# FragmentsContent

content:
Alți oameni, alte timpuri!..: Iată pentru ce nu găsi nimeni nici prea mojic, nici prea necuviincios pe Andrei, nepotul căpitanului Enache, când, într-o sară, sosind de pe coclauri la moșul său, căpitanul, umplu așa, fără de veste și cum se afla de pe drum ușa salonului plin de lume, cu persoana sa bărboasă, colbăită, nepeptănată, cu umbra neagră a imensei sale pălării, cu cele două opinci de la picioare nu mai puțin imense și cu înfățișarea de broaște strivite, iar, peste tot și peste toate, cu vestita sa manta, care ar fi putut sta cu cinste și pe umerii de stâncă ai Panaghiei... Cine nu cunoștea pe Andrei, nepotul căpitanului Enache!... Cucoanele, mai cu samă, își dădeau ghionturi pe ascuns și vorbeau pe șoptite înde ele, când îl vedeau. — Doamne, dragă, mai văzut-ai tu, de când ești, un om așa de sucit și hursuz ca nepotul ista al căpitanului? Eu, una, drept să-ți spun, nu-l pot suferi... Și, legănându-se în cumpănă pe scaun, își făcea vânt alene cu evantaliul, uitându-se nehotărât înainte și cam pe sus... — Eu, Lențo, dacă m-ai crede, nici nu i-am prea luat sama... Așa de puțin mă interesează, că nu-ți poți închipui... Și, o dată cu vorba, își întocmea, în oglinda din față, cu degete albe și iuți, un zuluf îndăjătnic și negru, ce-i tot cădea în jos pe frunte și nu se astâmpăra binișor la locul lui. Ba, câteodată, se găseau și cucoane mai îndrăznețe, care să-l dojănească în față, cu gândul de a-l mai ciopli și a-i mai scoate din hursuzlucul și obișnuita lui mojicie. — Doamne, domnule Andrei, îi zicea din când în când câte una dintre ele, adică de ce n-ai fi și d-ta om ca alți oameni?... Nu știu, zău, te faci, ori ești din firea d-tale așa hursuz?... — Și dacă-s hursuz, cuconiță, dragă, adică ce treabă ai mata cu mine numaidecât? Ia, te rog, să mă lași în pace cu cusururile mele, după cum te las și eu în pace pe mata cu cusururile matale... — Să mă crezi, domnule Andrei, răspundea cucoana, punându-i ușor și prietenește mâna pe umăr, să mă crezi că de s-ar găsi cineva care să-mi spună cusururile în față, eu nu m-aș supăra cum te superi d-ta; ba, dimpotrivă, m-aș bucura și i-aș mulțămi... — Eu nici nu mă supăr, nici nu mă bucur, și nici nu-ți mulțămesc, răspundea Andrei cu cea mai mare nepăsare; atâta numai pot să-ți spun, că mata, cuconiță dragă, n-ai dat încă peste cineva care să-ți spună verde, în față, toate cusururile câte le ai; și... slava Domnului! ești plină de cusururi, ca oaia de curnuți, fie vorba între noi... — Domnule Andrei, îl întrerupea cucoana retrăgându-și mâna și acoperindu-și gura cu ea, în semn de mirare, domnule Andrei, dar știi că ești cam... — Obraznic... știu; dar fără vicleșug la vorbă. — Vicleșug, nevicleșug ia te rog să-mi spui cam ce atâtea cusururi ai găsit, adică, d-ta la mine?... — Mai multe decât la toate cucoanele de pe fața pământului... Mai întăi, te superi de adevăr, al doilea, ia, te poftesc, uită-te puțin în cea oglindă... Și, luînd-o la braț, cam cu de-a sila, o ducea dinaintea oglinzii. — Ia uită-te, urma Andrei arătând cu degetul în oglindă, adică cei doi ochi de colo, cari nu știu ai cui or fi, în loc de a se părea rupți din albastrul cerului, nu puteau ei să bată ceva mai în floarea frunzei de varză? și, în loc de a fi așa de ucigași și plini de păcate precum sunt, nu puteau ei să fie nevinovați și blajini, cam așa, de pildă, cum ar fi doi ochi de capră moartă?... Genele!... pentru ce, mă rog, numaidecât gene așa de lungi, de mătăsoase și de negre? Nu cumva s-a gândit cel ce ți le-a dat să îngroape, sub umbra lor stufoasă, sufletele tuturor proștilor ce s-ar uita în ochii d-tale?... — Ia, te rog, lasă-mă... Și, cu o mișcare aproape nesimțită, voia să-și scoată mâna-i mică de sub, brațul vânjos al lui Andrei. — Mă rog... mă rog... încă n-am sfârșit cu cusururile, zicea el strângându-i mai tare mâna sub braț; vezi că te superi?... și ai atâtea cusururi!... Mai multe chiar de câți curnuți are o blană de oaie, care umblă prin pârloage... — Domnule Andrei, da știi că ești?... — Nesuferit și obraznic... știu... mi-ai mai spus-o o dată: totuși ascultă... N-ai putea să-mi spui d-ta cam ce Soare ți-a fost tată și ce Auroră ți-a fost mamă, de ți-a pus pe cap așa, fără cumpăt, tot aurul și toată lumina razelor lor?... — Mă rog, mult mai ai? Și iarăși dădea să scape de sub brațul lui Andrei. — Ia râzi oleacă! o ruga Andrei, ținând-o pe loc. și cucoana, ca sugestionată, râdea... — Vezi?... urma Andrei, numai cât se uită cineva la dințișorii d-tale cei albi și mărunți și se și simte mușcat de suflet; bineînțeles că acel cineva n-am fost eu, nu sunt și nici n-am de gând să fiu vreodată eu... Cu o mișcare iute și nervoasă, lovea ușor peste față pe Andrei cu toată lărgimea deschisă a evantaliului său și, smuncindu-și repede mâna-i albă și mică de sub brațul lui, fugea, fără să zică nimic, și se răsturna molatec pe canapeaua din fundul odăii... Și, lucru de mirare!... mai pe urmă, cucoana noastră își schimba cu totul socotința și nu mai găsea pe Andrei nici obraznic, nici hursuz... Cu cucoanele însă bătrâne, care făceau pe tinerele, Andrei era crud și viclean . Căpităneasa de gazda, cucoana Sevastița, mătușa cam de plop a lui Andrei, o femeie mică, uscățivă, subțirică Și nici tocmai urâtă, și nici tocmai bătrână, smunci lui Andrei pălăria din mână și mantaua din spete... — Ce dracu, Andrei, zise ea dându-le Măriucăi să le ducă încolo, mai deoparte, ia mai lasă la naiba din cele obiceiuri și apucături ale tale; mai cioplește-te oleacă, măi băiete... Și Andrei, prinzindu-și mătușa în brațe, o sărută cu zgomot pe frunte... — Da obiceiul și apucătura asta, zise Andrei privind-o în ochi și fără a-i da încă drumul din brațe, ce zici mătușica dragă, s-o las la naiba? — Fugi, lasă-mă că mă umpli toată de colb, zise ea smuncindu-se ca o zvârlugă și scăpând din brațele lui Andrei; ți-ai găsit s-o scoată cineva cu tine la capăt... ia, mai bine du-te și tu și joacă ceva cu cele fete; nu sta degeaba... Și petrecerea întreruptă pentru o clipă își urmă cursul mai departe; care jucau maus, care preferans, care pichet sau concină, care santase, care lanschenet... în fundul salonului, o claie de duduci stăteau în cerc pe scaune și jucau ceva. — Mă rog, duducilor, zise Andrei, întrând fără ceremonie și oprindu-se drept în mijlocul lor țanțoș și cu mânile în buzunare, mă rog, este poroncă de la mătușica, căpităneasa, să vă jucați toate cu mine. — Iu!... se auzi țipând ușor una mai spărioasă... Și câteva din ele dădură să se scoale de pe scaune și s-o plece. — Mă rog, mă rog... să nu dezerteze nici una de la post, că am ordin de la căpitan s-o aduc între spăngi la urma ei, ori de unde ar fi... — Da ce?... Noi suntem soldați?... protestă glumeț una mai îndrăzneață. — Răcani, duducă; păn’la soldați, mai va. — Serios?... — Așa de serios, încât să faci bine, frumoasa mea nedisciplinată, să te scoli de pe scaun și să-mi stai smirna înaintea superiorului, căci am să-ți dau ceva ordine. — Trăiți!... zise ea sculându-se iute în picioare și stând dreaptă și țapăn în fața lui Andrei; trăiți, don!... — Sergent, complectă cu glas aspru Andrei. — Trăiți, don sergent!... Și ridică soldățește la tâmplă tot latul mânii, cu palma-i mică și trandafirie spre afară. — Da ce faceți voi aicea, măi Andrei, întrebă căpitanul Enache, care se apropiase nesimțit și privea la isprăvile lui Andrei. — Trăiți, don căpitan, răspunse el salutând militărește, șmutruluiesc iste fete... — Bine: să mi le dai la raport pe cele nedisciplinate; și, foarte grav, plecă în altă parte. Și șmotrul se sfârși cu gajuri, cu „poșta merge“, cu „adevăr și minciună“, cu prăjituri, cu ciocniri de păhăruțe pline cu vin, cu râs, cu gălăgie și, mai la urmă de tot, chiar cu vorbe înțepătoare și cu prietenii stricate între duduci... Și nici nu se putea altfel: Andrei era unul, și duducile erau o claie... — Bine, Andrei, îi zise căpităneasa acestuia, după ce toată lumea se împrăștie, da ce făcuși tu Tincuții de-o ieșit fata așa de supărată?... — Eu? Ce să-i fac?... Nimic. Ce vrai să fac eu cu casa plină de lume??... Ne-am jucat de-a „adevărul și minciuna“ și când mi-o venit mie rândul, i-am spus că-i, urâtă și frumoasă; treaba ei, dac-o luat pe „urâtă“ drept adevăr, și pe „frumoasă“ drept minciună. — Doamne, Andrei, tare mai ești mojic... Drept răspuns, Andrei o prinse în brațe și o sărută pe frunte. — Ia astâmpără-te, zise ea, apucându-l cu o mână de; ureche și cu cealaltă lovindu-l ușor peste obraz... Și, fiindcă nu se mai smunci din brațele lui, o mai sărută încă o dată pe ochi... — Da știi, zise ea desfăcându-se în sfârșit din brațele lui Andrei, știi că avem musafiri de la Iași? — Ce musafiri? — Pe cucoana Marieta B... — Cucoana Marieta B...? N-o cunosc. — Cum n-o cunoști? Cucoana Marieta B... ai mai văzut-o, mi se pare o dată la noi. — Poate, dar nu-mi aduc aminte; prin urmare n-o cunosc. — S-a culcat mai devreme, că era obosită de drum de aceea n-ai văzut-o-n ia-sară. — Să doarmă dumneiei sănătoasă și să se scoale și mai sănătoasă; da tu-mi spui lucrul așa, mătușica dragă, ca și cum cucoana Marieta dumitale m-ar interesa. — Ian ascultă Andrei: cucoana Marieta, măcar că-i bâtrână, dai cam face pe tinerica și-i cam plac băieții așa ca tine; și cum te știu eu. tare mă tem să nu faci vreouna de-ale tale; caută și-ți vâră mințile-n cap, că cu coana Marieta o-mplinești numaidecât. — Eu? — Ia sama să nu fii mojic... — Da curte am voie să-i fac, mititica mea mătușică? — Numai să nu fii mojic. — Da, de ți-a plăcea cum m-oi purta, ce-mi dai? și, plecându-se spre ea, voi s-o sărute. — Of! tare mai ești obraznic, fugi încolo, zise ea împingmdu-l ușor și ferindu-și puțin capul într-o parte. A doua zi la prânz, căpitanul Enache sosi de la cafenea vesel că fusese biruitor —se vede—în vro luptă de concină sau de santase... — Sevastiță! strigă el de la poartă, Sevastiță! ia vezi să puie masa-n grădină, și mai repede, că mi-i foame. Și, până ce să se așeze masa sub nucul cel mare din fundul grădinii largi, Andrei și moș Enache se războiră cu biruință schimbătoare într-o luptă de santase în care căpitanul Enaehe trecea drept mare meșter. — Buni patruzeci, și fora! strigă căpitanul Enache într-un rând, arătând din mână, fără să dea jos riga și dama de cupă; am trei, că n-ai prins nici o carte și ești capot... — Capot, musteciosule erou de la Smârdan! Capot... ei și, adică ce mare treabă? ai trei, și pace bună. — Trei, ca să știi tu, pușchiule, cu cine joci. — Bine, bine; da turcilor, peste Dunăre, tot așa le strigai: „Buni patruzeci, și fora? ori mai azvârleai cărțile din mână și umpleai cele tufe? — Mă Andrei, am să-ți rup urechile. — Bine; da pân’ mi-i rupe urechile, ia spune-mi, te rog, ce mâncare-i cucoana Marieta, musafirul d-tale de la Iași? mi-a spus mătușica de-o cucoană Marieta... — Ei, și ce ți-o intrat ție-n cap, numaidecât, cucoana Marieta? Ce mâncare să fie?... Ia, o babă nebună și nimic mai mult... îi stup de bani și socoate că cu banii își poate întocmi zbârciturile... o babă nebună, care face pe fețișoara de optsprezece ani. — Știi că m-am hotărât să-i fac curte? — Nu mă mir deloc, că doar tot așa ai mai făcut tu și cu cucoana Tarsița ș-ai întors capul babei de-o râs târgul o lună de zile,.. Masa era gata. Înainte însă de a se așeza la masă, Andrei zări pe cineva venind spre nucul din fundul grădinii, unde se aflau deocamdată numai el cu căpitanul. — Nu cumva aceea-i cucoana Marieta, moșule? îl întrebă el pe căpitan. — Ba chiar dumneiei, răspunse căpitanul; uite-o ce sprintenă vine, parcă-i o fețișoară de optusprezece ani... Și, de s-ar fi oprit lucrurile numai la atâta, i s-ar fi putut cânta cu drept cuvânt: Floricică de pe șes, Te-am îndrăgit după mers, Că ți-i mersul legănat, La inimă m-o sacat... Dar cucoana Marieta avu nefericita idee de a se apropia și de a saluta, pe Andrei mai cu samă, după acea formulă proprie femeilor din lumea înaltă, în puterea căreia se cere ca trupul să stea țapăn când salută și numai capul singur să unduleze molatec și ușor înainte și înapoi; ochii, deși istoviți de bătrâneță, să îmbrace un soi de melancolică și visătoare morbideță; gura, deși desflorită, să se contracteze totuși într-un imperceptibil zâmbet grațios, inocent și totodată protector; zulufii, rău boiți, deși negri-roșii pe deasupra și suri la rădăcină, să se țină totuși mândri și neclintiți, la treapta lor înaltă de eterică aureolă; iar evantaliul, care singur cunoaște limba tainică a inimii femeiești, să stea nerăbdător și gata de a comite vro indiscrețiune. Pe cât se putea da cu socoteala, așa pe deasupra, cucoana Marieta trebuia să fi jucat contradanț cu rușii lui Kiseleff, după Pacea de la Adrianapol... Cum însă Andrei era politicos cu toată lumea când voia și când, mai ales, își croia în minte vro poznă, și, deoarece căpitanul Enache nu-l prezentase, apoi făcu un pas înainte și, cu înclinarea reglementară și, totodată, cea mai grațioasă din lume: — Doamna mea, zise el, iertați vă rog, oarecari neajunsuri... Căpitanul nostru nu prea cunoaște regulele subțiri ale lumii. El e jumătate urs, jumătate om... uitați-vă la dânsul... Dați-mi voie, prin urmare, să mă prezint; Andrei... Această intrare în materie plăcu cucoanei Marietei; așa cel puțin trebui să socoată el după surâsul grațios, cu care ea-i întinse aristocratica-i mână, spre a i-o săruta. Îi sărută mâna. Păcat numai că lui Andrei nu-i plăceau parfumurile și cucoana Marieta era așa de parfumată, pănă-n vârful unghiilor, încât ucise Într-o clipă, cu molatecele sale violeta de Parma, mirosul rustic și bărbătesc al nucului sub care se aflau. Sunt trei lucruri, trei păcate femeiești, s-ar putea zice trei crime capitale, pe care Andrei nu le putuse ierta niciodată, în viața lui, cucoanelor de tot soiul și anume: sluțenia, bătrâneța și parfumurile... Ei bine, cucoana Marieta se făcea vinovată în ochii lui Andrei de toate aceste trei crime de înaltă trădare către sexul său; trebuia deci pedepsită și... o pedepsi. — Sunteți de la Iași domnule, îl întrebă ea cu glas subțire și mlădios, după ce se așeză la masă lângă dumneiei. — Nu, doamnă, nu sunt de la Iași și, drept vorbind, nici n-aș putea spune lămurit de unde sunt... — Cum așa? — Foarte simplu, doamnă; eu sunt de nicăiri și de pretutindeni, ca orice fantastic care călătorește veșnic și care-și petrece viața numai pe coclauri... De felul meu sunt, chipurile, avocat: dar dispunând de mijloace de trai, am legat la gard toate condicile de legi și m-am lăsat slobod pe cursul fantaziei mele; îmi petrec viața călătorind prin lumea întreagă. — Da?... făcu ea cu oarecare măreție, aninându-și șervetul în gulerașul bluzei... Socoteam că sunteți de la Iași... Și cu vădită dezamăgire, înfipse furculița într-un picior de pui cu smântână. Căpitanul boldi la Andrei niște ochi de taur și cât pe ci să zguduie masa și pe toți cei dimprejur cu răgetul de leu al râsului său... Andrei îi făcu semn să se stăpânoască și se stăpâni. — Trebuie să cunoașteți multe limbi, domnule, îl întrebă din nou cucoana Marieta, uscându-și grațios și repede, cu șervetul, roua ce-i lăsase pe buze vinul turnat de Andrei în paharul dumisale. — Desigur, doamnă, răspunse acesta, afară de limba franceză, noi turiștii suntem ținuți să cunoaștem și limbile orientale, altfel n-am putea vizita locurile unde vechea omenire a lăsat cele mai adânci și mai mărețe urme despre trecutul său; cunosc limba arabă și ceva sanscrită, descifrez cu mare ușurință hieroglifele egiptene și cuneiformele asiriene și babiloneene... Și căpitanul boldi iarăși la dânsul niște ochi de taur, dar se stăpâni. Mătușica zâmbea și-și căuta de mâncare. — Va să zică dumneavoastră ați voiajat mult?... Sunteți un om fericit, domnule, Și melancolia visătoare ce o cuprinse n-o împedecă totuși de a desface delicat și după toate regulele, cu degete resfirate și subțiri, o aripă de pui fript... — Fericit, doamna mea n-ar fi tocmai cuvântul care să zugrăvească starea mea sufletească... Viața are ascunsuri triste, peste care, de multe ori, suntem nevoiți a arunca o haină de sărbătoare, țăsută din aur și petre scumpe..... Cât despre voiajat... O! da!... în această privință aș putea da înaintea lui Cristofor Columb, Marco Polo, Vasco de Gama, Bartolomeu Dias... Căpitanul nu mai putu răbda... — Da, mă rog, cine-s toți marțafoii aiștia măi nepoate?... — Ce te amesteci, moșule, unde nu-ți ferbe oala? Cine-s... Cine să fie?... Ia, niște marțafoi, ca toți marțafoii... Ce mă stingherești, mă rog dintr-ale mele? Mai bine ia dă cel măr încoace... nu acela... celalalt, c-am să curăț pentru cucoana Marieta... Ce naiba, moșule, te știam că poți câteodată să fii și mai puțin cazon. — Ha!... ha!... ha!... făcu cucoana Marieta râzâod din toată inima. Și de-ai fi lăsat la o parte pe rușii lui Kiseleft, ai fi crezut că râde vesel o fețișoară de șeisprezece ani. — Știi că ești nostim, domnule?... încheie ea, întorcând spre Andrei capul cu zulufi cu tot și înfășurindu-l într-o privire, în care Regulamentul Organic n-avea nimic a face... „Semne răle, cugeta el; are să se schimbe vremea... Oferi cu grație cucoanei Marieta o fălie de măr curățit în vârful cuțitului. — Oh!... merci bien ... zise ea, înclinându-și ușor și grațios capul, în semn de mulțămire; și luând delicat cu vârful a două degete fălia de măr, mușcă din ea cu o gingășie de doisprezece ani. — O să stați mai multe zile în oraș, domnule? îl întrebă ea privind aiurea și gânditoare. Căpităneasa își făcu treabă și se sculă iute de la masă, neputându-și stâpâni râsul. — Depinde, doamnă, răspunse Andrei, turnându-și un pahar de vin; aștept niște scrisori de la o societate de turiști, care actualmente se află în Cairo; acele scrisori au să mă hotărască de plec sau de mai rămân. — Bine, zise ea, bătând repede și nervos cu evantaliul în podul palmei, bine, dar viața aceasta a d-voastră trebuie să fie obositoare de tot... ar trebui să mai aveți și zile de odihnă... — Viața încă nu m-a obosit, doamna mea, zise Andrei, dând alt înțeles vorbelor sale; sunt încă prea tânăr pentru aceasta; când însă e vorba de odihnă, apoi cred că tocmai aceasta m-ar obosi. — Dați-mi voie să nu vă înțeleg; ceea ce spuneți e un nonsens. — Deloc, scumpa mea doamnă... pentru un om care, până la vârsta de douăzeci și opt de ani, a străbătut India de la Ceylon la Benares, Arabia de la muntele Sinai până la Mecca și Medina; care a dormit pe ruinele Palmirei și ale Balbecului, care a străbătut Egiptul de la gurile Nilului până la cataracte... — Apoi, pe mine să mă iertați, că am ceva treabă, zise căpitanul sculându-se de la masă; să ne fie bine și iertați! Sevastiță, ia să vii să-mi scoți din ladă cele hârtii! Andrei rămase singur cu cucoana Marieta sub nuc. Greul începea de aici. — Și ziceați?... — Ziceam, doamna mea, că, pentru un om care, pană la asemenea vârstă, a străbătut în lung și în lat jumătate din globul pământesc, odihna, dacă nu e ceva necunoscut, e, în tot cazul, ceva ridicul. — Trebuie să fi avut multe aventuri în voiajurile d-tale cele lungi?... — Aceasta se înțelege de la sine, doamnă; o!... de câte ori n-am fost în primejdie de a fi sfâșiat de lei, mâncat de tigri sau înghițit de vreun boa-constrictor!... Mă înfior ș-acum când îmi aduc aminte... — Aveți dreptate! întâmplările de felul acesta sunt înspăimântătoare și amintirea lor e dureroasă; dar, de multe ori, sunt răsplătite prin altfel de întâmplări mai puțin grozave și mai puțin înspăimântătoare, a căror amintire e plăcută, zise ea cu înțeles și bătând repede cu evantaiul în podul palmei. Cucoana Marieta, nerăbdătoare, intra de-a dreptul în materie. — A! dacă nu mă înșel, faceți aluziune la aventurile mele galante?... — Tocmai, zise ea zâmbind și făcându-și vânt cu evantaiul, fără să aibă nevoie. Pericolul era iminent. — Cât pentru aventuri de soiul acesta, scumpa mea doamnă, zise Andrei cu o prefăcută modestie, n-am prea avut parte. Mutra mea, iertați-mi expresiunea, m-a apărat sau, mai bine zis, mi-a făcut șotii întotdeauna. O!... Câte dezamăgiri, câte dureri n-am întâmpinat eu de pe urmele nefericitei mele mutre. Întoarse capul și-l privi zâmbind. — Ha!... ha!... ha!.. izbucni ea deodată într-un râs din toată inima. și bătând din palme cu evantaliu cu tot: știi că ești nostim? Și cucoana Marieta avea dreptate; Andrei era cam nostim; cel puțin, aceasta era și socotința mai multor cucoane de pe vremuri. Oricum, dar Andrei, de astă dată, începu a se căi... „Cine dracu, mă puse pe mine, se gândi el, să mă dau drept iubitor de tot soiul de ruine, să știu turcește, să am a face cu lei, cu tigri și cu șerpi, să dorm prin ruine cu șoarecii și cu broaștele Balbecului și ale Palmirei și, mai cu samă să vorbesc rău de mutra mea?... Căci femeile, oricât ar fi ele de bătrâne, prind slăbiciune numaidecât pentru orice soi de oameni, fie ei chiar turiști, care se abat din linia comună a celorlalți muritori și care, pe deasupra, mai au și neprețuita însușire de a fi de douăzeci și opt de ani. Hotărât, pericolul era iminent și trebuia numaidecât înlăturat. „Dar cum? se mai gândi Andrei, să mă scobor eu, în ochii cucoanei Marietei de la treapta înaltă de turist, la aceea de simplu muritor, după cum sânț? Să mă lepăd eu de hieroglifele, de cuneiformele și de piramidele mele?... Să încetez de a mai fi sfâșiat de lei și de tigri sau înghițit, cel puțin, de vreun boaconstrictor? Să mă mai dorm eu cu șoarecii și broaștele Palmirei și ale Balbecului, numai spre a face pe cucoana Marieta să mi se mai uite așa de galiș la mine? Cu neputință!... O dată turist, turist rămân și pace bună, de-aș ști chiar că cocoana Marieta și-ar boi mai strașnic zulufii și s-ar scălda cu straie cu tot într-o mare de parfumuri... Foarte bine, dar cum să înlătur primejdia?... — Doamna mea, zise el sculându-se de pe scaun după cea mai desăvârșită regulă de bună-cuviință; dați-mi voie să mă retrag; am de expediat o corespondență grabnică pentru Constantinopol; nu lipsesc totuși de a regreta că sunt silit, pentru moment, să mă despart de plăcuta d-voastră societate: sper însă că o să vă mai văd... Și-i oferi brațul. Atâta mai trebuia!... — Mulțumesc! Și sculându-se molatic de pe scaun îi luă brațul. — D-voastră, turiștii, zise ea făcându-și nervos și repede vânt cu evantaliul, sunteți niște oameni nesuferiți. — De ce, doamna mea? o întrerupse Andrei cu mlădierea de glas cea mai sentimentală din lume. — De ce?... Și întorcând spre Andrei capul cu zulufi cu tot îl privi crud. — Privirea d-voastră, scumpa mea doamnă, mă face sa bănuiesc că v-am jignit cu ceva; de e vro greșală la mijloc, vă rog să primiți scuzele mele. — Domnule, să lăsăm graseiate și scuzele la o parte; m-am hotărât să te pedepsesc cu totul pentru altăceva... — Să mă pedepsiți?... dar pentru ce anume, scumpa mea doamnă, și în ce chip?... — Pentru ce, ai să afli mai târziu: în ce chip însă o să afli numaidecât: mâni sunteți încă aici? — Cred că da. — Ei bine, doresc de mult să fac o escursiune prin pădure și încă n-am găsit pe cineva care să mă acompanieze. „Cred bine“, cugetă Andrei. — Tot zici d-ta că odihna te obosește: vei fi așa de bun să mă însoțești?... Aceasta ar fi pedeapsa. Idila se ivea la orizont. — Dacă numai astfel, doamna mea, știți să pedepsiți apoi atunci îmi pare rău că n-am comis față de d-voastră mai multe greșeli; totuși sunt nerăbdător să-mi cunosc vinovăția... — Da... da... e o mare vinovăție la mijloc din partea d-tale, am să ți-o spun mai târziu, dacă nu cumva ar fi de prisos... Și îl privi galiș în ochi și rugător oarecum... „Dracu mă puse“... își zise Andrei în sine... — Numai nu uitați, domnule, că eu sunt foarte matinală, zise ea, când fu pe punctul de a intra în casă. Și, depărtându-se puțin din fața lui Andrei, cu o de la sine mișcare și cu un zâmbet din cele mai îngerești, îi întinse până la gură mâna-i parfumată. — Nu uitați, doamnă, că sunt turist și că, pentru specia aceasta de oameni, odihna e ceva necunoscut, răspunse el sărutându-i mâna cu o prefăcută căldură. Se mai uită încă o dată înapoi la dânsul; așa trebuie să se fi uitat Hera la Leandru... Și dispăru în odaia d-sale. „Ei, ei!... acu i-acu“, se gândi Andrei, intrând în casă, unde căpitanul stătea lungit pe pat ca o tânjală, cu fața-n sus și cu țigara-n gură — Da bine mă Andrei, zise el întorcându-se pe o parte și răzămându-se într-un cot, bine, mă, minte ai tu să te-apuci de-ntors capul babei?... — Mâni, vestitule și musteciosule erou de la Smârdan, eu și cu baba facem o escursiune în pădure. — Măi Andrei, când dracu ai să te mai lași tu de blăstămății? — îndată ce m-oi retrage la pensie cu gradul de căpitan. — Ce grad, ce pensie, ce căpitan spune Andrei? întreabă mătușica Sevastița, care intrase tocmai atunci pe ușă și prinsese cele din urmă vorbe ale lui Andrei. — întreabă-l și să-ți spună, zise căpitanul întorcându-se cu fața la perete, spre a dormi; hai, cărăbăniți-vă de aici, că mi-i somn. — De ce căpitan, de ce pensie spuneai tu, Andrei? îl întrebă din nou mătușica, când fură amândoi în altă odaie. — închipuiește-ți, mătușica dragă, că moș Enache vra numaidecât să fiu cuminte și să mă las de blăstămății!,.. — Ei, și?... — Ei, și!... Spune tu dacă asta se poate? — Da cum să nu se poată? Uite, asară, de pildă, cuminte ai fost, să mă iai tu pe mine-n brațe și să mă săruți de față cu toată lumea? frumos ți-a șezut? — Fără îndoială că frumos; nu cumva n-am voie să-mi sărut eu mătușele mele când vrau și cum vrau?... Cine ce treabă are cu ele?... Și, împresurând-o cu brațele pe după gât, o sărută pe obraz. — Șezi binișor... fii cuminte... — Mâni dimineață, mătușica dragă, plec în pădure cu cucoana Marieta și, fiindcă nu mi-i nici un fel de mătușica, apoi să dai tu poruncă lui Gagearău, țiganul tău din ogradă, să se țină de ea și de mine cât colea ca la cincizeci de pași, da nu cumva să ne piardă din vedere; să-și facă treabă prin pădure, cum a ști el, și să se țină de noi, da nu cumva să se dea dus, chiar de l-aș bate; auzit-ai, mătușica? că de unde nu, apoi să știi că nu te mai sărut niciodată. — Of!... ce mare pagubă... îi fi socotind... — Așa-i, mătușica, c-ai să trimiți pe Gagearău? — Am să-i trimet, răspunse ea scurt; și plecă din odaie. A doua zi, cucoana Marieta fu mai matinală, decât Andrei; când acesta intră dimineață în grădină, d-neiei îl aștepta sub nuc. Îmbrăcată într-o rochie scurtuță, în floarea celui mat închis albastru, strânsă pe talie de un colan negru cu paftale de argint în partea de dinainte; cu sânurile sugestiv împinse în sus de un corset cu teluri de criță, cum se purta pe vremuri; cu zulufii tot negri-roșii, dar boiți proaspăt și de astă dată pană la rădăcină; cu câteva șuvițe de păr tot negri-roșii lăsate slobod pe ceafă, în voia suflărilor molatece de vânt; cu piciorușul d-sale grăsuliu strâns în niște pantofiori de marochină neagră cu reflexe aurii; cu un săculeț plin cu nimicuri femeiești pe o mână, cu umbreluța în alta; cu o pălăriuță aproape băiețească pe cap, cucoana Marieta era gata de drum... De-ar fi văzut-o cineva pe la spate, i-ar fi dat cincisprezece ani, vârsta pe cât ea, desigur, trebuia s-o fi avut pe timpul rușilor lui Kiseleff. Luară în grabă cafeaua cu lapte și plecară. — Cunoașteți drumurile prin pădure, domnule? întrebă ea pe Andrei, aninându-se cu intimitate de brațul lui stâng. — țineți mult să mergeți pe drumuri cunoscute, doamna mea? o întrebă el afectuos; în cazul acesta nu ne potrivim deloc în gusturi. — O!... Nu... îngăimă ea; decât... Și îndeplini reticența strângând ușor de braț pe Andrei, cu oarecare îngrijire vecină cu frica. — Decât?... o întrebă el zâmbind și privind-o pătimaș printre zulufii negri-roșii, de sus în jos. — Mi-i teamă să nu rătăcim... — Da?..: șopti el pasionat. Și plecându-se păn-în dreptul feței sale, o privi arzător în ochii ei istoviți. Cucoana Marieta se mulțumi să-i răspundă cu o privire de bolnăvicioasă și molatecă voluptate, fără-să zică nimic. — Sunt în viață, doamna mea, urmă Andrei pe un ton aforistic și meditativ și îndreptându-se de cum stătea plecat, sunt în viață rătăciri de acelea, care prețuiesc mai mult decât drumul cel mai drept la paradis... și, mai la urmă, pentru ce adică, paradisul pământesc ar fi el așezat tocmai în văile depărtate ale Cașemirului asiatic și nu s-ar găsi, mai degrabă, cu toți îngerii lui, în văile munților acestora?... Uite, doamnă, eu, care am străbătut în lung și-n lat mai toată bătrâna Asie, vă mărturisesc că niciodată n-am fost mai fericit acolo decât aici; și, de mi-ar fi permis să spun tot adevărul... Și îndeplini reticența strângând ușor cu dreapta mâna mică și înmănușată a cucoanei Marietei. care răsărea grăsulie și rotundă deasupra încheieturii brațului stâng al lui Andrei.I se păru că-i răspunde la această galanterie cu o strângere de braț ușoară, nervoasă și tremurătoare... „Ce mizerabil ,sunt!... cugetă el... Întorcând însă capul înapoi, zări pe Gageafău, cu o traistă in gât și cu o săcure pe mână, că se ținea de dânșii cât colea. Aceasta îi dădu curaj și se hotărâ să rămână mizerabil pân’ la sfârșit. Cotiră la dreapta pe cursul unui pârău. — Mergem departe?... întrebă sfios cucoana Marieta. — Mergem fără sfârșit, doamna mea, căci adevăratele fericiri nu se pot găsi decât la capătul nesfârșitului... — Și e departe capătul nesfârșitului d-tale, domnule turist? Aș fi curioasă să ajung și eu o dată pană acolo, zise ea cu glas mlădios și buze subțiri, răcorindu-și grațios fața cu evantaliul... — Depinde, doamnă, după cum merge cineva spre țintă mai repede sau mai încet. — Da?... să mergem atunci mai repede. Și se atârnă molatic și greu de brațul lui Andrei. „O! O!...“ cugetă el, dar asta-i chiar repede de tot; cel puțin Gagearău de n-ar merge prea încet... Întoarse capul și se uită îndărăt. Gagearău se ținea de dânșii cât colea, ciocănind cu săcurea în câte un copac, din când în când. — Și pe d-voastră doamnă, nu vă mișcă deloc priveliștea fermecătoare, cu care dimineața îmbracă munții și pădurile?... Eu, unul. care am trăit o mare parte din viața mea în sânul nevinovat al Naturii, am prins o nemărginită dragoste pentru ea... O rază de soare, o suflare de vânt, un clătinat de frunze, o picătură de rouă, un fir de iarbă mângâiet de vânturi ușoare, un fluture ce se îmbată de aer și lumină mă mișcă și au, în sufletul meu, un răsunet de poezie mai dulce, mai curată și mai nevinovată decât toată literatura poetică la un loc... — Ați cetit pe Lamartine? — Apă cu zahăr, doamnă. .— Da?... — O singură strofă îmi place din tot Lamartinul d-voastră: „O temps, suspends ton vol, et vous, heures propices, Suspendez votre cours. Laissez-nous savourer les rapides delices Des plus beaux de nos jours!...“ Gagearău se ținea de dânșii cât-colea, ciocănind cu săcurea prin copaci. — Mă simt obosită; n-am putea să stăm undeva la umbră? zise cucoana Marieta, privind galiș pe Andrei. Deznodământul fatal se apropia... — Cum nu, doamnă?... uite, în umbrișul cei de colo, zise el arătând spre dreapta un loc potrivit pentru odihnă. Și-i răsăriră în minte chipurile antice ale lui Aeneas și Didona... Se așezară la umbră. — A!... făcu ea deodată, spărietă. — Ce e, doamna mea? se grăbi s-o întrebe Andrei, cuprins el însuși de o spaimă prefăcută. — Cineva... — Doamna mea, zise Andrei cu glas întunecat și plecând cu deznădejde capul, nesfârșitul nu mai are capăt... — Dar, în sfârșit, n-ai putea să-l întrebi ce caută pe-aici?... — Desigur, doamnă, o să-l întreb și o să caut, chiar, vreun mijloc spre a-l depărta. — Ei, omule!... Ei!... prietene!... strigă Andrei cătră Gagearău; ia fă-te-ncoace. Și-i făcu semn cu degetul. Gagearău se apropie, își luă căciula din cap și aștepta. — Da cu ce treabă pe-aici, prietene? — Apoi, crestam seminceri, să iertați. — Ce seminceri, bre? — Apoi, îi dat pe-aici parchetu-n tăiere și însămnăm copacii care trebuie să rămâie de sămânță. — A!... înțeleg; și mulți copaci ai de crestat? — Apoi toată pădurea, de la Doamna și până la Calu-Iapa... — Ce bâiguiești tu, bre? Ce cal? ce iapă? — Apoi așa se cheamă locurile pe-aici, cucoane. — Și-ncotro-s caii și iepele tale, bre? — Apoi colo, hăt, departe, zise el arătând cu mâna spre stânga, se cheamă Calu-Iapa, iar aici, de unde stați dumneavoastră, începe Doamna, așa se cheamă locurile pe la noi. — Fir-ți-ar caii și iepele afurisite, da-n altă parte nu-ți găseai de crestat copaci? Numaidecât pe Calu-Iapa? Ai să sperii cu săcurea ta ghionoaiele și veverițele... — Apăi, dă, dacă așa avem poruncă, zise el, sucindu-și căciula între mâni. — Na, bre, zise Andrei, scoțând din pungă câțiva gologani; na, du-te și bea și tu la crâșmă o garafă de vin, că-i fi ostenit. — Foarte mulțămim dumilorvoastre cucoane, da n-om putea, că, uite amu trebuie să cadă silvicultoru, ș-apoi vai de noi, dacă nu ne-a găsi la crestat copaci. — Da ce? Nu cumva are să vie și silvicultoru pe aici?... — D-apoi?... l-am lăsat la cantină cu negustorul care-o luat pădurea. — Să fii și tu și sivlicultoru, și negustorul tău afurisiți... haiti!... cară-te dinaintea mea. — Apoi ne rugăm de iertare, cucoane; dă, dac-așa avem poroncă!... Gagearău plecă, dar rămase pe-aproape, ciocănind cu săcurea prin copaci. Tăcut, posomorât, Andrei plecă capul în jos, fără să zică nimic. Cucoana Marieta, cu privirea perdută în nesfârșit, își făcea repede vânt cu evantaliul. — Doamna mea... — Când plecați? îl întrerupse, întorcându-se așa de repede spre Andrei, încât i se cutremură zulufii. — Cred că o să mai stau câteva zile... — Să mergem, zise ea, sculându-se zveltă și luând-l de braț ca și cum ar fi voit să-l ridice de jos. Plecară înapoi spre casă. — Mâni mergem în altă parte, nu-i așa? zise ea privindu-l galiș în ochi. — O!... da... răspunse el scurt și întunecat, căutând a da întregei sale stări sufletești o înfățișare de deznădejde; da!... o să mergem în altă parte... oh!... când oare vom ajunge la capătul acestui nesfârșit?... Și cel mai mare tragedian n-ar fi putut să dea o intonație mai desperată acestei ultime propozițiuni, — Ei, lasă... se grăbi ea să zică, mergem mâni în altă parte; și... Dar un „și“ sub care se ascundea o nesfârșită comoară de negrăite fericiri... „Mare mizerabil mai sunt“ cugetă el. Sosiră acasă. Spre sară, Andrei ceru de la mătușica un plic și o hârtie de scrisori; ba găsi la ea și câteva picături de parfum; parfumă hârtia și începu: „Scumpa mea doamnă! Nimic nu e mai amăgitor și mai nestatornic decât fericirea... E mai ușor să prinzi cu mâna o rază de soare, să oprești în loc o suflare de vânt, să întârzii, din zborul etern, pasul fatal al timpului, decât să poți hotărâ pe această fantomă strălucită, ce se numește Fericire, de a zăvobi o clipă, spre a mângâia un suflet dezmoștenit... Aceasta e povestea eternă a celor mai mulți și, pentru moment, propria noastră poveste. O depeșă grabnică mă cheamă, pentru poimâne, la Budapesta, și trebuie să plec... Plecând însă, duc cu mine cea mai plăcută amintire și speranța, în acelaș timp, că vă voi revedea curând la Iași. Iar locurile, pe care le părăsesc cu atâta părere de rău, le veți zice din parte-mi din când în când: "Qu’il soit dans ton repos, qu’il soit dans les orages, Beau lac, et dans l’aspect de tes riants coteaux, Et dans ces noirs sapins, et dans ces rocs sauvages Qui pendent sur tes eaux! Qu’il soit dans le zéphyr qui frémit et qui passe, Dans les bruits de tes bords par tes bords répétés, Dans l’astre au front d’argent qui blanchit ta surface De ses molles clartés !. Que le veni qui gémit, le roseau qui soupire, Que les parfums légres de, ton air embaumé, Que tout ce qu’on entend, l’on voit ou l’on respire. Tout dise: Ils ont aimé! Era să subsemneze: Un mizerabil dar se răzgândi și subsemnă: "Cu cea mai desăvârșită afecțiune, Andrei..." Lipi frumușel și cu îngrijire plicul, scrise adresa: "D-nei Marieta B... Loco. Lăsă mătușicăi scrisoarea spre înmânare la destinație; iar a doua zi, in revărsatul zorilor, călare precum venise, apucă fără țintă drumul printre munți.


content:
— Ei, cum ți se pare Nectarie? mă întrebă Grigoriță, tovarășul meu de drum, pe când scoboram dealul Bisericanilor, spre Viișoara. — Cum să mi se pară?... Un om de toată isprava, da nu-nțeleg, ce minte la dânsul să se călugărească? Un om în puterea vârstei, frumos în puterea cuvântului, voinic, fără nici un beteșug și, mai presus de toate, cu o fire așa de veselă și de deschisă, nu pricep cum de i-a trăsnit prin gând să-și puie capul sub comanac? — Ei, cum!... Dragostea bre, dragostea, pârdalnica de dragoste, mânca-o-ar cânii!... răspunse Grigoriță cu ciudă oarecum și cu parapon. — Cum dragostea?... — Cum!... iac-așa; or fi vreo zece ani, a-ndrăgit o fată frumoasă din Huși, și-au jurat credință veșnică unul altuia, fata a murit, el s-a ținut de cuvânt și s-a călugărit. — Da?... Ei bine, atunci, măi Grigoriță, eu sunt de părere ca toți cei ce juruiesc credință veșnică fetelor să rămână stingheri; căci, mai la urma, numai așa cred eu că pot ajunge să facă ei niște borșuri cu fasole și cu sfecle așa de minunate... Nu, zău, ia spune drept, mă Grigoriță, mai mâncat-ai tu de când ești un borș așa de strașnic ca cel făcut de părintele Nectarie Lușcanu? — Mă miram eu să nu-ți dai în petec, răspunse el indignat. — Și iată pentru ce nădăjduiesc, așadar continuai eu, trecând peste indignarea lui, să mânânc și la tine foarte curând cel mai teribil borș cu fasole de pe fața pământului, deoarece, pe cât am aflat, prea juri și tu credință nestrămutată celor garduri cu zăbrele de prin cea Precistă. Grigoriță se uită furios la mine, se înroși pănă-n vârful urechilor, dădu să zică ceva și nu zise nimic. Când ajunserăm devale, stăturăm un minut să ne gândim. . — Știi ce una, măi Grigoriță? zisei eu; tot mai este pănă-în sară; hai să mergem încaltea și la Pângărați; mânem acolo peste noapte și, mâni pe la o vreme, suntem înapoi la Piatra. — Să mergem, da drept ți-oi spune, când mă gândesc să dau ochii cu Stratonic, mai-mai că mi se taie pofta de Pângărați. — Am auzit și eu ce-i drept, că Stratonic, egumenul de la Pângărați, e un călugăr zgârcit și hursuz, dar, mai la urmă, ce avem noi cu zgârcenia, cu hursuzlucul și cu toată mutra lui popa Stratonic? Eu vrau să văd Pângărații și-atâta tot. — Atunci să mergem: da de l-om găsi pe Vavila în toane bune, apoi să știi că trei zile nu ne mai urnim din Pângărați. — Da ce mâncare-i Vavila tău, măi Grigoriță? — Vavila-i cămărașul mânăstirii, el învârtește toate și pe Stratonic pe deasupra. Când se mânie Vavila, Stratonic, oricât îi el de hursuz și de amarnic, tace chitic și nici nu crâcnește; și-l duce Vavila de nas pe Stratonic, cum îi trăsnește lui prin cap. — Trebuie să fie un drac la mijloc, măi Grigoriță, ca nu prea se lasă ei, călugării, așa de lesne să fie duși de nas de oricine. — Apoi dă... spun gurile rele că mama lui Vavila era o femeie al dracului de frumoasă și de sprâncenată, pe când Stratonic era tânăr... mai știi?... Oricum însă, vorba ta, un drac trebuie să fie la mijloc. — Dacă-i vorba pe așijderea, măi Grigoriță, apoi să știi că trei zile și trei nopți nu ne mai urnim din Pângărați; ș-apoi vorba ceea, nici acasă nu-i de coasă. Tăiarăm peste podul, de la Viișoara, cotirăm la dreapta și apucarăm drumul mare ce duce spre Pângărați, și de-a-colo mai departe, printre munți, până la Prisacani la granița ungurească. Soarele de-abia scăpătase după-amiază și căldura unei arzătoare zile de Cuptor era în toiul ei; un vânt însă ușor, ce veșnic suflă dinspre apus și umple cu răcoare vane largi ale Bistriței, precumpănea arșița ucigătoare a aerului înflăcărat și ne dădea putința de a merge, sprinteni încă și scutiți de sudoare, prin noianul de foc al văzduhului aprins. De după perdeaua înaltă de brazi, Bisericanii, pe care îi părăsisem, se iveau pe dreapta în răstimpuri privirilor noastre, cu turnurile lor scânteietoare de lumină și cu cingătoarea lor puternică de ziduri albe; pe stânga, largul văii gemea sub belșugul greu al sămănăturilor, ce se legănau în valuri verzi, înflorite sau aurii, sub suflarea dămoală a vântului de vară; mai departe, zarea înaltă era închisă de coamele neclintite ale munților negurii din miazăzi. Drumul neted și larg se desfășura înaintea noastră gălbiu și lung, iar pe alocurea, câte un picior de munte mai îndrăzneț îi dădea parcă un ghiont, îi frângea în două, și drumul murea în desișul negru-verde a doi munți parcă împreunați. De la o vreme, însuși vântul fu biruit de arșița covârșitoare a zilei, și adierea lui răcoroasă se schimbă într-o răsuflare de flăcări ce părea că izvorăște necurmat pe gâturile de văi largi ale munților învăpăiați. Tăiarăm la dreapta prin huceaguri și, la o cotitură mai iargă, unde Bistrița, obosită oarecum de iuțala mersului ei și adunată în genune, se odihnește o clipă pe o așezătură mai revărsată a patului său, intrarăm în apă. Plute lungi de dulapi noi lunecau mai iute decât apa, la răstimpuri rari, în preajma noastră, iar bărbatul cârmaci și nevasta dălcăuș, înfipți parcă în plută pe picioare vânjoase, stăteau drept și neclintiți, cu mânile încleștate pe boldul cârmei, gata să tragă când la „câmp“, când la „pădure“, spre a se împotrivi ademenirii apelor viclene, care-i târa spre vaduri primejdioase... și mânați de repejunea șivoiului râdeau în goană cu chipurile lor încremenite pânza deasă a pădurilor, ș-apoi se mistuiau la vale și fără urmă, cu plută cu tot, pe luciul depărtat al apelor. Ieșirăm din apă și ne urmarăm drumul. De la o vreme, Pângărații începură a se zări pe sprânceana pleșuvă și înaltă a unui deal de pe dreapta, și, dacă turnurile bisericii nu Și-ar fi ridicat în aer crucile lor scânteietoare, ai fi luat această mânăstire drept unul din acele castele medievale zidite la locuri tari spre înlâmpinarea restriștelor de tot soiul a vremurilor de atunci. Atât de înalt, de puternic și de neclintit e brâul de ziduri ce încinge locașul sfânt al lui vodă Lăpușneanu. Când soarele sta să apună, cotirăm la dreapta pe drumul de țară ce duce spre Pângărați, și nu scăpătase încă după piscurile păduroase ale munților Străjii când, obosiți de drum și colbăiți, intrarăm înăluntrul mânăstirii prin poarta înaltă de stejar ferecat, sprijinită pe puternice țițini de fier și deschisă în toată lărgimea celor două laturi uriașe ale sale. Eu vedeam Pângărații pentru întâia oară, tovarășul meu însă îi cunoștea bine, și cu atât mai bine îi cunoștea, cu cât mai toate mânăstirile mari sunt croite aproape pe același plan de gospodărie; iar Grigoriță care, în copilăria lui, fusese crescut la mânăstirea Vorona sub privigherea dichiului Ghenadie, naintaș, mai târziu, în egumenie lui Nichita, la mânăstirea Bistrița, urma deci să cunoască și el, din teorie cel puțin, cotloanele multe și mărunte ale Pângăraților. Astfel nu fui deloc mirat când, sub cârmuirea lui, mă trezii de-a dreptul la arhondaric. Sala întinsă și pustie, an care intrarăm deocamdată, răsună a sec sub pașii noștri; ușile cafenii ale încăperilor se înșiruiau posomorâte și înalt tăiate în privazurile de păreți albi ale amânduror laturilor intrării largi și nici o suflare omenească nu se părea că le însuflețește... Tușirăm puternic fără să avem nevoie și cineva ne răspunse la fel de prin tuspatru unghiurile depărtate ale bagdadiei... Grigoriță era pe punctul de a pleca să caute pe cineva, când o ușă lăturalnică se deschise și chenarul ei se umplu cu înfățișarea neagră, păroasă și zburlită a unui călugăr nalt și plin de pântece... — Blagoslovește, părinte Varsanufie, auzii pe tovarășul meu zicând. — Domnul! răspunse călugărul cu glas răgușit și gros; și, de sub niște sprâncene puternic zburlite și colțuroase, aruncă repede spre mine și peziș o coadă de ochi întunecată. Privii lung și mirat pe acest călugăr care, nitam-nisam, se uita chiorâș la mine, și care, de altmintrelea, își îndreptățea pe deplin numele-i tot așa de zburlit ca și dânsul, nume ce aducea mai degrabă a un strănutat de capra răpciugoasă decât a nume omenesc, „Ce potriveală!“ exclamai eu în gând, ca răspuns la coada de ochi a părintelui Varsanufie. Totuși, cu îndemânarea unei vechi obicinuinți, călugărul desprinse de la cingătoarea-i îngustă de pele unsuroasă un smoc de chei lustruite și lungi, puse mâna, fără alegere, pe cea trebuitoare, o vârâ iute și fără potriveală în broasca unei uși, și ni se deschise o odaie încăpătoare și luminoasă, cu două paturi curat așternute cu saltele de pistră și măcaturi de cit gros și înflorit; o masă albâie brad, între paturi, două scaune de lemn la cele două capete ale mesei, într-un colț un dulăpior grosolan de stejar, un lighean de alamă și cu ibric la fel, un prosop aninat într-un cui bătut după ușă—alcătuiau îmbrăcămintea simplă, dar îndestulătoare, a odăii. — Și acum, întrebarăm noi, după ce ne puserăm pălăriile pe masă și bețele prin colțuri, cum am face noi, părinte Varsanufie, să vedem pe cuvioșia-sa, părintele egumen? Am voi să căpătăm de la sfinția-sa blagoslevenia pentru mas noaptea asta în mânăstire, fiindcă-i târziu și nu ne mai putem întoarce la oraș. — Apoi l-îți găsi d-voastră la stăreție, domnule Grigoriță, dacă n-a fi plecat la târg. — Da dac-a fi plecat la târg, întrebai eu amestecându-mă în vorbă, de la cine cerem noi blogoslovenie de casă si masă în mânăstire pentru noaptea asta, părinte Varsanufie? — Apoi îți găsi d-voastră pe părintele Vavila, răspunse scurt cu glasu-i gros și răgușit. Și cu aceeași coadă de ochi pezișă și întunecată mă privi părintele Varsanufie de sub aceleași sprâncene puternic zburlite și înalt colțuroase. Nici atunci și nici mai târziu n-am putut pricepe dușmănoasa coadă de ochi a părintelui Varsanufie. Scuturarăm, pe cât cu putință, cu mânile în loc de perie, colbul de pe noi, dădurăm de două-trei ori cu apă race pe față, trecurăm prin păr. în loc de peptene toate cele zece degete resfirate ale amânduror mânilor noastre, și ne găsirăm, astfel, în starea cea mai potrivită spre a ne înfățișa înaintea preacuvioșiei-sale părintelui Stratonic, starețul mânăstirii. Grigoriță al meu, pe lângă toate cotloanele sfintelor locașuri, cunoștea și toate sfintele cotloane ale vieții și regulelor călugărești. Astfel scoborârăm o scară, urcarăm alta, cotigirăm prin câteva săli singuratece și largi, străbăturăm toată lungimea unui cerdac de la al doilea rând, cotirăm la dreapta prin alt cerdac, ce făcea unghi ca cel întăi, și ajunserăm la stăreție. Un băiețaș frumos, ca de doisprezece ani, îmbrăcat foarte curat țărănește, ne ieși înainte și n-e întrebă ce poftim. — Cuvioșia-sa, părintele stareț, a fi acasă? întrebă Grigorițâ. — Acasă, da-ți mai aștepta d-voaatră oleacă, păn-a sfârși sfinția-sa rugăciunea, răspunse el. Și, poftindu-ne să stăm păn-atunci pe o bancă ce se afla în cerdac, intră înlăuntru. — Da ce rugăciune, măi Grigoriță, la vremea asta? întrebai eu. — Tu n-auzi că toacă de vecernie? și starețul, când nu să duce la biserică, își face rugăciunea acasă. Peste câteva minute, băiețașul ne pofti la părintele stareț. — Blagoslovește, preacuvioase, zise Grigoriță cu glas ridicat dar totuși foarte cuviincios, fără a bate în ușă; și, ținându-se drept dinaintea intrării, aștepta să-i vină blagoslovenia dinlăuntru. Un mornăit gros ce aducea totuși a glas omenesc străbătu dinlăuntru pană la noi; era blagoslovenia de intrare. Intrarăm. Preacuviosul Stratonic, răsturnat cam pe-o parte și râzămat pe o pernă de catifea vișinie, stătea în fundul odăii pe un divan larg și îndemănos, îmbrăcat cu o adamască roșie împodobită cu flori răsărite și mari de matasă albastra: dreapta-i atârna molatec în afară de marginea divanului, iar degetele-i scurte, albe și grăsulii rosteau alene un șirag de metanii lungi cu boabe mari și scumpe de chilimbar limpede și gălbiu. Cuviosul Stratonic nu era un om urât, sau, cel puțin, trebuia să fi fost frumos în zilele lui; și dacă firea nu-i dăduse cine știe ce statură înaltă și puternică, și dacă traiul ticnit al sfântului său cin’ îl înzestrase cu un adevărat pântece de egumen, apoi aceasta nu însemna că toate mamele sprâncenate ale tuturor Vavililor nu se vor fi dat roabe ochilor lui negri cu priviri ascuțite, scânteietoare și pline de patimi lumești,. Un păr îmbelșugat ce bătea în cărunt îi acoperea capul, iar din privazul la fel al barbei și musteților lui stufoase răsărea brusnat fața-i rotundă, rumănă și grăsulie... Cu năpaste să-i fi dat cincizeci de ani. — Sărutăm dreapta, preacuvioase, zise Grigoriță de departe, cu o evlavioasă mlădiere de glas potrivită imprejurării: și cu mers lin de șopârlă și cu încovoiurea de mijloc reglementară, se apropie smerit de divanul prea-cuvioșiei-sale. — Mulțămesc, răspunse el, fără a se urni de cum stătea răsturnat, și-i întinse, spre sărutare, dosul rotund al mânii sale albe și grăsulii cu metanii cu tot, Grigoriță îi sărută mâna. — Da dumnealui?... întrebă el cu glaă aspru, arătând înspre mine. — Domnul X, un prietin al meu. — Domnul X?... A!... Da... Pe dumnealui îl cunosc din nume; îmi spunea cineva despre dumnealui că era cât pe ce să fie pus la închisoare din pricina amestecului în-tr-o daraveră a unor răzăși de la Dorna, care nu-l privea; adevărat-îi, tinere? — Adevărat, preacuvioase. — Avea dreptate prefectul, după cum îmi spunea, zise el întinzându-mi spre sărutare același dos de mână grăsulie cu metanii cu tot; avea dreptate... D-voastră, tineretul de azi, cu capul aprins cum sunteți, vă amestecați și unde trebuie și unde nu trebuie... Avea dreptate... — Vedeți, preacuvioase... — Și altăceva ce mi-ți mai spune? zise el tăindu-mi vorba; ia ședeți. Veniți de la Piatra? — Din Piatra am plecat ieri; astăzi venim de la Bisericani, răspunse Grigoriță. — A!.,. da... de la Nectarie! Ce mai face el? Tot cu tiutiun iaca și cu țigareta lui cea de chilimbar de optzeci de galbeni își trece el vremea? Nectarie avea, în adevăr, o astfel de țigaretă, cumpărată ieftin de la un mezat, la care se vânduse averea unui mare boier scăpătat. — De treabă om Nectarie, urmă cuviosul Stratonic, păcat numai că nu-i de călugăr, încheie el cu răutate, rostind mai repede șirul metaniilor sale de chilimbar... Ceva se răzvrăti în mine... O privire însă a lui Grigoriță mă făcu să dau altă întorsătură răspunsului de indignare ce simțeam că-mi stă pe vârful limbii. — Doamne, preacuvioase, întâmpinai eu, când ați ști preacuvioșia-voastră ce minunat borș cu fasole și cu sfecle își pregătește singur pentru masa sa luxoasă părintele Nectarie!... Cu câtâ măestrie își croiește și își coase tot el singur rasa și antereiele sale! Cât de blând și de cuviincios întâmpină fără deosebire pe toată lumea ce vizitează Bisericanii! și, mai presus de toate, câte milostenii împarte el pe la nevoiași, fără ca stânga să știe ce face dreapta sa!... — Fățărnicie, tinere, fățărnicie... doar eu îl cunosc de când se juca în durligi pe malul Bahluiului cu băieții de țigan... și uite-l astăzi egumen la Bisericani... Borș cu fasole!... Ei, tinere, borș cu fasole pe față și curcani fripți pe dindos!... Milostenie! A fi făcând, că are de unde... ș-apoi cum să nu facă? Câte vădane tinere și câte fete orfane nu sunt pe meleagurile aistea! și ce ți-a mai dat Nectarie, tinere, la masă, afară de borș cu fasole? mă întrebă Stratonic zâmbind cu ironie. — Vărzări cu ceapă, prăjite în undelemn, preacuvioase, foarte bune și tot de dânsul făcute... — Și ceva vinișor?... — Apă race de la cișmea, de asemenea foarte bună, numai cât lăsată de la D-zeu... — Te miră că n-a făcut tot el singur și apa... și de-aici încotro? întrebă el, schimbând vorba și întorcând privirea spre Grigoriță. — înapoi la Piatra. — O să mâneți aici? — Cu blagoslovenia preacuvioșiei-voastre... miorlăi Grigoriță cu smerenia și ipocrizia cuvenită. Stratonic bătu din palme în semn de chemare, și băiețașul cel de doisprezece ani răsări ca din pământ... așa de lin și de nesimțit deschisese el ușa și intrase înlăuntru! — Ia vezi să deschidă Varsanufie o odaie pentru dumnealor. și Glicherie să vie-ncoace, porunci el scurt, gros și posomorât. Dacă sunteți osteniți, urmă el adresându-se cătră noi, puteți merge în odaia d-voastră, am dat poroncă să fiți îndestulați cu de toate pană mâni dimineață... Ieșirăm. — Bine, bre, ai înnebunit? îmi zise Grigoriță. S-a mâniet călugăru și-o să mâncăm în ia-sară numai pâne cu apă. — Ia te cărăbănește de-aici cu câlugăru tău cu tot, șopârlă mânăstirească; tu socoți că eu am învățat la dichiul Ghenadie toate fățăriile călugărești, cum le-ai învățat tu; îmi pare rău c-a prins de veste ia timp și-a schimbat vorba, că i-aș fi tras o soponeală!... — Mă, tu ești nebun... — Ia marș de-aici! Ajunserăm la arhondaric. Peste câteva minute ne călca și Glicherie din urmă. Nu știu cum se făcea, dat în această mânăstire toate numele se potriveau cu omul lor, Varsanufie, spre pildă, era hursuz și zburlit: Glicherie, în schimb, era pur și simplu lipicios... Mierea, untul, zahărul, grăsimea, dulcețile și toate lucrurile unsuroase și dulci, pe care le mânuia el zilnic și de multă vreme, ca arhondar ce se găsea, împărtășise fiecare dintre ele câte ceva din firea lor. întregii înfățișări cleioase a cuviosului Glicherie. Limba, când vorbea, cu greu parcă i se desprindea de cerul gurii, și ai îi zis, nu că vorbește, dar că descleie. mai degrabă, fiece cuvânt ce pleoscăia sub truda anevoiasă a dezlipirii... Pletele-i negre îi cădeau pe spete unsuroase și lungi și tot așa i se prelingea pe pept și-i țâșnea în lături barba-i tot lungă și neatinsă de peptene; iar din privazul ei negru și spăriat, răsărea strâmtă, boțită și bugedă fața cuviosului Glicherie, acoperită de o gălbineală lucioasă, umedă și grasă... Pe pept și pe la șolduri, rasa-i oablă de șiac slujise, pe cât se părea, în toate împrejurările de ștergar minilor sale și se schimbase, pe la locurile amintite, într-un soi de teletin cu lustru, scorojit și negru... Comanacul cam pe ceafa și fruntea-i lăsată de izbeliște se sileau să dovedească graba veșnică, în care se găsea cuviosul Glicherie, după trebile multe și far’ de răgaz ale însărcinării sale de achondar; de aceea iute întră, iute ieșea, și tot iute se mișca în toate părțile... iar când această grabă se mai amesteca și cu belteaua gurii sale, apoi în loc de vorbă te trezeai c-o oală de sarmale ce forfotea și... mai înțelege-te în vorbă după aceea cu cuviosul Glicherie, dacă-ți dădea mâna!... — Da d-voastră îți sta la masă acu, ori mai pe urmă? descleie el în grabă și cum putu, intrând iute în odaia noastră și înclinându-se ușor cu mânile la pept, — Când a fi gata, cuvioase, răspunse Grigoriță, și cuviosul Glicherie ieși tot iute. — De-o fi, măi Grigoriță, zisei eu după ce se depărta călugărul, și Vavila tău tot din soiul lui Glicherie și al lui Varsanufie, apoi te poți duce la dracu cu toți Pângărații și cu toți Stratonicii tăi pe deasupra, — Ei, ai să vezi, Vavila-i altă croială cu totul. După câteva minute, același Glicherie, trudindu-și limba-n gură, ne dădu, cu vai-nevoie de veste ca masa era gata Merserăm în sufrageria arhondaricului, o sală imensă și pustie, unde, pe capătul unei mese goale și lungi cât drumul la Ierusalim, ne așteptau două tacâmuri, pe care de-abia le puturăm zări și nimeri sub lumina slabă a unei lumânări de său așezată într-un sfeșnic scurt de tinichea murdară. Câteva măsline, zbârcite și mici pe fundul unei farfurii, un strop de borș cu fasole, pe fundul adânc al unui castron, pe altă farfurie patru ardei copți umeziți cu oțet, pe un talger două chiftele de cartofe alcătuiau cele patru feluri de bucate ale cinei noastre de sară... iar alăturea de fiecare tacâm câte o falie nu tocmai mare de pâne veche și neagră... Ne aflam în postul Sântămăriei... — Mâi Grigoriță, zisei eu, alungând cu furculița pe luciul farfuriei, un diavol de măslină mică și uscată, pe care nu-l puteam prinde, mâi Grigoriță, să nu te-mpingă dracu să iei o măslină ori o lingură de borș mai mult decât mine, că te plesnesc cu lingura-n cap; înțeles-ai tu? — Bine, bine, da ție dracu ți-a șoptit să mânii pe Stratonic? I-ai lăudat borșul cu fasole al lui Nectarie, și, iaca, borș cu fasole ți-a dat: mânâncă, mulțămește-te și taci, ale tale dintru ale tale. — Așa ți-i vorba? Apoi bine, măi băiete; dacă toate acestea sunt ale mele dintru ale mele, atunci te poftesc să nu te acolisești de nimic: am să mânânc eu tot... și înhățându-i fălia de pâne de dinainte, o vârâi în buzunar. — Mă, când dracu are să-ți iasă ție nebuniile din cap? — Părinte Glicherie! Părinte Glicherie... strigai eu bătând cu furculița într-un pahar, părintele Glicherie !... Clăugărui răsări din întunericul sălii în lumina slabă a luminării de său... — Bine, cuvioase, noi suntem doi, și sfinția-ta pui numai o falie de pâne pentru două tacâmuri? Ori poate că așa-i regula pe la sfinția-voastră? Călugărul bolborosi ceva neînțeles, se uită cu de-amănuntul printre tacâmuri, se uită pe masă, se uită sub masă, ridică șervetele și căută sub ele, dar falia de pâne nicăiri; mai bolborosi ceva tot neînțeles și, plecând, se întoarse cu altă falie de pâne. — Ei, ce zici, măi Grigoriță, întrebai eu, după ce se depărta călugărul, tot nebun sunt? — Tot... Când ajunserăm la ardei, norocul, care totdeauna mă pândește la mese, se înfățișă și el. Grigoriță, care, potrivii nu știu cărora regule de higienă, nu mânca iute să-l fi picat cu ceară, gustă dintr-un ardei; ardeiul iute para focului... îl puse repede înapoi, suflă în vânt, scutură din degete, ținu apă în gură și, cu vai-nevoie, izbuti să ostoiască mușcătura de foc a ardeiului. — Ce crezi tu, măi Grigoriță, zisei eu, doar tot Stratonic al tău trebuie s-o fi pus la cale și asta; mai știi? a fi dat poroncă lui Glicheric să caute ardeii cei mai iuți, numai ca să nu-i putem mânca... — Ia slăbește-mă cu prostiile. — Iaca te slăbesc. Și trăsei farfuria cu ardei dinaintea mea. Lucrurile puteau, prea bine, să fie tocmai așa cum le bănuiam eu; în tot cazul, o singură împrejurare nu intrase în socotelile lui Stratonic anume că eu, când e vorba de iute și de acru, sunt cu desăvârșire nebiruit. Iată pentru ce, cu negrăită plăcere și cu vădită mulțumire, scosei a doua falie de pâne din buzunar și, cu voluptatea unor senzații numai mie cunoscute, desființai pană la coadă și cu semințe cu tot, cei patru ardei de jăratic... Mă înroșisem, nu-i vorbă, cum îi gotca și sudoarea-mi curgea gârlă de pe față, dar, cel puțin, eram în câștig asupra lui Grigoriță cu doi ardei și cu o falie de pâne... La Pângărații lui Stratonic și în postul Sântămăriei, lucrul acesta plătea cât o adevărată izbândă. și în egoismul ce mă stăpânește de regulă la drum, îmi păsa foarte puțin că Grigoriță rămăsese aproape flămând... — Și acum, scumpul meu, zisei eu răsturnându-mă în cumpănă pe speteaza scaunului, aprinzând o țigară și prefăcându-mă sătul și mulțămit, tu, dacă nu te-ai săturat, mânâncă pe Stratonic fript... — Drept să-ți spun, răspunse el cu un soi de adevărată compătimire, de când sunt, dobitoc mai lacom și mai egoist decât tine n-am văzut... — Nici eu... Mă privi c-o adâncă milă și deznădejde, privitoare nu numai la mine, ci la întreaga mizerie și păcătoșie omenească, pe care el se părea c-o vede cu prisosință întrupată, pentru moment, în una și singura mea persoană... — „Suadentque cadentia sidera somnos“(Stelele care pălesc ne îndeamnă la somn. Virgilu. Eneida)... încheiei eu, sculându-mă de la masă. Cum ajunserăm în odaie, Grigoriță iute se dezbrăcă, iute se descălță și iute se trânti în pat, învălindu-se cu oghialul pană peste nas; și cred că tot așa de iute și adormi. Cât despre mine, ardeii mă otrăviseră pănă-n vârful unghiilor și ceva parcă mă furnica prin tot trupul... Nu-mi era somn. Ieșii, deci, să mă preumblu puțin prin cerdacul ce dă spre lăuntrul mânăstirii. Întreagă firea dormea dusă, în liniștea adâncă a nopții târzii, iar în tăcerea netulburată de pretutindeni, cel mult dacă pașii mei mai răsunau a sec și rar pe dușameaua înaltă a cerdacului așezat pe deșert... De peste crestele neclintite ale brâului de ziduri adormit pe temeliile sale, de peste coamele țuguiate ale acoperemintelor ce se prelungeau ascuțite în văzduh, luna plină a începutului de august își trimetea din adâncuri spre lăuntrul întunecos al mânăstirii lumina slabă și pezișă a razelor sale și, înfășurate în taina acestei lumini, străjuiau drept și nemișcate turnurile albe ale bisericii; iar crucile lor, înfiorate de sclipiri domoale, spintecau aerul stăpânit de umbră... Geamurile chiliilor din preajma mea, poleite de lumina asta făr’de viață, căutau, de prin unghere, hipnotic spre mine cu priviri Într-aiurea de ochi sticloși, încremeniți și morți... și, spre tainele cerului, se ridica de pretutindeni susurul tăcerii. Nu știu când, nu știu cum, dar mă trezii, de la o vreme, jos în ograda mânăstirii, măsurând, cu pași inconștienți de lunatec, jurul bisericii, înmormântat în noapte... și, printre nălucirile întrupate de închipuirea mea, eu însumi mă simțeam o nălucă ce fâlfâia parcă, prin văzduhuri pe aripi ușoare de întuneric. Întâmplarea îmi îngroapă privirea în umbra bolții de intrare a mânăstirii și, de acolo, mai departe într-o spărtură de lumină slabă, ce dădea afară spre deșertul câmpului... Era golul unei portițe deschise, plin de bătaia razelor lunii... Ieșit dintre ziduri prin portița dată în lături și scăpătat în largul singurătății, mă lungii într-un cot pe iarba înaltă și moale, ce tivea amândouă marginile drumului povârnit la vale... Din răsărit, din miazănoapte, din apus, din miazăzi, de undeva sau de pretutindeni, veneau în răstimpuri și treceau pe fruntea mea ușoare și nevăzute suflări molatece de vânt... Ai fi zis că natura mângâia cu tăinuite și sfioase dezmerdări de dragoste fața nestrămutatului său amant... De sus, din depărtările cele mai de pe urmă ale adâncului, peste geana neguroasă a hotarelor pământului, cumpănea, palidă și neclintită, luna plină a miezului de noapte, iar din jocul zglobiu al vântului cu ierburile, o iunie întreagă de închipuiri înalte și subțiri, într-un dans imens de fantastice mlădieri, se înfiripa în jurul meu... Din văi și pân’ la mine, străbătea, în murmur domolit de depărtare, zgomotul eternei frământări a Bistriței pe stâncile sale și un vuiet nedeslușit și surd umplea văzduhurile cuprinse de nețărmurita fantasmagorie a nopții... Era târziu și somnul începuse a-mi atârna greu pleoapele peste ochi... Eram poate gata să mă întorc în mânăstire sau iute că era cât pe ce să mă las somnului chiar așa cum stăteam lungit în iarba înaltă și moale... poate... Nu făcui însă nici una nici alta... Dinspre vale, și nu tocmai departe, auzii sau mi se păru că aud glasuri omenești încrucișindu-se în vorbă... ridicai capul: două umbre cam la fel ureau în pas de voie drumul la deal sub ocrotirea prielnică a razelor de lună; și aș fi luat bucuros pe cele două umbre drept doi călugări întârziați afară din mânăstire, dacă glasul uneia din ele n-ar fi fost cu mult mai subțire și mai mlădios decât al celeilalte. N-aș putea spune hotărât ce-mi trecu deocamdată prin minte... Oricum însă, cele două umbre, dintre care una mai înaltă, ajunseră drept la mine și se opriră locului... Mă tupilai în iarbă, îmi stăpânâi răsuflarea și-mi ascuții auzul... Crâmpeie răzlețe de vorbe fără înțeles, șoapte repezi și scurte mânate de vânt, silabe acum înăbușite, acuma uscate și șuierătoare, izvorâte, parcă din gâtlejuri aprinse, ajungeau până la mine... Apoi umbra mai înaltă se plecă peste fața celei mai scurte, o îndoi puțin pe spete și cu de-a sila oarecum, și fețele amândurora rămaseră îndelung prinse una de alta... iar când, printr-o smuncitură sălbatecă, se dezlipiră delaolaltă, tăcerea nopții fu ruptă o clipă de zgomotul puternic al unei pătimașe sărutări... Încă o sărutare... încă un zgomot... „O idilă de dragoste“, cugetai eu... Decât idila aceasta cu atât era mai vrednică de urmărit, cu cât, în privazul mut al razelor de lună, se zugrăvea, în linii de lumină slabă, chipul zvelt al unui călugăr cu comanac și cu rasă cu tot... — Lasă-mă, părinte Vavila, lasă-mă, se auzi împotrivindu-se fără voință un glas lămurit de femeie; lasă-mă... Și în acest „lasă-mă“ de prefăcută împotrivire, simțeai că arde înăbușit văpaia imensă și nepotolită a simțurilor aprinse de dorinți vinovate... M-aș fi putut mișca, aș fi putut tuși, m-aș fi putut scula de cum stăteam lungit, aș fi putut, în sfârșit, vădi într-un chip oarecare supăratoarea mea mărturie și aș fi stâns ca prin farmec văpaia ce ardea două suflete omenești... De ce? Încă un sărutat... încă un zgomot... încă o împotrivire... Cele două umbre tăiară apoi prin iarba înaltă de pe marginea dreaptă a drumului și intrară în pâlcurile de ciritei ce acopereau coasta dealului mai departe; capetele lor luminate de lună mai răsăriră încă o bucată de vreme în salturi domoale și la răstimpuri deopotrivă peste întunecimea ciriteilor... Apoi, fie că depărtarea le sorbi, fie că întunecimea joasă a ciriteilor le înghiți, că... nu se mai văzu nimic... Poate că fu aidoma, poate că fu numai o părere, dar un nor îmbrobodi lumina lunei și întunericul de pe pământ își îndoi umbrele sale; suflările molatice de vânt încremeniră, zgomotul depărtat al văilor frământate de vijelia Bistriței amuți, fantasmagoria fără de margini a nopții își mări farmecul său... Fără să fiu, mă simții parcă vinovat de o faptă rea... Ca un vinovat, prin urmare, mă sculai de jos încetișor și, ca și cum m-aș fi temut să nu mă vadă cineva, mă furișai iute înlăuntrul mânăstirii. Intrai în odaie, unde Grigoriță dormea dus. Mă dezbrăcai repede și mă trântii în pat, și, deși eram obosit, somnul totuși veni târziu; dormii puțin si visuri deșănțate îmi turburară închipuirea neadormită... Când ne scularăm a doua zi, soarele era de-o suliță pe ceruri. Ne pregătirăm de plecare. Un duruit de trăsură cutremură paveaua lăuntrică a mânăstirii, tocmai când ieșeam afară din odaie, iar când ajunserăm în cerdac și ne aruncarăm ochii spre poartă, nu zărirăm decât o așchie de fer, care, poleită de bătaia razelor soarelui, se învârti o clipă scinteind, se șterse repede de muchea albă a zidului bolții de intrare și dispăru sub dânsa fulgerând... O caleașcă ieșise din mânăstire... iar drumul moale de câmp, amorțindu-i duruitul aspru de mai înainte, nu lăsa să ajungă din depărtare până la noi decât tic-tacul legănării sale leneșe pe arcuri mlădioase de oțel... — Da ce trăsur-a ieșit din mânăstire, părinte Varsanufie? întrebarăm noi pe călugăr, care tocmai ne ajunse din urmă. — D-apoi părintele egumen a plecat la târg, că azi trebuie să cadă de la Galați chervanele cu băcălii. — Și are să steie mult la târg? — D-apoi de unde să știu eu? A sta cât a pofti, că că doar mai are și neamuri pe-acolo, da acu nu-i vorba de asta; părintele Vavila v-a rugat să nu plecați pană nu vi-ți întâlni cu sfinția-sa. — Da de unde știe, cuvioase, părintele Vavila că suntem în mânăstire? întrebai eu. — Apoi i-am spus noi, că doar părintele Vavila trebuie să știe tot ce se petrece în mânăstire răspunse el hursuz și aruncând spre mine cunoscuta coadă de ochi. — Bine, cuvioase, du-te sfinția-ta și spune părintelui Vavila că-l așteptăm în odaie, răspunse Grigoriță. Călugărul plecă, — Dar, în sfârșit, nu-mi spuseși, mă întrebă Grigoriță, cum mergeam spre odaie, ce-ai făcut aznoapte?... Că te-am simțit când ai ieșit, da de întors nu mai știu când te-ai întors. — Ce să fac?... Ia ardeii lui Stratonic al tău m-au otrăvit pănă-n unghii și mi-au tăiat somnul; am ieșit afară din mânăstire, m-am lungit în iarba de pe marginea drumului și am sticlit ochii la stele pană după mezul nopții; și, dacă vrai să știi chiar tot, apoi află că am avut și o aventură galantă; precum vezi, și ardeii lui Stratonic sunt buni la ceva. — Aventură galantă? exclamă interogativ Grigoriță pufnind în râs; tu și aventură galantă? doar vro capră de-a mânăstirii de și-a fi pus ochiul de tine căci, de altmintrelea slut cum ești, îmi vine greu să cred în aventurile tale galante. — Slut, neslut, greu negreu, atâta-ți pun c-am avut; o aventură galantă; și ți-o spun aceasta ca să pocnești tu de ciudă, frumosule! Intrarăm în odaie, Peste puțin ușa se deschise și părintele Vavila se arătă: Fără să vrau, întâmplarea de-cu-noapte se înfățișă minții mele cu toate adausurile pe care le poate da o închipuire nestrunită ca a mea. „ți se va ierta mult, căci ai iubit mult. Si fiindcă nici într-un chip nu puteam fi mai aspru decât Mântuitorul, apoi iertai părintelui Vavila toate călcările de noapte ale canoanelor... și cu atât mai mult, cu cât nici nu se putea altfel... Potrivit de nalt, subțire și mlădios, părintele Vavila era înzestrat de la fire cu toate podoabele unei adevărate frumuseți bărbătești... Părul lui negru și bogat, ce-i ieșea pe amândouă tâmplele în bucle simetrice și ușor ondulate de sub comanac; barba lui tot neagră, care-i mărginea frumos și rotund ca o ramă ușoară de umbră ovalul desăvârșit al feței sale, peste care albeața mată a crinului se îngâna cu rumănul sfios dar viu al trandafirului; sprâncenele lui puternice și frumos arcuite, deasupra cărora se ridica fruntea netedă, senină și încărcată, parcă de visuri, nasul lui drept și statornic, musteața lui fină, ce se silea să umbrească o gură tăiată cu măiestrie în mărgean însuflețit, dar mai cu samă ochii lui negri, adânci și visători, umbriți de niște gene lungi și mătăsoase... Să fi avut cu năpaste douăzeci și opt de ani... așa, mă gândii eu, trebuie să fi fost căpetenia îngerilor căzuți din cer sub întâia lui frumuseță dumnezeiască... Și numai atunci mi-am tălmăcit eu o mulțime de lucruri, despre a căror pricină n-aveam nici o cunoștință... Atunci pricepui eu pentru ce cuconițele tinere și frumoase ale târgului treceau cu darurile lor pioase pe lângă Sf. Ana de la mânăstirea Bistriței și se opreau cu ele tocmai la Pângărați, unde, afară de părintele Vavila nu mai era nici o altă icoană făcătoare de minuni... și... multe alte lucruri am înțeles eu tot atunci... — Da bine, zise călugărul, mergând spre Grigoriță și luând-l pe după gât în chipul cel mai prietenos din lume, bine, domnule Grigoriță, era să pleci fără să dai pe la mine sau măcar, să-mi trimiți răspuns că ești aici?... — Apoi, uite, vina este a dumnealui, zise el arătând spre mine și recomandându-mă, vra numaidecât să fie de prânz acasă. — Te rog, cuvioase, să mă ierți de vorbă proastă, dar Grigoriță al sfinției-tale spune minciuni; el se grăbește; cică s-a aprins mahalaua Precistei și vra să fie cât mai iute la fața locului ca s-o stângă... — Mă, zise Grigoriță furios, când ai s-o sfârșești cu prostiile?... — îndată ce-i sfârși-o tu cu minciunile. — Bine, bine, domnule Grigoriță, zise călugărul râzând cu haz; bine, lasă mahalaua să ardă, că de stâns îi stânge-o d-ta și mai pe urmă; pentru asta e totdeauna vreme; pană atunci, ia să luați, mai bine, ceva, că doar nu-ți pleca de aci pe inima goală. Și ieșind în ușă, bătu din palme. Un frate să înfățișă. — Ia vezi să vie Glicherie încoace. Peste două minute Glicherie se înfățișă. — Da îngrijit-ai de vro dulceață, de vro cafea pentru dumnealor, Glicherie? întrebă Vavila cu sprânceana puțin încrețită. — Ap... ap... poi... — Am să te trântesc, Glicherie, la post și ia canon, ș-am să te învăț eu cum se poartă cu lumea. — Ap... — Destul! două cafele cu lapte și un ceai pentru mine; vezi să s-aducă aici și iute; să nu lipsească nimic... Glicherie dispăru. — Sălbateci, domnule, sălbateci, exclamă Vavila indignat; nu poți face din ei oameni nici în ruptul capului; și dacă n-ar fi cu ce, calea-valea, dar așa... — Părinte Vavila, întrerupsei eu mustrat oarecum de cuget, degeaba învinuiești sfinția-ta pe bietul arhondar; adevăratul vinovat sunt eu; ia asară, când am fost la părintele egumen, m-a pus dracii și i-am lăudat un borș cu fasole și cu sfecle al lui Neetarie de la Bisericani; și se vede că lauda aceea și altele privitoare tot la Nectarie nu i-au căzut bine părintelui Stratonic... — N-are a face, domnule, mă întrerupse el: părintele egumen îi cu egumenia lui și eu cu gospodăria; trebuia să mă întrebe pe mine; decât, cum vă spun eu, îs sălbateci, domnule, și din călugăr îi greu să faci om. — Bine, părinte Vavila observai eu mirat, dai și sfinția-ta ești călugăr. — Nu te teme, domnule, că am și eu cusururile mele călugărești, dar, fiindcă mi le cunosc, apoi le mai înăduș și eu pe cât pot și mă silesc să fiu mai mult om decât călugăr. Ușa se deschisă larg în lături și fratele amintit, îndoindu-se sub greutatea unei tablale de bacfong încărcate, intră înlăuntru urmat de Glicherie. Puse tablaua pe masă și, la un semn al părintelui Vavila, amândoi călugării se depărtară. ...O cafea cu lapte, de la care nimic nu lipsea, nici cozonacul, nici untul proaspăt, nici caimacul din belșug și nici chiar marmelada de mere domnești; ceaiul, ceva mai smerit, stătea retras la un colț de tabla, în tovărășia unei sticluți cu jamaica și a câtorva pâinișoare de post rotunde și mici. — Și care cusur călugăresc crezi sfinția-ta că-i mai mare? întrebai eu, când el începu a sorbi din ceai și noi din cafelele cu lapte. Se uită la mine lung căutând a pricepe rostul întrebării mele. — Fățăria, răspunse el zâmbind. știu la ce te gândești; decât nu merge altfel; aici trebuie să fii ca țiganul, de legea satului, și, crede-mă, eu postesc de plăcere nu de evlavie, căci, mai la urmă, n-aș avea de dat socoteală nimărui, și nici D-zeu nu se uită în strachina cuiva; uite, nu s-a mântuit încă bine băcălia din trecut și alte chervane încărcate sosesc mâni de la Galați; nu înțeleg, prin urmare, în post cel puțin, de ce ar mânca cineva carne în loc de icre negre?... — Și ar bea vin vechi în loc de apă? îl întrerupsei eu. — Vinul, grâul și untul de lemn, întâmpină el, dând acestui din urmă cuvânt rostirea de care numai slujbașii bisericii sunt destoinici, sunt trei lucruri îngăduite de sfinții părinți și dacă toate acestea nu pot lipsi din casa Domnului... — De ce adică, ar lipsi din casa omului? terminai eu; ei, așa fățărie călugărească mai înțeleg și eu, părinte Vavila. — Astăzi, zise el, trecând peste gluma mea, d-ta domnule Grigoriță, împreună cu dumnealui sunteți oaspeții mei. — Da... se încercă Grigoriță să întâmpine. — Nici un da, domnule Grigoriță, astăzi sunteți oaspeții mei; lasă dracului cea Precistă, c-or stânge-o ei alții; cred că pompieri s-or fi găsind ei destui în târg... și totodată, pe mine vă rog să mă iertați, că mă duc să mai regulez câte ceva prin mânăstire; la prânz ne vedem. De aveți nevoie de ceva, poronciți lui Glicherie în locul meu; cred că o să fiți mulțămiți. Se sculă și ieși. — Și acum, frumosule cigisbeu, zisei eu adresându-mă lui Grigoriță, cam câte zile crezi tu că o să suspine gingașa Dulcinee din mahalaua Precistei? — Mă, tu ești bun de legat și de dus la Golia. — Asta o știu eu de mult; da stai, că n-ai sfârșit-o cu mine, șopârlă mânăstirească; m-ai făcut slut, am să ți-o plătesc... — Bine, bine, ai să mi-o plătești, da vorba-i, ce ne facem noi pană la prânz? — Să ieșim, c-apoi om vedea noi ce-om mai face. Vizitarăm biserica, unde n-avurăm nimic de însemnat; cel mult, dacă ne oprirăm câteva minute la zugrăveala veche, care închipuia, pe unul din păreți, familia lui vodă Lăpușneanu; încolo, nici arhitectură, nici pictura mai deosebită și nici măcar acel aer de vechime, care, în simplitatea lui măreață, dă atâta farmec bisericilor lui ștefan. Străbăturăm în lung și-n lat vestitele grădini ale Pângăraților, croite și sădite mai din vechi de Neonil și Varnava, naintași în egumenie lui Stratonic, ba avurăm curajul să ne apropiem chiar de prisaca mânăstirii; ne mulțămirăm însă a privi de departe cum călugărul prisacar trebăluia printre stupi, însoțit în toate mișcările lui de un nour de albine; rătăcirăm, apoi, o bucată de vreme prin pădure și, când fu asupra prânzului, o luarăm spre mânăstire. Masa era așezată în una din odăile arhondaricului, unde ne duse părintele Vavila, pe care-l întâlnirăm așteptându-ne în sală. — Socoteam c-ați plecat, domnule Grigoriță, zise el pân ne așezam la masă; drept să vă spun, mi-ar fi părut rău. — Da bine-ți mai cunoști prietenii, cuvioase, mă grăbii să răspund eu înaintea lui Grigoriță; sfinția-ta crezi poate că Grigorilă e în stare să se lepede cu una cu două de o masă ca aceea, mai ales pe care a adulmecat-o pentru acum cu nasul lui de șopârlă... Te înșeli amar, cuvioase, — D-apoi atunci cum rămâne cu Precista? — Pe dânsul, răspunse Grigoriță roș la față și mânios, îl știu cel puțin că-i nebun din născare, dar pe sfinția-ta, părinte Vavila, te știam om cu rânduială la cap. — Așa știam și eu, răspunse călugărul, dar, câteodată, mai dau și eu la pârdalnica cea rânduială și, la masă mai cu samă, mă mai lipesc și eu pe lângă cei nebuni din născare; ce vrai, domnule Grigoriță?.., mi-i teamă să nu îmbătrânesc prea degrabă. Glicherie intră, aducând pe o tăblăluță rachiu și pâne tăiată în bucățele mici ca nafura. — Ia mai bine luați câte un păhăruț de rachiu, zise părintele Vavila, turnându-ne la fiecare. Era un rachiu de tescovină dumnezeiesc... Iar când fratele amintit mai sus, diriguit de Glicherie, începu a aduce pe masă, nu te pricepeai de unde s-o mai începi: de la ochiuri cu mămăliguță caldă, de la brânză cu smântână, de la brânză de oi cu miros de brad, de la măsline lungărețe și tari, zăcute în undelemn adevărat grecesc, ori de la sardele de cutie!... și chiar de-ai fi știut cum s-o începi, dar nu te pricepeai cum s-o urmezi și s-o sfârșești; căci și puii cu smântână și puii fripți, anume pregătiți pentru noi, te ispiteau tot cu atâta putere ca și iahneaua de hribi proaspeți, ca și rasolul de cegă și chiar ca chiftelele de cartofe rumene și ispititoare, pregătite tot anume, dar pentru părintele Vavila. Asupra unui lucru însă nu mă puteam dumeri; în loc de vin, nu se afla pe masă decât o garafă mare de cristal plină cu apă rece și limpede. Și când dădui, după icre negre, să-mi torn un pahar de apă, călugărul mă opri... — Da bine, domnule, vrai să te îmbolnăvești? zise el scoțând de sub masă o sticlă de vin negru ca sângele de iepure și turnându-mi în pahar. Lasă apa, că doar apa nu-i pusă pe masă de băut, adăugă el. — O!... O!,.. părinte Vavila, dar asta-i curat fățărie călugărească! Apa pe masă și vinul sub masă!... — Se înțelege că-i fățărie: doar ți-am spus că cea mai înalta virtute călugărească e fățăria... Intră pe ușă cineva străin și neașteptat și vede pe masă coșcogea clondir de vin... Ei bine, nu-ți găsește vină că mânânci, îți găsește vină ca bei; iaca d. Grigoriță trebuie să știe... Ia Vorona nu era tot așa? — Bine, șopârla naibii, de ce nu mi-ai spus cum e regula, de era să mă otrăvesc cu apă?... — Unde dă D-zeu să te ia dracu!... răspunse el scurt, scoțându-și pe farfurie rasol de cegă. — Da, zisei eu, gustând din pahar, vinul sfinției-tale, părinte Vavila, cam miroasă a mucegai, trebuie să fi ținând minte de mult. — Cam de pe la 1850, înainte cu mult de secularizare. — Cum? au lăsat grecii în dar asemenea vin mânăstirii? — ți-ai găsit! L-a cumpărat Varnava care-a venit la egumenie după Neonil. , — Apropo de secularizare, după ce văd eu pe masă și sub masă, s-ar părea că secularizarea nu s-a prea abătut pe la Pângărați. — Ba s-a abătut, decât Cuza, oricât de mare domn a fost, avea însă un cusur: nu se ținea de cuvânt. — Adică cum? — Uite cum: cel din urmă egumen grec al Pângăraților, Neonil, era un călugăr mare cât un bivol mânăstiresc, negru, gros și buzat, dar mai cu samă gras de umplea cu hoitul lui o caleașca întreagă cu arcuri de oțel, făcute pentru dânsul anume. Când cu vizita ce o făcu prin țară Cuza, după alegerea lui ca domn, se abătu și pe Piatra, i se înfățișară după cuviință toate treptele de slujbași și de bresle ale târgului și județului, între care și Neonil în fruntea clerului mânăstiresc. Cuza, cum era el sprinten și iute, cum avea el răspuns pentru toate, după ce stătu de vorba cu prefectul, cu magistrații, cu profesorii, cu negustorii, cu boierimea, se întoarse ca în șurub și se opri drept în fața lui Neonil. — Da părintele?... întrebă el scurt. — Părintele Neonil, egumenul de la Pângărați, se grăbi a-l recomanda prefectul. — A! Părintele Neonil egumenul de la Pângărați!... Ei, cum o mai duceți pe acolo, cuvioșia-voastră? — Greu, măria-ta, greu, răspunse Neonil cu mânile la pept și plecându-și cu smerenie capul. — Da? zise Cuza, bătându-l peste pântece cu dosul mânii, lasă, cuvioase, c-am să vă ușurez eu. Și tot ca în șurub se întoarse iute în altă parte. și la șeizeci și patru l-a ușurat și pe el ca și pe toți ceilalți egumeni greci, decât a lăsat totuși mânăstirilor destule averi, ca să poată face și bieții egumeni români pântece tot așa de mare ca și Neonil; iată cum nu s-a ținut Cuza de cuvânt. — Ei bine zisei eu ridicând paharul, să trăiască Cuza, măcar c-a murit, că de s-ar fi ținut el de cuvânt, ce s-ar fi făcut acum șopârla as de Grigoriță, care de două ceasuri secularizează și de pe masă și de sub masă și tot n-a gătit. Destul, măi Grigoriță, c-ai să faci un pântece cât Neonil sau, cel puțin, are să te afurisească mitropolitul Sofronie, și ai să rămâi câș de mâna dreaptă, ca Teriachiu, cel cu secularizarea de la Neamț. — Părinte Vavila, întrebă Grigoriță, neluând în samă vorbele mele și despoind foarte metodic de coajă un măr domnesc, aveți capre multe în mânăstire? — Avem; da ce-i cu caprele? — Ia să bagi de sama sfinția-ta că una din ele și-a pus în gând să-l îndrăgească pe dumnealui; mi-a spus c-asară a ieșit din mânăstire și-a șezut tologit în iarba de pe marginea drumului pană după mezul nopții; ba c-a avut încă și-o aventură galantă: înțelegi sfinția-ta c-o asemenea mutră de dihanie nu putea să insufle sentimente de dragoste decât doar unei capre răpciugoase. Grigoriță mușcă din o felie de măr și sorbi foarte liniștit din paharul cu vin. Călugărul se înroși puțin și se uită pe furiș la mine fără să răspundă nimic. Eu rămăsei ca trăsnit. Totuși îmi ținui cumpătul pe cât putui, — Ia vezi părinte Vavila, zisei eu cu cea mai deplină convingere din lume, vezi sfinția-ta pe acest Grigoriță al nostru? Dacă nu va moșteni el împărăția cerului, apoi să știi sfinția-ta că n-o mai moștenește nici un sărac cu duhul; am o ciudă grozavă pe el, și, pentru a-l amărâ, am scornit în folosul meu o aventură galantă pană ce și la Pângărați; adevărat este că am ieșit asară din mânăstire că m-am lungit în iarbă, dar în două secunde am adormit ca un bursuc și, de nu mușluia un câne pe la capul meu aș fi dormit tun păn-a doua zi. Călugărul se uită țintă la mine ca și cum ar fi simțit ticluirea minciunii, apoi umplându-ne paharele la toți, închină și bătându-mă pe umăr vesel și fără ascunsuri:: — Tare mă tem, zise el uitându-mi-se drept în ochi, să nu moștenești d-ta împărăția iadului. — Nu cumva poate nu crezi ce ți-am spus? — Ba cred, cum să nu cred? Decât ceva, măcar, tot trebuie să fi visat. — Ei, așa, de visat!... — Bine, ne-am înțeles; așadar, pentru noi amândoi împărăția iadului, pentru d. Grigoriță împărăția cerului; ce zici, d-le Grigoriță? — Eu zic să vă duceți la dracu amândoi; Balan să v-aleagă ce bâiguiți; se vede că vinul ist negru de Nicorești v-o smintit din țâțâni. — Bine, încheie călugărul, desară bem Cotnari. — Și pană desară să știi tu, mă șopârlă, c-am să fac o odă și am să ți-o închin ție. — Acum odihniți-vă oleacă, zise călugărul; mă duc și eu să mă las puțin; după ce vi-ți scula, mai mergem prin mânăstire, dacă vrați să-i vedeți heiurile. Ieșirăm tustrei, și părintele Vaviîa ne însoți pân’ la odaia noastră... — Mă, întrebă Grigoriță, după ce intrarăm în odaie, în ce limbă vorbei tu cu Vavila, de nu v-am înțeles deloc? — într-o limbă pe care niciodată n-o înțelege un mare gogoman ca tine; bine, mă, dracu te punea să deschizi vorbă de aventura mea galantă? Cum ți-ai închipuit tu, nenorocitule, că mi s-ar fi putut mie întâmpla așa ceva tocmai la Pângărați? și totuși o aventură galantă a fost, dar nu a mea ci a lui Vavila; fără să vrau, am fost martur astă-noapte la o întâlnire de dragoste a călugărului; am voit să cârpesc eu minciuna, dar ai văzut că nu s-a prins; acum vezi de mai deschide vorba, ori dă a înțelege cumva că ți-am spus, că, pe crucea mea, de nu te pocnesc în cap cu ce-oi apuca. Ne culcarăm. Eu mă sculai mai înainte și mă pusei la masă să scriu. — Da ce scrii tu acolo? mă întrebă Grigoriță trezindu-se și văzându-mă că scriu. — Odă amicului meu Grigoriță. — Mă smintitule... — Nu mă turbura... Sfârșii și pusei carnetul în buzunar. — Ia cetește-mi-o și mie, zise Grigoriță cum stătea cu fața-n sus și căsca, să văd ce prostie ai scris. — La masă, scumpul meu, între două pahare de Cotnar. După vorbă, Vavila veni și ne luă să mergem prin mânăstire. — Biserica, livezile, prisaca le-am văzut azi-dimi-neață, zisei eu; altăceva dacă ai să ne arăți. — Atunci, hai să vedeți beciurile mânăstirii. — Sunt însărcinat din partea lui Grigoriță să-ți spun, părinte Vaviîa, că vizita aceasta o facem cu cea mai mare plăcere. — Ia să vie Inochentie c-o lumânare-ncoace, strigă Vavila cătră un călugăr care tocmai trecea prin dreptul nostru. Sosirăm la ușa beciurilor, unde Inochentie ne ajunse din urmă cu luminarea, o ușă de stejar în două părți, ferecată cu șini groase de fer, cu broască de cetate și cu lăcata la fel; când se deschise în lături una din uși, lumina de-afară nu fu în stare să pătrundă întunerecul gârliciului pană la fund; trebui deci să scoborâm cele treizeci și două de scări, călăuziți de Inochentie, care ținea luminarea ridicată sus înaintea noastră; ai fi zis că te scobori în fundul pământului; pe la jumătatea scoborâșului începurăm a simți răcoare, iar când ajunserăm la treapta din urmă, frigul ne cuprinse de-al binelea. — Iaca, părinte Vavila, așa ai să te scobori sfinția-ta, când a fi și-a fi, în împărăția lui Scaraoschi, împreună cu prietenul ist de poronceală al sfinției-tale. — Primesc, d-le Grigoriță, cu tocmeală numai să găsesc acolo, ca și aici, raiul la fund. Cel mult, dacă lumina lui Inochentie biruia până la câțiva pași întunericul adânc din fața noastră; oricum, dar, sub licărirea ei, puturăm totuși deosebi la dreapta și la stânga ziduri puternice de piatră cioplită, pe care se sprijinea destul de sus bolta la fel a beciurilor. Cotirăm în o hrubă lăturalnică de pe stânga. — Aci-s vinurile, lămuri părintele Vavila. Nu merserăm, în adevăr, decât vro zece pași și începurăm a zări de o parte și de alta, înșirate frumos la rând, pe căpătâie la o deopotrivă depărtare, poloboace mari de stejar, groase în doage de două palmace și strânse temeinic în cercuri late și dese de fier. Pe fiecare poloboc era scris cu boia roșie veleatul și locul de unde plecase vinul: „Odobești 1855, Nicorești 1850, Chiscu-Corbului l854, Cotnari l848... Numărarăm vro cincizeci de poloboace tot cu vin vechi de viță vestită. După ce ieșirăm din departamentul poloboacelor, intrarăm în acel al gărăfilor: în firizi lungi și adânci, lăsate înadins în ziduri, una deasupra alteia, sute și mii de butelci negre, astupate cu dopuri și ceruite, stăteau cuminți la șir și cu gâturile țapene una lângă alta și una după alta; iar deasupra firizii, tot cu boia roșie era scris: Nicorești, Odobești, Cotnari, Coasta-Lupii, Chiscu-Corbului.... — îți fi înghețat de frig, zise părintele Vavila, scoțând de prin buzunările rasei și antereului un rac și trei păhăruțe: ia să vă încălziți oleacă; și luînd o butelcă de Cotnari, o destupă iute și ne turnă la fiecare; nu sfârșisem de golit paharul, și o căldură plăcută ne și învioră pănă-n vârful unghiilor; încă un pahar, și butelcă își dădu sufletul. Călugărul voi să mai destupe una, dar îi luai racul din mână. — Da ce vrai, cuvioase, zisei eu, ți-ai pus în gând să scoți de-aici pe corcii pe șopârla as’ de Grigoriță? Nu uita mai bine, să poruncești pentru masă și vro două butelci de Cotnari, pe lângă cele câteva de Odobești. Făcurăm la dreapta în altă hrubă, despărțită de cea întăi tot prin o ușă de stejar ferecată cu șini late de fier, — Da ușa asta ce rost are, părinte Vavila, aici în inima pământului? întrebai eu. — Apoi în hruba asta ținem fruptul alb și închidem la mijloc, ca să nu prindă cumva vinurile iz de la brânza de oi. Străbăturăm printre două șiruri alcătuite din o sumedenie de putini și fășcuțe, care cu brânza de oi, care cu de vaci, care cu unt; printre străchini smălțuite și mari pline cu smântână; pe sub un șir nesfârșit de beșici și de coșulețe de coajă de brad, pline toate cu brânza de oi și spânzurate de cârlige bătute în bolta hrubei, alăturea cu o mulțime de hârzoabe cu păstrăvi afumați, jamboane, slănini, ghiudemuri și fel de fel de păstramuri, de asemenea spânzurate pe cârlige... Cotirăm la dreapta în hruba cu băciuii... Nu te mai pricepeai ce era acolo: burdufuri de capră pline cu undelemnuri grecești: în firi ai iarăși anume făcute, sticle tot cu undelemn, numai cât de paravans galbăn cum îi chilimbarul și limpede ca lacrima; în altă parte poloboaceie cu măsline, cu capere, cu sardele, tinichele mari cu icre negre, toate cam pe sfârșite; teancuri de cutii cu sardele și stive de luminări de spermanțetă Apollo Kerzen, învălite în hîrtie portocalie; damigene cu Tomuri albe și roșii, galoane mari cu tot soiul de rachiuri, coniacuri, lichioruri, vișinapuri, compoturi și o mulțime de alte mărunțișuri, de nu te mai ducea mintea să le însemni pe toate... — Bine, cuvioase, da cu ce-am văzut eu în beciurile sfinției-tale, începând cu vinurile și sfârșind cu băcăliile socot că toată suflarea călugărească ar putea-o duce pan’ la a doua venire. — Ar putea-o duce, d-le, și pană la a treia venire, dacă n-ar mai fi cele metropolii cu toți slujbașii lor mari și mici și episcopiile de asemenea; dacă n-ar mai fi ispravnici, privighitori, protopopi, primari, ba câteodată chiar perceptori; și, dacă mai pui pe deasupra pe prieteni și pe lumea care nu se mai curmă pe la sărbători și pe la zile mari, apoi înțelegi bine că un rând nu trebuie să se sfârșească și altul nou să și sosească de la Galați. Vezi dumneata câtă băcălie e aici, afară de cea care se află prin cămări, nu ne ajunge de Suntămăria Mare; noroc că mâne sosesc de la Galați chervanele mânăstirii. — Da’ mai dați-o sfinția-voastră prin cea mămăligă cu brânză... — N-ai grijă c-avem noi destulă lume și de-a mămăligii cu brânza dar nu știu cum, că s-a făcut obicei de vine aici tot lume subțire, nu numai din Piatra, ci și din alte părțij și, dă, cu te-miri-ce nu poți împăca asemenea lume; boieroaicele, mai ales, sunt gingașe de tot la mâncare, ș-apoi nu vin câte una-două, vin câte zece deodată. — Apoi atunci îi greu de tot, părinte Vavila. Să împaci sfinția-ta cu de toate pe zece boieroaice gingașe deodată, îi greu, îi greu de tot. Călugărul se irită la mine cu înțeles, zâmbi și nu zise nimic. Ieșirăm din beciurile mânăstirii, ca din niște adevărate catacombe, unde răceala ne supsese tot sângele din față și rămăsesem palizi ca niște morți; cel puțin pe Grigoriță nu-l mai cunoscui, când scăpătarăm la lumină; în loc de cap, avea’ între umeri o enormă alămâie cu păr și cu ochi, și numai vârful nasului ascuțit și vânăt mai închipuia o mică pată mohorâtă pe o întindere gălbie... Părintele Vavila o luă prin mânăstire, iar noi apucarăm spre pădure. Cătră sară, după ce soarele scăpată dincolo de dealuri, ne întoarserăm și no duserăm de-a dreptul în odaia unde masa era așezată și unde călugărul ne aștepta de câteva minute. — îți fi obosiți și flămânzi, ne zise el, văzându-ne; ia poftiți! — Flămânzi ca flămânzi, dar mai cu samă însetați, cuvioase, răspunsei eu, uitându-mă sub masă. De astă dată erau două vase de tinichea, din care gărăfile negre își ridicau gâturile afară din gheață; ca broaștele din baltă... Ne așezarăm la masă și începurăm a lua care de unde apucarăm... Grigoriță icre negre, eu un păstrăv, călugărul o sardea de cutie... — De care vin poftiți, întrebă călugărul, scoțând două gărăfi de sub masă, Odobești ori Cotnari? — Cam la grea alegere ne pui, părintele; Cotnariul, de-a fi, mai ales, din viile roznovănești... — Tocmai de-acolo și vechi de 20 de ani mă întrerupse călugărul. — Apoi atunci, de ne-am pune în poară cu el până la sfârșit, ne vâră sub masă: mie toarnă-mi Odobești; Cotnariului am să-i fac cinste mai la urmă. Grigoriță întinse paharul foarte grav. — Mie, toarnă-mi părinte, de care vrei, zise el gura plină; alegerea e pentru bicisnici. Îi turnă lui Cotnari și mie Odobești; și, deoarece în unele privinți călugărul era de socotințile lui Grigoriță, își turnă și lui tot Cotnari. — Bun!... Iată-mă în minoritate, zisei eu deșertând paharul. Un bicisnic și doi voinici. Se aduse supa de clapon si, pe urmă, însuși claponul însoțit, după alegerea fiecăruia, ori de usturoi, ori de muștar. Eu mă dădui de partea usturoiului, măcar că era usturoi de toamnă, iute, de-ți sărea căciula-n podele, când gustai; Grigoriță și călugărul se dădu de partea muștarului. — Bine, cuvioase, observai eu, înțeleg pe Grigoriță să mânânce muștar că, dă, cea Precistă, măcar că nu e tocmai mare boieroaică, dar e totuși foarte gingașă de nas, și Grigorițâ urmează să dea mâni ochii cu dânsa; dar sfinția-ta... drept să-ți spun, nu înțeleg ca tocmai un călugăr să strice vechile canoane; canonul claponului e să fie mâncat cu usturoi. — Da nu-ți spusei c-aici boieroaicele se țin lanț? Uite, mâni e duminică și trebuie să-nceapă a curge la călești din toate părțile; ce vrai? să-și pună lumea basmaua la nas când s-a apropia de mine? — A!... Când s-a apropia de sfinția-ta... Ia mai umple, cuvioase, ist pahar, că mi-i al dracului de sete; usturoiul trebuie stâns. — Și muștarul, zise Grigoriță, întinzând și el paharul. Ne turnă la amândoi, își turnă și lui, și paharele se umpleau și se deșertau cu o iuțală de necrezut... Lui Grigoriță i se înroșise nasul și începuse a i se încleie limba ca lui Glicherie. Călugărului îi sticleau ochii ca doi cărbuni; mie... poate că și mie-mi sticleau ochii, dar nu-i vedeam; simțeam doar atâta, că-mi ard în cap ca jăraticul. Se aduse friptura, un mușchi de vițel cât toate zilele de lung și împănat cu slănină. — Stai, Grigoriță, zisei eu, oprindu-l de a-și scoate pe farfurie; friptura are regulele ei: la friptură se țin discursuri și se închină pahare; prin urmare, n-ai să scoți friptura, până ce nu vei jura pe cinste că ai să ții un discurs, sau, cel puțin că ai să închini un pahar. N-am zis bine, cuvioase? — Da, da, da, încuviință călugărul, însoțind cam greșit cu capul întreita sa încuviințare. — Mă... mă... da... îngaimă Grigoriță. — Zi pe cinste. — Mă... mă... ne... ne... bunule. — Zi pe cinste. — Pe... pe... cinste. Nimeri cu vai-nevoie o fălie de friptură și și-o scoase pe farfurie. — Toarr...nă, po...pă, zise el întinzând paharul. Călugărul îi umplu paharul. Dădu să beie. — Nu, întăi discursul ș-apoi paharul, zisei eu, oprindu-l de a bea. — Nu, zise el, îndărătnicindu-se, ma... ai întâi ooo... da și ap...poi discursul. — Bine, iată-ți fac plăcerea; da să știi că de nu ții un discurs, măcar ca Glicherie, apoi să știi că mânânci trântealâ: ia sama c-ai jurat pe cinste. — Ooo... da. ne... ne... bunule, izbuti să zică el în sfârșit. Călugărul se tăvălea de râs. Scosei carnetul și cetii: — Cugetările lui Grigoriță, celui mai bun al meu prieten, privitoare la un gard de zăbrele din Precista: Ah!... de câte ori voit-om Ca să-ți fac vrun chip, vrun semn... Dar atât de lungi și dese Sunt zăbrelele de lemn! Cine naiba, garduri nalte Și zrăbrele-a mai scornit... Nu putea să lase lumea În izlaz nețărmurit? Peste orișicâte garduri, Ochii sar, inima sare, Dar ce faci când peste ele, Vrai s-arunci o sărutare? Cu ochi galeși măsuri gardul. Peste el să săi îți vine: Dar nu poți, căci dinlăuntru, Nendurat te latr-un câne... Noaptea vii târziu acasă. Și-n somn ai vedenii rele... Visezi scânduri cu ochi negri, Câni cu dinții de zăbrele... — Ei, ce zici, cuvioase, întrebai eu, punând carnetul în buzunar, ce zici? se potrivește? — Al dracului, d-le, răspunse călugărul cercând a-și umple paharul, al dracului: dar nimerind cam pe buză. vinul curse jumătate pe masă și jumătate în pahar... al dracului... cinele ceala cu zăbrele și cu ochi... Ia dați paharele, încheie el întinzând garafa spre mine. — Toarnă, cuvioase, toarnă; vezi numai de nu prea împrăștia vinul, că doar Cotnarii nu-s după casă. — Mă... smin... smin... titule, izbucni Grigoriță deodată, mă... smin... smin... titule, dă... ooo... da-n... coace. — Asta nu se poate; cu poșta de mâni, oda merge recomandată tocmai în fundul Precistei la casa cu no... — Mă... te... ucid... — Păn-atunci, ia, mai bine discursul; nu-i așa, părinte Vavila? — Da, da, da, încuviință călugărul, însoțind iar cana greșit cu capul întreita sa încuviințare; ia dă paharul, domnule Grigoriță. — Poo... pa, te ucid... Grigoriță, cât era el de lung, de subțire și de slab, dar la chef era mare vărsător de sânge; totuși întinse paharul, dar cam într-o parte; călugărul nu nimeri nici el tocmai drept gura paharului și jumătate din vin curse iar pe masă. — Apoi, cuvioase, zisei eu cam supărat, cu reguta asia eu am să mor de sete; ia adă-ncoace cea garafă. Și voii să i-o iau din mână. — Asta nu se poate... Și feri garafa, trăgând-o spre dânsul... Apoi, punând-o pe masă, bătu din palme. Glicherie se înfățișă. — Inochentie... Și restul de „să vină-ncoace“ îl înlocui, făcând în aer și cam stâlcit cuvenitul semn de chemare cu arătătoriul fără cumpăneală al dreptei sale. Glicherie ieși și peste câteva minute Inochentie intră. — Cinci gărăfi de Cotnari din dreapta, poronci el scoțând două chei din buzunar și dându-le lui Inochentie; din dreapta auzit-ai? Și Inochentie plecă iute spre îndeplinirea poroncii, înainte chiar de a mântui Vavila de făcut cu mâna trebuitoare și molatică cuvenitul semn de arătare spre o dreapta închipuită. — Doamne, părinte Vavila, întrebai eu cam cu sfială, dar de află preacuvmșia-sa Stratonic de risipa co-i faci în vinurile mânăstirii?... — Nu-mi pasă, chiar să afle... Și cu arătătorul dreptei sale șterse larg în aer și cam la înălțimea nasului semnul de negare, dar numai într-o parte... — Nu-mi pasă eu îs cămăraș... el îi... egumen... n-are treabă... Grigoriță se muncea și nu nimerea să-și scoată pe farfurie o bucată de plăcintă în foi cu brânză și smântână, adusă și pusă pe masă chiar atunci în o tava ferbinte de aramă, curat frecată și frumos spoită. — Mă... smin... titule, ia scoate, zise el dându-mi cuțitul și furculița lui. îi umplui farfuria cu o bucală de plăcintă moale și ferbinte de aproape sfirâia. — Decât n-ai să mânânci, zisei eu, nedându-i cuțitul și furculița, pană nu te-i plăti de discurs. — Da, da, da, întări călugărul; discursul, domnule Grigoriță. discursul... ai zis pe cinste. Grigoriță rămase un minut cu capul plecat, ca într-o adâncă cugetare sau mai bine zis, într-un soi de piroțeală, apoi deodată, ca împins parcă de o putere nevăzută și ținându-se strâns de margina mesei, își desfășură in aer, drept și țapăn toată lunginea supțlre și slabă a trupului său... — O... o... norată... adunare!... ppopă, te ucid mă... smin... titule... Pauză... Și râdicând paharul deșert: — Să... vă ia dra... draacul pe-amândoi... Și tot așa de repede se trânti pe scaun precum se și sculase. Discursul se sfârșise. — Brava, Grigoriță! te declar cel mai mare orator din univers... — Da... ce... crezi tu, smin...titule? Inochentie intră cu Cotnariul, puse gărăfile pline în gheață, în locul celor deșerte și ieși. Făcurăm plăcintei cuvenita cinste, în hatârul mai cu samă, al Cotnariului nou-sosit. — Știi ce una cuvioase, mă hotărâi eu să zic, golind după plăcintă paharul reglementar. — Ce? mă întrebă călugărul vrând a-mi umplea din nou paharul dar, nimerind mai degrabă buza decât gura paharului, vinul curse iarăși pe masă, mai mult de jumătate, — Fiindc-a tocat de polunoșniță, și eu plăcinta am c-am sfârșit-o, aș socoti să ne tragem fiecare pe la casele noastre. — Stai să... toace de utrine... nu-i așa, d-le Grigoriță?... — Să... toaaa... ce, răspunse el mecanicește, fără să știe de ce toacă e vorba, dar totuși cu destul autoritate porocitoare în glas. Lucrul devenea îngrijitor. Cu fel de fel de viclenii, izbutisem, nu-i vorbă, să nu țin tocmai întreg șirul paharelor și scăpasem, prin urmare, mai teafăr pană acum decât Grigoriță și călugărul; cu toate vicleniile mele însă simțeam cum îmi zvâcnesc tâmplele și-mi vâjâie urechile, iar pe Vavila, care stătea la masă în fața mea, mi se părea că deabea îl zăresc la o mare depărtare; și n-aș fi putut spune, cu temei, dacă barba lui era roșie sau neagră, dar aș fi putut spune cu încredințare că nas, cel puțin, n-avea deloc... Cu mare băgare de samă îmi puteam totuși purta limba-n gură și mintea-n cap; despre picioare nu știam nimic, deoarece nu mă urnisem de pe scaun. Glicherie intră cu o farfurie mare încărcată cu fructe, între cari zării, mai cu samă, vestitele cireșe negre de la Pângărați. Cine nu cunoștea cirașele negre de la Pângărați!... Mari cât nucile cele mici, albăstrii, de negre ce erau, cu pelița groasă, cu carnea tare și roșie ca de naramze, cu sâmburile numai cât lintea, de o dulceață parfumată, necunoscută altor fructe, cireșele negre de la Pângărați alcătuiau, la „secundae mensae“ (Al doilea fel la masă. lat.), deliciul rar al ospețelor boierești de la oraș, la care, din când în când, Stratonie trimetea cu mare scumpătate câte un mic coșuleț... — Migdale și alune, nepriceputule, strigă Vavila, făcându-i semn să iasă afară; fleacuri de-aistea pentru duduci și pentru cucoane; înțeles-ai? hai, cât te văd! Glicherie se și întoarse iute cu migdale și cu alune stricate gata. Noroc numai că, din cele cinci sticle de Cotnari, nu se bău, cu năpaste, decât două, cel mult; căci celalalt, mulțămită măiestriei de turnat a călugărului, se vărsase pe masă. Se auzi tocând de utrenie. — Ei, cuvioase, mulțămim și mâni cu bine, zisei eu, sculându-mă încet și cu mare chibzuială de la masă, țânâdu-mă, bineînțeles, și de speteaza scaunului și de marginea mesei. Grigoriță se uită împrejur, parc-ar fi căutat sau plănuit ceva; deodată, și cu o iuțală, de care nu l-aș fi crezut destoinic, față de starea în care se afla, se ridică țăpușă-n sus și, lung cum era, se răsturnă de-a dreptul pe patul ce tocmai era lângă dânsul și, pană ce să-mi dau eu samă de strategia lui, îl și auzii horăind... Călugărul se sculă și el cu cumpăneală și cu băgare de samă și amândoi, eu și el, ne îndreptarăm spre ușă cu chibzuială, el pășind metodic ca un cocostârc pe arătură, eu... D-zeu mai știe cum. Ne strânserăm fiecare pe la casele noastre. A doua zi, era soarele sus când mă trezii; și poate nu m-aș fi trezit așa curând, dacă o mare gălăgie, sporită de buimăceala somnului, n-ar fi străbătut de-afară pană la mine; nu-mi trecuse parcă din urechi un huruit de tunet depărtat și-mi rămăsese în trup încă întipărirea celor de pe urmă zguduiri ale patului, cu mine cu tot, ca de pe urma pământului zbuciumat de cutremur... și strigăte nedeslușite de glasuri omenești, ce se încrucișau din depărtare între ele... izbituri surde de ceva ce-ar fi căzut de sus și greu pe pămmt, cu zăngăniți de multă fierărie, umpleau lăuntrul mânăstirii. „Chervancle. îmi fulgeră mie prin Gând... Iute îmi trăsei ceva pe mine și ieșii afară. Era o priveliște cu adevărat homerică. Patru cară mocănești, patru chervane, cum se zicea pe atunci, în câte șese boi fiecare, poposiseră colbăite și obosite, parcă, de drum lung, pe paveaua de lespezi late a mânăstirii; așezate pe roți înalte, cu obezile strânse puternic în șini late de Sibir ai fi zis că gem sub povoara grea și înaltă, pe care de-abia o geuiau între lărgimea lungă a coșurilor lor; iar peste cuprinsul întreg al chervanelor, erau aruncate țoluri groase și mari de cânepă, cetluite temeinic cu fârnghii lungi aduse pe deasupra și prinse cu noduri meșteșugite de carâmbii ușor încovâiați ai draghinilor. Proțapurile cu juguri de frasin săpate în solzi și cu răstele lucii de fier, căzute chiar atunci de pe gâtul obosit al boilor, zăceau și ele obosite parcă pe pământ; păcornițele colbăite atârnau pe sub perinoacele de dinapoi, aninate de osii cu cârlige de fier, iar vârtejele stăteau cuminți în chilna carului, gata parcă să sară jos, să pună umărul și să-l ridice în sus de-o roată... Boi mari de Fălciu, învăliți bine și ciolănoși umpleau ograda doi câte doi... Cu gâturile în juguri, cu ochi negri, rotunzi și mari cu frunți late și păroase, cu coarne imense și desfăcute larg în lături, târau între dânșii tânjelele cu cârceie de fier ce zângăneau cu răsunet înalt pe paveaua de lespezi a mânăstirii; argățime multă cu picioare lungi și arcuite, îmbrăcate în opinci și în ițari de lână creți, cu pepturi desfăcute, păroase și pârlite de soare, cu plete lungi și negre, ce cădeau în jos pe umere de sub pălării largi de Brașov, împodobite cu smocuri galbene de siminoc, foia în toate părțile cu pași greoi și largi printre boi și după treabă... Iar când boii, cu pași înțelepți și târându-și între dânșii tânjelele zăngănitoare, începură a se înșira pe sub bolta de ieșire tot părechi-părechi, îndemnați de dinapoi de argățime, larma începu a scădea treptat și cu cea din urmă păreche și cu cel din urmă argat se strânse și cel din urmă zgomot. Iar la prânz, iar Cotnari, iar Odobești, ba chiar și Nicorești; iar părintele Vavila... iar somn... Înainte de toacă ne trezirăm din nou în zgomot de vânzoleală. Ieșii afară. Se deseărcau chervanele. Pe corcii și pe brațe multe de argățime vin joasă se dădeau mărfurile jos din chervane... Apoi, dea- dura, în spate, pe tragle, în tărăboanțe, se îndreptau spre beciuri, spre magazii, spre hambare sau spre cămări; zahărul în poloboace sau în căpățini; balercuți și damigene cu romuri felurite, saci cu cafele de tot soiul, burdufuri de capră cu undelemnuri grecești, lăzi cu „paravans franțuzesc, cu lumânări rusești de ceară albă și galbănă, stive întregi de lumânări de spermanțetă Apollo Kerzen învălite în hîrtie portocalie, saci cu orezuri turcești cu harpacașuri sau cu grisă; cutii mari de tinichea sau de lemn cu halvale de Indirnea sau cu tahânuri; poloboacele cu măsline lădiți înguste și lungărețe cu tot soiul de strafide roșii și negre cu și fără sâmbure; saci cu migdale și cu alune; galoane mari de sticlă albe sau negre cu tot soiul de rachiuri; putini cu sardele și scrumbii în salamură, și... cine-ar mai fi putut prinde cu ochiul și cu mintea ce mai era acolo!... Și după ce beciurile, magaziile, cămările și tainițile mânăstirii înghițiră cuprinsul întreg al chervanelor, acestea, trase și împinse cu mâni de argățime multă, își luară încet și greoi drumul către odaie; iar lăuntrul mânăstirii căzu din nou în liniștea neturburată de mai înainte... Cel mult dacă glasul părintelui Vavila mai răsărea din câte-o parte, dând cele de pe urmă porunci, sau dacă vreo cheie se mai răsucea cu scrâșniri ascuțite de fier în vreo broască sau lăcată de cetate... Nu ne dădusem dezlipiți de priveliștea descărcării chervanelor și, prin urmare, întârzierăm și nu ne puturăm întoarce la târg în ziua aceea. Dimineața însă, a doua zi, după cafeaua cu lapte pentru noi și ceaiul obicinuit pentru părintele Vavila, plecarăm, iar părintele Vavila ne însoți până devale... — Și unde zici c-ai adormit alaltăieri? mă întrebă Grigoriță, cum scoboram la vale pe drumul strâmt, tivit pe amândouă părțile cu iarbă înaltă. — Ia colea, zisei eu arătând spre stânga locul unde, în adevăr, stătusem lungit și unde iarba era încă pologită. Călugărul se uită și el spre locul arătat de mine, dar se uită și spre dreapta făcând parcă o socoteală în mintea lui... — Și ai dormit bine în iarbă? mă întrebă el zâmbând și privindu-mă cu înțeles. — Tun, cuvioase; și de nu mă trezea un pârdalnic de câne, aș fi dormit păn-a doua zi, ca un bursuc. Sosirăm la poalele dealului. — Apoi să ne vedem cu sănătate și cu voie bună, cuvioase, zisei eu dând mâna cu călugărul. — Să mergeți sănătoși și mai poftiți! Noi ne urmarăm drumul înainte, călugărul o luă la deal înapoi. Iar la prânz ne găsirăm fiecare pe la casele noastre.


content:
Me vint ung vouloir de briser La tres amoureuse prison Qui souloit mon cuer debriser VILLON – Les Lais, II/14 - 16 Cînd te-am zărit Întîia oară Purtai un sweater verde , Cînd te-am zărit Treceai grăbită și tăcută Prin parcul Umed și crepuscular, Purtai un sweater verde, Și-n ochi Indiferența Stranie-a fecioarelor Surîzătoare și candide Din magazinele-englezești Expuse Prin peroanele de gări Cosmopolite. Era în primăvară – Abia înmuguriseră castanii Ce păzeau Aleea netedă Din parc. Și cerul era mai palid Ca o dorință Moartă și nespovedită. Treceai ușoară, Cu păru-n vînt.... Și am rămas Mirat și trist În urmă, Privind cum te stingeai, În perspectiva Aleii. Cînd te-am zărit Întîia oară Purtai un sweater verde Și-n ochi Enigma Surîzătoare și convențională A pozelor de magazină, Uitată-n geamantan După călătorie. Și-abia tîrziu – Tîrziu, pe o terasă de cazino, Eu ți-am vorbit.... Pe o terasă luminată De becuri albe-incandescente Eu ți-am șoptit Cuvinte tulburi De-un farmec trist, banal, uzat, Și tu le-ai ascultat, Tăcută, Surîzătoare și placidă, Cu pleoapele întredeschise, Privind la zboru-unei falene – Și-ai dat din umeri... Dar am văzut Cum palpita Gîtul tău Alb. Și noaptea – Cuvîntul umed și înfiorat, Cu cer întunecat și tragic, Cu melancolicele șuierări Ale locomotivelor din gară, Și cu ecourile vagi, Inegale Ale tangoului cîntat De-orchestra de cazino Ne-adăpostea. Și pe-o terasă luminată Ca un decor de comedie, Eu ți-am răpit, abia tîrziu, Pe neașteptate Și neștiute, Cu o patetică privire Și cu un gest sentimental, Indiferența, Acalmia Și strania vrajă De fecioară De foileton din magazină. Pe o terasă din cazino Eu ți-am vorbit Abia tîrziu. Cînd am plecat era în toamnă, Căzuse bruma peste pomii Din parc, Și cazinoul luminat Fusese-nchis. Era în toamnă, - Se scuturau încet castanii De ultimele frunze, Și se-nsera devreme. Soseai grăbită pe aleea Păzită De castanii despuiați Ce simulau un dans macabru, - În ochi purtai Surîsul veșted Al renunțărilor eterne, Și-n vorbe Indulgențele prescrise Și consacrate De eroine din romane. În parcul gol și ofilit Mergeam încet, Eu îți șopteam cuvinte dulci, Inevitabile și triste, Și tu le ascultai Tăcută, Îngîndurată și serioasă... Și le credeai. Era tîrziu cînd am plecat – Era în toamnă... Se-ntuneca cu deznădejdi supreme Cerul Crispat, bolnav și-ndurerat, Și vîntul Cînta prin frunzele uscate A jale și-a pustiu... Mergeam încet... Din cînd în cînd cădea o frunză În clipe largi; Din cînd în cînd un strop de ploaie Pica pe pleoapă sau pe-obraz; Din cînd în cînd șopteam o vorbă, Ciudată fără înțeles, Și ne priveam prin întuneric, Și-apoi zîmbeam, Neștiind ce spunem... Cînd am plecat era în toamnă... Flacăra, 1916, nr.31, 14 mai


content:
Era odată, căci dacă n-ar fi fost nu s-ar fi povestit… era odată un zgîrcit cum nu s-a mai dat în lume, slab, cu fața afumată, cu spinarea îndoită și ferfenițos, încît ai fi crezut că-i lipit pămîntului de sărăcie, și doar în beciul casei sale ședeau putinele cu bani de aur și de argint cum ar ședea la alții putinele cu castraveți și cu varză. Însă, ferească sfîntul să fi pus el mîna într-însele, și cînd o punea era numai pentru a spori numărul banilor, iar niciodată pentru a-l împuțina. El, cu femeia și cu trei copii, mîncau abia cît trebuia pentru ca să nu moară de foame, și se îmbrăcau abia cît trebuia ca să nu se zică că umblă în pielea goală; dealtminterea, erau goi la degetele picioarelor, goi la coate, goi la spinare, încît vîntul îi cuprindea din toate părțile. — Bărbate! îi zicea uneori femeia; ce nu cumperi niște cizmulițe și niște haine mai calde pentru bieții copii, că vezi cum tremură de frig, sărmanii? — Cu ce, dragă, să le cumpăr?… Nu știi că n-am de unde. — Cum, n-ai de unde?… Dar nu sunt în beciul casei destui bani ca să îmbraci o oaste întreagă zece ani de-a rîndul și încă să-ți mai rămîie. — Taci, soro!… Să nu te-audă cineva… Acolo nu putem pune mîna; aceia sunt bani albi pentru zile negre. Astfel duceau ei o viață chinuită și ticăloasă, întocmai ca niște cerșitori, și în casa lor nu mai era nici vreme bună, nici veselie, nici dragoste între părinți, nici jocuri între copii, căci și copiii, sărmanii, erau îmbătrîniți fără vreme de necazurile ce-i încunjurau. Numai un singur om dintre dînșii avea cîte o clipă trecătoare de bucurie: era zgîrcitul cînd se cobora noaptea în beci ca un hoț cu fănarul acoperit să-și reveduia putinele. Să-l fi văzut atunci cum își vîra mîna pănă-n coate în banii de argint și aur, cum îi vrăvuia, cum îi făcea să sune, cum se uita dus la zimții și la pajurile lor strălucitoare. Atunci era fericit!… „Aceștia toți sunt ai mei! ” șoptea el, înecîndu-se de bucurie. Dar, fiindcă nu-i lac de bucurie fără un strop de venin, „Ah! De-aș putè să-i îndoiesc! » adăugea el suspinînd. Apoi se urca tot în vîrful degetelor precum se coborîse și, cînd ajungea sus, își mai arunca înc-o dată ochii spre gura beciului, unde-și știa comorile mistuite, și gîndea în sine: „Nu! Nu! ferească Dumnezeu… nu pot să-i cheltuiesc… Aș crede că-mi cheltuiesc însuși zilele vieții! ” Și cum sta el astfel în toate zilele și în toate nopțile cu gîndul pironit numai la păstratul și sporitul banilor, iată că i se înfățișă, un om bătrîn cu barba albă și lungă pănă la brîu, un fel de pusnic venit parcă de pe ceea lume (mare lucru să nu fi fost un năzdrăvan) și-i spuse în taină că pe cutare vîrf de deal, lîngă cutare tei, este o comoară îngropată de sute de ani, așa de bogată, încît lumina aurului, nemaiputînd sta înădușită în pămînt, a izbucnit într-o zi afară ca o pară de foc mare și naltă cît teiul de alăturea. Ochii zgîrcitului se aprinseră de poftă. — Și cine va cheltui cu săparea comorii? întrebă el. — Apoi de asta doar am venit la d-neata. Aur la aur trage, că eu unul n-am decît bătrînețele. — Dar, dacă nu voi găsi nimic, cum va rămîne cu cheltuiala făcută. — Atunci, ferească Dumnezeu, te voi argăți eu o lună de zile fără leafă, numai pe pîne și pe apă. — Fără pîne și fără apă… dacă-ți place! adause zgîrcitul răstit. — Fie și așa! răspunse moșneagul. A doua zi, în zori de ziuă; patru oameni săpau pe vîrful cel de deal, lîngă teiul arătat de moșneag; iar zgîrcitul sta pe malul gropii cu ochii ațintiți în jos, parcă ar fi von să pătrundă cu vederile pănă în măruntaiele pămîntului. Și săpau oamenii, săpau în sudoarea frunții; și groapa se făcea tot mai adîncă: de-un stînjin, de doi, de trei, cînd iată ca hîrlețul lucrătorilor atinse o piatră care răsuna a gol. — Aice e comoara!… gîndi zgîrcitul. Ieșiți, oameni buni, afară, să intru eu! Oamenii ieșiră pe scară afară; zgîrcitul se coborî înlăuntru și prinse cu hîrlețul să cerce sunetul pietrei și să o curățe de pămînt, doar va putè-o urni mai ușor din loc, cînd, deodată, piatra, mișcată ca de-o pîrghie, se ridică singură, și un pui de drac, nostim și mititel, ieși de sub dînsa într-o volbură de foc, și sări năprasnic în gîtul zgîrcitului sărutîndu-l și mulțămindu-i că l-a scăpat din închisoare. — De cinci mii de ani, din vremea potopului, zise drăcușorul, de cînd stau aice ghemuit cu genunchile la jură; și deasupra mea s-a adaus pămîntul pături peste paturi, și, de n-ai fi venit tu să-mi ridici piatra de pe piept, cine știe de nu mi-ar fi putrezit oasele aici de bătrînețe. Vorbind astfel, puiul cel de diavol întruna sărea și zburda de bucurie, și era hazliu, bată-l să-l bată, cu pielea lui cea neagră și lustruită parc-ar fi fost unsă cu smoală, cu aripioarele lui de liliac, și cu ochii, cei roși și isteți care parcă-ți gîceau gîndul. De n-ai fi știut că-i Ucigă-l crucea, ți-ar fi fost mai mare dragul să te uiți la el. — Haide să te duc la tata cel bătrîn, la Scaraoschi, îi zice drăcușorul; și drept mulțămită că m-ai scăpat, îți va da ce-i cere. Zgîrcitul, văzînd că în loc de comoară a dat peste Ducă-se pe pustii, dar că printr-însul poate tot atît de bine sa-și ajungă la scop, primi să-l întovărășească în iad, însă îi ceru mai întăi să jure pe coarnele lui de drac, că nu-i va face nici un neajuns, și că-l va aduce înapoi viu și sănătos în lumea cu soare. — Jur! răspunse acesta, întinzînd mîna cu evlavie. Nu sunt doar om, să răsplătesc cu rău binele ce mi-ai făcut. Negru-i dracul, dar tot nu-i așa de negru precum îl credeți voi! Atunci… întocmai cum ar ridica vulturul un pui de găină în aer, drăcușorul ridică în sus pe binefăcătorul său, îl puse călare după cap, întinse aripele și se înălță cu el în văzduh. Și merse, și merse pănă ce ajunse deasupra buricului pămîntului, unde se făcea o groapă ca o fîntînă părăsită, din care ieșea un miros greu de silitră și pucioasă. — De-acum intrăm în împărăția iadului, zise el; ține-te bine și nu te teme. Amîndoi prinseră, deci, să se coboare în cea groapă fioroasă care mergea drept în. jos, și, de ce se coborau, de ce lumina zilei se împuțina, păna ce de la o vreme se făcu mică ca o stea ce abia mai licura deasupra creștetului. Iată-i ajunși dinaintea unei porți mari de aramă, în care puiul de drac ciocăni de trei ori. Pe aice, zise el, au intrat Isus Cristos, Toderică, jucătorul de cărți, și Ivan Turbincă. Iar zgîrcitul asculta și se mira. S-a deschis, deci, poarta în două laturi scîrțîind în țîțîne și, după ce-au trecut călătorii, iarăș s-a închis; iar ei au, mers înainte, ș-au mers tot în jos spre adîncul pămîntului prin o pustietate neagră, luminată numai de fulgere și de fîntînile cu păcură arzătoare în care se scăldau sufletele păcătoșilor… Ș-au mers… ș-au mers… pănă ce-au dat de-o apă mlăștinoasă și urîtă, la malul căreia îi aștepta o luntre ș-un luntraș. — Gătește un gologan pentru luntraș! zise puiul de drac zgîrcitului. — Eu… un gologan! răspunse acesta înspăimîntat, acoperindu-și buzunarele cu mînile; pentru ce să dau luntrașului un gologan? — Ca să ne treacă dincolo… Nu știi că de aceea se pune morților totdeauna un gologan în palmă. — Nici mort nu voi face această cheltuială, da’ încă viu. N-am gologani de pierdut. Luntrașul m-a trece și degeaba, sau dacă nu, voi rămînè dincoace pe mal. — Ai uitat că mergem la tata Scaraoschi, să-ți răsplătească binele ce mi-ai făcut. — Ai dreptate, zău!… răspunse zgîrcitul, răzgîndindu-se. Apoi el scoase un gologan din buzunar, și, după ce-l privi cu drag pe amîndouă fețele ca pe un odor de la care trebuie să-și ieie ziua bună, îl dădu oftînd în mîna luntrașului; iar în mintea lui își zise: „E ban pus la dobîndă; cu peștele cel mic se prinde pe cel mare. ” Luntrașul prinse să vîslească și luntrea cu călătorii plecă pe apa mlăștinoasă spre malul celălalt. Ajunși dincolo, ei au luat-o înainte la picior… ș-au mers… s-au mers, că-i lungă și largă împărăția lui Scaraoschi, cu loc de ajuns să-ncapă toate sufletele păcătoșilor din lumea cu soare; și-n calea lor au întîlnit turme întregi de suflete pe care vîntul cel rău le biciuia și le-nvăluia; și au auzit feliurite limbi și graiuri și bocete și vaiete, încît părul bietului zgîrcit se ridica măciucă în vîrful capului. — Mult o să mai mergem așa? întrebă el pe puiul de drac. — Nu!… Ia cît colè… Un deal ș-o vale ș-o limbă de pădure. Și-au mai trecut într-adevăr un deal: era dealul osîndei, de pe vîrful căruia păcătoșii dădeau drumul la cîte-o stîncă de-a roata în vale, ș-apoi se coborau de o ridicau pe umeri pănă în vîrf, și iar îi dădeau drumul și așa necontenit în vecia veacurilor. Și-au mai trecut o vale: valea plîngerilor, în fundul căreia curgea un rîu adunat numai de lacrimi. Și-au mai trecut și o pădure, pădurea de foc, unde nenumărate suflete unse cu smoală pănă la brîu ardeau cum ar arde o pădure de brazi. Și, în sfîrșit, au ajuns dinaintea cetății lui Scaraoschi. — Ce face tata? întrebă drăcușorul pe portar. — Șede la masă, răspunse acesta. — Cu atît mai bine, îl vom găsi în chef bun. Într-o sală mare, afumată, cu bolți sprijinite pe coloane, ședea în capul mesei întunecimea-sa, marele Scaraoschi, negru ca un fund de ceaun, cu două coarne în frunte și cu toiagul împărăției în mînă. De o parte și de alta roată împrejur, ședeau fiii și fiicele lui, nepoții și nepoatele, strănepoții și strănepoatele: sumedenie de draci de toată mîna, de toată măsura, care de care mai negri și mai sluți. Iar la masă cine slujeau, cine schimbau tacîmurile, cine umpleau paharele cu vin, cine apărau mesenii de muște cu apărători de păun?… erau sufletele goale ale domnilor și domnițelor, ale crailor și crăieselor, ale împăraților și împărăteselor, ale mitropoliților, patriarhilor, a tot ce-a fost odinioară în lume mai mare și mai puternic peste popoare și peste oștiri. Și unde nu se lăfăia Scaraoschi văzîndu-se încunjurat de niște slugi așa de neam, care știau bine sluji, fiindcă și ele fusese odată bine slujite în viața pămîntească. — Poftă bună, tată!… strigă puiul de drac făcîndu-și loc cu coatele printre mulțimea slugilor, ca să ajungă mai aproape de el. — Ah! Tu ești, Michiduță!… Unde ai fost pănă acuma, și cine-i acest nemernic muritor care îndrăznește să calce în împărăția mea? Să vezi, tată! răspunse Michiduță cu aer smerit; știi atunci, cînd a fost potopul… atunci cînd am împoporat și noi iadul cu atîtea suflete. — Ei… bine? — Ei bine, atunci… Sfîntul Ilie cel care umblă cu căruța prin nouri, mînios, se vede, că i-am smomit o mulțime de suflete pe care ar fi dorit să le aibă în ceri, răpezi asupra mea o stîncă uriașă care mă prăbuși în pămînt, și pănă astăzi am stat ghemuit sub stîncă cu genunchile la gură, fără să mă pot învîrti nici în dreapta, nici în stînga: cînd, în sfîrșit, acest muritor, săpînd pămîntul ce s-a fost așezat pături peste pături deasupra stîncii, mă scăpă din închisoare… Da-i, tată, o răsplătire. — Tu ai scăpat pe Michiduță de sub stîncă? zise Scaraoschi, ațintindu-și ochii săi de jaratic asupra zgîrcitului. — Eu, întunecimea-voastră! răspunse zgîrcitul, plecîndu-se pănă la pămînt. — Și ce vrei de la mine?… adause el cam pe nas, așa cum au obicei cîteodată domnii să vorbească. — Bani!… întunecate împărate… și iar bani! Atunci Scaraoschi, care era ceva cam după-masă, nemaiputîndu-și stăpîni cheful, trînti un hohot de rîs, de se clătinară bolțile și temeliile iadului. — Da prost mai ești, omule! Mai că nu-mi vine a crede că tu ai scăpat pe Michiduță de sub stîncă. — Dă-i, tată, dă-i! mijloci Michiduță cu glas înduioșat. — Ce să-i dau, copile?… Da’ nu știi tu că eu n-am tarapanà aice în iad; că toți banii de pe pămînt sunt dinainte hotărîți la cine să se împartă și cîte cît anume?… Eu nu fac bani, ci iau de la unii și dau la alții, după împrejurări. — Atunci, ia de la toți și dă la mine, răspunse zgîrcitul. — Ești prea pofticios, băgă de samă stăpînul tartarului; aceasta n-o pot face; întăi, pentru că aș călca însumi cărțile mele împărătești prin care am prevăzut toate anume cum să fie de-acum pănă-ntr-o sută de ani; al doilea, pentru că de azi pănă-ntr-o sută de ani ar trebui să-mi închid porțile iadului și să nu mai am nici un cîștig de suflete în împărăția mea. — Pentru ce?… întrebă zgîrcitul nedumerit. — Pentru că banul duce pe om în ispită. Și dacă ți-aș da numai ție toate comorile din lume, te-aș cîștiga numai pe tine, ceea ce nu-mi e de ajuns. Cere, dar, altăceva!… — Tată, zise atunci Michiduță; n-ai să lași tu, cogemite împărat, pe acest om să se întoarcă cu mîna goală de la scaunul împărăției tale. Dăruiește-i măcar averea lui, acea care o are mistuită în beciul casei sale. — Cum să i-o dăruiesc?… Nu știi tu că acea avere e a lui Șloim sin Ițic? — Ce Șloim sin Ițic? zise zgîrcitul, deșteptîndu-se ca dintr-un vis. — Da! da! așa e scris în cartea neagră. Tu ai s-o vătăjești, s-o îngrijești și s-o sporești ca o slugă credincioasă și fără simbrie a lui Șloim sin Ițic; dar n-ai voie să pui mîna pe ea, să cheltuiești un ban măcar. Iar după ce-i muri, copiii tăi au s-o bată toată la talpe în cîțiva ani, și toată are să intre în punga lui Șloim sin Ițic. M-ai înțeles acuma? — Vai de mine și de mine!… strigă atunci zgîrcitul desperat… De asta m-am muncit eu o viață de om și am adunat o comoară întreagă de aur, tot galbeni unul și unul, frumoși, cu zimț, și drepți la cumpănă, ca să puie mîna pe ei un parhal de jidan!… Nu te-ndura, stăpîne, de mine și de bănișorii mei! — Fie-ți milă de dînsul, zise Michiduță, și dăruiește-i averea lui, pentru hatîrul meu! — Nu mi-e de alta, răspunse bătrînul Scaraoschi pe jumătate înduplecat, dar pierd sufletul lui Șloim sin Ițic. — N-aibi grijă, tată, îți voi aduce eu alți zece în loc. — Ei bine… hait!… zise Scaraoschi, a lui să fie; i-o dăruiesc pentru hatîrul tău. Atunci zgîrcitul, pătruns de bucurie, se închină pănă la pămînt, iar Scaraoschi, care se afla în momentele lui de mărinimie, îi dădu pe deasupra un pahar de vin, pe care zgîrcitul îl bău de dușcă în sănătatea întunecimii-sale: apoi, încălecînd pe umerii lui Michiduță, plecă cu întreită răpeziciune în sus spre lumea cu soare, și cît ai bate-n palme ajunse și descălecă la ușa casei sale. Cînd însă își aruncă el ochii înlăuntrul casei și-și văzu femeia desculță și ferfenițoasă, copiii, storși la față, goi și flămînzi, se simți cuprins de groază. — Da’ bine, femeie, se poate să umbli ruptă ca o cerșitoare și să ții copiii așa de rău?… Uite!… n-au nici cizme, nici haine pe dînșii… Ce însemnează aceasta? — Ce să fac, bărbate, de unde să le dau? — Din banii noștri, că doară-s drepți ai noștri. Pentru ce-i avem?… ca să ne uităm numai la dînșii și să perim de frig și de foame… Trimite îndată și cumpără tot ce trebuie pentru îmbrăcăminte și hrană… Na!… grăbește-te! Atunci el scoase din buzunar un pumn de bani și-i dădu nenumărați în mîna femeiei lui, care se uita cu mirare la dînsul, necrezîndu-și ochilor și auzului. Apoi puține zile după aceea, cînd își văzu el casa grijită, văruită și îmbrăcată cum sunt toate casele unde locuiesc oameni de omenie, cînd își văzu femeia și copiii veseli, gătiți cu haine nouă și curate, cum nu mai fusese niciodată, cînd văzu pe masa lui mîncăruri de-acele ce merg la inimă și aduc rumeneala-n față, el, zgîrcitul de odinioară, sta și se uita uimit în toate părțile, parcă-atunci pentru întăiaș dată înțelegea bucuria vieții; și nu se mai sătura de a-și privi și a-și dezmierda femeia și copiii, parc-atunci pentru întăiaș dată simțea în inima lui dragostea de soț și de tată. Și așa a trăit înainte, trai bun și fericit… cînd într-una din zile i se înfățișă iarăș moșneagul cel năzdrăvan cu barba albă pănă la brîu și-i zise: — Am venit să te argățesc o lună de zile, fără simbrie, fără pîne și fără apă… precum ne-a fost tocmeala. Iar fostul zgîrcit, căci acum nu-i mai putem zice altfel, în loc să-l ieie la argățit, îi dărui o pungă cu bani și-l pofti la masă, o masă îmbelșugată ca de domn, la care am fost și eu poftit; și după ce am mîncat bine și m-am săturat, am încălecat pe-o șea și v-am spus-o așa!


content:
O odaie de lucru cu o bibliotecă în fund. În mijloc, un biurou, lîngă care Tudor și Vintilă șed cîte pe un jilț față în față. În sobă arde focul. VINTILĂ: Să mă ierți, prietene, că te-am stingherit de la îndeletnicirile tale. Tu, om ales, poet cu vază, nu prea ai timp de pierdut cu noi profanii. Cu toate acestea, dacă nu mă vrei tu, te vreau eu, vorba lui Lăpușneanu, și, fiindcă pe tine nu te lasă demnitatea să te cobori (mă rog, să nu iei aceasta drept o ironie), să te cobori pănă la treptele de jos pe care umblă oamenii de rînd ca mine, de aceea sunt silit sa mă urc eu pănă la înălțimile tale, adică pe acel falnic Ρ amas unde te-ai așezat la taifasuri cu muzele. TUDOR (nedumerit): Nu cumva ai prins și tu la gărgăuni? VINTILĂ: Ce gărgăuni!… Ε boală curată, și… incurabilă. Am comis o novelă!… TUDOR: Asta-i grav de tot; merită o consultațiune. VINTILĂ: Tocmai de aceea am venit și eu la tine; întăi, pentru că te știu competent în materie de aiurări literare și îmi vei spune negreșit dacă novela mea merită să fie transmisa posterității sau ba; și al doilea, pentru că tu ești acela de la care m-am molipsit. TUDOR: Ei… na-ți-o bună! Ce sunt eu vinovat de nebuniile tale? VINTILĂ: Cum de nu?… Nenorocirea mea doar de la tine mi se trage. De cîte ori nu te pîndeam eu cînd, furișat de lumea cealaltă, te primblai singuratic și visător prin aleile umbroase, privind cînd în jos la lutul pămîntului, cînd împrejur la verzișul copacilor, cînd în sus în albastrul ceriului grămădind, măcinînd cugetări peste cugetări în morișca creierilor tăi. Apoi de cîte ori n-am auzit pe unii și pe alții zicînd: „Tudor e poet, ce-i drept e poet! ” De cîte ori n-am cetit prin gazete dări de samă despre scrierile tale, prin care îți făceau numele nemuritor. Ș-atunci mi-a venit și mie un fel de fum la cap. Mi-am zis: „Oare să fie într-adevăr așa de greu a scrie? Oare dac-aș cerca și eu? Ei!… Ce frumos să fii pus în rîndul literaților! Să te vezi tipărit, negru pe alb, și cetit de o mulțime de lume. Cine știe, mai tîrziu să fii chiar primit în sînul Academiei. O!… bine a zis cine a zis că cea mai înaltă și mai senină glorie e acea a scriitorilor. ” TUDOR (rîzînd): Da ești afumat de tot! VINTILĂ: Apoi nu-ți spun?… Așa într-o zi, cuprins de neastîmpăr, am luat cel mai frumos condei de os de fildeș ce-l aveam pe biurou, mi-am pus dinainte cea mai fină și mai lucie hîrtie ministerială, și am scris deasupra cu litere caligrafice „Novelă”. Mai încolo… pace!… Condeiul nu lua din loc. Aveam în minte o istorioară de la țară. Se înțelege că la țară se petrec idilele, nu în noroaiele tîrgurilor. Aveam, zic, un subiect prea interesant: o fată de țăran cuprinsă, care iubea pe un tînăr cimpoier sărac. Părinții ei se împotriveau… TUDOR: Pîră veche! VINTILĂ: Adică veche și nouă totodată, după cum e de meșter cel ce scrie, că adecă să știe întoarce lucrurile așa, ca din vechi să pară nouă. TUDOR: Ei, vezi asta-i!… VINTILĂ: Apoi da, negreșit. Ziceam, deci, că nu-mi ieșea un cuvînt din condei. În zadar mă primblam prin casă, mă uitam cu ochii și-n tavan, și-n podele, în zadar mă frecam pe frunte. Nimic nu venea nici în ruptul capului. Atunci, furios, am aruncat condeiul jos, zicînd: „Ducă-se la dracul! O să mă pomenesc într-o bună dimineață la Golia. Nu-i de mine meseria asta. ” Două săptămîni n-am mai pus mîna pe condeiul cel de fildeș. Crezi că m-am vindecat!… Vorbă să fie!… TUDOR: Așa-i cînd se leagă boala de om sănătos. Tocmai așa am pătimit și eu la început. Cîte file înnegrite și aruncate pe foc; cîte condeie stricate, cîtă năuceală de cap de-mi țiuiau urechile, pănă cînd, în sfîrșit, am ajuns să aștern ceva omenesc pe hîrtie. VINTILĂ: Vra să zică, și tu ai suferit ca mine? TUDOR: Bucățică ruptă. VINTILĂ (încurajat): Uite, și eu mă credeam atunci tîmp, cu capul bun de bătut șarampoi! Dar să vezi… mai pe urmă… istorioara cea de la țară, care mă urmărea întocmai ca amintirea unui vis frumos ce mi-ar fi rămas întipărit, mi se răspica din ce în ce mai limpede înaintea ochilor. Vedeam parcă aievea pe bietul cimpoier cum suspina după Ileana cea cu păr de aur, cum îi spunea focul inimii cîntîndu-i din cimpoi; cum, la rîndul ei, Ileana se zbuciuma între dragoste cătră dînsul și datoria cătră tată. Mă deprinsesem a-i avè de tovarăși, a le vorbi, a-i îngriji ca pe niște oaspeți vechi ai singurătății mele. Și erau frumoși amîndoi, rupți din soare, și anume meniți unul pentru altul. De la o vreme, fiindcă-i deosebeam așa de bine, încît, de aș fi fost pictor, aș fi putut să le fac portretul, am luat iarăș condeiul cel de fildeș. Nu degeaba icoana lor mi se înfățișează atît de lămurit în minte, îmi ziceam cu oarecare speranțe; se vede că o să iasă ceva. Vai, însă, și de astă dată, nimic! Orice înșiram pe hîrtie îmi părea sarbăd, prost, încît nu era chip să alcătuiesc o frază care să-mi placă. Frate, greu de-a începe!… TUDOR: Se înțelege! Acolo-i totul. La orice lucru începutu-i greu. Un autor mare a zis: că a începe este a sfîrși (aparte) și cu toate acestea numai eu știu cîte am lăsat neisprăvite. VINTILĂ: Văzînd așa, m-am descurajat din nou și m-am jurat să nu-mi mai bat capul cu asemene iznoave. N-am eu destule necazuri în viață; să-mi mai născocesc și altele din senin pentru niște ființi închipuite, cu care n-am nimic de a împărți! Dar se vede că aveam de-a împărți, de vreme ce nu mă slăbeau deloc; parcă erau umbrele unor creditori care mă amenințau cu jălbile; cu singura deosebire că, în loc să-mi ceară bani, îmi cereau milă, prietenie, sprijin cătră părinții cei neîndurați, și cîte și mai cîte. Poftim, să ai de a face și cu nălucele. Eu însă, ca mai ba să mă las ademenit. Într-o zi mă primblam prin aleea cea umbroasă prin care de atîtea ori ți-ai rătăcit și tu pașii. Fără voie m-am gîndit la tine, la darul tău cel mare cu care te-a înzestrat firea de a-ți descrie mișcările sufletești, și, cum mă primblam așa tăcut, luat de apa gîndurilor, într-un aer îmbălsămat, sub o boltă de verdeață plină de zîmbetele soarelui și de cîntecul paserilor, deodată parcă mi s-a ridicat o perdea de pe ochi și am început să văd lucrurile sub alte forme, cu alte culori mult mai încîntătoare decît acele reale. Astfel, verdeața copacilor, de frumoasă ce-mi părea, îmi intra în suflet; albastrul de sus parcă se desfăcea dinaintea mea, lăsîndu-mă să întrevăd minunile ceriului. Fiecare fir de iarbă căpăta viață, fiecare bulgăre căpăta grai; toate împrejurul meu respirau, luminau, zîmbeau, cîntau, iar această stranie manifestare de viață a lumei noi, ce mă împresura, era în așa de aproape legătură cu sufletul meu, încît nici o notă cît de Lainică din măreața simfonie nu rămînea nepercepută. O! desigur, o schimbare se făcuse în mine; căpătasem darul de a privi lucrurile mai adînc, în ființa lor de a doua. În miezul lumii reale vedeam acum lumea fantastică așa cum se înfățișează poeților. TUDOR (întinzîndu-i mîna): Dignus, dignus est intrare in nostro docto corpore! VINTILĂ (inspirat): Iar în freamătul cel de glasuri și de mișcări, în desfrîul cel de culori, un chip mi se arătă, izvorîtor de raze, care lucește mai viu și stăpînește firea încunjurătoare; e chipul blond al Ilenei din poveste. Așadar, tot ileana… oricînd și oriunde!… De astă dată ea ațintea asupră-mi o privire așa de magnetică, încît toate simțirile mele năzuiau spre dînsa. O emoțiune ciudată mă cuprindea; mi se părea că eu, Vintilă, nu mai exist, că m-am schimbat în tînărul cimpoier; căci vedeam prin ochii lui, sufeream de nenorocirile lui, căci, ca și dînsul, iubeam acum și eu pe Ileana. Iute mă întorsei acasă cu auzul plin de cîntece, cu ochii plini de frumoasa vedenie, cu inima plină de noua simțire; luai aprig condeiul cel de fildeș și începui să scriu. Condeiul luneca acum înfrigurat, parcă-l purta însăși mîna frumoasei zîne; și am scris, și am scris pe nerăsuflate caietul ce-l am aice. (Arată buzunarul unde-i caietul. În tot timpul cît Vintilă vorbește și gesticulează, Tudor îl ascultă cu atențiune imitîndu-i mișcările.) TUDOR: Bravo!, amice!… Acum poți să zici că ai pus piciorul în templul muzelor. Cînd cineva a putut să întrevadă lumea cea din dărăptul lumii reale, și să se uite pe sine în vălmășagul vieții într-atîta, încît să se identifice cu însuși creațiunile sale, acel om poate să zică ca e dintre cei aleși… Așadar, bine-ai venit între noi!… Însă trebuie să te prevestesc că în drumul ce ți-ai ales ai să-ți înspini adeseori picioarele… Eu, nu-i vorbă, mă bucur cînd văd în ceata noastră un lunatec mai mult; mă bucur ca vulpea din poveste care și-a rupt coada, căci nu-i mai proastă și mai nerăsplătită meserie decît acea de poet. Ce-i un poet?… Un om la care lumea se uită ca la urs; pe care nimene nu-l cetește, deși toți îl critică, un pierde-vară care umblă să strîngă luna în brațe, care se înamorează de-o slută și jură că-i Venus, un om, în sfîrșit, căruia îi șuieră vîntul prin creieri și prin pungă, și care dacă se întîmplă cîteodată să nu moară nebun, calic însă moare totdeauna. Dar ce să-ți mai stric inima! Boala fiind fără leac, să le lăsăm toate acestea la o parte, și să venim la opera ta. Scoate-ți, mă rog, manuscriptul și… să ascultăm Sfînta Evanghelie a lui Vintilă cetire!… VINTILĂ (emoționat): Înainte de a ceti, am să-ți destăinuiesc un lucru. Cît am fost în fierbințeala compunerii, mi se părea că ce scriu e frumos, admirabil, sublim. Mă miram de unde îmi izvorăsc atîtea idei. Eram sigur că o să îmbogățesc literatura c-un capd-operă… TUDOR (ironic): Mai e vorbă… Care tată își crede copilul slut?… VINTILĂ: Ei, iaca nu!… De atunci o schimbare s-a făcut în mine; după ce am isprăvit și recitit novela din cap în cap, mi s-a părut atît de rea, încît m-a apucat desperarea. Eram cît pe ce să o arunc în foc, ca să nu mai rămîie nici urmă de aiurările mele. Dar mi-am adus aminte de tine și m-am gîndit că e mai bine să te consult, înainte de a o da pradă flăcărilor. Oricum, patru ochi văd mai bine decît doi. Tu îmi ești prieten și mi-i spune drept. TUDOR: Modestie de autor!… Le știm noi toate aceste. N-ai cuvîntul, iubite!… Caietul să vorbească!… VINTILĂ (emoționat la culme, scoate caietul din buzunar și-l așează pe masă; apoi își șterge sudoarea de pe frunte, își lărgește cravata care parcă-l sugrumă, tușește, își drege glasul și începe): „La poalele Carpaților, într-un colț de țară uitat de lume, un mic rai pămîntesc, trăiește o fată de țăran… ” TUDOR (întrerupe): Un minut, frățioare!… Nu-i așa… Tu astăzi pentru prima oară pui piciorul în altarul muzelor și noi căpătăm un neofit. Prin urmare, ziua de astăzi fiind o zi ca aceea, trebuie să o cinstim și ție să-ți dăm botezul cuviincios (Sună clopoțelul. O slugă se înfățișează.) Adă două garafe cu Cotnar. (Aparte.) S-a mai dezgheța puțin băiatul că parcă înghite noduri. VINTILĂ (aparte): O fi mai indulgent după un pahar de Cotnar. (Sluga vine cu două garafe și două pahare și le așează dinaintea lor.) TUDOR (ciocnește cu Vintilă). În sănătatea ta și a Elenei care-ți aurește visurile! Și cu bine!… De acum, pace ție, cetitorule, să luăm aminte! VINTILĂ (reîncepe cu glas înecat): „La poalele Carpaților, într-un colț de țară uitat de lume, un mic rai pămîntesc, trăia odinioară o fată de țăran cu numele Ileana. Crescută la umbra brazilor, la răcoarea păraielor de munte, între ierunci și căprioare, ea se făcuse așa de frumoasă, că nu i se putea pune alăturea nici o fată din împrejurimi… TUDOR: N-o fi fost cumva Ileana Cosînzeana? VINTILĂ (surîzînd): Chiar ea nu, dar pe-aproape. (Continuă.) „Tatăl ei, om cuprins, vornic de sat, o purta în burangic și cu salbă de aur. Dar ce era strălucirea aurului pe lîngă acea a ochilor ei? Mulți pețitori veniseră, unii pentru frumuseța, alții pentru zestrea ei, însă Ileana îi respinse pe toți, nesimțindu-se atrasă de nici unul. Iată că într-o zi veni la casa ei un cimpoier din lume. ” TUDOR: Ah! ha!… Individul cu pricina. VINTILĂ (contrariat și apăsînd asupra cuvintelor): „Veni la casa ei un cimpoier din lume, un băietan neștiut din mamă, tată, care cînta așa de dulce și frumos, de-ți era mai mare dragul să-l asculți. Cînd Ileana voi să-i dea cîțiva bani drept mulțămită pentru cîntec, ochii lor se întîlniră, banii căzură jos și rămaseră acolo uitați, dar și ei se uitară pe sine, de mult ce s-au privit în ochi… ” TUDOR (întinzîndu-se leneș pe jilț și căscînd): Iacă pozna! VINTILĂ. „De atunci dusă a fost liniștea bietei Ilene. Gîndul ei rămas-a la necunoscutul cimpoier; ziua nu mai rîdea, noaptea nu mai dormea… ” TUDOR (închide ochii). VINTILĂ (observîndu-l): El doarme!… TUDOR (tresărind): Da’ de unde!… Cu ochii închiși ascult mai bine. Urmează!… VINTILĂ: „Ziua nu mai rîdea, noaptea nu mai dormea, și se topea sărmana pe picioare. Cimpoierul însă nu mai da pe la casa ei. Umbla rătăcind prin munți și prin codri, îngîna paserile, îngîna păraiele cu cimpoiul lui, dar la Ileana nu mai venea. ” TUDOR (tot cu ochii închiși): Bine!… bine!… VINTILĂ (îmbărbătat): „Oare nu știa el cît era de așteptat? Sau era un suflet rătăcitor, care nu se uită unde calcă și îndărăpt nu se întoarce. Într-o sară însă, pe la asfințit, pe cînd Ileana se urca pe poteca muntelui în sus, ca să-și ia ziua bună de la soarele ce se culca, deodată se întîlnește față-n față cu Vlad Cimpoierul, așa-l chema. ” TUDOR (tot cu ochii închiși): Îmi pare bine de cunoștință. VINTILĂ (aparte și contrariat): Asta-i critică? (Continuă.) „Întîlnirea a fost atît de neașteptată încît Ileana își pierdu cumpătul și rămase împietrită în loc. Atunci Vlad Cimpoierul îi cuprinse mijlocul… ” TUDOR (horăiește). VINTILĂ: Dar el doarme!… (Se oprește un moment, apoi continuă.) „Atunci Vlad Cimpoierul îi cuprinse mijlocul și, fără să-i zică un cuvînt, o sărută atît de lung și cu atîta înfocare încît… ” TUDOR (horăiește mai tare). VINTILĂ (desperat se ridică în picioare): Dar asta-i grozav!… Neauzit!… Doarme ca un butuc și horăiește ca o locomotivă… Iată întipărirea ce i-a făcut opera mea nemuritoare! (Se plimbă agitat prin odaie.) Și eu nemernicul care credeam că suferințele Ilenei o să-l intereseze… eu care m-am măgulit un moment că am vocațiune de autor… O! iluzii, iluzii, ce iute v-ați risipit!… Adio, Parnas!… Adio, muze!… Păcat numai de atîta muncă pierdută fără folos! (Se uită lung la Tudor care horăiește intermitent.) Și doarme, mă rog, ca la miezul nopții; poți să-i dai cu tunul la ureche! (Răzgîndindu-se.) Ei… mai bine așa!… Încaltea să-mi iau o nădejde, decît să încurc și eu lumea ca atîția alți nechemați, ale căror scrieri le gustă numai șoarecii. (Se apropie de biurou și ia manuscriptul în mînă.) Haide!… Curaj!… (Se duce spre joc.) Mergi în brațele vecinicei uitări, tu cap-de-operă cu efect narcotic!… N-ai drept să trăiești într-o lume unde ți-ai făcut o intrare atît de… strălucită! (Dar în momentul cînd vrea să arunce manuscriptul pe foc, îl apucă o criză de nervi pe care abia o poate stăpîni, apoi răpede se întoarce spre Tudor care horăiește, face un gest de milă și cu ton hotărît urmează.) Ai-da-de!… Ce nebunie!… El critic!… Auziți, mă rog!… (Rîde cu hohot.) Se vede că s-a cam greșit cu Cotnarul. Ș-apoi aceștia sunt niște invidioși!… Ferească sfîntul!… (Ridică manuscriptul în sus, voios.) Tu, drag copil al închipuirii mele, mîni vei vedea lumina tiparului!


content:
— Știi una, măi femeie? zise Pîrvu, înjugînd boii la car. — Oi ști, dacă mi-i spune, răspunse femeia. — Boii noștri sunt bătrîni, abia mai pot roade colțul ierbei; merg în scădere. M-am gîndit să-i vînd și cu parte din banii ce-oi prinde pe dînșii să cumpăr o păreche de juncanași tineri; iar cealaltă parte s-o păstrăm pentru gospodăria noastră; bani albi pentru zile negre. Ce zici și tu? — Știu și eu? — Cum așa? N-ai nici o socotință în capul tău? Bine-i să-i vînd, ori nu-i bine? — Bine, dac-a vrea Dumnezeu. — Ce fel: dac-a vrea Dumnezeu? Ce are să se amestece Dumnezeu la vînzarea boilor noștri? — Iaca are. — Măi femeie, nu fi și tu forfăcătură? Suntem noi stăpîni pe boi sau nu? Avem dreptul să-i vindem sau n-avem? Răspunde! — Suntem stăpîni, ș-avem dreptul, dac-a vrea Dumnezeu. — O ții una și bună dac-a vrea Dumnezeu. Adică să fie numaidecît pe-a ta. Așa mi se cade, dacă cer sfat de la un cap de muiere care nu știe s-încurce două paie. Hăis, Prier, cea, Zorilă, zise el boilor răstit, învîrtind deasupra lor o vărguță de alun și urcîndu-se în car. Mă duc să-mi vînd boii la tîrg. Să ne vedem sănătoși peste trei zile! — Ne-om vedea, dac-a vrea Dumnezeu. — Apoi nu spun eu ca femeia îndărăpnică te scoate din sărite? Iaca, zău, poți cădè într-un păcat așa pe nemîncate, atîta te cihăiește cu gura… Hăis, Prier, cea, Zorilă! Pîrvu ajunse la tîrg. Acolo, mare înghesuială și tămbălău, de nu puteai răzbate cu sufletul. Toate prăvăliile de pe strade, încărcate cu marfă nouă de Brașov, Lipsea și Țarigrad. Numai bani să fi avut cineva. Cîmpul vitelor, cît cuprindeai cu ochii roată împrejur, ticsit cu boi, cai, oi trasuri și căruțe de toate soiurile, de toate prețurile. Apoi hamurării, olării, sticlării, locante la fiecare pas; și o învălmășală, și o fertură de norod, și strigăte de telali, și pocnete de bici, și nechezuri de cai, încît bietul Pîrvu nu mai știa pe ce lume se găsește. El își desjugă boii în iarmaroc, le așternu o sarcină de fîn dinainte și, așezîndu-se în car cam într-un cot; se puse pe așteptat mușterei. Se rotiră împrejurul lui doi-trei ovrei cu mînile în buzunare, foarte fuduli, care, cînd auziră de prețul boilor, dădură din umere și plecară, dar și Pîrvu nu era mai puțin fudul. Cu cît mușteriii îi desprețuiau marfa, cu atît el o urca mai sus. Venea de pildă un perciunat și întreba: — Bade, bade! Chite purale boii? — Treizeci de galbeni zimți și fără bortă, răspundea el hotărît. — Treizeci de galbăni pentru cine întreabă, dar pentru cine cumpără? — Aista-i prețul, cui îi place; cui nu, iaca drumul. Așa se petrecu ziua în ciocniri de cuvinte, în tîrguieli fără ispravă; iar pe la întunecate, Pîrvu, ostenit de atîtea vorbe de clacă, se culcă în car ca toți vînzătorii de boi ce se aflau în iarmaroc. Cînd se deșteptă a doua zi… ce să vază?: boii nicăiurea. Dă în sus, dă în jos; aleargă, Pîrvule, pe la prefect, subprefect, polițai, primar… închină-te, Pîrvule, pe la toate icoanele… boii intraseră în pămînt. În sfîrșit, după trei zile de căutare, Pîrvu, care-și cheltuise acum și paraua de nafură, găsi boii într-o pădure, hămesiți de foame, furați de-un cinstit negustor scăpat de curînd din temniță, și care aștepta numai noaptea să-i treacă peste hotar. Cînd își aduse Pîrvu boii de funie în iarmaroc, îi clătina vîntul de slabi ce erau, iar lui i se părea că-i are de dar, întru atîta pierduse nădejdea de a-i mai găsi. El îi dădu în jumătate de preț, fiindcă era acum pe la spartul tîrgului și boii perduseră din fața lor. Dar erau bani buni și aceia, luați ca din drum, căci puțin a lipsit să rărnîie Pîrvu și fără boi și fără bani. După ce a bătut palma cu negustorul și a numărat zimții unul cite unul, punîndu-i la brîu, într-o pungă de piele cu baiere, Pîrvu voi să plece acasă; dar, nefiind mult pănă-n sară și temîndu-se să nu înnopteze pe drum, se hotărî sa rămîie pănă a doua zi. Atras, deci, de o sluțenie de maimuță ce sta în vîrful unui par și de un paiaț uns cu făină pe obraz, care bătea doba din răsputeri la ușa unui cort, chemînd norodul să vază „minunea minunilor”, „copilul zburător”, „calul năzdrăvan” și „omul care înghite iartagane”, Pîrvu dădu cincizeci de bani și intră la comedie. Toate au fost cum au fost: minunății nemțești, nu altceva: treceri prin cerc, frînturi de șele, iartagane înghițite, șoareci înhămați, dar năzdrăvăniile calului le-au întrecut pe toate. Mă rog! Cum a ieșit calul de după perdea, s-a plecat în genunchi în fața publicului în chip de „bine v-am găsit sănătoși”. Apoi, punîndu-i-se ceasornicul dinainte, a arătat ceasurile fără greș, bătînd de atîtea ori cu copita în pămînt cîte ceasuri erau, și, la întrebarea ce-i place mai bine: biciul sau grăunțele? a răspuns la bici scuturînd din cap, adică nu, și la grăunțe plecînd din cap, adică da. Iar cînd paiațul îl întrebă: — Ia sama, murgule, și-mi spune cine din toată lumea adunată aici e mai bețiv? calul se așternu pe fugă, făcu cîteva roți împrejur, se opri dinaintea unui om, îl mirosi, apoi fugi mai departe; mirosi pe un altul și iar fugi, dar cînd ajunse dinaintea lui Pîrvu, pîrdalnica de vită stătu pe loc și începu să bată din picioare. — Nu cumva o fi aista? întrebă paiațul. Calul dădu din cap și necheză. Nici că mai încăpea vorbă, „aista-i”, răspunse calul în limba lui, așa ca să-l înțeleagă și copiii. Rîdea lumea cu chef, rîdea și Pîrvu, apoi cu toții ieșiră mulțumiți pentru cei cincizeci de bani dați la intrare. — Ascultă, Pîrvule, îi zise o cunoștință de-a lui din iarmaroc, vita cea de cal o fi spus sau nu adevărat, dar știu și eu una adevărată. — Ce? — N-ai dat adalmaș pentru vînzarea boilor. — Bine zici, adause un al doilea, asta nu-i cu cale între gospodari cinstiți. Pîrvu stătu un moment pe gînduri; pierduse jumătate de preț la vînzare, mai cheltuise din pungă cu căutarea boilor, mai dăduse cincizeci de bani la comedie… ei… ce mai [la] deal la vale? Unde merge mia, meargă și suta! — Hai la adalmaș. Plin de chef intră Pîrvu cu tovarășii săi într-o crîșmă, și acolo: „ține, hine, na, cumătre! ”, se prelungi adălmașul pănă ce ochii lui Pîrvu se painjiniră de vedeau ca prin ciur. Încă două, trei pahare și Pîrvu, vîjîit cu desăvîrșire, căzu sub masă, spre îndeplinirea proorociei calului. Mai zi că nu sunt și dobitoace năzdrăvane! A doua zi Pîrvu se deșteptă cu capul înfierbîntat și cu ochii grei, în arestul poliției. Căută la brîu; dar găsește, dacă ai ce!… Banii își căutaseră și ei de drum cu punga cea cu baiere dimpreună. Asta a fost o adevărată pacoste. Pîrvu alergă iar la toate fețele cîrmuirii, se închină iar la toate icoanele, lăcrămînd după punga lui, însă banii, mai șireți decît boii, știură să se ascundă mai bine. După trei zile de zadarnică căutare, Pîrvu fu silit să-și vînză și carul pentru a-și plăti datoriile la casa unde găzduise și se întoarse acasă pe jos, prin colbul drumului, pleoștit ca vai de el, gîndind… adică negîndind nimic; ce era să se trudească a gîndi la lucruri ce nu se mai puteau întoarce! — Cine-i acolo? strigă femeia lui Pîrvu, auzind în puterea nopții o bătaie în ușă. — Eu, bărbatu-tău, dac-a vrea Dumnezeu! răspunse bietul om pocăit.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] Era în Săptămâna Patimilor. Soarele apusese și umbrele nopții se întindeau asupra Iașului. Numai vârful Hlincei și al Cetățuiei străluceau încă de cele din urmă raze murinde ale asfințitului. Clopotul din turnul Trei-Ierarhilor chema credincioșii la rugăciunea de noapte, umplând aerul cu vocea sa de aramă. Un mare zgomot de cai și arme se auzea înspre Curtea domnească, și iată că pe porțile cele mari ale curții, deschise în două laturi, se vede înaintând în sunetul trâmbițelor și a tobelor o ceată de călăreți în fruntea căreia mergea la pas pe un cal alb asturcan domnul Vasile Lupul. El purta gugiumană pe cap, pe umere o manta albă cu guler de samur, în picioare ciubote lungi și la brâu o sabie bătută în pietre scumpe. Fruntea sa era împresurată de gânduri, aureolă obicinuită a domnilor buni, căci Vasile Lupul era dintre acei domni rari care urau birurile, iubeau dreptatea, și erau totdeauna încinși de grija țării, așa zic cronicarii bătrâni. După dânsul veneau călări în haine strălucitoare vistiernicul Buhuș, Savin hatmanul, vornicul Patrașcu, spatarul Ciugolea, și alți mulți boieri curteni, toți răi la harță și buni la sfaturi. Apoi se vedea înaintând o caretă mare, cu capul de zimbru zugrăvit pe obloane, trasă de patru cai negri arăpești, înlăuntrul căreia ședea, la dreapta, doamna țării, soția lui Vasile Lupul, și la stânga, domnița Ruxandra, fiica sa. Dacă în mersul alaiului toate capetele se descopereau și se plecau dinaintea măririi lui Vasile Lupul, și mai adânc se plecau ele dinaintea frumuseții domniței Ruxandra, căci niciodată floare mai mândră, mai aleasă, n-a împodobit valea dunăreană. Ea era albă și senină ca zorile dimineței. Auriul părului, veselia zâmbetului, dulceața ochilor izvorau din chipul ei fecioresc, întocmai ca un râu de raze ce înconjoară numai fruntea îngerilor. Vestea despre frumusețea ei merse departe, peste hotarele țării, și mulți magnați poloni, unguri și germani venise la Curtea Moldovei spre a-i cere mâna, însă nici unul nu avu fericirea să atragă privirile ei. Careta cu doamnele înainta încet spre Trei Ierarhi; în urma ei venea o ceată de oșteni călări, dorobanți, panduri, plăieși, călărași, din mijlocul cărora se înălța steagul țării, martur glorios de vitejiile lor. Toate ușile și ferestrele se deschideau înaintea alaiului domnesc și de prin toate se întindeau covoare și se aruncau flori. Ajuns în curtea bisericii, domnul descălecă, și la ușă fu întâmpinat de norod și de mitropolitul țării cu crucea în mâini. El sărută crucea, spuse norodului un cuvânt bun, apoi intră în biserică și se așeză în strana domnească, care era mai înaltă decât celelalte, lucrată în săpături poleite și împodobită cu armele țării. Doamna se puse din a dreapta lui, iar lângă treptele stranei domnești stătea în picioare domnița Ruxandra, ca un înger de pază, cu o carte de rugăciuni în mâni. Mitropolitul începu slujba divină; bolta Trei Ierarhilor răsuna de cântări; frunțile credincioșilor erau plecate spre pământ, când, deodată, întocmai ca o nălucă venită nu se știe cum și de unde, apăru dinaintea domniței Ruxandra un necunoscut, care, dându-i o ramură verde, îi zise: Acela căruia cerul te-a menit, îți hărăzește acest semn al iubirii sale și jură a te avea de soție sau a muri. Domnița, care luase instinctiv ramura din mâna străinului, crezu că aude răsunând în urechea ei glasul înfricoșat al destinului, și, ridicând un moment privirea pe necunoscuta figură, văzu sub genele-i posomorâte scânteind mii de flăcări, pornite dintr-un suflet neîmpăcat. Niciodată fulger din ceri n-a produs în lume mai multă zguduire decât acești doi ochi pe inima domniței. În lumina lor, întocmai ca în două oglinzi, ea întrevăzu soarta ei înlănțuită de a sa; i se păru că întreaga-i ființă, contopită cu a lui, se pierde în întunericul nemărginit. Ea simți amețeala ce simte porumbelul când se vede răpit de vultur și purtat în gheare deasupra prăpăstiilor. Acest om sămăna a fi însuși diavolul ieșit din temeliile bisericii. Fruntea sa era încrețită și amenințătoare; nările sale se băteau la fiecare răsuflare; pe buzele sale era semnul cruzimei și al îndrăznelii, dar ce avea el mai înfricoșat erau ochii săi încruntați, în fundul cărora părea că se luptă o furtună de patimi. Un fior trecu prin inimile tuturor la vederea acestei arătări omenești. Nimeni nu cuteza să sufle. Numai domnul, păstrându-și sângele rece ca în zilele de bătălie, porunci hatmanului să puie mâna pe obraznicul care îndrăznise să se apropie de domniță. În același moment însă, întocmai ca scânteia ce se pierde în vânt, străinul dispăru. Altarul, pridvorul, clopotnița fură cercetate; curtea bisericii, chiliile, pivnițele, răscolite. Străinul era negăsit, nevăzut. Femeile și copiii înspăimântați își făceau cruce, scuipând asupra diavolului, bătrânii ziceau că e semnul unei ispite dumnezeiești, ostașii buimaci loveau cu sabia zidurile și pământul care răspundeau a deșert, iar domnul în mânie grăi hatmanului: — Tu, hatmane Savin, și tu, vistiernice, și tu, vornice, și voi toți, oameni de oaste și de muncă, martori ați fost că în Vinerea sfântă, în casa lui Dumnezeu și în fața voastră, un păgân a cutezat să ridice ochii asupra fiicei mele. Îndată să se înșire pe toate cărările, de-a lungul și de-a latul țării, cârduri de arcași și pușcași, de pedeștri și călări, să-l caute și să mi-l aducă viu, sau mort. În zadar însă arcașii și pușcașii, călăreții și pedeștrii înșirară drumurile, cutreierară pădurile, șesurile, munții și văile, păgânul nu lăsase nici urmă după el. Toți se întoarseră acasă încredințați că l-a înghițit pământul; numai povestea despre dânsul rămase la vetrele ostașilor. II [ modifică ] Cine se zărește colo în depărtare, călare pe un cal negru, dar alb de spume, tăind în două apele Nistrului? Numai nările calului se văd uneori de printre valuri, însă pe nări el scoate suflet puternic care preface apa în stropi. Călărețul, înfipt în șea, se vede și el numai de la brâu în sus; el ține frâul cu mâna sigură, și fruntea sa nu se amețește de luciul amăgitor al undelor. Iată-l ajuns dincolo, pe mal; calul se scutură de apă, iar călărețul îi dezmiardă coama. Nu era însă sfârșit periculul pentru călător, căci dincolo de Nistru se întindea și mai fioros pustiul ca o a doua apă nesfârșită, care la răsărit se unea cu ceriul. Călărețul însă, îndrăzneț ca și când ar fi el stăpânul pustiului, luă șesul de-a curmezișul, fără drum, nici cărare, și mergea împotriva vântului care șuiera în urechile lui. Sosi noaptea care învăli pământul cu mantaua sa cernită și o tăcere adâncă se făcu într-un întuneric și mai adânc. Nici o lumină, nici o șoaptă; numai scânteile ce ieșeau din copitele calului se vedeau din când în când, numai tropotul lui se auzea răsunând sec pe prundiș. Ceriul era acoperit; ici-colea câte o stea singuratecă se ivea la încheieturile nourilor și părea că întreabă sfiicioasă pe călător pe unde merge; apoi, uimită de sumeția lui și de tăcerea nopții, își ascundea iarăși fața sub umedu-i văl. Sosi miezul nopții și iată că de la un colț al pustiului despre apus se auzi un răcnet ascuțit și lung care se preumbla de-a lungul pământului, clocotind lugubru ca un duh de blăstăm, și nu bine apucase acest răcnet să se stângă, că un al doilea, și mai ascuțit, și mai înfiorător, se auzi spre răsărit. S-ar fi zis că pustiul, trezindu-se din somn, se îngâna singur pe dânsul. Și un al treilea, și un al patrulea răspunseră în miazăzi și în miazănoapte, până când aceste răcnete se împreunară într-un concert îngrozitor de care și ceriul și pământul păreau înspăimântați. Atunci călărețul se opri un moment, descălecă, strânse chingile la șea, cercetă cremenele la pistoale, încălecă și plecă iarăși ca vântul și ca gândul. Mergea întocmai ca o fantasmă, tăind întunericul, despicând vântul, încrucișând urletele, când deodată zări înaintea sa două lumini ațintite asupra lui ca ochii iadului și o duhoare ferbinte îi lovi obrazul. Calul sforăi din nări, dar nu dădu îndărăpt; călărețul scoase cu liniște un pistol de la brâu și detună între cei doi cărbuni aprinși. În geamăt înăbușit, o frământătură prin petre și nisip, un clănțănit de dinți se auzi, și apoi nu se mai auzi nimic. Atunci el înfipse pintenii în coastele fugarului care plecă ca săgeata zburând peste dihănii, iar acestea, de câte ori în turbăciunea lor se prea apropiau de călăreț, întâlneau gloanțele lui și copitele fugarului. Până-n ziuă se prelungi grozava luptă cu turma lupilor flămânzi ce goneau prada cu spume la gură, când, în fine, renunțând la biruință, se împrăștiară în nesfârșitul stepelor, lăsând în urmă-le un lung șir de cadavre. Încă trei zile și încă trei nopți merse călărețul pe șesuri întinse, adăpându-și calul la părăiele ce izvorau la mari distanțe de sub nisipuri și hrănindu-l cu ierburi de sub petre; și în calea lui se călăuzea de paserile zburătoare, de luceafărul zilei, de stelele de noapte, asculta pământul, întreba văzduhul, și niciodată nu rătăcea. În sfârșit, el ajunse la malul Donului, pe șesul căruia se întindea o mare tabără de oșteni. Abia trecuse printre cele dintâi corturi și vestea despre sosirea lui se răspândi pretutindene. Toți din toate părțile alergau înaintea lui, dând semne de cea mai mare bucurie. — Bine-ai venit, Timuș, fiul lui Bogdan! strigară cu toții. Tu ne lipseai, și noi rătăceam ca turma fără călăuz. — Călăuzul vostru este Dumnezeu, și eu ascult porunca lui. — Și care este porunca lui? — Auzit-ați voi de o țară depărtată, țara Moldovei, cu fânațe înflorite, cu lanuri mari de pâne, cu ape dulci, cu codri umbroși. Acolo trebuie să mergem, să nuntim sau să războim! — Să mergem! — Acolo este fiica domnului, o frumuseță precum n-a înveselit încă pământul, n-a dezmierdat încă ochi omenești. Acea fiică îmi trebuie mie de soție și vouă de stăpână. — Să mergem! — Grijiți armele, înhamați caii, luați merinde, căci calea e lungă, dar răsplata frumoasă! Să luăm domnița sau țara Moldovei! — Vom lua domnița, strigară cu toții, învârtind ca niște trestii sulițele între degete, și, dacă nu-ți va ajunge, vom lua și țara Moldovei. Acest străin cu numele Timuș era șeful cazacilor. Înzestrat de un curaj neînvins și stăpân pe un popor aprig și iubitor de războaie, el purta spaima în țările vecine. Regele Poloniei de mai multe ori închinase steagul dinaintea oardelor sale, plătindu-și umilința cu taleri numeroși, și moscalii, strâmtorați în hotarele lor, lăsară toate câmpiile Ucrainei, Crimeei, Bugeacului în voia lui Timuș. Cazacii îl ascultau ca pe un Dumnezeu; și, în adevăr, că dintre toți el era cel mai bun călăreț, cel mai ghibaci pușcaș, cel mai ascuțit la minte și mai oțelit la inimă. Faima îl boteză cu numele de viteaz. La vocea lui Timuș, care răsună ca tunetul în văile Donului, oastea lui se pregăti de război, și, însetată de aur și de sânge, porni spre Moldova ca un roi grozav de lăcuste. III [ modifică ] Dacă răsăritul avea pe Timuș de stăpân, și apusul avea eroul său, însă acesta se deosebea de cel dintâi prin o figură gingașă de FătFrumos. El era polon și se numea Coribut. Nobil, bogat, june și înflăcărat, el culese multe izbânzi în câmpul războaielor și mai multe în câmpul amorului. Și unele și altele umplură lumea cu numele lui. Lucruri mari se povesteau de dânsul. Se zicea între altele că el avea o pavază fărmecată, primită moștenire de la străbuni, că un înger îi sfințise sabia, că un drac era ascuns în calul său și că de aceea în bătălii plumbul și oțelul nu se lipeau de trupul lui; se mai zicea că domnițele, crăiesele și împărătesele, când îl vedeau, nu-și puteau lua ochii de pe el, așa era de frumos în hainele sale de oștean călare pe calul fărmecat. Coribut auzise de domnița Ruxandra și hotărî să o ceară de soție. Însă el nu vroi să se arăte sub strălucirea numelui său, sigur fiind de-o prea ușoară izbândă; de aceea el luă un nume străin, se îmbrăcă în haine simple de călător, și sosi la Curtea lui Vasile Vodă amestecat în ceata unui polon cu numele Calinowschi, care venea ca sol din partea regelui Poloniei. El vroia să învingă inima fecioreasă a domniței numai prin puterea frumuseței și a amorului său. Domnița Ruxandra îl văzu, îl deosebi dintre toți, dar rămase răce. Toată ființa ei era zdruncinată din ziua în care văzuse pe străinul cu ramura verde. Vorbele amoroase ale junelui polon răsunau gol în urechile ei, și, ostenită de a-l întâlni mereu în cale-i, ea căuta chipuri de a-l încunjura. Într-una din zile ea îi zise: — Cunoști pe Coribut? — Negreșit îl cunosc. — Și eu îl cunosc, adaose ea, l-am văzut, l-am ghicit!... Coribut nu știu ce să răspunză: tot sângele îi biciui fața. — Dar l-am gâcit, căci un suflet ales ca a lui nu se poate ascunde sub haine de rând. Coribut era gata să se arunce la picioarele ei. — O, ce figură are el! Parcă-l văd și acuma dinaintea mea, amenințător ca ceriul în tunete. Coribut nu răspunse nimic; un fior rece îi cutremură tot trupul. — Și cine putea să fie altul decât Coribut, străinul care mi-a dat ramura verde? — Ramura verde? — Da! Ramura verde pe care o păstrez și acuma, căci nu știu ce mă face să nu pot uita nici acuma spaima ce simții în acel moment. La aceste cuvinte, Coribut fu atins ca de un fulger. El înțelese că de acum înainte s-a sfârșit cu amorul său și că, din toate fericirile ce visase, nu-i rămase nici măcar dreptul de a spera. Dar, mai crudă decât însuși pierderea speranței, era umilința de a vedea că rivalul său purta în închipuirea domniței aureola numelui său. Tot sângele strămoșilor lui se revoltă în el. Ce feli? unui necunoscut i-a fost de-ajuns o clipă de întrevedere pentru ca să răpească inima domniței, și eu, Coribut, adevăratul Coribut, gândea el, să mă văd după atâta timp de ședere la Curtea Moldovei respins cu însuși numele meu!... De astă dată lovirea atinse direct mândria sa polonă. A fost un moment în care Coribut era cât pe ce să se descopere ei, însă, făcând asupra-și silințe, el se opri. Și oare cu numele meu, își zise el, robit-a străinul pe domnița, el care n-a spus din ce părinți și țară este?... Nu!... Ce face numele când îl poartă un nevrednic? E ca haina frumoasă pe un trup urât. Dar eu cu un alt nume nu mai sunt nimic?... Nu mai sunt vrednic să sărut nici urmele picioarelor unei femei?... Numele m-a făcut pe mine mare sau eu pe dânsul?... A! oricine ar fi acest nou Coribut care s-a furișat în inima domniței, jur pe umbra strămoșilor mei că-mi va plăti cu viața cutezanța de a se face deopotrivă cu mine Din acea zi Coribut încetă de a mai vorbi domniței cuvinte de amor, încredințat fiind că ea iubește pe un altul, iar domnița, mulțămită că a scăpat de prigonirile lui, frământa în mintea ei gânduri secrete ce nu mai avusese pănă atuncea și care o duceau la melancolie. A iubi era ceva necunoscut pentru dânsa; singură ideea o spăria, și negreșit că trebuie să fie spărioasă, pentru o inimă tânără, această simțire puternică care se anunță ca începuturile furtunei. Ziua, fugind de Curtea domnească unde era prea mult vuiet, ea rătăcea singuratică în aleele întunecoase ale grădinei și acolo asculta cu drag ciripitul păserilor ce se jucau prin crengi, urmărea zborul flutirilor, privea cu ațintire la verdeața ierbei și, când auzea vreun pas omenesc, tresărea, ca și când ar fi surprins-o săvârșind vreo faptă rea. Ea purta în inima ei o taină, o comoară ascunsă, pe care n-ar fi destăinuit-o oamenilor cu prețul vieții, dar care era prea grea, pentru a nu o spune vântului și florilor. Noaptea, pănă a nu adormi, ea cugeta la mii de lucruri fără șir, precum la stele, la războaiele părintelui ei, la furtunele de pe mare, la stafii și, în fine, la străinul cu ramura verde. Dar ce idee?... Un străin ieșit din fundul pământului, cu o figură posomorâtă ca zilele înnourate, putea să atingă inima de înger a junei domnițe?... Nu!... Negreșit, nu!... Ea se înroșea numai gândind la una ca aceasta și, de frică, închidea ochii, spre a nu-l mai vedea. Dar... cu ochii închiși îl vedea și mai bine. Figura îndărăpnică și nedespărțită tovărășiță a căpătâiului ei de noapte lua fel de fel de forme fantastice în închipuirea ei, până când, ostenită de a o alunga, domnița adormea surâzându-i. Cine ar fi socotit că asemene înfrățire de inimă s-ar fi putut întâmpla în așa scurt timp între Ruxandra și Timuș, între dulce și aspru, între frumos și urât, între ceri și iad? Astfel trăia domnița de la vederea străinului, singuratică, gânditoare și cuprinsă de un dor neînțeles, care s-ar fi prefăcut în suferințe, dacă n-ar fi fost ades răcorit de roua lacrimilor, căci lacrimile izvorăsc din dor, spre a-l alina, când iată că într-una din zile la Curtea domnească sosi un cazac călare pe un cal negru înspumat, cu o scrisoare de peste Don. De grăbit ce era cazacul, el intră la domn acoperit cum era cu colbul de pe drum, și-i dădu scrisoarea, care zicea: Prealuminate voievod, domn țării Moldovei, de la plaiuri pănă la mare! Eu, Timuș, fiul lui Bogdan Hmelnițki, singur stăpân pe șesurile Ucrainei și ale Donului, de a cărui poruncă ascultă 50.000 suflete de voinici încălecați pe cai sălbateci și înarmați cu biciuri plumbuite în mâna stângă și cu suliți lungi de 18 picioare în mâna dreaptă, robit de frumusețea fiicei tale Ruxandra,cer mâna ei de la tine. Oastea mea așteaptă pe malul stâng al Nistrului, să treacă ca nuntași sau ca dușmani pe pământul măriei-tale. O mare jale căzu pe curtea lui Vasile Vodă la primirea acestei scrisori. Se știa cine e Timuș și oastea lui. Războiul cu el era război de pustiire. Domnul chemă pe fiica sa și-i zise: — Pe țărmurile Donului trăiește un om jumătate sălbatic, cu numele Timuș. Hrana lui e sângele, bucuria lui e prada. Poporul său n-a învățat să brăzduiască pământul, ci rătăcește prin pustiuri, adăpostit sub corturi, și trăiește din munca altor neamuri. Voiești tu să-l iei de soț? — Care este voia ta, părinte? — Voia mea nu este. — Atunci mă supun ție. Domnul își simți inima ușoară și dădu în țară veste de război, iar domnița își simți inima grea și începu să plângă. Chemarea la război, trâmbițată prin mii de guri, se preumbla de la un capăt al țării pănă la celălalt ca un vânt de gheață și, la glasul ei, cete numeroase de oameni, părăsindu-și vatra și familia, plecară de prin târguri, de prin sate, de prin munți, cu sineața pe umere și cu merinde în traistă. Ei cântau din frunze de răsunau văile și codrii, căci mergeau cu sete de vitejie și cu dor de acasă. Patruzeci de mii de oșteni domnul întruni sub steagurile sale, și porni spre Nistru, pentru a pedepsi pe Timuș de cutezarea ce avuse de a cere mâna fiicei sale. Două neamuri aveau a se ciocni și din lovitura lor era să izvorască un râu de sânge, și pământul să se acopere cu hoituri. Și Dumnezeu a voit ca aceasta să se întâmple din cauza frumuseței domniței Ruxandra! Coribut, care se găsea încă la Curte în centrul tuturor pregătirilor de război, știa tot ce se petrecea. El înțelese că Timuș este fericitul său rival și jură pe umbra strămoșilor lui să-l omoare. IV [ modifică ] Era o noapte de vară caldă, înstelată și cu lună plină. Domnița se preumbla singură ca de obicei prin grădină și gândea la soarta amară ce-o împresura. Niciodată suflet de fecioară n-a fost mai greu chinuit decât al ei. Ea iubea, sau credea că iubește pe Coribut; Timuș o cere de soție, și un război cumplit se încinge. Să se însoțească cu Timuș, trebuia să frângă voia părintelui ei și amorul ce nutrea în taină pentru pretinsul Coribut; să-l refuze, trebuia să aducă un nămol de nefericiri peste pământul țării sale... Ea se preumbla deci tristă, așteptând un sfat de la stele, de la lună, de la Dumnezeu. Când, deodată, un freamăt de frunze se aude îndărăptul ei; ea tresare, freamătul devine mai mare, crengile se clatină cu putere, frunzarul se despică, și o figură omenească apare dinaintea ei. Domnița spăriată voiește să fugă, însă o putere neînvinsă o oprește în loc. Ea se uită cu ochi mari la figura ce se desemna ca o fantomă în lumina lunei, și... ce să vadă?... Figura străinului cu ramura verde!... Atunci o amețeală îi cuprinse creierii; ea nu mai știu pe ce lume se găsește. Figura stătea nemișcată ca o statuie dinaintea ei. Aceiași ochi care vărsau scântei amenințătoare, aceeași gură care părea deprinsă a nu rosti decât cuvinte de moarte, însă o îndulcire, o rază de bunătate abia văzută răsărea acum de sub asprimea trăsăturilor sale, întocmai ca un colț de senin albastru pe un ceri înnourat. Domnița, uimită, nu-și putea întoarce ochii de pe strania nălucă, urmărind cu groază orice mișcare se producea pe figura ei, iar fantoma, sub privirile domniței, părea că se transformă, se îndulcește din ce în ce, și în același timp, prin un neînțeles mister, domnița simți și ea cum spaima se risipește din inima ei, făcând loc unei alte simțiri mai line care o îndemna să se apropie de dânsa... Atunci ea făcu fără voie un pas spre fantomă, ca și când ar fi voit să se încredințeze de realitatea ei. Capul ei era fierbinte, însă un vânt răcoros amestecat cu parfum de flori îi dezmierdă fruntea și-i limpezi vederile, urechile ei păreau că aud o muzică de pe altă lume, cântată în note misterioase de frunzele ce se clătinau pe arbori, luna surâdea de sus cu nevinovăție... Domnița făcu un al doilea pas... Cel al doilea e întotdeauna mai ușor!... Ce era ea vinovată dacă și noapte, și lună, și vânt, și frunze unelteau spre ducerea ei în ispită?... Dacă însuși Dumnezeu a răsădit în inima ei sămânța unei patimi, care e dintre toate cea mai înșelătoare, fiindcă se îmbrobodea cu haina fericirii?... Fantoma stătea neclintită. Domnița, atrasă ca de o putere magnetică, se apropia mereu; pe buzele lor născură ca două surori îngemănate două zâmbete de iubire care se împreunară în lumina lunei; ochii lor ardeau, când... în același moment, o mână de fer se înfipse pe umărul domniței și o pironi în loc; era mâna părintelui ei. Palid și înfricoșat, el stătea înaintea-i cu sabia goală, gata să o spele în sângele ei. — Copilă nebună, strigă el, ce pedeapsă se cuvine ție pentru această faptă vinovată? Copila însă nu răspunse nimic; ea căzu jos leșinată. Fantoma dispăru, și era timpul să dispară căci o larmă cumplită de glasuri, tropote de picioare și sunete de arme se auzea din toate unghiurile grădinii. — Prindeți-l, prindeți-l, strigau cu toții; mai multe detunături de pușcă făcură să treacă ecourile grădinii, însă când se făcu iarăși liniște, se găsiră trei morți și doi răniți, între care și Coribut, iar străinul nicăirea. — L-am scăpat, strigă cu ciudă Coribut, legându-și brațul sângerat, a doua oară însă jur pe umbra strămoșilor mei să nu-l mai scap! A doua zi, Vasilie Vodă porunci să ducă pe fiica sa la cetatea Sucevei, spre a sta acolo închisă pe post și rugăciuni, pănă când se va isprăvi războiul cu Timuș, căci pănă atunci el nu avea timp să se gândească la pedeapsa ce să-i deie. Un călugăr și un oștean fură trimiși spre a întovărăși pe domniță în călătoria ei. Dureroasă fu despărțirea ei de maică-sa, care o iubea, de tată-său care o nedreptățea, de odaia ei, de grădina unde avusese atâtea visuri de fericire, de slugile care-i sărutau mâinile plângând. Ea merse pe jos din târg în târg, din sat în sat, pănă când ajunse la malul Siretiului la locul unde el se împreună cu râul Suceava. Obosită de drum, ea se puse jos, spre a-și odihni pe iarbă verde înspinatele picioare, și nu departe de dânsa bătrânul călugăr, nu mai puțin ostenit, se răzămă și el de un trunchi de copac, începând să-i povestească din cărțile sfinte. Iar oșteanul, mai la o parte, dormea dus ca omul fără grijă. Soarele era la asfințit ceriul purpuriu se oglindea în apele limpezi ale Siretiului, care curgea lin pe sub sălcii, cristeii cântau în iarbă, vântul dormea pe crengi; toate aceste dulci șoapte ale naturii făcură pe juna domniță să adoarmă, ea care de mult nu gustase dulceața somnului. V [ modifică ] Pe un drum singuratic și nebătut ce merge de la Iași spre Nistru, alerga Timuș călare cât îi luau picioarele calului. Deodată, calul se opri în loc și scutură din urechi; Timuș îi dădu pinteni să plece înainte, însă calul nu făcu bine câteva sărituri, îmboldit de pintenii călărețului, și poticni. Atunci Timuș se puse pe gânduri, căci calul are câteodată vederi năzdrăvane. — Negrule, îi zise el, fă pe cheful tău și du-mă unde voiești tu. Tu știi mai bine ce stă în calea stăpânului tău. Negrul sforăi din nări, scurmă pământul cu picioarele de dinainte, apoi se întoarse drept în loc și plecă în fuga mare îndărăpt. — Negrule, unde mă duci? să văd lacrimile iubitei mele și să nu le pot șterge?... Negrul scutură din cap și îndoi fuga. Treceau pe lângă Timuș copacii, casele, dealurile întocmai ca niște fantasme, și fugarul nu obosea. — Negrule, mă duci între dușmanii mei, eu sunt unul și ei sunt mulți... Negrul scutură a doua oară din cap și întrei fuga, mergea ca și când ar fi avut șepte suflete și o mie de picioare. — Cât va fi mers și de se va fi odihnit undeva, nu se știe, dar într-un amurg de soare ajunse pe șesul Siretiului, nu departe de locul unde dormea domnița Ruxandra... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Din senin ceriul se înnoură; din somn vântul se trezi și începu să sufle cu strășnicie, și un vuiet lung, îngrozitor, venea clocotind îndărăptul călărețului încât se părea că munții, dezlipindu-se de pe temeliile lor, încep să dănțuiască în urma lui. Atunci Negrul se opri. — Negrule, mânia lui Dumnezeu ne gonește din urmă, fugi din aceste locuri să nu perim! Negrul stătea pironit pe pământ, neauzind glasul stăpânului său, neauzind vijelia ce se apropia. — Nu vezi tu în urma noastră cum vine un val de apă drept ca zidul, cu creastă de spume, cu vârtej de furtună, cu întuneric de mormânt. Fugi, Negrule, fugi!... Negrul stătea înfipt... Valul de întuneric veni și într-o clipă acoperi pământul cu un ocean de apă. Luna se ivi printre nori sarbădă și despletită, ca o fărmăcătoare ce râde cu hohot la priveliștea furiilor sale. Negrul înota deasupra apei, tăind cu voinicie turbatele valuri, iar Timuș se lăsa în voia lui. Iată că un punct strălucitor se zărește în mijlocul valurilor, ca un soare sub apă, ce se unea cu ceriul prin o dungă de lumină. S-ar fi zis că ochiul lui Dumnezeu privește în acel loc; iar în mijlocul luminii, în spuma apei, în pulberea argintie în care se jucau curcubeile, un trup de femeie se vedea învălit într-o rețea de păr de aur. Nu era un trup ce moare, ci un trup care se naște, așa de frumos și luminos părea acest sân femeiesc legănat pe sânul valurilor. Valurile, mulțămite de comoara ce duceau cu sine, își potoliră furia, și furtuna se opri. Timuș, atras de icoana de sub apă, înainta mereu spre dânsa despicând șuvoiul tulbure și răpede, iar minunea cea transparentă mergea la vale lunecând între spume și văzduh, și apa părea că nu voiește să-i facă rău. Timuș o ajunge, o ridică la piept și... recunoaște pe domnița Ruxandra. Ea părea că doarme de cel mai dulce somn și un surâs îngeresc încrețea încă buzele ei. Tumuș cu iubita sa în brațe și cu sufletul zdrobit apucă înspre cetatea Sucevei cu gând de a depune trupul ei în sfânta monastire; însă nu bine călători câteva oare, că deodată în mijlocul unei păduri, un om călare, armat pănă-n dinți, îi opri calea, punându-se de-a curmezișul drumului. — Pe umbra strămoșilor mei! de astă dată nu-mi vei scăpa! strigă omul cel armat. — Nu am vreme să stau la vorbă cu tine, răspunse Timuș, voind să meargă mai departe. — Pune-ți jos prada și pregătește-te să mori! adaose străinul scoțând sabia. Ambii descălecară. Timuș depuse trupul domniței la umbra unui copac și încrucișă sabia cu Coribut, căci el era inamicul ce i se pusese în cale. Coribut avea speranță în norocul său care niciodată nu-i dăduse greș; Timuș n-avea speranță în nimic, căci îi era totuna să trăiască sau să moară. Lupta între dânșii nu fu lungă, căci ei nu se luptau cu gând de cruțare. Coribut făcu mai multe atacuri înfuriate asupra rivalului său care au mers în deșert, iar Timuș nu făcu decât unul singur, însă în lovitura ce dădu, cruntă ca desperarea sa, capul lui Coribut, rătezat de pe umere, căzu la pământ bolborosind cuvinte neînțelese. Apoi, urmându-și calea, el ajunse la monastirea Sucevei, încredință trupul domniței în mânile egumenului și, depunând o lungă și ferbinte sărutare pe fruntea ei răce, plecă îndărăpt cu gând de pustiire. Ajuns în fruntea oștirii sale, el urmări și întâmpină armata lui Vasilie Vodă. Amândouă se ciocniră ca doi munți, ce se risipesc unul asupra altuia, însă din teribila vijelie, care ținu din răsărit și pănă în apus de soare, Timuș ieși învingător. Armata lui Vasilie Lupul fu nimicită; satele și târgurile ardeau ca fuioarele de cânepă pe urmele lui Timuș; țara înspăimântată credea că a sosit peirea lumii. Timuș ajunse la malul Prutului, nu departe de Iași. Vasilie Vodă, văzând că nimic nu rezistă șuvoiului pustiitor a cazacilor, scrise lui Timuș că-i dă mâna fiicei sale numai să înceteze cu războiul, însă acesta, știind ce-a devenit domnița Ruxandra, se oțărî și mai rău, și-și puse în gând să nu lase în Iași nici o casă pe temelia ei. El dădu ordin cazacilor să treacă Prutul. Cazacii aruncară pod pe șeice și trecură dincoace. A doua solie fu trimisă din partea lui Vasilie Vodă cu rugăminte să-i fie milă de țară, și să vie cu pace la Iași unde îl așteaptă logodnica înaintea altarului, iar Timuș răspunse: — Voi veni să-mi vaz logodnica , căci logodnica mea este coroana ta și te sfătuiesc să te silești a nu mi-o da. VI [ modifică ] Ori Vasilie Vodă era nebun, ori voia să înșele pe Timuș, ori fiică-sa trăia... Care din trei era adevărată?... Bătrânii spun că cea din urmă. Poate că sărutarea înfocată ce Timuș depusese pe fruntea ei în momentul când se despărți de dânsa, o rechemă la viață, sau poate că Dumnezeu voi să facă o minune precum a mai făcut și alte dăți...se poate!... dar ceea ce se spune este că, îndată după plecarea lui Timuș din cetatea Sucevei, ea deschise ochii, în ciuda preoților care o tămâiau și se rugau pentru sufletul ei. Ea se trezi ca dintr-un vis, își reculese cu încetul ideile, își aminti puhoiul de apă care o surprinsese dormind, dar mai departe nu-și aminti nimic. Cei de pe lângă dânsa îi povestiră că ea datorește viața lui Coribut care o urmărea de departe cu iubire, însă că din nenorocire, îndată după scoaterea ei din apă, viteazul polon fu ucis pe la spate de un hoț care se credea a fi Timuș. O furtună se stârni în pieptul bietei domnițe la auzul acestor întâmplări care se adeveriră și prin o scrisoare a părintelui ei vestitoare cum că Timuș, ucigașul lui Coribut, e învingător, că țara e ajunsă la peire și că alt mijloc de scăpare nu este decât ca ea să se jertfească a fi soția lui Timuș. Plângea nenorocita domniță, plângea cu lacrimi amare, stoarse din adâncul inimii; însă durerea de a plânge era nimic pe lângă durerea de a-și înăduși plânsul, de a-și sili inima, de a-și acoperi capul cu flori și beteală și a se arunca jertfă nevinovată în brațele inamicului țării, în brațele ucigașului iubitului ei. Moartea pentru dânsa ar fi fost o binefacere; însă nici moartea nu putea să o cheme. Trebuia numaidecât să asculte glasul părintelui ei, glasul țării îngenuncheate, căci nu degeaba era fiică de domn. Acei ce domnesc peste popoare sunt câteodată lipsiți de averea ce posedă însuși cerșetorii, de dreptul de a muri când vor. Așadar, mare pregătire de nuntă se făcea la Iași, în Curtea domnească, iar în tabăra lui Timuș mare pregătire de război. Timuș ajunse cu armata lui la marginea Iașului. Acolo el alese cincizeci de oșteni, cei mai voinici dintre toți și, înconjurat de ei, intră în oraș. Deșerte se făceau ulițele dinaintea lui, căci pretutindene spaima se preumbla cu dânsul. Ușile și ferestrele se închideau, copiii se lipeau de sânul mamelor, și o jale îngrozitoare apăsa orașul. În sfârșit, el ajunse la curtea domnească... Acolo Vasilie Lupul, împreună cu doamna și toți curtenii îl așteptau în scară cu zâmbet silit și cu bucurie prefăcută, ca pentru un ginere ce vine nechemat, iar Timuș în creierii lui frământa planuri de grozavă răzbunare. — Să vedem pănă unde va merge viclenia moldovanului, gândea el, dezmierdându-și mănunchiul săbiei. El urcă scările palatului pe care erau așternute covoare moi de Persia, intră în paraclisul domnesc unde îl primi mitropolitul cu cununa de mire, se uită împrejur, văzu toate pregătirile de nuntă, dar miresa nicăirea!... Atunci el aruncă o privire secretă oștenilor ce-l întovărășeau, un freamăt surd se făcu în jurul lui, săbiile ieșiră pe jumătate din teacă, când iată că o ușă nevăzută se deschide și, palidă ca moartea, apăru domnița Ruxandra... La această neașteptată vedere, ei rămaseră înmărmuriți, necrezând ochilor lor; și cum să creadă când el o știa înecată în apele Siretiului de unde cu însăși mâna sa o dusese la monastirea Sucevei, și când ea îl știa mort sub numele de Coribut, ucis tocmai de acela care acum se înfățișa ei sub figura iubită a străinului cu ramura verde? Se zice că bucuria mare se asamănă cu durerea, căci ca și dânsa prin lacrimi se exprimă. Astfel Timuș, pentru întăia oară în viața sa, vărsă lacrimi, amestecându-le cu ale domniței, care și ea, pentru întăia oară după atâtea suferinți, le primi de la izvorul fericirii. În fața acestei nespuse bucurii ce unea pe ambii logodnici, toate fețele se înseninară, săbiile dușmane reintrară în teacă. Vasilie Vodă care crezuse un moment că, întocmai ca un al doilea Avraam, duce pe fiica sa la înjunghiare, își simți inima reînviind; iar bătrânul mitropolit săvârși cununia, mulțămind ceriului că a schimbat răul în bine. Nuntă lungă și nesfârșită se făcu pe urmă, căci ea venea cu binecuvântare de sus, cu iubire între soți și cu pace peste țară; nuntă în adevăr domnească, cu bogăție, cu veselie, cu cântări și cu danțuri, încât îi merse vestea pănă în Țarigrad, de unde sultanul, auzind de frumuseța Ruxandrei și de voinicia lui Timuș, le trimise bogate daruri. (Convorbiri literare, anul VII, nr. 3, 1 iunie 1873).


content:
Junele Victor, abia ieșit din școli, cu capul plin de visuri și inima plină de dor, se afla într-o frumoasă zi din mai într-un loc ce se numește Brădățelul. Brădățelul este o grădină ieșită din sânul naturei în care nimic n-a lucrat mâna omenească, este un colțișor uitat, necunoscut în țara noastră, pe care călătorul nu-l vizitează, pe care poeții nu l-au cântat încă, dar care nu încetează a fi mai puțin desfătător decât toate acele locuri ce au inspirat pănă acuma lira barzilor noștri naționali. Brădățelul are acea însușire rară, că ori de câte ori îl vei vizita, întipăririle ce-ți lasă sunt tot atât de vii, ca și cum l-ai vizita pentru întăia oară. El vorbește nu numai ochilor, ci și sufletului. Închipuiți-vă în mijlocul unei păduri întinse un lac limpede în care se văd jucându-se păstrăvii; apoi cascade și izvoare la fiecare pas, un mușchi răcoros care se întinde ca un covor verde pe pământ: piscuri cu figuri capricioase; într-un cuvânt, tot ce poate natura produce mai frumos, mai drăgălaș adunat într-un singur loc, ca și cum Dumnezeu ar fi voit să facă din Brădățel un mic paradis pământesc. Când vii acolo, o dulce simțire te cuprinde la vederea acestei naturi ce pare a fi îmbrăcată în hainele ei de sărbătoare și, multă, multă vreme după ce ai părăsit acest loc încântat, îți rămâne încă întipărită în inimă tăcerea misterioasă a Brădățelului. Victor era la umbra unui stejar bătrân, pe vârful unui delișor de unde domina toată întinderea Brădățelului și acolo, răsturnat pe iarbă, gândea, dar nu știa singur la ce gândea; simțea în sine niște aspirări tainice care-l îndepărtau de lumea reală; dorea ceva, dar acest ceva era în aer, nehotărât, era un vis plăcut, un dor ce simte omul la vârsta tinereții, când se vede în mijlocul unei naturi frumoase, dar se simte singur în ea! Pe când se lăsa el astfel legănat de gânduri care-l conduceau pe nesimțite la melancolie, auzi deodată un cântec, o doină! I se păru un moment că se află în grădina cea încântată a Armidei unde din fiecare frunză iese câte o melodie. Îndată se îndreptă spre locul de unde venea cântecul, și după câteva momente se văzu în fața unei femei ce ședea pe un trunchi de copac și cânta din fluier acea doină tristă care-l mișcase așa de mult. Ea era în toată frumuseța vârstei; avea părul auriu, ochii mari, albaștri; hainele sale simple și ușoare destăinuiau formele cele mai regulate; dar pe fața ei se oglindea o neliniște mare interioară, se părea că, astfel cântând, ea se jăluiește pădurilor, că mărturisește naturii dorul său din inimă și, adâncită cum era în executarea cântecului ei, se părea atât de frumoasă acea femeie necunoscută, încât junele nostru rămase uimit, și crezu deodată c-a găsit acel ceva în aer, nehotărât, care surâdea de departe închipuirii sale. Victor asculta neclintit, de frică să nu întrerupă șirul acelor note dulci ce ieșeau din adâncul sufletului ei. În sfârșit, ea încetă de a cânta; își șterse ochii de lacrămi, se uită împrejur și, când zări un străin înaintea ei, aruncă un țipet. — Ce voiești, domnule? zise ea cu un glas speriat. — Nimică, răspunse Victor, doina ta m-a atras aice, am voit să știu cine cântă așa frumos. Nu-ți fie frică de mine. Sunt om bun și nu doresc alta decât să știu cine ești. — Sunt și eu o sărmană lepădată de părinți; trăiesc cum dă Dumnezeu. N-am alt prieten decât fluierul ista căruia spun câteodată necazurile mele și el le spune la cele văi. — Dar ești tânără; tu n-ai trăit încă în lume; ce necazuri pot să te apese așa de curând? — Ei, ce-ți pasă d-tale de necazul meu? D-ta ești, poate, bogat, fericit, și cei ca d-ta nu prea cred nevoilor noastre. — Te înșeli, copila mea, toți oamenii nu sunt așa. Iată eu sunt unul gata a-ți întinde mâna și a-ți da orice ajutor. — D-ta? Dar ce folos poți să-mi aduci? Socoți poate că am nevoie de bani? Nu, domnule, eu nu sunt săracă de bani; că n-am ce face cu ei; sunt săracă de noroc! M-am născut într-un ceas rău; ș-acel ceas îl plâng acuma. — Dar știm și noi, draga mea, că multe sunt care apasă pe un om, căci, dacă de lipsa banilor sufere cineva, sunt altele de care moare. De aceea, nu te sfii de mine. Spune-mi ce ai la inimă! Nu știi tu că o durere s-alină dac-o spui unui prieten care te-ascultă ș-o împărțește cu tine? Atunci ea aruncă asupra lui Victor un ochi pătrunzător; păru un moment a nu se încrede în el, dar, naivă ca toate naturile cele drepte, își recăpătă îndată încrederea, se apropie de el și cu o căutătură nespusă, apucându-l de mână, îi zise încetișor: — Iubesc și sunt nenorocită! Apoi sfâșiată, obosită întocmai ca floarea ce se îndoaie de furtună, ea plecă capul pănă ce-l culcă pe umărul lui Victor, și el simți atuncea căldura răsuflării sale, simți bătaia răpede a inimii ei, și într-atâta se îmbătase sufletul său văzând în brațe-i acea ființă răpitoare, încât uită Brădățelul cu toți munții și cascadele lui, uită chiar durerile junei fete, căci în pieptu-i se dezvălea un rai plin de iluziuni și de amor, căci astă dată ținea de mână acel vis aurit către care atât de des se înălța sufletul său. Însă, vai, visul fu scurt. Iute ca fulgerul, Victor se izbi cap în cap cu realitatea și, când se deșteptă, văzu între el și juna fată un întreg abis, toată nemărginirea unui amor adânc, dat altuia decât lui. Juna copilă, retrăgându-se încetinel din brațele necunoscutului ei amic, urmă cu o voce slabă: — Dacă vrei să știi necazul meu, ascultă: Eu mă numesc Maria. Sunt fata unui locuitor fruntaș din satul Frăsinenii. El era bogat, avea cirezi, oi multe și mă purta totdeauna cu haine curate. Aveam cordele în cosițe și la gât mărgele; fetele din sat se uitau cam rău la mine, iar flăcăii mă jucau mai mult decât pe ele, fiindcă eram îmbrăcată ca o fată de târg. Era în sat un flăcău Ștefan, nalt și subțirel ca bradul, avea părul negru și niște ochi care ardeau la suflet. Dar era sărac. N-avea altă avere decât inima lui cea bună și fluierul de la brâu. Într-o zi, îmi aduc aminte, am jucat hora mult cu el, ș-așa s-a uitat el la mine, că toată noaptea n-am putut să dorm. A doua zi m-am dus la biserică să mă rog la Dumnezeu, ca să-mi deie nopți mai bune, și iată că pe pragul bisericii întâlnii tot pe Ștefan, care îmi zise: — Mario, roagă-te și pentru mine!... Atunci am simțit picioarele că-mi tremurau sub mine, iute am intrat în biserică; m-am rugat mult, mult, și m-am rugat și pentru el; căci m-a durut în suflet văzându-l așa mâhnit. Dar ce folos că somnul tot nu mi-a venit. — Sărmană copilă, o întrerupse Victor, tu simțeai pentru întăia oară în inimă acel foc care se numește amor și nu-ți puteai da seama de el. — Nu știu bine ce simțeam, dar eram neliniștită și slăbeam văzând cu ochii. De ce zilele treceau, de ce dorul mă cuprindea mai tare și un urât mă apăsa. Apoi într-o noapte auzii nu departe de casa noastră o doină din fluier; și era așa de mândră doina aceea, încât mi se păru că stelele o ascultă și văile o îngână, și parcă mă chema, mă chema mereu spre ea, încât, amețită, fărmăcată, mă trezii deodată, fară să vreu, lângă cel ce cânta doina... Era Ștefan!... Iartă-mă, Doamne, dac-am greșit!... — Tu ești, Mario? mi-a grăit el. O, vino, vino, că de mult te dorește inima mea! Și m-a luat de mână și m-a strâns la piept și m-a sărutat cu drag pe frunte; iar eu tremuram de mult ce-mi era drag, ș-așa bine mă simțeam răzemată pe brațul lui, c-aș fi voit parcă să mor. Iar el mi-a zis: — Mario! știi tu una? dac-ai fi tu femeia mea, așa-i că mult bine am trăi împreună? Ți-aș cânta doina din fluier și ți-aș dezmierda părul ist mândru, cât e ziua de mare!... ian gândește-te și tu. — M-oi duce la tata, i-am răspuns eu, ș-oi cere voia lui, și... bun e Dumnezeu! Așa am șezut împreună, tot vorbind și plănuind, până când a răsărit luna pe ceri. Vorbele lui erau dulci și, cât am stat lângă dânsul, mi s-a părut că lumea-i a mea. După aceea trei zile de-a rândul am voit să destăinuiesc tatei dragostea mea, dar, de câte ori deschideam gura să-i vorbesc, îmi amorțea glasul în gât. A treia zi, când mi s-a părut a fi mai vesel, am început vorba cu el așa: — Tată, câți ani am eu? — Optsprezece ani ai împlinit la Florii. — Tată, se zice că la 18 ani fetele se mărită... Iaca fata lui moșu Stan s-a măritat. — Așteaptă, draga mea, ți-a veni și ție rândul. — Tată, dacă ți-aș spune că am visat astă-noapte ursita mea! — Mări, ce zici? mi-a răspuns el, uitându-se cam pieziș la mine. Dar cine-i acel făt-logofăt, pe care l-ai visat? Spune-mi numele, să-l cunosc și eu. — E Ștefan, ciobanul din sat, am zis eu, abia răsuflându-mă, că, de mult ce mi se bătea inima, mă-nădușeam. — Ștefan! strigă tata, deschizând niște ochi mari. Cum! Ștefan! Pe dânsul vrai să-l iei de bărbat? A îndrăznit el să-ți întoarcă capul; un derbedeu; un om fără căpătăi, care n-are pânea de toate zilele?... O, asta n-a fi niciodată!...Și s-a înfuriat tata așa de tare, că era cât pe ce să mă bată. În zadar m-am rugat, în zadar am plâns și m-am pus în genunchi înaintea lui. Nimic nu l-a putut îndupleca. — Tu, femeia lui Ștefan! striga el necontenit. De asta te-am făcut pe lume, de asta te-am crescut, ca să te dau acum pe mâna unui venetic fără loc, nici foc! Dar tu ți-ai ieșit din minte, copila mea! Mai degrabă ți-aș frânge gâtul, decât să fii femeia lui Ștefan. El voiește să se îmbogățescă prin tine; el iubește girezile și banii mei, iar nu pe tine, nesocotită ce ești! Ce ai ajunge tu cu el? Să cei de pomană pe la ușile creștinilor, că eu nu ți-aș da decât urgia și blăstămul meu! Groaza m-a apucat văzând mânia tatei; nu știam ce să fac! Pe de-o parte, Ștefan, pe care-l iubeam; pe de altă parte, tata care mă blăstăma. Ștefan aștepta răspunsul meu. Fluierul era semnul de întâlnire. Veni noaptea; auzii fluierul. Dumnezeule! ce să-i spun? Nenorocită, m-am furișat de tata, m-am dus la el, i-am spus tot, tot pănîn sfârșit... și el m-a ascultat fără să se răsufle; era galbăn ca ceara și mânile îi tremurau. Apoi iute s-a întors către mine și mi-a zis: — N-am dorit bogățiile tată-to, nici le doresc. Aibă parte de ele cu tine împreună! Eu mă duc, rămâi sănătoasă! O! Atuncea n-am mai putut răbda. Am simțit că se rupe ceva în pieptul meu; am uitat blăstămul tatei; am uitat tot! — Ștefan, nu mă lăsa! i-am zis ca o nebună. Mă duc și eu cu tine în lumea toată. Atunci lui Ștefan fața i s-a înveselit și a început să plângă ca un copil. — Mario, răspunse el, înecându-se în lacrămi... Ai inimă bună... tu știi iubi... să fugim împreună; să fugim... Dumnezeu ne-a ierta, că altfel n-ar fi făcut el să ne iubim așa de tare... Tată-to n-are dreptate... El voiește să te vânză ca o marfă pe bani...Nouă nu ne trebuie avere... Om munci și-om trăi! Eu mă duc la stăpânul meu să mă răfuiesc și să-i dau oile pe samă...Iar mâne sară la miezul nopții, când o cânta cucoșul, să-ți iei merinde în traistă și să fii la stejarul din deal... ș-apoi ce-a da Dumnezeu!... Așa ne-am despărțit. A doua zi tata avea fața posomorâtă. Tot întruna ieșea afară din casă și vorbea încetișor cu oamenii care treceau, apoi din când în când auzeam zgomot prin sat. Vedeam vătăjei, dorobanți pe dinaintea ferestrei. Nu știam ce este. Într-un rând l-am întrebat, și el mi-a răspuns că au venit dorobanți să împlinească birul din sat. Aș fi voit să mă duc eu singură să văd ce se petrece, dar tata mă pândea mereu. Ziua mi s-a părut un an. De către sară, obosită, am adormit puțin și am avut un vis grozav, un vis pe care nu l-oi uita în veci. Am visat că eram mireasă, îmbrăcată în haine albe. Împrejurul meu erau oameni mulți și preoți cu veșminte. Apoi parcă m-am uitat în oglindă, ca să-mi așez beteala pe cap, și... o Dumnezeule! ce-am văzut! mă cutremur și acum când gândesc. Am văzut pe Ștefan mort, mort și curgându-i sânge din piept, iar eu eram la față bătrână, zbârcită și fără dinți în gură. Ce vis! Așa m-am spăriet, că am sărit drept în picioare, și atunci am auzit cucoșul cântând...Era miezul nopții... Tata dormea. Mi-am luat degrabă merinde în traistă, mi-am făcut de trei ori cruce și am ieșit. Afară bătea vântul rece și era întuneric. De nimic nu-mi era teamă, numai visul mă-nfiora în spate. Iute ca gândul, am mers la stejarul din deal. Dar Ștefan nu era. M-am pus jos și am așteptat. Așteptat-ai vreodată, domnule? Știi ce-i dorul, când cauți, și nu găsești; când aștepți, și nu vine? — Nu! dar cel puțin îmi închipuiesc, răspunse junele Victor, care asculta din toate simțirile sale istoria Mariei. — Ba nu! Trebuie să fi fost ca mine acolo, răzămată de copac cu ochii în întuneric; să fi ascultat ca mine o noapte șuierul vântului; să fi tresărit ca mine la tot zgomotul de frunze; să-ți fi numărat ca mine bătăile inimii în fiecare minută, pentru ca să știi ce va să zică chinul așteptărei. O! Nu e chin mai mare în lume! De-ar fi fost noaptea mai lungă, eu trebuia să mor! A trecut noaptea, s-au ivit zorile și Ștefan n-a mai venit. Apoi iată c-auzii un pas. Sângele în mine începuse a fierbe... Pasul se apropia din ce în ce... Nu vedeam încă nimic, dar inima-mi spunea că nu-i Ștefan; și ea spune totdeauna drept. Era Ioan pădurarul, care mergea la pădure. — Ce cauți, Mario, aici pe vremea asta? mi-a grăit el, uitându-se cu mirare la mine. — Nu cumva văzut-ai, bade Ioane, undeva pe Ștefan ciobanul, cu oile lui? îl întrebai eu. — He! He! Să fii sănătoasă! răspunse el. Ștefan a lăsat cu ziua bună și oile, și satul și s-a făcut ostaș. De ieri sară l-a luat la oaste, cu mai mulți flăcăi din sat și l-a pornit spre târg. Și, fiindcă el se punea de pricină, apoi l-a legat cot la cot și l-a trimis cam cu nepus în masă. Tată-to era acolo; cum de nu ți-a spus nimica? Încă el a dat frânghia de l-a legat. Vestea asta m-a lovit în inimă ca un trăsnet. Am căzut jos fără simțire și, cât oi fi stat așa, nu știu, dar, când m-am trezit, era soarele sus. Lângă mine era Ioan pădurarul care mi-a zis: — Mario! M-ai vârât în grozile morții! Nu mai știam ce să fac ca să te trezesc. Ei, dar bine că te văd iar sănătoasă! Du-te acasă și te liniștește. Uită pe Ștefan. Așa a fost să fie! Și, grăindu-mi astfel, s-a dus. Atunci am început a blăstăma pe tata, a blăstăma oamenii, a blăstăma lumea întregă; căci cu toții parcă se pusese să-mi răpească pe Ștefan. Apoi cel întăi gând care mi-a venit a fost să mă omor. Ce-mi era bună viața fără el? Dar iar am gândit: mai bine să alerg după dânsul să-l mai văd o dată, să-l mai chem pe nume, și, cine știe, poate să-l scap. Nădejdea nu lasă pe om. M-am agățat de acea nădejde și am plecat. Două zile și o noapte am mers peste câmpii de-a dreptul, fără să mă odihnesc. Trecut-am dealuri și văi, păduri și ape, și, ca o fărmecată, mă tot duceam înainte, fără să mă uit îndărăt. Nu mai gândeam nici la căsuța noastră din sat; nici la oița cea plăvaie; nici la teiul cel răsădit de mine. Nu vedeam înaintea ochilor decât pe Ștefan, ferecat de mâni și de picioare, și eu alergam să-l scap. A doua zi am ajuns în târg. Eu nu fusesem încă niciodată la târg. Am intrat pe o uliță, fără să știu încotro merg. Am văzut case mari, lumini multe și oameni care mergeau în toate părțile. Toată lumea era veselă și fericită într-un loc așa de frumos. Numai eu eram cu durerea în suflet! Apoi am apucat în dreapta și pe urmă în stânga, și, din ce în ce, auzeam vuiet mare, întâlneam oameni mai mulți, trăsuri care alergau răpede, muzici care cântau fel de fel. Parcă eram pe-o altă lume! Ce le păsa lor de Ștefan?! De la o vreme toți mi s-au părut că sunt oameni răi și fără inimă; că nimărui nu-i era milă de mine. Mă coteam cu dânșii și nici măcar se uitau la mine. Am întrebat pe unul despre Ștefan, și mi-a râs în față. Am voit să spun altuia necazul meu și m-a luat drept o calică, zicându-mi să merg la muncă. Un al treilea m-a apucat de bărbie, și mi-a zis: — Ce mai umbli după Ștefan? Vino la mine acasă că ți-oi cumpăra o rochiță mai bună decât asta care-o porți O! De-aș fi găsit pe Ștefan, să fug cu el departe, departe de acest loc blăstămat, unde oamenii nu știu decât să alerge ca niște smintiți și să râdă de nenorocirile altora. Începuse a fi târziu; lumânârile se stingeau pe la ferești; clopotnițele bisericilor nu se mai vedeau de întuneric și eu umblam singură ca o umbră din uliță în uliță, neștiind unde mă găsesc, ce să mănânc și unde să dorm. Câteodată, lucru ciudat! visam, trează fiind. Mi se părea c-am găsit pe Ștefan, că eram în brațele lui și fugeam, parcă, cu el așa departe, că pământul îmi luneca sub picioare și casele se învârteau împrejurul meu. Și atuncea cădeam amețită și, când mă deșteptam, mă vedeam iar singură lângă un zid și... fără de Ștefan. Apoi pierdeam nădejdea de a-l mai găsi, și-mi venea să mă întorc acasă la tata și să mă omor înaintea lui, să mă vadă el cât rău mi-a făcut. Dar unde mai puteam nimeri înapoi? Toate ulițele și toate casele sămănau una cu alta și, de ce mergeam, de ce mă încurcam mai tare. Gândurile îmi treceau prin cap ca furtuna și nu mă puteam opri nici la unul. Numai gândul lui Ștefan mă ținea mereu! Câteodată stam pe loc și ascultam. Oare unde o fi Ștefan? Oare nu cumva e în casa asta, și eu trec pe lângă dânsul și nu-l găsesc! Și atunci îmi lipeam urechea de fereastră și ascultam. Însă, vai! Nu auzeam nici glasul lui, nici fluierul lui! Dar ce să-ți mai spun, domnule? Pot să-mi aduc aminte toate câte am suferit! Țin minte numai că într-un rând, zdrobită de oboseală, m-am pus jos să mă odihnesc și-am adormit. Ce somn am mai avut! Am visat iar visul cel grozav de atunci noaptea, când am plecat de acasă și, când m-am trezit, era ziuă. Dormisem pe scările unei biserici. Îmi era frig. M-am sculat răpede, m-am frecat la ochi și am plecat. Apoi iată că mă văzui înaintea unei case mari, cu ferestre multe și cam stricate. În ogradă erau soldați împrăștieți în toate părțile;unii grijeau caii; alții își curățau hainele; unii dormeau la soare; alții cântau din niște trâmbițe. Aice șed soldații: aice trebuie să fie Ștefan, gândii în mine, și o rază de bucurie mi-a trecut pe dinaintea ochilor. — Domnule, am zis unui soldat, unde e cel mai mare al vostru? Am trebuință numaidecât să-i spun câteva vorbe. — Intră în sala asta, răspunse soldatul, fă pe ușa din stânga și vei găsi acolo pe căpitanul. — Iute am intrat în odaie, și acolo am găsit doi oameni: unul era gros, cu ochii posomorâți, roș la față; avea haine cusute în aur și ședea jos. El trebuie să fi fost căpitanul. Celălalt era bătrân, îmbrăcat ca toți ceilalți soldați și sta în picioare. — D-ta ești căpitanul? am zis celui roș la față. — Eu sunt, ce poftești? — Domnule, mă rog de iertare, dar n-aveți cumva între soldați un flăcău Ștefan, pe care l-a luat la oaste de vro patru zile. Am auzit că l-a adus aice. El a fost cioban la oi în satul Frăsinenii. — Dar, e aice, răspunse căpitanul, tăindu-mi vorba, însă l-am pus la răcoare, fiindcă-i nesupus. A voit să fugă de două ori; de aceea i-am dat câteva bețe și l-am așezat în bașcă, să prindă la minte. Dumnezeule din ceri! strigai eu, puindu-mă în genunchi înaintea lui. Fie-ți milă de dânsul. Dacă ai un Dumnezeu la care te închini, nu te îndura de o fată nenorocită! Dă-mi pe Ștefan; îl iubesc, pentru el mi-am lăsat casa și părinții. De patru zile alerg, căutându-l. Acum l-am găsit. O! Nu mi-l lua! N-am ce-ți face, adause căpitanul, Ștefan e soldat și trebuie să rămâie în oaste. Tu du-te și te mângău c-un altul. — Dar, domnule căpitan, gândește că ne omori pe amândoi. Ștefan mă iubește așa de tare, că și-a face samă, și-atunce ce folos vei ave de la el? Aibi cuget! Dumnezeu ți-a răsplăti binele ce ne-i face! Însă toate au fost în zădar; și, dac-am văzut că nimic nu-l îmblânzește, nici lăcrimile, nici rugămintea mea, și că de-acum s-a sfârșit pentru mine orice bucurie în lume, am voit deodată să mă duc, să fug dinaintea acestui om fără suflet, dar picioarele mi-au slăbit. Am rămas pe pragul ușei înlemnită. Nu mai puteam nici plânge, nici vorbi și se vede c-așa de schimbată eram la față, că bătrânului soldat i s-a făcut milă de mine ș-a zis căpitanului: — Iertați măcar atâta, domnule căpitan, să duc pe copila asta la Ștefan să-și ieie ziua bună de la el. Poate s-a mai răcori, sărmana! Vedeți cum se usucă de dor. De mâne n-au să se mai întâlnească. — Ei bine, du-o, însă să stai acolo, și peste un ceas să nu mai aud vorbind de dânsa. — Tot este o dreptate în ceri, am gândit eu atunci, ș-aș fi voit să mulțumesc cu viața mea bătrânului soldat care pusese cuvânt bun pentru mine. — Haide, copilă, să te duc la dragul tău, mi-a zis bătrânul soldat, luându-mă de mână. He! He! Am băut și eu amarul ista, când aveam musteața neagră! Acuma-s bătrân, mi-au trecut acele griji din cap. Așa ți-or trece și ție, când vei fi mai bătrânioară. Dar atunci să-ți aduci aminte de Vlad soldatul. El crede la cei tineri. Și m-a dus prin niște săli mari, unde am întâlnit soldați care se uitau la mine. Apoi am intrat într-o odaie, de unde a luat o cheie, pe urmă într-o odaie, de unde a luat o lumânare, și am scoborât niște scări care mergeau în jos pănă ce-am dat de-o ușă. — Aice odihnește hulubașul tău zise Vlad, stăi, s-aprindem lumânarea, că altfel nu-l vei vedea. El jălește la întuneric. Inima mi se bătea tare. Mi se părea că Vlad nu mai sfârșește de-a aprinde lumânarea. Ce-a fi făcând oare Ștefan? M-așteaptă el oare acuma? Și o bucurie nespusă m-apuca când gândeam să-l văd. Îmi venea să râd; îmi venea să plâng; tremuram ca frunza și nu-ndrăzneam nici să mă răsuflu. În sfârșit, ușa se deschise și... deodată ne-am aruncat în brațele unul altuia. Ș-așa mult foc, ș-așa multă bucurie cuprinsese sufletele noastre, că n-am putut să ne zicem un cuvânt. Numai lacrămile curgeau păraie. Nu credeam să fie adevărată atâta fericire, noi care nu gustasem decât amar. Mă uitam la el, îl vedeam; eram piept la piept cu el, și tot încă nu puteam să-mi vin în fire. Mă temeam să nu fie un vis.O! N-am grai să spun cât de nesfârșită a fost bucuria mea. Uitasem atuncea toate: uitasem zilele fără odihnă, nopțile fără somn; uitasem chiar că numai un ceas aveam a fi împreună. Ce-mi păsa? În acel ceas puneam viața mea toată și moartea pe urmă aș fi primit-o cu drag. Îl strângeam în brațe; îl sărutam cu nebunie, ș-aș fi voit să-i trec sufletul meu într-un sărutat!... În casă era tăcere; numai inimile noastre vorbeau. Iar bătrânul Vlad se uita la noi, și-mi aduc aminte că două lacrămi mari au curs de sub genele lui. — Dezmierdați-vă, copii, ne-a zis el, cât mai aveți vreme, c-acuș trebuie să vă despărțiți. Așa-i porunca! Glasul lui ne-a trezit din amețeală. Ștefan iute s-a tras din brațele mele și s-a uitat țintă la mine. El avea fața brăzdată de suferință și ochii în foc. Ș-așa mi-a grăit: — Mario! Noi n-o să ne vedem mulți ani. Cine știe ce o vrea bunul Dumnezeu să se mai întâmple cu noi. Să jurăm unul altuia credință; să jurăm că ne-om aștepta până ce moartea ne-a curma zilele și că dragostea noastră altora n-om da-o. Atunci ne-am pus amândoi în genunchi, am râdicat mânile în sus și am jurat, am jurat strașnic, cu suflet și cu inimă, și jurămintele noastre s-au urcat la ceri, și Dumnezeu trebuie să le fi ascultat, că erau adevărate... — Acum suntem logodiți! ziserăm într-un cuvânt; ș-așa, luândune de mână, am început să ne spunem tot ce aveam la suflet, și neam adus aminte din trecut și am vorbit despre viitor, și am vorbit mult, mult de dragostea noastră, dar am simțit și mai mult. Simțeam atâta fericire, că nu-ncăpea în inimile noastre. Pluteam, parcă, în altă lume. — Destul, dragii mei, băgă de samă Vlad, a trecut ceasul ce v-a dat căpitanul. Mario, tu ai auzit porunca lui; căpitanul nu șuguiește. O, cât de degrabă a trecut vremea! Atunci m-am aruncat iar în brațele lui și l-am strâns la sânu-mi, și i-am scăldat fața în lacrămele mele, și i-am zis: — Ștefan, rămâi sănătos! Iar Ștefan a scos din sân fluierul cu care odinioară cânta doina pe iarbă verde și mi l-a dat, zicându-mi cu glas mâhnit: — Ține fluierul ista. Învață-te a cânta dintr-ânsul, ca să-ți aduci aminte de mine și, de câte ori a răsuna voios sub degetele tale, a fi semn că eu sunt bine și te doresc. Dar când fluierul n-a mai suna... să știi, Mario, că lui Ștefan i s-a întâmplat un năcaz mare și să te rogi la Dumnezeu... Apoi ne-am despărțit... De-atunci eu zi bună n-am mai avut. Dorul mă arde ca focul și viața în mine se stânge pe zi ce merge. O! când am jurat lui Ștefan că l-oi aștepta, n-am crezut c-oi suferi așa de tare! Vor trece anii lui de slujbă; Ștefan s-a întoarce, dar pe mine m-a găsi moartă, moartă de dor!... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Voacea Mariei aici se stânse. Victor sta în uimire. El nu putea îndestul să privească frumoasa ei figură pe care se reproduceau toate mișcările sufletului ei. Nu putea îndestul să asculte graiul ei simplu și pitoresc, dar trist ca și doina ce o cânta din fluier. Nenorocirile au și ele bunul lor. Ele împodobesc sufletul precum lacrăma împodobește ochiul. Astfel, Maria era mai atrăgătoare, mai frumoasă, sub vălul melancoliei. Veselă, ea ar fi sămănat unui flutur strălucitor și zburdalnic; tristă, ea sămăna unui înger scoborât din ceruri spre înduioșarea pământului. — A trecut mult timp de când te-ai despărțit de Ștefan? întrebă Victor, care ardea de dorința de a cunoaște sfârșitul istoriei ei. — Patru luni au trecut de când nu l-am mai văzut, nici n-am auzit de dânsul. Am învățat de atunci să cânt doina din fluierul lui și, cântând, parcă mă mai răcoresc. Îmi închipuiesc că Ștefan e sănătos, că gândește la mine; îmi aduc aminte de acele zile când jucam hora împreună, când mă-ntâlneam cu el sara pe lună și trezeam văile în cântecele lui. Frumoase zile erau atunci!... Apoi Maria voi să reînceapă doina ei obișnuită. De trei ori suflă în fluier, dar fluierul nu răsună. Atunci o vijelie zbucni în pieptul junei fete, ochii ei deveniră sălbateci, un tremur îi cuprinse tot trupul. — Sunt pierdută, vai! strigă ea cu o voace de nebună... Fluierul nu mai cântă!... O, visul, visul meu nenorocit!... Ștefan a murit... Iată îl văd curgându-i sânge din piept... Dumnezeule, ce ți-am greșit? Și biata Maria cuprinsă de-o nemărginită desperare, se zbuciuma necontenit. În zadar, Victor căuta s-o liniștească; durerea ei mergea tot crescând, ca torentul ce îneacă. — Dar liniștește-te, pentru Dumnezeu! zise el. Nu vezi că fluierul e stricat? Uită-te bine! Cum vrai să cânte? Ștefan n-a murit. Mă duc să ți-l aduc, de-oi ști bine c-oi intra singur în oaste în locul lui. Numai fii cuminte. Așteaptă-mă aice. Peste două săptămâni voi fi cu dânsul lângă tine. Îți făgăduiesc; îți jur! Dar n-apucase Victor a-și mântui cuvântul, și juna Maria se făcuse nevăzută. Ea dispăru ca un geniu prin frunzișul codrilor. * Cinci zile după aceasta, Victor se afla înaintea cazarmei din capitală. La ușa cazarmei ședea răzămat în sabie un soldat bătrân cu musteața sură. — N-ai știință, domnule, zise Victor, de un soldat cu numele Ștefan, întrat de patru luni în oaste? El fusese cioban la oi, în satul Frăsinenii. — Ba am, cum nu? D-ta poate vii din partea logodnicei lui, Maria, cu vreo veste ceva? — Tocmai! Dar ce! Cunoști pe Maria? — Se-nțelege c-o cunosc. Doar eu sunt Vlad, soldatul care am mijlocit la căpitanul, de i-a dat voie să-și ieie ziua bună de la Ștefan, atunci când îl luase la oaste. — Și unde-i Ștefan? — Ștefan stă bine unde este. Poți să te întorci să spui Mariei să-și caute alt logodnic. — Cum? Nu înțeleg, domnule, ce vrei să spui? — Vreau să spun că Ștefan e mort și-ngropat... Dumnezeu să-l ierte! — Mort? strigă Victor. Dar e cu neputință! D-ta vrei poate să glumești? — Vlad soldatul nu glumește niciodată. — Dar bine, când și unde a murit? — Pe câmpii Basarabiei în bătaie cu leșii. Parcă-l văd ș-acuma luptându-se ca un zmeu. Învățase șmotru mai bine decât mine. Era ager la cap și voinic la braț. Pe trei leși i-a înțepat cu sabia pănă-n plăsele. Dar un părdalnic de plumb a șuierat și l-a lovit în piept! A murit sărmanul în brațele mele, și când și-a dat duhul a zis numai un cuvânt: Mario!... Păcat de el! Îmi era drag ca copilul meu! Victor s-a întors îndărăpt. În zadar a căutat pe Maria de-a lungul și de-a latul Brădățelului; în zadar a cercetat de ea prin toate satele de primprejur. De numele Mariei nu s-a mai auzit. Însă, de câte ori mergea la Brădățel, i se părea c-aude din trunchiul copacului unde-o văzuse pentru prima oară, ieșind un lung și dureros suspin, care, unindu-se cu șoaptele frunzelor și murmurul cascadelor, dezmierda dulce ecoul Brădățelului... (Convorbiri literare, anul I, nr. 3, 1 aprilie 1867)


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Munții Moldovei samănă în mic cu munții Șvițerei. Aceleași izvoare limpezi, aceleași creste frumoase încoronate de brazi și de stânci, aceleași văi pline de taine. Destui de mari, pentru ca călătorul să vază ades la picioarele sale gemând furtuna, ei totuși nu se urcă pănă la acele înălțimi, unde vegetațiunea piere sub sloiurile iernii. Ei nu umilesc, nu înfioreză prin măreția sălbatică a Alpilor, dar dezmiardă simțurile omului, dându-i icoana unei naturi blânde, în sânul căreia parcă locuiește totdeauna primăvara. În mijlocul lor, pe malurile a trei râuri, Bistrița, Neagra și Dorna e așezat satul Dorna. Nici o cale de comunicațiune nu era mai înainte prin munții noștri. De ar fi voit cineva să viziteze Dorna, trebuia să treacă prin râpi, să-și facă de multe ori drum cu toporul prin pădure; iar pentru a reveni din Dorna, singurul mijloc mai lesnicios, dar fără pericol, era de a se coborî cu pluta pe Bistrița, pănă la târgul Piatra. Departe, dar, de lume, înconjurați precum erau de păduri seculare, prin care abia putea răzbate pasul omenesc, locuitorii Dornei duceau o viață lină și fericită. Natura le dădea cu prisosință mijloacele de viețuire și, feriți astfel de atingerea zilnică cu lumea de prin târguri, ei păstrară neatinse și limba, și portul, și virtuțile strămoșești. Cu toate aceste, și acolo nenorocirea a trebuit să-și împlânte ghearăle sale. O colonie de otomani goi și flămânzi, ce nu mai găseau adăpost în țara lor, ceată compusă din vagabonzi, dezertori din armată, bandiți scăpați de prin închisorile Turciei, s-a aruncat într-una din zile ca un nor de lăcuste peste munții Dornei. Sub cuvânt că făceau comerț de cherestele, ei începură a stoarce munca locuitorilor în modul cel mai răsunător, apăsându-i în tot feliul, comițând chiar crime, pângărind familiile și locașurile sfinte, astfel încât mâna lor lacomă și cruntă izbuti în scurtă vreme a răspândi pretutindene mizerie, sânge și desperare. În zadar locuitorii Dornei alergară de mai multe ori la sprijinul autorităților din țară; autoritățile erau prea slabe pentru a izgoni din poticele Carpaților acești hoți, care, sub masca de comercianți, pustiiau munții și răpeau din gura locuitorilor și a copiilor lor pânea de toate zilele. Unul dintre ei se deosebea mai cu samă prin înrâurirea ce avea asupra celorlalți. El se numea Osman. Născut pe stradele Constantinopolului, fără a-și cunoaște pe tatăl și pe mama sa, crescut în mijlocul scursurilor și-a gunoaielor orașului, Osman de tânăr se aruncă cu capul înainte în vârtejul patimilor. Toate simțimintele de bine fură curând înădușite în inima sa. Împins de mizerie, încurajat de izbândă, ajutat de natura sa puternică și inteligentă, Osman lăsă frâu liber instinctelor răului, hultuite o dată cu nașterea în sângele lui, și când pentru prima oară se întrebă pe sine la ce port îl va conduce calea pe care a apucat, el nu mai găsi în sufletul său nici o voace care să-i strige: Oprește-te. El avea spiritul ager, caracterul iute și întreprinzător și curajul unui om ce nu tremură înaintea crimei, dar care dă îndărăpt înaintea pericolului. Fizicul său se potrivea în totul cu plecările sale interioare: un cap de o mărime disproporționată, așezat între două umere late, niște sprincene lungi și negre pe sub care luceau în fundul capului doi ochi mici, scânteioși; o bărbie ascuțită, acoperită de un păr aspru și stufos; un corp de o musculatură puternică, dar dizgrațios, iată înfățișarea lui Osman, înfățișare hâdă care făcea dintr-nsul o ființă ce insuflă frică și dezgust totodată. În scurt timp el se înavuți, căci nu lăsă nici un mijloc neîntrebuințat, pentru a ajunge la acest scop. Iscusit în alcătuirea planurilor sale, îndrăzneț în mijloacele de punere în lucrare,el știa, pe o parte, să dea hoțiilor sale aparența legalității, și pe altă parte,să le susție cu iartaganul în mână când trebuința cerea. El întrunea în acelaș timp calitatea de comerciant și de judecător totodată. Singur judeca trebile sale cu locuitorii, singur le aducea întru împlinire!... Dar ce împlinire!... Aici era partea tragică a întreprinderilor sale. Nimic nu rămânea cruțat de mâna sa nelegiuită! Lacrămile și rugămintea nenorocioților locuitori erau o monedă necunoscută lui Osman, cu care nu se putea dobândi nici mila, nici iertarea sa. Oameni, femei, copii, fură aruncați afară din casele lor și averea lor înghițită. Apoi, după ce izbuti a-și aduna o avere destul de însemnată printr-un lung șir de tălhării, el se dădu desfrânărilor, căci lăcomia de bani nu era singura patimă ce punea în mișcare activitatea sa. Fiu al unui popor încălzit de soarele asiatic, Osman avea pe lângă un fond de trândăvie orientală toată fierberea unei senzualități nesățioase. El iubea luxul, băutura și mai cu osebire femeile; și, cu toate aceste, în pieptul său nu s-a dezvălit niciodată simțimântul vreunui amor adevărat. El căuta în amor nu un ideal, ci un mijloc de desfătare a simțurilor sale, și acolo unde nu putea izbuti prin viclenie sau bani, întrebuința totdeauna puterea brutală. O! Să nu fi avut nenorocirea vreo fiică din Dorna să atragă privirile sale; căci Osman ținea într-o mână punga, în cealaltă iartaganul, și la ordinele sale toată oarda coreligionarilor săi, mijloace înfricoșate, dinaintea cărora nevinovata copilă trebuia să plece capul, sau să-și răscumpere cu viața prețul onoarei sale. II [ modifică ] Dinaintea casei lui Nistor erau adunați toți locuitorii Dornei. Soarele apusese din dosul muntelui și de cealaltă parte se ivea luna însoțită de luceafărul de noapte. Un brad urieș învălit în rășină ardea din rădăcină pănă-n creștet, nu departe de casa lui Nistor, și coloana de foc, urcându-se în înaltul ceriului într-un lung vârtej de scânteie, se oglindea în undele limpezi ale Bistriței și lumina în depărtare stâncile sămănate pe plaiuri. Acest spectacol, cel mai frumos care se poate vedea noaptea între munți, se da de locuitorii Dornei numai la ocaziuni mari de sărbători sau de veselie. Era, în adevăr, o zi de veselie pentru întreaga Dornă, logodna Irinei, fiica lui Nistor, cu Mihai Plăieșul. Locuitorii ședeau jos pe iarbă, despărțiți în diferite grupe, după vârstă și sex. Trei lăutari țigani, formând un orchestru compus din o scripcă, o cobză și un nai, cântau cântece de dragoste care scoteau pe furiș din pieptul nevinovatelor fete suspinuri de dor. Ici ședeau bătrânii satului cu figurile lor serioase și meditative, încinși cu curele late și țiind în mână câte un lung toiag, semn al statorniciei; dincolo flăcăii veseli și neastâmpărați, cu pletele lasate pe umere, copii zburdalnici ai muntelui, harnici la muncă, ușori la joc, așteptând începerea horei cu nerăbdare ca să mai poată schimba câte o strângere de mână cu draga lor. Apoi fetele, blonde ca spicele de grâu, gătite în hainele lor de sărbătoare, cu flori pe cap și cu altițe pe sân, țiind fiecare ochii plecați spre pământ ca și cum n-ar zări ochirile îndrăznețe ce le veneau ca niște săgeți de foc din ceata flăcăilor. Și toată lumea, bătrâni și flăcăi, femei și fete, lăudau într-un glas frumusețea Irinei și voinicia lui Mihai. Numai când și când vreo babă, deprinsă a cârti de toate cele, căuta să găsească câte un mic neajuns la vreunul din logodnici. — Halal de Mihai! zicea un flăcău, Toader, către vecinul său Ion, știu că mândră mireasă mai ia. Parcă-i o domniță. Ian vezi tu cât e de albă, ce păr lung și frumos mai are, ce dulce căutătură! Când se uită cu ochii la tine, parcă te frige în inimă. — Așa este, însă nu știu de ce de o bucată de vreme încoace e tot mâhnită. Are ce are. Îți aduci aminte tu cât era ea de veselă mai nainte; cum glumea de frumos? Îți venea să tot glumești cu dânsa... Acum parcă-i tot plouă și-i ninge. — Tare ești prost, Ioane!... Nu înțelegi tu c-aceste sunt marafeturi de miresă? Așa trebuie să fie o fată care se mărită. Unde ai mai văzut tu mirese râzând și sărind într-un picior? Ele învață, înadins, a fi smerite. N-am prins eu doar pe Catrina înroșindu-și ochii cu capătul ștergarului, pentru ca să creadă lumea că plânge? Așa-i obiceiul pământului; fata învață de la mamă, și mama de la bunică. — Poate, măi, că ai dreptate; însă mie îmi pare că Irina nu se prefăce. Am văzut-o de multe ori așa de supărată, că nici băga de samă la cele ce-i spuneam. Eu îi vorbeam una, și ea îmi răspundea alta. Ochii ei umblau îngrijiți în toate părțile, parcă se temea de ceva. — Nu-ți spun eu că cu mintea ta n-ai să pricepi niciodată nimic? Ți-ar fi plăcut poate să se uite numaidecât la tine, să-ți zâmbească în față, ea care n-are ochi să vază decât pe Mihai? Firește, că are o grijă în spate, și mare încă: grija măritișului. Toate fetele o poartă de la vârsta de optsprezece ani înainte; da ian să le vezi a doua zi după cununie cum le râd ochii în cap ca niște ghiocei. He! He! Nu mi-e întăia oară când văd mirese smerite cu nasu-n pământ; decât smerenia asta ține numai până... — Tăceți din gură! strigă un bătrân de alăturea, și faceți loc să treacă logodnicii! În acel minut treceau prin mijlocul grupelor Mihai și Irina, țiinduse de mână. Logodna era săvârșită. Toată lumea se scula înaintea lor, să le ureze trai bun și fericit. Mihai pășea mândru și drept ca un brad; în ochii săi strălucea bucuria; iar Irina mergea legănându-se ca și cum n-ar fi avut destulă putere de a se ține pe picioare. Fața ei era galbănă și, la fiecare pas, ea se uita îndărăpt cu o nespusă neliniște, răzămânduse din ce în ce mai tare pe brațul lui Mihai. În ochii ei ar fi putut ceti cineva două simțiri deosăbite, luptându-se cu putere: amorul și o grozavă frică. Cea mai mare parte din lumea care era acolo nu luă sama la gălbeneala de pe fața Irinei și acei puțini, care au văzut această schimbare, crezură negreșit că vine de la rușinea ce simt fetele în momentul logodnei. Un bun observator însă, ar fi zărit tot atunci o figură arămie, cu doi ochi mici în cap, alunecându-se ca o șopârlă prin mulțime și înaintând spre Irina cu pași nevăzuți ca și spiritul cel rău. Numai Ion observă această împrejurare. — Luat-ai tu samă la ceva? zise el lui Toader, trăgându-l de mâneca cămeșei. — La ce? — N-ai văzut tu pe Osman turcul, viind ca o năpraznă între noi? — Ei ș-apoi? — Îndată cum l-am zărit, am și văzut pe Irina îngălbenindu-se ca ceara pe obraz. Este ceva la mijloc! — Nu cumva crezi tu că Irina îl uibește? Ți-a trece poate și asta prin cap? — Nu! Da cred că turcul o urmărește mereu. Ea îl știe cât e de aprig și de aceea se teme de dânsul. N-o vezi cum tremură? Parcă are un șarpe dinapoia ei. — Multe mai vezi tu, Ioane! Mă tem că, de multe ce vezi, să n-ajungi a orbi. Cum socotești tu că turcului i-ar trece una ca asta prin minte când are a face cu Mihai? Doar nu s-a săturat de zile. El știe că Mihai Plăieșul, unde pune mâna, dă la pământ, unde chitește, greș nu face; ș-apoi unde l-ar putea vreodată suferi Irina? În acel moment Osman nu era decât la doi pași de Irina; ea simți suflarea sa otrăvită și un fior atât de răce îi trecu prin trup, încât aruncă un țipet și căzu în brațele lui Mihai. — Ce este? strigă acesta spăriet. Irino, tu nu mă mai iubești? Irina nu răspunse nimic, însă deschise ochii săi albaștri și-i ținti atât de lung și de duios în ochii lui Mihai, încât acestuia nu-i mai trebui nici un răspuns. El ceti adânc în inima ei și fruntea sa se însenină. — Atunci de ce tremuri? De ce ești așa de galbănă? adaose el cu o voce mai asigurată. Dar n-apucase Irina a rosti un singur cuvânt și Osman, care se afla acuma în față cu logodnicii, zise cu glas mare pentru a fi auzit de toți: — Să-ți fie de bine, Mihai; într-un ceas bun! Când ne poftești la nuntă? — Poimâne, jupâne Osmane și, dacă nu-ți va fi cu supărare, vină și d-ta la masa noastră. — Foarte mulțumim! răspunse el cu un zâmbet ironic; și aruncând o căutătură crucișă Irinei, dispăru prin mulțime. Ce dracul are Osman? gândi în sine Mihai. Clocește iar vro hoție în cap. Când oare a scăpa Dorna de lighioaiele aste de turci care neau mâncat averile și ne-au secat munții? Însă reaua întipărire ce-i făcuse vederea neașteptată a lui Osman se șterse îndată, sub privirile amoroase ale logodnicei sale și în fața veseliei generale. Hora începu. Toată lumea se aruncă cu nebunie la joc, și un lung lanț de flăcăi și fete ce sămănau a fi atâtea flori în o mare ghirlandă însuflețită de focul tinereței, se înființa sub bolta ceriului, luminată de stele. Nimic mai frumos de văzut decât acest joc încingându-se pe câmpia verde, joc de voinici, în care lanțul ce se-ntoarce, se răstrânge și sentinde într-un vârtej fără repaos, samănă a fi purtat de vânt; nimic mai pătrunzător de auzit decât aria străveche a horei, ale cărei note, când line și trăgănate, când zgomotoase și bărbătești, par a ne destăinui frumosul timp trecut! S-ar zice că românii, când s-au prins de mână pentru prima oară ca să joace hora, simțind aceeași trebuință a fi uniți în zilele bune ca și în zilele răle, au voit să lege frăția dintre dânșii printr-un cântec și un joc. După horă, veni masa cea mare, în capul căreia se așeză preotul, un om bătrân, cu barba argintie și fruntea încrețită de multele ierni ce trecuse peste dânsa. În dreapta sa se puse logodnicii, și în stânga, socrii mari. Apoi veneau toți ceilalți oaspeți ce luase parte la sărbarea câmpinească. Vinul era bun, sănătățile urmau cu iuțeală una după alta, și veselia năvăli în toate inimile. Babele începură a povesti din vremile cele vechi, pe când erau și ele frumoase; fetele ascultau cu luareaminte; iar flăcăii ascultau puțin, vorbeau mult, și cu ochii furau și mai mulți. Nistor era de un chef nespus; el întinerea pentru a doua oară, căci de mulț ani nu a avut o zi atât de fericită ca ziua de logodnă a fiicei sale. Irina începu asemenea a-și recăpăta colorile. Ea se simțea mai liniștită de când se dusese Osman, și se deda cu totul veseliei ce domnea la acest ospăț. La urmă, când vinul începu a se deșerta de prin pahare, când o geană de lumină se arătă pe marginea ceriului spre răsărit, iar bradul care pănă atunce luminase munții ca o lampă magică cu mii de focuri, se prefăcu în cenușă, aruncând numai ici cole câte o scânteie, se sculă în picioare preotul cu un pahar în mână și, după ce-și netezi barba cu toată demnitatea unui bătrân mândru de albeața ei, ținu cuvântarea următoare: — Oameni buni, zise el, pe Irina și pe Mihai eu i-am botezat când erau în fașă; astăzi eu îi cunun. Când mă uit la dânșii îmi aduc aminte de zilele cele bune, pe când n-aveam alte griji în Dorna, decât să ne creștem copiii și să ne sporim averile. Acele vremi au trecut. Însă dacă Domnul ne-a trimite mulți copii în Dorna ca Irina și Mihai, să știți că de griji și nevoi vom scăpa curând. Închin, dar, încă o dată în sănătatea lor și a voastră a tuturora. Să dea bunul Dumnezeu ca soarele care răsare astăzi să ne aducă senin și veselie în inimă și să strivească de pe dealurile noastre buruiana cea rea! Aceste puține cuvinte, bine simțite, fură primite cu un lung și zgomotos ura care răsună departe în munți. III [ modifică ] A doua zi de logodnă, Osman se preumbla cu pași răpezi în odaia sa, părând a fi foarte preocupat. Casa lui era așezată la picioarele muntelui Pietrosul, nu departe de punctul unde râul Neagra se aruncă în Bistrița. Zidită pe o stâncă, de unde stăpânea toată valea Dornei, ea sămăna unui cuib de uli. Acolo se țineau sfaturile între turci și se urzeau toate planurile de jăfuire, pe care apoi, fiecare în parte, le aducea la îndeplinire după ordinele ce avea de la Osman. Astfel preumblându-se, Osman frământa în capul său mii de proiecte de ademenire în contra Irinei. Timpul era scurt, ea se logodise ieri și mâne avea să se cunune. Prin urmare, o hotărâre grabnică trebuia luată. — Ce dracu, zicea el în glas mare, să-și bată joc de mine o fată de țăran! Asta e prea mult... Și pentru ce nu m-ar voi ea pe mine?... N-am eu destulă avere să cumpăr Dorna întreagă? Și cu toate aceste, să nu pot face nimic!... Să tremur ca un copil dinaintea ei, și ea să râdă de mișelia mea?... Dar la ce mă mai numesc Osman? La ce-mi mai slujește iartaganul de la brâu?... Și în această luptă între amorul său propriu și neputința de a izbuti, fața sa urâtă se zbârcea de turbare. — Mâne se cunună, strigă el, lovind cu piciorul în pământ, mâne va fi în brațele lui Mihai... Și eu ce fac! Să rămân bătut, umilit de-o femeie! Asta nu se poate!... S-aștept mai târziu? Osman să vie după Mihai? Ce glumă!... Nici asta nu se poate!... S-o răpesc acum îndată, s-o fur! Dar atunci trebuie să părăsesc Dorna!... Și unde să mă duc?... Aici Osman se opri gânditor câtva timp; dar deodată, ca și când ar fi fost mișcat de o coardă nevăzută, el tresări; ochii săi luară espresiunea unei hotărâri nestrămutate și, reîncepându-și preumblarea cu pași răpezi și neregulați..., Fie!, zise el, m-oi duce orișiunde; avere am! Ce-mi pasă! Ah, Irino! răstoarnă-se pământul, tu vei fi a mea!... N-ai fi zis că lui Osman îi va sta o femeie împotrivă! Apoi, ieșind afară, el șuieră puternic și un turc se prezintă înaintea lui. — Ali, zise Osman cu voace grămădită, să-mi pregătești îndată o plută bună și să-mi ajuți a strânge tot din casă. Mâne în zori de ziuă plec. — Vrei să te muți din Dorna? — Da. — Și unde vrei să te duci? — Nu știu. — Ce însemnează asta, Osmane? Te văd cam turburat. — Însemnează că ieu pe Irina cu mine și mă duc din Dorna. — Iei pe Irina cu tine?... adaose Ali plin de mirare, dar ai uitat poate că ea se cunună mâne cu Mihai? — Ba nu. — Atunci, nu te mai înțeleg. Spune-mi, Osmane, ce ai de gând să faci? — Vreu s-o fur în astă-noapte. Iată tot! N-a voit să meargă cu mine de bunăvoie, va merge de nevoie. — Ah!... Ah!... Pricep acuma. Se vede că mititica te-a fărmăcat cu ochiul. Vrei s-o ștergi, cum s-ar zice, de la nasul lui Mihai. Dar cu ce meșteșug ai de gând să faci astă izbândă? — Ți-oi spune mai pe urmă, Ali, pregătește-mi întăi pluta, și vino iute înapoi! Ali, deprins a asculta de ordinele lui Osman, plecă îndată și peste o oară se întoarse îndărăpt cu un aer mulțămit. — Pluta-i gata, zise el, frecându-și mânile, o plută ferecată de minune; parcă făcută înadins pentru Irina. O să vă duceți ca vântul. — Ali, să începem a strânge buclucurile. — Să începem. Și amândoi se puse a culege tot de prin casă și a vârî într-o ladă mare ce sta deschisă în mijlocul camerei. — Nu uita nimic, Ali! — N-aibi grijă! — Ia de colo chimirul cu banii. — Numaidecât! Ăsta-i lucru de căpetenie, mai ales când e vorba de-a îmblânzi căprioarele de munte. — Pistoalele sunt oare grijite? — Cum e oglinda! — Ia și covorul de pe părete. — Negreșit! Doar trebuie să vă fie moale pe plută. Dar de mâncare este? Iată colo în dulap un picior de miel și două garafe de vin. Vi-i prea de ajuns. O să petreceți ca doi însurăței în luna de miere. Dar ian spune-mi cum ai să... — Ia lada în spate, și haide! Ali ascultă, fără a mai aștepta vreun răspuns, și amândoi plecară însărcinați de tot avutul lui Osman, spre locul unde era legată pluta de mal. Pe drum, Osman părea gânditor, iar Ali mergea vesel și fără grijă, șuierând între dinți un cântec de munte, ca și când n-ar fi fost vorba de săvârșirea unei crime. — Ascultă, Ali, zise Osman după câtva timp, în toate zilele spre amurg Irina are obicei să se urce pe munte, ca să-și aducă capra acasă de la pășune. Nimene altul nu se poate duce după dânsa, căci capra nu știe decât de glasul ei. Noi ne vom aține în crăpătura stâncii ce vine lângă potică și, îndată ce vom zări-o trecând, ne vom arunca amândoi pe dânsa; unul o va ridica în brațe, celălalt îi va astupa gura să nu strige, ș-apoi... — Hm! Dar dacă n-a fi singură, întâmpină Ali, scuturând din cap. — Pentru ce doar suntem doi și pentru ce avem pistoale la brâu? răspunse Osman cu ton amenințător. — Vra să zică, la nevoie trebuie să... — Se-nțelege! N-o să ne lăsăm doar prinși ca șoarecul în capcană! Ali încetă de-a șuiera. Ceea ce-l puse pe gânduri era nu remușcarea cugetului, nu uricioasa crimă ce trebuia să săvârșească, era pericolul ce-și atrăgea și el luând parte la această întreprindere de noapte. Pe drum mergând, ei întâlniră pe Ion flăcăul care venea de la malul Bistriței cu toporul pe umere. — Buna vreme, jupâne Osman, unde te duci? — La Piatră, să vând niște plute. — Se vede că ai de gând să zăbăvești mult acolo, de vreme ce-ți iei atâtea buclucuri? Așa ceva. Și Ion trecu înainte. Iar Osman păru foarte îngrijit de această neașteptată întâlnire. Cine mi l-a scos înainte? își zise el în sine. Totdeauna trebuie să-l întâlnesc în cale. De cumva îl va împinge păcatul să meargă cu Irina după capră, a lui e dracul! Toate pregătirile fură făcute pentru răpirea Irinei. Osman aștepta numai să însereze. În sfârșit, soarele asfinți învălit în nouri deși și o noapte neagră începu să îmbroboade pământul. Luna nu era pe ceri; numai ici-colea se zărea printre crăpăturile nourilor câte o stea. S-ar fi zis că natura însăși voiește să-l ajute în criminala sa întreprindere. — Să mergem, zise Osman, apucând pe Ali de mână. — Să mergem, dar n-ar fi bine să... — Ce mai este? îl întrerupse acesta, încrețind din sprincene. — N-ar fi bine... să mai așteptăm puțin, parcă-i prea devreme. — Nu-i prea devreme. Nu vezi cât e de întuneric? Ce!... Vrei s-ajungem acolo când Irina va fi înapoi acasă? — Ba nu;... dar vezi... mi s-a părut că... socotesc că n-ar strica să mai luăm pe cineva cu noi. — Mișelule! Te temi de o femeie? Haide, când îți zic, că doar nu mergi la spânzurătoare! Apucă pe muchea dealului și nu tremura. Te-ai făcut fricos ca o muiere, de când ai schimbat hoția de codru pe negustoria de cherestele. — Nu mi-e frică, Osmane, decât vântul îmi șuieră în ureche și mie cam răce. Dar știi tu una, adaose el, clănțănind din dinți, dacă Ion ar fi înțeles ceva, ș-a fi spus lui Mihai?... — Înainte, și nu lungi vorba! Iată puntea; fă mai răpede; acuș suntem în crăpătura stâncii. Ce calci ca pe cuie? Astfel, prin întunericul nopții, Osman și Ali, ca două umbre, înaintau răpede, dar cu luare-aminte, spre locul unde trebuia să fure pe Irina. Ali mergea înainte și astă dată trebuie să mărturisim că mergea mai puțin împins de dorul răului decât de frica lui Osman. În acelaș timp s-auzea sus pe munte un cântec dulce și armonios ce trezea în depărtare văile adormite: Dragă căprioară, Mândră sorioară; Vino, te grăbește, Că noaptea sosește Și vântul e rece, Și stafia trece Ades prin părău La ceasul cel rău. Vin'la mine-acasă, Că-n flori și mătasă Eu te-oi legăna. Și lin ți-oi cânta Cântece de dor, Să te-adorm ușor. Era Irina, care striga cântând căprioara din munte. Căprioara auzi voacea ei și, sărind de pe stâncă pe stâncă, se scoborî la picioarele stăpânei sale. Irina îi netezi părul, o sărută pe frunte și urmă cântând: Dragă sorioară, Fii veselă, zbiară, Că mâni mă mărit C-un mândru iubit; Mâni norocu-mi râde, Ceriul se deschide Și-n el două raze Văd cum luminează Cald zilele mele Știi tu ce sunt ele? Sunt raze de rai!... Ochii lui Mihai... Căprița, deprinsă cu asemenea dezmierdări, începu a zburda împrejurul ei, plină de bucurie, dar, spărietă ca de un șărpe ce ar fi zărit în iarbă, ea se culcă pe câteșipatru picioarele, și, ridicând ochii spre Irina, se uită tremurând la dânsa. Dragă, ce oftezi? De ce lăcrămezi? Ai vro supărate, Nu ți-a priit oare Apa din izvor? Sau ai vreun dor Ce te arde greu, Ca și dorul meu?... Pădurea vuiește, Vino, te grăbește, Că eu ți-oi cânta Și te-oi descânta De visul cel rău Și de dorul tău. Astfel cântând, Irina se scobora pe potica strâmtă, mâind căprioara de funie. Când, deodată, două fantome negre ca fiorii morții, ieșind din crăpătura unei stânci, se aruncară asupra ei. Ea voi să se apere, dar mânile îi erau legate, voi să strige, dar voacea îi era înădușită; cuprinsă de groază, ea leșină. Întunericul se făcu și mai mare, vântul șuiera fioros prin desimea codrului. IV [ modifică ] Abia se ivise a doua zi soarele pe ceri și toată Dorna era în picioare. Vestea despre pierderea Irinei, tocmai în ajunul căsătoriei sale, ca orice veste rea, se răspândi iute din om în om, și toți alergau uimiți din toate părțile spre casa lui Nistor, pentru a se încredința despre această nenorocită întâmplare. Mii de presupuneri se făcură într-o minută. Unii ziceau că Irina va fi căzut într-o prăpăstie, alții că se va fi înecat în râul Neagra, alții că vor fi mâncat-o fiarăle sălbatece, însă nici unuia nu-i venea în gând despre răpirea ei. — Ce poate să fie? zicea Mihai, frângându-și mâinile; să nu vie toată noaptea acasă... negreșit i s-a întâmplat ceva... Să mergem, oameni buni, să răscolim munții, să scociorâm pădurile, să o găsim numaidecât!... — Da, să mergem, răspunseră cu toții într-un glas. — Stați! Stați! strigă atunci de departe un om ce venea spre dânșii, alergând în fuga mare, și făcându-le semn din mână să-l aștepte. Era Ion flăcăul. — Ascultați! zise el, abia răsuflându-se, asară am întâlnit pe Osman cu toate buclucurile în spate, scoborându-se spre Bistrița... Mi-a zis că merge la Piatra... Azi am trecut pe la casa lui și am găsit-o pustie... De cumva va fi el care... atunci este încă vreme. El n-a putut să plece decât tot astăzi în ziuă. De-om apuca de-a dreptul, îl vom ajunge aproape de Toancele, pe când a fi soarele de-o suliță. Osman, în adevăr, după ce răpise pe Irina, stătu toată noaptea ascuns în munte, și abia în zori de ziuă, cu două oare mai înainte, plecase spre Piatră, căci numai ziua poate umbla pluta pe Bistrița. De-ar fi căzut trăsnetul pe capul lui Mihai, el n-ar fi rămas mai amețit. Fără a aștepta mai multe amănunțimi, el smunci toporul din mâna lui Ion și se făcu nevăzut. Într-o clipă se desfășură dinaintea ochilor săi tot adevărul acestei întâmplări, pe care nu și-l putuse esplica pănă atunce și, desperat ca tot omul ce se vede deodată aruncat din culmea fericirii în culmea nefericirii, el hotărî sau să moară, sau să se răzbune. Pluta, mânată de unde printre strâmtorile Carpaților, face cotituri multe și merge încet, iar acel ce iubește merge de-a dreptul și merge iute. În mai puțin de două oare el urcă dealuri, coborî văi, trecu peste râpi și peste ponoare, și ajunse în fine în vârful celui de pe urmă pisc a cărui poale se scoborau în Bistrița. De acolo el zări la picioarele sale o plută mergând în josul apei. În sfârșit... zise Mihai, răsuflându-se adânc din piept. Ochiul său recunoscu pe Irina. Ea ședea culcată cu capul rezemat de-o grindă; la cârma din frunte era Ali, la cârma din urmă, Osman, și amândoi, tăind valurile cu putere, înaintau spre Toancele. Toancele e cataractul cel mai periculos pe toată întinderea Bistriței. Strânsă între doi munți nalți și stâncoși, printre care abia străbate lumina zilei, ea fierbe din fund și pănă în față, ca și când ar curge peo albie de foc. Valurile gem cu o turbare nespusă și mii de stânci ies ascuțite din sânul Bistriței înspumate. Vai de plutașul care n-ar ști să cârmuiască pluta pe acolo! Când nevoia îl silește să treacă prin Toancele, el se pregătește ca de război; cearcă mai întâi cârma; cercetează toate legăturile grinzilor, pentru ca să se încredințeze dacă nu e vreo sminteală; își suflecă mânicele și-și face semnul crucii. Toate aceste pregătiri făcute în tăcere și cu gravitatea aceea ce inspiră totdeauna momentul pericolului, produc o spaimă nespusă, mai cu samă asupra călătorului care pentru prima oară își espune viața în acest loc. Cum a intrat pluta în Toancele, torentul a și luat-o într-un vălmășag de spume, și, purtată ca o scoică pe crestele valurilor, se ridică, se sfâșie și se frământă într-o luptă nesfârșită și e de ajuns o singură greșală de lopată, pentru ca dintr-ânsa să nu mai rămâie decât țănduri. În fiecare an Bistrița înghite numeroase plute care s-alunecă cu nesocotință în acestă strâmtoare, și fiecare stâncă poartă numele vreunui nenorocit ce și-a perdut viața lângă dânsa. Cimitir înfiorător, în care stâncile stau marture ca și crucile despre locul unde acești nenorociți și-au aflat mormântul!... Osman n-avea ce face; trebuia numaidecât să treacă pe-acolo. — Ali, strigă el de la cârma din urmă, îndreaptă pluta spre malul stâng. El dădu acest ordin nu pentru a se feri de șuvoiul de care începuse a se apropia, ci pentru că zări pe Mihai coborându-se pe coasta dealului din dreapta, și voi să puie între ei amândoi toată lărgimea râului, în scop de a-l împedica să sară pe plută. Însă la cea întăi lovitură de lopată, ce făcu Ali pentru a executa mișcarea ordonată de Osman, pluta intră în curent, se izbi de-o stâncă ce sta nevăzută sub apă și se înfipse pe vârful ei. Grinzile pârâiră în legăturile lor, și capătul dinainte se cufundă în apă împreună cu Ali care, pierzându-și cumpătul, se duse în fund, luat de-un val puternic. Pluta, împinsă de șuvoi, după ce se învârti câtva timp împrejur, se opri apoi în loc de-a curmezișul apei, astfel încât capătul din urmă atingea malul drept. Osman acum nu mai putea înainta, nici da înapoi. Vrând-nevrând, el trebuia să dea piept cu Mihai. Cu atât mai bine, gândi el în sine, cel puțin m-oi mântui de dânsul o dată pentru totdeauna; și, înarmându-și pistoalele, se pregăti pentru lupta ce avea să hotărască între ei amândoi. Irina, palidă ca un cadavru, se trezi din amorțeala în care fusese până atunce și, râdicându-se în sus, întinse amândouă brațele înspre locul de unde venea Mihai. Ochii ei stânși, încunjurați de două cercuri vinete, nu puteau deosebi nimic, și, cu toate acestea, ea îl simțea, îl gâcea de departe, căci sunt momente în care acel ce iubește vede mai bine cu sufletul decât cu ochii. În acea vreme Mihai, țâind într-o mână toporul, în cealaltă cuțitul, se cobora de pe munte ca o vijelie. Cu capul gol și cu pletele în vânt, el alerga nebun peste stânci și peste păraie, și-n fuga lui turbată râsipea cu piciorul pietrele ce se rostogoleau în vale cu zgomotul unei lavine. — Doamne sfinte, strigă el, dă-mi atâta putere, să-mi răzbun, așa cum doresc eu! Și prin toți porii el respira răzbunarea, ș-ar fi voit să găsească un mijloc atât de răpede ș-atât de crud, ca într-o singură clipeală să-i stoarcă tot sângele din vine și să-l facă în acelaș timp să sufere chinurile morții, un veac întreg. Câțiva pași încă și Mihai era pe plută... Atunci un trăsnet prelungit și mult repetat de ecoul munților se auzi. Osman îl luase la ochi cu pistolul, îl chitise bine, însă pluta, șovăind sub picioarele sale, îi clătină mâna, tocmai în momentul când el descărcă arma, și plumbul trecu deasupra capului lui Mihai. — Ai scăpat de unul; nu-i scăpa de celalalt, urlă Osman furios, ridicând al doilea pistol asupra lui Mihai, însă și astă dată plumbul trecu pe-alăturea și se lăți pe-o piatră. În acel moment Mihai făcu cea de pe urmă săritură, și cu turbarea aceea ce poate avea numai un om nenorocit ca dânsul, se aruncă pieptiș asupra lui Osman și, înșfăcându-l în brațele sale puternice, îl răsturnă la pământ, înainte de-a ave măcar timpul să se răsufle. — Stăi, câne fără de lege! strigă Mihai, crâșnind din dinți și strângându-l de grumaz ca într-un clește. A venit vremea să-ți dai samă de nelegiuirea ce-ai făcut! Ia-ți ziua bună de la lume, că de acuma ești mort! Am să-ți sfărâm capul ca unui pui de șerpe și țărna ta spurcată am s-o arunc în vânturi! — Îndurare!... strigă Osman palid și înspăimântat de groaza morții. — Îndurare?... Tu cei de la mine îndurare? Ființă pângărită!... Atunci când se va îndura cuțitul ce am să-ți vâr în piept, să nu te spintece; atunci când s-o îndura apa în care am să te arunc, să nu te înece, atunci m-oi îndura și eu. Mergi în fundul iadului să hrănești nopârcile din cărnurile tale!... Și, plântându-i cuțitul drept în inimă, îi înăduși cea de pe urmă răsuflare, în sângele care, ca un izvor zbucni din rană și stropi o stâncă ce sta alăturea, martură de moartea nelegiuitului otoman și de dreptatea lui Dumnezeu. Apoi, ridicând în sus cadavrul, îl aruncă în Bistrița unde fu înghițit de întunericul valurilor. Toată această înfricoșată dramă, Irina o privi cu un ochi rătăcit, fără a-și putea da samă de cele ce se petrecuse în fața ei. Abia a doua zi ea începu a-și reveni în sine, și recunoscu că se află în casa părintească. La capul ei ședea Nistor cu părul alb ca omătul, albit într-o singură noapte, și la picioarele ei Mihai, îngenuncheat, urmărea și cu ochiul și cu sufletul toată răsuflarea ce ieșea din pieptu-i. — Irino, îi zise acesta, încălzindu-i mânile în mânile lui, nu ne vezi?... Suntem noi, Nistor și Mihai; ești în brațele noastre; iată casa tatălui tău; iată căprița. Atunci ea deschise niște ochi mari, se uită împrejur și un șiroi de lacrămi îi înecă fața. — Mihai! zise ea cu o voace întreruptă, revenind ca dintr-un vis. Te cunosc... Iată tata!... Veniți amândoi, veniți mai aproape!... Oare adevărat să fie?... Mi-e frică, nu mă lăsați! — Irino, nu te mai teme; ești cu mine, logodnicul tău. De-acuma vei fi fericită; Dumnezeu te-a scăpat! — Fericită?...Ce zici?... O! asta nu se mai poate!... Întoarce-ți de la mine fața, Mihai!... Steaua mea a căzut! Irino, dar tu nu ești vinovată! Adu-ți aminte să ești logodnica mea, că mi-ai jurat să-mi fii soție. Eu te iubesc și fără tine nu pot trăi! — Ascultă, Mihai urmă ea, rădicându-se în picioare și uitându-se țintă la el, și eu te iubesc din tot sufletul meu!... Știe Dumnezeu câte lacrimi am vărsat pentru tine; câte zile și nopți am petrecut fără somn; câtă bucurie și câtă amărăciune au înecat rând pe rând inima mea, în zilele în care te vedeam sau nu te vedeam! Dar astăzi nu mai sunt vrednică să fiu soția ta. Sufletul meu e veșted ca floarea bătută de brumă; urgia iadului m-a atins!... — Și ce vrei să faci Irino?... Pentru Dumnezeu, spune!... — Am ajuns până la pragul fericirii, și acolo ușa mi s-a închis... ș-am rămas în lume fără bucurie, fără lumină, ș-am văzut în vis pe maicămea că s-a sculat din mormânt și mi-a pus pe cap un hobot negru, zicându-mi așa: Du-te, Irino, du-te la monăstire și jălește norocul tău pierdut!... Mihai, eu trebuie s-ascult porunca mamei mele... Tu, uită-mă!... Nu mai cere de la mine rămășițele unei dragoste adăpată de otrava nelegiuirii.. Lasă-mă să port haina cernită a pusniciei, că cernit e sufletul meu!...Și de-acolo eu m-oi ruga pentru tine, și Dumnezeu ți-a îndulci inima; că inima ta e bună și Dumnezeu și mai bun. Astfel grăind, Irina părea schimbată la față; obrajii săi se aprinseră de-o roșață vie, și o rază cerească strălucea în ochii ei. Mihai și Nistor ascultau vocea ei inspirată ce se răspândea ca parfumul în aer, și nu credeau însuși auzului lor. Înmărmuriți, fără simțire, ei nu mai puteau rosti un singur cuvânt, căci răsuflarea li se oprise în piept. — Mihai și tu tată! adause ea cu accentul celei mai profunde dureri. Uitați-vă în ochii mei și vedeți aceste lacrămi!... Ele sunt lacrămile inimii mele...Ele vă vor spune că, ducându-mă la monăstire, las cu voi inima și sufletul meu!... Ah! veniți, până a nu ne despărți, să vă dau încă o sărutare!... Ș-apoi...Rămâneți sănătoși! Mânile ei obosite căzură de-a lungul trupului și capul i se plecă pe piept. Nistor o cuprinse în brațe și o sărută lung pe frunte, scăldându-i fața într-un părău de lacrămi; dar când veni rândul lui Mihai, o! atunce ei nu putură nici măcar să plângă; amorul și durerea se răsculară cu atâta tărie în inimele lor, încât în acest ultim sărutat era să se ducă și ultimul suspin al vieții lor. Câțiva ani în urmă, se răspândi vorba între dorneni că la o monastire din fundul munților muri o călugăriță frumoasă încă, dar apăsată de mari nenorociri, și că în toate nopțile se cobora o lumină de sus pe mormântul ei. Iar de atunci încoace plutașul de pe Bistrița, de câte ori trece prin Toancele, arată străinului ce călătorește cu dânsul o stâncă fioroasă, acoperită de mușchi, zicându-i : Asta-i Piatra lui Osman. Convorbiri literare, anul I, nr. 19, 1 decembrie 1867


content:
Întovărășit de-un călăuz din Dorna, tânărul Costin se urca pe muntele Rarău, care este unul din cele mai înalte piscuri ale Carpaților. Deasupra Rarăului stau clădite două stânci gigantice numite Pietrele Doamnei, înnegrite de timp, sfâșiate de furtuni și care, văzute pintre neguri, cu turnurile lor fantastice, samănă a fi un palat zidit în lumina aerului. Atras de frumuseța acelor stânci, Costin se urca încet și greu în urma călăuzului pe o potică strâmtă unde abia găsea destul loc spre a-și așeza piciorul, având în dreapta muntele ce se înălța ca un zid deasupra capului său, și la stânga o prăpastie fioroasă, în fundul căreia se zărea șerpuind Bistrița mică, ca o cordea. Cu cât înainta, cu atât coasta devenea mai răpede și mai obositoare. Cărarea se strâmta din ce în ce mai mult și pe une locuri dispărea cu totul. Era în luna lui august. Aerul răcoros și parfumat ce se râdica din sânul codrilor îi străbătea adânc în piept și ochii săi alergau rătăcind din loc în loc, privind când figurile bizare ale stâncilor, când cursul împletit al Bistriței, când șesurile întinse și aurite ce se zăreau dincolo de munți la marginea orizontului. Trei oare și jumătate Costin urcase mereu la deal și căldura soarelui începuse a-i acoperi fruntea de sudoare. — Domnule, îi zise călăuzul desfăcându-și traista cu merinde, te văd cam ostenit; gustă ceva din vinul ista să mai prinzi la putere, și să ne grăbim pasul, ca nu cumva să fim siliți să dormim la Pietrele Doamnei, cu liliecii și stafiile. — Ce, sunt stafii pe-acolo? He, ba ce! Acolo nu-i loc curat, cică în toată noaptea se preumblă pe vârful Rarăului umbra domniței care a botezat stâncile cu numele ei. — Ai văzut-o vreodată? — Să mă ferească Sfântul! — Și ce domniță era aceea? — Da mai știu eu, domnule! Se povestește din părinți că, gonită de turci, ea s-a urcat pe Rarău și a îngropat sub stânci toate odoarele țării. De aceea se vede uneori acolo în miez de noapte o pară de foc galbenă ieșind din pământ. Când ai plecat de la câmp, n-ai venit aice pe valea părăului Suha? — Ba da. — Apoi n-ai trecut prin un sătuleț care se cheamă Tabăra? [1] — Am trecut. — Ei bine, acolo se spune că s-a oprit tabăra turcească care gonea pe domnița, și de aceea satul a rămas cu numele de Tabăra. Apoi mai în sus, tot pe Suha, n-ai întâlnit un alt sat care se numește Iesle? — Am întâlnit. — Acolo cică erau ieslele călărimii domniței care fugea de oastea păgânilor. Dar să mergem, domnule, că e târziu și n-am gust să fac la noapte cunoștință cu știma comorii. — Știi una, zise Costin surâzând, dac-am rămâne astă-noapte acolo sus la Pietrele Doamnei, să vedem și noi para cea galbănă și umbra domniței? — Ba zău, răspunse călăuzul jumătate serios, jumătate în glumă, ți-ar trece prin minte să faci una ca asta?... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . După alte două ore de suiș, ei ajunseră pe vârful Rarăului, unde domnița își îngropase comorile. În acest timp un fum alb și umed începu a se ridica din fundul văilor și în curând îmbrobodi toți munții cu un văl argintiu, din care răsărea, ca niște verzi insule, numai culmile lor. Costin, care de pe înălțimea muntelui vedea la picioarele sale întinzându-se acest ocean de aburi, deasupra căruia razele soarelui scânteiau cu mii de colori, nu-și putu stăpâni mirarea. — A! cât e de frumos! strigă el. — E frumos, nu-i vorbă, zise călăuzul, dar nu prea îndemănos. Ce dracu! adause el după o pauză, uitându-se cam cu îngrijire la ceri, de câte ori mă urc la afurisitele astea de pietre, trebuie să mi se întâmple câte ceva. — Ce ți s-a mai întâmplat? — Într-un rând mi-a luat dracul pălăria din cap și a aruncat-o în râpă; în alt rând mi-am sclintit un picior, ș-acuma o să ne prindă furtuna. — Unde vezi furtuna? — Ian uită-te colo hăt departe, spre dealul Măgurii. — Ei bine? — Nu vezi nourul cel negru cum vine ca un balaur peste noi? Vai de oasele noastre, dacă n-om da dos undeva; o să ne ducem după pălărie! Ei se găseau acuma lângă stâncile uriașe, numite Pietrele Doamnei. S-ar zice că Rarăul, cât e de mare, geme purtând pe spinare povara lor. Mâncate de șiroaie, brăzdate de fulgere, ele se desfac pe unele locuri în adâncimi întunecoase, în sânul cărora s-aude din când în când strecurându-se picăturile de apă ce izvorăsc din umezeala nourilor. Costin privea cu sfială la stâncile ce-l apăsau prin măreția lor și iată că i se opriră ochii pe-un soi de vizunie, care se deschidea fioroasă la picioarele stâncilor și mergea adânc în pământ. — Ce este aceasta? întrebă Costin pe călăuz. — Astă groapă n-are fund; se zice că merge până la măruntaiele pământului. Ea nu de mult s-a ivit, și într-însa locuiește stafia muntelui. Dar pentru Dumnezeu, domnule, să nu pierdem vremea! Furtuna ne grămădește din urmă, și, dacă nu vrei să te dai hrană corbilor, haide iute la vale; cunosc un loc unde ne putem adăposti. În adevăr, munții luase o înfățișare posomorâtă. Vălul cel întins de neguri se desfăcu în nenumărate pâlcuri, care, mânate de vânt, rătăceau și se încrucișau în văzduh, întocmai ca niște legiuni ce se pregătesc de luptă. Turmele împrăștiate pe plaiuri, simțind apropierea furtunii, alergau să caute adăpost, și tălăncile lor sunau fioros prin freamătul codrului. Tunetul începu să clocotească în văi. — O să mă jur să nu mai calc pe aici, murmură călăuzul, ia sama unde pui piciorul... Ține-te de mine și nu te prea uita în jos... Bine-mi spune tata că nu-i loc curat aice. Costin, simțind pericolul, își grăbea pașii cât putea spre a ajunge mai curând la locul de scăpare. Fulgerele îi sclipeau pe dinaintea ochilor, și nourii, spărgându-se într-un șuvoi de ploaie, umflară într-o clipă toate păraiele, care în cursul lor turbat luau cu sine pământ și pietre și le rostogoleau la vale. De la un loc Costin nu mai putu face nici un pas înainte. Cărarea era ruptă în două. O râpă înfricoșată sta deschisă înaintea sa, prin care era cu neputință să treacă spre a ajunge la celalalt capăt de cărare. Atunci el se crezu pierdut. Având în față și în stânga râpa, în dreapta zidul, obosit de osteneală, udat până la oase, el se încleștă cu amândouă mânile de-o rădăcină de brad și se culcă la pământ. — Fii mai verde, domnișorule, nu-i vreme să tremurăm de frică. Ducă-se pe pustii ne-a tăiat drumul; dar bun e Dumnezeu! De-om trece de aici, suntem scăpați. Și, fără a pierde un minut, călăuzul scoase din traistă o funie lungă, legă pe Costin de-a curmezișul trupului și luând celalalt capăt în mână își făcu semnul crucii și apucă de-a dreptul pe păretele muntelui. Întreprinderea sa era din cele mai îndrăznețe. Deasupra sufla furtuna așa de puternic, încât ducea păserile de-a roata în aer, și amenința când de când să-l răstoarne în prăpastie, dedesupt pământul năsipos și ud îi luneca sub picioare, și, cu toate aceste, el se urca mereu ajutânduse când cu piciorul, când cu brațul de fiecare ruptură unde putea să se sprijine, de fiecare bolovan, de fiecare creangă, până ce, în fine, ajunse pe coama stâncii. Apoi, răsuflându-se adânc, el începu a trage cu funia la sine pe tovarășul său din vale! — Ia sama și nu te teme! strigă el. Costin, văzându-se atunce râdicat în sus în mijlocul unei furtuni care urla a moarte în urechile lui, și sprijinit numai în funie deasupra unei adâncimi de câteva mii de picioare, pe marginea căreia se legăna întocmai ca limba unui ornic, simți tot sângele amorțindu-i în vine și un văl negru i se puse pe ochi. El pierdu conștiința de sine și nu se trezi din amețeală decât mult timp după ce călăuzul îl râdicase și așezase deasupra stâncii. — Pe cât îmi aduc aminte, zise călăuzul, este aici o peșteră unde ne putem ocroti; apoi, uitându-se în dreapta și în stânga: Ha! strgă el cu bucurie, iat-o!... Atunci ei se coborâră cu încetul în peșteră unde abia era loc pentru amândoi. — De-acum șezi jos și vino-ți în fire, căci prin mare și grea cumpănă am trecut. — Suntem oare scăpați? întrebă Costin, uimit de primejdiile prin care trecuse. — Scăpați, buni teferi! Mulțumește lui Dumnezeu. Alții au pățit-o mai rău decât noi. — N-ar fi fost oare mai bine să fi rămas sus la Pietrele Doamnei în vreo crăpătură undeva, decât să ne coborâm aice? — Doamne sfinte! Pesemne d-ta tot nu crezi că acolo sălășluiește Ducă-se pe pustii? La Pietrele Doamnei se încrucișază vânturile din toate părțile, și ai fi zburat ca o frunză în văzduh, sau ai fi rămas turtit sub vreun bolovan cât casa, sau te-ai fi prăbușit în fundul pământului, după cum s-a întâmplat lui Simion flăcăul, Dumnezeu să-l ierte, căci la vremi grele ca de-alde-aceste tivda Rarăului se clatină ca vârful unui copac. — Ce fel s-a prăbușit Simion? — Apoi nu mă mai întreba, că-mi plânge și acum inima în mine și doar cât l-am sfătuit să nu se potrivească unui cap de muiere! Numai dă!... Când se leagă păcatul de om, trebuie să-l tragă! Așa-i părdalnica asta de dragoste! — Vra să zică era și o femeie la mijloc? — Ba bine că nu! Să știi de la mine că oriunde s-ar întâmpla vro nenorocire, trebuie să fie amestecată o codiță de femeie acolo. Această vorbă făcu pe Costin să surâdă. El își uitase spaimele de când se afla ascuns sub stâncă, când, deodată, o detunătură înfricoșată se auzi deasupra capului său. — Ce este? strigă Costin, sărind drept în picioare. — Nimică!... o fărămătură de stâncă se duce de-a roata în vale. Ucigă-l crucea le aruncă cu praștia de sus, dar, ce risipește ziua, el pune noaptea la loc. De aceea Pietrele Doamnei stau totdeauna întregi. Fii însă liniștit; aicea n-avem grijă, afară numai dacă s-ar risipi muntele întreg, lucru de care ne-a feri Dumnezeu. Vorbeam adineoarea de Simion. Ce bunătate de flăcău mai era! Nici c-a fost un al doilea pe meleagurile noastre. El era fecior de mijlocaș și cam sărac, dar voinic ca un pui de zmeu, și mândru, de fărmăca toate fetele din sat. El însă își căuta de sărăcia lui și nu se uita nici la una dintr-însele; și, mări, că trăia bine și liniștit!... Iată că, într-una din zile sosi la biserica din sat un popă de la un târg din vale, care avea o fată naltă și subțire ca o trestie și cu niște ochi adormitori de șărpoaică. O chema Catrina. Fudulă ca toate târgovețele, ea nu visa decât fuste și rochii, cordele și capele, lucruri ce nu erau de obrazul ei, și nici că se punea alăturea cu vro fată de-a noastre. Să te ferească Dumnezeu de fetele de popă! Ceva, ceva de-or fi sprincenate, nu le mai ajungi cu prăjina la nas. De soi țărănesc și cu gărgăuni de cucoană în cap, ele sunt cum e mai rău, nici țărance, nici cucoane. Simion, de cum o zări, îi căzu curmeziș pe inimă, și mult amar începu să ofteze. Iar fățarnica de fată nici îl primea, nici îl răspingea, ci îl ținea mereu în îngăimeală, și, ca să-l năucească mai tare, uneori îi zâmbea cu noimă, privindu-l pe sub geană, alteori se făcea că nici îl vede, încât bietul flăcău cădea tot mai tare în boala dragostei și se usca cum se usucă frunza de vântul toamnei. Ziua el nu mai muncea, noaptea nu mai dormea, și lucru mare! El care se lupta în pădure brățiș cu ursul, dinaintea ei nu îndrăznea să zică un cuvânt; decât, unde o întâlnea, se uita lung în ochii ei vicleni, și ea, șărpoaica, râdea în inimă. Dacă vreun bătrân din sat îi zicea prietenește:Măi băiete, ie-ți de samă, nu te lăsa călcat de-un picior de muiere, el îl privea dușmănește și-i răspundea răstit, crezând că-l sfătuiește de rău. Iar celelalte fete suspinau și ziceau:Păcat de el! Din Câșlegi și pănă în Paști el se munci mereu cu patima fără să-și mărturisească pe față dorul ce-l ardea, când atunci Catrina i se arătă mai mult decât totdeauna dulce ca fagurul de miere. Ea se dete în scrânciob cu dânsul, la joc se puse lângă dânsul tot strângându-l de mână și spuindu-i vorbe prefăcute ce-l umpleau când de frică, când de nădejde, astfel încât Simion, neînțelegându-i mrejele și socotind c-a venit vremea să-și verse focul inimii, o ceru de soție într-un noroc. Inima într-însul se bătea ca vai de el. Hei, Simioane! îi răspunse Catrina. Ai tu destui bani, să-mi pui pe cap ștergar de mătasă și în gât salbă de aur? Ba nu! Apoi, dragă, caută-ți femeie de sama ta. Nu m-a învățat tata carte să mă învălesc în catrință și să dorm pe așternut de mărăcini. — Halal! strigă Costin. Îmi place astă mândrie la o fată de popă. Diavolie femeiască, domnule! Pe urmă s-a știut ce-a fost pricina. Adică ea era logodită de mai nainte c-un arendaș bogat din vale și nici gândea să ieie pe Simion de bărbat. — A! înțeleg. Ea voia să aibă pe unul pentru arenda moșiei și pe celalalt pentru trecere de vreme, cum s-ar zice. — O fi și asta, că mari șirete mai sunt femeile. Unde pui d-ta mândria Catrinei, când vedea ea că Simion numai la dânsa se uita. Ea voia să fie cea dintăi în sat, și pentru asta puțin îi păsa ei că el, nemernicul, își va sparge capul. Un om ca dânsul nu însemna nimic, când era vorba să umilească pe celelalte fete. Simion însă nu se pricepea la așa lucruri. El ținea a lui una și bună. O iubea și voia să o aibă de soție. Auzind răspunsul ei, el rămase amețit, ca și cum l-ar fi lovit cineva cu o săcure în cap. De unde era el să adune atâția bani?... Să muncească, îi trebuia viața întreagă; să hoțească, nu-l lăsa cugetul, că era fecior de tată cinstit. Un întuneric i se făcu dinaintea ochilor. Se vorbea din bătrâni că la Pietrele Doamnei sunt comori îngropate de domnița care se războise cu turcii, și el, știind aceasta, își puse în gând să le sape. Vezi, domnule, unde te duce pustia asta de dragoste! Ferește-te cât vei putea de dânsa, căci ea mușcă în inima omului cu dinți de câne turbat! He, multe am văzut eu în viața mea până când am cărunțit! Așa, într-o bună dimineață, Simion, care nu mai știa ce face, își luă hârlețul în spate și se urcă pe Rarău. Păcatul îl păștea din urmă. Nu știa sărmanul c-o să-i rămâie casa văduvă și neamurile cernite, că boii lui au să uite a trage-n plug, că ogorul are să i se părăginească, și că pe urma lui va plânge tot satul, afară de Catrina. Îmi aduc aminte că în acea zi cânele lui urlă mult a pustiu. Aice călăuzul se opri, și o lacrămă i se furișă pe sub geană. — Să nu râzi, domnule, că eu, om bătrân, nu-mi pot stăpâni plânsul, dar vezi d-ta, când se prăpădește pentru niște minciuni femeiești o floare de flăcău ca dânsul, mă doare, zău, în suflet. El a săpat tocmai în locul unde ai văzut groapa cea fără fund, și, pre cât se înțelege, i s-a prăbușit deodată pământul sub picioare și l-a înghițit. Trei zile după aceea, un cioban a găsit cojocul lui și-a dat peste afurisita de groapă, care nu mai fusese până atunci. Ce s-a mai fi petrecut sus? Dumnezeu știe; decât părinții noștri povestesc că oricine s-a suit la Pietrele Doamnei, cu gând să sape comorile, înapoi nu s-a mai întors. Trei limbi de foc, se zice, că se ivesc din pământ îndată ce începi a săpa, ș-apoi s-arată știma comorii. Atunci urlete și vaiete s-aud în văzduh, și, de-i ziuă, soarele se întunecă, și, de-i noapte, stelele s-ascund și furtunile pornesc din câteșpatru colțuri ale ceriului, ș-apoi în praf și pulbere se prefac oasele nenorocitului ce-a cutezat să atingă odoarele domnești. Astfel, domnule, s-a prăpădit Simion. — Dar Catrina ce s-a făcut? întrebă Costin. — Catrina a murit fată mare, căci arendașul a părăsit-o, auzind de moartea lui Simion, iar alt nebun nu s-a găsit care să alerge după comori pentru dânsa. Furtuna încetase. Nu se mai auzea decât foarte slab voacea tunetului care gemea în loc depărtat. Soarele reapăru vesel dintre nori, și aburi calzi se ridicau din pământ pe urma torentelor; ambii călători părăsiră peștera, și după două oare de coborâș ajunseră în vale, unde se odihniră de ostenelile zilei. Costin însă avu în acea noapte un somn neliniștit, căci revăzu prin vis toate prăpăstiile prin care trecuse ziua și toate stafiile despre care îi povestise călăuzul. Ceea ce-i rămase mai puțin în minte fură sfaturile ce-i dăduse bătrânul său tovarăș de a se feri de amor. Astfel de sfaturi au totdeauna soarta de a rămâne neascultate. (Convorbiri literare, anul II, nr. 6, 15 mai 1868.) [1] Tabăra și Ieslele sunt două sate în drumul ce merge de la Mălini spre Dorna(n. a. ).


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Eleonora era o fată frumoasă cu ochi negri, fărmăcători, care se furișau pe nesimțite în inimă. Fața ei era întotdeauna veselă și sufletul ei fără grijă. Nimene nu știe istoria ei de la început. Unii zic că ea a fost măritată cu un negustor bătrân și gelos, într-un fund de provincie oarecare, unde, nemaiputând trăi cu nesuferitul ei păzitor, îl lăsă într-o bună dimineață singur cu gelozia sa și răsări deodată în mijlocul Iașului ca ghiocelul în câmpie. Alții susțin că de mică copilă ea fu aruncată într-o monăstire, unde crescu evlavioasă într-o atmosferă de rugăciuni și de tămâie, dar că, în momentul când era să primească darul călugăriei, un spirit rău îi șopti două vorbe la ureche și ea dispăru din monăstire ca prin minune, lăsând să creadă pe cuvioasele sale surori că Dumnezeu a ridicat-o în ceruri cu trup cu tot. Astfel de vorbe se răspândeau pe sama ei. E rău când nu se știe originea cuiva, mai cu seamă a fetelor frumoase. În lume sunt multe limbi rele, dispuse a cârti, și puține urechi, dispuse a nu crede. Tot ce știm noi este că Eleonora era cea mai drăgălașă ființă ce-a putut să vadă Iașul în zidurile sale. Ziua ea lucra la o modistă pe strada mare și noaptea se retrăgea la dânsa acasă, o căsuță mică și albă pe strada Socolei, unde își petrecea viața ca pasările; se culca cântând, se scula cântând, și voacea ei argintie, răsunând prin geamurile ferestrelor, trezea adeseori vecinătatea din somn, așa încât babele răutăcioase o numeau tricoliciul de noapte, iar băieții, privighetoarea Socolei. Eleonora era o ființă ciudată și plină de contraziceri. În ochiul ei, deși ar fi putut ceti cineva o inimă nestricată și un fond de multă bunătate, totuși aceste scumpe comori se ascundeau sub un văl de neiertată ușurătate. Astfel, ea nu depărta de la sine nici pe unul din tinerii ce-și făceau o glorie de a o compromite; unuia arunca o ochire, altuia un zâmbet, celuilalt o strânsătură de mână și, risipitoare ca copilul cel darnic, ea împărțea la toți câte ceva din grațiile sale, numai inima ei nu lua parte la acest joc nebunatic al tinerețelor sale. Eleonora, această păsăruică, cântând și cochetând, ajunse în scurt timp a fi copila de modă a Iașului. Ea părăsi lucrul de la modistă și se mută în centrul târgului. Modesta ei cameră, unde odinioară cea mai prețioasă mobilă era o mică oglingioară, dinaintea căreia își peptăna părul său lung și negru, se prefăcu acum într-o locuință elegantă plină de obiecte de artă, ce erau atâtea daruri primite de la atâtea inimi suspinătoare. Și cu toate aceste, Eleonora nu părea a fi mai fericită decât înainte. Ar fi luat-o cineva drept o femeie sătulă de toate deșărtăciunile vieții, sau drept un copil neștiutor de osebirea ce este între lipsă și avere. Ea singură nu-și putea da samă de ce se petrecea în sine. Cu cât înainta mai mult pe această cale de plăceri, cu atât inima ei se închidea mai tare. Adeseori când, amețită de vuietul vieții, ea se uita în jurul ei la turma de curtezani ce stăteau gata să depuie la picioarele ei și punga și amorul lor, ea se simțea singură și parcă îi părea rău atunci după vesela ei sărăcie, pe când nu avea alt lingușitor decât oglingioara cea mică care o îngâna dimineața așa de drăgălaș. Eleonora lua uneori parte la prânzuri și supčle, și amesteca cântecul ei cu sunetul paharelor. Fumul șampaniei o râdica la entuziasm. Atunci ea scotea din piept note necunoscute ce îmbătau auzul, și ochii ei se aprindeau ca niște diamanți. Când Eleonora era tristă, ea semăna cu o floare ce se pleacă sub povara picăturilor de rouă, însă astfel de momente erau rari și treceau răpede cum trec nourii zburători pe un ceri vecinic senin. Între inima și simțurile ei nu era nici o legătură; ea cheltuia pe cele din urmă, fără să știe că posedă pe cea dintăi, și numai cântecul îi destăinuia uneori că este ceva în pieptul ei, mai presus de simțiri care n-a vorbit încă, și atunci Eleonora devenea tristă. Eleonora era generoasă. Când vreunul dintre amici săi, care compuneau obicinuit cercul ei de petrecere, era în lipsă, sau bolnav, nu era mână mai darnică decât a ei, nici păzitoare mai neobosită lângă căpătâiul lui. Ce-i păsa ei de lume? Ea râdea de lumea care râdea de dânsa. Natura o făcuse să cânte și să râdă, și ea își îndeplinea menirea ei. Când Eleonora se preumbla pe jos în costum scurt, care lăsa să se vadă niște piciorușe mici și sprintene ce abia atingeau pământul, nu era trecător care să nu-și întoarcă capul după ea; iar când era în trăsură, gătită cum știa ea să se gătească, nu era regină care ar fi putut să i se puie alăturea. Cochetă și naivă, ușoară și nepăsătoare, și totdeauna veselă: iată Eleonora. Era un flutur atras de orice miros, un capriciu legănat de toți zefirii. Doi ani trecură, și Eleonora nu pierdu roșața din față, nici veselia din ochi. S-ar fi zis că în fiecare dimineață ea reîntinerește. Pieptul ei nu cunoștea suspinul. Ea plutea în viață cum plutește scoica fragedă pe mare, ale cărei valuri o mână orișiunde, dar nu o cufundă. Ea intrase pe poarta cea mare a lumii, pe unde atâția intră și atâția se pierd; pe dânsa însă o întâmpinase la prag plăcerea și-o luase drept fiică, frumuseța și-o luase drept soră, norocul și-o luase drept stăpână. Negreșit că un moralist cârtitor, cu fruntea posomorâtă, ar fi avut ce bănui contra nebuniilor Eleonorei; cu toate aceste, ea nu avea conștiința că face vreun rău. Ea trăia și credea că astfel se trăiește. Ea nu știa că virtutea începe acolo unde se sfârșesc plăcerile, și că morala e un câmp pustiu unde nu crește iarbă verde. Ea se văzu înconjurată de toate plăcerile ce îmbată vârsta de douăzeci de ani și le sorbea pe toate plătindu-le cu tinerețea și ochii săi frumoși. Eleonora făcea răul ce face parfumul rozei, care se pierde, fiindcă toți se îmbată de el. II [ modifică ] Eleonora era înconjurată de tinerimea aleasă a Iașului. Era în cerințele timpului de a fi primit în salonul ei și o datorie de a-i face curte. Dar dintre toți cel mai îndărătnic curtezan și mai fără noroc era Iancu, un tânăr nalt și uscăcios, cu părul lins, cu ochelari pe nas, foarte duios în vorbe și foarte îngrijit în îmbrăcăminte. Dacă fiecare dintre amicii Eleonorei izbutea să capete câte ceva din favorurile ei, el însă nu izbutea la nimic, și invidia îl frământa adânc în inimă. El ura pe toți amicii Eleonorei, iar pe dânsa o ura și mai mult, căci era om rău și se simțea atins în mândria lui de neizbândă. Nimic însă din cele ce se petreceau în sufletul lui nu se oglindea pe față-i. El avea una din acele figuri de ceară cărora împrejurările știu totdeauna să le deie înfățișarea ce trebuie. Lângă Eleonora era amorez pănă la culme, lângă tovarășii săi amic pănă la moarte. — Eleonoro, zise el într-una din zile, găsind-o singură și luându-i mâna să o sărute, pentru ce această mână se întinde așa de ușor la alții și așa de greu la mine? — Ți se pare, răspunse ea. — O! Eu nu mă înșel; eu văd prea bine că sunt cel din urmă ales al inimii tale, și când ai ști cât mă face să sufăr această nedreptate. Eleonoro! De ce nu mă iubești?... Eu te-aș face așa de fericită cum... — Ha! ha! ha! îl întrerupse Eleonora cu un lung hohot de râs. Iar ai venit la mine posomorât ca vremea cea rea. Nu știi tu că inima mea este închisă la iubire?... Eu din amor culeg numai plăcerea, acolo unde cred că o găsesc, iar suferința, dorul, chinul și celelalte le las pentru niște nebuni ca tine. Socotești tu că paserea intră de bunăvoie în cușcă? — Dar ce să fac, să pot atrage și eu măcar una din privirile tale? — Să-mi vorbești mai puțin de amor, și să nu fii așa de gelos. Ea însă nu știa cât venin îngrămădeau cuvintele ei nepăsătoare în inima celui ce-i vorbea de amor. În acel moment s-auzi sunând clopoțelul și servitoarea Marița anunță pe junele Iorgu, întovărășit de-un alt june necunoscut. — Bună ziua, Eleonoro! strigă Iorgu, care, intrând în odaie, depuse o sărutare cu zgomot pe fruntea ei. Dă-mi voie să-ți prezint pe vărul meu Petru, un provincial rușinos ca o fată mare. El a ieșit din cărți ca să între în lume; te rog să-l numeri între amicii tăi. Poate vei izbuti să faci ceva dintr-ânsul. Această prezentare originală puse pe junele Petru în mare încurcătură. Însă Eleonora, veselă că se vedea acum scăpată de tristul ei adorator, care nu-i vorbea decât de bani și de inima lui, ponegrind pe toți ceilalți, întinse mâna noului-venit cu aceeași familiaritate ca și când l-ar fi cunoscut de-o sută de ani, și-i zise cu cel mai dulce zâmbet: — Îmi pare bine de cunoștința dumitale, domnul meu, și pentru ca să o întărim mai bine, îmi vei da brațul să mergem la preumblare; mă înăduș în casă. Iorgule, așa-i că o să mă întovărășești?... Dar tu, Iancule, ce te faci? — Eu, zise el... Eu, foarte mulțumesc; am o întâlnire tocmai acuma pentru o afacere oarecare, și, după ce făcu două-trei închinăciuni foarte adânci, ieși din casă urmat de ceilalți. Eleonora și Petru mergeau înainte, iar Iorgu, nepăsător cum era, mergea șuierând mai în urmă, se oprea la fiecare fereastră prin care zărea vreo fată frumușică, și astfel nu putea s-audă convorbirea tovarășilor săi. Brațul Eleonorei, care se vedea rotund și trandafiriu prin horbota transparentă a hainei sale, se răzăma cald pe brațul lui Petru, iar acesta, cu sângele iute, cum e omul la vârsta de 22 ani, nu știa ce să gândească de această ființă care avea atâta libertate în vorbă și atâta lumină în ochi. Ei vorbiră multe de toate. Începură cu lucruri nepăsătoare, cum se începe totdeauna, trecură apoi la frumusețele de țară, în mijlocul cărora Petru își petrecuse anii copilăriei, și ajunseră cu încetul la amor. Cine nu știe cât de nesecat este și unde te duce acest izvor nesfârșit de convorbire. Amorul, zice lumea, e o costișă înflorită pe care luneci răpede, căci la fiecare pas întâlnești câte o minune. Eleonora, deprinsă a asculta graiul prefăcut și fanfaron al tinerilor ieșeni, fu surprinsă să găsească în acest june nou-venit un izvor de idei nouă și de simțiri curate. Iar Petru, fărmăcat de ochii Eleonorei, vorbea vorbe inspirate ce răsunau ca o muzică în urechea ei. Este ea oare un înger sau un diavol? gândea Petru. Este el oare visul ce am visat? gândea Eleonora; și de frică să nu-și trădeze taina gândurilor lor, ei nu îndrăzneau să se uite unul la altul. Când însă, împinși de o putere neînvinsă, ei se priveau un moment ochi în ochi... atunci inimile lor se strângeau de-o dulce și nespusă uimire. Ei se preumblară pănă în noapte și s-ar fi preumblat mult încă, dacă voacea ironică a lui Iorgu nu i-ar fi chemat la realitate. — He! tinerilor, strigă el, am obosit alergând după voi. E vreme să ne ducem pe-acasă. Nu te credeam, Petrule, așa bun de gură. Eleonora tăcu; când veni momentul despărțirii, mânile lor se strânseră fără voie și ochii lor se priviră adânc. Noaptea și unul și altul avură somnul neliniștit. Petru se sculă la miezul nopții, deschise fereastra de la odaie, unde i se păru că se înădușă, și privi mult la stelele ce sclipeau pe ceri stele așa frumoase el nu mai privise. Iar Eleonora avu visuri curioase; i se păru că se află într-o grădină încântată plină de pomi roditori și de paseri cântătoare, însă fiecare pom ce se legăna, fiecare pasere ce zbura, lua rând pe rând felurite forme fantastice, pănă când pe nesimțite se prefăcea în niște ochi mari și lucitori ce sămănau a fi ochii lui Petru. Apoi toate păreau că-i râd și i se închină; iar ea plutea într-o lumină azurie, fără să atingă pământul, și auzea glasuri dulci ce nu mai auzise. A doua zi, când lumina zilei o deșteptă, ea se sculă tristă și-i păru rău după visul de noapte. Ce se petrecea oare cu Eleonora?... Pentru prima oară ea se uită cu înfiorare în jurul ei. Statui de bronz, șaluri de Persia, porcelane de China, toate aceste câștiguri ale momentelor ei de uitare îi făcură groază. I se păru că ele se uită cu dispreț în trecutul ei și, de furie, ea sfărmă un vas scump ce sta pe masă, martur de greșelele sale. — Ce-mi sunteți voi bune, strigă ea, dacă nu mă puteți face fericită?... Ea simțea în inima ei că se deșteaptă o lume nouă plină de parfum și de visuri ce o îmbătau, dinaintea cărora trecutul se pierdea negru, ca o noapte fără somn. A doua zi, când Petru veni la dânsa, o găsi palidă, iar el nu mai avea focul de ieri, glasul său tremura, privirea sa era sfiicioasă. III [ modifică ] Frumoasă a fost odinioară grădina Socolei, dar mai frumoase sunt astăzi ruinele frumuseței sale. Părăsită cum este, ea ne înfățișază îndoitul mister al decăderii omenești și al naturei eterne. Chioșcurile sale căzute, sfincșii săi știrbați de vânturi ne deșteaptă splendoarea unei domnii trecute, pe când aleele sale întunecoase și părăginite ne vorbesc de pustiul codrului. Era o sară frumoasă. Luna plină zâmbea de sus printre nourii creți și argintii și răspândea pe iarbă brazde de lumină. Dar ce zgomot se aude colo sub cel tei frumos?... E o masă întinsă, împodobită cu argint și cu cristaluri, în jurul căreia se vede șezând toată junimea aleasă a Iașului și în capul ei, Eleonora. Eleonora astă dată nu avea pe dânsa nici catifea, nici mătăsuri, ci o simplă rochie de cit care lăsa să se vadă frumoasele forme ale brațelor și umerelor ei, iar pe brațe și la gât nici o podoabă, nici un diamant. Ea redevenise cum era pe când o numea lumea privighetoarea Socolei; căci amorul nu iubește podoabele lumești. Lumea cârtitoare însă tălmăcea în rău această schimbare a Eleonorei. — A început să-i placă florile de câmp, zicea un june la urechea vecinului său, voind să facă spirit. — Farmecul noutății, răspunse celalalt. Astăzi Petru, mâne altul. Dar rândul meu când va fi oare? gândea cu ciudă Iancu care vorbea puțin, dar observa mult. — Un cântec ne trebuie, Eleonoro, ca să înveselim această masă, zise Iorgu, cântecul inimii tale, și acest pahar îl voi deșărta întreg în sănătatea ta. — Bravo!... strigară toți. Cântecul inimii tale vrem să-l auzim! Eleonora nu așteptă să fie mult rugată. Aerul răcoros, luna plină, farmecul nopții, toate aceste înălțase simțurile ei și voacea ei începu să sune printre frunze. Dar cine poate spune ce cântec a cântat Eleonora? Era un cântec neauzit, spus cu cuvinte de foc și cântat cu voace de înger. Ea se urcă pănă la acele note arzătoare ce numai amorul și durerea le cunoaște, și, răpită cum era în valurile melodiei, ea își aținti ochii în ochii lui Petru care văzu în această privire tot sufletul ei... Eleonora iubea...Luna privi de sus acest amor născut sub aripa ei de lumină și păru că-l binecuvântează. E un vânt care va trece, ziceau unii necrezători, dar ei se înșelau, căci vântul era furtună. Din acea zi ea închise ușa nebuniilor lumii, lăsând pe prag un trecut plin de vuiet și de plăceri, care disparu răpede, căci el nu luă cu sine nici o parte din inima ei. Ea se aruncă în această patimă cu toată speranța și, încrederea unui suflet fecioresc; și neștiutoare cum era de fericirile ce cuprinde în sine întăiul amor, ea le sorbea pe toate și se mira cum mai încăpeau în inima ei. Un an întreg ei duseră împreună o viață de uitare și zilele lor treceau răpede cum trec zilele fericiților. Într-o zi însă Petru veni la Eleonora cam trist. — Ce ai, iubitule? zise ea cu un glas înduioșat. — Eu, răspunse el după o pauză, eu... n-am nimic. Am atâta că mă tem să nu te pot face destul de fericită. — Ha, zise ea împrejurându-i grumazul cu brațele sale, pot eu să fiu mai fericită decât așa? — Visul e frumos, deșteptarea e amară! — Ce vrei să zici, Petru? Vorbele tale mă îngheață, niciodată nu te-am văzut așa. — Voi să zic că amorul e un copil dulce, dar schimbăcios; mâne poate tu nu vei mai găsi în mine acel om pe care astăzi îl iubești. Lumea cu plăcerile ei te recheamă neîncetat; putea-voi eu să-i țin totdeauna locul în inima ta? — Alungă aceste gânduri, iubite, și-nseninează-ți privirea. Nu vezi tu în ochii mei că eu nu te pot uita? Pentru ce această necredință în fericirea noastră? Petru vedea în adevăr strălucind în ochii ei amorul cel mai adânc, dar aceasta nu-l însenina, căci sufletul său nu era senin. — Soarta! soarta! esclamă el, multe poate să distrugă. Nu vezi tu afară aer, spațiu, libertate, lumea care se mișcă cu înmiitele ei comori de plăceri și fericiri; toate aceste, pe care tu le-ai părăsit pentru mine, conspiră acuma contra noastră; căci multe legături te leagă încă de lume, Eleonoro! — Voi rupe acele legături, răspunse Eleonora, am pentru mine amorul, și el, care îmi dă fericirea, îmi va da și puterea. Lumea, zici tu, conspiră contra noastră. Ce-mi pasă mie de dânsa? Am eu oare să-i cer ceva? Cât am fost în lume, ea mi-a dat totul, și am fost săracă; astăzi când m-am retras de dânsa, sunt bogată, căci te am pe tine, și am totul. O! dar tu ai dreptate să te îndoiești de mine. Trecutul meu este un martur greu în contra mea. Am greșit mult, în adevăr, dar în ziua în care te-am iubit pe tine, am primit un nou botez care m-a spălat de toate. Petru, crede-mă; mai curând va înceta să-mi bată inima în piept decât să încetez eu de a te iubi. Aceste cuvinte rostite cu accentul durerii înduioșară pe Petru; el o coprinse în brațe și pacea fu încheiată prin un sărutat. Cu toate aceste, vorbele lui Petru, deși puteau fi zise fără scop în niște momente de tristeță care ades nasc fără cauze în mijlocul celei mai mari fericiri, totuși făcură întipărire asupra Eleonorei. O neliniște îi rămase în suflet. De atunci i se părea necontenit că Petru e trist și gânditor. Era aceasta părere sau realitate? Nu știm. Ea însă se puse a-l cerceta pe furiș; fiecare mișcare, fiecare vorbă a lui Petru căuta să o esplice; însă de ce observa mai mult, de ce mai mult se rătăcea în cugetări. Nu cumva îmi ascunde el ceva?... gândea ea în sine; și ideea că legăturile lumii pot să-l despartă odată de dânsa îi strângea inima grozav. Ah! ba! zise ea, învingându-și temerea. Petru nu mă va lăsa! El e bun, ș-apoi găsi-va el alta care să-l iubească ca mine? Dar vai! În zadar Eleonora căuta să alunge gândurile ce o împresurau. Îndoiala intrase ca șărpele în inima ei și-i alungase somnul de la ochi și surâsul de pe buze. Ea începea acum să cunoască partea cea mai amară a iubirii, durerea! Într-unul din acele momente de tristeță, servitoarea Marița îi anunță pe Iancu. — Să intre, zise ea. Iancu nu fusese la dânsa de multă vreme, și, deși acest om îi era foarte displăcut, totuși ea simțea acum trebuință să comunice cu cineva; singurătatea o apăsa. — Mă scuzați, domnișoară, că vă neliniștesc cu prezența mea, zise Iancu cu un aer plin de dulceață. Dorința de-a vă revedea după un timp așa de îndelungat a fost mai puternică în mine decât teama de a vă supăra. Totodată am a vă remite ceva din partea lui Petru, care se roagă să-l iertați că, fiind prea ocupat, n-a putut veni singur. Aceste zise, el băgă mâna în buzunar, scoase un plic pe care îl dădu Eleonorei cu o mulțămire ce nu o putea ascunde. Eleonora se îngălbeni ca ceara; iată scrisoarea ce conține acel plic: — Scumpa mea, Dumnezeu voiește să ne despartă. Peste câteva zile eu mă însor. Adă-ți aminte de fericirile noastre din trecut și te rog nu mă blăstăma! Petru Iancu observă toate mișcările figurei ei, însă ce slabă oglindă e figura, când e vorba să reproducă o durere așa de mare!... Numai cel ce sufere știe cât de nesfârșită e suferința sa, dar nu o poate spune, nici arăta. — Lasă-mă singură, domnule, zise ea, am trebuință de liniște. — Iartă-mă, Eleonoro, că ți-am pricinuit fără să vreu această durere. Mâni va trece supărarea ta cum trec toate în lume... și... la revedere! IV [ modifică ] Eleonora rămase împietrită. Multă vreme ea nu putu să-și revină în simțiri, stând într-o stare desăvârșită de amorțire, ca și când ar fi părăsit-o chiar puterea de-a suferi. Ea ceti și receti de-o sută de ori scrisoarea care-i desfășurase adevărul, până când vederea i se întunecă și noima cuvintelor i se pierdu în minte. Deodată ea tresări; se duse cu pași repezi la biurou și începu a scrie. De mult însă ce era grăbită, mâna-i tremura. Într-o jumătate de oară ea scrise vro zece mici epistole. Apoi sună, și servitoarea Marița se prezintă înaintea ei. — Trimite îndată pe-un om cu aceste scrisori să le ducă la adresa lor, și tu vino îndărăpt, căci am trebuință de tine. Într-o clipă Marița îndeplini ordinele stăpânei sale. — Acuma, vino să-mi pepteni părul cum știi tu mai bine.Vreu să fiu frumoasă, înțelegi tu, frumoasă. O! n-am trebuință să-mi dau multă osteneală pentru aceasta. Să-mi pregătești apoi rochia cea albă cu flori de aur, și pe cap să-mi pui un văl de gaz prins în o ghirlandă de lăcrămioare. Marița deschise niște ochi mari, plini de mirare. — Ce mă privești așa, nu înțelegi? — Drept să vă spun, nu înțeleg. — Ei bine! află că astăzi mă mărit! — Domnișoara se mărită!... strigă Marița ai carei obraji se aprinseră de bucurie. Dmnișoara se mărită... O! ce bine-mi pare!... Degrabă, degrabă la oglindă, am să vă fac frumoasă cum n-a mai fost mireasă în Iași. Bine-mi spunea mie gândul... Dar... am să vă fac eu o rugăminte. — Spune. — Dacă vă veți mărita, vă rog să nu mă părăsiți. Eu nu vreu să mă despart de buna mea stăpână. Vreu să vă văd în casa voastră deplin fericită și eu să vă slujesc cât voi trăi. — N-aibi nici o grijă, Mariță. Eu am gândit la tine. Tu vei avea partea cea mai mare a fericirii. Iată aceste diamante, zise ea arătândui o casetă plină de odoare, ți le dau ție... Ele îți vor asigura traiul pentru totdeauna, și, dacă vei voi să te măriți, ele îți vor fi zestrea. Noi însă vom trebui să ne despărțim, căci așa cere soarta. Eu trec de acuma în altă viață, unde tu nu mă poți urma. Marița se uita la caseta cu odoare și i se luau ochii; ea nu putea să creadă că atâta bogăție este a ei. Amețită, ea se aruncă la picioarele Eleonorei, înșirând cuvinte neînțelese de mulțumire. — Destul, Marițo, îi zise Eleonora; eu trebuie să mă îmbrac mai curând; vremea trece și oaspeții mă așteaptă la nuntă. Grăbește. Marița începu să-i împletească părul cel de abanos. Ce schimbare în biata Eleonora! Ea se uita în oglindă și nu se mai cunoștea. Fața ei era îmbătrânită. Scump a mai plătit greșalele tinerețelor sale, căci le-a plătit cu prețul fericirii. Amorul, care i-a pus în inimă comorile virtuții, i-a pus totodată pe cap cununa de martir. — Domnișoară! și unde faceți nunta? o întrebă Marița cu sfială. — Sub teiul cel mare din grădina Socolei. Vreu ca nunta mea să fie așa de frumoasă, încât vestea să-i meargă în toată lumea. — Aveți dreptate, domnișoară; și eu înțeleg ca d-voastră. Nunta trebuie să fie nuntă. Dar mirele vostru, așa-i că e domnul Petru? Cine altul ar putea să ieie o mireasă așa de bună și frumoasă? — Mirele meu e Petru zici tu?... Și tot sângele i se grămădi în inimă. Dar e Petru, lui vreu să-i închin sufletul meu pentru vecie. Mă însoțesc cu dânsul pe viață și dincolo de viață, pentru ca totdeauna să pot fi lângă el și nici o putere omenească să nu mă mai poată despărți. Vreu să-l apăr de răle; să-i îndulcesc visurile de noapte, și el să nu știe de unde-i vine binele, și să știe numai cât l-am iubit. Vreu ca sufletul meu, revărsat în sufletul lui, să plutească în fericire ca doi luceferi în zori, și lumea pe care o blăstăm să se uite cu invidie la noi. — Și eu să nu fiu să vă văd!... zise Marița ai cărei ochi nu se întorceau de la casetă. Eleonora, era acum gata... Ea avea toate podoabele de mireasă. Haine albe, lăcrămioare pe cap și lacrămi în ochi... Dar unde se ducea Eleonora? Ce gânduri avea ea? Ea porni cu grăbire spre ușă, ajunsă pe prag, ea se opri și chemă pe Marița. — Vino să te sărut, Marițo, zise ea, depuind o sărutare pe frunte-i. Când vei fi fericită, să-ți aduci aminte de stăpâna ta care și-a adus aminte de tine. Apoi ea ieși, se aruncă în trăsura ce sta afară și plecă la Socola. Acolo o aștepta o masă mare, bogată, întinsă sub acelaș tei unde cu un an mai înainte ea își cântase cântecul inimii sale. Aceiași tineri care fusese atunci, erau și acum invitați, afară de Petru care lipsea. La sosirea ei un ura zgomotos făcu să clocotească văile de primprejur. — Privighetoarea Socolei! Tu nu erai menită să tânjești la umbră, strigară cu toții. Bine-ai venit iarăși între noi!... — Am venit între voi, că-mi era dor să vă văd. Într-un an multe s-au petrecut. V-am chemat pe voi, care mă știți cum eram, să mă vedeți cum sunt. Un cântec m-a dus dintre voi acum un an, un cântec mă readuce, dar acesta e cel mai frumos și cel mai din urmă. — Eleonoro! Ce vorbe vorbești tu? ziseră unii. — Eleonoro! Ce haine porți tu? ziseră alții. — Sunt mireasă, nu mă vedeți? O să-mi jucați astăzi la nuntă, sub acest tei care a umbrit întăiul meu amor...Dar acum iubesc pe-un altul. Acesta e mirele meu. O! când ați ști cât e de frumos!... Ochii lui sunt adânci ca albastrul ceriului și sărutul lui dulce ca sărutul lui Dumnezeu. Și un grozav surâs încreți buzele ei. Ea vărsă apoi șampanie în paharul fiecăruia, dar în paharul ei aruncă un praf pe furiș. — Voi care ați încunjurat tinerețele mele, nu vă puteam lăsa, fără să-mi iau ziua bună de la voi. — Ce fel ziua bună, strigară cu toții. — Dar, ziua bună, căci acest pahar îl beau în sănătatea mirelui meu. Eleonora era palidă ca ceara. Ea ciocni paharul cu amicii ei, apoi îl sorbi fără să se răsufle. — În sfârșit! zise ea, nu e greu de a trece pragul vieții, când nefericirea te duce de mână. Acum lăsați-mă să-mi cânt încă o dată cântecul inimii mele. Toți tăcură, și ea începu să cânte; dar astă dată cântecul ei era înfricoșat, strident, era cântecul despărțirii. Fiecare notă era blăstem ce arunca lumii pe care o părăsea. Cântând, ea întrevăzu prin minte toate fazele tinereței sale plină de rătăciri și de căințe, de amor și de durere, și toate aceste se risipeau acum ca un vis al dimineței. Vis amar; deșteptare mai amară! Când Eleonora sfârși de cântat, ea căzu obosită pe scaun. Ochii ei străluceau ca sticla. — L-am iubit, zise ea cu o voace întreruptă și am fost fericită... Ce-mi trebuie mai mult?... Nu mi-a fost scris să fiu stăpână pe soarta lui. El nu-i ca mine orfan în lume; el are tată și mamă și o logodnică care-l cheamă; iar eu n-aveam dreptul să-l răpesc din brațele lor și să mă pun umbră soarelui ce-i strălucește în viitor... Ah! simt că mă arde aice, zise ea, puind mâna pe piept, și capul mi se învârtește. — Eleonoro! Ce este?... ziseră amicii ei, încunjurând-o. Tu suferi; mânile tale sunt răci, buzele tale sunt vinete? — Nu-i nimic, răspunse ea. Sunt foarte bine. Ia vedeți colo, arătă ea spre răsărit, cât e de frumos! Acolo mi se deschide lumea unde totdeauna e primăvară. Acolo am să fiu mireasa lui. Ochii Eleonorei se acoperiră de-o ceață; voacea începu să i se stângă. — Rămâneți sănătoși, voi care m-ați învățat să râd!... zise ea uitându-se la amicii ei. Acuma știu să și plâng. Rămâi sănătoasă, tu viață, în care am gustat mult dulce și mult amar!... și voi ape limpezi a Socolei, copaci, verdeață, rămâneți sănătoși! De-acum înainte veți desfăta ochi mai fericiți decât ai mei... Iar tu, Petrule, tu, care în curând vei strânge mâna miresei tale... te iert. La aceste de pe urmă cuvinte Eleonora muri. Lacrimi curgeau din toți ochii la vederea acestei nenorocite ființe care a trecut prin lume răpede cum trec stelele ce cad din ceri; numai singur Iancu sta răce, cu fața de marmură și cu sufletul de gheață. (Convorbiri literare, anul IV, nr. 7, 1 iunie 1870)


content:
I [ modifică ] Într-o sară de iarnă noi toți frații și surorile ședeam dinaintea focului și ascultam pe tata care ne spunea o istorie a lui din copilărie. Tata era bătrân și văzuse multe care acum nu mai sunt de văzut. — Hei! dragii mei!... zicea el. Era un timp pe când codrii Orheiului se uneau cu codrii Bâcului, și aceștia cu codrii Carpaților; iar plugul brăzda numai prin poiene și prin șesurile apelor curgătoare. Pe atunci nu erau nici șosele, nici drumuri bătute, ci oamenii mergeau călări de la sat la sat, de la târg la târg, și când aveau vreun drum mai lung de făcut se înarmau cu pistoale la oblânc și se întovărășeau mulți la un loc, neîndrăznind să treacă altfel prin poticele pădurilor, care răsunau necontenit de cântecele haiducești. Eu însumi am apucat acele timpuri, bune de altfel, căci erau toate cu îndestulare și nu se cunoșteau nevoile zilnice ale traiului, dar veneau câteodată și grele cumpene în viață ca de-alde-acele ce mi s-a întâmplat mie în copilărie. — Ce ți s-a întâmplat? îl întrebarăm noi nerăbdători. — Apoi de pe când vă povestesc eu nu erau trebile întocmai ca acuma; fiecare trebuia să-și apere singur avutul, nefiind în țară altă oștire decât o ceată de arnăuți, cu simbrie, aduși de peste Dunărea, care slujeau pentru paza lui Vodă, iar pentru paza țării era numai bunul Dumnezeu. Îmi aduc aminte că pe vremea aceea se oploșise la casa noastră un turc cu numele Ali, rămas din oștirile turcești ce ne cutreierase țara, și, fiindcă-i era îndemână la noi unde găsise masă și gazdă primitoare, el nu s-a îndurat să se mai ducă. El a învățat limba noastră și s-a împrietenit atât de mult cu casa și toți din casă, încât noi îl dezmierdam cu numele de Aliuță. Ce-i drept, când am văzut întăi și-ântăi pe Aliuță făcând temenele turcești, îmbrăcat în hainele lui ciudate, cu cialmaua pe cap, cu iartaganul la brâu, și cu barba lui cea tufoasă și încărunțită care-i acoperea pieptul, noi copiii ne cam temeam de dânsul, părându-ne foarte fioros, dar încet, încet ne-am deprins cu el, căci era bun și știa să ne facă felurite petreceri. Ne istorisea povești din O mie și una de nopți, ne spunea întâmplări de-a lui din războaiele în care fusese, ne făcea căpcăni de prins vrăbii și stigleți, ne ajuta să ridicăm zmei, ne lua cu el la vânat, la păscuit, dar de la o vreme Aliuță nu mai putea merge nesprijinit pe băț, și toate primbările lui se mărgineau numai prin curte și grădină. Cincisprezece ani în șir el stătuse la casa noastră, și ne văzuse pe toți frații și surorile crescând, și ne iubea pe toți deopotrivă, iar noi necontenit îl încunjuram, îi săream pe genunchi, ne jucam cu barba lui albă sau cu cialmaua cea mare care-i ședea ca o plăcintă pe cap, și când ne zicea el nouă: — Bre, pui de ghiauri, voi dragi la mine! noi râdeam așa de tare, că-l asurzeam pe bietul Aliuță. Numai dimineața când se închina, nimene din noi nu îndrăznea să-l supere, într-atâta părea de serios și adâncit în rugăciunea lui. În genunchi, smerit cu brațele încrucișate pe piept, el spunea când mai tare când mai încet versuri din Coran, își pleca fruntea pănă la pământ, apoi, tăcut și nemișcat, stătea câte o oară întreagă cu ochii ațintiți spre răsărit sorbind depărtările, călătorind cu gândul prin țările calde ale copilăriei lui, și fața lui atunci se-nveselea, se lumina, ca și când primblarea i-ar fi fost aievea. — Așa că n-ai să te duci de la noi, Aliuță? îi ziceam eu, netezindu-i barba. — Cum va fi scris! răspundea el. Pentru Aliuță tot era scris. De s-a născut, de-a mers prin bătălii, de-a căpătat răni, de-a venit la noi a fost scris. De va mai trăi mult sau puțin, de se va întoarce sau nu în țara lui, asemene era scris de mai nainte; de aceea el avea întotdeauna fața senină și liniștea sufletească a omului ce nu-și poartă grija vieții. Într-una din zile văzui în curtea noastră o mare și neobicinuită mișcare. Tata era îngrijat și slugile spăriete. O mulțime de țărani înarmați cu ciomege și topoare se așezau de pază la poartă și în jurul casei; era o nerânduială cum nu fusese niciodată. — Ce este? întrebai eu pe Aliuță. — Nimic, răspunse el. Bujor a trimis o scrisoare prin care ne dă de veste că mâni la amiază are să ne calce casa. — Și ce are să fie, Aliuță? — Ce va fi scris! adaose el cu fața liniștită. II [ modifică ] Spăriați ca și când această scrisoare ar fi venit în momentul când tata ne povestea, noi ne îngrămădeam unul în altul dinaintea focului și, plini de neastâmpăr, cu ochii mari deschiși, așteptam sfârșitul istoriei. — Bujor, urmă el, a fost dintre cei mai vestiți hoți din țară. Babele și acuma vorbesc despre el la șezătoare, și lăutarii îi cântă cântecul: Frunză verde de năgară, A ieșit Bujor în țară, Bate, pradă, nu omoară, Pe ciocoi îi bagă-n boală. De cum i-a răsărit musteața, el s-a simțit cuprins de dorul voiniciei, și maică-sa n-a mai putut să-l stăpânească. În zădar a plâns ea și a făcut rugăciuni pe la biserici, ca să-l întoarcă de la plecările lui; într-o zi de primăvară el își puse pușca pe umăr, căciula pe-o ureche și își luă ziua bună de la maică-sa zucând-i: — Maică, nu mai plânge; eu merg să fac dreptate în țară; să ieu de la cei bogați, să dau la cei săraci și să stric legile cele răle făcute de domnie. Apoi, chiuind și hăulind, el apucă calea codrului care-l chema la viață fără stăpân, și nu mult după aceea se și auzi prin țară de numele lui Bujor. Doisprezece tovarăși, frați de cruce, fugiți de la coarnele plugului, se adunară în jurul lui și, încrucișând ferul cuțitelor, îi jurară credință și ascultare fără margine cu drept de viață și de moarte asupra lor. De atunci, fost-au mulți călători opriți în drum, multe case boierești călcate, multe poteri împrăștiate, și iarăși multe pungi cu bani împărțite la săraci, și multe vaci cu vițel dăruite la văduve și orfani, așa că unii îl blăstămau și alții îl binecuvântau, iar Bujor domnea nesupărat peste moșii, drumuri și păduri, și vestea despre dânsul merse pănă-n țările vecine. Era în luna lui august, pe la strânsul pânei, când tata primi scrisoarea de la Bujor. Se ținu mare sfat la curte de trebuie să ne supunem sau să ne împotrivim. În toată casa nu era decât două puști cu cremene, una a tată-meu și cealaltă a lui Aliuță, o șușanea lungă pe care turcul o răzima pe crăcană când se cobora la iaz să împuște rățe. În sat asemenea nu era decât un singur pușcaș, care niciodată în viața lui nu se luptase decât cu vânatul din pădure; prin urmare, nu era mare speranță în puterea noastră de împotrivire. Cu toate aceste, părerea lui Aliuță de a ne opune cu arma la năvălirile hoților, împărtășită și de noi, copii neștiutori de primejdiile ce ne amenințau, precumpăni asupra ideii de supunere, susținută fără osebire de toate slugile din casă. Îmi aduc aminte și acuma, adause tata surâzând, cu ce încredere în voinicia mea înșfăcai teaca iartaganului lui Aliuță și o învârtii în dreapta și în stânga împrejurul meu, doborând cu gândul toți hoții la pământ. O! numai să vie Bujor, ziceam în mintea mea, și va vedea el! Apoi, după planul lui Aluiță, un om fu așezat în clopotnița bisericii ce era aproape de poarta curței, cu poruncă că, îndată ce va zări hoții în depărtare, să tragă clopotele pentru a ne da de veste. Douăzeci de oameni înarmați cu ciomege, cu coase și topoare fură rânduiți la poartă sub comanda vânătorului din sat și câte alți douăzeci la fiecare ușă de intrare a caselor boierești, în totul ca la 60 de oameni, care, deși rău înarmați și nedeprinși cu luptele, dar erau destul de numeroși pentru a pune stavilă hoților, mai ales când aceștia aveau să vie ziua mare, cu pieptul deschis, în urma unei scrisori prevestitoare. Câte un pahar de rachiu fu împărțit la fiecare străjer și, mulțumită îmbărbătărilor necontenite a lui Aliuță, ei se țineau bine la posturile lor. Două oare stăturăm așa în așteptare... când deodată omul din clopotniță prinse să sune. El zărise un colb pe muchea dealului învecinat și, puțin după aceea, numără treisprezece inși călări care se iviră pe muche, unul câte unul, și se coborau acum pe drumul ce duce la curte. Un fior trecu prin inimile tuturor. — Copii, țineți-vă bine, strigă Aluiță străjerilor ce se frământau de neastâmpăr. Allah e cu noi! Mulți erau acum cu toții, și, cu ochii ațintiți asupra dealului învecinat de unde venea primejdia, iar după câteva minute, puturăm vedea și noi, cei din ogradă, cum se coborau haiducii la pas, liniștit, cântând, parcă veneau la masă mare. Ei se opriră un moment dinaintea crâșmei unde Bujor îi cinsti cu câte un pahar de vin, apoi porniră din nou spre curte. Acum se trecuse de șagă; avem să dăm piept la piept cu hoții; să împușcăm într-ânșii; să fim împușcați de dânșii; și câți din noi aveau să moară?... și câți să scape?... iată întrebarea ce și-o punea fiecare, întrebare groaznică ce o vedeam zugrăvită cu colorile spaimei în fața tuturor. Iar eu, care cu o oară mai înainte făcusem atâta ispravă cu teaca iartaganului lui Aliuță, simții acum că mi se taie picioarele și fără voie mă apropiai de tata. Tata era galbăn ca ceara, tăcut și în așteptare, s-ar fi zis că-și numără bătăile inimii; străjerilor de asemine nu le era îndemână. Ceea ce-i tulbura cu deosăbire era neînchipuita liniște cu care veneau hoții asupra lor, parcă nici le păsa că sunt 60 de oameni gata să-i primească cu coase și topoare. În același timp clopotul suna mereu a restriște și, cu atât mai mult suna, cu cât haiducii se apropiau. Parcă vestea ceasurile morții. — Ah! Iată-i... iată-i... sosesc! Ajuns dinaintea bisericii, Bujor deodată se oprește, ia la ochi pe clopotar, și... o! Doamne, ce văzui!... În momentul în care trăsni arma, văzui pe nenorocitul clopotar căzând de-a roata în aer din înălțimea turnului, cum ar cădea o țarcă din vârful unui plop. În acelaș moment spaima răzbătu cu iuțala fulgerului în inimile tuturor, o spaimă strașnică, neînvinsă, spaima morții care întunecă mintea și îngheață sângele în vine, și într-o clipă toți străjerii, atât cei de la poartă, cum și cei dimprejurul casei, aruncară la pământ ciomegele, coasele, topoarele, și care-ncotro prinseră să fugă ca niște nebuni, nevoind să mai știe de glasul tatălui meu și a lui Aliuță care căutau să-i stăpânească. Iar când cei doisprezece haiduci călări împestrițați cu găitane și cu puștile pe umăr, se arătară în dreptul porții, nici o suflare de om nu mai era în curte afară de noi și Aliuță. Atunci... părăsiți de toți, intrarăm în casă ca în ultimul loc de scăpare, iar Aliuță închise ușa cu zăvorul. Momentele erau înfricoșate. Auzeam împrejurul nostru glasul haiducilor, zângănitul armelor, sforăitul cailor, iar peste toate glasurile și toate sunetele domnea glasul lui Bujor care făcea rânduială între haiduci. — Spargeți ușa! srigă el. Deodată auzii lovitura unui topor ce se înfipse în ușă, apoi auzii a doua și a treia lovitură, urmate de mai multe altele care răsunau în însuși inimile noastre. Dar în acelaș timp auzii aceleași lovituri și la ușa din dos, încât eram acum cuprinși din două părți și fără nici un mijloc de scăpare. De ce însă primejdia se făcea mai mare, de ce Aliuță se îmbărbăta mai mult. Cu iartaganul în mână el sta la crăpăturile ușii să răteze capul celui întăi ghiaur ce s-ar ivi; dar nici unul nu se ivi, numai topoarele curgeau ca ploaia, pănă când ușa țăndurită căzu din țâțâni... Atunci Bujor se întâlni față în față cu Ali. Îl recunoscu dintre toți, fiindcă el era cel mai nalt, mai chipos și mai fioros. — În lături, ghiujule! strigă hoțul. — În lături, tu, câne! răspunse Ali, răpezind iartaganul asupra capului lui Bujor, însă ferul turcului întâlni ferul hoțului și ambele scăpărară de iuțeala loviturii. Ei stătură apoi o minută și se priviră în ochi. Hoțul avea fața crudă, dar desprețuitoare a unui om ce nu-i vine să se puie la luptă c-un protivnic atât de bătrân, iar acesta nu mai era Aliuță cel bun, pe genunchii căruia săream noi ca niște veverițe. Era zis în legea lui să apere cu pieptul casa ce-l adăpostise, și toate puterile din tinerețe, toată sălbăticia ienicerească îi revenise ca prin farmec. Drept sta el acum ca lumânarea, hotărât, amenințător, cu fruntea încrețită, cu dinții încleștați și se uita și chibzuia unde să lovească din nou. — Așa te vreu, turcule, zise Bujor, de-acum cu mine la luptă dreaptă! Iar voi, adaose el tovarășilor săi, stați și priviți cum căpitanul vostru știe să pedepsească obrăznicia unui turc. — Aci în pragul ușei am să-ți săp groapa, răspunse Ali; și lupta iarăș se încăieră. Bujor își păstra cumpătul și lovea cu măsură, pândind toate apucăturile protivnicului său, iar mânia turcului mergea tot crescând și mișcările lui din ce în ce se iuțeau, parcă puteri nouă curgeau necontenit în vinele lui. De la o vreme însă fiarăle lor nu se mai ciocneau, nu mai scăpărau, ci lipite, încolătăcite alergau împreună, când în dreptul pieptului, când în dreptul ochilor, când deasupra capului, întocmai ca doi fulgeri îngemănați. Hoții cari intrase acum în casă priveau lupta cu brațele încrucișate, siguri fiind de mai nainte de izbânda căpitanului, iar noi, galbeni, înmărmuriți, așteptam cu tremur minuta hotărâtoare, fiind de aseminea siguri de mai nainte că, oricum se va sfârși lupta, tot rău va fi pentru noi... Când, deodată, turcul, desprinzându-și arma de arma dușmanului său, făcu un pas îndărăpt, deschise niște ochi mari peste măsură, strigă Allah! și ca un tigru însetat de sânge se aruncă asupra lui Bujor. Un freamăt trecu prin rândurile hoților... Atunci... O! spaimă!... O! urgie!... Atunci fără veste trăsni o pușcă îndărăptul meu, de care toate geamurile se cutremurară, și prin fumul ce năvăli prin odaie văzui pe Aliuță, pe bătrânul și viteazul Aliuță, îngenunchind. Lovit în spate de unul din tovarășii lui Bujor, el scăpă arma și căzu la pământ scăldat în sânge. În fața acestui neașteptat sfârșit, Bujor, el însuși, rămase un moment uimit cu hangerul în mână, nedumerindu-se ce să facă; apoi deodată își încruntă privirile, ca om ce și-a luat o groaznică hotărâre, se îndreptă cu pași sunători spre noi care stam fără suflare, grămădiți unul în altul, trecu alături de mine atingândumă cu haina, și se opri dinaintea hoțului ce omorâse pe Ali. — Cine nu cinstește lupta dreaptă și ucide pe la spate, ucis trebuie să fie!... zise el, despicând în acea clipă capul ucigașului în două. Apoi cu fața și mai cruntată, în care era scrisă osânda noastră de moarte, el se întoarse iarăși spre noi ațintindu-ne de astă dată drept în ochi, parcă ar fi voit înadins să ne prelungească agonia; merse pănă la locul unde zăcea Aliuță la pământ, îl privi un moment în tăcere, tăcere înfricoșată, din care nimene nu știa ce are să iasă, căci noapte se făcuse sub genele lui... când iată, minune mare... fața lui deodată se însenină, ca și când o rază de sus i-ar fi străbătut prin creieri și, îndreptându-se cătră tovarășii săi, le zise: — Copii, acest bătrân ucis mișelește a apărat o casă de creștin și el era turc. Dumnezeu nu ne va ajuta dacă, pe lângă păcatul morții lui, vom adăugi și alt păcat... Să mergem de aice!... Ascultători de glasul căpitanului, hoții își făcură semnul crucii, încălecară și se duseră în lume, numai haiducul cel ucis rămase lungit la locul lui și, nu departe de dânsul, sărmanul Aliuță ședea și el fără mișcare cu fața acum îndulcită de suflarea morții și cu ochii deschiși și ațântiți, așa cum îi avea el în rugăciunile de dimineață, când rătăcea cu sufletul în țările cele calde ale copilăriei lui. A doua zi un sicriu frumos, împodobit cu ținte de argint, cu semnul semilunei pe capac, și purtat pe umerele noastre, fu așezat sub cea mai pletoasă salcie din grădină, cu capul îndreptat spre răsărit. Nici preoți, nici rude nu erau în jurul sicriului, dar eram noi, prieteni de altă lege, agonisiți de el la bătrânețe, care stam îngenuncheați și plângeam din inimă pe bunul și scumpul Aliuță. Pe mormântul lui stă astăzi o marmură albă pe care sunt săpate cu litere de aur cuvintele lui Bujor: Acest bătrân ucis mișelește a apărat o casă de creștin și el era turc. Aici tata sfârși de povestit; iar noi am rămas tăcuți și cu lacrimile în ochi, și, multă vreme după aceea, figura bună a lui Aliuță nu înceta de a se amesteca noaptea în visurile noastre copilărești. (Convorbiri literare, anul XIV, nr. 6, 1 septembrie 1880)


content:
În vremea de demult pe când cucoanele se numeau jupânese, iar boierii mergeau la Divan cu călămările în brâu, trăia în țara de jos a Moldovei un tânăr boier de starea întâi, cu numele Baltag. El avea toate drepturile pentru a se numi boier. Avea carte scrisă pe pergament cu iscălitură și pecete domnească, locuia pe malul Trotușului, într-o casă mare cât o cetate, încunjurată de ziduri groase, și avea o moșie care se întindea de jur-împrejur așa de departe, că nu-i mai știa hotarăle. Se zice că în timpul lui Ciubăr Vodă un străbun al său ar fi tăiat într-o bătălie atâția turci cu un baltag de argint, încât Ciubăr Vodă, drept răsplată, îi dădu numele de Baltag, înaintându-l la rangul de hatman cu dreptul de a purta acest titlu din neam în neam, har de care nu se bucurau nici unul din ceilalți boieri și slugi credincioase a domniei lui. În acelaș timp Ciubăr Vodă, care era un domn cu dare de mână, îi dărui tot pământul ce el, hatmanul, putu să vază cu ochii roată împrejur de pe un vârf de deal, pământ în care se cuprindeau nenumărate păduri, șesuri, lacuri și ape curgătoare. Pe acel vârf de deal, el își clădi casa spre amintire de răsplata domnească; însă înre-o bună dimineață, părându-i-se moșia cam strâmtă, el mai înghiți o moșie răzășească de-alăturea, alungând pe toți răzeșii cu traista-n băț, iar pe cel mai colțos dintre dânșii îl liniști, spânzurându-l de un copac. De-atunci, de câte ori bătea cel mai mic vânt, hornurile casei sale șuierau așa de groaznic, încât păreau că se aud suspinuri și gemete de oameni; iar în timp de noapte, luna își deschidea drum prin ziduri, luminând ca ziua unele părți ale bolților și lăsând altele într-o fioroasă întunecime Tânărul hatman, a cărui poveste o povestim, avea sângele războinic a străbunului său, nu însă și năravul de a înghiți moșii răzăști. Din contra, era darnic și cheltuitor. El avea ochii îndrăzneți, părul negru și tufos, și mustețele așa de lungi, încât îi împungeau urechile. La vânat el purta pe spete un mintean alb de abŕ, în picioare ciubote de iuft lungi pănă la genunchi și la brâu un cuțit și un corn de vânat, din care știa să scoată felurite sunete, și mai dulci și mai aspre. La masă el prânzea totdeauna împreună cu doisprezece ciraci ai săi, boieri mai mici de casa Baltagilor, toți buni de pahar și vânători de meserie. Ei asemine purtau mintene albe, însă de-o abŕ mai proastă, și ciubote de iuft, cu talpa mai groasă. Când hatmanul Baltag suna din corn în zori de ziuă pe vârful dealului, cei doisprezece ciraci ieșeau grabnic în calea sa, cu durdele în spate și cu ploștele la brâu, și din grăsimea celui întăi urs ucis în bârlog, hatmanul își ungea mustețele. În toate sările ei beau vin vechi de Odobești pănă ce cădeau sub masă, iar hatmanul, care dintre toți era cel mai aprig sugător al gărăfilor pline, rămânea totdeauna cel din urmă în picioare, privind cu dispreț ciracii săi căzuți. Dar plăcerile de la masă și de sub masă cer și ele oarecare schimbări. Astfel, în toate sările, aceeași masă încunjurată de aceleași obraze, care spun aceleași povești, devine pănă în sfârșit uricioasă, și hatmanul Baltag, nemaigăsind gust în asemene petreceri, casca de-și spinteca fălcile, și de multe ori își esprima urâtul cu pumnii grămădiți pe spinarea ciracilor săi. Într-o sară, după o zi de vânătoare, în care Baltag făcuse mari izbânzi înjunghiind cu cuțitul de la brâu un urs mare care trebuie să fi fost tata urșilor, el se puse mânios în capul mesei, ațintind mereu ochii pe podul afumat al salei. El înghiți în tăcere multe pahare, însă cu cât înghiți mai mult, cu atât devenea mai morăcănos. Acei dintre ciracii săi, care aveau locurile de cinste din dreapta și din stânga sa, se sileau pe cât puteau să nu rămâie în urmă cu înghițiturile inundând în acelaș timp și aerul său posomorât. — Voiesc, strigă deodată hatmanul, lovind cu pumnul în masă și cu cealaltă mână răsucindu-și musteața, voiesc să beau în sănătatea hătmănesei Baltag! Cei doisprezece ciraci cu ciubote de iuft se îngălbeniră groaznic la față, nu însă și la nasuri, a căror văpsea era neschimbată. — În sănătatea hătmănesei Baltag, strigară în cor cei cu ciubote de iuft, și ale lor douăsprezece gâtlejuri înghițiră douăsprezece pahare pline ochi, cu un vin busuioc de la Baltag bătrânul, un vin așa de bun, că ei nu mai sfărșeau de a-și linge ale lor douăzeci și patru de buze. — Fiica cea frumoasă a vornicului Smereanu, adause Baltag voind să-și esplice toastul. Înainte de-a asfinți soarele de mâne am să o cer în căsătorie de la părintele ei, și, dacă el se va împotrivi, baltagul meu strămoșesc îi va juca pe spate. Un freamăt surd se răspândi în sală, și fiecare dintre ciracii lui Baltag, cunoscându-l om hotărât, gata a-și preface vorbele în faptă, se scărpină cu îngrijire pe spete. Era pe atunci lucru frumos și vrednic de laudă ascultarea fetelor. În zilele noastre aceasta nu se mai vede. Dacă fiica vornicului Smereanu ar fi zis, spre pildă, că inima ei este juruită altuia, și ar fi căzut în genunchi udând cu lacrămi amare picioarele părintelui ei, sau ar fi căzut leșinată după obicei, desigur pe spetele bătrânului vornic Smereanu ar fi jucat baltagul hatmanului. Însă buna copilă stătu smerită când se înfățișă pețitorul cu cererea din partea hatmanului Baltag; apoi se retrase tăcută în odaie, spre a vedea pe fereastră viind logodnicul ei, și nu bine se încredință că tânărul cel nalt cu mustețele mari este viitorul ei mire, că de îndată alergă la părintele ei spre a-i zice că este gata să se jertfească pentru liniștea lui. Bătrânul vornic o strânse cu duioșie la piept, și era cât pe ce să verse o lacrămă de bucurie. În acea zi, mare serbare se făcu la moșia vornicului Smereanu. Mai mulți juncani și cârlani fură tăiați și împărțiți la oameni; mai multe poloboace cu vin fură supte pănă la cea din urmă picătură. Lăutarii scoteau din gâturi și arcușe cântece de cele lungi bătrânești, și cu fesurile lor se cinstiră cu vin, și cobzele lor se umplură cu bani, iar horele în care gingașele fete de la țară își legănau sânurile, nu mai conteneau din răsărit și pănă în apus de soare. În sfârșit, însurățeii, săturându-se de benchetuit, își luară ziua bună de la tata și mama Smereanu, și plecară acasă, încunjurați de cei doisprezece ciraci cu ciubote de iuft. Timp de șase lungi săptămâni urșii și porcii sălbatici fură lăsați în pace; puștile ruginiră și cornul lui Baltag nu mai scotea decât sunete răgușite. Dar dorul vânatului apucă din nou de inimă pe tânărul însurățel și, într-o bună dimineață, el porunci ciracilor să se pregătească pentru a merge la pădure. — Iubitule!... zise hătmăneasa. — Scumpă!... zise hatmanul. — Ce gălăgie este acolo?... — Unde, draga mea?... răspunse hatmanul tresărind. Atunci, cu alba-i mână, ea arătă, de la fereastra unde se găseau amândoi, pe cei doisprezece ciraci care prânzeau și cinsteau, spre a-și întări picioarele pentru vânătoarea ce se pregătea. — Tovarășii mei se pregătesc de vânat, doamnă, zise hatmanul. — Alungă-i, dragă. — Să-i alung!... strigă hatmanul necrezând auzului său. — Dacă mă iubești, suflete. — Dar pentre Dumnezeu!... În acelaș moment hătmăneasa scoase un țipăt și căzu leșinată la picioarele soțului ei. Ce credeți că a făcut vestitul, înfricoșatul hatman Baltag? A chemat îndată slujnica spre a stropi cu apă pe soția sa; a trimis după un doctor; apoi repede s-a scoborât în curte și a alungat pe toți ciracii săi, dând, la care cum apuca, drept ziua bună câte un picior în spinare, întovărășit de câte o zdravănă sudalmă. Știut este că multe femei au meșteșugul de a pune pe bărbații lor sub papuc. Din numărul acelora era și hătmăneasa. Astfel, prin un mijloc sau altul, ea puse o mare stăpânire pe hatmanul Baltag. Puțin câte puțin, zi cu zi, an cu an, ea tot mai mult îl supunea voințelor sale, și bietul hatman, la vârsta de 48 de ani, ajunse, fără să știe cum, a fi un lucru de prisos în casă. N-ar fi fost nimica dacă nenorocirile lui Baltag s-ar fi mărginit aice, însă un an după căsătoria sa un mic hătmănel intră cu pompă în lume, și în bucuria lui se deșertară multe gărăfi și se cheltuiră multe parale. În anul al doilea veni rândul unei mici hătmănițe; și așa în fiecare an rând pe rând, se înfățișă câte un hătmănel, câte o hătmăniță, ba uneori și câte doi împreună, pănă când numărul odraslelor lui Baltag se înmulți la doisprezece. În fiecare zi de naștere mama soacră găsea de bănuit și de cârtit cum că se zdruncină sănătatea scumpei sale fiice; și dacă nu se făceau toate după cheful ei, ori că ciorba nu era destul de caldă, ori că muștile bâzâiau prin odaie, gura ei umbla ca o moară stricată, și nimene nu mai avea odihnă în casa lui Baltag. Sărmanul Baltag suferi cât putu, dar de la o vreme pierdu cheful și pofta de mâncare, și căzu într-o adâncă melancolie. Spre culmea nenorocirilor sale, nici trebile nu-i mergeau tocmai bine. El făcuse datorii, și lăzile sale, pe care familia Smereanu le crezuse nesecate, ajunseră la fund. Ce-mi mai rămâne de făcut? se întrebă hatmanul pe sine. Dacă m-aș ucide!... Aceasta era o idee ca toate ideile. Iată-l, deci, că ia un cuțit de vânat dintr-un dulap; îl ascute pe ciubotă și-l îndreaptă spre gâtlej. — Nu merge, zise hatmanul, oprindu-se în drum. Se vede că nu taie destul de bine. Apoi, mai ascuțindu-i tăiușul, ridică iarăș spre gâtiță ucigătoarea unealtă, care părea a nu pune îndestulă bunăvoință. În acelaș moment însă, o mare larmă, care se auzi între copii în odaia de alăturea, îi opri mâna în loc. — Dac-aș fi holtei, zise Baltag suspinând, n-aș avea nemulțămirea să fiu întrerupt în trebile mele. — Hei! Băiete! adă-mi o garafă de vin și un ciubuc în odaia cea boltită de lângă paraclis. O slugă îndeplini porunca cu grăbire, și, după câteva minute, Baltag intră în odaia cea boltită, se așeză pe un jilț dinaintea focului ce împrăștia în casă o lumină galbenă, și se rezămă cu cotul pe-o masă pe care erau așezate ciubucul și garafa cu vin. — Aprinde lumânarea, zise Baltag. — Mai aveți ceva să porunciți? întrebă sluga. — Să mă lași singur. Sluga credincioasă ieși, și Baltag închise ușa cu zăvorul. — Să-mi fumez întăi ciubucul, zise hatmanul ș-apoi sara bună. Punând cuțitul la îndemână, el se răsturnă pe jilț cu picioarele întinse spre foc, și, după fiecare înghițitură de vin slobozea câte un gât de fum din ciubuc. El începu să gândească la fel de fel de lucruri, la supărările lui de față, la fericitul timp al holteirei sale, la ciracii săi cu ciubote de iuft, împrăștieți de mulți ani cine știe pe unde; cu toate că despre unul știa că a murit cu cinste pe șesul Frumoasei, că un altul și-a strămutat locuința la groapa Ocnei, iar că vro trei alții au răposat prin spitaluri. Apoi urșii și porcii sălbatici începură să-i frământe mintea; când, iată că, ducând cel din urmă pahar la gură, după care venea rândul cuțitului, văzu cu mirare că nu mai era singur în odaie. Da, nu, nu era singur! În fața focului o figură hâdă ședea zgribulită cu brațele încrucișate și tremura de frig. Ochii săi în fundul capului sticleau ca niște putregaiuri în întuneric; fața-i zbârcită era peste măsură de lungă și încadrată în niște păr negru, care spânzura drept în jos pe scăfârlia sa vânătă, întocmai ca feștila lumânărilor. Acest chip era îmbrăcat într-o lungă mantie neagră cu dungi albe pe margini și, cătărămile, în care era prinsă mantia, înfățișau cele două oase încrucișate, semnul morții de pe racle. Picioarele sale slabe se arătau ascuțite și sunau în încheiturile lor. Fără să aibă grija hatmanului, ea ținea ochii ațintiți asupra focului. — Sluga! strigă hatmanul în glas mare, spre a-i deștepta luareaaminte. — Sluga! răspunse strania nălucă, îndreptându-și ochii asupra hatmanului, fără însă să se miște de pe scaunul ei. Ei!... Și!... — Ei!... Și!... adause hatmanul înfruntând cu bărbăție privirea pironită a oaspetelui său. Pe unde ai intrat?... — Pe ușă. — Cine ești tu? — Un om. — Nu te cred. — Atunci nu crede. Figura se uită câtva timp la Baltag, care nu părea deloc înspăimăntat de vocea ei răgușită, și apoi îi zise cu un ton mai dămol: — Ascultă, văd că nu te pot înșela. În adevăr, eu nu sunt om. — Ce ești atunci? — Sunt o nălucă. — Ciudat lucru!... răspunse hatmanul cu un aer de despreț. — Sunt năluca desperării și a sinuciderii. Atunci ea se întoarse cătră hatman spre a încinge cu el o convorbire mai prietenească; dar, lucru nemaipomenit încă, de care însuși hatmanul se miră, el care nu prea avea obicei să se mire de orice: ea își dădu în lături poalele mantiei și scoase un cogemite par ce-l avea înfipt prin stomah de-a curmezișul trupului, și-l puse pe masă întocmai ca pe un baston. — Acum, zise năluca, arătând din ochi cuțitul de vânat, ai de gând să faci ceva pentru mine? — Încă nu, răspunse hatmanul, trebuie mai întăi să-mi mântui ciubucul. — Atunci, dă mai iute. — Se vede că te cam grăbești. — Ba bine că nu, am atât de lucru în lume, încât timpul mi-e numărat pe degete. — Vrei să ciocnim un pahar? — Aceasta nu mi se întâmplă niciodată, răspunse năluca oțerânduse, vinul nu-i bun decât pentru a da oamenilor chef de trăit. Hatmanul aruncă din nou o ochire pătrunzătoare asupra oaspetelui său, părându-i-se cam deșanțat, și-l întrebă dacă nu cumva are obiceiul să ajute cu însuși mâna sa pe cei ce voiesc să se sinucidă. — Nu, răspunse năluca cam îngăimat, dar stau față totdeauna. — Pentru a judeca despre ghibăcia loviturii? — Cam așa, răspunse figura, dezmierdând vârful parului ce-și scosese din trup. Hai, grăbește-te, căci mă așteaptă un tânăr fără treabă și supărat de prea multa sa avere. — Un om care voiește să se ucidă, fiindcă are prea mulți bani. Ha! ha! ha! aceasta-i nostim!... Și hatmanul scoase un hohot de râs din toată inima, precum de mult nu i se întâmplase. — Mă rog, contenește cu râsul, zise năluca cu glas rugător. — Pentru ce? — Pentru că râsul mă supără; suspină însă cât vrei, aceasta îmi place. Hatmanul, ca un om binecrescut, suspină spre a-i face pe plac. Atunci năluca luă cuțitul și i-l puse în mâni cu politeța cea mai ademenitoare. — Fără șagă, e nostimă idee, zise hatmanul cercând tăiușul cuțitului. Un om care se ucide, pentru că are prea mulți bani. — Ba!... răspunse năluca. E tot așa de nostim ca și cel ce se ucide, fiindcă nu are de ajuns. Ce e drept aceste cuvinte fură rostite cam fără băgare de seamă; năluca credea că hatmanul e prea hotărât la moarte, ca să aibă nevoie a-și mai drămălui vorbele cu el. La aceste cuvinte însă hatmanul deschise niște ochi mari, întocmai ca un om ce se trezește din somn. — Da!... Așa este... zise el. Nici un rău fără leac. — Afară de o ladă deșartă, strigă năluca. — S-au mai văzut lăzi deșarte umplându-se la loc. — Femeia rea de gură!... zise arătarea cu un glas lung, răgușit, ce părea că vine de sub pământ. — O! Dacă e numai pentru atât, voi face-o eu să-mi știe de frică. — Doisprezece copii!... țipă năluca ca la surd. — Dintre toți, va ieși poate vreunul cumsecade. Năluca devenea din ce în ce mai desperată, văzând că hatmanul la toate întâmpinările ei o răpunea. Cu toate aceste, ea încercă să o întoarcă pe glumă. — Ai râs destul până acum, zise ea, să mai vorbim și serios. Haide, părăsește lumea aceasta deșartă. — Nu știu, zău, răspunse Baltag, jucându-se liniștit cu cuțitul. Nu știu, zău. Negreșit că lumea aceasta e deșartă, precum zici, dar cine mă asigură că lumea cealaltă e mai veselă; căci, judecând-o după figura d-tale, pare a nu fi tocmai atrăgătoare. Mă închizeșluiești d-neta că voi câștiga cu schimbul? Iaca vezi!... adause hatmanul, sculându-se cu iuțeală în picioare, la aceasta încă nu mă gândisem. — Să nu mai lungim vorba, grăbește-te, țipă năluca crâșnind din dinți. — Hait... Cară-te de aici!... răspunse Baltag cu ton hotărât. M-am săturat să privesc obrazul tău sarbăd. Voi ști eu să prefac lucrurile în casa mea; voi merge la vânat la urși; voi vorbi femeiei mele cum se cuvine, și dacă mama soacră nu-și va ține gura, voi da-o de spate afară. Apoi, aducându-și aminte de prostia ce era să facă, se aruncă în adâncul jilțului și trânti un râs atât de vesel și răsunător, încât toată odaia se cutremură. Năluca speriată făcu câțiva pași îndărăpt, se uită încă o dată la hatman cu ochii săi pironiți, apoi, înșfăcând parul, și-l petrecu prin stomah de-a curmezișul trupului, pănce vârful ieși îndărăptul spinării, și după ce aruncă un urlet înspăimântător, se făcu nevăzută. Hatmanul Baltag nu se mai întâlni cu dânsa niciodată; el vorbi cu hătmăneasa și cu mama ei un cuvânt sănătos care fu de ajuns, și trăi încă mulți ani, deși nu în bogăție, dar destul de fericit, spre a nu-i mai veni în minte ideea sinuciderii. (Convorbiri literare, anul VIII, nr. 5, 1 august 1874) Note [ modifică ] ^ Imitațiune după Dickens (n.a.)


content:
La Șanta, la crâșmăreasă Cu ochi mari de puică-aleasă, Bea Codrean, se veselește, Cu Șanta se drăgostește. (Poezii populare, Alecsandri) Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] Într-un fund de pădure unde se-mpreună două râpi adânci, hățașe de vulpi și de lupi, ardea un foc în jurul căruia doisprezece oameni ședeau culcați la pământ și sfătuiau între dânșii. Căciulile lor țurcănești, de blană de oaie brumărie, îndesate pănă la sprâncene, mintenele de abŕ albă, împestrițate cu găitane negre și aninate câte pe un umăr, mănunchiurile de cuțite ce ieșeau din turetce și oțelele de pistoale ce străluceau în curălele de la brâu, le dădeau o înfățișare fioroasă, văzuți mai ales noaptea prin desimea copacilor luminați de foc. Ceva mai departe sub crengile unui stejar frunzos se vedea o piramidă de puști pe țevile cărora se oglindeau scânteile, și mai departe încă, la marginea întunericului, unde focul nu mai arunca decât slabe luciri, doisprezece cai priponiți pășteau printre copaci. — S-au înăsprit vremile, zise unul dintre cei doisprezece tovarăși cătră vecinul său, care sta lungit la pământ și fuma leneș din lulea. — Da, răspunse celalalt, cucul nu ne mai cântă în față de-un timp încoace parc-a perit sămânța călătorilor cu bani. — Numai Manoli e mai norocos dintre noi. — Ba că chiar! răspunse Manoli. Întâlnii și eu o biată babă, c-un dinte în gură și c-un suman în spate. — Și ce ai făcut? — I-am luat sumanul. — Dar baba? — Baba?... i-am dat răvaș de drum c-o palmă peste obraz. — Bine, dar ce zice căpitanul de toate aceste?... Cât o să ne facă să mucezim cu mânile în buzunare? — Căpitanul?... Căpitanul nu-și bate capul cu noi. — Ce fel nu-și bate capul? — Apoi trebuie să ai puhăiele pe ochi și lapte în loc de creieri, pentru ca să nu vezi și să nu înțelegi ce se petrece. — Ce se petrece? — Căpitanul are gărgăuni de muiere în cap. — Am înțeles!... Așa, măi Alexa!... Lupul s-a prefăcut în miel și se gudură la picioarele crâșmăresei Șanta. Nu vedeți că în toate nopțile el lipsește dintre noi? — Nu-i vorbă că crâșmăreasa e frumoasă, băgă de samă un al treilea, dar dragostea și căpitănia nu merg împreună. Trebuie să-și aleagă una din două. — Da!... da!... răspunseră cu toții, că de nu!... — Că de nu!... strigă sărind în picioare Duman, un hoț nalt, spătos, cu sprincenele posomorâte, că de nu!... îi vom arăta dacă cuțitele noastre știu sau nu a tăia în carne macră. Meargă să toarcă în furcă, iar nu să ție pușca în spate și să steie în fruntea a doisprezece voinici ca noi. N-am lăsat doar satul și târgul ca să venim în codru să ne muierim. De aceea ascultați-mă pe mine: când va veni căpitanul, să-i spunem să-și caute de drum. Ne-am săturat de zile fără treabă și nopți cu prea multă odihnă. — Bine vorbește Duman, strigară cu toții, să-l însărcinăm să spuie căpitanului hotărârea noastră și să-l alegem pe dânsul căpitan. — Pe mine?... — Pe tine. — Jurați!... zise Duman, scoțând cuțitul din teacă. — Jurăm!... răspunseră ceilalți, încrucișând cuțitele cu el. Dar n-apucase să se piardă în sânul codrului ecoul acestui de pe urmă cuvânt jurăm, că un tropot de cal se auzi în apropiere, și, iute ca fulgerul, un om descălecă și se înfățișă dinaintea hoților. Era căpitanul. — Ce larmă se aude între voi? Toți muțiră dinaintea lui, văzându-i fruntea încărcată de mânie. — Nu răspunde nimene? adause el cu un glas care răzbătea ca tunetul în inimile lor. Atunci Duman spătosul, ieșind din grămada hoților și punându-se în fața lui, îi zise cu ton hotărât: — Căpitane!... Tovarășii mei m-au însărcinat să-ți spun că ei s-au săturat să-și vază puștile totdeauna pline și pungile totdeauna deșarte, că ei n-au venit în codru să prindă vrăbii, nici să culeagă urzici, nici să ofteze de dor de muiere; și dacă tu ai ajuns a fi de râsul crâșmăresei Șanta, apoi ei s-au hotărât să nu te mai asculte și și-au ales alt căpitan. Ce răspuns să le dau? Mii de scântei scăpărară sub genele căpitanului la auzul acestor cuvinte. — Iată răspunsul, zise el, și, scoțând un pistol de la brâu, îl descărcă în pieptul lui Duman, care, învârtindu-se pe călcâie, căzu mort pe loc. — Mai are să-mi spuie cineva ceva?... adause căpitanul. Nici o vorbă, nici o șoaptă nu ieși din pieptul hoților încremeniți. — Ascultați, copii!... zise el cu un glas poruncitor de care erau deprinși să tremure cei mai aprigi din banda sa. Cine v-au scăpat pe voi de zapcilic , de bir, de havalele , care vă topeau munca și vă uscau puterile, cine v-a pus pușca-n mână și v-a insuflat dor de voinicie, voi care nu erați deprinși decât să salahoriți prin târguri și să scurmați pământul pe la țară? cine v-a dat codrul în stăpânire cu toate poticile și poienile lui și v-a învățat să prindeți ursul în bârlog și să împrăștieți poterașii ca cârdurile de potârnichi, dacă nu eu, căpitanul Codrean?... — Așa este!... — Atunci care-i nemulțumirea voastră? Se crede oare cineva mai vrednic decât mine să vă fie căpitan? Să iasă acela aice la lumină și să se măsoare cu mine. Zicând aceste cuvinte, căpitanul Codrean sta drept ca un stâlp dinaintea lor, cu fața amenințătoare, cu buzele tremurând de mânie și aștepta. Nime nu ieși la luptă. — Vă iert pentru astă dată, copii; însă să nu mai cerce nimene să-mi surpe drepturile, căci, pe sfântul Dumnezeu, va merge după Duman!... Șotrea, vino încoace!... Să te îmbraci în haine de cerșetor, să-ți prefaci fața și mersul și mâne în zori de ziuă să pleci la Iași, să afli ce se petrece. Am auzit că o poteră mare, mai mare decât totdeauna, are să năvălească asupra noastră. Caută să-i știi numărul și drumul pe unde are să apuce. — Ascult. Aceste zise, Codrean descinse pistoalele de la brâu, lepădă cuțitul, aruncă pușca din spate și, intrând între hoți cu mânile goale, ca și cum nimic nu s-ar fi petrecut, se lungi la pământ în apropierea focului, și-și aprinse cu liniște luleaua, iar hoții, devenind blânzi ca niște miei, abia îndrăzneau să se uite în ochii lui, într-atâta știa el să-i stăpânească. Codrean era nalt, frumos, însă de-o frumuseță sălbatică, la vederea căreia orice om se simțea cuprins de mirare și spaimă totodată. Brațul său vânjos nu întâlnise încă piept omenesc care să-i stea împotrivă și glonții săi niciodată n-au mers în deșert. Codrean avea un al doilea suflet, un cal roib, fugar de viță, care mușca în carne de poterași ca-n iarba pământului, și-l ducea totdeauna unde erau dușmanii mai deși, căci acolo îi plăcea lui Codrean să se hârjonească cu moartea. Codrean se primbla pe drumuri, prin sate, prin târguri, totdeauna cu alt nume, cu alte haine, cu altă figură, încât nime nu-l cunoștea; dar era destul să se auză de numele lui ca să se cutremure însuși scaunul domniei. Multe poteri au fost risipite de dânsul, căci el și cu ai lui plăteau în luptă unul cât zece, și multe pungi de bani erau puse preț pe capul lui, dar Codrean zicea că, mai degrabă se va găsi cineva care să răteze titva Ceahlăului decât să răpuie capul lui. II [ modifică ] Un om cu barba sură, c-o pălărie turtită îndesată pe ochi, îmbrăcat într-un suman zdrențăros și c-o traistă pe umere, mergea înspre Iași șovăind și șchiopătând prin colbul drumului, sprijinit de subsuoară pe o cârjă de lemn. — Dați la sărmanul, la ologul! zicea el, întinzând mâna la trecători, care îi dădeau fiecare după inimă și după putere, câte un ban roș sau câte un ban alb, primind în schimb bogdaprostele sale. Iată că cerșitorul întâlnește la jumătatea drumului sub umbra unui copac o căruță cu un cal poposind. Calul era mic și îndesat, un cal vânjos de munte, împodobit cu canafuri și clopoței, iar în căruță ședea într-un cot un om rumăn la față, bine hrănit, cu mustețele subțiri, cu capul cam între umere, având mijlocul încins într-un șal de lână lat pănă pe subsuoară și peste șal cațaveică albastră cu blană de vulpe. — Dă la sărmanul, la ologul! zise cerșitorul cu glas rugător. Omul cu cațaveica albastră încreți din sprincene, căută în pungă și stătu câtva timp pe gânduri: Aice am aur, își zise el, aice argint, aice aramă, dar nu-i destul de măruntă. — N-am parale, dragul meu, iartă-mă, răspunse el. — Dumnezeu să te ierte! Dă-mi măcar o bucățică de pâne, că n-am mâncat de trei zile. Omul cu cațaveica albastră încreți iarăș din sprâncene și căută într-o desagă: Aici am pâne pentru mine, aici un curcan fript. E prea bună mâncare pentru un calic. — Iartă-mă, că n-am ce-ți da, întâmpină el, căci n-am eu singur pentru mine. — Domnul să-ți deie!... Dar, dacă nu-ți va fi cu bănuială, ia-mă măcar în căruță pănă la Iași, căci sunt olog de picioare și nu pot merge pe jos prin arșița soarelui. M-oi pune așa pe marginea căruței cu picioarele afară, ca să nu te supăr. Omul cu cațaveica albastră, făcându-și socoteală că aceasta nu-l costă nimic, fiindu-i căruța sănătoasă și calul voinic, îi zise cu un aer de binefăcător: — Haide. — Dumnezeu să-ți scurteze calea și să-ți lungească zilele, răspunse cerșitorul închinându-se adânc. Biciul plesni în aer și calul plecă în trap mare, ridicând valuri de colb în jurul căruței. — Se mai aude vorbind pe aice de Codrean? întrebă, după câtva timp de tăcere, stăpânul căruței. — Se aude și nu prea. — Dar de Șanta? — De Șanta?... Așa ș-așa. — Drept să fie că-i încurcată cu hoțul? — Ha!... ha!... ha!... răspunse cerșitorul cu un râs prostesc. Așa vorbesc oamenii... știi cum sunt oamenii. — Auzi, Șanta... care e așa de frumoasă, încât ar putea să fie soție în dreptate a oricărui boier mare din Iași!... — Codrean nu-i și el cât un boier? băgă de seamă cerșitorul. — Boier, da! cu mâna în punga altora, și care mâne-poimâne o să moară în ștreang... Ce păcat!... Ce rușine, să trăiască c-un asemene om în nelegiuire! — Ai dreptate, zău, muierea pentru un hoț nu-i bună decât pentru a-l da pe mâna poterașilor. — Bine zici tu, așa o să facă și Șanta, sunt sigur; și dacă nu va face ea, voi face eu, căci vreu să o scap de afurisitul de haiduc, care o pângărește pe dânsa și neamul ei. — Să-ți ajute Dumnezeu! zise cerșitorul c-un aer cuvios. Dar cum vei face aceasta? — Foarte ușor, doar eu sunt fratele Șantei! — Frate!... zise cerșitorul tresărind. — Frate!... da!... însă frate numai de sânge, dar nu și de inimă. În acest timp căruța înaintase iute, soarele se coborâse spre asfințit, și iată-i ajunși la marginea târgului. — Acum fă bine de te coboară, zise omul cu cațaveica albastră. Cerșitorul se coborî cu mii de bogdaproste, și căruța, intrând răpede în târg, se pierdu prin cotiturile uliților. Acest om care se declarase a fi fratele Șantei și dușmanul lui Codrean se numea Stanciu răzeșul, om cunoscut prin averea și zgârcenia sa în tot ținutul în care locuia. El era bun de gură, meșter la corciocuri , răbdător la judecată; postea toate posturile și mergea des la biserică, căci pentru multe păcate avea de cerut iertare de la Dumnezeu. Dragostile Șantei cu Codrean îi stăteau pe inimă nu atât pentru necinstea ce se revărsa asupra ei, cât pentru miile de galbeni ce erau puse preț pe capul hoțului, și pe care el, ca frate, putea să le câștige mai lesne decât oricine. Și ce rău făcea el cu aceasta?... Prinzând hoțul, mântuia lumea de un rău; el punea banii la chimir, iar pe sora sa, întorcând-o la calea dreaptă, o ridica la neamuri. Astfel, și interesul, și conștiința se împăcau de minune. El merse drept la armașul cel mare, și, închizându-se cu dânsul în odaie, îi descoperi dragostile haiducului cu sora sa, îi spuse cum el mai în toate nopțile petrecea nevăzut de nimeni la crâșma Șantei, cum acolo, cu oarecare ghibăcie, l-ar putea prinde ca din oală, și în cele din urmă ceru un ajutor de oameni, îndatorându-se a-i aduce capul lui Codrean fără sminteală, sub condiția numai de a i se da miile făgăduite de domnie. Armașul mulțămi răzeșului pentru vajnica descoperire făcută, îi făgădui pentru a treia zi de dimineață cincizeci de călărași cu armele și merindele trebuitoare, și, cât pentru miile de galbeni, primi a le împărți drept în două. Stanciu răzeșul se supuse cam cu voie, cam fără voie la această din urmă tocmeală, și, după ce toate fură bine chibzuite și puse la cale între dânșii, deschise ușa spre a ieși din casă, când deodată, se împiedecă de-un om ce sta afară lungit lângă prag de-a curmezișul ușei. — Cine-i acolo? strigă armașul cu îngrijire. Omul culcat nu răspunse nimic; el horăia pe nas ca un hogeag și mirosea a vin ca o pivniță. — Cine să fie acesta, zise armașul, și ce caută la ușa mea? — Ian stăi!... ian stăi!... răspunse răzeșul uitându-se cu pătrundere la omul care horăia. Oare nu cumva?... Ian să vedem!... Apoi plecându-se pe el, începu să-i cerceteze figura și hainele, îl întoarse în toate părțile, căci omul, fiind beat, nu făcea nici o împotrivire și, după câtva timp de cugetare: — Nu zise el, mi s-a părut deodată că samănă, dar m-am înșelat. — Samănă, cu cine? — Cu un cerșitor care a venit cu mine în căruță pe drumul Vasluiului... dar oricum fie... mai bine e să-l închizi până ce te vei încredința cine-i și de unde-i. — Nu-i lucru curat, adause armașul, clătinând din cap. Hei soldați! luați pe acest bețiv și-l puneț în bașcă sub pază, iar mâne dimineață să-l aduceți înaintea mea să-l cercetez. Porunca fu îndată îndeplinită, Stanciu răzeșul își luă ziua bună de la armaș, și, după un popas de câteva oare, se îndrumă în aceeași noapte spre Vaslui, ocolind crâșma Șantei; iar omul cel beat, îndată ce se simți singur în odaie, unde fu închis spre siguranță, se râdică încetișor pe picioare și ascultă cu luare-aminte la ușă. Bun... zise el... nu-i nimene... Nătărăii!... Ei nu știu că nu este broască în lume pe care Șotrea să nu o poată deschide... Uf!... prin ce feredeu am trecut; de mă cunoștea tâlharul de răzeș, pace era de mine!... De acum la lucru... ba nu, să mai înnopteze puțin... cincizeci de călărași cu armele și merindele trebuitoare au să plece peste trei zile la crâșma Șantei... ce chef!... ce chef!... câți oare se vor întoarce înapoi?... Ei nu puteau împărți miile pentru capul căpitanului, și eu nu dau trei parale pe capul lor... S-a făcut noapte... lună nu-i... de minune... să te văd, măi Șotrea!... Atunci el băgă mâna într-un buzunar ascuns, scoase o barbă minciunoasă și și-o lipi pe sub fălci. Iată-mă-s din tânăr, bătrân; ș-apoi cum știu eu să-mi încrucișez ochii și să-mi strâmb gura, nici dracul nu mă mai cunoaște. Pe urmă își întoarse pe dos minteanul care avea două fețe. Alt om, alte haine... De acuma la treabă, copile, și cu socoteală, cu chibzuință, să nu ne înecăm la mal, vorba ceea! Astfel grăind cu sine, el scoase din tureatca ciobotei o cheie, o pilă și un clește. Să vedem unde să lucrăm, se întrebă el, la ușă sau la fereastră? El se gândi mult, observă mult și, în sfârșit, se hotărî pentru fereastră, care nu era mai naltă deasupra pământului decât de un stat de om. În câteva minute gratiile fură tăiate și, întocmai ca o șopârlă, hoțul lunecă de pe fereastră în josul zidului, se tupilă un moment în întuneric, și văzând că străjile sunt departe de dânsul, o luă la picior, zicând: Să ne vedem sănătoși, căpitane armașe! Mai multe puști detunară în urma lui, însă plumbii atinseră streșinile caselor și vârfurile copacilor, iar el coti în dreapta și în stânga așa de bine, că i se pierdu urma cu desăvârșire. În acelaș timp Stanciu răzeșul cu căruța și cu calul său mic și îndesat se întorcea în pas la Vaslui, însă pe un alt drum decât pe acela pe care venise, căci o îndoială îi rămăsese în suflet despre asemănarea ce i se păruse că există între bețivul de la ușa armașului și cerșitorul care venise cu dânsul; și cum mergea încetișor, el gândea felurite lucruri: la Șanta, la Codrean, la chipul de a-i prinde, apoi la bănișorii ce avea să-i capete, la o răzeșie frumoasă pe care-și pusese ochiul să o cumpere, când iată că, deodată... se văzu oprit în mijlocul drumului fără veste, și un glas sălbatic îi răcni în față: — Cine vine? — Om bun! Creștin pravoslavnic!... — Dracul să te ieie... hai la căpitanul!... — Pentru ce să merg la căpitanul? săracu de mine!... Poftim ceasornicul, poftim punga! numai lasă-mă în pace... viața mea n-are la ce să-ți fie bună. — Vino după mine, fără vorbă lungă, c-acuș îți măsur spatele cu stratul puștii. — Maică Precistă!... Maică Precistă!... în ce capcană am intrat?... Sfinți patruzeci de mucenici, scăpați-mă!... Și bietul Stanciu se văita, de-i mergea gura la ureche. Dar neavând chip de împotrivire, el se dete jos din căruță și urmă tremurând pe omul care-l oprise în drum. Începuse acum a se revărsa de ziuă. Un alt om, mustăcios, c-o sabie lungă aninată de șolduri, îi ieși în cale strigând aceleași cuvinte înfricoșate: — Cine vine? — Om bun, cu frica lui Dumnezeu... nu mă omorî, că am o casă de copii! — Taci din gură, mișelule!... De unde vii? — De la Iași. — Unde mergi? — La Vaslui. — Mai întâlnit-ai pe cineva pe drum? — Nu. — Cum? n-ai auzit despre vreo pregătire de poteră? — Ba da!... Ba nu!... Ia să-mi aduc aminte. — Spune tot ce știi, că-ți scot măselile din gură. — Mă rog, nu mă omorî!... Iaca spun tot... Am auzit, ba chiar știu cu încredințare, că o mare poteră de călărași se pregătește să vie asupra... — Asupra cui? — Asupra unui... asupra lui... asupra măriei-tale; și crede-mă ar fi bine să fugi de-aici cât mai curând, căci treaba se sluțește... De la Iași vin pozderie. Un lung hohot de râs curmă vorbele lui Stanciu răzeșul. — Cu cine crezi tu că vorbești? — Cu căpitanul Codrean, răspunse bietul răzeș, care, de frică, se făcuse mic ca un șoarece. — Mișelul a căpătat orbul găinilor, adause căpitanul, uită-te bine la mine, și vezi am eu chipul unui hoț. — Ba nu!... Ba da!... știu și eu? — Eu, păcătosule, sunt Dragomir, căpitanul de călărași din Vaslui, care slujește cârmuirii de douăzeci de ani; care mi-am muiat sabia în sângele a vreo doisprezece haiduci, și care merg acum să prind tocmai pe Codrean cu care tu mă asemăluiești. — Maică Preacurată!... Maică Precistă!... răspunse răzeșul, făcându-și cruce și răsuflându-se din piept. De ce nu mi-ați spus aceasta de la început și m-ați lăsat să vărs sudorile morții? Apoi răzeșul istorisi lui Dragomir tot ce știa despre Șanta și Codrean, precum și toată convorbirea ce avusese cu armașul cel mare din Iași. — Ce gândești acum să facem? întrebă Dragomir. — Să-l călcăm la noapte chiar. — De ce să nu așteptăm potera din Iași, ca să-l luăm între două focuri? — Nu, pentru că până în trei zile, cine știe ce se poate întâmpla? Codrean are mirosul subțire, ș-apoi cerșitorul și bețivul nu-mi vin la socoteală. Cât pentru noaptea viitoare, el desigur nu se așteaptă la nimic; îl vom lua ca din oală. — Bine zici. — Ș-apoi de ce să împarți d-ta cinstea cu armașul? — Ai dreptate. — Cât despre răsplata bănească, adause vicleanul răzeș, ea va fi a mea, de vreme ce cinstea rămâne întreagă a d-tale, împreună cu cinurile de boierie ce-ți vor fi hărăzite drept mulțămită. — Fie! — Batem palma? — Batem palma! — A! Codrene, hoț blăstămat!... zise răzeșul frecându-și mânile cu o nespusă bucurie, se vede că ți-a fost scris să-mi cazi în laț cu trei zile mai înainte... Am să dau trei sărindare, dacă se va isprăvi lucrul cu bine. De acum, căpitane, dă poruncă oamenilor să descalece și să se odihnească colo în pădure, să nu-i vadă și să nu-i audă nimeni; căci iată se face ziuă și mâța cu clopot șoareci nu prinde. La noapte vom pleca tiptil, tiptil; n-avem decât două oare de drum până la crâșma Șantei; o să punem mâna pe el, vorba ceea când îi va fi lumea mai dragă. Sărmane Codrene!... Tu nu știi că ai a face cu Stanciu răzeșul! III [ modifică ] Într-o verde poiană, la poalele dealului Bordea, ce de atâtea ori a fost cutreierat de haiduci, se află și astăzi încă o casă veche sprjinită pe furci, care se numește Crâșma Șantei. Într-însa locuia odinioară o crâșmăreasă cu numele Șanta, a cărei frumuseță pereche nu avea. Zâmbetul ei era izvor de mângăiere, ochii ei, două bucurii, părul, haină de mătasă, sânul, taină de desfătări. Câți bogați treceau pe drumul mare se opreau în calea lor spre a vedea pe Șanta și o îndemnau să împartă cu dânșii averile: câți săraci veneau la crâșma ei, ca să-și potoale setea, se întorceau mai beți de chipul ei frumos decât de vinul din păhare; iar Șanta nu voia să părăsească crâșma din poiană, nici să se uite la vreunul din câți suspinau în dorul ei, căci iubea pe căpitanul Codrean. În toate nopțile Codrean se desfăta la pieptu-i în dulci și nespuse fericiri, ș-apoi păn-a nu se ivi zorile, lua iarăși calea codrului. Într-o noapte el ședea culcat pe brațele ei, iar Șanta îi dezmierda părul. Buzele ei însă surâdeau și inima i se bătea așa de tare, că străbătea până în auzul lui Codrean. — Ce ai, dragă? zise el. — Sunt tristă, răspunse ea, căci am visat pe frate-meu Stanciu. Codrean știa tot ce Stanciu urzise contrea sa, din spusele lui Șotrea care-l urmărise pănă la ușa armașului, dar nu știa despre potera din Vaslui care avea să sosească chiar în acea noapte. — N-aibi grijă, draga mea, cât va fi Codrean pe picioare, nici un fir din părul tău nu se va clătina. — Ferește-te de Stanciu, urmă ea, el e crescut în viclenie și inima lui e neagră ca un cuib de șărpi. De câte ori voi visa de dânsul e semn rău pentru mine. — Dă-mi, dragă, o sărutare, ca să-ți întărești sufletul, și alungă spaimele ce te împresoară. Stanciu e departe de noi, dar aice aproape am sabia și pușca, două surori nedespărțite, și colo în marginea pădurii unsprezece frați dintre care cel mai mișel plătește cât o sută de răzeși. Atunci Șanta, înseninându-și privirea, își plecă fața pe fața lui și buzele lor se atinseră într-un sărutat așa de dulce și așa de lung, încât inimile lor de fericire încetară parcă de a bate. Multă vreme ei stătură în această uimire, vârtej al minții, dulce uitare de sine; când, în sfârșit, Șanta, simțind lacrimile că-i înecau ochii, zise cu glas tremurător: — De ce, dragul meu, suntem noi osândiți de soartă să nu întâlnim pretutindene decât ochi de ură și inimi dușmane... să nu înșirăm în viața noastră decât zile înnourate și nopți fără somn... să nu avem parte să călcăm iarba verde, fără a lăsa după pasul nostru urme viclene, menite a ne pierde. Oare dragostea noastră supără lumea, sau suntem noi mai răi decât oricine pe pământ?... Și ce puțin lucru near trebui nouă ca să fim deplin fericiți! Nimic, decât uitarea oamenilor pe care nime nu o vrea!... Dar nici atâta Dumnezeu nu se îndură să ne deie, el care singur a urzit dragostea noastră. Și glasul Șantei, dulce ca un cântec, îmbăta auzul iubitului ei; dar, deodată, săgeți de foc s-aprinseră în ochii ei și ea urmă astfel: — Ba nu... dragul meu!... nu... Dumnezeu știe ce face... fericirea n-o dau anii, ci minutele o dau... Iar dușmănia lumii ne întărește inima și ne sporește dragostea... Ascunși, prigoniți, în luptă necurmată, precum am fost, să fim și de acum înainte, căci așa ne vom iubi mai tare... Focul mai frumos strălucește în întuneric și, înădușit, el aduce cutremur... Așa grăi Șanta, și mai grăi încă multe vorbe izvorâte din inima ei iubitoare, pănă când Codrean, răzemat cum era cu capul pe brațele ei, adormi înecat în fericirea lui. Iar Șanta rămase trează, neliniștită, cuprinsă de mii de griji, căci, deși împărtășea fericirea iubitului ei, dar se temea parcă să nu o piardă. Miezul nopții sosi, oara spaimei, oara vedeniilor. Atunci o cocoveică începu să cobească pe vârful casei. Șanta simți un fior de gheață străbătându-i din tălpi și pănă-n creștet și fără voie smulse pumnarul de la brâul lui Codrean. Inima i se bătea tare, ochii ei întrebau cu îngrijire întunericul, când iată că auzi la ușa din afară o mică ciocănitură ce părea a fi bătaie de om. Ce să fie?... gândi ea... Oare să deschid ușa sau nu?... și de ce maș teme?... De câte ori nu vin oamenii să poposească la crâșma mea chiar la miezul nopții!... Atunci ea râdică încetișor capul lui Codrean de pe brațele ei, îl răzemă pe o perină, căci n-ar fi voit, cu prețul vieții, să-i tulbure liniștea somnului, și, intrând în tindă, deschise ușa. Un chip de om se arătă în lumina candelei ce se revărsa dinlăuntrul casei... și inima Șantei sări din loc, recunoscând pe frate-său Stanciu. — Bună seara, surioară!... Bucuroși de oaspeți? zise Stanciu cu zâmbetul cel mai nevinovat. — Ce cauți la mine, Stanciule, acum în miez de noapte, tu care niciodată nu mi-ai călcat pragul la lumina soarelui? — Caut, draga mea, un căpătăi pentru capul meu ostenit și ceva hrană pentru biata inimă, care de astăzi dimineață rabdă de foame. — Stanciule, tu nu vii cu gând bun la mine, zise Șanta, străpungându-l cu privirea. — Auzi vorbă!... un frate nu vine la soră-sa cu gând bun... mai ales când n-a văzut-o de-atâta vreme! — E de mult, în adevăr, de când nu ne-am văzut, de când a murit tata; ți-aduci aminte atunci când era bolnav pe patul morții și tu, în loc de apă, i-ai dat... tu știi ce i-ai dat, Stanciule, căci îndată apoi i-ai moștenit averile. — Șantă dragă, nu se cade să primești cu asemene vorbe pe un frate care vine așa de departe să te vadă. Lasă-mă să mă odihnesc puțin în casa ta, și-ți jur pe cei doisprezece apostoli că te voi încredința pe deplin despre nevinovăția mea; căci un dreptcredincios ca mine nu poate să săvârșească păcatul de care tu mă bănuiești. — Stanciule, nu vei intra. — Pentru ce? — Pentru că, deși în noi curge acelaș sânge, dar ce ne desparte este ura și ce ne poate apropia este numai dorul ce tu hrănești în suflet de a-mi face rău. Nu vei intra, pentru că suflarea ta otrăvită mi-ar molipsi casa, pentru că părintele meu ar lăcrăma în mormânt văzând că găzduiesc pe ucigașul său. Frate, dacă ți-e dragă viața, fugi!... Zicând aceste cuvinte, ea arătă lui Stanciu pumnarul de oțel ce ținea în mână; sângele ei fierbea și fruntea-i încrețită esprima neclintita hotărâre de a-l pedepsi cu moartea, dacă ar mai îndrăzni să facă un pas. Șanta, astfel cum sta pe pragul ușei, aurită de lumina candelei, cu pumnarul în mână, cu ochii mari, deschiși, din care izvorau nu lumini, ci pară de foc, era înfricoșată de frumuseță și mânie. În acele momente ea părea mai mult decât o femeie; părea a fi îngerul blăstămului ce cade pe capul lui Stanciu. Stanciu, înspăimântat, făcu un pas îndărăpt, părându-i-se că vede umbra părintelui său, dar, venindu-și iute în simțiri, zise cu glas mai îmbărbătat: — Pe viul Dumnezeu, Șanta, tu mă ameninți!... — Fugi! răspunse ea. — Apoi, dacă ți-e așa povestea, surioară, să-ți arăt eu cum se primesc oamenii la gazdă... Copii, la mine!... Puneți mâna pe dânsa și pe oricine veți găsi înlăuntru. Să nu scape o muscă, auzitu-m-ați?... Iar voi înconjurați casa și stați gata cu puștile la umăr, căci hulubașul nu va voi să se deie cu una cu două, deși, nu are în ajutor decât pe hulubița lui. N-apucase însă Stanciu să-și mântuie vorba, că pumnarul Șantei, strălucind ca un fulger în întuneric, se înfipse în pieptul lui Stanciu, care, lovit de moarte, căzu cu fața la pământ, scăldat în sângele ce-i gâlgâia din rană. În acelaș moment, Codrean, trezit din somn de vuietul oamenilor ce năvăleau asupra Șantei, se aruncă ca un leu afară și, descărcând în grămadă pistoalele de la brâu și carabina cu două țevi, răsturnă patru poterași; apoi iute ca gândul el întoarse carabina cu stratul, cu cealaltă mână scoase sabia și începu să deie în dreapta și în stânga lovituri groaznice, întovărășite de moarte și care făceau deșert împrejurul lui; iar la urechile lui șuierau glonții deși ca grindina și nici unul nu-l nimerea, căci norocul și de astă dată îi ținea credință. Vălmășagul era înfricoșat. Săbiile scăpărau în întuneric, trăsnetele puștilor răsunau pănă în inima codrilor, urletele poterașilor sămănau a urlete de fiară sălbatece ce se mănâncă între dânsele, iar în mijlocul lor, unde primejdia era mai mare, unde freamătul era mai asurzitor, Codrean fără frică de moarte se-nvârtea ca o vijelie. Negreșit că e mai presus de puterea unui om de a se lupta singur cu o poteră întreagă și Codrean ar fi trebuit pănă în sfârșit să cadă jertfă voiniciei sale, dacă tovarășii săi, care erau așezați de pândă nu departe de drumul Iașului, auzind împușcăturile, n-ar fi alergat îndată în ajutorul său. Atunci biruința nu mai fu îndoielnică. Atăcați pe la spate fără veste, poterașii fură cuprinși de spaimă și într-o clipă toți câți mai rămăseseră în picioare o împunseră de fugă. Urmele luptei fură îndată nimicite, trupurile îngropate, afară de unul singur... al Șantei, care, lovită de-un plumb drept în inimă, căzuse sărmana pe pragul ușei, voind parcă și moartă să apere pe iubitul ei. Înșirați în noapte pe cărarea codrului, haiducii duceau pe brațe pe frumoasa Șanta, a cărei păr de mătasă spânzura pănă la pământ, iar lângă dânsa mergea Codrean în tăcere cu moartea în suflet, cu ochii uscați, căci tot ce iubise el în lume, tot ce-i încălzise inima și-i îmbucurase vedeniile într-o viață întunecată de griji și de primejdii fusese ea, care acum nu mai era. Casa ei rămase în urmă pustie, cu ușile deschise, cu ferestrele sparte, și împrejur, unde și unde, câte un strop de sânge mărturisea încă despre trădarea lui Stanciu și voinicia lui Codrean. IV [ modifică ] În sfârșit, soarele își arătă iarăș fața de raze la răsăritul înflăcărat și la sosirea lui totul reînvia, se mișca, strălucea, numai Șanta, frumoasa Șanta, cuprinsă de somnul cel vecinic, stătea în nemișcare cu fața întoarsă spre ceri și, cu toate aceste, întreaga fire părea că nu crede în moartea ei, într-atâta frumuseța are harul de a sămăna cu nemurirea; iar la capu-i tot atât de nemișcat, ca un al doilea mort, ședea căpitanul Codrean, privind-o cu ochi rătăciți și neînțelegând nimic. Haiducii, cu capetele descoperite dinaintea tainei morții, împărtășeau durerea căpitanului și mulți din ei își simțeau genele umede, lucru nemaipomenit încă în viața lor. Apoi ei săpară o groapă în mijlocul codrului pe piscul cel mai înalt, unde pământul era mai aproape de soare, și acolo așezară trupul Șantei, punându-i la cap o cruce de lemn. Apoi căpitanul zise tovarășilor săi: — Copiii mei... De astăzi înainte eu nu mai pot fi căpitanul vostru. Inima-mi e moartă și brațul fără putere. Mergeți unde vă vor duce ochii, căci oriunde, tot mai bine veți fi decât cu mine, dar câteodată aduceți-vă aminte de căpitanul Codrean. — Să trăiești, căpitane!... răspunseră haiducii, Dumnezeu să-ți trimită mângâiere și bărbăție în suflet! Ei se împrăștiară în lumea mare, unii la plugărie, alții la voinicie, iar Codrean rămase singur lângă crucea de lemn și, uitându-se împrejur, i se păru că lumea întreagă nu are altă menire decât să jăluiască moartea iubitei sale. Atunci el își sfărmă pușca de-un copac, aruncă pistoalele într-un fund de prăpăstie, rupse sabia pe genunchi și, sărutând crucea de la capul Șantei, plecă pe drumul Iașului, însărcinat cu povara durerii sale. — Mă duc, zise el, să-mi dau viața domniei, căci nu mai am ce face cu dânsa. Trei zile după aceea el se înfățișă înaintea domnului țării. — Să trăiești, măria-ta!... zise el plecându-se pănă la pământ. Eu sunt Codrean căpitanul, pe a cărui cap ai pus preț aurul haznalei. Domnul se-nfioră auzind aceste cuvinte. — N-aibi grijă, măria-ta, sunt fără arme, am venit să-mi pun capul la picioarele măriei-tale și să-mi primesc pedeapsa pentru rălele ce-am făcut. Fă cu mine ce știi, căci m-am săturat de hoțit și de trăit. Domnul porunci să-l închidă în temniță și adună boierii la sfat spre a chibzui asupra pedepsei ce i se cuvine. Unii ziseră să-l spânzure, alții să-l înțape. Iar domnul, care știa taina lui Codrean, grăi astfel: — Socotința domniei-mele este nici să-l spânzurăm, nici să-l ardem, nici să-l înțepăm, ci să-i deschidem ușile temniței și să-i dăm drumul. Boierii, plini de mirare, se uitau unii la alții, fără a înțelege gândul domnului. — Da!... adause acesta, moartea pentru dânsul este un bine, căci doar pentru aceasta datu-s-a prins în mânile noastre. Nu se cuvine să-l supunem pedepsei ce el însuși dorește, ci mai nimerit este să-l osândim să trăiască ca să-și poarte chinul din loc în loc ca o moarte de toate zilele; astfel pedeapsa lui va fi mai mare, iar noi nu vom călca sfatul bătrânilor care ne învață să nu tăiem capul celui ce se pleacă! Ai dreptate, măria-ta, răspunseră boierii. Porțile temniței se deschiseră în două lături și Codrean, alungat de la moarte ca un nevrednic, ieși trist, cu capul plecat, cu brațele încrucișate, înaintând încet pintre oamenii ce se fereau din calea lui. El se urcă iarăși la codru, care singur părea a nu-l răspinge de la sânul său, și acolo, obosit, se puse pe-un trunchi de copac și stătu mult timp cu capul răzemat pe mâni într-o stare de amorțire, astfel că toate gândurile îl părăsiră, pănă și gândul Șantei. Dar într-un târziu, deșteptându-se, el se uită împrejur și zări în albastra depărtare culmile munților. Atunci o rază de bucurie îi lumină fața, el își luă toiagul de drum, își puse traista pe umere și plecă. De-atunci de numele lui Codrean nu s-a mai auzit prin țară. V [ modifică ] Treizeci de ani după aceste întâmplări, muri într-o peșteră din Munții Vrancii un bătrân sahastru pe care orfanii, văduvele și săracii nu conteneau de a-l jăli, căci treizeci de ani de-a rândul el fusese binefăcătorul lor. Acest sahastru, ajuns la adânci bătrânețe, avea barba până la genunchi și sprâncenele așa de lungi, încât le ridica cu cârja. El umbla totdeauna desculț și mijlocul lui era încins cu un curmei de tei. De unde venise și ce făcuse el mai înainte, nime nu știa, dar iarăș nime nu putea să numere binele ce el făcea în toate zilele. De avea cineva vreo pricină cu megieșul său, la dânsul găsea judecata dreaptă, la care se supuneau amândoi; de avea vreun sfat de cerut, găsea vorbe înțelepte și priincioase; de avea vreun necaz, găsea mângăiere; de avea vreo boală, găsea buruiene de leac. De aceea toți locuitorii din munte îl priveau ca un sfânt. El se hrănea cu rădăcini, și capul său nu se odihnea decât pe piatra goală. În toate diminețele el se închina cu fața întoarsă spre răsărit, însă închinăciunea sa era scurtă și așa de fierbinte, că, după ce sfârșea, obrajii săi păreau că primesc colorile răsăritului. Două oare înainte de a muri, el spuse duhovnicului viața sa trecută, cum a hoțit, cum a iubit, s-a dat sigur în mâinile dreptății care l-a iertat, și această mărturisire îi ușură întratât inima, încât el primi moartea cu fericire, ca o iertare de la Dumnezeu. Mormântul său fu acoperit cu flori, și în toate diminețele locuitorii din munte se rugau pentru sufletul lui, zicând: Dumnezeu să-l fericească pe lumea cealaltă, că mult bine ne-a făcut aice! (Convorbiri literare, anul VIII, nr. 12, 1 martie 1875)


content:
Vestea despre țara Moldovei mersese odinioară departe pănă în țările cele mai depărtate de la apus. Se zicea cum că grâiele rodesc în pământul ei atât de mult, încât oamenii nu dovedesc să le strângă în girezi; că vinul din podgorii curge în pârăie, încât oamenii, nemaiavând ce face cu el, îl uită cu anii în pivnițe pănă ce putrezesc doagele și cercurile poloboacelor și rămâne vinul în cămeșa lui; că oamenii sunt blajini și primitori, neștiind ce-i cumpăna și măsura în ale traiului, și că la masa fiecăruia este totdeauna loc pentru zece. — Acolo e de noi! zise un astronom cătră un doftor dintr-un oarecare târg depărtat de la apus. Astronomul, deși om învățat, se uita de mult timp la ceri, însă ceriul îndărătnic nu-i trimetea mană ca în vremea lui Moisi; iar doftorul, om nu mai puțin învățat, aștepta bolnavii care nu veneau, nu doar că bolnavi n-ar fi fost, dar pentru că alții mai norocoși în meseria lui îl luase pe dinainte. Ei se sfătuiră să vie în țara cea multlăudată a Moldovei, sperând că acolo se vor îmbogăți cu ușurință. Ei merseră deci cum putură, încetul cu încetul, și mai călări, și mai pe jos, și mai în căruță, ca oamenii subțiri la pungă, căci pe atunci nu se visa încă de drum-defier, și astfel ajunseră după lung drum și osteneală la hotarul țării. Era toamna, pe când, vorba ceea, gospodarii își numără bobocii, iar rândunelele își caută de drum. Nu departe de hotar se vedea un sătulean înecat în fumul ce ieșea de prin ursoaice , sămn că pretutin dene fierbeau oalele la foc, căci era înspre sară, pe când oamenii se pregătesc de-ale mâncării și odihnei. Călătorii intrară în cea dintăi casă din marginea satului, unde locuia Niță Blehan. Niță îi primi după obicei cu inima deschisă și fără să-i întrebe cine sunt și de unde vin. Femeia lui priveghea oalele la foc, și cinci copii în jurul ei, hârjoninduse între dânșii, trăgeau din vreme în vreme cu ochii la strachinile de pe masă. Masa, așăzată în mijlocul odăii, era joasă, pe trei picioare, și pe dânsa fumega o cogemite mămăligă mai mare decât pălăria astronomului, încunjurată de trei strachini: una cu slănină, alta cu varză și a treia cu ardei. Femeia așeză apoi pe masă oala de la foc, în care pregătise un minunat borș cu fasole amestecat cu ceapă, a cărui aburi îmbătau mirosul nerăbdătorilor copii. Poftim la masă! zise Niță străinilor ce stăteau la o parte privind cu curiozitate prânzul țărănesc. Astronomul făcu o mișcare pentru a se apropia de masă, dar doftorul îl opri de poala surtucului în loc. — Foarte mulțămim! răspunse acesta. Suntem sătui, chiar adinioarea am mâncat. Românul niciodată nu respinge străinul de la masa lui, dar nici are obiceiul să-l poftească de două ori. Astfel Niță, fără a-i îndemna mai mult, se puse cu familia roată împrejurul mesei și, cât ai bate în palme, mămăliga cea mare se făcu nevăzută și împreună cu dânsa borșul, slănina și celelalte; iar doftorul se uita la dânșii cu ochi plini de mirare și se afla într-o mare neliniște. — Îi vezi? șopti astronomului la ureche, toți au să moară la noapte. — Cum se poate?... — Îți jur pe diploma mea de doftor. Ei s-au îndopat cu atâtea mâncăruri grele și nemistuitoare, încât punga stomacului lor, umflându-se peste măsură, are să producă sau o paralizie a creierilor, complicată cu intoxicație de sânge, sau o hypertrophie a inimii; și una și alta sunt boale grabnice și fără leac. — Așa trebuie să fie negreșit... d-ta ești doftor și le știi aceste, răspunse astronomul plecându-și capul. — Ascultă-mă, urmă doftorul; să nu cumva să ne culcăm cu dânșii în odaie în astă-noapte, căci mâni dimineață o să fim învinovățiți că i-am otrăvit. — Bine zici. Niță, după ce mântui de ospătat, își șterse mustețele și-și aprinse luleaua, cu aerul mulțămit a omului ce și-a îndestulat pofta mâncării. — Nevastă, zise el, pregătește așternut pentru musafiri: d-nealor sunt osteniți și vor să se odihnească. — Foarte mulțămim! răspunse din nou doftorul. Noi ne vom culca afară pe prispă, căci suntem siliți să plecăm de cu noapte, și nu voim să vă stricăm somnul la pornirea noastră! — Nu vă sfătuiesc să vă culcați afară, băgă de samă Niță. Am semne că la noapte o să vremuiască, o să fie furtună cu ploaie și ninsoare. — Auzi? zise doftorul cătră astronom. — Ba că chiar! Eu n-am să știu de va fi vreme bună sau rea... Doar au trecut equinoxele toamnei și putem zice că suntem în calea orbitei aproape de perihelie, astfel că după paralaxa soarelui, nu se poate ca în astă-sară să fie vreme rea. — Așa trebuie să fie, negreșit. D-neta ești astronom și le știi aceste, răspunse doftorul plecându-și capul la rândul său. Ei se culcară deci afară. Vremea era bună de cu sară; stelele sclipeau nenumărate pe ceri, dar într-un târziu pe la cântatul cucoșului se stârni deodată un vânt din crivăț, căptușit cu lapoviță, încât învățații călători se treziră din somn degerați ca vai de ei. În zadar se învăleau ei cu mantalele prin care ploaia străbătea drept dragul; în zadar se adăposteau sub streașină, în dosul casei, după poiată, vântul îi învăluia din toate părțile și-i ardea la inimă. — Să batem la ușă să ne deschidă, căci o să perim afară, zise astronomul. — Dar cine dracul ne va deschide, răspunse doftorul, nu știi că ei sunt morți înlăuntru? — Ai dreptate, nu mă gândisem la aceasta. Dar iată că un zgomot neașteptat se aude înlăuntrul casei; ușa scârțâie în țâțâni, se descihde, și Niță, în cămeșă, cu capul gol și desculț, se înfățișează străinilor care se uitau la dânsul spărieți ca la ducă-se pe pustii. — Intrați în casă, zise el, nu v-am spus c-o să vremuiască? de ce nu m-ați ascultat. Se vede că boala încă n-a făcut «criză», gândi în sine doftorul. Ei intrară înlăuntru, se încălziră, adormiră și a doua zi, deșteptându-se, văzură cu mirare pe toți bine sănătoși; femeia pregătea mâncarea la foc, copiii zburdau veseli prin casă, iar Niță ședea liniștit pe laiță cu luleaua între dinți. — Bună dimineața! zise el. Așa-i că tot e mai bine în casă decât afară? — Așa este, răspunse doftorul, dar ia spune-mi te rog, totdeauna ospătezi d-ta mâncări de-acele ce am văzut ieri pe masă? — Totdeauna, căci nu avem de altele. — Și n-ai fost bolnav niciodată? — Ba da; o dată, mi-aduc aminte că mi-am răsucit un picior venind cu carul din pădure; însă moș Trohin mi l-a tras la roată și mi l-a îndreptat. Altă dată m-a durut o măsea pe care mi-a scos-o fierarul din sat cu cleștele. Apoi mai am câteodată vătămătură, știi care o are tot omul, dar aceea nu-i boală la noi. — Doftorii de la spițărie n-ai luat niciodată? — Spițărie!... Să mă ferească Dumnezeu! Doar nu mi s-au urât zilele. Spițeria mea e cuptorul. Când m-apucă vătămătura, beau un pahar de rachiu și mă culc pe cuptor, și, după ce mă încălzesc bine pe o parte, apoi mă întorc de mă încălzesc pe cealaltă parte, și a doua zi dimineață mă scol teafăr ca dintăi. — Ciudat! zise doftorul cu un aer gânditor. Apoi astronomul, apropiindu-se de Niță, îl întrebă la rândul lui: — Ia spune-mi, mă rog, de unde ai știut că o să se strice vremea astă-noapte? — Iaca vorbă!... Orișicine hrănește un porc în poiată, trebuie s-o știe aceasta. — Ce fel? — Apoi da!... La noi e cunoscut că mascurul când vine de la câmp cu un pai în gură, vremea o să se schimbe în furtună. Aceasta o știm din buni și străbuni și niciodată nu ne-am înșelat. — Ciudat!... adaose astronomul. Apoi, după ce cugetă câtva timp, se întoarse cătră tovarășul său și-i zise: — Frate! știi ce?... Să nu mergem mai departe să ne pierdem vremea. Într-o țară unde cuptorul ține loc de spițărie, și mascurii știu mai mult decât astronomii, n-avem ce căuta. — Ai dreptate, răspunse celalalt. Astfel învățații călători care veniseră așa de departe, spre a se îmbogăți în Moldova, se întoarseră de la hotar. (Convorbiri literare, anul VIII, nr. 11, 1 februarie 1875)


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 Note I [ modifică ] Cozma plecă de acasă pe la răsăritul soarelui, cu pușca pe umăr, întovărășit de copoi, și apucă peste cîmp de-a dreptul prin zăpada ce scîrțîia sub cizmele sale, și prin a cărei pulbere se vedeau urme proaspete de iepuri. El mergea cu pași grăbiți, iuțit de gerul dimineței și din pieptul său ieșeau aburi deși ce-i albeau mustețele. Soarele era cu dinți, pădurea încărcată cu promoroacă, și în urma lui satul abia se zărea dintre valurile troianului. Cozma era însurat cu cea mai drăgălașă femeie din sat și o iubea atît de mult, încît gurele răle spuneau cum că dragostea lui se cam asamăna cu gelozia. Numai patima vînătoriei ce-l stăpînea de copil îl scotea cîteodată de-acasă, dar și atunci multă zăbavă el nu-și făcea în pădure, căci era om prevăzător și se temea ca nu cumva femeia lui să sufere de urît; iar urîtul, își zicea el, este un musafir primejdios la casa omului, care vine totdeauna cu sfaturi răle. El avea în minte o întreagă comoară de cugetări folositoare pentru trăinicia căsătoriei, precum de exemplu: „Paza bună trece primejdia rea. Femeia trebuie să se teamă de bărbat. Pușca, calul și femeia nu se împrumută”, și alte de asemenea culese din înțelepciunea poporului și din Sfînta Scriptură. Însă, trebuie să o spunem, femeia lui nu le prea lua uneori la bun înțeles, și de aceea se iscau între dînșii mici certe care înnourau cîteodată ceriul lor gospodăresc. Iată că tocmai în dimineața cînd Cozma se duse la vînat, sosi la casa lui un străin mărunt de trup, cam sprinten îmbrăcat pentru un ger ce închega apa, neavînd pe el haine mai calde decît o căciulă bine îndesată pe urechi și un surtucel care-i pocnea în spate. Acest străin era cum am zice un logofețel de tîrg, nu tocmai boier, dar nici țăran. El știa scrie cît trebuia pentru a-și zugrăvi iscălitura cu niște litere ca talpa gîștii, aruncate unele în spinarea altora, în mijlocul unei grădini de floricele; iar în cetire era mult mai înaintat: învățase pe de rost Alexandria și Intîmplările frumosului Arghir, și știa, lucru rar pe vremea aceea, să socotească zilele anului după mîna lui Damaschin. Prin urmare, nu era om de rînd· Dar pe lîngă atîtea bune însușiri avea și o slăbiciune: iubea prea mult femeile. Nu iubea pe una sau pe două, ci pe toate fără osebire, și încă pe toate deodată, nalte sau mici, bălăi sau smolite, tinere sau tomnatice, numai femei să fi fost. Se aprindea la lumina ochilor lor, cum s-ar aprinde o ploscă cu praf la focul unui chibrit. Ciudat însă era că în același timp se credea și el iubit de dînsele. După mintea lui, nici o femeie nu era în stare să se împotrivească nurilor săi ademenitori. Era destul ca el să se rotească pe călcăie, să arunce o căutătură galișă sau o vorbă cu două înțelesuri, pentru ca virtutea cea mai aprigă să puie îndată armele jos. Și cum să nu crează astfel, cînd era înzestrat cu tot ce trebuie unui om pentru a fi un adevărat răpuitor de femei: ochi negri, focoși, mîni albe și delicate ca de duducă, un nas cam ridicat în sus, care-i dădea un aer isteț și obraznic totodată, și o inimă… o inimă… Cît despre vorba lui, ce să mai zicem?… Era atît de îmbelșugată, încît curgea ca un rîu ce se revarsă peste maluri. Păcat că pe lîngă toate aceste nu avea și un contășel mai gros pe umere, căci n-ar fi fost de prisos în timpul iernii și i-ar fi dat totodată o înfățișare de om cuprins, ceea ce nu strică pe lîngă femei; vina însă despre lipsa contășului nu era a lui, ci a împrejurărilor; noroc în toate nu putea să aibă. Dar ce căuta acest om primejdios în satul și la casa lui Cozma? Ce căuta vom vedè mai pe urmă· Presupunem deocamdată că adulmeca vînatul ca prepelicarul. — Bucuroși de oaspeți? întrebă el, deschizînd ușa și băgînd capul înlăuntru. — Bucuroși! răspunse femeia lui Cozma, care-și pieptăna părul dinaintea focului. — Brrrrrrr. Ce iarnă rusească!… zise străinul, suflîndu-și în pumni. Lelițo, nu-mi vei face și mie un locușor la foc, că mări mult frig am strîns în spate. — Poftim, răspunse femeia, dîndu-se puțin la o parte. — A! Blagoslovit lucru e focul iarna!… Da’ bine, ești singurică acasă? — Singurică cum vezi, bărbatul meu e dus la vînătoare… Dar domnul de unde vine, nu-i fie întrebarea cu supărare? — He! he! he! Drăguță, de unde vin eu! Vin… vorba ceea, de peste nouă mări și țări. Fost-am pe unde cresc smochinele ca ciupercile în cîmp și pe unde oamenii au față neagră ca fundul ceaunului; fost-am și prin țările acele unde-i cuibul crivățului și anul de-o zi și-o noapte. — Și ce-ai căutat pe acolo? întrebă cu mirare femeia lui Cozma. — Ce-am căutat?… Dacă ți-oi spune, nu mi-i crede. Am căutat aceea ce se găsește mai des și mai rar în lume, aceea ce-i mai frumos și mai urît, mai blînd și mai fioros. Am căutat doi ochi! — Doi ochi! zise femeia la culmea mirării. — Da!… doi ochi!… și pentru dînșii am alergat ca un năuc, și vară, și iarnă, de-a lungul și de-a latul pămîntului, și abia acuma i-am găsit. Nu-i vorbă, am întîlnit în lume ochi de toată mîna, și mai mari, și mai mici, și mai albaștri, și mai fistichii… Dar ca ai tăi așa de frumoși și drăgălași, zău încă n-am văzut! „Se iuțește domnișorul”, gîndi femeia, scormolind focul în vatră spre a-l ațîța; apoi, luînd un aer mîhnit, ea zise: — D-tale îți vine a zburda… și eu sunt o biată femeie nenorocită, care plîng cît e ziulica de lungă. — Plîngi?… Ești nenorocită?… Nu se poate… urmă străinul uitîndu-se cu duioșie la tînăra femeie, a cărei chip frumos era înconjurat de-un păr negru atît de lung, încît peptenele părea că nu dovedește să-i ajungă la capăt. Nenorocită pentru ce? — Pentru că… dar ce să-ți mai spun necazurile mele d-tale, care mă vezi acum pentru întăia oară. Ce milă poți să ai pentru mine? Zicînd aceste cuvinte, pieptul i se ridică într-un oftat și ochii ei se ațintiră asupra focului cu o căutătură în care străinul crezu că vede o adevărată nenorocire. — Eu să nu am milă de tine? Auzi vorbă!… Spune-mi, dragă, ce ai… Eu sunt om ispitit, am umblat prin lume, am văzut mult, și pot să-ți dau sfaturi de priință. — Ce să am?… Am un bărbat rău ca un zăvod, care nu mă lasă să văd soarele decît prin ferestuica asta. Mă ține închisă ca pe o fiară sălbatică. Mă teme de toate, pănă și de oglindă… Auzi!… N-am măcar o oglindă în casă, să mă văd cum ma pepten; zice că n-am trebuință să știu cum sunt. — Sărmană copilă! Aceasta este o adevărată nenorocire. Te plîng din toată inima… Dar știi ce să-i faci? — Ce? — Să-l dai pe bete!… Curată socoteală… Încai dacă te teme, să aibă pentru ce. Ispititul călător, pătruns de frigul de pe drum, se afla acum între două focuri, între focul din vatră și frumuseța gazdei. Cum, dar, să nu i se aprindă călcăile? Socotind deci c-a dat norocul peste dînsul, el devenea din ce în ce mai duios, · iar ea se ferea și nu prea, împrotivindu-se cam după cum zice cîntecul: Fugi de-acolo, vino-ncoace, Lasă-mă și nu-mi da pace. Pe buzele ei se-ntipări un zîmbet plăpînd și ochii ei negri, privind cu nehotărîre pe sub umbra genelor, păreau că vor să pribegească în altă lume· „Hait!… încă un bărbat cu podoaba obștească pe frunte, gîndi străinul, răsucindu-și musteața; la bună vreme am nimerit. ” Inima sa începu să salte sub farmecul dorinței; dar dracul, care n-are altă treabă decît să încurce ițele în lume, își amestecă și astă dată codița tocmai în momentul cînd ispititul călător crezu că a pus mîna pe noroc; căci deodată se auzi un zgomot neașteptat, un glas sălbatic de care se cutremurară geamurile ferestrei: — Uit!… nea!… nea!… nea!… Nea, Șoimu!… Nea, Dudaș!… Nea, Bălan!… — Vai de mine! strigă femeia cu glas desperat. Vine bărbatul meu… ce să fac?… De m-a găsi cu d-ta, sunt pierdută… Unde să te ascund?… Unde?… Ah! ici în sacul cu făină… Vîră-te degrabă. Străinul tremura de frică de-i clănțăneau măselele. Iute, el se aruncă în sac, cufundîndu-se în făină pănă în gît, iar femeia, dupa ce legă gura sacului cu grăbire, se puse iarăș dinaintea focului și urmă a-și peptăna părul în liniște. Iată că pe pragul ușei se înfățișă Cozma cu pușca în mînă și cu barba albă de promoroacă, zicînd cu glas puternic: — Femeie, cine a venit aici? — Nimeni, dragul meu. — Nu se poate; cînii latră a om străin; am văzut urme de cizme prin zăpadă la ușa mea. Nu știu de ce urme vorbești; poate că sunt chiar urmele tale. — Ale mele?.. · Vom vedea. Atunci el începu a cotrobăi toate lucrurile prin casă; deschise lăzile și dulapurile, lovi cu stratul puștii în perni, în mindire, iar cînd veni în dreptul sacului, deși știa că într-însul nu-i decît făină, totuș îi dădu, pentru liniștea cugetului, cîteva lovituri de cercare care erau cît pe ce să strămute din loc coastele bietului călător. Femeia, văzînd apoi pe bărbatul său că se depărtează de sacul cu pricina, prinse la inimă și începu să-l mustre. — Cînd oare îți vor ieși gărgăunii din cap, bărbate? Ia privește cît ești de vînăt și posomorît la față, parcă ți-ai îngropat neamurile… Ai ajuns de rîsul satului cu nebuniile tale. Ș-apoi crezi că, de-aș vrè eu, n-aș găsi chip să-mi ascund ibovnicul chiar sub ochii tăi… colo bunăoară în sacul cel cu făină… Hei!… dragul meu, nu te mai face din bun sănătos, bolnav; căci știi vorba ceea: „Mai ușor e a păzi un cîrd de iepuri decît o femeie»· — Unde-i?… Unde-i… să-i fac scăfîrlia chisăliță? strigă Cozma aprins de mînie, văzîndu-și căutările zadarnice. — Ε colo în sac, crede-mă, răspunse Măriuca cu un zîmbet luător în rîs. — Nu-ți bate joc de mine, femeie! spune-mi unde-i, ca mă jur pe… — Dacă nu-i în sac, trebuie să fie în horn. L-ai căutat în horn? Cozma, aiurit, se uită în horn, vîrî înăuntru coada cociorvei, dar nu găsi nimic. — Dacă nu-i în hort, trebuie să fie în vreo bortă de șoarec, căci omul de frică cică se face mic ca un șoarec. — Femeie necinstită, nu mă scoate din sărite, căci vai ș-amar de tine!… Încă o dată, spune-mi unde-i? — Dacă nu-i în borta șoarecului, trebuie să fie în podul casei, fiindcă acolo e loc mai larg. Cozma, fulgerat de această idee, se lovi cu palma peste frunte, întocmai ca omul ce-și zice singur: „Na, ce gogoman mai sunt”, și furios se aruncă pe scări în pod. Dar, pe cînd el își pierdea vremea căutînd ca un bezmetic pe după grinzi, pe sub țoluri, pintre putinile de borș, femeia lui dezlegă sacul, scoase pe ispititul călător mai mult mort decît viu, din făina în care șezuse îngropat cu genunchile la gură, și-l dădu pe ușă afară, zicîndu-i: — Mergi la cumătră Ilinca în casa de alăture și spune-i să vie la mine. Nu pleca fără răspunsul meu. Apoi iute ea mătură urmele de făină ce se scuturară de pe hainele străinului și, cînd Cozma coborî din pod, toate erau în rînduială. — Nu-i nici în pod, zise Cozma; se vede că l-a înghițit pămîntul. Obosit, el se puse pe-o laiță cu brațele încrucișate, și pe fruntea sa sudoarea curgea ca bobul. Apoi, cugetînd că a putut să aibă prepusuri nedrepte, el se simți rușinat de atîta zgomot în deșert și cercă să se îmbuneze pe lîngă soția sa, care acum ședea mînioasă cu spatele întoarse spre dînsul. — Ia vin’ lîngă mine, Măriuco, și spune-mi sunt eu teafăr sau nebun? — Eu să vin lîngă tine!… Eu femeie necinstită!… Să mă ferească Dumnezeu!… Mai bine în brațele morții. — Ia lasă mînia la o parte, Măriuco!… Hai!… vin’ de mă sărută ici pe frunte… că doar nu piere lumea. — Bai. — Măriuco! Văzut-ai tu mărgelele cele de la dugheana jupînului Ițic din sat? — Nu știu. — Ți-ar plăcea să le ai la gîtul tău? — Nu știu. — Măriuco, sărută-mă și-ți cumpăr mărgelele. — Iaca zău! — Zău așa! uite, să n-am parte de ochii tăi cei frumoși. — Mi le cumperi acuma îndată? — Cît ai scapara din degete. — Ei bine, fie, însă cu o tocmală. — Ce tocmală? — Să nu mă mai temi de altă dată, că „De ce se teme, omul nu scapă”. — Ba șaga asta să n-o faci, Măriuco. Pacea fu încheiată între soții burzuluiți prin o sărutare, după care Cozma își simți inima la loc. Măriuca îi puse căciula pe cap și cu șăgi, cu dezmierdări îl scoase pe ușă afară, trimițîndu-l după mărgelele făgăduite. Iar Cozma, fără leac de grijă, plecă de acasă și, pe drum mergînd, gîndea la spaima sa trecută și la bărbații care au pățit-o mai rău decît dînsul. Apoi, pănă a nu ajunge la dugheana cu mărgelele, se încurcă puțin pe la crîșma din sat spre a-și drege cheful după un val așa greu. II [ modifică ] — Cine-i calindroiul cel botezat în făină, ce mi-ai trimis? întrebă Ilinca care venise la Măriuca îndată după plecarea lui Cozma. — Un om din lume. Să-l îngrop, de-l cunosc. — Și ce a căutat în sacul tău cu făină? adause ea uitîndu-se cam pieziș la Măriuca. — Vai de capul lui ce i s-a întîmplat! El a venit la casa mea degerat de frig pe cînd Cozma era la vînat, și, fiindcă l-am primit bine, el a găsit cu cale, văzîndu-mă singură, să-mi aștearnă la vorbe de dragoste. Eu mă făceam că-l ascult și l-am tot trăgănat cu cuvinte îngăimate pînă ce a sosit bărbatu-meu și atunci l-am vîrît în sac. Am voit să-i dau o groază ca să nu mai alerge altă dată după ochi frumoși. Așa-i c-a venit la tine cu sufletul la gură? — Așa-i, dar nu te-ai temut de bărbatu-tău că-l va găsi în sac? — Ba, că chiar!… Nu știi tu că bărbații au orbul găinilor și nu caută decît unde vor femeile lor să caute. Ascultă-mă, cumătră! Danțul încă nu-i mîntuit. Voi să dau și bărbatu-meu o spaimă de învățătură, pentru ca să nu mă mai teamă în viitor și să-mi tot caute pricină din senin. — Ca ce fel? — Iată cum. Tu îi vei spune că în adevăr fusese un om în sacul cu făină și că eu m-am înțeles cu dînsul să-l întîlnesc chiar în astă-sară în casa cea pustie din capul satului. Învață-l un șireclic cum, dragă Doamne, să ne prindă. Pănă deseară el o să turbe de jigăraia zulei, și o să-și bea toată fierea din inimă. Aceasta-i va fi de leac; iar calindroiului din sacul cu făină, spune-i că mi-a căzut tronc la inimă, și adă-l înspre amurgul la locul de întîlnire, unde să-i pregătim o cinste de cele năstrușnice să-i ducă vestea dincolo de sat. Planul Măriucăi era isteț, dar primejdios; ea se juca cu focul. Ațîțînd slăbiciunile a doi nebuni, ea voia prin. o singură glumă sa le puie minte la amîndoi, dar nu se gîndea cît de nesocotită și fără margini poate fi turbarea unui bărbat gelos, care se crede înșelat, sau a unui amorez luat în rîs. Și una și alta puteau să o ducă la rău sfîrșit. Însă Măriuca nu avea în vedere decît scopul de a-i rușina și făcea de mai nainte un haz nespus, închipuindu-și cum o să-i vază smeriți și pocăiți dinaintea ei. Măriuca și cumătră-sa se sfătuiră deci cum să alcătuiască petrecerea din acea sară, și, pe cînd crezură ele că Cozma se va fi îndrumat spre casă, Îlinca îi ieși înainte și-l întîlni în adevăr întorcîndu-se cu mărgelele în mîni· Ea îi vărsă în ureche cîteva vorbe otrăvite care-l îngălbeniră la față și-i zgîrciră pumnii într-atîta, încît bietele mărgele, strînse ca într-un teasc, se făcură fărîme. Ca în toate împrejurările grele, el se abătu și astă dată pe la crîșmă unde bău de dușcă cîteva pahare de vin spre a-și potoli focul și a-și limpezi ideile, și plecă apoi spre casă mai îmbărbătat, făcîndu-și feliurite planuri cum să dea ochii cu necredincioasa lui soție. Acuma se dumerea el ce însemnau toate apucăturile ei de mai nainte pe care el, în prostia lui, le crezuse că sunt copilării. Ajuns pe pragul ușei, el se văzu pe neașteptate întîmpinat de Măriuca care îi sări înainte zburdalnică ca o veveriță. Atîta îndrăzneală din partea unei femei necinstite, îl scoase din simțiri și capul lui începu să fiarbă ca un cazan. În zadar îl întreba ea despre mărgele, despre jupînul Ițic, despre vînat, despre vremea de afară. Cozma era fără grai, cu dinții încleștați, numai ochii i se mișcau în cap, roșietici, însîngerați. — Se vede că te-ai îmbolnăvit, bărbate, umblînd după mărgele, zise șireata Măriucă, făcîndu-se că nu pricepe nimic. Cozma îi aruncă o privire încruntată și, fără a-i răspunde, ieși răpede din casă, simțind că se înădușă. Afară vîntul răce îi lovi fruntea, dar nu-l răcori. El se preumblă pe la poiata cu păseri, pe la ocolul vitelor, la stogurile de fîn, la coșerele cu popușoi care toate alcătuiau mica lui gospodărie; apoi voi să dreagă carîmbul de la car, dar băgă de samă că nu-i stricat, înjugă boii și iar îi dezjugă, neavînd unde să meargă, și astfel umblînd de la un loc la altul fără treabă și fără conștiință de faptele sale, părea că mintea l-a părăsit, lăsîndu-l în voia picioarelor. Dar deodată o idee îi trăsni prin cap și-l scoase din buimăceala ce-l stăpînea. „Ce mai stau eu la gînd? își zise el. Trebuie să-i tai gîtul ca la un pui de nopîrcă. ” Și voind a-și pune în lucrare ideea cît încă era proaspătă, el scoase cuțitul de la brîu și apucă înspre ușa casei cu capul înfierbîntat de focul răzbunării. „Da! adause el.. · Răul trebuie tăiat din rădăcină. Hait, Cozma, fii bărbat și stăpînește-ți inima!… Nu-i vreme sa ne înduioșăm. Dinte pentru dinte, și ochi pentru ochi! aceasta-i legea cea adevărată. ” Dar, în momentul cînd era sa deschidă ușa spre a plînta fierul ucigător în pieptul nevinovatei sale soții, el auzi deodată în creierii lui o voace stranie, înădușită, rostind cuvintele: „El cum rămîne? ” Cozma se uită împrejur ca și cînd acest glas cobitor ar fi venit de undeva, însă nu văzu decît un corb singuratic care cloncănea pe-o creangă uscată, și nu mai auzi decît inima sa bătîndu-se. „El cum rămîne?… se întrebă Cozma. Da! El cum rămîne… Aceste cuvinte Dumnezeu sau dracul mi le-a șoptit la ureche spre a-mi aminti că socoteala mea nu va fi deplinit încheiată în cîtă vreme el va rămînea nepedepsit. Da!… Trebuie să-i fac și lui judecata… Dar cînd și unde?… ” La aceste de pe urmă cuvinte, Cozma încreți din sprîncene cu oțărîre și stătu cîteva minute pe gînduri. Mii de cugete se încrucișară în acest scurt timp în mintea lui bolnavă; i se păru că vede o figură de om străin cu zîmbet înveninat, cu ochii rîzători, bătîndu-și joc de mișelia lui, iar el, setos de răzbunare, voia parcă să o prinză cu mînile, să o sfîșie, însă puterile lui amăgite se pierdeau în deșert, luptîndu-se contra vîntului. „Ah! chip blăstămat! adause el… Era cît pe ce să te uite mînia mea… Voi aștepta pănă desară ca să vă dezmierd pe amîndoi deodată… numai așa voi fi deplin răzbunat. O! Doamne!… Ce lungă e ziua de astăzi!… ” Îndată ce-și luă această hotărîre, el se simți liniștit ca omul ce a pus o treabă la cale, însă pănă în sară, neavînd ce face, el reintră în casă curios sa mai vadă fățărniciile femeiei sale. Măriuca, veselă ca mai înainte, îl întîmpină cu feliurite vorbe și întrebări la care Cozma răspundea silit și cu jumătate glas. — Ție nu ți-e bine, bărbate, zise ea. Te cunosc de pe față; bagă de samă, boala ta poate să fie grea! — Dar e grea!…. răspunse Cozma. — Și unde te doare? — Aici la… inimă. Te voi tămădui eu, n-aibi grijă, adause ea, sclipind din ochi. Cum va înnopta, mă voi duce la mama Tofana, doftoroaia satului, spre a-i cere buruiene de leac pentru tine. — Buruiene de leac… hm!… — Pănă atunci, culcă-te, dragul meu, și caută de te liniștește. — Mă tem că n-oi putè dormi. Apoi Cozma, luîndu-și de samă că e mai nimerit pentru izbînda planului său de a se face bolnav, primi să se culce, dar ochiul său mai deștept decît totdeauna nu scăpa nici una din mișcările ei. Măriuca, care se vedea pîndită, făcea înadins tot ce putea pentru a-l întări în credința că e vinovată. Necontenit ea se învîrtea în dreapta și-n stînga fără nici o treabă, punea de zece ori mîna pe acelaș lucru și-l lăsa tot la locul lui, se arăta cînd veselă, cînd gînditoare, și părea că nu știe cum să alunge timpul mai răpede. Iar Cozma, care înțelegea toate aceste, abia își putea înghiți mînia, și sufla ca un taur sub cojocul cu care-l învălise nevastă-sa. „Ce dovadă mai bună despre necredința ei? gîndea el în sine. Ian privește ce neastîmpăr! ·.. A și găsit tei de curmei pentru a lipsi de acasă… Cică se duce la mama Tofana după buruiene de leac… Las’ că te-oi tofăni eu!… ” Începuse acum a amurgi. Măriuca, pregătindu-se să iasă din casă, zise lui Cozma cu cel mai dulce glas: — Buna sara, bărbățele, mă duc după buruienele tale… cată să dormi în lipsa mea; eu vin îndată. — Bine!… Bine!… răspunse Cozma cu glas răgușit; iar după ce rămase singur, el aruncă cojocul în mijlocul casei și sări drept în picioare; inima i se batea în piept ca un clopot. — În sfîrșit, a venit și vremea mea!… strigă el, amenințînd-o cu pumnii dinlăuntrul odăiei. Păcat de frumusețele tale, Măriuco! III [ modifică ] Era tocmai în sărbătorile Crăciunului, pe cînd trandafirii [1] în loc să înflorească pe cîmp sfîrîie în tigăile de pe cărbuni. Întunecase cu desăvîrșire. Ispititul călător ședea acum de două ore în casa cea pustie cu ferestrele sparte, și vîntul îl străbătea la oase. „Cînd gîndesc la drăgălașa de Măriucă, zicea el, frecîndu-și palmele și jucînd din picioare, parcă mă mai încălzesc la inimă. Ce ochi! Ce ochi!… Ciudat e cum se înțeleg ochii de degrabă!… Numai cît ne văzurăm și hait. Foc la mine, Foc la tine, Foc la noi, la amîndoi. Frigul mă trece cu dediochiul. De-ar veni puica mai degrabă, să n-apuc a degera. Dar ce vorbă! Și-n sloi de gheață de m-aș preface, încă dragostea ei m-ar topi. ” Deodată se auzi la ușă o mică bătaie. „Iat-o! ”, zise el, deschizînd ușa cu grăbire; dar… O! minune!… În loc să întîlnească pe frumoasa Măriuca, după care inima lui ofta cu atîta nerăbdare, se lovi fără veste nas în nas cu o matahală de om uns cu funingene, îmbrăcat în niște straie ciudate, avînd o sabie aninată de șolduri și pe cap o chivără de hîrtie. — Piei dihanie!… strigă el înspăimîntat. În acelaș moment un al doile și un al treile dădură busta în casă, după care se mai îngrămădiră și alții, pănă cînd numărul lor se urcă la șapte. Fiecare ținea în mînă cîte o făclie aprinsă, iar cel din frunte, scoțînd sabia din teacă, zise: — Eu sunt Irod împărat, Care am descălecat, Cu piciorul în pămînt am dat Și pămîntul s-a cutremurat; Iară tu, iasmă străină, Scai ce-n lînă se anină, Pierde-vară, ciumă-n sat, Țara mea cum de-ai călcat? Și-ai venit s-adimenești Inimile femeiești? Voi crai de la răsărit Săbiile-ați ascuțit?… — Am ascuțit!… Am ascuțit!… — Fără milă-ntr-însul dați Nasul să i-l retezați; Să-i rămîie fața lată, Cînii după el să bată, Și-n lanuri, prisacă, vie Spaima cioarălor să fie. — Așa să fie!… Așa să fie!… Iată că ușa se deschide din nou și un urs [2] cu o blană lungă, mițoasă, intră în două labe mornăind și legănîndu-se din șele ca o mireasă. După el se furișă o capră c-un bot lung care clămpănea în dreapta și-n stînga, apoi doi băieți sosiră cu o stea și un luceafăr, și după dînșii un scripcar și un cobzar. Ispititul călător ședea cu gura căscată, cu ochii holbați, și nu înțelegea nimic. — Mor!… Mor!… Mor!… zise ursul scuturîndu-și blana cu mînie: Bîrlogul mi-am părăsit, Într-un suflet am venit, Prin zăvoaie, peste stînci, Prin troienele adînci; Ș-am sosit aici în vale Ca să văd un coate-goale, De neveste fermecat, Pe prăjină-ncălecat. Unde-i, să-l cuprind în brață, Să-l dezmierd, să-l ling pe față. Șelele cu drag să-i moi, Ca pe-un vreasc să mi-l îndoi. Mor!… Mor!… Mor!… Dar nu bine sfîrși ursul de cîntat, și sprintena capră, clămpănind din măsele, strigă de mai multe ori: — Be!… he!… he!… be!… he!… he! și cu un glas ce nu părea tocmai sălbatic, începu să cînte astfel: Eu sunt capră săritoare, Ce-mi fac aripi din picioare, Și mă-ntrec cu șoimu-n zbor; Eu sunt suflet, eu sunt viață În pustiul de verdeață, Sînt a muntelui odor. Vîntul noaptea cînd suspină, Brazii nalți cînd se închină, Ei la mine se gîndesc; Și izvorul ce la vale Apa limpede-și prăvale Mie-mi zice: „Te iubesc! ” Munte, păsări și izvoare Cu-a lor glasuri iubitoare Eu acum am părăsit; Căci un om din lumea toată, Neștiut din mamă, tată În sat vrajbă a urzit. Săriți toți să-l înfrînăm, Nasul să i-l rătezăm!… La glasul el irozii se înșirară roată împrejurul străinului, scoaseră săbiile din teacă și începură să-l lovească cu latul, făcîndu-l astfel să joace fără voie în sunetul unei hori scîrțîite de lăutari. Bietul călător, împins ca o minge de la unul la altul, lovit din toate părțile, amenințat a-și vedea nasul tăiat, căzu în genunchi plîngînd. — Aveți milă de mine! suspină el, și nu mă sluțiți. Nu v-am greșit cu nimica… Mă rog, iertați-mă… — Auzi vorbă! răspunse capra, care dintre toți părea a fi mai răutăcioasă. De douăzeci de ani de cînd strică la case de gospodari și noi să-l iertăm!… Nu!… Nicidecum!… — N-oi mai face!… — Nu te cred, adaose ea, clătinînd din cap; apoi, după ce făcu cîteva sărituri prin casă cu o ușurință de adevărată căprioară, ea își urmă cîntecul pe un ton jalnic: Voi duhuri rele, Năpăști, belele. Ce la răspinteni vă ațineți! Voi vîrcolaci, Vlăstari de draci, Ce-n cornul lunei culcuș aveți! Stafii, rusale, Glasuri de jale Din heleșteuri, mlaștini adînci! Buhne bălțate, Sus cucuiate Pe boldul casei și-n vîrf de stînci! Acum îndată vă adunați, Aduceți sînge de nouă frați, Coadă de șoarec înaripat, Dinte de șerpe înveninat, Ș-o băutură faceți din ele, Ca niciodată cugete rele Să ispitească inima sa, După ce nasu-i vom răteza; Căci vrem în pace să fie-n sat Orice femeie are bărbat. Aceste cuvinte, rostite cu glas aspru, fărmecătoresc, umplură de spaimă pe ascultători. Un vînt viforos, venit de afară prin spărtura unei ferestre, trecu șuierînd peste capetele lor și-i îngrozi și mai mult. Ursul smerit se tupilă la pămînt și încetă de a mornăi, irozii rămaseră fiecare cum îi apucă vremea: unii cu mînile în șolduri, încremeniți, parc-ar fi voit să înceapă a juca, alții cu săbiile scoase afară din teacă, întinse înspre dușmănescul nas al călătorului; capra prinse să tremure; scripca nu mai scotea din gîtu-i decît sunete slabe, pierdute într-un aer încărcat de vrăji; iar străinul nemișcat, cu ochii în lacrimi, cu inima înfricoșată în mijlocul unui freamăt surd, prevestitor de furtună, stătea parcă în așteptare să auză sunînd ceasul cel rău… … Deodată un vuiet grozav se auzi afară. Ușa în loc să se deschidă, sări din țîțîni lovită de-o muche de topor, și pe prag se arătă Cozma cu fața înflăcărată de mînie. Un groaznic hohot de rîs lung, nesfîrșit ca un tunet repetat de mii de ori, zbucni din toate piepturile, și-l pironi în loc. O! Doamne!… N-am grai să povestesc această deșanțată întîmplare. Dacă s-ar fi deschis năprasnic din mijlocul ceriului o gîrlă de apă răce care să cadă fără veste în creștetul lui Cozma, sau dacă s-ar fi despicat pămîntul dinaintea lui și toți dracii din temeliile iadului i s-ar fi înfățișat cu dinții rînjiți într-o volbură de foc, el n-ar fi rămas mai aiurit, mai înmărmurit decît în fața acestei neașteptate priveliști. El scăpă toporul din mîni și cu fața împrostită, cu ochii rătăciți, se uită în dreapta și-n stînga fără să știe pe ce lume se găsește. Lumina făcliilor, săbiile scoase din teacă, ursul, capra, lăutarii care acum făceau un vuiet asurzitor, toate aceste amestecate la un loc îi orbeau vederile și-i încurcau mintea întocmai ca chipurile nestatornice ce apar și se pierd cu diferite văpsele într-un vis amăgitor. Nimic din trecut nu-i rămase în minte, nici chiar necredințele femeii lui. Capul i se legăna ca după o lungă beție și picioarele abia îl puteau sprijini. Dar pe cînd sta el astfel fără grai și simțire, toți întinseră mînile spre dînsul arătîndu-l unul altuia ca pe o dihanie sălbatică și cu rîsete, cu chicote nemaiauzite, prinseră să-l zădărască, să-l împungă, să-l piște, fără ca el să cugete a se apăra, apoi, cuprinzîndu-l în mijlocul horei, începură să-i cînte astfel: Priviți-l! Priviți-l! Voi oameni buni, Sărmanul cum geme De gărgăuni; El rîde la lună, Sparge ferești; Pe streșini s-acață, De nu-l păzești. Un greier îi cîntă În cap mereu, Și dracu-i frămîntă Șalele rău: Căci boala de care El e năuc, Ε boala de zule Pentru papuc. — Pentru papuc!.. · strigă ursul… Apoi, dacă-i așa, știți vorba ceea: „Cui cu cui se scoate”. Să-l batem c-un papuc, să-i treacă răul. — Bine zici! răspunse capra, care, zburdînd împrejurul lui Cozma, își scoase un papuc din picior și-l lovi peste obraz. Cozma, deșteptat ca dintr-un vis prin această lovitură, smunci papucul și-l privi cu mirare. — Ε papucul Măriucăi!… strigă el, îl cunosc. — O fi, că-i lumea rea… răspunse capra furișîndu-se în dosul ursului. Cozma se răpezi după dînsa să o prindă, căci necredințele Măriucăi odată cu vederea papucului îi revenise iarăș în minte, dar în acelaș moment, ursul mornăind își lepădă blana și se înfățișă lui sub figura rîzătoare a Ilincăi, iar capra, prefăcîndu-se și ea în Măriuca, se ivi galișă din dărăptul Ilincăi, zicînd cu glas sfios: — Bărbățele!… tot ai de gînd să mă omori? Cozma nu răspunse nimic, căci inima lui era încă prea turburată. Deși înțelegea acuma că toate au fost numai un joc, totuș grelele valuri prin care trecuse în așa scurt timp: gelozia, mirarea, rușinea, îl zguduise prea adînc, pentru ca bucuria, ce se arată acum pe urma lor ca un revărsat de zi, să poată așa lesne să le învingă; bucuria vine totdeauna mai încet și e mai cu îndoială primită. Dar deodată străinul cel osîndit la tăierea nasului și care șezuse cîteva momente ghemuit într-un colț, căzu la picioarele lui Cozma cerîndu-și iertare. — Pentru ce să te iert? întrebă Cozma. — Pentru că… femeia dumitale… — Femeia mea… ce? — Femeia d-tale… să nu bănuiești… și-a bătut joc de mine. Cozma, auzind aceste cuvinte, își veni în chef, și începu și el să rîdă cu ceilalți, ba mi se pare chiar că voi să-și sărute nevasta drept semn de împăcăciune, însă ea îl opri punîndu-i mîna în piept. — Unde-mi sunt mărgelele de la jupînul Ițic? îi zise ea. Cozma, încurcat, nu se pricepu deodată ce să răspunză; fără voie, el se uită la palma care a tescuit și fărîmat mărgelele, ca și cum ar fi voit să o mustre de păcatul făcut, apoi întocmai ca sluga ce nu știe cum să îndeplinească mai răpede porunca stăpînului, se îndreptă spre ușă cu gînd să alerge la jupînul Ițic; cînd iată că Irod împărat, care pănă atuncea nu încetase de a urmări nasul străinului, strigă: — Stați locului să judecăm mai întăi pe acest nenorocit, care umblă după femeile oamenilor! Apoi cu sabia ridicată, oprindu-se în fața lui, îi ținu următoarea cuvîntare: Ai noroc, măi frige-linte, C-a fost Cozma om cuminte, Și-a făcut în sara asta Împăcare cu nevasta. El de-acum n-o să mai crează C-un golan, un spală-varză, De rusale-adus aice, Poate casa ca să-i strice. Dar și tu minte să ții, Măi lingău de farfurii, De cel sac unde-ai șezut Și de cîte-ai mai văzut! Sfîntul Duh să te ferească Ochii tăi să mai sticlească În a mea împărăție, Că mă jur să-ți rup eu ție Scăfîrlia în bucăți Și să-ți spînzur pielea-n băț. Și de-acum de-aci te cară Ieși afară!… Ieși afară!… — Afară!… afară! strigară toți ceilalți. Afară, cît îi lucru cu cinste. Numai singur Cozma, gelosul, sîngerosul Cozma, ședea acum într-un colț tăcut și umilit cu inima plină de căință, cu ochii umezi căutînd să vază în fața femeii lui dacă l-a iertat sau nu. Iar ispititul călător, huiduit, brîncit, ieși fără să mai aștepte mai multă poftă, și de atunci cît a trăit n-a mai alergat după ochi frumoși, dar nici Cozma și-a mai temut femeia. Astfel, prin un șireclic femeiesc, fură tămăduite două nebunii. Note [ modifică ] ↑ Sătenii numesc cîrnații: trandafiri. ↑ În cîșlegile de iarnă flăcăii și fetele se prefac în urși și joacă nopțile pe la șezători.


content:
Alexandru și soția sa Elena, doi însurăței în luna de miere, nemaiștiind unde să-și răsfețe cele întîi a lor simțiri amoroase, se hotărâră să călătorească prin munți. În setea lor de a rătăci prin pădurile cu brazi, ei își făcură iute gemandanele uitând, se înțelege, ca toți înamorații, multe de-ale traiului trebuitoare în acele locuri singuratice, dar un lucru, cu toată năucia lor, nu putură să-l uite, căci nu se uită el singur pe sine: era o mătușă sarbădă și tomnatică care se ținea nedezlipită de pașii lor, crezându-se menită a priveghea asupra neispititelor tinerețe ale Elenei. — Ce s-ar face ea fără mine! ... zicea cu gravitate duduca Balașa. Lumea o numea tot duducă, deși petrecuse douăzeci și cinci de ani încheiați într-o necurmată și cucernică jălire după răposatul ei soț, care o părăsise, sărmana, în zorile tinereților, adică la vârsta de douăzeci de ani, după cum istorisea ea totdeauna suspinând. Crescută de mică în bumbac, ea nu se culcase decât pe covoare moi și fața sa plăpândă nu fusese niciodată atinsă de vânt, ger sau arșiță. Tot atât de gingașă și în privința moravurilor, ea citea numai cărți înțelepte, se închina cu evlavie în toate zilele, era rușinoasă peste măsură și nu suferea ca vorbe de deșertăciuni lumești să înghimpe fecioreștile-i urechi. Cu astfel de deprinderi, cum era ea să întovărășească zburdalnica păreche a însurățeilor prin sălbătăcia munților plini de furtuni, de dihănii și de oameni neciopliți? Trebuia să sufere osteneli grele, să-și moaie picioarele în păraie, să prânzească ades la tulpina brazilor, pe care ea nu-i văzuse decât prefăcuți în mobile, și ce e mai mult trebuie să sufere tot soiul de grobieni. Cu toate aceste, amintindu-și dătoria ce avea de-a priveghea asupra neispititelor tinerețe ale Elenei, a cărei singură protectoare era ea, căci în spulberatul de Alexandru nu avea nici o încredere, ea se hotărî să sufere tot, numai să nu o părăsească în această grea cumpănă a vieții. Astfel, în ziua pornirii ea umplu trăsura cu perini și merinde, se îmbrobodi bine, luă în buzunări tot soiul de mirodenii și doftorii și se sui împreună cu nepoții ei, așezându-se, se înțelege, în locul cel mai bun, căci oricum și de dânsa îi era milă. Caii plecară în pocnitul biciului într-un nour de colb, și peste câteva oare, orașul după a cărui îndemânări duduca Balașa ofta în tăcere se vedea numai ca o linie albă la marginea orizontului. Însurățeii erau de o veselie nespusă: târgul cu învălișul său de colb, cu vuietul trăsurilor, cu petrecerile de mahala li se făcuse nesuferit și ei se simțeau fericiți de a-l părăsi și a-și pierde urmele pe căi necunoscute. Iar când, apropiindu-se de munți. Elena văzu cel întâi brad cu frunzișul verde-închis, tăiat în formă de piramidă, cu crucea pe vârf, cu rășina pe coajă, stând drept și mândru ca un păzitor la poarta munților, ea simți atâta bucurie, încât fără voie sări din trăsură și începu să salte împrejurul lui întocmai ca o căprioară care după o lungă robie se vede iarăși la largul ei. — Eleno! Tu faci copilării, zise duduca Balașa care priveghea cu neadormire asupra neispititelor ei tinerețe. Dacă vom pierde atâta vreme la fiecare brad, când ne vom întoarce acasă? — O! niciodată! niciodată! ... strigă Alexandru plin de entuziasm. Aici e bine de trăit, între fragi și zmeură și între brazi cu miros de rășină; noaptea să dormim pe saltea de mușchi, ziua să vânăm, să pescuim, să plutărim și nici să mai știm că sunt orașe în lume. Duduca Balașa clătina din cap c-un zâmbet de milă. — Capete înfierbântate, zise ea, ce v-ați face voi fără mine? Veni vremea mâncării; Elena desfășură una din multele legături cu merinde pregătite de duduca Balașa și începu să sfâșie cu albele-i degete un pui fript spre a-l împărți tovarășilor ei. — Pentru Dumnezeu! Ce faci! strigă spărietă duduca Balașa. Numai sălbaticii mănâncă așa. Luați din lădița asta cuțite, furculiți, solnițe și tot ce vă trebuie. — Bravo! ... Să trăiască mătușica! strigară însurățeii lăsând furculițele la o parte și mușcând cu dinții voinicește în coastele puiului. Prânzul merse cum merse, așa în trăsură și cam pe apucate, dar greul vieții pentru duduca Balașa începu din momentul în care trebui să părăsească trăsura cu răzoare spre a se sui într-o căruță țărănească pe dricuri, care o scutura fără milă pe drumul bolovănos, cu toate perinile ce-și îngrămădise sub șăle. De la o vreme nici căruța, cât era de mică și sprintenă, nu mai putea răzbate pe coastele prăvălatice, și călătorii trebuiră să încalece pe cai. O! grozăvie! Duduca Balașa să încalece pe cal și încă bărbătește! Asemine rușine ea nu pățise încă în viață și multă vreme ea se bătu cu gândul de se cuvine sau nu să se supună la această nouă încercare. Dar vai! ce era să facă? Ce ar fi ajuns neispititele tinerețe ale Elenei fără neadormita ei priveghere? Vrând-nevrând, ea trebui să încalece ca toți ceilalți, și când se văzu cucuiată pe șea, aruncă un țipăt de spaimă, crezându-se pe un vârf de casă; din loc însă nu voi să plece pănă nu se îmbărbătă puțin văzând pe Elena cum își biciuia calul și alerga vitejește în fruntea călătorilor. — Încet! încet! O să-ți rupi gâtul, strigă desperată duduca Balașa, care, deși mergea la pas, se ținea însă cu amândouă mânile de coama calului. Iar Elena nici voia să știe. Noroc că Ducipalul ei, un cal blajin de munte, nedeprins cu alergările, se opri de la sine, și nu mai voi să iasă din pasul său obișnuit, cu toate loviturile de călcăie ce-i dădea voinica călăreață. Duduca Balașa venea și ea cum putea în urma călătorilor, având un călăuz alăturea care-i ducea calul de căpăstru, și, dacă încet, încet se deprinse cu primejdia călăritului, nu putu însă niciodată să se deprindă cu mirosul tutunului ce călăuzul scotea din lulea, nici cu poziția necuviincioasă ce avea pe cal și de care se înroșea ori de câte ori Alexandru îi adresa vreo glumă răutăcioasă. Cărarea pe care se înșirase ceata călătorilor era strâmtă și umbrită pe amândouă laturile de brazi nalți și tufoși, bătrâni de când lumea, cu rădăcini împletite ca șerpii, cu găuri putregăite în care se adăpostesc șoimii, și din timp în timp prin spărturile crengilor se vedeau în urmă-le lucind ca o față de apă șesurile întinse presurate cu lanuri și sate, iar înainte-le munții se ridicau negri, amenințători ca niște urieși. Frumoase erau vederile ce se desfășurau dinaintea tinerilor însurăței, dar mai frumoase li se păreau privite cu ochii tinereței și ai dragostii lor; la fiecare pas ei se opreau, se minunau, nu găseau îndestule cuvinte de-a spune simțirile ce se deșteptau în ei, și amândoi veseli, ciripitori ca niște păseri în primăvară, se grăbeau de a se afunda în raiul munților, voind parcă să uite de lumea cealaltă. Iar duduca Balașa din toate aceste nu vedea decât cioatele și bolovanii de care se încurca pe drum, nu simțea decât zdruncinul calului, ce o sălta cu necontenire pe șea, și în cuget curat ar fi dat toți munții și toate frumusețele lor pe canapeaua cea moale din ietacul ei, unde avea obicei să adoarmă cetind. Începuse acum a amurgi, și duduca Balașa, ostenită de drum, întrebă cu îngrijire unde o să petreacă noaptea, căci salteaua de mușchi și acoperământul de verdeață ce-i făgăduise Alexandru nu-i prea veneau la socoteală. Călăuzul îi răspunse că nu-i alt loc de dormit decât nu departe la o stână ce se află pe coasta muntelui, unde baciul e om de treabă și primitor... — Ce fel! ... să dorm cu ciobanii! ... adause duduca înspăimântată. — Mă iertați, cuconiță, e vreme de vară și ciobanii nu dorm în stână. Alexandru, auzind vorba, nu-și putu stăpâni râsul, și, răutăcios cum era, îi aruncă o glumă în pilda nevinovaților ciobani de care duduca se spăriese așa de mult. Peste o jumătate de oară se auzi în adevăr zbieratul oilor, întrerupt de lătratul a vro doisprezece dulăi, care, simțind oameni străini că se apropie de stână, dădeau năvală cu o furie nespusă. — În lături, cotarle, mânca-v-ar jigaria! strigă călăuzul învârtindu-și bățul împrejur. Buna vermea la ciobani, am sosit cu musafiri la stână. — Bine ați venit cu sănătate, răspunse baciul Toader Fuior, un om cu cămeșa neagră și unsă, de strălucea ca o mușama în lumina asfințitului. Ia pregătiți, băieți un caș pentru boieri. Mica ceată de călăreți descălecă, iar duduca Balașa, când voi să se dea jos de pe cal, se cumpăni astfel, că dacă n-ar fi întâlnit mâna scorțoasă a baciului care s-o oprească în loc, ar fi făcut negreșit o tumbă în mijlocul câinilor, de-ar fi râs toată stâna de ea. În sfârșit, cu vai, nevoie, înțepenită cum era și cu ajutorul lui Alexandru, căci pe baci îl respinse cât colo, ea se coborî de pe cal, și, ostenită, supărată, se așeză pe o laiță neînțelegând cum niște oameni binecrescuți ca Alexandru și Elena pot fi veseli de a se vedea în societatea cânilor, a oilor și a ciobanilor. Însurățeii însă care pentru întâia dată în viața lor se vedeau la obârșia urdei și a cașcavalului, într-o lume cu totul sălbatică și necunoscută, dar care se înfrățea atât de bine cu sufletele lor, simțeau în inimă o adevărată sărbătoare. Cu privirea însetată, ei urmăreau toate mișcările din stână și iată că baciul cel cu cămeșa neagră dar cu fața albă ca laptele se așeză la o spărtură a ocolului unde oile erau închise și strigă la ciobani să le treacă prin strungă. Sosise vremea mulsului. Una câte una treceau zburdând oile prin strungă, și baciul le oprea de picior, și din țâțele lor greoaie storcea laptele cald și înspumat care ca un șipot cădea în donița de brad, iar după ce donița se umplea baciul zicea: una la mână, și alta deșertă se punea în loc. — Astâmpără-te, plavaio! scutura-te-ar lupul! zicea baciul unei oi nerăbdătoare, care era să răstoarne donița. Nu te iuți, creațo, feri-tear galbaza! zicea alteia care zbiera răspunzând mielului ce o chema; și pentru fiecare oaie el avea câte o glumă sau câte o mustrare, după cum și ea stătea la muls. Apoi din cea din urmă doniță baciul cinsti pe musafiri. Alexandru și Elena băură cu o poftă nespusă, simțind că le merge la inimă, iar duduca Balașa întoarse capul cu dispreț, fără să zică un cuvânt de mulțămire baciului ce-i întinsese cupa. Soarele asfințise și o văpaie trandafirie îmbrobodea acum vârful munților. Unul mai cu samă răspândea o lumină atât de strălucitoare, încât stâncile ce-i încoronau fruntea păreau a fi de oglinzi. De nalt ce era muntele acela, s-ar fi zis că creasta lui aurită atinge bolta ceriului și că toți ceilalți se umilesc dinaintea lui: era bătrânul Ceahlău, stăpânul furtunilor, care de mii de ani vede în toate serile, cel din urmă, asfințitul soarelui. Alexandru și Elena îl priveau cu ațintire, pierduți în măreția lui, și inimile lor tinere se închinau în taina minunilor lui Dumnezeu; când, deodată, glasul mânios al duducăi Balașa se auzi cobind la spatele lor și-i deșteaptă ca dintr-un vis. — Pentru Dumnezeu! Venit-am aici, ca să mă puneți la chin? — Ce este? întrebă Alexandru și Elena spărieți. — Este că voi căscați gura pe toate dealurile și pe mine mă lăsați în plata lui Dumnezeu, ostenită, flămândă, fără ca nime să-mi poarte de grjă. Aduceți-mi lăzile și legăturile mele cu merinde. Voiesc să mănânc. Auzitu-m-ați? Căci eu nu pot să beau din laptele în care ciobanii și-au spălat mânile. Duduca Balașa rosti aceste cuvinte cu ciudă, voind înadins, în gelozia ei, să le amărască mulțămirea ce simțeau, și să-și răzbune oarecum de puțina luare-aminte ce aveau pentru dânsa. Îndată fură aduse și așezate dinaintea ei toată lăzile și legăturile de drum ticsite deacasă cu feliuritele mâncări și lucruri de-ale gospodăriei, iar duduca Balașa ca o dreaptă stăpână a lor le privi un moment cu mândrie având aerul a zice: Ale mele sunt. Apoi cu mișcări pline de demnitate le deschise una câte una; scoase o față de masă pe care o întinse pe pământ; scoase șervete, farfurii, cuțite, furculițe; scoase apoi feliurite mezeliciuri: limbi, mușchiuri, salami, cutii cu sardele, cutii cu posmagi etc., le așeză toate cu rânduială pe fața de masă, și acum sta cugetând cu care să înceapă, când, o! nenorocire!... O! groaznică întâmplare, mai groaznică decât cutremurul pământului, decât însuși potopul ce a înecat lumea!... Dulăii din stână, hapsâni și lacomi ca niște câni, adulmecând mirosul cărnurilor, dădură deodată năvală asupra merindelor duducăi Balașa și cât ai scăpăra din degete făcură o iama, o harapara nemaipomenită, încât biata duducă, uimită, speriată, rămase ca de lemn, în fața grozavului praznic ce se petrecea dinaintea ei. În zadar Alexandru și Elena voiră să alunge acești musafiri nepoftiți, în zadar săriră ciobanii și-i huiduiră în tot felul; limbile, salamurile și mușchiurile lunecau ca untul pe gâtlejurile lor, farfuriile se dogeau, fața de masă se amesteca cu colbul, și în mijlocul valmașagului se auzea numai un crănțănit înfricoșat de măsele întrerupt de hârâiturile celor mai aprigi care se sfădeau de la bucățile cele mari. Într-o clipă nu mai rămase pe urma flămândei potăi nici urmă din gustoasele merinde ale duducăi Balașa. O! cine ar putea să descrie nenorocirea duducăi?... Atâtea merinde adunate una câte una și cu atâta îngrijire, singura-i mângâiere în această călătorie plină de necazuri, iată-le acum toate duse pe gură de lup. Ce-o să se știe face ea de-acuma? Duduca Balașa simți lacrimi lunecându-i pe obraz; ea care nu lăcrămase sărmana de douăzeci și cinci de ani, tocmai de la moartea bărbatului ei. Dar mai grozavă decât însuși pierderea proviziilor fu pentru dânsa purtarea nepilduită a ciobanilor în această nefericită întîmplare. În zorul de a împrăștia câinii mai curând, ei prinseră să înjure cu feliurite cuvinte care de care mai îndrăznețe, mai necumpănite, cuvinte ce se încrucișau în aer ca niște săgeți înveninate și răneau fără milă fecioreștile-i urechi. O! Cine m-a pus să vin aice! zicea cu desperare duduca Balașa, întinzând mâinile spre ceri; când iată că baciul cel cu cămeșa neagră și fața albă, om nu prea binecrescut, o lovi cu mâna peste umăr în chip de mângăiere zicându-i: — N-aibi grijă, duducuță; cu noi nu moare nimene de foame. Îndată îți voi face eu o mămăligă, de-ți vei linge buzele. Avem la stână zară, urdă, caș, brânză, tot mâncări de-acele de care se îngrașă omul. Ia privește la mine!... Așa-i că nu samăn cu cei de prin târguri sfrijiți și afumați ca niște uscături? Flăcăi, aprindeți degrabă focul și puneți ceaunul să fiarbă! Mânia duducăi ajunse la culme când se văzu dezmierdată pe umăr de un cioban nespălat și fără rușine, ea care n-ar fi dat asemine voie nici chiar răposatului ei soț față cu lumea; și dacă în ochii ei baciul ar fi fost ceva mai mult om decât cioban, ea ar fi însărcinat negreșit pe Alexandru să-i ceară socoteală de purtare. Din nefericire însă ea trebui să-și înghită mânia și să se hotărască sau să moară de foame, sau să mănânce din mămăliga făcută de baciul Fuior. — He! He! De-ai avea, duducuță, atâtea zile bune câte mămăligi am făcut eu, știu că ți-ar merge bine, zicea Fuior, potrivind pirosteile la foc; dar când voi să așeze ceaunul pe pirosteie, duduca Balașa aruncă un țipet și cu furie se răpezi asupra lui și-i smunci ceaunul din mână. — Ce fel, nesocotitule, în ceaunul acesta voiești să faci mămăligă? Cine o va mânca? Adă apă, să spăl ceaunul! Fuior, uitându-se cu milă la duduca Balașa, îi zise zâmbind și fără să o mai dezmierde pe umăr astă dată. — Pe la noi, duducuță dragă, vinul cam lipsește, dar cu apa ne-a miluit Dumnezeu; aduceți, băieți, o cofă de apă să-i facem chef. Într-o clipă fu adusă înaintea ei o cofă plină ochi. Atunci duduca Balașa pentru întâia dată în viața ei își suflecă mânicile și cu gingașele-i mâini, deprinse odinioară numai în mănuși, începu sărmana să spele negrul ceaun. Ce zile a ajuns!... Rânduri, rânduri de apă ea vărsă în ceaun, îl clăti, îl frecă, dar afurisitul nu voia să se curețe în ruptul capului. Fărmăturile cele uscate ședeau lipite de el în ciuda plăpândelor degete ale duducăi, până când obosită de munca-i fără spor, ea aruncă ceaunul la o parte și căzu pe laiță abia răsuflându-se. Vezi, duducuță, că nu-i treaba dumitale să faci mămăligă, precum nu-i treaba mea să împletesc la colțuni, zise baciul c-un aer luător în râs, de care duduca se simți atinsă în inimă. Apoi el luă ceaunul, îl umplu cu apă, îl pusese pe foc și când începu să fiarbă, numai de două, trei ori învârti melesteul în el și toate fărmăturile cele uscate, de care se rănise degetele duducăi, se dezlipiră, se topiră, și, după ce baciul vărsa apa, ceaunul rămase curat, ca nou; apoi el făcu mămăliga și o răsturnă caldă pe un fund de lemn și vrând nevrând duduca începu să se înfrupte de ici de colo până când prinse la gust și mâncă de-a binele, uitând cămeșa baciului și mânile puțin curate ale ciobanilor. Se zice că după mâncare omul e întotdeauna mai bun; astfel și duduca Balașa se mai îmblânzi după cina de la stână și simți somnul venindu-i la ochi. Un strat mare de fân fu așezat în loc de saltea într-un colț al stânei pe care duduca își întinse feliurite șaluri și prostiri, și nu bine își isprăvi închinăciunea de noapte, șoptită printre dinți în jumătăți de cuvinte, că, ostenită cum era de întâmplările zilei, adormi dusă în lumea visurilor. Astă dată somnul o fură înainte măcar de-a avea vreme să se gândească la răposatul ei soț care fusese, bietul, cel mai bun dintre oameni. Dar Alexandru și Elena nu se îndurau să intre în stână, într-atâta sara era frumoasă. În zarea lunei și a stelelor, munții păreau fantastici ca niște povești bătrâne; un vânt dulce abia simțit se ridica din fundul văilor încărcat cu miros de brad; se auzeau în depărtare grăind păraiele ce se prăvăleau de pe stânci, și greierii din iarbă și puii de căprioară și păserile de pe crengi le răspundeau fiecare în limba lor sărbătorind, parcă, împreună apusul zilei... Când iată că un glas adânc, puternic, ce părea că iesă din măruntaiele munților, lovi auzul tinerilor însurăței și-i cuprinse de uimire. Era baciul, care șezând pe un trunchi de copac, începuse să cânte din bucium cântecul de sară ca să-și adoarmă oile. Era atât de frumos acest cântec simplu, nemeșteșugit, tainic ca tainele nopții, încât Alexandru și Elena, ascultându-l, credeau că sunt martori la dragostile munților. Valuri, valuri răsunătoare se răspândeau prin limpezimea aerului când puternice, înviforate ca mâniile Bistriței, când line și dezmierdătoare ca ciripitul păserilor, și apoi încet, încet se stingeau într-o jale dulce care părea că îneacă lumea în plâns. S-ar fi zis că înșiși stelele în sclipitul lor lăcrămează auzind acest glas înduioșat. Alexandru și Elena, strânși unul lângă altul, pluteau în lumi necunoscute; duduca Balașa, deșteptată din somn, se întreba, cu mirare, ce jale a cuprins pământul; iar baciul cânta, cânta mereu să-și adoarmă oile și încet, încet oile adormiră, ș-atunci suspinul codrilor se alină, văile încetară de a plânge, cerbii și căprioarele se tupilară în culcușurile lor, știind că a sosit ceasul somnului și o liniște adâncă căzu pe lumea împresurată de visurile nopții. Dar n-a fost scris duducăi Balașei să-și petreacă noaptea în pace. Înainte ceva de crăpatul zorilor, pe când somnul e mai dulce, mai odihnitor, se auzi deodată în jurul stânei un lătrat de câni atât de zgomotos și înverșunat, încât s-ar fi zis că a dat turba într-ânșii. Toți se treziră din somn, întrebându-se ce să fie? În acelaș moment baciul, om necioplit, nebăgând de seamă că gingașa duducă e în așternut dezbrăcată, dădu busta înlăutrul stânei, păși peste dânsa cum ar păși peste o cioată răsturnată ce-i stă curmeziș în cale, luă pușca din cui și ieși afară. Furioasă ca o leoaică de nemaipomenita îndrăzneală a baciului care astă dată trecuse peste toate marginile răbdării ei, ea își puse grabnic un șal în spate, potrivi o bonetă pe cap și ieși în urma baciului hotărâtă să-i dea o strașnică ocară, când... O! Dumnezeule!... Ce să vadă? Nu bine călcase pragul și năprasnic se trezi bot la bot cu un urs ridicat în două labe, c-un cap zburlit și mare cât o dimerlie, având în brațe o oaie și în urmă întreaga potaie de câni ce lătrau a peire. Spăriat de neașteptata înfățișare a duducăi, ursul care, se vede, nu mai întâlnise duduci pănă atunci, se opri o clipă în loc, se rânji la dânsa și o scuipă drept în față; dar ea de spaimă simți că i se ridică boneta în vârful capului și, amețită, pierdută, căzu jos fără simțire. În acelaș moment o detunătură de pușcă se auzi, apoi un mornăit înăbușit și ursul, legănându-și capul în dreapta și în stânga, se culcă lângă duducă. Era înfricoșată de văzut această păreche care zăcea la pământ unul lângă altul, de-o parte duduca dezbrăcată, despletită, albă de spaimă și de scuipat; de altă parte ursul crunt, fioros, cu ochii aprinși ca doi tăciuni, cu gura căscată din care curgeau bale de sânge. Nimene nu îndrăznea să se apropie de dânșii, numai baciul care dăduse lovitura de pușcă se apropia singur, plantă până în plăsele cuțitul în inima ursului, apoi luă pe nenorocita duducă în brațe, o duse lângă izvor și o stropi cu apă rece pe obraz până se trezi. Sărmana, când deschise ochii și se văzu în brațele baciului, nu știa pe ce lume se găsește. Uitase acum toate grobieniile lui; nu mai vedea nici cămașa lui cea neagră, nu se mai vedea nici însăși pe dânsa că era dezbrăcată: un fel de dulce simțire i se strecură prin inimă, simțirea întoarcerii la viață. — N-aibi grijă, duducă, zise baciul ștergând cu aspra-i mână stropii de apă de pe obrazul ei. Ne-a venit un mușteriu la stână, dar i-am dat un os de ros care i s-a oprit în gât. — Oare suntem scăpați? întrebă duduca încă tremurând. — Scăpați, buni teferi, mulțămită Domnului! L-am trăsnit drept în numele Tatălui, ca să-l învăț cum să se poarte altă dată cu duducile. Știu că-ți vei aduce amintire de noaptea petrecută cu noi în stână!... — O! da! răspunse, oftând, duduca; dar de n-ai fi fost d-ta... Atunci ea se uită un moment în fața baciului, și, lucru ciudat, el astă dată sămăna a fi om ca toți oamenii, ba chiar sămăna a fi mai mult decât alți oameni de când îi scăpase viața. Ochii lui de negri ce erau, luminau parcă împrejur și fața lui albă era așa de liniștită și surâzătoare, încât s-ar fi zis că primejdia prin care trecuse amândoi fusese numai un vis. Baciul părea acum chiar om frumos, și duduca Balașa se mira cum de s-a prefăcut el așa de iute în ochii ei. Dar oare nu era aceasta o amăgire a minții sale, un farmec ce-i stăpânea vederile în farmecul răsăritului și a întâmplărilor trecute? Se poate; multe s-au văzut în această lume, vatră de înșelăciuni, în care dracul își joacă mendrele după plac. Dar duducăi Balașa îi era așa de îndămână astfel cum ședea în brațele baciului, lipită de pieptul lui, cu inima plină de simțirea nouă și ademenitoare a recunoștinței, încât nu-i venea să se mai trezească din această dulce amețeală. Sărmana, ea nu vedea că primejdia era acum mai mare pentru dânsa decât chiar în labele ursului. O, dacă răposatul ei soț ar fi văzut-o, atunci ce presupusuri i-ar fi străpuns inima!... Fără voie, ea se lăsă dusă pe valuri de visuri dezmierdătoare, glasul buciumului, care adinioare înecase lumea în suspinuri, se deștepta acum în inima ei dulce, fermecător ca glasul ispitei; baciul ca prin minune se făcea tot mai alb, mai frumos, mai îmbătător la privire și... O! Doamne! Cine știe ce ar fi rămas din cei douăzeci și cinci de ani de jălire a duducăi Balașei, dacă Fuior, om necioplit, și nepriceput, nu i-ar fi zis, poate fără scop de a o supăra, câteva vorbe negândite ce-i căzură ca un duș de apă răce pe cap. — Duducă!... să mergem; boierii ne așteaptă. Arsă, ea sări în picioare, și noroc de puțina lumină ce se revărsa din geana răsăritului, că nu i se văzură roșeața din față și tulburarea din ochi. Cine ar fi zis că ea, care venise în munți cu scop să privegheze asupra neispititelor tinerețe ale Elenei, va cădea însăși în cea mai primejdioasă ispită! De atunci mulți ani trecură și duduca Balașa înălbi cu de ispravă la cap și pe fața ei se iviră brazdele bătrânețelor, în ciuda albului și a roșului cu care căuta să le acopere, însă de câte ori istorisea despre năvălirea ursului la stâna din munte, din ghearele căruia a scăpat-o baciul cel cu cămașa neagră și cu fața albă, simțea încă în gingășia ei oarecare tainică tulburare, a cărei adevărată cauză, negreșit, nu putea să fie decât amintirea primejdiei prin care trecuse. Era însă de luat aminte că cucernica duducă nu mai ofta așa de des după răposatul ei soț și nici vorbea rău ca mai nainte de neciopliții ciobani ce nu se știau purta cu duducile. (Convorbiri literare anul X, nr. 1, 1 aprilie 1876)


