# FragmentsContent

content:
Cuprins 1 Predoslovie, adecă cuvântare dintăi de descălecatul țărâi cel dintăi și a neamului moldovenescŭ 2 Cap. I - de Italia 3 Capul al doilea - Pentru împărățiia râmului 4 Capul al treilea - De Dachiia 5 Capul al patrulea - De Traian-împăratul 6 Cap al cincilea - Aicea vine rândul să pomenim de cetățile ce se află aicea în ară la noi 7 Capul al șaselea - De numerile neamului acestor țări și de port și de limba graiului, de unde au luat, așijderea și de tunsura, carei să află și acmu la prostime pe supt munte, lăcuitorii ce suntu și de lége creștinească, de unde au luat 8 Cap al șeptilea și cel de pre urmă - vini rândul a arăta cât au trăit aceste locuri cu oameni după descălicarea lui Traian cu românii de la Italiia Predoslovie, adecă cuvântare dintăi de descălecatul țărâi cel dintăi și a neamului moldovenescŭ [ modifică ] Începutul țărâlor acestora și neamului moldovenescŭ și muntenescŭ și câți sunt și în Țările Ungurești cu acest nume, români și până astăzi, de unde suntŭ și de ce seminție, de când și cum au dăscălecat, acéste părți de pământŭ, a scrie, multă vréme la cumpănă au stătut sufletul nostru. Să înceapă osteneala aceasta, după atâta véci de la discălecatul țărâlor cel dintăi de Traian împăratul Râmului, cu câteva sute de ani peste mie trecute, să sparie gândul. A lăsa iarăș nescris, cu mare ocară înfundat neamul acesta de o seamă de scriitori, ieste inimii durére. Biruit-au gândul să mă apucu de această trudă, să scoț lumii la védére felul neamului, din ce izvor și seminție suntŭ lăcuitorii țărâi noastre, Moldovei și Țărâi Muntenești și românii din Țările Ungurești, cum s-au pomenit mai sus, că toți un neam și o dată discălecați suntŭ, de unde suntŭ veniți strămoșii lorŭ pre acéste locuri, supt ce nume au fostŭ întăi la discălecatul lor și de cândŭ s-au osebit și au luat numele cest de acum, moldovan și muntean, în ce parte de lume ieste Moldova, hotarăle ei păn unde au fostŭ întâi, ce limbă țin și păn-acum, cine au lăcuit mai nainte de noi pe acestŭ pământŭ și supt ce nume, scot la știrea tuturorŭ, carii vorŭ vrea să știe neamul țărilor acestora. Dzice-va néștene: prea târziu ieste; după sutele de ani cum să vorŭ putea ști poveștile adevărate, de atâtea vacuri? Răspunzŭ: Lăsat-au puternicul Dumnezeu iscusită oglindă minții omenești, scrisoarea, dintru care, daca va nevoi omul, céle trecute cu multe vremi le va putea ști și oblici. Și nu numai lucrurile lumii, staturile și-ncepăturile țărâlor lumii, ce și singură lumea, ceriul și pământul, că suntŭ zidite după cuvântul lui Dumnezeu celui putérnic. Crezŭ, din Scripturi știm și din Scripturi avem și sfânta credință a noastră creștinească și mântuirea noastră cu pogorârea fiilui lui Dumnezeu și împelițarea cuvântului lui, cel mai denainte de véci în firea omenească (denafară de păcatŭ). Scriptura ne deșchide mintea, de ajungem cu credința pre Dumnezeu, duhul cel nevăzut și necoprinsŭ și neajunsŭ de firea noastră, Scriptura departe lucruri de ochii noștri ne face de le putem vedea cu cugetul nostru. Să nu pomenim de marile Moisi, carile după 2.400 de ani au scris létopisețul de zidirea lumii, că acela au avut pre însuși Dumnezeu dascal, rostŭ cătră rost. Omir în 250 de ani au scris după răsipa Troadii războaiele lui Ahileus, Plutarhŭ în 400 de ani au scris viiața și faptele vestitului împăratŭ în lume, a lui Alexandru Machidon; Titus Livius cursul a toată împărățiia Râmului în 700 de ani și mai bine au scrisŭ după urzitul Râmului și alți mulți istorici, cercândŭ de-amărântul scrisorile, cursul a multe vacuri cu osârdie și cu multă osteneală au scos lumii la vedére istorii. Îndemnatu-m-au mai multŭ lipsa de știința începutului aceștii țări, de descălicatul ei cel dintâi, toate alte țări știindŭ începuturile sale. Laud osârdiia răposatului Uréchie vornicul, carile au făcut de dragostea țărâi létopisețul său, însă acela de la Dragoș-vodă, de discălicatul cel al doilea al țărâi aceștiia din Maramoroșŭ scrie. Iară de discălicatul cel dintăi cu români, adecă cu râmléni, nimica nu pomenéște, numai ameliță la un loc, cum că au mai fostŭ țara o dată discălicată și s-au pustiit de tătari. Ori că n-au avut cărți, ori că i-au fostŭ destul a scrie de mai scurte vacuri, destul de dânsul și atâta, câtŭ poate să zică fiéștecine că numai lui de această țară i-au fostŭ milă, să nu rămâie întrŭ întunerecul neștiinței, că célelalte ce mai suntŭ scrise adăosături de un Simeon Dascalul și al doilea, un Misail Călugărul, nu létopisețe, ce ocări suntŭ. Care și acélea nu puțină a doao îndemnare mi-au fostŭ. Câtŭ mi să pare, bine nu știu, că n-am văzut létopisețul lui Evstratie logofătul, iară cum am înțeles de câțva boieri și mai ales din Niculai Buhuș ce au fostŭ logofăt mare, pre acestŭ Simeon Dascal, Istratie logofătul l-au fătat cu basnile lui și Misail Călugărul de la Simeon au născut, cela fiiu, cestalalt nepot. Și mult mă mir de unde au luat acéste basne, că și Uréchie vornicul scrie și el: 45 de ani la domniile céle dintăi, nici o scrisoare nu să afla de lucrurile lor, ce s-ar fi lucratŭ și nici streinii n-au știut nimica de dânșii, pănă la Alixandru-vodă cel Mare și Bun. Décii au început istoricii leșăști a scrie, mai ales Bielschii și Marțin Pașcovschii, pre carii i-au urmatu răposatul Uréchie vornicul. Dacă n-au fostŭ dară dintăi scrisoare în țară și nici streinii n-au știut și nimica n-au scris, de unde suntŭ acéste basne, cum ca să fie fostŭ moșii țărâi aceștiia din temnițile Râmului, dați întru ajutoriul lui Laslău craiul unguresc? Și românii acum era în Maramoroș în zilele acelui craiŭ, cești dincoace, de unde ieste acum Moldova, iară cei dincolo, unde ieste acum Țara Muntenească, iară în munți, pre Olt, unde și acum să pomenéște Țara Oltului și râmlenii cei discălicați de Traian în Ardeal, acum era în Ardeal. Eu, iubite cetitoriule, nicăirea n-am aflatŭ nici un istoric, nici latin, nici leah, nici ungur, și viiața mea, Dumnezeu știe, cu ce dragoste pururea la istorii, iată și pănă la această vârstă, acum și slăbită. De acéste basne să dea seama ei și de această ocară. Nici ieste șagă a scrie ocară vécinică unui neam, că scrisoarea ieste un lucru vécinicŭ. Cândŭ ocărăsc într-o zi pre cineva, ieste greu a răbda, dară în véci? Eu voi da seama de ale méle, câte scriu. Făcutu-ț-am izvod dintăiași dată de mari și vestiți istorici mărturii, a cărora trăiescŭ și acum scrisorile în lume și vor trăi în véci. Și așa am nevoit, să nu-mi fie grijă, de-ar cădea această carte ori pre a cui mână și din streini, carii de-amăruntul cearcă zmintélile istoricilor. Pre dânșii am urmat, care vezi în izvod, ei pavăța, ei suntŭ povața mea, ei răspundŭ și pizmașilor neamului acestor țări și zavistnicilor. Și întăi unui Enea Silvie și cu următorii lui; însă acesta istoric nu așa greu nepriietin ieste, cât numai acest nume vlah de pe Fleac hatmanul Râmului că ieste, scrie, unde s-au lunecatŭ și săracul Uréchie vornicul. Crédem neputinții omenești. Iară ieste altul, de neamul său leah, Iane Zamovschii, care orbŭ năvăléște, zicândŭ că nu suntŭ moldovénii, nici munténii din râmléni, ci trecândŭ pre aicea, pre aceste locuri, Traianŭ-împăratul și lăsândŭ slujitori de pază, au apucat o samă de dachi limba râmlenească. Vei vedea apoi și a cuvintelor lui răspunsul și ocara, nu de la mine, ci de la istoricii, povațile méle, la rândul său. Putérnicul Dumnezeu, cinstite, iubite cetitoriule, să-ți dăruiască după acéste cumplite vremi anilor noștri, cânduva și mai slobode veacuri, întru care, pe lângă alte trebi, să aibi vréme și cu cetitul cărților a face iscusită zăbavă, că nu ieste alta și mai frumoasă și mai de folos în toată viiața omului zăbavă decâtŭ cetitul cărților. Cu cetitul cărților cunoaștem pe ziditoriul nostru, Dumnezeu, cu cetitul laudă îi facem pentru toate ale lui cătră noi bunătăți, cu cetitul pentru greșalele noastre milostiv îl aflăm. Din Scriptură înțelégem minunate și vécinice fapte puterii lui, facem fericită viiața, agonisim nemuritoriŭ nume. Sângur Mântuitorul nostru, domnul și Dumnezeu Hristos, ne învață, zicândŭ: Čńďèňŕèňĺ ďèńŕíiŕ, adecă: Cercați scripturile. Scriptura departe lucruri de ochii noștri ne învață, cu acéle trecute vrémi să pricépem céle viitoare. Citéște cu sănătate această a noastră cu dragoste osteneală. De toate fericii și daruri de la Dumnezeu voitoriŭ Miron Costin, care am fost logofăt mare în Moldova Cap. I - de Italia [ modifică ] Toate lucrurile, dacă să încep a spune din ceputul său, mai lesne să înțeleg. Și neamul moldovénilor fiindŭ dintru o țară care să chiamă Italiia, de Italiia și de Împărățiia Râmului, a căriia împărății scaunul, orașul Râmul, în dricul Italiei ieste, a pomeni întăi ne trage rândul. Țara Italiei, de aicea de la noi, dreptŭ spre apusul soarelui ieste, nu așa depărtată de țara noastră, că de la Belgradul carile îl știm mai toți că ieste pe Dunăre, unde cade apa Savei în Dunăre, niguțătoréște mergândŭ, cale de 30 zile ieste pănă la Vinețiia și Vinețiia ieste pre pământul Italiei. În statul său ieste între mări, ca și Grețiia, adecă Țările Grecești, că dincoace, dispre noi, să închide cu o limbă de mare, care iese din Marea Albă vinețiienii zic acei limbi Colfo de Vineție, adecă limba sau grumazii de Vinețiia să zice și cu alt nume și Marea Adriaticum, marea de Adrie. Iară mării din care iese limba acéia îi zicŭ latinii Marea Mediteraneum, adecă marea den mijlocul pământului; turcii, grecii și noi zicem Marea Albă. Iară dispre céialaltă parte, spre apus, îzbucnéște iară din céiași Mare Albă un unghiŭ de mare, însă nu cu atâta lungime, cum ieste limba aceas-talaltă dispre noi. Și pre celalalt unghiŭ dincolea, ieste Ianua, noi zicem ianovezii. Însă dintre acéstea îmbe limbi ieste Italiia și în dricul pământului, spre miazănoapte, dincolo, pănă la hotarăle Franțozului. Hotarăle ei despre răsăritŭ, dispre noi, cum s-au zis mai sus, limba de mare și apoi Stiriia, Carintiia, Avstriia, țările Împărăției Nemțești; dispre miiazănoapte franțojii, dispre apus Hișpaniia, iară dispre amiazăzi să închide cu marea ce-i zicem noi Albă și totu acéia ieste carea să închide pănă la Țarigrad. Grecii zic Italiei cu altŭ nume Hesperiia, di pe Hesper, steaoa céia căriia zicem noi luceafărul cel de noapte, că acel luceafăr dreptŭ peste Italiia apune. Simănătoare foarte cu Țările Grecești, că cum Grețiia să încépe din Marea Albă, între mări, pănă la Machidonie, de o parte cu Marea Albă, carea să întinde pănă în Țarigrad, de altă parte limba de mare, de care s-au scris mai sus, desparte pe Italiia de Țările Grecești, așa Italiia dincoace cu limba de mare, iar dintr-acolo, despre apus, cu unghiul cel dispre ianovezi. Așa are ltaliia domnii împărțite în sine, cum avea și Grețiia într-o vréme, cărora domnii și țări sunt numele acéstea: Liguria, Tăscana, Umbria, Sabina, Lațium, de unde ieste limba latinească și de la Latin-craiul, Neapolis, căriia suptŭ craii Hișpaniei, Calabriia, Apuliia, Romaniia, Istriia, Hetruria, Campania și mai suntŭ mai mărunte țări, carile trec cu condeiul pentru zăbava. Iară Grețiia avea țări anume: Acarnaia, Etoliia, Thessaliia, Fochida, Moreia, Arcadia, Elada, Olimbiia, Laconiia, Ahaia, Attica, unde ieste vestitul oraș Athina, Viiotia și iară mai suntŭ țări mai mărunte. Ieste Țara Italiei plină, cum să zice, că o rodie, plină de cetăți și orașă iscusite, mulțime și desime de oameni, târguri vestite, pline de toate bivșuguri și pentru mare iscusénii și frumusețuri a pământului aceluia, i-au zis raiul pământului, a căruia pământŭ, orașile, grădinile, tocmélele la casile lor cu mare desfătăciune traiului omenescŭ, nu are toată lumea, supt, ceriŭ blândŭ, voios și sănătos, nici cu căldură prea mare, nici ierni gréle. De grâu, vinuri dulci și ușoare, untudelemnŭ, mare bivșug și de poame de tot féliul: chitre, năramze, lămâi și zahăr și oameni iscusiți, la cuvântŭ stătători, peste toate neamurile, neamăgei, blânzi, cu oamenii streini dintr-alte țări nemăreți, îndată tovaroși, cum ar fi cu ai săi, cu mare omenie, supțiri, pentru acéia le zicŭ gentiloni, cum zicŭ grecii: celebii, și la războaie neînfrânți într-o vréme, cum vei afla la istoriile Râmului, de vei ceti de dânșii. Acéia țară ieste acum scaunul și cuibul a toată dăscăliia și învățătura, cum era într-o vréme la greci Athina, acum Padova la Italiia, și de alte iscusite și trufașă méșterșuguri. Ieste Italiia mai véchie decât Roma, adecă Râmul, și Împărățiia Râmului, care s-au urzitŭ în Țara Italiei după ce au nemeritŭ de la Troada Anténor și Enea, din carii, Antenor Vinețiia și olatelor ei, iară Enea Râmului și împărăției lui începători și rădăcină suntu. Numele Italiei ieste vechiŭ, la toate istoriile céle vechi latinești, de pe Ital, craiul lor. Némții italiianului zic valios și noao, moldové-nilor și munténilor, iar așa valios; franțozii italiianului valașhos, noao și muntenilor valașhos; léșii italianului vloh, iară noao voloșin, iară munténilor acum s-au luat léșii după apa Oltului și au mai adaos tiparnicii lor o slovă: M, de le zicŭ molténi, adecă olteanŭ; ungurii italianului: olașŭ, iară moldoveanului și munteanului olah. Și Țării Italiei léșii zic Vlosca Zemlea, adecă Țara Vlohului, iară țărâi noastre: Volosca Zemlea. Caută-te dară acum, cetitoriule, ca într-o oglindă și te privéște de unde ești, lepădândŭ de la tine toate célelalte basne, câte unii au însemnatŭ de tine, din neștiință rătăciți, alții din zavistie, care din lume între neamuri n-au lipsitŭ niciodată, alții de buiguite scripturi și deșarte. Iară nu numai numele acesta, precum ai înțeles că ieste tot unul, la toate țările, și al tău și Italiei, precum vei înțelége și mai pre largŭ, la capul deosebi de numele acestor țări, că și turcii și grecii ne zic vlah, ce și dintr-altele te vei cunoaște: obicéiuri, hire, graiul și pănă astăzi, că ești dreptŭ vloh, adecă italiian și râmlean. Multe obicéiuri într-acest neam trăiesc a italiianilor, pănă astăzi: așa de oaspeți la casile lor, nemăreți, voioși, și libovnici (nu știu din ce munténii, o samă, s-au abătut puțintel den aceasta hire), așa la petrecănii, la întrebare unul pre altul de viiață, firea, clătirea. Cine au fost la Italiia, să vază pre italiiani, să ia aminte, nu-i va trebui mai mare dovadă, să crează că un neam suntŭ cu moldovénii. În casa noastră au fostŭ această voroavă, în Iași cu un episcop italian, care între alte, foarte pre voia gândului mieu, mi-au zis cuvinte de acéste neamuri, dzicând așa, și era om de înțeles : Mie nu-m trebuiéște să mai citescŭ la istorii de moldovéni, cine suntŭ; pre o samă de obicéiuri, foarte bine îi cunoscŭ de unde suntŭ, așa liubovnici la oaspeți, așa femeile lorŭ să ferescŭ de vedérea streinilorŭ și să dau în laturi, așa să nu treacă feméia pe dinaintea bărbatului pe drum sau pe cărare, așa toată viiața, în mâncare cu dulceața curechiului, numai acéștea sărat, atâta osăbire, acéia și iarna și vara tot verde, nemurat. Toate acestea atocma cu italiienii sunt și a vedere să mărturiséște o fire. Cu multă mirare am stătut de mărturia acelui vlădică, de mare aguitoriŭ istorii méle. Înțelége-vei și din capul care să va scrie din graiul cestorŭ țări că și limba ieste dovada că în graiul nostru pănă astăzi sunt cuvintele, unile letinești, altele italienești. Să miră un historic anume Cavație, dzicând: De mirat lucru ieste că limba moldovénilorŭ și a munténilorŭ mai multe cuvinte are în sine râmlenești, decât a italienilor, măcară că italianul tot pre un locŭ cu râmlénii. Ce acéia nu-i divă, că italianii târziu ș-au scornit limba, din letinească, așa de iscusită, de dezmierdată, cât că ieste limba îngerească îi zicu-i. Și întru unile voroave peste samă își aduce cu a noastră, ales cu acéste silaves: deliia, di, delia voi, vo siniorio, cum la noi: la dumneata, de la tine, de la dumneata, la voi, de la voi, care acés-tea în limba letinească, adecă râmlenească, acum nu încape, ce cură fără acéstea în măsurile sale. Un historicŭ, anume Eneas Silvii, de care ți-am pomenit, la predoslovie, și câțva alții, pre urmă și pre cărarea lui, au scris în istoria sa cum moldovénii, carii lăcuiescŭ pre pământul Dachii de Sus și munténii pre Dachiia de Jos, acestŭ nume, vlah, îl trag anume după Fleacŭ, hatmanul Râmului. Și aceasta părere a célui Enea nu ieste de aiurea, numai au cetit niște stihuri a unui dascal anume Ovidius. Pre acélŭ Ovidius l-au făcut, cum zicŭ turcii, surgunŭ, de l-au gonit din Râm tocma la Cetatea Albă, pre Marea Neagră Avgust-chesariŭ, împăratul Râmului, pentru niște cărți ce scrisése în stihuri de dragoste, de să umplusă Râmul de curvii dintru acéle jocuri ale lui, cum fac și moscalii, de trimit la zatocenii, adecă în urgie, la Sibir, și pănă acum. Acela dară dascal Ovidie au scris câteva cărți, șezândŭ la Cetatea Albă în urgie, iară în stihuri, că ș-au fârșitŭ acolo și viiața. Și pre numele lui ieste balta Vidovul, la Cetatea Albă. Într-acéle cărți, una ce are nume de Pontŭ, scrie la un priietin al său la Râm, anume Grețin, acéste stihuri. Iată că ți le însemnezŭ latinéște scrise și pre limba noastră tălmăcite: Praefuit his, Graecine, locis modo Flaccus, et illo Ripa ferox Istri sub duce tuta fuit Hic tenuit Mysas gentes in pace fideli; Hic arcu fisos, terruit ense Getas. Ghieții ținea într-o vréme, acum Flacus ține Râpa scump-a Dunării, el singur cu sine. Iel au ținut Misiia în pace cu credința, Pre ghieți au scos de aicea, el cu biruința. Așa însemnează acéste stihuri ale acelui dascal, pomenindŭ pre acel Fleac, căruia numele la Istoriile Râmului ieste Fulvius Fleacus consul, precum chiema ei pre atuncea hătmăniile lor. Și de acéste stihuri s-au legatŭ întâi acela Eneas Silvii și după dânsul și alții. Și între acéia aflŭ și eu pre Uréche, săracul, următoriŭ: să fie numele acestor țări, vlah, de pre acela Fleac, hatmanul Râmului; căruia lucru Carion istoricul stă împrotivă și cu dânsul și Topéltin de Mediiași, anume zicândŭ deșchis: Ceia ce au scris că numile vlah acestuia neam, adecă al Moldovei și al munténilor, ieste de pe hatmanul Râmului Fleac, basne suntŭ. Eu încă cei partea mea cu dânșii, cu acești doi țiu pentru acéste doveade, care deșchis ți-am scris, cum toată lumea zice italianului așa cu un nume și noao pănă astăzi. Și acel Fleac, de au bătut războaie cu tătarii, pre Dunăre, iară la discălicatul țărâlor acestora, nici o treabă nu are, care suntŭ după Fleac discălicate, de Traian, împăratul Rămului, din Țările Vlohului, adecă a Italiei, fără numai va zice cineva că italianii acestŭ nume vlah au dobândit după Fleac, care lucru n-am cetitŭ nici la o istorie a Râmului și de Italiia. Alte chipuri și capete au avut Italiia mai vestite și mai vechi decât acela Fleacŭ; cum ar fi luat Italiia nume de la acéla? Ci de Italiia atâta ajunge, câtŭ ți s-au arătat cu mărturiile și istoriile și numelui care-l avem de la alte neamuri, tot unul pănă astăzi. Să pășim de acum și la altile pre rândŭ. Capul al doilea - Pentru împărățiia râmului [ modifică ] Împărățiia Râmului căriia putére și lățime asémenea nu au fostŭ nici o împărăție de cândŭ ieste lumea, de măriia ei citéște toate istoriile lumii, mai mare nu vei afla alta, nici în céste vacuri de acum, nici în céle trecute. De această împărăție vei afla și prorocii, ales de Daniil prorocul, cu dezlegarea visului lui Navohodonosor, împăratul Asiriei. De aceasta împărăție cântă și sfânta besérică, întăia slava, glas 2, la vecerniia nașterii domnului și Dumnezeului nostru Isus Hristos: Ŕâăuńň ĺäèíî íŕ÷ŕëńňâuțmu íŕ çĺěëè adecă: Cândŭ Avgustŭ unul stăpâniia tot pământul. Acest Avgust împărat al Râmului au fostŭ și în zilele lui au născut și mântuitoriul lumii, fiiul și cuvântul lui Dumnezeu din preacurata fecioară Mariia. Numele său trage de pe orașul Roma, noi zicem Râmul, care oraș ieste în Italiia, pre apa Tivrului curătoare în Marea Albă, cu cale de câteva zile mai jos de Râm, din izvoarăle munților Italiei început. Iară începutul împărăției aceștiia, cum s-au și mai pomenit la capul cel dintâi, de Italia (care ieste mai véche decât Râmul și decât începutul împărăției, pentru acéia pricină s-au pus și întăi la Italia rândul), ieste din Troada, care o au răsipit-o elinii, sau cu altŭ nume grecii, trăgândŭ multă vréme războaie cu troadénii pentru mare strâmbătatea lor, ce le făcusă grecilor troadenii, cu furtișagul Elenii, femeii lui Menelau, prin Alixandru, feciorul lui Priiam împăratul Troadei. Care făméie să să întoarcă grecilor pururea sfătuia doi domni din Troada, Antenor și Enea, că întorcând-o, dzicea că s-a potolit vrajba cu grecii. Ci măzdind pre alți sănatori domni, ficiorul lui Priiam, să ție cu dânsul, să nu să dea Elena, s-au trăgănatŭ sfada, pănă la stingerea de totŭ a Troadii, câtŭ n-au hălăduit niminea altul, nici în cetate, nici în olatul ei, fără acei doi ce s-au poménitŭ, Antenor și Enea, cu gloatile lor. Ori că știindu-i grecii că acéia sfătuia spre bine și nu i-au gonitŭ, ori că ei, ca niște oameni cunoscândŭ la ce trage lucrul, s-au păzit de vréme, au ieșitŭ cu casile și cu oamenii săi, încărcați în vase. Din carei Antenor au discălicat Vinețiia pre pământul Italiei, iară Enea, pogorându-să mai jos, au abătut la malul iară al Italiei, unde stăpâniia Latinus-cra-iul o parte de Italia. Și îndemnatŭ și de prorocii lor pe atuncea păgânești, au început sfada cu acel craiŭ anume Latinus, de pre a căruia nume ieste limba latinească. Nu era încă cu oameni deși acéle locuri așezate pre acéle vrémi și singur craiul mator de zile, numai cu o fată de trupul său care era logodită după un domnŭ de Italia anume Turnus, carile avea mulți domni de Italia neprietini. Pre acéia i-au tras Enea în tovărășie împrotiva lui Turnus și a lui Latin-craiul și cu câteva războaie cu mare vărsare de sânge, înfrângândŭ pre Turnus, pănă și la pierirea lui în războiŭ, au căutatŭ lui Latin-craiŭ a priimi pre troadéni în țara sa, în Italiia și pre Enea ginere în locul lui Turnus, că lui Enea doamna îi murise de groază, cândŭ au văzut arzândŭ de toate părțile Troada. Așa s-au făcut, troadénii moșani Italiei, așezați și legați întru sine cu italiienii, să trăiască troadénii pre limba și pre pravilile de giudețe a italiienilor și italiienii să priimească bozii și rugile și obiceiurile de bisérica troadénilor. Și dintr-acestŭ Enea și fata lui Latin-craiul suntŭ, din seminție în seminție, născuți doi frați, anume Romul și Remu, carii au urzit orașul Roma. Și zidindŭ pre jumătate Romul și pre jumătate de orașŭ Rem și încă neînălțate zidurile, au venitŭ întru una din zile Rem să vază sporiul lucrului a frăține-său, în partea unde zidiia frate-său, Romul, și vrândŭ să facă șagă, au sărit peste zidul frăține-său râzând. Înloc frate-său, luând semnŭ de piezi răi orașului, apucă un fuște și lovéște pe frati-său pen mijlocul trupului. Cade Rem mortŭ de rană, iară Romul, stândŭ asupra trupului, au zis: Așa să petreacă toți carii vor vrea să saie zidurile acéstea. Și au stătut, singur Romul și urzitoriŭ orașului și crăiei, de pre a căruia nume ieste și numele orașului Roma, pănă astăzi și de pe orașŭ și numele împărăției. Fost-au această împărăție din ceputul său, de la Romul craiul dintăi, supt crai, pănă la Tarcvinius cel Mândru, îi zic râmlenii Tarcvinius Superbus, adecă Mândru. Al aceluia un fecior ce avea, au făcut silă noaptea la casa unui domnŭ, lipsind domnul de acasă, anume doamnii sale, Lucrețiia, care, după acéia silă din patŭ nu s-au mai sculatŭ, ci au scris la bărbatul său, unde era, și la unchiu-său, vestit senator pre atuncea la Râm, anume Brut, să vie cum mai de sirg la dânsa, că ieste spre moarte. Și dacă au sositŭ și au intrat în casă și unchiul acei fămei Lucreției și bărbatui ei, au zis: Îngăduiți, nu vă apropiiareți de patul mieu spurcatŭ de ficiorul lui Tarcvinii. Iară trupul de ieste și silit, nevinei méle moartea mea va fi martor. Și au scos un cuțit, de suptŭ perină, de acéia treabă gătit mai denainte și s-au lovitŭ cu cuțitul întru inimă. Au năvălit bărbatul ei și unchiu-său la patŭ, ci în deșertŭ, că căzusă cuțitul cu rana adâncŭ, din care, după câteva ceasuri au murit Lucrețiia. S-au făcut, o zarvă mare și turburare în tot orașul de o faptă ca aceasta și s-au strânsŭ tot orașul la Brut, cărora au arătatŭ tuturora fapta ce au făcut ficiorul craiului și cuțitul crunt de sângele nevinovatii fămei și silă. Și au stătut tot Râmul și înloc și olatele, de au jurat cu Brut, cum să nu mai sufere craiŭ asupra sa. Iară Tarcvinie, urât și părăsit de toți și de slujitorii lui, pentru spurcata fapta acéia și sila, au fugit la franțozi, cu carii, trăgândŭ ajutoriŭ, s-au ispitit cu sila să coprinză iară scaunul Râmului, ci tot gonit și răsipit s-au întorsŭ și n-au mai dobânditŭ ce au pierdut, în toată viiața sa, nici el, nici altul. Și de atuncea s-au cârmuitŭ acea împărăție totŭ suptŭ sfatul sinatorilor, cum vedem acum că să cârmuiéște Venețiia, pănă la Avgust-chesar, 500 și mai bine de ani. De mirat lucru că această împărăție, la câtă putére și lățime au venitŭ, totŭ într-acéle 500 de ani, de suptŭ cârma sfétnicilor au crescut. Și alegea ei din an în an câte doi mai mari, cărora cu numile boierii le zicea consules, adică capetile sfatului, că consilium lătinéște ieste sfatul. Și mai mare era acestŭ nume de boierie, consul, decât împerator, că acesta nume împerator era hatmanilor, carii ducea în vreo parte oștile și trăiia acestŭ nume numai pănă era în oaste, cine era. Iară dacă să întorcea acasă sau la Râm, nime și nimărui nu să zicea împerator, ce iară pre numile ce avea dintăi. Va să zică împerator poruncitoriŭ, care nume apoi pentru mare izbândă ce făcea acei imperatores, adecă hatmanii, au căzut de să numescŭ împărații cu acestŭ nume și au ieșit mai mare și mai de cinste decâtŭ numile crailor. Hotarăle aceștii împărății a Râmului mai necoprinse suntŭ, că nu niscareva munți sau ape curătoare, cum vedem acum că despartŭ crăie de crăie și împărăție de împărăție, ci din toate părțile le-au fostŭ hotarul Marea Ochianul, care încunjură pământul, începândŭ dispre părțile despre miază-noapte, Ochianul cela ce încunjură Englitera și totŭ acela Ochian și dispre apus, pe după Hișpania și Portogalia și de la părțile apusului să trage tot acela Ochian, încunjurândŭ totŭ pământul despre amiazăzi, pe după Africa, noi zicem Barbarezii, pănă vine la Marea Roșie, care ieste între Eghipet și Araviia. Câte împărății, craii, domnii, țări suntŭ, di le încunjura Ochianul, precum s-au poménitŭ mai sus, toate supt ascultarea Împărăției Râmului au fost. Încă mai spre răsărit de la Marea Roșie, de la Ochianul de amiazăzi, tăind pre uscat Aravia, Asiria, Siria, pănă la muntele Caucas, între Hăndii și între părthi și de acolo pănă în Marea Caspiei și Armeniile amândoao și câte țări suntŭ între Marea Caspiei și între Marea Neagră, ghiurgii, mingrelii, cerchiezii și alte țări și de acolo apa Donul și Volga, toate suptŭ ascultarea Râmului au fostŭ și de la Iuzbec hanii cei mari de la Râm lua steag de hănii. Cu Hăndiia numai nu au închiiat toată lumea dispre răsărit și veniia și de acolo multe țări să să închine. Ci de la o vréme nici-i mai priimiia ca locuri depărtate. Și unghiul cestalalt, la Ochian, pre unde sunt acum șvezii și Dania și unghiul spre apa Renului, pre acéste țări nemțești că și șvezii și danii tot némți suntŭ și un neam sunt nu i-au putut supune nici într-un chip râmlénii, pănă la îndireptatul acei împărății în multe părți. Și câtă oaste au pierdut cu némții, bătândŭ războaie, cu céialaltă parte de lume nu o ar fi pierdut-o. Însă numai o parte de némți supuși n-au fost, iară cât ține apa Renul și célelalte și peste apa Renului, multe locuri supuse au fostŭ, cum și Englitera și franțozii și toată Hișpania. Caută acum cu cugetul întru atâta lungime și lățime de lume, câte împărății mari suntŭ acum, cum ieste Englitera, Franțozul, Hișpaniia, némții pănă la apa Renului; la Africa: Fesul, Liviile, Mareh, Afri, pănă mai tot Eghipetul, habeșii și Împărățiia Asiriei, Persul, Armeniile, Capadochia, toată Greția și Machidonia, Iliriia, Dachiia, unde suntem noi acum și alte țări și ostroave și pre Ochian și pre Marea Albă și pre Marea Neagră și pre Caspiia. La toate acéstea ieșiia pașii de la Râm, pre un an pre unile, la altile pre trei ani și mai mulți. Câteva coale de hârtie s-ar mai lungi, de ași sta a pomeni anume țările toate. Pașii ieșiia și la țările jidovești, la Ierusalim, de la această împărăție, de care lucru deșchis te va învăța sfânta Evanghelie, a patru evangheliști. O seamă de țări mai depărtate dintr-acéstea supt crai birnici le lăsa: la Africa, ales la Eghipet, Armenia, iară célelalte, cum ieste Șpania, Englitera, franțozii, némții, pănă la apa Renului, Italiia, Țările Grecești, toate țările Ierusalimului, Anadolul, ostroavele, tot cu senatorii Râmului să cârmuia. Pentru acéia au zis un filosof al lui Pir, craiul epiroților, adecă al arbănașilor cândŭ l-au trimis în solie la Râm, că au văzut sfatul lor de împărați adunatŭ. Ci câtŭ ne trebuiéște la rândul istorii noastre, ne ajunge de atâta de Împărățiia Râmului. Capul al treilea - De Dachiia [ modifică ] Dacă s-au început de Italiia a zice, de unde ieste venit neamul acestor țări și de Împărățiia Râmului, de care împărăție suntŭ discălicate céste țări cu râmléni, vine rândul acum și locului acestuia, la ce loc au venitŭ acestŭ neam, din locurile céle dintăi. Locul dară acesta, unde ieste acum Moldova și Țara Muntenească ieste dreptŭ Dachia cum și tot Ardealul cu Maramoroșul și cu Țara Oltului. Altŭ nume mai vechiŭ decâtŭ acesta, Dachia, nu aflu în toți câți suntŭ istorici, că de le-au zis cineva că ieste Schitiia, de pe schiți, adecă tătari căci au năbușitŭ pre acéste locuri mai pre urmă tătarii și mai înainte de Atila, descălicătoriul Țărâi Ungurești și a ungurilor pre acéste locuri. Dachiia numele său cel vechiŭ tot au ținut la toți istoricii. Cum s-au zis, Schitia ieste direapta Iuzbecul, adecă Tartariia cea Mare și o parte de Împărățiia Moscului. Dachii aceștia cu multe vacuri mai nainte de Hristos au așezatŭ locurile acéstea. Pomenéște de dânșii Cvint Curțius istoricul, de faptile lui Alexandru Machidon (însă nu acea Alexandrie mincinoasă, care ieste pre limba noastră, plină de basne). El scrie Sahi, dahi, masagheti, tot un neam suntŭ, venit din părțile Hindiei pre acéște locuri, când încă lumea mai rară au fost în oameni. Și dintr-acești dahi noi zicem și grecii, dachi, iară latinii și léșii, dații să țin sasii de Ardeal (și pănă nu de multŭ au fostŭ și la noi în țară, iară la satile céle hănești, la Bugeac și acum suntŭ, de le zic testebani) că să tragŭ și au mari istorici martori. Limba lor iară așa véchie ieste; au price între sine cu némții pentru mai de multe vacuri, carii suntŭ mai vechi de dânșii, și ceștia că némții au luat de la dânșii limba, iară nemții că sasii au ieșit de la dânșii, din Saxonia. Ci acéste prici le lăsămŭ la dânșii, noi numai pomenim cât slujaște rândul nostru la povéste. Hotarăle Dachiei, dispre răsăritŭ ieste Nistrul apa, la istoricii cei vechi Tiras, iară dispre amiadzădzi Marea Neagră și Dunărea, dispre apus Panoniia, acum Țările Budii, dispre miazănoapte Morava și Podolia în Crăiia Leșască, unde ieste și Camenița. Suntŭ o samă de istorici carii dau și Podolia și câmpul peste Nistru pănă la apa Buhului și peste Dunăre, Misiile amândoao, cărora le zicem noi acum Dobrogea și o parte de Iliriia, să fie fostŭ de Dachiia. Puternică într-o vréme, cât supt vrémea Împărăției Râmului supt Domentiian-împăratŭ, iară la Dachia crăind Decheval-craiul, lua dachii o sumă de bani din visteriia Râmului, cum lua tătarii de Crâmŭ de la Moscŭ și de la léși, să nu le robească țările, că prăda și dachii Italiia cu călărimea, pănă în zilele lui Traian-împăratul, ce au împărățitŭ pre urma lui Domentian-împăratul. Capul al patrulea - De Traian-împăratul [ modifică ] Traian, împăratul Râmului, al șaptelea după Avgustu-chesar, de neamul său șpaniol, coprinzândŭ scaunul împărăției după Domentian și văzândŭ la slăbiciune împărățiia sosită, din rea și desfrânată cârma împăraților răi și zburdați (că și Dioclitiian și cela lumii ocara și tiranul Neron, totŭ înaintea lui Traian au fostŭ), întăi au așezatŭ împărățiia în ce era stricată și veniturile ei, apoi îndată s-au apucatŭ de oaste împrotiva tuturora carii ieșisă de suptŭ ascultarea împărății țări și întăi ales asupra dachilor, țiitoriiul acestor părți. Așa să întărisă neamul dachilor asupra Împărăției Râmului, câtŭ scriu istoricii, în zilele lui Domentian-împăratul și birŭ lua din vistieriia Râmului, pentru să nu strice țările împărăției cu prăzi, că fiind neamul dachilor pre acéle vremi călăreți, prăda țărâle ascultătoate de Împărățiia Râmului cu călărimea, pănă și Italiia de prăzile lor nu hălăduia, cum am văzut în vacul nostru pre tătarii Crâmului, fiind mai puțini decâtŭ oștile Moscului și a Crăiei Leșești și de la amundoao acéstea neamuri lua daruri, pentru să nu facă cu ceambulurile lor stricăciune țărâlor lor. Întăi, dară, Traian, marile și vestit împărat, au făcut oaste împrotiva dachilor, cum scrie Dion, carile au scris viiața acestui împărat și alți istorici după dânsul, 600.000 de oaste, slujitori de oaste au avut, fără altă mulțime, ce să trage dupe oști, ales după oști mari, mulțime, și au purces din Italiia spre acéste părți ale Dunării. Cum scrie Istoriia de patru monarhii ai lumii, de clătirea aceștii împărății de la Râm spre acéste părți, ca pre la 120 de ani după Hristos au fostŭ. Împrotiva căruia nici Decheval craiul dachilor așa fără războiŭ nu s-au lăsat, ci trecândŭ cu oștile sale Dunărea, au stătut împrotiva lui Traianŭ, împăratul cu războiŭ în Țările Misii, căriia îi zicem noi Dobrogea. Stătut-au un războiŭ mare și nu puțină vărsare de sânge, însă pre acéle vremi în toată lumea nu era altă oaste, nici mai teméinică, nici mai stătătoare, nici mai trainică la toate lipsele oștenești ca slujitorii Râmului, neînfrânți și din firea lor și cu tocmeala oștilor lor, care vedem acum la némți tocmeala oștilor, toată bulucuri și pintre buluc și buluc loc deșertŭ, să aibă loc deșchis și alte bulucuri, slobod meidan să aibă, cândŭ ar trebui să dea ajutoriŭ bulucurilor celor ostenite în războiŭ sau înfrânte oaste proaspătă pre acéle slobode de oști maidanuri. Niciodată toate bulucurile încep războiul, ce céle tocmite în frunte și alte bulucuri cu mare tocmeală și méșterșug stau în paza acelora ce fac războiul și așa luptândŭ multă vréme cu o parte de oști, alte părți sta gata, netrudiți, proaspătă oaste prelesne urnescŭ pre céialaltă oaste, carea odată își varsă și sloboade toată vârtutea. Că acea oaste ce sare toată odată, toată odată să și răsipéște. Cu aceasta tocmala a oștilor sale râmlénii au supus toată lumea. Marie tărie și neînfrântă avea și oastea machidonénilor pre vrémea lor, ales tocmeala pedestrimei lor, căriia zicea ei falanx, însă era prea strânsă acea falanxŭ și la greu să lega pedestrașŭ de pedestrașŭ. Cu mare greu să rumpe acéia oaste, că cu tocmala ei au călcat Alexandru Machidon tot răsăritul. Însă pe urma lui, dacă au început machidonénii a bate războaie cu râmlénii, pierdea războiul machidonénii, cum va vedea cine va ceti războiul lui Perseu, împăratul machidonénilor, cu Emilius, hatmanul Râmului. Auzit-am pre mulți dând vina aceasta, cum și léșii și moscalii și alte neamuri creștinești nu sar odată cu toții la războiŭ. Nu știu ce zic; oștile teméinice cu multe ceasuri, cu multe zile, bat un războiŭ și știu aceasta. Că întăi léșii și moscalii, de s-ar slobozi toată oastea odată, nici un războiŭ nu ar lua, ce toate le-ar piierde. Așa Decheval, craiul dachilor, luptându-să câteva zile să oprească oștile lui Traian, n-au putut birui, ci au purces oștile din războiŭ în răsipă. Traian-împăratul după izbândă au căzut, la apa Dunării, unde, șezândŭ cu oștile, au adunatŭ din toate dintr-acélea părți și olate lucrători și au ziditŭ cu mare minune vacurilor pe urmă, pod peste Dunăre, de piatră, cu turnuri de piatră, carele să pomenéște pănă astăzi, Turnul Severinul. În Țara Muntenească ieste acela loc; malul dincoace al acelui olatŭ îi zicŭ munténii județul, cum ziceam noi ținutul Jiiului. Cercat-am câtva din ce ieste, de au primenit numele său acestŭ turnŭ, de-i zicŭ Severinul, că acestu lucrŭ, că l-au ziditŭ Traian-împăratul și nu altul deplin și aievea, fără număr odoacă spun istoricii cândŭ au făcut și podul, căruia cu ochii noștri am privit pragurile prin apa limpede a Dunării, cândŭ am mersŭ cu Dabija-vodă cu oștile la Uivar. Cum acel turnŭ ș-au schimbatŭ numele și n-au ținut numele ziditoriului său, cum ține șanțul Troianul pănă astăzi, a ști nu pociŭ. Atâta numai, ori pre urmă că au trăitŭ acolo vreun domnŭ cu acestŭ nume, Severin, cum spun și munténii, ori pre numele vreunui pristav la lucrul lui sau la rădicatul lui, după ce să pustiisă întăi. Fost-au și un împăratŭ pre urma lui Traian, Severus, care nume și pre o piatră ce s-au aflatŭ la cetățuia năruită la Galați am cetitŭ însumi eu Severus imperator romanorum, adecă Săverii împăratul râmlénilor. Însă numai atâta am putut ceti, célelalte slove, deși și aduc cu latinești, iară a înțelége limba latinească, nici într-un chip să pricépe. Cum pre un ban de aramă galben, iară la acea cetate năruită am aflatŭ, câtŭ un ort de mare, nimenea nu poate mai mult a dizlega fără: Marchiianopolis. Iară turnul acela și podul peste Dunăre, nimenea altul, ci Traianu-împăratul, ca și șanțul Troianul, l-au făcut; nu vei afla din sute de istorici într-alt chip. După ce au gătitŭ podul peste Dunăre, Traian au trecut toată oastea peste Dunăre, dincoace în ceasta parte, în pământul unde ieste acum Țara Muntenească. Și i-au ieșitŭ iară cu oștile sale Decheval, craiul dachilor, la care războiŭ stândŭ tare dachii și craiul cu ei, însuși craiul au pieritŭ la acel războiŭ. Și așa au purces, după acel războiŭ pierdut și pierirea craiului lor, totŭ neamul dachilor în răsipă de pe acéste țări, unde ieste acum Țara Muntenească și țara noastră, Moldova. Câtă țară au și rămas pre loc, prostime, țărani, toată o au scos-o Traian de pe acéste locuri peste munții care desparte Țara Ungurească dinspre noi. Iară aicea, îmbe acéste țări, și Țara Mutenească și Țara Moldovei, de la Dunăre pănă suptŭ munți și pănă în Marea Neagră și de la apa Nistrului pănă iară supt munți, tot cu râmléni și căsași au aședzat și mai mulți oșténi, precum zicŭ ei: colonia romana, adecă discălecarea Râmului. Și așa ieste discălecatul cel dintăi acestor țări cu râmleni. Cine ar vrea să știe, să vază și cu ochii martorii, citească pre istoricul Dion, carile au scris viiața lui Traian-împăratul și pe Evtropii, carile au scris viiață lui Adriian-împăratul iară al Râmului și pre Bonfin istoricul ungur și din alți istorici, anume: Carion, Cavații, Silvius, Cromver leah, Piasenschii de Premisla, Gvagnin litfan și mai ales și din cești mai de curândŭ: Topeltin de Mediiași, iscusit istoric, carile de-amăruntul din Dion scrie de neamul țărilor acestora și ales de descălicatul cel dintăi pe acéste părți de lume, de Traian-împăratul. Măcară că capetile dachilor, domnii cu toate casile lor, s-au tras toți peste munți în Ardeal și de acolo s-au închinatŭ cu toții la Traian-împăratul, totŭ nu i-au crezut, ce și peste munți pentre dachi au discălicatŭ râmléni, pentru să nu mai poată a-și rădica capul dachii împrotiva împărății, carii vedem și pănă astăzi în tot Ardealul și în țările de sus céle ungurești mai în jumătate cu ungurii, români, adecă râmléni, suntŭ lăcuitori pănă astăzi. Era acestŭ obiceiŭ la Împărățiia Râmului dacă să umplea Italiia, dricul împărății, de lăcuitori, de nu le ajungea, nici-i biruia pământul cu hrana, scotea cu sorți căsași di pen orașă și de prin sate și-i muta la altă țară, unde vedea părți mai rari de lăcuitori, sau unde vediia că să rădica de suptŭ ascultarea împărății vreo țară, acolo cu sutile de mii de case să muta și le împărțiia locuri și zicea acei discălicături noao: colonia romana, adecă discălicarea Râmului. De care colonie a lor ieste plină lumea și la Asiia, adecă Anadol și la Africa, căriia îi zicem noi Barbarezii, și la Hișpaniia și pre apa Renului, la némți și la franțozi. Și la Rumele, în Țările Grecești, un neam ce le zicem coțovlah, colonia Râmului ieste. Litva în Crăiia Leșască direpți râmléni suntŭ, însă acel neam al Litvei nu de râmleni aduși suntŭ pre acéle locuri, unde lăcuiescŭ acum, ci de tirăniia lui Neron împăratului al Râmului. Multe case mari cu gloatile sale, cu domnul lor Lizbon, fugând de răotățile lui Neron la némți și de acolo cumpărându-și vase de mare, pre marea céia ce lovéște la Gdansca au mersŭ, pănă la Liflantŭ, o țară, și de acolo descălecândŭ malul, s-au lățitŭ pănă unde ieste Litva acum. Mulți ani suptŭ ascultarea rusilor au fostŭ, pănă înmulțindu-să din an în an, apoi ei au supus pre rusi, de le suntŭ vecini rusii acei a toate țări. De ar întreba neștine: Atâtea colonii în lume, de unde așa mulțime discălicate, numai de la Italia să iasă atâtea țări descălicate dintr-însa? Trebuiéște să știe că într-acéia țară au fostŭ pe acélea vacuri scaunul împărăției, orașul Râmul, care orașŭ, nu cum suntŭ acum împărățiile, ci au ținut toată lumea de la apus, aproape și pănă totŭ răsăritul, fără puține împărății la răsăritŭ, pre carii amu nici-i primiia. Iară soli toate țările acélea cu daruri trimitea. Spre miazăzi și pănă unde să închide lumea cu Ochiianul, suptŭ Împărățiia Râmului au fostŭ și spre miiazănoapte numai niște unghiuri, pe lângă mări nemțești, unde ieste acum Crăiia Daniei și a Șvedului, acélea țări drepte nemțești suntŭ și un neam acélea numai au hălăduitŭ, de n-au fostŭ supuse suptŭ Râm niciodată. Curia dară din toată lumea la Italiia, să fie și în volniciia Italiei șpani, adecă șleahtici. Și a doao pricină, nu ieste în toată lumea altă parte de lume pământŭ ca Italiia, de tot bivșugul și dezmierdatŭ, cât bine i-au zis raiul pământului. A treia pricină și mai mare decâtŭ acéle doao ce s-au poménitŭ, că râmlénii din toată lumea lua a zécea din oameni tineri, cum lua turcii din Rumele; zicea râmlénii acelor oameni obsides, adecă zalog de credință țărâlor. Și pre acéia punea de-i învăța ca la școală oșteniia și carii era pre la școale, încă suptŭ steaguri le zicea tirones (sfântul mucenic Theodor Tiron, dintrŭ acei slujitori au fostŭ). Iară dacă să învață bine cum va purta sulița, cum va muta pavăța, cum va întoarce sabiia, îi scotea la războiŭ și cu vréme din tirones ieșiia, de le zicea veteranii, adecă slujitoriŭ vechiŭ, bătrân. Acestor veteranii apoi îmbătrâniți în slujbe vestite îi scotea de suptŭ steaguri și le da pre la orașă și la sate locuri de casă, de vii, de grădini, de pământuri și așa să umplea Italiia cu mulțime de oameni, câtŭ nu-i coprindea pământul. Multe obicéiuri de ale Râmului suntŭ acum la turci ca acéstea, ce iau și ei de a zecea oameni și iară așa îi împart pre la grădini întăi, apoi în ceata ienicerilor și fac și ei apoi din slujitori bătrâni oturaci, curugii și timaruri. Toate acestea și altile multe obicéiuri de la Împărățiia Râmului suntŭ, că și ienicerii cum suntŭ acum la turci, la Râm pritoriiani, adecă pedestrime de divan le zice, cum la turci culoglŭ și așa bulucurile pre numere: biringi, ichingi, iuciungi; la râmléni primani, secundani, terțiiani, cvartani, tot pre numere bulucurile, adecă: cei dintăi, cei ai doilea, cei ai treilea, cei ai patrulea, pre numărŭ să știia bulucurile. Și nu-i divă că la turci vedem obicéiurile acéstea, care au fostŭ și la Împărățiia Râmului, căci că Țarigradul și câte țări țin turcii în ceastă parte de lume, care să chiamă Evropa, parte de Împărățiia Râmului ieste. Alexandru Machidon pe vrémile împărăției sale încă au făcut pre numele său colonii și întăi la Eghipet acel vestitŭ orașŭ, Alexandriia, unde să scură apa Nilului în mare, iarăș și pre apa Donului și pre apa Hăndului și la perși au discălicatŭ orașă și olate pre numele său. De ar hi acum Istratie logofătul și fiiu-său un Simeon Dascalul și nepotu-său, un Misail Călugărul, cum s-ar apuca de aceasta povéste cu basnile lor, céle ce au scris că rădăcina acestui neam, carele ieste acum pre acéste locuri, din temnițile Râmului ieste? Că Traian-împăratul adevărat că de la Râm au adus și căsași, adică de la Italiia și așa ieste: și căsași au adus, iară nu din temnițele Râmului, ci oroșani căsași, săténi, tot din slujitori așezați. Și casă de domni au așezatŭ aicea pre la cetăți. Cum și Dragoș-vodă mare năpaste îi ieste să fie fost păstor, pre mărtoriia maramoreșenilor, cu urechile méle am auzitŭ că au fostŭ ficior unui Bogdan-vodă, născut din Maramoroș, după ce au scos de aicea mulțimea de tătari și cu bulgărimea de la Volga năbușiți și apoi pre urmă și Attila cu ungurii. Din temnițe cu sutele de mii de oameni cum s-ar afla? Și apoi fămei, iară atâta tălhărițe? Deci, unde ieste și cât vac ieste de când au venit Traian pre aicea și când s-au bătut Laslo, craiul unguresc, cu tătarii? Între Traian și între Laslo-craiul 800 de ani sunt. Și au scris ei, acești istorici, Istratie logofătul și Simion Dascalul și Misail Călugărul că acest Laslo au cerșut de la Râm oameni. Și neamul românilor acum trăia cu domnii săi în Maramoroș, cești dincoace, iar cei dincolo, dispre munténi, pre apa Oltului. Nu să prinde dară, cum zic aicea: manno, țigănéște. Așezândŭ Traian și domni prin cetăți, cum zic la léși, caștaleani cineși domnul cu olatul său: dominus după latinie ieste la noi: domnu iar pre la toate marginile și locuri alese oșténi, cu nume pre atuncea țărilor acestora, unde ieste acum Moldova și Țara Muntenească, Dachiia Inferior, adecă Dachiia de Jos, iară Ardealului și părților celorlalte de sus, precum s-au pomenitŭ de hotarul Dachiei, în capul de Dachiia, Dachiia Superior adecă Dachia de Sus. Și suptŭ acel nume au trăitŭ aceste țări, pănă la al doilea discălicatŭ cu Dragoș-vodă. Și acum mulți ne zic noao, țării noastre și Țării Muntenéști, streinii, Dațiia, însă norodul, neamul lăcuitorilor, nu ș-au schimbatŭ numele său, ci tot romanus, apoi cu vréme și îndelungate vacuri romani, apoi rumâni pănă astăzi. Și țările megiiașii, știind de unde au ieșitŭ neamul acesta, că de la Italia, cării țări îi zicŭ streinii vlah, vloh, unii zic valios, ungurii olaș de pe vloh, adecă italian, au zis vlah și munténii Valahiia, mai târziu. După așezarea cu râmléni pre acéste țări, Traian-împăratŭ au purces pre Dunăre în jos cu oștile sale, de care s-au pomenitŭ de vechi istorici că 600.000 de oșténi numai de războiŭ au avutŭ. Și trecând apa Sirétiului, apoi Prutul, Nistrul, Buhul, Niprul, Donul, care ape acéstea toate pre atuncea cu alt nume au fostŭ, nu cu acéstea de acum. Sirétiului numea Halut, și acum istoriile vechi scriu Prutului Hierasus, Nistrului Tiras, Buhului Hipan, Niprului Borestines, Donului Tanais. Și această apă Tanais, Donul, împarte Asiia de la Evropa, cum desparte la Țarigrad boazul de mare între Țarigrad și între Schiudér. Țarigradul singur și cu Galata de Evropa ieste, iară Schiudériul dincolo de Boazŭ Anadol, căruia îi zicŭ istoricii Asiia. Că în patru părți împart istoricii lumea: răsăritului zic, cu toate împărății, acei părți Asiia, părților dispre miazăzi, câte țări suntŭ, Africa, parților dispre apus și dispre miazănoapte, Evropa. A patra parte ieste America, care parte așa ieste depărtată și vine cum ar fi suptŭ noi, că cândŭ ieste la noi zioă, la dânșii atuncea ieste noapte și cândŭ la noi noapte, la dânșii zioă, că fiind pământul rătundŭ, cum ar hi împrotiva noastră, suptŭ noi acea parte ieste. Acéstea dară doao părți de lume, Evropa și Asia, dispre părțile de miazănoapte desparte Donul, iară într-acoace împarte Marea Neagră și bogazul cela ce să scură Marea Neagră în Marea Albă, tocma supt orașul Țarigradului și în gios pre Marea Albă pănă unde cade apa Nilului în Marea Albă și Nilul desparte Asiia de Africa. De la Nil să încépe Africa și Eghiptul amu nu de Asiia, ci de Africa ieste, cum toate țările câte suntŭ de la malul Nilului, pănă să închide cu Marea Ochianului, carea încunjură pământul, alăturea cu Marea Albă, pănă să cură și Marea Albă în Ochian, la Hișpania, dincolo Africa, dincoace Evropia, Hișpaniia de Evropa, Fesul, dincolo de Marea Albă, de Africa. Acéstea pomenindu-să pentru deșchisul minții, să să înțeleagă statul lumii, ne întoarcem la istoriia noastră de Traian, cum nu s-au îndăstulatŭ cu atâta parte de lume, câtŭ au călcatŭ cu oștile sale, de au trecut toată Evropa pe dincolo pănă la apa Donului, care apă din inima Țărâlor Moschicești iese și cade în Marea Neagră, la Crâm, ci trecândŭ Donul, au călcatŭ și Asiia, lovindŭ pre la Iuzbec, mari țări tătărăști. Iară de la Iuzbec, pe după Marea Caspiei, care mare desparte Cazanul și Azderhanul de Țările Persului, pe la Bahtri și acolo, pin Țările Persului și prin Asiria la Eghipet, unde la Eghipet, de boala ce-i zic desintiria, adecă deznodarea vintrelui, și-au sfârșitŭ viiața. De acestŭ vestitŭ împărat ai și șanțul Troianul, săpat de oștile lui în vécinica pomenire, începândŭ din Țara Muntenească, peste toate apéle acéstea, care s-au pomenitŭ, Sirétiul, Prutul, Nistrul, Buhul, Niprul, pănă la Don, totŭ acestŭ șanțŭ, carile îl vedem aicea la noi. Eu l-am trecut aproape de Nipru, pre la un târgŭ anume Vciorașnoe, tot pre câmpii, acel orașŭ nu departe de Chiov ieste, și Chiovul ieste pre apa Niprului și presémne cum mérge șanțul, apa Niprului, mai sus de Chiov o au trecut-o Traianŭ cu oștile sale. Să află unii de zicŭ că acestŭ șanțŭ, carile îl vedem pănă astăzi suptŭ acestŭ nume, Troian, să fie săpatŭ pentru sprijineala dispre tătari, închizândŭ locul dispre câmpi de năvala prăzilor tătărăști, în care era și răposatul Panaiotachie terzimanul cel mare și vestit pe vrémea lui la împărăție. Nu știu unde și la ce istorii va fi cetit acestŭ lucru. La voroavă cu mine pentru șanțul acesta, au dat samă că un istoric, anume Bonfin, ungur, pomenéște de șanțul acesta. Cum mi să pare, cine atâta loc de lume, începândŭ din Țara Muntenească, pănă peste apa Donului ar hi putut apăra peste totŭ locul? Și aicea la noi, să zicem că de la capul șanțului, de unde să încépe totul, pe deasupra Galaților, alăturea cu Dunărea mérge pre aproape și peste Prut, iar nu departe de Dunăre, pre la satul turcesc acum, Troianul; dară deci unde să dipărtează la câmpi și de la Dunăre și de la Marea Neagră, iar peste apa Nistrului, ca mai departe mérge peste câmpi pe la târgul Vciorașnoe, pre unde l-am trecut eu, mai pe din sus de Chiov lovéște la Nipru și de la Niprul cu mai mare depărțime de mare, la Don. Cum zicŭ, cine ar fi putut apăra atâta loc Bahtri, sau Bahtriana, în Afganistanul de azi. și ține? Că de au fostŭ aicea țara discălicată des de Traian, cum ieste între acéste ape, Prutul și Nistrul, dară de la Nistru pănă la Nipru și de la Niprul pănă la apa Donului și Traian-împăratul prin pustii au mersŭ. Așa și lui Panaiotachie i-am răspunsŭ, la ce n-au știut cum mi-a mai răspunde. Așa zic și celorlalți, câți au mai scris, așa și lui Bonfin, de au scris așa, cum să fie șanțul acéla săpat de vreo sprijineală de tătari. Mai de crezut suntŭ acéia carii țin că Traianu-împăratul au săpat acesta șanțŭ în vécinica pomenire și veste și să să știe șleavul oștii de ceia carii să tragŭ după oști mari, niguțători și oșténi, cum vedem și acum pre împărații turcești și vezirii lor, pre unde mergŭ cu oștile, fac movile pe șleavul oștilor și pentru véstea și pentru îndireptarea celora ce vin, ori oșténi, ori olăcari, ori niguțători, pre urmă dupre oști. Nici te mira cu cine ar fi săpatŭ un șanțŭ mare ca acesta căci cu mult mai mare au fost, numai cu vremi îndelungate s-au năruit și mâlit o oaste de 600.000 de oameni numai slujitori, fără alte mulțime. Într-o zi o sută de mii de oameni să să înșire în rândŭ unul lângă altul, să arunce lutul cineș dreptŭ sine, caută cât loc pot coprinde 100.000 de oameni. Pre ușoară socoteală: loc de doao mile de céle mari, de nu și trei mile vor coprinde 100.000 de oameni, un conac întreg să face de oaste mare. Și la 600.000 de oameni, a șasea zi într-o săptămână o dată unui om vine rândul la săpat. Și acestŭ număr al oștii acelui împăratŭ, fără altă mulțime ce să trăgea după oști, scrie Dion istoricul, carile au scris viiața și faptile acestui împărat și Evtropii istoricul, carile au scris viiața lui Adrian-împăratul, ginerile lui Traian, carile, după moartea lui Traianŭ, el au stătut împăratŭ Râmului. Și acesta Adrian au făcut Odriiul, orașul, pre numele său, unde să împreună trei ape: Tungea, Marița și Arta în pământul Trachiei. Cu acéște oști Traian, căruia numele în Istoriile Râmului Ulpius Traianus, au călcatŭ această parte de lume, călcate și de alții cu oștile Râmului, mai nainte de dânsul de Pompeiŭ cel Mare și de Iulie Chesariul și de Avgust Chesar, însă nu pre aicea, ci pe la perși. Iară acesta împărat Traianu pre aici au venitŭ și au încunjuratŭ aceasta parte de lume, cum s-au pomenitŭ, și iel au discălicat neamul, semințiia care trăiéște pănă acum în Moldova și în Țara Muntenească și cât norod ieste în Ardeal cu acestŭ nume: român. Cap al cincilea - Aicea vine rândul să pomenim de cetățile ce se află aicea în ară la noi [ modifică ] Aicè ne trage rândul a pomeni de cetățile țărâlor acestora; câte sunt acmŭ și-n Bugeag și aicè la noi în țară și de față ce stau și alte năruite, cât de-biia să cunoscŭ că au fostŭ cetăți și câte sunt în Țara Muntenească. Mare nevoie este a scrie de dânsăle, de cine ar fii făcute, că cât amu nevoit și câtŭ amu cercat să știu ceva, de ce niiam făcute sunt, un cuvânt, o pomenire n-am putut afla; cu mare jele. Și oricum, într-alt chip a fi nu poate, numai ce sunt făcute de dachii cei vechi. Că întăiu Cetatea Albă, mai înainte de Traian au fost, că Avgustu-chesariul, care împătat a Râmului acmu triimitea și el boierii cei greșiți la închisoare, cum dzic turcii, surgun, la Cetatea Albă, unde și pe un dascal anume Poblius Ovidius, l-au trimis pentru niște stihuri de dragoste, ce scrisése acel dascal, de îndemnase Râmul la curvie, carele au și murit în Cetatea Albă. Și o baltă ce ieste acolo, Vidovul, pre numele acelui Ovidius ieste. Și așea și acestealalte cetăți, cum ieste Suceava, Neamțul, Hotinul, Tighinea; însă pândzăle la toate cetățile acestea, cela cu al doilea rândŭ, de domnii sunt adaose, cum să pot vedea că toate au pândză și-ndoite suntŭ. Céle mai vechi mai mici sunt și ca niște caștele, adecă turnuri, au fostŭ, precum și tocmite. Cearcă la turnul cetății Sucevii dispre amiadzădzi, unde scrie sus că ieste tocmit de Irimie-vodă și la porta cetății vei afla numele lui Despot-vodă, care slove pe lângă buor le-am cetit eu sângur. Și așè, de pre Cetatea Albă luând dovadă, că aceiia cetate cu mult mai înainte au fostŭ de Traian, poate fi céstelalte de râmleni, după ce au descălecat Traian aicè. Din ceste neamuri, al triilea să le fie făcut nu încape, fără una, cum am înțeles de cetatea Sorocii, să fie făcută de un Pătru-vodă, de care lucru mult mă mir că Urechii vornicul nu pomenéște. Aflu pomenită cetatea Chilii, carii o scrie în v leat 6973 (1465) că au luat-o Ștefan-vodă cel Bun de la turci, ș-apoi la v let 6987 (1479) iunie 22 dzăli, că în cestu an au început Ștefan-vodă a zidi cetatea Chilii și au și săvârșit-o într-acelaș an. Dar mă mir cum încape acestu lucru, că întăiŭ scrie că au răscumpărat-o de la turci, închinată de nevoie, ș-apoi să o zidească, cum va fi acel lucru? Ași dzice că acel zidit de dzice, să o fie tocmit. Dar la v let 6973 păn la v let 6987, 14 ani suntŭ; cini ar fi stricat, și nice scrie să fie stricat-o cineva acești 14 ani. Citéște gheografiile ceste de curândŭ și vei afla în Historiile Țarigradului că împrumutândŭ cu bani ianovezii pre împăratul Țarigradului, de oști împrotiva turcilor, le-au dat zalog Crâmul și acesta parte de loc, unghiul Mării Négre, cu scălile lui, unde este acmu Bugeacul. Și atuncè ianovedzii au făcutŭ Chiliia pe Dunăre și Chiefè, care ieste pre malul mării în Crâmŭ; Chiefè are altŭ nume Theodoziia, la Historiie. Să află și de greci făcute cetăți, cum este Turnul Neovtolem, o cetate pustie, îmi pare să fie pe Cogâlnic, în Bugeagŭ; tătarii și ai noștri îi dzic Tatar-Bunar, că Neoptolem este nume grecescŭ. Altele multe, cărora stau năruiturile, de-biia semnele să cunoscŭ, cum ieste mai sus de Gălați, ce-i dzic Gherghina și pre Milcov, mai sus de Focșeni, de care pomenéște Urechie vornicul că o chema Crăciuna. Și tot pe o poveste stau și céle câte să află în Țara Muntenească, sau de dachi sau altele de râmléni făcute sunt. La podul lui Traian peste Dunăre, în Țara Muntenească (Românească), la giudețul Jiiului, ieste iar năruită o cetățuie, aciè adevărat de cine ieste făcută, cu numele Săverinul ieste, de care și mai sus s-au pomenit. Așijderea și peste Dunăre au făcut pod, lucru de mirat, pecum mărturiséște și Dion la Viiața lui Traian, a căruia pod și astădzi să cunoscŭ pragurile în apă. Și mai încolo pe Dunăre, în preajma, ieste turnișorul Săverinului, de Săver-împăratul făcut și atâta. Iar pe ce vréme au făcut Săver nu scrie. Iar la alți historici, cum la Dion carii au scris Viiața lui Traian, așè și la Topeltin, să află scris lătinéște: Traiani aeterna columna pe româniia: A lui Traian, vécinicul stâlpul. Ce dintrŭ aceste să cunoști că une cetăți într-acesti țări și de râmléni sunt făcute. La năruiturile cetății de la Gălați, din sus, unde cade Bârladul în Dunăre, s-au aflat un ban de aramă galbăn și de mare cât un ort, nu mai gios, în carele slovele nu s-au putut ceti de cie ce știu lătinéște, fără unii ce știu mai bine grecéște dzic că scrie Marchiianopolis, și samănă așea, iară celélalte slove de înțeles nu suntŭ. Așijderea o piiatră mare adusă la Gălați la biserica Dii, mai mult nu s-au putut înțelége, făr de atâta, lătinéște: Severus imperator romanorum; iar românéște: Sever a Râmului împărat. Și acei cetăți dzicŭ Gherghina. Iar banul ce au aflat mai gios de Roman, iar la năruitura unii cetăți, de care cât șestacii cei de patru bani leșești și mai gros, de aramă roșie și chipul domnului suptŭ pălărie nemțască și-n pregiur slove sârbești: wňĺöú ěwëäŕâńęiè: tatăl Moldovei, iar dintr-altă parte scrie: hereghia de Moldova. Acii hereghiia lătinéște să dzice: hereditas, adecă: strămoșie. Pentru acéia dzicŭ de cetăți că unile de domnii acmu, după a doa descălecătura a țărilor suntŭ făcute, adecă zidite. Și așea, cât s-au putut ști de cetăți, acéste suntŭ acestor țări, că sunt unele făcute de dachii, cum ieste deschis la Cetatea Albă, celelalte și de râmléni și unele mai pe urmă și de domniele țării. Și atâta putem ști de cetățile carii să află într-această țară. Capul al șaselea - De numerile neamului acestor țări și de port și de limba graiului, de unde au luat, așijderea și de tunsura, carei să află și acmu la prostime pe supt munte, lăcuitorii ce suntu și de lége creștinească, de unde au luat [ modifică ] Mare dovadă neamurilor, din ce rădăcină și izvor suntŭ, numile care au și în de sine și la alte țări streine și măcară că nici un neam nu ieste în toată lumea să aibă numai un nume, ci unile dispre capetile céle dintăi a vreunui norod stăpânitoare, alte nume suntŭ di pre locuri, de unde suntŭ începute, multe di pre cetăți mari, multe de pre ape vestite. Cum vedem neamul nemțescŭ suptŭ acéste numere: întăi și mai ales și mai de cinste: alamani și așa le zic istoriile céle vechi și turcii; al doilea nume: gherman, adecă doi frați, latinéște ghermanus; o seamă de istorici le zicŭ tevtones, di pre capul lor Tevton, italiianii zicu tudesco, poate fi iară di pre Tevton; léșii, moscalii, noi zicem némți. Mai apoi alte numere despărțite ca crăngile dintr-un copaciŭ: șvedzii, danii, franțozii, saxonii, belghii, batavii și alte țări mai mărunte, totŭ din rădăcina cea véche a alamanilor crăngi și părți suntŭ. Așa hișpanii; ibării, țiltiberii, portogalii, iară tot un neam suntŭ; franțozii, galii tot un neam suntŭ. Turcii, de pre locul lor, Turhistan, de pe capul lor cel dintăi Osmangic: otomani, osmanlâi. Moscalii, rusii, bolgarii, sârbii, harvații, slovații, bohemii, rații, polații totŭ un neam slovenescŭ suntŭ, fără alte numere ce suntŭ la streini. Că întăi acestui neam grecii le-au zis savromatis, de pe ochi mierăi și albeneți, adecă ochi de șopârlă. Tătarii, tartari, de pe apa Tartara, schitii de pe sălbătăcie, nohai. Așa toate neamurile suptŭ multe numere toate suntŭ. Ungurii: huni, maghiari, ugrii, iară sasii: dachii, sații, goții, masaghetii. Și acéstea nu toate numerile, numai unile dintr-însile ți le-am însemnatŭ, pentru înțelesul numerilor mai lesne neamului și acestor țări, Moldovei și Țărâi Muntenești și românilor din Ardeal. Așa și neamul acésta, de carele scriem, al țărâlor acestora, numele vechiŭ și mai direptŭ ieste rumân, adecă râmlean, de la Roma. Acest nume de la discălicatul lor de Traian, și cât au trăit pănă la pustiirea lor di pre acéste locuri și cât au trăitŭ în munți, în Maramoroș și pe Olt, tot acest nume au ținut și țin pănă astăzi și încă mai bine munténii decât moldovénii, că ei și acum zic și scriu țara sa rumânească, ca și românii cei din Ardeal. Iară streinii și țările împrejur le-au pus acestŭ nume vlah, de pe vloh, cum s-au mai poménit, valios, valascos, olah, voloșin, tot de la streini suntŭ puse acéste numere, de pre Italiia, cărora zic vloh. Apoi mai târziu, turcii, de pre numere domnului carile au închinat țara întăi la turci, ne zic bogdani, munténilor cara-vlah, grecii bogdano-vlah, munténilor vlahos. Că acestŭ nume, moldovan, ieste de pre apa Moldovei, după al doilea discălicatul aceștii țări de Dragoșu-vodă. Și munténilor, ori de pe munte, muntean, ori de pe Olt, olteani, că léșii așa le zic, molteani. Măcară dară că și la istorii și la graiul și streinilor și înde sine cu vréme, cu vacuri, cu primenéle au și dobândescŭ și alte numere, iară acela carile ieste vechiŭ nume stă întemeiat și înrădăcinat: rumân. Cum vedem că, măcară că ne răspundem acum moldovéni, iară nu întrebăm: știi moldovenéște?, ce știi românéște?, adecă râmlenéște, puțin nu zicem: sțis romanițe? pre limba latinească. Stă dară numele cel vechiŭ ca un teméi neclătit, deși adaog ori vrémile îndelungate, ori streini adaog și alte numere, iară cela din rădăcină nu să mută. Și așa ieste acestor țări și țărâi noastre, Moldovei și Țărâi Muntenești numele cel direptŭ de moșie, ieste rumân, cum să răspundŭ și acum toți acéia din Țările Ungurești lăcuitori și munténii țara lor și scriu și răspundŭ cu graiul: Țara Românească. Și acestŭ nume vlah de la turci și de la greci ieste, de la némți vallios, de la franțoji valahos, de la léși voloșin, de la moscali și de la rusi tot așa voloșin și de la unguri olah; acesta nume tot de pe vloh ieste și vloh ieste italiianŭ, din care țări a vlohului, adecă a Italiei, au pornitŭ Traian, împăratul Râmului, fără număr mulțime de norod și i-au așezatŭ în aceste țări a Dachiei cei vechi. Să fie acest nume vlah de pre Fleac hatmanul Râmului, precum scriu unii, basne suntŭ. Și așa dovedindŭ numele neamului acestuia, cum vezi din isto-rici mari și mărturiia țărâlor înprejur, ne trage rândul a pomeni de portul. Care acum portul stătătoriŭ ca numele și ca limba nu ieste, ci ia un neam de la alt neam porturile cu vréme. La care schimbarea hainelor face și locul, de le caută a face și îmbrăcăminte trupului, precum ieste firea ceriului a vreunii părți de lume. Că întăi la acéste părți de lume, unde trăéscŭ moscalii, rusii, tătarii, să fie omul îmbrăcat în haine franțozești, ar crăpa de frigŭ. Și măcară și la noi pre aicea ce ierni suntŭ, Țara Italiei ierni ca acéstea nu are niciodată, ci foarte blânde ierni, cum suntŭ la nŭoi toamnile, și mare darŭ au acéle țări a Italiei, cât și vara nădușăli nu suntŭ ca aicea la noi, ci călduri cuvioase, puțin nu ca primăvara, cum ieste la noi la maiu, la iunie. Le-au căutatŭ dară acestora oameni mutați pre acéste locuri a-și schimba portul hainelor după vrémea acestor locuri. Cătră acéstea toate, caută ce scrie de portul rumânilor iscusitul istoric Lavrentie Topeltin din Mediiași, cuvintele lui ți le izvodescŭ: Rumânii de Ardeal, ai noștri, poartă o haină de la umere pănă peste tot trupul îmbrăcați, ne fac mare învățătură portului de vacurile céle de demult, care au ținut părțile acéstea de la septentrion, adecă părțile carile suntŭ aproape spre miiazănoapte, tot trupul acoperitŭ, care feliŭ de haine pomenéște un dascal anume Marțialis, că să chiema endromida, cu aceste cuvinte: Îți trimitem endromida, vechiŭ portŭ, nu mândru, iar bun de luna lui dichemvrie. Șlice au de pâslă, pe limba noastră dețască cuglă (eu socotesc cu chivere, care am apucatŭ eu și la boieri aicea). Caută ce zice de opinci tot acela istoric Topeltin, și nu de la sine, ci pune cuvintele a mai vechi de sine istoricilor, anume Alfon-sŭ și pre Plavt și pre Ag. Ghel, carile au scris cărți de porturile céle vechi limbilor: Féliul încălțămintelor a românilor ieste cu piiéle crudă, de fiéștece dobitoc, piste picior învălit bine în obiiele de lână încalță și apoi piielea acéia leagă cu curea piste picior, de înfășoară piciorul de la dégite pănă sus, toată glezna. Și acéstea ieste portul râmlénilor celor vechi, strămoșilor lor, care purta la oști. Acestŭ fél de încălțăminte a slujitorilor oșténi era la râmléni. Numai atâta osebire vedem, pe cum cetim în istoriile céle vechi, că oșténii Râmului nu învăliia în obiiele, ce gol piciorul încălța cu piiele și cu legături în cruciș, ca gratia; în opinci numai cât, ține piciorul la călcăi lega. Acéstea suntŭ cuvintile acelui istoric, din cuvântŭ în cuvântŭ. La noi de necinste ieste acést fél de încălțăminte acum, la acéstea vacuri, care era de cinste la râmléni și de vitejie portŭ. Vedem acum la cerchezi că acest, fél de port de încălțăminte pentru sprinteniie țin. Aicé ieste locul a pomeni și de tunsura acia, de care au scris un Simion Dascal și mai nainte de dânsul Istratie logofătul. aceasta, precum s-au arătat de portul și încălțămintele opincilor din historicul Topeltin și iarăși dintr-însul să arată, de care așea dzice: Mă mirŭ cum de doo feluri de tunsuri au luat ardelenii noștri de la râmléni, carii o țin o samă și pănă astădzi: un fel de tunsură mai adâncŭ la tunsură, pe lângă peliță aproape, alt fel mai departe de peliță prin peptine tund părul. Și acei tunsuri mai aproape de pieliță noi dachii o numim schieren, iar acesta mai depărtat de peliță o numim coluen. Și tot Topeltin dzice: Râmlenilor le placea a rade și în chipul ceatleului acoperiè căruntețile sale și pricină da că la cap din dos, la ceafă, tundea părul, să fie capul totŭ slobod de sudori și în răcoreală la ostenele. Vede-se dară că ieste vechiŭ obiceiŭ tunsura aceasta, care și pănă astădzi se vede la o samă de lăcuitorii a țărâi noastre și-n Ardeal, și ieste de la râmléni aceasta, sămnŭ slujitorescŭ, că în chipul cetlăului își învăluia capul slujitorii Râmului cu taftă supțire, ca-n chip de cunună slujitorească. Vădu-să dar basnele acelor scriitori mai sus pomeniți, Simion Dascalul și Istrate logofătul și acel amăgeu, Misail Călugărul, carii au scris că sămnul acei tunsuri ca un cetlău au fostŭ sămnŭ tălhărescŭ, cu carei însamnă râmlenii cei de rău făcători. Rămâne aici rândul a arăta de graiul și slovele, de unde ieste izvorât, acestor țări de care pomenim. Precum dar s-au arătat de-plin neamul acestor țări aședzate pe aceste locuri de râmleni, așè și graiul totŭ de la râmleni izvorât, cu ciilalți historici mărturiséște și Topeltin, care așè dzice: Am dovedit mai sus a fi Italiia pricina descălicării valahilor, așè și aicè aceiiaș laudă mărturisim, că limba lor ieste limba vechilor romani, amestecată sau mai mult stricată cu sârbască, rusască, dățască, horvățască slovenească procâi. Și dzice precum și un historicŭ ce-i dzic Covațiiocie au socotit precum graiul de casă a ardelenilor mai mult are în sine însămnarea graiului românescŭ și lătinescŭ, decât a graiului de acmu a italiianilor. Și cu vréme îndelungată, ce nu strămută și nu astupă, vestite împărății, crăii, domnii, așè și graiul romanilor pre aceste locuri cu îndelungată vréme și răsipă lăcuitorilor, romanii de supt aceste locuri, care pustiindu-să de năvala tătarâlor, să mutase aceștia de aicè la Maramorăș, cei din Țara Muntenească la locurile Oltului, trecândŭ munții, ș-au stremutat, și graiul. Că unde dzice lătinéște: Deus, noi dzicem: Dzău sau Dumnădzău, meus, al mieu, așijderea, unde țelum ei, ceriul, homo, omul, fronsu, fruntea, anghelus, îngerul. Iar nice unili cuvinte nu suntŭ să nu fie protivnice cu lătinéște, sau la început, sau la mijloc sau la fârșit, iar unele stau neclătite, cumu-i barba-barba, luna-luna și altete ca acestea: vinum-vinul, panis-pâne, manus-mena, culter-cuțit. Și așè cum amu dzis, cu vrémea ș-au schimbat graiul și s-au amestecat cu slovenescŭ, dațescŭ și cu alte care le-am pomenit dintru Topeltin. Pe această poveste cură și aflatul slovelor, cu care și scrisoarea de la sirbi o au luat-o, amu după a doa descălecătură de Dragoș-vodă aicè în țară și la munténi Negrul-vodă. Cătră acestea adaogim rândul aicè obiceilor meselor și ospețelor, carii să văd că-s vechi ținute aicè într-aceste țări și le ieste de la vechii romani, precum a închina păhar pentru sănătățile priietinilor ș-a împăraților, că scrie Dion vestitul historicul, care întru laudă împăratului Avgustŭ cum vechiŭ obicei au fostŭ ca nărodul giurând pre piedzii cei buni sau nărocirea împăratului, să bè la ospețe pentru sănătatea lui. Ciiarcă de aceasta mai pre largŭ la Pliniie. Acestŭ obiceiŭ și la némți și la unguri, la ardeléni, vechii romani și la noi pe urmă, de pomenesc la mese sănătățile domnilor cu păhare pline de băuturi, așè și a priietinilor. La acestea și obiceiul ce stă încă într-aceste țări, adecă aicè la noi și la muntèni și la darea datoriei de opște, adecă la moarte, vechiŭ obiceiŭ, că dzice Topeltin: În Ardeal dachilor, obiceiŭ cu mare petrecere a duce mortul la groapnița; mărgŭ înaintea boierilor cântăreții și preuții, pe urmă viniia cielaltă mulțime, închipuind cum și ceielalți vor mérge unde și cel mortŭ, ca cum ar dzice: mergi, că noi te vom urma. Vechiŭ obiceiŭ și la râmleni; le dzicé trimbițe înaintea osălor, cum mărturiséște Ovidius: Cantabat moestis tibia funeribus adecă: Cânta trâmbiță de jelea astrucării. Și aceasta la cei mai de cinste oameni să făcè, precum și astădzi la aceste țări, la astrucări domnilor și la alții oameni de cinste. Și iar tot acel Topeltin dzice: Muierile daților osăle părinților, a ficiorilor, a bărbaților și altor rudenii cu bocet nespus mărgŭ după ose, cu plânsuri de mirat și cuvinte de jele cuprindŭ osăle și cu glas mare toată viiața omenească o plângŭ. Scrie Varro în cartea a 4, de viiața romanilor, cum cerca muiere, care avea glas mai bun, de cânta la osă, precum aceastaș și aici în țară să face și pănă astădzi și cu alăute. Și acestea le-am arătat ca și dintru acéștea să să cunoască niiamul cu obicéiurile că au ieșit de la Râmŭ. ............................................................................................ Cap al șeptilea și cel de pre urmă - vini rândul a arăta cât au trăit aceste locuri cu oameni după descălicarea lui Traian cu românii de la Italiia [ modifică ] ............................................................................................. Năbușit-au dar tătarâi pe aceste locuri și mai mulți, cu Atila din părțile Schitii Asiiatică, care și craiŭ au stătut întăi ungurescŭ. Iar Topeltin scrie, cum Gallienus-împăratul, socotind cum aceste descălecături de pe aceste locuri a lui Traian nu vor sta, le-au mutat în Dobrogea. Și așè românii din Țara Muntenească au trecut munții, aședzându-să la Olt, la Herțeg și pe la Făgăraș. Iar céștealalții, unde suntem acmu noi, mai târdziu, după ce n-au putut mai mult a sta prin cetăți si pre supt munți, pentru lipsa hranii, au trecut munții la Maramorăș, aședzându-se pe la Giurgiu și pe la Ciucŭ. Iar după ce s-au pustiitŭ de la Atila și cum amŭ dzis mai sus că unii mutați peste Dunăre, la Dobrogea, unii peste munți asupra Oltului, cei din Țara Muntenească, cestilalții la Maramorășŭ, păn la vrémea lui Laslău, craiului creștin ungurescŭ, la a căruia vréme s-au descălecat al doilea rândŭ de Dragoș-vodă țara noastră și de Negrul-vodă Țara Muntenească. Ia dară aminte, atâta vac ce au trăit lăcuitori romani pen Maramorășŭ și pe la Olt, megiiași cu alte limbi atâta vréme, au n-au putut să să schimbe și graiul celŭ chiar românescŭ? Și acesta ieste pricina de s-au străcat lăcuitorii acestor țări graiul acmu la a doo descălecătură, cu graiul strămutat și schimbat cu ungurescŭ, cu sârbăscŭ, cu dățăscŭ, cu slovenescŭ i proci, veniți pe aceste locuri. Dzice-va neștine: dar cum de-au lăsat cei de pre urmă împărați, ce au fostŭ a Râmului pe urmă, și după ce au mutatŭ marele Costantin scaunul Râmului la Țarigrad și pe urmă alți împărați creștini, Leon Înțeleptul, Iraclie, Iustiniian și câțva hatmani vestiți? Răspundzŭ: că după ce s-au mutat scaunul la Țarigrad, mai multŭ zăbavă sa cu persi avea împărații, pe urmă cu sarațini și aceste locuri stă fără agiutor și așè pustiirea lor de tătari, cum s-au dzis mai sus. Și aceste câte s-au putut afla de descălecatul cel dintăiŭ pe largŭ s-au scris; mai multe ce lipsăscŭ să nu fie mirare, câte vacuri de oameni s-au petrecut. Pentru acéia, ce nu s-au putut plini, crede, iubite cetitorule, uitându-te la atâta vacŭ, că nu s-au pomenit păn la acesta anŭ nimé de descălecatul țărilor acestora.


content:
VERSURI Prédoslovie - voroavă la cetitoriǔ Înțelesul stihurilor, cum trebuiește să să citească Viața lumii Epilog Înțelesul pildelor ce suntǔ în stihuri Stihuri împotriva zavistiei Compunerea lui Miron, preacinstitul mare vornic de Țara-de-Jos Apostrof


content:
În toate țările, iubite cetitoriule, să află acestǔ fél de scrisoare, care elinéște ritmos să chiamă, iară slovenește stihoslovie, și cu acestǔ chip de scrisoare au scris mulți lucrurile și laudile împăraților, a crailor, a domnilor și începăturile țărâlor și a împărăției lor. Așa au scris vestit istoric Omir războaiele Troadii cu Ahileus, așa Verghilie, începătura Împărăției Râmului1 și alții fără număr dascali, într-acesta chip și sfinții învățătorii beséricii noastre cum ieste Ioan Damaschin, Cozma. Theofan, Mitrofan, Andrei de la Crit au scris cântările sfintii bisérici, stihurile, canonile, antifoane, cu carile, ca cu niște pietri scumpe și flori neveștenite, au împodobit bisérica. Cu această pildă scrisu-ț-am și eu această mică carte, a căriia numile îi ieste Viiața lumii, arătându-ți pre scurtǔ cum ieste de lunecoasă și puțină viiața noastră și supusă pururea primejdiilor și primenélilor. Nu să poftes-cǔ vreo laudă dintr-această puține osteneală, ci mai multu să să vază că poate și în limba noastră a fi acest féliu de scrisoare ce să chiamă stihuri. Și nu numai aceasta, ce și alte dăscălii și învățături ar putea fi pre limba românească, de n-ar fi covârșit vacul nostru acesta de acum cu mare greotăți, și să fie și spre învățături scripturii mai plecate a lăcuitorilor țării noastre voie. Citéște cu bună sănătate, și cât poți mai vârtos de primejdiile lumii să te ferești cu ajutoriul preaputerniculul Domnului-Dum-nezeu. Amin.


content:
Stihul ieste nu ca altă scrisoare dezlegată, ci ieste legată de silave cu număr; silava este împreunarea a doao slove, cum ieste: ba, va, ga, da i proci. Deci, de acéste silave stihurile céste ce scriu într-această cărțuluie au 13 silave, iară să pot și în 9 și în șapte a face și sântu și într-alte chipuri stihuri la alte limbi, cum ieste elinească sau latinească. Iară de acest féliǔ îți facem știre, în care ț-am scris aicea, de Viața lumii. Deci are și altă datorie stihul: cuvintele céle la fârșitul stihului a doao stihuri să tocmască într-un chip, pe o slovă să să citească, cum ieste: ața-viiața, frunte-munte, lume-spume i proci. Cătră aceasta, la cetit, unde vor fi cuvintele ci trebuiescǔ să le scurtezi : de vei trăgăna, ții-a părea că nu ieste stihul bun, ci trebuiește, unde va fi de trăgănatǔ, să trăgănezi, unde de scurtat, să scurtezi. Așijderea, unde să vor prileji trei slove,cărora le zicem unoglasnice, ce s-ar zice de un glas, cum ieste a, e, i, o, acéstea de să vor prileji trei alăturea, să să lipsească una, cum ieste: “nici o avuție”. Aicea caută că o ieste între e și între a, deci o piare și vei ceti: “nici avuție” i proci. Alta, pentru această slovă, cândǔ va avea înaintea sa iară o slova unoglasnică, să întunecă, cum vei găsi între stihuri un stih într-acestași chip: “mari împărați și vestiți”, carele nu-l ceti: “mari împărați”, ce: “mari-mpărați”, că îl lipséște slova ce ieste înainte. Cetindǔ, trebuie să citești și al doilea și al treilea rândǔ, și așa vei înțelege dulceața, mai vârtos să înțelegi ce citești, că a ceti și a nu înțelége ieste a vântura vântul sau a fiierbe apa.


content:
A lumii cântu cu jale cumplită viiața, Cu griji și primejdii cum iaste și ața: Prea supțire și-n scurtă vreme trăitoare. O, lume hicleană, lume înșelătoare! Trec zilele ca umbra, ca umbra de vară, Cele ce trec nu mai vin, nici să-ntorcu iară. Trece veacul desfrânatu, trec ani cu roată. Fug vremile ca umbra și nici o poartă A le opri nu poate. Trec toate prăvălite Lucrurile lumii, și mai mult cumplite. Și ca apa în cursul său cum nu să oprește. Așa cursul al lumii nu să contenește. Fum și umbră sântu toate, visuri și părere. Ce nu petrece lumea și în ce nu-i cădere? Spuma mării și nor suptu cer trecătoriu, Ce e în lume să nu aibă nume muritoriu? Zice David prorocul: „Viața iaste floara, Nu trăiaște, ce îndată iaste trecătoarea”. „Viiarme sântu eu și nu om”, tot acela strigă O, hicleană, în toate vremi cum să nu să plângă Toate câte-s, pre tine? Ce hălăduiaște Neprăvălit, nestrămutat? Ce nu stăruiaște Spre cădere de tine? Tu cu vreme toate Primenești și nimica să stea în veci nu poate, Ceriul faptu de Dumnezeu cu putere mare, Minunată zidire, și el fârșit are. Și voi, lumini de aur, soarilă și luna, Întuneca-veți lumini, veți da gios cununa. Voi stele iscusite, ceriului podoba. Vă așteaptă groaznică trâmbiță și doba. În foc te vei schimosi, peminte, cu apa O, pre cine amar nu așteaptă sapa Nu-i nimica să stea în veci, toate trece lumea, Toate-s nestătătoare, toate-s niște spume. Tu, părinte al tuturor, doamne și împărate, Singur numai covârșești vremi nemăsurate. Celelalte cu vreme toate să să treacă. Singur ai dat vremilor toate să petreacă. Suptu vreme stăm, cu vreme ne mutăm viiața, Umblăm după a lumii înșelătoare fața Vremea lumii soție și norocul alta, El a sui, el a surpa, iarăși gata. Norocului zicem noi ce-s lucruri pre voi Sau primejdii cându ne vin, sau câte o nevoe. Norocului i-au pus nume cei bătrâni din lume; Elu-i cela ce pre mulți cu amar să afume. El sus, el coboară, el viiața rumpe, Cu soțiia sa, vremea, toate le surpe. Norocul la un loc nu stă, într-un ceas schimbă pasul. Anii nu potu aduce ce aduce ceasul. Numai mâini și cu aripi, și picioare n-are Să nu poată sta într-un loc nici-odinioare. Vremea începe țările, vremea le sfârșește. Îndelungate împărății vremea primenește. Vremea petrece toate; nici o împărăție Să stea în veci nu o lasă, nici o avuție A trăi mult nu poate. Unde-s cei din lume Mari împărați și vestiți? Acu de-abiia nume Le-au rămas de poveste. Ei sântu cu primejdii Trecuți. Cine ai lumii să lasă nădejdii? Unde-s ai lumii împărați, unde iaste Xerxes, Alixandru Machidon, unde-i Artaxers, Avgust, Pompeiu și Chesar? Ei au luat lume, Pre toți stinsu-i-au cu vreme, ca pre niște spume. Fost-au Tiros împărat, vestit cu războae, Cu avare preste toți. Și multă nevoe Au tras hândii și tătarii și Asiia toată. Caută la ce l-au adus înșelătoarea roată: Prinsu-l-au o fămee, i-au pus capul în sânge. „Satură-te de moarte, Tiros, și te stinge De vărsarea sângelui, o, oame înfocate, Că de vrăjmășiia ta nici Ganghes poate Cursul său să-l păzească”. Așa jocurește Împărățiile, lumea, așa le prăvălește. Nici voi, lumii înțelepții, cu filosofia Hălăduiți ce lume, nici theologhia V-au scutit de primejdii, sfinți părinți ai lumii, Ce v-au adus la moarte amară pre unii. Nime lucruri pre voe de tot să nu crează Nime-n grele, nădejdea de tot să nu piarză, Că Dumnezeu au vârstat toate cu sorocul, Au poruncitu la un loc să nu stea norocul. Cursul lumii ați cercatu, lumea cursul vostru Au tăiat. Așa iaste acum vacul nostru. Niminea nu-i bun la lume, tuturor cu moarte Plătește osteneala, nedireaptă foarte Pre toți, ci nevinovați, ea le tae vacul. O, vrăjmașă, hicleană, tu vinezi cu sacul. Pre toți îi duci la moarte, pre mulți fără deală, Pre mulți și fără vreme duci la aceasta cale. Orice faci, fă, și caută fârșitul cum vine. Cine nu-l socotește, nu petrece bine. Fârșitul ori laudă, ori face ocară; Multe începături dulci, fârșituri amară. Fârșitul cine caută, vine la mărire; Fapta nesocotită aduce perire. Moartea, vrăjmașa, într-un chip calcă toate casă, Domnești și-mpărătești, pre mine nu lasă: Pre bogați și săraci, cei frumoși și tare. O, vrăjmașă, priiatin ea pre nimeni n-are, Naștem, murim, odată cu cei ce să trece, Cum n-ar fi fostu în veci daca să petrece. Paimâini suntu anii și zilile noastre. Sfinții ingeri, ferice de viiața voastră. Viețuim și viiața iaste neștiută, Și până la ce vreme iasta giuruită, Așa ne poartă lumea, așa amăgește. Așa înșală, surpă și batjocorește. Fericită viiața făr de valuri multe, Cu griji și neticneală avuțiia pute. Viețuiți în ferice, carii mai puține Griji purtați de-a lumii; voi lăcuiți bine. Vacul nostru cu-mprumut dat în datorie. Ceriul de gândurile noastre bate Mulți au rostu și mulți suntem și mulți te-așteaptă; Lumea din primenele nu să mai deșteaptă. Orice iaste muritoriul cu vreme să petrece; Trece vremea și pre-ai săi toți îi părăsește. Cei ce acum petrecem, pomenim alții Trecuți; de noi cu vreme vor pomenii alții. Născându-ne, murim; murindu, ne facem cenușă Dintr-această lume trecem ca pentr-o ușă. Astăzi mare și puternic, cu multă mărire: Mâine treci și te petreci cu mare mâhnire. În lut și în cenușă te prefaci, o, oame, În viiarme, după care te afli în putoare. Ia aminte, dară, o, oame, cine ești pe lume Ca o spumă plutitoare, rămâi fără nume. Una fapta, ce-ți rămâne, buna, te lețește, În ceriu cu fericie în veci te mărește.


content:
Mulți au rostu și mulți suntem și mulți te-așteaptă; Lumea din primenele nu să mai deșteaptă. Orice iaste muritoriul cu vreme să petrece; Trece vremea și pre-ai săi toți îi părăsește. Cei ce acum petrecem, pomenim alții Trecuți; de noi cu vreme vor pomenii alții. Născându-ne, murim; murindu, ne facem cenușă Dintr-această lume trecem ca pentr-o ușă. Astăzi mare și puternic, cu multă mărire: Mâine treci și te petreci cu mare mâhnire. În lut și în cenușă te prefaci, o, oame, În viiarme, după care te afli în putoare. Ia aminte, dară, o, oame, cine ești pe lume Ca o spumă plutitoare, rămâi fără nume. Una fapta, ce-ți rămâne, buna, te lețește, În ceriu cu fericie în veci te mărește.


content:
Din toate stihurile să înțeleg deșărtările și nestătătoare lucrurile lumii și viiața omenească scurtă, cu mărturie din David prorocul mai ales. Apoi, unde să pomenéște de ceriǔ și de soare, de lună, de stéle, acéstea toate că vor avea sfârșit și să vor primeni. Sfânta Scriptură ne învață: numai Dumnezeu ieste fără sfârșit și vécinic. Pentru Țiros-împăratul, carile îl pomenescǔ stihurile. Acestǔ împăratǔ au fostǔ foarte mare și avut și au supus Indiia și pre tătari și toată Asiia (Asiia ieste a patra parte de lume). Mai apoi bătândǔ războiǔ cu tătarii, au bătut într-o zi fără număr oști tătărăști și au omorâtǔ într-acéiaș zi trei ficiori a Timeriei, ai împărătésii cei tătărăști, cu mâna sa. Și după izbândă, fiindǔ fără de grijă, au discălicatǔ cu oștile între niște munți. Împărăteasa văzându-l fără grijă și fără de străji (că ea era fugită într-un munte), au îndemnatǔ mârzaci tătăraști și l-au lovitǔ noaptea. Și așa au răsipit oastea, cât pre dânsul l-au prinsǔ viu, pre însuș împăratul Țiros. Multă seamă de oaste, oameni prinși, zic istoriile, din oastea lui Țiros, au junghiatǔ Temira însăși cu mâna ei, câtǔ din sângele a oameni junghiiați au umplut o cadă de sânge, apoi au tăiat capul lui Țir și l-au pus în sânge și au strigat: “Satură-te, Țiros, de sânge omenescǔ”. La acea primejdie au sosit acel mare împărat și vestit în lume. Pentru Ganghies, ce să pomenéște. Ganghie ieste o apă curătoare mai mare decât Nilul și decâtǔ Dunărea; ieste la Indiia acea apă, din céle patru ape ce ies din raiǔ. Să chiamă la Sfânta Scriptură Gheon, și ea disparte Hindiia în doao părți. Asupra acei ape fiind Țiros discălicatǔ cu oaste, au mersǔ un copil din casă să scalde un cal foarte drag lui Țir; scăldându-l; s-au înecatǔ și calul, și copilul. De mânie și de jale, Țiros, un an au șăzut și au săpatǔ apa acéia Ganghies în 60 de locuri. Și așa despărțită în multe părți, au trecut în vad oastea. Célelalte stihuri vei înțélege pre rândǔ. Pentru norocul, mulți întreabă: ieste ceva norocul, și ce ar fi acela norocul? Răspunsǔ: norocul nu ieste alta, numai lucrurile ce ni să prilejescǔ și ni să întâmplă, ori bune, ori réle; zicem acelor întâmplări norocul. De ni să prilejescǔ lucruri bune și pre voie, zicem noroc bun; de ni-s împotrivă, au peste voie și cu scădére, zicem norocul rău. Deci, cum întâmplările acéstea au nume în toate limbile, așa și în limba noastră cu un cuvântǔ să închide și să zice: norocul.


content:
Vacul tău n-are pace, zavistnice oame, Colțul tău, plin de venin, piiere tot de foame, Să muște pre cineva pururea râvnéște, În ce chip ar ocărî, pururea păzéște. Bine au scris în Psaltire de tine prorocul: “Zavistnicului ieste acesta norocul, Gâtlanul lor, mormântul destupat cum cască. Limbile lorǔ gata tot să ocărască. Să le fii giudeț, Doamne, din gânduri să cază, Ocări care facǔ ei pre sine să vază.” Doao boale întru sine zavistnicul are: Una cândǔ petréce rău, a doao, mai mare, Cândǔ privéște pre altul că petréce bine. Numele bun altuia ca o moarte-i vine. Aceasta niciodată boala nu-i lipséște, În tot ceasul cu acéstea viiața-și pedepséște. Dar ce gândești să faci? Să pierzi dreptatea? Aceasta nu vei putea, bine-n răotatea, Sau răul să faci că-i bun, nici aceasta poți face. Deci așa viața ta nu mai are pace. De la Dumnezeu nime fără darǔ nu ieste; Ce nu mulțămești câtǔ ai, ci tot râvnești Inima ta spre altul? Cine toate poate? Nu toate are unul, ci cu toți toate: Unul una și altul alta bunătate. Tuturor de Dumnezeu daruri sunt însemnate. Care truda noastră cu gândul bun priiméște, Dumnezeu gândului bun bine-i dăruiéște.


content:
Neamulǔ Țărâi Moldovii de unde dăradză? Din țara Italiei, tot omul să creadză. Fliah întăi, apoi Traianǔ au adus pre acice Pre strămoșii cestorǔ țări de neamǔ cu ferice. Răsădit-au țărâlorǔ hotarele toate. Pre sémne ce stau în véci a să vedea poate. Elǔ cu vița cestui neamǔ Țara Rumânească Umplut-au, Ardealul totǔ și Moldovenească. Sémnele stau de să văd, de dânsulǔ făcute: Turnulǔ-Severinului să custe-n vremi multe. Stremoșii Moldoveei adus-au în țară, Pre ghețâi cu sabiia scoțând din hotară. Stau sémnele podului cu praguri cădzute Și Turnulǔ-Severinulǔ de Sevirǔ făcute. Podulǔ preste Dunăre-n Țara Rumânească Le-au trecutu-și oștile-n Țara Ungurească. Pre cela pod au trecutǔ Moldoavei stremoșii, Bătând război cu dachii, a sasilorǔ moșii.


content:
Cine-și face zid de pace, turnuri de frăție Duce viiață fără greață într-a sa bogăție. Că-i mai bună dimpreună viiața cea frățească Decâtu râcă, care strică oaste vitejească. Cine-i bogat de-avere pre lume-n tot omul, De nu v-avea-ntru sine locuindu pre Domnulu, Acela de-avuție sațiu nu mai vede. De i-ar da toată lumea, elu totu nu să-ncrede. Și de câtu multu strânge, mai multu să lărgește Și tot deșertu să vede-ntr-averea ce-i crește. Deci nime-ntr-avere să nu să gândească. Că va putea să să-mple, să să odihnească. Iară-ntr-a cărui sufletu Domnului lăcuiește, Acela de nemică nu mai jeluiește. Pentr-aceia totu omulu să nu se lenevească, Pre Dumnedzeu în sufletu să-și agonisească.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 IX 10 X 11 Izvoare 12 NOTE I [ modifică ] A RIRIA Comment veux tu que Je comprenne Quand mon amour est si géant Quand il me tire du néant Néant de l'âme où j'ai vécu Jusqu'à ce que je t'ai connu? Comment veux-tu que je comprenne? 6 Août 1901 Vörishofen [2] Mai mulți oameni, cari au găsit hrana sufletului lor în lumea cugetării, au scris amintirile vieții lor personale. În paginile ce urmează stau cuprinse acele ale desfășurării zilelor mele, însă privită aproape numai din punctul de vedere al desvoltării ideilor asupra lucrurilor și a lumii. Deși idealismul nu e product al individualității, și aceasta nu poate fi pe deplin cunoscută fără cercetarea fiziologică și psichologică a ființei ce-i dă naștere, voiu căuta să, desfac, pe cât se poate, înflorirea minții de trunchiul de care se tine și să povestesc mai mult înșirarea logică a gândirilor mele, decât să analizeze substratul lor pasional. Voiu reproduce deci, din viața mea numai ceea ce voiu crede neapărat pentru înțelegerea modului meu de a cugeta și de a reproduce cugetările mele. Cu acest sistem mă voiu feri de a înconjura adevărul, lucru la care silește uneori destăinuirea vieții mai intime. Apoi voiu putea să'mi întemeiez [expunerea] mai adese ori pe dovezi scrise, ceea ce este o puțină garanție a celor expuse. Mai la urmă, cum am simțit eu, florile sau spinii existenței, mă privesc pe mine, și ele pot să, intereseze, numai într'un grad mai restrâns lumea ce voiu lăsa-o dupa mine. Cele ce am cugetat însă, vor rămâne întrupate în scrierile ce am alcătuit și a arăta chipul cum ele s'au născut în mintea mea, poate să aibă oare care însenmătate și pentru alții. Sunt născut în 23 Martie 1847 în Iași, mahalaua Păcurari în niște case de zestre ale mamei mele, care case acuma au fost dărâmate fiind vândute de părinții mei primăriei de Iași. Casa în care m'am născut era ieșită cu colțul în drum și în acest colț era o fereastră pe care o vedeam de departe când coboram strada ce duce către bariera Păcurari. Mi se părea totdeauna acea fereastră că era ochiu deschis asupra viitorului. Acum chiar, deși de mult timp dispărută, o văd încă înnegrind ca o pată pătrată albul peretului. Acea fereastră e una din amintirile matinale cele mai puternice ale minții mele. Tatăl meu Dimitrie Xenopol se trăgea din o veche familie anglo-saxonă, după tată Brunswick, după mamă Smith. El a rătăcit în tinerețe, în urma unei dureri sufletești, prin Suedia, pe mare până la Constantinopole, de unde venise la Galați. Aici fu botezat de colonelul Schelety, tatăl generalului Carol Scheleti, care-i dădu numele de Dimitrie și-i schimbă tot odată și familia din Brunswick în Xenopol, adică fiul străinului. Acest botez a trezit ușor bănuiala protivnicilor familiei mele, mai ales a celor ai fratelui meu, omul politic [3] , că noi am fi de origină Evrei. Tatăl meu fusese în adevăr botezat, însă nu din Evreu, ci din protestant și întors la credința ortodoxă. El se strămută la Iași, unde fu mai mult timp dragomanul consulatului prusac de aici, încă o dovadă că el nu era Evreu, de oare ce pe atunci Evrei[i] nu erau primiți în funcțiile prusiene. În Iași el se căsători cu Maria Vasiliu, fiica unui fabricant de țigle din Păcurari, cu care soție născu 6 copii, care trăesc după majoritate. Din acești[a] au rămas acuma când încep a scrie aceste amintiri (1913) patru: Eu cel mai mare, fratele meu Neculai, actualul ministru al Comerțului, sora mea Adela, scriitoarea noastră și sora mea Lucreția, o profesoară minunată. Tatăl meu se apucă de o afacere de schimb împreună cu Vasile Pogor cel bătrân. Apoi se lăsă de această afacere, deschise un pension, ceea ce se potrivia mai bine caracterului său de om învățat, decât îndeletnicirile comerciale. Dimitrie Xenopol era într'adevăr un om foarte cunoscător în sfera limbilor și a literaturilor. El vorbea afară de limba lui maternă, germană, tot așa de bine și limbile franceză și polonă. Cunoștea și ruseasca și puțin italiana; iar cunoștințele lui se întindeau și la literaturile acestor deosebite graiuri; dar ele se concentrau mai ales în partea lor curat linguistică. Ceea ce-l interesa, era vocabularul deosebitelor limbi și redarea prin termenii corespunzători a acelorași noțiuni în deosebitele feliuri de a vorbi, fineța deosebirilor sensurilor, sinonimele, particularitățile sintactice și etimologice ale limbilor ce cunoștea. Cetirea lui cea mai plăcută era — lucru ce ar putea părea straniu — dicționarele, din care avea o bogată bibliotecă. Tatăl meu mai avea și o voce foarte plăcută și cânta destul de bine. Amintirile cele mai îndepărtate ale copilăriei mele mi-l arată luându-mă pe genunchi și alintându-mă cu melodii triste și melancolice din tara lui îndepărtată. Apoi mai cânta cu mare plăcere și un cântec francez: Malborough s'en va-t-en guerre Mirionton ton ton mirion terre Malborough s'en va-t-en guerre Ne sait quand reviendra [4] Mai zicea apoi cu mare haz și cântecul lui Cadet Roussel: Cadet Roussel a une maison Cadet Roussel a une maison Qui n'a ni poutres ni chevrons Qui n'a ni poutres ni chevrons Ah, Ah, Ah oui vraiment Cadet Roussel est bon enfant [5] Din această practicare a muzicei s'a zămislit poate în sufletul meu acea arzătoare iubire pentru această artă care m'a format și îndemnat pe drumul vieții și m'a făcut s'o învăț chiar, e drept însă mult mai puțin decum aș fi vrut. Amintesc aceste lucruri, fiindcă ariile și cântecul tatălui meu mi-au dat acea pasiune mare pentru muzică, care m'a împins a cultiva mult și a gusta această artă. Tatăl meu era un om foarte harnic și de o exactitate neștirbită în îndeplinirea îndatoririlor lui și de o cinste fără pereche. Despre această cinste a lui face dovada împrejurarea că după ce a fost aproape 20 de ani director al penitenciarului de Iași, mânuind pentru aprovizionare sutimi de mii de lei pe an, a murit absolut sărac, nelăsând mamei mele nici măcar cu ce să-l înmormânteze. Sărăcia lui este cu atât mai chinuitoare, cu cât el avea o numeroasă familie, care crescuse pe rând până la 6 copii, din care eu sunt cel mai mare (trei băeți, Alexandru, Filip și Neculai și 3 fete: Maria, Adela și Lucreția). Mijloacele restrânse și greutățile vietii îl făcură să'și concentreze toate activitățile lui în susținerea gospodăriei, la care îi stătea în ajutor mama mea Maria, femee cu puțină cultură, cum erau pe atunci femeile în țările române, însă înzestrată cu o inteligență deosebită și cu mari însușiri sufletești. Tatăl meu era un om foarte strângător și econom și avea pentru ce. În stare de avuție restrânsă, cu 6 copii, trebuia să îngrijească mult de ținerea casei, la cari îi stătea de ajutor mama mea și ea o femee econoamă, cu puțină cultură, însă cu o inteligență vie și pătrunzâtoare. Îmi amintesc cum tata, din când în când deschidea sipetul legat în fier, în care își strângea economiile lui, scotea besecteaua de mahon ferecată cu argint, un dar de nuntă al mamei mele, și așezându-se pe colțul sipetului, își număra galbenii pe cari îi aduna unul câte unul. Îmi aduc aminte că într'o zi, când eram fată la așa numărătoare, am auzit numărul quatrevingt și mă miram eu cum puteau să fie așa de mulți! Viața noastră bine înțeles era foarte restrânsă, petrecută numai între noi; Duminica ne duceam la biserică, căci tatăl meu îmbrățișase credința ortodoxă cu sfințenie și hotărîse de a fi un bun închinător al ei. La Paști și la Crăciun era sărbătoare mare și așteptam totdeauna acele zile cu mare nerăbdare pentru mâncările mai alese ce le pregătea mama, la Paști mai ales cozonaci, foarte bogat în ouă roșii. Sara tata ne întrunea în jurul lui la cetit românește sau franțuzește, căci mama învățase puțin această limbă de la tata. Mai așteptam aceste două mari zile și din pricina că atunci ni se primeneau hainele pe care tata avea totdeauna de grijă să le facă mai largi de cum cerea talia nostră «căci, spunea el, copiii cresc». În această încunjurime de muncă și de intețire intelectuală s'a deșteptat prima mea copilărie. În pensionul tatălui meu lucram alături de tovarășii mei mai răsăriți: Vasile Ureche; Alexandru Radovici și Scarlat Scheletti (acești doi din urmă acum generali în retragere), Emil Costinescu (fost ministru de finanțe), Iancu Ghițescu, un proprietar de moșii și alții, al căror nume îmi scapă din memorie. Învățarea celor dintâi începuturi ale cărței și anume după sistemul de atunci al pensionatelor franceze în limba franceză, limbă ce era de obiceiu vorbită în școală și de care tatăl meu se slujea mai totdeauna față cu copiii săi, cu toate că știa germana. El voia să ne deprindă și cu limba aceasta; dar ea nu'mi era pe plac și o învățam fără gust, în cât propășirea mea în cunoștința ei, rămase totdeauna slabă. Din această practică timpurie și de toate zilele a limbei franceze se explică cum de o posed, îndestul de bine în scris și vorbire, cu toate că după cum se va vedea, studiile mele superioare le-am făcut în Germania [6] și nici odată nu am învățat în Franța. Cu toate aceste întreaga mea carieră științifică am făcut'o în aceste din urmă țări. Cea dintâi legătură a inimei mele în afară de frați și părinți, fu aceea cu vărul meu, Emil Costinescu, care închegă pentru mult timp o comunitate de gândiri și un schimb de cugetări între noi, despre care voiu vorbi mai la vale, întru cât a avut o înrâurire asupra desvoltării mele intelectuale, mai ales în ce privește cunoștințele mai desăvârșite ale limbei franceze. Tatăl meu primind propunerea marelui ban de pe atunci lordache Ruset, din Bacău, de a merge la moșia lui Filipenii pentru a pregăti pe doi copii ai lui, desfăcu pensionul, și familia noastră se strămută la acea moșie, lângă Bacău, unde stăturăm doi ani. Aci se desvoltă în mine iubirea vieței de țară și plecarea pentru țăranii, ai căror copii îmi erau tovarăși în toate jocurile. După aceea, pe timpul când Austriacii ocupaseră Moldova 1855—1857, părăsirăm moșia și ne așezarăm în Bacău în niște case ale lui Ruset de lângă casele în care stătea el, și unde tatăl meu urma înainte a da lecții copiilor lui, mai luând și alte lecții prin oraș. Îmi aduc aminte de doi soldați, unul Neamț, numit Franz și celălalt Ungur, dați în cvartir, cum se zicea pe atuncea, la noi, care soldați erau oameni foarte detreabă, îngrijind de toate nevoile casei și mulțumindu-se cu tratarea ce le-o puteam oferi. Neamțul Franz îmi făcea jucării și mai ales zmee foarte frumoase care au fost totdeauna desfătarea mea cea mai plăcută. Și astăzi, când văd un zmeu zbârnâind prin aer, nu mă pot împiedeca de a nu mă opri spre a privi la el. Această pasiune a mea pentru zmee, denotă o plecare a minței mele cătră desfătările ideale. În Bacău mergeam ades în casa doctorului Prodan, cu al cărui fiu, de și mai mare decât mine, legasem o strânsă prietenie. Ioan Prodan a ajuns până la a fi membru la Curtea de Casație, dar acum e mort și el. După ce ne întoarserăm din Bacău iarăși în Iași, când aveam vârsta de 9 ani (1856), și ne așezarăm iarăși în casele noastre din Păcurari, tatăl meu făcu cunoștința unui grec Constantin Athanasiade, care ținea un pensionat de băeți greco-francez în apropiere de casa noastră și mă dădu la el la învățătură. Grecul era un om foarte învățat, inteligent și bun cunoscător și al limbei franceze. În școala lui însă se învăța tot după sistemul vechilor școli fanariote, din care acest pension era o ultimă rămășiță rătăcită încă pe pământul românesc. Se învăța anume cu deosebire limba elină cu traducere în cea greacă modernă, ceea ce putea aduce un folos copiilor de greci din acel pension, dar nu avea nici un înțeles pentru acei de Români, cari alcătuiau cu toate aceste majoritatea elevilor. Așa și eu trebuia să învăț Iliada lui Omer pe de rost, mai multe sute de versuri din cântul I și cu traducerea lor, neînțelegând nici un cuvânt nici din limba originală, nici din cea în care se traducea. Totuș, din această învățătură mecanică mi-a rămas un fel de instinct al limbei grecești antice care'mi ajuta mult în studiile mele din liceu în această limbă. Mai păstrez încă o scriere a lui Athanasiade dîn 7 Fevruarie 1860, prin care mă cheamă la un examen după o boală ce zăcusem și în care îmi spune în o bună franceză: «Vous viendrez demain chez nous; vous serez préalablement parfumé et purifié; ensuite vous passerez vos examens, vous dinerez avec vos condisciples, ensuite vous vous retirerez». În timpul ce învățam la Athanasiade, niște Francezi zidiseră o moară cu aburi în Păcurari, lângă barieră, și tatăl meu făcuse cunoștință inginerului François Gaildry și a unui asociat al lui, Paul Burguet; Gaildry propuse tatălui meu să mă învețe desemnul liniar și luam regulat două lecții pe săptămână timp de mai bine de un an, în care răstimp deprinseiu destul de bine desemnul pe planșetă, învățam a mânui compasul, liniatorul, echerul și a copia în destul de curat planurile, pe care mi le dădea profesorul meu. Acest studiu îmi desvoltă gustul formei, preciziei și matimaticei și îndrumă mintea mea spre exactitate și claritate în concepții. Tot în acest răstimp mă ocupam mult cu grădinăria. Casele părintești aveau un loc foarte mare și în fundul lui era un deal înalt de vo 8 metri, pe care se întindea un frumos tapșan de iarbă. Tatăl meu îl prefăcuse în o grădină de pomi roditori și de vie și eu îmi petreceam tot timpul liber la lucrarea acelei grădini, întocmind straturi, greblând și curâțind iarba, plantând flori și copaci, ba chiar deprinsesem și a altoi arbori de la un grădinar Neamțul Masapust, care întocmise grădina. Această, îndeletnicire a mea cu pământul și cu plantele spori plecarea pentru agricultură, dobândită încă din petrecerea mea la țară și care îmi îndrumă mai târziu mintea cătră natură și cei ce stau mai aproape de ea, nu mai puțin. Din aceste se desvoltă în mine acea mare iubire a naturei care a dat mai târziu naștere la însemnarea amintirilor mele de călătorii și a impreșiilor mele din natură. Mai mulți prieteni ai tatălui meu îl sfătuise însă să mă iee de la Athanasiade și să mă dee la școalele statului, spre a învăța cursul regulat al învățăturilor; în anul 1861 intrai în clasa IV primară de la școala din Trei Erarhi, luând gazdă la bunica mea de pe mamă Nastasia Bădălescu, după al doilea ei bărbat ce locuia în dosul bisericei în niște case, de la care se intindea o vedere foarte frumoasă, asupra șesului Bahluiului. În acea școală avui fericirea de a încăpea pe mânile unui eminent profesor Ioan A. Darzeu, om cu cunoștințe întinse și robul datoriei și al exactității. Fiind silitor la învățătură, eram privit de bunul nostru profesor ca unul din fruntașii clasului. Mai erau încă doi băeți foarte buni și ei, Ioan Tăzlăuanu și Vasile Ciudin, ambii morți acuma. Într'o zi se întâmplă — lucru cu totul afară din cale — ca Darzeu să nu poată veni la clas, din cauza de boală, și el ne scrise nouă celor 3 fruntași al clasului următoarea scrisoare: Amicilor Xenopol, Tăzlăuanu și Ciudin, Astăzi sunt bolnav și nu pot veni la școală. Fiți buni dar și împliniți-mi locul; puneți la exerciții pe toți la fizică, la cetire și la aritmetică. Preparanzii vor ținea liniște. Vă trimit 2 fizici pentru figuri. Al vostru amic J. A. Dameu 22 Iunie 1861 La examen ieșiiu întâiul la clasificare și trecui la liceu (1861). II [ modifică ] Pe atunci era ca școală secundară în Iași numai așa numita Academie (astăzi Liceul Național). În decursul studiilor mele în această minunată școală s'au făcut mari schimbări în lumea ideilor mele. Dintre profesorii ce au avut asupra mea cea mai mare înrâurire însemn pe Zaharia Columb, originar din Transilvania și profesor de limba latină, o fire aspră și întunecată, dar foarte cunoscător în materia lui și unul din oamenii cei mai drepți și mai exacți ce am întâlnit în viață. Înaintea lui toată clasa tremura de frică, căci toți se temeau a nu fi înfruntați cu vocea lui cea răsunătoare și cu privirea lui cea încruntată. Îmi aduc aminte că într'o zi el care locuia țocmai la Socola și venia la clasă cu o trăsurică, întâlnise un băiat din clasa II venind prin noroiul străzilor ce pe atunci era îngrozitor, tot cătră școală și'l luase în trăsură; dar întrebându-l cum face perfectul de la verbul facio și băetul răspunzând greșit, îi spune: «mișelule, coboară din trăsură!». La Columb am învățat foarte bine latinește, ceea ce mi-a fost apoi de mare ajutor în studiile mele de drept roman la Universitatea din Berlin, unde chiar fui obligat să trec teza și examenul oral de doctorat în limba latină [7] . Alt profesor ce deșteptă în mine iubirea de țară și acea a istoriei era Mihail Buznu care făcea lecții foarte frumoase și elocvente de istoria Românilor. Pe cât însă mă încântase Buznu în cursul inferior, pe atât mă desgustase declamațiile pompoase și fără rost a profesorului de istorie din cursul superior C. Chirnischii care avea poate scuza că era și telegrafist! Pe când eram în clasa IV de la Academie dădui în biblioteca tatălui meu peste scrierea lui Volney, Les Ruines [8] . Cunoștința mea cea temeinică a limbei franceze dobândită de la tatăl meu și de la contactul cu Athanasiade și cu inginerul Gaildry, îmi dădu putința înțelegerii acestei scrieri elocvente și adânc cugetată, de și cam declamatoare. Această carte îndrumă mintea mea spre citiri cătră care îi deschise calea profesorul Buznu. De abia sfârșisem această cetire și dădui peste altă lucrare de acelaș gen, de și scrisă în cu totul alt spirit, anume Istoria Civilisației în Europa și în Franția de F. P. G. Guizot [9] . Mergând într'o zi la Vitlimescu bibliotecarul principelui Grigore Sturza, și căutând prin bogata bibliotecă a principelui, dădui peste cele 5 volume ale lui Guizot care mă fermecase prin titlul lor, și mă rugai de tatăl meu să le împrumute pentru mine. Tot la Vitlimescu încă văzui eu creșterea gândacilor de mătase care mă interesa și mă pasiona într'un grad foarte mare și de unde mi-a rămas un gust deosebit pentru această îndeletnicire practică, pe care mai târziu o puseiu în aplicare prin o cultură la grădina lui Rivalet, fostă a principelui Sturza, de la Socola lângă Iași. Istoria civilizației de Guizot mă câștigă cu desăvârșire pentru istorie, cu toate că îmi era îngreuiată prin faptul că cunoașterea evenimentelor pe care se întemeia expunerea autorului nu'mi era pe deplin însușită. Pe atunci tatăl meu intrase ca Director al Penitenciamlui central din Iași și'mi aduc aminte cum îndată ce dobândeam un ceas liber de la ocupațiile mele școlare, mă duceam în grădina penitenciarului, unde cu cartea pe masă și cu capul sprijinit pe mâni, sorbeam cu o nespusă sete magistralele expuneri ale marelui istoric francez. De la începutul cugetării mele mai libere, ea fu îndrumată prin o fericită întâmplare tocmai cătră îndestularea hranei de a cerceta ideile care stăpâneau desvoltarea popoarelor. De aceea să nu se creadă că lucrarea mea, poate cea mai însemnată, Teoria Istoriei [10] este o scriere întâmplătoare, răsărită sub pana mea din îmboldirea mai târzie a minții. Ea este crescută împreună cu mine din cele dintâi clipe, când mintea mea începea să înțeleagă rostul cugetării. În 1866 fiind în clasa V la Academie, mai mulți băeți întemeiarăm societatea de elevi, intitulată societatea studioasă al cărei președinte fui ales eu. În ședința din 22 Aprilie 1866 cetii în această societate o lucrare asupra importanței si utilității istoriei, în care atingeam întrebări de teoria acestei științe, pe care, bine înțeles, le expuneam după ideile timpului. Istoria era pentru mine pe atunci învățătoarea vremilor de față și anume din intreitul punt de vedere: moral, politic și științific. Însemnătatea de căpetenie a istoriei îmi părea a consta în aceea că ea învăța pe un popor cum să scoată din studiul trecutului învățătura trebuitoare pentru a realiza la el ideile libertății și a egalității. De pe atunci, la vârsta de 19 ani, istoria nu mai era pentru mine «cunoștințe cu deamânuntul a tuturor faptelor ce le au făcut Domnii, toate luptele ce le au purtat; ci cercetarea stării societății sub cutare sau cutare regim». Stilul în care am scris această primă a mea încercare pe câmpul științei, și asupra căruia de aceea și stăruiesc mai mult, este încă încărcat cu neologisme; dar se observa în el un avânt al gândirei și frumoase asemăluiri: Așa spun într'un loc: «Mintea este o undă limpede, în care se reflectă faptele și obiectele ca în o oglindă. Imaginea e pură cât timp unda e liniștită și dacă arunci în ea o peatră, o bucată de țărnă, și îndată imaginea va apărea tremurândă și difuză ochilor noștri. Aruncați în mintea noastră acea piatră, acea țărnă, pasiunile și ignoranța, n'ar deveni imaginea faptului și prin urmare exprimarea — istoria lui?» Și aiurea, unde vorbesc de caracterele istoriei mai vechi care cunoșteau mult mai puțin evenimentele cum le cunosc cercetările mai noue cu toate că erau mai apropiate de ele, închei cu minunata comparație: «Și soarele, de și este vara mai depărtat de pâmânt decât iarna, totuși vara el încălzește mai mult». În această întâia a mea încercare de autor, se văd însușirile care vor desvolta pe acele de mai târziu, precumpănirea ideilor în expunerea trecutului și stilul meu limpede și colorat. Pe când eram în liceu, mai multe împrejurări venise să adaugă izvoarele din care mintea mea să-și soarbă cultura. Mergând în casa verii mele Cleopatre Petit, fiica lui Teodor Stamate, unul din Moldovenii ce fuseseră pentru întâia oară trimiși la învățătură în ță-rile strâine, împreună cu al doilea al meu unchiu, ambii veri buni ai mamei mele (Alexandru Costinescu arhitectul cazărmei de la Copou din Iași), aveam. prilejul de a asculta muzică aleasă, căci vara mea cânta foarte bine din piano și ea începu să'mi dea lecții din acest instrument, pe care le urmai apoi la Conservatorul din Iași, condus pe atunci de Francisc Caudella, tatăl D-lui Eduard Caudella, eminentul nostru compozitor; aci în conservator luai lec-ții de la profesorul Constantin Groș, până ce absolvii conservatorul urmând mai departe studiile muzicale și la Berlin cu pianistul Ra-decke [11] . Bărbatul Cleopatrei, un Francez Paul Petit ce era coafor, fusese pictor înainte de a îmbrățișa această meserie și el se apucă să'mi dea lecții de desemn de figuri în care ajunseiu iarăși la oare care progres. Prin aceste doue arte îmi desvoltai mintea și pe calea artistică, cum fusese deșteptate spre iubirea naturii prin petrecerea la țară și grădinărie, cum fusese deprinsă cu liniile pre-cise prin desemnul liniar, încât din toate părțile mintea mea se disciplina și se îmbogățea, pe când trunchiul ei principal se răsă-dise în câmpul istoriei. Tot pe atunci unchiul meu Alexandru Costinescu, care nu știu pe ce temeiu se gândea să ajungă Domn al Principatelor U-nite și în așteptarea realizării acestui vis, se retrăsese din toate ocupațiile lui și trăia la via fratelui său Dimitrie Costinescu, lă-sându-și copiii fără învățătură regulată. Fiul său, bunul și vechiul meu prieten Emil Costinescu, ajunse unul din oamenii cei mai în-semnați ai țărei, datorită unei cultivări autodidacte și a unei in-inteligenți bogat înzestrate. Alexandru Costineseu, săturat de o aș-teptare care nu s'a mai realizat, se hotărî în 1863 să se strămute la București în postul de arhitect al Statului și luă cu el și pe copii lui. Se legă atunci o corespondență foarte stâmitoare între mine și Emil, fiul lui Alex., care corespondență ținu mulți ani și din care posed și acuma mai multe sute de scrisori. Această corespondență în afară de nobila hrană sufltească ce mi o dădea prin cultivarea unei prietenii din cele mai sfinte, mai contribuise la desvoltarea cunoștințelor mele în limba franceză, de oare ce este toată scrisă în această limbă. În 1866 sfârșind clasa a V a liceului statului intram în Institutul Academic, o școală privată eminentă, în care predau cele mai însemnate puteri profesorale din Iași și în deobște din țară: N. Culiano, T. Maiorescu, Gr. Cobălcescu, I. Caragiani, I. Melik, P. Poni, I. Paicu și alții. Maiorescu văzându-mă sârguitor și priceput, prinse o mare simpatie pentru mine și mă luă sub a lui protecție. Mă duceam adeseori în casa lui, unde mai ales mă atrăgea muzica cea foarte bună ce se făcea din când în când. Îmi aduc aminte mai ales de o serată, în care avui prilejul de a asculta din instrumentul pe carel cunoșteam și eu, pianul, pe D-ra Hrisoverghi acuma D-na Binna. În Iunie 1867 la vârsta de 20 de ani dădui bacalaureatul ce tocmai atunci se înființase în Iași, încât eu avui onoarea de a'l inaugura. Dar cu prilejul acestui examen mintea mea fu pusă în o grea cumpână. Eram foarte legat cu familia Ciurea și mai ales doctorul Ioan Ciurea, medicul Institutului Academic, mă prețuia foarte mult. Avea un frate Gheorghe Ciurea care se pregătea și el de bacalaureat. Acest examen era pe atunci îndestul de împovărat, mai ales materiile matematice; învățând între altele și trigonometria sferică și cosmografia matematică, pe lângă toate obiectele litere ca greceasca, latina și franceza. Bietul prietenul meu Gheorghe era o minte foarte pricepută în toate trebile practice și avea cele mai bune apucături pentru agricultură; dar cele teoretice și mai ales abstracțiile algebrei și ale trigonometriei, atât plană cât și mai ales sferică, nu erau pentru capul lui. Pentru a îndatora familia, întreprinseiu sarcina peste putință de îndeplinit, de a face să pătrundă în mintea lui Gheorghe gustul demonstratiei algebrei și trigonometriei. M'am chinuit atât de mult cu această însărcinare ce mi-o luasem asupra-mi, încât am contractat un fel de amețeală, ca un fel de învârtire a ideilor în cap, așa că nu mai puteam lega cuvintele unele de altele. Mă temeam să nu înnebunesc și această zdruncinare a facultăților mele intelectuale ținu mai mulți ani și mă prigoni și la Berlin pricinduindu-mi cele mai cumplite suferinți, căci nu cred să fie ceva mai grozav în lume decât teama de a-ți pierde mintea. III [ modifică ] Cum sfârșii bacalaureatul, Maiorescu propuse societâții Ju-nimea ce fusese înființată de el, de V. Pogor și de T. Rosseti și de Iacob Negruzzi [12] cu câțiva ani mai înainte, să mă trimită cu ajuto-rul ei la Berlin, pentru a urma studiile superioare. Societatea îmi făcu o bursă de 150 de galbeni pe an și eu plecai din Iași în Sep-temvrie 1867 împreuna, cu Gheorghe Negruzzi, fratele lui Iacob, ambii fii ai lui Constantm Negruzzi, apoi cu Dimitrie Iamandi și Constantin Jianu, amândoi din Botoșani spre capitala Prusiei, mergând până la Cernăuți cu o botcă jidovească, căci drumul de fier încă nu era înființat în România. În tot timpul cât am stat în Berlin, Iacob Negruzzi casierul societăței Junimea mi-a trimes regulat banii și cu ceea ce mai putea rupe tatăl meu dela întreți-nerea familiei noastre, am trăit în Berlin 4 ani, până la 1871. Fiind că recunoștința niciodată nu a fost străină de sufletul meu, aduc și aici prinosul ei cătră acești doi bărbați Maiorescu inițiatorul și Negruzzi îngrijitorul carierei ce mi'am făcut'o. Acuma relațiile cu Maiorescu s'au cam răcit: pentru ce se va vedea mai la vale. Cu Negruzzi, deși mai puțin străin, ele nu s'au rupt. Să arăt ce înrâurire a avut asupra mea petrecerea mea în Germania și studiile ce le-am făcut în universitățile de acolo, la Berlin și la Giessen. Cum ajunseiu la Berlin, cu o slabă cunoștință a limbei ger-mane, însă înscris la ambele facultăți juridică și filosofică, ascul-tând chiar în anul I, când mă îngreuia necunoștința temeinică a limbei, un număr prea mare de 8 cursuri, patru juridice și patru filosofice. Cea întâi scrisoare pe care Maiorescu mi-a trimes la Berlin este din 2/14 Decemvrie 1867 sfârșind cu cuvintele: «Ecrivez moi quelque chose sur l'impression que les profes-seur vous ont faits, surtout pour la philosophie. Je trouve que vous avez prie un peu trop de leçons. C'est du reste une precipi-tation que caractérise les étudiants de talent» [13] . Pe lângă cursurile universitare mai urmam și lecții de piano la un vestit profesor de muzieă Radecke [14] care însă fiind scump, 3 taleri (10 lei) 1/2 de oră, nu puteam lua decât o lecție pe săptămâ-nă, pe lângă că mai trebuia să plătesc și chiria unui piano. Cunoștințele mele muzicale însă sporeau și prin ascultarea de bună muzică clasică, mai ales la concertul poporan al lui Bitse și prin aceea că mergeam în casa a două familii, a căror fete învățau la Berlin desăvârșirea studiilor de piano: acea a D-nei Barozzi, mama avocatului I. C. Barozzi din București. Fata ei — măritată mai târziu cu Socrate Boscoff, acum moartă, ca atâția alții eu care începusem viața, a căruia fiu George Boscoff este și el un pianist de talent — cânta minunat din piano. A doua pianistă era din Rusia. D-na Timanoff, a căreia fată, Vera, era pe atunci una din cele mai bune eleve a Conservatorului din Berlin și care acuma a ajuns o mare executantă. Studiile la care mă dădui cu mai mare sârguință erau dreptul roman și istoria universală. Dreptul roman îl ascultam regulat 2 oare pe zi la profesorul Rudorff [15] un mare romanist, cunoscut mai ales prin cartea lui Edicti perpetui quae supersunt [16] . Dreptul roman nu se poate pătrunde fără o cunoștință cât mai deplină a limbei latine și cunoștința acestei limbi dobândite de mine de la Columb [17] îmi ușura, mult studiul acestei discipline juridice fundamentale. Posed și astăzi o condică mare în folio în care este scris de mine după notițele din clasă cursul pandectelor învățatului profesor, sporit și adaos cu nenumărata listă din alte cursuri. La istorie ascultam cursurile lui Mommsen [18] , Curtius [19] , Ranke [20] , Gervinus [21] și alții, precum mă mai ocupam și cu estetica, cu istoria muzicii și vizitam foarte des muzeul de pictură și sculptură din Berlin, pentru a cunoaște din monumente chiar istoria acestor arte. Căutam astfel să mă folosesc pe toate căile de petrecerea mea în un așa de mare centru cultural ca Berlinul. Dar lucru curios; de și am învățat destul de bine limba germană, nu am uitat de loc pe acea franceză și gândirea mea a rămas tot sub înrâurirea acestei din urmă limbi, cu toată însușirea din partea mea pentru germană. În 1871 dădui ambele doctorate obținând la ambele notarea magna cum laude [22] . Doctoratul în drept a trecui la Berlin și anume în limba latină. Pentru a putea vorbi latinește, luai ore de exerciții cu un bătrân profesor de latinește Apitius care'mi revăzu și textul latin al tezei mele, spre a-i îndrepta limba. Apitius se minuna unde am învățat așa de bine latinește, de nu mi-a găsit în 98 de pagini decât vr'o 15 greșeli de stil. Cu câtă bucurie putui să-i spun, că aceasta o făcusem cu profesorul meu din Iași, Zaharia Columb. Luasem ca subiect de teză o întrebare de cele îndrăznețe, dar care îmi reuși pe deplin, anume dovedirea că și la Romani principiul participării la o societate numai cu o răspundere bănească limitată (societatea în comandită, ear nu pe acțiuni) era cunoscută. Disertația mea De publicanorum societatum historia ac natura iuridicali, Berolini 1871, făcu oare care senzație și acum după 37 de ani de la tipărirea ei am primit o cerere de la Lepsius [23] să trimit unei librării câteva exemplare. Îmi aduc aminte că la susținerea în public a tezei, pregatisem cum era obiceiul întimpinările și răspunsurile de mai înainte cu trei colegi de ai mei bine înțeles și unele și altele în latinește; dar mi se spuse că puteam fi înterpretat de oricine asupra celor conținute în teză. Și într'adevăr în ziua disputației se rădică unul în corona cum se zicea pe atunci și îmi făcu o întimpinare la care răspunseiu destul de bine în latinește, deși nepregătit pentru întâmpinare. În urmă întreaga adunare izbucni în aplauze. În timpul studiilor mele la Berlin cad cele dintâi ale mele publicații românești pe tărâmul sociologic și istoric. Cea dintâi scriere a mea ce văzu lumina tiparului fu Cultura națională [24] în care pun de la început principiul că «Trebue bine să ne însemnăm, noi Românii că ori ce pas pe calea propășirii nu poate avea însemnătate pentru noi, decât in măsura în care reflectează asupra naționalităței noastre. Cosmopolitismul nu e pentru noi» [25] Întâile cuvinte puse de mine spre a fi cetite de public au fost deci o închinare către naționalitatea română, Naționalist am fost de la cea dintâi îngânare a minții mele pe tărâmul cugetării și așa am rămas până acum și așa nădăjduesc să trec în pământ. E curios să povestesc cum mi-a venit această, primă inspirație a gândului meu. Profesorul meu de piano Radecke [26] îmi dăduse să învăț o sonată de Beethoven op. 1 al cărei final aduce așa de bine cu un cântec românesc. Îmi veni în minte să cercetez, pentrucă caracterul muzicei lui Beethoven îmi păru asemănător muzicei românești; cu alte cuvinte dacă muzica se poate colora deosebit după graiul poporan. O idee începu să'mi zbârnâie prin minte, când tocmai cântam finalul sonatei. Deocamdată mă sculai repede de la piano și pusei pe hârtie frase, din care apoi se desfășură în chip logic studiul întreg. După ce sfârșii lucrarea, o trimeseiu lui Iacob Negruzzi, care'mi răspunse într'un chip foarte măgulitor [27] și așa am început a scrie. Această scriere a mea înfățișează un interes fiind că este o lucrare absolut originală, neluată de la nimenea; căci nici un popor nu avea nevoie de a reflecta la așa ceva sau la cele ce ar fi trebuit s'o facă, nu se ivise omul. La cele mari și civilizate se desvoltă cultura pe cale inconștientă. La noi ea se introdusese pe cale voită și precugetată și era deci prin lucrul ce s'a dat teoriei, și această teorie am dat-o eu, generalizând lucrarea ca pentru toate popoarele. Puțin timp după ce sfârșisem de scris Cultura națională începu să mă preocupe ideea altei lucrări, căci demonul scrisului fusese deslănțuit în mintea mea și nu era să se mai astâmpere. Anume, împins de dorința mea după idei în desvoltarea omenirii, puțin timp după, scrierea mea în Berlin, și cu toate că eram foarte ocupat cu cele 8 cursuri și cu studiul muzicei, cetiiu câteva recenziuni asupra unei cărți ce pe atunci făcea mare zvon în lumea învățată: Istoroia civilizației în Anglia de Henric Tomas Buckle [28] și mă puseiu să cetesc această carte care mă interesă în gradul cel mai înalt. Dar părerile istoricului englez se loviră în mintea mea de o împotrivire îndărătnică și mă hotârii să'l combat. Fiind că cunoșteam Istoria civilizației în Europa și în Franța de Guizot [29] și mai cetisem și Istoria civilisației de Hartpole Lecky [30] și acea a desvoltărei intelectuale a Europei de W. Draper [31] apoi întreprinseiu un studiu comparativ asupra Istoriilor civilisației [32] , în care analizaiu aceste patru scrieri. Mai ales însă îmi dădui silința a combate părerile greșite ale lui Buckle, și aceasta am făcut'o așa de bine încât după 30 de ani de la acea critică, am reprodus în Principiile fundamentale 1899 [33] și mai în urmă în Theorie de l'histoire 1908 [34] argumentele aduse de mine încă de atunci contra părerilor lui Buckle. Și acest studiu asupra Istoriilor Civilizației [35] fu publicat în Convorbirile literare [36] Altă scriere a mea apărută tot în revista lui Iacob Negruzzi în Studiile asupra stărei noastre actuale [37] , în care atinseiu mai ales o întrebare capitală, acea a stărei noastre economice atât de înapoiată pe atunci. Cu acest studiu gândirea mea se aruncă asupra vieții materiale a poporului român, parte ce devine mai târziu un element esențial al cercetărilor mele istorice, dar care pe atunci urmăria mai mult atragerea luarei aminte asupra rolului însemnat pe care chestiile economice îl aveau și în viața actuală a țării noastre. Dela această cercetare care țintea mai mult pe Români, mă îndreptai iar cătră o întrebare generală în analiza Operei lui Edgard Quinet: La creation [38] , operă admirabilă a unui poet-filosof care cel întâi aduce geologia în câmpul istoriei și puse principiul cel mare că evoluția de la o vreme va părăsi materia pentru a trece în domeniul inteligenței, iar cataclizmul trecut al pământului s'a prefăcut acuma în schimbările neîncetate ale civilizațiilor. Astfel începu acea clătinare neîncetată a minții mele într'o istorie pragmatică și teoria ei care s'a mânținut și accentuat și în decursul lungii mele cariere științifice. Pe când eram la sfârșitul studiilor mele în Berlin se frământa în țară și în Viena între studenții români planul de a se face o mare sărbare pe mormântul lui Ștefan cel Mare la mânăstirea Putna în Bucovina. Hotărându-se lucrul, se publică un concurs pentru cea mai bună cuvântare de ținut pe mormântul eroului. Comisia ce trebuia să judece lucrările trimise era alcătuită din Cogălniceanu, Maiorescu și Alecsandri [39] , și ea hotârî ca să mă însărcineze pe mine cu ținerea cuvântărei [40] ceea ce făcui în mijlocul unei mulțimi nesfârșite de Români adunați din toate părțile locuite de ei, spre marea mulțumire a tuturor. Cuvântarea fu tipărită în mii de exemplare [41] și răspândită în toate țările române, contribuind la înviorarea simțimântului național și la rădicarea conștiinței neamului. Înțelege ori cine cât de mult a trebuit să contribue această izbândă a mea la întârirea îndreptării naționaliste a cugetului meu. IV [ modifică ] După serbarea de la Putna, unde mă dusesem deadreptul la întoarcerea mea de la studii, mă întorseiu la Iași, unde fui numit curând după aceea procuror de secție la Tribunalul din Iași în 1871, post în care stătui 4 ani, după care fui înaintat prim procuror în 1876. În 1878 îmi dădui demisia din magistratură în urma unei neînțelegeri cu procurorul general de atunci Teodor Mândru, și devenii avocat exercitând această profesiune până la 1883, când intrai profesor de Istoria Românilor la Universitatea din Iași, fără a părăsi însă cariera avocățască, dar lăsând-o pe al doilea plan. În acest răstimp de 12 ani mintea mea făcu următorul drum în lumea ideilor. Mai întâi daraverile judecătoricești, ca procuror, îmi limpezise judecata, fiind necontenit îndemnat a cerceta adevărul, în a căuta să'l dovedesc, îndeletnicire ce era o bună pregătire pentru cariera de istoric, care și ea nu urmărește alt scop decât aflarea și dovedirea adevărului în faptele omenești. Aceasta cu atât mai mult, că tratând chestiile juridice fără a fi interesat în a lor soluție, decât din punctul de vedere al dreptăței, adică al adevărului în sfera binelui, puteam cerceta adevărul cu nepărtinire, lucru ce nu se întâmplă la avocat care caută să dovedească adevărul care-i convine lui. Cariera de avocat ar fi putut deveni o stavilă pentru îndrumarea spiritului istoric care fierbea în mine. Dar avocatura a fost pentru mine totdeauna o ocupație de a doua mână, și pentru care, de și foarte bine pregătit, pentru ea, prin studii juridice serioase, și înzestrat cu un dar de expunere îndestul de îmbelșugat, nu am ajuns nici odată a face mari isprăvi în această ramură. Mintea mea era plecată pentru studii și'mi aduc aminte cum, când mă preocupa scrierea vreunui articol, refuzam chiar primirea unor procese mici, fără de care nici cele mari nu se pot ademeni. În ori ce caz practica și teoria dreptului îmi fură una din cele mai bune pregătiri pentru tratarea istoriei; căci judecata juridică este îndreptată asupra unor fapte omenești și se deprinde cu închegarea lor, care este, adese ori, stăpânită de o altă logică decât de aceea a înlănțuirei ideilor curate și anume logica dreptului se îndreaptă mai mult după acea a faptelor, care nu totdeauna e aceea a ideilor. Apoi ideea dreptului este acea care străbate istoria dela un capăt la altul, căci ce sunt toate frământările popoarelor decât năzuința de a realiza ideea dreptului sau de a apara această idee atât în relațiile dintre popoare, cât și în acele dintre clasele sociale? În sfârșit nu este cu putință de înțeles viața lăuntrică a popoarelor, fără cercetarea așezămintelor lor, care toate sunt întemeiate pe raporturi juridice. De aceia și un mare istoric francez a spus: «Tout jurisconsulte doit ětre historien et tout historien doit etre jurisconsulte» [42] . Și în timpul cât am fost procuror și după ce am ieșit avocat, am fost ocupat și ca profesor de istorie mai întâi la Institutul Academic, unde îmi sfârșisem studiile secundare, apoi de la 1883 înainte la Universitate. La Institut, ajunsesem colegul foștilor mei profesori, tot sub direcția lui I. Melik [43] , om de o desăvârșită și drămăluită exactitate, care nu învoia profesorilor nici cea mai mică întârziere de la cursuri, fără a o nota și a reduce leafa în proporție cu oarele și chiar cu minutele lipsite. La Junimea îl râdea spunându-i că era Melik mindirigiul (era de origine arman) care coase la absențe. Am fost deci însoțit în anii de formare a caracterului meu de mai mulți oameni exacți în îndeplinirea datoriilor lor. Mai întâi neuitatul meu tată, apoi I. A. Darzeu, profesorul de la clasa IV primară, Zaharia Columb, profesorii mei din Berlin și I. M. Melik. Din această educație s'a împlântat și în mine simțul exactității în îndeplinirea datoriei, a căruia lipsă m'a jignit totdeauna mult la conaționalii mei. Tot în 1871 cu prilejul reînturnării mele în Iași, fui introdus în societatea Junimea de la care spiritul meu primi multe și folositoare imboldiri. Era o societate care cu nedreptul a fost numită societate de admirare mutuală, fiind că societate în care membrii să se sfâșie mai mult unii pe alții prin critica lucrărilor lor, decât Junimea nu cred ca să fi fost pe lume, dar critica era suportabilă, fiind că nici odată nu era făcută cu amărăciune, ci tot deauna din glumă și cu voie bună. De aceea și fie care membru primea observările, dacă nu cu plăcere, cel puțin fără revoltă. Cât de mult m'am folosit eu de critica Jummei, atât pentru a mânui eu însumi acest gen, cât și aplicată la scrierile mele istorice, îmi aduc aminte că de la un timp, mă hotârisem să-mi schimb stilul, să mă feresc de neologismele pe care le întrebuințam prea des. Căzui, bine înțeles, în excesul protivnic, așa că încercarea mea stărni în Junimea o protestare și un râs unanim care mă învăță să reduc excluderea neologismelor la o proporție mai moderată. Lucrările făcute în răstimpul de 12 ani, de la întoarcerea mea în țară până la intrarea mea la Universitate, fură următoarele publicate toate în Convorbirile literare: Ceva despre literatura poporană 1872 [44] ; Reforma asezămintelor noastre 1873 [45] ; Despre învățământul scolar în genere și în special despre acel al istoriei 1873 [46] ; O corespondență între I. Eliade și O. Negruzzi 1873 [47] ; Despre Epigramă. 1874 [48] Jurământul la Români 1875 [49] ; Herodot în raport cu istoria noastră 1875 [50] Despre Rumänische Stüdien de Rob. Rösler 1876 [51] ; Baza geografică a Istorei Românilor 1876 [52] , Strabon în raport cu istoria noastră 1876 [53] ; Starea noastră economică 1878 [54] ; Bălcescu și Teutschländer, doue scrieri asupra lui Mihai Viteazul 1881 [55] ; Studiu asupra poziției geografice a Românilor 1882 [56] ; Politica franceză în Orient 1882 [57] . În afară de aceste lucrări mai restrânse tipării în Convorbiri și apoi în 2 volumuri, unu mai întins: Răsboaele dintre Ruși și Turci și înrâurirea lor asupra țărilor române, Iași 1882, cea întâi lucrare a mea mai cuprinzătoare asupra istoriei Românilor, în care expuneam și cele două mari dureri ale poporului nostru: pierderea Bucovinei și a Basarabiei, ceea ce'mi dădu prilej a vărsa în aceste scrieri focul de care sufletul meu era cuprins pentru — dragul neamului — în contra principiilor adevărate ale istoriografiei, la care nu cugetasem încă pănă atunci. Aceste doue volume le dedicai iubitului meu profesor ,T. Maiorescu. Tot în acest an reluai mai pe larg tema articolului meu din Convorbirile anului 1878: Starea noastră economică, publicând în Steaua României [58] , organul Liberalilor moderați, o serie de articole asupra economiei țării noastre, care articole făcură mare sensație. Studiile economice fură apoi editate în volum de cătră librăria Sa mitca din Craiova. Pentru a'mi aduna cunoștiațele trebuitoare în tratarea Istoriei, trăsesem în câmpul studiilor mele și Economia politică, de pe când eram. la Berlin și studiasem mai ales cu mare osârdie pe economiștii Carey [59] , Americanul, și pe Germanul Fr. List [60] . Aplicând teoriile lor la starea României, am scos unele principii și învățături care pe atunci erau lucru aproape necunoscut în țara noastră, cauză pentru care Studiile economice, tipărite la Craiova [61] avuse un așa de mare succes. Dela ele a început o mișcare mai însemnată în idei pe tărâmul economic, căci eminentele îmboldiri ale lui T. Martian fusese aproape uitate. Tot pe atunci în București lucra în acelaș sens P. S. Aurelian, încât după Martian, Aurelian și cu mine am fost promotorii cercetărilor economice în România. Colaborarea mea la Steaua României, organul Liberalilor moderați, în 1879, se explică prin înrolarea mea în acest partid, în care intrasem în 1878 îndată, după ieșirea mea din postul de procuror de curte. Acest partid se formase în Iași sub presiunea reformei Constituției din 1878 de la care se cerea, după tratatul din Berlin, împământenirea în masă a Evreilor. Capii Junimei Carp, Pogor, Maiorescu și alții câțiva erau de părere a se primi condiția cu care ni se dădea neatârnarea. Singur Iacob Negruzzi dintre Junimiști nu vroia să cedeze nimic din antisemitismul său neîmpăcat; dar el rămase în Junimea, pe când un grup întreg, între care Vasile Conta, Grigori Buicliu și eu părăsirăm partidul Junimei politice, rămânând numai în societatea literară, care însă primi o grea lovitură prin desbinarea politică și apoi fu desființată prin strămutarea lui Iacob Negruzzi în București, care luă cu el și organul Societății, Convorbirile Literare (1881). Această despărțire a Societății Junimea, din cauza introducerii politicu în ea, aduse răcirea mea cu Maiorescu, căci Liberalii moderați, desfăcându-se în curând prin atragerea lui Conta de către Brătianu în minister [62] , eu trecui la liberali, ceea ce mă îndușmăni politicește cu Junimiștii politici, din care unul din cei mai cu vază era Maiorescu și care rămăsese în tabăra conservatoare. Răceala lui Maiorescu pentru mine se văzu în curând. În un articol înserat în Convorbiri întitulat: [Literatura Română și Străinătatea] [63] , Maiorescu amintește mai multe scrieri istorice apărute în România [Șincai, Petru Maior, N. Bălcescu, Laurian și M. Kogălniceanu] [64] până la [1881] [65] , răstimpul tocmai în care apăruse cartea mea: Răsboaele între Ruși și Turci [66] , pe care i-o dedicasem lui, fără ca Maiorescu să pomenească în acel articol nici un cuvânt despre scrierea mea. Adânc jigriit prin această trecere cu vederea, eu care cu toată desbinarea politică îi rămăsesem adânc recunoscător, pentru tot ce făcuse pentru mine, îi trimeseiu o scrisoare în care mă jeluiam pentru lipsa lui de băgare în samă a unei lucrări ce nu putea fi trecută cu vederea tocmai de acela căruia o închinasem. Într'un răspuns îngăimător, Maiorescu cată să explice această omitere prin faptul că scrierea mea nu ar fi intrat în cadrul arătării sale. De atunci relațiile între mine și Maiorescu merseră tot înrăutățindu-se cu toate că eu m'am silit întotdeauna să'l rețin de pe povârnișul desbinării [67] V [ modifică ] În 1883 s'a petrecut un mare eveniment în viața mea intelectuală. Am fost numit profesor de istoria Românilor la Universitatea din Iași. Iată cum s'a întâmplat lucrul: pe atunci catedra de istoria Românilor era îmbinată cu acea de literatura română și era ocupata de Andrei Vizanti [68] , un om nenorocit care de și ajunsese la mari demnități atât culturale cât și politice, stăpânit de patima jocului de cărți, mâncase mai mulți bani de la casa teatrului, unde era președinte al comitetului și pentru a scăpa de urmărire fugise în America, de unde i s'a pierdut urma. Primul ministru I. C. Brătianu [69] avea o bună idee de mine din lucrările mele, despre care i vorbiseră mai mulți oameni politici. Fiind invitat într'o zi la masă la Brătianu, îl rugai să desfacă catedra de istoria Românilor de acea de literatură, ca să pot să mă prezint la concurs pentru ocuparea celei de istorie. Brătianu ascultă de rugăminte mea și desfăcu catedra pe care eu o luai, prezentându-mă la concurs și la 1 Octomvrie începui cursul de Istoria Românilor, îndeplinind astfel unul din cele mai fierbinți visuri ale vieței mele. Eram în vârstă de 36 de ani. Tocmai pe atunci, întărit prin cercetările ce le făcusem asupra istoriei poporului meu, despre care am vorbit mai sus, întreprinsesem o lucrare mai mare, Teoria lui Rösler [70] , o desvoltare a articolului meu din Convorbiri din anul 1876, tratând chestia stăruinței Românilor în Dacia în toate amănunțimile. Nefiind deocamdată pregătit pentru un curs deplin de istoria Românilor, aleseiu ca materie de predare pentru anul intrării mele în Universitate combaterea părerilor lui Rösler și ale tuturor acelor ce tăgăduesc formarea naționalității române la Nordul Dunărei. Cursul meu nou și bine studiat plăcea și interesa nu numai pe studenți, dar și pe mai multe persoane din public, care veneau să'l asculte. În anul următor, publicai acest studiu într'un volum [71] și pregătii până atunci cursul de istoria Românilor propriu zis, prin acel al istoriei vechi, până la fondarea Principatelor. De atunci îmi puseiu în minte să scriu istoria completă a poporului meu, la care mă pregătisem de la 1868 prin lucrările neîntrerupte, adică de 16 ani. În trei ani schițai astfel în cursul meu întreaga istorie a Românilor. Când reluai cursul iar din cap, în 1887, lucram cu un avânt și un dor nemaipomenit spre a'l vedea tipărit. Redactam 8—10 ore pe zi, așa că în 1888 văzui apărând de sub tipar volumul I al Istoriei Românilor din Dacia traiană, în cuprinderea de 619 pagini și conținând aproape 1000 de note culese din numeroasele mele cetiri și care reproduceau referințele la izvoare. Prezentându-l Academiei Române în 1889, el fu premiat cu 5000 de lei și fui ales totodată membru corespondent al Academiei. Volumurile se urmară regulat în fie care an, câte unul, așă că la 1893 după 10 ani de muncă aplicată redactării și 16 ani de pregătire anterioară în total 26 de ani, putui vedea desăvârșită una din lucrările cele mari ale vieței mele: Istoria deplină a Poporului Român. Mise dădu în Iași un mare banchet pentru sărbătorirea acestei opere naționale și Academia Română mă alese de membru ordinar al ei. Lumea se mira cum de scoteam regulat în fiecare an câte un volum. Dar când începusem tiparul în 1888, patru volume erau aproape redactate, al V-lea, Fanarioții, era gata ca adunare de material și singur al VI-lea era numai conceput. Cum spuneam în Prefață la vol. I, întreprinderea era îndrăzneață și cu îndrăzneală a fost condusă; dar ce e mai mult, adusă la îndeplinire, lucru ce încă nimenea înaintea mea de la Șincai nu săvârșise de a scrie dintr'o întinsoare o istorie completă a poporului român. Și era îndrazneață întreprinderea, mai întâi fiindcă multe izvoare erau nepublicate și chiar necunoscute și că trebuia suplinite lipsurile divinații prin istorice. Mai era îndrăzneață, fiind că multe părți, ba aproape toate, trebuiau create din nou, întru cât lucrările pregătitoare erau «puține și înguste». Nu căutaiu la nici o piedică și mă puseiu la muncă cu o râvnă fără samăn, așa că în curând capitolele prinseră să se înșire după capitole și părțile istoriei poporului român să se închege în toturi sistematice, oglindind desvoltarea lui în idei obștești, însă totdeauna întemeiată pe un bogat material de fapte. S'a întâmpinat de răuvoitori că informația în Istoria Românilor ar fi neîndestulătoare. Este adevărat, dacă o judecăm după izvoarele cunoscute acuma după scrierea ei; dar potrivit cu starea cunoștințelor, e o lucrare conștiincioasă și bine întemeiată. Ce e mai neașteptat poate, este împrejurarea că acuma, când pregătii a doua ediție, de și numărul izvoarelor a crescut în chip nemăsurat, ideile fundamentale, canavaua pe care am țesut expunerea, a rămas aproape neschimbată. Cu toate că pe atunci încă nu reflectasem asupra naturii disciplinei căreia îmi închinasem viața, și nu ajunsesem nici la convingerea că ideile generale în istorie nu sunt legile, ci seriile de desvoltare, totuși din un sănătos instinct executasem în mod neconștient ceea ce mai târziu reflecta și cugetarea adusă la înflorire în mintea mea. Toată istoria Românilor nu este decât o înmânunchere de serii istorice care se țin una de alta, se prefac una în alta, se înrâuresc mutual, se combat sau se sprijinese între ele. Așa bună oară am arătat, cum din stăpânirea turcească izvora înrâurirea grecească, din aceasta cea franceză și din aceasta din urmă regenerarea Românilor, intelectuală și politică. În alte priviri, am dovedit cum introducerea limbei române în biserică a dat avânt unei desvoltări intelectuale românești, care în timpul Fanarioților nu a fost stânsă, ci numai înăbușită și care aprinsă din nou la soarele renașterii minței românești în Ardeal, trebuia să se îmbine cu înrâurirea franceză pentru a readuce iarăși cu onoare la Români viața națională. În relațiile economice, am arătat cum pe de o parte apăsarea turcească care se rezolva în grele dări, pe de alta istovirea pământurilor domnești, împinseseră pe boieri spre rotunjirea moșiilor lor pe sama părticelelor țăranilor liberi (moșneni și răzeși), cari deveniau țărani supuși boierilor și mănăstirilor. Din cauza interesului încasării contribuțiilor după sistemul cislă, ei aduceau cu sila țăranii ce fugeau din un sat și așa se introduse șărbirea. Existând însă în țările române robia Țiganilor, țăranii fură în curând amestecați cu ei, așa că și țăranii ajung în adevărata robie. Cu toate acestea, situația lor economică nu era ră, căci ei aveau mult pământ la îndemână pentru pășunarea vitelor lor celor numeroase. După deschiderea Mării Negre prin tratatul din Adrianopol, 1829, boierii simțesc nevoia unei agriculturi mai întinse. Ei se folosiră de Regulamentul organic pentru a restrânge pământurile date țăranului. Pentru a putea crește vitele, țăranul era nevoit să iee pământ în arendă de la stăpân, care i'l dădea scump și-i robia munca. Legea din 1864 suprimând îndatorirea proprietarului de a da pământ însurățeilor, țăranii ajunseră prin înmulțirea poporației în nevoia de a lua de la proprietar și pământul de hrană pentru muncă, încât robirea brațelor lor deveni tot mai grea. Așa l'a găsit timpurile în care trăim. Relatiile țărilor române cu Turcii au fost închegate în următoarele idei obștești. La început lupta de împotrivire contra copleșirei otomane (Mircea, Vlad-Țepeș, Ștefan cel Mare); după căderea Românilor sub Turci, încercare de a se rescula (Ioan cel Cumplit, Mihai Viteazul). Apoi vine ca un corolar al stăpânirei turcești înrăurirea grecească, mai întâiu întâmpinată cu răscoală. Dar nervul împotrivirei slăbește și protestarea, din armată violentă devine numai intelectuală și literară (cronicarii epocii Turcești). Moartea poporului român se îndruma cu încetul, dacă alt curent crescut alăturea cu acel al căderii, acel al reînvierii, nu ar fi rechemat poporul la viață prin revoluția din 1821. De acolo înainte prin revolutia din 1848 și prin unire, se îndrumă domnia cea însemnată a lui Cuza Vodă care puse temelia regenerării românești. De aceste închegări, de serii mari de fapte, care explică desvoltarea poporului român este plină lucrarea în cursul celor 6 mari volumuri ce o cuprind. Dar cele 6 vol. de Istoria Românilor mai au o însușire, aceea de a fi pătrunsă de la un capăt la celalalt de jocul ascuns al iubirii de țară și de neam, care străbate adese cu scânteele sau flăcările ei prin spuza gândirilor, poate mai mult chiar de cum o învoește o tratare absolut științifică a istoriei. Pe atunci, cum am spus'o, nu cercetasem încă natura istoriei: și nu formulasem principiile, după care ea trebue tratată. Acuma, în această privire am scris'o cam altfel, tot așa cum după publicarea Principiilor fundamentale [72] , am scris pe acea a lui Cuza Vodă [73] . Și cu toate aceste m'am silit să nu ascund nicăieri adevărul, chiar atunci când el lovia în chipurile și ideile care au stat ca rădicători ai vieței noastre naționale. Așa am susținut nu numai amestecul Dacilor, dar și acel al Slavilor, în alcătuirea naționalității noastre, lucru ce mai înainte era încunjurat de scriitorii noștri; am expus urmările pierzătoare ale politicei interne a lui Mihai Viteazu asupra stării țăranului; am coborît pe Vasile Lupu din nimbul de domnitor cu simțiminte românești, care din iubire de românism ar fi introdus limba română în biserică, arătându-l după izvoarele timpului ca un domn pe deplin grecizat care favoriza pe greci în toate chipurile și care numai silit de împrejurări obștești, luă masură de a schimba limba slujbei bisericești Epoca Fanariotă am arătat-o în ceea ce era într'adevăr, o continuare a unei stări anterioare de jaf și despuiere cătră care se adaose și conșttința unei apăsări străine pe un simțimânt național redeșteptat. M'am ferit deci de a mă face nici hulitorul dar nici apărătorul acestei epoce care prin apropierea și mai mare de noi, adunase asupra ei toată urgia vremurilor trecute. Și Tudor Vladimirescu l'am arătat iarăși conform cu documentele, ca inițiatorul, nu a[l] revoluției Românilor contra Grecilor, ci a[l] unei revoluții sociale îndreptate contra tuturor boierilor, fără deosebire de Români și Greci, și că această mișcare din 1821 luă un caracter național numai prin amestecul boierilor în ea. De aceea în Moldova unde de la început se amestecară boierii în mișcare, ea avuse din întâile zile chiar caracterul național. Așa am căutat pretutindeni a restabili adevărul întunecat de simțimânt; dar nici odată nu am depășit măsura și nu m'am silit a face pe placul străinilor, coborînd toate figurile mărețe ale trecutului nostru și răspingând numai pentru pretextul de a face știință și nevoind mai ales să slujesc de autoritate românească pentru împutările străinilor, ideile pe care se razimă întreaga desvoltare a poporului român. Am căutat apoi, eu cel dintâiu, a da un loc însemnat desvoltării culturale și acelei a așezămintelor și a nu înneca întreaga istorie numai în fapte politice. Sunt cel dintâiu care am cercetat în tot lungul istoriei Românilor desvoltarea boierimei, a producției și bogăției țărilor, starea țăranilor, așezămintele juridice și sociale ca breslele, modul ocârmuirei, starea financiară, moravurile și deprmderile, literatura lumească, și bisericească, căutând totdeauna a forma și legătură asemenea desvoltării cu mersul obștesc al poporului. Din 6 volumuri în care am expus istoria Românilor, desigur că cuprinsul a două este consfințit tratării părților culturale. Limba în care am scris aceste volumuri, este pe cât s'a putut adevărata limbă românească, ferită pe cât de archaisme nefolositoare, așa de neologisme de prisos. Efectul cărții mele a fost covârșitor. Cu toate că prețul ei era destul de urcat (pentru abonați 48 de lei, pentru librării 60), totuși cele 1500 de exemplare în care fu tipărită, se desfăcură îndată, așa că fui nevoit a retipări vol. 1 din care se părădui un număr de exemplare. Lucru în destul de neobicinuit în țara noastră, nu numai că desfacerea cărții acoperi cheltuelile tiparului îndestul de însemnate (vr'o 20.000 de lei), dar îmi rămase și un folos. Nevoia unei istorii a Românilor era simțită de toată lumea și cartea mea venise la timp tocmai în momentul când înălțarea prezentului trebuea să caute în trecut rădăcinile pe care crescuse. VI [ modifică ] Până la acest moment al vieții mele intelectuale, mintea mea se avântase din când în când și pe tărâmul poeziei. Cea dintâi încercare în versuri de care îmi aduc aminte, fu scrisă de mine în fuga trenului, când mă întorceam din Berlin și străbăteam frumoasa grădină a Moldovei, Bucovina, în care eram să țin o cuvântare la mormântul lui Ștefan. Dar simțimântul ce însufleți această primă a mea inspirație pornise de la natură, pentru a se urca în cutele inimei mele. Era în spre toamnă și frunzele pădurilor de fag începuseră a-și schimba coloarea. Închegai atuncea următoarele strofe: S'intinde codru'n depărtare Pătat de mii culori Prin verdele rămas se pare Ca acoperit de flori Dar nu sunt frunzele uscate Ce nu s'au deslipit Și roșii, galbene Pe arbori au murit Un codru e și-a mea iubire Un codru înșălător Speranțe, visuri, amintire Sunt frunze uscate 'n dor. De atunci isvorul poeziei s'a deschis în mintea mea și el curge mai bogat sau mai domol, după cum bate pulsul simțimântului. Arhiva cuprinde multe poesii de mine publicate sub pseudonimul Laur [74] și Rama [75] , căci mi se părea că nu era potrivit a mă avânta sub numele meu pe un tărâm, în care vorbea inima, dar din care nu era să culeg roadele cele mai alese. Dacă notez însă această trăsătură a inteligenței mele este pentru că totdeauna am avut și darul de a întrupa gândirea și icoana și dacă scrierile mele istorice au și însușiri stilistice, ele sunt datorite acestei plecări a mele cătră poesii care totdeauna au dat fără de voe rostirii concepțiilor mele, fie din viu graiu, fie în scris, un colorit deosebit. Această vibrare puternică a simțământului în inima mea s'a manifestat și în muzică. Deși nu am studiat niciodată compoziția muzicală, ci numai execuția pe piano, am compus mai multe melodii în destul de izbutite, cea dintâi a fost o arie pusă pe cuvintele lui Șerbănescu «Unde ești?» [76] , a doua pe un sonet a lui François Copée «Pour toujours me dis-tu». Nu le-am publicat nici odată cu toate că prietenii mei, cărora le plăcea foarte mult caracterul acestor ani, mă îndemnau necontenit să o fac; dar mie mi se părea ridicul și apoi că mă compromit. Din această notă sentimentală a ființei mele se explică mai multe din însușirile gândirii mele, precum și din faptele săvârșite de mine. Sunt un optimist cu neputință de urnit din gândurile lui spre bine. Nu-mi pot închipui ca răutatea oamenilor să meargă atât de departe cum a mers tocmai cu mine care n'am căutat decât să fac binele și obștesc și individual. De câte ori caut a'mi arăta în adevărata lor fire pe acei pe care îi socot prieteni, nu pot crede și apoi când faptele mă aduc la adevărata convingere, rămân ca trăsnit; dar tot pare că mai rămâne o speranță, că poate să fie vre-o înșălare sau în ori ce caz vr'o aiurare a celui rătăcit. Această părere prea bună despre oameni mi-a făcut mult năcaz; dar nu-mi pare rău de dânsa; mi-a menținut totdeaima sufletul deasupra mizeriilor omenești. Tot din această notă sentimentală se explică adânca mea iubire de țară; dorința de a desgropa trecutul unui popor întunecat, pentru a arăta în sfârșit și străinătății cine suntem, ca să ne cunoască și să ne aprețuiască. Aceeași trăsătură a firei mele mai de samă se vede și din iubirea mea mai restrânsă pentru colțul de țară ce'l locuesc, Moldova, și pentru orașul în care m'am născut, Iașul, pe care nici odată nu am vrut să'l părăsesc cu toate că de mai multe ori am avut prilejul de a mă strămuta în București, cătră care gravitează tot ce în această țară poate ca să ducă în el. Când mă întorsesem de la Berlin, înainte de a intra în magistratură, mă asociasem la un, birou de avocatură cu Mihail Cornea [77] , care ajunse mai târziu cel mai mare avocat român și în tovărășia căruia puteam ajunge la o frumoasă poziție materială. Dar Cornea se strămută la București; și când mă gândeam să-mi părăsesc iubitul meu Iași, mă apucă o jale adâncă, așa că pe de o parte dorul de locul meu de naștere, pe de alta plecarea mea cătră gândirea teoretică mă împiedicase de a mă duce în centrul României, unde aș fi putut ajunge la averi și poziții înalte. Rău am făcut, bine am făcut, aceasta să o judece acei ce văd ce am lucrat până acuma și ce nu aș fi putut îndeplini, dacă aș fi fost răpit de vârtejul vieții de toate zilele. Prilejul de a mă strămuta cu catedra la București se mai deschise încă la moartea lui V. A. Urechie [78] , când n'aveam decât să cer transferarea mea la București, dar nu am făcut-o, ci am recomandat pe Dimitrie Onciul, profesor din Bucovina. Ca să vadă lumea care nu știe aceste lucmri, ce fel de om sunt, voiu arăta cum s'a făcut această recomandare. Dimitrie Onciul era austriac și profesor la Gimnaziul din Cernăuți. Scrisese câteva mici lucrări asupra istoriei Românilor. Cea mai însemnată era o critică a cărții mele Teoria lui Rösler [79] , în care însă depășind marginele obiectivității, mă ataca chiar personal. Figuram ca titular de Istoria Românilor în juriul ce trebuia să recomande pe profesorul la catedra din București, concursul ținându-se la Iași, după legea de atunci. Onciul se temea, că dacă vor afla autoritățile austriace, că se prezintă în țară străină pentru a concura la o catedră, să nu-l elimineze din postul lui [80] , înainte de a fi sigur că'l dobândește pe cel din România. El veni să mă roage mult pe de o parte să'l susțin, pe de alta, ceea ce era mai grav, căci era în contra legii care cerea prezența la concurs a candidaților, să fac ca recomandarea lui să se facă în absența lui, căci nu poate răspunde la apelul nominal. Cu toate că mă atăcase personal în articolul lui, dar scrierea lui era bună și mă gândii mai mult că Universitatea din București va căpăta un bun profesor, pe lângă că făceam bine unui Bucovinean, de a cărui țară mă lega scumpă amintire, așa că lăsând la o parte chestia personală, când se făcu apelul nominal, eu spusei că Onciul fusese dimineața în oraș — ceea ce nu era adevărat — și că trebue să vină îndată. Comisia procedând la lucrări, la întrebarea lui Maiorescu, președintele comisiei că ce zic eu de Onciul, l'am recomandat cu căldură ca un om ce'și cunoaște materia ce era să predea și comisia l'a recomandat cu unanimitate și a fost numit [81] . Onciul începu lecția lui de deschidere la Universitatea din București în 1897 cu cuvintele: «Până acuma, domnilor, nu avem e istorie a Românilor și omul care trebue să o scrie nu s'a născut încă». Cu toate acestea în 1897 apăruse Istoria cea mare a Românilor, scrisă de mine. Fiind însă că a venit vorba despre oamenii de talent, la a căror carieră am contribuit, voi mai însera aici pe câțiva. Neculai Iorga îmi fusese elev la universitate și admirasem mult întinsele cunoștințe ce le poseda încă de pe băncile școalei. El vroia să dea, licența înainte de a sfârși cursul de 3 ani; dar avea în această chestiune de protivnic pe profesoml Aron Densușianu. Susținui pe eminentul elev din toate puterile și obținui să-i fac majoritatea. Care dispuse trecerea licenței dupe 1/2 an de ascultare numai. Licența în literatura clasică o trecu cu cea mai mare distincție, obținând toate bilele albe și deci magna cum laude. Îmi veni în minte să sărbătorim pe minunea de om ce aveam înainte și propusei să'i dăm un banchet, lucru cu totul neobicinuit la noi în țară cu studenții universitari. Banchetul despre care ziarele vorbise, pusese pe Iorga într'o bună lumină. Ministerul de atunci al Instrucției publice [82] îi dădu un ajutor spre a face o călătorie în Italia și a'și întrema puterile zdruncinate prin prea marea încordare a muncei. Când veni înapoi fu numit profesor definitiv la Ploești și dobândi o bursă pentru străinătate plecând la Paris. Aici el părăsi filologia clasică și se apucă de Istorie. După ce trecu în Germania, scrise două opuri voluminoase asupra «Une collection de lettres de Philippe de Maizières» 1892 și «Thomas III, marquis de Saluces» 1893, se întoarse în țară, unde se deschisese un loc vacant de istoria medie și modernă la Universitatea din București. Iorga se prezentă înaintea juriului din Iași din care făceam parte. Al treilea profesor universitar creat tot prin străduințele mele a fost A. C. Cuza. Cunoșteam de mult și aprețuisem cunostințele și talentul extraordinar de scriitor al lui Cuza și cu toate că mă atăcase într'o epigramă antisemită, crezând svonul că eu aș fi de origină Evreu, totuși ca și la Onciul, nu'am căutat la acest păcat al lui față de mine și l'am luat cu mare dragoste. Îl îndemnam mereu să scrie o lucrare mai însemnată, pentru a putea dobândi un premiu la Academie și a se putea înfățișa la o catedră ce era să se creeze la Iași pentru economia politică. Mă ascultă și scrise un foarte bun studiu asupra poporației [83] . Mă silii să fie primită la Academie, ceea ce nu fu greu, fiind dată însemnătatea scrierei și apoi îndemnându-l iarăși să se prezinte la concurs pentru catedra ce se crease, am izbutit după mult năcaz și multe stăruințe și fu numit în acest post. Cuza recunoaște el singur cele ce făcusem pentru el, în lecția de deschidere a cursului său de la Universitate. Mai sunt însă și alții, în alte ramuri de activitate, care îmi datorau cariera și situația în care se află astăzi. Așa pictorul Ștefan Popescu pe care eu l'am recomandat Maiestății sale Regelui de i-a dat o bursa pentru studiul picturei și i-am obținut apoi și un ajutor de la Minister. Era un simplu institutor talentat, nu e vorbă, și care își luase congediu și studia pictura la München cu 100 de lei pe lună, ne putând aici lucra, nici progresa. A ajuns acum un pictor de samă. Apoi Cristea Georgescu, care a ajuns primar la Constanța. Acesta avea o voce superbă de bas și era scriitor la Trabunalul de Iași. M'am înflăcărat așa de mult pentru vocea lui, că mă duceam din oraș în oraș spre a ținea prelegeri iar el spre a cânta și a-și aduna astfel câteva mii de lei, cu care putea pleca la Paris. Era prea în vârstă însă (32 de ani) pentru a putea face carieră muzicală; dar el dobândi o măestrie în cântec care 'i deschise foate ușile din țară și dacă el ajunse ceva, datora mai mult muzicei decât dreptului pe care'l învățase. Bietul om a murit nu de mult de o congestie la inimă. Calistrat Hogaș [84] , un prielen al meu din copilărie și conșcolar de la liceu, al cărui talent de scriitor mai ales în descrierea frumoșilor noștri munți îl cunoscusem din Revista din Peatra, Asachi [85] și pe care stăruii să fie adus la Iași din directoratul gimnaziului din Alexandria pentru a'l pune într'un mediu mai cult, iar apoi scrise în Arhiva, mai târziu în Viața Românească frumoasele lui amintiri din călătorie; Ioan Tanoviceanu care cu toate că, fiind judecător, mă condamnase la o lună de închisoare pentru o palmă ce o dădusem unui funcționar de la poștă într'un moment de dreaptă indignare, totuși îl luai de asemenea în dragoste, îi deschisei coloanele Arhivei [86] unde a ajuns, ea prin lucrări de samă, să atragă luarea aminte asupra lui. Acuma este profesor de universitate și membru corespondent al Academiei române. Teodor Burada [87] , neobositul cercetător al țărilor locuite acum sau altă dată de Români, care iarăși și a făcut reputația prin Arhivă și ale cărui scrieri treceau toate sub ochii mei, de oare ce el nu avea încredere în el însuși și până nu revedeam eu scrierile lui pentru forma lor stilistică, nu publica nimic. Gheorghe Ghibănescu, un harnic cercetător al trecutului nostru, care iarăși își făcu numele prin Arhiva și pentru care stăruii să fie ales membru corespondent al Academiei române [88] . Dacă am amintit toate aceste fapte ale mele, am făcut'o fiind că germenul din care ele plecase, avu o înrâurire asupra mersului gândirii mele și în scrierile mele se va găsi uneori răsunetul acestei îmboldiri ale caracterului meu. Nu se poate doar desparte cu totul cursul ideilor de albia în care ele alunecă. VII [ modifică ] Cugetul meu fusese totdeauna frământat de dorința de a face cunoscută cât mai mult țara și poporul meu lumei străine, căci mă gândeam că, fără înălțarea neamului românesc în ochii civilizației apusene, de geaba ne mai frământăm pe pâmânt și până atunci, când mă apucai și de această intreprindere, ce puțin se lucrase în această direcție! Pe calea istoriei, mai ales, doar numai marele Mihail Cogălniceanu căutase să facă cunoscută Europei istoria poporului român, prin scrierea lui apărută la Berlin în 1837 Histoire de la Dacie [89] . Reluând firul rupt de la Cogălniceanu, mă adresai în anul 1881 lui Emile Picot [90] , profesorul limbei romane de la școala limbilor orientale din Paris, rugându-l să facă a fi primit un articol al meu asupra desmadulărilor Moldovei (Răpirea Bucovinei și a Basarabiei) Les démembrements de la Moldavie, în Revue des deux Mondes. Picot îmi răspunse că cu acea revistă nu are legătură, dar că poate să intervină la Gabriel Monod [91] , directorul Revue historique [92] . Articolul meu fu primit și publicat în fruntea numărului Mai-Iunie și Iulie-August 1881 al marei reviste francede. Monod mă rugă curând după aceea să'i scriu buletinul istoric asupra României, adecă dare de samă critică asupra scrierilor istorice ce apar în România sau în străinătate despre Români. Am urmat de atunci regulat a publica asemenea buletine în revista D-lui Monod, prin care străinătatea a fost pusă în cunoștință cu mișcarea intelectuală românească pe tărâmul istoriei. Am publicat buletine în anii 1881, 1882, 1883, 1884, 1885, 1886, 1887, 1890 (pe 3 ani), 1892, 1894, 1900 (pe 6 ani) și 1908 (pe 8 ani) [93] . Pe lângă aceste dări de seamă anuale, am mai înserat în Revue historique mai multe articole, dintre care enumăr pe următoarele, afară de cel dintâiu amintit mai sus: De l'origine du peuple roumain [94] ; Les guerres dacique de l'Empereur Trajan [95] ; l'Empire Valaho-bulgare [96] ; Observation historique des Daco-Roumains [97] . Am mai înserat tot pe atunci un articol în Revue de Geographie a lui Ludovic Drapeyron: Les Roumains et les Grecs, și: Situation geographique du peuple roumain [98] . Numele meu fiind cunoscut la Paris prin colaborarea mea la aceste reviste, am fost invitat de mai multe alte reviste a scrie aticole privitoare la Români. Așa eruditul abate Van der Gheyen [99] din Louvam îmi ceru colaborarea la Muséon [100] din acel oraș, unde am trimis însă numai două lucrări mai mici, întrucât revista fiind consacrată chestiilor din extremul orient, publicitatea ei nu-mi convenea. Tot pe atunci însă publicai în franțuzește și combaterea lui Rösler sub titlul Les Roumains au Moyen Âge, une enigme historique, un volum, Paris 1885. Toate aceste lucrări îmi deschiseră calea cătră o lucrare mai însemnată. Anume pe la 1892 o societate de istorie întreprinse a scrie o mare Histoire génerale de 795 jusqu' a nos jours. Mă îngriji îndată modul cum acei învățați străini de țara noastră erau să înfățișeze pe Români și cerui de la unul din directori Alfred Rambaud să le dau părțile privitoare la Români, ceea ce D-sa primi cu mare plăcere prin o scrisoare foarte măgulitoare pentru mine. Scrisei deci pentru vol. III și V ale acelui corp de Istorie două capitole. Pentru celelalte volumuri, Românilor nu li se mai dădu din lipsă de spațiu decât câteva pagini, pentru care eram consultat. Dar nu mă mulțămii numai în această răspândire a istoriei Românilor în străinătate, ci întreprinseiu reproducerea în franțuzește a Istoriei complecte a Românilor, pe care o reduseiu însă la cele ce puteau interesa pe străini omițând puzderia de domni fără nici o însemnătate pe care trebuisem să-i înșir în ediția românească. Apăru deci în Paris 2 mari volumuri de 1000 de pagini împreună, sub titlul Histoire des Roumains de la Dacie trajane, Paris, 1896, pentru care Alfred Rambaud scrise o prea frumoasă și cuprinzăitoare prefața, de 70 de pagini, în care rezuma în stil cald și elocvent întreaga desfășurare a istoriei românești. Această carte avu un mare succes, atât de presă, fiind foarte favorabil aprețuită de critica franceză, engleză și italiană (Germania se ocupase de ea numai în 2 Reviste), cât și de librărie, desfăcându-se destul de repede ediția ce o scosesem [101] . Până acuma însă mă ocupasem atât în românește cât și în franțuzește mai mult cu istoria pragmatică, cu expunerea faptelor bine înțeles tot deauna înțesată de idei, după cum mă împingea un sentiment sănătos al adevăratului caracter al istoriei. Nu numai atâta, acelaș sentiment mă îndrumase cătră o luare aminte deosebită, cătră data seriilor de fapte din care se constituia desvoltarea popoarelor, urmărindu-le totdeauna în expunerea mea cu îngrijire așa ca ele să nu fie înecate ca la alți istorici în amănunțimi prea migăloase și în fapte lăturalnice, ci căutând tot deauna să urmăresc un șir de fapte de la originea lor, care mă preocupa totdeauna foarte mult, până ce ajungeam la un rezultat care punea capăt seriei. Nu că expunerea istoriei după serii ar fi fost o înoire iscodită de mine, de oarece succesiunea sa însăși este o serie, dar progresul unei științi constă nu numai în aflarea de metode nouă, ci în întărirea celor vechi și neapărat în natura științei însăși. Așa că istoria a fost totdeauna expusă serial, și capitolele fie cărei opere sunt titlurile a tot atâtea serii de fapte; dar aceste serii reieșeau oare cum pe cale neconștientă din înlănțuirea faptelor înseși, pe când eu cer ca această înlănțuire să fie strânsă cât se poate mai de aproape de istoricul însuși. Apoi seria nu constă numai în înșirarea după olaltă a evenimentelor, ci din înlânțuirea lor cauzală, încât nu mai stabilim cauzele faptelor ce leagă în chip sănătos și nedeslipit în seriile istoriei. Dar cum am spus, aceste idei pe care mai târziu le-am desvoltat în o lucrare a parte, pe atunci mijiau numai în chip mai mult instinctiv în mintea mea și mă îmboldeau la o lucrare istorică, de care sunt mulțămit și acuma, când teoria acestei științe a reușit să'i lumineze natura. Prin urmare, eu îndrumam chiar în istoria pragmatică tratată de mine până acum un fel nou de expunere a trecutului; era o concepție teoretică în lucrarea mea practică de istorie pragmatică; teoria istoriei pe care am închegat'o mai târziu, își avea rădăcinele în instinctul sănătos care mă călăuzia în expunerea, faptelor trecutului românesc și teoria istoriei aștepta să iasă la lumină, cum așteaptă floarea să iasă din plantă la vremea ei și, îmbobocirea acestui gând se arătase la mine de timpuriu, de la prima apropiere a cugetului meu de concepțiile istoriei. Încă din 1866, când eram încă tânăr, ba pot zice copil, scrisesem doar cea dintâiu aruncâtură de gând asupra istoriei din câmpul teoriei. Mă îndeletnicisem cu importanța și utilitatea istoriei. Apoi, câțiva ani după aceea, una din cele dintâiu lucrări ale mele publicată în Convorbiri literare fusese, după Cultura naționață„ tot o lucrare teoretică asupra societății omenești, studiul comparat asupra celor 4 opere mari de Istorie a civilizațiilor. Mintea mea era deci aplecată către studiul teoretic al disciplinei istoriei, întâiu din fundamentul intelectual pe care se înnâlța lucrarea mea practică, Istoria Românilor, apoi din cele câteva încercări anterioare de cercetări teoretice. Trebuea deci să fac numai un pas pentru a trece de la o așa dispoziție a minței la sistematizarea concepțiilor ce'mi mișunau în adâncul cugetărei. Aceasta o făcui în 1894. VIII [ modifică ] În acel an, în 6 Septemvrie, mă duceam să'mi fac obișnuita preumblare de sară pe frumoasa alee a Copoului și o gândire care întovărășea adese ori cercetările mele istorice se înfățișa din nou cugetărei mele, cu o deosebită putere, anume: cum se poate ca în istorie studiul procedării minței la cercetările ei să fie deosebit de aceste cercetări înseși și cum se poate să fie două discipline, care să se îndeletnicească cu aceste întrebări? În fizică există numai concepțiile care se îndreaptă asupra fenomenelor naturii și nu o a doua știință care s'ar ocupa cu modul cum fizicul trebue să înjghebe adevărurile sale; de asemenea în Astronomie, în Chimie, în științele naturale propriu zise, ea Botanica, Zoologia, Mineralogia. Pentru ce în istorie ar fi nevoie de o știință, care să stabilească modul cum trebue să cugete istoricul și a doua care să stabilească aplicarea acestei cugetări asupra faptelor? Această cugetare o regăsesc în un carnet scrisă cu plumbul astfel: «Istoria este până acuma numai o practică, teoria îi lipsește; precum a fost lung timp o practică arhitectura, agricultura. Știința istoriei este să expună principiile puse în chip ne conștient în practică, de aceea se scrie istoria». Urmează apoi în acelaș carnet vr'o 150 de cugetări asupra naturii istoriei. Ideea de aplicare îmi destăinui răspunsul la această întrebare. Istoria este o disciplină practică, în felul agriculturii, arhiturii și muzicei, care, în afară, de practica lucrurilor, trebue să aibă și teoria lor. Istoricul, când scrie istorie, nu face altceva, de cum face agricultorul, când lucrează pământul, arhitectul, când rădică clădirea și muzicantul, când compune bucățile. El aplică principii teoretice la îndeletnicirea lui practică. Pe când însă celelalte 3 discipline cunosc principiile pe care se întemeiază, istoricul nu cunoaște pe ale lui. Lucrul nu era în tocmai așa în realitate, căci mai mulți autori, filosofi, oameni de știință și istorici reflectaseră asupra principiilor pe care se razimă istoria, discutaseră caracterul ei; dar mărturisesc că, preocupat prea mult de istoria pragmatică a Românilor, lăsasem cu totul la o parte teoria disciplinei și numai cât după ce am sfârșit vol. VI, și am văzut înnaintea mea lucrarea uriașă ce săvârșisem, îmi puseiu întrebarea: bine, ain scris istoria Românilor, dar în fond ce am făcut? Inșirat'am pe miile de pagini ale groaselor volumuri, adevărul asupra trecutului și acest adevăr poate el fi stabilit? Oare sunt garanții logice, criteriile pe care el se întemeiază? Și din această întrebare chmuitoare care amenința la un răspuns negativ, să reducă în pulbere munca mea de 26 de ani, se născu frământarea de gânduri asupra naturii istoriei, din care răsări ideea fundamentală a unei științe, a unei logice a istoriei, deosebită de istoria însăși, idei pe care începui să le repet în încordatele mele cugetări și să altoiesc tot idei noui, însemnate pe hârtie așa răzlețe cum răsăreau în minte, dar pe care mai apoi le închegaiu în un sistem. Din această elaborare lăuntrică ieși, după patru ani de stăruitoare cugetare și cetire, lucrarea mea Les principes fondamenteaux de l'histoire, Paris 1899, un vol. de peste 300 de pagini. Chipul cum am lucrat acest volum a fost de a cugeta mai întâi prin mine însumi la problemele multiple pe care istoria le pune în fie ce clipă înaintea teoriei și după ce aruncam pe hârtie gândirile mele, să le controlez cu ale celor ce cugetaseră înaintea mea la ele, a le întâri prin sprijinul părerilor asemănătoare sau a combate pe acele ce nu-mi păreau a fi nimerit adevărul. Prin acest mod de a lucra, pe de o parte am ajuns a descoperi adevăruri noui, pe de alta a mă ținea în curent cu tot ce se scrisese în această materie și deci aveam înnainte lucruri cugetate mai înnainte de altii ca ale mele, dar pe de altă parte a deosebi bine cele ce eu adăogisem la tezaurul de adevăruri asupra naturei istoriei. Dacă am scris această carte mai întâi în limba franceză și am tradus-o apoi în românește sub titlul Principiile fundamentale ale istoriei, Iași 1900, am făcut-o fiind că în lipsa unei terminologii filosofice proprii românești, ar fi trebuit să înving două greutăți în a ei alcătuire, întâiu acea destul de însemnată a ideilor înseși, după cum acea a învestmântărei lor în scriere, greutate îndoită pe care o înlăturam prin cugetarea și scrierea ei în o limbă cu terminologie filosofică formată. Traducerea pe care o făcui, este însenmată prin intenția de a da în o limbă românească cât se poate de curată idei încât nerostite în această limbă, ferindu-mă cât puteam de neologisme, fără însă a merge prea departe în înlăturarea lor. Volumul meu întâlni o primire foarte călduroasă în toate țările apusene și vr'o 35 de critice, din care unele făcându-mi puternice întâmpinări, mă sileau la răspunsuri care întâriau mai bine în mine însumi ideile ce apăram și le introduseiu și în cugetarea europeană. În țară, bine înțeles, mișcarea deșteptată prin volumul meu fu foarte restrânsă. Apăru o singură critică a D-lui Floru în Convorbiri literare [102] , care însă, în deosebire de criticele străine care combat numai opera, nu și persoana, este văpsită cu o nuanță personală ce avea aerul de a-mi da lecție, din înălțimea mărimei criticului. Tot pe atuncea, prietenul și la fel cugetătorul logicean profesor la Univ. din Friburg im Breisgau H. Rickert [103] scotea un volum «Die Grenzen de naturwissenschaftlichen Begriffsbildung [104] , pe care criticându-l la lumina principiilor puse de mine, la temelia științei istoriei, îmi întări și mai mult convingerea că pusesem mâna pe adevăr prin deosebirea fundamentală a faptelor universale în fapte de repetare și în fapte de succesiune prin sprijinirea, că numai faptele ce se repetă pot fi supuse noțiunei de lege, că faptele succesive pot da naștere la idei generale absolut neapărate constituirii unei științi, numai celor de serii, care se desvoltă în timp, și sunt alcătuite din fapte ce nu se repetă nici odată și ele înseși nu se reproduc nici când în chip identic în cursul timpului, că legătura care dă naștere ideilor generale de repețire, legilor, este generalizarea, pe când în serii ea este reprezentată prin cauzalitate, că de aceea numai istoria este o știință adevărat explicativă, pe când științele de legi urmăresc numai constatarea faptelor și a legilor, fără a căuta să le dea explicarea decât în chip excepțional și are mai departe un număr foarte mare de idei zămislit din aceste concepții de temelie. Articolul I contra lui Rickert apărut în Revue philosophique [105] a lui T. Ribot [106] din Paris în 1900, iar al 2-lea după ce ieși și partea a doua a studiului lui Rickert, în Revue de Synthèse historique [107] a lui H. Berr, 1902. Această din urmă revistă fusese întemeiată în 1900, un an după apariția cărței mele Les principes fondamenteaux și directorul ei îmii scrise o scrisoare foarte măgulitoare, rugându-mă să colaborez la ea, ceea ce am făcut de atunci înainte cu cea mai mare stăruință, revista trebuind să grupeze în jurul ei pe toți acei ce se interesau de partea teoretică a istoriei. O mai mare distincție trebue ca să-mi aducă cartea mea Les principes fondamentaux, anume alegerea mea de corespondent al A cademiei științelor morale și politice din Paris, în anul 1900. Datoresc mult această mare cinste lui Alfrel Rambaud, care mă prețuia mult dela colaborarea mea la Histoire générale. Prin această alegere mă înnălțaiu în proprii mei ochi și mă convinseiu că natura pusese în creierii mei o putere de cugetare neobișnuită, dar bucuria mea cea mare, nesfârșită, provine din razele ce se răsfrângeau din această alegere asupra Universității din Iași, precum și asupra țării și poporului meu; căci eram singurul Român ce puteam adâoga la titlurile mele și acel mult răsunător de corespondent al Institutului din Franța. Înnaintea mea fusese principele Gheorghe Bibescu, cu care eram foarte strâns legat: el ajunse chiar membru asociat al Institutului, însă această înnaltă poziție științifică — cea mai înaltă pe care un străin o poate dobândi în Franța — o urcase Bibescu mai mult prin generoasa lui împărtășire la războiul din 1871 și prin aceea că era mai mult Francez decât Român. El vorbea de abia românește, și prin graiu ca și prin simțire era Francez. El scrise amintiri din timpul războiului în un stil strălucit și cu o căldură neobișnuită a inimei, pentru care se împrumuta pagmi întregi din ele într'un roman al său. În țară, această veste deșteptă o mișcare neobișnuită și Secretarul general al Academiei d. D. Sturza amintea în raportul său pe 1900 despre marea cinste ce se făcu Academiei și poporului român prin alegerea mea de corespondent al Institutului. În 1900 trebuia să mă duc la Paris spre a mulțămi în persoană Academiei ce mă alesese și a face în ea prima mea comunicare asupra subiectului La Psychologie et l'histoire, una din primele scrieri care atinsese această întrebare. Tot atunci se țineau la Paris 2 congrese, acel de istorie comparată, la care făcui de asemenea o comunicare L'hypothese dans l'histoire [108] , în care făceam eu cel întâiu deosebirea între modul de verificare al ipotezelor privitoare la faptele generale și acel la faptele individuale. La congresul de învățământ superior făcui o comunicare asupra nevoii de a se introduce cursuri de teoria istoriei în Universități [109] , arătând că numai așa se va putea pune capăt anarhiei ce domnește în concepțiile asupra naturei și a metoadelor în istorie. Un scriitor ungur sau mai bine zis un muzicant amator și de scrieri istorice publicase tocmai în vederea congresului de istorie din Paris un volum intitulat Roumains et Maghyars devant l'histoire, Paris 1900, pe care-l împărți gratuit la toți membrii congresului. Mă puseiu îndată să-i răspund pentru a paraliza înrâurirea pe care Rösler voia s'o pună în lucrare asupra membrilor congresului și scriseiu o broșură în destul de cuprinzătoare care sprijinea teza stăruinței Românilor în Dacia traiană, protivnică celor susținute de Unguri asupra părăsirii ei [110] . Și eu o împărții tuturor membrilor congresului și o mai trimeseiu și tuturor oamenilor de samă din deosebitele țări europene. Această chestie a rupturilor dintre Unguri și Români o atinsesem întâi în Teoria lui Rösler și în străinătate în ediția franceză a acestei cărți Les Roumains au Moyen-âge precum și în mai multe articole din Revue historique, citate mai sus. Revenisem aasupra ei cu prilejul serbării mileniului maghiar prin un articol publicat în Revue de Géographie [111] a lui Drapeyron [112] : La Roumanie et la Hongrie a l'occasion du Millénium maghyar 1896 [113] . Mai revenii asupra subiectului în 1902 în revista La Renaissance latine [114] a principelui Brâncoveanu: Roumains et Hongrois [115] . În deobște combaterea teoriei părăsirei Daciei fu întreprinsă de mine, după Petru Maior [116] , pentru întâia dată, și astăzi pot spune cu mulțămire că toate mințile nepreconcepute admit stăniința Românilor în Dacia. Bine înțeles, că pe Unguri nu-i poate convinge nimeni să scrie, că au interes de a nu fi convinși. IX [ modifică ] De abia sfârșisem cu Principiile fundamentale ale istoriei și-mi puseiu în gând să explic aceste principii la o lucrare de istorie pragmatică. Încât de pe când scriam Istoria Românilor și ajunsesem la alegerea lui Cuza Vodă, mă gândeam să scriu odată viața și domnia lui, pentru a pune în lumină o personalitate, care după puținele lucrări ce știam despre dânsul, îmi apăruse ca mare și însemnată. Unindu-se acum această dorință cu aceea de a pune în practică principiile mele teoretice asupra chipului de a scrie istoria, mă apucai de așternut pe hârtie faptele domnitorului care răsărea tot mai mare sub pana mea, cu cât înnaintam în cercetările mele. În această lucrare [117] , căreia trebuea să'i jertfesc patru ani (1899—1903), m'am călăuzit de principiile seriilor istorice, urmărind nașterea, creșterea și ajungerea unor șiruri de fapte care conduceau toate la un rezultat mai mult sau mai puțin statomic, unul din ele găsindu-și capătul în urma formației desăvârșite, altele poposind numai câteva pe calea timpului, pentru a se pregăti de acolo spre o mare desvoltare. În capitolul introductiv redau seriile și modul cum ele s'au înfăptuit și rezultatele la care am ajuns. Scrierea e întemeiată pe un foarte bogat material de documente, așa că acesta fu aproape istovit; cel puțin în ceea ce privește documentele cunoscute, așternui o expunere a timpului în care această domnie și-a desfășurat inelele, din care răsărea pe deplin măreția faptelor îndeplinite și rodnicia lor pentru desvoltarea viitoare. Urmând sistemul stabilit de mine, că istoricul trebue să se abțină pe cât se poate mai mult de la judecarea evenimentelor și a personalităților, prin mijlocirea cărora ele se îndeplinesc, putui atinge toate întrebările și expuseiu toate împrejurările fără nici o umbră de părtinire, și nu mă temuiu deci de loc de frica ce mi-o arătau prietenii, că mă apucam de scris istorie contimporană. Lucrând totdeauna numai cu fapte stabilite, pe cât era cu putință, mai conform cu adevărul și cu spusele înseși ale personagiilor ce le săvârșeau, lăsasei asupra faptelor și oamenilor răspunderea, pe care nu o formulam nici odată cu judecăți personale. Efectul acestei scrieri a mele asupra cugetului țării fu de tot covârșitor. Ea deșteptă pe criticii mari pentru figura înfăptuitorului României moderne, care amenința să fie acoperită prea timpuriu cu valul uitării. Dările de samă asupra Domniei lui Cuza Vodă (așa se întitulau cele 2 vol. ale mele consacrate lui), umplură. ziarele și revistele din care mai ales aleg pe acea lungă, dreaptă și frumoasă a regretatului profesor Anghel Demetrieseu publicată în Convorbiri Literare [118] . Efectul scrierii mele și întoarcerea gândului poporului român cătră Cuza Vodă se văzu chiar îndată după răspândirea ei. Grigore Ghica Deleni, coborîtor dintr'o mare familie boierească, clasă ce nu prea avuse temeiu de a fi mulțămită cu Domnia lui Alexandru Cuza, luă inițiativa rădicării unei statui mareluî Domnitor, mărturisind în o scrisoare cătră mine, publicată în Arhiva de Iași [XIV, 183] [119] , că gândul spre aceasta îi răsărise din cetirea cărții mele. Cât însă mă mâhni împrejurarea că subscripția mergea foarte slab, deoarece era combâtută de guvernul liberal, sub d. D. Sturza, cel mai mare dușman al lui Cuza Volă, care avea chiar aerul de a da a înțelege, că asemenea întreprinderi nu ar fi fost bine văzute în sferele superioare. Această părere se întări încă prin faptul, că D. Grigore Ghica, supunând M. S. Regelui inițiativa ce o luase, M. S. îl sfătuise să nu recurgă de loc la oficialități și să caute ca rădicarea acestui monument să se facă numai prin subscriere privată. Și guvernul conservator care urmă celui liberal nearătându-se mai dispus de a tolera subscrisul, se înrădăcină în gândul publicului că rădicarea unui monument întemeitorului Româmei modeme era rău văzută de curte și palat. După 6 ani de o stăruitoare muncă, abia se adunase vr'o 70.000 de lei. Dar norocul vru ca sculptorul italian Rafael Romanello [120] din Florența, căruia comitetul se adresase pentru a executa statuia, să fie un artist tot atât de mare, pe cât de desinteresat, și el se primi a executa monumentul pentru un preț, care depășia cu puțin suma adunată. Guvernul liberal văzând că nu a putut împiedeca facerea monumentului, se hotărî să lovească în alt chip amintirea lui Cuza Vodă, anume împiedecând așezarea lui în piața Unirii, cea mai centrală a Iașului și totodată aceea care prin numele ei și prin tradiție lega de dânsa amintirea celui mai mare act al Domniei lui Cuza: Unirea efectivă și reală a țărilor române. Am povestit aiurea toate peripețiile prin care nici această chestie și luptă energică și mohorîtă pe care o duseiu sprijinită în momentele de desnădejde de soția mea, Riria [121] , pentru a face ca la sfârșit să înving toate piedicile și pe partidul liberal și intrigile din comitet și să fac ca statuia să se înalțe în o formă mai măreață încă în Piața Unirii. Mai ales minunată fu izbânda repurtată de soția mea, care distruse legenda cu opoziția Capului statului contra sărbătorii marelui dispărut, în urma căreia M. S. [Regele Carol I] subscrise chiar suma de 20.000 de lei pentru fondul monumentului, spre marele năcaz al partidului liberal. Din această luptă reiese pentru desvoltarea ideilor mele dovada, cât de mult țineam la realizarea adevărului istoric, cât de mult mă revoltasem la ideea că meritul și gloria adevărată să fie întunecată de intrigi și invidie, și cât de mare îmi fu bucuria, când văzui toate uneltirile puse la pământ și falnicul monument al lui Cuza Vodă tronând în mijlocul Iașului, pe singurul loc pe care istoria i-l pregătise. Este o foarte interesantă serie istorică acea care plecase de la seria domnului Cuza Vodă până la întruparea marelui domnitor, în monumentul menit să'l veșnicească. În timpul când scrisesem lucrurile înșirate mai sus, făcusem mai multe călătorii, atât în țară cât și în străinătate, care deveniră fie care din ele, un izvor pentru pana mea. Înzestrat, cum am arătat mai sus, cu darul de a-mi întrupa cugetarea în icoane, descrierile acestor călătorii, precum și alte întipăriri din natura mai mici și mai concentrate, îmi dădură prilejul de a arăta o altă parte a însușirilor mele intelectuale, acele de seriitor și de stilist care răsar și din scrisul consacrat istoriei, ba chiar și din acele de filosofie sau mai bine zis de știință a istoriei. Asupra acestui din urmă, observ că o antologie a prozatorilor francezi sau străini ce au scris franțuzește, m'a cuprins și pe mine în numărul acelora vrednici de a fi citați ca exemple de proză limpede și frumoasă în limba franceză. Volumul meu, Amintiri din călătorie (Iași [122] ) și multe mici tablouri din natură publicate în Românul Literar [123] și în Arhiva [124] , dovedesc această destoinicie a mea în încrederea descriptivă și mai ales este însemnată o altă însușire ce se observă la una din aceste descrieri «O excursie la Karlsbad», în care predomnește un humoresc și un comic din cele mai puternice. Aceeași notă comică se resfrânge în o poemă eroi-comică Rața lui Burlă [125] în care îmi bat joc de lupta cea strașnică între 3 filologi de samă: Burlă, Hasdeu și Cihac de la etimologia cuvântului rață [126] . Multe fuseseră izvoarele ce'mi adapaseră mintea, numeroase și bogate erau florile ce răsăriseră în grădina îmbelșugat stropită. Altă direcție a minței mele, asupra căreia vreau să atrag luarea a minte, este acea critică. Înzestrat cu un bogat strat de idei nu se putea ca ele să nu reacționeze în critica operilor străine, când ele se ciocneau cu ale mele, pe care după repetate recugetări, le socoteam de singurele adevărate. În câmpul cel întins al criticii mă avântaiu încă de la primele mele încercări, așa ca studiul asupra Istoriilor civilisației [127] , în care mai ales răspingem teoriile lui Buckle. Apoi în multe alte articole, în care elementul critic juca un rol mai mult sau mai puțin întins. Așa și studiul asupra, Învățământului școlar [128] , în Teoria lui Rösler [129] , în comparație dintre doi istorici ai lui Mihaiu Viteazu: Bălcescu și Teutschländer [130] , în studiul asupra lui Iuga Vodă, în care răspingeam părerea lui Onciul despre identitatea celor doi Iuga, identitate la care la sfârșit și el însuș reaunță în critica originii numelui de Arges după Hasdeu; în critica cea distrugătoare a unei încercări neisbutite de Istorie a Românilor de I. Șoimescu [131] și în mai multe altele. Dar critica mea nu se mârgini numai la scrieri românești. Ea se întinse în curând și la cele strâine, unde bine înțeles că răspunderea era mai mare și întreprinderea mai grea. Cu toate aceste isbutii tot așa de bine și articolele mele care atacau mai mult sau mai puțin celebrități europene, fură primite de marile reviste franceze și germane cărora le trimeteam, ba care adese ori îmi erau cerute de directorii lor. Așa, în afară de critica lui Rickert, de care am vorbit și mai sus, am înserat pe rând în marea revistă franceză «La Revue critique» diriguită de D. Arthur Chuquet, membru al Academiei morale și politice din Paris la care și eu eram corespondent, o critică contra cărții lui Gustav le Bon, Lois psychologiques du développonent des peuples [132] ; contra lui G. Tarde și a scrierei lui La logique sociale [133] și în contra lui Labriola, Es sai sur la conception matérialiste de l'histoire [134] . Tot pe atunci apărând o nouă istorie universală, concepută din punct de vedere geografic, acea a lui Helmolt [135] 1902, scrisei în contra acelui sistem absolut falș, care voia să trateze istoria după țări și regiuni geografice, fără a mai lua în privire cronologii, o critică foarte desvoltată în La Revue de Synthèse historique [136] . Obiectivul principal însă al criticilor mele era tot marele logician H. Rickert [137] , care închipuia în acel răstimp o nouă teorie, aceea a valoarei, pe care o criticam în limba franceză în La notion de valeur en histoire [138] în La Synthèse [139] , apoi în limba germană în Deutsche Litteratur Zeitung 1906 [140] . Cu prilejul acestei primiri a criticei mele în marea revistă germană, bag de samă că această revistă nu primea de obiceiu decât articole de critică, scurte, cum fac în La Revue critiquw [141] din Paris. Pentru mine mi-au facut o excepție, publicând articolul meu, Der Wertbegriff in der Geschichte [142] , care cuprinde vreo 50 de pagini, în 4 numere consecutive, în fruntea revistei. Și mai tot deauna revistele străine, pentru a nu vorbi de cele din țară, unde lucrul se înțelege mai ușor, îmi publicau și'mi publică articolele totdeauna în fruntea numerelor în care apar. X [ modifică ] Pe mine mă interesase totdeauna viața economică a societăților și în Istoria Românilor introdusesem pretutindenj, unde trebuea, cercetări în această îndreptare, fiind chiar cel întâiu care căutasem să pun în legătură desvoltarea poporului român cu starea lui economică. În domnia lui Cuza Vodă revenii cu mai multe amânunțimi asupra chestiei rurale, ajungând la rezultatul că totul revine în această privire și mai ales la dovedirea că țăranul chiar în epoca cea mai degradată a căderei lui, tot păstrase o legătură oare care cu pământul pe care cândva îl stăpânise. Dar încă înnainte de a scrie Istoria Românilor publicasem în Convorbiri Literare [143] în anul 1872 un studiu asupra Reformei asezămintelor noastre [144] , în care mă ocupasem și de problema economică. Această materie am reluat-o în forma de mici articole separate care se opreau asupra întrebărilor de căpetenie ale economiei noastre, în gazeta politică Steaua României [145] 1880 și care articole fură apoi întrunite în un volum și publicată sub titlul Studii economice 1881, Craiova. În toate aceste studii atât mai vechi, cât și mai noui pătrunde mai ales ideea nevoii de a rădica agricultura noastră, izvorul cel de căpitenie al bogăției noastre naturale, și ca un corolar neapărat acea a rădicărei stărei țăranului român pe care istoria ni'l arată pe de altă parte ca fiind căzut tot mai adânc sub călcâiul claselor conducătoare. Asupra acestor idei am revenit și stăruit fără încetare în tot cursul carierei mele, căutând să lărgesc și să adâncese patul în care ele curgeau. Ce mă mișca mai ales, era nedreptatea cu care fuseseră tratați țăranii în cursul veacurilor. Capitolele pe care le-am consfințit soartei lor vitrege în Istoria Românilor sunt din cele mai bune părți ale scrierii mele. Așa este capitolul Mihai Viteazul și Românii Ardealului, în care reiau istoria poporului român de peste munți, care rămăsese numai ca pătură țăranească, de la căderea lui sub Unguri până pe vremile eroului muntean, expunând toată seria cea lungă și dureroasă a căderii fraților noștii sub apăsarea celor 3 nații domnitoare ale Ardealului. Tot așa am stăruit mult asupra apăsării păturii țărănești din partea lui Mihai Viteazul, netemându-mă de loc de lovitura ce aduceam prin aceasta unui mare nume din Istoria Românilor și necăutând să acopăr adevărul sub mantia înșălătoare a unui patriotism nepotrivit; căci mie îmi stătea mai mult la inimă soarta păturei celei mai bogate a poporului român de baștină decât strălucirea unuia din reprezentanții neamnlui întreg. În acelaș volum (al III-lea al ediției I-a, al IV-lea al ediției II-a) revin asupra chestiei țăranilor în totalitatea ei, în capitolul Starea Țăranilor, în care arăt cu o bogată documentare pricinele care aruncau tot mai mult elementul țărănesc în ghiarele proprietarilor mari. Dar nu numai în istorie m'am ocupat cu chestia țărănească, ci și ca chestie socială în deosebite articole de ziare și de reviste. Așa în articolul Mijloacele de îndreptare a țărănimii noastre, publicat în Arhiva 1907, publicat după cumplita răscoală din acel an. Eu văd mijlocul nu atât în împărțirea de pământ, cât în încurajarea arendărilor obștei și în desăvârșirea cultivării pământului, care să pună pe țăran în stare de a se îmbogăți, pentru a putea cumpăra el însuși pământ. Atrăgeam mai ales luarea aminte asupra primejdiei împărțirei de pământ din partea statului, fără nici o garanție de bani și de dări, așa ca el să încapă numai în mânile ceior destoinici. În orice caz tendința mea fundamentală era pentru reducerea prea întinselor latifundii, în care se împarte mai bine de jumătate din pământul cutivabil al țării, dorind ca aceste întinderi să încapă în mânile celor ce chiar singuri îi prețuesc valoarea prin acea că'l cultivă singuri; dar deosebirea între mine și economiști era că eu vroiam ca pământul latifundiar să încapă în mânile acelora ce ar avea dreptul a'l poseda prin hărnicia lor, iar nu la toți fără deosebire, așa ca să fie mai mult părăduit decât împărțit. Prin punerea în putință a țăranilor de a cumpăra pământ mărindu-și venitul cu arendările, s'ar ajunge cu încetul la desfacerea latifundiilor și la strângerea clasei proprietarilor mari, cari în o țară agricolă este tot deauna o ră întocmire socială. Căci nu este îndestulător ca să se sporească și întărească proprietatea mică. Este neapărat ca cea mare să fie redusă, așa ca să nu mai fie boieri și țărani, ci proprietari care să'și cultive ei singuri, nu numai decât cu brațele lor, dar prin îngrijirea, lor, pământul posedat de ei. Este o întocmire primejdioasă și păgubitoare, ca marii proprietari să posedă întinderi nemăsurate de pământ pe care'l arendează, iar ei trăiesc în țări străine storcând pământul țării prin cheltueala venitului în străinătate, iar arendașii istovesc și pe țărani de ultima lor vlagă. Iată ideile pe care le-am apărat pururea în ceea ce privește raportul între proprietatea mare și proprietatea mică. În legătură, cu starea economică stau și alte chestii din care cea mai însemnată este cea Evreiască. Nu sunt antisemit, dar nu pot nici măcar gândi de a da drepturi unei mâni de oameni ce și păstrează caracterul strain în țara noastră. Mai ales care nu vorbește românește, ci jargonul cel nesuferit germano-jidovesc. Din acest punct de vedere, am combătut totdeauna, pretențiile exagerate evreești la împământenire și am susținut că singurul mijloc de a-i asimila ar fi de a-i însuși ca Români, pentru aceasta una ar trebui ștearsă deosebirea de religie și deci ar trebui botezați. Nu cer botezul ca o măsură de netoleranță, ci ca o încetare a piedicii căsătoriilor între Evrei și Români. Acestia nu ar putea decât să câștige prin introducerea sângelui Evreu în rasa lor, care le-ar aduce însușiri prețioase, de care Românii sunt mai săraci, ca spiritul de economie, pricepere în afaceri, gustul de întreprinderi ș. a. m. d. Am fost combătut cu înverșunare de Evrei din această cauză imputândumi-se că aș vrea să atentez la religia lor. Mi-am apărat ideile în un articol din anul 1902 din La Renaissance latine [146] , revistă redactată în Paris de principele Const. Brâncoveanu, articol întitulat La Question israélite en Roumanie. Cu acest prilej vrau să povestesc ce mi s'a întâmplat cu Luigi Luzzatti [147] , fost prim ministru în Italia, de origină evreu: cu trei ani înainte publicai cercetarea mea teoretică asupra Istoriei, Les Principes fondamenteaux de l'histoire. Luzzatti mi-a scris o scrisoare plină de căldură, în care mă felicită pentru fericitele mele concepții asupra naturei istoriei și-mi ceru voie să facă o dare de seamă amănunțită asupra cărții mele. Eu cunoscând valoarea lui Luzzatti ca economist, îi mulțămii pentru interesul ce'l arată pentru lucrarea mea. Văzând însă că trec mai multe luni fără ca să apară nici o dare de samă din partea lui, îl întrebai dacă avea de gând a-și îndeplini făgăduiala, pe care o așteptam cu cea mai mare nerăbdare. Nici un răspuns, precum nici la alte 2—3 scrisori ce-i adresai. Ce se'ntâmplase? În acest răstimp publicasem La Question, israélite en Roumanie, în care combăteam pretențiile exagerate ale Evreilor. Din acel moment eu nu mai existam pentru Luzzatti. Adevărurile desvoltate de mine în Principiile fundamentale se stânsese din mintea lui, care înainte de a fi filosof și om de știință, el era Evreu!!! Am revenit în străinătate la chestia Evreiască, cu o altă împrejurare, iar foarte de samă. Izvoare [ modifică ] Arhiva Familiei A. D. Xenopol. NOTE [ modifică ] ^ Textul original, care cuprinde Istoria ideilor mele, este scris de mâna lui A. D. Xenopol, într'un album, format octav, legat în piele cenușie, cu o armătură decorativă de bronz, la mijloc o foiță de sidef, în formă de inimă. Pe prima pagină se găsesc versurile dedicate Ririei. Istoria ideilor mele are 73 pagini, scrise îndesat, cu adaosuri și ștersături, făcute de autor. Probabil că savantul nostru istoric avea de gând să continue firul povestirii fiindcă albumul are încă 84 foi albe, dar mai ales fiindcă istoricul nu ne-a scris nimic despre acțiunea sa diplomatică dela 1913, și apoi mi se pare că istoria ideilor sale încetează prea brusc. ^ „Cum vrei să înțeleg / când iubirea mea-i atât de mare / când mă atrage spre neant / neantul sufletului în care am trăit / pâna'n clipa când te-am cunoscut / Cum vrei să înțeleg?”... Wörishofen, localitate în Bavaria. ^ Nicolae Xenopol, dela 14 Oct. 1912 până la 4 Ianuarie 1914, ministru al industriei și comerțului, în chiar guvernul Titu Maiorescu . ^ Cântec ostășesc vechiu francez, al cărui erou însă nu e învingătorul dela Maliplaquet (Marlborough), ci pe cât se pare, mai curând un cavaler sau cruciat care cade în luptă. Marlborough după cum se știe moare acasă. Cântecul e cunoscut de prin 1563, eroul fiind numit când Malbrou, când Malbrouc sau Malprouc și numai în timpul mai nou greșit Marlborough. Cfr. Meyers Konv. Lex. 1906, vol. 13, pg. 163. (Malb. pleacă în războiu și nu se știe când se va reîntoarce). ^ Roussel are o casă, fără grinzi și căpriori, Rouseel este într'adevăr băiaț bun. ^ La Berlin, între anii 1867—1871. Cfr. scrisorile lui A. D. X. cătră Iacob C. Negruzzi în St. D. L. II. ^ Titlul tezei: De publicanorum societatum historia ac natura iuridicali, Berolini 1871. ^ Constantin François Chasseboeuf Volney, conte, scriitor francez, (* 3 Febr. 1757 Craon-Anjou — † 25 April 1820). A călătorit mult și a descris călătoriile sale (Voyage en Syrie et en Egypte, 2 vol. Paris 1787; Tableau du climat et du sol des Etats-Unis d'Amerique, 2 vol. Paris 1803; Oeuvres completes, 9 vol. Paris 1820). Declarându-se împotriva terorismului lui Robespierre, a fost ținut în închisoare timp de 10 luni. Cartea despre care vorbește A. D. Xenopol are titlul: Les Ruines, ou méditations sur les révolutions des empires, Paris 1791. ^ Cfr. Indice St. D. L. II. ^ Les principes fondamentaux de l'histoire, Paris 1899 și ediția românească: Principiile fundamentale ale Istoriei, Iași 1900. Reprodusă de Arhiva din Iași XII, 1901, p. 424. ^ Robert Radecke, componist, născ. 31 Octomvrie 1830 — † 21 Iunie 1911 Wernigerode; dela 1853 maestru de cor și director de muzică al teatrului municipal din Leipzig; s'a mutat apoi la Berlin, 1863—86, șef de orchestră a operei imperiale. Compoziții pentru orchestră, cor, pian și lieduri. Sau fratele lui Rudolf Radecke, născ. 6 Sept. 1829, fost elev al conservatorului din. Leipzig, din 1859 profesor de muzică în Berlin, unde a murit la 15 April 1893. ^ ...și P . P. Carp. /419/ ^ „Scrie-mi ceva despre împresia care ți-au făcut-o profesorii, și mai ales cei de filosofie. Găsesc că urmezi ceva prea multe ceasuri. Mai la urma urmelor, aceasta este setea care caracterizează pe studenții talentați”. ^ Cfr. nota 11; mai probabil este Rudolf Radecke. ^ Adolf August Friedrich Rudozff, prafesor de drept roman, născ. 21 Martie 1803 — † 14 Febr. 1873 în Berlin; la 1833 profesor definitiv. Are o bogată activitate în specialitatea sa. ^ Titlul corect; Edicti perpetui quae reliqua sunt, Berlin 1668. ^ Cfr. nota 13, pg. 366 în acest vol. ^ Theodor Mommsen, celebru arheolog și istoric, născ. 30 Noemviie 1817 — † 1 Noemvrie 1903 în Charlottenburg. Fost profesor de drept în Leipzig (1848), de drept roman în Zürich (1852), în Breslau (1854) și dela 1858 în Berlin. ^ Ernst Curtius, arheolog și istoric, născ. 3 Sept. 1814 în Lübeck — † 11 Iulie 1896 în Berlin, unde, din 1868, e profesor de istoria veche. ^ Leopold von Ranke, istoric, născ. 20 Dec. 1795 Wiehe-Thüringen — † 23 Mai 1886 în Berlin. Dela 1825 profesor la Universitatea de acolo. ^ Georg Gottfried Gervinus, istoric și istoric literar, * 20 Mai 1805 în Darmstadt — † 18 Martie 1871 în Heidelberg. Are o activitate foarte bogată, a scris între altele Istoria literaturii Germane , Leipzig 1835—1842, în 5 vol.; Principiile Istoriei, Leipzig 1837; un studiu analitic asupra operei lui Shakespeare, Leipzig 4 vol.; în D.ec. 1837 din cauza participării la miișicările sociale naționaliste îndepărtat dela catedră (Univ. din Göttingen) și expulsat, împreună cu Dahl-mann, Albrecht, frații Grimim, Ewald și Weber. Amănunte cfr.: I. E. Torouțiu, Heinrich Heine și Heinismul, cap.: Frământările sociale dintre 1815—1850, pg. 27 și urm. Se pare că A. D. Xenopol greșit crede a fi ascultat și cursurile lui Gervinus la Universitatea din Berlin, deoarece nu ne-am putut convinge că G. ar fi fost profesor la Universitatea din Berlin. ^ Cfr. începutul scrisorii IX A din 10/22. Mai 1871, pg. 362 din acest vol. ^ Richard Karl Lepsius, remumit egiptolog. Biobibl. St. D. L. II pg. 344, nota 6. Convorbiri Literare; anul [II], 1869, pg. [159 și urm.] ^ Încă o dovadă că origina lui A. D. Xenopol nu era cea evreească. Pentrucă la noi, ca și aiurea, numai Evreil îi fac pe cosmopoliții, umanitariștii; intemaționalii, ei care în fond sunt ce mai habotnici în ale lor. ^ Cfr. nota 14. ^ Probabil în scrisoiarea din 12 Aprii 1871 adresată de Iacob C. Negruzzi lui A. D. Xenopol, al cărei sfârșit lipsește (cfr. St. D. L. III pg. 426 și n. 192) ca răspuns la scrisoarea lui A. D. Xenopol cătră I. C. N. din 10 April 1871 (cfr. St. D. L. II pg. 102 și urm.). ^ Cfr. St. D. L. Indice. ^ Cfr. St. D. L. II Indice. ^ Cfr. St. D. L. II ,pg. 129, nota 100 ad. 3. ^ Cfr. St. D. L. II Indice. ^ Cfr. St. D. L. II, introd. XXI, apoi pg. 119, 120, 128, 129. ^ Cfr. nota 27, de aci. ^ La Theorie de l'Histoire, seconde édition des Principes fondamentaux, un vol. de 900 pages, Paris 1908, Leroux. ^ Cfr. și nota 31, de aci. Convorbiri Literare, anul III, 1870 ^ Cfr. St. D. L. II 137, 145. ^ Cfr. St. D. L. II 81, 85, 115, 146. ^ Cogălniceanu — nu, ci: Maiorescu, V. Alecsandri, V. Pogor și Iacob C. Negruzzi. Cfr. nota 14 a, pg. 282 și 283, din acest vol. La argumentele ce le-am adus că lui Eminescu îi revine paternitatea ideii Serbării dela Putna, vom mai cita mărturia unui contemporan, cunoscut prin rigiditatea și seriozitatea sa în tot ce a scris Teodor V. Stefanelli, care spune textual în „Amintiri despre Eminescu” (București 1914): „Eminescu mi-a spus-o singur că el a „clocit” această idee și când l'am întrebat, de ce retace aceasta și nu o spune ca să o știe toți, nu numai cunoscuții săi cei mai de aproape, mi-a răspuns că nu ar fi recomandabil să știe guvernul austriac că Românii din România, adecă supuși străini au propus aranjarea acestei serbări, dar el (Eminescu) a sugerat ideea în maî multe părți, așa ca să nu se mai știe, dela cine anume vine. „Și în adevăr în toate discuțiile și actele privitoare la serbare nu se menționează cine a fost acela care a venit cu ideea. În scrisoarea sa adresată lui D. Brătianu, Eminescu rămâne consecvent, numai ca să nu sufere serbarea. De altfel și modestia prea cunoscută a lui Eminescu ne explică dece nu-și asumă el ideea serbării (pg. 105). Cuvântare festivă la mormântul lui Ștefan cel Mare, Iași, 1871, publicată și în Conv. Lit. 1871 (IV). ^ Cfr. nota 16, pg. 283 din acest vol. ^ Jos. L. Elzear Ortolan, jurisconsult francez, despre care A. D. Xenopol pomenește în cea dintâi scrisoare cătră Iacob C. Negruzzi (Berlin, 1 April 1868); cfr. St. D. L. II pg. 9 și notă 1. ^ Ioan M. Melik, * 15 August 1840 — † 29 Ianuarie 1889; membru în Junimea din 1865, primul administrator al tipografiei Junimii. Om tăcut și muncitor, scriind numeroase cărți, fără însă să publice nimic în Convorbiri Literare. A fost un devotat membru al societății, fără să ceară pentru dânsul vreodată avantaje, situați., la care totuși ar fi putut râvni, subt guvernele prietenilor săi politici. ^ Înregistrăm aci întreaga activitate a lui A. D. Xenopol la Convorbiri Literare, începând cu anul 1869—1901, din care se va vedea că lista studiilor și articolelor sale este mai bogată, decum o arată A. D. Xenopol sub aceste câteva titluri. Textul cu litere cursive înseamnă titlul lucrării, cifra romană — anul din Convorbiri Literare, iar cifra arabă, pagina în care începe lucrarea: Cultura națională II , 159, 181, 194, 210, 231, 247, 261, 280. — Istoriile civilizațiuinii, III, 105, 121, 145, 164, 203, 217, 235, 251, 281, 293, 309. — Studii asupra stârii noastre actuale: partea întâia IV, 1. Raportul nostru cu Romanii. 121. — Reforma așezămintelor noastre V, 117 — Despre învățământul școlar în genere și în deosebi despre acel al istoriei 233, 285, 316. — Starea noastră economică XI, 7, 41, 102 , 117.— Opul lui Guinet „La creation” IV, 177, 195, 206, 223. — Tratat de economie politică de Stat 273. - Cronica Hușilor de Episcopul Melchisedec 373. — O înscrip țiune dela Neamțu 248 — Conferința d-rei Dunca asupra femeei 214.—Cuvân tare festivă ținută cu ocaziunea serbării la Mormântul lui Ștefan cel Mare V, 186.— Notițe istorice VI, 134. — O corespondență literară între Eliade Rădulescu Șt C. Negruzzi 177. — Mișcarea literară în România liberă 67. — Ceva despre litetura populară 174. — Despre „Convorbiri Economice” de I. Ghica 31. — Fulga, roman de Gr. H. Grandea 324. — Cronicile României, ed. II a lui Cogălniceanu 279. — Despre epigramă VII, 285. — Povești pentru copii, traduse, dare de samă 429. — Studii asupra vechilor noastre așezăminte VIII, 137, 182, 214. — Herodot în raport cu istoria noastră 465, IX, 64 — Mica bibliotecă ilustrată pentru copii VIII, 444. — Patimile junelui Werther în traducerea lui B. V. Vermont 414.— Privire asupra monedelor și medaliilor române de D. A. Sturza IX, 405. — Încercări asupra versului român 105, 127. — Despre Rumänische Studien ale lui Rösler 159, 220. — Baza geografică a istoriei Românilor 359.— Strabon în raport cu istoria noastră X, 216. — Istoria resbelului de 30 de ani, tr. după Schiller de G. de Lens 38. — Despre cartea „N. Balcescu” a lui Gr. G. Tocilescu 71. — Hamlet al lui Shakespeare în traducerea lui Adolf Stein XI, 273 — Criticismul 260. — Panteismul XII, 248. — Psihologia în liceu XIII, 163.— Răsboaele dintre Ruși și Turci și influența lor asupra Românilor XIII, 51, 125, 190, 235, 385. — Două scrieri asupra lui Mihai Viteazul: Bălcescu și Teutschländer XIV, 41.— Studii asupra pozițiunii geografice a Românilor XV, 385.— Politica franceză în Orient 85 — Istoris critică a Românilor de Chebapei 352.— Căteva scrieri istorice 475. — O chestiune economică XVI, 220. — Despre studiul lui I. Negrea asupra lui Gh. Asachi 401,— Mehadia, impresiuni de călătorie XVII, 376, 438, 453. — Lecțiunea de deschidere a Cursului de Istoria Românilor la Universitatea dela Iași 300. — Idealismul și realismul 75.— Țăranii sub Mihai Viteazul XX, 695. — Justiția sub Fanarioți 1058 — Constantin Hangerli în Muntenia XXV, 1001 — Istoria literaturii române în sec . XVIII de N . Iorga XXXV, 948. ^ Cfr. nota 100, pg. 133, în acest vol. ^ Henry Charles Carey, * 1793 în Filadelfia — † 13 Oct. 1879; fiu al lui Mattheu Corey (1760—1839), irlandez refugiat în America din cauza persecuțiilor politice, a activat, câtva timp împreună cu tatăl său în institutul de editură, pe care l-au întemeiat și l-au adus la o înflorire invidiată. Mai târziu H. Ch. C. se dedică studiilor din domeniul economiei naționale și politice își publică o serie de lucrări, cari îi asigură repede un renume unverisal. Cele imai de seamă scrieri ale lui H. Ch. Carey sunt: Principles of political economy („ Principii de economie politică" , Filadelfia 1837—40, 3 vol.) și Principies of social science („Principii de sociologie”, F. 1858—1860, 3 vol.). A. D. Xenopol a luat contact cu lucrările lui Carey prin intermediul limbii germane, în care apăruseră în traducere: „Lehrbuch der Volkswirtschaft und Sozialwissenschaft („Manual de economie națională și de sociologie”, München 1866), și Sozialökonomie („Economie socială”), Berlin 1866. Îndemnul va fi venit pentru A. D. Xenopol dela profesoiul Eugen Dühring, care este un mare aderent al principiilor lui Carey ocupându-se de ele în două lucrări: E . Dühring: Careys Umwälzung der Volkswirtschaftslehre („Revoluția lui Carey în principiile de economie națională”, München 1865) și: Wie Verkleinerer Careys („Detractorii lui Carey”, Breslau 1867). Dealtfel însuși A. D. Xenopol pomenește și într'o scrisoare (Berlin, 19 Ian. 1870) cătră Iacob C. Negruzzi că audia cursurile lui Dühring; „Mai dăunăzi auziam aice pe Dühring, un cap minunat, vorbind asupra lui Buckle, Draper și Comte” etc. Cfr. St. D. L. II, pg- 62, nota 141. ^ Friedrich List, economist german, * 6 Aug. 1789 Reutlingen — † 30 Noemvrie 1846 Kuffstein. Profesor de economie politică, din cauza ideilor sale democratice avansate, a trebuit să-și părăsească slujba. La 1820 ales deputat, la 1821 a fost indepărtat din parlament din cauza luptei sale dârze împotriva unor stări rele administrative și judiciare; la 1822 a fost condamnat la zece luni temniță grea. După multe suferinți și peripeții a emigiat în America, unde a desfășurat o bogată activitate în domeniul economiei politice. A scris între altele: „Das nationale System der politischen Oekonomie”, Stuttgart 1840. Înapoiat în patrie, a fost un însuflețit luptător pentru o sinceră alianță între Marea Britanie și Germania și potrivnic al barierelor vamale între popoare. ^ În anul 1882. ^ Filosoful Vasile Conta a fost Ministru al Culitelor și Instrucțiunii Publice dela 20 Iulie 1880 — 10 April 1881, în cabinetul lui I. C. Brătianu . ^ Cuvintele cuprinse în parantese patrate reprezintă locuri goale în manuscriptul lui A. D. Xenopol. Completările făcute de noi, sunt după deducțiunile din text. Articolul lui Titu Maiorescu „Literatura Română și Străinătatea”, în care pomenește de „mai multe scrieri istorice apărute în România" și în care T. M. insistă asupra lui „Șincai, Petru Maior, N. Bălcescu, Laurian și M. Kogălniceanu”, s'a publicat în Conv . Lit. 1882 pg. 401 și urm., deaceea; ^ Ibid. ^ ... „până la” [1881], cu anul completat de noi în ms. lui A. D. X. ^ a. D. Xenopol, Răsboaiele dintre Ruși și Turci și înrâuriea lor asupra țâriloi române, Iași 1860, 2 vol. ^ Colaborarea lui A. D. Xenopol la Conv . Lit. încetează în anul 1901. Răceala însă se produce din causa politicei; A. D. Xenopol, intrase în partidul Roșiilor; și totuși acest oropsit Titu Maiorescu n'a ezitat să-l aibă pe Nicolae Xenopol în cabinetul său , ca Ministru al industriei și comerțului; cfr. nota 253, pg. 311, în acest vol. ^ Andrei Vizanti („groaznicul Veisa”, St. D. L. III, 380), adversar înverșunat al lui Titu Maiorescu; A. V. a făcut parte din comisia de judecată a lui T. Maiorescu, pentru că acesta ar fi risipit banii statului dând burse pentru străinătate generației de tineri, care avea să fie mai apoi gloria culturii și literaturii românești. Ceea ce însă nu-l oprește pe Andrei Vizanti, judecătorul lui Titu Maiorescu, să comită cu adevărat fraude și apoi să fugă în America, pentru a scăpa de rigorile legii. Cfr. și nota 57, pg. 430 din St. D. L. III. Din faimoasa comisie de judecată făcea parte și evreul botezat și răsbotezat George Missail, recte Avram sin Moise Leiba Roșu sin Dreicop Burăh, și rubedenia lui A. D. Xenopol, Emil Costinescu și Nicolae Fleva. Probabil spiritului de dreptate al acestor doi din urmă se datorește verdictul în favoarea lui Titu Maiorescu. ^ 1883. Ministiu al cultelor și instr. publice, fiind P. S. Aurelian. ^ Iași 1884. ^ Ibid. ^ Cfr. nota 10. ^ A. D. Xenopol, Domnia !ui Cuza Vodă, Iași, 2 vol. Tipografia editoare „Dacia” P. Iliescu & D. grossu, 1903. ^ I. Laur — A. D. Xenopol, poezii în Arhiva: Astrele; Cântec; Lacul (în formă antică); Poveste și realitate; Lângă mare; Părâul (V 81, 319). — Au trecut; Oprește-te, gândule! Iubire; Bradul; Grădina bătrână; Portret; Gurița afumată; Fără nume; Adaos la portret (V 208). — Lângă foc (V 304). — Vlad Țepeș (poemă), I) Năvălirea, II) Lupta, III) Ospățul (V 438). — Urzirea dorului, Rouă! Sărutarea! Teiul; Planetul; Cântec (V 648 , 684). — Unei artiste (Pour toujouns) (VI 62, 205, 313), — Anotimpurile; Picătura; Apus-Răsărit; În formă antică (VI 446). — Frasinul (VI 581). — Dunărea; Unui gros înamorat; Pivniței de la Klosterneuburg (VII 200). — Departe; Tovarăș de drum; Amor adânc; Iubire; Vântul; Dacă ar fi să uiți (VII 292). — Din vremuri vechi (VII 437).— Anii trec! La A. (VII 576). — La o roză în pahar (VII 660). — Furtuna (VIII 96). — Curcubeul (VIII 156). — Anii (VIII 1327). — O, suflete amarîte -(VIII 466). — La E.; Întunecime (VIII 679). — Singurătate (X 246, 343). — Dorul vieței; Pe lac; Liniște (X 597). ^ Rama — A. D. Xenopol, versuri în Arhiva: Ție spre neuitare (XII 27).— Psalm (XII 330). — Despărțiți; Inimă și natură; Răzbunare; Reînviere; Roua; Floarea; Iubirea; Versul; Inifinituri; Vei dispărea (XIII 383).—Stângerea soarelui; Întrebare; Vestea; Furtuna; De-abia găsită, te-am pierdut; Pe raza gândului; Cocoarele; Întâlnire; Durere; Muntele (XII 435). — Prigonire; Ochiii Valul; Răcoare XIII 40). — Brazii; Durere; Asfințit; Prigonire; Te iubesc; Fund de suilet; Fund de mare (XIII 147). — Maria Magdalena (legendă) (IX 286). ^ Teodor Șerbanescu, Unde ești?, yeiisuri, în Conv . Lit. 1871, V 151—2. ^ Cfr. St. D. L. I : Indice. ^ Născut 27 Febr. 1834 — † 22 Noemvrie 1910. ^ Cfr. n. 67/8. ^ Dimitrie Onciul * Straja (Bucovina) 26 Oct. 1856 — † 20 Martie 1923 București. E vorba de postul de profesor la Școala Normală din Cernăuți. ^ Titu Maiorescu îl anunța telegrafic pe D. Onciul la Cernăuți, că a fost recomandat cu unanimitate profesor de istorie la Universitaitea din București. Textul telegramei se va publica în vol. V din St. D. L., care va cuprinde între altele și un număr de câteva sute autografe de D. Onciul. ^ Primul volum, de care pomenește A. D. Xenopol, câteva rânduri mai jos a fost precedat de „Une collection de lettres de Philippe de Maizières (Notices sur le ms. 499 de la bibl. de l'Arsenal), Paris 1882, 36. [Extrait de la Revue historique, tome XLIX, 1892], și se numește: „Philippe de Mézières 1327— 1405 et la croisade au XIV-e sièle”, Paris 1896, 557 pag. (Bibliothéque de l'école de Hautes études. Sciences philologique et historique. Cent. Dixième fascicule). Cfr. Barbu Teodorescu: Bibliogiafia Operelor lui Nicolae Iorga, București 1931. ^ A. C. Cuza, Despre Poporație, statistica, teoria și politica ei. Iași 1899; idem București 1924. Este monumentala operă, împotriva căreia socorii Sărindarului porniseră, pe vremuri, ofensiva de distrugere, nu a lucrării înseși, ci a creatorului ei, sfârșind, ca toate campaniile pătimașe, printr'un lamentabil și ridicol bluf de presă. ^ Calistrat Hogaș, Amintire din o călătorie, Arhiva IV 243 și urm.; V 61 și urm.; XII 506 și urm.; XIII 43 și urm. — Petrecerile la țară (din conferințele societății universitiare); Arhiva XII 193 și urm. ^ Asachi , revistă științifică literară, Piatra, 10 Aprilie 1881 — 10 Febr. 1885. Comitetul de redacție: Dr . D. Cantemir, I. Negre, Victor Dogariu, L. Radu și V. C. Buțureanu. În comitetul de redacție intră și C. Hogaș (10 Mai 1881). ^ I . Tanoviceanu: Un zapis curios. Tipuri și obiceiuri din secolul trecut (XVIII) I. 51. — Eduardo Cimbali — Il non intervento. Studio di diritto internazionale. Roma. I. 80. — Două specimene de geografie, (notiți), I. 575, — Alexandru Pretorian. — Noul Cod comercial făcuit pentru uzul ori-cărui comerciant (dare de samă). I. 755—Suirea pe tron a primului Ghika. II. 79. — Câteva notițe bibliografice asupra cronioarului Ioan Neculce, (notiți). II. 330. — Un document prețios de limbă, II. 437. — Începuturile Cantacuzineștilor în țările românești și înrudirea lor cu Vasile Lupu. Cu anexe. III. 14. — Observațiuni asupra proectului de lege pentru modificarea mai multor articole din codul de procedură penală. III. 65. — Alex. Pretorian. — Noțiuni de economie politică și de finanțe (dare de samă). III. 178.—Louis Proal.—Le crime et la peine, (dare de samă). III. 264.— Menegmii sau Frații cei de gemene, (documente); III. 279, 403, 519, 664.—Manuscriptul „Menegmii” VI. 297 — Istoria Moșiei Slăveni, scoasă din scrisorile ei cele vechi. III. 336. Zapis din 1557, III. 423. Probe noue de falșitatea Isvodului lui Clanău. III. 470. Reforma legislațiunei penale în România, III. 626. Studii asupra Arhondologiei Paharnicului Costache Sion. IV, 38. Delavrancea: Paraziții, (dare de samă), IV. 190. A. Vlăhuță.—Din goana vieții, (dare de samă), IV, 201.—Un document istoric, IV, 335. — K. d'Olivecrona. — Ou Dödsstraffet, (dare de samă) IV, 432. — Veniticul, Suret din 7172, IV, 557. — Hrisov de la Neculai Mavrocordat, 1712 IV. 688 — Două scrisori ale D-lui d'Olivecrona, notiți, IV. 691.—Reproducerea artificială a diamantului. Trotușul din Moldova centru de cultură unguresc. Ultimii vornici mari ai Moldovei, (notiți). V. 236. — O pagină din istoria boerilor, V, 257. — Cugetul adevăratului român cătră frații săi români de Protosinghelul Naum Rămniceanu. Trei documente privitoare pe Iordachi Arhip și Constantin Kogălniceanu. V. 347. — ȘcoaLa pozitivistă penală, (cuvântare rostită la deschiderea cursurilor universitare 1893). V. 255 (514), 606, (647).—Document de la M. Racoviță 1709.—Document din 1700. O scrisoare a lui Eudoxie Hurmuzachi cătră Hatmanul Nastasachi Bașotă din 1853. V. 551 (592). — Spița neamului lui M. Cogălniceanu, (notiți). V. 556 (597). — Memuar de stegari și cocardiști. Mavroene. (satire) V. 670 (771). — Document de la Constantin Cantemir 1692. Cu adnotări de A. D. Xenopol. VI. 100. — Creșterea criminalității în România. (Cauzele și mijloacele de combatere). VI. 133, 273, 616. — Câte-va cuvinte asupra Instituțiunii juriului în România de M. Suțu, (dare de samă). VI. 215.—Bugetul Epitropiei Sft. Spiridon din Iași (în interval de 100 ani). V. 430.—Replică la răspunsul D-lui M. Suțu. VI. 565.— O scrisoare a lui Mihai Băjăscu postelnic cătră părintele Macarie, din 1689. VII. 102. — Efectele corecționalizării în România. VII. 279. —Articolul antepus ei, ei, îi, i la numele proprii femenine, VIII. 329. — Tocmala tipografilor care s'au așezat să tipărească cărți acum la luna Mart 25 leat 7255 — 1747. VIII. 707 — O scrisoare a boerilor Ilie-Moțoc și Savin Smucilă zis și Smuciscîne cătră clucerul Cantemir din 1683 . VIII. 714 . — Traducătorul din 1803 al Menechmilor. (Vornicul Alexandru Beldiman). IX. 165. Document din 1689 din Arhiva ministerului de interne al Austriei. IX. 231. — O rectificare de genealogie, (notiți). IX. .354. — Psihiatrie și antropologie criminală. (Răspuns D-lui Ciceron Protopopescu), IX. 464. — Adopițiunea în vechiul nostru drept. XXV, 231. ^ Teodor T. Burada: O călătorie la Românii din Bithinia (Asia Mică). IV. 53. — O călătorie la Românii din Moravia, V. 266. — Plugușorul; V. 480. Condica Șireților. (O veche instituție juridică). VI. 34. Document din 1668. VI. 220.—Cercetări despre Românii din insula Veglia. VI. 409 . O călătorie la Românii din Silesia Austriacă. VI. 663. Școala de muzică și declamațiune de la Rotopänești. IX. 201. Antichitățile de la Cucuteni (dare de samă). XII. pag. 270. Secțiunea valacă la expoziția din Praga XIII. 523. — Amintiri asupra descoperirei inscripției lui Ștefan cel Mare de la Biserica S-tul Ioan din Vaslui. XIV. 34. — Amintiri. Cum. am fost arestat la Rawa-Ruska (Galiția). Cum eram să mă înec în Marea Neagră la podul de la portul din Varna (Bulgaria). XIV 38, 43. — Amintiri. Cum am fost arestat în comuna Durlești din Basarabia. Cum am izbutit să văd jucând pe vlahii (românii) din comuna Susnevita (Istria) XIIV. 144. — Ce se crede despre zidirea bisericii din com. Șipotele. Cum am fost arestat la Fiume, XIV. 150, 444. — Amintiri. Cum am auzit „Deșteaptă-te Române” în Comuna Moloviște (Macedonia) și „Apostolul” cetit în românește în biserica de acolo. XIV, 505. — Un jurământ more-judaico din 1786. XIV. 518. — Două inscripții turcești de la cișmelele din poarta bisericii Sft. Sipiridon din Iași. — Un documeat din timpul ocupațiunei a unei părți din Moldova de către Austriaci (1788—1792). XV, 35, 381. — Amintiri: Cum am fost aresitat în comuna Straja (Bucovina). — Cum am fost pus la carantină în stația drumului de fier Zibefce (Turcia). — Cum am fost arestat la Astacos (Grecia). Cântecul care'l cânta di Taiani Ianismata. Caloianul. XV. 33, 80, 168, 466, 473. — Cântec ostășeșc (pe note). XVI. 247. — Inscripțiunile de pe turnurile zidului ce înconjoară biserica Golia, 33. — Începutul teatrului în Moldova, dela 1810 până la stagiunea 1887—88. Arhiva XVI—XXV — Cercetări despre începutul Teatrului românesc în Transilvania. XVI. 293. — Priveliști și datini populare în Moldova. XIV, 541; XVII, 81, 123, 173, 226, 332; XVIII, 92, 127, 171, 222. — Un afiș teatral din anul 1820. XVII, 420. — O călătorie la Românii din Gubernia Kamenitz-Podolsc (Rusia). XVII, 536. — O călătorie la Valahii (Românii) din Kraina, Croația și Dalmația, XIX, 281. — Amintiri din călătorie. Cum am fost trântit de vânt în drumul de la Albana la portul Rabatz din Istria. XX. 117. — Priveliști și datini strămoșești în Moldova. XX, 218, 273, 289. — Despre unele formalități ce se obișnuiau la strămutarea proprietăților în vechea legislație a Moldovei. XX. 505. — Amintiri din călătorie cap. XVII, XVIII. Spre muntele Atos și la Piramida Keops din Egipt. XXI. 70, 183. — Miriologhi (bocete) adunate în Macedonia. XXIV, 177. — Corurile bisericești de muzica vocală armonică în Moldova. XXV. 303. ^ Gheorghe Ghibănescu: M. Tipeiu, Poezia lirică română de la origineă ei până la 1830, (dare de samă) I. 364, — Mărturie din 1628, zapis din 1717. I. 378, 372. — Isitoria unei moșii din secolul al XV-lea și până astăzi. I. 385, 556. — Notiță despre Bârlad de Al. Papadapol Calimah. 1889. I. 465. — Ion C. Mihalcea. Neamul Cantacuzineștilor, (teză de licență). I. 479. — L'Alotte, Primordialité de écriture dans la génèse du langage humain. I. 600 — M. I. Căprescu. Relațiunile dintre Matei Basarab și Vasile Lupu, (teză de licență) I, 620. — Pascalia și Cronicarii, (studiu). I. 718. — Două pomelnice vechi. II. 115. — Hrisov diin 1495. II. 124. — Matel S. Dobrescu. Împrejurările ce au provocat sinodul de la Iași.— D. Boroianu. Reforma lui Luther în biserica occidentală, (dări de samă). II. 170.— Hrisov din 1533. Carte de judecată din 1628. II. 177. — Târgu-Ocna, (stodiu istoric), II. 593. — Pr. Dim. Dan. Armenii orientali din Bucovina, (dare de samă). III. 399, — Loc. Col. P. V. Năsturel, Stema României, (studiu critic, din punct de vedere heraldic), dare de samă. III. 661.— Notițe. IV. 211l. — Documentul, (studiu istoric și arheologic). IV. 259. — Baba Vodoaea sau Nunta din 1834. V. 21. 149. — Vlad Vodă Călugărul, VII. 111. — Al. Roșculescu, Culegere de felurite scrisori vechi cu litere cirilice, (dare de samă). VII. 587. — Forma îma (Mama), cu prilejul unui document. VII. 651. — Alex. Ștefulescu, Mănăstirea Tismana, (dare de samă). VIII. 111. — Spița familiei Cîrja. VIII. 189. — Document din 7263. Sept . 25 (1754). VIII. 360. — Vlad Țepeș. (studiu critic). VIII. 373, 497. — Forma îma, (notiți), VIII, 367. IX. 359. — Glosă literară: „întunerec— zece mii. IX. 448. — Două documente din anul 1639. IX. 477. — Note arheologice. IX. 698. — Explicarea zicerei, „trage pe sfoară”. X. 178. — Donici și Alexandrescu în 1842. X. 325. — Document din 7154 Noemv. 7. (1645). X. 499. — Două documente din 6961 lunie 12. (1453) și din 6977 Octombrie 25, (1469) XI. 85. — Întrebuințarea participiului prezent, (gerundiul), XI, 234. — Uric din 7026. (1518) Ghen. 28. XI. 278. — Organele administraitive rurale, (din conferințele societății universitare), XII, 289. — Gligore Ghica, Domnul Moldovei, 7166, Fevruarie — Aprilie, XII, 378 — Două scrisori ale lui Konaki. XIII. 87. — 100 de palme domnești. XIII. 154. — Originele Iașilor. XIV. 281, 385, 475. — Un uric din 1410 cu o notă . XIV. 465. — Surete și Izvoade, (notiți), XIV. 522. — Ispisoc din 7168, Aprilie 20 — Document — Document din 6968 (1459). Documente slavone din timpul lui Ștefan Vodă, din 1466, 1470, 1475, 1478, 1479, 1483, 1487, 1490, 1491, 1492, 1492, 1494, 1494, 1495, 1495, 1495, 1496, unu fără veleat — Un document din timpul lui Eremia Voevod 7111 (1603) Iunie 5. — Două documente ale familii Ghibanilor din 1692, 1603. — Documente din anii 7146 (1638), 1638, 1639, 1638, 1639, 1642, 1644, 1648, 1649, fără veleat etc. XV. 40, 192, 251, 257, 384, 432, 495. — Deapre vecini sau rumâni, Ce-i cu zapisul românesc din 1523? Din domnia lui Ștefan cel Mare; 1) Data înscăunărei. 2) Marii boeri ai lui Ștefan. Caracteristica domniei marelui Voevod. Reflexii. XV, 10, 74, 197. — Document cu traducere din 6968 (1459) Decemvrie 5. XV. 191. — Document din 7119 (1611) Iunie 20. XV. 191. — Document din 7111 (1603) Iunie I. XV. 384 — I. Bianu. Despre introducerea limbii românești în biserica românilor, (dare de samă). XV. 411. — Două documente ale Ghibanilor. XV. 432. — Document din 7143 Martie 23. XV. 475.— Ferîea. XIX. 393. — Geneza ideei de unire. XX. 15, 59. — Breasla Armenilor din Roman. XX. 365, 440. — Ioan Sandu Sturza Voevod către C. Conachi, (documente). XX. 466. — Din istoria vecinătății în Moldova. XX. 514.—Două documente (Isvod de lefi din 1827 întocmit de Sfatul țării și o Anaforă din 1827 privitoare la creditorii ipotecari și proprietari). XXI. 126. — Un document vechiu românesc din secolul XVII-lea. Psaltirea lui Apostol Tecuci Uricarul, tradusă de Varlaam Mitropolitul Moldovei. XXI. 185, 211. — Cantemireștii și Cuzeștii (Apa Elanului), Cuzeștii. Postelnicul Arghire Cuza și Vornicul Gh. Cuza. XXII. 152, 321, 370.— O nouă lucrare a Mitropolitulul Varlaam (Leastvița lui Ion Scarariul). XXV, 65. Urice slavone din sec. XV și XVI, XXV, 173. ^ Mihai Kogălniceanu: Histoire de la Valachie, de la Moldavie et des Valaques Transdanubiens. Tome I-er Histoire de la Dacie, des Valaques Transdanubiens et de la Valachie 1241—1792. Berlin 1837. Ediția a II-a Berlin 1854. ^ Pentru Emile Picot cfr. St. D. L. I. Indice. Scrisori dela E. P. adresate lui N. Iorga se vor da în vol. VII din St. D. L., care după încheerea perioadei Junimii cu vol. VI va fi primmul vol. din perioada Semănătorului. ^ Gabriel Monod * 7 Martie 1844 în Le Havre — † 10 April 1912 Paris. Istoric francez, activitate fecundă: este dintre întemeietorii și conducătorii reputatei Revue historique. ^ Ibid. ^ Până astăzi o bibliografie completă a operei lui A. D. Xenopol încă nu există, și ar fi un subiect pe cât de interesant, pe atât de plin de gratitudine ca să se alcătuiască. ^ Revue historique XXI , 1883. ^ Ibidem XXI 1883. ^ Ibid, XLVII 1891. ^ Observations sur l'origine des Daco-Roumains, Revue historique LVIII 1894. ^ În 1891. ^ Pierre le Grand — Les pays roumains, Muséon de Louvain 1886. ^ Ibid. ^ A. D. Xenopol, Histoire des Roumains de la Dacie trajane, 2 vol. Paris 1896, avec une preface par Alfred Rambaud, couronnée par l'Academie Française . ^ I. S. Floru, Constituirea istoriei ca știință, stiidiu asupra operei D-lui Al. D. Xenopol: Principiile fundamentale ale istoriei, în Conv . Lit. 1904, XXXVIII 1021 și urm.; 1905; 1906 XXXIX 122, și urm. ^ Heinrich Rickert, născ. 1863 în Danzig, fîlosof, profesor la Univ. din Heidelberg, reprezintantul idealismului transcendental. În cartea sa Filosofia Contemporană a Istoriei (București 1930) N. Bagdasar dedică lui Heinrich Rickert un capitol de peste 50 pagini, și nu fără semnificație după H. Rickert, urmează imediat analiza operei filosofice a lui A. D. Xenopol. Tot atât de intens și cu competința caracteristică oamenilor de specialitate se ocupă de concepțiie filosofiei rickertiane I. Brucăr, în volumul său Probleme noui în filosofie (București 1931), în vol. Fiosofi și Sisteme (București 1933); H. Rickert și problema ontologiei (253—324). ^ Die Grenzen der naturwissenschaftlichen Begriffsbildung. Eine logische Einleitung in die historischen Wissenschaften, 1896. ^ Les sciences naturelles et l'histotie. Revue philosophique (M. T. Ribot), Octobre 1900. ^ Ibid. ^ Les sciences naturelles et l'historie. Revue de Synthèse historique (H. Berr). 1902 ^ L'hypothese dans l'histoire, communication faite au Congrès d'histoire comparée, Paris 1900. ^ Nécessité de l'introduction de cours sour la theorie de l'histoire dans les universités, communication faite au Congrès de l'enseignement supérieur, Paris 1900. ^ Maghyars et Roumains devant l'histoire, Paris1900, critique du livre de A. de Bertha portant le même titre. ^ Les Roumains et les Hongiois à l’occasion du millénium maghyar Revue de Geographie, 1896. ^ Ibid. ^ La 1913, când A. D. X. își scrie istoria ideilor citează din memorie La Roumanie et la Hongrie. ^ Roumains et Hongrois, Renaissance latine 1902, unde A. D. Xenopol mai publică un articol, în acelaș an: La Question israélite en Roumanie . ^ Ibid. ^ Istoria pentru începutul Românilor în Dachia, Buda 1812. Ed. a II-a tipărită de Iordache Mălinescu, Buda 1834. Ed. a III-a Gherla 1883. ^ a.D. Xenopol, Domnia lui Cuza-Vodă, 2. vol. Iași 1903. ^ Anghel Demetriescu, Domnia lui Cuza-Vodă, recenzie, în Conv. Lit. 1908., pg. 650—669. ^ Grigore Ghica Daleni, Scrisoare cătră A. D. Xenopol în chestia statuei lui Cuza Vodă, Arhiva XIV 183. ^ Raffaello Romanelli, sculptor florentin * 1856; după ce a părăsit organisația masonică, în care activase în timerețe, a plecat din Italia, unde nu putea să isbutească la nici un concurs. Și în America nu i-a mers mai bine. La noi, afară de statuia Domnitorului Cuza, a executat și alte lucrări (monumente sepulcrale în Cimitirul Belu, ș. a.). A ținut mult la țara noastră, în care demnitarii noștri încă nu ajunseseră la marea cinste de a se supune ordinelor masoneriei internaționale. ^ Doamna Coralia Riria, căreia îi datoram păstrarea manuscriptului: Istoria ideilor mele, ca și a multor altor pagini rămase nepublicate, după călătoria din urmă a marelui nostru istoric. ^ Apărut în 1901. ^ Românul Literar, Anale politice și literare, București, dela 1905 până în preajma războiului. Articolele lui A. D. X. din R. I. sunt indicate în G . Adamescu, Bibliografie Rom. III/130. ^ Titlul complet: Arhiva Sociețății științifice și literare din Iași, fondată în Iulie 1889. ^ „Originea cuvěntului romăn „rață”, în Studie Filologice de V. M. Burlă" în Conv . Lit. 1880 XIV 217 și urm. ^ Ibid. ^ În Conv. Lit. 1869/70 III 106 și urm. ^ Despre învățământul școlar în genere și în special despre acel al istoriei în Conv. Lit. 1871/a V 233 își urm. ^ În Revista pentru istorie, arheologie și filologie, a. I. vol. I 1833 pg. 409 și urm.; vol. II pg. 83 și urm. 202 și urm.; vol. III pg. 111 și urm. și 289 și urm. ^ Bălcescu și Teutschländer, două scrieri asupra lui Mihaiu, în Conv . Lit . 1880/1 XIV 41 și urm. ^ A. D. Xenopol: Ion N. Șoimescu, Istoria generală a Românilor din amândouă Daciile, Arhiva I 315 și urm. ^ În 1896. ^ În 1896. ^ În 1896. ^ Hans Ferdinand Helmolt, istoric și ziarist german, a cărui activitate se desfășoară după 1905. A. D. Xenopol se gândește la Istoria universală a lui Helmolt (Weltgeschichte), în ed. a 2-a. la 1912, care a fost tradusă în limbile: engleză, rusă și olandeză. ^ L'imagination en histoire, în . Rev. d. S. h. 1909 (?). ^ Pentru H. R. cfr. n. 100. ^ Noțiunea valorii în istorie. ^ Revue de Synhtese historique. ^ La care A. D. Xenopol a colaborat între anii 1906—1908. ^ Unde și-a publicat critica asupra cărții lui Gustav le Bonn; cfr . n. 129. ^ Noțiunea valorii în istorie, în Deutsche Literatur Zeitung din 18 August 1906. ^ pg. 117 și urm. ^ Cfr. nota 41—54. ^ Cfr. nota 100 pg. 296. ^ Cfr. n. 111—112; ^ Luigi Luzzatti, născut la 1841 în Veneția dintr'o bogată familie evreiască; profesor de drept la Universitatea din Padova, apoi deputar, ministru de fianțe de mai multe ori, în cabinetul lui Giolitti; Membru al Academiei științelor morale și politice din Paris. A publicat numeroase lucrări în domeniul economiei politice, în formă cu tendințe social-democratice, în fond așa cum îl arată ilustrul nostru istoric român: evreu încarnat. La noi i-au făcut pe vremuri reclamă presa conaționalilor săi, iar economiștii noștri pieziș informați s'au grăbit să-i accepte propovăduirile nesincere, neștiind cine se ascunde subt atât de italienescul nume Luigi Luzzatti. Câte nu ne învață Istoria ideilor lui A. D. Xenopol, pe care până mai dăunăzi luzzattii noștri îl vedeau coborînd deadreptul din Israel...


content:
Toate popoarele pământului tind spre întărirea propriei lor ființi și această tendință firească a oricărei individualități de a-și păstrà felul ei de a fi, alcătuiește ceea ce se numește tendința naționalistă. Gradul în care această tendință este accentuată de deosebitele grupări de oameni, cari conduc soarta popoarelor, arată treptele în care ele se apropie mai mult sau mai puțin de naționalismul rațional, singurul care poate duce la întărirea neamurilor. Întărirea națională a unui popor nu se poate face de cât în măsură în care el se deosebește și se emncipează de străini; prin urmare este învederat că naționalismul va cuprinde în sine lupta contra elementelor străine ce tind a subjugà sau stăpâni pe orice tărâm un organism etnic. Dar un popor ca șu un individ, neputând trăi răzleț, este de asemenea mai presus de orice îndoială că lupta aceasta nu poate fi o luptă de nimicire cě numai de subjugare a elementului apăsat, de absorbire a lui în elemente cotropitoare. Prin urmare lupta trebue să aibă o margine și greutatea este de a se găsě în fiecare caz concret unde stă hotarul care despărțește folosul de primejdii. A se propagà deci orbește și fără alegere ura contra străinului, fără a se ține în seamă multe alte elemente înconjurătoare, este a se face naționalism exagerat sau șovinism, iar nu naționalism cumpătat și înțelept, folositor neamului ce trebue întărit. Este evident că elementele străine trebuesc combătute și pe cât se poate eliminate cât timp ele periclitează existența națională, iar atunci când ele contribue a o întări, ele trebuesc apropiate și cultivate. Mai este apoi tot atât de învederat că elementele străine puternice sau neînlăturabile trebuesc îmblânzite pe cât este cu putință pentru a nu se primejdui existența într-o luptă neegală. Aceste principii, cari par netăgăduite, să căutăm anume a le aplicà la viața poporului nostru. I [ modifică ] Românii au avut de luptat cu popoarele străine pentru apărarea vieței lor, mai mult poate decât orice alt neam pe pământ. Ei au izbutit însă prin tăria nespusă a rassei lor a răpune toate greutățile și a ieși la suprafața valurilor furioase ce păreau că vor să-i înghită, cum ies insulele madreporice pe fața oceanelor. Din această frământare seculară a trebuit să se zămislească în sufletul lor o respingere și o îndepărtare a oricărui element străin. Dar cu timpul veně și o întorsătură a lucrurilor și atingerea lor cu străinătatea le aduse viață în loc de moarte. Renașterea noastră națională se întărě mult și ajunse la izbândă cu ajutorul străinilor. Avurăm, nu vorbă, norocul ca această întărire a închegării noastre ca popor să se facă cu sprijinul intelectual a unui popor de aceiași rassă obștească cu noi, de poporul francez. Mai apoi însă, noi împrumutarăm elementele civilizatoare dela toate popoarele mai înaintate decât noi în cultură, precum: telegraful dela Austrieci, dinastia și capitalurile pentru rețele de căi ferate dela Prusieni, mașinile agricole dela Englezi, și așà mai departe, în cât nu se poate spune că străinii ne-au făcut numai rău. Dar chiar aceste înrâuriri bine făcătoare ajunseră cu vremea primejdioase; așà înrâurirea culturei franceze depășě hotarul și amenință cu înăbușirea cugetărei naționale, împrumuturile încuviințate de Germani și înglobarea noastră în tripla alianță primejduiesc neatârnarea noastră economică și interesele noastre naționale. Aceste înrâuriri ajunseră punctul lor de saturație, peste care trecând trebuiau să devină aducătoare de rele, precum chinina care ne tămăduiește de friguri poate deveně vătămătoare când doza ei întrece măsura cuvenită. Se vede deci, cum în raporturile noastre cu străinii, chiar atunci când ele îmbracă o formă priincioasă trebue tot deauna să avem ochii deschiși spre a surprinde momentul când această înrâurire binefăcătoare poate să se schimbe în potrivnică; și atunci când ajungem la acea răspântie, trebue să ne dăm toate silințele posibile spre a oprě creșterea înrâurirei devenită daunătoare. Se vor ivě cazuri în care puterea împrejurărilor va fi mai mare decât puterea noastră de împotrivire, dar și atunci luptanoastră va aveà de efect împuținarea răului și deci ea va contribuě la apărarea ființei noastre. II [ modifică ] Dacă însă aceasta trebuie să ne fie linia de purtare față cu popoare închegate în State, cum trebue să se îndrepte dânsa în privința unui alt element străin, care nu este organizat în formă de stat, ci într’un fel de supra Stat european, sau chiar mondial, care menține într’o unitate de interese din cele mai puternice un neam de oameni străini de toate celelalte popoare ale lumei? E vorba de Evrei. Evreii sunt fără tăgăduială în România un element străin, căci lăsând la o parte toate celelalte ale lor apucături, Evreii din România nu vorbesc limba țării. Ei sunt veniți la noi în imensa lor majoritate din Austria și, lucru destul de însemnat: cu toate că multe familii sunt vechi în țară de mai multe generații, ele nu au perdut obiceiul limbii germane stricate, lipsită de orice regulă gramaticală, amestecată cu câtevà cuvinte ebraice și câteva românești tot așa de schimonosite ca și cele germane, amalgam inform ce constitue așà numita limbă evreiască la Evreii din România. Această stăruință în înstrăinarea vorbirei lor chiar pentru Evreii născuți în țară din părinți născuți tot în țară este foarte stranie. Evreii din Ungaria vorbesc ungurește, cei din Franța franțuzește, cei din Italia italienește, cai din Spania spaniolește, cei din Anglia englezește. Numai Evreii din România nu vor să vorbească românește și chiar aceě dintre dânșii cari și-au însușit limba românească într-un chip mai curgător, o rostesc totdeauna cu un accent străin foarte pronunțat. Putem susține că Evreii în România, cari să vorbească limba română, sunt numai foarte rari excepțiě. Și ei nu numai că nu știu, dar nici nu vor să vorbească și să scrie bine românește, căci nu numai că nu întrebuințează această limbă, dar nici nu vor s’o întrebuințeze. Așà lucru caracteristic: biletele de invitare la nunțile evreiești din România sunt scrise nemțește. Apoi Evreii nu se mai duc niciodată la teatrul românesc, afară decât atunci când e vorba de vr’o piesă înjghebată de vr’un Evreu și pe o temă evreească, cum este bunăoară aceea a defunctului Ronetti Roman: Manasse. Și din contra: când vine vre-o trupă germană sala este plină de public evreesc. Evreii nu susțin literatura românească, nu cumpără cărți românești, nu se abonează la reviste românești, așà încât viața literară și artistică românească le este cu totul străină. Bine înțeles că în asemenea împrejurări și simțimintele românești rămân departe de ei. Idealul național al Românilor sau năzuințele lui de înălțare și de mândrie a neamului nu se alipește de sufletul lor. Ei rămânîntr-un cuvânt, în imensa lor majoritate un element străin de țară, fără dor pentru ea, fără legături cu mentalitate poporului român. Este învederat că menținerea în organismul nostru a unui neam străin și care vrea să rămâie străin, - și încă într’un număr covârșitor de mare, a 20-a parte din populația întreagă, - pe când toate celelalte elemente străine se asimilează și dispar cu timpul în corpul poporului nostru, constituie o primejdie națională și trebue să ne gândim cum s’o înlăturăm. Pentru a scăpa de acest pericol nu ne rămâne decât calea îndoită de a asimilà pe acei ce se pot asimilà și de a eliminà pe ceilalți. Cum să se ajungă la acest îndoit rezultat? În privința asimilărei, aproape singurul mijloc este căsătoria între Români și Evrei, căci prin această încrucișare au ajuns Românii să macine și să înghită nămolul de neamuri străine ce s’au perindat în corpul țării lor. Ceea ce se opune la însoțirea acestor două rasse este însă mai ales religia și de aceea am susținut și noi bunăoară că botezarea Evreilor ar fi de dorit; nu doară că am crede că prin apa cu care s’ar udà și prin rugăciunile rostite de preot s’ar puteà să li se prefacă firea. Evreul chiar botezat tot Evreu va rămâne, dar prin acea formalitate se vor dobândì două rezultate foarte mari: mai întâi Evreul va fi respins din Comunitatea evreească și el va trebuě să se apropie de Români, apoi botezul va deschide calea însoțirei între Evrei și Români, și dacă soțul evreu își va păstrà firea și apucăturile, copiii lui se vor apropià de Români și dacă nu chiar la a doua generație, dar la a treia contopirea va fi deplină. Mai la urmă am renunțà și la nevoia botezului și față cu lâncezirea tot mai mare a puterei religiei, am cere numai încurajarea însoțirilor mixte între Români și Evrei ca cel mai puternic mijloc de contopire al acestui neam străin, în sânul poporului nostru. S’ar puteà modificà normele de împământenire în sensul că orice străin, deci și evreu, care va luà în căsătorie o româncă și va aveà cu ea copii, să fie privit ca naturalizat de drept. Pe lângă această măsură obștească, ar fi să se mențină naturalizarea individului, care ar trebuě să se deà cu mai multă băgare de seamă decât astăzi, când acei ce ajung la naturalizare sunt elemente sprijinite politicește și nu acelea cari ar merità-o cu adevărat. Noi credem că ar trebuě naturalizați mai ales acei Evrei cari au însușiri intelectuale și se îndepărtează de îndeletnicirea favorită a acestui neam: specula banului, iar condiția de căpetenie ar trebuě să fie cunoașterea desăvârșită a graiului românesc. Înlăturarea sau cel puțin împuținarea Evreilor cari nu ar intrà în cele două categorii de asimilare este neapărată; dar nu pe calea urei, care ușor poate degenerà în sălbăticie și brutalitate. Nu cu violența în grai și în scris, nu cu spargerea geamurilor, precum nu pe de altă parte cu preamărirea neamului românesc numai prin hosanale, drapele și prapuri vom scăpà de Evreii primejdioșineamului, cì numai prin munca încordată și concurarea lor pe tărâmul economic. Cât timp însă Românii se vor îndepărtà dela comerț și industrie, cât timp ei se vor lepădà și de agricultură, mulțumindu-se a trăě din arendarea moșiilor la străini și la Evrei, cât timp vom căutà să creștem copii noștrii din clasa conducătoare numai pentru a fi funcționari, iar din fetele noastre vom face păpuși de galantare, atât timp nu vom scăpà de acei Evrei cari nu pot și nu vor să dispară în sânul nației române. Eu unul sunt de părere că trebue să se înceteze odată cu propaganda antisemită prin vorbă și scris și că trebue să se înlocuească această propagandă printr’o lucrare intensiă, tăcută și chiar ascunsă, pe tărâmul economic. Dacă Românii sunt vrednici, să facă niște întovărășiriprin care să se îndatorească a cumpărà cele trebuitoare dela neguțătorii și meșteșugarii români, pe cari să-i ia din școli și să-i patroneze pentru a ajunge elementele însemnate în viața materială a poporului. Suntem doar în țara noastră unde aem toate mijloacele intelectuale, materiale și mai ales politice, pentru a sprijinì avântul muncii românești și în asemenea condiții prielnice concurența să fie oare peste putință? Nu putem oare creà bănci industriale și comerciale, cari să nu ajute decât pe Români, cum am creat casa rurală, menită a venì numai în ajutorul țăranilor? Nu putem organizà comitete de patronare, ateliere pentru elevii școalelor profesionale? Nu putem constituì legi românești pentru cumpărarea obiectelor trebuincioase dela producătorii români? Să ne întovărășim pentru a concurà pe Evrei la arenda moșiilor și să întoarcem așà iarăși arendarea pământului în mâinile noastre. Așezăminte ca Școala femeilor române din Iași, Societatea Furnica, Țesătoarea, casele de economie, băncile poporane, au făcut mai mult pentru naționalism decât toate discursurile și societățile patriotice, pentrucă acestea sunt fapte, iar nu vorbe numai. Să încetăm dar de a mai cere mereu legi ocrotitoare a Românilor, cari nu face nimic și stau cu mâinile în buzunar. Aceste legi nu pot aveà nici un efect față cu legile economice, ele nu ne pot ajutà cu nimic în contra Evreilor cari muncesc. Avem destule legi ocrotitoare: Art. 7 din Constituție, crâșmele în sate sunt păstrate numai Românilor, debitul de tutun de asemenea; precăderea românilor la mezatele publice, la pătrunderea în școlile Statului, chiar când sunt inferiori în capacitate; înaintarea în ranguri militare cu putință numai Românilor, dispoziția ca 2/3 din lucrătorii fabricelor să fie Români, etc. Ce vroim mai mult? Se cere anume ca arendarea moșiilor să fie învoită numai Românilor, mai târziu se va cere poate ca să li se dea dreptul de a fi numai ciobotari, croitori, casapi, fierari, toptangii de curele sau de alte mărfuri manufacturale. Dar Evreii au făcut un bine nespus urcând arenzile; căci într’o țară civilizată, precum doar pretindem că suntem, nu este pământul așà de depreciat ca la noi: 30 40 lei pe falce de arendă și 500 – 700 lei de cumpărătură, pe când nu mai departe ca în Bucovina, arenda fălcei este de 100-150 lei și prețul proprietăței 2000! Pentru ce s’au împuținat arendașii români? Pentrucă muncesc pământul mai prost ca Evreii și pentrucă nu erau înzestrați cu același spirit de economie. Mulți din ei când aveau un an bun cheltuiau banii în străinătate, alții îi perdeau în cărți sau în petreceri pe la moșii. Acì socotesc pe rând pe toți arendașii români ai unei regiuni. Nu ne trebuesc deci legi cari să împiedice pe străini, ci măsuri de tot felul cari să încurajeze pe Români. În locul urei și stânjenirei muncei străinilor trebue ocrotirea și încurajarea muncei naționale. Acě ne deosebim radical de naționaliștii noștri. Ei ar vrea ca Statul să izgonească pe Evrei, sau, dacă aceasta nu se poate, să li se facă viața imposibilă prin măsuri obștești îndreptate contra lor. Noi suntem de părere să lăsăm străinilor și deci Evreilor drepturile de cari se bucură și astăzi și la umbra legilor ocrotitoare, să creiăm instituții mai ales pe baza inițiativei private, nu cu sprijinul Statului. Aceasta va pune pe Român în stare de luptă cu Evreul, a-l concurà și a-l învinge în lupta pentru trai. Făcând aceasta, Evreii cari nu vor puteà fi asimilați se vor duce dela noi, ne mai având ce să exploateze și din ce să se mai hrănească. Așà va fi rezolvită chestia evreească, iar nu pe calea violenței și a brutalităței preconizate de unele spirite sincere în părerile lor rătăcite. Sunt de laudă cu toate acestea capii naționaliștilor noștrii fiindcă prin stăruințele lor au scuturat de pe sufletele tineretului bruma nepăsărei și au pus să înflorească sub ea iubirea de țară, caldă și înviorătoare; dar simțirile nu sunt îndestulătoare pentru a zămislě idei și ideile practice și cu putință de prefăcut în fapt n’au încolțit încă în mintea naționaliștilor noștri. Noi credem că în rândurile de mai sus am pus un principiu care dă dovadă că în locul urei străinilor trebue să domnească iubirea Românului, în locul prigonirei muncei străinului sprijinul muncei românești, în locul declamărilor și scrierilor întețitoare de simțăminte dușmănești în potriva străinilor, ocrotirea și sprijinirea muncei naționale; - cu alte cuvinte o acțiune pozitivă în contra uneia negativă, care nici odată nicăeri, n’a putut duce la rezultate priincioase.


content:
O, ce ciudă, cît mă mir, D-al celor mari caractir ! Ce schimbate la ei firi, Ce gusturi, ce diferiri ! Precum ceriul de pămînt, Așa ei de cei mici sînt. Toți trîndavi, toți lenevoși, Nestatornici, furtunoși, N-au ei fapte bărbătești, Toți au minți copilărești Toți de mititei iubesc Lucruri care nu cinstesc. Toți, de cînd sînt băieței, Înclinează lîngă ei Oameni care-i lingușesc, Care-i laud' și-i slăvesc. Totdeauna cei mari vor Să aibă-n casele lor Prefăcuți ce le vorbesc Tot cele ce ei voiesc. Vor de mulți fi-ncungiurați, Să stea-ntre ei îngîmfați, Să le dea închinăciuni, Să le spuie la minciuni. Ei adevăr nu voiesc, Nu le place, nici iubesc. Socotesc că cîte fac Și la alți oameni le plac, Și d-ar greși cît de mult, Ei îndreptări nu ascult. Ei în sine socotesc Că la nimic nu greșesc. Nu le place-a fi-ndreptați, Vor a fi tot lăudați. Fac mese mari, cheltuiesc, Chem oaspeți ce-i lingușesc, Să-i aude că-s galanți, Sînt nobili, sînt figuranți : Și cu mesele ce dau, Și mai mari defăimări au, Că satură și hrăiesc Pe corbii ce-i păgubesc ; Iar nu dau la cei lipsiți, La cei săraci și smeriți, Ci la bîrfași ce le spun Basne la ei cînd s-adun. Toate cei mari cîte fac Pentru fală că le plac, Nu fac pentru ajutor, Sau gîndind la viitor, Fac s-auză că-i slăvesc Băsnașii ce-i lingușesc. La curte cînd plec și vin Vor să vază cum să-nchin Oameni mulți care-i aștept Cu mîinile strînși la piept. Ei gîndesc că nu-s născuți, Ci din cer de sus căzuți, De a fi poruncitori, Celor mici stăpînitori, Iar cei mici sînt născuți, Numai pentru ei făcuți. Pe cei mici îi socotesc Viermi, nu oameni ce trăiesc. Zic cum că le sînt datori A le fi lor slujitori, Cu nume că-s de neam bun, Cum vor pe cei mici supun. Fie cît de nenvățați, Cît neghiobi, cît desfînați, L-e destul că-s neam mărit Dîntr-un sînge strălucit, D-un marchez, graf lăudat, Din vrun prințip luminat, Și n-alerg, nu ostenesc, Cei mici pentru ei muncesc. Nici după științi alerg. Nici la școală-ndestul merg Zic că n-au ce osteni, Lor le-e-ndestul a ceti, N-au atîtea trebuinți Ca cei mici de multe științi, Au venituri, pot trăi Fără d-a mai osteni, Ș-ntr-aceste fumuri fac Cu cei mici orice le plac. Dau cu caleștile lor Peste cei mici de-i omor. Zioa umblă la plimbări, Noaptea șed la desfătări Șed la cărți, dau, păgubesc, Pierd avutul părintesc. Vin la zioă, desperați, Par că-s lei înverșunați. Se culcă degrab' gemînd, Spume, foc pe nas lăsînd. Apoi dorm pînă la prînz, Zic, nu-s negustor să vînz Nici nu-s oameni lucrători, A să scula pînă-n zori. Și cei ce-a-i întîlni vor, Aștept pîn' săli, pîn' pridvor La toate oricum voiesc Pe cei mici îi învîrtesc. D-au cu cei mici socoteli, Fie cît de bagateli, Îi port sărmanii de nas, Pînă de urît le las. Toți acei mari și bogați Sînt foarte nerușinați. Toți mint, jur, făgăduiesc, La nevoi cînd îi găsesc. De loc virtute nu au, Pe minciuni jurămînt dau Cînd au trebi, sînt în nevoi, Supun p-ăi mici ca pe boi ; Li se jur, făgăduiesc Lucruri ce pă ei hrănesc. Le dau nădejdi pîn' la cer, Ori la cîte ei le cer. Le dau loc, îi pun de șed Și cei mici sîrmanii cred, Alerg, să primejduiesc, La cîte-i îndatoresc. Cred țirmoniile lor, Și-i supun la cîte vor. Apoi dacă-și săvîrșesc Acea treabă ce-o voiesc, Nu că cu ei nu mai șăd, Dar trece și nici nu-i văd. Trec repede ș-îngîmfați, S-arăt că sînt supărați, Sau de șed, iar nu șed mult, Zic n-am vreme să te-ascult. Cu azi, cu mîine-i prelungesc. Pînă deznădăjduiesc. Fug sărmanii necăjiți, Le pare rău, ș-îs căiți. Îș împut de ce-au făcut Și de vremea ce-au pierdut. Nu știu că sînt mincinoși, Șireți, diplomaticoși, Și că cunoștința lor Este scurtă pă picior. Nici prieteșug păzesc, Nici rudenia cinstesc. Și cei mici de mii de ori De le-ar sluji cu sudori, Odată d-au șchiopătat, Toate alte s-au uitat. La ei nu e adevăr Nici măcar cît vîrf de păr, Socotind că sînt mai mari, Cu putere și mai tari, Nu poate fi defăimați, De cei mai mici judecați Iar cei mici orice greșesc, Ei degrab-îi osîndesc, Și supunerea ce-o dau, Zic că datorie au, Și că meritarisesc, Acei mici de le slujesc. Toți se socotesc pă ei Că sînt fii de dumnezei. Ei nu sînt cunoscători Faptei, buni răsplătitori. Uită că e-ndatorat Și cu jurămînt legat. Ei caracter nu cinstesc, Nici om din om osibesc. La ei este cunoscut, Ajutat, cinstit, văzut, Cine este verigaș Lingușitor și băsnaș. Iar alții cu alte datorii, De le-a face măcar mii, Surda umblă, ostenesc, Că ei nu le răsplătesc ; În zadar fac voia lor, Că nu pot fi la favor. Ce oaie lup a putut, Ca să-l aibă cunoscut ? Că ea vrînd prieteșug, El hrănește vicleșug


content:
Vremea-nalță și ridică, Vremea face, vremea strică, Vremea suie și coboară, Vremea surpă și doboară, Vremea schimbă și preface, Și războaiele și pace. Vremea toate răzvrătește, Schimbă și schimonosește, Vremea pe vericine-nvață, Vremea dascăl și povață, Vremea din liniște bună, Face vînturi și furtună, Vremea iar după furtună, Face și liniște bună, Vremea bucură-ntristează, Suie-n tron și detronează, Vremea-nalță, vrema crește, Vremea iarăși micșorește, Toate sînt de vreme-aduse Toate la vreme supuse.


content:
Cuprins 1 Tabela de materii 1.1 I. Literatură 1.2 II. Studii. Articole. Scrisori din Țările Române. 1.3 III. Cronici 1.4 IV. Miscellanea 1.5 V. Recenzii 2 Legături externe Tabela de materii [ modifică ] I. Literatură [ modifică ] P. Bujor — Măcar o lacrimă (schiță) Ana Conta Kernbach - Cîntec de leagăn (versuri) Leon Feraru — Fierăria (versuri) V. Loichiță — Două raze (versuri) I. M. Marinescu - Prima călătorie (schiță) D. D. Pătrășcanu — Decorația lui Vartolomei (schiță) Matilda Poni — Fratelui (versuri) Sp. Popescu — Moș Gheorghe la Expoziție George Ranetti — Plugul și tunul (fabulă) R. Rădulescu — Demonul de Lermontov (traducere în versuri) M. Sadoveanu Într-o zi de primăvară (schiță) Însemnările lui Neculai Manea Iorgu G. Toma — Inelul lui Policrat de Schiller (traducere în versuri) A. Vlahuță 1907 (versuri) Cuvântul (versuri) II. Studii. Articole. Scrisori din Țările Române. [ modifică ] N. Bațaria — În Munții și Văile Epirului Constantin Botez — Faust în romînește Gt. — Viața romînească în Bucovina G. Ibrăileanu I. Al. Brătescu-Voinești C. Sandu Aldea Leandru - Scrisori din Ardeal Octav George Lecca - Domnițe și jupănese romîne din trecut Eugeniu I. Melik - În ajunul conferinței de la Haga Simion C. Mîndrescu - Herder despre limba și literatura națională Alexis Nour Scrisori din Basarabia (II) Scrisori din Basarabia (III) Aurel C. Popovici - Federalismul în Austria I. Russu-Șirianu - Scrisori din Ardeal S. Secula - Scrisori din Ardeal Dr. V. Sion - Microbii în serviciul igienei George Tofan - Viața romînească in Bucovina III. Cronici [ modifică ] A. Baltazar - Cronica artistică: Cei din urmă iconocloști Dr. D. Călugăreanu - Cronica științifică: Cristalele lichide și teoriile asupra vieții I. G. Duca - Cronica externă: Disolvarea Dumei G. I. Cronică literară: Literatură „incendiară”, „anarhistă”, etc Dr. G. Miron și D-ra Ecaterina Arbore - Cronica medicală: Mortalitatea copiilor la săteni P. N. Panaitescu - Cronica economica : Lipsa de lucru la țară în timpul iernii Vasile Pârvan - Cronica istorică: Studii de istorie bisericească V. R. - Cronica internă: După răscoale V. C. R. - Cronica literară: „Poetul Caucazului” George Ranetti - Cronici bucureștene Izabela Sadoveanu-Evan - Cronica literară: Arta și critica feminină C. S. - Cronica internă: Momentul C. Stere - Cronica internă: Amnistia IV. Miscellanea [ modifică ] P. Nicanor & Co. Simeon Florea Marian; D. Panu și țăranul în literatura romînească; Un logician teribil; De pe malurile Prutului; Pentru cetitori Retragerea d-lui P. Bujor ; Dromaderul d-lui Angelo de Gubernatis ; Invățător=„Instigator”; Frédéric Damé „1907”; Amintiri vechi...; Abilități; Un „dușman”; „Jidano-Unguri”? V. Recenzii [ modifică ] Georg Brandes — „Anatole France” — C. B Ferdinand Brunetiere — „Honore de Balzac” — O. B. Romulus Cioflec — „Doamne, ajută-ne” — O. B. Anghel Constantinescu — „Monografia Sfintei Mitropolii a Dunărei de Jos” — V. P. Parteniu Cozma - „Răscoala țărănească în România” — G. K. N. Dunăreanu — „Schițe și nuvele din viața de port” — I. S. I. Găvănescul — „Istoria Pedagogiei”, vol. III — I. B. Gonst. Giurescu și N. Dobrescu — „Documente și regește privitoare la Constantin Brîncoveanu” — Dragoș Herz (Dinu Ramură) — „Domnița Ruxanda” — G. I. Dr. Danil Ionescu și Alexandru I. Danil — „Culegere de descîntece” — G. P. C. Lacrițianu — „Datele de sol și climă ce trebuesc cunoscute la noi spre folosul agriculturei” - G. K. Alex. Lăpădatu — „O nouă publicație de documente slavo-romîne cu privire la relațiile Țării-Romînești și Moldovei cu Ardealul în secolul XV și XVI” -V. P. M. Lermontov — „Demonul” traducere de I. R. Rădulescu — G. I. A. D. Livezeanu — „Chestiuni sociale, economice și politice relative la săteni” - G. K. Henri Massis — „Comment Emille Zola composait ses romans” — M. C. D. Onciul — „Tradiția istorică în chestiunea originilor romîne” — L. T. A. Philippide — „Specialistul romîn” - Gramm ”Rumanische Etymologien. 1. Lateinische Elemente” — G. P. loan N. Roman — „Studiu asupra proprietăței rurale din Dobrogea” - G. K. D. Rousso — „Studii Bizantino-Romîne” — Dragoș M. Sadoveanu — „La noi, în Viișoara” — G. I. Lazare Sainean — „La Création Métaphorique en français et en roman” — G. P. Sylvia de P. — „Calypso” — M. C. D. Șerbescu-Lopatari — „Proprietatea moșnenească în indiviziune” — G. K. Nicolae Titulescu - „Problema responsabilității juridice a statului și a comunelor cu privire la ultimile răscoale țărănești” - G. K. Legături externe [ modifică ] Google books: Viața Românească: Volumul V, Anul II, Numerele 4, 5 și 6 (1907)


content:
Rătăcitor, cu ochii tulburi, Cu trupul istovit de cale, Eu cad neputincios, stăpâne, În fața strălucirii tale. În drum mi se desfac prăpăstii, Și-n negură se-mbracă zarea, Eu în genunchi spre tine caut: Părinte,-orânduie-mi cărarea! În pieptul zbuciumat de doruri Eu simt ispitele cum sapă, Cum vor să-mi tulbure izvorul Din care sufletul s-adapă. Din valul lumii lor mă smulge Și cu povața ta-nțeleaptă, În veci spre cei rămași în urmă, Tu, Doamne, văzul meu îndreaptă. Dezleagă minții mele taina Și legea farmecelor firii, Sădește-n brațul meu de-a pururi Tăria urii și-a iubirii. Dă-mi cântecul și dă-mi lumina Și zvonul firii-ndrăgostite, Dă-i raza soarelui de vară Pleoapei mele ostenite. Alungă patimile mele, Pe veci strigarea lor o frânge, Și de durerea altor inimi Învață-mă pe mine-a plânge. Nu rostul meu, de-a pururi pradă Ursitei maștere și rele, Ci jalea unei lumi, părinte, Să plângă-n lacrimile mele. Dă-mi tot amarul, toată truda Atâtor doruri fără leacuri, Dă-mi viforul în care urlă Și gem robiile de veacuri. De mult gem umiliții-n umbră, Cu umeri gârbovi de povară... Durerea lor înfricoșată În inimă tu mi-o coboară. În suflet seamănă-mi furtună, Să-l simt în matca-i cum se zbate, Cum tot amarul se revarsă Pe strunele înfiorate; Și cum sub bolta lui aprinsă, În smalț de fulgere albastre, Încheagă-și glasul de aramă: Cântarea pătimirii noastre. Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
La voi aleargă totdeauna Truditu-mi suflet să se-nchine; Voi singuri străjuiți altarul Nădejdii noastre de mai bine. Al vostru-i plânsul strunei mele, Creștini ce n-aveți sărbătoare, Voi, cei mai buni copii ai firii, Urziți din lacrimi și sudoare. Cu mila-i nesfârșită, cerul Clipirii voastre-nduioșate I-a dat cea mai curată rază Din sfânta lui seninătate. El v-a dat suflet să tresară Și inimă să se-nfioare, De glasul frunzelor din codru, De șopot tainic de izvoare. În coapsa grăitoarei miriști Devreme plugul vostru ară; E primăvară pe câmpie, Și-n ochiul vostru-i primăvară. Blând tainele vi le desface Din sânu-i milostiva glie, Căci toată floarea vă cunoaște Și toată frunza ei vă știe. Purtați cu brațele-amândouă A muncii rodnică povară, Sub strălucirea-nlăcrimată A dimineților de vară. Și nimeni truda nu v-alină, Doar bunul cerului părinte, De sus, pe frunte vă așază Cununa razelor lui sfinte. A voastră-i jalea cea mai mare, A voastră-i truda cea mai sfântă, Stăpânul vitreg vă lovește, Când cerul bine-vă-cuvântă. Dar dacă-n schimbul pâinii voastre, Piticul vă plătește fiere, Îndurător v-ascultă Domnul Și vă trimite mângâiere. Când doarme plugul pe rotile, În pacea serilor de toamnă, La voi coboară Cosânzeana, A visurilor noastre doamnă. Vin crai cu argintate coifuri Și-n aur zânele bălaie: Atâta strălucire-ncape În bietul bordeiaș de paie. Frați buni ai frunzelor din codru, Copii ai mândrei bolți albastre, Sfințiți cu roua suferinții Țărâna plaiurilor noastre! Din casa voastră, unde-n umbră Plâng doinele și râde hora, Va străluci odată vremii Norocul nostru,-al tuturora. A mea e lacrima ce-n tremur Prin sita genelor se frânge, Al meu e cântul ce-n pustie Neputincioasa jale-și plânge. Ci-n pacea obidirii voastre, Ca-ntr-un întins adânc de mare. Trăiește-nfricoșatul vifor Al vremilor răzbunătoare.


content:
La noi sunt codri verzi de brad Și câmpuri de mătasă; La noi atâția fluturi sunt, Și-atâta jale-n casă. Privighetori din alte țări Vin doina să ne-asculte; La noi sunt cântece și flori Și lacrimi multe, multe... Pe boltă, sus, e mai aprins, La noi, bătrânul soare, De când pe plaiurile noastre Nu pentru noi răsare... La noi de jale povestesc A codrilor desișuri, Și jale duce Murășul, Și duc tustrele Crișuri. La noi nevestele plângând Sporesc pe fus fuiorul, Și-mbrățișându-și jalea plâng Și tata, și feciorul. Sub cerul nostru-nduioșat E mai domoală hora, Căci cântecele noastre plâng În ochii tuturora. Și fluturii sunt mai sfioși Când zboară-n zări albastre, Doar roua de pe trandafiri E lacrimi de-ale noastre. Iar codrii ce-nfrățiți cu noi Își înfioară sânul Spun că din lacrimi e-mpletit Și Oltul, biet, bătrânul... Avem un vis neîmplinit, Copil al suferinții, De jalea lui ne-am răposat Și moșii, și părinții... Din vremi uitate, de demult, Gemând de grele patimi, Deșertăciunea unui vis Noi o stropim cu lacrimi...


content:
Mult iscusita vremii slovă Nu spune clipa milostivă Ce ne-a-nfrățit pe veci necazul Și veselia deopotrivă... Mărită fie dimineața Ce-a săvârșit a noastră nuntă, Bătrâne Olt! - cu buza arsă Îți sărutăm unda căruntă. În cetățuia ta de apă Dorm cântecele noastre toate Și fierbe tăinuita jale A visurilor sfărâmate. Tu împletești în curcubeie Comoara lacrimilor noastre, Și cel mai scump nisip tu-l duci În vadul Dunării albastre. La sânul tău vin, în amurguri, Sfioase, fetele fecioare, Și dimineața vin neveste Cu șorțul prins în cingătoare - Și vin păstori cu gluga albă, Din fluier povestindu-și dorul - Și câte cântece și lacrimi Nu duce valul, călătorul... Drumeț, bătut de gânduri multe, Ne lași atât de greu pe noi, Îmbrățișându-ne câmpia, Te uiți adesea înapoi. Așa domol te poartă firea, Căci duce unda-ți gânditoare: Durerea unui neam ce-așteaptă De mult o dreaptă sărbătoare. Demult, în vremi mai mari la suflet, Erai și tu haiduc, moșnege, Când domni vicleni jurau pe spadă Să sfarme sfânta noastră lege; Tu, frate plânsetelor noastre Și răzvrătirii noastre frate, Urlai tăriilor amarul Mâniei tale-nfricoșate. Cum tresăreau încremenite, În jocurile lor buiestre, Oștiri cu coifuri de aramă Și roibi cu aur pe căpestre Când la strigarea ta de tată Grăbeau din codri la poiene, Strângând săcuri a subțioară, Feciorii mândrei Cosânzene. Zdrobită-n praf, murea arama, Și codrul chiotea, viteazul; Iar tu, frăține, mare meșter, Biruitor frângeai zăgazul Și,-mbujorându-te la față, Treceai prin văile afunde, Încovoindu-ți îndărătnic Mărețul tău grumaz de unde. Slăvite fărmituri a vremii, De mult v-am îngropat văleatul... Neputincios pari și tu astăzi - Te-a-ncins cu lanțuri împăratul. Ca unda ta strivită, gemem Și noi, tovarășii tăi buni, Dar de ne-om prăpădi cu toții, Tu, Oltule, să ne răzbuni! Să verși păgân potop de apă Pe șesul holdelor de aur; Să piară glia care poartă Înstrăinatul nost' tezaur; Țărâna trupurilor noastre S-o scurmi de unde ne-ngropară Și să-ți aduni apele toate - Să ne mutăm în altă țară!


content:
Trei pruni frățini, ce stau să moară, Își tremur creasta lor bolnavă, Un vânt le-a spânzurat de vârfuri Un pumn de fire de otavă. Cucuta crește prin ogradă, Și polomida-i leagă snopii... Ce s-a ales din casa asta, Vecine Neculai al popii!... De pe pereții-ngălbeniți Se dezlipește-n pături varul, Și pragului îmbătrânit Începe-a-i putrezi stejarul; Iar dacă razele de soare Printre șindrile facu-și cale, Văd sporul pânzei de păianjen Și-nfiorate mor de jale. Cum dorm acum de mult pierdute Sub vreascurile stinse-a vetrii Poveștile-nșirate seara De-atâtea cuscre și cumetri; Cum tremură cenușa aspră, Ce-nfiorați îmi par cărbunii De vraja care-o mai păstrară Din câte povesteau străbunii... Înfipt în meșter-grindă, iată-l, Răvașul turmelor de oi; Șireagul lui de crestături Se uit-atât de trist la noi. Îmi duce mintea-n alte vremi Cu slova-i binecuvântată În pragul zilelor de mult Parcă te văd pe tine, tată. Și parc-aud pocnet de bici Și glas stăruitor de slugă Răsare mama-n colțul șurii, Așază-ncet merindea-n glugă... Înduioșată, mă sărută Pe părul meu bălan, pe gură: Zi Tatăl nostru seara, dragă, Și să te porți la-nvățătură!... Și uite-mi trec pe dinainte În rânduri-rânduri toate cele: Orașul înnegrit de fumuri Și toate plânsetele mele. Cum m-am făcut apoi cuminte Cu vremea ce înainta, Și m-am trezit pe nesimțite Că-mi zice satul: Dumneata... Și câtor strigături la joc Țineam cu glasul meu ison, De câte ori am spus povestea Lui Alexandru Machidon. Și ca un cântec, cum s-a stins Frumoasa mea copilărie Și dragostea de două veri Cu fata popii Irimie... Cu valul vremilor ce curg Atâtea cântece s-au dus, Și valul vremilor ce curg Atâtea cântece-a răpus... Eu vă sărut, pereți străbuni, Pe varul alb, scobit de ploaie... . . . . . . . . . . . . De ce-ți ștergi ochii cu cămașa Ori plângi, vecine Niculaie?... Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Moșneag senin, eu tâmpla ta curată O cer pe veci nădejdii mele pază. Din soarele copilăriei mele Pe fruntea ta mai licărește-o rază. În suflet simt cum negura se sfarmă Și se-mpletește albă dimineață Când ochiul tău în inimă-mi coboară, Topind încet cetatea ei de gheață. Azi, ca un sfânt dintr-o icoană veche, Blând îmi răsai cu fața ta blajină, Cu zâmbet bun, cu ochi cuminți și limpezi, Strălucitori de lacrimi și lumină. Cu tine-aduci atâtea nestemate Din îngropatul vremilor tezaur, Și amintirea-n țara ei mă poartă, Cu pas încet, în carul ei de aur... Mă văd în pragul zilelor mai bune... O casă-n deal, cu strașine plecate, Unde-asculta de sfaturile tale Atâta râs și-atâta sănătate. În frunte, tu păreai un mag din basme Când soarele, trecând peste fântână, Blând pătrundea prin strașina de paie Și lumina bucoavna ta bătrână. A fost demult. - O rază care luptă Zadarnic cu câmpiile de gheață. Vezi, astăzi valul altei vieți mă poartă Și-nțelepciunea altei lumi mă-nvață. Dar sufletul și-acum își are cuibul Acolo sus, în satul de sub munte, Unde și azi zâmbește, împăcată, Curata cinste-a pletelor cărunte. Bucoavna ta, sub pragul de pe grindă, Își hodinește-nvățătura moartă, Dar glasul tău și azi, la zi de praznic, Toată povara greului o poartă. Pierdut ascult troparul tău din strană Și tainică și sfântă-mi pare clipa, Pare că duhul altei lumi m-atinge, În zbor domol, pe frunte cu aripa. Căci simt plutind prin fumul de tămâie Sfințenia cântării preacurate, Ce-a rumenit o lume cu senina Cucernicie-a vremilor uitate. Și-n ochii tăi văd strălucind scânteia Din focul mare-al dragostei de lege, Ce prin potopul veacurilor negre Ne-a luminat cărările pribege.


content:
Când, tremurându-și jalea și sfiala, Un cânt pribeag îmbrățișează firea, Și-un trandafir crescut în umbră moare, Și soare nu-i să-i plângă risipirea, Eu plâng atunci, căci tu-mi răsai în zare, A vremii noastre dreaptă muceniță, Copil blajin, cuminte prea devreme, Sfielnică, bălaie dăscăliță. Ca strălucirea ochilor tăi limpezi, Poveste nu-i mai jalnic povestită, Tu ești din leagăn soră cu sfiala, Pe buza ta n-a tremurat ispită. Cununa ta de zile și de visuri Au împletit-o rele ursitoare, Ca fruntea ta nu-i frunte de zăpadă, Și mână nu-i atâtea știutoare. Moșnegi, ceteți ai cărților din strană, Din graiul tău culeg învățătură, E scrisă parcă-n zâmbetele tale Seninătatea slovei din scriptură. În barba lor, căruntă ca amurgul, Ei strâng prinosul lacrimilor sfinte, Căci văd aievea întrupat ceaslovul În vorba ta domoală și cuminte. La tine vin nevestele să-și plângă Feciorii duși în slujbă la-mpăratul, Și tu ascunzi o lacrimă-ntre slove, În alte țări când le trimiți oftatul... Și fete vin, să le-nflorești altița, La pragul tău e plină ulicioara, Și fetele își șopotesc în taină: "Ce mâini frumoase are domnișoara!" ...Așa, grijind copiii altor mame, Te stingi zâmbind în calea ta, fecioară, Iar căpătâiul somnului tău vitreg De-un vis deșert zadarnic se-nfioară. Tu parc-auzi cum picură la geamuri Un ciripit de pui de rândunică Și-un gând răzleț îți înfierbântă tâmpla, Cu tine-adoarme-o dulce, sfântă frică. Sfios, amurgul toamnei mohorâte Își mișcă-ncet podoaba lui bolnavă, Ca din cădelniți fumul de tămâie, Prelung se zbate frunza din dumbravă. Tu stai în prag, și din frăgar o frunză La sânul tău s-a coborât să moară, Iar vântul spune crengilor plecate Povestea ta, frumoasă domnișoară...


content:
De ce m-ați dus de lângă voi, De ce m-ați dus de-acasă? Să fi rămas fecior la plug, Să fi rămas la coasă. Atunci eu nu mai rătăceam Pe-atâtea căi răzlețe, Și-aveați și voi în curte-acum Un stâlp la bătrânețe. M-aș fi-nsurat când isprăveam Cu slujba la-mpăratul, Mi-ar fi azi casa-n rând cu toți... Cum m-ar cinsti azi satul... Câți ai avea azi dumneata Nepoți, să-ți zică: "Moșu..." Le-ai spune spuză de povești... Cu Împăratul Roșu... . . . . . . . . . . . . . . Așa... vă treceți, bieți bătrâni, Cu rugi la Preacurata, Și plânge mama pe ceaslov, Și-n barbă plânge tata...


content:
Stăpâne codru, crai bătrân: Mai ții-le tu minte, oare?... La umbra unui fir de nalbă Plângea o floare de cicoare, Și-un firicel de izmă-creață Se săruta atunci cu Oltul... Atunci m-am dus în lume eu, Feciorul lui Iosif preotul! Părinte-al meu din vremi de mult, Era și-o casă la răscruci... Era a noastră... Nu știu, tu Aminte dacă-ți mai aduci?... Că matca Oltului bătea La colțul casei într-un soc, Și-n Olt se oglindeau, din geam, Trei rădăcini de busuioc... Când mi-am luat într-un amurg De frunza ta bunul rămas, Era și tata... Știi-l tu?... Și mama sta sfârșită-n glas... Și hâtrul dascălu Ilie, Cel înțelept, glumeț și șchiop, La vatră răzimat spunea O pilduire din Isop... Bătrâne codru! Eu m-am dus, Răpus de-un gând nebun, pesemne, Uitat-am pilda lui Isop, Vârtejului să nu mă-ndemne... Dar ostenit odat' privind La zarea cerului albastră, Am plâns, și gândul m-a bătut Să mă întorc la casa noastră!... ...Și m-am întors, stăpâne-al meu!... Dar casa noastră nu mai este... Azi, rogu-te, să-mi spui din frunză Îndurerata ei poveste! Că dascălu Ilie-i mort... Cum s-a schimbat de-atuncea satul... Și Oltului i-a mutat matca Poruncă de la împăratul... Cinstite crai! A fost demult. Că s-a schimbat atât de-atunci: Seninul razelor de soare Și fața florilor din lunci... Și-n valul vremilor s-a dus A vieții mele dimineață, Cum s-o fi dus demult pe Olt Cel firicel de izmă-creață... Zadarnic cat stolul de visuri Ce printre paltini se pierdură Și dorurile mele scrise Pe fața foilor de mură... Și toate râsetele mele Din alunișul din zăvoi, Și plânsul meu de-odinioară... Ne-aveam atât de bine noi... Azi, lasă-ți freamătul să-mi pară Un mulcom zvon de patrafire, Ce blând asupra mea-și pogoară Duioasa lor hirotonire... Și spune-i vântului să tacă Când va porni de-aici la plai: Că răposatul n-a fost vrednic De poala ta, bătrâne crai!


content:
Vezi luna-n cingătoarea Aprinsei bolți albastre, Argintul ei tivește Și pragul casei noastre. Și uite-n clipa asta Eu nu știu ce mă-ndeamnă Să simt întreg amarul Acestei nopți de toamnă. Dar parcă plâng copacii Din frunzele lor moarte, Și parc-aud un cântec Cum tremură departe. Și uite simt aievea, Cum jalea lui m-apasă — Aș vrea să fiu acuma În sat la noi, acasă. S-ascult cântarea blândă Cum picură domoală, Și capul greu de gânduri Să-l culc la mama-n poală. Ea, biata, să-mi sărute Șuvițele pe frunte, Norocul să mi-l vadă În firele cărunte. Încetișor la sânu-i Obrajii să-mi îngroape, Și lacrima nădejdii Să-i tremure-n pleoape. Și lacrima nădejdii Pe fruntea mea să cadă: Un picur de văpaie Pe-un bulgăr de zăpadă.


content:
Departe-aș vrea de-aici să vii, În alte lumi senine, În dimineața de Florii Să mă cunun cu tine. Să ne-așezăm în sat la noi, S-avem în deal o casă, Să fiu cel mai cuminte-n sat, Și tu, cea mai frumoasă. Să vie și mama la noi, Că-i necăjită tare, Să aibă tihn-un an ori doi, Ori cât pământ mai are. Acolo să trăim în munți De cât trai avem parte, Sătenii seara să-i adun Și să le spun din carte: Că sunt de neam împărătesc, Din țara-ndepărtată, Că doar pământul ăst întreg Era al lor odată... Și că azi oamenii-nvățați Așteaptă să se nască Un mare crai împărătesc De lege românească. Copiii noștri să-i înveți Crezul... Născătoarea... S-ajung să-i văd cântând pe toți În strană, sărbătoarea. Atunce, împăcat cu rostul Acestei lumi deșerte, Să mor, să-mi zică satu-ntreg Un: „Dumnezeu să-l ierte!” Și popii nost din întâmplare Vreun oaspe-atunci să-i vie; „Pe cine-ngropi, părinte, azi?” „Pe-un om de omenie!...”


content:
Noroc, logofeți de-acum zece ani! Primiți-mă, rogu-vă, iarăși Și gândului vostru mă faceți părtaș Și glumelor voastre tovarăș. Departe-am fost eu, frățâni, la oraș, Și legea pe-acolo nu-i bună, Crâșmarii te mint și nu știu lăutarii Aievea ce-i graiul din strună. De-aceia venit-am să văd înc-odată Senina și vesela horă, Cumătră cu sufletul vostru curat, Cu biata mea inimă, soră. Așa! Să le văd închiegându-se-n lanț, Vânjoasele brațe rotunde, Și tropotul vostru din greu apăsat Tărâmul să stea să-l scufunde. Așa! M-așteptați, vin și eu cu voi, Cămașa răsfrâng-o de mâneci, Să-ncepem alaiul, vrășmașul alai, De praznicul sfintei Dumineci. Un pas înainte și doi înapoi La dreapta, la stânga 'nainte... Un pas... ................................ ................................ Lăsați-mă! — Mă duc. Cetesc În ochii voștri ai tuturora: Nu e de rândul cetei noastre Cel ce-a uitat să joace hora.


content:
De-oi muri la primăvară, Să mă plângeți tu și mama; Amândouă să mă plângeți Și să vă cerniți năframa. Nimeni altul nu mai plângă Răposata voastră fală, Și vă rog cu îngroparea Nu vă faceți cheltuială... Să chemați pe popa Naie Să-mi citească din scriptură Și să spună cuvântare: C-am fost om cu-nvățătură. Dar că m-am născut, pesemne, Într-o zodie ciudată, De m-a bătut nenorocul De pe lumea asta toată. Știu că va-ntrista tot satul Lucrul ăst', că tare-i jelnic; I-or cădea și popii Naie Lacrimi multe-n moliftelnic. Voi să-i dați lui popa Naie Liturghii o lună-ntreagă, Că-i sărac și popa Naie Și n-are bucate, dragă.


content:
Când rătăcind, bătrâne codru, Ajung la sânul tău de tată, La poarta-mpărăției tale Plec fruntea mea înfierbântată. Eu simt că-n lung șirag de lacrimi Se sfarm-al genei mele tremur, Și ca un făcător de rele La poarta ta eu mă cutremur. Curat e duhul lumii tale, Căci Dumnezeu cel sfânt și mare Sub bolta ta înrourată Își ține mândra sărbătoare. Tu-l prăznuiești cu glas de clopot Și cu răsunet de chimvale Pe cel ce-atâtea înțelesuri Gătit-a strălucirii tale. Amurgul învestmântă-n umbre Smerita frunzei frământare, Și pare tânguiosul freamăt Un glas cucernic de tropare. Nu-i jalea pătimirii tale Tremurătoarea ta plânsoare, Ci-i cântecul de-ngropăciune Ai doinei noastre, care moare. Departe s-a aprins un fulger, Lovind în creasta ta năpraznic, Și-n tot hotarul tău mânia Și-a început păgânul praznic. E-al răzvrătirii noastre tunet, Și-n neagra ta cutremurare, Atâtea veacuri umilite Își gem strivita răzbunare. Iar dacă printre paltini luna Își frânge razele curate, Vărsând sfiala ei gălbuie Pe frunzele înfiorate, În picătura de lumină, Din geana zorilor albastre, Eu văd cum tremură și-nvie Nădejdea visurilor noastre. Și-ar oțeli piticul suflet Atunci când mila ta,-mpărate, Mi-ar lumina o clipă taina Măririi tale-nfricoșate... Pe strunele neputincioase S-ar zămisli cântarea sfântă, Dând înțeles vieții mele Și morții ferecându-i țântă! Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Cu grele răsuflete apele dorm, Pe lanuri dorm spicele grele, Asupra pădurii veghează de sus Cetatea eternelor stele. Luceafărul bňlnav în lumea de-ngheț Clipește din gene molatic, Când dorul pribeag, de pe-o creastă de ulm, Și-l geme porumbul sălbatic... În geamăt se-nalță durerea la cer, Câmpii de lumini să-nfioare, Luceafărul simte văpaia arzând Și tremură, bietul, și moare. Cu ochii plânși, stelele toate se duc Pe patul de nori să se culce; Din dragostea stinsă în neguri de zări Lin picură liniștea dulce. În taina tăcerii pornește-se vânt Să mângâie trestia-n vale, Pe-ascuns o sărută, dar dragostea lui O văd licuricii din cale. Și-o spun licuricii la frunze de soc, Și socul pădurii o spune, Și frunzele toate grăbite tresar Și-ncepe pădurea să sune. Se duce iar vântul, pribeagul drumeț, Sfios fâlfâind din aripă, Din doru-i aprins și în veci călător O doină domol se-nfiripă. Și doina o cântă alunii din crâng Și-o tremură-n murmur izvorul, Și doina trezește și turma din deal, Și turma trezește păstorul. Din funduri de peșteri vin umbre șirag S-asculte amarul cântării, De patima doinei și umbrele mor, Cu lacrimi plâng genele zării. Și doina se zbate, și frunzele plâng, Și codrul prelung se-nfioară, Când, iată, prin neguri cu sârg străbătând O rază solie coboară: Deschideți larg poarta, cărunților brazi, Să vie-mpăratul măririi, Se mângâie jalea nestinsului dor, Să-mpace durerile firii... Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Mireasa cerului albastru Își împânzește-n ape chipul, De vraja ei tresare unda Și-nfiorează-se nisipul. S-aștern bobițele de rouă Pe-ntinsul luncii patrafir: Din mâna cerului, părinte, Se cerne preacuratul mir... În mulcom zvon se-mbrățișează Cu apa trestia bolnavă - Doi licurici și-aprind sfiala În adăpostul de otavă. S-aude toaca cum, grăbită, În fag o bate-o gheunoaie - Se odihnesc pe iarbă mieii, Și zurgălăii de cioaie. Domol purcede glas de schijă De la clopotnița din deal, Să povestească lumii jalea Înstrăinatului Ardeal.


content:
Cu fruntea-n țărână, plângând azi ne vezi, Din slavă, cerescule soare; Rugămu-ne ție, azi sufletul nostru Tu lasă-l departe să zboare. Trimite și vântul, pribeagul drumeț, El, crainicul bolții albastre, Să ducă departe, pe aripa lui, Cuvântul strigărilor noastre. Acolo, departe, spre soare-răsare, În freamăt de foi din dumbravă, Pe veci cetluite în marmură rece, Dorm clipele noastre de slavă. Voi sunteți acolo, viteji pârcălabi, Și voi, preacinstiților vornici, Statornici în cinstea de lege și țară, În focul credinței statornici. Acolo dormi și tu, arhanghel bătrân, Tu, Ștefane, sfânt voievoade, Ce-ai scris strălucirea norodului tău Cu sânge dușman de noroade. De sfânta ta dreaptă, de spada ta sfântă Spun toate poveștile slovei. Să nu se-nfioare de numele tău Nu-i frunză în codrii Moldovei... Azi mașteră-i vremea... Acum văduvite Zac sfintele tale oțele, Și luna, când trece, de milă tresare, Căci vede rugina pe ele. Amarnic ne poartă pe strâmbe cărări Vicleana și vitrega soarte, Mărit voievoade, în țara ta azi Și vise și fulgere-s moarte... Noi suntem drumeții piticelor vremi, Pitici în putință și vrere, Copii fără sprijin, ne scurgem viața Din dor și din nemângâiere. A noastră moșie, frumoasă nespus, Grumazul și-a-ntins spre pierzare, Căci brațele noastre azi spadă nu strâng, Și steag țara noastră nu are... Măria-ta! Suntem bătuți de nevoi! La noi în zadar ară plugul, Căci holdelor noastre cu spicul de aur Străinul le fură belșugul. Am vrea să purcedem cu jertfele laudei, Dar n-avem nimica la casă... Măria-ta! Toate străinii le duc, Și numai cu lacrimi ne lasă... Dar spunem cu toții nevestelor noastre Să plângă cu lacrimi de jale, Potopul să treacă și plaiuri și munte, Să spele oțelele tale. Atunci, când în soare din nou străluci-vor, De sus, din a ta-mpărăție, Crai tânăr, crai mândru, crai nou să le-ncingă, Trimite, rugămu-ne ție! Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Voi n-aveți flori, nici cântece, nici fluturi, Căci soarele în țara voastră moare; Voi în zadar cerșiți acolo-n umbră Din cerul sfânt o rază să coboare. E frig la voi, și-i moartă strălucirea Cetăților cu turnul de aramă, Bieți cântăreți cu aripile frânte, În alte zări cuvântul meu vă cheamă... Veniți, veniți să-ngenunchem cu toții: Pământul negru-i vechiul nostru tată; La sânul lui să râdem și să plângem, Cu sufletul și inima curată. Să fim copiii iscusiți ai firii, Să învățăm din sfânta ei cântare, Să furișăm în mintea noastră picuri Din înțeleapta firii îndrumare. Veniți, veniți în ceasul dimineții, Când, sub clipirea bolții-mbujorate, Sărbătorește-al învierii praznic Biserica de frunze-nrourate. Când umbre mor și scapără lumina Din negură zburând biruitoare, Veniți, veniți, să cad-asupra noastră Hirotonirea razelor de soare. Să ne-nfrățim cu zvonul și viața Ce saltă-n zori când se pornește plugul, S-adăpostim în suflete mândria Livezilor ce-și mlădie belșugul. Iar când amurgu-n haina lui cernită Cărunții brazi începe să-nvestmânte, Noi să privim luceafărul din zare, Și-atunci să zicem strunelor să cânte... Din freamătul dumbrăvii-nlăcrimate, Din argintatul tort al lunii pline, Din șopotul izvoarelor de munte Să împletim noi cântece senine. Iar trăsnetul, ce înfioară bolta Când fulgere potrivnice se-ncaier, Și mugetul înfricoșat al apei Să ferece al strunei noastre vaier. Să piară umbra zidurilor negre, Ce-ntunecă o melodie sfântă, Curatul chip al farmecelor firii Să scânteie când glasul nost cuvântă. Căci dumnezeul neamurilor toate, Sub strălucirea mândrei bolți albastre, În codrii verzi și-n negrele ogoare A semănat nădejdea vieții noastre... Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Bolta și-a cernit năframa Ca o mamă întristată, Floarea-soarelui pe câmpuri Pleacă fruntea-ngândurată. Zarea-și picură argintul Pe ovezele de aur, Ostenit, din aripi bate, Ca un vis pribeag, un graur. Codrul cântăreții-și culcă, Doarme trestia bolnavă, Dorm doi pui de nevăstuică Sub o brazdă de otavă. S-a oprit trudita moară, Doarme apa la irugă, Răzimat pe coate-adoarme Un cioban întins pe glugă. Doarme cerul și pământul Într-o dulce-mbrățișare... Doar izvorul mai tresaltă Ca un sân de fată mare.


content:
Dezgroapă, moșnege, cu mâinile-n tremur, Comoara ta sfântă de jale... Tu porți ferecate durerile noastre În vaierul strunelor tale. În ele-mpletit-au străbunii cucernici Argintul visării deșarte, Și-n graiul lor plânge și n-are repaos Amarul nădejdilor moarte. Se-ndoaie, se frânge și tremură arcul, Și lemnul prelung se-nfioară Când două mărgele, ca mirul de limpezi, Din gene se scurg pe vioară. ...Și cântă bătrânul... Cărunta pleoapă În tremur povara-și frământă... Și mâna lui cade... Alunecă-i arcul... – Mai cântă, lăutare, mai cântă!... S-a stinge și roua pleoapelor noastre, Și ochii lumina și-or frânge, Ci strâns cetluită de marmura vremii Cântarea ta vecinic va plânge. Pe aripi de vânturi trăi-va pribeagă Oftarea ta sfântă, moșnege, De jalea-i răzleață va plânge amurgul Și plânge-vor frații de-o lege. Vor geme pe plaiuri izvoarele-n noapte Și-ncet grăitoarele unde, Bătrânilor codri și-or spune mustrarea, Și codrii cu glas vor răspunde... Și brazii în zbucium de mijloc s-or frânge, Gătindu-și cetatea măiastră, Și focuri pe creste pe rând rumeni-vor A bolții năframă albastră... Când soarele mândru din nori va purcede Al bolții senin să-ntretaie, Aprinsă scânteia ascunselor doruri Va arde cu munți de văpaie. - Și vifor năprasnic, cu brațe de flăcări, Topi-va în goana lui cruntă: Din jalea pribeagă a strunelor tale Măreață cântare de nuntă!


content:
De-o zi-ntreagă plîng alături biata Mura cu fecioru. În bordei, pe masa-ntinsă, doarme astăzi Laie Chioru. De-nvălire o vecină s-a îndurat cu două straie, Și drept pernă, o desagă a umplut Mura cu paie. L-a legat pe sub bărbie cu năframa de mătasă, O scumpete pusă-n ladă de pe cînd era mireasă. Busuioc și izmă creață a adus cumătra dar, Iar pe buzele-nnegrite a pus Mura un creițar. Într-un ciob zăcuse banul, în firidă, la o parte, Nu mai umblă azi, și Mura de păcat se teme foarte... Între foi de nuc, alături, lîngă fruntea lui de ceară, Ostenit se-ntinde arcul pe grumazul de vioară. Doi cărbuni sfiala-și scapăt’ , adormind sub pirostrii, Întunericul coboară prin ferestrele pustii... Mura stă pe fața vetrii și-i cad lacrimi în cenușe... Leneș scîrțîie țîțîna ruginită de la ușe. Se ivește-n prag copila judelui Zăbun, cea mare, Și din mîneca cămășii scoate-ncet o lumînare. Cruce-și face – o aprinde... Tremurînd, para gălbuie Nu se-ndeamnă de sfială, cît pe-aci era s-apuie... – Nu mai plînge, Mură, leică, zice fata lăcrămînd. Mura stă cu fața stinsă și răzleț o paște-un gînd: Ce viață fără milă... Lîngă mort, la căpătîi, I-a fost dat să ardă-n casă lumînarea cea dintîi...


content:
Am venit să-ți spun o vorbă Azi, când pleci în țări mai bune, Niculaie, Laie Chioru, Cântăreț din patru strune; Du-l cu tine meșteșugul Care ne-ntărea soboru: Meștere a nouă sate, Lăutare, Laie Chioru! Unde norii-și țin popasul În lăcaș de mărgărint, Șede Domnul cu Sânpetru La o masă de argint. Tu să-ți pleci ușor genunchii Și ușor să-ți pleci grumazul, Și pe umerii vioarei Să-ți apeși domol obrazul. Și să cânți un cântec, Laie, Cum se cântă-n sat la noi, Când se tânguie ciobanul După turma lui de oi. Povesti-va atunci struna Înălțimilor albastre Vremea lungă câtă jale Scris-a-n sufletele noastre. S-ar întuneca pământul, C-ar veni, veni, țigane, Toate stelele s-asculte Glasul strunei năzdrăvane. Blând zâmbire-ar Milostivul... Iar din geana lui de-argint Lacrim-ar cădea-n adâncul Norilor de mărgărint. Ni s-ar stinge-atunci necazul Ce de mult ne petrecea: Între stelele de pază Am avea și noi o stea! Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] Sus la crâșmă-n Dealu-Mare De trei zile țin soboru... De trei zile beau și-mi zice Din lăută Laie Chioru! De trei zile, măi copile! Doru-i greu și jalea-i multă. Și tot zice, să le-aline, Laie Chioru din lăută. Zi, măi Laie, înc-un cântec De-o cămașă cu altiță Și de-un drac cu ochii vineți, De-o Aniță-cârcimăriță. C-a trecut și postul mare Și moșia mi-e arată, Și crâșmaru-i dus la târguri... Foaie verde, foaie lată! Zi, măi Laie, de-o bălaie Cu trupșor subțire, nalt... Tu c-un ochi nu vezi, țigane, Să-l închizi și celălalt!... II [ modifică ] Măi crâșmare, Niculaie, Ce mai zici de lumea asta? Dumnezeu să-ți ție vinul, Și norocul, și nevasta! Cum mai umblă târgurile? Băutura-i acră, vere, Dar ți-e harnică nevasta, Arz-o focul de muiere! Bea și tu cu mine astăzi, Că eu beau să-mi stâmpăr doru, Parcă-i alta lumea asta Când ne zice Laie Chioru. Laie Chioru – bată-l Domnu – El nu vede toate cele; Știe două din lăută: Una-i dor, și una-i jele. Când de dor ne zice Laie, Tremură cupa pe masă; Când de jale cântă Laie, Zboară cupa pe fereastră. Și-aș aprinde-atuncea satul... Să-l vad pară, vâlvătaie... Ochii vineți foc să-i arză... Măi crâșmare Niculaie! III [ modifică ] Bea și dumneata, părinte, Dumnezeu să-ți ție darul, Să mai poți ceti psaltirea Să mai poți goli paharul. Că noi bem de patru zile Cu crâșmarul, umfle-l zmeii, Bem, părinte, ca la nunta De la Cana Galileii. Ce-ar mai fi de lumea asta – Zice-alaltăieri vecinul – Ca la nunta de la Cana, De-am găti din apă vinul? N-ar fi bine, măi vecine! N-ar fi crâșme-atunci deloc, Și crâșmarul Niculaie Nu s-ar duce-n iarmaroc... N-ar mai fi nici Laie Chioru, Ție-l paza Maicii sfinte, Nici Anița-cârcimărița. Și ne-am prăpădi, părinte!... IV [ modifică ] Lună, lună, stea vicleană, Neam de fire de vădană, De ce dorurile mele Spusu-le-ai la stele? Stelele, sus, călătoare, Fete mari, clevetitoare. Mi-au dus vântului oftatul Și mă știe satul. V [ modifică ] Dorurile mele N-au întruchipare, Dorurile mele-s Frunze pe cărare... Spulberate și strivite frunze pe cărare. În zadar le caut Visurile mele, Strălucită salbă, Salbă de mărgele... Minunată și pierdută salbă de mărgele. Tot ce-mi țese noaptea, Zorile-mi destramă, Mi s-a dus norocul... Nu-l mai plânge, mamă... La icoana Preacuratei, nu-l mai plânge, mamă. VI [ modifică ] Fată mare, fată mare, Călătoare printre stele, Vin la tine-n miez de noapte Toate visurile mele. La fereastra ta, șirete, Bat din aripi de mătasă, Fată mare, fată mare, Lasă-le să vie-n casă. Tremurând să treacă geamul, Se înșiruie mărunte Pe șuvița de pe tâmplă, Pe șuvița de pe frunte. Fată mare,-n zorii zilei Te-a vedea seninul soare Strălucind cu o cunună De albe mărgăritare.


content:
Plânge-o mierlă-ntr-o răchită La răscruci de Dealu-Mare... Suie-n pas domol răzorul Un voinic pe murg călare... Jos, în smalț de soare-apune, Turla satului străluce; Sapă murgul și nechează Și-nspre vale vrea s-apuce... Se înalță-n șea voinicul, Vede-o casă-ntre poiene, Și cu mâneca cămășii Zvânt-o lacrimă din gene... Într-o clipă strânge frâul Și-l îndeamnă-n altă parte, Dârz pleoapele-și închide... "Du-mă, murgule, departe!..." Sfărmând jgheabul cu potcoava Drumului s-așterne murgul - Peste plopi cu frunza rară Cade-nlăcrimat amurgul...


content:
Luna-și picură argintul, Tremurându-l pe fereastră; Vede-atâta împăcare Străjuind căsuța noastră. Lângă pat, zâmbind, stă mama, Adormindu-și copilașii, Cămășuță cu mătasă Le-a cusut mâna nănașii. Numai moșul povestește, Așezat pe fața vetrii — Dumiriți de-o pildă veche, Îl ascultă doi cumetri. Dar auzi! Cățelul latră, S-aud șopote-n ogradă Și s-aude, subt opincă, Scârțâitul de zăpadă. S-a curmat deodat' povestea Și-i tăcere mută-n casă — Osteniți dorm ochelarii Pe ceaslovul de pe masă. Licărind o raz-atinge Geamul ușii de la tindă, De trei glasuri legănată, Se-nfiripă o colindă... De subt țol ridică fruntea Două fețe bucălaie... Blând zâmbește din icoană Cuviosul Nicolae...


content:
După plopi cu frunza rară Își desface luna sânul, Vede-arama numărându-și Barbă Putredă, jupânul. În ajun de miez de noapte Tremura de chiot hanul, Din ungherul unei laviți Cântă Iepure, țiganul. O păreche râde-n umbra Nucului de la portiță: Stă de gât cu-o văduvioară Pristavelul Niculiță. Și se bucură tot satul, Vin feciori din cătănie, Srinten țârlăie tilinca, Și-i atâta veselie… Doar la geam stă singurică Fata jidovului, Ida, Cu ochi verzi ca leușteanul, Cu păr roș ca cărămida. Cade-o lacrimă din ochi-i Leneș prelingând fereastra… Suflet obidit și singur, Ce mai cauți pe lumea asta?…


content:
Singur , de Octavian Goga Singur ( Ferestrele gem zguduite... ), de Ștefan Octavian Iosif Singur ( Te simți mai singur astă-seară... ), de Ștefan Octavian Iosif Singur , de George Topîrceanu


content:
Stinsă-i para lumânării De pe lespedea de piatră, Și bătrânii, bieți, alături Tot mai stau, uitați, la vatră. Luna trece șura popii, Luminând în drum pridvorul – Pipa moșului nu arde, Baba și-a uitat fuiorul. Doar târziu, când prind mai aprig În vecini să latre câinii, Ei tresar, se văd în față Și plâng amândoi bătrânii. — Câtă jale le-a fost scrisă! Doi feciori aveau la casă... Unu-i mort de astă-toamnă, Altul stă cu domni la masă.


content:
Să-mi plec genunchii iară, Să-ți spun iar ce mă doare, Preasfântă născătoare Și pururea fecioară! Cu ochiul tău din ceruri, Atoatevăzătorul, Tu mi-ai văzut feciorul, Și mi-ai văzut necazul... În doftori n-am credință... Să-l pui iar în picioare, Să-i rumenești obrazul, La tine-i cu putință, Preasfântă născătoare. Azi rogu-mă iar ție, Cum rogu-mă de-a pururi La sfânta liturghie... Atâta bogăție Avem și noi la casă! Umblat-a mult băiatu Și știe multă carte, Adusă de departe, Doar chiar de la-mpăratu! Și are-nvățătură, Din carte și din gură, Mai multă și ca popa, Ca popa Irimie. Și cum aș vrea, preasfântă, Norocul să mi-l ție, Să-l văd iar ca odată, Cu fața-mbujorată, Cu ochi de fată mare, Cum a plecat de-acasă... Să-și caute mireasă, Subțire ca o floare, Ca floarea de cicoare. Să facem nuntă mare. Să curgă râuri vinu, Să joace și vecinu, Vecinu Niculaie. Și să-și arunce-n grindă Căciula lui de oaie, Și să roiască-n tindă Tot domni cu-nvățătură, Să cânte toți din gură Și-n horă să se prindă. Să-l văd în hora mare Pe el c-o domnișoară, Preasfântă născătoare Și pururea fecioară!... Umblat-a mult băiatu Și știe multă carte, Adusă de departe, Doar chiar de la-mpăratu! Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Zadarnic plânge vântul și nucii plâng, bătrânii, Frăgarul din ogradă, și cumpăna fântânii... Și plânge mama biata... și cum ar vrea s-o-nșele Povestitorii jalnici ai pribegirii mele. La mine vii cu cartea, cu gând să-mi dai canoane, Și vrei să mă cumineci, părinte Solomoane, Cucernic faci agheasmă, și mâna ta, părinte, Stropește casa tatii, ca bine-s-o-cuvinte. Dar în zadar mă-nvălui încet cu patrafirul Și fruntea mea fierbinte o răcorești cu mirul... Zadarnic mamii-i cade o lacrimă pe iie, Zadarnică e slujba lui sfântu Vasilie!...


content:
Găinușa-ncet răsare, Luna-i după Dealu-Mare, Plânge-un clopot de cioaie, — Vin ciobanii de la stână, — Strungărițele, de mână, Ascult cântec de cimpoaie Și le râde tuturora Față plină, bucălaie, Cum s-au prins să-nvârtă hora... — Numai Sandu copilandru Nu se prinde-n hora mare. Cântă jalnica cântare... Cimpoieru-i ia de veste, Stă o clipă, hodinește — Schimbă hora-n cânt de jale: — „Mândră fată, ochișorii, Ochișorii, obrăjorii”... — Se opresc în joc feciorii, Dumerindu-se deodată. — Parc-ar vrea să plângă-o fată, Fața-i arde vâlvătaie... Strigă Sandu copilandru: „Zi, căprare Niculaie! Zi, căprare Niculaie!” — Și cum arde focu-n stână Și lumin-o buturugă, Vede baciul că lui Sandu Îi cad lacrime pe glugă...


content:
Văl de brumă argintie Mi-a împodobit grădina, Firelor de lămâiță Li se uscă rădăcina. Peste creștet de dumbravă Norii suri își poartă plumbul, Cu podoaba zdrențuită Tremură pe câmp porumbul. Și cum de la miazănoapte Vine vântul fără milă, De pe vârful șurii noastre Smulge-n zbor câte-o șindrilă. De vifornița păgână Se-ndoiesc nucii, bătrânii, Plânge-un pui de ciocârlie Sus pe cumpăna fântânii. Îl ascult și simt sub gene Cum o lacrimă-mi învie: Ni s-aseamănă povestea, Pui golaș de ciocârlie. Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
I [ modifică ] Veniți la sânul meu cu toții, Copii cu frunțile senine, Veniți să primeniți izvorul Nădejdii mele de mai bine! Voi sunteți roua dimineții Ce scânteie neștiutoare Că poartă-n ea întreg argintul Curat al razelor de soare. Din glasul vostr-un dulce clopot, Ce mângâie-un amurg de seară, Învață sufletul meu, bietul, Să creadă-n flori și-n primăvară. Și parcă înțeleg mai bine Privighetoarea care cântă... Veniți, veniți! Mi-atât de dragă Zburdălnicia voastră sfântă. Căci râsul vostru plin, năvalnic, Ca unda râului de munte, Îmi amuțește-ndurerata Poveste-a firelor cărunte. Și parcă-mi picură un cântec La poarta minții mele reci: O dulce-ntârziată rază Din raiul meu pierdut pe veci... II [ modifică ] Copii, cu ochii mari și limpezi Ca raza nopților albastre, De ce purtați și voi osânda Ce-a scris ursita firii noastre? O jale sufletu-mi despică Și-mi frânge visurile-n două, De glasul minții mă cutremur: ... Și voi veți fi asemeni nouă!... Când înțeleg c-aceleași patimi Și-aceleași năzuinți deșarte, Cum vor călăuzi în oarba Prăpastie ce ne desparte, Că ochii voștri-n care arde Azi vraja basmelor cu zmeii, Rătăcitori, în drumul vieții Cum au să mintă, fariseii, Atunci o scârbă mă supune Și-un gând păgân mă înfioară, Și sufletul meu fierbe-asemeni Acelui crai de-odinioară Ce-a omorât în fașă pruncii... . . . . . . . . . . . . Orânduiala ta-i amară, Mărite domn al lumii noastre... Eu nu mai cred în primăvară!... Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Mor multe șiraguri de clipe, Și nimeni nu-mi bate la poartră Când vremea-mi așterne pe suflet Cenușa ei aspră și moartă. Vin neguri cu noaptea pe umeri, Și bezna mă-nghite, nătângă, Și viforul vine, păgânul, A viselor aripi să-mi frângă. Nu-i rază să-mi mângâie fruntea, Încet coborându-mi din stele... Mai străluci-va vreodată Altaru-nchinărilor mele? Stejarul nădejdilor multe Își scutură frunzele moarte... Vai, tu ești atât de frumoasă, Și tu-mi ești atât de departe...


content:
Azi moare-nfiorarea cetăților de stele Și înțelesul tainic al cântecelor mele. Se rupe tortul galben al razelor de lună, Mor visurile albe ce-mi tremură pe strună... Luceafărul clipirea în negură și-o frânge, Lumina lui bolnavă se zbate și se stânge, Și moare găinușa în pragul nopții sure, Și toată mângâierea din zvonul de pădure. Mor fluturii din zare și mor toți trandafirii, Își curmă înțelesul întreagă vraja firii. Cum se desfac prăpăstii și-adâncul lor înghite Strălucitoarea salbă a multelor ispite. Comoara-nfășurându-și, nădejdea pleacă-n pripă, De drum norocu-și gată pribeaga lui aripă, Din mintea-ntunecată fug grabnic, rânduri-rânduri, Ducându-și tot argintul, popoarele de gânduri, Și se-mpletește noapte din neguri jucăușe Când sufletul meu calcă pe-a viselor cenușe. Drumeț cu ochii tulburi se duce fără țântă, Amarul îl încinge și noaptea-l învestmântă, Și patima-l sugrumă cu brațele-i de fier... Sfârșit, el îngenunche și zgribură de ger, Cerșind din îngropata-i hlamidă de văpaie Să-i mai trimiți o rază, domnița mea bălaie.


content:
I-am zis într-un amurg de vară, Robit de chipul unei stele: Durează, suflete măiestre, Altar nădăjduirii mele! I-am dat temuta mea comoară, Temeiul sfânt al suferinții, Argintul visurilor toate, Și marmura curat-a minții. Și el mi-a întruchipat altarul, Lăcaș de mândră strălucire, Zidindu-și în catapeteasmă Întreagă setea de mărire. Dar vifor s-a pornit prin noapte, Și-n goană vitregă și crudă, O clipă-a sfărâmat nătângă Prisosul lunilor de trudă... E noapte-acum... Pe fața bolții Plâng ochii stelelor senine, Când blčstemă-nșelatul meșter Și strigă bietul din ruine... Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Tu, preacurată rază, ce-ai coborât din stele Să luminezi în noaptea singurătății mele, Ascultă-mi rugăciunea, ce-o gem cu buza arsă: Din preajma vetrei mele, fă calea ta întoarsă. Păcătuiește raza curată, viorie, Când se oprește-n drumu-i pe-o strașină pustie, Învestmântând cu picuri din sfânta ei văpaie O scorbură, ce poartă un cuib de cucuvaie. Vezi, zboar-atâția fluturi în necuprinsul firii, Și strălucesc pe câmpuri, în floare, trandafirii. În calea ta senină, spre ei îndreaptă-ți zborul, Căci lor te dete-n gându-i de-viață-dătătorul, Tu, preacurată rază, ce-ai rătăcit din stele, Să luminezi o clipă singurătății mele. Eu port în mine noaptea, și-n bezna ei adâncă Mi-e sufletul un vultur înlănțuit de-o stâncă; Ar vrea adâncul bolții cu zboru-i să-ntretaie, Prin câmpuri de lumină, prin drumuri de văpaie, Să-și scalde ochii tulburi în râuri largi de stele... Dar aspra țintuire a lanțurilor grele Cu praful sur al pietrei îi înfrățește rostul... Zadarnic vrea să-și cate în ceruri adăpostul: Cu glas nebun el urlă, și bl?stemă, și țipă, Și sânge cald stropește trudita lui aripă, Și veșnic o să lupte, în patima-i păgână, Cu bulgării de piatră, cu lumea de țărână... Zâmbind amar se-ntreabă deci mintea gânditoare: De ce-ar veni la mine făptura ta de floare? Tu, înger cu ochi limpezi, cu aripi de mătasă, De ce să te cutremuri de-o luptă nențeleasă? Când zboară-atâția fluturi în necuprinsul firii, Și strălucesc pe câmpuri, în soare, trandafirii...


content:
Nemărginită bolt-a nopții, Deschide tainica ta carte Și-ascultă-mi glasul zbuciumării Neputincioase și deșarte. Doar mila ta n-o să se stingă Când două mâni tremurătoare Își împreun’ nevolnicia În chip de rugă și iertare. Azi, țintele de nestemate Culege-le din cingătoare, Căci ochii stelelor mă mustră, Și plânsul stelelor mă doare. Azi orice picur de lumină Din fața ta îmbujorată În țintirimul larg al minții O cruce proaspătă-mi arată. Le văd șireag... și mă cutremur, Și fiecare clipă-mi pare O fărmitură ce se smulge Ca dintr-un cântec de pierzare. Simt mintea dezgropându-și morții, Căzând la fiecare groapă, Și jalea trecerii eterne Mi-apasă plumbul pe pleoapă. Când tu mi-aprinzi în mii de facle Senina dragostii dovadă, Înfiorându-se-n adâncuri, Plâng ochii osândiți să vadă. Aducerea-aminte vine, Și din oglinda-i blestemată Învie rostul celor duse... Iar eu ascult ce-a fost odată... O lume-și desfăcea-nainte-mi Comoara tainelor bogată, Zvâcnea eternul ei cutremur Sub tâmpla mea înfierbântată. O patimă-mi robise ochii Cu strălucirea ei păgână Și mă smulgea cu braț de vifor Din valul lumii de țărână. Simțeam fiorii-ndrăgostirii, Măreața-mbrățișare mută, Când în amurg târziu de vară Pământ și boltă se sărută. Și-n smalțul pulberii de rouă, Ce strălucea pe câmp, măruntă Părea că firea-i hărăzește Nădejdii mele dar de nuntă. Eu mi-am zidit în nori altarul, Și inima, smerita roabă, Îngenuncheată-n umilire, Jertfea curata ei podoabă... Azi nu mai este... Și mă doare Când vraja razelor senine Aprinde-o candelă de veghe Într-o biserică-n ruine... Azi fulgerele mele-s stinse Și moarte-s zâmbetele toate Și nu va mai rodi nisipul Din biata mea pustietate. În lanț de neguri și uitare Aș vrea amarul meu să-l ferec... Nemărginită bolt-a nopții, Îmbracă-ți haina de-ntunerec! Aruncă vălul tău de umbră Pe toate farmecele firii Și-ngroapă-n adâncimi de ape Ispitele îndrăgostirii. Pe scânteierile de rouă Și peste câmpul nins de floare, O beznă grea, ca giulgiul morții, Să cearnă pace-adormitoare. Când glasul tinereții moarte Și-al viselor înfrigurate, Rătăcitor, fără repaos, La poarta sufletului bate, Eu, învălit în întuneric, Să-nchid zăvorul de la poartă, Și nici o stea să nu mai vadă Singurătatea mea deșartă. Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Era în miezul zilelor de vară, Și soarele, din drumul lui de pară, Își trimitea săgețile aprinse. Din brâul lui, din haina lui senină, Descopciate ținte de lumină Cădeau sfărmate-n pulbere de rază Pe revărsarea țarinei întinse Și ascuțeau ucigătoare suliți... Eu le vedeam înșiruirea lungă, Cum, gârbovită,-ncet înaintează, Cum, stăruind, prin holdă-și taie uliți, Cerșitorind cu ochii stinși o dungă De nor pribeag în vânătul din zare, Când secerea-n trudita ei cărare Șir așternea în snopii grei de aur Prisosul sfânt de binecuvântare. Erau clăcași: oștenii fără nume Ce duc războiul mare-al tuturora, Ei ce se sting în neguri și uitare Și cad și mor de cruda-mpovărare A tuturor durerilor din lume... Erau atâți în slujba lor de clacă Cei osândiți să plângă și să tacă: Moșnegi slăbiți, ce scris-aveau pe frunte Zădărnicia pletelor cărunte; Bărbați sfârșiți, cu sufletele moarte, Cu tot amarul unei vieți deșarte. Și-n lung șirag, femeile trudite, Cu ochii stinși, cu sânul supt de trudă, Înaintau în cale, gârbovite De munca lungă, vitregă și crudă. Cum se târa poporul mut de umbre Părea o ceată tristă de-ngropare, Și arșița cădea ucigătoare Pe-a secerii sclipire nendurată. În urma lor, încet, fără zăbavă, Ca un blestem din vremuri înnoptate, Ca o pedeaps-a veacuri de păcate, Venea stăpânul gliei odrăslite, Cu zâmbetul nădejdii împlinite, Cu pasul greu de-atâta sănătate. Obrajii lui se aprindeau în pripă, Și-n ochii lui ardea mânia oarbă Când vreun moșneag sta locului o clipă, Tremurător, cu mâneca să-și șteargă Sudoarea grea ce-i picura din barbă. Și se târa poporul mut de umbre, Neputincioasă ceată de-ngropare. Iar când a fost în ceasul de amiază, Și le-au adus merindea lor amară, Din pâine de neghină și săcară, Ei stau sfârșiți, cu ochii duși departe, În adâncimea zărilor deșarte. Eu le vedeam înșiruirea lungă De mucenici nerăsplătiți ai pânii, Cei logodiți de veacuri cu durerea, Și două lacrimi mi-au curmat vederea, Căzând încet în bulgării țărânii... Din ceata lor, grăbită, se desprinde, Întreg lăsându-și codrul de merinde, Cu chipul stins, o umbră de femeie. Lâng-un răzor ea stă îngrijorată, Privește-n jos și sânul și-l descheie, Mângâietor s-apleacă să ridice Un făt bălan, ce, adumbrit de spice, A adormit pe-un așternut de glugă. Ea blând ridică-l, stând îngenuncheată, Și-ncet îi dă copilului să sugă... Cutremurat de clipa asta sfântă, Un gând simțeam cum sufletu-mi frământă, Cum mă supune gândul și mă-ndeamnă, Poruncitor cum drumul mi-l arată: Ca un proroc, cu fața-mbujorată, Să cad la poala mamei din țărână Și, sărutându-i înăsprita mână Și haina ei de sfântă preacurată, Genunchii mei să-i plec de închinare! Și pe copilul ce zâmbește-n pace, Înfășurat în scutece sărace, Eu să-l ridic cu brațele-amândouă În strălucirea arșiței din slavă, În razele ce cad dogoritoare, Să-l înfrățesc cu vulturul din zare Și să-l cunun cu doina din dumbravă! Căci inima purcede să-mi dezgroape Comoara ei de doruri nemplinite, Și simt amarul țarinei robite, Și simt rușinea neagră cum mă-neacă, Simt cum lumina-ncepe să se facă, Cum moare bezna vechilor păcate. Și sufletul înviorat îmi spune Că fătul ăst-al patimii amare Și-al dorului ce moare-n așteptare E solul sfânt... înfricoșatul crainic, Izbăvitor durerilor străbune. Azi ochii lui ascund în adâncime Măreața taină nepătrunsă mie A ceasului cel póruncit să vie, Să sfarme jalea din viitorime. El, cel frumos și frate bun cu glia, Nou-întrupatul suflet de Mesia, Va fi județul ceasului de mâine, Ce-ntr-un zorit aprins de dimineață, Cu mâna lui vitează, îndrăzneață, Zdrobi-va cartea legilor bătrâne. El va-ntrupa în strigăt de chemare Cuvântul sfânt ce azi adăpostește, În licăriri de tainice altare, Biserica nădăjduirii noastre. Și strigătul înaripat va crește, Prin plaiuri largi, prin munți purtând cuvântul, Și va trezi din somnul lui pământul, Și rumeni-va zările albastre. Atunci, în ziua mare-a învierii, Acești ostași cu fețe ofilite, Cu zâmbet mort, cu suflete trudite, Ca-ntineriți de suflul primăverii S-or ridica, ei, cari au fost străjerii Amarului, și-ai morții, și-ai durerii, Cu brațul greu de greul răsplătirii. Toată țărâna gliei dezrobite Și munții toți și-adâncurile firii Vor prăznui din pacea lor urnite Înfricoșata clip-a premenirii, Când suflet nou primește întrupare, Și-n strălucirea razelor de soare El hărăzește vremii-nbătrânite: Vestmântul nou, de nouă sărbătoare. Poezii (1905), de Octavian Goga Rugăciune - Plugarii - Noi - Oltul - Casa noastră - Apostolul - Dascălul - Dăscălița - Bătrâni - Reîntors - Departe - În codru - Dimineața - Pe înserate - De la noi - Cântăreților de la oraș - Sara - Lăutarul - La groapa lui Laie - Pribeag - Pace - Ruga mamei - Toamna - Copiilor - Părăsit - Despărțire - Învins - Solus ero - Noapte - Clăcașii - Așteptare


content:
Mor clipe mute, numărate, Acolo-n satul vostru gol, Mor clipe mute numărate, Și-n pacea nopții-nfiorate Același vis vă dă ocol. Vi-l murmură și vi-l frământă Pe-ascuns izvoarele de-argint, Vi-l murmură și vi-l frământă, Din streșini ploile vi-l cântă, Din streșini ploile vă mint... Voi tresăriți întotdeauna, Robiți de așteptarea lui, Voi tresăriți întotdeauna, Vă-nșală soarele și luna, Sărmani copii ai nimănui. De-un an vegheați în pragul porții, Încremeniți de-un tainic lanț, De-un an vegheați în pragul porții, Bolnavi, ce-n frigurile morții Vedeți un chip de dorobanț...


content:
Se-ndoaie coapsa plopului pe culme Când frunzele de-o nevăzută mână Atinse cad și una câte una, Zburând domol, se spulberă-n țărână. Le văd în drum șiraguri așternute, Un val de vânt le-nvolbură-n risipă, Viața mea, la tine-acum mi-e gândul, Cum te fărâmi tu, clipă după clipă!... Trec zilele în goana lor pripită, Și fiecare mai sărac mă lasă, În orice clipă, minții zbuciumate Câte-un drumeț îi pleacă de la casă. Nu au popasuri gândurile mele, Sămânța lor se zbate veșnic nouă Și, călător pe drumuri nesfârșite, Se risipește sufletul meu vouă! În alergarea clipei călătoare Atâtea-s date ochilor să vadă, Și câte-mi trec fugare pe la poartă Le cheamă toate sufletu-n ogradă. Cu ele-mpart eu darurile mele! Las inima comoara să-și desfacă Și, când pornesc în calea lor pribege, Cu ele duc podoaba mea săracă... Nu sus în cer! Vă biruie înaltul! Curmați-vă cărările spre stele, Rotind răzlețe-n praful de pe uliți, Vă vreau acolo, gândurile mele! Cădeți, cădeți voi, frunze dezlipite, Pe câmpul larg, în zbor, vă poarte vântul Și vă-nfrățească rostul cu țărâna: Pe urma voastră va rodi pământul! Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
La geam mi se zbătea orașul cu huietul fără popasuri, Cu vrajba lui, războiul pâinii, îl deslușeam în mii de glasuri, Și chiotul flămând al vieții vuia la geamurile mele... Eu ascultam pierdut la masă, și toate zvonurile-acele Smulgeau din inima-mi bolnavă șiragul slovelor trudite... Și cum pluteam așa-n neștire, deodată,-ncet pe nesimțite, Nedumerit trecându-mi pragul, un om s-a strecurat de-afară... Un biet moșneag cu barba albă, frumos în portul de la țară... El s-a oprit în prag o clipă... Mi-a zis apoi sfios pe nume, Când ochii-ntrebători, albaștri, mă cercetau în faț-anume... Juca un zâmbet de lumină pe fruntea lui brăzdată-n crețe, Și când m-a cunoscut bătrânul, ca-ntinerit, mi-a dat binețe. Am îngropat atâta vreme de când eram noi împreună, Îmi învia o lume-ntreagă cu vorba-i limpede și bună, Atâtea farmece uitate zâmbeau din graiul lui cuminte, Se fărâma o jale blândă în tremuratele cuvinte. Și povestea încet moșneagul mișcându-și pletele cărunte... Spunea de-un sat cu case albe, pierdut pe coasta unui munte, De oamenii uitați acolo, pe care îi paște nenorocul, Cum li s-a stins nădejdea-n suflet și li s-a stins în vatră focul, Cum numai mărăcini pe câmpuri le-a mai lăsat arsura verii, Cum slujbe dau pe câmp plugarii, și cum se vaieră oierii. Mi-a spus că-n țintirim, la groapă, doar dânsul, biet, de se mai duce, Că picăturile de ploaie au șters porecla de pe cruce... Îi tremura încet cuvântul... Simțeam sfiala că-l apasă Când m-a privit duios în față: „Te mai gândești vreodat-acasă?...” În ochii-ntrebători, albaștri, priveam eu fulgerul de clipă, Simțeam cum duhul altor vremuri deasupra-mi bate din aripă, Vedeam cuprinși de-nfiorare cum stau în fața mea păreții, Cum mi se deslușesc aievea din neguri tainele vieții... Supus, îmbrățișam moșneagul atâta de străin în casă, Și chipurile din părete, și lucrurile de pe masă; Și toate cărțile pe poliți păreau c-ascultă și se miră Și mă privesc cutremurate de câte se destăinuiră. * În urmă se zbătea orașul cu zvonu-ntrecerilor multe, Se zbuciumau alături plopii de câte le-a fost dat s-asculte. Atâtea jalnice-nțelesuri plângeau în frunza lor bolnavă Și, pricepând atâtea taine, tânjea livada de otavă. Venea din cer pe câmp amurgul... De pe înaltul unui munte Dura, din umbră și lumină, în drum o minunată punte. Simțeam cum bolta se-nfioară, cum sânu-i uriaș, tresaltă, Cum tremură înfrigurată sfioasa trestie de baltă, Și stam înmărmurit, în cale, cu brațele încrucișate. Neștiutor, priveam departe, și ochii-nchiși pe jumătate S-au umezit de arătarea acestui asfințit de sară: ...Vedeam pe șerpuirea albă în largul drumului de țară Un om bătrân ducând povara unei vieți nemângâiete, Și soarele-mpletea cu aur argintul lui curat din plete. Și cum urca încet colina – schimbând cu mâinile toiagul, Cu barba albă de zăpadă – un sfânt mi se părea moșneagul... Îl deslușeam tot mai departe. Simțeam, în clipele acele, Cum orice pas sfarm-o verigă din lanțurile minții mele Și, ca un făcător de rele, am tresărit de-nfiorare Când mi l-a înghițit amurgul... Un fulger și-a deschis cărare, Cutremurându-și pieptul șubred. Sclipirea lui înfricoșată Mi-a luminat abia o clipă, și-am înțeles atunci deodată, Prăpastia ce port în mine. Acolo-n piept, încătușate, Sunt două suflete dușmane... Străveche, ura lor se zbate, Și mintea s-a trudit zadarnic o viață-ntreagă să le lege... Obezile lui ruginite tu mi le-ai sfărâmat, moșnege! Atunci, scăpate din robie, s-au ridicat într-o clipită, O luptă s-a încins grozavă din ura lor neadormită Și le vedeam cum vor cu pumnii să spargă strâmta încăpere, Le auzeam în piept strigarea... Cum glasul lor închis mă cere: „Mă du departe, mai departe! La munți cu fruntea de zăpadă, Să sorb din freamătul pădurii ș-al ierburilor din livadă! Să mă-nfioare tainic brazii, când tremură din aripi vântul, Dă-mi largul bolții înstelate și fă-mă frate cu pământul! Mă du departe, mai departe! În satul semănat sub munte, La casa cu ferești înguste... la piscurile largi, cărunte. Mă du acolo-n țintirimul unde,-n poleiul alb al lunii, Sub cruci de lemn slăbit de vremuri, își dorm odihna lor străbunii!” „Nu simți orașul cum tresare sub turnurile de aramă? N-auzi vârtejul lui năpraznic... nu-l simți pe nume cum te cheamă? Nu-l vezi în haina lui de flăcări cu veșnica neadormire, Cu zbuciumul atâtor patimi... atâta sete de mărire? Suflarea lui de foc mă arde, iar glasu-i mă oprește-n cale: În umbra zidurilor negre ai tors tu gândurile tale!...” Așa se frământa în mine strigarea lor neîntreruptă, Mi-au pustiit întreg avutul cei doi potrivnici prinși în luptă, Și stam sărac în bezna nopții, cu ochii ațintiți în zare, Când vântul, demon fără milă, părea că-mi râde-n alergare: „Împins de visele deșerte, zadarnic drumul tău îl sui, Biet călător, în lumea asta, tu nu mai ești al nimănui!”


content:
Eu vă chem din visuri, Vă cobor din stele, Vă alint în taină, Cântecele mele - Ca-ntr-un cuib, v-adorm în suflet, cântecele mele! Ciripiți acolo, Păsăruici golașe, Ciripiți și creșteți Ca un prunc în fașe - Plângeți și zâmbiți la sânu-mi, ca un prunc în fașe. Pe deasupra voastră Împletesc cunună Razele de soare, Razele de lună - Câte nu vă spun, șirete, razele de lună? Într-o zi vă-nșală Zările albastre, Vă despart de mine Aripile voastre - Cine-mi poate spune drumul aripilor voastre? Rătăciți departe, Paseri călătoare, Nu vă știe cuibul - Îl mai știți voi oare? Pribegind în lumea largă, mă mai știți voi oare? Bate-n streșini ploaia, Cuibul vechi vă cheamă, Părăsit și singur, Cuibul se destramă - Fără ciripitul vostru, cuibul se destramă!


content:
A fost o lungă, jalnic-agonie, Cu stingere de fiecare clipă, Mi-a fâlfâit pierzarea din aripă Peste întinsa nopții-mpărăție. Drumeț înfrânt de-a patimii risipă, Vâslaș bolnav, purtat de vijelie, M-a doborât a valului mânie, Gonind un vis ce nu mi se-nfiripă. Erau să vie cioclii să mă-ngroape, Când, stând închis în casa mortuară, Tu te-ai ivit la patul meu, aproape. Atunci, cu sfânta vieții frenezie, M-am ridicat din morți a doua oară Și mi-am făcut din moarte-o cununie.


content:
S-a fost pornit un vânt molatic Să miște papura din baltă, Într-un oftat prelung și sâlnic Gemea tulpina ei înaltă. Călătorea de-atâta vreme Bolnavul vânt, mergea departe, Și semăna atâta jale De-a lungul miriștilor moarte. Mureau ovezele pe dealuri Sub răsuflarea de otravă, Și se uscau în rădăcină Livezi întinse de otavă. Alături tremura porumbul, Cu trupul chinuit de sete, Și se frângea trosnind în noapte Ca o oștire de schelete... Mai sus, în deal, înspre dumbravă, În colț, la marginea poienii, Era un car cu oiștea-ntoarsă, Și-n jug, alături, boulenii: Sărmane, blânde dobitoace! În căutătura lor amară Se răsfrângea întreagă jalea Acestui trist amurg de vară... În fața lor stătea pe gânduri Tovarășul zdrobit de luptă, Înfiorat de truda stearpă, Un biet cosaș cu fața suptă. Și cum ședea bătându-și coasa, Întins pe zdrențuita zeche, Cu ochii stinși, părea țăranul Un mucenic de legea veche. Eu mă uitam, cu milă-n suflet, La mâna lui de soare arsă; Vedeam cum din apus o rază Pe frunte-ncet i se revarsă. Și, cum treceam tăcut în cale, Din glasul coasei chinuite Se-nfiripa povestea mare A mâinilor nerăsplătite. Țipa pe urma mea oțelul, Simțeam cum blastămă și plânge, Și ceru-mbujorat departe Părea tivit cu foc și sânge. În sufletu-mi strivit de groază Păgâne patimi prind să fiarbă: „Trudită, chinuită coasă, Vei mai cosi tu numai iarbă?...“


content:
Tot mai rar s-aud în noapte clopotele de la strungă... Patru inși la popa-n casă țin azi sfat de vreme lungă. Într-un sfeșnic ard pe masă două lumânări de ceară, Plin de grije, peană nouă moaie popa-n călimară: „Patru juzi din patru sate, de la Murăș mai la vale, Cu supunere se-nchină astăzi înălțimii-tale, Luminate împărate! Scriem carte cu-ntristare, Ne-au luat pășunea domnii, fără lege și-ntrebare... Semne-avem, și-n miezuine1 le-au fost pus de mult bătrânii, De pe când în țara asta numai noi eram stăpânii... Nu mai sunt acum pe câmpuri, toate le-a sfărmat dușmanul, Și pe Ionuț al Floarii ni l-au prăpădit, sărmanul. Ne mor vitele-n ogradă și ni-e jale nouă foarte Și,-nălțate împărate, noi n-am vrea să facem moarte! Dar ne vrem moșia noastră, vrem și pentru mort dreptate! Ale înălțimii-tale slugi supuse și plecate, Am trimis această carte și, precum ca să se știe, Scris-am eu, popa Istrate, în ziua de Sfânt-Ilie. Iar noi patru juzi cu toții nu știm slova și scrisoarea, Punem degetul pe cruce și-ntărim și noi plânsoarea.“ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . La fereastră-s zori de ziuă și pătrund încet în casă, Juzii, treji de gânduri grele, stau cu coatele pe masă. O nădejde luminează fețele nemângâiete; A-ntărit scrisoarea popa: la tot colțul o pecete. Moș Istrate se ridică și, cu mâna tremurată, Pune cartea în năframă, de trei ori împăturată... Înțolit de drum, jitarul Radu Roată se ivește, Vechi căprar din cătănie, știe carte pe nemțește. El așază-n sân răvașul și sărută mâna popii, Juzii strâng o dată mâna, le mijesc în gene stropii. Stau cu popa-n pragul porții, ochii lor spre drum se-ndreaptă Când, cu traista subsuoară și toiagu-n mâna dreaptă, În sclipirea dimineții, care rumenește satul, Radu Roată pleacă-n lume, cu scrisoare la-mpăratul.


content:
Moș Crăciun, Moș Crăciun! La casa de om sărac S-a gătit făina-n sac Și n-avem să-ți dăm colac... Moș Crăciun! Moș Crăciun, Moș Crăciun! Pe toate răzoarele, Pe toate ogoarele Ne-am trudit picioarele... Moș Crăciun! Moș Crăciun, Moș Crăciun! Toate săptămânile Ne-am ostenit mâinile Și-am adunat grânele... Moș Crăciun! Moș Crăciun, Moș Crăciun! Slujim slujba satului, Țarina bogatului, Pajura-mpăratului... Moș Crăciun! Moș Crăciun! Moș Crăciun! Pe toate cărările Îți cântăm cântările, Ardem lumânările... Moș Crăciun! Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Rămas bun, biete mâini de trudă, Atâta vreme-mpovărate, Ce stați pe pieptul slab acuma Întâia dată-ncrucișate. Ostaș al sfintei munci depline, De-acum pământul te așteaptă, La judecata cea din urmă Tu vei găsi socoată dreaptă! Cinstită slugă credincioasă, Vor odihni a tale moaște, Doar glia neagră și mănoasă Atât de bine te cunoaște... Închișii ochi n-or să mai știe, Și nu s-or tulbura de jale Când cai străini vor paște iarba De pe movila gropii tale. Azi nu mai e îngust bordeiul Să-ncapă jalea ta amară, Din iconița ei, Preasfânta Te vede cea din urmă sară... La cap un muc de lumânare Învie-ncet și dă să moară, Asemeni visurilor tale În sufletul de-odinioară! Numai o babă milostivă Îți străjuie la căpătâie, Și pe cărbunii din jertfelnic Așază boabe de tămâie. De pe blidar un biet opaiț Își joacă para tulburată Pe fața strânsă sub bărbie C-o legătură-mprumutată. Încet s-apropie de tine Și-ți pune-un ban în mâna slabă, Îi tremură durerea-n gene Și-ncepe-a plânge, biata babă... Îi fură tânguirea vântul Ce bate-n drumul lui fereastra: Vai de norocul tău, vecine, De ce-ai mai fost pe lumea asta?... S-abat în mintea ei bătrână Frânturi din rostul tău pe lume, Cum doi băieți ți-s slugi, departe, Și nu le-ai mai știut de nume. Din trei feciori ce-aveai, războiul Ți l-a-ngropat pe cel mai mare, O fată-i moartă de rușine, Nevasta ta de supărare. Se zbate-n sfeșnic lumânarea Și moare-n stingere domoală A adormit în lacrimi baba, Și capul i-a căzut în poală... Prin geamul spart clipește luna, O clipă numai se arată, Și-n perna ei de nori ș-ascunde În pripă fața rușinată... Un popă-n grabnice tropare Te va petrece dimineață, Și poate nimeni nu va plânge Plecarea asta din viață... De lângă șură, răzimată, Te va privi muncita sapă, De-ar ști vorbi surata bună, Amar te-ar prohodi la groapă: O viață-ntreag-am fost tovarăși, În ploi și-n arșiță de soare, De truda palmei tale aspre Eu m-am făcut strălucitoare. Sclipirea mea spune rușinea Și jalea care mă purta: M-ai frânt de glia tuturora, Dar n-am săpat moșia ta! Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Poveste-ntunecată-a pâinii, Nu-i strună să te știe plânge, Căci de durerea ta străveche În suflet cântecul se frânge. Când de strigarea strunei mele Aș vrea plânsoarea ta s-o ferec, Se sfarmă coardele strivite De-atâta jale și-ntunerec. Din umbra nopții care-ngroapă Al vostru neam din vremi bătrâne, Vă deslușiți în negre rânduri, Voi, dătătorilor de pâine. Cinstite mâini, de soare arse Și înăsprite de sudoare: Din truda săptămânii voastre Trăiește-a lumii sărbătoare. Eu vă-ntâlnesc în drumul minții Și-n calea visurilor mele, Căci nu vor ochii să mă mintă, Nu vrea urechea să mă-nșele. Simt câte doruri nențelese Și gemăte nepricepute Acopere cu voi alături Cenușa veacurilor mute. Ați împletit atâta jale În doina voastră care plânge, Doar holdele cu spice grele Răsar din lacrămi și din sânge. Dureri ați zăvorât sub glie, Și patimi nemblânzite încă, Eu le-nțeleg și mă-nfioară Cum fierb în matca lor adâncă. Mustrarea mintea mea o sapă Și groaza sufletu-mi apasă, Căci umbra voastră-ndurerată Pe veci îmi străjuie la masă. Simt duhul răzvrătirii negre, Înfricoșata zi de mâine Cum și-au dospit amărăciunea În bucătura mea de pâine.


content:
I [ modifică ] În vremi demult s-a aşternut sub glie Şi trupul tău şi mâna vinovată, Dar Cain, tu, păcătuirii tată, Tot mai răsai şi-n vremea mea târzie. Azi creşte iarba proaspătă, curată Pe groapa ta de veşnică urgie, Păcatul însă pururi reînvie, Nu l-a primit ţărâna-nfiorată... El s-a-mpărţit în largul lumii noastre, Se zbuciumă neadormit în fire Pe plaiuri verzi, pe stâncile sihastre. Noi îi simţim ispita-nfrigurată Nepoţi ai tăi, părtaşi în moştenire. Purtăm în suflet zestrea blestemată! II [ modifică ] Simţeam de mult suflarea de otravă Cum doarme-n pieptul fraţilor de-o mamă, Cum din cetăţi cu turnul de aramă Purcede-n lunci şi-n creştet de dumbravă. Vedeam cum duhul negru se destramă, Mă îneca funinginea grozavă Şi desluşeam clocotitoarea lavă Cum se-nfiripă nebăbgată-n seamă. Tu, frate rău, cu inima flămândă! Când Aveli mii cerşetoreau iertare, Nu te-ai oprit în drumul de osândă! Păcatul tău şi-a înteţit avântul Şi n-a avut nici milă, nici mustrare, Când otrăveai în urma ta pământul! III [ modifică ] Azi s-a aprins oceanul tău de ură, Azi limbi de foc despică aurora Pierzarea astăzi îşi întinde hora Şi despletită urlă-n bătătură. S-a început războiul tuturora, Azi strig-acei ce mii de ani tăcură, Dezlănţuita patimii arsură Azi prăpădeşte-n trăsnete Gomora. Bieţi munţi bătrâni! Voi gemeţi azi de jale... De-atâtea ori v-aş fi mutat din cale, Voi, stavila atâtor visuri moarte! V-aş prăvăli azi munte peste munte, Între pământ şi cer v-aş face punte, Să n-aud plânsul fraţilor departe! Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Voi, munților mândri, moșnegi cununați Cu stelele bolții albastre, În leagănul vostru de codri și stânci Dorm toate poveștile noastre. Alături de șoimii cu ochii aprinși, Din tainica voastră dumbravă, Se-nalță-ndrăznețe-n lumina din cer Și visele noastre de slavă. În voi își deșteaptă plânsorile ei Frumoasa mea țară săracă, Cu brațe lipsite de-al luptei fior Și buze ursite să tacă. La voi vine jalea-i când vifor păgân Purcede strigarea să-i frângă, În cântec o schimbă pădurea de brazi Și-n lume-o trimite să plângă. La voi mă îndrumă-n cărările ei Și biata mea soartă pribeagă, Pădurea cea veșnic lipsită de somn Mi-e sfântă și-atâta de dragă. Cântarea măiastră din codrii cărunți Dă strunelor mele povață, Și-o mândră poveste strivită de vremi Truditul meu suflet învață. Din culmea pleșuvă cu creștetul alb Privirile-mi zboară departe, Și-n mintea supusă tresare aprins Fiorul măririlor moarte. Un vaier amarnic se zbate-n amurg Și stăruie-n zvonuri de ape, Al munților vaier mă zbuciumă-n piept Și-mi tremură plânsu-n pleoape. O vitregă soartă, cu patima ei, Pe-ntinsele culmi și poiene, În vremuri pitice, iubirii de frați Ziditu-i-a graniți viclene... A pus miezuine și stavil-a pus, Rupându-vă creștetu-n două, Când Domnul, stăpân pe pământ și pe cer, Pe voi v-a dat, munților, nouă! Vă arde rușinea din creștet, ades' Voi aspră porniți vijelie - Și sufletu-mi lacom vă soarbe atunci Năprasnica voastră mânie! Din urletul vostru sub cerul aprins, Din ploaia de trăsnete grele S-a naște odată, plutind peste vremi, Cântarea cântărilor mele!


content:
Într-o duminecă de toamnă... Vezi, ca prin vis mi-aduc aminte... M-a sărutat cu lacrimi mama când mi-a-ncheiat la gât cămașa, Zâmbind m-a mângâiat pe frunte și nuci mi-a dat din sân nănașa, Și tata m-a bătut pe umăr și m-a-ndemnat să fiu cuminte... Și parc-o văd cum sta bunica, plângând în colțu-i de năframă, Când dascălul din sat și popa deodată ne-au venit în casă, Și cum roșisem de rușine când popa m-a chemat la masă Și mi-a vorbit de-nvățătură și m-a cinstit c-un ban de-aramă! M-am furișat sfios în tindă... Simțeam cum mă supune frica, Îi ascultam de lângă vatră, dar nu le-nțelegeam cuvântul... Vorbeau de bani... vorbeau de carte, de rodul slab ce-a dat pământul... Și nu mai știu... Cu capu-n poală, am adormit lângă bunica. Și vezi, atunci, în noaptea-aceea, m-a chinuit o arătare... Părea că s-a deschis, departe, o gură roșă de balaur, S-apropia în drum o fiară cu solzi strălucitori de aur... O deslușeam cum vine-n goană și crește mare, tot mai mare. Eu în zadar fugeam pe câmpuri... În urma mea urla spurcata, Răsufletul grozav și negru puternic i-l simțeam în urmă... Simțeam cum vrea să mă înghită, simțeam cum glasul mi se curmă, Cu mâinile încrucișate sta fără de putere tata! O mână m-a trezit din groază... Venise mama să mă vadă Cu brațe moi și tremurate mi-a-ncolăcit atunci grumazul, M-a îmbrăcat în haine albe, mi-a sărutat pripit obrazul, Plângea când m-a urcat bunica sus, în căruța din ogradă... Și s-a pornit căruța-n noapte. În pietre scânteia potcoava. Și tata sta tăcut alături... Mi se părea o-nchipuire... Și somnul mă fura arate... Cu ochii grei de nedormire Zăream în cale licuricii, cum luminau în șanț otava. Dar sus, la marginea pădurii, am tresărit din somn deodată... Vedeam cu ochii mei aievea vedenia îngrozitoare: O gură roșă de balaur mi se părea aprinsul soare, Și-n fum îi clocotea întreagă spinarea largă, revărsată. Strivit atunci de-nfiorare, m-am ghemuit la tata-n poală: „Întoarce caii mai degrabă!... Nu vezi, balaurul mă-nghite?!” Îmi tremura de groază trupul, ca pieptul paserei rănite, Când tata mi-a răspuns pe gânduri: „Ne ducem în oraș, la școală!”


content:
Cântăreț de lege veche, Cântăreț și om de treabă, Biată mintea mea zadarnic De păcatul lui se-ntreabă... Cantorul Cimpoi, bătrânul, Cu făptura lui vitează, Cum cânta de mult în strană Cântecul de Bobotează!... De troparele-i măiestre Se-nchina adânc poporul Și se lumina icoana Lui Isus mântuitorul... Povesteau pe-atunci nănașii Că-i mai sfântă cununia Dacă glasul lui mărește Pe prorocul Isaiia. Și la orice zi de praznic Îl poftea un colț de țară Câte cântece de lume N-a cântat odinioară!... Dar, vezi, vremea fără suflet Duce cântecul și gluma. Azi e rău de satul nostru, Și-i de cantor rău acuma. Cum l-a-mbătrânit necazul De când i-a murit muierea, Dumnezeu i-a luat glasul, Domnii i-au vândut averea. Astăzi doarme unde poate, N-are casă, n-are șură: I le-a dus pe toate darea Și-un fecior la-nvățătură... Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Era duminică-ntr-amiază, Noi stam pe prispă strânși în sfat, Când s-a ivit pe drumul țării Un om la marginea de sat. Din pulberea învolburată Abia puteai să-l deslușești - Cu pașii largi grăbindu-și mersul, Venea în hainele-i nemțești... La cruce,-n deal, noi îl văzurăm Cum s-a oprit deodată-n pas Și s-a-nchinat adânc drumețul Când a făcut în drum popas. Privea-ndelung, ca dus pe gânduri, La zidul zugrăvit cu sfinți. Și sta cu capul gol străinul În ploaia razelor fierbinți. Când s-a pornit încet la vale, Noi ne uitam de la zăplaz, Și nu știu, ni s-a părut nouă, Dar avea lacrimi pe obraz. Când ne-a ajuns, a dat binețe, Cu glas domol, și-apoi a stat Și ne-a-ntrebat de sănătate Și de nevoile din sat. Ne-a zis c-ar vrea la sfânta slujbă Să vie-alăturea cu noi, Și s-a uitat cu-atâta jale Când a trecut un car cu boi. Iar la vecernie drumețul Stătea cucernic și supus, Și-a sărutat duios icoana Cu răstignirea lui Isus. Când a plecat, ne-a spus povețe Cu grai înduioșat și blând, Și ne-ncălzea atâta-n suflet, Că lăcrimam toți ascultând. Spunea că nu-i păcat mai mare Decât să-ți lepezi legea ta Și, vezi, îi tremura cuvântul Pe buze, când ne cuvânta! Apoi s-a dus... Ne era jale Când s-a pornit la drum, pe grui... Dar uite,-n țintirim, pe noapte, Spun că văzură umbra lui. De-atunci tot despre el ni-e vorba Și-atât am vrea cu toți să știm: Anume lângă care cruce A-ngenuncheat în țintirim...


content:
Mi-a bătut un moș la poartă, Biet țăran cu țundra sură, Îl lătrau departe câinii Când să-mi vie-n bătătură. Cu sfiala lui senină Mi-a trecut cucernic pragul, Ca un sol din altă lume Zâmbitor pășea moșneagul. Câte nu ne povestirăm Stând alăturea la masă?... Sfânta mea copilărie Mi-a venit cu el în casă. Rând pe rând îmi înviară Năzuințe frânte-n două, De la satul de sub munte Până-n lumea asta nouă. Murmura încet în barbă, Se trudea să mă-nțeleagă, Sta pe gânduri dus bătrânul Când i-am spus povestea-ntreagă. Mi-a plecat cu ochii umezi De amara-nvățătură: „N-o mai spune nimănuia Biet moșneag cu țundra sură!..” Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Vezi, cum trece vremea, Și tu, tot departe, M-am gândit acuma Să-ți trimit o carte. A-nflorit mușcata Din grădina noastră Și-i atât de roșu Macul din fereastră... Straturile-n luncă Toate-s semănate - Și-ți spune nănașa Multă sănătate. Și mai este-o veste. – Știi tu, nene, oare? Peste-o săptămână Mărităm pe Floare. Tata-i dus la târguri Mama stă și coasă Și tot plânge, biata, Că nu ești acasă. Eu, pe gânduri dusă, Trec seara-n ogradă, Plâng acolo-n taină, Plâng să nu mă vadă... Bată-le pustia Cele țări străine... Ne gătim de nuntă Și gândim la tine... Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
O lume-ntreagă mi-a rămas în urmă Cu goana ei pripită după viață… Tu iar mă chemi, împărăție-a firii, Tu-nlăcrimată, sfântă dimineață! Când demonul celor pribegi în lume Mi-a-ngenunchiat și dragostea și ura, Vin din potirul bunurilor tale Întârziat să-mi cer fărămitura. Subt adumbriri de sălcii despletite Mă-ndrumă azi cea mai din urmă vrere, Sfiala lor îmi freamătă un cântec Și-aieve-aud țărâna cum mă cere. Eu, ostenitul călător al nopții, Neputincios, azi, poposesc în cale. Lăcaș străbun, cu turnul șubțiratec, Mă mai primești sub zidurile tale?... Atâtea legi și-au picurat otrava În inima rătăcitoare-n lume, Ș-atâtea duhuri privegheau în umbră, Toți mugurii nădejdii să-mi sugrume. Pentru atâtea poticniri în cale Și ispitiri de-nvățături deșarte Ș-atâta suflet risipit pe drumuri Putea-va oare ceriul să mă ierte?... Când urc acum cărarea de pe culme În dulcea pace-atoateiertătoare, Eu luptă simt cum sufletu-mi încinge, Cum pieptul meu se zbate și mă doare. În inimă obezile se sfarmă, Se dezrobesc aducerile-aminte, Și ușurat - Biserică bătrână - Mă-nchin la pragul porții tale sfinte. Îmi răsăriți, din tremurări de umbre, Voi, firi cuminți, cu zâmbete-mpăcate, Voi, preoții nădejdii fără moarte, Voi, cei zidiți din vechea sănătate. Văd luminat obrazul vostru rumen De înțelesul altor lumi, senine, Eu, rob supus al patimilor mele, Atât de mult m-am îngropat în mine!... Adormitor m-alină busuiocul Îngălbenit subt candela de pază, Prin liniștea ferestrelor boltite Înfiorată a trecut o rază. Lumină blând un chip de muceniță Încremenită-n visu-i de fecioară Și-n suflet îmi pătrunde-o picătură Din flacăra ce-ardea odinioară. Stau biruit la colțul vechi de strană, Și mintea mea cutremurată-mi spune Că-n drumul ei a răsărit un picur Din mult ascunsa vieții-nțelepciune... Aici, în umbra potolită doarme Măreața tain-a morții și a vieții, Tu, suflete întunecat de gânduri, Tu simți prelung fiorul dimineții... Un nou botez, de premenire nouă, Dă minții mele altă-nfiripare, Când din înaltul zidurilor negre Coboară glas de binecuvântare. Clopotnița se-ndoaie și se frânge Din bietele încheieturi uscate, Un suflet e ce-i înfioară lemnul, Și din adâncul altor vremi străbate. E clopotul... Copilăria-și plânge Comoara ei pierdută-n pribegie. Cu limba lui de rugă și chemare Strămoșii toți își spun mustrarea mie. Azi îmi trimit nădejdile de veacuri Strigarea lor ce vine de departe. Eu o ascult și-n suflet îmi învie Sămânța bun-a vremurilor moarte. Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Vezi, multe păcate Sunt pe lumea asta, Lui Ion Crâșmarul I-a fugit nevasta; Mi se pare cu vătavul i-a fugit nevasta. Trei zile-mplinite Și-a grijit amarul, Cu obrajii-n palme A vegheat crâșmarul; Fără pâine, fără apă a vegheat crâșmarul. Când a fost de-a patra, Și-a chemat ortacii, Gloată voinicească Mi-au venit săracii; Lotri mari din două sate, mi-au venit săraci... „Beți , copii, de-acuma Rău să nu vă pară; Să bem crâșma toată Până de cu sară; Praf din toate să s-aleagă până de cu sară!” S-au sumes voinici Și mi-au prins păharul, De buți și butoaie Mi-au golit celarul; De cuprinsurile toate mi-au golit celarul... Zice-un baci năstrușnic Vorbe legănate: „Bea și tu, Ioane, Bea și tu, fârtate; Cine știe câtă vreme mai trăim, fârtate!”. Dar Ion Crâșmarul Bea și nu prea foarte Și-i părea obrazul Galben ca de moarte; Era răzimat pe coate, galben ca de moarte. Colo, cătră sară, Strașina de paie A-nceput să ardă Foc cu vâlvătaie; De trei părți vărsa din crâșmă foc cu vâlvătaie! Lui Ion Crâșmarul Nu-i mai știu de nume. Spun că peste muche A plecat în lume; Cu căciula pe sprâncene, a plecat în lume... Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
...Dar nici că vreai să pleci atunci, Știi că de groaza-nvățăturii Ai plâns vreo două nopți întregi Și te-ai ascuns în podul șurii... Câți ani vor fi de când te-ai dus?... Mai spune-ne cum ai umblat?... Fără astâmpăr îmi erai, Și cât ești azi de așezat!... Nu m-ascultai... Știi ce-ai pățit Atunci în seara de ajun?... Acum și gândul mi-l cetești, Cât de cuminte ești și bun... Nu te-ar cunoaște nicidecum Să te-ntâlnească-n drum vecinii, Vezi, ieși în poartă și le zi: „Mai știți, eu sunt feciorul Linii?!” Te-ar râde fără crezământ, Necum în drum să te oprească- Și-ar zice: „Uite-un domn aici, Dar nu-i de legea românească!” * Și mă sărută împăcată: „Fecior cuminte are mama!...” Eu îmi întorc o clipă fața, Și-o lacrimă-mi udă năframa...


content:
Am întâlnit-o ieri în cale. Sus, la răscruci, lângă alun. Nu ne-am văzut de ani de zile Cu fata judelui Zăbun. Drăguța mea de la podmol, Din nopțile cu șezători, Și-a pironit ochii-n pământ, Posomorâți și visători. I-am prins mânuța s-o alint, Nedumerită se uita, Drăguța mea de la podmol Mi-a zis sfioasă „dumneata”. Iar când am prins-o de mijloc Și-am sărutat-o lung pe gură, Mi s-a ascuns la piept și-a plâns „De ce te-ai dus la-nvățătură?...”


content:
Crai bătrân, pornit spre rugă, Vine-Amurgul de pe munte, Împărțind cernite-odăjdii Brazilor cu bărbi cărunte. Umiliți se-ndoaie brazii, I se-nchină, i s-apleacă, Și cu zvon de surle-l lasă Pe măria-sa să treacă. Stăruie domol moșneagul, Mai coboară, mai se suie, Și-nspre marginea pădurii Stă la colț de cărăruie. Ostenit, pe-un zgheab s-așază Și clipind tremurătoare Genele lui argintate, Ce mi-și vede, ce mi-l doare? Măre, colo, mai departe, Se îmbină două creste, Și-n poiană ce s-arată E aievea, nu-i poveste. Părul galben răsfirându-și Răsturnat peste răzoare, – De huzur i-s roși obrajii - Doarme leneș craiul Soare. Se încruntă greu bătrânul, Murmurând încet în barbă, De sfială se cutremur' Firicelele de iarbă. Își spun taina la ureche: „Crai de glume, stai ș-adastă, Moș Amurg aleanu-ți poartă, Nu-ți dă fata de nevastă.“ Craiul tânăr sus pe creste Simte-a ierbilor povață, Și de jale, biet voinicul Se întunecă la față. Către casa lui din peșteri Necăjit moșneagul pleacă. Brazii-nfiorați îl lasă Pe măria-sa să treacă. În oftat se-ndoaie fagii, Tremură în crâng alunii Și deodat' pădurea-ntreagă A-nțeles durerea Lunii... Biată Lună tremurată, În zadar te-arăți în cale, Toate florile surate Plâng de dorurile tale.


content:
Tu, tainică, curată Poezie, Biserică cu porți neîncuiate, Tu neamurile gândurilor toate Cu drag le lași la pragul tău să vie. Tot sufletul la poarta ta când bate, Drumeț slăbit, puterile-și învie, Își spovedește patimile ție, Și ele-adorm de tine alinate. Păcate vin sub bolta-ți milostivă, Tu le asculți pe toate deopotrivă Și le oprești neghina și amarul. Dar tu rămâi de-a pururea senină, Căci nu-i pribeag ce-n fața ta se-nchină C-o lacrimă să nu-ți spele altarul. Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Te-apropie, te-apropie de mine, Și-ascultă-mă, frumoasa mea minune: Eu sunt supusul firii înțelepte, Închinător la glie și la soare; M-au învățat poruncile ei drepte, Îndemnul lor cuvântul meu îl spune. Sunt cântărețul celor fără nume, Un strigăt smuls de-a vremilor vâltoare Din viforul durerilor din lume. Mult tăinuita firii îndrumare M-a plămădit din ură și iubire, Mi-a dat durerea lumii moștenire, Amarul ei să-l ocrotesc pe strune. Te-apropie, te-apropie de mine, Vreau mâna ta, minunea mea bălaie: Azi, sub aprinsa cerului văpaie, În strălucirea mândrei bolți albastre, Să se-nfrățească sufletele noastre, Să se topească-n firea-ndrăgostită Atât prisos de viață netrăită, Ce răzvrătit îmi fulgeră prin vine. Azi sufletul, trudit ceteț de stele, Străjerul treaz al visurilor mele, Întraripat străbate bolta-ntreagă; Pătrunde sus și-n drumu-i se-nveșmântă Cu revărsarea cerului senină, Cu cingătoarea albă de lumină, Cu tot argintul pulberii mărunte, În calea lui din stele-și face punte: Pătrunde sus, în bolta care cântă, Și-atâtea taine-acolo sus dezleagă. Azi, mintea, simt, purcede să-nțeleagă Al vieții mele rost ascuns în stele. Căci stelele îmi spun cuvânt anume: Că-n patima îmbrățișării mele Și-a ferecat iubirea ei o lume. Toți cei lipsiți de-a dragostei povață, Rătăcitori prin negură și ceață, Toți cei feriți de-a soarelui căldură, Îngenuncheați de rele și de ură. Înfrigurate suflete muncite De-o veșnică, zadarnică arsură, Ce n-au primit iubire în viață, Cu patima durerii lor unite Își înfrățesc aprinsa mea pornire, Îi dau avânt și nouă întărire, Și glasuri nouă struna mea învață. Mă cheamă țara celor fără soare, Durerea lor și azi mă înfioară. Privește-o rază blândă cum coboară De sus din cer și fruntea ne sărută: Solie sfântă, tainică și mută, A pribegit din lumea ei de gheață Spre lamura văpăii noastre sfinte, Dorind iubire strălucirii sale. Frumoasa mea, ea se va duce-n cale, Rătăcitoare, undeva departe, Lâng-un bordei părăginit de soarte, Unde-o fecioară harnică, trudită. Ce moarte-au scris pe fruntea ei bolnavă, Cu chipul stins de-a lipselor otravă, Cu acu-n mâna albă, ostenită, A adormit pe pânza chinuită: Tremurător va trece prin fereastră În chiliuța umedă de lacrimi, Lăsând un strop din fericirea noastră. În clipa asta tainică și mare, Când noi, topiți în dulcea-mbrățișare, Jertfim iubirii sufletele noastre, Tremurătoarea rază călătoare Alintă somnul trudnicei fecioare Și-i luminează fața ostenită, Cu vraja ei întruchipând un zâmbet Fericitor pe buza ofilită. Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
În munți cu creștetele sure, din albă inimă de stâncă, S-a plămădit în taină lacul, și din prăpastia adâncă A biruit în drum pământul. Pe veci în matcă nastatornic, El crește azi și crește mâine, de cer și de lumină dornic. Căci are dragoste cu cerul de-a pururi mișcătoarea apă Și-n frământarea ei păgână ea coasta zgheaburilor sapă, Cu pumnii sfarmă-n jur tărâmul și urlă de amar ce-o doare. Spre ceriuri brațele-și întinde să-i vie dragul mire: Soare! Când razele nepotolite sărută fața undei clare, Înfiorată, spuma albă prelung și pătimaș tresare, Atâtea curcubeie tremur în valvârtejul ei de picuri, Când adânc se prind în horă strălucitoarele nisipuri... Așa-i iubirea mea, asemeni acestei largi cetăți de unde, Adâncul ei se pierde-n taina nemărginirilor profunde, Cu vifore și curcubeie, ca valuri lung clocotitoare, Cu picuri ce se înfioară de chipul unui veșnic soare!


content:
Iar gândul ăst păgân îmi paște mintea, Ascultă-l tu cu degetul pe buză: Când ochii tăi stau ațintiți asupră-mi Și-și tremură ispita lor aprinsă Cu dor prelung, cu dulcea lor sfială, Frumoaso! Pe buza ta păcatul când zâmbește, Un ucigaș al minții înțelepte, Stăpân tiran aș patimilor mele, Femeie! Și brațul tău molatec când cuprinde O undă doar din valurile negre, Atunci Să-ncremenești în marmură cioplită, De pe îngustul lumilor tărâm Călătorire-ar pestrițe popoare, De piedestalul chipului de piatră În nopți de mai să-și razime genunchii. Ar pribegi pe negrele-i corăbii Apusu-ntreg și-ntreaga Miazănoapte, Și-ar preamări în templu sfânt de fildeș Minciuna, Cea mai frumoas-a vremii călătoare, Înmărmurită-n marmură curată. Un împărat cu pletele cărunte, Înnebunind cântare-ar pe ghitară! „Un serafim cu ochii mari și limpezi, Robit de clipa dulcelui păcat, Din tronul sfânt al Domnului din ceriuri, În miez de noapte-un bulgăr a furat Și te-a-ntrupat cu daltă de argint Pe tine!..“ L-ar asculta pe gânduri dus nerodul, L-ar săruta pe tâmpla lui căruntă. * Învăluit în ceața nopții sure, Eu, răzvrătitul călător al nopții, M-aș furișa în templul tuturor, Și sărutându-ți ochii reci de marmur’ Și brațul tău, și buza ta, și fruntea, Te-aș sfărâma cu pumnul încleștat Și-aș râde Prelung, Văzând zdrobit odorul tuturora! În zori de zi ar omorî norodul Un biet nebun, ce blastămă și plânge, Și-apoi râzând își istovește brațul: Din bulgării nătângi ai pietrei moarte Zdrobitul chip ar vrea să-l reînvie. Nebunul... Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Nemângâiete flori bolnave, Voi, albi și galbeni trandafiri, V-a scris o jalnică poveste Ursita ne’nduratei firi. Cum tresăriți voi când vă paște, Cu ochi flămânzi, păgânul gând, Și câte patimi vă-nfioară Nevinovatul trup plăpând. Păcate negre dorm în pieptul Pe care-o mână rea v-a pus, Și să roșiți voi de sfială Nu v-a dat dreptul Cel de Sus. Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Ești singură astăzi, tu, inima mea, Biserică veche-n ruină, Sub bolta ta sfântă,-nnegrită de vremi, Azi nici un drumeț nu se-nchină. Ești singură astăzi - Păreții-s bătrâni, Nu-i cântec în stranele mute, Icoanele-s șterse, și nimenea nu-i Altarul uitat să-l sărute. Prin neguri arare s-abat amintiri Lăcașul pierdut să și-l vadă, Și fâlfâie tainic din aripa lor Ca groaznice paseri de pradă. Ducându-și pierzarea, trec vifore-n drum, Te zbuciumă-n goană păgână- Și tu ceri zadarnic un fulger răzleț Să-ți năruie bolta bătrână! Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Era puternic. - Dumnezeu din ceruri A revărsat pe fruntea lui lumină. Un cântăreț al dorurilor multe, Poet supus visării fără nume, Era frumos, în pacea lui senină, Și viețuia neînțeles de lume. Lui îi spuneau într-aripate șoapte, Și stelele și lucrurile toate, Cu glas vrăjit de mută armonie, Cu-atâta slavă cerul i-a fost darnic; Dar pentr-un vis din zări îndepărtate O biruință el cerșea zadarnic. Așa s-a stins cel mare-n întuneric... Singurătatea-i străjuie mormântul, Și pe movilă soarele-i coboară, Peste podoaba teilor în floare. Tremurător, un cântec poartă vântul Asemeni unei păsări călătoare. Azi, lutul mort în groapă se desface, La sânu-i rodnic îl primește glia Și se-nfrățește cu pământul tată... . . . . . . . . . . . . . . . . . Eu te întreb, drumeț oprit în cale, Ce-ai ocrotit pe strune poezia: Ce-a mai rămas din cântecele tale? Tu, numai tu, cel îmbătat de soare Și de lumina sfânt-a dimineții, Tu, chinuit de nemplinite doruri, Ce ți-au zdrobit și inima și struna, Tu,-nsângerat, dar neînvins al vieții, Tu, suflete, trăi-vei totdeauna! Când pacea dulce-mbrățișează bolta Și florile cu roua se sărută, Și când extazul dragostei curate Va tremura în adâncimi de zare, Se va-mpleti în el, nepricepută, Viața ta și sfânta ta visare. Furtunile când zbuciumă văzduhul Și vifore-n păgână răzvrătire Aprind temutul fulgerelor caier, Când îngenunche pocăita minte, Tu gemi atunci, cu îngrozita fire, Cutremurat de-aducerile-aminte. Când limpede va legăna amurgul În lumi de stele-un cântec de fecioare, Un cântec care-și flutură sfiala, Și-aprins, văpaia patimii răsfrânge, Atunci, topit în ruga-i arzătoare, Tu, suflete, cu jalea lui vei plânge... Dar, câtă vreme lunci vor fi în floare Și-un trandafir va mai trăi în fire, Cât buzele vor cere sărutare Și florile vor cere stropi de rouă, Și câtă vreme, tainică iubire, Scânteia ta vei mai aprinde, nouă; Când crini nuntesc în razele de soare Și mândri țin alaiul strălucirii, În vifore și în adânc de mare, În stelele ce râd în împrejururi, Pierzându-te în taina sfânt-a firii, Vei dăinui tu, suflete, de-a pururi...


content:
S-abat în vis vedenii de-altădată: Ții minte tu, erau salcâmii-n floare Și satu-ntreg în port de sărbătoare, Când tu te-ai dus, cea mai frumoasă fată. Cum te-a-nghițit năprasnica vâltoare, Câte-ai pierdut în unda-i vinovată!... Azi, când te văd de-o lume adorată, Mi-e milă azi, și-atât de mult mă doare. Visez acum să-ți văd viața scoasă Din al uitării-ntunecat noian: A fost odat-o fată sănătoasă, Cu gând senin, curat ca de mărgean, Ce-a adormit cu coatele pe masă După citirea primului roman... Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Un cântec legănat odată De sfânta-ntindere albastră În noaptea mută,-nfiorată – Așa a fost iubirea noastră... Noi ne duceam pierduți de mână Și ne-mpleteam din visuri salbă, Și noaptea ne era stăpână. Și mărturie – luna albă. Din ale inimilor șoapte A prins un cânt înfiripare, Și l-am cântat atunci în noapte, Pășind alături pe cărare... Dar, vezi, zoritul dimineții Ne-a dușmănit pe noi, sărmanii, S-au dus în lume cântăreții, Și nu s-au mai văzut cu anii. Drumețe firi nemângâiete, Străbatem azi aceleași lunci – Ne-ntreabă florile șirete: „Mai știți voi cântecul de-atunci?” Pe noi un dor ascuns ne sapă Și-nfiorați noi ne gândim La morții care ies din groapă Și rătăcesc prin țintirim... Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Răsună toaca de utrină În pacea unei nopți târzii Și, rând pe rând, câte-un opaiț S-aprinde-n mutele chilii... De glasul ei tresai pe pernă, Măicuță, tu, cu chip frumos, Și-alergi în grabă la altarul Mântuitorului Hristos... Te văd în colțul vechi de strană Cum stai supusă de răstriști, Și-atâta jale pare scrisă În ochii tăi curați și triști... Și cum te-nchini în rugăciune, Eu mă gândesc înduioșat: Nemilostiva toacă-a nopții Ce vis frumos ți-a tulburat?...


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] Tu n-ai la ușa ta zăvor, Nici lacăt n-ai la tindă, Tu n-ai la ușa ta zăvor Când eu, ca hoții, mă strecor, Și bietul suflet călător, La pragul tău colindă. Tu mă auzi și mă-nțelegi Și-același vis ne poartă, Tu mă auzi și mă-nțelegi, Dar popi, cu cartea lor de legi, Și pravilele lumii-ntregi, Îți străjuie la poartă. II [ modifică ] Mor azi zâmbetele mele, Moare-ntreaga vraja firii, În paharul din fereastră Mor la noapte trandafirii. Nici de cântec din tilincă Nu mai tremură brădetul, Jos la marginea dumbrăvii Se usucă zmeuretul... Mor poveștile în pragul Nopților la șezătoare, Moare-o stea-n adâncul mării, Și iubirea noastră moare. Eu rămân să țes statornic Cântecul de îngropare: Zilelor de săptămână, Zilelor de sărbătoare. III [ modifică ] E îngropare azi la mine, Din ochii veșnicelor stele Cad razele tremurătoare La groapa visurilor mele. Se zbuciumă înfiorată De-un tremur geana lor de aur, Atât de jalnică-i povestea Înmormântatului tezaur. Truditul suflet se întreabă: De ce chiar cea mai dragă mână Ursită-i pe sicriu s-arunce Întâiul bulgăr de țărână? IV [ modifică ] De va veni la tine vântul, Purtând povestea mea amară, Jelitul lui să nu te-nfrângă, Mustrarea lui să nu te doară. Nu-i vina ta... Așa e scrisă Nemilostiva lege-a firii; Sărutul otrăvit al brumii Omoară toamna trandafirii... Și cine s-ar opri să plângă O frunză veștedă-n cărare, Când codrii freamătă alături Și râd în răsărit de soare?... V [ modifică ] Atât de veche-i îngroparea, Nici sufletele nu ne dor, Și tot îmi mai răsai din neguri Își au și morții dreptul lor... În nopțile de primăvară Revin aducerile-aminte, Și mintea, pasăre răzleață, S-abate-n drum peste morminte. De ni se-ncrucișează drumul, Îndurerați noi ne zâmbim... Nu-ți par și zâmbetele noastre Ca două flori din țintirim? VI [ modifică ] Primăvară, primăvară... Zâmbetul întregii firi, Dragoste de fluturi galbeni Și de galbeni trandafiri. Primăvară, primăvară... Tremură luna bălaie, Dorm doi pui de rândunică Sub o strașină de paie. În ungher, părăginită, Doarme hârbul de ghitară - Va mai fi și pentru tine Primăvară?...


content:
Cuprinde-mă din nou, singurătate, Căci țara ta de-atâtea ori mă cere; La sânul tău vor prinde-n veci putere Avânturile inimii curate. Nemilostiva lumilor durere Departe-și strigă multele păcate: Ca-ntr-o vrăjită, tainică cetate, Eu mă închid în sfânta ta tăcere. Grădina ta atât de mult mi-e dragă, Sunt flori acolo visurile mele, Și sufletului dat e să culeagă. Rătăcitor el florile-și adună Și, în odihna nopților cu stele, Își împletește trainică cunună. Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
E sărbătoare pe câmpie, și-n suflete e sărbătoare, Învie firele de iarbă sub ploaia razelor de soare. Sunt Paștile cele frumoase, și-n fire zvonul lor străbate, Clopotnița-și îndoaie trudnic încheieturile uscate. Arama strigă când se zbate măiastra clopotului limbă, Eu simt strigarea ei aprinsă, și-n vorbe sufletul o schimbă: * Voi toți cari suferiți și plângeți sub larga-ntindere albastră Veniți, veniți, căci va să vie curând împărăția voastră! Veniți, voi, obidiții lumii, cu buzele înfrigurate, Voi, chinuiții de arsura unei tăceri îndelungate; Voi, osteniți fără nădejde, voi, slujitorii fără plată, Voi, căror vremea v-a dat veșnic numai porunca blestemată; Voi, ce muncirăți pentru alții, trudind cu mâinile- amândouă, Veniți, că zvonul meu acuma vestește învierea, vouă! Voi, cei cu fruntea de sudoare, cu genele de lacrimi ude, Eu cerului vă strig durerea, și Dumnezeu din cer aude! Aduc lumina care sparge și sfarmă capiști de păcate, Zăvoarele mucigăite din temnițe întunecate! Eu celor orbi dezleg azi taina înfricoșată de-a vedea, Și prăznuiesc, că-n al lor suflet învie învierea mea! * Ascultă mintea mea supusă, genunchii mei se pleacă-ncet Și-aduc prinosul închinării celui de neam din Nazaret. Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Tu, Doamne, tu, stăpânul peste fire, Ce din curata stelelor lumină Dai lumilor de veci orânduire; Tu, într-o clip-a milei tale sfinte, Și sorții mele scris-ai o menire: Ce-nfricoșat e darul tău, părinte! Pleoapelor tu nu le-ai dat hodină, Nici sufletului mută-mpăciuire, Nici minții mele somnul fără vină! În noaptea grea, când bolta-nfiorată, Cu junghi de aur își străpunge sânul, Când codru-și vede fala-ngenuncheată Și umilit se zbuciumă bătrânul, Când trăsnete potrivnice se-ncaier Și creștetele brazilor despică, Eu în văzduhuri deslușesc un vaier, Cum din adânc spre mine se ridică, Gemând prelung la poarta mea, stăpâne! Simt frământată-n urlete păgâne Nemărginita lumilor durere, Cum vine-n zborul aripilor grele De-mi zguduie zăvorul și mă cere Strivită simt în matca ei, părinte, Cum se frământă chinuita minte, Cum gânduri vin în clipele acele Și se prăval în pacea nopții mele Ca bulgări grei în groapa-ntunecată!... În zori de zi, în umeda răcoare, Când fața plânsă florile-și înclină În alintarea razelor de soare, Robit de-ntâia zare de lumină, Drumeț grăbit și fără de hodină, Simt sufletul de drumu-i cum se gată. Descătușat din pacea lui aleargă, Ca vulturul în goana-nviforată, Pământu-ntreg cu-ntinderea lui largă El a purces sălbatic să-l străbată, Cătând în drum sămânțele durerii... Prin valul firii fără de repaos Ca un vâslaș aprins își taie cale, Își scaldă ochii-n râul larg de jale, El totul vede, toate le ascultă... Unde-i plânsoarea zărilor mai multă El își rotește aripile sale. Târziu, când geana zărilor senine Se-nchide lin, și soarele pe munte Își culcă chipul roșu de rușine, Pe-a stelelor strălucitoare punte, Drumeț înfrânt, cobori și tu la mine, Povara grea abia mi te mai ține. Din praful sur al zilei chinuite, Cules în prada zborului sălbatic, Din al durerii chiot furtunatic, Din zâmbete de buze ofilite, Din tulburări de patimi și ispite: În truda grea, când tâmpla-nfierbântată Se zbuciumă zăgazul să și-l frângă, În biata minte greu cutremurată Sămânța ta tresare-atunci, stăpâne, Și tu-mi răsai, senină și curată, Strălucitor, un strop de apă vie, Ce-mi luminează-n negura nătângă, Tu, tainică și sfântă Poezie! Ne cheamă pământul (1907), de Octavian Goga Fecunditas - Cântecele mele - Cosașul - De demult - Colindă - Un om - Graiul pânii - Cain (1907) - În munți - Cantorul Cimpoi - Străinul - Scrisoare - Lăcaș străbun - Asfințit - Carmen - O rază - Sufletul - Răsună toaca - Cântece - Sonet - E sărbătoare - Poezie


content:
Pe perina cu foi de rosmarin Alunecase capul ei la vale, Pe fruntea albă, ca zăpada nopții, Ningeau podoabă-nduioșați cireșii! Murea fecioara… Și ochilor senini, ca dimineața, Le adormea azi cea din urmă rază În adumbrirea pletelor de aur. Iar buzele curate, ca un cîntec, Mureau zîmbind azi cel din urmă zîmbet: Murea fecioara… Sus soarele, cocon de-a pururi tînăr, A poposit în drumul lui pribelnic Și,-nfricoșat de vestea unei raze, S-a-ntunecat și-n adîncimi de mare El și-a muiat pleoapa tremurînd… Și zvon pe largi pustietăți de ape Și geamăt lung pornitu-s-a prin codri, Înfiorate frunzele mureau, Iar chipul clar al lacului oglindă În clocote cernitu-și-a seninul Cînd vîntul, crainic vestitor de groază, Urla nebun din tulnice de-aramă, Vestind : „Jeliți ! Frumoasa cea din urmă E moartă !” Și mările și codrii răsunat-au : „E moartă !…” Prelung gemut-a îngrozita fire ; Cutremurați, cei patru stîlpi ai lumii Lăsat-au pacea stării lor pe loc, Cînd iat’ deodat’ se zguduie și bolta : Din cingătoarea cerului albastru Descopciată, cade steaua Venus, Și prin văzduhuri negre călătoare Își taie drum, — iar ajungînd seninul, Purcede-n zbor spre-mbătrînitul Hellas, Și-nfioarată sînul ei de flăcări Și-l freamătă, cînd calea-i se oprește Pe vîrful mort al muntelui Olimp, Și-n geamăt lung ea foc aprinde, mare! Și cum lumină flacăra curată, Din negură și din vestmîntul ceții Răsar, tronînd în liniștea lor sfîntă, Toți dumnezeii zilelor de mult, Drumeții mari ai vremii stătătoare. E împăcată vrajba lor străveche : Stăpînii morți ai fulgerelor stinse, Ocrotitorii dimineții albe Și-ai nopții negre purtători de frîne, Ce semănau cu mîna lor amurgul, Stau muți… Măreții meșteri ziditori, Încremeniți în marmură și fildeș, Plecîndu-și greul frunții lor boltite, Încrucișîndu-și brațele lor albe, Privesc la foc cu ochii stinși și reci Și-i jale scrisă-n zîmbetele lor, Neputincioase zîmbete de piatră ! Gălbuie pară învelise-Olimpul Cînd iat’deodat’, din ploaie de lumină, Zburînd prelung prin albul de văzduhuri, Vin călători pe aripe de vînt Și, coborînd pe razele de lună, Toți cîntăreții Zidiți de vremea fărîmată-n clipe, În Răsărit și-n neagra Miazănoapte, Vin sfîșiindu-și toga lor de purpur, Cu pletele pe umeri undulate, Cununile le strălucesc de raze Și genele le strălucesc de lacrimi. Amar nespus răzbate-le făptura, Cu hohot plîng poeții-dumnezei, Cînd harfa lor în flăcări își aruncă… Cutremurat, Olimpu-și mișcă iarba și nisipul. Biruitor văpaia se ridică, Și flacăra la poarta bolții bate, Iar din fiorul harfelor aprinse Se înfirip-un cîntec fără seamăn Și firea-ntreagă cîntă imnul morții, Și zeii-și pleacă fruntea lor boltită, Poeții-n palme fața și-o ascund ; Iar plopii cîntă, frunza tremurîndu-și, Și coapsa lor se-ndoaie și sc frînge ; Și trestia în ape se cufundă, Și-nfiorații trandafiri sălbatici Podoaba lor și-o scutură și cîntă… Se smulg din coaje muguri feciorelnici Și, înfrățiți cu cîntul și lumina, Își veștejesc petalele și - - cîntă… Pe creștetul Oiimpului aprins Își taie drum prin spini și printre zgheaburi, Rănindu-și brațul, fluierul și fruntea, Un făt pribeag, cu ochi senini, albaștri : E cel din urmă ucenic al strunii, La piept își strînge lira văduvită, Ce tremură, de crengi cînd se lovește, Într-un suspin domol, nespus de jalnic… În vîrf zărește focul ce se-nalță. Și-atunci nebun își opintește pieptul !… Ajunge… Strălucitor văpaia viorie Se-nalță iar. În orișice scînteie Tresare-un gînd și moare-o simfonie Din cîntecul cel zămislit demult. De dragostea din începutul vremii, De trandafirul cel dinții al firii… Cu ochi aprinși poetul îngenunche Și-ncet plecîndu-și fruntea lui rănită, Zdrobind sfiala celor patru strune, Întruchipează jalea lui în cîntec… Și lacrimi cad pe lemnu-n fiorul Ce-i ferecă cu glas nebun amarul : E cea din urmă încordarea-a strunii, E-al frumuseții imn de îngropare !… Pribeagul făt cu ochi senini, albaștri, Și el și-aruncă lira-n foc. Și-atunci Ridică-și ochii tulburați de clipă : Vede zdrobiți în bulgării nătîngi Curatul chip al zeilor de marmur’; Iar cîntăreții călători se duc, Suindu-se pe razele de lună, Suindu-se pe aripe de vînt, În alte lumi. Înalță-și ochii către foc, să vadă, Și vede para leneș cum se stinge Și cum rămîn din lamura văpăii Cărbunii morți ai sfintei stele Venus. Cu fumul cald al jertfei uriașe, Se-nalță ea pe patu-i de mătasă, înfășurată-n pulbere de slavă, Cu picurii celui din urmă cântec, Domol, domol… Frumoasa cea din urmă… E cîntul mort. Poetul fără liră, Lipsit pe veci de-a ochilor văpăi, A pribegit la malurile mării… Dar nemișcată, mută era marea. Un val răzleț din sînul ei recit, Ce tresărea prin cearcăne de gheață, A întrebat poetul orb : „Răspunde, El unde-i ? Soarele, căci raza lui n-o simt ?… ” Și-n vreme ce încremenea în gheață, Răspuns-a valul: „E mort.”


content:
Tu, minunată poezie, Uitatul meu ostrov de flori, Îmi mai deschizi azi poarta mie, Când mă întorc din pribegie, Străin cu pași rătăcitori? Îmi tremură durerea-n gene Cum calc pe vechiul drum bătut; Sărmane crânguri și poiene, Vă năpădiră buruiene De când noi nu ne-am mai văzut... Ca un drumeț din altă țară În cale mă opresc ș-ascult: Aș vrea-n grădina solitară Un glas să-mi reînvie iară Din praznicele de demult. Dar val de neguri mă-mpresoară, Furtuni au bântuit pe-aici, Nu-s stelele de-odinioară, Pe urma lor abia mai zboară Un roi plăpând de licurici... Printre cărări dărăpănate Cresc spini, iar flori de-mi mai răsar, Se-nclină toate-nrourate Cu lacrimile adunate În drum de bietul grădinar. Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Când zilele-mi mureau în urmă, sărace toate deopotrivă. Tu, sfântă, minunată noapte, mi-ai fost de-a pururi milostivă. Când te iveai, din pragul bolții, cu albă pulbere de stele, Durai o punte argintată la ferestruia casei mele. Tu mă vedeai în brațe slabe îmbrățișând trudita pernă, Când visuri îmi goneau odihna cu-nfrigurarea lor eternă; Tu mă găseai uitat și singur și darnică ca totdeauna Între pereții morți și umezi îmi trimiteai, podoabă, luna. Cum cobora stăpâna blândă, făclie-n casă să-mi aprindă, Se deslușea o lume-ntreagă închisă-n ciobul de oglindă... Se-nfiripau lumini și visuri, că te mirai chilia scundă Cum poate-atât prisos de vraje în îngustimea ei s-ascundă... Atunci, în pacea-nfiorată de năzuințe fără nume, Un copilaș cu ochii vineți, senin ca rostul unei glume, Se furișa încet pe-o rază la patul meu, să mă alinte Cu neastâmpărul albastru din căutătura lui cuminte. Cu degetele moi și albe pe ochi mă mângâia... pe frunte... Râdea cu glasul lui de clopot când da de firele cărunte... Îmi dezgropa povești uitate, și cu făptura lui sprințară Îmi deștepta un zvon de frunze, un glas de cântec de la țară. Venea la mine busuiocul, veneau și flori de sânziene, De mână mă ducea copilul în țări cu feți și cosânzene... Cum trece vremea nendurată și pururi cumpăna și-o saltă... M-a dăruit c-o mână soarta, dar m-a furat cu ceealaltă... Azi încăperea mea e largă, dar noaptea-i mută și săracă, Stau singur și aud aievea cum toate-n juru-mi prind să tacă. Nu mă mai știe vechiul oaspe... odată mi-a deschis pe-o clipă... Și nu m-a cunoscut, sărmanul... Cutremurat, s-a dus în pripă... Pesemne c-a murit acuma, ori ursitoarea nu-l mai lasă... Copilăria mea senină, tu nu mai vii la mine-n casă... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
În mine se petrece-o agonie, Ca într-o tristă casă solitară, În sufletu-mi bătut de vijelie Eu văd un om ce-a început să moară... Un cântăreț cu rostul de la țară Se duce-acum și n-o să mai învie Cu chipul lui senin de-odinioară... Demult... Demult... Din cea dintâi clipită, De când te-au smuls de la bătrâna vatră, Din casa cu șindrile-acoperită, De-atunci începe moartea-ți nesfârșită, De-atunci te fură fiecare piatră... Te-au biruit în stingerea domoală Străine legi din guri necunoscute; S-a poticnit curata ta sfială, La orice pas, de pravili neștiute; Prin praf, prin fum, prin vorbe de ocară Te-ai dus, sărmane suflet de la țară. Din orice colț mi te prindea o sârmă Și te-alunga un șuier de mașină... Avutul tău s-a risipit pe cale, Te-au părăsit și zmei și cosânzene, Ți s-a uscat și lacrima din gene, Au amuțit și sfaturile tale... Așa, pe rând, ți-a tot trimis viața Un nou tâlhar, în orice clipă nouă, Și fără milă-n toată dimineața Te-a despoiat cu mâinile-amândouă!... Acuma simt: drumețul dă să moară... Un oaspe nou îi stă la căpătâie, Încetișor în casă se strecoară, Cu albe mâini, cu inima bolnavă, Cu ochii arși de friguri și otravă... Stăpân de-acuma el o să rămâie. Privindu-și lung ograda în ruine, El trist își spune gândul ce-l apasă; Tu mori acum... dar umbra ta revine, Și pururi simt că singur nu mă lasă, În nopți târzii s-a furișa la mine Și-o să mă știu străin la tine-n casă... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
La geam îmi cântă-n ritmuri cadențate Haotica Parisului năvală, Când o ascult în goana-i triumfală, Simt inima pământului cum bate. Ca pe-un ostaș înfrânt de oboseală M-a biruit năprasnica cetate, Drumeț orbit de flăcări nevisate, Îmi plimb prin ea umila mea sfială. De-acum sunt robul mândrei metropňle În suflet simt cum crește-ntruna zvonul Din preajma auritelor cupole. Dar nopțile, când umbre moi se lasă Și-n jur de mine urlă Babilonul, Eu mă visez în sat la noi, acasă... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
În zorii albi, senină dimineață, Tu-mi pari o fată mândră de la țară, Venită la oraș întâia oară, Cu gând curat și rumenă la față. Te prinde însă-n blestemat-ai gheară, Te zbuciumă vârtejul de viață, Din mii de guri minciuna lui te-nvață, Stropindu-te cu tină și ocară... Insulte cad, batjocura te arde, La orice pas culegi o nouă vină În rătăcirea ta pe bulevarde. Așa pe rând te-ntuneci și, spre sară, De praf, de fum și de păcate plină, Tu te prăvali sfârșită și... murdară... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Parisu-și urlă vasta nehodină Și fără somn se zbate vinovatul... E noapte-n jur, de-a lungul și de-a latul, De vin, de glume și de-amoruri plină. Durerile și-au amuțit oftatul, Mor visurile sugrumate-n tină, Scăldat în râs, în aur și-n lumină, Pe uliți trece hohotind păcatul... Drumeț străin din țări îndepărtate, Eu mă strecor prin putreda cetate Când după nori mijește aurora... Prin boltituri de arcuri triumfale, Văd turnurile vechei catedrale, Ca două brațe blestemând Gomora... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Neadormit veghează felinarul, În taina nopții osândit să vadă, Tovarăș are colțul vechi de stradă, Singurătății sfetnic trotuarul. El vede-a vieții nesfârșită pradă, Asfaltu-i spune patima ș-amarul, În fața lui își plimbă-ntreg calvarul Întunecata veacului baladă... În tremur lin lumina i se frânge, Clipind încet cu licărire rară, Îți pare-un ochi îndurerat ce plânge. Și parc-aud oftarea lui sihastră: De ce m-aprindeți fiecare sară, Să luminez nenorocirea voastră?... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Lăcaș cernit al trecerii eterne, Trist sarcofag al vremii adormite, Tu, jalnică posomorâtă urnă, Ce-aduni cenușa gloriilor stinse - Sub bolta ta mi-e frig și mă cutremur. De undeva, de dincolo de moarte, Eu simt un duh întunecat cum vine, Cum își desface aripile negre, Cu zbor încet din haos se desprinde, Și toate pier pe câte-un drum s-abate Și le-a atins răsufletul de gheață... Mor florile și zâmbetele mor, Se frânge visul, dragostea apune, Se sting zdrobite clocotele urii, S-aștern în praf și dumnezei și îngeri, Trosnesc și cad arcadele măiestre, C-un geamăt lung se surpă Partenonul. Iar duhul rău purcede mai departe, Și râsul lui se plimbă pe ruine... Zadarnic, tu, crăiasă-ndurerată, Cu ochii stinși l-ai plâns pe Mausolos, Și jalea ta a-ntruchipat minunea Ce-mpodobea de mult Halicarnasul... Și tu-n zadar ți-ai scris, Sardanapale, În marmură cântarea biruinței... Sunt toate praf... - Un bulgăre nătâng, Un strop răzleț și fără strălucire A mai rămas din visele lui Ramses, Ce-a ferecat eternitatea-n piatră. Bieți biruiți, azi sunteți toți alături, Ostași căzuți ai luptei nesfârșite, E moartă azi și vechea voastră vrajbă. Neputincios, la poalele Astartei, Cu arcul frânt, stă trist săgetătorul, Privind obrazul spart al unui sfinx... Cum stați așa, sărăcăcioase moaște Ce-ați mai rămas, sărmane mărturii Din strălucirea moart-a unui vis, Satiri, himere, nimfe și centauri, Cu trupul frânt, cu brațele pierdute; Și cum amurgu-nlăcrimat trimite De sus, din cer, un giulgiu mortuar Pe la fereastra criptei voastre reci; În liniștea arcadelor boltite, Eu singur viu pe câmpul de bătaie, Stau îngrozit de suspinarea voastră, De geamătul ce tremură-n văzduh, Și mintea mea aude cum pământul Își cere astăzi morții înapoi... Veniți, veniți să facem îngropare! Drumeți de-acum ai vremii stătătoare, Veniți o groapă nouă să săpăm! Să le-așezăm în tristă înfrățire Aceste moaște jalnice și sfinte, Deasupra lor să crească iarba verde, Să-și cânte viața imnul ei de slavă, Iar din amarul plâns al veșniciei Să prindem vraja clipei trecătoare...


content:
Clocot de măriri apuse, A lui Leonardo vreme, Glasul farmecelor duse Vine pururi să mă cheme. Mintea, pasăre răzleață, La sicriul tău mă poartă, Tu-mi dai dragoste de viață, Minunată lume moartă. Ți-au fost barbari cittadinii, Aspru neam de harță dornic, Pe pumnalul lui Cellini Era sângele statornic. Cardinali purtau coroana C-un surâs machiavelic, Și venea din iad Satana La sinodul ecumenic. Ars de frigurile vieții, Cu satiri și cu bacante, Tatăl palidei Lucreții Sta de gât cu trei amante. Era-n chiot Vaticanul, Plin de patimi și pierzare. Se urzea din crime planul Groaznicului Don Cezare. Cinstea greu suia calvarul Când minciuna sta-n domnie; Aretino, pamfletarul, N-avea strop de omenie. . . . . . . . . . . . . . . .. . . . . . . . ...Dar lumini strălucitoare S-aprindeau printre păcate: Erau flori, sonete, soare... Era râs și sănătate. Și de-aceea-ți cer eu sfatul, Căci din mândra ta poveste Nouă ne-a rămas păcatul, Poezia nu mai este...


content:
E plin în jur de noi muzeul, Și pare-un templu minunat, În care mii de robi ai vieții Vin să se spele de păcat. Sunt călători din largul lumii, Ce-au pribegit pe ocean, Să-și scalde ochii în lumina Din pânzele lui Tizian. Stau toți cu mintea-ngenuncheată Și-i mut cucernicul popor, Eternitatea prinsă-n cadre Își poartă sfântul ei fior. Învins de taina mare-a clipei, Se-nchină sufletul supus În fața veșnicei icoane Cu răstignirea lui Isus. Ce blând se uită chinuitul De sub cununa lui de spini, Lumina resemnării mute E scrisă-n ochii lui senini. Nu-l dor piroanele din carne, Zâmbește pașnic, iertător, El știe că de veci învie Acei ce pentru alții mor. La poala crucii e Maria, Și-n chipul ei, nespus de trist, A zugrăvit un chin sălbatic Penelul meșter de artist. Ea-și frânge mâinile și geme, În gândul ei a-ncremenit: Nu dumnezeul, care-nvie, Copilul ei, care-a murit. O văd și mă întreb, pe gânduri, De rostul nepătrunsei firi: De ce și chinul unei mame E-n prețul unei mântuiri? O văd și simt în suflet patimi Din traiul nostru măsurat, Toți răstigniții mici ai sorții Pe rând, în minte, mi s-abat... Și stau pierdut... În jur de mine Se schimb-al oamenilor val... . . . . . . . . . . . . . . . Ce-o fi făcând acum o mamă Acolo-n satul din Ardeal?... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Și-a dus o-ntreagă veșnicie Trudita anilor povară De când legarăm prietenie, Măsuța mea de-odinioară. În umbra vechei cafenele, În cel mai tăinuit ungher, Ne luminau aceleași stele, Același colț senin de cer. Aici, în nopțile de iarnă, Singurătatea mea amară Putea visările să-și cearnă Prin fumul leneș de țigară... Măsuța mea, ți-aduci aminte De-atâtea zile fără soare, Când fruntea mea cădea fierbinte În palmele tremurătoare?... Pe bolta ei trandafirie N-avea credința mea înfrângeri, Și-n mândra noastră sărăcie Ea ne vrăjea un cor de îngeri. Cum m-a furat de-atunci viața În goana ei fără repaos... S-a stins în neguri dimineața Rătăcitorului în haos... Azi, după vremi, de patimi pline, Măsuța mea, iar ne-ntâlnim, Duceam șirag de vieți în mine, Azi mă întorc c-un țintirim. Mi-am risipit de mult în lume Senina visurilor salbă; Măsuța mea, îți spun un nume, Și-l scriu pe marmura ta albă... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Mândra apelor crăiasă, Ne-ntâlnirăm azi în cale, Eu, cu gândurile mele, Tu, cu valurile tale. Prinși de-o tainică chemare, Ne privim acum în față, Tu, eterna vremii doamnă, Eu, un strop răzleț de viață. Cum te văd, din clipă-n clipă, Mintea-mi zgribură și cade, Simt moșia ta cum crește Și hotarul meu cum scade. Ți-ai pornit nemărginirea Să mă-nfrunte, să mă frângă... Râd talazurile tale De luntrița mea nătângă. Tu mă birui, fără luptă, Pururi neînvinsă mare, Ochii călători pe ape Tremură și-ți cer iertare... Spre adâncurile albe Îmi îndrept umila rugă! Mă primește-ntotdeauna Ucenic să-ți fiu, și slugă. Lasă-mă uitat la malu-ți... Să mă uit așa departe: Din întinderea albastră Voi citi ca dintr-o carte...


content:
Pe boltă stele tremurate purced sfiala să-și aprindă, Și ca o pasăre rănită se zbate biruitul soare; Noi stăm la mal uitați alături, când veșnica povestitoare Nemărginirea ei și-o frânge în ochii tăi, ca-ntr-o oglindă. Amurgu-și flutură-n albastru năframa cu argint țesută, Și tot mai rar își bate marea răsufletul domol de pace; Noi ocrotim atâta cântec acum, când buza noastră tace, Când mâinile îngemănate se strâng și-și spun povestea mută. Pribeag ni-e sufletul pe ape, și marea ni-e acum stăpână, Căci ne-am topit de mult visarea în uriașul piept de unde, Ea ne-a-mpletit iubirea-n valuri, în depărtările afunde... De-acuma, prinsă-n taina apei, nemuritoare-o să rămână. ...Și ne vom stinge-ncet, femeie, ni-e scrisă moartea sub pleoape, Dar va zâmbi întotdeauna senina veșniciei soră, Va răsuna iubirea noastră în mândra valurilor horă, S-a legăna pe-aceleași unde, va plânge în aceleași ape. Și poate-odată, într-o sară, tot ca acuma de albastră, Când noi vom fi demult țărână, vor poposi doi inși la mare. Neștiutori s-or prinde-n brațe, se vor strivi-n îmbrățișare Și nu vor înțelege, bieții, că strâng la piept iubirea noastră. Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Spun corăbierii că în Marea Moartă Văduvă-i de viață apa, din vechime, Nici un strop de suflet undele nu poartă, Și pe Marea Moartă nu vâslește nime. Cerul Palestinei, spun corăbierii, Baldachin de ceață flutură pe maluri, Neștiind nisipul rostul primăverii, Doarme apa mută în tăcute valuri. Ocolind-o pururi paseri călătoare, N-o ating în cale pribegiri nomade, Peste Marea Moartă dac-a prins să zboare; Sugrumat de neguri, albatrosul cade. Cântec nu răsună, nu s-aud nici șoapte, Țintirim de apă-i unda ei sălcie, Să fi plâns vreodată, ori să strige-n noapte, Despre Marea Moartă nimenea nu știe. Ce poveste tristă spun corăbierii, Nici n-aș crede, poate, vorbele acestea, Dar, cu biata minte-n patima durerii, Mă gândesc la tine și-nțeleg povestea...


content:
Plâng apele în noaptea asta Și, într-un vaier îndelung, Oftări mi-ating în zbor fereasta, Și-n zbor la patul meu ajung. O groază sufletu-mi supune Și-n așternut eu mă cufund Când stihuri de îngropăciune Vin din prăpăstii fără fund. Plânsori și gemăte și șoapte De-a lungul apelor s-aștern, Și-n pacea miezului de noapte Par smulse dintr-un plâns etern. Pesemne-acu-i grozava clipă Când moartea s-a pornit la drum, Și bate tainic din aripă Deasupra mărilor acum. Toți robii zăvorâți sub apă Își simt stăpâna și tresar, Ei sparg a valurilor groapă Și plâng cu plânsul lor amar. Împins de-o nepătrunsă lege Se cere lutul în pământ: Sărmane suflete pribege Își cer o cruce și-un mormânt...


content:
La geamul meu de lângă lac Se bate apa-n scânduri, La geamul meu de lângă lac Se fac încet și se desfac În mine-atâtea gânduri... Pe rând vin undele de mor Și-n murmur se destramă, Pe rând vin undele de mor Și parc-aleg din gura lor Pe nume cum mă cheamă... Eu m-am gândit de-atâtea ori Și mintea mea se-ntreabă, Eu m-am gândit de-atâtea ori: Ce tainici, nepătrunși fiori De-ntinsul lac mă leagă?... Pesemne, tu, care te-ai dus, I-ai rătăcit pe maluri, Pesemne, tu, care te-ai dus, Într-un târziu și trist apus, Te-ai oglindit în valuri... De-atunci îl zbuciumă mustrări Și-n noapte plânge lacul, De-atunci îl zbuciumă mustrări Și simte-aceleași frământări Ca dorul meu, săracul... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Corabia din lanțuri desfăcută Își mișcă-ncet scheletele trudite, Cu ea te duci spre lumi nebănuite, Femeie, tu, pe veci necunoscută. Abia în zborul ultimei clipite Te văd de-acuma pururi nevăzută Și totuși simt o jale neștiută Când zarea albă-n purpură te-nghite. Eu stau la mal, și golul ne desparte... Mă uit în larg cât ochii pot să vadă Cum mi te pierzi departe... mai departe... O taină simt că m-a legat de locul Unde-am rămas nedumeririi pradă... Pesemne-acuma mi-a murit norocul... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Scrisoarea ta mi-a destrămat A visului beteală, Ce viperă ți-a-mprumutat Veninul drept cerneală?... Cu slova ta vin anii toți, Și-n vraja lor mă fură... În rostul ei mărunt, cum poți Să-nchizi atâta ură?... Cetind-o azi, ca alte dăți, În mine-un gând tresare: Ce-ar fi s-o sfârtic în bucăți Și s-o arunc în mare? Din ale scrisului tău vești Otrava s-ar desprinde, Că mâine-atât amar de pești Pescarii n-ar mai prinde... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Lin picură azi milostiva pace, Și prin văzduh o șoaptă nu colindă, Peste întinsa lacului oglindă Amurgul umed umbre moi desface. Pe cer pornesc făclii să se aprindă, Începe bolta-n aur să se-mbrace, Stejarul mut deasupra noastră tace, Abia arare cade câte-o ghindă... Cum stăm așa, cu ochii duși în stele, În inimă simțindu-ne veninul, Părem doi tainici făcători de rele. Mă înfioară zările albastre: Gândește-te, ce clar le-ar fi seninul De n-am fi noi, cu sufletele noastre... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
S-alungă clocotul de ape, Și-n goană brațul unui val, Ca un stăpân fără de milă, Azvârle-o scândură la mal. Biruitoare urlă marea Și mi te lasă pe pământ, Solie jalnică și mută A așteptării ce s-a frânt. Ce tainică apropiere Și ce îndemn ascuns din cer Mi te-a trimis să-mi spui povestea Pierdutului corăbier? Ori poate știe uraganul... Și vrea să-i vadă la un loc Pe bieții călători pe valuri Bătuți de-același nenoroc?... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Când l-au închis după zăbrele Și paznicii l-au petrecut L-au despuiat de toate cele, De tot sărmanul lui avut... L-au dus așa-ntre răzvrătiții De după zidul fără glas, Dar și-au uitat nenorociții Că gândurile i-au rămas. Nebănuitul lor tezaur Nebunii-ntreg i l-au lăsat Și-n giulgiul lor tivit cu aur El sufletul și-a-mpresurat. Zadarnic bate din aripă Și-n goană moartea-i dă fiori, Zadarnic huhurezii țipă Din turla negrei închisori. În mândră vraje se desfată Ungheru-ngust și nevoiaș Și-i o grădină fermecată Chilia de pușcăriaș... Iar dacă, tainic, câte-o rază Coboară tremurând pe pat, Ea-nfiorată luminează În visul unui împărat... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
O doină plânge sus pe culme, Din fluier unde limpezi cad, Și legănate lin s-afundă În pacea cordilor de brad... Cântare, meșteră cântare, Te stingi acum încet-încet, Și-adormi pierdută-n tremurarea Oftării blânde din brădet... Mi-ai picurat un strop în suflet Din taina vremii de demult, Și plânsul veacurilor duse Mă înfioară când te-ascult... Cum te-ai topit acum în noapte, Eu stau cu inima la sfat: În care brad, de care creangă Plânsoarea ta s-a aninat?... Și cât vei mai trăi acolo, Tu, soră pururea cu noi, Când va fi mort de mult ciobanul, Și moartă turma lui de oi?... Târziu odată - cine știe? - Trecând pe-aici un călător, Te va culege dintr-o floare, De după-o aripă de nor... Te-a coborî în largul văii, Și-o lume te va asculta, Și-o lume-ntreagă va începe Să plângă cu durerea ta...


content:
Voi veniți cu mine, oaste nevăzută, Moșii și strămoșii mei din zile moarte, Grăitoarea voastră îndrumare mută În vârtejul lumii căile-mi împarte. De demult, din ceața vremii înnoptate, Eu aud un cântec călător cum vine, Ca un clopot tainic inima mea bate, Din adânc vă cheamă să veniți cu mine. Eu vă port în suflet, plămădiți în sânge, Și din vina voastră mi-e zidit păcatul, Glasul vostru geme jalea mea când plânge... Eu din plâns de veacuri mi-am topit oftatul... Întărită-n drumu-i, de la voi învață Ura mea să ardă, mâna să se-nchine, Ați murit cu toții ca să-mi dați o viață, Morți fără de moarte, voi veniți cu mine. Din amurgul umed când se face sară, Sufletul vă simte cum îi treceți pragul, Ca-ntr-o casă mică, albă, de la țară, Eu vă văd alături, mi-e mai mare dragul... Sunteți fără număr, popi cu bărbi cărunte Cu lumina scrisă-n frunțile senine, Cercetași de codri și păstori de munte, Ceață nesfârșită, voi veniți cu mine. La soborul vostru mintea mea culege Taine din zapise, rosturi din hrisoave, Mi se plâng ciobanii de călcări de lege, Și-mi suspină-n noapte rugă de ceasloave. Ca o cenușotcă mintea mea ascultă Cum frânturi de veacuri strigă din ruine, Prinde-abia un picur din vâltoarea multă Și se-nchină vouă, că veniți cu mine. Eu din oastea mare nu-s decât solia. Ucenic cucernic vă vestesc cuvântul, Nu-s decât un fulger smuls din vijelia Ce-a închis la sânu-i milostiv pământul. Rămâneți la mine voi întotdeauna, Înfrățiți cu focul sângelui din vine, Căci se stinge glasul și se frânge struna Când în goana vieții nu-ți mai fi cu mine... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Biată inimă bolnavă, Făgădău la drum de țară, Cine-și mai aduce-aminte Câți drumeți te cercetară? Tu n-aveai zăvor la tindă, Nici scumpete la măsură, Și-ai cinstit pe fiecare C-un pahar de băutură. Cum veneau în miez de noapte Călători pribegi în lume, Toți stăpâni la tine-acasă, Răi de plată, buni de glume... Tu la toți le-ai dat hodină, Și le-ai dat popas în cale, Pân' s-a risipit pe drumuri Plinul pivnițelor tale. Azi ești goală și săracă, Și crâșmaru-ți dă să moară, Cine să-ți mai treacă pragul, Făgădău la drum de țară?... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
...Nu suntem la același nivel... La autorului de la Țara noastră nu se coborâse încă din maimuță, egumenul Laskaris scria că filiațiunea familiilor Dukas, Vrana și Laskaris... în "Convorbiri literare" Nu mor strămoșii niciodată, Războiul lor în noi și-l poartă, Căci li-e țărâna spulberată, Dar nu li-e dușmănia moartă. Străveche, ura lor se-mparte Din moș în moș, din tată-n tată, Și azi, de dincolo de moarte, Ei ne mai cer o judecată. Cum ne privim acum în față, Potrivnici însetați de luptă, Neiscusința noastră-nvață Din ura lor neîntreruptă. Noi suntem flacăra pribeagă Din nemblânzita lor văpaie, Cu moștenirea noastră-ntreagă Venim pe câmpul de bătaie. Cu mine vin, roiesc întruna Cei fără neam și fără număr, Ce-au sprijinit întotdeauna Eternitatea pe-al lor umăr. Vin cei de-o lege cu pământul, Copiii soarelui de vară, Eu, solul lor, le port cuvântul, Și-n suflet, sfânta lor povară. Vin rânduri, cete se-nfiripă Din vechea veacurilor lavă, Din ceas în ceas, din clipă-n clipă, Tot crește oastea mea grozavă. Le văd în orice parte roiul, Își cer dreptatea lor târzie, Și fiecare-și vrea ciocoiul În judecată să și-l ție. Ei tot mai mulți răsar din groapă, Răsar, și-n mintea mea s-alungă, Vin bieți țărani munciți de sapă, Și vin haiduci cu flinta lungă. Sosesc cu dorurile toate, Sărmanii nu mai pot s-adaste: Venit-am, măre, strănepoate, Să ne primești la tine-n oaste! Le zic supus: Veniți de-acuma, Străbuni din lunga vremii cale, Și dați-mi cântecul și gluma Și nesfârșita voastră jale. Veniți, căci glasul vostru-nvie Un nou zorit de dimineață, Voi ce-ați murit o veșnicie Sunteți flămânzi azi de viață! Ei vin cu suflete-nnoptate, De-aceea sfarmă lanțuri grele, De-aceea urlă și se zbate Durerea-n cântecele mele Doar din al veacurilor caier Mi-am împletit eu biciul urii, Nestinsul vremurilor vaier Mi-a scris blestemu-n ceriul gurii!... De luptă-s gata deci... Prin mine Un iad întreg cere răsplată. Mi-e sete-acum... Te-aștept, vecine, Și ochii mei păgâni te cată! Îți vreau sclipirea de oțele, Și vreau oștirea ta măiastră, Întregul cer cu ochi de stele Să lumineze lupta noastră. * Te-aștept... Te-aștept... Dar n-aud bucium, Nici zumzet ascuțit de zale, Mă-ndoaie patima, mă zbucium: Arată-mi rândurile tale!... Și cum te chem, ș-un colț de țară Mi te-au cătat zadarnic solii, Te-apropii tu de subsuoară C-un slab egumen ros de molii... Vă văd... Mi-e milă peste fire De bietul grec cu haina ruptă: Ai spart o criptă-n mănăstire Ca să-ți câștigi un soț de luptă... Vă văd, și oastea mea pe-acasă Mi-o-ndemn încet să se strecoare: Vai toată ura mea mă lasă, Căci sărăcia ta mă doare... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Veniți în horă de frăție Străvechii câmpului străjeri, Ce ocrotiți de-o veșnicie A muncii rodnice dureri. Veniți, plugari, veniți, oștenii Celui mai vechi și sfânt război, Tovarăși buni ai Cosânzenii, Veniți cu noi! În goana vieții-nviforată Strigați: Plugarii-n veci nu pier, Căci lor pământul sfânt li-e tată, Și frate soarele din cer. În casele cu grinzi bătrâne Voi rostul lumii așezați. Sus, dătătorilor de pâine, În patimi și credințe frați, Voi, platnici de sudori și sânge, Voi, cei bogați și totuși goi, Veniți să ne-nvățați a plânge, Veniți cu noi! Veniți, stăruitoare gloată, Strigați s-auză mici și mari; E răzimată lumea toată Pe palme aspre de plugari! Năpraznic vifor de dreptate Vă doarme-n sufletu-nnoptat, Și spală lumea de păcate Când rele mâini l-au deșteptat, De grele vremi de mai-nainte De-al răsplătirii greu șuvoi, Veniți, aducători aminte, Veniți cu noi! Strigați să știe largul zării, S-auză toți câți trag în jug: Că focul roș al răzbunării Topește fierele de plug! Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


