAN Și pentru ce? ARGHIRIȚA Hatmanul e furios, cere cheile de la pivniță, Zulnia nu vrea să i le dea, el o amenință, ea-i aruncă tava cu dulceață și cafea în cap, țipă, leșină, scandal. — Ce trai, ce trai! STACAN Care vrea să zică hatmanul tot se mai ține de jurământul pe care l-a făcut cucoanei, să nu mai bea și să nu mai vâneze? ARGHIRIȚA Vezi bine! STACAN E! apoi este stricat de tot sărmanul, își merită soarta nenorocitul! ARGHIRIȚA Taci, vine cineva! SOTIR (intră misterios) Cucoană Arghiriță, hatmanul mi-a dat scrisoarea asta s-o pun la poștă: „D-sale Arhon Comisul Stacan, prost-restant”. ARGHIRIȚA Ad-o! și du-te. (Sotir iese.) STACAN (aparte) O scrisoare de la el cătră mine! Ce să fie? ARGHIRIȚA Știi că de când s-au încurcat ițele căsniciei Baltag, de când am văzut că intră hatmanul d-tale în ape rele, ne-am hotărât, eu și cu nepoata mea, să-i oprim orice corespondență, înainte de a le duce la poștă. Sotirache le supune controlului meu... E un fel de măsură de siguranță, pe care o să ți-o aplic și d-tale, ștrengarule! STACAN Zău, și mie? (aparte.) Nu crez. (tare.) Ia mai bine să vedem ce-mi scrie... „Mă-nchin ție cu frățească dragoste, iubite comise! Mai întâi nu lipsesc a cerceta despre scumpa ta sănătate, dacă te afli bine și mulțumit, că eu, de la mila Ziditorului, mă aflu rău de tot. Așa sunt de apelipsit[ix] , încât, deși te știu, cu bun drept, foc și pară asupră-mi, îmi iau inima în dinți și-ți scriu această carte, mai întâi ca să-mi cer iertare că nu ți-am ascultat sfaturile și te-am supărat, ș-apoi ca să te rog de ceva. Stacane, necazurile căsniciei mi-au zbârlit toți nervii, și în curând are să mă chelească, dacă nu mă voi hotărî a-ntrebuința vreo doctorie. Istericalele nevestei, țipetele copiilor, cicăliturile viespei bătrâne... (tușește.) ARGHIRIȚA Cine este viespea bătrână? STACAN Știu eu, pesemne Sotir! ARGHIRIȚA A da, Sotir, bine zici. Sărmanul Sotirache... Citește mai departe! STACAN „Și cicăliturile viespei bătrâne... și mai presus de toate un jurământ nenorocit pe care l-am făcut într-un moment de slăbiciune, că adică să nu mai beau și să nu mai vânez, m-au adus într-o stare, ce nu mai poate fi de suferit. Sunt apelepsit, peste orice închipuire. Și m-am hotărât deci să-mi fac sama singur, după ce voi mai petrece o dată în pivnița mea, îmi calc jurământul și plec pe ceea lume, unde sunt cu totul oprite plăcerile și fericirile căsniciei, și fie ce-o fi! Așadar, în astfel de grav minut, te rog, dacă mai trăiești, vino mâne sară în pivniță să mai petrecem o dată împreună, să ne iertăm și să ne despărțim ca viteji, sau dacă ai murit, încalte răspunde-mi pe dată ca să știu, să nu te mai aștept... Al tău ca în tinerețe, Baltag.” E desperat rău!... ARGHIRIȚA Bine, toate le-nțeleg, dar ce are cu Sotirache, cu bietul Sotirache? STACAN Așa e-n lume, simpatie și antipatie... Unde le mai poți explica pe toate!... E desperat rău de tot... A venit momentul să-mi jertfesc barba și să ma retrag din profesorat... regret că părăsesc această nobilă și sfântă misiune, acest sublim apostolat, tocmai în ajun de-a căpăta și eu gradație, dar nu mai e chip cu caracterul lui violent, atâta vreme năbușit, după ce a fost opărit cu cafea fierbinte, omul acesta poate face explozie, să ne grăbim a-nlătura o nenorocire! ARGHIRIȚA Șt... taci! BALTAG (de-afară) Unde e Sotirache, unde e dascălul, unde e oricine o fi, să-i rup urechile, să-i rup urechile! STACAN A-nceput explozia, să ne dăm la o parte până e vreme. (ies toți.) SCENA IV [ modifică ] BALTAG (singur) (intră în halat, cu scufie și cu papuci, agitat) E de neiertat, e de nesuferit, ori chelesc prin instinct, ori îmi smulg părul prin intenție, astăzi, astăzi trebuie să sfârșesc, m-am hotărât! (se primblă.) Nr.2 (cor de copii) TOȚI Be-a-ba, be-e-be, ba, be, bi, bo, bu! (bis) UNII (râzând) Haha!haha! ALȚII (plângând) Hihi! hihi! UNUL Aleu! m-a tras De păr, de nas! ALTUL Nu, nu te las! UNUL E cartea mea! ALTUL Ba nu-i a ta! UNUL Spun lui papa! UNII (râzând) Haha! haha! ALȚII (plângând) Hihi! hihi! DASCĂLUL Ce nebunii! Dracii de copii! COPIII Haha! haha! hihi! hi! DASCĂLUL (vorbit) Tăcere! COPIII Be-a-ba, be-e-be, ba, be, bi, bo, bu! (bis) BALTAG A! acuma înțeleg, în sfârșit, pe nenorocitul conte Ugolin[x] . Am ajuns să deschiz la mine acasă Kindergarten[xi] , stabiliment de școală froebeliană. Eu, floarea vânătorilor, floarea băutorilor!... Stacane!... Unde ești, să mă vezi și să fii răzbunat! Iată în ce hal, în ce halat am ajuns! Halatul ăsta mă strânge de gât; scufia asta mă strivește. Mă duc să-mi schimb îmbrăcămintea asta, care mă degradează, care mă înădușă, mă duc să-mi pun vestmântul de viteaz, să mă cobor în pivniță, și acolo! (s-aude corul de copii.) Iar!... Repriză Nr. 2 (Copiii ies răpede din stânga în fuga mare și dă [sic] peste baltag) BALTAG S-a sfârșit! E peste putință să mai merg înainte... O! jurământul meu!... Numai de mi-ar răspunde Stacan. (iese răpede prin fund.) Uf, mă duc să-mi schimb halatul! SCENA V [ modifică ] ARGHIRIȚA (intră prin stânga), STACAN (asemenea), ZULNIA (prin fund) ARGHIRIȚA S-a dus? STACAN S-a dus. ARGHIRIȚA Omul ăsta e în adevăr desperat. STACAN Ei, pare că n-ar avea de ce? ARGHIRIȚA Mi-e frică să nu se întâmple ceva rău! STACAN N-ai teamă, cheamă pe Sotir, strânge toți oamenii din curte, pe Pleașcă, Dușcă, Budușcă, fără zgomot. Astă-sară trebuie să-i lămurim situația. Nu spune nimica Zulniei, arată-i numai că e vorba de o mare primejdie pentru Baltag, să ne urmeze și să tacă. Mă însărcinez eu să le pun la cale toate, ca să încheiem comedia asta într-un chip așa, încât să mulțămim pe toată lumea... St... ZULNIA (de-afară) Unde e Sotirache? Unde e Dascălul, unde e oricine o fi? să-i rup urechile! STACAN Ce, noi avem urechi de beilic? ZULNIA (intră, la cantonadă) Na, na, na, na, învață-te să-mi stai altă dată în drum, când sunt necăjită. (Sotir fuge.) A! m-am mai răcorit. ARGHIRIȚA Zulnio! ZULNIA A! d-ta ești, mătușică, nu te vedeam. A! mi-am uitat cheile. (vrea să plece.) ARGHIRIȚA Zulnio, stăi! ZULNIA Pentru ce? ARGHIRIȚA Momentele sunt grave, Zulnio! STACAN (o-nlătură) Ei! nu așa soro! ZULNIA Cum dascăle, soro? STAGAN Adică, voiam să zic... Cucoană Arghiriță... Este vorba de-o... de-o surpriză. ZULNIA Ce surpriză? STACAN și ARGHIRIȚA E vorba de... Nr. 3 Quator BALTAG — ZULNIA — ARGHIRIȚA — STACAN ZULNIA — ARGHIRIȚA — STACAN Halatul și-a schimbat! BALTAG Halatul mi-am schimbat! ZULNIA Ce oare s-a-ntâmplat? BALTAG Nu mai sunt în halat! ARGHIRIȚA Ce văz? ZULNIA Ce să cred, nu știu, zău! Ce ți-a venit în gând a-ți pune Costumul ăsta de muzeu? Unde te duci? ia spune! BALTAG Mă duc, mă duc... TOȚI Secret! Mister! Acest costum de cavaler! ZULNIA Ce e? BALTAG Nu spun. TOȚI Secret! Mister! BALTAG (aparte) Am cheile de la pivniță Și alt nimica nu mai cer. M-am furișat în odăiță Și le-am luat... TOȚI Secret! Mister! Spune! BALTAG Nu spun. ZULNIA Spune! BALTAG Nu spun! ZULNIA Ești nebun, Ăi fi vrând Ceartă iar! Spune curând. BALTAG Ei da!de vreți a ști secretul, M-am dichisit, mi-am dat perdaf, Căci voi să merg la fotograf, Să-mi scot și eu portretul! Ensemble BALTAG M-am dichisit, mi-am dat perdaf, Căci voi să merg la fotograf! ZULNIA — ARGHIRIȚA — STACAN S-a dichisit, și-a dat perdaf, Și merge drept la fotograf. BALTAG În halat și în papuci, La fotograf să te duci Interzis e absolut, Ș-astfel dar cum ați văzut. Ensemble TOȚI În halat și în papuci, La fotograf să te duci Interzis e absolut, Ș-astfel dar cum ați văzut. BALTAG Halatul mi-am schimbat! TOȚI Halatul și-a schimbat! BALTAG Nu mai sunt în halat! TOȚI Nu mai e în halat! Ensemble BALTAG M-am dichisit, mi-am dat perdaf, Adio, merg la fotograf! ZULNIA — ARGHIRIȚA — STACAN Te-ai dichisit, ți-ai dat perdaf, Te du de-acu la fotograf! TABLOUL V [ modifică ] (Același decor ca la Tabloul II, numai interiorul pivniței are înfățișarea foarte părăsită) Nr. 4 Ensemble ZULNIA—ARGHIRIȚA— STACAN — PLEAȘCĂ— DUȘCĂ — BUDUȘCĂ — SOTIR — CORUL TOȚI (misterios) Aci, aci v-apropiați Cu pas ușor, discret, Tot pe șoptite-naintați, Încet, încet, încet! ARGHIRIȚA V-ascundeți toți și așteptați, Să nu cârcniți! să nu mișcați! STACAN Veniți degrabă-ncoace Pe după poloboace. TOȚI 'Aidem degrabă-ncoace Pe după poloboace. Pst! pst! pst! pst! ARGHIRIȚA — ZULNIA — STACAN Și nu uitați Că intrigați. TOȚI Să nu uităm Că intrigăm! TOȚI (foarte misterios) Tot pe tăcute-ncetișor Cu pas domol călcați Mai ușurel, mai bineșor, Cu toți v-apropiați! STACAN V-ascundeți toți pe după buți Și stați ca niște muți. ARGHIRIȚA Veniți degrabă-ncoace Pe după poloboace! TOȚI 'Aidem degrabă-ncoace Pe după poloboace! Pst! pst! pst! pst! ARGHIRIȚA — ZULNIA — STACAN Și nu uitați Că intrigați! TOȚI Să nu uităm Că intrigăm! TOȚI (foarte misterios) Repriză Aci, aci v-apropiați Cu pas ușor, discret, Tot pe șoptite-naintați Încet, încet, încet! (Se ascund toți, Baltag intră.) Nr. 5 Mare scenă și arie — BALTAG — Duo — BALTAG — STACAN Mare ensemble final — TOȚI BALTAG O! ce plăcere mare În propria-mi pivniță din nou să mă găsesc! Capu-mi se luminează, ochii-mi se limpezesc... Necazurile-amare A căsniciei viețe din mintea mea dispar... O! dulce tinerețe! O! zile-ncîntătoare De veselii, petreceri, beție, vânătoare, În voi mă simțesc iar!... Iată colo zăresc Un poloboc, prietin în ceasuri de amar, Cu zamă de Cotnar. (întoarce caneaua) Dar ce? Unde e vinul? Nici ici? Nici sus? Nici jos? Cine-a trecut pe-aicea, ce duh răutăcios?... A! iată-n samă bag Și steama cea trufașă a neamului Baltag! Arie Te salut steamă vestită! Moși viteji, eu vă salut! Inima v-a fost mîhnită De urmașul cel pierdut! Dar de vechea vitejie Se aprinde al meu piept, Din a mea netrebnicie Astăzi iarăși mă deștept! (ia baltagul) Te salut, baltag viteze, Ce-ai dat moartea în păgâni. Astăzi vârfu-ți se-ndrepteze Înspre propriii-mi plămâni! În clipele acestea, pieriți din gândul meu Orice-mi aduce-aminte de visul meu cel rău! Pieriți, năluci urâte, aice în pivniță Halat, gospodărie, cucoană Arghiriță! Străbuni viteji, voi astăzi curaj îmi însuflați! Ciraci, ce la petreceri cu drag mă-ncunjurați... La tine-mi zboară gândul, Stacan ! O! de-aș vedea Figura ta voioasă în clip-aceasta grea... Sau macar umbra-ți, dacă tu azi n-ai mai trăi, M-ar sprjini, Stacane... A!... (voiește să s-arunce în baltag) STACAN (apărând învălit într-o haină albă) Iată sunt aici! (Baltag se retrage înspăimântat.) Sunt umbra străvezie A marelui bărbat, Pe care, fiind vie, De moarte ai scăpat. Și-n loc pentru aceasta Să-mi fii mulțămitor, În ziua cea nefastă, Când ți-ai luat nevastă, Afară mi-ai dat zor. Atunci murii degrabă, De scârbă și necaz, Și neavând vreo treabă, Ca umbră m-arăt az. Dar vai! e trist, e jalnic, Eu nu mai beau de loc. BALTAG Cum? STACAN Și în ceriul falnic Și-n iadul cel de foc, Petrecerea-i pocită, Nu ai de loc Cotnar Jos, smoală clocotită, Sus, sarbădul nectar. BALTAG Nu-i bine-n ceea lume? STACAN E prost, de tot e prost Nici vin, nici râs, nici glume, Nu are nici un rost. E mult mai mare hazu! Să stai în lumea ta. BALTAG Dar viața cu necazul... STACAN O poți împreuna Cu cheful cel mai vajnic, Petreceri și vânat... BALTAG Dar jurământu-mi strașnic, Cu care m-am legat ? STACAN Etern nimic nu ține, Ia-ți vorba înapoi Fii soț cum se cuvine Și vânător de soi! BALTAG O! umbră străvezie, Din nou curaj mi-ai dat! STACAN Și tu odată mie Viața mi-ai scăpat. BALTAG Îți am recunoștință, Cât sunt de fericit! STACAN Să-ți fie cu priință, Acuma suntem chit. Ensemble BALTAG Pe-al vieții drum Mă-ntorc acum. Sunt fericit, Întinerit! STACAN Pe-al vieții drum Se-ntoarce-acum, E fericit, Și suntem chit! STACAN Veniți degrabă-ncoace De după poloboace. TOȚI (venind răpede din fund) Pst! Pst! Venim degrabă-ncoace De după poloboace! ZULNIA Bărbatul meu iubit! BALTAG Iubita mea soție! STACAN Leșinul e oprit. ABGHIRIȚA (vorbit) Are cine s-o ție. TOȚI (Ensemble) Ce fericire! Ce noroc! Suntem cu toții la un loc, Ce minunată ocaziune De-o generală împăcăciune. Și fiindcă suntem veseli toți, Stacan, mătușe și nepoți, De-ocaziune profităm Și slante-pede ne-mpăcăm! BALTAG E un vis! Zulnia! copiii mei! Arghirița! umbra străvezie!... Nu ești mort. STACAN În toată viața mea n-am fost mort. BALTAG Ce-nsemnează ? ARGHIRIȚA Însemnează că dascălul nostru... BALTAG Care dascăl ? STACAN (își rupe barba) Cum, care dascăl? Eu dascălul Sugatius-Venator[xii] , a d-tale slugă, pe care l-ai necunoscut atâta vreme. (Trece la Arghirița.) ZULNIA Și voiai, răutăciosule, să mă lași văduvă? BALTAG Fugi de-acolo, era o glumă. ZULNIA (râzând) Dacă-i așa, dă-mi înapoi cheile de la pivniță. BALTAG Asta nu se mai poate, de azi încolo, le păstrez numai eu... adică nu eu... Comise Stacan, ține-ți cheile: vrei să fii ca și mai nainte, pe vinuri căpitan ? STACAN Cu bucurie. (solemn Arghiriței.) Cucoană Arghiriță, a venit în sfârșit ceasul, să ne legalizăm și noi slăbiciunile. ARGHIRIȚA Arhon Comise, eu nu sunt de capul meu, cere-mi mâna de la nepotul meu! STACAN Hatmane, îți cer mâna. (arată pe Arghirița... încet lui Baltag.) Viespii bătrâne! BALTAG St... dacă mătușica vrea... cu plăcere. ARGHIRIȚA (rușinoasă) Eu nu am altă voință, decât voința familiei! BALTAG Zulnio, dă-i binecuvântarea ta mătușichii. Ensemble Repriză Ce fericire! Ce noroc! etc. STACAN Dați stacanele! (se aduc, toți bea.) E soarta blăstemată A celor bieți sărmani, Ce n-au gustat vrodată Vin vechi de Drăgășani. Trăiască vinul, vinul, Umpleți stacanul meu, Să uit necazul, chinul, Să beau, să beau mereu. TOȚI (bând) Trăiască vinul, vinul, etc. Să bem! Să bem! (Cortina cade. — Sfârșitul piesei)


content:
Cuprins 1 Teatru 2 Roman 3 Copii după natură 4 Miron și Florica, idilă 5 Balade 6 Scrisori 7 Satire 8 Epistole 9 Amintiri 10 Poesii lirice 11 Din Carpați 12 Alte 13 Traduceri 14 Legături externe Teatru [ modifică ] Hatmanul Baltag (operă bufă scrisă în colaborare cu Ion Luca Caragiale ) Nu te juca cu dracul Împăcarea Amor și viclenie O alegere la senat O poveste Beizadea Epaminonda Roman [ modifică ] Mihaiu Vereanu (1873) Copii după natură [ modifică ] Prolog Părintele Gavril Eroul fără voie Vespasian și Papinian Stărostii Poeticale Lei paralei Christachi Văivărescu Ștefan și Mihai Cucoana Nastasiica Electorale Tribulațiile unui redactor Don Juan de la Arhivă Foi căzute Ioniță Cocovei Artistul dramatic Gramaticale Tachi Zîmbilă om politic Curiozități contimporane Chilipir Scaieți Cuconul Pantazachi Vorbe parlamentare Miron și Florica, idilă [ modifică ] Cântul I. Sfântul Gheorghe Cântul II. Părinții Cântul III. Copiii Cântul IV. Sfătuitorii Cântul V. Ursita Balade [ modifică ] Domnița și Robul Osinditul Doue zile Kaher Iezid Mervan Don Ramiro (de Heinrich Heine ) Scrisori [ modifică ] Scrisoarea I Scrisoarea II Scrisoarea III Scrisoarea IV Scrisoarea V Satire [ modifică ] Satira I. Luxița Satira II. La cîțiva autori contimporani Satira III. Domnului B. P. Hasdeu Satira IV. Politicale Satira V. Supărăcioșii Satira VI. Advocatul Satira VII. Amicul Sandu Satira VIII. Aristip Satira IX. Fațarnicii Epistole [ modifică ] Cătră Elisabeta Doamna Cătră Alecsandri Cătră N. Gane Cătră Maiorescu Cătră A. Naum Amintiri [ modifică ] Din copilărie. Aduceri aminte și impresiuni Amintiri din "Junimea" Înființarea Societății literare Procesul lui Maiorescu Ortografia Puțină politică Tipografia societății "Junimea" Convorbiri literare Vasile Alecsandri Dosarul "Junimii" — Poșta redacțiunii Din dosar... Excerpta Sîmbăta seara Cîteva portrete Banchetul Prieteni și dușmani Eminescu Încheiere Poesii lirice [ modifică ] Doue viețe Prigonire La pârâu Câte versuri Jurământ Răspuns Aur și Argint O rază de Amor Idealul meu În dulcea lună mai Durere Senin și Furtună Adio la... Orologiul Adio În zadar Dor Nepăsare Ani întregi Nehotărâre Lângă Marea Când o vedeam O dorință Pentru ce cu întristare Presimțire Un toporaș Melancolie Cătră o copilă Un vis Mângăiere Revederea Ultima lacrimă După furtună Prosă și Poesie Părere de rău Cântec Printre neguri Îmi tot spui că sunt ferice Întoarcerea Farmecul Serenadă Ce caut în noue amoruri Tânguire Goana Înâiul Amor Zioa și Noaptea Înspre mare Tablou Unei femei Tristeță Sonet Prietenului meu Mihail Cornea Lui Alexandri Copilul la pârâu (de Friedrich Schiller ) Adio a lui Hector (de Friedrich Schiller ) Amalia (de Friedrich Schiller ) Romanță (de Victor Hugo ) Visul La fereastră Visuri mândre Din Carpați [ modifică ] Baia și Slatina Munții Bucovinei Bistrița Istoria lui Toader și a Măriucăi Alte [ modifică ] Dicționarul "Junimei" Idei și maxime "Corespondența" redacției Traduceri [ modifică ] Cabala și Amor (de Friedrich Schiller ) Don Carlos (de Friedrich Schiller ) Maria Staurt (de Friedrich Schiller ) Legături externe [ modifică ] Google:Books - Iacob C. Negruzzi - Pe malul mării, Editura Librăriei S. Samtica, Craiova, 1883 Google:Books - Iacob C. Negruzzi - Scrieri complecte (Vol. I) - Copii de pe natură - Scrisori, Stabilimentul I. V. Socecu, București, 1893 Google:Books - Iacob C. Negruzzi - Scrieri complecte (Vol. II) - Poesii - Satire, Epistole, Idilă, Baladă, Poesii lirice, Idei și Maxime, Editura Librăriei Socecu & Comp, București, 1894 Google:Books - Iacob C. Negruzzi - Scrieri complecte (Vol. III) - Mihai Vereanu, Primblări prin munți Google:Books - Iacob C. Negruzzi - Scrieri complecte (Vol. IV) - Teatru Google:Books - Iacob C. Negruzzi - Scrieri complecte (Vol. VI) - Traduceri din Schiller


content:
( Teatrul înfățișează o sală de intrare a unui hotel, etajul întâi.Mobile elegante; în fund, ușă care dă în coridor; de o parte și de alta a ușii două oglinzi mari; lângă dânsele, în unghiuri, două piedestaluri, d-asupra cărora sunt așezate coșuri cu glastre de flori. La dreapta și la stânga, în planul al doilea, câte o ușă de odaie. În fund la dreapta, lângă coșul cu flori, un dulap mic cu bufet, unde sunt așezate serviciuri de dulceață, ceai, cafea șcl. În mijlocul scenii, o jardinieră încărcată de glastre. Scaune ușoare împrejurul ei. Sala e luminată printr-un geamlâc de d-asupra. ) SCENA I [ modifică ] VICTOR,singur, în frac, legătură albă, cipici de lac, cu un șervet sub subsuoara stângă, șade pe un scaun în mijlocul scenii cu fața spre stânga și citește o broșură „Simptomele unei pasiuni contrariate sunt: mai întâi, pierderea treptată a memoriei, ș-apoi o indiferență din ce în ce mai mare pentru tot ce ne înconjoară..." ( se aude în coridorul din fund zbârnâitura unei sonerii electrice. Victor se oprește din citire pentru a reflecta. Zbârnâitura se repetă prelungit, apoi cu pauze scurte și cu un tact muzical și nervos. Victor trezit din reflecțile lui privește galeș spre fund. ) Voila, voila, on y vole! ( înaintează încet în față cugetând adânc ) „... mai întâi o pierdere treptată a memoriei..." ( punându-și mâna la frunte și mijind ochii ca și cum ar voi să-și încerce memoria, apoi cu amărăciune. ) Memoria n-am pierdut-o încă de tot, dar nu mi-a mai rămas multă: datoriile uit totdeauna să le plătesc, dar tot mai țin minte la cine și cât sunt dator; da, dar dacă va urma nenorocirea mea ( trist ) cine știe dacă nu voi uita și aceasta! ( soneria zbârnâie cu putere. ) Voila, voila, on y vole! ( merge până la ușa din stânga, oftează greu, și pleacă încet spre fund reflectând. Soneria merge mereu înainte. ) „...Ș-apoi o indiferență din ce în ce mai mare pentru tot ce ne înconjoară." ( soneria, cu hotărâre. ) Nu! la indiferență încă n-am ajuns. ( când voiește să iasă în fund se întâlnește cu Liza și cu Furtunescu, care intră. ) SCENA II [ modifică ] VICTOR, LIZA încărcată cu două geamantane, apoi FURTUNESCU asemenea, în costum englezesc de călătorie LIZA ( trecând lângă Victor ): Surd ești ? Dormi ? N-auzi telegraful ? VICTOR: Ba da! LIZA: Apoi atunci, de ce mă lași să ridic eu pe scari geamantanele ? - zăpăcitule. VICTOR ( cu dignitate ): D-șoară Lizo, vorbește frumos! FURTUNESCU ( intrând cu alte două geamantane, coboară, lasă geamantanele jos; cătră Victor ): Garçon, ceai ! VICTOR ( trecând lângă el ): N-am nimica, domnule. ( Liza a lăsat geamantanele. ) FURTUNESCU ( contrariat ): Ei nu! ceai! VICTOR( aparte ): E sărit. ( contrariat și el. ) Ei nu! n-am nimica, domnule. FURTUNESCU ( plictisit ): Un ceai, un pahar, o ceașcă de ceai, gogomane! VICTOR( supărat ): Cum, domnule? ( Liza plictisită și ea, dă din umeri. ) FURTUNESCU: Aa! VICTOR: Am înțeles, domnule, am înțeles; dar cum?... cu rom, cu lapte? FURTUNESCU: Cu rom, gogomane! VICTOR ( privește lung pe Furtunescu ): On y vole! ( merge încet la dulap, închide broșura, 0 pune înăuntru și pregătește serviciul de ceai. ) LIZA( descuind ușa din dreapta ): Iată, domnule, aici. FURTUNESCU ( se privește în oglinda din fund zâmbind ): Ce schimbare în șase ani! LIZA ( mergând în fund să ia geamantanele ca să le ducă în odaie ): Și zi, sunteți român, domnule? FURTUNESCU: Da, fată, pe cât mi-aduc aminte. LIZA ( urmându-și treaba ): Semănați mult cu un englez din Viena pe care l-am avut noi în otel pe vremea muscalilor: ce bărbat frumos! FURTUNESCU ( râzând ): Știi că ești politicoasă... Merci! LIZA: Zău, domnule, semănați cap tăiat cu el... și-avea o groază de căvălării... Sărmanul! l-a luat într-o noapte pe sus de la poliție... ziceau că făcuse ruble de hârtie. FURTUNESCU ( dispus ): Sunt încântat de asemănare... Bravo! ( Liza iese în dreapta cu cel din urmă geamantan. ) VICTOR ( intrând prin fund cu ceaiul ): Voila, voila, on y vole! LIZA ( reintrând din dreapta ): Gata, domnule, poftim! FURTUNESCU ( ieșind din dreapta ): Să-mi aducă ceaiul. SCENA III [ modifică ] VICTOR — LIZA LIZA ( mergând înaintea lui Victor și observând tava ): Zahar ai uitat să pui... și... i-ai adus cu lapte... ți-a zis cu rom. VICTOR( stând la îndoială ): Ba nu! LIZA: Ba da. VICTOR ( suspinând ): „Mai întâi o pierdere treptată a memoriei..." ( merge la dulap, scoate o sticlă și pune rom în păhăruț, pune zahar în farfuriuță și se duce cu tava în odaia din dreapta ) voila, voila, on y vole. LIZA: Ce are? ce-a pățit băiatul ăsta de la o vreme încoace? Nu-i glumă... 0 fi bolnav! Trebuie să-l întreb, trebuie să-mi spuie numaidecât. Eu nu știu ce să mai crez de el. ( Victor reintră din dreapta cu niște haine la subsuoară și cu o pălărie cilindru în mână. Ca să-și descarce mâna își pune pălăria pe cap; pălăria îi merge peste urechi. ) Victore! ( Victor, distrat, merge spre dulapul lui. ) Victore! VICTOR: St! ce? LIZA ( urcând cătră el și cu tonul scurt ): Victore, ce ai? VICTOR( distrat ): Cu rom? cu lapte? LIZA:Nu, zăpăcitule, nu! Ce ai? Ce-ai pățit? VICTOR: N-am nimica. LIZA: Cum n-ai nimica? ( îi ia pălăria din cap și o pune pe un scaun. ) De vreo zece zile-ncoace, pare că ești de pe altă lume, uiți de la mână până la gură. ( Victor ridică ochii la cer. ) Nu-nțelegi ce-ți vorbește omul, nu știi ce spui. ( Victor același joc. ) Râde tot otelul de tine; pentru asta madama te-a dat din birt aicea sus; se plângea toți mușteriii de tine; nu mai erai bun de nimic, spărgeai tot, nu înțelegeai ce-ți comandă oamenii. Nu ții minte că alaltăieri ai turnat o supă în pălăria unui mușteriu pusă pe masă? Dacă nu eram eu să mă pui pentru tine te dedea madama afară. VICTOR ( ascultă tirada indiferent; merge la dulap, ia peria și începe să curețe hainele ) Da. ( Apoi merge să șează pe scaunul cu pălăria ca să șteargă hainele șezând. ) LIZA ( desperată, oprindu-l ): Ce faci? Ce faci? ( ÎI oprește să strivească de tot pălăria, trăgându-l repede de mână. ) VICTOR: Nu vezi ce fac? periez hainele dobitocului de colo! Ce nesuferit pasajer! De-ar pleca mai curând!... LIZA ( zguduindu-l ): Ți-ai pierdut mințile, sărace! VICTOR: Și ce treabă ai d-ta? LIZA:Cum ce treabă? Nenorocitule, n-o să ne cununăm peste câteva zile? VICTOR ( confuz ): Ba da ! ( periază cu putere. ) LIZA: Ei! Atunci! vreau să știu pentru ce ești zăpăcit... Spune: ce ai? ce-ai pățit? VICTOR( oprindu-se din periat ): N-am nimic. ( se freacă cu peria pe mână. ) LIZA: Ba ai. ( căutând cu gândul și înfricoșată. ) Ai jucat iar cărți și-ai pierdut. VICTOR ( periind mereu ): Nu. LIZA ( zâmbindu-i și mângâindu-l ): Spune drept: mă temi de cineva. VICTOR ( același joc ): Nu. LIZA: Atunci, ce? ( se aude soneria în fund. ) VICTOR( același joc ): Voila! Voila! LIZA: Răspunde, ce? ( îl scutură de mână. ) VICTOR ( iritat ): Ce! ce! n-am să-ți spun dumitale ce, domnișoară Lizo. Lasă-mă-n pace. LIZA ( înecată de plâns ): Așa? cine sunt eu să te-ntreb? Să te las în pace? ( se aude soneria în stânga de trei ori scurt și glasul Fifinii strigând: Lizo! Victor tresare, se oprește din periat hainele și peria îi scapă din mână și cade pe scaunul cu pălăria. Se ridică degrabă, ia pălăria; o îndreptează cât poate, strânge, cu ajutorul Lizei, hainele, se răpede la ușa din stânga, pe care o găsește încuiată, apoi la ușa din dreapta, o deschide și aruncă, printr-însa, hainele, pălăria și peria. ) FURTUNESCU ( de afară ): Ia seama ce faci, gogomane! VICTOR ( amețit ): Da! Domnule! ( se întoarce spre stânga, Liza îl urmărește dezolată; când au ajuns la mijlocul scenii, se deschide ușa din stânga prin care scoate capul Fifina. ) SCENA IV [ modifică ] ACEIAȘI — FIFINA FIFINA ( din ușe, în costum de dimineață ): Ești aici, Lizo? Am sunat de două ori. ( Victor rămâne înmărmurit la vederea Fifinii. ) LIZA ( stăpânindu-și emoția ): Aici, coconiță, așteptam să deschideți. ( intră la stânga, aruncând o căutătură lui Victor, care nu se mișcă din loc. ) FIFINA: Garçon! ( Victor tresare și se apropie machinal de Fifina. ) Fii bun mă rog, dă-te jos la poartă, vezi că se plimbă d. Peruzeanu, ginere-meu, pe piață. Spune-i că astăzi dejunăm la unsprezece... ( Victor nu se mișcă. ) A! să nu uite să-mi cumpere chinină. VICTOR ( transportat ): Atâta numai? Numai atât? FIFINA: Da. VICTOR: Nu se poate. Mai ziceți, mai comandați ceva. FIFINA: A! da! Bine zici: uitasem. Astăzi dejunăm sus; eu și Iulia nu prea suntem bine. Când ăi vedea că se suie sus d. Peruzeanu, să ne aduci carta dejunului. Te rog nu uita. ( iese la stânga și închide ușa. ) VICTOR: On y vole, madame, on y... ( merge până la ușa prin care a ieșit Fifina, pune mâna la inimă, ridică din umeri, apoi se îndreptează hotărât spre fund și iese apucând prin coridor la dreapta. ) SCENA V [ modifică ] PERUZEANU (singur; intră cu pălăria în cap prin fund din partea stângă a coridorului, se oprește puțin în fund, aruncă o privire în toată scena, apoi înaintează grav și meditând) Crimele... sunt copiii teribili ai exasperării... Și dacă și gândul ar trebui pedepsit, cine dintre noi n-ar merita măcar o dată în viața lui pedeapsa capitală? ( clătinând din cap. ) Așa... acestea sunt urmările lipsei tale de prevedere, Alexandre Peruzene. Nu, zic rău. Tu nu mai ești Alexandru Peruzeanu, alegător onorabil din colegiul 1 de Vaslui, tu ești Alexandru Borgia, ilustrul otrăvitor de neagră memorie. În buzunarul jiletcii tale, astăzi nu mai porți ca în zilele cele bune niște inocente pastile de mentă, ci ( scoate niște pachețele de spițerie din buzunarul jiletcii ) filtruri adormitoare... Iată unde ai ajuns. Tu, care nu puteai suferi romanurile și melodramele oribile, tu vei avea onoarea să-ți citești numele trecut în faptele diverse ale gazetelor. Un autor popular te va imortaliza printr-o nuvelă originală în „Calendarul Progresului" pe anul viitor și chipul tău va trece în galeria criminalilor celebri alături cu „Frumoasa Giurgiuveancă" și cu Marchiza de Brinvilliers de Alex. Dumas-tatăl. ( își scoate pălăria, o pune pe jardinieră și-și șterge sudoarea. O pauză. ) ...Omul care mi-a vândut aceste prafuri, mai întâi mi-a refuzat cererea. Nu știam ce să-i zic ca să-l conving, când mi-adusei aminte de taxa stabilită odată pentru conștiința negustorilor de hapuri... Aur ? Na, 40 de galbeni, mizerabile, și dă-mi ceva să pot dormi. Atunci spițerul meu îmi zise tremurând: „Dumneata nu vrei să mă pierzi, monseniore! Ai insomnie, iată leacul; însă ia seama; cu un praf, adormi bine peste un ceas, și apoi te deștepți singur; cu două prafuri adormi și mai bine peste o jumătate de ceas, dar trebuiești deșteptat de altcineva cu fricțiuni și duș de apă rece; cu trei, adormi în zece minute ( sinistru ) dar nimini, cu nimic nu te mai poate deștepta..." Fii binecuvântat, omule, i-am zis... ( cu hotărâre. ) Da! Când fatalitatea ne împinge, cată să mergem înainte. Da! Trebuie să sfârșesc astăzi cu soacră-mea... O soacră... vitregă... tânără... idealistă... care face teorii... care scrie poezii sentimentale de pe lumea cealaltă, care detestează sexul bărbătesc... și care îmi face din luna de miere cea mai amară tortură... Neprevedere nebună!... Mi-aduc aminte încă convorbirea mea decisivă cu doamna Fifina Fințescu: „Domnule, iubești pe fata mea vitregă. — O adorez. — Ea te iubește, bine; ea este încă minoră, sub tutela mea. Eu, pentru fericirea ei, nu pot consimți la căsătoria aceasta decât cu condiția ca întâiele trei luni de zile în căsnicia d-tale să am eu, în locul d-tale, autoritatea absolută, dar absolută. Primești? — Primesc doamnă", răspunsei eu fericit, fără să știu, fără să bănuiesc ce monstruozitate se ascundea în intențiile doamnii Fifina... — „Pe onoarea d-tale de cavaler?... - Pe onoarea mea de cavaler." Astăzi au trecut unsprezece zile din luna mea de miere; ( cu amărăciune ) lună de miere! De cum s-a săvârșit ceremonia religioasă și până acuma nu am putut avea un singur moment în care să spun nevestii mele trei vorbe între patru ochi. Necontenit între mine și ea stă doamna Fifina: între cele două părți ale căsniciei Peruzeanu stă, ca o greșală de ortografie intenționată pentru un calambur, o trăsură de dezunire; între aceste două părți se interpune o a treia, ascendentă vitregă, spre a face imposibilă o a patra, descendentă legitimă... în zadar nevastă-mea se roagă, în zadar eu protestez, strig, mă revolt: monstrul meu nu voiește să se dea în lături: stă mereu în calea mea, înțepenit în excentricele sale teorii idealiste, sentimentale, sociale și matrimoniale, aducându-mi aminte pactul ce l-am făcut și jurământul meu de onoare. „Nu uita, domnule, pactul nostru. Am în căsnicia d-tale autoritate absolută, afară numai dacă nu ții la legămintele d-tale de cavaler... și chiar așa nu voi ceda decât brutalității..." ( izbucnind. ) A! nu vrei să cedez de bunăvoie... ( scoțând pachetele din buzunarele jiletcii. ) M-ai rugat să-ți cumpăr chinină, iată chinina pe care ți-o pregătesc! Nu vrei să-mi îngădui trei cuvinte între patru ochi cu nevastă-mea, bine ! ( dramatic. ) Tu n-ai să te dai în lături din calea mea, dar ai să cazi de-a curmezișul ei și eu voi trece peste tine: pleoapele tale de Argus se vor închide fără să vrei, și pentru a pedepsi cu o amară ironie răutatea ta, tu stând lângă noi, eu voi fi cu Iulia mea între patru ochi... Vine cineva.. Cumpăt ( deschide o gazetă și șade la dreapta lângă jardinieră prefăcându-se că citește ) și răbdare până când doamna Fifina își va isprăvi toaleta. SCENA VI [ modifică ] PERUZEANU, VICTOR apoi LIZA ( Soneria zbârnâie în fund. Peruzeanu citește la dreapta ) VICTOR ( intră cu o tavă plină de serviciuri; sonerie până la ieșirea lui ): Voila, Voila... ( trântește pe dulap tava care pierzându-și centrul de gravitate se răstoarnă. ) On y vole... on y vole. ( iese repede prin, fund la stânga. ) LIZA ( intrând din fund prin stânga la zgomotul tavei, se lovește piept în piept cu Victor, care-și urmează drumul prin coridor strigînd: On y vole ): Iar ? Doamne sfinte, ce-i de făcut cu băiatul ăsta?... A nebunit de tot. PERUZEANU ( care a lăsat gazeta când a căzut tava și s-a întors să vază ce e ): Ce e, fată? ce s-a-ntâmplat? LIZA ( plângând ): Ce să fie, domnule, nenorocire! PERUZEANU: Ce nenorocire? LIZA ( același joc ): Mare, domnule, băiatul cu care sunt logodită, Victor, garçonu! de aici, îl știi dumneata... PERUZEANU ( râzând ): A! dobitocul cela tânăr cu colții pe frunte... LIZA: Da, domnule. PERUZEANU: Ei, ce? LIZA: Nu știu ce are, domnule, e așa de zăpăcit de la o vreme încoace, încât mi-e frică să nu fi înnebunit. Nu mai are capul la loc, nu mai aude, nu mai știe ce vorbește, nu mai ține minte nimica... PERUZEANU: Trebuie să fie amorezat. LIZA ( cu sfială ): Da, domnule, este. De trei luni de zile ne-am logodit. Madama, stăpâna otelului, ne-a făgăduit că ne cunună când om strânge o sută de galbeni... Și el acuma s-a smintit... De câteva zile, în loc să facă iconomie, a spart serviciuri de peste 300 de franci!... Uite. ( strânge cioburile de jos și plânge. ) Nu știu ce să mai mă fac cu el. PERUZEANU ( cu chef ): Trebuie numaidecât cununie... ca să-l faci să-și vie în fire. Ascultă-mă pe mine... Pentru că eu îmi explic starea în care se află tânărul tău. Sufletul tânăr este ca aburul: daca nu-i pui piedici, merge-n sus ușor ca fulgul; dacă însă îl împiedici, îl întemnițezi, îl apeși, ajunge să spargă și pereți de fier. LIZA: Firește... PERUZEANU: A! dar am uitat să te întreb un lucru. Ai mumă? LIZA: Da. PERUZEANU: Rău. - Tânără ori bătrână? LIZA: Mai mult bătrână. PERUZEANU: Bine. Te iubește? LIZA: Nu prea, pentru că mi-e mumă vitregă. PERUZEANU: Și mai rău. Nu cumva nu poate suferi pe bărbați? LIZA: De, domnule, știu și eu! A fost măritată de trei ori până acuma și acuma ar vrea iar să... PERUZEANU: Bine! Dar... ( scărpinându-se în creștet ) nu cumva face teorii? LIZA: Nu, domnule, face cozonaci. PERUZEANU: Cozonaci, bine. Atunci trebuie să te cununi numaidecât. LIZA: Dar n-avem încă o mie de franci, el n-are nimic și eu am numai opt sute pe care mi-i păstrează madama. PERUZEANU: Dar îl iubești pe zăpăcitul, 'ai? LIZA: Cum nu, domnule, mai mult decât el pe mine; dar nu-i arăt. PERUZEANU ( aparte ): Femeie! ( tare. ) Ei! atunci, fiindcă ești protejata femeii mele și pentru că mă interesează romanul tău, îți făgăduiesc să te scap eu de lipsa care te oprește să fii fericită. LIZA: A, domnule ! Cum să-ți mulțumesc ! Să trăiască coconița Iulia și co... PERUZEANU ( punându-i mâna la gură ): Atât, nenorocito! ajunge! LIZA: Mă duc să-i spui și lui să-l mai liniștesc, bietul băiet! ( iese iute prin fund. ) SCENA VII [ modifică ] PERUZEANU, apoi VICTOR PERUZEANU ( privind după Liza ): O fată așa de vioaie și de gingașe, să iubească pe un găgăuță, care poate că nici n-o iubește, nici nu o-nțelege... A! bun! fata ceea cu romanul ei mi-a mai gonit ideile negre... Și de ce aș avea idei negre, aș fi nebun! când am aci în buzunarul jiletcii mele leacul pentru a face să înceteze situația mea nesuferită de până acuma... „Ia seama", mi-a zis spițerul. Ei da! am să iau seama ș-atât. Totul o să se reducă la o farsă, pe care am să i-o joc doamnii Fifinii, de câte ori voi avea nevoie, până i-o plăcea, mai bine decât să doarmă, să meargă să se plimbe și să mă lase-n pace. ( reia gazeta. Victor intră, merge la dulap și scoate broșura. ) Aha! iacă animalul în cestiune. ( cu gravitate. ) Să se asculte și partea cealaltă. ( uitându-se la ceasornic. ) Până să termine doamnele studiul de dimineață și doamna Fifina să binevoiască a-mi permite să-mi văz nevasta, mai am câteva minute. ( strigând. ) Ei! Garçon! VICTOR ( citind pe broșură, rezemat de dulap ) „...Și-apoi o indiferență din ce în ce mai mare..." PERUZEANU:Garçon ! VICTOR:Voila! voila. PERUZEANU: Vin-aici. VICTOR ( coboară cu broșura deschisă urmărind citirea frazii ) „...din ce în ce mai mare pentru tot ce ne-nconjoară..." ( închide broșura ș-o vâră în buzunar. ): Ce comandă domnul ? PERUZEANU ( observându-l ): Îmi pare că te cunosc eu pe tine. VICTOR: Și eu pare că te-aș cunoaște, domnule. PERUZEANU: De unde ? VICTOR: A! ( zâmbind cu întristare. ) Domnule, mie mi-a slăbit foarte mult memoria. ( căutând în gând. ) A! ba da! de la Cameră, domnule; eu am intrat la Cameră, după căderea conservatorilor, cu naționalii și liberalii... PERUZEANU ( devenind serios, aparte ): Un adversar politic retras în viața privată... Să-i facem onorurile cuvenite. ( tare și politicos. ) Și... în ce localitate vă alesese națiunea ? VICTOR ( atins ): Aș, domnule, nu! știi că o dată cu politica conservatorilor, a căzut și bufetul lor. Am venit noi, eu și răposatul Butoiu. Eu eram ober-țal la bufet. PERUZEANU: A! bine zici, acu mi-aduc aminte... Mă iartă. ( râzând. ) VICTOR: Nu face nimica, domnule. PERUZEANU: Ascultă... să lăsăm politica. Știu tot despre amorul vostru. VICTOR ( tremurând ): A! domnule, știi? PERUZEANU: Ea mi-a spus. VICTOR ( îngrozit ): Ea? PERUZEANU: Mă interesez de soarta voastră, și pentru asta trebuie să-i fii recunoscător numai ei, ( Victor ascultă uimit ) fiindcă această bună dispoziție n-ai să pretinzi că mi-ai făcut-o tu, turnându-mi supa în pălărie, liberal-naționalule ! VICTOR: Merci, domnule. PERUZEANU: Ea te iubește. VICTOR ( amețit de bucurie ): Domnule ! PERUZEANU: Deși nu ți-o arată pe față până acuma. Așa sunt femeile, găgăuță; dar mi-a spus mie, acuma aici. VICTOR: Do... domnule. ( șovăie. ) Nu glumi cu nenorocirea unui biet june ! PERUZEANU: Tu ești zăpăcit până în starea asta de idioție, pentru că o iubești, nu e așa? VICTOR ( cu transport ): Mai mult decât Edgar pe Fridolina, domnule, zău! PERUZEANU: Care Edgar? VICTOR: Nu știi? N-ai citit? Dumneata pesemne nu citești „Romanțierul Ilustrat"; eu sunt abonat... Iacă. ( scoate broșura. ) „Edgar și Fridolina sau victimele Inimii..." Zău! domnule, mai mult decât Edgar pe Fridolina. PERUZEANU ( aparte râzând ): A! e rău de tot adversarul meu politic. ( tare. ) În scurt, tinere Edgar... VICTOR: Pe mine mă cheamă Victor, domnule... PERUZEANU: Lasă-mă să isprăvesc... în scurt, tinere Edgar, Fridolina dumitale... VICTOR ( înțelegând figura retorică ): A! PERUZEANU ( îngânându-l ):A!... ai înțeles? VICTOR:Da, domnule ! PERUZEANU: Ei bravo! ești băiat deștept! VICTOR ( modest ): Da, domnule! PERUZEANU ( râzând ): Fridolina d-tale arde de dorința cununiei. VICTOR: Cununie ? PERUZEANU: Puțin vă mai lipsește ca să fiți fericiți, în curând veți și fi. VICTOR( pierdut de fericire ): A! domnule, domnule! Mi-e frică să nu-mi pierz mintea de fericire. PERUZEANU: Dragul meu, tu n-ai ce pierde. Caută un moment în care să fii singur cu dânsa, explică-te și hotărâți-vă la un fel, pentru că isprăvind serviciile de spart, o să fii nevoit să-ți spargi capul, idiotule. Haide, acuma, du-te. VICTOR ( transportat ): Mă duc, domnule. ( trece pe dinaintea ușii din stânga, oftează vesel. ) PERUZEANU ( uitându-se la ceas ): A! să aduci trei dejunuri, sus, astăzi nu ne coborâm în birt. VICTOR: Știu, domnule. PERUZEANU: De unde știi fără să-ți fi spus? VICTOR ( vesel ): Mi-a spus, domnule; ea mi-a spus. ( sonerie în fund. ) Voila, voilă, on y vole ( iese ) on y vole... în fund. SCENA VIII [ modifică ] PERUZEANU, IULIA, FIFINA PERUZEANU ( dă din umeri privind pe Victor cum iese și se întoarce spre ușa din stânga, pe unde intră Iulia. Unul se repede la celălalt ): Iulio! IULIA ( același joc ): Alexandre ! FIFINA ( care a intrat numaidecât după Iulia, trece degrabă între ei la mijloc, înainte de a ajunge unul la altul; cătră Peruzeanu, făcându-i o reverență gingașe ): Bună dimineața, domnule. PERUZEANU ( contrariat, aparte ): Fifina! Nu mă-ndoiam! ( stăpânindu-se, tare. ) Bună dimineața, doamnă. ( Iulia contrariată, trece la stânga în fund, ia gazeta și se așază s-o citească, aruncând din când în când câte o privire cătră Alexandru. ) FIFINA: Ești tot supărat pe mine? PERUZEANU: Eu? Nu. FIFINA: Nu te mai revolți, prin urmare, în contra autorității mele până la expirarea termenului convenit ? FERUZEANU: Din contra, doamnă, aș dori, te-aș ruga să fii bună a-mi acorda o prelungire de termen. FIFINA:Daca e sincer aceea ce-mi spui îți datorez o explicație. PERUZEANU: Doamnă, despre sinceritate vă asigur; de explicație nu-i nevoie. FIFINA: Ba da, daca nu pentru d-ta, pentru mine. Vino de șezi lângă mine. ( ia un scaun și-l trage mai în față la stânga. Peruzeanu ia alt scaun și se așează lângă dânsa. ) Teoriile mele... PERUZEANU ( aparte ): Iar teoriile. ( tare. ) Mă iartă, doamnă; peste câteva minute o să dejunăm; îmi dai voie să te servesc cu o doză de chinină. ( scoate prafurile. ) FIFINA: A! n-ai uitat; îți mulțumesc: dă-mi. FERUZEANU ( emoționat, merge la dulap, ia un pahar cu apă, face pilula cu hârtie de țigară aparte ): Omul acela mi-a zis: Ia seama! ( Fifina în timpul acesta ia o gazetă și ea ) numai unul adoarme peste un ceas și se deșteaptă singură... Tocmai ce-mi trebuie. ( prezintă pilula și paharul de apă Fifinii. Ea ia pilula și paharul. El se uită la ceas și la Fifina care înghite pilula și are un fior. ) Și acuma ( emoționat ) ascult explicația, doamnă... Ziceai că... FIFINA:Că teoriile mele îți par bizare și purtarea mea stranie. PERUZEANU: Nu tocmai, de când am început să le înțeleg... FIFINA: Nu le-ai înțeles și nu le poți înțelege pentru că ești bărbat... Iulia! IULIA: Auz, mamă. FIFINA: Du-te în odaia ta, copila mea. Am să spun ceva bărbatului tău și tu nu trebuie să auzi. IULIA ( se scoală în silă, plictisită, și pleacă spre stânga ): Mă duc, mamă. FIFINA ( cătră Peruzeanu ): Un înger, nu-i așa? PERUZEANU ( aparte ): Ce folos! FIFINA: Zic că nu-nțelegi teoriile mele pentru că ești bărbat; fondul sufletesc al bărbaților, fie cât de aleși, este, permite-mi cuvântul pentru că facem teorie - este brutalitatea; la femei, fondul acesta este sensibilitatea. Tendența suflării unui bărbat pornește de sus în jos și nu-și completeaza evoluția decât atingând un obiect real; din contra, sufletul femeii ( Peruzeanu impacientat își mângâie buzunarul jilelcii ) din orice împrejurare a vieții reale s-avântă în sus, tot în sus, până ajunge la acea treaptă de subtilizare a gândului și a simțirii dincolo de care este non-existența... Nu-i așa? PERUZEANU: Ba așa. Teoriile acestea pe cari le-am citit și în ultimul roman publicat de d-ta în „Cimpoiul" sunt așa de clare, dar așa de clare... FIFINA: De aceea nimic nu e mai îngrozitor pentru o femeie decât brutalitatea bărbatului. PERUZEANU: Așa e... FIFINA: Când din regiunile ideale în care se ridică sufletul femeii, îl siliți să se coboare degrabă, îl smuciți și-l izbiți de jos... atunci acel suflet de femeie îl rupeți, îl nimiciți, îl pierdeți pentru totdeauna. Trebuie, prin urmare, spre a fi fericirea posibilă pentru amândouă părțile, trebuie ca bărbatul să se suie până la sufletul femeii, să-l îmbrățișeze binișor și să-l atragă în jos cu precauție prin mijlocul stărilor de tranziție. Pentru aceasta însă s-ar cere o știință pe care nici d-ta nici Iulia n-o puteți încă avea, un fel de, dacă pot întrebuința acest cuvânt trivial, un fel de economie a sensibilității. De aceea, eu, care cunosc știința aceasta și care țin a vă face fericiți, mă pun la mijloc pentru a te ajuta pe d-ta să o duci fără pripă și fără șovăire prin stările de tranziție de care am vorbit și a o cruța astfel pe dânsa de trista experiență ce eu am făcut. PERUZEANU: Mulțumesc prea mult. FIFINA:Eu am fost o femeie... PERUZEANU: Mă iartă, doamnă, îmi pare că la vîrsta de 27 ani, o femeie n-are încă dreptul să zică am fost. FIFINA: Am fost o femeie care a avut nenorocirea să facă această experiență. Rămasă de copilă fără mumă, crescută fără nici o afecție, m-am înamorat la vîrsta de 18 ani de un tânăr pe care-l întâlnisem în societate. Ne-am iubit fără să ne-o spunem doi ani... când colonelul mă ceru de soție. Tată-meu îmi dete un termen ca să răspunz, lăsându-mi toată libertatea hotărârii. Eram hotărâtă firește să refuz, pentru că iubeam pe... trec sub tăcere numele proprii. A doua zi mă aflam cu acela pe care-l iubeam la un bal. Toată seara am fost împreună: m-a rugat să nu danțez, m-am supus; am stat de vorbă într-un salon mic, la o parte de mulțime. După miezul nopții lumea strecurându-se încetul și tatăl meu fiind la cărți, mă pomenii rămasă singură cu tânărul meu. Mă cuprinse deodată frica. El, ca și cum ar fi pândit de mult momentul, se apropie repede de mine și cu lacrimile-n ochi, cu ochii rătăciți, cu obrajii îngălbeniți, mă apucă tremurând în brațe, strigă înecat: Te iubesc. Voii să mă smucesc din brațele lui; el mă strânse mai tare; voii să țip, însă el îmi înecă glasul strângându-mă în brațe și sărutându-mă cu d-a sila. Atacul unei fiare mi-ar fi făcut mai puțină groază. Am leșinat. PERUZEANU: Și apoi ? FIFINA: Apoi? Nu am mai avut un moment de pierdut. În seara aceea chiar, am rugat pe tatăl meu să comunice colonelului că consimț. Colonelul a doua zi ne-a făcut vizita formală și, peste zece zile, am făcut cununia. PERUZEANU: Cu colonelul ? FIFINA: Da, cu colonelul. L-ai cunoscut; era puțin mai bătrân decât tată-meu, era un om mărginit și bolnăvicios... Cum am trăit de atunci o jumătate de an până la moartea colonelului și încă cinci ani după aceea, să nu mă întrebi... PERUZEANU: Dar el... el ce s-a făcut? FIFINA: Din noaptea aceea grozavă nu l-am mai văzut. Am auzit în treacăt că făcând o călătorie în jurul lumii s-ar fi însurat în America sau în Africa, nu știu bine. PERUZEANU: Și n-ai dori să-l mai vezi... cu toată brutalitatea lui vinovată? FIFINA ( mișcată ): Să-l văz ? Pentru ce să doresc ? PERUZEANU: Daca tot te-ar iubi ? căci te-a iubit, ai spus că te-a iubit. FIFINA: Dacă eu nu l-aș mai putea iubi, ce folos! ( se ridică de pe scaun mișcată. ) VICTOR ( intră prin fund, purtând o tavă cu tacâmurile pentru dejun ): Voila ! Voila ! on y vole ! ( trece cu tava, privind lung și triumfător pe Fifina, și iese în stânga. ) PERUZEANU ( care s-a ridicat și el ): Doamnă... ( oferă Fifinii brațul. Victor intră din stânga; a lăsat tava. Fifina ia brațul lui Peruzeanu și ies în stânga. ) SCENA IX [ modifică ] VICTOR (privind gingaș pe Fifina care iese la brațul lui Peruzeanu) Ce mi-a zis pasajerul ?... „Caută un moment în care să fii singur cu dânsa, explică-te și hotărâți-vă la un fel, pentru că isprăvind serviciile de spart, o să fii nevoit să-ți spargi capul!..." Nu! ( hotărât. ) Nu! nu voi să-mi sparg capul ( își drege colții de pe frunte ) dacă și ea mă iubește... Voi mai bine să mă explic... Dar cum să-ncep ? Ce să-i zic?... ( aducându-și aminte și lovindu-se pe frunte. ) A! ( caută în buzunar și scoate broșura. După ce a găsit anume o pagină, citește atent. ) „După câteva momente de tăcere, urmară câteva cuvinte simple, apoi Edgar, aruncându-se la genunchii nobilei sale amante, zise cu glasul tremurător: O ! Fridolino! te iubesc, te ador, te idolatrez, sunt nebun! Tu mă iubești; ești, trebuie să fii a mea, te voi disputa cerului și infernului." ( sonerie mereu. ) Voila! Voila! on y vole! ( mergând spre ușa din dreapta )... te voi disputa cerului și infernului!... ( iese în dreapta. ) SCENA X [ modifică ] PERUZEANU (intră din stânga, e cam amețit și ține în mână ceasornicul deschis) Încă cinci minute, Iulio! ( cu chef amestecat cu gravitate. ) Da! când fatalitatea ne împinge, trebuie să ne supunem!... Încă cinci minute și filtrul își va avea efectul... Am observat bine simptomele: Fifina era dusă pe gânduri, ochii-i erau obosiți, tâmplele i se băteau... ( schimbând tonul. ) Biata Fifina! cu temperamentul ei delicat, cu idealismul ei bolnăvicios și cu aventura ei nenorocită, merită compătimire; dar asta e un cuvânt ca să mă împiedece pe mine?... Când îmi făcea mai adineaori confidența ei, mărturisesc că eram mișcat... A! dar asta nu m-a făcut să-i admit mofturile ei idealiste și mai cu seamă întrucât ne privesc pe mine și pe Iulia. Auzi d-ta! economia sensibilității... idealizare, subtilizare, non-existență... Auzi fleacuri... ( hotărât. ) Nu! nu-mi pare rău de loc de ce-am făcut! ( privind la ceas. ) Încă trei minute și... Cine vine ? SCENA XI [ modifică ] PERUZEANU, FURTUNESCU, în haine negre și ras, intră din dreapta,VICTOR după dânsul îl periază FURTUNESCU: Șterge bine, gogomane! ( merge să se uite-n oglindă fără să observe pe Peruzeanu. ) VICTOR ( strâmbându-i-se pe la spate ): Bine, domnule. FURTUNESCU ( fără să se întoarcă ): Dacă vine cineva să întrebe de d. Ulise Furtunescu, spune că mă găsește acasă în toate diminețele până la amiaz. VICTOR: Bine, domnule. PERUZEANU ( izbit de glasul și apoi de numele Furtunescu ): Furtunescu? Ulise Furtunescu? ( Furtunescu vrea, să iasă. ) Mă iartă, domnule, vă numiți Ulise Furtunescu? ( amândoi se găsesc față în față când Furtunescu se întoarce. Amândoi se fixează un moment reciproc. ) FURTUNESCU — PERUZEANU ( deodată ): Peruzene ! Furtunescule ! ( se iau în brațe; joc de scenă. ) PERUZEANU: Ești stafie, vedenie, sau ești în adevăr Ulise Furtunescu? De câți ani trăiești sub pământ? FURTUNESCU: Cam de mult. PERUZEANU: Când ai sosit? FURTUNESCU: Azi-dimineață. PERUZEANU: De unde ? FURTUNESCU: De-a dreptul de la Ismail. PERUZEANU: Cum ? de unde ? mai zi o dată. FURTUNESCU: Lasă-mă să răsuflu și-ți povestesc în câteva vorbe nenorocita mea Odisee. PERUZEANU: Ascult. ( șade pe scaun. Furtunescu asemenea. ) FURTUNESCU: Lipsesc de șase ani din țară. În acest timp am fost voluntar în armata Marei Britanii, în Afganistan, în Zululand, în Transvaal și în Egipt. PERUZEANU: Și acuma? FURTUNESCU: Acuma sunt în retragere, și mă întorc în țară după 6 ani de exiliu. PERUZEANU: Cum de exiliu? FURTUNESCU: Și mă întorc mai nefericit ca la plecare... PERUZEANU: Și cauza exiliului ? vreo cestiune de onoare ? FURTUNESCU: Nu! O nenorocire de amor. PERUZEANU: Cum ? FURTUNESCU: Lasă-mă, nu-mi mai aduce aminte. PERUZEANU: Te rog, Furtunescule... FURTUNESCU: Iubeam o fată, care mă iubea și ea, dar care s-a măritat de bunăvoie cu altul... cu un om mai bătrân ca tatăl ei, numai ca să-mi zdrobească mie inima. ( montându-se. ) În momentul când s-a măritat trebuia s-o ucid sau să mă sinucid, dar ori că n-am avut destul curaj, ori că am avut prea multă mândrie, n-am făcut nici una, nici alta. PERUZEANU: Nu înțeleg... FURTUNESCU: Toate împrejurările: sălbaticii, fiarele, șerpii, crocodilii, insectele Asiei și Africii nu m-au putut răpune și iată-mă înapoi cu un singur gând, cu un singur dor: s-o mai văz o dată... PERUZEANU: Nu știu, îmi spui tu prea pe scurt ori nu pricep eu bine, dar îți mărturisesc că nu înțeleg nimic. Zici că te iubea și apoi zici că în necazul tău s-a măritat cu un bătrân care-i putea fi tată și pe care nu-l iubea de vreme ce te iubea pe tine... FURTUNESCU: Da. PERUZEANU: Pentru ce? FURTUNESCU: Pentru o nebunie femeiască, copilărească, din exces de idealism; pentru că după doi ani de amor, adânc și tăcut, într-o seară, rămânând singur cu ea, — eram și cam amețit de șampanie... poate cam... prea, — nu m-am mai putut stăpâni, i-am spus că o iubesc și am îndrăznit s-o sărut... PERUZEANU ( care a sorbit uimit fiecare vorbă ): Furtunescule, cine este femeia aceea? FURTUNESCU: Nu pot spune... E astăzi măritată... PERUZEANU: Daca nu mi-o spui tu, atunci să ți-o spun eu... 0 cheamă... FURTUNESCU: O cheamă… PERUZEANU: Fifina... FURTUNESCU ( repede, întrerupându-l ): De unde știi? PERUZEANU: De unde știu? Furtunescule! Fericite Furtunescule! FURTUNESCU: Fericit, eu ? PERUZEANU: Da! pentru că colonelul Sințescu a murit acum 5 ani, o jumătate de an după plecarea ta, ( mișcarea lui Furtunescu ) pentru că văduva lui, care trăiește sănătoasă și frumoasă și tot idealistă, excentrică, este soacra mea ( același joc necontenit crescendo ) căci eu am luat de nevastă pe Iulia, fata colonelului... pentru că adineaori chiar am vorbit cu Fifina despre tine... pentru că n-ai nevoie să-i mai cauți urma departe, de vreme ce i-ai și găsit-o: Fifina ta și nevasta mea se află aici la trei pași, în odaia de colo... 'Aide la ele. ( Furtunescu amețit voiește să plece, dar se înmoaie de genunchi și își pierde cunoștința. În timpul acesta Victor intră prin fund cu un vraf de farfurii pe care le așează pe dulap. ) PERUZEANU ( susținând pe Furtunescu ): Aha! învingător al ilustrului Arabi-pașa. ( lui Victor. ) Pune mâna, găgăuță! ( Peruzeanu și Victor conduc în dreapta pe Furtunescu. ) SCENA XII [ modifică ] FIFINA ( singură, intră din stânga, dusă pe gânduri ) Pentru ce m-a întrebat Alexandru: și n-ai dori să-l mai vezi? Și dacă el tot te-ar mai iubi? Întrebările lui îmi ard sufletul. ( pauză. ) S-ar putea să-l mai văz?... Mai trăiește?... Unde este?... Și m-ar mai putea el iubi după atâta vreme?... m-ar mai putea iubi după răul ce i-am făcut, după lovitura crudă - căci a fost crudă; prea crudă — pe care i-am dat-o?... A! nu... ( pauză; e mișcată. ) A! ce rău am făcut că am deșteptat în fundul inimii amintirile acestea cari trebuiau lăsate să doarmă pentru totdeauna... Ce rău am făcut că mi-am întors iar gândul cătră o fericire care este pierdută pentru totdeauna, pierdută fără nici o speranță de reîntoarcere... ( pauză; este foarte mișcată; cade pe un scaun și își șterge repede ochii. ) A! ce nenorocită sunt... SCENA XIII [ modifică ] FIFINA, VICTOR VICTOR ( intră din dreapta și dă cu ochii de Fifina, care întoarsă cu spatele nu-l vede ): Ea! ( scoate degrab' broșura, și citește la pagina însemnată. ) „După câteva momente... tăcere... cuvinte simple apoi." ( merge la oglindă, în același timp își drege frizura, cravata și vesta, apoi, ca inspirat, apropiindu-se de dânsa și căutând a-și păstra deocamdată cumpătul. ): Ce faci, Fridolino? FIFINA ( care a stat adâncită în gânduri, întorcând capul ): Ce? VICTOR ( tot stăpânindu-se; joc de scenă de galanterie cu șervetul ): Eu... sunt bine... merci! ( Victor joc de scenă. ) FIFINA ( neînțelegând ): Ei, și? ( aparte. ) Ce are? a nebunit? ( tare și ridicându-se. ) Ai înnebunit ? VICTOR ( izbucnind ): Da, am înnebunit! ( aleargă să observe ușile, apoi vine să cadă în genunchi înaintea ei; cu putere. ) Fridolino ! ( Fifina se dă înapoi, jumătate speriată și jumătate supărată. ) Fridolino! ( cu emoție crescendo. ) Fridolino! A... O... ( scoate repede broșura și citește iute și accentuat. ) Te iubesc, te ador, te idolatrez... sunt nebun! Tu mă iubești... FIFINA: Ce? VICTOR ( lăsând cartea, dar ținând-o cu degetul la pagină ): Ginerele tău mi-a spus-o, mi-a făgăduit să ne cunune. FIFINA ( indignată ): Ce! o farsă? VICTOR ( redeschizând cartea și tot în genunchi, repede ): Tu mă iubești, ești, trebuie să fii a mea, te voi disputa cerului și infernului... FIFINA ( severă și înaintând spre el amenințătoare ): Nebunule, spune cine te-a îndemnat să faci asta? VICTOR ( dându-se înapoi în genunchi ): Amorul, Fridolino! SCENA XIV [ modifică ] FIFINA, VICTOR, LIZA, apoi FURTUNESCU, PERUZEANU și IULIA LIZA ( intră prin fund, vede pe Victor la genunchii Fifinii, dă un țipăt, se târăște d-abia până la un scaun și cade leșinată ): Victor! A nebunit! FURTUNESCU ( intră urmat de Peruzeanu din dreapta, vede pe Fifina și se repede spre ea ): Fifino ! ( În calea lui întâlnind pe Victor, care s-a sculat din genunchi, îl îmbrâncește în fund; Victor îmbrâncit cade pe un scaun lângă Liza. ) FIFINA ( vede pe Furtunescu, stă încremenită un moment, vrea să zică ceva și cade leșinată ): El... e... ( Furtunescu o prinde în brațe. ) PERUZEANU ( care a intrat după Furtunescu ): Efectul narcoticului combinat cu emoție. ( triumfător. ) Argus a adormit!... În sfîrșit. ( se-ntoarce repede spre ușa din stânga, în care apare Iulia. ) IULIA ( apărând în ușa din stânga ): Ce este ? PERUZEANU: Iulio! IULIA: Alexandre! ( Peruzeanu se repede la Iulia, o ia în brațe și iese cu dânsa în stânga. ) ( Toată acțiunea și cuvintele din această scenă merg repede și aproape simultaneu. ) LIZA ( deșteptându-se, cătră Victor ): Ce-ai făcut, prăpăditule? VICTOR ( aiurit ): Ce-am făcut ? FIFINA ( căreia Furtunescu i-a sărutat mereu mânile ca s-o deștepte, venindu-și în simțire ): Iulio! FURTUNESCU ( dulce și încet ): Nu-i aci, doamnă. FIFINA ( recunoaște pe Furtunescu, îl privește lung cu dragoste; amândoi d-odată se iau în brațe și încep să plângă. Joc de scenă. După o pauză, ea tresare ca aducându-și aminte de ceva și se ridică deodată ): Unde-i Iulia?... Alexandru? ( Furtunescu arată cu degetul la stânga. Fifina se repede să iasă pe ușa din stânga, când apare pe pragul acesteia Peruzeanu. Fifina își pune mânile la ochi. ) SCENA XV [ modifică ] ACEIAȘI - PERUZEANU, apoi IULIA PERUZEANU ( cu chef ): Ei! a trecut emoția?... Jos teoriile excentrice! doamnă... ( cu intenție ) Furtunescu. FIFINA ( după o pauză, cu chef și ciudă ): Cu toate astea, ele rămân adevărate... FURTUNESCU ( sărutându-i mâna cu mustrare amoroasă ): Dar nu mai puțin și primejdioase. FIFINA ( cu blândețe ): Crez și eu... ( privește înduioșată pe Furtunescu; joc de scenă. ) IULIA( care a intrat prin stânga veselă și a coborât lângă Peruzeanu ): Alexandre, cine este domnul ? ( arată pe Furtunescu. ) PERUZEANU: A! bine zici, tu nu-l cunoști. Draga mea, dă-mi voie să-ți recomand pe un bun prietin al meu din copilărie și în curând socrul meu ( mișcare a Iuliei; Fifina și Furtunescu surâd aprobativ ) d. Ulis Furtunescu, proprietar român și căpitan englez, alegător în colegiul 1 de Bacău și învingătorul lui Cetiwayo și al lui Arabi-pașa. ( salutări; joc de scenă. Iulia trece lângă Fifina, și Furtunescu. ) IULIA:Domnule... FURTUNESCU: Doamnă... PERUZEANU: A! a propos... ( cătră Fifina. ) Te doare capul ? Ești așa... obosită ? FIFINA ( curioasă ): Nu, dar pentru ce ? PERUZEANU: Pentru... pentru nimic... voiam numai așa să știu. FIFINA:Nu... ( se-ntoarce la Furtunescu și la Iulia și urmează jocul de scenă. ) PERUZEANU ( coboară în față, se caută în buzunarul jiletcii; scoate un praf, pune degetul și se strâmbă ): A! mizerabil spițer... mi-a dat sulfat de chinină... în loc de narcotic. ( revenind. ) A! nu-i nimic... nici nu-mi mai trebuie. Socru-meu... Furtunescu să trăiască!... LIZA ( care a coborât sfioasă lângă Peruzeanu ): Pe mine nu mă uiți, domnule... ( Peruzeanu scoate portofoliul, și-i dă câteva hârtii Lizii. ) Să trăiești, domnule! Să trăiască coconița Iulia și... ( se oprește. ) PERUZEANU: Dă-i nainte... LIZA: Și coconița Fifina. ( se duce-n fund lângă Victor care stă abătut lângă dulap. ) PERUZEANU: Și mai ales socru-meu Furtunescu ( aparte ) care m-a scăpat de infamul de spițer. ( tare. ) Și acuma, doamnelor, repede pregătiți-vă: peste un ceas plecăm. IULIA ( veselă ): La Paris... FIFINA: În Italia... PERUZEANU: Nu. La Furtunești, la socru-meu, în ținutul Vasluiului, ( arată pe Furtunescu ) care crez că este sătul de călătorie și expediții. Trebuie să petrecem ca toți oamenii cu minte luna noastră de miere în liniște. ( Fifina îl mustră cu un zâmbet și clătinând din cap. ) FURTUNESCU: Se adoptă? IULIA și FIFINA: Adoptat. PERUZEANU ( cătră Victor care stă aiurit în fund ): Garçon, degrab' socoteala noastră și a domnului. ( Victor stă pe loc privind pe Peruzeanu. ) LIZA PERUZEANU ( deodată ) N-auzi! ( îl înghioldește. ) Garçon... n-auzi? VICTOR ( împins de Liza pleacă spre fund machinal ): Voila, voila, on y vole! ( Joc de scenă între Fifina cu Furtunescu, și Iulia cu Peruzeanu. ) ( Perdeaua cade )


content:
SCENA I [ modifică ] DIRECTORUL — REGIZORUL PROFESORUL COMPANIA ARTIȘTILOR SUFLORUL apoi FRIZERUL (La ridicarea cortinei, forfoteala oamenilor de serviciu. Directorul intră pe o parte; regizorul pe alta) DIRECTORUL (agitat) Nu și-a terminat conferința d. profesor? REGIZORUL Aș!... are încă un teanc de note. DIRECTORUL Ne-am găsit beleaua cu d. profesor! REGIZORUL D-ta l-ai chemat să facă artiștilor o conferință despre piesa cu care debutăm. DIRECTORUL Ce era să fac, dragă... Dacă se vâră. (oftând.) Ei! tu ești tânăr... nu cunoști încă speța asta: Epitropii și ctitorii intelectualității române... (se uită la ceas.) Iacă, mai avem o jumătate de ceas, și nu e nimic așezat, nimeni nu-i gata. UN SECRETAR (intră cu o tavă plină de scrisori) DIRECTORUL (către secretar) Bine dragă! am eu acuma vreme de corespondență? Lasă-mă-n pace... SECRETARUL Nu se poate, d-le director, vă rog: măcar câteva... urgente... așteaptă răspuns la moment, sunt de la persoane foarte importante. DIRECTORUL A? SECRETARUL (dându-i o scrisoare) De la un domn senator, (alta) de la un domn deputat, (alta) de la un domn secretar general, (alta) de la o damă venerabilă... (altele) vedeți! vedeți! DIRECTORUL Fie!... ia să vedem ce dorește d-nu senator... (deschide plicul.) Să angajăm pe o tânără debutantă... (aruncă scrisoarea, deschide alta.) D. deputat?... altă debutantă... d. secretar general?... altă debutantă... Să vedem acuma doamna venerabilă... doi debutanți. (aruncă pe rând scrisorile, luând repede altele.) Lojă în stânga... gratis; lojă în dreapta... gratis; două fotoliuri aproape de scenă... șapte galerii... gratis... Gratis! gratis!! gratis!!! (aruncând scrisorile) 'Aide, pleacă. SECRETARUL Citiți-o și p-asta. DIRECTORUL (citind) „Domnule director, deoarece toate administrațiunile publice fără excepțiune au locuri gratuite și permanente la teatru, vă rog să nu ne uitați.” (vorbind.) De la cine mai e și asta ? SECRETARUL De la Muntele de pietate. DIRECTORUL Doamne ferește. E ursuzluc. Haide pleacă. SECRETARUL Dar răspunsurile? Așteaptă răspunsurile. DIRECTORUL Ieși. (secretarul iese, către regizor.) Sună, d-le! nu mai avem vreme de pierdut cu mofturi! Trebuie să începem. (regizorul sună; apar artiștii; în mijlocul lor, Profesorul cu servieta la subțioară.) PROFESORUL Da, doamnelor și domnilor, precum am plăcerea să vă demonstrez de o oră și jumătate, știința frumosului este tot așa de exactă ca și matematica. Precum când zic două plus două egal patru și patru minus una egal trei, fac o afirmare care obligă pe orice subiect să-i dea fără rezervă confirmarea. D-na ALEXANDRESCU (cască cu mare zgomot) (Râsete) PROFESORUL Să mi se permită o mică digresiune. Nu voi să spun malițiozități asupra acelor persoane care, din nenorocire, orele destinate repauzului nopturn și le consumă în petreceri mai mult sau mai puțin per-nicioase pentru sănătatea corpului și a spiritului, fiindcă aici (subliniind ironic, în pofida d-nei Alexandrescu) după toate aparențele, nu poate fi caz de bănuială... (Alexandreasca, mutră.) Sper însă că doamna care a căscat acum a treia oară... D-na ALEXANDRESCU (înțepată) Ei ce? De trei ori... la fiecare jumătate de ceas o dată (către camarazi) ca doftoriile de insomnie... (râsete.) PROFESORUL (o privește cu desconsiderare o clipă, apoi urmează) Doamnelor și domnilor, se înșeală cine crede că Estetica este un cuvânt pe care l-am avea moștenire de la filozofia antică. Nu! el este de dată relativ foarte recentă; e un cuvânt forgé, un cuvânt creat de celebrul filozof german Baumgarten, discipolul ilustrului Wolf, mort în 1762... D-na ALEXANDRESCU (stăpânindu-se să nu caște) Dumnezeu să-l ierte. PROFESORUL (fără să-i dea vreo atenție) E destul să spunem că Estetica este acea ramură a științelor înalte, care are de obiect vastul imperiu al Frumosului. D-na ALEXANDRESCU Nu mai pot! Trebuie să iau o doză. (cască foarte zgomotas, râsete generale.) PROFESORUL Ah! c'est trop ! D. BULFINSKY D-nă Alexandrescu, este un bun și frumos obicei străbun ca înainte de așezarea într-o casă nouă, să chemăm un preot să ne facă o sfeștanie... Noi deschidem aci un templu muzelor profane! și de aceea am chemat și un sacerdot al artei și al științei (arată pe Profesor, care surâde, e măgulit) să ne facă o conferință ca un fel de sfeștanie. D-na ALEXANDRESCU Știu, dar sfeștania ține câteva minute, nu două ceasuri. PROFESORUL În fine. TOȚI A! PROFESORUL Estetica, fiind o știință exactă, arta nu poate fi lăsată pe mâna celor nepreparați științificește... Nu știi dreptul, nu poți fi avocat, ori magistrat; nu știi medicina, nu o poți exercita; nu știi Estetica nu poți profesa o artă. Arta are nevoie de controlul, de solicitudinea, de protecția Statului... DIRECTORUL (reintră urmat de un frizer; arătând pe profesor) Uite d-le! uite cap! uite ce-mi trebuie... (Frizerul consideră și studiază de aproape capul Profesorului.) PROFESORUL (către frizer) Pardon... (către artiști.) Încă două cuvinte și termin. De aceea eu am fost totdeauna pentru monopolizarea artelor și mai ales a teatrului de către stat... și cum s-a schițat un proiect de lege... Dați-mi voie (scoate din buzunar note) să vă citesc articolele fundamentale. Art. întâi... (toți se uită la ceas.) DIRECTORUL (foarte plictisit) Domnule Profesor, mă iertați... e de prisos... Trebuie să-ncepem! PROFESORUL Înțeleg, dar în orice caz, ca să facă cineva artă îi trebuie... DIRECTORUL Îi trebuie... îi trebuie ceva despre care sunt sigur că ai uitat să pomenești în proiectul d-tale... îi trebuie... talent... PROFESORUL Talent, talent... Dar ce e talentul? DIRECTORUL Vai! d-le, eu nu știu acuma unde mi-e capul și d-ta îmi ceri să-ți fac definiții filozofice... PROFESORUL Ba nu! Sunt curios să știu ce este după d-ta talentul. DIRECTORUL Îți spui... Dar pe urmă, îmi dai drumul?... Talentul este un accident din naștere. Din fericire, e un accident rar. Ei! fiecare la locul său... mai avem cincisprezece minute. Începem! Începem! SCENA II [ modifică ] CEI DE SUS — UN SERVITOR.— UN TÂNĂR AUTOR SERVITORUL (vrând să anunțe) D-le director, este aici un tânăr autor. TÂNĂRUL (intră îmbrâncind pe servitor, poartă un ghiozdan greu de piele) De prisos, amice, să mă anunți... DIRECTORUL Na! altu acum! TÂNĂRUL (cu dezinvoltură către director și ceilalți) Doamnelor și domnilor, mă iertați că intru așa sans façon! într-un templu al Melpomenei și al Taliei române, intru totdeauna ca la mine acasă. DIRECTORUL Uf!... Ce dorește domnul ? TÂNĂRUL Mai întâi, d-le director, o scrisoare de la tanti! DIRECTORUL (distrat) Tanti? care tanti? TÂNĂRUL Tanti Ema. UN ARTIST Tantiema! mă prinz că sunteți autor dramatic! TÂNĂRUL (naiv) De unde știi? ARTISTUL Melpomena... Talia... Tantiema! TÂNĂRUL O cunoști? Nu-i așa că-i drăguță? ARTISTUL Delicioasă! DIRECTORUL Pe doamna Parigoriu? se poate să nu o cunoaștem? (deschide scrisoarea.) TÂNĂRUL (zărind pe Profesor face o mișcare de plăcută surpriză, se duce la el și cu multă căldură) A! ilustrul meu profesor? PROFESORUL (încântat de revedere) A! scumpul meu elev! (Toți se grupează împrejurul profesorului și elevului, vorbind încet, pe când directorul citește scrisoarea.) DIRECTORUL „Mon cher directeur, vous savez combien la littérature roumaine m'intéresse... C'est ce qui m'engage a vous recommander chaleureusement notre neveu Virgile, un poete de grand talent que vous devez connaître dejă! Je suis sure qu'il trouvera aupres de vous un accueil empresse. Comptez, je vous prie, mon cher directeur, sur l'affection de votre excellente amie...” A! da, mi-aduc aminte (către tânăr). Da! d-ta ești junele poet care ne-a citit astă-primăvară, la doamna Parigoriu, o comedie... TÂNĂRUL Da, d-le; dar afară de aceea mai am o piesă nouă. DIRECTORUL Încă una? TÂNĂRUL Da; o tragedie, și în curând sfârșesc pe a treia. DIRECTORUL A treia ? TÂNĂRUL O dramă socială. DIRECTORUL Și în câte acte, mă rog, este fiecare piesă a d-tale ? TÂNĂRUL Prima în 5, a doua în 6... SUFLORUL Mă prind că a treia e în 7. TÂNĂRUL (curios) De unde știi? SUFLORUL Ghici! TÂNĂRUL A! eu scriu foarte ușor. Dați-mi voie să vă citesc. DIRECTORUL (distrat) Mă iartă, un moment!... Machauer! (arătând pe tânăr.) Uite, d-le! uite cap! uite cap... Studiază-l bine!... Uite-te bine! (Frizerul studiază capul tânărului din față și din spate cu atențiune.) TÂNĂRUL Dați-mi voie să vă citesc. DIRECTORUL Mă rog, sunt lungi actele? TÂNĂRUL (scoate din ghiozdan un caiet gros) Veți vedea. SUFLORUL Dă-mi voie! asta e atribuția mea, a suflerului. (ia caietul; îl deschide.) E scris mărunt. TÂNĂRUL A! eu scriu foarte mărunt. SUFLORUL (cântărind în mână caietul) Trebuie să fie lungi actele. (trece directorului caietul.) DIRECTORUL (același joc) Destul de lungi! (trece unui artist caietul.) ARTISTUL (același joc) Foarte lungi! (îl trece unei artiste.) ARTISTA (același joc) Grozav de lungi! PROFESORUL (care a observat jocul lor) Știam că se cântărește hârtia brută; dar că se poate cunoaște după greutatea hârtiei și spiritul unei opere — nu știam... (râde.) Ei! lungi! dacă sunt frumoase... D-șoara VOICULESCU Tocmai dacă sunt frumoase. TÂNĂRUL Cum? D-na GIURGEA Mai bine să zică spectatorul: „Păcat că s-a isprăvit”, decât: „Uf! nu se mai isprăvește odată!” DIRECTORUL În sfârșit, să vedem. Vom hotărî un ceas când d. autor să ne citească tragedia d-sale, și, dacă se va potrivi cu mijloacele, cu necesitățile noastre... TÂNĂRUL (nervos și hotărât) Trebuie să se potrivească! DIRECTORUL De ce numaidecât „trebuie”? TÂNĂRUL (tonul din ce în ce mai sus) Fiindcă aveți aci un teatru românesc; am aci două piese românești... trebuie să le primiți! PROFESORUL Firește! DIRECTORUL Dacă ne convin! TÂNĂRUL Trebuie să vă convină. D-v. trebuie să-i încurajați pe tinerii literați români, nu să-i persecutați. DIRECTORUL Dar și literații români trebuie să ne încurajeze, nu să ne persecute. TÂNĂRUL Cum, d-le ? DIRECTORUL Să ne dea piese scurte și frumoase... TÂNĂRUL Înțeleg pretextele sub cari voiți s-ascundeți pornirea d-v. contr-a tot ce-i românesc. DIRECTORUL A! d-le! noi nu putem fi contra a tot ce e românesc, căci suntem aci în teatru românesc; dar nici nu putem admite că absolut tot ce-i românesc trebuie să fie bun. Să poate prea bine ca o piesă cât de românească să nu fie bună. Mi s-a întâmplat să văz vreo două-trei... D-na ALEXANDRESCU Numai atâtea? TÂNĂRUL (solemn) D-le director, eu aci nu vorbesc numai în numele meu, vorbesc în numele unui principiu și în numele unei întregi pleiade de talente, gata să pornească o formidabilă campanie dacă nu deschideți largi porțile d-v. noilor producțiuni dramatice naționale... DIRECTORUL Domnul meu! acela căruia noi gândim mai întâi de toate să-i deschidem porțile noastre largi, este publicul. Și d-ta nu știi cât de exigent și de dificil e publicul nostru. Ei! d-ta nu-l cunoști ca noi. (toți dau din cap.) Nu e așa de zadarnică vorba că Bucureștii sunt un mic Paris al Orientului. (se uită la ceas.) Pentru Dumnezeu! mai sunt zece minute. Fiecare la locul său, domnilor!... Începem! Începem! (se aude afară zgomot, un râs de femeie. Toți ascultă.) SCENA III [ modifică ] CEI DE SUS — O DOAMNĂ ABRACADABRANTĂ intră râzând tare DIRECTORUL Dar asta! (întâmpinând-o cu toții.) Cu cine avem onoare, doamnă? DOAMNA Cine sunt ce vă pasă. Mulțumiți-vă a ști ce sunt. (foarte volubil.) Sunt o ființă foarte complexă! Caprițioasă și statornică; impresionabilă ca un copil incult, blazată ca un filozof istovit, mahalagioaică și aristocrată; aci primitivă, aci ultra-rafinată, iau în glumă împrejurările cele mai grave, și sunt gravă față cu cine știe ce nimicuri. Mă înnebunesc după evenimentele de senzație, vesele sau funebre, parade, accidente, crime, sinucideri, scandaluri... Ah! (cu voluptate.) Calomniile, cancanurile, scandalurile! Un scandal cât de puțin monstruos face pentru mine mai mult decât un sinistru cât de îngrozitor! îmi trebuiesc dimineața cum deschid ochii știri palpitante, dacă nu adevărate, măcar... altfel. Dezmințirea lor seara mă mâhnește peste măsură și nu mă pot mângâia decât a doua zi cu o născocire și mai și. D-na ALEXANDRESCU Ciudată persoană! parc-aș cunoaște-o! DOAMNA Pedanții mă nesocotesc, fiindcă le par ușuratecă, șarlatanii mă curtează, crezându-mă naivă; oamenii de merit mă respectă, știind că adesea judec foarte just. Modeștii mă lasă indiferentă, îndrăzneții mă fascinează, bravii mă cuceresc. Am uneori momente de adâncă și limpede conștiință, alteori îmi lipsește cel mai elementar bun-simț. Îmi place să protejez și să persecut, și tiranisesc mai mult pe cei protejați decât pe cei persecutați. Da, îmi place să tiranisesc, căci am putere superlativă. (Se oprește deodată și oftând adânc.) TOȚI (o admiră) A! DOAMNA A! și cu toate astea, am și eu o stăpână, o tirană, contra căreia peste putință să mă revolt, ale cărei capriții, cât de absurde, sunt pentru mine sfinte porunci... De mi-ar porunci să umblu iarna în dril și vara în blană; de mi-ar porunci să port un ciorap la gât și cravate la picioare, să umblu acum ca un kanguroc (joc), pe urmă ca o căprioară (iar joc), trebuie să o ascult. Această crudă tirană a mea se cheamă... TOȚI Se cheamă? DOAMNA Moda! TOȚI Moda? DOAMNA (schimbând deodată tonul, foarte veselă, cu mult humor) Da! Moda!... Uite ce mi-a poruncit să port. (arată pălăria; către o artistă.) Așa-i că-i șic? Superbe, ma chére. (către Profesor.) N'est-ce pas, mon professeur? (făcând o mișcare, îl lovește cu bordul pălăriei; el se retrage și privește pălăria curios.) Ce te uiți? Știu că e prea mică... Nu mi-a gătit-o încă p-a de toamnă. (către autor arătându-și fundele de la pantofi.) Uite! ce zici?... o porumbiță moțată și încălțată, n'est-ce pas, mon cher? (îl ciupește de bărbie.) Așa sunt eu. Astăzi voi sunteți la modă, îmi placeți și vă îmbrățișez cu drag, dar feriți-vă de moda de mâine, o voi urma fără judecată și fără regret. Astăzi îmi poruncește să cânt un cântec favorit al ei... Dimineața, când mă deștept, peste zi, seara la culcare, trebuie să-l cânt! (începe a fredona cântecul en vogue. Toți împreună fac răspunsul, ea încântată către Profesor.) Vezi că-l știi! (devine iar serioasă și schimbând brusc tonul.) Și nu vă puteți închipui câte griji mă zdrobesc și ce plăcere pentru mine să le uit din când în când măcar câteva momente. De aceea îmi place cu deosebire muzica și teatrul. A! teatrul!... Dar un teatru ca să-mi placă mie... (cu mult avânt și elevație crescândă) trebuie să fie viu, cald, fierbinte! Să dogorească viață de aci până colo sus în fundul galeriei; actorii... când ies pe scenă, să fie niște posedați; să aibă un demon în ei; prin ochi, prin sprâncene, prin gură, prin vârful degetelor, prin toți porii, să scoață pe demonul acela și să-l sufle asupra mea. O clipă să nu-l ierte pe spectator a-și veni în fire, a-și da seama de ce vor cu el: să-l ia repede, să-l zguduie, să-l amețească, să-l farmece, să-l vrăjească, mai știu eu cum să zic? Când or ieși din teatru, nici doi ochi să nu fie uscați și siguri: toți să fie împăienjeniți de emoție, umezi de plâns ori de râs. (aplauze unanime.) DIRECTORUL Vom face, doamnă, din toată inima tot ce-i cu putință spre a vă da un teatru cum doriți. Și acum (uitându-se la ceas și hotărât) să ne iertați d-v., dar trebuie să începem! DOAMNA (cu entuziasm) Curaj, doamnelor și domnilor, și noroc! Merg să vă ascult. (Doamna pornește spre fund.) DIRECTORUL (oprind-o) Cu pălăria asta? DOAMNA (râzând) De hatârul d-v. am s-o scot. (Toți îi mulțumesc petrecând-o.) (Cortina)


content:
UN TÂNĂR (aer și maniere de mic impiegat, costum cam sărăcuț, dar curățel; jiletca, foarte deschisă, lasă să se vază pieptul cămășii de coloare ; mănuși, țilindru; floare-n piept; baston subțire) Eu mărturisesc drept, cum am spus și la jurați, eu, domnule președinte, i-am zis lui Mitică: nu-mi plac glume de astea! Adică nu că mi-era frică de ce s-a-ntâmplat... nici nu mă gândeam! dar vorba e, nu-mi plac mie astea; că eu îl știam cine e Mișu, laș! și n-are curaj; mi-era frică să nu pățim cu el cum mai pățisem o dată, când s-a-ntâmplat la Hierestrăul Vechi bătaia cu mizerabilii ăilalți, care ne-a atacat, și Mișu de frică a fugit și s-a ascuns undeva... După ce s-a isprăvit bătaia — că (sever) i-am pus pe goană pe mizerabilii, care se lăuda că o să ne-o facă ei, că sunt de la parchetul general; da... am lucrat... teribil (învârtește bastonul repede) — l-am căutat pe Mișu pân toată grădina, și după ce l-am găsit, nu vrea să iasă d-acolo cu nici un preț, țipa că vrem să-l omorâm... Am ridicat ușa din țâțâni... Când l-am scos afară, era galben ca lămâia și-i clănțănea dinții... Pe urmă s-a bolnăvit la gălbinare — i-a trecut cu cârmâz și cu acrituri... da' numa' cu acrituri, — dulce n-avea voie! De atuncea i-a rămas numele — (cu satisfacție) eu i l-am spus — Mișu Poltronu! De-aia, eu îi spusesem lui Mitică să-l lase-n pace, da', fiindcă ăilalți a vrut, zic și eu: Haide! Ce-o să se-ntâmple? Întâi aprilie— o să râdem de Poltronu, și pe urmă, ce ? Da, al dracului Mitică!... Săracul!... Să vezi. Noi mergeam la berărie pe bulevard devale. În seara aia Mitică venise cu Cleopatra, amanta lui — este la mașinele de cusut... A dracului și ea!... Săraca!... Să vezi. Tocma' după douăspce târziu, a venit și Mișu, și Mitică l-a recomandat Cleopatrii, că pe noi ne recomandase de mult. Pe urmă, râzi! și conversație, și râzi! (face mare haz.) Am stat noi așa, să fi fost până pe la două și jumătate trecute... Mișu era amorezat de nevasta unui cârciumar din dosul Cișmegiului, de la care cumpăra țigări de damă — umbla gătit, cu guler nou, cu țilindru, cu un baston de păr nodoros și cu mănuși — și dăduse și cu parfum. Mișu zice: „Bonsoir, eu mă duc. — Mai stăi... — Nu se poate; mâine am treabă de dimineață la canțilerie.” Și a plecat. După ce a plecat Mișu, Cleopatra a început să râză: hihihi! (râde ca Cleopatra) zice Mitică: „Știți voi unde s-a dus Poltronu? — Unde? — În Cișmegiu, pe movilă: să fluiere. — Ei aș!” Și pe urmă ne-a spus Mitică toată intriga: Mișu primise de la nevasta mitocanului o scrisoare — imitația Cleopatrei — că mitocanul pleacă la Țurloaia după pește pe la trei despre ziuă, și că el, adică Mișu, s-o aștepte negreșit în Cișmegiu pe movilă, și să fluiere pe „Margareta” (fluieră entrata marșului „Margareta”) ca să fie ea la sigur că el este — că ea știe că o curteaza de atâta vreme, când cumpără țigări de damă, și are să-i spuie multe, da' să vie negreșit. Asta era intriga lui domnul Mitică, de râdea mereu și-și făcea semne cu Cleopatra — asta era: ea să meargă pe la trei și jumătate pe movilă, și el, adică Mitică, să se facă mitocanul, să-i ceară cont lui Mișu, și noi să ieșim toți să ne batem joc de întâi aprilie de Poltronu! Am chemat țal! am plătit... Cleopatra s-a îmbrăcat cu mantaua impermeabilă de mătase crem cu glugă — foarte frumoasă manta! ... și Cleopatra nu-i urâtă... cu gluga... e brunetă — și numai treizeci și cinci de franci — chilipir, da' era de ocazie: i-a făcut hatâr negustorul — o cunoaște — de la mașini. Când am ieșit de la berărie, bătea patru fără un sfert la Eforie... Am intrat în Cișmegiu. Ploua mărunțel; era pustiu în grădină și întuneric... Am tras cu urechea — n-am auzit nimic. Am mers drept pân aleea mare și ne-am făcut planul: Mitică și Cleopatra să pornească din dosul bufetului, și noi să ne ascundem la pândă sub movilă la grotă. Tragem iar cu urechea — nimic. „Să știi, zic eu, că i-a fost frică Poltronului să vie: nu vine el noaptea pân Cișmegiul pustiu.” Mitică zice: „Atuncea n-am făcut nimic!" Da' Cleopatra: „Aș! nu se poate!... A venit!” Și până să n-apuce să zică, auzim: (fluieră partea întâia a marșului „Margareta”, fals și tremurat.) „Ai auzit? zice Cleopatra. Haide!” Ne lasă pe noi și pleacă ușor spre movilă, noi în partea ailantă și Mitică după ea la distanță — acum auzeam bine: (continuă fluierul mai hotărât.) Cleopatra se suie-ncetinel pe potecă și noi ne pitulăm după bolovanii de jos... ... Am auzit fluierul (continuă fluierul și mai hotărît și deodată se oprește brusc) încetând și un „ah! de n-ar veni bărbatu-meu!" pe urmă niște pupături și șoptituri; da' nu puteam înțelege nimic de vâjâiala havuzului din lac... Am stat așa câteva minute și deodată auzim pe Mitică prefăcut: „Cu nevastă-mea, mizerabile! te-am mâncat!” Apoi un răcnet, o pocnitură, o bufneală de trup căzând, toate într-o clipă, și țipetele Cleopatrii: „Săriți! l-a omorât!... Mitică!... Mitică!...” De-a bușile peste bolovani, ne-am jupuit genunchii, am fost la moment sus... Mitică lungit pe spate horcăia adânc, Cleopatra lupta să-i ridice capul greu, Mișu sta țapăn în picioare. Ce fusese asta ? (scoate o batistă chic și se șterge emoționat.) Cleopatra îl luase în brațe pe Mișu; îi făcea declarații de amor; Mitică a strigat de la spatele lui Mișu; Mișu s-a desprins de Cleopatra, s-a întors în loc și, când a dat Mitică să pornească spre el, a ridicat bastonul de vârf cu măciulia nodoroasă-n sus, și l-a plesnit pe Mitică drept în frunte cu sete... Auzi putere la Poltronul!... (își face cruce) de frică!... Am alergat în toate parțile; nici un sergent în grădină... Am dat fuga-n bulevard, am găsit o birje, pe urmă și un sergent — nu vrea la început să vie dobitocul, zicea că e păcăleală de întâi aprilie, parcă nouă de păcăleală ne ardea! L-am ridicat pe Mitică încetinel... Nu mai horcăia așa tare... începuse să se lumineze bine și ploua mereu... Mantaua Cleopatrii era plină de sânge... Obrazul lui Mitică negru ca postavul și umflat ... I-am lăsat la Colțea pe amândoi și noi am mers la poliție. El a murit pe seară — așa a spus doctorul; (zâmbind sceptic) eu zic că era mort chiar când am ajuns la spital: când l-am luat să-l coborâm din birje, a mai horcăit o dată tare și pe urmă s-a plecat scurt cu bărbia-n piept, parcă i-a trosnit junghetura... (face mișcarea.) Atuncea, când s-a aplecat, i-am văzut creierii amestecați cu păr și sânge cu spumă. (grimasă.) Ce-am pățit... A doua zi ne-a dus de la poliție să ne confrunte cu mortul... Venise și mă-sa lui Mitică — o mahalagioaică... ce gură! făcea un scandal! parcă era nebună, se mușca de mâini, se trăgea de păr... Ne-a ocărât, ne-a blestemat... ba pe Cleopatra a și scuipat-o. (bocindu-se ca bătrâna.) „Mitică! frumosul maichii! Mitică!" (schimbând tonul și mutra și dând din umeri.) Ei, asta mi-e necaz mie... Mitică și frumos! Poftim! După aia, ține-te tămbălău trei luni de zile pe la Văcărești, pe la instrucție, pe la jurați... Pe Mișu l-a achitat... Da' ce ne-a făcut la toți procurorul! Pe urmă (foarte mâhnit) ne-a dat afară de la minister cu raport motivat — că suntem scandalagii. Halal de întâi aprilie!... Eu îi spusesem lui Mitică... (pleacă fluierând cu brio „Margareto, îngeraș iubit”.)


content:
ACTUL I [ modifică ] (Interiorul unei cârciume, clădire cu grinzi de lemn. În fund, la mijloc, ușa de intrare; la stânga, fereastră mare de prăvălie cu blon; lângă fereastră, taraba. La stânga, planul întâi și al doilea, două uși cari dau în două odăi. La dreapta, planul întâi, chepengul beciului și o ușe care dă în celar. La stânga, în față,o masă de lemn și scaune rustice. Lavițe pe lângă pereți.): SCENA I [ modifică ] DRAGOMIR, GHEORGHE și ANCA (Toți trei stau împrejurul mesii pe care arde o lampă mică cu petrol. Gheorghe ține o gazetă în mână. Anca lucrează la o cămașe.) GHEORGHE: ... E greu să scape, firește... dar se-ntâmplă... Așa fac mai toți câți scapă: dintru-întâi s-arată pocăiți, se prefac proști, se dau tot cu binișorul, și odată, când le vine bine, p-aici ți-e drumul... DRAGOMIR: Adică și ăsta era șiret... se prefăcea... ( zâmbind. ) Am înțeles! GHEORGHE: Știu eu? DRAGOMIR: Fugi, mă, d-acolo! GHEORGHE: De ce să nu crezi că s-a prefăcut? ANCA: Asta e! Nouă ani de zile!... Cine se preface atâta vreme așa, și să nu fi fost nebun, tot acolo ajunge... până la urmă tot nebunește. DRAGOMIR: Dac-a fost ticălos, prostul! L-a găsit cu cămașa plină de sânge, a văzut la el luleaua, tutunul și amnarul mortului... Dacă s-a bucurat să fure niște nimicuri de la un mort pe care l-a găsit în pădure, eu stric?... Era tâmpit... când i-a citit osânda, râdea... ANCA (cu mult interes): Cum?... De unde ai văzut tu când i-a citit osânda? DRAGOMIR: Am fost la judecată. GHEORGHE: Ai fost? ANCA (din ce în ce mai interesată): La care judecată? DRAGOMIR (contrariat): La jurați, când l-a osândit. ANCA: Ai fost tu la jurați!... și mie atâția ani de zile să nu-mi spui! DRAGOMIR: Ți-am spus... ANCA: Ba nu. DRAGOMIR (supărat): Ei! Așa e, nu, firește. La ce?... Să-ncepi iar să-mi bocești pe răposatul? ANCA (clătinând din cap): Dragomire! ( se scoală și trece la tarabă. ) DRAGOMIR (după ce s-a uitat urât la ea, cătră Gheorghe): Ia citește, mă, înainte, să vedem ce s-a făcut nebunul. GHEORGHE (căutând șirul în ziar, apoi urmând citirea): "... precum și toate cercetările au fost zadarnice. Soldatul mărturisește că de multe ori a mers cu nebunul la apă, că-l lăsa la fântână singur și el se ducea să-și vază amanta. Nebunul venea cu donițele pline și-l chema să se întoarcă împreună la temniță. Tot timpul, nebunul a fost ca și liber, în orice caz foarte puțin păzit. Era bun și foarte simpatic tutulor - afară de accesurile acute în care-l apuca mania persecuției. După cum afirmă soldatul, nebunul ar fi căzut în ocna a veche, care e părăsit de pe vremuri..." DRAGOMIR (cu interes): Care va să zică... a murit...? GHEORGHE: Ba bine că nu. DRAGOMIR (aparte): A murit!... GHEORGHE: Ia spune, Dragomire, ce fel de om era... Eu n-am văzut de când sunt o judecată la jurați... Aș vrea să văz și eu o dată... Ce face, ce zice, omul pe care-l judecă? DRAGOMIR: Ce să facă?... Stă și el între puști și așteaptă să se isprăvească mai degrab'... ANCA (la tarabă): Dar tu, Dragomire, ai mers așa din întâmplare ori dinadins? DRAGOMIR (întorcându-se spre ea): Dinadins?... Ce nu ți-e bine?... De ce să merg dinadins? ( lui Gheorghe. ) S-a nemerit să fiu în oraș... mă dusesem să vânz niște lână. ( răstit, cătră Anca, care șade rezemată cu coatele pe tarabă. ) Ce faci acolo? ANCA: Nimic... Ascult. DRAGOMIR: Asculți! ( din ce în ce mai aspru. ) Nu-ncepi iar să bocești pe răposatul? Că iar am vorbit de el... 'Aide de! Începe... jelește-l!... ( Anca trece binișor și iese în stânga ; - cătră Gheorghe. ) Eu zic că nebunul nu era vinovat; degeaba l-a băgat douăzeci de ani la ocnă! GHEORGHE: Știi c-ar fi ciudat - că s-a mai întâmplat așa lucru... să te pomenești că prinde vreun tâlhar și ala spune: tot eu am făcut acu câțiva ani omorul din pădurea Corbenilor... Uite de ce și uite cum... 'Ai? DRAGOMIR: Se prea poate. GHEORGHE: Ce te faci atuncea cu nebunul?... DRAGOMIR: Care? GHEORGHE: Care a fost osândit degeaba. DRAGOMIR: Ai zis c-a murit. GHEORGHE: Să zicem că trăiește... DRAGOMIR: Cum să trăiască?... A căzut în ocna părăsită... GHEORGHE: Nu... să zicem că n-a căzut, să zicem c-a fugit și pun mâna pe el... Cine-i plătește atâția ani la necaz? DRAGOMIR: Dumnezeu... ( pauză. ) Mă, Gheorghe, tu cam știi legile... GHEORGHE: Așa ș-așa... ( Anca intră și se oprește în ușe. ) DRAGOMIR: Nu-i așa că un om care a făcut o faptă... un omor... nu-i așa că dacă vine singur peste zece ani și se mărturisește, nu mai are nici o pedeapsă?... GHEORGHE: Cât e nu știu sigur, dar știu că e un termen: dacă trece ala, s-a isprăvit... ANCA (care a ascultat din pragul ușii, coboară; e plânsă): Cum adică? La zece ani un ucigaș poate veni să spuie singur ce-a făcut și lumea îl lasă în pace. DRAGOMIR: Așa e legea... ANCA: Bună lege, zău! ( se șterge la ochi. ) DRAGOMIR: De ce nu te pui tu să faci alta mai bună? ( fixând-o. ) Iar ai venit! ( lui Gheorghe. ) Vezi de ce nu i-am spus... pentru că de câte ori vine vorba de răposatul, ori își aduce aminte de el cât de departe, îmi urlă toată ziua. ( cătră ea. ) Mergi d-aici, și nu mai mă boci pe cap, cobe!... Știu că dacă m-ar omorî pe mine, mi-ai juca hora la soroace în loc să-mi faci pomană... ( pauză ; Anca se retrage. ) Dacă era să bocești toată viața pe bărbatu-tău ăl dintâi, de ce te-ai măritat a doua oară?... 'Aide.. mergi! ANCA: De ce nu ești mai blând, Dragomire? DRAGOMIR: Pleacă odată...! ANCA: Mă duc. ( iese în fund. ) SCENA II [ modifică ] DRAGOMIR, GHEORGHE DRAGOMIR: Du-te la păcatele! ( se scoală supărat. ) GHEORGHE (după o pauză): Fie, măi vere, prea aspru ești cu muierea. DRAGOMIR: Ia lasă-mă-n pace și tu. Știi tu cum trăiesc eu?... Știi tu ce am făcut eu pentru femeia asta?... Că mai bine îmi frângeam gâtul până să n-o fi întâlnit!... Dacă nu era femeia asta îndărătnică, eu eram astăzi altfel de om! Tu nu știi ce s-a petrecut între mine și ea. GHEORGHE: Da, da' văz ce se petrece. Vă canoniți unul pe altul degeaba: nici tu nu ești de ea, nici ea de tine. DRAGOMIR: Ea m-a luat ca să aibă cine să-i ție soroacele de sufletul răposatului. Din ziua întâia a cununiei și până astăzi, o dată n-am văzut-o zâmbind; de atunci și până astăzi cu trupul e aicea pe lumea asta și cu gândul e la Dumitru pe lumea ailaltă. GHEORGHE: O fi fost cu ea mai bun ca tine. DRAGOMIR: Mai bun!... De unde știa ea din ziua întâia că n-o să fiu și eu poate mai bun decât el. Eu n-o iubeam?... Că dacă n-aș fi iubit-o!... Și mai în sfârșit, înțeleg să plângă o femeie pe bărbat dacă e văduvă... da' dacă s-a măritat o dată cu altul... Care-i ala să rabde asta?... Atunci de ce s-a mai măritat? GHEORGHE: Ei! DRAGOMIR: Da; de ce... dacă nu se poate despărți de umbra răposatului? Ba zi că e o femeie nebună, care mi-a stricat mintea și mie. Eu sunt sănătos, crezi, de când am luat-o?... Uf! M-am săturat! De opt ani de zile, Dumitru și iar Dumitru; pe îl auz când vorbește ea, când mă uit la ea, îl văz pe el... Eu trăiesc în casă, mănânc la masă, dorm la un loc cu stafia lui... Așa! Asta n-o să mai meargă mult! ( Anca intră din fund încetinel, se oprește în ușă și ascultă ; Gheorghe o vede și face o mișcare ; Dragomir, atras de mișcarea lui Gheorghe, se întoarce și o vede. ) Uite-o! Uite-l! El e... Dumitru! ( cătră ea. ) Ieși! Ieși! Fugi, să nu te văz! ( Anca stă locului cu ochii pironiți asupra lui. ) Te duci? Or mă duc eu... Să nu te văz! ( pornește spre ea, ea înaintează spre el ; el se repede, o apucă de mână ș-o duce hotărât în față. ) Ce vrei?... Ce te uiți așa la mine?... Ce gândești?... Eu l-am omorât?... Da? Spune! ( o smucește. ) ANCA (hotărât): Dragomire, ești nebun. ( își face cruce. ) DRAGOMIR: Nebun?... Spune... ( o smucește iar. ) GHEORGHE: Dragomire! ANCA: O!... Nebun! DRAGOMIR: Nu, să spui... Din două una: or crezi că l-am omorât eu... ANCA: Poftim! Asta-i vorbă de vorbit! DRAGOMIR: Da... și atunci de ce mai trăiești cu mine... or nu crezi și atunci de ce mă chinuiești pe mine?... Ce ai cu mine? Lasă-mă în pace pe mine cu Dumitru al tău! ( o împinge de mână și suie ; ea vrea să facă un pas spre el. ) Lasă-mă în pace! ( același joc. ) Lasă-mă în pace! ( iese foarte turburat prin fund trântind ușa. ) SCENA III [ modifică ] ANCA, GHEORGHE GHEORGHE (suie până în fund): Dragomire! Dragomire!... S-a dus! ANCA (coborând la stânga, aparte): Se duce la cârciuma Popii,... acasă n-are ce bea. GHEORGHE (din fund): Anco! ( coboară încet. ) ANCA: Tot aici ești?... Gheorghe, de ce nu-ți schimbi tu gândurile, mă băiete, și vrei să mi le schimbi pe ale mele? Îmi pare rău de tine!... Așa necăjită cum sunt, de ce nu mă lași tu necazului meu și mai mă turburi și tu? GHEORGHE: Pentru că... ANCA: Pentru că mă iubești... Asta o știu... GHEORGHE: Da, pentru că te iubesc... ANCA: Lasă-mă păcatelor mele, Gheorghe, și du-te. Ești tânăr, mergi de-ți caută norocul aiurea... Așa cum mă iubești tu pe mine eu nu te poci iubi... GHEORGHE: Tu nu poți iubi? ANCA: Ba... oi fi iubit și eu odată... dar n-am avut parte. Acu la mine a trecut vremea iubitului... D-aia Gheorghe, îți mai spui o dată, caută-ți norocul în altă parte... GHEORGHE: În altă parte?... Bine... ANCA: ... De ce să-ți încurci tu o viață tânără cu pățeli trecute, să iei o femeie cu gânduri vechi?... Ș-apoi chiar așa... cum să mă iei? GHEORGHE: Ți-am spus... ANCA: Să mă desparț eu acum de Dragomir?... Nu se poate. GHEORGHE: Zici că ți-e greu să-l vezi. ANCA: Da... da' mie Dumnezeu mi l-a trimis pe el; și Dumnezeu știe ce face... eu trebuie să fac voia lui... GHEORGHE: Bine, Anco, fă cum vrei, trăiește cum îți vine... Eu m-am hotărât să plec din satul ăsta... ANCA (repede): Să pleci? GHEORGHE: Da... Eu te iubesc, tu nu mă poți iubi... ce ar semăna să mai stau aici degeaba? ANCA (tristă): Pleci! GHEORGHE: Da... Lumea a cam simțit... eu să mă stăpânesc nu poci... și nu voi să mă fac de batjocură, să mă țiu de urmele tale ca un nătărău. ( Anca stă pe gânduri. ) Nu mai merge... să fiu prieten cu bărbatu-tău, care nu-i om de felul meu, numai ca să te poci vedea mai des!... Ești o femeie... nu știu cum să-ți zic... Ți-e drag să trăiești cu un om care se poată cu tine ca cu un câine, și mă gonești pe mine, care te iubesc... Bine... Atuncii mai bine să nu te mai văz de loc. ANCA: Care va să zică, pleci?... Adevărat? GHEORGHE: Da... ANCA: Când? GHEORGHE: Cât s-ar putea mai curând... peste câteva zile. ANCA: Rău îmi pare. GHEORGHE: De ce? ANCA: De ce, de ne-ce, îmi pare rău... GHEORGHE: Dacă nu mă iubești? ANCA: Ce copil ești?... Eu nu te iubesc pe tine, dar tu mă iubești pe mine: nu înțelegi tu că mai dor o să-mi fie mai la urmă mie de tine decât ție de mine... GHEORGHE: Atuncea... ANCA: Ce? GHEORGHE: Vino cu mine. ANCA: Nu se poate. GHEORGHE: Prin urmare, eu ce să fac? ANCA: Tu... tu să te duci, Gheorghe, cu Dumnezeu; de dorul meu să nu-ți pese... ( plânge. ) GHEORGHE: Anco, plângi? ANCA: Da. GHEORGHE: Pentru ce? ANCA: De prisos să-ți spui. GHEORGHE: Dacă plângi... ANCA: Să-ți vorbesc drept, Gheorghe: eu îți sunt cu mult datoare ție... Multă putere mi-a dat prieteșugul tău și gândul că un om așa de voinic ca tine mă iubește... Gândul că tu ai fi în stare să faci odată ș-odată o jertfă mare pentru mine era sprijinul sufletului meu amărât... Dacă tu te duci, cum rămâi eu? GHEORGHE: Ce jertfă? S-o fac. ANCA: Nu poci acuma... nu știu... n-am ce să-ți spui. ( stă un minut la gânduri. ) Gheorghe, dacă mă iubești mult... mult... ( schimbând repede tonul ) du-te acuma de dormi liniștit și vino mâine dimineață aici: Dragomir pleacă la târg, putem sta mai mult de vorbă... Du-te... Noapte bună. GHEORGHE: Noapte bună, Anco. ( pleacă spre fund. ) ANCA (aparte): Pleacă ( el dă să iasă ; cu glasul jumătate ) Gheorghe! GHEORGHE (întorcându-se): M-ai chemat? ANCA: Nu... ( el o privește lung, apoi vrea să plece. ) Ba da! ( el se întoarce iar și coboară cu aerul întrebător. ) GHEORGHE: De ce? ANCA: Nu pricepi? GHEORGHE: Nu. ANCA (cu multă intenție): ...Tu n-ai simțit, n-ai priceput de loc că și eu te iubesc? GHEORGHE: Tu... pe mine?... Adevărat? ANCA: Adevărat... Trebuie să-ți spui, că nu mai poci. ( foarte volubil. ) Gheorghe, Dragomir o să vie acum beat... Când se-ntoarce beat, mă-njură și se culcă și doarme dus de poți tăia lemne pe el... Vino! De la tine din deal se vede fereastra asta... oblonul este închis... Pândește: când ăi vedea lampa la ochiul oblonului, vino degrabă... te aștept! GHEORGHE: Mă iubești? ANCA: Da, da' să nu uiți că sunt nevasta lui Dragomir... dacă moare el sunt a ta!... Gheorghe, m-am jurat: când o cădea a dintâi lopată de pământ pe coșciugul lui, eu să fiu în brațele tale... Ai priceput?... GHEORGHE: S-aștept o viață întreagă... ANCA (scurt): Ești un prost! M-ăi fi iubind tu, da' nu mă-nțelegi... Gândește-te mai bine la ce am vorbit... Cum vezi lumina, vino, să nu te aștept... Du-te... GHEORGHE (transportat): Mă duc... viu... Mă iubești? ANCA: Da, da, te iubesc. ( îl strânge în brațe cu putere, apoi îi face vânt prin fund și încuie. ) SCENA IV [ modifică ] ANCA (singură, privind spre fund) Gheorghe, Gheorghe, ce păcat te mână pe tine!... ( coboară încetinel la masă. ) O fi în stare băiatul ăsta ușurel de câte se laudă? Să vedem... Unde o fi câinele? La cârciuma Popii... joacă cărți și bea... Să vie iar beat, să mă înjure și să mă amenințe!... Aș vrea să știu cât o să mai ție asta!... Mult, nu crez!... ( ascultă. ) Haha! Vine.. el este... ( își ia lucrul și stă la masă. - O bătaie în ușe. - Anca se ridică și stă un moment. ) Am încuiat... ( încă o bătaie. Anca merge la ușe. ) Acuș-acuș! ( descuie. ) SCENA V [ modifică ] ANCA, ION ION (foarte obosit și cam tremurând): Bună vremea, nevastă. ANCA: Mulțumim dumitale, om bun... Ce poftești? ION: Îmi dai de mâncare? ANCA (aparte): Ăsta nu-i din sat... e străin. ( tare. ) N-avem de mâncare, omule... pleacă. ION: Da'... mă lași să dorm?... lasă-mă să dorm... ANCA (aparte): E un om rău, e beat, or ce? ( tare. ) Caută-ți de drum, creștine; ( cam aspru ) 'aide! ION (sfios și apărându-se ca de o lovitură la cap): Mă duc... să nu mă bați... să nu dai! ANCA: Dec! De ce să te bat?... Du-te sănătos. ION (vrea să plece, își pierde puterile și se reazimă de ușe): Nu mai poci... (rugându-se frumos.) Dă-mi ceva să mănânc, fă-ți pomană... mi-e foame. ( se lasă binișor pe lavița din stânga ușii. ) ANCA: Ăi fi bolnav? ION: Nu. ANCA: Da' ce ai? ION: Mi-e foame... sunt ostenit... ANCA: Da'... de unde vii dumneata? ION: Hehe, de departe... tocma' de la munte. ANCA: Și ce vânt te-a bătut pe la noi? ION: M-am rătăcit. ANCA: Da-ncotro mergeai? ION: Nu știu... ANCA: Cum să nu știi unde mergeai? ION (încet și confidențial): Vezi că eu... sunt nebun... ANCA: Nebun?! ION: Hăhă!... Da' nu m-apucă totdeauna... Și când mă chinuiește Necuratul, numa' vine Maica Domnului de mă scapă... Necuratul mi-a poruncit de două ori să-mi fac seama singur... ca să-mi ia sufletul... ANCA: Sărmane, cine știe ce păcate!... ION: Da' Maica Domnului nu m-a lăsat. ( se închină. ) ANCA: Și din ce ți-a venit? ION: Din bătaie... Și când mă speriu m-apucă, fie pe pustii locuri! Și, când e să m-apuce, îmi vine întâi cu grije și cu scârbă și pe urmă cu spaimă... și mă arde. ( arată moalele capului. ) Eu am o bubă aici înăuntru... Da-mi dai? ANCA: Ce? ION: De mâncare... ANCA: A! Uitasem, uita-te-ar relele! ( merge la tarabă, taie un codru de pâne și i-l dă. ) Na, omule. ION: Bodaproste! ANCA: Vrei ș-un rachiu? ION: Dacă-mi dai... ANCA (îi dă un țoi de rachiu): Da' cum s-a întâmplat să-ți vie?... E de mult? ION: Vreo zece ani... ANCA: Zece ani... Și cine te-a bătut?... De ce? ION: Degeaba... Eu eram pădurar la Corbeni... ANCA (aparte): Pădurar la Corbeni!... ( tare. ) Cine te-a bătut? ION: La judecată... că nu vream să spui. ANCA (cu nerăbdare): Ce? ION: Că de ce l-am omorât... ANCA: Omorât! ( aparte. ) Doamne Isuse Christoase! Cine e omul ăsta? ( cu teamă c-a aflat adevărul. ) Te cheamă... Ion... ION (dând din cap): Ion mă cheamă. ANCA: Și zice c-ai omorât pe... ION: ... Pe Dumitru Cirezarul... ANCA (aparte): Cum a ajuns omul ăsta aici?... Tu, Maica Domnului! I-ai fost călăuză; tu l-ai purtat pe căi necunoscute și mi l-ai trimes aici ca să ridice din calea hotărârii mele îndoiala... ION (moțăind): Acu mi-e somn... ( ascultă ca de departe. ) De ce urlă câinele? ANCA: Nu urlă nici un câine. ION: Ascultă... ANCA (aparte): Aiurează. ( tare. ) Ioane, vrei să te culci? ION: Da. ANCA: Scoală. ( îl ajută să se ridice. ) Vino cu mine... 'Aide p-aici. ( îl duce de mâini încetinel spre stânga, planul întâi. ) ION: Când urlă câinele, moare cineva... ( șovăie, ea îl sprijinește. ) ANCA: Încetinel... ION: Tu știi cine o să moară... O să moară Ion?... Dacă Ion moare, scapă de dracul?... ( se oprește, face o grimasă de durere și pune mâna la cap. ) Mă doare! ( Amândoi ies încet. ) SCENA VI [ modifică ] GHEORGHE, ANCA GHEORGHE (intră repede din fund): Anco! ( venind spre stânga ) Anco! ANCA (venind din stânga): Gheorghe! ( repede. ) Ce cauți? Ce vrei? Nu ți-am spus să nu vii până nu ți-oi face semn? Ți-am făcut semn? Vrei să dea Dragomir peste tine aici?... Pleacă, du-te și nu mai veni până nu te chem... GHEORGHE: Stai să-ți spui... Am venit să-ți aduc o veste bună... ANCA: Ce veste bună? GHEORGHE: Viu de la cârciuma Popii. Dragomir e tot acolo... E băut... A jucat cărți, a pierdut și-a făcut cinste la toți... E acolo popa, notarul, primarul, sunt toți în odaie... ANCA: Asta ți-e vestea a bună? GHEORGHE: Stai... Dragomir pleacă până-n ziuă. ANCA: Ei! Merge la târg. GHEORGHE: Nu... pleacă, nu se mai întoarce. ANCA: Ce? GHEORGHE: Te lasă... se duce în lume! ANCA: Cum! ( aparte. ) Nu crez eu asta. GHEORGHE: Anco... ANCA: 'Aida-de! Mai sunt și eu p-aici. GHEORGHE: Nu-ți pare bine? N-ai zis că mă iubești? ANCA: Ei da! Ș-apoi... dacă te iubesc? GHEORGHE: Când bărbatul își părăsește nevasta, ea are drept, după lege, să se desparță de el și să ia pe cine-i place. ANCA (impacientată): Ce vorbești prostii. Cum o să plece Dragomir? Unde să plece? GHEORGHE: N-a spus unde, dar își ia ziua bună de la toți... zău! Până în ziuă se pornește... ANCA: Om vedea... ( aparte. ) Așa? ( stă pe gânduri. ) GHEORGHE: La ce te gândești? ANCA: Gheorghe, uite-te la mine bine! Ești tu bărbat în toată firea, ori ești un om ușurel?... Mă poci eu încrede în tine? Faci ce ți-oi zice eu? GHEORGHE: Fac. ANCA: Dar dacă nu faci? GHEORGHE: Spune ce, să fac! ANCA: Bine... Să vedem ce-ți poate dragostea: du-te și orice s-ar întâmpla, până nu vezi semnul, nu te mișca. ( Gheorghe face o mișcare. ) Fără vorbă multă, pleacă. ( îl împinge spre fund. ) GHEORGHE: Anco! ANCA: Du-te. GHEORGHE: Mă iubești? ANCA (foarte impacientată): Da, da' du-te. ( îl împinge afară. ) Să nu te întâlnești cu el... ia seama. ( închide. ) SCENA VII [ modifică ] ANCA (singură, coboară la ușa din stânga și ascultă; o deschide binișor și se uită înăuntru; trece apoi și șade la masă): Vrea să plece... Ce să fac?... Să mă duc și să strig în gura mare... să dau pe vinovatul adevărat pe mâna judecătorilor și să scap pe nevinovat... Dar dovada? Bănuiala mea. Dar ce dovadă o să fie asta dacă el o tăgădui?... Ia stai... Care va să zică el mai are un an să o ducă cu frica în sân... anul ăsta o să umble fugar, și peste un an își poate spune singur fapta, și... s-a isprăvit... Să rămâie nepedepsit... Așa e legea, bine; dar eu poci să-l las așa?... Nu... nu se poate. ( pauză. ) Nebunul ăsta tot e osândit o dată... Pentru un păcat, două ori zece, un om tot cu o viață plătește... Și fără altă vină nouă, nebunul tot are să fie prins până la urmă și întors acolo de unde a fugit... ( pauză. ) Și dacă e vorba, ce este mai bine pentru un nebun? Să-și târască viața pribeag și chinuit, fără adăpost, fără o zdreanță pe el, fără hrană, ori să trăiască la închisoare îmbrăcat, hrănit și îngrijit la vreme și adăpostit?... Să fie slobod e mai bine? Să se bucure de lumina soarelui în bunăvoie?... Dar e nebun... Mai are nebunul bunăvoie?... Lumina soarelui fără lumina minții... O să-i ție lumina soarelui singură iarna de cald, ori de foame vara? O să găsească ori nu un suflet de creștin să-l miluiască cu o fărâmă de pâine.... o să degere, or o să se coacă toată ziuca, nemâncat, gonit de lipsa lui de voie, și seara o să adoarmă de foame pe pământul gol. Așa-așa... locul lui e la ocnă... Dumnezeu, cine știe pentru ce păcate, l-a aruncat în prăpastie, dar a fost și bun și i-a luat mintea cu care să-și judece ticăloșia: i-a dat greutatea... dar i-a luat cumpăna! ( stă pe gânduri. ) SCENA VIII [ modifică ] ANCA, DRAGOMIR DRAGOMIR (intră și se oprește în prag, e palid și cam amețit): Anco!... Anco! ANCA (tresărind): Ai venit? ( se scoală. ) DRAGOMIR: Da... îți pare rău? Dacă îți pare rău... mă duc iar... ( șovăie. ) ANCA: Nu-mi pare rău c-ai venit, îmi pare rău c-ai venit iar beat. DRAGOMIR: Asta așa e... sunt... ce e drept sunt cam beat... Am băut... dar de necaz am băut. ( oftează. ) Da, să știi tu... numai de necazul tău! ANCA: De ce ai băut nu știu, știu că ești beat... culcă-te. DRAGOMIR: Nu voi să mă culc... Am de vorbă cu tine... ANCA: Las' că mai vorbim mâine dimineață, acuma nu poți vorbi... DRAGOMIR: Ba poci... Dă-mi să beau. ANCA: Tot mai vrei? DRAGOMIR: Tot mai vreau... Adu vin și să stai aici, că am să vorbesc cu tine. ( el stă la masă, ea îi aduce o cană cu vin. ) ANCA: Na... să-ți treacă necazul. DRAGOMIR (ridică la gură cana și se oprește): Tu! ( rânjește la ea ) tu, n-auzi?... De ce vrei tu să mă otrăvești pe mine? ANCA: Ești nebun, vai de capul tău! Da' de ce să te otrăvesc? DRAGOMIR: Ca să scapi de mine, știu eu!... Și să trăiești cu altul... Poate că ai pus ochii pe Gheorghe, învățătorul... Am cam mirosit eu ceva... ( rânjind. ) Vai de voi!... Vă pui capul la amândoi! ( aduce cana la gură și iar se oprește. ) ANCA: Vorbești aiurea... DRAGOMIR: Să mă otrăvești, 'ai? ( îi dă cana și aspru. ) Na ici! Bea tu întâi... să te văz eu că bei. ANCA (ia cana, bea și i-o dă înapoi): Na. DRAGOMIR: Tu, Anco, spune drept, ce gândești tu de mine? ANCA (luându-și lucrul): Bine gândesc. DRAGOMIR: Bine?... Bine să fie... Las-o încurcată... ( pauză. ) ANCA: Aba, Dragomire, când pleci tu? DRAGOMIR: Unde să plec? ANCA: În lume... știu eu unde? Am auzit că vrei să mă lași și să te duci încotro ăi vedea cu ochii... DRAGOMIR: Cine ți-a spus? ANCA: Ce-ți pasă... De ce, Dragomire?... DRAGOMIR: Pentru că nu trăiesc bine cu tine... nu mă iubești... tu nu-mi ești nevastă, îmi ești vrăjmaș... pentru că tu m-ai nenorocit pe mine... ANCA: Eu? Aș vrea să știu și eu cum. DRAGOMIR: Da, tu... Dacă nu te cunoșteam pe tine, eu era să fiu altfel de om... ( bea și oftează. ) Hehe! Ce om era să fiu eu... Dar s-a dus... acu e degeaba... las-o încurcată! ANCA: Și vrei să mă lași? DRAGOMIR: Da, numai câtăva vreme... să vezi cum îți este și fără mine... ( bea. ) Ascultă ici la mine... unde ți-e gândul?... Eu am o daraveră departe... trebuie să plec mâine dimineață... Tu... fii cuminte... stai acasă și m-așteaptă. Să nu dea dracul!... Că te tai!... ANCA: O să zăbovești mult? DRAGOMIR: O lună, două, trei, mai mult... un an, nu știu... ANCA: Dar ai să vii înapoi? DRAGOMIR: Firește că viu... Tu ai să iei cu înscris de la Popa, -să-mi aduci aminte să-ți dau înscrisul - cinci sute de lei... Hanul poți să-l dai cu chirire; tot Popa vrea să-l ia... Șița de sub șură poți s-o vinzi... Scândurile de la deal o să le aducă peste câteva zile... mai ai să mai plătești vreo treizeci și cinci de lei... să le vinzi; poți apuca pe ele până la o sută de lei. ANCA (după ce l-a ascultat cu răbdare, clătinând mereu din cap): Aoleu, Dragomire! DRAGOMIR: Ce? ANCA: Să mai crez eu că ai să te întorci? Eu nu văz că-ți faci adiata? ( se scoală. ) Dragomire, tu n-ai să pleci... Cum se poate una ca asta! Să-ți lași tu casa ta și să fugi așa în lume... De ce? Ai scăpătat și mergi să slugărești unde nu te cunoaște nimeni? DRAGOMIR: Aș! ANCA: Ori te-a ars focul și mergi să cauți adăpost în altă parte? DRAGOMIR: Nu! ANCA: Atunci ai făcut poate vreo faptă rea și ți-e teamă de răspundere, de pleci așa în străinătăți de la tine și de la ai tăi... DRAGOMIR: Dec! ANCA: Că cine fuge așa? Cine își părăsește așa casa și locul, tam-nisam și-și ia lumea în cap?... Doar oamenii deznădăjduiți, or făcătorii de rele, or... nebunii. DRAGOMIR (bea și rânjește): Nebunii... ANCA: Deznădăjduit n-ai de ce să fii, că slava Domnului, ai după ce bea apă... Fapte rele zici că n-ai făcut, că tu știi și Dumnezeu ce stă pe cugetul tău... Atunci, Doamne iartă-mă, ăi fi nebun! DRAGOMIR (același joc): Mai știi? Oi fi... ANCA: De asta să nu râzi... ești tu nițel cam țicnit... adică, ce nițel! Ești bine de tot; de mult ți-ai pierdut sărita... ( Dragomir ascultă nervos. ) Noaptea visezi urât și sai din somn mereu... Ți-e frică să dormi cu lampa stinsă... Mai-nainte, unde se întâmpla la tine să te îmbeți!... Acuma îți bei mințile dintr-un țoi de rachiu... Mai-nainte mă sileai tu să fac pomană și să țiu soroacele de sufletul lui Dumitru ( Dragomir mișcare ) -ba că ți-a fost prieten bun, ba că e păcat că s-a prăpădit așa om de omenie! - Ajunsesem să mă mir eu de tine, cum tu bărbatul meu să nu mă lași o clipă măcar să-mi uit de bărbatu-meu ăl dintâi... De la o vreme încoace, alta ș-alta: dacă pomenesc cât de rar de el, te-apucă alte alea... Tu n-ai băgat de seamă ce-ai făcut adineaori? DRAGOMIR: Când adineaori? ANCA: Adineaori, când citea Gheorghe. DRAGOMIR: Ei? ANCA: Vorbeștii niște vorbe... de nu te-ar cunoaște omul ar crede... DRAGOMIR: Ce vorbe? Ce-am zis? ANCA: Ce nu se cade să vorbești... Încai la băutură, calea-valea... e omul cu mintea împăienjenită... Dar erai treaz... DRAGOMIR: Ei! Ce-am vorbit? ANCA: Mi-ai zis să-ți spui ce crez eu de tine, că tu ai omorât pe Dumitru... și Gheorghe era de față... DRAGOMIR: Și tu ce-ai răspuns? ANCA: Ți-am răspuns ca totdeauna... că ești nebun. DRAGOMIR (încruntat): Nebun!... ANCA: Uite, vezi... am luat seama că nu-ți place de loc s-auzi vorba asta. Ce să fie cu tine, Dragomire? Eu gândesc c-o fi vreun păcat... Să te spovedești... să te grijești... DRAGOMIR: Ce, am să mor? ANCA: Nu se spovedește omul numai când are să moară... DRAGOMIR (indispus): M-oi spovedi altă dată, n-am vreme acuma. ANCA: Când? DRAGOMIR: Când m-oi întoarce... ANCA: Dacă t-ei mai întoarce... DRAGOMIR: Ei, așa! Dacă m-oi mai întoarce... ( se ridică amețit ) m-oi spovedi... Ei, ș-apoi ce? Așa e viața omului! Pe toți dracul îi încalecă... toți o să moară, toți! Și eu o să mor... și tu o să mori, și Gheorghe și toți... pe rând, pe rând, ca la moară. ( se uită lung unul la altul. ) Tu, femeie, tu ești ispita... Anco! Anco! ( îi face șovăind semn să vie după el. ) 'Aide!... 'Aide, tu, n-auzi?... Mâini dimineață plec... Tu! De ce nu mă iubești tu pe mine? ( o apucă. ) ANCA (vrând să-l depărteze): Lasă-mă... DRAGOMIR: Nu te las... ( o ține cu d-a sila. ) ANCA (fixându-l): Aba, Dragomire, ții tu minte alaltăieri la pomană - că uitai să te întreb - când a venit rezervistul ăla, de ce ai fugit? DRAGOMIR (o lasă și o împinge ușor încolo): Care rezervist? ANCA: Ăla de semăna grozav cu Dumitru... DRAGOMIR: Tu știi care e ăla. ( se întoarce spre masă. ) ANCA (după o pauză): Zici că pleci dis-de-dimineață? DRAGOMIR (posomorât): Da... plec... ANCA: Atunci, culcă-te... ai și băut... e aproape de miezul nopții... DRAGOMIR (bea ce a mai rămas în cană): Mă duc! ( pleacă spre ușa odăii lui, la stânga, planul al doilea. ) Sunt beat... ANCA: Crez... ( urmându-l încet. ) Du-te de te odihnește... ( subliniind ) și... DRAGOMIR (din pragul ușii): Și... ce? ANCA: Închină-te... să nu mai visezi urât. DRAGOMIR: Bine! ( iese în stânga. Anca se uită din ușe în odaie. ) ANCA: Așa... Dormi acuma. ( închide ușa și ascultă, trece apoi și ascultă la ușa cealaltă, apoi coboară. ) Închină-te, Dragomire, că se apropie ceasul! (Cortina) ACTUL II [ modifică ] SCENA I [ modifică ] ANCA (singură la masă) Să chem pe Gheorghe și să-l pui să-i sfărâme capul... să stau să mă spovedesc lui Gheorghe cu de-amănuntul... Am eu vreme de asta acuma?... Poci să-i arăt lui așa de scurt și în pripă cum s-a strecurat și s-a înșirat îndelung, încet-încet, bănuială cu bănuială în sufletul meu, până să se înrădăcineze credința asta... că Dragomir e vinovat?... Să-mi pierz noapte cu vorbe... Dar Gheorghe poate să nu vrea, or să nu fie în stare să facă așa faptă... Cum e băiatul ușurel, m-oi căi că i-oi fi spus... ( pauză. ) Nu... N-am nevoie de ajutor... Să mă gândesc mai bine... Cine n-o să crează că tot nebunul fugit de la ocnă a omorât și pe Dragomir?... ( pauză. ) Da' de ce să-mi fac păcat și să mai străgănesc pe nevinovat?... Aseară, la cârciumă, Dragomir le-a spus la toți că pleacă-n lume. Am destul răgaz până la ziuă să-l târăsc și să-l arunc în puț; a plecat, s-a dus... nu mai vine azi, nu mai vine mâine, o lună, un an, nu mai vine de loc... M-a părăsit!... ( pauză. ) S-a hotărât... ( se scoală, merge la tarabă și ia o bardă, apoi coboară încet. ) Adică să fie greu lucru?... Doarme beat. Un uriaș doarme... doarme și cugetul lui și puterea lui și voia lui; viața lui arde încet și domol, cum arde lumânarea fără să vrea să arză... O femeie slabă, un copil fraged, hotărâre numai să aibă, poate să sufle o dată... ș-o stinge... ( se joacă cu barda, cioplind binișor pe muchia mesii ; în stânga s-aud gemetele nebunului ; ea se trezește din gânduri și ascultă. ) Nebunul... S-a deșteptat... o să-l deștepte și pe el... Ce să fac? Să-l trăsnesc în somn!... Să moară fără să știe că moare, fără să vază că eu îl lovesc, fără să-și aducă aminte de Dumitru... Dacă n-o vezi că vine, aia nu mai e moarte! Nu, nu vreau în somn: atunci ar fi parcă ar dormi mereu... Da... să-l deștept întâi: să știe că-i vine moartea, de la cine și de ce... ( pune barda pe tarabă și pornește spre ușa lui Dragomir, face câțiva pași și se oprește ; ușa de la Dragomir se deschide, el apare foarte turburat. ) SCENA II [ modifică ] ANCA, DRAGOMIR DRAGOMIR (speriat): Anco! ANCA (aparte): El! DRAGOMIR: Anco, am visat urât... mă doare mâna! ANCA: Aiurezi... te doare mâna din vis... DRAGOMIR: Mă înjunghie unde am semnul de mușcătură. ANCA: Șezi jos... tremuri. ( el șade. ) De unde ai tu mușcătura aia la mână, Dragomire? DRAGOMIR: De mult. ANCA: Bine, de mult; dar de unde?... N-auzi? DRAGOMIR: M-a bătut când eram copil și m-a mușcat unul pe care îl trântisem... ANCA: De ce nu vrei tu să-mi spui ce ai pe suflet? Eu văz că tu nu ești în toate ale tale... Tu ai un ghimpe în cugetul tău... Destăinuiește-te mie. DRAGOMIR: Ție? ANCA: Da, mie ( Dragomir mișcă din cap negativ ) spune și te ușurează; dacă ai duce-o mult așa, o să înnebunești... DRAGOMIR: Să înnebunesc! ANCA: Da... Ce ai visat? DRAGOMIR: Un cap de mort... cu dinții mari... vrea să mă mușce... mă doare... ANCA: Te doare că nu vrei să spui, te doare că nu te hotărăști să spargi buba și s-arunci răutatea afară... ( pauză - se apropie binișor de el și-l apucă pe după gât. ) Ia ascultă, Dragomire... adică ce ar fi, cum stăm noi aici amândoi, să te pomenești cu Dumitru ( el face o mișcare ) că intră binișor pe ușe... uite pe colo... ( arată în fund ) să-l vezi că vine, cum era el înalt și voinic, și se așează frumos colea la masă în fața ta: "Ei, bună seara, frate Dragomire... Ce mai faci? Mai îți aduci tu aminte de mine?..." ( Dragomir se zgârcește pe scaun și s-apucă de masă ; ea îi ia repede capul în mâini și cearcă să i-l întoarcă cu d-a sila spre fund. ) Ia uite colo... colo... Iacătă-l... iacătă-l!... Vino, vino, Dumitre!... ( vrea să-l întoarcă cu toată puterea. ) Ci uite-te!... DRAGOMIR (smucindu-se): Lasă-mă!... ( se scoală ; s-aude țipând nebunul ; Dragomir se întoarce spre stânga ; alt țipet. ) ANCA: Ascultă... ( Dragomir își întoarce privirile de la stânga, ea se repede aproape de el și, jucând spaima, șoptit. ) Dragomire! ( îl smucește și-l întoarce în loc cu fața spre stânga ; el dă cu ochii de nebun, scoate un strigăt înecat și rămâne încremenit. ) Uite-l... Știi cine e? E nebunul care a scăpat de la ocnă... DRAGOMIR: Ion! ( cade zdrobit pe scaun. ) ANCA: El! SCENA III [ modifică ] DRAGOMIR, ANCA, ION ION (coboară tremurând): Mi-e foame... Îmi dai să mănânc? ANCA (lui Dragomir încet): Trebuie să-l oprim aici până mâine... ( merge la tarabă, ia pâine, o cană de rachiu și țoiuri și le aduce pe masă. ) Șezi colea, Ioane... ION: Șez. ( șade sfios în fața lui Dragomir, care se dă înapoi cu scaunul. ) ANCA (dându-i să bea): Cum e la ocnă, Ioane? ION: Bodaproste... e bine. ( la întrebările ei, Ion răspunde lui Dragomir. ) ANCA: Și cum ai fugit de acolo? ION (ca iluminat): Vezi că s-a pogorât Maica Domnului la mine și zice: pe cum că, Ioane, când ăi ajunge la fântână sub deal, o să-ți iasă înainte cine să te aducă la mine, și să vii negreșit... să vii, că eu te scap de toți dușmanii tăi, și o să-ți fie bine, că eu, Maica Domnului, o să pui stavilă între tine și rele: relele să nu mai poată trece la tine, și nici tu să nu mai pot trece la ele... ( simplu. ) Așa... ANCA: Ei?... ION: Pe urmă, vere, m-am dus la fântâna de sub deal și am pus donițele jos... Ei! Era frumos și cald... și era pădurea singură... doar într-o tufă fluiera de departe o mierlă... Numa', dinspre partea dealului, iacătă că-mi iese înainte o veveriță, - vezi, o trimisese Maica Domnului! - Sta în fața mea în două labe și se uita la mine drept cu ochii ei mititei și galbeni. Eu am dat s-o prinz, când colo ea... țușt! A sărit p-o cracă subțire de alun: acu se încovoia craca și s-apleca cu ea până la pământ, acu se ridica, acu se ridica, acu se apleca. Eu după ea, ea iar înaintea mea, în două labe, se uita la mine... Îi sclipea ochii, vere, de parcă era două schintei și mă chema iac-așa... ( face gestul. ) Am umblat o zi întreagă: la urmă a pierit și am rămas rătăcit... Da' acuma o să mă duc înapoi acasă. ANCA: Unde acasă? ION: La ocnă. DRAGOMIR: Ai scăpat și vrei să te duci singur înapoi? ANCA: Da' de ce te-a închis pe tine, Ioane? ION: Pentru că am omorât pe Dumitru. DRAGOMIR: Da' tu l-ai omorât? ION: Eu. ANCA: Ba nu tu. ION: Ba eu... Luleaua și tutunul și amnarul lui era la mine. DRAGOMIR: Ei, ș-apoi? Dacă s-o găsi luleaua și tutunul și amnarul tău la mine, se cheamă că te-am omorât, 'ai? ION (neînțelegând bine): E!... ANCA: Ascultă-l pe el, Ioane, tu stai degeaba închis. ION (dă din cap): Hăhă! DRAGOMIR: Și o să scapi curând de acolo... Peste un an... ( se oprește privind bănuitor la Anca ; ea face o mișcare de inteligență, trece la tarabă, d-acolo în celar și ascultă prin ușe, pe care a lăsat-o crăpată. ) ION: Mai am unsprece ani. DRAGOMIR: Ba unul. ION: Ba unsprece... DRAGOMIR (impacientat s-apropie de Ion și confidențial, după ce a aruncat o căutătură de jur împrejur): Dacă mâine, poimâine, o ieși un om ș-o zice: dați-i drumul lui Ion, că nu este el vinovat, e altcineva... ION: Altcineva... Ei! Așa a făcut unul de la noi de la ocnă... om milos, vere, Dumnezeu să-l miluiască... DRAGOMIR (urmându-și jocul): Lasă-mă să-ți spui... E altcineva: Ion a fost un prost, i-a luat din buzunar luleaua și tutunul; dar când i le-a luat, Dumitru era mort... ION: Ba nu... DRAGOMIR: Ba era mort... cu fața la pământ... ION: Ba nu, era trântit pe spate ( Anca mișcare ) și a deschis ochii la mine... DRAGOMIR: Ce! ANCA (coboară repede la masă): Ș-apoi? ION: Apoi l-a podidit sângele pe nas și pe gură ș-a murit... ( mănâncă. Anca își șterge ochii și se uită la Dragomir. ) DRAGOMIR (răstit la ea): Ce te uiți la mine așa? ( ea apleacă privirile ; el mai aspru. ) Uite-te la mine! ( bate cu pumnul în masă ; Ion tresare ; foarte animat, cătră Ion. ) Când l-ai găsit în pădure? ION (se scoală speriat și începe să tremure): Spui, să nu mă lovești, să nu mă bați!... DRAGOMIR: Cine te bate?... șezi jos... ( Ion șade înfricoșat. ) Pentru ce să te bat? ION: Pentru că am omorât pe Dumitru... ANCA (coborând): Creștinul lui Dumnezeu, înțelege că nu tu. ION (cătră Dragomir): Nu eu... da' cine? ( Dragomir țâfnește. ) ANCA: Spune cine, Dragomire. DRAGOMIR (fierbând): Nu te-amesteca tu în vorbă!... Lasă-ne-n pace!... Nu știu... ( bea cu sete. ) ANCA (foarte simplu): Vrei să-ți spui eu, Ioane?... Uite cine. ( arată pe Dragomir ; acesta face o mișcare violentă. ) Uite, Ioane, vezi tu? Ăsta a omorât pe Dumitru. ( lui Dragomir. ) Zi tu că nu-i așa!... ( Ion se scoală, începe să râză pe-nfundate și să ochească pe Dragomir. ) DRAGOMIR (bea până-n fund, trântește pe masă cana, care se face țăndări, și se scoală): Sunt prost eu că stau la vorbă cu doi nebuni! ANCA: Doi nebuni! DRAGOMIR (amenințător): Tu, femeie!... ( încruntat, pornește spre ea, care s-a retras la tarabă. ) ION (dă un răcnet și se năpustește asupra lui Dragomir tăindu-i drumul; îl apucă de gât și-l învârtește în loc): Stai aci!... De ce l-ai ucis, mă, pe creștin? ( Anca din fund urmărește cu tot interesul jocul lor. ) DRAGOMIR (luptând, înecat): Lasă-mă, nebunule! ION (crescendo): Atunci, dacă l-ai omorât tu, pe mine de ce m-a închis, mă?... De ce m-a chinuit? De ce m-a lovit în cap? De ce? ( îl zguduie și-l împinge departe în față lângă masă ; Dragomir palid cade gâfâind pe un scaun... ) Dacă tu ești vinovat ( obidindu-se treptat și arătându-și moalele capului ) De ce mi-a făcut mie bubă aici înăuntru? ( se vaită. ) Mă doare!... Mă doare!... DRAGOMIR (se ridică pe furiș de pe scaun și face un pas): Cum să scap? ION (oprindu-se din plâns și repezindu-se): Stai aci! ( îl apucă de gât. ) DRAGOMIR: Anco, mi-a stins puterile! ION (crescendo): Tu... ești dracul!... Dacă tu ești dracul, de ce nu te duci să stai în balta unde te-a gonit Maica Domnului?... Or de ce nu mergi pe pustii locuri? Or de ce nu te întorci în fundul iadului?... De ce? ( îl pune în genunchi. ) DRAGOMIR: M-a răpus! ION: De ce să mă chinuiești tu pe mine? ( îl lasă un moment și-l privește rânjind sălbatic. ) Măi!... este la noi o ocnă părăsită... În fund e o baltă neagră... Dacă arunci o piatră-n fund, numa', de departe, din inima pământului, începe să aue, și aue tot mereu, și tocm-a doua zi tace, când zice Maica Domnului: destul!... Acolo trebuie să vii tu cu mine... să te iau de gât ( îl înhață ) să te ridic și să te arunc în fundul bălții... așa!... Haide. ( urlând. ) Haide!... ( îl târăște ; Dragomir se zbate. ) ANCA (aparte): Îl omoară... nu trebuie!... ( pune mâna pe bardă. ) DRAGOMIR: Săi, Anco! ION (îl târăște): haide! Nu urla, câine! ANCA (alergând în fața lui Ion, cu barda ridicată): Nebunule! Îți crăp capul! ION (tresare, lasă pe Dragomir și se dă la o parte sfios): Nu el?... N-ai zis tu?... Tu ai zis. ( se retrage spre fund. ) ANCA (ajutând pe Dragomir să se ridice): Scoală!... ION (depărtându-se): Atunci, mă duc. ( iese repede în fund. ) ANCA (după ce a ridicat pe Dragomir, care se așază obosit la masă și uitându-se în toate părțile): Dragomire, s-a dus! DRAGOMIR: S-a dus? ANCA: Se duce-n sat... Trebuie să-l întoarcem înapoi și să-l ținem aci până vedem ce e de făcut... 'Aide după el! DRAGOMIR: Nu merg... ANCA: Fuge! N-o să-l mai ajungem... DRAGOMIR: Du-te tu. ANCA (suie și privind către el, aparte): Așteaptă tu! D-abia a-nceput!... ( iese în fugă prin fund. ) SCENA IV [ modifică ] DRAGOMIR singur, apoi ION DRAGOMIR: N-o să-l mai poată ajunge... și chiar să-l ajungă, ce folos! Parc-o să aibă ea destul putere să se lupte cu nebunul... A putut femeia să mă vânză... acu ar vrea să mă scape, dar n-o să poată... Ion o să spuie... Încă un an... Pentru un an, să pierz viața întreagă!... Pentru un an! A! Când n-are omul noroc! ( își apucă cu mâinile capul. - Ion a apărut la vorbele din urmă, coboară și pune mâna pe umărul lui Dragomir ; acesta se scoală și rămâne ca trăsnit. ) Anco! ION: A trecut pe lângă mine acuma... eram pe laviță; s-a dus încolo la vale... Mi-e foame, dă-mi să mănânc. ( șade. ) Șezi și tu. ( bea. ) Bea și tu. ( Dragomir se supune ; - după o pauză lungă. ) E unul la noi la ocnă... Ce om bun, vere! Cum mă miluiește el pe mine: mănâncă numai câte o fărimiță și tainul lui mi-l dă mie! Ăla a fost ucis pe tată-său, și-l băgase pe frate-său la ocnă... Pe urmă, vezi ce l-a învățat pe el Maica Domnului, să vie la ocnă și să spuie: eu am răpus pe taica, lui neica să-i dați drumul, că nu e vinovat... ( simplu. ) Iac-așa. DRAGOMIR (din ce în ce mai mișcat): Și... ION: Și i-a dat drumul lui frățini-său și l-a închis pe el. DRAGOMIR: Pe el... ION: D-apăi!... Într-un târziu după aia, a aflat el că frățini-său umblă să moară, și s-a rugat să-l lase de la ocnă să meargă acasă cu soldați numai pentru trei zile, că zice că: ce-am avut eu cu taica aia a fost altă socoteală; dar nu voi să plece alde neica până nu m-o ierta... DRAGOMIR: Și l-a iertat? ION: Da' de unde!... DRAGOMIR: Nu l-a iertat? ION: Nu, n-a vrut să-l lase de la ocnă să meargă... DRAGOMIR: Și frate-său a murit așa? ION (dă din cap că da, bea, apoi se uită lung la Dragomir): Mă Dragomire, tu ești sănătos și cu mintea întreagă și o să trăiești bine... și eu... ( zâmbind trist ) o să mor așa... necăjit, bătut și nebun! ( se ridică. ) DRAGOMIR (foarte pătruns): Ioane!... ION: Vezi... Tu la ce n-ai venit să spui pe cum că Ion nu-i vinovat... Pe Ion l-ați bătut în cap degeaba... Luați-mă pe mine. Ce-am avut eu cu Dumitru e altă socoteală, dar pe Ion lăsați-l săracul! ( cu obidă adâncă ) și Ion s-ar fi rugat la Maica Domnului Buna pentru păcatele tale... Vezi!... Vezi. ( plânge liniștit. ) DRAGOMIR (plânge înfundat): Ioane, eu caut să te scap pe tine... Tu să nu mai mergi, nu mai trebuie să mergi înapoi la ocnă... ION: Da' unde o să mă duc eu? DRAGOMIR (iute): Tu o să stai aci cu noi. ( Anca intră prin fund și se oprește în ușe să asculte. ) Or nu; mai bine să plecăm... Vino cu mine... scăpăm amândoi. Îți cumpăr haine nouă, pălărie, cizme nouă... De mâncare, de băutură... tot... îți dau eu ce-ți trebuie. ( Anca se retrage afară în închide ușa ; Dragomir pleacă amețit spre dreapta și se întoarce înapoi. ) Or nu... vino și tu cu mine... ION: Unde? DRAGOMIR: Colea în beci... să scoatem banii ( ia lampa ) și să plecăm... 'Aide... ( Dragomir pleacă cu lampa înainte spre chepengul beciului ; Ion îl urmează. Dragomir deschide și pornește să scoboare. Ion se retrage. ) 'Aide! ION (retrăgându-se cu frică): Nu, nu intru... DRAGOMIR: Da' să nu pleci! ION: Nu. DRAGOMIR: Or nu... stăi ( iese din beci, aleargă la ușa din fund, o încuie și ia cheia ; o pune în buzunar și coboară iar în beci. ) Viu acuș... ION (trece la masă și bea, fredonează un cântec haiducesc, apoi se oprește ascultând): A început iar... Când urlă câinele, moare cineva... DRAGOMIR (iese din beci cu lampa și cu o ulcică în mână; închide chepengul la loc; vine la masă, scoate o basma din sân și toarnă în ea banii din ulcică; înnoadă basmaua și o pune în sân): Gata, Ioane! ION (apucat de un fior): Mi-e frig! ( Dragomir, mereu pripit, se repede în stânga și vine îndată cu o zeghe, pe care o aruncă pe umerii lui Ion, și cu două pălării, una i-o pune lui Ion și alta o pune el pe cap. ) DRAGOMIR: Acu plecăm... Tu să nu vorbești nimic pe drum... să mă lași pe mine. 'Aide... ION: 'Aide! ( alt fior. Pornesc amândoi... Ușa e încuiată. ) DRAGOMIR: Ne-a închis pe dinafară! ( stă un moment, caută cu gândul și aducându-și aminte. ) A! ( se caută în buzunare... găsește cheia și deschide. Anca le vine în față ; ei se dau înapoi ; ea intră și închide ușa. ) SCENA V [ modifică ] DRAGOMIR, ION, ANCA ANCA: Da' încotro, Dragomire?... Încotro, neică Ioane? DRAGOMIR: Ascultă, Anco... ANCA (coborând cu Dragomir): Nu mai spune, că știu; eram la ușe. ( Ion se-nvelește în zeghe, se trântește pe o laviță și se culcă. ) Vezi, Dragomire, când zic eu că tu ești mai nebun decât... ( arată cu ochii pe Ion. ) Să fugi în lume cu el!... Pe unde o să umble? Pân pustii? O să vă întâlniți cu oameni... O să-l cunoască cineva... E scăpat de la ocnă... Și chiar să nu-l cunoască nimeni, poți tu să-i stăpânești mintea? Da' când l-o apuca iar turba ca adineaori? DRAGOMIR (demoralizat): Atunci?... ANCA: Ce copil o să auză asta și n-o să priceapă ce legătură e între oamenii ăștia doi, de pribegesc în lume, fără să poată spune de unde vin, fără să știe unde se duc? DRAGOMIR (descurajat de tot): Dar ce să fac? ANCA: Să rămâi aici și să-l ținem și pe el până ne-om gândi la altceva mai cuminte. DRAGOMIR: Dacă n-o vrea... dacă nu-l putem ține... ( Ion geme și se zbuciumă în somn ; Dragomir se sperie și se îndeasă spre Anca. ) ANCA: Trebuie să putem... Cât o fi aici, îl iau eu pe seamă. ( merge la Ion, care se muncește rău în somn și zguduindu-l forte brusc. ) Ioane! Ioane! ION (sare din somn; e cu totul apucat): Da! Eu sunt vinovat... Maica Domnului mi-a zis să spui, ca să nu mă loviți... Bateți-l!... Dați-i la cap!... Se preface că e nebun... ( înduioșat către Dragomir. ) Uite cum îl bate! Uite cum îi dă la cap lui Ion! ( țipând de groază. ) A!... Nu!... Nu!... Nu dați! ( în culmea spaimii. ) O să-i spargă oasele, îi turtește țeasta capului... O să-l omoare!... ( își acopere ochii. ) ANCA: Ioane! ION (crescendo): De ce-l mai bate pe Ion dacă a murit? ( dă cu piciorul ca cum ar vrea să înlăture ceva. ) Să-l ia de aici... e plin de sânge... ( mai dă o dată. ) Nu mai mișcă... ( iar. ) A murit... ( pornește spre fund. ) DRAGOMIR: Pleacă! ( amândoi se reped după el și vor să-l apuce. ) ION (țipând): Nu puneți mâna!... Să nu dați... Ion a murit! ( se smucește și le scapă ; se repede la tarabă, ia un cuțit mare și ridicându-l în sus măreț. ) Nu puneți mâna!... Ion merge la Maica Domnului. ( se precipită în odaia din stânga. ) ANCA: După el! DRAGOMIR (oprind-o): A luat cuțitul! ANCA: Nu e nimic!... După el, să-l liniștim! Dacă răcnește așa, aude cineva de pe drum. ( vrea să meargă spre stânga ; Ion, cu figura radioasă, reapare ținând în sus cuțitul plin de sânge ; face doi pași și se prăbușește ; amândoi se reped la el și-l ridică. ) DRAGOMIR: S-a înjunghiat! ( îl așează pe o laviță lângă masă. ) ANCA: Înjunghiat aici!... În casa noastră! ( stă pe gânduri ; pe chipul ei strălucește o inspirație. ) DRAGOMIR (dezolat): Ce-ai făcut, Ioane? ION (deschizând ochii): Dă-mi apă... mi-e sete! ANCA (cu o bărdacă de apă): Ține, Ioane. ION (bea): Bodaproste... Maica Domnului mi-a zis: scoate-ți măruntaiele când intră Necuratul, și aruncă-le câinelui... ANCA: Ascultă, Dragomire. ION: ... Că eu, Maica Domnului, o să pui stavilă între tine și rele... ș-o să dormi... o să dormi... Dă-mi apă... mă arde... ( Anca îi dă. ) DRAGOMIR: Ioane! ION (dând cu mâna într-o parte bărdaca): Scoate-mi măruntaiele și dă-le câinelui să nu mai urle!... Caută-mă la picior, din jos de genunchi... am un chimir... Să te duci la ocnă și să-l dai de la mine ăluia de a omorât pe tată-său... ANCA (scoate chimirul și-l bagă în buzunarul lui Dragomir): Ține... ( aparte. ) Nu moare odată... o să ne apuce ziua. ION (iluminat): Uite veverița!... colo sus... pe cracă!... Uite-o ( vrea să se închine și-i cade mâna ; - în extazul suprem. ) Maica Domnului!... Tu ești?... Tu mă chemi?... Stai, că viu... iacătă-mă, viu!... ( expiră. ) ANCA (închinându-se foarte pătrunsă): S-a isprăvit!... Dumnezeu să te ierte, omule. ( Dragomir e zdrobit ; ea, schimbând tonul d-odată. ) Acu-i acu, Dragomire... acu ce ne facem?... DRAGOMIR: Să dăm de știre... ANCA: Vrei să intri, or să mă bagi pe mine în fundul ocnii! Să zică că l-am omorât noi!... Nu. Până acuma nu știe nimeni c-a venit aici: să-l aruncăm în puțul ăl părăsit. Mâine om astupa, puțul și atât... 'Aide! Nu e vreme de pierdut! Se luminează de ziuă; rămânem cu mortu-n casă până mâine noaptea... A! Să sting lumina... trece cineva pe drum și ne vede ieșind așa... ( stinge lampa. ) Pune mâna... ( Amândoi iau pe Ion și pornesc spre fund ; se aud în depărtare clopotele de la biserică... Ei se opresc s-asculte. ) Toacă de utrenie... Ai avut încai noroc la moarte, Ioane: îți trage clopotele ca la toți creștinii!... La alții nici măcar atâta!... ( Ies prin fund... Pauză - în timp ce clopotele urmează. Amândoi reintră. Anca aprinde lampa ș-o aduce pe masă. Dragomir foarte deprimat șade ; cămașa îi e mânjită puțin de sânge. ) SCENA VI [ modifică ] ANCA, DRAGOMIR ANCA: Acu, ce stai? Trebuie să te gătești de plecare. DRAGOMIR: De plecare... ANCA: Firește. DRAGOMIR: De ce să mai plec? ANCA: Ca să scapi și tu și să mă scapi și pe mine. Dacă se află, și ești tot aici, și eu am tăcut, se cheamă că amândoi l-am omorât... Eu... sunt nevinovată și nu vreau să cază vina pe mine. Dacă vrei să stai, eu caută să mă duc în sat și să spui tot, tot, tot... Dacă pleci, mă fac că găsesc pe Ion în puț și dau de știre... N-ai grije; îți las eu vreme destul s-ajungi departe... Tu ești fugarul, tu vinovatul... ș-am scăpat amândoi... DRAGOMIR: Vino și tu. ANCA: Dacă fug și eu, cade vina pe mine; nu poci asta... ( suie ; după o pauză mare, coborând la el cu brațele încrucișate. ) Nu ți-e rușine! Nu ți-a fost milă și păcat de Dumnezeu!... Creștin ești tu?... Om ești tu? Vine un biet păcătos în casa ta, îți cere o bucățică de pâine la masa ta, e obosit și te roagă de adăpost sub acoperemântul tău, îți spune taina lui, și tu, fiară fără de lege, pui mâna pe cuțit și spinteci omul! ( Dragomir face niște ochi foarte mirați. ) Cu ce-ți greșise bietul nebun?... Ce piedică ți-era el în lumea asta largă, unde e loc pentru toți? ( cu toată energia. ) De ce ai omorât pe Ion? DRAGOMIR: Eu... pe Ion!... ANCA: Pe Ion. DRAGOMIR: Eu... am omorât... pe Ion! ( râde febril. ) ANCA: Râzi? Nu tu, da' cine? ( el se uită la ea lung ; ea îi înfruntă căutătura ; merge la el și-l apucă de pieptul cămășii. ) Asta ce e? Sângele ăsta al cui e? Nu-i sângele lui Ion?... DRAGOMIR (își încheie repede minteanul la piept): Fugi d-aici! ANCA: Nu te-ncheia, Dragomire; pe cămașe e puțin; în odaie dincolo e mult; uite, ici e plin... Du-te în curte, e stropit peste tot; mergi de scoate o găleată din puț, să vezi apa roșie... Tu, ucigașule, tu! O să te gunoiești de viu între pereții de sare umezi până o socoti Dumnezeu c-a venit ceasul să te cheme ca să te judece el mai bine... DRAGOMIR: Pentru ce? ANCA: Pentru că ai ridicat viața altuia... DRAGOMIR: A cui? ANCA: A lui Ion. DRAGOMIR (stă un moment și se șterge la ochi): Femeie! Dacă te-ar întreba cineva pe tine de asta, ce-ai spune?... ANCA: Ce-am văzut. DRAGOMIR (ciudit din ce în ce): Ce? ANCA (simplu): Că Dragomir a răpus pe Ion nu știu de ce!... DRAGOMIR: Tu? ANCA (ia lampa și o pune la oblon; apoi coboară): Măcar că tu ai fost rău cu mine, mie tot mi-e milă de tine, Dragomire; am să-ți dau o povață... Dacă s-o întâmpla și n-ăi avea noroc să scapi până la urmă; dacă or pune mâna pe tine, nu fi prost și te-apuca să tăgăduiești cum faci cu mine, că acolo nu te joci ca aicea: te-or pune la chinuri, vai de viața ta!... O să-ți rupă carnea, să-ți smulgă dinții și unghiile, să-ți descheie țeasta capului... Ascultă-mă pe mine, eu îți vorbesc de binele tău. ( se uită cu neastâmpăr în fund. ) DRAGOMIR: Care va să zică... ANCA: Faci ce-ți spui eu: mărturisești c-ai ucis pe Ion și te alegi numai cu pedeapsa; încai scapi de chinuri. DRAGOMIR (revoltat, bătând cu pumnul în masă): Da' dacă nu l-am ucis eu? ANCA: Asta e! Începem iar; ba nu, ba da, ba da, ba nu. DRAGOMIR (fierbând): Lasă-mă! ( își vâră capu-n mâini, astupându-și urechile. ) SCENA VII [ modifică ] ACEIAȘI - GHEORGHE GHEORGHE (intră repede, vede pe Dragomir și vrea să se retragă): Dragomir! ANCA (suind la Gheorghe; foarte repede și șoptit): Mergi în sat, ia pe primar și oricâți oameni găsești, spune că te-am trimes eu pentru un omor... și vino cu ei... GHEORGHE: Ce e? ANCA: Mergi, îți spui... o să vezi... Vino iute! ( îl mână afară. ) SCENA VIII [ modifică ] ANCA, DRAGOMIR ANCA: (vine cu pasul grav la Dragomir, care stă pe un scaun cu capul în mâini) Scoală, Dragomire, c-a sosit ceasul! DRAGOMIR (se scoală): Ceasul! ANCA: Ceasul socotelii. Stăi drept... adună-ți mințile câte le mai ai și răspunde la ce te-oi întreba... Pentru ce l-ai omorât? DRAGOMIR (înecat de ciudă până la lacrimi): Nu! Nu l-am omorât eu!... N-ai fost tu aicea? N-ai văzut tu? ANCA: Nu pe Ion... pe Ion lasă-l... De altcineva îți vorbesc eu acuma... DRAGOMIR (pălind, încet): De cine?... ANCA: Știi de cine, nu te mai preface... Tu vrei să pleci, tu caută să pleci. ( el face trist din cap că da ; ea, aspru. ) Ei!... Nu faci un pas de-aici până nu-i zici pe nume... ( privindu-l cu toată puterea. ) Zi-i odată pe nume! DRAGOMIR (încet de tot): Du...mi...tru! ANCA (răsuflând din adânc): Ai văzut? Așa! Du-mi-tru! ( șade jos ; el stă în picioare. ) Pentru ce l-ai ucis... DRAGOMIR: Pentru tine... ANCA: Pentru mine... DRAGOMIR: Ca să te iau eu... ANCA: Cum l-ai ucis? Spune. ( își pune coatele pe masă și bărbia în palma și ascultă nemișcată ; el stă drept, se încheie cu îngrijire în mintean și povestește simplu. ) DRAGOMIR: Mă tot goneai... Odată, când ai ieșit de la biserică la Vinerea Marea, seara - ți-aduci aminte - m-am dat pe lângă tine și ți-am zis încet: "Anco! De ce n-ai vrut să mă iei pe mine? Eu tot te iubesc... Lasă-l pe Dumitru și vino!..." Ți-aduci aminte? ANCA: Da, mi-aduc. DRAGOMIR: Tu mi-ai răspuns: "Am bărbat, lasă-mă-n pace!..." ANCA: Și tu? DRAGOMIR: Eu am plecat acasă, n-am dormit toată noaptea și dimineața... m-am hotărât. ANCA: Cum ai făcut? DRAGOMIR: Știam când se-ntoarce de la deal pân pădure... și l-am așteptat... Venea șuierând... Ne-am întâlnit, ne-am dat în vorbă... i-am arătat o plută înaltă; el a ridicat ochii în sus. Am tras cuțitul, și până s-aplece iar ochii... ( se oprește, stingându-i-se glasul. ) ANCA (își acopere fața - un moment - apoi și-o descopere și-l privește așteptând): Ei?... Înainte. DRAGOMIR: Ce să-ți mai spui? ANCA: El ce-a făcut? DRAGOMIR: A țipat ș-a căzut în genunchi... a dat să scoață cuțitul... da' m-am repezit și l-am lovit peste mână și la beregată... când m-am aplecat la el, m-a mușcat de mână. ANCA: De la el era mușcătura! ( îi face semn să urmeze. ) DRAGOMIR: Pe urmă, l-am întors cu fața în jos, am mers la fântână de m-am spălat și m-am dus acasă să mă culc, că nu mai puteam, cădeam d-a-n picioarele de ostenit... Ion l-a găsit acolo... Pe urmă... știi... ANCA (sculându-se): Știu... La un an ai venit și mi-ai zis: "Anco, nu-ți mai trăiește bărbatul, mă iei?" Vorba ta și glasul cum mi-ai spus-o, mi-au dat un junghi pân inimă; nici nu te luam altfel, că mi-erai urât; de-aia te-am luat ca să te aduc în sfârșit aici. De la început te-am bănuit. Tot ce-ai făcut pe urmă, întâi grija de sufletul răposatului, apoi spaimele și turba ta când îți pomeneam de el, vorbele tale fără șir tot de omorâtori și de termenele până când încape pedeapsa, și visurile tale cu capete de morți, care te mușca, și câte altele, puneau mai mult temei bănuielii mele. Mai întâi, mă hotărâsem să te curăț - ba era să bag și alt suflet în păcat! - pe urmă am stat să mă gândesc mai bine. Adineaori credeam că o să te sugrume nebunul; era să las să te socotești cu el, dar aveam și eu cu tine o răfuială mai mare: nu te puteam lăsa să treci dincolo așa nejudecat aicea. ( pauză. ) Te-am judecat, te-ai mărturisit, trebuie să-ți dau acuma pedeapsa ce ți se cade c-ai răpus pe omul ce mi-era drag ca lumina ochilor, tu, care mi-ai fost urât totdeauna... ( suie și-l lasă-n urmă. ) DRAGOMIR: Eu te-am iubit... și... ANCA: Și?... DRAGOMIR: Și... da' acu e degeaba... Eu trebuie să plec în lume; tu... poate să iei pe Gheorghe... ( înecat și foarte încet ) dar să știi că tot te iubesc... ANCA: Da? ( râde. ) Așteaptă să vezi tu acuma cum o să-ți plătesc eu ție dragostea. ( pauză. ) DRAGOMIR: Anco, eu plec... să mă ierți! ANCA: Să te iert! D-aia te-am răbdat eu lângă mine, d-aia am umblat eu atâta vreme să te aduc aici, ca să te iert? ( râde. Se aud pași și glasuri afară. ) DRAGOMIR: Taci!... Anco, vine cineva... ANCA: Da, vine Gheorghe, cu oameni... vin să te ridice că ai omorât pe Ion. DRAGOMIR: Pe Ion! ( izbucnind. ) Tu m-ai vândut... cu Gheorghe... ANCA: D-apoi cine? DRAGOMIR (îngrozit, căutând în toate părțile): Femeie! Vreau să scap... Nu vreau să puie mâna pe mine!... Mi-e frică!... Vreau să scap! ANCA: Nu se mai poate! ( s-aude glasul lui Gheorghe. ) GHEORGHE (d-afară): Haide toți! DRAGOMIR (răcnind): A! ( țintește pe Anca și se precipită la ea s-o strângă de gât. ) ANCA (țipând și fugind spre ușe): Săriți, fiara! ( ușa se deschide ; Gheorghe și alți oameni năvălesc înăuntru ) mă omoară și pe mine! SCENA IX [ modifică ] DRAGOMIR, ANCA, GHEORGHE, mai mulți oameni DRAGOMIR: (coboară aiurit și se înțepenește în față; Gheorghe și alți doi oameni coboară la el și-l apucă de amândouă brațele; el se uită la ei pierdut și tremurând) Merg... merg eu... să nu mă bateți, merg! ( rugător cătră Gheorghe. ) Nu mă strânge așa tare de-acolo... Ți-am spus că mă doare! ANCA: Oameni buni... a tras aseară la noi în gazdă un biet drumeț; nu știu de unde venea, nici unde se ducea... L-a ucis bărbatu-meu! În odaie și colea, uitați-vă, e lac de sânge!... Căutați în puțul ăl părăsit de lângă grădină... Avea nenorocitul de el un chimir la picior... acu e la Dragomir în buzunar. ( Dragomir pune machinal mâna, scoate chimirul și-l dă râzând prostește unuia din oameni. ) UN OM (cu o frânghie în mână): De ce omorâși creștinul, mă? ( îl leagă.) ALT OM: Luați-l!... La primărie... ANCA: Oameni buni... eu v-am descoperit fapta; dar omul ăsta e bărbatul meu... O să mi-l luați de tot.. rămâi singură. Trebuie să mă lăsați să-i spui și eu o vorbă... ( Oamenii se dau cu respect în lături ; ea s-apropie de Dragomir, care stă nemișcat, și răspicat îi șoptește. ) Dragomire, uite-te la mine ( el o privește ) pentru faptă răsplată și năpastă pentru năpastă! (Cortina)


content:
DIN CARNETUL UNUI VECHIU SUFLEOR NENOROCIREA UNEI REGINE Seara când are să joace, își aduce fiecare actriță slujnica, s-o aibă de ajutor la costumat — mai coase ici, mai prinde-mă dincoace, ori du-te de-mi adu un ceai, sau cere de a cineva o țigară șcl. Raluca Stavreasca luase de câteva zile o slujnicuță așa de nostimă încât ardeau în foc toți actorii, toți mașiniștii, lampiștii, dulgherii și pompierii; căci este pesemne și aici ca-n toate ale lumii un fel de ironie a soartii: nimini nu s-aprinde mai grozav ca un pompier. Când îi trebuia Stavreaschii “madmazela”, madmazela ședea la taifas ori se zbenguia pântre culise . Într-o seară multregretata artistă juca pe regina într-o melodramă înfricoșată . În actul al patrulea se făcea o revoluție la poarta palatului . Regina, blocată în palat de valurile populare, intra în scenă, care reprezenta o mare sală de recepție, zicea câteva cuvinte pripite, ieșea apoi în balcon ca să vază ce e jos, unde urla mulțimea turbată, și trebuia să se întoarcă în scenă repede, palidă și desfigurată de groază : văzuse cum pe fiul ei iubit îl sfâșiau fiarele scăpate din lanțurile robiei . Pentru ca efectul să fie mai puternic, talentata tragediană își pregătise pudră fără roșu ca să-și dea pe braz când o ieși în balcon . Vine actul al patrulea ; replica se apropie . Raluca dă cutia cu pudră și oglinjoara în mâna madmazelei și-i zice foarte severă : — Madmazelo, să faci bunătate să vii după mine: să nu te dezlipești de-aci, ai înțeles? daca nu vrei să te scarmăn! Replica a sosit. Strigăte fioroase se aud sub balconul palatului regal. Regina se arată încruntată de spaimă în scenă. Cum intră ea, pocnește în tot teatrul un râs ca de cine știe ce comèdie. Ea pune mâinile la piept, ridică ochii la cer, pășește spre rampă și declamă cu toată căldura: “Fiul meu ! prințul !… unde e prințul ? Dumnezeul meu ! presimț o mare nenorocire !” Aș! publicul râde înainte cu un hohot colosal și se pornește s-aplaude cu mâinile, cu picioarele, cu bastoanele — se zguduia policandrul. Regina își pierde cumpătul. Întîi nu știe ce să crează, ea, atât de obijnuită să captiveze și să stăpânească publicul cu glasul ei frumos, cu ținuta și gesturile ei nobile. Apoi îi trece prin gând că este o cabală, pentru care trebuie să fie recunoscătoare Mariții „Blondii” (Costandineasca) cu care era certată la cuțite... Dar cheful publicului merge înainte crescând: nu e chip să mai stea în scenă. Tremurând din toate fibrele, cu sufletul în prada unei senzații mortale, face la dreapta-mprejur ca să fugă... Când se întoarce să scape de privirile amețitoare a sutelor de chipuri strâmbe de râs, de cine dă cu ochii?... De madmazela... Madmazela era la spate, cu oglinjoara la subțioară, cu cutia cu pudră într-o mână și cu puful încărcat în alta, gata să i-l aplice: intrase de la-nceput după urma nefericitei suverane. Închipuie-și oricine ce furtună de râsete a fost în teatru când a văzut lumea că și regina a descoperit cauza misterioasă a nenorocirii ei. — Ce cauți aici, mizerabilo? răcnește regina în culmea încordării tragice, și cu pumnii-ncleștați vrea să se repează asupra sclavei importune. Publicul simte că-i explicație la mijloc și se oprește ca prin farmec din râs, ca și cum o singură palmă năbușise toate gurile-ntr-o clipă. — Nu mi-ai poruncit să viu după dumneata că mă scarmeni? Alt potop de râsete și de aplauze. În sfârșit, Gatineau, regizorul, prinde de veste într-un târziu, ca todeauna, și strigă lui Petrache mașinistul să lase cortina. Peste zece minute când s-a potolit zgomotul vesel, s-a început iar actul — dar dramă mai era aceea? Trecea cât trecea, se stăpânea lumea câteva secunde și iar pufnea ori cineva din public, ori chiar un actor, și să te ții apoi! toată lumea — adică toată lumea afară de Raluca, firește, care era în adevăr cea mai dezolată regină. După ce a scărmănat-o pe madmazela, i-a dat a doua zi drumul, și s-a împăcat și cu Blonda; căci la repetiția de dimineață neapărat s-a vorbit tot de comèdia de cu seara, și din vorbă-n vorbă, Blonda — ea nu fusese seara la teatru — a zis către Dragulici: — Biata Raluca! auzi, biata fată! să-i strice proasta tocmai monologul, calul ei de bătaie! Raluca auzit-o, a uitat că sunt certate și a luat-o gura pe dinainte: — Închipuiește-ți, dragă, tocmai scena pe care contam! Astfel s-a rupt gheața și cele două prime subiecte s-au făcut iar prietene bune. Asta era într-o luni dimineața: vineri sau sâmbătă s-au certat iar, fiindcă Stavreasca a pretins de la direcție să-i dea ei într-o repriză un rol pe care-l „crease” Blonda... Asta nu se face: fiecare cu creațiile lui ! QUIPROQUO Într-un an cădea Crăciunul sâmbătă — sâmbăta era ziua operii italiane. Se dedea II Trovatore. De pe la cinci ceasuri galeria gemea de mitocănime foarte veselă. Cântau tenorul Patierno, primadona Bianchi și baritonul, nu mai țiu minte cum îl chema — un nume italienesc strajnic — Crampampolini, cam așa ceva — însă un excelent bariton. Teatrul plin și artiștii foarte bine dispuși. Signora Bianchi era cam după masă, foarte aprinsă la față și apilpisită; tenorul era în voce, iar signor Crampampolini prânzise in compania della Bianchi, corpo di Dio! Terzetul final din actul întâi a mers admirabil, un brio rar. Aplauze nebune, galeria fanatizată. „Bis! bis!” A doua oară bucata merge și mai cald. Cântăreții sunt chemați la rampă de două, de trei, de patru ori. Câțiva amatori furioși încearcă să cheme pe artiști a cincea oară; de astă dată nu mai se prinde: se mai aud fară răsunet ici și colo câteva bătăi în palme umflate și ostenite, și-n sfârșit un glas mitocănesc din galerie pornește risolutto fortissimo —Bravo!... Pascali! Matilda! Dimitriade! EXCES DE ZEL La Brăila a deschis întâi café-chantant un grec, într-o grădină unde ținea și cafenea și birt. Grecul adusese, după recomandația unui samsar, o cântăreață excentrică de renume. La reprezentația de deschidere, grădina era plină de lume — tot negustori chiaburi cu nevestele, cu fete mari, cu copii... Impresariul era în culmea fericirii, se plimba de la masă la masă, zâmbea și saluta cu respect în dreapta și-n stânga. „Diva”, care nu cunoștea moravurile caste ale publicului brăilean, apare pe scenă într-un costum abracadabrant; pornește să cânte, s-aprinde, face gesturi prea-prea și la refren, Eh! allez-y, mon petit chien… etc., îi trage un chiot apilpisit și niște tifle... cu piciorul. Toată lumea scandalizată; grecul se reazimă de un felinar să nu cază. Refrenul se repetă cu mai mult brio: lumea începe să murmure și să se ridice. Grecul, îngrozit, dă să se repează pe scenă, dar nu-l ajută balamalele. Al treilea cuplet cu vârf și-ndesat! Lumea se scoală, și-n mijlocul protestărilor de indignare s-aude un țipăt sfâșietor — leșinase impresariul... Fiindcă pusese capital în întreprindere și avea contract cu „diva” s-o ție măcar două luni cu câte douăzeci și cinci de lei pe seară, a trebuit s-o păstreze. În toate serile însă ședea între culise: când venea refrenul, punea mâna în buzunarul jiletcii și striga: — Madama! dau ținți franți șuplimentu: mai cu modeștia! REVANȘĂ Direcția teatrului o ținea Costache Caragiale în tovărășie cu Costache Mihaileanu. Iorgu Caragiale ieșise din școala de muzică a cadeților — adică jumătate ieșise și trei sferturi fusese dat afară, pentru că nu-nvăța nimica și se ținea de farse toată vremea. La școala de muzică era profesor un popă de regiment muscal, fugit, se zicea, din țara lui, unde fusese osândit la pierderea darului. Era un popă rău și ursuz. Odată scoate pe Iorgu la teorie și-l întreabă în câte feluri se duce o notă ținută; Iorgu se gândește, se scarpină-n cap și răspunde: — Crescendo, descrescendo și ris... și răs... și ris..., și nu mai știe. — Și răs și ris ce? întreabă popa răstit și dă să-l apuce de ureche. Iorgu se ferește-n lături și răspunde: — Și răs -popă! Apoi i-a tras popa și crescendo și descrescendo și rinforzando, și l-a dat afară; și astfel se găsea acuma luat pe procopseală de frate-său și de tovarășul acestuia, Costache Mihaileanu. În teatru avea câmp deschis pentru instinctele sale de farsă, la cari n-a așteptat mult ca să le dea de lucru. Într-o seară juca directorul Mihaileanu pe un nobil cavaler rătăcitor. După ce-l omoară vrăjmașii într-o întâlnire, frații de arme îl aduc pe năsălii, îl întind pe catafalc, și amanta vine să-l plângă. Catafalcul era așezat lângă fundal tocmai unde venea gaura tabloului — toate tablourile au câte o mică spărtură pe unde se vede de-napoi în scenă și-n public. Ce-l împinge demonul pe Iorgu? Pune un ac în vârful unei nuiele, vâră nuiaua pân spartura perdelii și-ncepe să-mboldească pe răposatul cavaler, pe când îl jelea atâta lume adunată cu venerație împrejurul catafalcului. „S-a stins sufletul cel mai generos, s-a oprit din bătăile ei inima cea mai fidelă!” se vaită amanta dezolată. Iorgu îi trage câteva bolduri; răposatul șoptește: — Ce-i asta, bre? Cine-i acolo? „S-a pierdut floarea cavalerismului! s-a frânt spada cea mai nobilă a mândrei Burgundii!” adaogă un frate de arme. Iorgu repetă cruda jucărie; Mihaileanu, fierbând: — Ești nebun?... Cine-i ala?... Vrei să mă scol acuma de-aici? „Mort! mort el ! Dumnezeul meu! mort! “ Iorgu cu nuielușa iar; Mihaileanu, în culmea scrâșnirii: — Cine e? să-l ucid când m-oi scula! Ah! m-a omorât mișelul... ticălosul! Aș! l-a chinuit pe răposatul până s-a lăsat perdeaua... Se scoală-n sfârșit Mihaileanu turbat, aleargă pe scenă, află cine fusese „mișelul” și-i arde lui Iorgu cu sete câteva perechi de palme de-i strămută căpriorii. După aceea mai vine și celălalt director, Costache Caragiale, și-i trage altele, ca să-i puie la loc ce-i scrântise tovarășul. Iorgu le mănâncă și tace. Vine mai târziu vremea să se joace Don Ranudo de Colibrados, o farsă de Kotzebue, foarte comică, deși prea copilărească. Don Ranudo e un „grande d'Espana” ruinat, lipit pământului, însă tot fudul, tot țanțoș și plin de „morgă”. Odată se plimbă cu nobila „dona” de Colibrados, ligniți amândoi de foame, pân satul vasalilor lui, și-ntâlnește pe unul stând pe câmp la gustare. Îl întreabă: „Mă, țărănoiule, ce faci tu acolo?” Țăranul se-nchină până la pământ: „Gustam și eu ceva, stăpâne.” „Ce gustai, mă?” „Niște brânză, măria-ta.” „Ce fel de brânză? ia să văz și eu ce fel de brânză... Știi, nobila mea consoartă, că mâncările bădăranilor ăstora au câteodată gust bun, mai ales după plimbare... Ia să-ți văz brânza, mocofane!...” Țăranul le dă atunci o bucată din desaga lui, iar nobilii trebuiesc să i-o smucească repede și s-o mănânce cu mare lăcomie. Costache Mihaileanu (don Ranudo) era foarte grețos: te miri din ce i se apleca; de aceea, când avea să mănînce ceva în scenă, își aducea bucățica lui de-acasă. Iorgu îi zice directorului, care uitase demult istoria cu acul: — Nene Costache, dă-mi mie să joc pe țăranul. — Bine; ia-l. La reprezentație, Mihaileanu îi dă o bucată frumoasă de caș să-l aibă în desagă: Iorgu însă în scenă mănâncă el cașul și-i dă în loc un cocoloș de lumânare de seu cu fitil cu tot tăvălit în răzătură de săpun și acoperit cu praf de tibișir. Cât era de flămând nobilul hidalgo, de mușcat a mușcat-o, dar n-a putut-o-nghiți brânza bădăranului. DIN CARE SE VEDE CĂ METODA CHINOROZULUI NU-I ATÂT DE RECENTĂ PE CÂT S-AR CREDE Iorgu se emancipase de frate-său Costache și locuia singur în casa unde se făceau probele, în dosul teatrului; avea un salonaș și o odaie de culcare. În casa aceea se aduna regulat un cerc de ștrengari veseli tot unu și unu, fel de fel de tipuri. Din cercul acela au făcut parte în tinerețea lor o mulțime de oameni, cari mai târziu au jucat un rol însemnat în țară: este destul să citez pe cel mai mare democrat al istoriei noastre — C.A. Rosetti. În această amestecătură de viitori oameni iluștri și de nulități, de oameni de spirit și de nerozi, pe cari-i aduna și-i ținea la un loc numai dragostea de păcăleli, de râs și de veselie, se afla și un oarecare Matache Pițirigă — cântăreț în dreapta la biserica Slobozia, corist la operă și actor la teatrul român. Tot într-o vreme răsărea pe orizontul artei naționale o nouă stea ursită să eclipseze toată pleiada... Peste scurt timp de la apariția ei, ajunsese obiectul unui cult public. Tânăra stea monopolizase adorația eleganților timpului, iar pe de altă parte Iorgu monopolizase atribuțiile de preot al sectei. Unul dintre sectarii noului cult, un tânăr boier pe atât de urât și de zevzec, pe cât era de fervent, fiind și el membru în cercul ștrengarilor, vine odată la Iorgu și i se mărturisește: — Aman, Iorgule dragă! sunt prăpădit, nenorocit, nu mai pot trăi de atâta chin: să nu mă lași! Și-i spune că i-a scris „persoanii” multe răvășele cu miros de odagaci, dar că n-a avut parte de răspuns; că este desperat și s-a hotărât s-o isprăvească la un fel: ori să capete o întâlnire ca să-și declare focul, ori să-și ia adio de la lume; ș-așa îl roagă pe Iorgu, ca prieten și băiat de inimă, să nu-l lase și să-i facă rost de o ocazie, pentru care tânărul va ști să fie cu prisos recunoscător. La această propunere destul de boierească, Iorgu, care știa toate biletele și toate stăruințele urâtului, îi răspunde: — Îți fac rost, dar mai întâi să dai un chef ștrengarilor. Se-nțelege că a doua seară se și înființase cheful în salonașul lui Iorgu. Șampanie din destul, și toți ștrengarii în păr. Ghebosul, căci era și ghebos înamoratul, gătit, pomăduit și parfumat, până să nu se puie la masă era și amețit de perspectiva fericirii, și acum trăgea cu coada ochiului la Iorgu, așteptând semnalul — căci fericirea îi era promisă chiar pentru seara aceea... Ștrengarii erau mai nebuni ca todeauna, iar Matache, în capul mesii, cânta pe nas popește: „Adevăr, adevăr grăiesc vouă: puțin și nu mă veți vedea și iarăși puțin și mă veți vedea!” Și râsete... și chef!... Tocmai când se-ncinsese bine toiul petrecerii, lui Matache îi vine rău, se scoală de la masă și iese afară să ia aer... Era pân ianuarie. Mai trece puțin și Iorgu ridică un toast „pentru realizarea visurilor tutulor amorezaților”... era semnalul. Deodată se și aude în odăița de alături o tuse gingașe năbușită: „Ține-mă, Născătoare! Să nu mă lași, sfinte Pantazi!” Iorgu deschide ușa de la mijloc, pune mâna în cocoașa ipochimenului, îi face vânt în odăiță și-nchide la loc... Peste câteva minute se aud țipetele înamoratului înăuntru și ușa din fund bufnind; apoi se deschide ușa de la mijloc și s-arată Matache în négligé de jună cântând în falset ca o maică stariță: „...Și iarăși puțin și mă veți vedea!” Înamoratul intrase în odăiță, unde bătea pe fereastră lumina îndoioasă a zăpezii de-afară și numaidecât începuse să-și toarne declarația. Matache îl mângâiase pe obraz, pe gât, apoi, simțind că urâtul s-apropie să-l pupe, îl umflase de păr și de urechi și-i demonstrase că nu era ce-și închipuia. Nenorocitul a dat năvală la ușa din fund, care răspundea în curte, a luat-o la fugă pân zăpadă, pe din dosul teatrului, și s-a oprit tocmai la cafeneaua Fialcowsky numa-n gheroc și cu capul gol. P-atunci junimea aleasă se strângea la Fialcowsky. În cafenea era lume multă împrejurul biliardului: se juca o partidă interesantă. Cum a intrat tânărul nostru, toată lumea a părăsit jocul și a-nceput să bată din palme și să se strâmbe de râs. Tânărul a rămas încremenit câtva timp — nu-și putea închipui să fi transpirat așa de repede știrea despre trista-i aventură — până i-a spus unul să se uite-n oglindă... Era peste tot obrazul negru strălucios ca o cizmă de paradă: Matache fusese uns pe mâini cu chinoroz. Înamoratul nenorocit nu și-a făcut seama singur de desperare — chinorozul pesemne are efect răcoritor — dimpotrivă a trăit și încă bine, așa că mai târziu a ocupat multe funcțiuni și dignități înalte, a trecut de mare om politic, de mare orator și mare literat... bineînțeles că mai mare decât orice a fost și a rămas până la moarte aceea ce fusese când cu chinorozul lui Matache. ...Când acu câțiva ani adăogam la carnetul meu șirurile de mai sus, tânărul păcălit trăia încă; astăzi el e mort — Dumnezeu să-l ierte de toate versurile și de toată proza cu care a înavuțit tânăra noastră literatură, de toate discursurile pe cari le-a pronunțat pe rând în cele două Camere și-n întruniri publice! — și fiindcă „despre morți numai bine”, iată-i numele pur și simplu: Pantazi Ghica. LOGICĂ STRÂNSĂ În vremea războiului din urmă, pe vară, lui Iorgu Caragiale îi venise iar furia să joace — căci era retras din teatru de vreo câțiva ani și avea funcția de comisar comunal la hala din Piața Amzii. Despre „această ocupație burgheză și prozaică, și despre căderea lui din gloria artistică trecută” — așa zicea el — făcuse, într-un moment de inspirație, câteva versuri lirice cam așa: „Dup-atâția ani de fală, De artă, poezie, Mă văz vătaf la hală Peste măcelărie; Și bietele bucheturi, Ce-adese-am secerat, În niște zarzavaturi Acum s-au preschimbat!” Acuma, apucat de nostalgia culiselor, întocmise o trupă de nespălați și luase cu chirie locul viran de pe Podul Mogoșoaii în fața străzii Umbrii, unde s-a clădit mai târziu casele lui Ienciulescu. Pune dulgherii să-i facă o scenă [...] și-ncepe reprezentațiile. Într-o sâmbătă seara, era și sărbătoare, juca Adam si Eva. Grădina era plină, mai ales de ovrei. Iorgu, directorul, n-avea rol; se plimba de colo până colo pântre public ca să se bucure de succes. Localul, cum era așezat, nu era prea potrivit pentru teatru: cu zgomotul trăsurilor de pe Podul Mogoșoaii, nu putea auzi publicul nimica de pe scenă. Era tocmai monologul Satanii. Satana se vedea dând din mâini și din picioare, se vedea mișcând buzele, dar grai de loc. Un ovrei de la locul din urmă, lângă zidul care da în pod, îl vede trecând pe directorul și-l cheamă: — Domnule director! Domnule Iorgu! iu n-avuz nimica; dracul ala vorbește prea încet. — Strigă-i să vorbească mai tare, zice directorul și pleacă. —Mai tare! mai tare! strigă ovreiul. Degeaba... Iar: — Domnule director! — Ce poftești iar, nene? — Nu m-avude. — Apoi dacă nu te- avude dracul pe dumneata, cum vrei să-l avuzi dumneata pe el? A rămas ovreiul deocamdată amețit de logica zdrobitoare a directorului, dar pe urmă s-a dezmeticit și nu s-a lăsat: — Domnule Iorgu!... — lar? — Apoi nu mi-a plitit el să m-avuză: iu am plitit să-l avuz pe el! Văzând Iorgu că n-o scoate la căpătâi cu ovreiul, îi zice: — Lasă, nene; nu vezi ce zgomot e afară? mai aibi și dumneata răbdare până la Sfântul Dumitru, pân' ne-om muta de aici! Era pe la Sântămărie. MOMENT DE DISTRACȚIE Serghe răposatul era de specialitatea lui dramatică intrigant în melodramă și în comedie moralist mușcător. Odată juca cu trupa lui proprie în provincie o melodramă, în care fabula este cam așa: un mizerabil persecută de moarte pe o pereche de tineri foarte cumsecade, buni nevinovați. Îl juca Serghe pe mizerabilul. Acest intrigant face fel de fel de mișelii și crime, și ce e mai scandalos decât orice e că omul acesta pervers are o virtute — conștiința ticăloșiei lui, și spune curat, cu un cinism revoltător, că el e bun de spânzurat. Victimele, pe cari era cât p-aci să le răpună, scapă la un moment dat din mrejele lui. El spumează și toarnă de ciudă un monolog enorm; după ce se mărturisește publicului de toate câte le-a făcut, încheie cu o frază de mare efect: „A! iubiții mei! A! naivă pereche de turturele! mă credeți învins?... N-aveți grije! nu-mi veți scăpa! Am să vă înfășur în urzeala mea ca și un păianjen infam pe două musculițe amorezate !... Da, da! sunt infam! sunt un păianjen infam!” Apoi râde sardonic, și-aruncă mantaua peste umăr și pleacă cu pași largi și apăsați. Serghe ținea la monologul lui, decât nu știa boabă din rol, ca de obicei: — La tine mi-e nădejdea, Caimac băietei făgăduiesc să fac cinste! Caimac era diminutivul de mângâiere al lui Maican sufleorul. ...Iaca a sosit în fine și marele monolog... Păianjenul infam o ia la început cu binișorul, rar și-ndesat. Șirurile dântîi merg bine... Pe urmă se pornește mai iute; Maican îl ține de scurt; Serghe îi dă zor înainte, se-nfierbântă, iar Maican suflă din fundul inimii. La o frază pe care o apucă bine, Serghe se repede-n goana mare, strigă, sforăie și nu mai aude pe sufleor. Acesta, cum era foarte nervos și pripit» pierde și el șirul, și se-neacă amândoi de tot. Păianjenul desperat își frânge mâinile, bate din picior și mârâie pântre dinți: — M-ai omorât, frate Caimac... mersi! Dar acum, Maican, tot pierduse șirul, se uita din cușca lui la Serghe și-l aștepta să se mai potolească pentru ca să-i poată arunca un început de frază. Cum se uita el așa, bagă de seamă că i-a plesnit tricoul lui Serghe, și cu cât se zbuciumă intrigantul mai tare cu atâta se rânjește și plesnitura... în vremea asta Serghe aiurit o ținea-ntr-una. „Dar ce e de făcut? Dumnezeul meu! ce e de făcut?” Deodată se oprește să facă joc de scenă mut și să-și mai tragă răsuflarea. Maican profită de ocazie și-i șoptește repede: — S-a rupt tricoul, nene Serghe, ieși! Cum aude Serghe șoapta — o aștepta de mult — o prinde-n zbor și strigă cu putere: „Dar ce-i de făcut Dumnezeul meu? S-a rupt tricoul, nene Serghe, ieși!”' Maican a căzut de pe scaunul lui din cușcă sub scenă și din căzătură a dat în friguri. LUPTĂ DREAPTĂ Maican sufleorul era slab și nervos peste măsură. Pasiunea lui, care lua proporțiile vițiului, era tutunul și cafelele turcești potrivite din zahar — de unde i se și trăgea numele de Caimac, nume pe care un filolog neprevenit l-ar putea lesne bănui că provine dintr-o simplă metateză: Maican... Caimac. Odată pune prinsoare cu Dragulici să bea cinsprezece cafele una după alta: a câștigat. Dragulici le-a plătit; dar ca să nu rămâie în pagubă s-a prins și el că bea tot atâtea romuri. După ce le-a băut, zice: — Mai plătești un pour la dame Caimac? — Nu se poate, răspunde Maican; acuma e rândul cafelelor. RUȘINE Într-o duminică, în ziua de Crăciun, mitocănimea era ca de regulă în păr la galerie. Se juca Amicii falși — Nos Intimes a lui Sardou. Se făcuse pesemne abuz la casă; se vânduseră probabil mai multe bilete decât prescrie regulamentul: erau peste cinci sute de mitocani sus, înfierbântați ca la orice praznic: vorbeau, râdeau, se certau; ședea unul peste altul; țipa unul strivit, ceilalți făceau chef — ceva nespus. Când să se ridice perdeaua, unul din loja din dreapta a galeriei începe să strige vesel pe altul din loja opusă: — Niță al Zamfirii! Niță al Zamfirii văduvii! — Uite, mă! zice Niță către altul de lângă el; vezi, nene, mitocanii din Tirchilești și de pă la Bonaparte a-nceput și ei să vie la teatru... Oleu! Apoi se-ntoarce spre cel din față care-l chemase: — Mă, pârlitule, ai luat piatră-n gură când ai intrat înăuntru? Niță era umblat pe la teatru; probabil cel din Tirchilești intra pentru întâia oară în templul Taliei române. Lumea a-nceput să râză; dar a trecut asta și s-a ridicat perdeaua. Zgomotul din galerie nu înceta însă, așa că nu s-auzea mai nimic de pe scenă. Tudorița Pătrașcu juca în Amicii falși pe băiatul lui Marecat — un debutant pe calea vițiilor cu frumoase promisiuni; un ștrengar de vreo șaisprezece ani, care sărută slujnicele și cade leșinat țeapăn din cauza remușcărilor ce i le dă consumarea pripită a unui trabuco furat din tabacherea lui papà. Cu toată lipsa vreunui talent mai deosebit, Tudorița, tânără p-atunci, frumușică și zveltă, făcea un efect minunat: ștrengarul era foarte nostim în pantalonii lui de dril alb, într-un air de catifea și cu o pălărie de paie pusă cochet la o parte à la diable m’emporte. Când să se isprăvească actul întâi, Niță al Zamfirii, aplecat cu jumătate trupul peste galerie afară, arată pe Tudorița și zice tovarășului de lângă el: — Vezi tu, vere? băiatul ăla e fată mare... zău! Astfel actul întâi s-a sfârșit, în râs și aplauze, cu mult succes. Am mers să fumez cu actorii între acte. — Ce zicea mitocanul de Tudorița? mă-ntrebă Dragulici. — Explica altuia că e fată mare. — Auzi dumneata ce rușine pe biata Tudorița după atâția ani de carieră! Adevărul e că biata fată plângea de rușine. FERICITĂ IMPROVIZAȚIE Solomonescu era și cântăreț la Biserica Dintr-o zi și artist dramatic. Dimineața, după liturghie, se punea la zacuscă, se stropea bine și se scula de la masă tocmai seara ca să meargă la teatru; după reprezentație mergea la Vasile Băcanul, la „Garibaldi”, unde cina cu Dragulici până să toace de liturghie. Cu programa aceasta de viață, își confunda adesea diminețele cu serile și viceversa: la biserică își dedea în petecul declamației și la teatru în al isonului. Avea pe lângă asta păcatul că nu putea pronunța niciodată curat numele proprii și neologismele. Odată juca Ștefan Mihăileanu pe Olliwer Cromwell în Mușchetarii lui Dumas, și Solomonescu pe un ofițer de gardă în tabără. Ofițerul intră grăbit în cortul Protectorului și strigă: „Gen'rale! gen’rale! a sosit bastamentul !” Publicul pufnește. Generalul se ridică de pe scaun indignat ca să dea o lecție incultului: „Mizerabile! vorbește frumos! uiți că te afli în fața generalului Croncovel! Aplauze frenetice. Până târziu acu câțiva ani, nenea Ștefan, de câte ori îmi povestea întâmplarea, pe care o știam destul de bine, fiindcă fusesem de față, îmi zicea: — Daca nu-mi venea mie inspirația să improvizez vorbele alea, îmi strica dobitocul toată scena! EXTEMPORARE În Roza magică (Pied de Mouton) , Solomonescu juca pe alguazilul. Într-o scenă alguazilul vine, la ordinele lui don Nigaudinos, să aresteze pe logodnica acestua fugară cu altul. În scenă se află don Nigaudinos (neuitatul Dragulici), Lăzărilă (Caragiale Iorgu), alguazilul (Solomonescu) și perechea înamoraților. Dragulici zice lui Solomonescu: “Hahà ! iată și porumbița ! Fă-ți datoria om al legii !” Solomonescu începe ca la ohtoic : “Seniorina, te somez să te întorci la casa părintească !” “Din inimă vorbește polițaiul ăsta seniore”, zice Caragiale . — Da – răspunde afară din text Dragulici foarte serios – din inimă, din inimă, numai cam pe nas ca la Biserica Dintr-o zi! UN “LA” NATURAL Se pregătise Jianul pe vremea direcției lui Millo. A doua zi era reprezentația, dar încă nu se hotărâse cine să cânte doina haiducească între culise. Ghiță Alexandrescu cânta minunat, dar nu se putea să se-auză glasul lui, fiindcă el juca pe eroul piesei și cântecul trebuia să fie al altui haiduc… Cine să cânte?… Mincu, care pretindea că-și mancase vocația de tenor, se oferă el. Oferta e primită. Face repetiție, pune pe Flechtenmacher să-i transpuie muzica pentru tenor, nu bea toată ziua nimica, a doua zi înghite la ouă proaspete și cafele reci, și seara vine la teatru legat la gât cu o basma mare. În sfârșit iese între culise la vreme să-și aștepte replica și acordul orchestrii. Emoție n-avea deloc; de ce ar fi avut? el conta sigur pe si bemol și aria suia până-n la natural . Replica a sosit. Orchestra dă acordul și tenorul pornește. Rulada introductivă merge bine, intră în măsură, o bătaie, două, trei, – la a patra, Dragulici, care-l pândea la spate, îl gâdilă fără veste cu degetul – Țața Mița, așa îi ziceam toți, se-neacă: cuac ! GLUMĂ PROASTĂ Șamil sau Vulturul Caucazului e o melodramă plină de sentimente patriotice și de scene grandioase. La un moment dat, după o încăierare sângeroasă, cerchejii ia la goană pe muscali; scena rămâne goală și pe un vârf de stâncă se luptă în duel un georgian cu un rus: georgianul biruie, ia steagul, și rusul, străpuns, cade în prăpastie. Mincu se propune să facă el pe rusul cu steagul: — Fac eu pe muscalul, să v-arăt eu o căzătură de tragedie cum nu s-a mai văzut în București! Seara și-aduce o saltea d-acasă, și o pune între culise la picioarele practicabilului de la poalele muntelui. Vine scena. Mincu, rănit, scapă din mâini stindardul, se lovește la piept, se-nvârtește într-un picior și șovăie. Dragulici ședea pe vine jos între culise cu mâinile gata pe căpătâiele saltelii: când vede că pornește muscalul de sus, îi trage salteaua! Erau vreo doi stânjeni de unde pornise Țața Mița: din norocire, însă, n-a suferit tare decât la părțile moi. OFERTĂ GRAȚIOASĂ În Millo director, Țața Mița juca pe Nastasache; Țața era afumat rău de tot în seara aceea. Când vine cu fișicul de cofeturi ca să-i ofere directorului, pe care toți în piesă îl cred director de minister, zice: „Domnule director, mă rog, nu poftiți un bubon? „Mulțumesc, amicul meu, răspunde Millo; mănâncă-l dumneata mai bine.” UN CREDITOR TURBAT Millo rămăsese la Brăila dator unui hangiu grec 150 de galbeni, chiria și întreținerea trupei două săptămâni și bani împrumutați din mână la plecare. Fusese vorba că imediat ce s-o întoarce în București și va începe teatrul să-i trimiță înapoi banii. Așteaptă grecul un an, doi, trei... scrie zece, cinsprezece, o sută de scrisori — nimic. În vremea asta, se ruineaza negustorul, ajunge mufluz și vine din Brăila cu vreo douăzeci de galbeni, cât îi mai rămăsese totul cu totul din naufragiul lui. Îl întâlnesc într-o dimineață; mă ia la o parte încruntat și mă-ntreabă unde șade Millo: — Sinti ruinato, domnule; am venit se me da banii domno Millo, or lu-mpusco! Și-mi arată un pistol turcesc încărcat... I-am spus, firește, că nu știu unde șade debitorul și l-am lăsat. Seara, mergând spre Fialcowsky, mă gândeam de ce n-am mers să previu pe Millo să se păzească, ori să dea de veste la poliție, când, mă-ntâlnesc iar cu grecul. Era liniștit de tot; zice: — Stii, am gasito pe domno Millo! — Ei, zic, ți-a dat? — As! frate, saracul, țe se me da? daca nu împrumutam eu cu ținți galbeni, n-avè țe muncà astazi! ÎNDOIT LAPSUS Millo juca la Bîrlad în tournée de vară, având în trupă și pe răposatul Mincu — nici nu pleca Millo fără Țața Mița — era în repertoriu. La Bîrlad le mergeau afacerile rău de tot: datori la han, la birt, cafenea, chelneri, la toată lumea. Desperați, afișează pe Jianul, căpitan de haiduci pentru reprezentația „de adio”, cu speranța să umple sala, să plătească ceva din datorii și să plece după noroc în altă parte... Seara, teatrul aproape gol... Millo juca pe Cîrc-Serdar și Mincu pe Ghincu — ca de obicei. E o scenă unde Jianul, prins odată, scapă, și Cîrc-Serdar întreabă pe Ghincu: „Ce ne facem, măi Ghincule?” și Ghincu răspunde: „De! știu și eu, Cîrc-Serdare!”... Millo se uita la lojile și scaunele goale trist. Vine scena: „Ce ne facem, măi Mincule? ” „De! știu și eu, Musiu Millo!” răspunde Ghincu. CHESTIE PERSONALĂ A fost un scandal nepomenit când trupa franceză de operete mici, de la noua grădină Stavri, a cutezat să facă pe scenă un joc de cuvinte, inocent s-ar părea, dar care era să aibă urmări regretabile. Era într-o piesă o scenă de improvizație, în care actorii — neuitații Debeer, Roux și M-lle Gandon, o femeie aproape genială — făceau pe întrecute jocuri de cuvinte în acțiune. Debeer zice lui Roux: „ J'ai un grand oiseau dans ma main!” „ Cela n'est pas possible.” răspunde Roux. „Je t’assure.” Debeer deschide mâna și arată o nucă: „C’est une noix (une oie), tu vois?” „ Ah!, oui, răspunde Roux pipăind pe Debeer și considerându-l lung din cap până-n picioare; j'e conviens que c' en est une. După multe alte grozăvii de aceeași speță, Gandon întreabă pe Debeer: „ Vois-tu là tout pres de la coulisse des navires? „ Non pas. ” „ Mais il doit y en avoir.” „ Comment?” „ Puisqu-il y a là un port, un grand port de Roumanie.” Și Gandon aduce un porc pe scenă... Atunci începe un scandal înfiorător... Toată lumea în picioare: „Francezii vor să-și râză de români și de România!... Nu ne putem lăsa insultați de străini în țara noastră!... Afară străinii!... Scuze numaidecât ori o lecție exemplară șcl. ...” Și huiduieli, înjurături, fluierături și bastoane ridicate în sus... Bieții artiști vor să se explice... Nu se aude nimic... Scandalul crește. În sfârșit, Debeer reușește să se facă un moment ascultat, în care timp „își cere iertare daca a supărat cumva pe onorabilul public, că gluma era inocentă, fără cea mai mică intenție ofensătoare — un nenorocit joc de cuvinte, pe care artiștii îl regretă din tot sufletul etc.”. Zgomotul începe să se potolească puțin; când deodată un telegrafist înalt și chipos, cu niște barbete colosale, se repede turbat până lângă scenă și făcând niște gesturi mărețe strigă pe dasupra întregului zgomot: — Cer cuvântul! Nu se poate! Eu vreau imediat satisfacție personală pentru cochon de la Roumanie ! A izbucnit un râs general... Daca râzi nu mai ești necăjit: reacția s-a făcut ca prin farmec, și eminenții artiști au putut urma în liniște spectacolul. BONBON Într-o vară juca pe piața Constantin-vodă circul lui Hüttemann. Pe-atunci nu se pomenea încă în capitala Belgiei Orientului de café-chantant: altă petrecere de vară nu era decît circul, grădina Rașca și panoramele. Luceafărul circului era domnișoara Henriette, fiica directorului: frumoasă de basmu. Înaltă, subțire si mlădioasă ca o nuia de richită; talia nu-i trecea printr-un inel, ce-i drept, dar o puteai cuprinde desigur într-un covrig cu susan; trăsuri fine; pielița trandafirie; părul negru și creț; ochii verzi deschiși — ce raze umede aruncau acei ochi ! — gura ca o cireașă coaptă; dinții mărunți, cei de sus cu strungăreață la mijloc... Alte signalmente n-are... ba da: în bărbie o gropiță și când râdea alte două în obraji. Își închipuie oricine ce de cofeturi, ce de buchete, și câte bătăi în fiece seară între adoratori! Dar ceva mai mult... Fata avea un armăsar adevărat arăbesc, favorit al ei, tânăr de trei-patru ani, alb tot ca laptele, părul lucios ca sideful, coama și coada ca niște fuioare de borangic în unde, urechile străvezii și rumene, nările roșii și ochii aprinși ca doi cărbuni... Alte signalmente n-are... ba da: era pintenog la trei picioare cu câte o pată neagră. Cum era fata era și Bonbon — așa-l chema. După toate jocurile, gimnastică, sărituri prin cercuri de hârtie și focuri de artificii, paiațării, ieșea și domnișoara Henriette călare pe Bonbon — o apariție feerică. Era îmbrăcată ca amazoană, un costum de catifea verde ca smarandul, încheiat, dinainte de sus până jos și la mâneci, cu bumbi auriți mat; în cap o tocă de aceeași stofă cu rochia cu o pană albă mare, cu mănuși și biciușcă tot albe. Bonbon avea coama împletită în codițe prinse de panglici; căpăstrul și frâul de șnur de mătase cu un ciucure mare de ibrișim pe frunte, toate astea verzi, cu câte o mărgea de aur mat la fiecare înnodătură. Mișcări de școală înaltă, pasuri în ritmul muzicii, salturi și complimente... și grindină de bucheturi... în sfârșit, domnișoara descăleca în mijlocul arenii, atârna frâul de oblânc, scotea din aumônière cofeturi și le dedea lui Bonbon; apoi făcea gropițele-n obraji și striga cu glasul ei de șaisprezece ani: „Bonbon, embrasse-moi! Ștrengarul sforăia și fugea făcând o sumă de cochetării. Domnișoara se supăra: „Qu’est-ce que c’est que cette manière?... embrasse-moi tout-de-suite! El iar făcea nebunii și nu vrea... Domnișoara scotea batista, o punea la ochi, începea să ofteze și să plângă... Atunci Bonbon se oprea din sărituri, se uita lung la ea, se apropia încet-încet și-ncepea s-o mângâie cu fruntea pe umăr. Ea se-ntorcea binișor zâmbind și el îi dedea numaidecât o guriță: „Ah! merci!” Și Bonbon pierea din arenă ca praștia. De prisos, crez, să mai spun câte inimi nenorocise domnișoara Henriette. Cum se arăta în arenă, intrau fiorii morții în sute de suflete, parcă le-ar fi lucrat o baterie electrică — și se-nțelege că, daca era vorba de baterie electrică, cei mai susceptibili, cei mai buni conductori erau telegrafiștii: strajnic pătimeau toți, dar dintre toți cel mai prăpădit era T..., aprins la culme. De aceea ne și zicea, cum era glumeț de fel: — Nu vă dați cu chibriburi pe lângă mine, că ia foc! Telegrafistul se afla foarte încărcat de electricitate... se cam trecuse și din băut de focul pasiunii — nu-i vorbă, și până nu se pomenea de domnișoara Henriette se cam trecea el, dar acu era cu câteva grade mai sus. Avea un sfanț: îl păstrase ca să-și cumpere un bilet de amfiteatru. Ce și-a făcut el socoteala? să intre în circ pe mofturi și să rămâie cu sfanțul să ia tutun și alune prăjite pentru paiațe — erau două paiațe mici foarte comice și drăguțe. Așa, pleacă de lângă noi fără veste, dă vreo două târcoale baracii și vede în partea grajdului o spărtură în uluci, de vreun stânjin de la pământ, pe unde aruncau rândașii gunoiul. Se suie pe grămada de gunoi, se vâră pîn spărtură și sare înăuntru: caii se sperie, aleargă rândașii, pun mâna pe el și trage-i, de-i scăpăra electricitatea. Îi trag cât îi trag și-l aruncă pân spărtură afară. Tot într-un timp, noi îl căutam pe după circ — când ce să-l vedem pe telegrafistul nostru? Stetea pe gunoi și reflecta adânc. Până să-l întrebăm ce este, se scoală în picioare și dispare iar înăuntru. Am auzit tăvăleală strajnică în grajd și apoi ne-am pomenit cu el mototol înapoi... îl ridicăm numaidecât; el începe să-și scuture hainele și zice: — Ce se socotesc adică nemții? c-o să mă prinză ș-a treia oară? Parcă eu sunt prost! Și ne-a povestit toată istoria... Am mers de și-a cumpărat și el bilet și am intrat cu toții... Om fără parte! Domnișoara Henriette nu juca: Bonbon era indispus — îi dedeseră să bea obosit apă rece — pneumonie dublă. A trecut o săptămână și Bonbon a murit... Peste vreo câteva zile apoi a plecat și circul. Aveam într-o fotografie mare pe domnișoara Henriette și pe Bonbon sărutându-se: se tot ținea telegrafistul de mine să i-o dau și nu vream. Într-o seară, după multă vreme, venind vorba despre circul Hüttemann a început T... să plângă — era iar cam trecut — și să mă roage să-i dau lui fotografia neuitatei Henriette. N-am avut ce-i face — i-am dat-o... Când scriu aceste depărtate amintiri, sunt gata să mă culc. Nu mi-ar părea rău să visez pe Bonbon și pe domnișoara Henriette; asta m-ar întineri cu douăzeci și cinci de ani... Dar cine poate visa și când vrea și ce-i place?... De una, mai bine — e rău să visezi cal alb.


content:
PĂCAT... I Un băietan voinic — barba de-abia-i mijește, și sub căciulă de oaie părul creț și des... și niște ochi blânzi — și mintos tânăr. Când a plecat de acasă să meargă la București p-atâția ani în școli, mama lui — de treabă femeie! — l-a sărutat de-atâtea ori, i-a potrivit părul, i-a netezit căciula și iar l-a sărutat, și i-a zis: – Niță, mamă, te duci frumos și sănătos: să-ți ajute Dumnezeu și Maica Domnului să-mi vii înapoi tot așa! Și cât era de cuminte bătrânica nu s-a mai putut stăpâni... a biruit-o plânsul. De multe ori a dat el să plece; și ea l-a ținut să-l mai mângâie încă. Lui îi ardea să se ducă, și măcar că-i era dragă mama parcă avea acum necaz pe ea că-i prea întârziază plecarea. A plâns și el, ce-i drept, de plânsul ei dar, pe când ochii-i erau triști, închipuirea zbura cu bucurie pe drumul ce i se deschidea lung și necunoscut înainte. * * * Trei ani de-o neclintită monotonie... Aceleași ceasuri... aceiași pași... trei ani întregi! Al patrulea, deși se anunțase de la început a urma aceeași neabătută cale, păstra pentru mai târziu o noutate, o ciudată surprindere. Alături cu seminarul, o casă veche boierească... De la ferestrele și de pe pridvorul din spatele ei, se vedea peste zid în curtea de recreație a școlii. Odată, într-o zi de sărbătoare, Niță se plimba singur prin curte cu o carte în mână: rămăsese în școală să se prepare de examenele apropiate. Era o dogmă încâlcită: el ocolea curtea repețind pe de rost cu cartea-nchisă-n mână. Anevoie se putea ține minte așa fraze torturate... Deschise iar cartea... Trecând prin dreptul zidului, seminaristul tresări; un ghemotoc de hârtie îl lovi pe mână și alunecând peste cartea deschisă sări cât colo înaintea lui. Niță se opri pe loc... Neapărat iar o glumă a vreunui camarad... un miez de pâine muiat în cerneală... sau cine știe ce. Se uită-mprejur... în curtea școlii nimeni... Lovitura venise dinspre casele de-alături... Ridică ochii în sus și văzu la cea mai apropiată fereastră vecină, care era deschisă, perdelele mișcându-se ca și cum ar fi fost cineva ascuns îndărăt... Ce-o fi? Să vedem... Seminaristul s-aplecă și luă ghemotocul: era ceva înfășurat înăuntru... Voi să-l desfacă. O înțepătură... Un ac cu gămălie! Ce păcăleală proastă! Supărat trânti ghemotocul și începu să șteargă degetul împuns în vârful căruia, după fiece storsătură, creștea repede la loc o mărgea mare roșie. Ghemotocul izbit cu necaz în pământ se desfăcu... Între cutele lui o floare!... Cu mirare și cu mai multă luare aminte ca-ntâia oară, el ridică binișor hârtia... în adevăr era o garoafă - ca sângele ce-i curgea din deget - ruptă de curând... Desfăcu atunci mai bine... Ceva scris... Trupul tânăr se simți furnicat din creștet până-n tălpi de un fior fierbinte... Căldura toată i se urcă la frunte... Ascunse în sân hârtia și floarea, cercetă de jur împrejur cu ochii să nu fi văzut cineva din școală cele petrecute, și fugi înăuntru fără a mai cuteza să ridice ochii la fereastra unde se mișcau perdelele. Bolnav... Friguri și bătaie de inimă, încât nu se putea ține pe picioare. Părintele-director s-a convins că e rău băiatului și l-a trimis să se odihnească. Niță s-a suit în dormitor, s-a aruncat în pat, a scos din sân floarea și biletul ș-a citit încă odata, iar, și mereu: "Ești frumos... Dacă ai vrea, te-aș iubi mult". ...Dacă ar vrea!... Cine să fie? El nu e copil, e flăcău, de douăzeci și trei de ani... Cine?... 0 femeie! Bolnavul sare din pat, iese din dormitor și fără să mai anunțe pe cineva, după cum cere regulamentul, iese pe poartă. Pe dinaintea caselor vecine, el își potolește pasul și trece peste drum ca să poată apuca toată fațada dintr-o singură căutătură. Ferestrele de la pod toate închise și perdelele lăsate. El știe că e frumos... Mama i-a spus-o adesea, poate mai adesea fetele din sat, dar desigur mai mult decât toate sora lui Cuțiteiu, Sultana, care nu i-a spus-o niciodată... Cu dragoste amestecată și cu puțină mândrie zâmbește el când îi vine acum în minte mama lui. S-a înserat bine și seminaristul tot se plimbă de colo până colo pe dinaintea casei unde se află acea femeie care l-ar iubi mult “dacă ar vrea el”... Clopotul pentru cină sună la școală. Asta-l deșteptă; el grăbește și intră. Sunt toți la masă; lui nu-i e foame... Merge și se culcă așezând sub pernă biletul și garoafa, după ce iarăși privește îndelung icoana acelor vorbe, pe care de-acu nu le mai poate uita vreodată. Zgomotul celorlalți băieți venind în dormitor îl supără foarte. La intrarea lor, el vâră iute mâna sub căpătâi, apucă bogăția ascunsă și stă nemișcat... Unii îl întreabă câte ceva... nu înțeleg bine ce... el nu suflă, prefăcându-se adormit. Aproape de miezul nopții. Dorm în sfârșit toți. Niță se scoală încetinel și cu cea mai mare precauție iese; găsește ușa sălii pe pipăite și coboară în curte... La fereastră lumină... geamurile deschise și perdelele lăsate. El rămâne cu ochii pironiți acolo, rătăcind în altă lume, pe care o visase parcă adesea, dar nu spera s-o vază vreodată. Flăcăul își umflă pieptul, întinzându-și brațele amorțite de friguri, până-i trosnesc încheieturile, când perdelele se dau într-o parte și o femeie pune mâna pe geamuri să le închiză. Seminaristul îngheță; vrea să strige; dar nu poate, și până să treacă efectul loviturii, fereastra e închisă, perdelele lăsate la loc și lumina stinsă. Se apropie de ziuă când tânărul se hotărăște să se-ntoarcă-n dormitor... Se trântește pe brânci în pat, își reazimă inima, în care simte o strânsoare nedefinită, pe mâna dreaptă, și pe cea stângă fruntea caldă - adoarme și doarme dus până la clopotul de gustare. Trei nopți de pândă... patru... cinci... și tot atâtea zile mai grele ca nopțile: ceasuri de cursuri și de meditații... zgomotul camarazilor, neputința de a sta singur cu închipuirea lui... și frigurile... și ferestrele tot închise... și perdelele veșnic lăsate. Doctorul, un om de spirit, când părintele-directorul i-a prezentat pe Niță, l-a mângâiat pe tânăr, apucându-l în glumă de tuleele din barbă și-a zis: – N-are nimic, părinte; să se plimbe mai des... și-i trece. Duminica... în sfârșit! Niță a fost îndemnat de camarazi și de părintele-directorul să iasă la plimbare; el a preferit să stea la școală ca să se poată ajunge cu lecțiile, rămase-n urmă din pricina frigurilor... Firește că superiorul a fost încântat de atâta sârguință. Dejunul s-a isprăvit... Acum școala este iar deșartă. Silitorul seminarist trece către curtea din fund... Dar dacă ferestrele or fi tot închise?... Nu - și n-apucă să ridice ochii doritori și vede venindu-i prin aer un nou ghem care-ntr-o clipă îi cade la picioare... Asta nu mai e prins cu un ac – e legat cu o cordeluță roșie: "Treci la miezul nopții... Te aștept... 0 să vezi cât te iubesc". Și nici o mișcare la perdele... nici o arătare!... Ziua trece încet... e însă uneori atâta dulceață și-n chinul așteptării! Dar noaptea! niciodată n-au adormit seminariștii așa de târziu!... Din norocire, mai pe urmă nici o piedică. Sare peste poartă făra zgomot și se-ndreptă sigur spre ținta știută. O femeie în umbra gangului!... El se oprește înecat. Ea îi șoptește: "Vino, te așteaptă!..." Atunci... nu e chiar asta! El se lasă să-l ia de mână și să-l ducă prin întuneric încetișor. O scară strâmtă... încăperi întunecoase... iar câteva trepte. Voinicul merge machinal, lăsându-se târât ca un copil somnoros de mâna femeii. La fiece pas nesigur, la fiece șovăire, o oprire de un moment, o povățuire discretă, o șoaptă de încurajare și înainte! Se opresc... Femeia îl lasă de mână... O clipă, părăsit în locul orb și necunoscut, el e-n pierzare - o coloană aplecată căreia i s-ar smulge propteaua de siguranță - aude urechile cum îi țiuiesc de tare și simte genunchii părăsindu-l. Acum femeia lovește surd cu vârful unghiilor pe o ușă - sunt lângă o ușă - care îndată se deschide. E lumină înăuntru - lumină albastră... un albastru molcom și leneș... Femeia care l-a condus prin întuneric îl împinge binișor în lumină. Coloana cedând se apleacă, cu toată greutatea trupului puternic de douăzeci și trei de ani, în albastru... și ușa se-nchide pe dinafară. Vorbe?... încap vorbe? Cum o femeie știe alinta - cum degetele ei delicate se înfig în mușchii încordați - și gura ei rece ca gheața și ochii ei beți - și puful mărunt de pe obrajii aprinși zbârlit de fiori - încovoiala lângedă a trupului - izbiturile inimei ei de pereții sânului - și mirosul fără nume ce-i radiază din rădăcinile părului - și cât e de bine să te părăsești în stăpânirea acestor atâtea simțiri ce te-nvăluiesc din toate părțile ca niște vârteje de aburi calzi saturați de esența adormitoare... Cu vorbe să le spun?... Astea se simt și se gândesc, de spus nu se pot spune... A fost o smăcinare a sufletului dulce și dureroasă, o exaltare a simțirii, îngrozitoare și delicioasă. Multe nopți asemenea și fiecare neasemănate... Libațiuni sub razele lămpii albastre; toate nebuniile închipuite și neînchipuite; anecdote picante de care el avea un repertoriu popular așa de bogat; scene de gelozie fără cuvânt și din chiar senin; și jocuri, și mușcături; și lupte atât de inegale, pentru ea ca putere, pentru el ca farmec... ș-apoi, după atâta oboseală, povestirea reciprocă a celor întâmplate mai înainte de a se cunoaște. El avea puțin de povestit... Așa era de strâmt satul în care trăise și așa de puțin însemnată viața lui până când "l-a înțepat un ac cu gămălie!..." Șiret țăranul - ține mult la aceasta cădere de frază; știa el bine că, însoțită de sugerea degetului înțepat și de o privire pe sub sprâncenele posomorâte cu bunătate, are să fie cu prisos răsplătită. Ea însă avea mai multe de spus, și povestea ei era destul de tristă. Cinci ani de viață cu un om istovit, apoi nebun și paralitic; în urmă, văduvă, cu un copil bolnav și capiu - o fetiță, care roade și mănâncă lucrurile din casă și care trebuie păzită foarte de aproape să nu dea foc. Interese mari... o avere colosală... consiliu de familie... soacră și cumnați - niște creaturi aspre și brutale, care fac împrejuru-i o poliție dezgustătoare. Și aci, față cu fraza lui de predilecție, venea așa de potrivit: – Închipuie-ți ce sete mi-e de viață! ce dor îmi era de tine! Căldura strânsă atâta vreme în ființa aceea frumoasă se revărsa acuma-n afară ca o pornire nebiruită: a fost pentru el scurtă dar plină acea vreme fericită. S-a sfârșit însă. El a trebuit să renunțe la ea, când între ei s-a ridicat zidul consiliului de familie. Acesta firește nu putea îngădui o așa rătăcire... Plângeri... revoltă - de prisos. O ultimă sforțare din partea disperatului a fost întâmpinată într-un chip decisiv. Când seminaristul a îndrăznit să nesocotească recomandațiile imperioase ce-i fuseseră comunicate și să calce pragul, pe care altădată pășea la fericirea ce-o socotea un drept câștigat, scump a trebuit să-și plătească pasul imprudent. A fost o maltratare meritată poate, dar oricum prea sălbatecă. Zbirii însărcinați cu corecțiunea cutezătorului au făcut exces de zel: nenorocitul, luat fără veste, a fost strivit de lovituri... capul spart, pieptul călcat cu călcâiele. În stare de completă nesimțire, a fost aruncat în poarta școalii, unde l-au găsit, a doua zi dimineața, oamenii de serviciu, mai mult mort decât viu. Toate alergăturile și stăruințele părintelui-directorul ca să facă a se descoperi și pedepsi criminalii, care atentaseră așa de crunt la viața elevului favorit, au trebuit să înceteze. Bătrânul a fost chemat înaintea înaltelor fețe păstorești. Acelea i-au adus aspre mustrări că nu-și vede de datorie, că nu îngrijește destul de serios de moralitatea școlarilor, și l-au făcut să înțeleagă că dacă voiește să mai rămână director n-are să se mai amestece în cele ce se întâmplă afară de poarta seminarului: asta e treaba obrazelor judecătorești, nu a celor bisericești! Niță a stat mult între viață și moarte; luni întregi au trecut până să se poată întrema. El n-a murit din asta; dar poate că nopțile pe care mama, chemată în grabă, le-a petrecut la căpătâiul nenorocitului, să-i fi scurtat zilele bietei bătrâne. De atunci el a rămas cu o boală de inimă, care i-a cauzat până la moarte multe momente neplăcute. Dar era întremat... El porni să caute norocul pierdut... Prea târziu... Casele se dărâmau și lucrarea începuse din aripa unde altădată era odaia albastră... Femeia murise. Copila bolnavă era într-un institut de educație în străinătate. Consiliul de familie nu stătea cu mâinile în sân. Mai întâi o resemnare sfântă, apoi puțin câte puțin, dacă nu uitarea, cel puțin potolirea dorului sub grămădirea anilor. Zece ani!... Seminaristul este acuma preot - preotul Niță din Dobreni - om așezat și foarte bine văzut de toată obștea. De dimineață orașul de reședință al județului e foarte animat - târgul anual. Preotul Niță umblă prin strada mare cum se umblă la târg de colo până colo, ori încotro, fără o țintă hotărâtă... Înaintea cafenelii din centru e strânsă lume multă, care privește la ceva și râde în gura mare... Poate un animal savant, care denunță vârsta și vițiile spectatorilor: ori vreo paiață... ori altceva... Grămada de lume sporește necontenit... Popa urmează după mulțime. Pe trotuarul cafenelii pe scaune și-n picioare stau nobilii orașului - reprezentanții județului în vacanță parlamentară, membrii tribunalului, funcționari de la prefectură, primărie, casierie, ofițeri; de jur împrejur lumea pestriță de toate treptele stă în semicerc. În mijloc se petrece comedia. Popa Niță se vâră și el. Ce este? Ce face atâta senzație? Un copil de vreo opt-nouă ani, zdrențăros și murdar, cu picioarele goale, îmbrăcat în haine nepotrivite - un gheroc mare, a cărui talie îi vine până la glezne, în cap cu un cilindru turtit - face caraghiozlâcuri. Este un mititel măscărici foarte destrăbălat - jigărit, și galben, pulpele-i uscate care se văd prin sfâșietura nădragilor sunt pline de jupuituri. Așa de prăpădit, este totuși foarte îndrăzneț. Fumează o țigară lungă, se strâmbă într-un chip straniu, păcălește și înjură pe boieri chemându-i după porecla știută. Începe să cânte un cântec rușinos jucând ciamparalele, făcând gesturi și mișcări neiertate... Lumea face un haz nespus... O țărancă bătrână, care e-n rândul întâi al spectatorilor, rușinată de refrenul pe care copilul i-l aruncă ei cu o intenție diabolică, își caută loc să scape de privirile întoarse asupră-i, se-nchină și zice depărtându-se: – Cine știe ce păcate! Să ferească Dumnezeu pe orice copil! Mititelul, obosit, s-a oprit: merge să salute foarte comic cu cilindrul lui enorm pe boieri, și s-așează pe un scaun picior peste picior alături cu domnul senator... Altă țigară... Domnul senator îl tratează cu cafea și rom. Alt "amic" îl mai îmbie încă cu un păhărel... și încă unul... Copilul se scoală și-ncepe iar jocul... Acu mișcările și gesturile sunt și mai deșucheate... Cu-ncetul însă membrele pierd siguranța și simetria mișcărilor; cântecul e surd, articularea inegală... Încă o strofă!... Dar gâfâiala îl îneacă... Cântărețul se oprește un moment clătinându-se, moale de mijloc: e galben ca ceara; ochii-i crucesc stinși în fundul capului... O sforțare, excitat de îndemnul unanim al amatorilor!... Oftează adânc, dă să ridice piciorul, se-nvârtește-n loc și trupușorul zdrobit atâta se prăbușește greu pe marginea trotuarului. - Beat mort! Se grămădise lume prea multă... circulația din obor în oraș era întreruptă. Polițaiul chemă pe un vătășel care ridică de acolo pe micul desfrânat, ca să risipeasca aglomerația. Popa Niță, cu pumnii încleștați se sui pe trotuar și apostrofa, cu accentul celei mai mari indignări pe cei ce râdeau: – E păcat, domnilor! gândiți-vă! Creștini!... Frumos!... Mare păcat! Se-nțelege că lumea care s-amuzase așa de bine n-a găsit nicidecum la locul ei apostrofa moralistului și i-a plătit-o cu sarcasme groase. Popa nu-și putea găsi liniștea: el bătea nervos cu degetele pe tabla de marmură a mesii, mormăind între dinți fel de fel de exclamații de indignare. Cafegiul, care știa multe, fu gata ca să-i dea toate amănuntele asupra acelui copil. De necrezut, dar adevărat... și popa ascultă încremenit: E un copil de familie bună. - O văduva a unui boier nebun. -Înamorată cu un băiat de la țară, un seminarist. - Însărcinată. - Rușinea lumii. - Merge să nască la moșie. - Moartă din facere. - Copilul e aruncat; crește la o țărancă bătrână care moare ș-aceea și el rămâne pe drumuri. - Aci în oraș e pripășit de vreo șase luni: a venit să cerșească și, fiind drăcos de fel, din jucărie-n jucărie a ajuns în halul ăsta. - O fată bolnavă, fugită de la școală prin străinătăți, ajunsă rău pe acolo; găsită pe urmă de epitropi și-ntoarsă în București: aci fuge cu un ofițer, de la ofițer pleacă cu altul. - Cu băiatul a vrut să-și facă pomană un cizmar: l-a luat ucenic: aș! pungașului nu-i ardea de lucru - soi rău! învățat să ceară, să fumeze și să bea. Meșterul l-a bătut odată părintește; neprocopsitul a fugit, și de atunci trăiește așa; spune obrăznicii, măscări, caraghiozlâcuri, și capătă și el o bucățică de pâine; se-nțolește de la unul ș-altul de pomană, și doarme Dumnezeu știe unde-l ajunge oboseala. - Istoria asta de-altminteri tot orașul o știe; de-aia-l și cheamă "Mitu Boerul". Popa cu coatele pe masă, strângându-și tâmplele în pumni, rămase înecat de sudoare, cu ochii țintiți la o muscă ce umbla mărunțel pe tabla de marmură albă: el urmări insecta până la marginea mesii. Ce socoteală s-o fi făcut în capul cel mic cât un bob de mac, nu se poate spune; destul că musca stete pe loc, își dezmorți labele de dinapoi împleticindu-le una de alta, își netezi frumos mustățile cu labele de dinainte, apoi deodată se-nalță și pieri. Omul, deșteptat, se ridică de pe scaun și ieși. Cercetări zadarnice... Nu putea găsi copilul. Toate informațiile vătășeilor de noapte erau greșite: la cazarma pompierilor, nu era... în gangul poștii, nu... sub șopronul primăriei asemenea: nici aici, nici acolo. Trei, patru ceasuri de goană după o știre exactă. În piață, vătășelul știe că Mitu Boerul a intrat adineaori cu mai mulți ofițeri și funcționari la cafeneaua din colț, unde "Cântă fetele teatru". A făcut o nepomenită senzație popa intrând cu figura lui sperioasă în localul muzelor profane. – Uite și părintele! a strigat procurorul cu tonul de satisfacție cu care se întâmpină de regulă un musafir întârziat. Iar una dintre cântărețe, care ședea pe genunchii casierului la aceeași masă cu tânărul magistrat a adăogat: – Blagoslovește, taică părinte! Atunci s-a pornit un hohot, aplauze, tropăituri, șuiere, răcnete: "Bravo, popa! Bis popa!" – Infernal! o menajerie care arde... Succesul colosal și spontaneu n-a afectat câtuși de puțin pe omul nostru: zgomotul din fundul acestui suflet covârșea furtuna veselă de-afară. Popa a-naintat hotărât până în mijlocul sălii, a căutat cu ochii în toate părțile și a plecat grăbit de sub ploaia de râsete, de glume răutăcioase și de huiduieli... Nu e nici aici... Dar nu se poate să se întoarcă la gazdă singur... Peste putință... înainte!... încă un vătășel; poate la sfântul Ioan în curtea bisericii; doarme băiatul uneori și acolo, când e vremea bună... ...Era în adevăr acolo... La spatele altarului, unde un felinar din răspântie aruncă razele-i afumate, se odihnea mototolit, cu capul pe un mormânt fără nume nici îngrădeală, un om mic... Tocmai acuma luă seama preotul cât umblet făcuse și se așeză jos să-și potolească mișcările inimii. El întinse cu sfială mâna spre capul băiatului: atunci simți distinct la arătătorul drept o înțepătură de ac... Da - era aci lângă el, pe pământul gol, rodul nopților petrecute în lumina albastră. Copil în război cu lumea, așa de timpuriu, el parcă-ntr-adins poposise lângă altar, doar o putea intra pe furiș sub ochiul lui Dumnezeu, care de când îl împinsese la viață, nu se-ndura să-i arunce o dată măcar o căutătură. "Doamne! șopti popa plin de obidă: uite-te la el Doamne, uite-te și la el!" Și apucând bine în brațe mototolul adormit, se sculă puternic în picioare și porni. Băiatul, deșteptat de zguduială, mormăi somnoros o înjurătură și adormi iarăși în brațele care-l strângeau cu atâta patimă. Pe stradele întunecate ale orașului, omul care-și ducea comoara avu norocul să nu dea de nici o piedică: era ceasul când și felinarele pot fi stinse, când și vătășeii trebuiesc să doarmă. Ajunse la gazdă, deșteptă vizitiul și pe hangiu, plăti și plecă. A doua zi, înainte de nămiezi, erau în Dobreni acasă. Preoteasa nu putea fi tocmai mulțumită de ce-i adusese bărbatul de la târg. Nu-i puțină greutate să aduci la o stare cuviincioasă un așa gunoi de copil. Tot trupul îi era numai jupuieli și bube din pricina scărpinăturilor și necurățeniei. Câte lăuturi, câte leșii și alifii au trebuit ca să ridice treptat de pe ființa părăsită coaja în care o înveliseră atâția ani de mizerie! Copilul s-a lăsat bucuros să facă cu el ce-au vrut. Mai greu de tămăduit decât bubele erau apucăturile și năravurile. Până la urmă însă și acestea au fost să fie învinse; povețele, blândețea, o vorbă aspră la soroace, devotamentul oamenilor buni care-l luaseră la sânul lor cald, și mai ales o boală îndelungată au gonit dacă nu cu desăvârșire, cel puțin în cea mai mare parte și pornirile și deprinderile rele. Nu e peste putință grădinarului priceput și răbdător să îndrepteze un copăcel fraged pornit să crească strâmb. Când, scăpat cu totul de vermină, l-au îmbrăcat într-o duminică în haine nouă - mintean cu șireturi de fir, ițărași albi cu șnur negru de mătase și pălărie cu panglicuță tricoloră, și i-a zis părintele: "Să le porți sănătos, Mitule! să crești mare, cu minte și noroc!" copilul a pus mâinile în buzunare, s-a privit serios și-ndelungat în oglindă și s-a pornit pe un râs... și râzi! De râsul lui a-nceput să râză și femeia și bărbatul. Dar când s-a întors copilul cu fața la ei și li s-au întâlnit privirile, părintele l-a luat în brațe, l-a sărutat de multe ori și s-a pornit pe un plâns... și plângi!... ș-a început și copilul și femeia. S-au dus pe urmă la biserică. Mitu în hainele nouă a făcut senzație... Mai ales femeile care mai de care l-au alintat, că era și un copil curățel. Atâta numa rău de tot: Mitu era bolnav - tusă seacă, dureri la lingurea, nu mânca nimic și câtu-i ziua-l trăgea la somn.... Friguri?... Deochi?... Lingoare?... Era boală câinească... zăcea pe prispă la soare... d-abia se mai târa... Doftorii, descântece, degeaba: se gunoia, se istovea văzând cu ochii! Scurtă căuta să fie bucuria, și cu cât omul o vedea scurtându-se cu atât îi creștea fioroasa închipuire că azi, mâine o să se sfârșească fericirea găsită pe neașteptate... Iată acuma se stingea de tot lumina ce-i răsărise în cale fără veste... văpaița era pe isprăvite. Preotul ațipise despre ziuă îmbrăcat... Femeia sta tot deșteaptă lângă bolnav, care dormea de o zi și mai bine. Ea puse mâna pe obrazul copilului - rece; aplecă urechia la gura lui deschisă – nimic! – Scoal', părinte! țipă ea îngrozită... Nu mai suflă! Omul sări în picioare, luă băiatul în brațe și fugi în curte strigând: – Săriți, oameni buni! săriți! Se arătă peste culmea dealului soarele... O mulțime de bărbați și mai ales de femei se strânse. Preotul pusese copilul țeapăn pe prispă și-l bocea în genunchi... O femeie ținea lumânarea. Dar nu-i mort încă... Un descântec cu apă neîncepută... Copilul pare că mișcă... îl ridică de mijloc încetinel... El deschide lin ochii, răsuflă și zice cu glasul stins: – Mi-e foame! Bun doftor aerul Dobrenilor! Acea ființă curățită pe dinafară trebuia și pe dinăuntru primenită: asta era treaba lui și a luat-o foarte binevoitor asupră-și. A fost dureroasă și crudă operație; dar era neapărată și din norocire a izbutit. Băiatul scăpat cu desăvârșire, sânge proaspăt începu să-i rumenească obrajii, așa de veștezi mai înainte, și să umple ochii lui posomorâți și-ntunecoși până aci, de lumină și veselie. Fusese o luptă extremă, înfricoșată; viața pășea acuma-nainte strălucitoare și mândră de așa biruință. Pe când preoteasa Sultana atârna în biserica din Dobreni o icoană frumoasă dăruită Maicii Domnului pentru că-i dăruise ce a fost rugat-o ea, în orășelul de reședință era oarecare mișcare la cafeneaua din centru: se aflase de urma lui Mitu Boerul. Dispariția lui nu putuse trece neluată în seamă: era o pagubă reală pentru atâția amatori de giumbușuri. Nu se știa ce să fie: fugise?... murise? În sfârșit se aflase adevărul. O notiță publicată în gazeta locală arăta că, în vremea bâlciului, un popă de țară, care umblase noaptea beat pe la café-chantant, întrebase din vătășel în vătășel despre băiat... Popa desigur îl luase... Procurorul luă afacerea în mână și, "cu o inteligență și un zel care-i fac adevărată onoare" descoperi că "victima raptului" se află la popa Niță din Dobrenii-de-plai. Atunci tânărul magistrat, însoțit de forța publică, a plecat la cuvenita cercetare locală… Revoltat că vrea să-i ia băiatul, preotul a făcut o elocuentă apărare a cauzei sale. Un copil bântuit de foame; în prada unor porniri rușinoase și omorâtoare chiar pentru un om copt; desfrânat prin îndemnul lumii batjocoritoare, nesățioase de petreceri... Scăpat de așa vitregă soartă, întors de la o atât de rătăcită cale - de la moarte la viață... Dormea pe pământul gol, bolnav și abătut, cu trupul fript din creștet până în tălpi de pecingine murdară, cu inima smintită de ticăloșie... Ce-ar fi făcut copilul ăsta fără adăpost nici milă, când ar fi început zloata și gerul? - Ar fi murit pe o grămadă de gunoi, ca un câine hărbar fără stăpân. Și să zici c-ar fi putut înfrunta atâta vijelie înverșunată! ce-ar fi ajuns?... Spitalul de nebuni... Temnița... Ocna! Cuvântul oratorului câștigase aproape pe toți asistenții... Se vedea pe chipurile tuturor o impresie binevoitoare. Procurorul a răspuns însă scurt și răspicat: – Popo, nu poți secuestra minorul! minorul trebuie restituit cui de drept; legea e cu el, legea protege pe minori!... Dura lex, sed lex! Tonul magistral și sever, cuvintele înalte și demne ale procurorului, neapărat că trebuia să răstoarne impresia ce preotul obținuse cu elocuența-i sentimentală. Și notarul începu să scrie, sub dictatura omului legii, procesul-verbal… Era hotărât: îi lua copilul! El nu-l putea lăsa însă... Dar... i-l ia! Popa clipi aiurit și văzu înainte sânge... Chiar pentru o faptă sau numai pentru o demonstrație, însă și n-ar fi putut-o spune - el se repezi în odaie și luă pușca din cui, când cumnatu-său Cuțiteiu, primarul, om văzut și umblat prin multe, intră după el și-l apucă de mână... Și popa înțelese că niciodată în clipe așa de înalte, inspirația nu trebuie căutată la un chilometru; ea ne stă sub nas - cine se uită departe, firește n-o s-o vază... Popa puse pușca-n cui - descuie lada, scotoci în fund, și lăsă cu multă discreție capacul, așezând la loc velința pe deasupra. Primarul trecu iarăși unde se scria procesul-verbal... Omul legii dicta: "Dispunem dar..." Cuțiteiu întrerupse, cerând foarte respectuos iertăciune magistratului să-i spuie ceva... și ieșiră amândoi în tindă. – Domnule procuror, șopti primarul cu o anume privire, popa este un om foarte de treabă... Nu-l cunoașteți... Poftiți, poftiți! Și deschizând ușa, introduse foarte politicos pe junele licențiat în odaie unde-l aștepta nerăbdător părintele... Și așa se făcură toate bune... Procesul-verbal nici nu trebuia schimbat: totul stă în încheiere. Procurorul întrebă pe notar: – Unde am ajuns? - „Dispunem dar..." răspunse notarul cu toată gravitatea. – Nu așa, zise procurorul: „dispunem însă". Și spre mulțumirea tuturor, reprezentantul ministerului public dictă: "Dispunem însă - considerând informațiile cele mai amănunțite, care unanim arată pe sfinția-sa părintele Niță din Dobrenii-de-plai ca pe un om cu cele mai frumoase calități; considerând că pe de altă parte progresele fizice și morale realizate, sub îngrijirea sfinției sale, de către minorul Mitu, supranumit "Boierul" - dispunem a rămânea sus menționatul minor, în complectă lipsă de ascendenți, sub paza și răspunderea acestui meritos și caritabil preot". Seara a fost masă mare la popa Niță. Domnul procuror a trebuit să cedeze rugăciunilor tuturor și să-și amâne plecarea pe a doua zi. El "s-a crezut dator" să facă la prânz cele mai sincere și mai călduroase laude sentimentelor umane ale părintelui "al cărui exemplu nu s-ar putea îndeajuns recomanda". Domnul procuror vorbea mult și frumos - era foarte vesel; diplomatul Cuțiteiu zâmbea cu mult înțeles făcând preotului cu ochiul, pe când acesta ținea între genunchi pe Mitu și, cu gândul pe altă lume, îl trecea încet cu mâna prin părul bălan și moale. Unei femei ca preoteasa Sultana, așa de bună cu un copil sărman, străin, trebuia să-i dea Dumnezeu o bucurie - și i-a dat-o: în același an a avut o fetiță... Dar ce bucurie! Multă bătaie de cap și trudă i-a trebuit ca s-o crească - pentru că era și un copil ciudat! De mirare cum dintr-o mamă atât de blajină și supusă să nască așa fire!... Aveau odată un vițel; îl scoseseră din necaz - se prăpădise vaca și rămăsese bietul fără țâță... Cine-l îngrijea? – Ileana - să fi fost p-atunci fetică de vreo doisprezece ani. Cine-l hrănea? Cine se rugase cu cerul și cu pământul de mă-sa s-o lase să culce vițelul plăpând cu ea în casă? - Ileana. Era o dragoste nemaipomenită. Într-o dimineață însă, ea se sculă bufnind: nu vrea să vorbească nici cu mama nici cu tata; ei, ca părinți, văzând-o iar în toane rele, o ocărâră! ea fugi în grădină. Aici s-apucă să se joace ca de obicei cu Priian ăl mic: îl prinse să-l mângâie și, încleștându-și dinții, îl strânse tare de bot. Ori n-avea nici el chef de joc în dimineața aceea, ori îl supărase prea tare semnul ei de dragoste, animalul se smuci și se depărtă țâfnind. Era îl chemă - el n-ascultă... Merse după el, el nu vru… Se răsti la el — Priian fugi... Și tot așa și iar așa... Încăpățânarea lui creștea potrivit cu stăruințele ei. Nu vrea și pace. Obosită, cu tot sângele-n obraji, tremurând de ciudă, ea se duse, luă o bucată de mămăligă și o bardă și se-ntoarse iar... Cum o văzu venind, Priian se-nfipse în copite și bârligă coada... Ea se apropie binișor-binișor... cu mâna stângă întinsă, cu dreapta ascunsă la spate, spunând prietenului ei, care o necăjise, vorbe mângâioase... El ținti asupră-i ochii mari și proști și cu și fără încredere aruncându-i din afundul nărilor umede duhoarea dulce de lapte... Stete nemișcat... Fata înaintă lin mâna... Priian întinse botul fraged, dar, până s-apuce bucățica, Ileana îi trase una cu sete în stuful creț din frunte; tăișul se-nfipse adânc în osul încă necopt. Capul drăguț al lui Priian se-necă în sânge... Sărmanul se tăvăli și începu să zvâcnească grozav din picioare. Mama o văzu venind întunecată și stropită de sânge pe obraz, pe mâini și piept. – Ce e? – Am tăiat pe Priian în fundul grădinii.... Ai să-ți arăt! Când ajunseră, Priian se isprăvise de tot. – Haină, haină! strigă mama... De ce? – Iac-așa! A bătut-o rău; ea a răbdat - nici o vorbă, nici o lacrimă. Mama însă s-a văicărat mult de mâhnire și de grije... Dar când s-a supărat pe tat-său și i-a trântit candela din cui și a umblat fugară trei zile pân pădure, de nu mai știau und’ s-o caute?... Dar mai târziu - fată mare! - când, dintr-o vorbă de nimica, a înșfăcat în brațe pe Stanca Radii, și nici una nici alta, s-o arunce de sus de pe tăpșan, unde se făcea hora, de râpă?... Au trebuit doi flăcăi să lupte s-o scape pe Stanca... Păcat de așa frumusețe și mândrețe de femeie să fie așa de cruntă și dârje! Pe biata preoteasă Sultana a chemat-o Maica Domnului de vreme... a plâns-o mult bărbatul pe blânda femeie, pe care o iubise atâta pentru sufletul ei cel bun, pentru mila ei de sărmanul cules de pe drumuri. Văduvul nemângâiat și-a măritat fata curând după moartea nevestii: nu mai era de trai - trebuia odată căpătuită. E un om de treabă ginerele; dar e slab de înger... urât și moale de genunchi... vorbește peltic... pricepe greu... Bun om, cumsecade... dar nu e ce-ar fi să fie - mai ales pentru astfel de femeie, alt bărbat trebuia. Mitu a crescut mare și voinic... Astăzi el este învățător în Dobreni. Părintele Niță a dorit mult să-l aibă aproape și a izbutit să-l permute aici de acum șase luni, ca să-l poată însura și așeza.. II Toate acestea trec acum prin mintea părintelui Niță, și de aceea bătrânul e foarte mâhnit. Zadarnic luptă să gonească gândurile care-l frământă - cântecul de afară i le încurcă și mai tare: Ileana fata lui, nevasta lui Matache, șade în curte cu bărbia rezemată în mână și cântă. Ileana cântă frumos, e știută; dar acuma căldura cântecului este deosebită; glasul ei arde. Omul, care învățase atâtea, asculta mușcându-și buzele: el bănuia... nu, înțelegea bine ce putere a ridicat așa de înalt coardele cântăreții. O melodie simplă și monotonă, - dar câte înțelesuri, câtă pierzanie de suflet, câte făgăduieli fără margini și poftă oarbă! Fata cânta tinerețele lui. Cântecul acela îl lua în sus, ca pe niște aripi largi și puternice, și-l ducea îndărăt cu treizeci de ani... întorcându-se de-acolo către clipa de față, număra el unul după altul exact toate belciugele ce-i făcuseră lanțul vieții. Cântecul Ileanii durea prea mult: nu mai era de suferit: trebuia năbușit. Tatăl ieși pe prispă și-o chemă brusc. Ea tăcu și s-apropie. – Ileano, Ileano! zise popa mustrător și fulgerând-o cu privirea. E păcat! – Taică! – E păcat, adăugă popa și mai apăsat. Rușine și păcat! și ieși pripit din ogradă fără să se uite înapoi. El merse drept la învățător... Omul acesta scotea pe Ileana din minți... da, el! Aci s-a urmat o scenă foarte neplăcută: amare imputări de nerecunoștință deoparte, de alta protestări călduroase de nevinovăție. Tânărul jura că n-au fost decât poate glume umflate de gura rău-voitoare a oamenilor sau mai bine a femeilor din sat, care dacă nu bârfesc, nu trăiesc. Bătrânul ținea într-una fără s-asculte, că un bărbat în toata firea nu se cuvine să se rătăcească după o minte slabă de femeie. Și la urmă scurt: o voință hotărâtă până la sânge a împiedica rușinea și păcatul... Numaidecât învățătorul trebuia să ceară permutarea în alt județ: preotul avea mijloace să capete aprobarea imediată. Îi dedea o sumă însemnată; îi găsea o fată bună să-l însoare... îl iubea ca pe un scump copil al lui... cu mult mai mult decât pe Ileana... Ș-asupra cuvintelor din urmă bătrânul simțind că-i scade energia, se grăbi să plece făr-a mai răspunde la observațiile tânărului, care nu se știa să merite această izgonire. Preotul porni spre casă; dar deodată se opri... un moment nehotărât... apoi își întoarse pașii - nu vrea să vază pe Ileana... să meargă la Cuțiteiu... Nu că doar avea sa-i spuie ceva, dar simțea nevoia să nu fie singur. Primarul era acasă. Bătrânii prieteni se așezară pe pălimar... De mâncare n-avea părintele poftă; dar un pahar de vin bun e bine oricând... Cuțiteiu scoase din beci o cană cu spumă... Primarul era foarte vesel și fiindcă nu-i era somn, ca de obicei, avea poftă de lafuri. Între un om și altul este adesea ca de la o stea la alta. Arde acolo un soare uriaș și dincolo altul. Printre învârtitoare pulbere de lumi, un colos de flăcări d-abia zărește pe celălalt ca o scânteie ce clipește pierdută în negura fără fund... Ba câți încă nu se mai zăresc deloc și unul de altul nici măcar nu bănuiesc. Adesea tot așa se pricep oamenii între ei și pot înțelege unul altuia sufletul. Steteau aci față-n față cei doi bătrâni și buni prieteni, dar era atât de nemăsurată depărtarea dintre ei și aceasta reducea pentru Cuțiteiu la proporții ce nici nu mai merită socotite spaimele părintelui. La urma urmelor, ce lucru mare și grozav?... E ceva să se-ntâmple mai des și mai lesne?... Ce?... Se iubesc doi oameni tineri... Ei! ș-apoi?... Lume nu e? – Eu știam de la-nceput ca o să fie-ncurcătură, zise Cuțiteiu cu zâmbetul lui obișnuit... Nici că se putea altfel... Întâi numai bănuiam - acum mi-aș pune capul... Stăi să vezi... Duminica vreo două săptămâni, nu știu ce roboteam prin grădină... Numa ce să-i vezi: venea amândoi dinspre gârlă, trecea pe lângă gard și vorbea șoptit... N-am putut auzi mai nimic... Atâta doară mi s-a părut că zicea ea: „Nu te crez!” da el zice: „O să vezi!” Am sărit repede din grădină și până s-ajungă ei pe linie, cum umbla domol și se tot oprea pe loc, le-am ieșit înainte pe poartă... Se legăna alături parcă mergea pe o apă... Era să treacă pe lângă mine făr’ să mă vază. “Bună dimineața, fină”, zic; zice: “Sărut mâna, nașule”. “Da-ncotro?” “Mergeam și noi la biserică… Ne-am întâlnit mai colea cu neica Mitu…” I-am tras cu ochiul, și zic: “Cale bună, fină”. El a tăcut și s-a făcut roșu ca ardeiul; da ea, diavoloaica, a-nceput să râză; zice: “Sărut mâna, nășicule!” și-a plecat amândoi înainte. M-am uitat lung după ei până a intrat în curtea bisericii… așa mândri !... Ei! Ce să mai vorbim degeaba, taică? Dacă așa a făcut Dumnezeu lumea noastră… Am zis și eu: așa da, așa-mi place și mie !... …Ș-apoi, adică ce-ar fi – adăogă Cuțiteiu după o scurtă tăcere – ce-ar fi să-l lase pe pârlitul de Matache și să ia pe Mitu? – Cât oi trăi eu asta nu se poate, zise popa. – Ce se potrivește!... De ce? – Că nu voi eu !... Și popa înghiți în sec și, simțindu-și gâtul uscat, bău două pahare unul după altul… ș-apoi încă unul. – Ei ! asta-i… Or să te întrebe și pe tine!... Și dacă-i vorba, tot mai bine să-i fie nevastă decât țiitoare… Uite popa cum se miră! parcă-ntâia oară a văzut d-alde astea… Ce, mă, tu n-ai fost tânăr niciodată? Nu ți s-a-ntâmplat… Iacă mie, cum mă vezi, mi s-a-ntâmplat… și încă la mine… a fost ca nelumea… Acuma poci să-ți spui ca la un duhovnic, c-a trecut de mult… Eu mă-ndrăgisem de cumnată-mea… Popa făcu o mișcare. – Da, da, de nevasta lui frate-meu răposatul… Să murim și ea și mai multe nu… Satul tot știa și frate-meu nimic… Bietul răposatul !... bun om, da prost! Parcă-l împingea dracul să m-ajute el. Țiu minte odată zor-nevoie să mă duc și eu la târg cu ea, că el avea treabă la deal… Bucuria noastră! Mă și suisem în căruță cu Smaranda, când iacătă maică-ta… Venise so luăm și pe ea cu noi. Ce să faci? Am luat-o... O zi întreagă n-a fost chip s-o rătăcim pân târg..." Taica mă dăscălea pe-o parte, maică-ta pe alta... Și unul ș-altul o păzea pe Smaranda... Unde să te apropii? — Ce mi-a dat păcatu-n gând? Să fug cu ea-n lume... Cine să le fi spus... cum or fi aflat-o și p-asta... nu știu... știu numai atâta că m-a vândut alde taica - să scape de mine și pe mine de păcat. – Cum? – Iaca lesne... M-am pomenit într-o dimineață cu larmă mare-n sat, chiote, țipete de muieri și copii... Ce e? Ce e? Alergau aleșii cu ceaușii să prinză flăcăi la miliție... N-apucasem să-mi pui minteanul, și numa iacă Smaranda într-un suflet: "Fugi Constandine! după tine umblă... fugi că te ia!" Odată mi-a scăpărat pân cap: "Tii! asta hoțul de taica mi-a făcut-o!" că-mi spusese cu vreo câteva zile mai-nainte: "Mă, Constandine, tu ai fi bun de dorobanț... ce nu vrei tu să te bagi la miliție?" "Acu, zic, tot mă ia ei încai..." Am apucat-o pe Smaranda ș-am smucit-o înăuntru-n odaie... Ți-ai găsit!... Nici n-am atins bine clanța, și iacă și taica cu toporul ridicat: "Ticăloșilor, vă trăznește Dumnezeu! vă crăp capul ca la niște câini!...". Ăia intraseră în curte... Îi dau brânci bătrânului - Dumnezeu să-l odihnească! - cât colo, ies pe prispă și pui mâna la brâu pe prăsele: "Mă! zic: ăl dintăi de-o pune mâna pe mine... îi vărs mațele!" ș-o iau la fugă spre pârleaz... Ei după mine. Un ceauș de dorobanți venea înainte mâncând pământul și-nvârtea peste cap ștreangul... parcă-l văz ș-acu nalt și spătos cât o namilă. "Dă-te!... nu te da!... ținea-aci!" Când să pui piciorul peste gard, mi-a și aruncat lațul pe gât și m-a întors înapoi lat pe spate. M-am zbătut cât am putut... da-mi luase apa. Ce să mai lupți cu beregata strânsă-n ștreang! M-a legat cot la cot... și m-a dus... – Ei și? – Ei! și m-a dus. Cine era să mă plătească? taica?... M-a dus la tact și de acolo la oraș... Am fugit odată cu gândul să viu să iau pe Smaranda și să m-apuc de hoție. A pus mâna pe mine, m-a bătut și m-a închis... Am sărit într-o noapte peste zid... A prins de veste straja, s-a luat după mine și m-a împușcat în picior - ș-acu am semnul... Mi-a tras o bătaie strașnică... Am stat închis multă vreme până a venit să mă scape - și cu ce cheltuială! - cine te gândești?... Bietul neica, frățină-meu!... M-am întors acasă... Smaranda avea doi copii... fusese bolnavă... se făcuse urâtă... Când ne-am văzut, ne-a apucat și pe mine și pe ea o rușine... – Pe urmă? – Pe urmă m-am căsătorit și am trăit cum mă știi... Bodaproste lui bietu taica: el m-a mântuit de păcat... că după cum eram nebun, îl făceam - îl făceam și era făcut... Venise popa să caute chipurile liniște la cumnatul Cuțiteiu! Nu cu vin, cu otravă-l cinstise. Și de aceea se întorcea părintele într-un târziu cam pe două cărări, căutând o inspirație luminoasă și neputând apuca în mintea-i turburată calea spre o hotărâre. O oboseală nespusă, un fel de dezgust mai zdrobitor decât chiar deznădejdea apăsa greu pe amândoi umerii bătrâni. Care va să zică el cerea o jertfa - știa deaminteri și el astea tot așa de bine ca și Cuțiteiu - o jertfă care nu se dă de bunăvoie, care trebuie luată cu de-a sila... "Cu de-a sila!..." Și omul grăbi pasul... Ajunse acasă, luă din fundul lăzii și vârî în sân un pachet învelit într-o basma, încălecă și porni... Când răsărea soarele era departe. Drumul a fost și scurt și lung de neastâmpăr, scurt de gânduri... O să se învoiască prefectul?... Un învățător nu poate fi luat în armată... Cum să propuie? ce să zică? cum să înceapă?... Dar dacă n-o izbuti?... Dacă nu s-o putea? Ei! numai să vrea prefectul și se poate... Prefectul era o veche cunoștință - procurorul de odinioară. Fost deputat, om bogat acuma, cu putere și influență nemăsurată... S-ar putea dacă ar vrea el... În mâna omului aceluia stătea liniștea călătorului. Acesta își aducea aminte cât de bun fusese acela cu el... Da, dar acu nu mai era tânărul vesel de p-atunci, trebuia să fie un om matur... Lucrul poate că n-o să meargă așa de ușor ca aldată... Și astfel, bătându-se cu socotelile călărețul se trezi înainte-i cu sclipeala turnurilor de tinichea din oraș... Încă o fugă de cal... În sfârșit! Intră pe aceeași barieră pe unde acu mai bine de douăzeci de ani ieșise ducând în căruță comoara găsită lângă altarul lui Sfântul Ion... Călărețul ocoli cu dinadinsul stradele principale și piața, nevoind să mai vază locurile ce fusese odinioară teatrul talentelor micului bufon. Prefectul locuia la marginea orașului într-o casă de jur împrejur cu o grădină mare... La prefectul era lume multă... Preotul așteptă în sală. D-abia se așezase cu sfială pe un colț de scaun și auzi deodată în o odaie de-alături un zgomot grozav: ceartă, palme, bușeli, țipete; ușa odăii se deschise smucit, o slujnică urâtă și lălâie, răgind ca o bestie, cu nasul și gura pline de sânge, ieși zăpăcită; după ea numaidecât, o damă mititică și uscată, cu capul plin de funde de hârtie, fierbând și spumegând, cu un clește de soba în mână, și strigând: "S-o puie la coteț! la coteț!" Una după alta pieriră-ntr-o clipă pe altă ușe. Popa se ridică-n picioare mai mult de frică decât de respect. Până să-și dea bine seama de ce văzuse, auzi un hohot de râs strașnic și-apoi alte țipete, de astădată jalnice și sfâșietoare - o femeie se chinuia parca să-și dea sufletul. Ușa se deschise înapoi, și un ungurean intră purtând în brațe pe dama cu capul înfășurat în hârtii... Membrele-i erau înțepenite, gâtul și mijlocul strâmbe, fața ca varul, și din ochii ei mari, deschiși peste măsură, se vedeau gogoșile albe... Gemea și scrâșnea din dinți. Slugoiul, ajutat de două femei, o duse în odaia ei. Peste un moment, el ieși ștergându-se pe mâini - îl mușcase. – Ce e? îndrăzni popa aiurit. – Iacă niște păcate! Și fără multă stăruința, popa află cât e de rea și de bolnavă stăpâna casei, nevasta prefectului... O scorpie!... bate slugile până la sânge, le înțeapă cu ace, le frige cu fierul de frizat roșit în spirt... și când ostenește, o apucă: râde, plânge, țipă și rămâne ceasuri întregi țeapănă... Trebuie frecată cu perii aspre, bătută cu nuiele subțiri și afumată cu niște doftorii tari până să-și vie iar în fire. Popa își făcu cruce și s-așeză la loc s-aștepte. Tocmai târziu, prefectul ieși să conducă până la scară un boier bătrân. Isprăvind, dete cu ochii de preot care sta umilit în picioare. Din două vorbe cei doi vechi cunoscuți se recunoscură. Preotul zise încet: – Aș vrea, să trăiți, domnule prefect, să vă spui un foc al meu... între patru ochi.... dar între patru ochi... Fiindcă mai avea doi musafiri, prefectul pofti foarte politicos pe popa, cu toate protestările de rigoare ale acestuia, în salonul de-alături și intră în birou să expedieze pe cei doi. Popa trecu în salon și se opri un moment la ușe... De mult nu mai intrase în așa apartament! de mult nu-i mai lovise vederile așa combinație de forme și culori! Era în adevăr minunat. Salonul da în grădină și reflexul copacilor, trecând prin perdeluțele de rățea, dedea și mai mult farmec acestui interior și bogat și de gust. Omul făcu un popas, înaintând ca un călător într-o vale plină de încântătoare amintiri pe care o revede deodată după o îndelungată pribegire... Uimit, privi de jur împrejur; dar când ajunse cu privirea în colțul unde bătea-n plin lumina verzuie de la trei ferestre mari, călătorul rămase trăsnit... Un strigăt i se-necă în piept: ochii lui întâlniseră căutăturile unui portret mare... Era o arătare din altă lume – mai dulce, mai bună... fericită! Zâmbea cu același zâmbet neuitat în care se amesteca multă blândețe cu multă patimă, atâta inteligență limpede cu atâta oarbă pornire... Bătrânul stete mult... mult înaintea ei, și, voind parcă s-aprinză cu privirea lui ochii nemișcați de sus și să-i facă să clipească o dată măcar, măcar o dată, clătină din cap și șopti: „Ei!... să știi tu ce e acuma pe sufletul meu!” – Poftim, părinte, zise prefectul. Bătrânul tresări: – Cine e? întrebă el, întinzând mâna spre chipul din perete și fără să se uite la omul ce-l trezea așa de brusc din vis. – Soacră-mea... mama nevesti-mi... O femeie nenorocită: a murit tânără, sărmana! Bătrânul se întoarse machinal. – Ei! ce e! spune-ți păsul, adăogă prefectul; poftim de șezi. Popa șezu și tăcu. – Ai vreo pricină?... vreo daraveră?... spune. Popa nu zise nimic. – Suntem singuri, n-ai nici o sfială... Nu ne-aude nimeni... Spune, zise foarte binevoitor, deși cu oarecare nerăbdare prefectul. Dacă e posibil, te cunosc ce om ești, fac tot pentru sfinția-ta. Bătrânul alunecă de pe scaun și căzu mototol pe covorul moale... Polițaiul, care aștepta afară ordine, era din norocire aci, gata la chemarea superiorului, să ajute pe omul bolnav; l-a descheiat la gât, la sân, la brâu... l-a frecat cu oțet la tâmple și la inimă... Când își veni în fire, preotul era întins în birou pe canapea... Se încheie degrabă, își ceru iertăciune - era bolnav, bătăi de inimă și amețeli - simțise cum îl ia ca p-o apă, cum i se-ntunecă tot împrejur și cum adoarme... Se ridică, salută și porni să plece. – Bine, nu mi-ai spus nimic, zise prefectul, făcând semn polițaiului să iasă. Polițaiul ieși foarte mulțumit de serviciul umanitar ce realizase... Popa se căuta mereu în sân, la brâu, prin buzunare, fără să spuie o vorbă... Prefectul, obosit, zise: – Ei! spune-mi odată... – Am pierdut-o! răspunse popa naiv, salută și ieși grăbit. Prefectul dete din umeri... Chemă pe polițai... Polițaiul lipsea, dar trebuia să se întoarcă la moment; plecase în fugă mare - "uitase raportul de noapte la canțilerie!" Oricât era de tânără Ileana, înțelesese că taică-său citise în sufletul ei tot așa de bine ca-n cărțile lui de la biserică... Dacă-i așa, care va să zică știe și el... Și-apoi?... să știe! Cine ce treabă are?... Frică?... de cine? de ce?... De Matache? tontul?... cârpa?... O să-l lase și pace bună: trai cu de-a-sila nu se poate. Cinste?... Vorbe. Rușine?... N-are. Da, să știe tot satul!... I-ar părea rău să nu știe lumea toată!... Are să spuie chiar dânsa... Da, pentru că nu mai poate ascunde focul ce-o arde; trebuie odată să-l dea afară... și cântecul și plânsul pe-nfundate nu-i mai ajung pentru asta. Are să iasă pe drum... nu; are să meargă la biserică, când o fi tot vileagul strâns, o să strige în gura mare că-i plesnește inima de atâta chin mut, că fără omul ăsta înnebunește, omoară pe cine i-o ieși înainte și se strânge singură de gât cu ghiarele ca o fiară nebună! Și cu mâinile înfipte în păr, femeia își legăna ca de durere capul frumos într-o parte și-n alta... De pân dosul caselor porni - așa de târziu! - semnalul cunoscut: fiara nebună dintr-o săritură fu de gâtul prăzii. – Ci vino odată! gemu ea. De ce mă chinuiești? Ce vrei? - să mor? Zi tu că vrei să mor... Pe sufletul mamii din groapă - s-ajung să mă gunoiesc la garduri până or fugi și câinii de mine! să-mi pice carnea putredă de pe oase! să mi se macine oasele până la măduvă! jigăniile pământului să mi se-ncuibe în coșul pieptului și-n țeasta capului: zi tu că vrei să mor... acușica, acilea, mor! Ochii i se-nchiseră, obrajii și gura îi înghețară, și cazu moale în brațele lui. Când de suflarea bărbatului femeia își căpătă iar glasul, se puse să-i spuie cât de nedrept se supărase el pe ea, cât de copilărească și fără temei fusese cearta lor și cât suferise ea de lipsa lui. ...Se zbăteau de mult unul în brațele altuia, când se auzi portița trântită: sosea părintele călare. Amândoi rămaseră nemișcați. Călătorul descălică, luă șaua și dete drumul calului să pască... De departe, din fundul grădinii unde erau ei, se văzu fereastra de la odaia bătrânului luminându-se. "Să știe el că sunt aici, zise Ileana râzând înfundat și strângându-se ca de teamă lângă Mitu, m-ar omorî!" Preotul stinsese lumina și se trântise pe pat să-și adune gândurile și să facă un plan nou, altă socoteală. Deși obosit de atâta drum călare, de-atâtea, ș-atâtea; nu putea adormi... Încet-încet însă p-aci să ațipească. Era tocmai să pășească hotarul fericit dincolo de care gândurile scapă din știrea noastră ca să alerge și să-și țopăie libere danțurile bizare... ...El sări în sus. ...Umblă cineva pân curte... O ușă se deschise și se-nchise în casele din față ale fie-sii... Vorbă tainică!... Bătrânul ieși repede... Nimic... S-auzea numai prin răcoarea nopții ronțăiala calului… Fusese o părere bolnavă... Ocoli împrejurul caselor... Iar nimic... Beznă... Nici o mișcare... Bătu la fereastra Ileanii... încă o dată... mai tare... tare de tot... Nici un răspuns... ...Să spargă ușa! Se duse, luă toporul și se-ntoarse, dar când pipăi să găsească clanța, dete cu mâna de verigă: era pusă și încuiată cu lacătul... Nimeni!... Cu capul gol, cu pletele-i cenușii desfăcute și lăsate-n voia vântului, bătrânul ieși pe poartă în goana mare... La școală încuiat cu lacătul... Îndărăt!... Era lumină la Ileana; se dezbrăca să se culce... Înapoi!... La școală lumină! El sui dintr-un pas cele trei trepte ale prispii și se uită pe fereastră: Mitu sta la masă cu capul rezemat pe mână... Frumusețea tânărului, privirile lui pierdute cine știe unde, aerul extatic care-i lumina capul încremeniră pe omul de afară: acesta-și acoperi ochii să nu mai vază spăimântătoarea icoană. O clipă stete așa, apoi bătu hotărât în ușă, intră desfigurat, se înfipse în prag și izbucni: – Ce ai tu cu mine? ce? om fără suflet, fără lege și fără Dumnezeu!... Nu răspunzi... ai?... Te-am strâns după drumuri, te-am încălzit la sânul meu; și tu vrei necinstea casei mele! tu vrei să mă omori pe mine? Ce rău ți-am făcut eu ție? Cu ce ți-am greșit? Spune: să mă căiesc și să mă ierți!... Iartă-mă!... Fie-ți milă de un biet păcătos de bătrân... Mitule, copilul meu!... Și bătrânul cu părul despletit se târa în genunchi și lupta să-i apuce și să-i sărute mâinile cu zorul... – Părinte! zise tânărul tremurând și căutând să-și scape mâinile. Tu să mă ierți pe mine... Iartă-mă!... Eu nu uit ce-ai fost pentru mine: nu voi să-ți fac nici un rău, nici o rușine. Ea nu mai poate trăi cu bărbatu-său... ea dacă se desparte, eu... o iau. – S-o iei tu? – Da, eu; nu mai poci trăi fără ea... – Omule, ți-e soră! – Pentru că m-ai crescut. – Nu!... ți-e soră bună! – Cum? – Tu ești copilul meu adevărat... Carnea mea! – Părinte... vrei să mă amăgești... – Nu, nu te amăgesc... Am greșit... am păcătuit, și Dumnezeu a vrut să mă bată, și te-a trimis pe tine să mă bați... Trebuia de mult să-ți spui taina asta: erai tânăr și eu eram duhovnic... mă puteam eu spovedi unui copil?... Dar atâta dragoste câtă ți-am purtat eu ție... niciodată n-ai înțeles, n-ai bănuit măcar că eu îți sunt tată cu adevărat?... Pentru că n-ai înțeles, iacă-tă viu eu, duhovnicul, la tine și mă spovedesc ție și te rog: nu-mi lăsa sufletul în frica de moarte!... Dacă simți că nu poți birui păcatul care te târăște, pleacă, fugi departe: aici e iad și pentru tine și pentru ea și pentru mine!... Să știu eu numai unde ești... Lasă... ție o să-ți treacă... o să te-nsori cu o fată frumoasă... o să ai copii... Lasă tot aici... și vine taică-tău bun să trăiască lângă tine și să moară fericit, fără buba asta grozavă care-mi roade inima! Bătrânul se opri pentru că nu mai putea. Mitu ascultase galben. Fără să răspunză sărută mâna preotului, care-l strânse ca și odinioară la piept stropindu-i capul cu lacrimi bogate și calde. – Acu mă duc, taică, zise el; mă duc! Și se duse. De două zile... Acu e a treia noapte de când părăsita anină la fereastră semnul știut, ștergarul înnodat, degeaba... nu vine. Ea geme în chinurile așteptării, nesiguranții, deznădejdii. Bolnav printre străini?... Răpus?... Cu altă femeie?... Să-l caute? unde... Să aștepte? cât?... Să moară? cum? Unde e?... Unde? E aici foarte aproape... Se-ntoarce din depărtări la locul lui... El a cugetat atâta vreme pe drumuri, și-a ajuns să vază că nu poate lăsa pe nenorocita în necăință, fără să-i zică o vorbă, fără să plângă amândoi împreună păcatul săvârșit din neștiință... Dar dacă preotul, pentru cuvinte de bigotism sau eresuri sociale, o fi inventat o poveste de fantazie?... Caldă speranță! dragostea lui atunci n-ar fi neiertată!... Dar dacă ar fi adevărat?... Ei, și? La urma urmei el strică?... Ea? Soarta!... Și de aci o întreagă filosofie păgână, în fața căreia orice e o invenție e eres, superstiție orice credință. Așa filosofând a sărit pârleazul și trage cu urechea... Nu poate păși înainte... i-e frică... Un moment voiește să se întoarcă și să plece... acu pentru totdeauna... Pune piciorul pe pârleaz... Dar se socotește mai bine... Coboară iar îndărăt și stă țintuit pe loc... Stă pe loc de mult între două căi, fără să poată intra nici pe una: trebuie târât ca să se urnească... și are să fie târât. Lumina de la fereastra părintelui s-a stins. Tânărul lasă să mai treacă timp apoi face un pas într-o parte ca sa vază dacă la Ileana e aprins... Nu e... Se apropie binișor. Câinele începe să latre... Omul îl cheamă șoptit pe nume; animalul se gudură și se potolește... Acum s-aprinde iar lumina la bătrânul. Tânărul se retrage lângă pârleaz. Preotul iese... merge la poartă... se-ntoarce, și Mitu îl vede cum trece prin bătaia luminii de la fereastră și se-ndreaptă după câine, ca după o călăuză, cercetând fundul grădinii. Ușor, învățătorul trece afară peste gard și se pitulă în dosul crucii mari de sub deal, la răspântie... Câinele sare și el și vine să dea din coadă pe lângă cruce... Preotul se-ntoarce în casă și stinge iar lumina. A început acu o luptă așa de-ncordată, încât între zvâcnelile repezi ale inimii nu mai încape nici un moment pentru căință... Câinele, gonit, ia drumul de ocol; omul sare înapoi în grădină... Ce face femeia? Să fie bărbatul acasă? Nu e probabil... căruța nu e-n șopron și-n grajd nici un zgomot... Lumină deodată la fereastra Ileanii... ștergarul înnodat... ÎI așteaptă. Inima-n dinți!... și freacă cu mâna pe ușă foarte discret. Un țipăt năbușit înăuntru... Ileana suflă-n lumânare și iese. Tremură scuturată din rărunchi de friguri... Ea îl târăște în grădină la locul știut, unde de-atâta vreme așteaptă velința întinsă. Femeia se acață de gâtul lui... El o strânge-n brațe cu putere și dă să-și apropie buzele de ale ei... dar îl cuprinde un fior de groază ș-o împinge departe. Acum pornește potopul ei de vorbe - jurăminte, blesteme fără șir, dar pline de înțeles; bănuieli de necredință... teama de sațiu... amenințări de crimă și sinucidere... plânsete și rugăciuni de milostivire. El rătează grav cuvântarea ei monstruoasă... și spune tot, tot... Ea rămâne-ntâi înlemnită... apoi începe să râză înecat și din ce în ce mai nervos și mai nervos, până când izbucnește cu hohot și, lovindu-l brutal peste brațul vânjos, pe care i-l apucă și-l strivește sub degete: – Prostule! A râs de tine!... Ai crezut? Nu-i adevărat! Minte! Și se năpustește asupra lui și-l îngenuche jos la pământ... O sprânceană alburie se ivește pe coama dealului de către răsărit... Pe lângă crucea din răspântie scârțâie roatele căruțelor ce pleacă din vreme să nu le ajungă zăduful pe drum... Mitu tresare din somn. – Se face ziuă, Ileano! scoală degrab! Sprinceana albă crește și alte roate venind din deal la vale se aud apropiându-se... o doină din frunză, cântec de drumeț fără griji... și vorbă... Tânărul ridică femeia de jos ș-o ajută, cum era amețită, să ajungă până la ușa casii... E grea despărțirea... O să fie chiar peste putință! ...Bătrânul a dormit rău: bătăile inimii l-au deșteptat prea de multe ori... Se ridică năbușit din pat; îi trebuie aer: merge să deschiză fereastra, dă perdeluța într-o parte, și i se năzărește că vede-n pragul din față două umbre albe ce vor parcă să se topească una-ntr-alta... Se șterge la ochi și se uită mai bine... Da!... Ia pușca din cui și iese-n prag: – Cine-i? O flacără roșcată, un trosnet, la care răspunde împrelung deal după deal - Mitu a picat fulgerat. – Ce-ai făcut, nebunule?! răcnește femeia și pornește un pas. A doua țeavă! Ileana cade în genunchi... se zbuciumă în zadar să se scoale... Vrea să strige... o gâlgâitură de sânge o podidește pe gură... Se moaie de la junghietură și târându-se cât colo, se așează de-a binelea. Popa aruncă jos pușca, a cărei guri tot fumegă mirosul necăcios de silitră... Trece gardul, suie în clopotniță, se atârnă cu amândouă mâinile de funiile de tei și-ncepe să le smucească cu o înaltă energie: cele trei clopote mici și sărace se pornesc deodată să țipe și să se vaiete cu o jale nebunească... Se strânge multă lume. Popa ia de mână pe Cuțiteiu și pornește urmat de obștea satului. El merge cu toți la locul unde zac cei doi copii nenorociți... Sprânceana mică alburie câtă vreme s-au jelit clopotele s-a făcut trandafirie și mare. – Eu i-am împușcat, zice bătrânul liniștit... Întâi pe el și pe urmă pe ea... Da, eu! Și se-ntoarce să-i privească... Ileana a adormit, strângând în brațe genunchii lui frate-său... Popa se apleacă la ea: – Nu așa, cățea! zice el zâmbind crud... Nu așa, că-i păcat! Și descleștându-i mâinile calde încă, o dă greoi mai la o parte... A zburat în sfârșit surâsul înțelept de pe chipul prietenului Cuțiteiu... Omul își acopere prostește buzele învinețite cu o mână, cu alta ochii uzi... Toți stau cu capul gol... Nici o suflare... Popa se ridică, se-ntoarce spre mulțime cu privirea țintă și-nfricoșat de-ngrijată. – Inima!... zice el. I...! și se culcă să doarmă somnu-ăl bun lângă copiii săi.


content:
Leiba Zibal, hangiul de la Podeni, stă pe gânduri la o masă subt umbrarul de dinaintea dughenii, așteptând dilijența, care trebuia să fi sosit de mult; e o întârziere de aproape un ceas. Este lungă și nu prea veselă istoria vieții lui Zibal; dar așa cum e prins de friguri, tot e o petrecere pentru el să ia pe rând una câte una fazele ei mai însemnate... Precupeț, vânzător de mărunțișuri, samsar, câteodată și mai rău poate, telal de straie vechi, apoi croitor și ștergător de pete într-o ulicioară tristă din Ieși - toate le încercase după accidentul care-l făcuse să-și piarză locul de băiat într-o mare dughiană de vinațuri. Doi hamali coborâseră în beci un boloboc sub privigherea băiatului Zibal. O neînțelegere se ivi între dânșii la împărțeala câștigului. Unul din ei luă un crâmpei de lemn ce-l găsi la-ndemână și lovi în frunte pe tovarășul său, care căzu amețit și plin de sânge la pământ. Băiatul, văzând sălbătăcia, dete un țipăt de alarmă, dar mizerabilul se repezi să iasă din ogradă și, trecând pe lângă băiat, ridică mâna asupră-i... Zibal pică leșinat de spaimă. După o zăcere de câteva luni când se întoarse la stăpân, locul lui era ocupat. Atunci începu lupta grea pentru viață, care se îngreună și mai tare prin căsătoria cu Sura... Răbdarea însă ostenește soarta rea. Fratele Surei, hangiu la Podeni, muri, și hanul rămase lui Zibal, care urmă negoțul pe seama lui. Aci se află el acuma de cinci ani. Are strânsă o avere bunicică în bani și vinațuri bune, îngrijite, o marfă care totdeauna face parale. De sărăcie a scăpat Leiba, dar sunt toți bolnavi, și el și femeia și copilul - friguri de baltă. ... Și oamenii sunt răi și pricinași în Podeni!... Ocări... batjocuri... suduituri... acuzări de otrăvire prin vitriol... Dar amenințările! Amenințarea este mai grea pentru un suflet ce se clatină ușor decât chiar lovitura. Ceea ce muncește acum pe Leiba mai mult decât tremurătura frigurilor este o amenințare. "A! goi ticălos!" gândește el oftând. Ticălosul este badea Gheorghe - pe unde o fi! - un om cu care Zibal a avut o daraveră foarte neplăcută. Gheorghe venise într-o dimineață de toamnă la han, obosit de drum; ieșea din spital - zicea - și căuta de lucru. Hangiul l-a luat în slujbă. Dar Gheorghe s-a arătat a fi om prea brutal și prea ursuz... suduia mereu și mormăia singur prin ogradă. Era o slugă rea, leneș și obraznic... și fura. Într-o zi a amenințat pe balabusta îngreunată, care-l ocărâse cu drept cuvânt, s-o lovească în pântece... altădată a asmuțit un câine asupra lui Ștrul cel mic. Leiba i-a făcut numaidecât socoteala și l-a trimis. Dar Gheorghe nu voia să se ducă; el pretindea cu violență că s-a fost tocmit pe un an. Atunci hangiul a spus că merge în deal la primărie să ceară vătășei ca să-l alunge. Gheorghe a vârât repede mâna în sân strigând: "Iudă!" și a voit să se năpustească asupra stăpânului. Din nenorocire, sosea atunci o haraba încărcată cu mușterii. Gheorghe a început să rânjească zicând: "Ce te-ai spăriet, coane Leiba?... Iacă mă duc". Și apropiindu-se crunt, peste tarabă, de Leiba, care se dete cât putu înapoi, îi șopti: "Să mă aștepți în noaptea Paștelui, să ciocnim ouă roșii, jupâne... Să știi că ți-am făcut și eu socoteala!" Atunci intrară mușterii în dughiană. "Să ne vedem sănătoși la înviere, coane Leiba!" adăogă Gheorghe depărtându-se. Leiba a mers la primărie, apoi la subprefectură, să denunțe pe amenințător, cerând să fie păzit. Subprefectul, un tânăr foarte vesel, a primit întâi peșcheșul "modest" adus de Leiba, pe urmă a început să râză de jidanul fricos și să-l batjocorească. Leiba a stăruit călduros să-l facă a înțelege gravitatea lucrului, cum era hanul izolat departe de sat și chiar de șosea. Dar subprefectul, cu un aer mai serios, l-a povățuit să fie cuminte; nici să nu mai pomenească de așa ceva, ca să nu deștepte în adevăr, într-un sat unde oamenii sunt răi și săraci, pofte de călcare. Mai târziu, peste câteva zile, îl căutară pe badea Gheorghe un pomojnic [1] și doi călărași: era bănuit pentru o pricină. Ce bine era să-l fi mai răbdat Leiba măcar până la sosirea acestor oameni!... Dar Gheorghe era acum cine știe unde... Deși asta se petrecuse de mult, totuși, în mintea omului prins de friguri, se repeta bine impresia figurii lui Gheorghe, a mișcării lui vrând să scoată ceva din sân și a cuvintelor lui amenințătoare. Cum se deștepta așa de limpede acea amintire? Era Sâmbăta Paștelui. Sus pe deal, în satul depărtat ca la doi chilometri printre bălți, se auzeau clopotele bisericii... Și se aude așa de ciudat când ai friguri: aci foarte tare, aci aproape deloc... Noaptea care venea era noaptea Paștelui; scadența făgăduielii lui Gheorghe... "Dar poate că l-au prins până acuma!" ...Oricum, Zibal mai stă la Podeni doar până la câștiu [2] viitor. Cu capitalul lui se poate deschide un negoț frumos în Ieși... În târg, Leiba să fie sănătos, o să șază aproape de comisie... O să cinstească pe comisar, pe ipistat, pe sergent... Cine plătește bine este bine păzit. Într-un târg așa mare, noaptea e zgomot și lumină, nu întuneric și tăcere ca în valea singuratică a Podenilor. E un han în Ieși, - acolo în colț, ce loc bun pentru o dughiană - un han unde toată noaptea cântă fetele la Café Chantan. Ce viață zgomotoasă și veselă! Acolo găsești la orice ceas, zi și noapte, pe domnul comisar cu fetele și cu alți poreți [3] . Ce mai trebuie multă bătaie de cap aici, unde, mai ales de când cu drumul-de-fier, care ocolește foarte pe departe mlaștinele, gheșeftul scade mereu?... "Leibă, strigă Sura din-năuntru, sosește dilijența, s-aud zurgălăii." Valea Podenilor este o văgăună închisă din patru părți de dealuri păduroase. În partea despre miazăzi mai cufundat, se adună, din șipotele ce izvorăsc de sub dealuri, niște băltaie adânci, deasupra cărora se ridică ca niște perii stufișuri de rogoz. Între partea băltoasă și partea mai ridicată despre miază-noapte, în mijlocul văii, stă hanul lui Leiba: e o clădire veche de piatră, sănătoasă ca o mică cetățuie; deși terenul e mlăștinos, hanul are zidurile și beciurile bine uscate. La glasul Surei, Leiba se ridică greoi de pe scaun, întinzându-și membrele obosite; el cată lung în zare către răsărit; nici pomeneală de dilijența. "Nu vine; ți s-o fi părut..." răspunde el balabustei, și se lasă iarăși jos. Foarte trudit, omul își încolăcește brațele pe masă și-și așează pe dânsele capul, care-i arde tare. La căldura soarelui de primăvară, care începuse să încingă fața mlaștinelor, o moliciune plăcută coprinse nervii omului, și gândul începu să depene pe fusul conștiinței bolnave mai rar, tot mai rar și înmuind treptat formele și colorile închipuirilor... Gheorghe... Noaptea Paștelui... Tâlhari... Ieșii... O crâșmă în miezul târgului... O dughiană veselă, care merge bine... Sănătatea. Și ațipi... ...Sura lipsește cu copilul de mult d-acasă. Leiba iese în ușa dughienii să se uite în calea ei. Pe ulița mare e o circulație vie, o neîntreruptă fâșiitură de roate pe răzoare [4] , acompaniată de ciocăniturile ritmate ale trapătului de potcoave pe luciul asfaltului. Deodată însă circulația se oprește, și dinspre Copou se văd venind o grămadă de oameni, gesticulând și strigând foarte mișcați. Mulțimea pare că escortează pe cineva: militari, o streajă și fel de fel de public. La toate ușile dughienelor se înghesuiesc privitorii curioși. "Aha! gândește Leiba, a pus mâna pe un tâlhar!" Cortejul se apropie. Sura se dezlipește din mulțime și urcă lângă Leiba pe treptele crâșmii. "Ce e, Sură? întrebă el. – E un nebun scăpat de la Golia. – Să închidem dughiana, să nu dee peste noi. – E legat acuma; dar adineaori scăpase. S-a bătut cu toți soldații..» Pe un jidan, pe care un goi răutăcios din mulțime l-a îmbrâncit peste nebun, nebunul l-a mușcat de obraz." Leiba de pe trepte vede bine; cu o treapta mai jos privește Sura cu copilul în brațe. Este în adevăr un nebun furios pe care-l țin câte doi oameni de fiecare parte; pumnii sunt strâns legați unul peste altul cu o curea tare. E un om cu o cherestea uriașă: un cap ca de laur, părul negru, des, barba și mustățile aspre și împâslite. Prin cămașa-i, sfâșiată de luptă, se vede pieptul lat, acoperit ca și capul de un stuf de păr. E cu picioarele goale; gura i-e plină de sânge și stupește mereu firele pe care le-a smuls cu dinții din barba jidanului. Toata lumea s-a oprit... De ce? Jandarmii dezleagă mâinile nebunului. Mulțimea se dă într-o parte făcând un loc larg împrejurul lui. Nebunul dă un ocol cu ochii și-și oprește privirile care ard spre ușa lui Zibal; scrâșnește din dinți, se repede țintă pe cele trei trepte, și într-o clipă, apucând în palma dreaptă capul copilului, în cea stânga pe al Surei, le izbește pe unul de altul cu atâta putere că le confundă ca pe niște ouă moi... Un zgomot s-auzi, o trosnitură care cu nimic nu se poate compara, la întâlnirea celor două titve smăcinate una pe alta. Leiba, cu inima înnodată, ca un om ce cade dintr-o nemăsurată înălțime, dete să țipe: " O lume întreagă mă lasă cu dinadinsul pradă unui nebun!" Dar glasul mut nu se supuse voinții. "Scoală, jidane!" strigă cineva trosnind tare cu o nuia pe masă. "- Proastă glumă! zice Sura din pragul crâșmei; să sparii omul din somn, țărănoi mijic!" Leiba sări drept în picioare. "Te-ai spăriet, jidane? întrebă râzând glumețul. Dormi la nămiez, ai?... Scoală că-ți vin mușterii... sosește harabaoa poștei". Și, după prostul său obicei, care irita rău pe jidan, voi să apuce pe Zibal în brațe să-l gâdile. "Lasă-mă în pace! strigă hangiul smucindu-se și îmbrâncindu-l cu toată puterea. Nu vezi că sunt bolnav? Lasă-mă-n pace!" Dilijența sosește în sfârșit cu aproape trei ceasuri de întârziere. Sunt doi călători, care se așează împreună cu conductorul, poftit de ei, la aceeași masă. Din convorbirea călătorilor se lămurea bine împrejurarea. La tactul de mai sus al poștii, se întâmplase peste noapte o călcare cu omor în hanul unui jidov. Hangiul omorât ținea și schimbul cailor. Tâlharii îi furaseră, și până să se găsească alții în sat, călătorii curioși putuseră cerceta în voie teatrul crimei. Cinci victime. Dar amănuntele! Dacă nu s-ar fi găsit prădată, s-ar fi crezut că a fost o cruntă răzbunare, sau fapta nebuniei religioase. În anecdotele despre sectarii iluminați, se povestesc câteodată executări de așa absurdă sălbăticie. Leiba tremura scuturat de un puternic acces de friguri și asculta aiurit. Apoi urmă ceva, care trebuia neapărat să umple de respect pe conductor. Tinerii pasageri erau doi studenți, unul în filosofie, altul în medicină; mergeau să petreacă în orășelul lor natal. Între ei se încinse o înaltă dezbatere academică despre crimă și cauzele ei, și dacă trebuie să fim drepți, medicinistul era mai bine preparat decât filosoful. Atavismul... Alcoolismul cu urmările-i patologice... Vițiul de concepție... Deformarea... Paludismul... Apoi nevroza! - Atâtea și atâtea cuceriri ale științei moderne... Dar cazul de reversie! Darwin... Haeckel... Lombroso... La cazul de reversie conductorul face niște ochi mari, în cari strălucește o profundă admirație pentru cuceririle științei moderne. "Este evident, adaogă medicinistul. De aceea, criminalul propriu-zis, luat ca tip, are brațele peste măsură lungi și picioarele prea scurte, fruntea îngustă și turtită, occiputul tare dezvoltat; chipul lui de o caracteristică asprime și bestialitate, bătătoare la ochii deprinși; e un rudiment de om: e, cum am zice, fiara, care de-abia de curând a reușit să stea numai pe labele dinapoi și să-și ridice capul în sus, spre cer, cătră lumină!". La vârsta de douăzeci de ani, după atâta emoție, după o bună ospătare cu un vin așa de bine născut și așa de bine crescut ca vinul lui Zibal, o frază de o nuanță lirică, fie chiar din partea unui medicinist, șade bine. Entuziastul tânăr, între Darwin și Lombroso, găsise vreme să miroasă și puțin Schopenhauer - "spre cer, cătră lumină!" Zibal era departe de a fi priceput "luminoasa" teorie. Pentru întâia oară poate, în aerul umed al Podenilor, se rostogoleau așa de înalte vorbe, așa de nobile subtilități de gândire. Ceea ce pricepuse însă Leiba mai bine decât oricine, mai bine decât chiar conferențiarul, era ilustrația izbitoare a teoriei; cazul de reversie el îl cunoștea în carne și oase; era portretul lui Gheorghe. Acest portret, din care până mai adineori păstra numai trăsăturile fundamentale, i se redeștepta acum în spirit cu o perfectă palpabilitate până în cele mai neînsemnate amănunte. Dilijența era departe. Leiba o urmărise cu privirile până ce, cotind la stânga, ea se pierduse pe după deal. Soarele scăpătase și el după coasta de la apus, și seara începea să-mpăinjinească dulce formele din valea Podenilor. Hangiul, posomorât, se puse să rumege în minte tot ce auzise... În tăcerea nopții, pierduți în întuneric, un bărbat, două femei și doi copii fragezi, smulși fără veste din brațele binefăcătorului somn de mâna fiarei cu chipul omenesc și jertfiți unul câte unul... Țipetele nebune ale copilului retezate de junghiul care-i despică pântecele... Gâtul spart de secure, prin deschizătura căruia iese, după fiece gâlgâitură de sânge, o horcâială surdă... Și cea din urmă jertfă, care, năucita într-un colț, asistă la toate astea așteptându-și rândul... Procesul mai grozav decât execuția, jidanul fără apărare în mâna goilor... țestele prea slabe pentru mânile năprasnice ale nebunului de adineaori. Buzele lui Leiba, fripte de friguri, urmau machinal gândul tremurând repede. O scuturătură puternică îl apuca dintre spete; el intră cu pasul împleticit în gangul hanului. Fără îndoială - gândește Sura - Leiba nu e bine deloc, e tare bolnav; Leiba are "idei la cap"... căci ce înțeles poate avea tot ce face el de câteva zile și mai ales ce a făcut astăzi? Crâșma a închis-o înainte de aprinsul lumânărilor, tocmai când se isprăvea șabăsul. De trei ori au bătut mușterii în ușa dughenii, strigând cu glasuri cunoscute să le deschiză. La fiece bătaie, el a tresărit și a oprit-o încet și cu ochii sperioși: "Nu te mișca... nu voi să intre goi aici". El a trecut apoi sub gang și s-a pus s-ascută pe treapta de piatră a pragului securea de tăiat lemne. Tremură de nu se poate ține pe picioare, și nu vrea să se odihnească. Ce e mai îngrijitor decât toate, el, Leiba, la întrebările ei stăruitoare, a răspuns aspru și a trimis-o să se culce poruncindu-i să stingă numaidecât lumina. Deocamdată, ea s-a împotrivit; dar așa de scurt i-a repetat omul porunca, încât dânsa, cu toată obida, a trebuit să se supună, resemnându-se să amâne pentru mai târziu lămurirea acestor împrejurări. Sura a stins lampa, s-a culcat și acuma doarme alături de Ștrul. Femeia avea dreptate... Leiba e în adevăr bolnav. E noapte deplină. Zibal șade de mult pe pragul ce dă în gang și ascultă... Ce? Zgomote nehotărâte vin din depărtare... Parcă sunt tropote de cai, bubuituri de mai înfundate, convorbiri misterioase și agitate. O încordare înaltă a atenției ascute simțirea auzului în singurătatea nopții; când ochiul e dezarmat și neputincios, auzul pare că luptă să și vază. Dar nu e o părere... Pe drumul care abate din șosea încoace se aud venind pași de cai. Zibal se scoală și vrea să se apropie de poarta mare a gangului. Poarta este bine închisă cu o bârnă grea d-a curmezișul, ale cărei căpătâie stau în câte-o bortă în ziduri. La întâiul pas, nisipul strivit sub papucul lui face o scârțâitură prea indiscretă. Zibal scoate picioarele din papuci și rămâne în colțuni. Așa, fără vreun zgomot aprețiabil de o ureche neprevenita, el merge la poarta gangului tocmai când călăreții trec prin dreptul ei în pasul cailor. Dânșii vorbesc încet de tot, însă nu atâta încât Leiba să n-apuce foarte bine aceste câteva vorbe: – „S-a culcat devreme... – Dar dacă o fi plecat? – I-o veni rândul aldată... Da' eu aș fi vrut"... Nu se mai poate înțelege nimica; oamenii aceia s-au prea depărtat. De cine era vorba?... Cine să se fi culcat sau să fi plecat?... Cui o să-i vie rândul aldată?... Cine e acela care ar fi vrut altceva?... Și ce altceva vrea acela?... Și ce căutau pe drumul de lături - un drum pe care nu intră cineva decât anume ca să se abată la han?... O osteneală zdrobitoare se lăsă pe cerbicea lui Zibal... "Să fie Gheorghe?" Leiba simți că i se sting puterile și se așeză la loc pe prag. Între frânturile de gânduri ce se rostogolea u în capul său, el nu putu prinde un gând întreg, o hotărâre... Aiurit, intră în dughiană, trase un chibrit, și aprinse o lampă mică cu petrol. E o idee de lumină; fitilul e așa de jos lăsat încât flacăra stă ascunsă în interiorul capsulei de alamă; numai prin grația mașinii apar de jur-împrejur niște bendițe verticale foarte subțiri de-o lumină aproape cu totul moartă... Dar este destul pentru ca să vază bine în ungherele cunoscute ale dughienii... A! e cu mult mai mică deosebirea între soare și cea mai de nimic scânteie, decât între aceasta și întunericul orb! Ceasornicul țăcănea în perete. Zgomotul acesta monoton supără pe Zibal. Omul nostru puse mâna pe limba ce se legăna și-i stinse mișcarea. Gura lui era uscată. Îi era sete. Spăla un pahăruț în cada cu trei picioare de lângă tărabă și voi să-și toarne rachiu bun dintr-un șip; dar gâtul șipului începu să clănțănească tare pe buzele paharului... Aceste sunete erau și mai supărătoare. A doua încercare, cu toată voința lui de a-și birui slăbiciunea nu avu mai mult succes. Atunci, renunță la pahar, lăsându-l să cază domol în apă, și înghiți de câteva ori din șip. Puse după aceasta la loc șipul, care atingând scândura produse o ciocnitură de speriat. Un moment, se opri înecat de această impresie. Apoi luă lampa și o puse pe firida ferestrii, care da în gang; pe poartă, pe paveaoa și pe zidul din potrivă al gangului se zugrăviră niște bande late de-o lumină cu prea puțin mai deasă decât o închipuire. Zibal se așeză iar pe prag întinzându-și urechea la pândă... Clopote în deal... Toacă pentru înviere... Care va să zică a trecut de miezul nopții; ne apropiem de ziuă... A! dacă ar trece și restul acestei lungi nopți ca jumătatea întâia! ...O trosnitură de nisip strivit sub talpă! Dar el e în colțuni și nici n-a mișcat măcar piciorul... A doua trosnitură... Mai multe... E desigur cineva afară, aci, foarte aproape. Leiba se scoală apăsându-și pieptul cu mâna și căutând să întoarcă înapoi un nod rebel ce i se ridică în gât. ...Sunt mai mulți oameni afară... și Gheorghe!... Da, el e; da, a bătut în deal ceasul Învierii. Vorbesc încet: “- Dacă-ți spun eu că doarme. Am văzut când a stins lumina. – Mai bine; prindem cuibul întreg. – Poarta o deschiz eu; îi știu meșteșugul? Să-i croim ferestruica... Bârna trece pe aici..." Și se simțiră pipăiturile cu care omul de afară măsura distanța pe lemn... Un sfredel mare se aude rozând țesăturile uscate ale blănii bătrâne de stejar... Zibal are nevoie să se rezeme: el se sprijinește în palma stângă pe poartă și cu dreapta își acopere ochii. Atunci, printr-un caprițiu neexplicabil al intimelor jocuri, se produse în urechea omului din-năuntru foarte tare și lămurit: "Leiba! sosește dilijența!" Era neîndoios glasul Surei... O caldă rază de speranță... un moment de fericire... este iar un vis!... Dar Leiba își trage repede mâna stângă: vârful instrumentului, pătrunzând de partea asta, l-a înțepat în palmă. A mai gândi la scăpare?... Absurd! În creierul care ardea, imaginea sfredelului lua niște dimensii ne-mai-închipuite. Unealta, învârtindu-se mereu, creștea la infinit, și borta devenea tot mai mare și mai mare, așa de mare în sfârșit, încât în cadrul ei rotund, monstrul putea s-apară în picioare fără să se aplece. Ceea ce se petrecea în acel creier ieșea din sfera gândirii umane: viața se ridicase la o treaptă de exaltare din care toate se vedeau, se auzeau, se pipăiau enorme, de proporții haotice. ...Lucrarea din afară urmează cu metoda și stăruință. Leiba a văzut acuma de patru ori la rând dintele răsucit de oțel pătrunzând în partea lui și trăgându-se înapoi afară. "Amu, adu herestreul..." zise Gheorghe. O limbă îngustă de herastrău trece prin borta întâia și începe să ronțăie în mișcări dese și regulate... Planul era ușor de înțeles: patru borte în patru unghiuri ale unui pătrat; între ele herăstrăul trage liniile; în centrul pătratului s-a înfipt sfredelul mai dinainte; când bucata va fi cu totul dezlipită de trupul întreg al lemnului, se trage-afară; prin golul rămas, o mână puternică se introduce, apucă bârna, o dă într-o parte și... goii sunt la Leiba în casă. Și același sfredel, peste câteva minute, are să fie instrumentul casnei lui Zibal și a tutulor ai lui... Doi gâzi or să țină victima răstignită jos, și Gheorghe, cu călcâiul pe pântecele ei, o să vâre încet, ca în blana de lemn moartă, sfredelul în osul viu al pieptului, adânc, mai adânc, până să atingă inima, pe care s-o oprească din zvâcniturile-i nebune și s-o țintuiască pe loc! O sudoare de moarte scăldă tot trupul lui Zibal; omul se-nmuie din încheieturi și încet se lăsă să cază în genunchi, ca o vită ce-și pleacă sub lovitura din urmă grumazul, pătrunsă ca de acuma ea însăși trebuie să se părăsească pe ea însăși. "Da! s-o țintuiască pe loc!… gândi el pierdut... da! s-o țintuiască pe loc!" Și rămase tâmp cu ochii holbați pe lumina de la fereastră... Câteva momente el stete astfel încremenit pe altă lume, dar deodată: "Da, repetă el surâzând cu o clipire fioroasă; da! s-o țintuiască pe loc!" Se petrecu atunci în această ființă un fenomen ciudat, o complectă răsturnare; tremurătura lui se opri, abaterea dispăru și figura-i descompusă de-o atât de îndelungata criză, luă o bizară seninătate. El se ridică drept, cu siguranța unui om sănătos și puternic, care merge la o țintă lesne de ajuns. O linie între cele două puncte superioare ale pătratului era pe sfârșite. Leiba se apropie curios să vază jocul uneltei. Surâsul său se caracteriza acum și mai tare. Mișcă din cap, ca și cum ar fi zis: "Mai am încă vreme". Herăstrăul roase cele din urmă fibre de lângă borta către care tinsese, și începu lucrul între bortele inferioare. "Mai sunt trei", gândi Leiba, și cu precauția celui mai încercat vânător intră binișor în dughiană. Căută sub tarabă, luă ceva, ieși înapoi cu același tact; ascunzând obiectul ce-l ținea în mână, ca și cum se temea de indiscreția zidurilor, și se duse în vârful deștelor la poartă. Dar ceva grozav: lucrarea de afară s-a oprit cu desăvârșire... nu se mai simte nimic. "Ce-i asta?... Să fi plecat?... S-a dus?" fulgera prin mintea omului dinăuntru. Și la această închipuire, el își mușcă buza de jos, cuprins de-o nepomenită dezolare... "Haha!" fusese o urâtă amăgire: lucrarea începe din nou, și el se pune a o urmări cu bătăile de inimă a celui mai cald interes. Hotărât, omul nostru era muncit de-o neînțeleasă dorință de a vedea lucrul cât mai degrabă sfârșit. "Mai iute! gândi Leiba cu nerăbdare... mai iute!" Acum se auzeau iar clopotele în deal. "Mai iute, bre, ne-apucă ziua!" zise un glas de afară îmboldit parcă de voința omului dinăuntru. Lucrătorul porni cu multă activitate. Încă puține mișcări, și toate punctele pătratului sunt unite. În sfârșit! Sfredelul trage încetinel în afară bucata în patru colțuri... O mână mare și vânjoasă intră... Până să n-atingă încă bârna pe care o caută, se aud două răcnete, pe când Zibal înfășură cu putere căpătâiul liber al lațului de butucul fix de la ușa gârliciului... Lațul, era ingenios combinat: o frânghie lungă legată cu un căpătâi de butuc: la o lungime potrivită, pe locul unde era să dispară pătratul scobit, un ochi pe care Leiba îl ținea deschis cu mâna stângă, în timp ce cu mâna dreaptă ținea strâns celălalt căpătâi. La momentul cerut, Zibal dete drumul ochiului și apucând repede cu amândouă mâinile căpătâiul liber cu o smucitură supremă trase înăuntru brațul întreg. ...Într-o clipă operația fusese gata... Două răcnete o însoțiră, unul de pierzare, altul de triumf: mâna era "țintuită pe loc". Se auziră apoi pași depărtându-se grabnic. Tovarășii lui Gheorghe părăseau lui Zibal prada prinsă cu atâta istețime. Jidanul se repezi în dughiană, luă lampa și cu o învârtitură sigură ridică fitilul sus de tot: lumina captivă între gratii ieși d-asupra veselă și victorioasă, redând viață hotărâtă formelor nebuloase din preajmă-i. Zibal trecu cu lampa în gang. Tâlharul gemea greu; după încordarea brațului se vedea că renunțase la o inutilă zbuciumare. Mâna era umflată și degetele încovoiate... părea că vrea s-apuce. Jidanul apropiă de ea lampa... - Un fior: frigurile se întorceau iar. - Aplecă lumina prea aproape, încât, tremurând, atinse mâna tâlharului cu sticla fierbinte: o crispație violentă a degetelor se produse urmată de un vaiet surd... La vederea acestui fenomen, Zibal tresări... prin ochii lui scăpărase o inspirație excentrică. Începu să râză cu un hohot care zgudui bolta gangului și intră repede în dughiană. Mijea de ziuă. Sura se deșteptă deodată... parcă auzise prin somn niște răgete îngrozitoare. Leiba nu era în odaie. Toate cele din ajun îi reveniră în minte. Se petrecea ceva rău. Sări jos din pat și făcu lumină. Patul lui Leiba era nedesfăcut. El nu se culcase deloc. Unde era?... Femeia își aruncă ochii pe fereastră; pe dealul din față se plimbă un stol de lumini mici și vioaie; care se mișcau, săltau, aci ascunzându-se, aci ivindu-se iarăși... Ieșiau de la înviere. Sura deschise oleacă fereastra; atunci auzi gemete înfundate la poartă. Înfiorată, coborî iute pe scăricică. Gangul era luminat. Ieșind pe prag, femeia fu izbită de o grozavă priveliște. Pe un scaun de lemn, cu coatele pe genunchi și cu barba rezemată în mâini, sta Zibal. Ca un savant care, în amestecul unor elemente, ar căuta să prinză un secret subtil al naturii ce de mult îi scapă și-l necăjește, Zibal ține ochii ațintiți asupra unui lucru spânzurat, negru și inform, sub care, pe un alt scaun, la o potrivită înălțime, arde o făclie mare. Zibal privește fără să clipească procesul de descompunere a mâinii ce desigur nu l-ar fi cruțat pe dânsul. - El n-auzise urletele de afară ale nenorocitului: era acum prea interesant ce vedea ca să mai auză. Zibal urmărise cu nesațiu toate contorsiunile, toate crispațiile stranii ale degetelor, apoi amorțeala cuprinzându-le încet pe unul câte unul - erau parcă labele unui gândac, care se zgârcesc și se întind, se agită în mișcări extravagante, tare, mai încet, încet de tot și apoi înțepenesc sub jocul unui copil crud. Era sfârșit. Mâna cocea și se umfla încetinel fără mișcare. Sura dete un țipăt. "Leiba!" Zibal îi făcu semn să nu-l deranjeze... Un miros gras de carne arsă se răspândea în gang; o fâșiitură se auzi și mici plesnituri. "Leiba! ce e?" repetă femeia. Se făcea ziuă bine... Sura se aruncă și trase bârna. Poarta se deschise de perete târând trupul lui Gheorghe spânzurat de brațul drept. Mulțimea sătenilor, toți cu făcliuțele de Paște aprinse, năvăli înăuntru. "Ce e? ce e?" Îndată înțeleseră ce fusese. Zibal, care stătuse până aci nemișcat, se ridică grav în picioare. El își făcu loc să treacă, dând cu liniște lumea la o parte. "Cum a fost pricina, jidane? întreabă unul. – Leiba Zibal, zise hangiul cu tonul înalt și cu un gest larg, merge la Ieși să spună rabinului că Leiba Zibal nu-i jidan... Leiba Zibal este goi... pentru că Leiba Zibal a aprins o făclie lui Christos!" Și omul plecă încetinel spre răsărit la deal, ca un călător cuminte, care știe că la un drum lung nu se pornește cu pasul pripit. no match [ modifică ] Note [ modifică ] ↑ În trecut, administrator de plasă. ↑ Sumă de bani plătită la date fixe; de obicei, rata din arenda unei moșii. ↑ Oameni importanți. ↑ Arcuri de trăsură.


content:
Amicul meu, domnul Manolache Guvidi, este o persoană cunoscută în societatea noastră; e un om cu avere însemnată câștigată printr-o muncă onorabilă; e un om inteligent și serios, un bun soț și un bun tată de familie. Cu atâtea calități trebuia să reușească în lupta pentru viață: invidioșii, cu toate clevetirile lor, n-au putut nimic în contră-i. Odată, în vremea primei sale căsnicii, el avea o mare întreprindere publică, - aceea a fost începutul prosperității lui, deoarece din câștigul acelei afaceri a ieșit cheagul averei frumoase de care se bucură astăzi. Invidioșii intriganți căutară să-l sape și după o campanie înverșunată prin grai și prin presă, reușira să producă în cercurile înalte un curent defavorabil amicului Manolache. Alergături, protestări, plângeri fură zadarnice din parte-i. Atunci, ca să nu se dea bătut și totuși să nu mai meargă fără folos la locurile oficiale, unde fusese bruscat și amenințat cu rezilierea contractului și cu un proces răsunător, el trimise pe nevastă-sa să parlamenteze cu un personaj de mare influență, care oricând îl ajutase la nevoie arătându-i multă bunăvoință. Domnul Guvidi se cunoștea pe sine; el știa că, cu caracterul său "neîncovoiat și mândru", n-ar fi putut conduce așa de bine ca soția sa aceasta daraveră delicată. Doamna Guvidi, deși foarte tânără, sub înfățișarea și manierele ei copilăroase, ascundea mai mult tact diplomatic. În adevăr, bărbatul socotise cuminte: ceea ce omul "tare și aspru", cum se știa el, ar fi putut compromite, femeia a scos-o cu blândețe la un fericit capăt. Gurile răuvoitoare au trebuit în sfârșit să tacă ostenite; iar amicul nostru luat îndeaproape de tot sub puternica protecție a înaltului personaj de care am vorbit, și-a putut urma înainte treburile și realiza câștigul însemnat pe care-l merita munca lui inteligentă și neobosită. Și nu numai atâta: de la această împrejurare s-a stabilit între familia Guvidi și protectorul său o prietenie din cele mai călduroase, care a plutit într-un senin neîntrerupt atâția ani - până când moartea crudă a răpit în floarea vârstei pe doamna Guvidi. Sărmana femeie! așa de tânără, așa de frumoasă și atât de iubită! Cine-și putea închipui! Și ce gol a lăsat ea în urmă! "IREPARABILĂ PIERDERE PENTRU CEI CE RĂMÂN NECONSOLAȚI." Acestea sunt cuvintele negre și pline de durere ce le-am citit cu toții pe panglica lată a celei mai frumoase cunune cu violete de Parma, când au urmat tristul convoi. Iar pe cununa depusă de jalnicul soț era o vorbă și mai scurtă, și mai sfâșietoare: "MEMORIE ETERNĂ: GUVIDI DEZOLAT!" Mult a trecut de atunci și timpul, ca mai totdeauna, a alinat "eterna" durere, umplând încet-încet cu uitare golul ce-l lăsase în urmă-i încântătoarea pierdută. Când golul a fost cu desăvârșire umplut, amicul nostru Manolache s-a însurat a doua oară. Omul cu noroc! Aceasta, soția a doua, este tot așa de tânără și de frumoasă cum era odinioară răposata: iar cât despre tactul diplomatic, atât de necesar când are cineva daraveri mari și multiple, putem spune că o întrece. Și de aceea afacerile casei Guvidi & Co. sporesc mereu și merg din ce în ce mai bine: succesul este robul amicului nostru; norocul umblă după omul acesta ca un câine ascultător și credincios. Mă gândeam tocmai ce roman bogat și senin s-ar putea face din studiul vieții acestui tip de om fericit, pe care-l cunoaștem toți așa de bine în societatea noastră, când iată că primesc prin poștă următoarele: "Domnul și Doamna M. Guvidi au onoarea a vă ruga să petreceți ziua de duminică la moșia lor Moara-de-Piatră. Adunarea restrânsă de intimi. Ținuta absolut fără pretenție: où il y a de la gène, il n'y a pas de plaisir. Nota. La gară v-așteaptă trăsura". Stilul e femeia... Grațioasa doamnă Guvidi! îi cunosc scriptura și dictonul favorit, pe care-l spune așa de des și cu o atât de fermecătoare clipire de ochi! Moara-de-Piatră ca moșie e o moșie mică, da, dar ce rai mic! E așezat la distanță de douăzeci de minute de la gară... Un parc mărț și un cottage englezesc cum se găsesc rar la noi. Cu cât socotiți că a cumpărat moșia asta? - N-o să credeți, căci în adevăr eu însumi n-aș crede, dacă n-aș ști pozitiv. Cu cât?... Cu o pereche de cai roibi… atât! Frumoși cai, ce e drept: dar, oricum, să capeți o moșie, care face două sute cincizeci de mii de lei ca o para, pe o pereche de cai, care mult-mult să facă cinci mii, cinci mii cinci sute! Aci însă a lucrat un alt factor mult mai puternic decât interesul - patima. Fostul proprietar al Morii-de-Piatră era mult cunoscutul N... distinsul sportman, un flăcău destul de copt, putred de bogat, și care, cum îl știm toți, are o pasiune neînfrânată pentru cai. A văzut odată la șosea pe doamna Guvidi cu roibii, - îi mâna singură -, în cine știe ce dispoziție de spirit se afla omul - se zice că jucase toată noaptea trecută la "Jockey" și pierduse mult - și de atunci n-a mai avut pace nici somn. Astea le povestește însuși amicul nostru comun, Guvidi. Caii aceia au devenit pentru N... o marotă, o idee lixă, o boală, cum vreți s-o numiți. Ce n-a făcut ca să-i capete? I-a urmărit pretutindeni; a legat cea mai strânsă prietenie cu Guvidi, a stăruit, s-a rugat, s-a umilit... în zadar toate. Deși bărbatul stăruise să-i facă hatârul noului prieten, nevasta nu voia cu nici un preț. "Nu fac târgu pe bani! a zis ea odată cu hotărâre. – Atunci, pe ce? a întrebat N... cu tonul omului gata la toate. – Pe... N-o să vrei... – Orice! – Pe Moara-de-Piatră! a răspuns scurt femeia, care era acuma parcă mai frumoasă ca totdeauna. – Ei! prea exagerat! a întrerupt Manolache, amestecându-se și el în vorbă din fundul salonului unde-și citea gazeta. – Ce te-amesteci dumneata în tocmeala noastră?... nu te privește!" i-a obiectat doamna încruntându-se ca un copil răsfățat. Domnul Guvidi dete din umeri și-și urmă înainte citirea. "Îți place mult?... mult? a întrebat N... – Mai mult desigur, decât îți plac dumitale… caii mei, a zis ea zâmbind cu un fel de răutate sceptică. – Asta este peste putință! a răspuns N... încet și înecat, și ochii lui, care văzuseră multe, ațintiți în ochii femeii tinere, sclipiră într-un chip foarte ciudat. – Nu crez până nu mi-oi dovedi-o!" zise ea și mai încet accentuându-și bine zâmbetul răutăcios. Târgul s-a făcut... Nici nu se putea altfel - altfel nu căpăta N... ceea ce dorea cu o atât de adâncă pornire... Roibii au fost ai lui.. Și astfel, de vreo șase ani acuma Moară-de-Piatră este proprietatea Guvizilor. Am ascultat de gentila invitație și nu mi-a părut rău. E în adevăr un loc încântător, și am petrecut în sânul acestei familii model cum nu se poate mai bine. Dar nu era o petrecere ordinară: se rupea turta Nicuții - copila unică împlinea cinci ani. Câte și ce daruri - o avere!... între altele o fotografie recentă, - încadrată în patru vergele de aur masiv, prinse la încheieturi cu ținte de diamant ca boabele de năut, - nașul ținând în brațe cu dragoste pe mica fină, care-i râde cu nevinovăție. Nașul a făcut o frumoasă surpriză oaspeților: a adus din București muzica roșiorilor. Ospățul a fost strălucit și balul pe iarbă verde foarte animat și vesel. A doua zi, luni, având fiecare dintre invitați afaceri de dimineață, am trebuit toți să luăm trenul care trecea la unu noaptea. O noapte de septemvrie limpede ca sticla curată... vreme dulce și lună plină... zece trăsuri mergând la pas și banda roșiorilor cântând un marș triumfal în frunte - de neuitat. Familia Guvidi cu nașul ne-a condus la gară. Ne-am suit în vagon cu toții, după ce am mulțumit gazdelor și îndeosebi doamnei, care făcuse onorurile cu grația ei obișnuită etc. N... care n-avea ca noi treabă, a rămas pentru o noapte la Moara-de-Piatră. Guvidi, așteptat a doua zi negreșit în orașul P... unde-l chemau niște afaceri urgente, a rămas în gară să apuce trenul ce venea din București și cu care noi ne încrucișam la întâia stație. Se înțelege că în tren am vorbit toată vremea numai de petrecerea minunată de cu ziuă, și am fost unanimi în a ferici, cu mai multă sau mai puțină invidie, pe amicul Manolache de cât noroc a avut și are. Doamna Z... una dintre invitate, o văduvă respectabilă, care știe toate câte se petrec în societatea noastră și chiar mai multe; ne-a afirmat pe drum - "contând, se înțelege, pe discreția noastră" - că N..., cum e cam bolnăvicios, și-a făcut testamentul și lasă aproape toată averea sa copilei lui Manolache, pe care o iubește la nebunie. Și toți, firește, am trebuit să zicem iarăși: "Mare noroc pe Guvidi!"


