# FragmentsContent

content:
Capitolul I - Sfîrșitul unei rătăciri Capitolul II - Ceva despre istoria tămășănilor Capitolul III - Sfatul satului Capitolul IV - Cei doi frați Capitolul V - Despre strilești îndeobște și despre sulgeriul Mihalache îndeosebi Capitolul VI - În care sulgeriul Mihalache ajunge la Domnești Capitolul VII - În care vedem cum se cerceta un furt în veacul XVIII Capitolul VIII - În care se face lumină în mintea sulgeriului Capitolul IX - Sulgeriul dă de urmele hoților Capitolul X - Ce se întîmplă în vîrful Carecnei Capitolul XI - În care un copou scapă viața stapînului său Capitolul XII - Cum știe sulgeriul Mihalache să-și poarte trebile Capitolul XIII - În care facem cunoștința unui diregător care știe să se chivernisască Capitolul XIV - În care facem cunoștința unui țigan simpatic Capitolul XV - În care sulgeriul păcătuiește urît Capitolul XVI - În care vedem ce greu pătimește Ion Tiron și ce sfaturi înțălepte i se dau Capitolul XVII - Cine era Zamfira Capitolul XVIII - În care sulgeriul ni redevine simpatic Capitolul XIX - Un soț nenorocit Capitolul XX - O femeie inimoasă și un mișel Capitolul XXI - Uneltirea Capitolul XXII - Sulgeriul umblă să-și încarce sufletul cu păcat greu Capitolul XXIII - O cercetare judecătorească în veacul al XVIII-lea Capitolul XXIV - În care sulgeriul urmează să-și îngreuie păcatul Capitolul XXV - Un preut la locul lui Capitolul XXVI - Ispita Capitolul XXVII - Punerea la cale a unei fapte de răzbunare Capitolul XXVIII - Cînd deasupra, cînd dedesubt Capitolul XXIX - În care vedem pe sulgeriu căzut într-o primejdie grozavă Capitolul XXX - În care vedem săvîrșindu-se fapte îndrăznețe și grele Capitolul XXXI - Roada spurcată a unei săminți otrăvite Capitolul XXXII - Goana după ucigaș Capitolul XXXIII - Blăstămul Capitolul XXXIV - În care ni luăm ziua-bună de la cetitoriu


content:
Întîmplările povestite mai jos s-au petrecut în al patrulea an al celei de a treia domnii a grozavului rumeliot care avea nume Gheorghe Duca-vodă. Întăia fusese de tot scurtă, numai de vro șăse luni; nu putuse să-și arăte arama; și plecase în mazilie „fără a fi lasat nici un obicei rău”. De la începutul celei de a doua veniri în scaun stîrnise nemulțămirea obștească prin cumplita lui lăcomie, sporita încă prin acea a soției sale, din pacate moldovancă, fiica doamnei Dabijoaiei, făcută cu întăiul ei soț, marele logofăt Dumitrașco Buhuș, o femeie pe cît de lacomă tot atît de desfrînată, care făcu casa rumeliotului de batjocură. Din pricina „mîncătoriilor” părechii domnești și ale grecilor dimprejurul scaunului, se sculară voinicii Orheieni și Lăpușneni, sub povățuirea lui Mihalcea Hîncul, marele stolnic, și a serdarului de Orhei, Durac. Ei veniră în Ieși cu gloată mare, izgoniră pe domn și pe grecii dimprejuru-i și chemară țara la arme. Dar Duca-vodă, căpătînd de la Poartă ajutor de turci și de tatari, după ce înfrînse pe răsculați în sîngeroasa luptă de la Chișinău, trecu mare parte dintr-înșii prin sabie. Apoi, nemulțămit cu atîta omor, crudul stăpînitor porni cumplită prigonire împotriva tuturor acelor pe care, cu sau fără temei, îi presupunea să fi fost ajunși cu răsculații: spînzurări, trageri în țapă, bătăi înfricoșate și mai ales gloabe istovitoare și confiscări de averi erau la ordinea zilei. Țara răsuflă adînc cînd, după ce luă Camenița de la Ieși, sultanul Mehmet, același care în trecerea lui prin Ieși pusese pe hogea să strige din turnul bisericii Sfîntului Neculai, îl mazili „pentru că pîrîse țara pe nedrept”. Dar cu deosebire de cumplita fostu-i-au acea de a treia domnie ce o începu în iarna anului 1682. Scoase o mulțime de biruri, pe cît de deosebite pe atît de grele, și dabilarii aveau poroncă să ieie împătrit și chiar uneori înzecit cît era scris în orînduială. Fugeau bieții oameni încotro puteau, ca să scăpe de schingluirile dabilarilor. Și tot atît de mare era „strînsoarea” asupra boierilor și a negustorilor. Punea în fiare pe boierii cei mari și-i închidea la „odăile” seimenilor, nu numai pe ei, ci și pe „giupînesele” lor. Pe vestitul și bogatul fost visternic Ursache „l-au dezbrăcat cu pielea și l-au legat la stîlp, la ger, fiind iarnă, de la carele, țiindu-l un an în temniță și bătîndu-l la talpe, i-au luat 250 de pungi de bani. Pre Iser visternicul și pre Andrei Șipoteanul, vornicul de poartă, dezbrăcîndu-i cu pielea goală și ungîndu-i cu miere, vara, i-au legat la stîlp, de-i mîncau muștele și albinele.” Cînd „zlotașii” nu aduceau la visterie sumele ce erau însărcinați să le încaseze, îi bătea însuși vodă cu buzduganul, omorînd chiar mai mulți; „au făcut un băț în opt muchii, de bătea pre boieri și pre zlotași cu bățul; și punea pre boieri dăjdi și împrumuturi peste putința lor, cît nu se mai puteau plăti; ce erau pline închisorile de boieri și grosurile de saraci, de-i băteau și-i căzneau, cu capetele prin garduri și leșinați de foame, și barbați și femei, și mureau prin grosuri; și pre giupînese sarace încă le legau la puște și le închideau la seimeni pentru bani. Pentru acea vrăjmășie și groază ce-i împluse inima diavolul, de lăcomie ce avea, urîtu-l-au toți pe Duca-vodă și se rugau toți lui Dumnezeu să-i mîntuiască din mînile lui și-l blastamau toți de la mic pînă la mare, de auzeau slugile lui cu urechile. Atunci fugit-au mulți boieri și mazili de groaza lui, printr-alte țări, de și-au pustiit casele.” Și n-avea țara cum să se scape de atîta grozăvie, căci rumeliotul era barbat deosebit de ager la minte și știa cum să-și păzească interesul: era bine văzut de Poartă care, pe lîngă domnia Moldovei, îi mai dăduse de ocîrmuit și Ucraina cea mică, al cărei hatman îl numise. În acea vreme cumplită murise vornicul Savin Hăbășescu, lăsînd o fată numită Ileana, care, neavînd nici mamă, căci giupîneasa lui Hăbășescu răposase de mult, încăpu sub epitropia moșului ei, postelnicul Ionița Hăbășescu, fratele mai mic al vornicului. Pe lîngă că era și frumoasă și bogată, Ileana nu avea nici frați, nici surori, îi rămăsese de la tată-său patru sate frumoase, case mari în Ieși, herghelii de cai, cirezi de boi și de vaci, turme de oi. Fiind înrudit de aproape cu doamna Anastasia a lui Duca-vodă, vornicul Hăbașescu fusese întrucîtva cruțat de asupreli din partea domniei, atît el cît și mai ales frate-său, cu deosebire bine văzut de vodă. Pețitorii fusese număroși, aproape toți fiii de boieri fruntași o ceruse, dar ea nu voise s-audă de nici unul, deși era gata să-mplinească douăzeci de ani, vîrstă la care toate fetele de boieri de pe acea vreme, mai ales acele frumoase și bogate, erau de mult căsătorite. Vornicul o iubea ca ochii din cap și nu voise să-i facă silă, fiind mulțămit s-o ție vreme cît mai îndelungată pe lîngă dînsul. Adevaratul temei al acestei împotriviri a Ilenei la căsătorie era însă iubirea pentru un tovarăș de copilărie, Grigore Decusară, fiul stolnicului Dumitru Decusară, a cărui moșie se hotăra cu Scurta de la ținutul Putnei, unde ședea vornicul. Grigore, pe lîngă că era un flăcău frumos, de neam vechi, cu stare bună, fiind și el singurul copil la părinți, trecea drept un tînăr cuviincios și viteaz. Pricina pentru care țineau iubirea lor ascunsă era lipsa din țară a lui Grigore, întrat în oștile leșești pe timp de trei ani; iar cînd se întoarse acasă, găsi pe stolnic, care pînă atunci trăise în legături de cea mai strînsă prietenie cu vornicul, îndușmănit greu cu vecinul său în urma unei sfezi pentru hotarele moșiilor. De la început făcu tot ce putu pentru a ademeni pe tată-său să să-mpace cu părintele Ilenei, dar în zadar, stolnicul îi interzisese chiar, sub pedeapsă de blăstăm, să mai calce în curtea sau chiar pe hotarul moșiei vornicului. Dar tînărul nu pierduse nădejdea s-aducă pe părintele său la înțelegere și se mulțămea deocamdată să scrie și să primească, în ascuns, cîte o scurtă scrisoare de la iubita lui. Astfel stăteau lucrurile cînd vornicul muri, și de astă-dată Ileana era încredințată că nimica nu se mai opunea la fericirea lor. Dar soarta hotărîse altfel. Îndată ce Duca-vodă auzi de moartea vornicului Savin, scrise postelnicului Ioniță să vie numaidecît la Ieși și, cînd Hăbașescu sosi, îi făcu cunoscut că el, domnul, a hotărit ca Ileana Hăbașescu să ieie în căsătorie pe un nepot al doamnei, pe comisul Pavel Saul. Postelnicul era prea bun curtezan pentru a se opune voinții domnului și se grăbi, dimpotrivă, să încredințeze pe măria-sa că, îndată ce se va fi întors acasă, la moșia lui, Fitioneștii, unde se afla atunci și fata, îi va aduce la cunoștință poronca domnească. Apoi, dacă vodă va trimete acolo pe tînăr, îi va logodi, rămînînd ca cununia să aibă loc cînd și unde va hotărî domnul. Acesta răspunse că dorește ca cununia să se facă în Ieși, la curtea domnească, și că nuni vor fi însuși el cu doamna. Iar în cît privea mergerea tînărului pentru logodnă, la moșie, la postelnic, îi va da poroncă să plece cît mai curînd. Hăbășescu plecă la țară numai după ce hotărî cu comisul Pavel ziua sosirii acestuia la Fitionești. Cînd, ajuns acasă, postelnicul puse pe Ileana în cunoștința poroncilor lui vodă, întîmpină din partea-i cea mai hotărîtă și mai fățișă împotrivire. Fata le răspunse limpede că se va căsători cu cine-i place ei și nu cu cine va fi hotărît vodă, că ea este fată slobodă, de boier mare, avînd averea și voința, și că demult încă și-a ales pe acel care are să-i fie soț, și că acel soț nu va fi altul decît Grigore Decusară. În zadar îi aratară postelnicul și postelniceasa primejdiile la care se expunea împotrivindu-se voinții unui domn atît de amarnic ca Duca-vodă. În zadar făcură ei să treacă înaintea ochilor fetei mănăstirea, confiscarea averii și prigonirea acelui pe care se încumeta să-l vreie de soț împotriva voinții domnești, fata ramase neclintită în împotrivirea ei. Dar mai mare fu mirarea postelnicului a doua zi de dimineață, cînd află că Ileana dispăruse în cursul nopții odată cu doi telegari ai ei și un vezeteu bătrîn pe care îl adusese cu dînsa de la Scurta; apoi, după un ceas, mai sosi veste că giupînița fusese văzută cînd ajungea în Domnești, calare, urmată de sluga ei credincioasă. Prin urmare, în acea clipă nu mai putea să fie departe de Scurta. Plin de mînie, postelnicul poronci să-i puie caii de drum cei mai buni la rădvan și, însoțit de vro zece oameni zdraveni, călări, plecă la Scurta unde ajunse noaptea la poarta curții, o găsi închisă și, la strigătele oamenilor lui, apăru deasupra porții capul unui perdegiu țigan. Acesta strigă că giupînița a poroncit să nu se deschidă poarta pentru nime. În zadar puse postelnicul să se strige numele lui, adăugînd că trebuie numaidecît să vorbească cu giupînița, din curte nu mai veni nici un răspuns. Postelnicul, înfuriet, poronci atunci oamenilor lui să spargă poarta. Lucru ușor de poroncit, dar cumplit de greu de îndeplinit: poarta era de blăni groase de stejar și legată cu șini de fier încrucișate și bătute cu piroane urieșe. Totuși, oamenii postelnicului, găsind lîngă poartă un trunchi puternic de fag, începură să izbească cu dînsul în poartă întrebuin – țîndu-l în loc de berbece. Dar atunci, deasupra zidului curții, se aratară capete, umere și brațe de oameni ținînd în mîni sinețe, iar un glas puternic strigă: — Nu mai dați în poartă, căci altfel dăm și noi în carne cu sinețile. Loviturile în poartă încetară ca prin farmec și postelnicul, înțelegînd că are să se facă de rîs, își strînse oamenii, se sui iar în rădvan și merse să petreacă noaptea la popa din sat, pe care îl cunoștea. Nădăjduia că, prin ajutorul lui, va putea să ridice sătenii asupra curții. Preotul îl primi cu cel mai mare respect și-i puse la dispoziție toată casa, dar cînd postelnicul îi destăinui ce slujbă aștepta de la el, îi răspunse că nu-i este cu putință să-l slujască, căci satul numai de giupîniță are s-asculte, — într-însul nu-i om care să nu fi primit vro binefacere de la ea. Iar cînd postelnicul vorbi de voința domnului, preotul răspunse că numai cu ajutor de oameni domnești putea-va pătrunde în curtea giupîniții fără de voia ei. Hăbășescu fu deci silit să-și stăpînească mînia și să se-ntoarcă la Fitionești, iar a doua zi plecă la Ieși. Încă pe drum îl întîmpină vestea că vodă, în urma poroncii sultanului, chemase țara la oaste spre a merge tocmai la Beciu, ca s-ajute pe turci să-l cucerească. Cu toate că domnul, cînd se înfățoșă lui, era absorbit de pregătirile acestei campanii neașteptate, el găsi vreme s-asculte povestirea postelnicului și, precum acesta se aștepta, se înfurie rău asupra Ilenei. Chemă chiar în ceasul acela pe Pavel Saul și-i poronci să ieie douăzeci de seimeni, să-i puie în căruți înhamate cu cai de menzil, să meargă la Scurta și să-i aducă pe Ileana în Ieși, de voie sau de nevoie. Ni putem închipui că vodă nu fu silit să repete această poroncă de două ori. A treia zi Pavel era înapoi, dar fără de Ileana; cînd sosise la Scurta, ea dispăruse fără urme și nime nu putea să-i deie vro lămurire în privința drumului ce-l apucase. Duca-vodă era om înțelept, știa totdeauna să găsească mijloacele trebuitoare spre a-și ajunge scopul. Își zise că chipul cel mai nemerit pentru a afla locul în care s-ascunde o fată îndrăgostită este privegherea de aproape a iubitului ei. La moartea vornicului, Grigore Decusară nu se afla la Orbeni, era dus peste Prut pentru niște interese ale părintelui său. Cînd, la întoarcere, se opri în Ieși, află totodată moartea vornicului și știrea că vodă îl caută. Se grăbi deci să se ducă. la curte unde domnul, îndată ce îl zări, îi spuse că l-a ales pentru a fi mai mare peste un steag de curteni menit să fie, în tot timpul războiului, nelipsit de lîngă dînsul. Deși, în fundul inimii, Grigore blastama ceasul în care vodă se hotărîse să-i facă această cinste, fu totuși silit să se arate foarte măgulit și mulțămit de asemenea alegere. Ceru numai voie să se răpadă pînă la Orbeni, spre a da stolnicului samă despre cele ce le isprăvise peste Prut și să ieie de acolo hainele, caii și armele trebuitoare. Spre marea lui mirare și suparare însă, vodă răspunse ca nu-l poate învoi nici macar pe un ceas, căci pănă la plecare, de-abie va izbuti să-și tocmească steagul în rînduiala cuvenită și doară nu-i este greu să scrie stolnicului spre a-i da sama de cele făcute peste Prut și tot prin scris să-i ceară cele ce-i mai trebuiau. Bietul tînăr nu putu decît să se plece și să facă precum îi hotărîse cumplitul său stăpîn. Dar inima nu-l rabda să rămîie fără vești de la Ileana, mai ales acum cînd ea își pierduse un părinte iubit cu duioșie. Boierii tineri și bătrîni, giupînesele și giupînițele de pe acea vreme, chiar cînd știau să scrie cu ușurință, nu scriau niciodată scrisori lungi, ci spuneau ce aveau de spus în puține cuvinte; lămuririle lungi se dădeau prin viu glas. Grigore se-ntreba pe cine să trimată la Scurta ca să-i deie Ilenei științele ce voia să i le împărtășească și s-audă de la ea ceea ce avea ea să-i spuie în urma împrejurărilor ei schimbate, cînd, pe drumul dintre curte, care era atunci la Cetățuia, și gazda unde șădea în rîrg, se-ntîlni cu fratele lui de cruce, cu Sandu Hațaban, soțul lui de slujbă în oștile leșești, acuma vatav peste ceata vînătorilor domnești de la Neamț. Deși prietinii nu se văzuse de mult, și Hațaban avea de spus lui Grigore multe, acesta îl întrerupse chiar după cele dintăi cuvinte. — Sandule, ești tu om să-mi faci un bine pentru care să-ți fiu foarte recunoscător, un adevarat bine de frate de cruce? — Numai să pot. — Să te răpezi la Orbeni și la Scurta spre a vorbi cu tata și cu Ileana. — Și de ce nu te răpezi tu singur? — Nu mă lasă vodă să lipsesc de lîngă el. Și Grigore îi povesti toată împrejurarea, îi spuse ce dorea să spuie Ilenei și ce să facă la Orbeni. Sandu ascultă toate amănuntele cu mare bagare de samă și se arătă gata să îndeplinească dorința prietinului. El nu avea nevoie de învoirea nimărui, căci avînd a pleca a doua zi la Neamțu, încunjurul pe la Orbeni și Scurta însemna numai o pierdere de o zi, mult două; și nu era grăbit, deoarece fusese înșțiintat că ceata lui avea să plece nu odată cu oastea, ci numai cu cîteva zile în urmă, fiind menită să însoțească niște puști mari turcești ce aveau să fie trimese de la cetatea Tighinei. Prietinii, care se oprise în mijlocul drumului și descălecase pentru a convorbi, se despărțiră dîndu-și întîlnire pe sară la gazdă, la Decusară. Acolo Sandu primi de la prietin cărți și lămuriri mai amănunțite, atît cătră Ileana cît și cătră stolnic. Dar a treia zi Grigore primea următoarele rînduri: „Ileana s-o făcut nevăzută de mai multe zile, nime nu știe unde poate să se afle. Celelalte puse toate la cale. Plec la Neamț. Să trăiești. Sandu” Pe lîngă cartea lui Sandu, trimesul, un om de la Orbeni, aducea lui Grigore toate cîte le ceruse, cu o scrisoare a stolnicului și binecuvîntarea acestuia. Plecarea din Scurta a Ilenei, faptul că nime nu știa unde se află îl nelinișteau adînc; nu se îndoia macar o clipă despre credința fetei, dar, neștiind nimica despre împrejurarea cu Pavel Saul, își dădea samă că fuga fetei trebuia să aibă un temei, ca se întîmplase ceva, dar nu înțelegea ce putea să fie. Pregătirile războiului urmau în acel timp întruna. Căci vodă adusese mai multe polcuri din Ucraina, strînsese lefegii, calarași, curteni, hînsari, seimeni, vînători, „orînduise oameni de oaste și mazili, cu cîte zece-douăsprezece slugi și pre un Brahă căpitan, de au făcut un steag de oameni, tot din vatajii boierilor și a giupîneselor sarace”. Sandu Hațaban fusese mutat din vătăjia vînătorilor la un steag de panțiri, adunați numai din ținutul Neamțului, dar tot rămăsese însărcinat cu însoțirea puștilor celor mari care erau să vie de la Tighina. Domnul și cu oastea care se adunase în Ieși, afară de cîteva steaguri care avea să se împreuneze cu ei în cale, plecară în ziua de 20 april 1683. Dar înainte de a pleca, domnul nu dăduse mai puțin de treizeci și două de orînduieli și fiecare așaza asupra bietei țări, atît de supte, cîte un bir nou și greu. Lasat-au în țara caimacami pe logofătul Neculai Racoviță, pe spatarul Toader Paladi și pe visternicul Toderașco Cantacuzino; aceștia însă s-au jurat că, dacă domnul se-ntoarce, ei nu-l vor aștepta în țară, ci vor pribegi în străinatate. Chiar în ajunul plecării oastei, Grigore Decusară, cînd se întoarse acasă, sara tîrziu, găsi pe un oaspe neașteptat: bătrînul aducea o carte de la stăpînă-sa. Cartea nu zicea mare lucru, numai că Ileana, de cînd a părăsit Scurta, se află la mănăstirea Horodnic, unde se află maică o vară primară a mamei sale, că sanatatea îi era buna, dar că fiind în primejdie să fie descoperită, a însărcinat pe Miron să spuie din gură iubitului ceea ce mai este de zis. De la Miron află toate amănuntele care îi erau necunoscute, de la moartea vornicului și pănă la fuga ei cea dintăi, de la Fitionești, cînd aflase că vodă vrea s-o silească a lua în căsătorie pe acel Pavel Saul. Apoi îi aduse la cunoștință a doua fugă, din Scurta; înțelesese că numai făcîndu-se nevăzută pcate scăpa de urgia grozavului domn și a doamnei lui, poate și mai răutăcioasă: fugise deci la ruda ei de la mănăstirea Horodnic. Dar acolo se-ntorsese în urmă o maică ce lipsea de o bucată de vreme și de la care alte călugărițe auzise că a cunoscut pe Ileana și acum se vede în stare să îndatorească chiar pe doamna. Ileana se găsea deci în primejdie să cadă în mînile acelor care voiau s-o căsătorească cu altul decît cu alesul inimii, iar el se găsea în neputință s-o ajute, căci a doua zi trebuia să plece cu oastea. Și cine putea zice dacă și cînd avea să se întoarcă! Pentru o clipă se gîndi să nu mai plece, să rămîie în țară ca să apere pe iubita lui, dar își aduse în curînd aminte că este oștean și dator să părăsească tot pentru a urma steagul căruia îi jurase credință. Apoi se gîndi că are un tată bătrîn și, dacă ar părăsi pe Duca-vodă, acesta este în stare să facă pe tatăl să plătească pentru greșelile fiului, stolnicul și așa nefiind bine văzut de rumeliot, care de vro două ori îi împusese niște biruri din cale-afară apăsătoare. Își aduse aminte însă că Sandu este în Ieși, că Sandu l-a mai îndatorit și i s-a arătat totdeauna credincios. Deși noaptea era înaintată, poronci să-i puie șaua pe cal și se grăbi să meargă la gazda prietenului, pe care îl găsi dormind. După ce îl puse în cunoștința știrilor aduse de Miron și arăta scrisoarea Ilenei, îl rugă să meargă cît mai curînd la Horodnic, să ieie de-acolo pe Ileana și s-o ducă la un adăpost teafăr. Sandu îi făgădui bucuros să-i împlinească dorința și să vegheze asupra fetei cîtă vreme va mai rămînea în țară, dar îi ceru sa-i spuie care adăpost socoate că ar fi mai teafăr pentru ea. Grigore, după ce se gîndi puțin, răspunse că micul schit Trotușanu de pe Zăbrăuț îi pare adăpostul cel mai nemerit în asemene împrejurări, fiind cu totul la o parte; apoi într-însul trăiesc numai maici trăgîndu-se din popor, iar starița ar face orice pentru a-l îndatori, deoarece stolnicul scăpase pe amîndoi fiii ei de temnița la care fusese osîndiți pe nedrept. Ramase deci înțeles între ei ca Sandu, chiar a doua zi, îndată după plecarea oștirii, să meargă la Horodnic, să ieie de acolo pe Ileana și s-o ducă la schitul Trotușanu, apoi amîndoi prietenii se despărțiră dîndu-și întîlnire tocmai sub zidurile Beciului. Sandu își îndeplini răpede și cu înțălepciune îndatoririle luate față de prieten: ruda Ilenei de la Horodnic, vestită prin Miron, însoți singură și pe jos într-o noapte pe nepoata ei, îmbracată țărănește, pănă la o departare bunișoară de mănăstire, unde Sandu, îmbracat și el în haine de țaran, o aștepta cu o căruță proastă, la care erau înhamați doi cai zburliți, negrijiți, dar iuți ca focul, mînați de Miron; și deoarece se pregătise trei schimburi la fel, în trei zile ajunseră la Trotușanu. Ileana fu încredințată stariței schitului, care, cînd auzi că ea este logodnica lui Grigore Decusară, se arătă gata s-o îngrijască și s-o păzască ca ochii din cap. Miron ramase și el la schit tocmit, dragă Doamne, ca păzitor al ceairului, spre a da Ilenei mijloc să corespundă cu lumea din afară la prilej de nevoie. De-abie se întorsese Sandu la Piatra de o săptămînă, cînd îi veni poroncă de la Ieși, de la caimacami, să plece numaidecît cu steagul la Fălciu, căci din zi în zi este așteptată acolo sosirea puștilor celor mari de la Tighina, însoțite de un buluc de ieniceri și de un număr de tătari. I se poroncea să vie zi și noapte pentru ca turcii și tătarii să nu strice țara pe unde vor trece. Sandu plecă fără a pierde vreme și a patra zi de dimineață era în Fălciu, unde mai așteptă trei zile pline pănă ce sosi Mustafa-aga, bulucbașa de ieniceri, mai mare peste tot convoiul, alcătuit din zece puști mari slujite de șăptezeci de topcii și însoțite de o sută douăzeci de ieniceri, treizeci de spahii și de trei sute de tatari. Lui Sandu i se poroncise la plecare ca, îndată ce se va împreuna cu puștile, să se puie sub poronca agalei turcești și să-i deie ascultare oarbă în toate, avînd a înștiința pe caimacami la întîmplare de stricare a țării de cătră oștenii împărătești sau de cătră tatari. Mustafa-aga era un ienicer chipeș, fudul și lăudăros, iubitor de mîncare bună, de femei frumoase și, cu toate poroncile contrare ale Coranului, amator mare și cunoscător bun al vinului vechi. Sandu pricepu din întăia zi că se va putea înțălege lesne cu dînsul dacă va îngriji de hrana și de adaparea lui îmblelșugată și va trimete totdeauna înainte oameni care să deie poporului de știre să-și ducă fetele și nevestele departe de drumul pe care aveau s-apuce turcii. Mai în grijă era de tatari decît de turci, căci erau mai pradalnici și mai nesupuși, apoi erau mai departe de orice idee de disciplină militară. Mare însă fu bucuria lui cînd în capul lor văzu pe Demir, fiul mîrzacului Azamat, căruia îi scăpase viața cu trei ani înainte cînd, într-o luptă cu polonii, căzuse rănit în mînile acestora și era să fie ucis de ei de nu s-ar fi pus pentru el Sandu, căruia i se făcuse milă de tinerețile lui. Cum îl zări, Demir sări de pe cal și veni să-l îmbrățoșeze, întăi din partea lui, apoi din acea a tătîne-său care îl însărcinase, dacă cumva se va întîlni cu dînsul, să nu uite să-i arăte recunoștința și din parte-i. Sandu era deci acuma liniștit și în cît privea purtarea tatarilor cătră popor, căci avea toată nădejdea pe sprijinul lui Demir. Și primejdia ca tatarii însoțind convoiul să prăde și să siluiască în drum era cu atît mai mare, cu cît Duca-vodă nu dăduse oștii tătară ști, care plecase cu dînsul, poclonul ce erau obișnuiți să-l primească pentru a se abține de la jafurile și omorurile obișnuite de ei în trecerea lor prin țara străină. Satele și orașele prin care trecură acei păgîni, deși domnul era cu dînșii, avură destul de suferit din pricina acestei fapte nechibzuite a lui Duca-vodă. Tatarii jefuiră și siluiră îndestul, dar nu robiră pe nimeni. Deoarece puștile erau duse de boi, cîte zece părechi la fiecare pușcă, boi care se schimbau în fiecare zi, mersul convoiului era foarte încet și Mustafa-aga se jăluia necontenit că-i este urît și că degeaba au moldovencele renume de frumuseță, căci de cînd este în această țară a avut parte să vadă numai babe și muieri urîte ca dracul. Sandu avuse grijă să nu-l ducă prin Bîrlad, ci să treacă din jos de acel tîrg, spre marea suparare a turcului, dar nu putea face altfel, căci poroncile lui erau lămurite și îi prescriau să urmeze întocmai drumul pe care îl va duce însărcinatul domnului Moldovei, asupra căruia cădea în acea privință toată răspunderea. Dar de la o bucată de vreme, turcul pricepuse meșteșugul întrebuințat de Sandu, pentru a departa din calea lor femeile și fetele care ar fi putut să ațîțe poftele lui și cele ale oștenilor povățuiți de el. Începu să se răpadă înainte urmat de cîțiva spahii. Sandu la început avea grijă să deie de știre satelor de pe drum cu două zile înainte de trecere; cînd văzu ca turcul i-a priceput Siretlicul și voiește să-l zădărnicească, avu grijă să trimată \este cu cîte patru zile înainte, și Mustala-aga urma să nu întîlncască în cale decît babe și alte sluțenii. \ ăzînd asta, turcul începu să se abată în dreapta și în stînga, iar Sandu de astă-dată nu prea avu ce să-i facă. Calea lor îi ducea prin Focșani, Rîmnic și Buzău, apoi prin toată Țara Românească, Banatul și Ungaria, aproape de drumul urmac de grosul castei. A zecea zi după plecarea din Fălciu (drumurile erau grele, căci căzuse ploi îmbielșugate), puștile treceau Siretiul pe un pod făcut de oastea cea mare, cînd Sandu văzu venind în fuga mare un panțir de ai lui care-i zise că Mustafa-aga, care iarăși plecase înainte, deși datoria lui ar fi fost să rămîie cu puștile spre a le vedea trecute peste pod, oprise o căruță în care se aflau două femei: o călugăriță bătrînă și una tînără, de o frumuseță strălucitoare, și ducea acuma și căruța și femeile la satul Făurei, unde aveau să mîie în acea noapte. Cînd auzi despre o călugăriță bătrînă și alta tînără, Sandu avu o presimțire că ele ar putea să fie starița de la Trotușanu și cu Ileana. Tocmai atunci trecea peste pod cea de pe urmă pușcă. Dădu convoiul în sarcina stegarului și, luînd cu el zece oameni cu cai mai buni, goni înspre Făurei. Ajunsese la o mică apropiere de sat, cînd zări în mijlocul drumului o învălmășală de oameni și de cai, apoi în curînd auzi strigăte. Dădu pinteni calului și, mai apropiindu-se de locul unde era acea învălmășală, își dădu samă că se luptă acolo mai mulți oameni călări, apoi în curînd văzu trei călăreți desprinzîndu-se din învălmășală și luînd-o razna la fugă peste cîmp înspre Putna. Cînd ajunse la locul unde se dăduse lupta, găsi pe Mustafa-aga descălecat, tăiet în vro două locuri pe obraz și ținînd întins brațul drept plin de sînge, pe care îl lega unul din spahii. Mai erau răniți încă doi spahii, iar pe drum zăceau trupurile altor doi, a trei calarași moldoveni și, pe margine, acel al lui Pavel Saul într-un lac de sînge. Iar îndată ce își opri calul, auzi un strigăt dat de un glas de femeie și Ileana se apucă cu mînile de oblîncul șălii lui zicînd: — Scapă-ne! Scapă-ne! — Cum de te găsesc aici? Ce s-o întîmplat? Iar fata, care își revenise în fire cu o uimitoare răpegiune, îi răspunse: — Fiind descoperită de Pavel Saul, am fugit spre Focșăni. Pe drum ne-o prins acest turc și ne ducea nu știu unde, dar Saul ne-o ajuns și, vrînd să ne ieie înapoi de la păgîn, s-o dat lupta a cărei urme le vezi. Sandu își dădu îndată samă de toată întinderea primejdiei în care se afla iubita prietenului. Fusese uciși doi turci, iar alți trei, din care unul un agă însărcinat cu o slujbă destul de însamnată, răniți, ceea ce pe acele vremuri de atotputernicie și samovolnicie turcească erau fapte grele, care deloc nu puteau fi puse în cumpănă cu încercarea de rîpire a unei fete moldovence făptuită de un ofițer de ieniceri, o întîmplare de toate zilele care nu atrăgea mare pedeapsă chiar cînd izbutea. Dar Sandu era un tînăr ager la minte și deprins să se hotărască răpede. De-abie își isprăvise Ileana povestirea și planul lui era gata. — Să spui oricui te-a întreba că ești logodnica mea și te numești Catrina Miere-Dulce, de la Călugăra. Mergeai cu mătuși-ta, starița, la Focșăni să faci cumpărături. Pavel Saul o vrut să te rîpească în drum: ești recunoscătoare agăi pentru că te-o scapat din mînile lui, îi zise el răpede cu jumatate de glas, pentru ca să nu audă agaua care se afla la cîțiva pași și știa bine românește. Apoi ducîndu-se la Mustafa, a cărui rana de la braț fusese legată și care nu-i pierduse din ochi, îi zise: — Mulțămesc ție, stăpîne, pentru binefacerea făcută; ai scăpat pe logodnica mea din mîna mișelului care se încercase s-o rîpească; veșnică îmi va fi recunoștința cătră tine. Această destăinuire nu fu deloc pe placul lui Mustafa; el răspunse cu o privire cruntă și cu glas aspru: — Nu știu dacă fata este sau nu este logodnica ta; ceea ce știu este că am cucerit-o în luptă dreaptă și că va rămînea prada mea, cumparată cu sîngele meu de credincios al profetului și de oștean al preaputernicului împarat. Și să știi că te tai dacă mai îndrăznești să vorbești cu dînsa. N-au pierdut doi oșteni împărătești viața și alți doi, afară de mine, n-au fost răniți, pentru a pastra unui ghiaur pe logodnica lui. Sandu, oștean viteaz și meșter de sabie, care mai avea pe lîngă dînsul zece panțiri aleși și nevatamați, simți sîngele fierbîndu-i în vine; îi veni o poftă cumplită să lege burduf pe cei patru turci, din care trei răniți, ale căror povățuitor îi vorbea cu atîta trufie, dar se gîndi îndată la urmările unei asemene fapte, urmări care puteau să fie jalnice și pentru Ileana, și pentru ai săi, și mai ales pentru biata țară atît de îngenunchietă de păgîni. Tăcu și își adună oamenii pe marginea drumului, zicîndu-și că pănă în sară va găsi el, cu ajutorul Maicii Domnului, un mijloc de scapare pentru acea fată nenorocită. Văzu de acolo cum Mustafa punea în căruța oprită ceva mai departe și pe capra căreia șadea credinciosul Miron, pe Ileana și pe starița, căreia spaima părea să-i fi rîpit cunoștința și, după ce le porni spre Făurei, încălecă și veni cu oamenii lui după căruță. Urmă și Sandu după dînsul, avînd grijă să lese o departare îndestulătoare între ceata lui și acea a lui Mustafa. Înainte de a sosi în Făurei, îl ajunse Demir cu parte din tatarii lui și Sandu află de la el că puștile și cu rămășița oamenilor urmează la o foarte mică departare. La rîndul lui, Sandu se grăbi să puie pe tatar în cunoștința celor ce se întîmplase de cînd se despărțise, în urma cărei destăinuiri Demir se grăbi să părăsască pe prietenul lui spre a ajunge pe Mustafa și a afla de la el ce are de gînd să facă cu Ileana. Cînd se întîlniră iar, după ajungerea tuturora în Făurei, Demir scuturînd capul îi zise: — Lucrurile stau prost. Mustafa nu vrea cu nici un chip să deie drumul fetei: este cu desăvîrșire farmacat de frumuseța ei; apoi încercarea acelui nebun s-o scoată din mînile lui, ucigîndu-i doi neferi, rănindu-i pe alți doi, chiar pe el însuși, l-au turbat de tot: Nu știu cum avem să i-o putem scoate din mîni. — Dar tu ce i-ai spus? — O, i-am povestit, bineînțăles, că știu de mult de logodna voastră. I-am mai zis că ea este rudă de aproape cu doamna lui Duca-vodă; iar acesta, fiind pașă cu trei tuiuri și avînd mare trecere la pașalele cele mari de la Stambul și chiar la padișah, s-ar putea întîmpla ca el, Mustafa, să plătească cu capul pofta de a o ținea în brațe. Mi-o răspuns că nu-i pasă, că este hotărît să se bucure de frumuseța acelei fete chiar de va trebui să ispășască acea plăcere pe țapă. — Demir, ibovnicul acelei fete este fratele meu de cruce și cel mai bun prieten care-l am. Ajută-mă să păstrez neatinsă cinstea viitoarei lui soții și îți voi fi recunoscător pe viață. — Sandule, am cătră tine o datorie de recunoștință care cere să-mi pun oricînd viața în joc pentru a te ajuta. Spune-mi ce să fac și nu voi dodăi macar o clipă să-ți îndeplinesc dorința. — Să furăm fata la noapte. — Va fi greu, căci Mustafa va lua toate măsurile trebuitoare pentru paza ei, ș-apoi de unde știi că la noapte nu va fi prea tîrziu și că pănă atunci osmanllui nu-și va fi mulțămit poftele asupra ei? Sandu nu apucase să răspundă, cînd la dînșii veni un spahiu care spuse lui Demir că Mustafa-aga îl poftește să vie numaidecît pănă la dînsul. Deoarece turcul era cel mai mare peste ei toți, Demir fu silit să-și întrerupă convorbirea cu prietenul spre a merge de sîrg la agă. Se-ntoarse după aproape un ceas. Privirea lui era de astă-dată veselă. Fără a da vreme lui Sandu să-l întrebe, îi zise: — Cele ce mi le-o vorbit Mustafa la început m-au spăriet foarte, dar ceea ce o spus la urmă mi-o umplut inima de nădejde. Ascultă. Mă chemase spre a-mi face cele mai amare învinovățiri pentru că eu nu mi-aș face datoria de bun cirac al profetului, că în loc de a ține cu credincioșii, țin cu ghiaurii. Închipuiește-ți că împins de nu știu ce bănuială, cum o sosit aici, o luat pe călugărița cea bătrînă la cercetare și ea, care-și pierduse simțirile de spaimă în urma luptei petrecute sub ochii ei, i-o spus că fata nu este deloc logodnica ta, ci acea a unui oștean dus cu vodă și cu oastea, căruia vodă nu voia s-o deie, ci hotărîse că va fi soția acelui pe care Mustafa l-o ucis la deal de sat; iar că tu ești numai prietenul ibovnicului fetei, și te-ai îndatorit cătră el s-o pui la adăpost de atingerea pețitorului ales de vodă; în sfîrșit, baba i-o spus adevărul adevarat și întreg. Tu știi că Allah ni-o dat nouă, tatarilor, limbă ageră și minte isteață, căreia nu-i este silă de o minciună, nici de două. M-am jurat în toate feliurile, chiar și pe barba lui Mohamet (zicînd însă în mine însumi: nu mă crede, Doamne,) că eu, de patru ani de cînd te-am cunoscut horunje în joimirii lui Costașco Turculeț, te-am tot auzit spunînd că ești logodit cu frumoasa Catrina Miere-Dulce, fata medelniceriului Ienache Miere-Dulce de la Călugăra, lîngă Bacău. Am mai adăugit și alte amărunte, chibzuindu-le însă astfel încît să nu mă poată prinde cu minciuna. Dar afurisitul de osmanliu tot una o ținea: că l-am mințit și va da împotriva mea jalbă îndată ce ne vom fi împreunat cu oastea, dar că pănă atunci, fata va împărtăși culcușul lui. Cînd mi-o vorbit de jalbă, mi-am adus aminte că în Focșăni se află acuma un cadiu tocmai de la Stambul, venit acolo pentru o judecată mare între pașa de la Brăila și niște negustori turci. Acești negustori se însărcinase să lucreze și s-aducă la Brăila lemnărie din Vrancea pentru meremetul cetății, dar n-au adus-o; iar pașa o pus în urmă pe alții s-o aducă cu preț mai mare, mai hotărînd ca cei dintăi să plătească celor de al doilea deosebirea. Iar aceștia n-au primit, zicînd că din pricini binecuvîntate n-au adus lemnul și, avînd sprijin la Stambul, la Devlet, au izbutit să se trimată un cadiu vestit pentru știința și dreptatea lui, care să cerceteze cu amăruntul împrejurările, apoi să judece pricina și să hotărască în sarcina cui să cadă deosebirea de preț: în acea a negustorilor care să însărcinase dintăi cu lucrul, sau asupra haznalei împărătești. Îndată ce mi-am adus aminte de această întîmplare, am început a mă răsti și eu cătră Mustafa și a mă arata jignit de faptul că pune la îndoială cuvîntul unui credincios ca mine și se potrivește spuselor unei babe ieșite din minți. S-o răstit și el, și am pus și unul și altul mîna pe hamgere, dar eu cel puțin n-am avut niciodată de gînd să scot pe al meu, ci i-am spus că — dacă așa este — mă duc chiar în acest ceas la Focșăni, la Halil-efendi, la cadiul cel vestit trimes de sultan ca să judece o pricină între pașa de la Brăila și niște negustori turci, ca să-i cer să-mi facă dreptate. Se vede că Mustafa știe cine este acest cadiu și ce vază mare are la Stambul, căci s-o muiet numaidecît și s-o încercat a mă ademeni să mă las de mergerea la Focșăni. Eu nu i-am spus nici ba, nici da, dar cred că singurul mijloc de a scapa fata de necinste este să aducem pe cadfu aici cu un ceas mai degrabă. Avem mai bine de patru ceasuri pănă la noapte și nu-mi trebuiesc decît cel mult trei spre a fi iar aici cu cadiul. — Și crezi că el va veni? — Sînt încredințat, numai să fie încă în oraș, să nu fi plecat în munți. — Mergi dar cu Dumnezeu, însă ce ne facem dacă cadiul nu-i în Focșăni? Apoi de unde știi că acest cadiu nu va hotărî ca fata să fie a lui Mustafa? — De asta să nu te temi, cunosc mai multe împrejurări de același fel și totdeauna cadiul o hotărît drept. Cadiul era în Focșăni și nu trecuse trei ceasuri de la plecarea lui Demir cînd tînărul tatar descăleca înaintea casei din Făurei unde era găzduit Mustafa și, sărind de pe cal, alerga să ție, în semn de respect, scara cadiului, un bătrîn înalt, cu barba albă pănă în brîu, purtînd cealma albă și giubea verde și însoțit de șăse călăreți dați lui de pașa de la Brăila spre pază. Mustafa, pe care zgomotul făcut de mica ceată îl atrăsese afară, se grăbi să se deie jos de pe tîrnaț și să vie să sărute poala cadiului, aruncînd totodată lui Demir o privire plină de ură. Casa în care era găzduit Mustafa era a unui gospodar fruntaș, cu două încăperi mari și cu cerdac destul de încăpător deasupra gîrliciului pivniței. Cadiul merse întins în acel cerdac, unul din însoțitorii lui așternu pe podele un covoraș pe care bătrînul se așăză turcește, apoi zise lui Demir, ramas împreună cu Mustafa în picioare dinaintea lui, să repete jalba ce i-o făcuse și pentru judecarea căreia îl adusese în acest sat. Demir făcu din nou întreaga povestire în limba turcească. După ce isprăvi, cadiul zise lui Mustafa să spuie ceea ce are de răspuns și ascultă pe turc păstrînd aceeași nemișcare în care ascultase zisele tatarului. După ce Mustafa isprăvi, cadiul poronci să-i aducă de față pe Sandu, pe Ileana și pe stariță. Sandu știa prost turcește, dar destul pentru a înțălege și a fi înțăles. Cadiul îl întrebă întăi pe dînsul: Cine este? De cînd cunoaște pe fata ce se află în fața lor și dacă are vro legătură cu dînsa. Bineînțăles că Sandu nu spuse decît cele ce convenise cu Demir să spuie și care le spusese cadiului și acesta. Cadiul mai puse cîteva întrebări spre mai buna lui lămurire, apoi începu să cerceteze pe Ileana. Fata nu pricepea turcește deloc, dar cadiul poronci unuia din însoțitorii lui să slujască de tălmăci; firește că Ileana avu grijă să nu schimbe în răspunsurile ei nici una din împrejurările descrise de Sandu. Iar cînd cadiul începu să puie întrebări stariței, aceasta — care se dezmeticise, îi mai trecuse frica și auzise cele povestite de Sandu și de Ileana — se grăbi să arăte la un feli cu ei; iar cînd cadiul o întrebă pentru ce aratase altfel lui Mustafa, ea răspunse că frica o făcuse să-și piardă capul și să se uluiască cu desăvîrșire. Mustafa nu se dădu însă bătut și printr-o lungă și aprinsă cuvîntare se încercă să dovedească cadiului că ghiaurii aceștia s-au unit pentru a înșala pe credincioși, mai trăgînd în partea lor și pe un musulman nevrednic care, cine știe în ce scop, îi ajuta la acea înșălăciune. Termină cu fel de fel de aprecieri puțin măgulitoare asupra firii lacome și falșe a tatarilor. Însă cadiul îi poronci într-un ton destul de aspru să tacă, căci nu se cade să ocărască un neam întreg care urmează legea lui Mohamet, și cuvintele lui pătimașe sînt o dovadă cum însuși simte că nu de partea lui este dreptatea. Însă Mustafa tot nu tăcu și urmă, dar cu glas mai liniștit și cuvinte mai măsurate, să se încerce a dovedi că fata nu este logodnica lui Sandu, ci aceea a unui prieten a ghiaurului, și că cadiul se găsește în fața unei uneltiri menite a lipsi pe un credincios și pe un oștean al padișahului de dreapta lui pradă, cîștigată cu sîngele său și acel al tovarășilor lui. După ce isprăvi, cadiul ramase mult timp gînditor, parc-ar fi la îndoială ce hotărîre să deie, apoi rosti cuvintele: — După toate mărturiile auzite, care toate conglăsuiesc, și mai ales după mărturia lui Demir, pe care putem pune temei, el fiind născut și crescut în credința profetului și fiu de mîrzac, hotărăsc ca Mustafa-aga să sloboadă în mîna logodnicului ei, Sandu, fata ce a găsit-o pe drum; dar pentru a izgoni din mințile noastre orice prepus de înșălăciune din partea ghiaurilor și spre a ne da o ultimă dovadă despre adevărul celor spuse de ei, să se cheme îndată un preot de legea creștină, care să-i cunune chiar în acest ceas; iar, spre mai mare credință, femeia va însoți pe barbat în cursul războiului. Sandu și Ileana ramaseră pentru o clipă înmărmuriți, dar își veniră îndată în fire; amîndoi, fără a se fi sfătuit, își zisese că cununia se va face sub numele de Catrina și, prin urmare, va fi ca și fără ființă, fiind făcută sub un nume altul decît acel adevarat. În cît privea a doua parte a hotărîrii cadiului, ea nu le putea conveni nici unuia, nici altuia, dar amîndoi își ziseră că în cursul drumului nu va fi greu să găsască un mijloc pentru a lasa pe Ileana în Țara Românească, la vro casă de creștin. Dealtmintrelea, Mustafa nemaiputîndu-i opri să vorbească împreună, Ileana fiind declarată de cadiu slobodă, ei se grăbiră să-și împărtășască aceste cugetări. — Cum datu-ți-au Saul de urmă? întrebă Sandul. — M-o vîndut o maică care era din satul lui. Se-ntorsese de acasă de curînd și aflase de la niște slugi ale curții cum vodă o hotărît să-l ieu de soț, dar că eu fugisem nu se știe unde. O dat de știre la curtea lui Saul bătrînul, chiar prin omul care o adusese cu căruța la schit. Numai întîmplător, fiindcă el, voind s-o apuce de la Agiud peste dealuri și prin păduri de-a dreptul, o rătăcit, — am aflat de la niște oameni din Păunești, care cunoșteau pe Saul, că el trebuie s-ajungă la mănăstire din ceas în ceas. Am fugit îndată cu starița, cu gînd să trec dincolo de Milcov, la un schit a cărei stariță este prietenă cu acea de la Trotușanu, însă ai văzut ce s-o întîmplat. Dar, adăogi ea, cum are să cunune popa o călugăriță? Cum să-mi schimb haina? Îi spunem oare popei adevărul sau nu? — Ferească Dumnezeu, răspunse Sandu, cine știe ce greutăți mai face dacă aude că este o cununie închipuită. În cît privește straiele, îți găsim numaidecît îmbrăcăminte de țarancă. Nu trecuse ceasul și Isaia dănțuise pentru Sandu și Catrina. Nuni fusese vatamanul din sat și cu nevasta lui; nime, afară de noii căsătoriți, de starița de la Trotușanu și de Demir, nu bănuia meșteșugită punere la cale. Cadiul care, bineînțăles, nu fusese față la cununie, plecă îndată ce află că fusese săvîrșită. Sandu puse să i se pregătească gazda la vatamanul care-l cununase; acolo luară și masa, la care fu poftită și starița. Hațaban hotărîse ca Ileana și cu starița să doarmă în odaia cea mare, unde se aflau doua paturi, iar el avea să petreacă noaptea pe niște cergi așternute pe jos, în tindă. Își luase noapte bună de la Ileana și de la starița care urma să plece des-de-dimineață, cînd auzi în curte glasuri și păsuri grele, apoi în tindă intră Mustafa, înarmat și urmat de vro douăzeci de neferi. Cum zări așternutul pregătit pe pămîntul sălii strigă: — Iaca că te-am prins! Ai înșalat pe cadiu și fata nu era logodnica ta, te-ai făcut numai că te cununi cu dînsa, altfel n-ai lasa-o să doarmă în altă odaie, ci prea voios ai împărtăși cu dînsa culcușul tău. Am să trimet îndată cadiului un călăreț pentru a-i aduce la cunoștința cum ți-ai bătut joc de dînsul. O mînie cumplită cuprinse pe Sandu, dar gîndul primejdiei la care se expunea atît pe el cît și pe fată îl făcu să se stăpînească și să răspundă cu cea mai mare liniște: — Nu te sfătuiesc, efendi, să aduci pe cadiu înapoi în astă noapte, căci dacă nu ne vei împiedeca — și n-ai dreptul să ne împiedeci —, el venind în această casă ne va găsi, pe mine și pe nevasta mea, împărtășind același pat, cum se și cade. Nu cred ca cadiul să-ți fie recunoscător pentru noua primblare la care l-ai sili astfel. — Atunci de ce făcutu-s-au acel pat aici, în tindă? Și pentru ce două așternuturi în odaia de alături? — Pentru că, răspunse liniștit Sandu, aici în tindă are să doarmă sluga mea, Iordache Neagu, iar în odaia de alăture, pe un pat avem să dormim noi, iar pe celălalt maica starița. La acest răspuns Mustafa nu avea ce să răspundă; se uită urît la Sandu, mormăi ceva între dinți, apoi ieși. Dar răzbunarea și-o luă a doua sară. Plouase cu cofa toată ziua, sara ajunsese la locul de otac, un sat păcătos unde stegarul lui Sandu, însărcinat cu facerea cvartirurilor, cu mare nevoie descoperise două case cu cîte două încăperi, din care una o meni pentru turc, iar cealaltă pentru Sandu. Mustafa, cum ajunse și fu dus la acea unde avea să mîie, văzînd că în odaia cea mare era un singur pat, ceru să i se arăte și acea ce era menită pentru Sandu, unde constată că tot numai un pat cuprinde odaia cea mare. — Bine, zise el, ieu casa cealaltă; dar aici, în tindă, au să doarmă doi neferi ai mei pentru a păzi ca ghiaurii să nu uneltească vrun meșterșug împotriva oștenilor padișahului. Sandu, la auzul ocării, scrîșni din dinți; dar tăcu, căci n-avea ce să facă: turcul era mai mare peste ei, șl el, Sandu, era legat s-asculte poroncile lui. În însușirea lui de poroncitor, Mustafa avea tot dreptul să împărțască gazdele cum îl venea la socoteală. Auzi însă cum, la plecare, Mustafa desemnă doi ieniceri care să doarmă în tindă și cum le poronci să nu cumva să îngăduie ca ghiaurii s-aducă în odaia cea mare vrun pat, vro saltea, cergi sau alte lucruri putînd sluji la facerea unui așternut deosebit, iar dacă vreunul din ei ar părăsi odaia și ar zăbăvi afară dintr-însa, să i se deie numaidecît de știre. Sandu și Ileana erau doi tineri cinstiți și curați la cuget. Amîndoi erau uzi pînă la piele: Sandu ieși în tindă ca să deie Ilenei vreme să se schimbe — căci, înainte de a pleca din Făurei, îi mai cumparase două rînduri de haine țărănești; apoi după ce ea îl vesti că se culcase, intră în odaie, stînse luminarea, se schimbă și el cu haine ce le avea în geamandanul dui de război, se culcă lîngă fată ca lîngă o soră și amîndoi dormiră duși pînă în clipa în care îi trezi trîmbița de dimineață. Și tot astfel se întîmplă de atunci în fiecare zi, Mustafa cu o nemaipomenită îndărătnicie îngrijindu-se ca tinerii să doarmă unul lîngă altul. Sandu încercă prin toate chipurile să trimată pe Ileana înapoi în Moldova sau s-o lese în Țara Românească; dar deoarece ocoleau orașele, nu putu să găsască nici un salaș unde s-o poată lasa, nici un mijloc ca s-o trimată spre casă fără a o expune la primejdii mari, în acea vreme de război cînd turcii și tatarii cutrierau necontenit drumurile. Dar pot un tînăr și o fată să aibă suflet cît de curat, credință cît de mare pentru fratele de cruce, iubire cît de adevarată pentru logodnicul ales, curățenia acelui cuget, credința cătră frăția de cruce și iubirea cea mai adevărată nu pot decît să aibă o margine cînd unul din împricinați are douăzeci și șase, celalalt douăzeci de ani, cînd ea este o fată de o rară frumuseță, iar el flăcău voinic și mîndru ca un soare. Simțurile vorbesc, apoi se și amestecă și inima, mai ales în împrejurări ca acele prin care treceau Sandu și Ileana. Fata începe a fi mișcată de îngrijirile ce tînărul le are pentru ea, admiră prezența lui de spirit, sîngele lui rece, neclintita credință în prietenia jurată, veselia lui; iar frumuseța-i atît de bărbătească îi umple din ce în ce mai mult ochii; începe să facă asămănări între el și logodnicul ei care nu totdeauna sînt spre folosul acestui din urmă și, din cînd în cînd, începe să se întrebe dacă nu cumva s-a legat prea degrabă pe viață. Iar tînărul găsește în fiecare zi alt farmec în logodnica prietenului, se miră că ochii lui nu văzuse cît este de frumoasă, că mintea-i nu pricepuse cît este de deșteaptă, că inima-i nu simțise cît este de bună. Apoi să nu se uite că cumplitul Mustafa îi silea să împărtășască în fiecare noapte același adăpost, același pat, adesea foarte strîmt. Cu încetul, bucuria de a fi împreună sporește, pofta de a-și strînge mîna, de a se lipi unul de altul, de a se strînge în brațe se naște și devine tot mai puternică; dintăi se schimbă o sărutare frățască, care în curînd se preface în împărtășire pătimașă a buzelor, în pacat și în tradare. Sandu și cu Ileana purtară o luptă cinstită împotriva inimii și a simțurilor, luptă în care nu puteau decît să fie învinși, precum și fură învinși încă înainte de a ieși din granițile Țarii Românești. Fiind tineri cinstiți, se căiră de pacat îndată după ce căzură într-însul; dar pacatul fiind nespus de dulce, nu se mai lăsară de el, trăiră într-însul cu remușcări care le mai stricau din fericire. Se întrebau cu grijă: — Ce avem să spunem lui Grigore? Cum avem să cutezăm să dăm ochi cu dînsul? Trecuse de munți și se aflau pe pămîntul turcului, mergeau încet spre Tisa; drumurile erau răle, desfundate în urma unor ploi cumplite; carele pe care erau așazate puștile se înfundau în glod pănă la butucul roților. Sandu și cu Demir socotise că mergînd tot astfel mai aveau nevoie de cel puțin două luni pănă vor ajunge în fața Beciului, și erau în mijlocul lui iulie; dar tinerii ar fi vrut acuma ca drumul să mai ție, nu două, ci încă nenumarat de multe luni, căci le era groază de ceasul în care aveau să deie ochi cu Grigore. Se-ntîlneau acuma necontenit cu călăreți întorcîndu-se de la Beciu, care aduceau vești că toate merg cu izbîndă pentru oștile împaratului. Beciul fusese împresurat din toate părțile și se împinsese podghiazuri pănă departe, pe Dunăre în sus. Păgînii se bucurau de aceste vești; dar Sandu, Ileana și moldovenii ce-i însoțeau erau amărîți, căci cu toții doreau ca nu a turcilor, ci a creștinilor să fie biruința, macar că domnii țărilor noastre, de nevoie, se aflau în tabăra turcească. Știau doară că biruința păgînilor putea numai să îngreuieze jugul, și așa atît de greu de purtat, al stăpînirii turcești. Cînd ajunseră în cîmpiile de dincolo de Tisa, greutățile drumului se făcură și mai mari pentru convoiul lui Mustafa-aga; carăle începură a se strica unul după altul, și de unde să găsești lemne pentru a le direge? Erai silit să stai pe loc și să trimeți departe spre a putea găsi materialul trebuitor. Mustafa nu mai privighea acuma chipul cum se adăposteau Sandu și Ileana, dealtmintrelea privigherea lui n-ar mai fi avut nici un scop: tinerii nu mai doreau decît să fie cît mai aproape unul de altul. Pe la Solnoc auziră pentru întăia oară că împotriva oastei care împresoară Beciul a pornit loan Sobieski, viteazul crai al Lehiei, cu toate puterile crăiei sale, și că nemții apără orașul ca niște turbați. De-abie în septemvrie ajunseră la Buda și primiră poroncă de la pașa de acolo să descarce puștile în cetate și să rămîie pe loc, oastea fiind în retragere. Ei aveau să tăbărască în cîmp și chiar în după-amiaza acelei zile sosiră cei dintăi fugari, în cete mici, devenind tot mai mari, apoi bulucuri întregi cu căpeteniile lor. A treia zi un panțir veni s-aducă lui Sandu știrea că sosesc domnii Moldovei și ai Țării Românești, că a vorbit cu oșteni trimeși de ei înainte pentru a le pregăti tabăra, veste care mări remușcările și îngrijirile tinerilor noștri, arătîndu-le ca apropiet de tot ceasul întîlnirii cu Grigore. Acel ceas era chiar mai aproape decît credeau, căci Sandu, mergînd după-amiază la locul unde i se zisese că vor tăbărî domnii țărilor române, văzu acolo de departe mare îngrămădire de oameni și de cai; iar cînd ajunse, unul din cei dintăi oșteni pe care îi zări fu însuși Grigore, slab, rupt, neras, nespalat, tras la față, așa cum se cuvenea să fie un oștean aparținînd unei oști înfrînte și urmărite de mai multe zile. Prietenii se aruncară unul în brațele altuia, Grigore cu mult mai mare convingere decît Sandu. Apoi urmară întrebările: Grigore întrebînd despre tată-său, cum se afla la plecarea lui Sandu, iar Sandu despre cele întîmplate în fața Beciului, asupra cărora prietenul îi dădu cele mai amărunțite lămuriri; dar spre marea mirare a lui Hațaban, nu puse macar o singură întrebare despre Ileana. Din partea lui, Sandu se feri să-i spuie ceva în această privință, așteptînd să se mai sfătuiască cu fata. După ce își dădu bine samă de locul în care se întinsese cortul lui Grigore, se despărți de dînsul sub cuvînt de treabă grabnică care îl chema la cetate și, zicîndu-i că va veni să mai vorbească cu el mai îndesară, se duse întins la tabăra lui, unde spuse Ilenei despre întîlnirea avuta cu Grigore, neascunzîndu-i că acesta despre dînsa deloc nu-l întrebase. Ileana era o fire deschisă și hotărîtă: ea fu de părere ca fără întîrziere să puie pe Decusară în cunoștința adevăratei stări de lucruri între ei, povestindu-i tot și lăsînd la voia lui Grigore să hotărască despre soarta lor și chiar să-i ucidă de va găsi cu cale. Sandu se învoi și el cu această propunere. Dar deoarece nu era de gîndit ca Ileana să străbată tabăra turcească în hainele ei femeiești, și nu era de unde și cînd să-și închipuie altele bărbătești, se hotărîră să nu meargă ei la Decusară, ci să trimată un panțir mai deștept, vorbind turcește, să-l caute la tabăra moldovenilor spre a-l ruga din partea lui Sandu să-l urmeze pănă la cortul lui. Peste un ceas auziră glasul lui Grigore dînd „buna sară” panțirilor care șădeau împrejurul unui foc din apropiere; iar cînd pînza cortului se ridică, înaintea ochilor lui apărură, stînd în picioare, unul lîngă altul, fratele lui de cruce și logodnica lui. Ramase încremenit, fața lui se făcuse galbînă ca ceara și șovăi pe picioare. Numai după cîteva clipe și cu mare greutate putu să îngîne cuvintele: — Ileana! Aici! Atunci Ileana pășind spre el, îngenunchiă înaintea lui și, cu un glas care tremura, zise: — Da, Ileana este aici; dar această Ileană nu mai este vrednică de tine, ea te-a înșelat. Pe fața lui Grigore se văzu mirare, dar nici-o mînie. — Și eu, zise Sandu venind să-ngenuncheze lîngă Ileana, sînt mai vinovat decît ea, căci nu mi-am pastrat credința ce ți-o datoream ca frate de cruce, ci ți-am fost hain și m-am dat în dragoste cu logodnica ta, ademenind-o să-și calce credința cătră tine. — Amîndoi sîntem vinovați deopotrivă, adăogi Ileana, ai dreptul să ne ucizi pe amîndoi. Dar pe fața lui Grigore, la auzul acestei cumplite mărturisiri, nu se zugrăvea nici o poftă de faptă cruntă, nici un semn de mînie; dimpotrivă, se părea că culoarea firească revenise în obrazul său, că în ochii și pe buzele lui se oglindește o simțire de ușurare și de mulțămire. Luîndu-i pe amîndoi de mînă îi sili să se scoale și să s-așeze pe niște scăuieșe în trei picioare ce erau în cort. — Nu înțăleg ce voiți să ziceți; vă rog spuneți-mi în liniște și lămurit ce s-o întîmplat, le zise el. Atunci Sandu, în puține cuvinte, îl puse în cunoștința celor întîmplate. Cînd isprăvi, fața lui Grigore strălucea de fericire. — O, dragii mei, zise el, binecuvîntat fie pacatul vostru; nu știți ce liniște adus-au mărturisirea voastră în inima mea! Și ridicîndu-se în picioare, luă întăi pe Ileana de pe scăuieșul pe care șădea, o strînse în brațe și o sărută de repețite ori, apoi făcu același lucru cu Sandu. Fu rîndul lor să se uite plini de mirare în ochii lui, iar el, văzînd mirarea lor, spuse: — Ileano, eram prea tineri cînd ne-am legat să ne luăm. Dragostea noastră era dragoste din copilărie, dragoste de copii care nu avea putere să rămîie neclintită în fața oricărei ispite. Vina voastră o fost mai mică decît a mea, căci la necredința voastră sila o avut o parte ce n-o avut-o la necredința mea. Am avut prilej să scăp viața și cinstea unei fete de neam cinsteș, ai cărei părinți și frați fusese uciși de tatari după ce văzuse curtea lor cucerită și arsă. Spre a-i scapa viața am fost silit s-o îmbrac bărbătește și s-o țin în cortul meu. Cînd am adus-o în tabără, n-aveam, Dumnezeu mi-i martur, nici un gînd rău asupra ei; inima mea întreagă era a Ilenei. Dar nime nu știe mai bine decît voi ce ispită este să împărtășești aceeași locuință cu o fată frumoasă — veți vedea cît —, deșteaptă, bună, blîndă și a cărei minte și inimă sînt pline de podoabele cele mai alese, mai cu samă cînd vezi că acea ființă te iubește din toate puterile inimii. Am fost slab ca și voi, ca și voi căzut-am în pacat. Mare era grija și remușcarea mea. Cum era să calc credința jurată Ilenei care știam că mă iubește? Cum, pe de altă parte, era să părăsesc pe acea ființă, s-o las necinstită cînd o iubeam și cînd ea în fiecare zi îmi dădea dovezi de iubire? De aceea cînd, la intrarea mea în acest cort, am zărit pe Ileana alături de Sandu, inima mea o încetat să bată pentru o clipă și am simțit că pămîntul se cufundă sub picioarele mele. Uimit fost-am la auzul cuvintelor cu care m-ați primit; la început nu le înțelegeam; numai povestirea lui Sandu făcut-au lumină deplină în mintea mea. Încă o dată dar, binecuvîntată fie necredința voastră! Poate că în fundul inimii Ilenei, bucuria de a se vedea mîntuită de chinurile remușcării și nădejdea acum întemeietă de viitor fericit și liniștit cu Sandu, pe care din zi în zi îl iubea mai mult, să fi fost, prea ușor, întunecată de oareșcare zgîrietură a amorului ei propriu, văzînd cum Grigore arată în chip atît de vădit că altă iubire a izgonit așa de desăvîrșit iubirea de odinioară pentru dînsa; dar nici fața, nici vorbele ei nu tradară vreo părere de rău. Și a doua zi, cînd Grigore le aduse pe iubita lui, ea fu cucerită de frumuseța și de blîndeța acelei tinere. Deoarece domnii sosise cu curțile lor, iar pe lîngă oști nu lipseau duhovnici drept-credincioși, tinerii hotărîră ca, chiar în acea biserică, să binecuvînteze legăturile lor. Luară spre acest sfîrșit un preot muntean, căci se fereau ca vestea căsătoriei Ilenei să ajungă la urechile lui Duca-vodă, iar acel preot le găsi doi căpitani munteni pe care îi însoțise nevestele lor și le fură nuni. Sobieski și cu trupele împărătești nu mai urmăriră deocamdată pe turci: retragerea urmă deci destul de liniștit. Ileana și Sandu se temeau mai ales de urgia lui Duca după întoarcerea lui în scaun. De aceea, în loc de a-l urma de la Oituz înainte, o apucară de-a dreptul pe Trotuș și Tazlău spre Bacău, unde găsiră oștirile lui Petriceico-vodă, care cuprinsese Țara-de-Sus întreagă și se lățau acuma și în Țara-de-Jos. În curînd prinderea lui Duca-vodă la Domnești de cătră un podghiaz de moldoveni și de Ieși, urmată de ducerea lui în Țara Leșească, puse sfîrșit tuturor îngrijirilor lor.


content:
Bunul meu, logofătul Răducanu Roset, mai bine cunoscut sub acel de hatmanul Răducanu, căci a pastrat acest titlu vreo treizeci de ani, rămăsese împreună cu soră-sa, Zoița, orfan de tată și de mamă. Amîndoi copiii fură luați în casă de vornicul Manolache Dimache, fratele mamei lor. Iar în urmă Răducanu, nu știu din ce împrejurări, fu încredințat logofătului Neculai Roset-Roznovanu, cumnatul vornicului Dimache, care îl crescu, la moșia Roznovul de la ținutul Neamțului, împreună cu fiul său Iordache. În clipa în care începe povestea noastră, Răducanu era un băietan de douăzeci de ani, de statură mijlocie, frumos la față, puternic la trup, știind carte moldovenească cît se pricepuse să-l învețe popa din Roznov, iar elinească, bruma ce apucase de la didascalul pe care logofătul îl ținea în curte. În schimb era un călăreț minunat și un neîntrecut trăgător cu pistolul, dar totodată un crai fără samîn, primejdios nu numai pentru țigancele din curte, pentru, fetele și nevestele din Roznov și din satele învecinate, dar avînd izbînzi atît prin negustoresele din Piatra, cît și printre soțiile de boierănași din oraș și de pe la țară. Dealtmintrelea, altă treabă decît vînatul cu pușca și cu ogarii nu avea. Cum era deci un tînăr înzestrat cu un temperament vioi, frumos la față și la trup, să ucidă vremea în care nu vîna? Inima lui fiind mare, era într-însa loc pentru mai multe iubiri deodată, și tînărul nostru avea grijă ca acel loc să fie totdeauna plin. În vremile din urmă se ținuse de nevasta unui negustor din Piatra, una Anica Păun, vestită pentru frumuseța ei. Era soția unui negustor de pește pe care trebuințile negustoriei îl țineau veșnic pe drumuri între Piatra și Galați, cu dese încunjuri pe la Iași și pe la Botoșani. Astfel stînd împrejurările, mai ales dată fiind frumuseța și complexiunea amoroasă a tinerei femei, era lucru firesc ca Vasile Păun să se bucure de număroase colaborări întru îndeplinirea datoriilor sale de soț: lumea zicea, și nu fără cuvînt, că el este soțul cel mai cornorat din Piatra. Înainte de tînărul Răducanu, se ținuse de dînsa un arnăut (care în realitate nu era decît un grec din Chios), numit căpitanul Matache, întrebuințat de isprăvnicie ca căpitan de panțiri, avînd mai multe asămănări cu hoții decît cu ceea ce ne închipuim că ar trebui să fie niște agenți ai ordinei, întrebuințați la prinderea făcătorilor de rele, la îndeplinirea procedurilor și, mai ales, la împlinirea birurilor. Această de pe urmă însărcinare era aceea care o îndeplineau mai voios și în chip mai salbatec, fiind mai mănoasă decît toate celelalte la un loc. Căpitan Matache era un barbat de patruzeci de ani, nalt, spătos, voinic la trup și înzestrat cu cea mai îngrozitoare păreche de musteți oacheșe ce v-o puteți închipui, musteți de care rămăsese spînzurate, cel puțin după cele ce însuși povestea, nenumarate inimi de femei, prin toate țările unde, tot după zisele lui, făcuse vitejii la oști. Însușirea-i de căpitan, împreună cu cumplitcle lui musteți, rărise cu desăvîrșire numărul candidaților la bunele grații ale Anicăi. Timp de cîteva luni Vasile Păun se putu mîndri de faptul că singur căpitan Matache îi împodobește fruntea; dar această stare de lucruri nu ținu mult. Tînărul Răducanu, zărind pe Anica la biserică, hotărî să adauge numaidecît numele ei la șiragul necontenit lungindu-se al cuceririlor sale. Cu hotărîrea care îl caracteriza în asemenea materie, începu lucrările de împresurare chiar în ziua în care o văzuse pentru întăia oară. Anica, măgulită de asemene cucerire, căci pănă atunci nu avusese parte decît de amanți cel mult boierănași, nu-l făcu să tînjască mult: la coarnele care înfrumusețau fruntea lui Vasile Păun adăugi o nouă păreche, care se desemnă totodată și pe acea a lui căpitan Matache. Dar ea preveni pe noul și tînărul ei amant că viteazul arnăut este groaznic de gelos și i s-a jurat de mai multe ori că, de îl va înșala, îi taie ei nasul, iar pe ibovnicul ei îl face fărîmi. Această destăinuire însă stîrnise numai un hohot de rîs din partea tînărului. Ceea ce era firesc să se întîmple se și întîmplă. Într-o noapte, pe cînd Anica și cu Răducanu dormeau duși, obosiți de excesul iubirii lor, lovituri puternice fură date în ușă: era căpitan Matache, care se-ntorsese mai curînd decît se credea de la o împlinire de bir într-un sat din fundul munților. — Ascunde-te răpede, șopti iubitului Anica îngrozită. — Nici gîndesc, răspunse tînărul care ramase nemișcat. Loviturile în ușă deveniră din ce în ce mai puternice. — Are să strice ușa, mai îngînă femeia înghețată de spaimă. Răducanu nu avu timp să răspundă căci ușa, slabă în bălămăli, se deschise și, în odaia luminată de o candelă care ardea dinaintea icoanelor, făcu irupție căpitan Matache cu iataganul gol în mînă. Dar nu avu vreme nici macar să-l ridice, căci din pat, în îmbrăcămintea rudimentară purtată în asemene ocaziuni, sări Răducanu tocmai în mijlocul odăii și, printr-o cumplită lovitură de pumn în mijlocul obrazului, ameți cu desăvîrșire pe arnăutul care nu se aștepta la asemene îndrăzneală. Alt pumn îl trînti la pămînt, apoi tînărul lui adversar, luînd de pe scaun biciul de călărie ce-l depusese acolo înainte de a se culca, începu să croiască groaznic pe potrivnicul lui, mai gratificîndu-l și cu cîte un picior aplicat cu vigoare. Cînd grecul ramase nemișcat și nu mai scoase nici țipet, nici gemăt, îl luă în brațe și, trecînd prin dugheana care preceda odaia în care dormise, ale cărei uși erau deschise, aruncă pe voinicul căpitan în mijlocul uliții plină de un glod în care căruțele intrau pănă în butucul roții. Apoi se-ntoarse în casă închizînd ușile după el și, culcîndu-se iar lîngă iubita ramasă nemișcată de spaimă, o apucă în brațe, zicîndu-i: — Revină-ți în fire, drăguță, de acuma cred că căpitanul Matache are să te lese în pace. Căpitan Matache fu ridicat la ziuă de niște trecători, care îl găsise tot în nesimțire, și dus la gazda lui. Cînd își veni în fire, povesti că fusese lovit în puterea nopții pe stradă de vreo zece oameni care, tăbărînd pe el pe la spate, cu ciomege, îl doborîse la pămînt și-l lovise pănă ce pierduse cunoștința. Pe la Anica nu mai dădu, dar împotriva lui Răducanu prinse o ură neîmpacată și jură să se răzbune în chip cumplit. Tînărul nostru făcuse însă în zilele din urmă o nouă cucerire, mult mai de samă în toate privințile decît toate acele de pănă atunci: se făcuse stăpîn pe inima și pe frumusețile soției ispravnicului, spatarul Alecu Dărmănescu. Acesta era un boier de cincizeci și mai bine de ani, lung, slab, fără dinți, chel, căruia abuzurile unei vieți destrabalate îi dădeau înfățoșarea unui moșneag de șăptezeci. Avea reputația de a fi cel mai mare intrigant din întreaga boierime moldovenească, renume care, pe acea vreme de desăvîrșită influență a Fanarului, presupunea cele mai rare însușiri pentru acea îndeletnicire. Intrigile lui necontenite îl adusese de repețite ori în încurcături din cele mai neplăcute, chiar la o țapănă bataie cu buzduganul aplicată spatarului de însuși Constantin Moruz, domnul țării: dar el totdeauna știuse să iasă din acele încurcături și să redobîndească postul de ispravnic de Neamț la care ținea cu deosebire. Era zgîrcit, minciunos și fricos ca un iepure. În tinerețile lui fusese căsătorit cu o femeie frumoasă, bună, blîndă și gospodină, care dusese o viață foarte nenorocită din pricina moravurilor lui destrabalate, unite cu o mare zgîrcenie și o desăvîrșită lipsă de inimă. Nenorocita murise după un șfert de veac de suferinți, iar el se recăsătorise în curînd cu Smaranda Zmăul, o fată de neam bun, de o frumuseță strălucitoare și binecrescută, dar saracă. De la început nu găsi într-însa roaba ce își închipuise. Smaranda avea un caracter franc și deschis, era o fire dreaptă și avea într-însa un suflet de viteaz: înaltă și voinică, nu se temea de nimica, iar de gîrbovul ei barbat mai puțin decît de orice. Încercase el în zilele dintăi s-o terorizeze, dar fusese el terorizat; din întăiele luni ale căsătoriei ea concepuse pentru spatar disprețul cel mai desăvîrșit. Cînd îl prinse în ietacul lor cu o țigancă, îi spuse liniștit că este atît de rău de dragoste, încît îi pare bine că a găsit cine s-o înlocuiască în îndeplinirea unei datorii ce, din capul locului, stîrnise într – însa numai scîrbă, făcîndu-i totodată cunoscut că din acea clipa va avea ietac deosebit și nu-i va mai fi soție decît cu numele. Spatarul amenințînd-o atunci cu despărțenia, ea răspunse că este gata să se despartă oricînd și-l rugă a da poroncă să i se puie îndată caii la butcă, spre a putea pleca chiar în acea sară la Ieși, la părinți. Însă acest lucru deloc nu-i venea spatarului la socoteală, căci Neculai Zmăul, socru-său, avea mare trecere pe lîngă vodă și se temea ca despărțenia de nevastă să nu fie urmată în curînd și de despărțirea de isprăvnicie, iar această frică îl făcu să se resemneze. Trecuse șăpte ani de atunci; deși toată lumea știe că între soții Dărmănescu nu mai este trai comun, nu se aruncase nici macar umbră de bănuială asupra credinții Smarandei: lumea se mulțămea să zică că are o fire de gheață. Ea șădea totdeauna la Dărmănești, iar spatarul mai ales la Piatra, într-o casă ce o avea acolo. Cu încetul, Smaranda știuse să-și cucerească o neatîrnare aproape desăvîrșită și să devie stăpînă deplină pe gospodăria curții din Dărmănești. Moartea unei mătușe o pusese în stăpînirea unei mici averi, îngăduindu-i să trăiască fără nici un ajutor din partea spatarului. Dar lumea se înșala: Smaranda era departe de a avea o fire de gheață. Dorul, trebuința de iubire, înnăscute în orice ființă, erau foarte vii într-însa. Numai mîndria și creșterea cinstită de care avusese parte o împiedecase să asculte cuvintele dulci ce de multe ori îi fusese rostite la urechi. Cu vremea dorul de iubire creștea, simțurile femeii ajunsă la deplină floare vorbeau cu o putere din ce în ce mai mare. Voința de a pastra neatinsă ceea ce creșterea de care avusese parte o deprinsese să privească ca cea mai înaltă podoabă a unei femei de neam slăbise deci rău. O faptă de îndrăzneală a tînărului Răducanu — prinderea de cătră el singur a unui hoț vestit, chiar în satul Dărmănești — îl apropie de ea. Frumuseța deosebită a tînărului, firea lui deschisă, bărbăția lui, împreună cu cuvintele pline de patimă ce știu să le rostească dădură în curînd naștere curentului magnetic care nu putu decît să aducă ceea ce s-a convenit a se numi căderea ei. Se iubiră cu foc: Răducanu uită toate celelalte ibovnice, nu mai simțea pentru ele decît dezgust, îi era rușine de legăturile ce le avuse pănă atunci. Deoarece spatarul șădea la Piatra, și Smaranda era absolut sigură de credința țiganilor din curte și a țaranilor din sat, se vedeau zilnic, cîte – odată chiar el petrecea două sau trei zile una după alta în casă la dînsa. Dar ura lui căpitan Matache îi pîndea. Prin ar – năuți de ai săi și prin panțiri el privighea de-aproape toate mișcările lui Răducanu: în curînd fu pus în cunoștința iubirii Smarandei cu acel pe care îl ura de moarte. La auzul vestii își frecă mînile de bucurie. — De astă-dată îl țin în puterea mea, își zise el, și începu îndată să-și frămînte mintea, spre a croi o răzbunare mai aleasă. Planul îi fu alcătuit în curînd. Vom vedea îndată în ce consta. Cu feli de feli de încunjure meșteșugite, spatarul fu pus în cunoștința nenorocirii sale. Spre marea mîhnire a grecului, el nu se arătă atît de dispus să tragă răzbunare pentru necinstea lui, cum presupunea căpitanul. Precum am mai spus, spatarul era fricos tare: acel băietan era un drac întreg. Ce avea să se-ntîmple dacă se lega de dînsul, dacă-i făcea vro batjocură lui, spatarului? Numai după repețite stăruinți ale căpitanului și după ce acesta luă asupra lui întreaga răspundere a faptei, Dărmănescu își dădu învoire la planul propus de grec, plan diabolic care, după ce-i fu expus, aduse un zîmbet de mulțămire crudă pe buzele sale albe și subțiri. Dar nici ispravnicul, nici căpitanul nu bagase de samă că, în timpul convorbirii lor, ușa odăii unde se aflau era deschisă și nu știau că în odaia de alăture, în ietacul spatarului, era o țigăncușă numită Vasilca, stînd obișnuit la Dărmănești, dar pe care din cînd în cînd el o aducea la Piatra sub cuvînt că-i meșteră în „frecatul picioarelor”, în realitate însă fiindcă era singura ființă femeiască care-i mai deștepta simțurile slăbite de vrîstă și de excese. Și acea țigăncușă avea o adevarată adorație pentru frumoasa ei stăpînă și o nemărginită admirație pentru frumosul și tînărul amant al acesteia. Apoi, ca foarte multe slugi boierești crescute în casele stă – pînilor, unde adesea se vorbea grecește mai mult decît românește, înțelegea perfect acea limbă. Pe lîngă aceste, fata nu putea să sufere pe căpitan Matache, care în repețite rînduri îi făcuse propuneri de dragoste și de vro două ori încercase chiar să-și îndeplinească poftele prin silă. Toate aceste erau temeiuri pentru ca Vasilca să aibă grijă s-asculte la ușă întreaga convorbire dintre ispravnic și arnăut și să nu piardă nici o vorbă dintr-însa. Sub cuvînt că cucoana îi poroncise să fie în Dărmănești chiar în sara aceea, plecă cu învoirea ispravnicului, într-un suflet alergă la Smaranda și, aruncîndu-se la genunchii ei, îi destăinui toată uneltirea. Smaranda Dărmănescu, cu toată firea ei voinică, îngălbeni și fu cuprinsă de un tremur cînd auzi în ce consta răzbunarea la care se hotărîse spatarul: punerea tînărului ei amant în neputință de a mai gusta și de a mai face ca vreo femeie sa guste plăcerile dragostei de pe urma lui. Un număr de arnăuți aleși de căpitan Matache aveau să puie mîna pe el cînd, la întăia întîlnire ce avea s-o mai aibă Răducanu cu Smaranda, el avea să iasă din ietacul ei. Apoi unul din arnăuți, care exercitase în țara lui meșteșugul jugănitului, avea să-l facă vrednic de a păzi haremul padișahului sau de a face parte din corul capelei sixtine. Smaranda aștepta pe iubitul ei abie pe a doua zi, dar chiar la moment îi scrise pentru a-i destăinui că soțul ei știe tot și a-l ruga să nu se mai apropie de Dărmănești pănă ce ea nu-i va da de știre că poate veni fără primejdie pentru el sau pentru ea. Temîndu-se că dragostea și îndrăzneala firească a tînărului să nu-l împingă a nu ține samă de cererea ei, îi mai scrise și în zilele următoare, rugîndu-l în chipul cel mai stăruitor să aibă rabdare, să se-ncreadă în iubirea ei, dar să nu vie, căci o expune la groaznică primejdie. De hatîrul ei, căci de vro primejdie pentru el puțin îi pasa, Răducanu nu veni la Dărmănești vreme de aproape o lună. Este. probabil că în acest timp credința lui nu ramase desăvîrșită și că mai făcu cîte o vizită uneia sau chiar mai multora din foastele sale ibovnice. Dar aceste erau departe de a-i înfățoșa aceleași atracțiuni ca Smaranda. În curînd fu cuprins de un singur dor nemărginit: acel de a o revedea ca să mai aibă parte de dezmierdările ei, iar ea urma să-i scrie rugîndu-l să nu vie. De la o bucată de vreme începu, îmi este rușine s-o spun, să bănuiască credința iubitei. Oare, sub cuvînt de primejdie, nu-l ținea oare ea departe de dînsa fiindcă nu-l mai iubea sau, bănuială și mai cumplită, iubea poate pe altul? Așteptarea devenindu-i nesuferită, se hotărî să meargă la Dărmănești fără s-o mai previe. Și, într-o sară, el lega de un cui bătut în zidiul despre livadă al curții de la Dărmănești pe frumosul armasar negru ce i-l dăruise de curînd logofătul Neculai, apoi cățărîndu-se pe zid, sărea în ogradă și, printr-o scară de serviciu, se suia la rîndul de sus al casei unde găsi pe Smaranda, în ușa ietacului. Cînd îl văzu, se făcu albă ca varul. — De ce ai venit? — Te supără venirea mea? întrebă el bănuitor. Drept răspuns la această întrebare, ea sări în brațele lui, strîngîndu-l la piept și acoperindu-i fața cu sărutări la care el nu întîrzie să răspundă: — De ce ai venit? mai întrebă o dată Smaranda după ce se mai liniștiră. — Nu-ți pare bine? — Cum să nu-mi pară bine că te văd lîngă mine, răspunse ea, nu mai puteam de dorul tău. — Și de aceea m-ai ținut o lună departe de tine? — Te-am ținut departe fiindcă eram înștiințată că, dacă dușmanii tăi te-ar găsi aici, ai avea parte de o soartă îngrozitoare. Tînărul zîmbi cu un aer de dispreț. — Nu crede că glumesc, zise Smaranda, și-i destăinui cele ce i le spusese credincioasa Vasilca. Răducanu era îndrăzneț tare din firea lui și primejdia îi plăcea, simțea o deosebită plăcere să-și strunească puterile și crierul spre a ieși dintr-însa, totuși perspectiva cumplitei ciuntiri ce i-o pregăteau spatarul și cu Matache făcură să-i treacă de-a lungul spinării un fior de groază. — Bine că sînt prevestit, zise el, voi avea grijă să nu cad viu în mînile lor, iar dacă este vorba să mor, voi ști sa mor numai cu răscumpărare. Dar ce pierdem vremea cu asemenea vorbe, adause el, nepasarea și îndrăzneala lui firească redobîndindu-și drepturile lor întregi, cînd de o lună de zile nu ne-am mai văzut? Dar Smaranda, ca o femeie cuminte ce era, nu avu astîmpăr pănă ce nu-i jură că el o va părăsi înainte să se crăpe de ziuă, dînd totodată poroncă Vasilcăi să vie să bată în ușa ietacului cu un ceas înainte de cîntarea cucoșului, mai îngrijind pentru hrana și buna adăpostire a calului iubitului, precum și aducerea lui la vreme la locul unde-l părăsise la sosire. Apoi, înainte de a se închide în ietac, avu grijă s-aducă lui Răducanu, care avea pistoalele lui la brîu, încă o păreche de ale spatarului, silind pe tînăr să le încarce, și puse la căpătăiul ei un iatagan în teacă de argint, de fier damaschinat, care tăia ca un brici. Dar în materie de somn, cînd ești tînăr și ții pe ființa iubită în brațe, greu este să-i măsori lungimea. Cînd Smaranda se trezi, ea cea dintăi, o rază de soare ce ieșea din perdeaua închisă o făcu să priceapă că de mult era ziua mare. Și Vasilca nu venise să-i trezească! Spărietă, sări din pat, scuturînd totodată cu putere pe amantul ei care dormea încă dus; era trudit, căci o iubea cu patimă și n-o mai văzuse de o lună! — Ce este, zise el, este vreme să mă scol? — De mult o trecut vremea să te scoli, răspunse ea. Vasilca n-o venit cum îi poruncisem, dar taci, mi se pare că aud șoapte la ușă. Și ducîndu-se desculță la ușă, lipi urechea de lemnul ei. În curînd făcu semn lui Răducanu să vie și el, iar cînd fu lîngă dînsa, îi arătă niște borte făcute în dulapii groși de stejar ai ușii, borte destul de late la capătul din odaie și mergînd îngustîndu-se spre laturea din afară. Cînd tînărul lipi ochiul de una din acele borte, zări în fața lui, dincolo de scara care ducea de la rîndul de jos la cel de sus, doi barbați îmbrăcați arnăuțește, cu fețele înnegrite de funingină, cu pistoale și iatagane în brîu, care stăteau nemișcați în fața ușii ietacului. După unele mișcări ale ochilor lor, pricepu că în dreapta și în stînga acestora se mai aflau alți pîndari, pe care nu-i putu zări de la nici o bortă. — Cîți sînt? întrebă Smaranda după ce se retraseră puțin de la ușă. — Am văzut pe doi în fața ușii, răspunse Răducanu, dar, după mișcarea ochilor lor, presupun că mai sînt alții în dreapta și în stînga. — Cum scăpăm de ei? Ai putea să ieși pe fereastă. Răducanu se duse cu ea la fereastă, dădu perdeaua deoparte și-i arătă jos, în curte, alți doi oameni, îmbracați tot arnăuțește, avînd și ei fețele înnegrite. — Mai bine ies pe ușă, zise el după o clipă de gîndire. Dar tu să faci întocmai cum ți-oi zice, adaose el începînd a se îmbrăcă răpede. — Aibi toată nădejdea în mine, zise viteaza femeie, gră – bindu-se să-și arunce o rochie pe umere și să-și vîre picioarele ramase goale în niște papuci. După ce fu gata, Răducanu cercetă cu mare bagare de samă cele două părechi de pistoale ce le avea la îndămînă, se încredință că era în tigaie praf destul, puse părechea ce i-o adusese Smaranda în brîu împreună cu hamgerul, iar pistoalele sale le luă în mînă. — Cînd ți-oi zice să deschizi, ai să deschizi răpede ușa, zise el, dar îi rămînea în odaie. Eu voi culca la pămînt pe acei doi care stau în fața ușii, apoi voi sări pe scară. — Dar dacă ceilalți, care stau în dreapta și în stînga, vor trage asupra ta și te vor nemeri? Răducanu zîmbi. — Treaba mea să sar destul de răpede ca să nu mă nimerească. Dealtmintrelea, ei au de obicei pistoale atît de răle și trag așa de prost! Dar înainte de toate dă-mi o sărutare din tot sufletul tău, căci s-ar putea întîmpla ca vreme îndelungată să nu ne mai putem vedea. Se îmbrățoșară lung și cu foc, apoi Răducanu păși spre ușă cu pasul hotărît, urmat de Smaranda care ținea în mînă, gol, iataganul ce am văzut mai sus că-l așazase la căpătîiul ei. Ușa se deschidea înlăuntru; la un semn al iubitului, ea deodată o deschise mare. E bine să lămuresc că cele patru odăi ale rîndului de sus din casa de la Dărmănești se deschideau asupra cuștei scării principale, că împrejurul acelei scări era un feli de cerdac, lat de trei palme, pe care un parmaclîc tot atît de nalt îl despărțea de deșertul în care era așazată scara. Cele patru uși dădeau, toate, asupra acestui cerdac, două în dreapta și două în stînga scării. Acei ce păzeau împrejurul ușii ietacului nu se așteptau la ieșirea bruscă a celui păzit de ei. Cînd ușa se deschise și Răducanu apăru pe prag cu pistoalele întinse, acri doi care stăteau în fața lui, dincolo de scară, fură cuprinși de spaimă, săriră pe scară, spre a o lua la sănătoasa; iar unul din ei, în săritură, căzu, rupîndu-și fluierul piciorului drept. Dar la capătul galeriei asupra căreia se deschideau ușile odăilor ietacului și a odăii de alăture, din dreapta și din stînga, era postat cîte un arnăut cu un lung arcan în mînă. Dezmeticindu-se îndată și nefiind ca ceilalți doi, neplăcut impresionați prin îndreptarea asupra lor a unei părechi de pistoale, aruncară în acelaș timp arcanele asupra capului lui Răducanu. Cele două lațuri lunecară cu un șuier asupra capului și se abătură pe umerile lui. Nu mai rămînea, pentru ca tînărul sa se afle cu desăvîrșire în puterea dușmanilor, decît ca cei ce aruncase lațurile să deie smuncitura trebuitoare pentru a-l doborî la pămînt. Erau pe punctul s-o facă cînd Smaranda, dintr-o singură lovitură a Iataganului ce-i ținea în mînă, tăie, de deasupra capului iubitului, amîndouă frînghiile în capătul cărora se aflau lațurile primejdioase. Fără a pierde timp, Răducanu îndreptă pistoalele asupra arnăutului aflat în stînga lui. Acesta însă, cu o răpegiune uimitoare, dispărea pe scară; dar tînărul îl prinse în zbor, în clipa în care dispărea, făcîndu-i, în partea cea mai cărnoasă a trupului, o rană cu care nu prea avea să aibă cum să se laude. Al patrulea arnăut găsi mal practic să se arunce în genunchi cerînd iertare. (Cred de datoria mea de povestitor nepărtinitor să adaog că zbirii adunați de căpitan Matache aparțineau numai cu numele neamului viteaz al arnăuților, iar în realitate erau greci din ostroave și din Țarigrad, maslinari sărăciți sau calfe de bacali fără slujbe, care de la arnăuți împrumutase numai mustețile și armele.) Tot acoperind pe grec cu pistolul, Răducanu spuse Smarandei să cheme pe țiganii din curte, și ea ducîndu-se la fereastă, începu să strige ajutor. La strigătele ei nu se văzu în curte mișcare, decît fuga spre poartă a vro patru arnăuți, nici unul din robi nu se arătă, dar la poartă se auzi zgomot mare și învălmășeală cumplită. — Ține pe acest ticălos sub pistol, zise Răducanu Smarandei dîndu-i în mînă un pistol cu oțelile întinse, apasă asupra tragaciului la cea dintăi mișcare ce ar face-o, eu mă duc să văd ce este la poartă, și astfel zicînd se răpezi pe scări. Cînd ajunse la poartă, văzu că chiar atunci se isprăvise o luptă între țaranii din satul Dărmănești și arnăuții lui Matache care acum zăceau cu toții la pămînt, legați, cu viteazul căpitan în mijlocul lor. Țaranii îl puseră în curînd în cunoștința împrejurărilor. Căpitan Matache, cu zece arnăuți, sosise la Dărmănești cu un ceas înainte de ziuă; ei întrase în curte printr-o portiță lăturalnică și legase toate slugile care se aflau în ogradă, afară de un singur rîndaș, care se ascunsese și fugise cînd răsărea soarele prin aceeași portiță prin care întrase arnăuții. Dăduse fuga la vornicul satului care, fără zabavă, strînsese la dînsul pe săteni șl le spusese întîmplarea. Smaranda era foarte iubită în sat, unde făcea mult bine, și țaranii nu se îndoiau că acei care năvălise în curte erau niște talhari în haine arnăuțești. După ce se înarmase cu ghioage, ciomege, furci, coase și cu puținele arme de foc ce le posedau, venise spre poarta cea mare a curții, hotărîți să treacă peste dînsa pentru a pătrunde înăuntru. Ajunsese la cîțiva pași de poartă cînd auziră mai multe detunături de pistol și, poarta deschizîndu-se, ieșiră cu fuga din ogradă mai mulți arnăuți. Aceștia se opriră pe loc la vederea mulțimii, iar țăranii se folosiră de această împrejurare pentru a tăbărî pe dînșii și a-i lega cobză. Apoi întrară cu toții în curte unde se întîlniră cu alți arnăuți care fugeau și ei spre poartă. Îi legară și pe aceștia cu înlesnire și erau să se îndrepte spre scara cea mare a curții cînd se întîlniră cu Răducanu. Bineînțeles că acesta nu protestă deloc împotriva calificativului de talhari dat de țarani cetei lui căpitan Matache. Cea dintăi grijă a lui fu să poroncească țaranilor să dezlege și să deie drumul robilor din curte, care zăceau legați prin toate încăperile ogrăzii. Printre aceștia era și biata Vasilca, care, cunoscînd, precum am văzut, soarta ce spatarul și cu Matache o pregăteau lui Răducanu, era foarte îngrijită de el. De aceea dădu un strigăt de bucurie cînd îl văzu zdravăn și călcînd pămîntul cu hotărîre. Răducanu nu întîrzie să se ducă iar la locul în care lasase pe iubita lui și o găsi nemișcată, tot amenințînd cu pistolul pe cel de pe urmă grec ramas pe galeria scărilor. Acesta fu dus la tovarășii lui și legat burduf ca și dînșii. — Ce facem cu ei? întrebă tînărul după ce se mai liniștiră și după ce oamenii din sat, cinstiți cu cîte o jumatate de ocă de vin, plecară spre casele lor. — Ce să facem cu ei? repetă Smaranda, îi trimăt îndată pe toți spatarului la isprăvnicie, afară de Matache, cu un răvășel în care zic că au încercat să-mi prade casa astă-noapte, rugîndu-l să-i pedepsească după cum li se cuvine. — Dar cu Matache ce vrei să faci? întrebă el. — Pe acela, răspunse Smaranda cu o frunte încrețită, am de gînd să-l dau pe mîna lui Dumitru Cotlcă, juganarul nostru, care-i vestit pentru îndămînarea ce o are în îndeplinirea meseriei lui, nu numai în tot ținutul nostru, dar ni este adeseori împrumutat pănă dincolo de Bacău și dincolo de Roman. — Nu-ți face acest pacat, zise tînărul care, cu toată iuțala și nebunia lui, era bun la inimă. De ce să ciuntești astfel o ființă omenească? — Și tu vorbești așa? zise Smaranda, cuprinsă de cea mai cumplită mierare. — Și de ce n-aș vorbi eu așa? mai întreabă tînărul. — Dar nu-ți pregătise el oare ție aceeași soartă? — El, întrebă atunci Răducanu, sau bărbatul tău? Nu știm care din doi o dat planul și, fiind îndoială, cred că trebuie să ne arătăm miloși. Te rog mult, iartă-l de această cumplită ciuntire. — Parcă Vasilca mi-o spus că planul o fost propus de grec. Dar dacă ții atît de mult să-l iertăm, îl voi trimete întreg spatarului. Tînărul, mulțămit, o cuprinse în brațe și-i acoperi fața cu sărutări. Apoi după ce luă o gustare ușoară și mai puseră la cale amăruntele următoarei lor întîlniri, care urma să aibă loc numai după ce aveau să cunoască chipul cum spatarul a primit știrea neizbutirii răzbunării lui, se despărțiră. Dar de-abie ieșise tînărul pe poartă, și Smaranda trimetea să-i cheme pe Vasilca. Aceasta, îndată ce se văzu înaintea stăpînii, căzu la genunchii ei. — Iartă-mă, iartă-mă, strigă ea. — Pentru ce să te iert? întrebă Smaranda micrată. — Pentru că n-am venit să te trezesc la vreme, după cum îmi poronciseși. — Dar nu-i vina ta, te legase doară hoții. — Ar fi trebuit să nu dorm și să-ți dau de știre îndată cum au sosit, și fata urma să plîngă cu hohot. — la spune-mi, te rog, zise Smaranda fără a mai baga în samă plînsui ei, cine o plănuit ca Răducanu să înceteze de a mai fi barbat de acuma înainte, spatarul sau Matache? — Matache, stăpînă, zise Vasilca încetînd cu bocetul. — Nu te înșeli? mai întrebă Smaranda. — Nu mă-nșel, zise țigăncușa; Matache o dat acest plan, iar boieriul nostru o strigat atunci: „Aferim, căpitane! Să-l pedepsim punîndu-l în neputință de a mai păcătui!” — Bine, zise Smaranda, du-te după trebile tale și-mi trimete îndată pe Dumitru Cotică. În după-amiaza aceleiași zile se oprea dinaintea locuinții ispravnicului de Neamț un car cu boi în care zăceau: arnăutul cu piciorul rupt, acel împușcat în părțile lui cele mai cărnoase și căpitan Matache, galbăn ca ceara, lungit în car cu fața acoperită de o naframă deasă și pregătit de cuțitul lui Dumitru Cotică pentru meseria cinsteșă de păzitor al haremului oricărei pașale. Dinapoia carului veneau, păziți de patru țigani înarmați cu puști, rămășița cetei adusă de căpitan Matache la Dărmănești. În capul jalnicului alai mergea un fecior boieresc calare, care ducea următoarea scrisoare îndreptată de Smaranda cătră soțul ei: „Arhon spatar, Alăturat îți trimăt o ceată de hoți care, sub povățuirea talharului cunoscut sub denumire de căpitan Matache, ni-o calcat casa în puterea nopții, ni-o legat slugile și era să mă prăde, poate să-mi puie capăt zilelor de nu s-ar fi întîmplat să am ca musafir pe Răducanu, nepotul logofătului Ne – culai Roznovanu, care cu multă vitejie ni-o aparat casa și averea și o făcut astfel încît acei hoți să fie prinși și legați de țaranii din sat. Aceștia s-au aratat foarte credincioși cătră noi. Nădăjduiesc că dumneta vei îngriji ca toți să capete o pedeapsă putînd să slujască de pildă și altora doritori să s-apuce de asemene tălhării. Îți mai trimăt o cutiuță în care vei găsi două lucruri ce am aflat că aveai poftă să le ai. Acele ce ți le trimăt sînt departe de a fi de un soi atît de bun ca cele ce le doreai, dar aceste de pe urmă nu sînt de capatat cu nici un preț, tocmai din pricina bunătății lor. Mulțămește-te deci și cu acele de soi mai prost ce ți le va înmîna feciorul boieresc prin care ți le trimăt. Îți vor putea poate fi de ajutor pe lîngă vro Vasilcă. Doresc totodată să știi că Vasilca, pe care o cunoști, nu-ți va mai freca picioarele, căci, deoarece ea este roaba mea, dăruită de mătușă-mea Ileana, i-am făcut chiar astăzi carte de slobozenie. Și închinîndu-mă cu plecăciune, rămîn, arhon spatar, a dumitale soție supusă. Smaranda.” Nu mă voi încerca să tălmăcesc simțirile cu care spatarul Alecu ceti această scrisoare și auzi apoi din gura nenorocitului căpitan jalnica povestire ce-i făcu. Dar își reveni numaidecît în fire. Mișel cum era, încărcă pe grec cu sudălmi și cu ocări, făcîndu-l hoț, declinînd orice răspundere în fapta lui și amenințîndu-l că, dacă mai stă douăzeci și patru de ceasuri în Piatra, îl face să înfunde grosul. Fapt este că el nu mai încercă să stînjenească amorurile lui Răducanu cu Smaranda, amoruri care ținură pănă la căsătoria acelui tînăr cu fiica preaputernicului visternic Iordache Balș. Dar bunul meu, deși bun la inimă, nu uită primejdia cumplită la care îl expusese spiritul de răzbunare al spatarului. — Ce om rău era spatarul cela, zicea el pănă în bătrînețele lui. El umbla să mă facă neom tocmai în noaptea în care eu îi hărăzisem pe Darie. Căci taman nouă luni după noaptea memorabilă cînd căpitan Matache își pierdu bărbăția, Smaranda dădea naștere unui prunc voinic și frumos, adevarat copil al dragostei, căruia spatarul îi pusese numele de Darie și care trecea mai pe urmă drept cel mai frumos din toți boierii moldoveni. Mai pot da cetitorului oareșicare amărunte asupra soartei ulterioare a lui căpitan Matache. Pe acesta, bunică-mea, a doua soție a lui Răducanu, îl cunoscuse la Ieși, exercitînd pașnica, dar cinstita meserie de negustor de zahar și de vanilie; era furnizorul întregii boierimi pentru aceste două articole, atît de cerute atunci, pe acea vreme de dulcețuri multe și variate. Bunica știa istoria lui, i-o spusese bunicul. După cît spunea ea, căpitan Matache se împacase răpede cu soarta lui de… inocent. La glumele ce unii din boieri făceau asupra nenorocirii lui, răspundea invariabil. — Nici o nenorocire, arhonta, dimpotrivă, mare fericire. Cîtă vreme le-am avut, numai prostii am săvîrșit și poznă peste poznă am făptuit, iar punga, cu toate ghelirurile de care aveam parte, și erau multe și nu mici, tot deșartă rămînea. De cînd m-am mîntuit de acel bucluc, am dus o viață din cele mai liniștite și din cele mai cinstite; am bani puși deoparte și am toată nădejdea să mor în pace și cu cerul: doară am fost de două ori la Ierusalim, am hărăzit un clopot mare la Sfîntul Munte și am de gînd să las toată averea mănăstirii Zographos de acolo.


content:
În anul 1887, aflîndu-mă la Ieși, am cumparat de la anticarul Șaraga un vraf de hîrtii vechi în care se găseau notițe privitoare la familia mea. De la Șaraga m-am dus la Binder, unde trăsese neprețuitul și bunul meu prieten Cos – tică Suțu; și acolo, stînd la vorbă cu dînsul, așazam hîrtiile după data lor. Deodată, în mijlocul acestor vechituri moldovenești, zăresc și o hîrtie grecească. Deoarece bruma de grecească ce, cu mare nevoie, tata mă făcuse s-o învăț demult a zburat din capul meu, mă rugai de bătrînul meu prieten, fecior de beizadea grecească, s-o cetească și să-mi tălmăcească cuprinsul ei. — Oho, zise Costică îndată după cetirea celor dintăi rînduri, aci este vorba de o dramă întreagă: un osîndit la moarte scrie unei femei cu care se vede că s-a purtat rău. Firește că aceste cuvinte nu putură decît să-mi stîrnească curiozitatea în cel mai mare grad și, îndată după ce Costică ajunse la capătul hîrtiei, îl rugai să-mi dicteze conținutul, care era precum urmează: „Mărioaro, Știu că sînt cu desăvîrșire nevrednic de bunăvoința și de mila ta, știu că m-am purtat cu tine ca un mișel și că n-am drept decît la disprețul tău. Dar mîni, în zori de ziuă, am să fiu dus la moarte. Nu vin să te rog să faci vro încercare pentru a mă scapa; de ar fi în joc numai viața mea, cu bunăsamă că n-ai fi primit această scrisoare. Moartea mea n-are nici o însamnatate, dar poți scapa cinstea ființii nevinovate cu care m-am logodit. Cum? Nu știu, dar cunoscîndu-te, nu mă îndoiesc că vei fi în stare să găsești un chip de scapare pentru cinstea ei. Te știu bună, te știu mărinimoașa; putînd s-o mîntui, nu mă îndoiesc că vei mîntui-o, că vei uita purtarea mea cătră tine spre a scapa de atingerea, de pîngărirea prin păgîn a acelei fete curate. Iar de nu vei putea iscodi alt chip, trimete-i otravă ca să-și curme zilele înainte de necinste. Lucrează iute, Mărioaro, căci mîni dimineață, poate chiar în astă-seară, va fi prea tîrziu. Cel ce a păcătuit în chip neiertat cătră tine, Neculai” 28 septemvrie 1821 Mult bătutu-ne-am capul, Costică Suțu și cu mine, ca să gîcim împrejurările dramatice care dusese la punerea pe hîrtie a rîndurilor de mai sus. În curînd bunul Costică își dădu obștescul sfîrșit și uitasem aproape cu desăvîrșire existența acelei scrisori grecești cînd, în anul 1906, aflîndu-mă iar în Ieși, la o mătușă a mea căreia îi place să-și amintească de cele văzute și auzite în tinerețe, îmi adusei deodată aminte de Neculai și de Mărioara și povestii mătușii cum venisem în posesiunea scrisorii precum și conținutul ei. Mă ascultă cu multă bagare de samă și, după ce isprăvii, îmi zise: — Pot să-ți mulțămesc curiozitatea. Știu cine erau Mărioara și Neculai; dealtmintrelea, pe Mărioara ai cunoscut-o foarte bine în copilăria ta. Dar ți-i voi numi numai dacă-mi dai cuvîntul tău de cinste că, pănă la moartea mea, nu vei divulga numele lor. Vă puteți închipui că nu stătui mult la gînduri pentru a-i face făgăduința ce-mi cerea. Bătrînă cucoană, una din puținele rămășiți ale strălucitei societăți ieșene din a șasa decadă a veacului trecut, strînse șalul turcesc ce o învălea și, răzămîndu-se pe speteaza divanului pe care șădea, îmi făcu următoarea povestire: — La începutul anului 1821, trăia în Ieși cucoana Mărioara Arbure. (Mătușa spunea un alt nume, dar deoarece din mila lui Dumnezeu trăiește și astăzi, întroduc pe Mărioara în familia ilustră a Arbureștilor, de mult stînsă, și sînt bine încredințat că nici unul din răposații membri ai acelui neam falnic nu se va scandaliza de această vremelnică înrudire cu una din cele mai frumoase și mai deștepte femei ale înaltei nobilimi moldovene de la începutul veacului trecut.) Mărioara era atunci numai de douăzeci și unu de ani, dar despărțită de doi ani de un grec scîrbos cu care părinții ei o căsătorise fără a o mai întreba de vrea sau de nu vrea și, lucru mai grav, avusese, în timpul căsătoriei și după desfacerea ei, un număr nu tocmai neînsemnat de amanți. Era de o frumuseță strălucitoare, bogată și, pentru acel timp, destul de cultă. Se crezuse o bucată de vreme că are să se căsătorească cu ultimul ei amant, Neculai Neroulos, tînăr țărigrădean, venit cu ecpaiaua lui Mihai-vodă Suțu, împreună cu tatăl său, care era îmbracat cu o slujbă mare la curtea domnească. Iubirea Mărioarei pentru acest tînăr frumos și plin de duh ținuse mai multă vreme decît iubirile ei anterioare; se vorbise mult de căsătoria lor, însă într-o bună dimineață, leșul află nu numai că Neculai Neroulos nu mai ie de soție pe frumoasa Mărioara, dar chiar se căsătorește cu drăguța și bogata fiică a bancherului grec Anton Sotir Drăcos. Zestrea era într-adevăr mare și fata frumoasă ca o zînă, oacheșă și măruntă, pe cînd Mărioara era balaie și de statură impunătoare. Toată lumea era însă încredințată că atît părinții lui Neculai cît și vodă lucrase din răsputeri pentru a despărți pe tînăr de Mărioara și a-l ademeni să se logodească cu Zoița Drăcos. Se mai zicea că vodă vedea cu ochi răi întreaga familie a Mărioarei, din pricina opunerii aproape fățișe a fratelui acesteia, postelnicul Sandu Arbore, la niște biruri noi ce voia să le puie domnul. Se zicea că, în primele zile, Neculai se aratase măhnit și rușinat de purtarea lui; dar în curînd frumuseță logodnicei și perspectiva averii urieșe de care avea să se bucure îl mîngîiese de pierderea Mărioarei. Aceasta aratase multă demnitate și nu lasase deloc să se cunoască dacă suferea sau nu în urma trădării a cărei jertfă fusese. Vajnice întîmplări politice se pregăteau. Grecii din întreaga împărăție turcească, precum și acei împrăștieți în țările apusene alcătuise o urieșă mrejă de conspirații, avînd de scop eliberarea lor de sub jugul turcesc și chiar izgonirea semilunii din Europa. Se bizuise spre acest sfîrșit pe ajutorul pravoslavnicului împarat care, în conversațiunile sale tainice cu agenți de ai grecilor, li făgăduia ajutorul său. „Frăția națională” grecească, Ethnike Etairia, sau pe scurt „Eteria”, recrutase mai multe mii de soldați, care fusese concentrați în Basarabia sub comanda lui beizadea Alexandru Ipsilanti, adjutant împărătesc, fiul lui Constantin Ipsilanti, fostul domn al Țării Românești și, un moment, al amînduror principatelor. El, după ce își luase ziua bună de la împărăteasa care-i dorise izbînda planurilor sale, își adunase la Sculeni cetele de eteriști și comunica aproape zilnic cu afiliații din Ieși ai Eteriei, printre care cei mai de vază erau însuși domnul și grecii care stăteau împrejurul lui. Neculai Neroulos era unul din cei mai înfocați partizani ai mișcării la care întreaga lui familie era inițiată încă de mult. Era mai cu samă întrebuințat pentru comunicările făcute de Mihai Suțu lui Ipsilanti și, cu vro trei zile înainte de trecerea celor dintăi cete de eteriști dincoace de Prut, se-ntorcea dintr-o asemene misiune într-o trăsură la care erau înhamați opt cai de menzil, mînați de doi surugii în goana mare. La o mică departare de rohatca Tatarașului, trăsura lui se încrucișă cu o haraba trasă de patru cai, tot de menzil, și mergînd asemene în goana mare, în care se afla un beșliagă turc cu barba sură. Amîndouă trăsurile se loviră și harabalei turcului, fiind mai șubredă decît trăsura de fabrică engleză în care călătorea Neculai, i se desprinse o roată, și beșliaga fu răsturnat în drum, aproape sub roțile tînărului, care se opri pe loc. Unul din surugiii turcului sări de pe cal și era să-l rîdice din glod, iar Neculai se sculă în picioare pe scara trăsurii ca să vadă ce s-a întîmplat. Dar turcul, furios de răsturnarea lui, cum îl zări, luă harapnicul ce surugiul și-l așazase pe umăr și croi cu el pe Neculai peste piept. Tînărul, iute din firea lui și neînfricat, scoase răpede hamgerul din brîu și, aruncîndu-se asupra beșliagăi, i-l vîrî întreg în piept: turcul căzu mort la pămînt fără a mai scoate nici macar un oftat. Neculai, revenindu-și în fire la vederea leșului nemișcat al potrivnicului, fu scuturat de un fior: ucisese pentru întăia oară un om; apoi crescut în Țarigrad, sub groaznica tiranie turcească, cu toată firea lui îndrăzneață, nu se putu apara de un simțimînt de groază. Însă aducîndu-și aminte că răscoala menită a pune capăt, prin forța armelor, acelui cumplit despotism avea să izbuhnească peste puține zile, își reveni în fire și, suindu-se iar în trăsură, poronci surugiilor să mîie cît mai răpede înainte. Intrarea eteriștilor în Ieși, fuga unei părți a turcilor așazați în oraș, care precedase acea intrare, pradarea și măcelărirea celor ramași, jafurile arnăuțimii salbatece care alcătuia grosul forțelor lui Ipsilanti făcură cu uciderea beșliagăi sa rămîie necunoscută de cei mulți și dată uitării de acei care aveau știință de acel fapt. Eteriștii, punînd mîna pe putere în Moldova, numiră în fiecare ținut ispravnici, oameni de ai lor, aproape cu toții greci. Neculai Neroulos era hotărît să urmeze pe Ipsilanti în campania de dezrobire a neamului elin, întreprinsă de el; dar cu puține zile înainte de plecarea șefului său, din cauza unui polei cumplit, căzu cu calul pe ulița mare și își zdrobi piciorul, astfel încît doftorii îi prescriseră o odihnă de cel puțin trei luni. Spre marea lui părere de rău, se văzu silit să renunțe la lupta pe cîmpul de război și să primească a fi rînduit, împreună cu un boieranaș grec așazat mai demult în țară, isprăvnicia de Neamț — căci încă din veacul al optsprezecelea, fiecare ținut moldovenesc avea cîte doi ispravnici. Printr-o curioasă coincidență, moșiile Mărioarei cît și acele ale frăține-său se aflau în acel ținut și fiecare din ei mai avea și cîte o casă în Piatra. Vom trece acuma peste nenorocita campanie a lui Ipsilanti în Țara Românească, peste intrarea lui în București, peste intrigile de acolo, peste mișeleasca ucidere a lui Tudor Vladimirescu, peste desăvîrșita înfrîngere de la Drăgășani, peste fuga și risipirea, în toate unghiurile țării, a rămășiților oastei grecești, peste moartea eroică a Olimpiotului Iordaki la Secul, peste intrarea turcilor în țară, peste cruzimile, jafurile și siluirile lor și peste numirea lui Ștefanache Vogoridi ca caimacam. Cele de mai sus alcătuiesc un capitol din cele mai dureroase ale dureroasei noastre istorii și eu acuma nu fac istorie, ci spun o poveste. Printre întăiele numiri făcute de Vogoridi fu și acea a lui Sandu Arbore și a altui boier moldovan la isprăvnicia de Neamț. Pe lîngă ispravnici se mai trimese în fiecare ținut și cîte un ofițer de ieniceri cu cîțiva neferi, ca să menție ordinea și mai ales să prindă pe volintirii care, răzleți sau în cete mici, mai rătăceau prin țară. Cei ce cădeau în mînile turcilor nu așteptau mult hotărîrea asupra soartei lor; îndată ce erau aduși la scaunul ținutului și înfățoșați înaintea agalei, acesta poroncea să-i scoată la fîntînă și să li se taie capul, lucru care se executa la moment. Agaua care poroncea în Piatra era numit Ibraim, din ienicerii otusbiri, și fiul beșliagăi ucise de Neculai Neroulos. Dealtmintrelea, întîmplarea n-avea nimica a face cu acest fapt: Ibraim, pus în curent despre moartea tătîne-său, stăruise din răsputeri, pe lîngă agalele cele mari dimprejurul pașei care comanda corpul de ocupațiune, să fie trimes la ținutul în care auzise că se află încă și se ascunde ucigașul părintelui său. Îndată ce ajunse la Piatra, el dădu neferilor răspîndiți prin sate ordinele cele mai aspre pentru căutarea și prinderea lui Neculai Neroulos, a viitorilor socri și a logodnicei acestuia care, după cum aflase la sosire, fugise din Ieși și venise să caute adăpost pe lîngă viitorul soț al fetei lor. În tot ținutul erau vro sută de ieniceri, împărțiți în posturi de cîte trei sau patru, care patrulau necontenit cîmpii, colnicii și pădurile în căutarea grecilor ascunși. Deoarece se știa că Neculai era prieten bun cu stăpînul Dărmăneștilor, Darie Dărmănescu, la care el petrecuse o parte din vară, se așazase la Dărmănești un post de cinci ieniceri de toată nădejdea, în crezarea că fugarul ar putea să încerce a căuta adăpost în vecinatatea unui loc ce-i era cunoscut, unde mai avea și avantajul să fie în apropierea imediată a Pietrei. Darie Dărmănescu, care era bănuit de simpatii grecești, se grăbise să fugă peste hotar înainte de sosirea turcilor în Țara-de-Sus. Lasase însărcinat cu căutarea moșiei și cu paza curții pe vatavul Miron, o veche slugă credincioasă din vremea tătîni-său, spatarul Alecu. Pe lîngă Miron mai stăteau în ograda curții vro trei salașe de țigani mai credincioși. Însă cu toată strășnicia păzii și a căutării ienicerilor, cu toată activitatea lui Ibraim, dacă pe ici și colea se prindea încă cîte vreun volintir istovit de foame sau de boală, nici urmă de a lui Neculai sau de a acelor care îl însoțeau nu se găsise. Și totuși, Ibrahim, după știrile ce le capatase de la Ieși și de la Galați, avea temeiuri bune pentru a fi încredințat că fugarii nu părăsise țara și nu erau ascunși în alt ținut; pastra deci întreagă nădejdea că va pune în curînd mîna pe ucigașul părintelui său. Trecuse acuma vara și toamna amesteca cu tot înadinsul petele ei galbene și roșii în grămezile de verdeață. Timpul rămăsese frumos pănă la o săptămînă după ziua Tăierii capului Sfîntului Ion, dar a doua zi începu să cadă o ploaie, dintăi caldă, dar care apoi se răci; și după ce două zile de-a rîndul suflă vîntul din sus, cerul se însenină și peste noapte dădu un îngheț. Turcii care se aflau în casa de la Dărmănești se treziră înghețați. Pentru a se încălzi, se duseră în bucătăria cea mare, unde era un cuptor urieș, în care puteai să arzi mai mulți trunchi întregi de copac deodată, și grămădiră într-însul tot lemnul tăiet ce se afla în curte. După vro două ceasuri, în cursul cărora ei hrănise necontenit focul, cuptorul era grozav de încins și căldura dogoritoare: turcii se simțeau într-o atmosferă plăcută. Iaca că deodată aud bătăi în păretele de-a lungul căruia era așazat cuptorul, întăi ușoare, pe urmă din ce în ce mai tari. Deoarece păretele în care se bătea părea exterior, turcii socotiră că lovește într-însul vro vacă cu coarnele sau vrun cal cu copitele. Unul din ei ieși să vadă ce este și se-ntoarse cu răspuns că afară nu este lîngă zid nici om, nici vită. Dar pe cînd vorbeau, loviturile se făcură tot mai dese și mai puternice, apoi auziră și țipetele înăbușite. Un turc trecu atunci pe la capătul cuptorului și, cu o ghioaga, bătu în acel părete care i se păru că sună a coșcov. — Aici sînt doi păreți, zise el, și între păreți se afla oameni ascunși; dați un topor. I se dădu toporul și, la cele dintăi lovituri date, se desprinse tencuiala, căzură bucăți de cărămidă și se făcu în curînd o bortă din care ieșiră strigăte: — Încet cu toporul că ne ucideți! Scoateți-ne de aici că murim fripți! Un al doilea ienicer luă alt topor și se puse și el pe lucru, băgînd amîndoi sama ca loviturile să nu atingă pe acei de dincolo de părete, care păreau grozav de înghesuiți între acel părete și zidul exterior, cel adevarat al casei. Cînd borta făcută de topoare fu destul de mare pentru a da trecere unui om, ieșiră, unul după altul, dintre cei doi păreți, șase oameni: Neculai Neroulos, Sotir Drăcos cu soția și cu fiica, un țigan bătrîn și o țigancă. Ei de la plecarea lui Dărmănescu șăzuse închiși în odaia de taină a casei, adică de la începutul lui august și pînă în acel moment. Odaia de taină se alcătuia dintr-o săliță de jumatate de stînjen, lasată între streșina zidiului exterior al casei și alt zid interior. Totul era făcut în chip foarte dibace. Cel de al doilea părete, acel intern, lăsa în toată înălțimea casei un spațiu deșert, larg de jumatate de stînjăn, alcătuind cîte o încăpere deosebită în pod, în rîndul de sus și în parterul casei, lîngă bucătărie. Parte din aceste încăperi era ocupată de cîte o scară, închisă la fiecare rînd cu cîte o ușă grea de stejar, avînd cleampă și cheie. Încăperea de jos servea de bucătărie, avînd un mic cuptor lipit de cuptorul cel mare de alăturea și astfel făcut, încît fumul de la el să iasă prin același ogeag ca fumul de la focul ce se făcea în cuhnea cea mare. În încăperea din pod dormeau cei doi țigani, în cea din mijloc soția lui Drăcos cu fiică-sa, iar în acea de jos Drăcos cu Neculai. În acel spațiu strimt trăiau ei de două luni, aproape lipsiți de aer, putînd cu mare greu împrospăta acel din încăperile locuite de ei prin stabilirea unui curent de jos în sus, lăsînd deschise ușile care despărțeau porțiunile de scară ducînd de la un rînd la celalalt. Hrana li era adusă noaptea, prin pivnița care comunica și ea cu tainița, de Miron, credinciosul vatav al lui Dărmănescu. Acesta știuse să se puie de la început bine cu turcii, căci pe lîngă că cam rupea turcește, se prefăcea că resimte o ură neîmpacată împotriva volintirilor care, zicea el, i-ar fi ucis un frate, frate care, bineînțeles, existase numai în închipuirea lui. Frigul din acea noapte pătrunsese pe toți captivii și-i făcuse să se scoboare de dimineață în încăperea cea de jos, de lîngă cuhne. Din nenorocire însă, cleampa din acea încăpere, a ușii care despărțea partea de scară scoborîndu-se într-însa de rămășița scării, căzuse cu vro două zile înainte și fusese luată de țigan în pod, ca s-o pilească, deoarece întră cu greu în borta ei; dar dintr-o împrejurare sau alta, fusese uitată sus. Soția lui Drăcos, care se scoborîse cea de pe urmă în cuhne, din greșală dăduse vînt ușii; iar aceasta se închise și nu mai avea cu ce să fie deschisă. Și nici oblonul care ducea în pivniță nu se putea deschide, căci în ajun Miron adusese un poloboc de vin pe care, de vreme ce înnoptase, îl lasase provizor sub acel oblon și nu pregătise încă căpătăile pe care avea să-l așăze. Numai cînd căldura deveni supărătoare, bieții captivi încercară să deschidă ușa și își dădură samă de gravitatea accidentului. Dar nu se prea spărieră, avînd nădejde pe oblonul care ducea în pivniță și încredințați că Miron va ști să-i puie în stare să deschidă ușa. Numai cînd văzură că oblonul nu se poate deschide, iar căldura devine nesuferită, își dădură samă de situația lor deznădăjduită. Căldura se făcuse cumplită, soția lui Drăcos leșinase, iar fata d-abie se mai ținea în picioare, razamată de părete, Neculai și Drăcos simțeau că o să cadă și ei peste puține clipe. Atunci țiganul, nemaiputînd, începu să lovească în părete și să strige ajutor, iar ceilalți nu mai avură nici puterea, nici voința să-l împiedece. Ienicerii, înțelegînd numaidecît cine sînt acei ce căzuse astfel în mînile lor, trimeseră de sîrg pe unul dintr-înșii la agă, la Piatra. Pe prinșii lor îi duseră în curte, la aer, iar pe Miron îl bătură cumplit și-l legară cobză, nelăsînd în mintea lui nici o îndoială; că au de gînd să-l trateze în același feli cum fusese tratat de volintiri fratele pe care necontenit îl plîngea. Ibrahim sosi pe la prînzul cel mare și ceru ca prinșii să-i fie îndată înfățoșați; iar cînd ei fură aduși, zise lui Neculai: — Tu ești ghiaurul care o ucis tălhărește pe părintele meu? — Eu l-am ucis, răspunse liniștit Neculai, dar nu tălhărește, ci pe față, fiindcă mă lovise. — Și de cînd oare, în împărăția padișahului, are dreptul un ghiaur să-și facă singur dreptate și să se atingă de un ostaș împărătesc? Vei muri mîni în zori de ziuă. De aceeași soartă vor avea parte și cei doi ghiauri bătrîni. Duceți-i tustrei la temnița orașului, poronci el ienicerilor; porniți cu ei îndată, nu mai este nevoie de pază aici. Dar înainte de a pleca, ciomăgiți-mi pe cei doi țigani pănă ce vor rămînea lați. Apoi, după cîteva clipe de tăcere, adause arătînd pe Zoița, care de spaimă abie se ținea în picioare: — Fata va veni cu mine. Este frumoasă, o iau pentru haremul meu. Zoița căzu leșinată, dar Ibrahim poronci ienicerilor s-o ridice și s-o puie în trăsura care îl adusese. În drumul spre Piatra, pe care îl făcu pe jos și cu mînile legate după spinare, Neculai avea numai un gînd: cum să scape de batjocură pe logodnica lui, de care primejdiile și lipsurile îndurate împreună în vremile din urmă îl legase și mai tare. Dar în zadar își frămînta mintea: nu găsea nici un chip de scapare; i se părea că înnebunește cînd se gîndea că, poate chiar în acea zi, Zoița va fi pîngărită de păgîn. Deodată își aduse aminte că Miron, vatavul lui Dărmănescu, văzuse cu cîteva zile înainte pe Mărioara Arbore în Piatra, apoi își mai aminti că, în clipa despărțirii, Mărioara nu se plînsese de tradarea lui, îl scutise și de lacrămi, și de ocări, mulțămindu-se a-i zice: — Nu mi s-ar cădea să fiu astfeli tratată de tine, căci te-am iubit mult și cu credință. Dar fie cum ai hotărît. Te rog numai de un lucru: dacă, ferească Dumnezeu, te-ai găsi vrodată în mare strîmtoare, în mare primejdie, din care eu aș putea să te scăp, să-ți fiu de vrun ajutor, nu sta la îndoială pentru a-mi cere acest ajutor: ți-l voi da îndată fără preget și fără gînd de răsplată. Și acuma, în această clipă de groază, își aducea aminte de acele cuvinte și era hotărît să ceară ajutorul propus. Cunoștea generozitatea firească, înnăscută, a nobilei moldovence; nu se îndoia că ea nu se va da înapoi chiar înaintea faptului de a lucra la mîntuirea cinstei rivalei sale fericite. Și doar ea era deșteaptă, avea într-însa suflet de viteaz, moștenit de la un șir de strămoși deprinși să trăiască în slujbe de mare răspundere și să poarte trebi grele, de care adesea era legată soarta țării, care cereau sînge rece și hotărîre grabnică. Apoi știa că fratele ei era ispravnic al ținutului și că turcii îl cinsteau. Dar cum să facă să-i parvie o scrisoare înainte de sară? Cînd ajunseră la Piatra, la temniță, înăbuși numai cu greu un strigăt de bucurie. Printre turcii păzitori recunoscu pe un băietan de vro optsprezece ani pe care, cu trei luni înainte, îl scapase el de furia volintirilor, căci ei voiau să-l ucidă numai fiindcă era turc. Luase în urmă pe acest băietan în slujba isprăvniciei și constatase că-i este recunoscător. Tocmai acest tînăr fu însărcinat de ienicerii obosiți și flămînzi să dezlege mînile captivilor și să-i bage în temniță unde, din altă întîmplare fericită, Neculai fu dus într-un feli de chiliuță întunecată, dar în care nu se afla alt deținut. Îndată ce ușa chiliuței se închise, înainte ca Neculai să fi putut scoate un cuvînt, Hasan, așa se numea băietul, căzu în genunchi înaintea lui: — Ah! stăpîne, zise el, ce nenorocire! Ce să fac ca să te scăp cum m-ai scapat și tu pe mine cînd erau să mă ucidă volintirii? Neculai nu stătu mult la îndoială pentru a se folosi de prilejul neașteptat ce i se înfățoșa. — Îmi poți da mai mult chiar decît viața, zise el, dacă îmi dai un capăt de hîrtie și un condei și faci ca scrisoarea ce o voi scrie să ajungă în mîna acelei ce doresc s-o primească, aici, în Piatra. — Îndată vei avea hîrtia și condeiul, răspunse turcul, și nu te îndoi că scrisoarea va merge acolo unde dorești; voi duce-o eu însumi. Și într-adevăr, nu trecuse ceasul și scrisoarea era în mînile Mărioarei. Iubirea ei pentru Neculai pierise cu desăvîrșire în urma uricioasei părăsiri a acestuia, dar acea iubire nu se schimbase în ură, pentru că ura era o simțire cu totul străină de firea ei. În schimb însă iubirea făcuse loc unui desăvîrșit dispreț, căci, precum era dealtmintrelea firesc, ea atribuia părăsirea lui numai interesului. Totuși ideea că omul pe care îl iubise avea să-și piardă viața a doua zi o tulbură adînc. Dacă ar fi putut să aleagă între scaparea vieții lui Neculai și acea a cinstei Zoiței, nu încape îndoială că ar fi scapat pe fostul ei iubit. Dar nu era vreme de pierdut, trebuia să se hotărască răpede. Știind că frate-său era om cuminte și bun de sfat, se duse îndată la dînsul. — Nici gînd nu este să scăpi viața grecului, zise postelnicul după ce auzi destăinuirea Mărioarei. Ibrahim este hotărît să răzbune moartea tătîne-său; el privește punerea la moarte a lui Neroulos ca o datorie sfîntă și, cum îl cunosc, nimica nu-l va putea abate de la această hotărîre. În cît privește fata, cred că s-ar putea găsi chip s-o scăpăm de necinste. Ai bani la tine în casă? — Dăunăzi mi-am primit cîștiurile, răspunse Mărioara, și cu ce mai aveam, pot aduna îndată vro cinci mii de galbeni. Dar crezi că prin bani s-ar putea să scăpăm pe acea nenorocită? Sînt gata să dau toți banii cîți îi am în ladă și chiar să mă îndatoresc pentru a izbuti. — Cred că vei putea izbuti și cu mai puțin de cinci mii de galbeni și, dacă ți-ar mai trebui, sînt gata să te ajut și eu; este de datoria noastră de creștini să ajutăm o creștină. Dealtmintrelea, fata este foarte bogată și fără îndoială că ni va înapoia banii. Cheamă deci pe Ibrahim la tine sub cuvînt de înteres vajnic, spune-i că fata este ruda și prietena ta și, mai ales, spune-i că ești gata la orice jertfă pentru a-i scapa cinstea. Vorbește întăi de trei mii de galbeni care i-ai avea în casă; dacă nu se va mulțămi cu atîta, spune că te mai poți împrumuta cu o mie sau două: sînt încredințat că turcul nu va cere mai mult. — Și crezi că pentru Neculai nu este nimica de făcut? — Cred chiar mai mult: stăruind pentru el, ai putea să-l faci neînduplecat și în ce privește fata. Mărioara plecă cu un oftat de la frate-său și, îndată ajunsă acasă, scrise lui Ibrahim o scrisoare grecească prin care îl ruga să vie chiar în acea sară la dînsa pentru un înteres urgent. Ibrahim nu întîrzie; și Mărioara, fără a pierde timp, îi spuse pentru ce îl poftise la dînsa. Din clipa înecare o zări, turcul fu uimit de frumuseță ei. Statura înaltă, talia mlădioasă, portul mîndru dar grațios al moldovencei, fața ei albă și rumănă, ochii verzi, mari, luminoși și vioi, trăsăturile fără greș ale acestei fețe, mînile albe și mici, sînul ce corsetul îl trada bogat fără exagerare, glasul ei fărmăcător gonise la moment icoana fetei cu ochii și cu părul negru care îl încîntase cu cîteva ceasuri mai înainte. O frumuseță de un fel obișnuit pentru ochii lui se ștersese cu desăvîrșire față de alta de chip neobișnuit; floarea în toată strălucirea lasase cu desăvîrșire în umbră bobocul de-abie deschis. Nu răspunse dintăi nimica la cerea Mărioarei. Aceasta, cu instinctul sigur al femeii, gîci impresiunea ce o produsese și, cu un zîmbet ce o făcu și mai fărmăcătoare, reînnoi rugămintea ei, spunîndu-i să numească suma ce o cere pentru a-i preda pe Zoița la moment. Turcul urmă să tacă. Mărioara îi spuse atunce că ține mai presus de toate la ruda și prietena ei, că este gata să deie cele trei mii de galbeni ce-i avea în casă în acel moment pentru a-i scapa cinstea. Atunci turcul răspunse uitîndu-se țintă în ochii ei: — Fata este neobișnuit de frumoasă și este vrednică de haremul a însuși padișahului. Pe bani n-o dau. — Dar atunci ce ceri oare pe dînsa? — Ce cer pe dînsa? Te cer pe tine care mă înnebunești prin frumuseță ta, răspunse el cu un glas plin de patimă. La rîndul ei, Mărioara se uită lung la el. Ibrahim era un barbat de vro douăzeci și opt de ani, nalt, cu ochi negri, mari și strălucitori, cu trăsături frumoase, cu înfățoșare voinicească. „La urma urmei, de ce nu?” își zise ea. „El este tînăr, frumos, pare foarte curat. Va fi numai un bărbat mai mult și cerul mă va ierta, fiindcă de astă-dată voi fi păcătuit pentru a săvîrși o faptă bună. Și, cine știe, poate să nu rămîie scapată fata singură, ci să pot mîntui și pe ceilalți.” Apoi adresîndu-se cătră ienicer, îi zise: — Glumești? — Nu, hanum, nu glumesc, fata va rămînea neatinsă de mine și va fi predata în mînile tale mîni de dimineață, dacă… și turcul aici nu mai putu scoate cuvintele din gură. — Dacă? întrebă Mărioara. — Dacă îmi dai noaptea aceasta… Ce să mai lungesc vorba? Tîrgul fu făcut și îndeplinit de Mărioara cu sfințenie. Iar a doua zi, cînd Ibrahim era s-o părăsească, el o întrebă: — Oare această noapte, în care am văzut deschizîndu-se înaintea mea porțile raiului, nu va mai avea ea păreche? — Ba, zise Mărioara, ea va mai avea păreche încă de două ori, dacă lași viața logodnicului fetei și părinților ei. Ibrahim scoase un oftat greu: — Mă faci să calc o datorie sfîntă și un jurămînt mare. Dar cadă pacatul asupra mea. Pentru o asemenea fericire sînt gata să renunț la raiul de după moarte, căci voi fi avut parte de el în timpul vieții! După un ceas captivii tuspatru erau în casa Mărioarei care-i trimese de sîrg la loc teafăr, căci nu se știa cum avea să privească pașa eliberarea lui Neculai. Postelnicul Sandu găsi însă în curînd chipul să facă afacerea mușama, căci să nu creadă cumva cetitorul că mușamaua este un lucru iscodit de politicianii noștri, care în această privință au la activul lor atîte invențiuni frumoase: mușamaua este lucru turcesc, importat de veacuri la noi, dar pe care politicianii români l-au perfecționat, aducîndu-l în starea aproape fără greș în care ni se înfățoșază astăzi. Și Mărioara se ținu de cuvînt și încă cu generozitate, căci se zice că nu numai de trei ori călcă Ibrahim noaptea peste pragul ei. Apoi mai pe urmă, ea făcu vro două călătorii la Țarigrad și limbile răle de pe acea vreme, mai ales fostul domn al Moldovei, Mihalache Sturdza, care nu putea s-o ierte fiindcă-i refuzase favorurile ei, zicîndu-i în față că ea iubește numai barbați frumoși, povesteau că la fiecare din acele șăderi ale Mărioarei în Constantinopol, care co – incidase cu călătorii de ale lor, ei întîlnise sara, pe Bosfor, un caic în care recunoscuse pe Mărioara cu Ibrahim, ajuns pașă cu trei tuiuri. În copilăria mea am cunoscut pe Mărioara, căsătorită pentru a doua oară și acuma văduvă a unui barbat care o iubise ca lumina ochilor și cătră care fusese cu nestrămutată credință. Pe fața ei se mai ceteau urmele unei mari frumuseți și statura ei tot maiestoasă rămăsese; era bună, darnică și mai ales deosebit de indulgentă pentru greșelele tineretului. Cuvîntul ei de ordine cătră tineri și tinere era: petreceți cît sînteți tineri, căci aveți să vă plictisiți mult odată ajunși la bătrînețe! Tăgăduiască cineva că Mărioara Arbore era un suflet mărinimos.


content:
Cucoana Ilenuța Joldea era o cucoană de neam mare, frumoasă și bogată; dar, lucru cu totul neobișnuit la cucoanele boierimii celei mari a Moldovei din întăia jumatate a veacului trecut, aproape toate de o distincțiune supremă, era de o rară vulgaritate. Moravurile ei nu fusese niciodată bune, atît în timpul celor două căsătorii, cît și în timpul văduviilor ei. După fel de fel de aventuri scandaloase, ea se „îngurluise”, cum zic vechii noștri cronicari, cu un fel de vechil — om de afaceri al ei, numit Matache Dalac, care trăgea însemnate foloase din această intimitate. Lumea n-o iubea, nici nu o stima, dar era în relații cu dînsa fiindcă era bogată. Rudele ei o disprețuiau, dar o vedeau și pănă la un oareșicare punct făceau haz de ea, căci era bună de gură și nu lipsită de duh. Prin anul 1868 sau 1869, aflîndu-mă cu maică-mea la niște neamuri, la Movileni, în Țara-de-Jos, iaca sosește și cucoana Ilenuța, care stă acolo vro două zile. În a doua sară, mă dusesem pe terasă și căscam gura într-un jîlț din dosul unor oleandri, uitîndu-mă la stele. Deodată aud niște foșnete de rochii și, la lumina lunii, văd pe cucoana Ilenuța care, împreună cu una din mătușele mele, s-apropie și se așază pe un divan despărțit printr-un rînd de oleandri și de portocali de jîlțul pe care stăteam. De la întăile cuvinte ce le rostiră, văzui că ele urmează o convorbire începută în salonul pe care îl părăsise. — Da, Natalițo, te încredințez că vremea noastră era pentru toți mai bună decît vremea de astăzi. — Nu mă îndoiesc, răspunse mătușă-mea, cum că era mult mai plăcută pentru boierii cei mari și chiar pentru parte din cei mici, dar nu mă vei convinge niciodată, mătușică dragă, că pentru oamenii de rînd și mai ales pentru țigani era, nu zic mai bună, dar nici macar așa de bună ca acea de astăzi. — Aieste, răspunse cucoana Ilenuța, sînt palavre de-ale bonjuriștilor și de-ale franțujilor, arză-i focul și pe unii și pe alții. Ce-i pasă, mă rog, unui țigan să mănînce din cînd în cînd cîte douăzeci și cinci de nuiele la… (aici cucoana Ilenuța desemnă o parte a trupului ce buna-cuviință nu permite să fie desemnată decît prin perifrază) dacă el avea de mîncare cît nu dovedea să mănînce și muncea cît se poate de puțin! Veți zice că astăzi au drepturi? Dar aceste drepturi sînt numai cu numele. Ce i-o folosit lui Toader, bucătarului meu, dreptul de vot hărăzit lui de fleacul de Cuza? Apoi nu-l pun eu jos și nu pun să-i tragă douăzeci și cinci la scară de cîte ori sarmalele sînt uscate, friptura trecută sau peștele crud? Cine mă împiedică? Primarul, căruia îi dau trei fălci de arătură și două de fînaț gratis în fiecare an și lemn de foc și de trebuință cît îi trebuie, sau subprefectul pe care îl plătesc cu cîte trei stoguri mari de fîn, cu zece chile de ovăz, cu lemne și cu vin? Astăzi este mai multă ipocrizie și atîta tot. — Și ce mulțămire poate să-ți facă bataia unui țigan? Mie una lucrul în sine mi-ar produce o nemărginită scîrbă. — Cum? N-ai bătut niciodată? — M-o ferit Dumnezeu! — N-ai tras macar o palmă cameristei tale? — Niciodată, strigă mătușa cu oroare. — Ba, răspunse cucoana Ilenuța, eu am bătut cu mîna mea și am pus să se bată mulți țigani și nu puțini țarani și cred că bine am făcut: am început să bag astfel minte într-înșii. — Dar dacă se găsea unul să-ți întoarcă bataia înapoi, ce ai fi zis? — M-aș fi aparat cît aș fi putut, răspunse cucoana Ilenuța. S-o găsit chiar unul care s-o facă. — Cine? întrebă mătușa Natalia, deodată foarte intrigată. Răposatul beizade, soțul dumitale? — Ți-ai găsit! răspunse cucoana Ilenuța cu un zîmbet de dispreț. Pe beizade l-aș fi bătut eu; altul mai îndrăzneț. — Te rog, mătușică, spune-mi această poveste, se rugă mătușa Natalia. — Dacă îți face plăcere, răspunse bătrînă, de ce nu. Apoi povesti cele ce urmează: — Sînt de-atunci douăzeci și cinci de ani; beizade murise de patru ani și eu mă-ncurcasem cu Matache de vro trei ani. Ducîndu-mă la iarmarocul de la întăi august, la Roman, am tras, deoarece era să mă-ntorc sara la Mihălceni, la hanul lui Strati, unde am cerut o odaie pentru a mă spala de colb și a mă pieptănă. Pe cînd făceam astfel o brumă de toaletă, aud în odaia de alături un glas minunat de bariton cîntînd italienește aria: La calunnia è un venticello. Iar după ce o mîntuit-o, tot urmează să cînte întruna; repertoriul cîntărețului părea fără de sfîrșit. Știi cît îmi place muzica; eram cu desăvîrșire sub farmecul acelui glas așa de dulce și totodată așa de bărbătesc. Dar trebuia să mă duc în tîrg. Am trimăs după o birjă și am ieșit din odaie. Cînd treceam pe lîngă ușa acelei de alături de mine, de unde pornise glasul cel frumos, acea ușă se deschide și printr-însa iesă în sală o frumuseță de barbat: nalt, subțire, cu fața tipică de tenor talian, cu nas frumos și drept, cu ochi parcă erau de jaratec, cu gura ca o floare și cu niște minuni de musteți negre. S-o uitat lung la mine și tu știi că atunci avea la ce să se uite. Ce să-ți spun? I-am făcut cunoștința: era un maestro talian de canto de la Malta, care dăduse lecții de muzică în Galați vreme de doi ani și mergea acuma la Ieși, unde nădăjduia să cîștige parale mai bune. L-am poftit să vie cu mine la Mihălceni, ca să-mi deie și mie cîteva lecții, și el o primit cu bucurie; nici nu visase asemenea chilipir. Ce să mai încurc vorba? Mi-o dat lecții, dar nu numai de muzică, ci și de altceva și mai plăcut. Și, Doamne, bun dascal și vrednic mai era! Un adevarat artist! Executa variațiile cele mai deosebite și cele mai plăcute pe toate ariile ce ți le poți chipui. De la un andante amoroso, dolce, trecea deodată la un allegro furioso, appassionato, întrebuințînd pedala în chipul cel mai dibace, pentru a se întoarce la andante, oînd con forza și cînd dolce, cîntînd cînd con brio și cînd sotto voce. Am petrecut astfel cîteva săptămîni ca într-un rai. Dar, după o bucată de vreme, am bagat de samă că Orlando, așa se numea muzicantul meu, nu mai arată virtuozitatea de altădată: abuzează de andante, și încă nu amoroso, rar să se suie mai sus de allegretto, uită cu desăvîrșire că există un appassionato și un amoroso sau să întrebuințeze pedala. M-am temut să nu fie bolnav, să nu-l fi ostenit abuzul de cîntări ce-l făcuse în vremile din urmă. Îl întreb și-mi răspunde că se simte într-adevăr ostenit și slab. Eu, îngrijită, era cît pe ce să trimăt după doftor, mă silesc să-l hrănesc cît mai bine, cu mîncări cît se poate de hrănitoare. Dar într-o sară, cău – tîndu-l prin grădină, aud, trecînd pe lîngă un chioșc, oftări, suspinuri, bolborosiri; întru, și ce să vezi? Găsesc pe signor Orlando, acel slăbit și ostenit, cîntînd țigăncușii de la ietacul meu, Soltanei, un cîntec cum eu nu mai auzisem de vro două săptămîni: un cumplit appassionato con forza și cu pedală întruna. Cînd s-au sculat amîndoi, spărieți, li-am ars cîte o palmă zdravănă și am chemat țiganii. I-am dus la scară și am pus să li tragă fiecăruia cîte douăzeci și cinci de bice zdravene, iar talianului i-am hotărît că a doua zi trebuie să plece de dimineață. Dar cînd mă trezesc a doua zi și întreb dacă o părăsit curtea, mi se răspunde că n-o vrut să plece nici în ruptul capului și cere să-l mai primesc o data. L-am primit. Mi s-o aruncat la picioare rugîndu-mă să-l iert, recunoscînd toată ticăloșia lui și jurîndu-se că nu i se va mai întîmpla.. Am fost slabă și l-am iertat. Vro două săptămîni am avut parte de niște arii poate mai amoroase și mai pasionate decît acele cu care mă bucurase la început, iar pe Soltana nu putea s-o mai vadă cu ochii. Mereu îmi săruta mînile mulțămindu-mi pentru corecțiunea salutară ce pusesem să i se deie și care, mă încredința el, îl făcuse să priceapă toată ticăloșia purtării lui. Îmi mai zicea că nu înțălege cum o putut să se uite la Soltana care, pe lîngă mine, este numai o sluțenie cu părul galbîn și cu pistrui pe obraz. Într-adevăr, Soltana, fiind fata unui neamț ce-l avusesem meșter fierar, era balaie și avea vro doi-trei pistrui pe obraz, dar astăzi nu pot decît să recunosc că era o fată foarte frumoasă, care atrăgea privirile și ațîța poftele tuturor bărbaților. Într-o noapte, două săptămîni după ce prinsesem pe talian cu țigăncușa, vro două ceasuri înaiate de ziuă, sînt trezită de o mînă care-mi scutura umărul în chip ce numai dulce nu era. Deschid ochii și vreu să întind mînile și picioarele, dar nu le pot mișca; iar lîngă pat zăresc fețele lui Orlando și a Soltanei: ei mă legase de mîni și de picioare. — Acuma, cucoană Ilenuță, zise Orlando, ești în puterea mea. Ne-ai bătut pe mine și pe Soltana pentru că am preferat frumuseță ei balaie și tînără frumuseței tale oacheșe și îmbătrînite. Acum vine rîndul tău: am să-ți trag și ție douăzeci și cinci de bice cu același bici cu care ne-ai bătut pe noi. Întoarce-o, Soltano, și ca să nu miște, șăzi pe capul ei. Și așa au făcut: ea s-o așezat pe capul meu și el mi-o tras douăzeci și cinci de bice, parc-aș fi fost o țiganca. — Și n-ai țipat? — Cum era să țip cînd de la cele dintăi cuvinte îmi pusese un căluș în gură. N-am pierdut cunoștința, deși curgea sîngele de pe mine. După ce s-au împlinit cele douăzeci și cinci de bice, i-am văzut că scociorăsc în toate dulapurile și deschid un saltar al garderobului în care îmi țineam banii, și se aflau atunci într-însul mai bine de cinci mii de galbeni. Apoi ticălosul de talian, trimițîndu-mi cu degetele o guriță, o ieșit din odaie cu țiganca, și eu, de ciudă, am leșinat. Mi-am venit în fire tocmai tîrziu: slugile băteau tare în ușă și eu, nerăspunzînd din pricina călușului, au adus un fierar care o deschis. Cea dintăi veste ce mi-o dădură o fost că talianul și Soltana fugise cu faetonul meu cel nou, la care înhamase cei mai frumoși telegari ce-i aveam. Un fecior boieresc îi întîlnise în zori de ziuă tocmai dincolo de hotarul moșiei și se încercase să-i oprească, dar talianul îi ucisese calul tra – gînd într-însul cu pistolul și silindu-l astfel să se lese de urmărire și să vie la curte pe jos; dar, în drum, înștiințase pe vornic, iar acesta trimesese vătăjăii s-adune o poteră. Ce s-o mai lungesc? Am făgăduit cinci sute de galbeni privighitorului dacă mi-i va prinde, dar degeaba; pănă în ziua de astăzi n-am aflat nimica despre ei. De atunci am renunțat la dragostea de ocazie și m-am ținut de Matache. Cu dînsul sînt liniștită: el nu umblă după Soltane și, între patru ochi ca și în fața lumii, mi-o fost — cîtă vreme am avut poftă de slujbele lui — slugă plecată și ascultătoare. Mă sluja cu andante și cu allegro, cu dolce, amoroso sau appassionato, după dorința mea. Și bătrînă ajunsă la capătul istoriei sale tăcu. Mătușă-mea, pe a cărei față băteau în plin razele lunii, ascundea cu greu o groaznică poftă să pufnească de rîs. — Dragă mătușică, zise ea, ce cumplită aventură! — Am avut dureri o lună întreagă, zise cucoana Ilenuța; ș-apoi, de! are cineva, mai ales cînd se știe femeie frumoasă, amorul său propriu, și nu este plăcut să vezi că ți se preferă o țigancă cu pistrui. Totuși, adăugi ea după o clipă de tăcere, aș suferi bucuros din nou toată durerea bătăii și toată usturimea părăsirii ca să mai pot trăi încă o dată acele clipe. Nu-i nimica atît de dulce ca tinerețile și ca dragostea.


content:
Moșul meu, Lascar Rosetti, s-a întors în țară în anul 1843, după ce stătuse treisprezece ani în Germania, de unde veni cu diploma de doctor în drept de la Heidelberg. Ca aproape toți fiii de boieri care își făcuse studiile în străinatate, venea cu idei înaintate, mai înaintate chiar decît alții. Părinții și rudele lor numeau pe acești tineri „bonjuriști”, după numele unui fel de redingotă foarte la modă atunci; iar moșului meu, Costache Sturdza îi dăduse porecla de „Robespierre en lunettes” (Robespierre cu ochelari). Bătăile și tratamentul umilitor de care aveau parte țiganii scandalizau cu deosebire pe fostul student de la Heidelberg. La criticile lui se răspundea că firea țiganului este rea și-l împinge la lene, la beție, la furt și la minciună. El răspundea că aceste cusururi erau numai urmarea neînlăturabilă a mai multor secole de tratament neuman și umilitor, care ucisese cu desăvîrșire într-însul orice simț de demnitate omenească și-l dăduse prada tuturor vițiilor de care era învinovățit. Și, spre a dovedi că teza lui era dreaptă, își alese, spre a-și face dintr-însul un camardiner, din depozitul de țigani ce frații îl aveau la Bohotin, pe un băiet de vro douăzeci de ani, sănătos, bine conformat și cu față plăcută, luminată de doi ochi negri, plini de deșteptăciune. Puse să-l spele, să-l leie, să-l îmbrace cu albituri curate și cu haine nemțești nouă, învățîndu-l totodată cum avea să întreție și curățenia trupului, și acea a hainelor. Îi dădu locuință bună, de om, nu de dobitoc. Cu multă rabdare și cu multă blîndeță îl puse în curentul serviciului ce avea să-l îndeplinească și constată cu plăcere că Costache, astfel se numea țiganul, învațase în foarte puțin timp să-i facă acel serviciu în chip minunat. Moșu-meu se mai folosea de toate ocaziile pentru a însufla lui Costache oroarea minciunii și a-i pătrunde de deosebirile între al meu și al tău. De cîte ori greșea, îl certa cu blîndeță, fără răcnete salbatece, fără sudălmi și, mai ales, fără a-l atinge nici macar cu degetul. Și Costache se purta cît se poate de bine: nu spunea o minciună, nu se atingea de ceea ce nu era al său, era de o curățenie exemplară și își făcea slujba fără greș. Deoarece se arata foarte deștept, moșu-meu îi tocmi un dascal care să-l învețe carte și Costache învăță a ceti într-un timp uimitor de scurt. Și această stare de lucruri ținea nu de cîteva luni, ci de mai bine de doi ani. Moșu-meu triumfa și toți prietenii îi invidiau camardinerul. I se oferise în diferite rînduri să i se deie în schimbul lui Costache trei sau chiar mai mulți țigani sau țigance, dar el refuzase totdeauna cu indignare și se purta chiar cu gîndul să-i facă carte de iertare. În a treia iarnă după întoarcerea lui în țară, moșu-meu șădea la Ieși în casa cumnatului său, Alexandru Moruzi. Soția acestuia, mătușa Profirița, se-ntorsese de curînd de la Viena cu o cameristă neobișnuit de drăguță. Mina era tipul fetei vieneze căreia i se dă calificativul de fesch. Naltă, zveltă, cu păr auriu și ochi de un albastru bătînd în vînăt, gură mică și roșie ca o cireașă, albă și rumănă cum sînt cele mai multe din vieneze, ea farmaca ochii tuturor bărbaților. Neavînd nici o pretențiune la virtute, nu făcea deloc greutăți pentru a mulțămi poftelor lor; tineri și bătrîni împărtășeau favorurile ei. Singura deosebire ce făcea între amîndouă categoriile era că bătrînii plăteau mai scump. Căci Mina, împotriva obiceiurilor vieneze, era cumplit de interesată; chiar barbații cărora se dădea cu plăcere nu erau scutiți de îndatorirea să-i facă prezenturi. Făcuse cuceriri în cercuri înalte și purtarea ei fusese atît de scandaloasă, încît mătușă-mea fusese de repețite ori pe punctul s-o congedieze, însă era nu numai o cameristă foarte bună, dar și o cusutoreasă minunată, din care pricină mătușei îi venea greu să se despartă de dînsa. Costache, după doi ani de șădere în oraș, pe lîngă tineri din cea mai înaltă societate, nu numai că învațase să se poarte totdeauna curat și era bine îmbracat de stăpînul său, dar se făcuse și un tînăr de toată frumuseță, cu o piele care ar fi trecut de albă chiar de n-ar fi fost țigan. De la început el plăcu Minei care nu se feri deloc să-i deie de înțeles că-l privește cu bunăvoință. Țiganul fusese de la prima vedere farmacat de frumuseță ei: așa minune albă și rumănă, vioaie, cochetă și lipsită de orice fudulie nu văzuse el pănă atunci. Întăia sărutare ce ea îi dădu îl scoase cu desăvîrșire din minți și n-am nevoie să spun că fu urmată de nenumarate altele. Dar economiile lui Costache se duseră răpede. Căci Costache, deși rob, avea economii, și economii însemnate, deși adunate cinstit: moșu-meu, cu toate că nu era dator să-i deie nici un ban leafă, îi făcuse de la început o simbrie egală cu leafa ce ar fi plătit-o unei slugi slobode îndeplinind același serviciu; apoi cu timpul îi mărise leafa și tot moșu-meu îl învățase să facă economii, să strîngă banii lui într-o cutie, și din cînd în cînd controla conținutul acelei cutii. Dar în vremea din urmă se lasase de acest obicei, deoarece se încredințase că Costache numai punea, dar nu lua niciodată bani din cutie. Și acei bani nu sporeau numai prin adunarea lefei plătită foarte exact în fiecare lună, ci și prin număroasele bacșișuri primite de la prietenii și rudele moșului pentru diferite serviciuri cu care îl însărcinau, privindu-l ca om deștept și de încredere, și prin acele primite de la prietenele moșului, căci de! dacă era tînăr serios, cu idei umanitare și reformatoare, era tînăr cu inimă caldă. Avea deci Costache, cînd făcu cunoștință cu Mina, vro șaptezeci de galbeni strînși în cutia lui și nu stătu la îndoială pentru a lua fără socoteală dintr-înșii spre a răsplăti fericirile ce ea revărsă asupra lui. Fata nu sperase asemenea chilipir: pe lîngă dragoste de barbat frumos, tînăr și voinic, cadouri neașteptat de bogate: inel de aur cu diamant adevarat, ceasornic de aur cu lanț, apoi mănuși și fel de fel de mărunțișuri. Se înțălege că în acest chip cutia fu răpede deșartată, cu mult înainte ca Costache să se fi săturat de plăcerile ce Mina îl făcea să le guste. Cînd Mina, care luase acuma deprinderi răle, văzu că trece și săptămîna și zece zile fără ca țiganul să-i mai fi făcut vreun prezent, începu să se răcească, să devie hursuză, să refuze întîlnirile nocturne de care pănă atunci era atît de darnică, și chiar să se lese să fie sărutată într-o sară, în coridor, de cătră un boier tînăr, Costache fiind față. Țiganul se supără și nu-i vorbi trei zile, dar mînia lui se topi la cel dintăi zîmbet al Minei; iar cînd ea îi dădu o întîlnire pentru chiar noaptea următoare, uită totul. Însă ea îi dăduse acea întîlnire mai ales pentru a-i spune că moare de dorul unei părechi de ciuboțele cum și le făcuse stăpînă-sa la cel mai meșter ciubotar din Iași, la Briese cel bătrîn, după un model adus de la Paris de o cucoană sosită de curînd din acel oraș. Ciuboțelele costau numai cinci galbeni, dar bietul Costache nu avea nici trei parale în cutie și era foarte îngrijit, căci stăpînul său îi spusese că într-una din zile avea să-i controleze cutia. Dar Mina nu voi s-audă nimica și hotărî amantului ei că sau îi aduce cinci galbeni pănă în sară, sau roagă pe cuconu Andrei (tînărul de care fusese sărutată cu cîteva zile înainte în fața lui Costache) să-i comande o păreche de ciuboțele la Briese. Deși fript la inimă, Costache răspunse că nu are de unde și nu este deprins să fure, dar toată ziua se ruga lui Dumnezeu ca cuconu Vasile să nu vie și, spre marea lui bucurie, nu veni. Însă ușa Minei ramase închisă pentru el. A doua zi fu trimes cu o scrisoare la un funcționar căsătorit cu o femeie frumoasă, ușuratecă și nebună după toalete frumoase ce, zice-se, și le procura prin mijloace la fel cu acele de care se servea Mina. I se spuse s-aștepte răspunsul în antret și, acest răspuns întîrziind, avu toată vremea să examineze mobilierul și deosebitele obiecte care se găseau acolo. Deodată tresări: căci într-un colț, pe un scăuieș, zărise o păreche de ciuboțele de cucoană, întocmai ca acele ce le dorea Mina. Le luă în mînă și i se păru că ele s-ar potrivi întocmai pe piciorul Minei. Erau nouă, încă nepurtate. Auzind pași, puse fiecare din ele în cîte un buzunar din haina lui. Fu aceasta o mișcare necugetată, mașinală sau făcută cu scop de a-și însuși ciuboțelele? Iată ce nu se va ști niciodată. O ușă se deschise și pe prag apăru stăpînul casei cu răspunsul la scrisoarea moșului meu în mînă, pe care îl dădu lui Costache, iar acesta plecă cu ciuboțelele în buzunar. Îi venea fără îndoială greu să le scoată din buzunar și să le puie la loc în fața stăpînului casei; dar ar fi putut să plece și să s-întoarcă peste cîteva minute, să se facă că le-a găsit în ograda care era deșartă, duse acolo de cîni, de care erau vro trei în casă și pe afară; dar nu se întoarse, ci se duse întins să ducă scrisoarea stăpînului său; apoi, trecînd pe dinaintea odăii în care șădea Mina și găsind ușa deschisă, depuse ciuboțelele pe patul ei. După vrun ceas, Mina întorcîndu-se în odaie de la serviciul ei văzu ciuboțelele pe pat și, fără a sta o clipă la îndoială, cu un zîmbet de triumf pe buze, le încălță spre încercare: i se potriveau perfect, parcă fusese făcute pe măsura ei. Costache primi cuvenita răsplată pentru darul atît de dorit, dar se arăta trist și nervos: era frica de a fi descoperit sau remușcarea. Furtul fu descoperit a treia zi și iată cum. Mina, găsind că călcăile erau ceva prea nalte, merse la Briese să i le scurteze. Însă la Briese venise, chiar în ziua în care Costache furase ciuboțelele, nevasta funcționarului și-i spusese de furt; mare fu deci mierarea neamțului cînd, pe părechea ce Mina îi adusese, văzu, după plecarea ei, un semn cu care o însemnase. Trimese numaidecît de știre păgubașei că ciuboțelele furate i se adusese de camerista mătușei mele ca să-i scurteze călcăile, însă că el va aștepta pînă ce cucoana Păuna, astfel se numea soția funcționarului, îi va face știut ce gîndește să facă. Cucoana Păuna numaidecît povesti faptul barbatului ei și acesta își aduse aminte că ciuboțelele dispăruse chiar din momentul în care Costache fusese în casa lui. După ce soții se sfătuiră, barbatul merse la Briese și, luînd și pe ciubotar și încălțămintele furate, îl duse la moșul meu. Mina și Costache fură chemați față numaidecît. Chiar în lipsă de altă dovadă, fața lividă a țiganului și tremurul care îl apucase ar fi ajuns pentru a arăta că într-adevăr el comisese furtul. Mina, firește, se jură că nici prin gînd nu-i trecuse că ciuboțelele erau furate, ceea ce nu împiedecă ca mătușă-mea să-i hotărască ca a doua zi (scena asta se petrecea sara destul de tîrziu) să părăsească casa ei, nevoind să ție o cameristă care primea prezenturi de la robi țigani. Iar moșu-meu Lascar, foarte mîhnit, după ce arătă lui Costache toată nedemnitatea purtării lui, îi hotărî că din acel moment nu mai voiește sa-l vadă și să fie gata a pleca la Bohotin, la depozitul țiganilor, cu cea dintăi ocazie. Pănă la plecare, serviciul lui personal avea să fie făcut de unul din feciorii din casă. Vatavul de ogradă fu chemat și i se poronci să ducă îndată pe Costache într-o odaie din curte, lîngă grajdi. Se întîmplase față la această întîmplare mai mulți prieteni de ai casei care șazuse la masa acolo. Cei mulți din ei găsiră ca moșu-meu tratase pe țigan cu mult prea mare indulgență, că, pe lîngă trimeterea lui în rîndul țiganilor din care n-ar fi trebuit să-l scoată, i s-ar mai fi cuvenit și o bataie groaznică la scară, singurul leac pentru naravurile țigănești. Alții găseau că rău făcuse lipsîndu-se de serviciile unui camardiner bun și cu care era deprins; n-avea decît să-i tragă o sfîntă de bătaie și să se slujească înainte cu dînsul. Mătușă-mea însă găsea că, fără a-l bate, ar face mai bine să mai încerce să-l ție; poate că această potihneală să fie datorită numai dragostei și meșteșugurilor unei femei interesate, nu unei firi vițioase. Ar fi poate chip, ocupîndu-se de el și de acum înainte stăpînul său cum se ocupase pănă atunci, să se deștepte într-însul căința pentru greșala comisă și să-l menție pe calea dreaptă. Această părere fu primită de întreg auditoriul cu mult scepticism. Trebuie să spun că cei mulți din ei își cam băteau joc de încercarea moșu-meu să îndrepte firea vițioasă a țiganului și să deștepte într-însul simțul demnității omenești prin tratament bun. Moșu stătea suparat, suferea în amorul său propriu, apoi îi părea rău după țigan, cătră care simțea o adevărată simpatie. Era foarte dispus să urmeze sfatul surorii sale. Cînd se duse să se culce, i se spuse că Costache este într-o stare de depresiune grozavă, că Mina s-a încercat de două ori să-l vadă, dar că el n-a vrut nici într-un chip s-o primească în odaia unde se afla, că la a doua încercare a sărit la dînsa cu o bucată de lemn în mînă și, dacă nu l-ar fi împiedecat celelalte slugi, i-ar fi crapat capul. Același lucru se întîmplă, dealtmintrelea, și în dimineața zilei următoare cînd Mina, înainte de a părăsi curtea, mai căută să vorbească cu el. Moșu-meu era aproape hotărît să-l ierte și să-l mai ție în serviciul lui, dar la dejun mai mulți prieteni ridiculizară într-atîta slăbiciunea lui și prezentară firea vițioasă a țiganului care, după doi ani de tratament ca acel de care avuse parte, căzuse la cea dintăi ispită în obiceiul înnăscut (ziceau ei) a țiganului, de a fura — încît moșu-meu își schimbă hotărîrea. Tocmai era să pornească o căruță la Bohotin și Costache avea să plece într-însa. Se isprăvise dejunul și se lua cafeaua în salon, cînd ușa se deschise și Costache, cu fața descompusă, se aruncă la genunchii stăpînu-său, rugîndu-l să-l ierte, să nu-l trimată la Bohotin, ci să-l ție pe lîngă el, jurîndu-se că nu va mai cădea în asemenea greșală. Moșu-meu din nou fu ispitit să-i îndeplinească cererea, dar privirile ironice ale prietenilor îl făcură să rămîie neînduplecat. Mătușă-mea ieșise din odaie, altfel este de crezut că influența ei mai blîndă ar fi făcut să izbîndească simțirea de milă. Își mai zise că era vreme pentru iertare și mai tîrziu și că o ședere de două sau trei săptămîni printre ceilalți țigani nu putea să-i facă rău, mai ales că scrisese vatavului că nu voiește cu nici un chip ca Costache să fie bătut sau maltratat altfeli. Îi poronci deci, cu un glas destul de aspru, să se scoale și să plece. Țiganul se sculă și, acoperindu-și fața cu mînile, ieși din odaie închizînd ușa după el. — Brava, Lascarache, te-ai ținut bărbătește, mă temeam… Tînărul care vorbea nu putu să isprăvească fraza, căci în odaia de alături, în care ieșise Costache, se auzi o detunătură și căderea unui corp pe podele. Alergară cu toții și găsiră pe Costache într-un lac de sînge. Mîna lui dreaptă ținea încă un pistol. Moșu-meu îngenunchiă lîn, ? ă el spre a vedea unde era lovit. Țiganul întoarse spre el capul și zise: — Iartă-mă! Iartă-mă! Apoi își dădu sufletul. Această jalnică întîmplare făcuse asupra moșului cea mai adîncă impresiune. Cu zeci de ani în urmă, cînd o povestea, glasul lui se muia și ochii i se umpleau de lacrimi. Se căia amar că nu urmase impulsul inimii lui aplecată spre iertare. — Cu bună samă, zicea el, că am fost prea aspru cu acest nenorocit. Nu eram îndreptățit să-i cer ca, numai pe temeiul sfaturilor mele și a pildei ce i-o dădeam, el să rupă cu desăvîrșire cu niște obiceiuri ce le văzuse întrebuințate de ai săi în toată copilăria lui. Apoi chiar mijlocul în care trăia acuma, societatea noastră, îi înfățoșa în fiecare zi exemple de oameni sus-puși care zilnic își însușeau ceea ce este a altuia fără a fi întru nimica pedepsiți, ci, dimpotrivă, creșteau zilnic în vază. El ne slujea la masă și nu trecea zi în care să nu fi auzit denunțînd abuzurile domnului și ale miniștrilor lui, furăturile funcționarilor mari și mici, menținerea în slujbă și chiar înaintarea acelor talhari de mii și mii de galbeni. Și el furase doară numai o păreche de. ciuboțele valorînd cinci galbeni! Nedrept am fost și cît voi trăi mă voi căi de asprimea mea. Această tragică întîmplare însă nu m-o discurajat de dorința să transform prin tratament bun salbateci în oameni; dar am avut mai multă rabdare, nu am perdut-o după cea dintăi, nici după cea de a doua potihneală; am iertat și am avut marea satisfacere să izbutesc, în multe din încercările mele, să fac oameni din țigani și din țarani vițioși, fără a da o singură lovitură de bici sau de vargă, fără a-mi spurca buzele cu nici o sudalmă.


content:
La 1874, cînd m-am întors în țară, unul din cei mai vechi membri ai coloniei franceze de la Iași era Maxime Dauss. El venise în Moldova în ultimii ani ai celei a șăsa decadă a veacului trecut, în calitate de profesor de limba franceză. În urmă deveni profesorul copiilor Albineț, a căror creștere o dirijă pînă la sfîrșit. Se vede că, strîngător ca majoritatea francezilor, puse bani deoparte, căci, cînd am făcut cunoștința lui, trăia din propriile lui mijloace și nu părea să ducă lipsă de nimica. Primit în toate clasele boierești care mai rămăsese atunci în ființă în fosta capitală a Moldovei, era apreciat de toți din pricina spiritului său hazliu și a siguranței relațiunilor cu dînsul: era foarte discret și binevoitor cătră toți. Deoarece, de la 1876 încoace, am trăit un lung șir de ani la țară, mergînd la Iași numai cînd interesele mă sileau să mă răpăd în orașul de pe malurile Bahluiului, îl vedeam pe Dauss numai din cînd în cînd, dar totdeauna cu plăcere, căci niciodată nu ne despărțeam fără ca el să-mi povestească cîte o istorie nostimă. În toamna anului 1886 mă aflam la palatul administrativ, așteptînd să-mi vie rîndul la un proces ce-l aveam înaintea uneia din secțiile Curții de Apel. Așteptarea fiind lungă, mă plictiseam cumplit, cînd zăresc deodată pe Maxime Dauss ieșind din grefă. Mă răpăd spre dînsul. — Ce cauți aici, de cînd făcutu-te-ai tîrîie-brîu? — Dacă de treizeci de ani de cînd sînt în țara asta nu mi-am însușit și acest cusur românesc pe lîngă atîtea altele, răspunse bătrînul strîngîndu-mi mîna, nu-i probabil să mă văd împodobit și cu el la sfîrșitul vieții. Ca să te reasigur însă, vei ști că am fost la grefă, nu pentru un proces, ci pentru a pofti la dejun pentru mîni pe prietenul nostru comun B. care, în calitatea lui de avocat, are zilnic afaceri aici. Dar pe dumneta ce vînt te aduce în acest templu al gîlcevei? Îi spusei motivul venirii mele, rugîndu-l să mai rămîie cu mine pănă la strigarea procesului, și el, totdeauna îndatoritor, consimți. Începurăm să ne primblăm în sus și în jos. Deodată, vedem ieșind din gîrliciul unei scări pe lîngă care treceam, capul și umerele, apoi întreg trupul domnului X, membru marcant al celui mai mare partid politic din țară și stăpînitor numit de „centru” asupra unui ținut din Moldova. Îl cunoșteam și mă cunoștea numai din vedere; se uită atît la mine cît și la Dauss, apoi trecu înainte. Francezul se uită lung după dînsul: — Décidément, zise el stînd pe loc și încetînd de a-l mai urmări cu ochii, Monsieur X n’pas la fesse reconnaissante. — Te rog mult, îi zisei eu, înțelegînd că iar am prilej s-aud o poveste nostimă, spune-mi ce te face să conchizi că partea în chestiune a trupului acestui corifeu politic este lipsită de recunoștință. Dauss era vorbăreț de feliul lui și-i plăcea să povestească; nu făcu deci nici o greutate pentru a-mi împlini cererea. — Era, începu el, în al doilea an al șăderei mele în Moldova. Ca aproape toți străinii, mai ales ca francezii, sufeream grozav de friguri intermitente, care atunci bîntuiau neasamanat mai mult decît astăzi în țările române. În vara acelui an, un prieten al meu, Grigore Lambrino, mă pofti să petrec cîteva săptămîni la moșia lui, Găgeștii, de la ținutul Fălciului. Aerul de la țară îmi făcu mult bine; dar, la o săptămînă, la două, tot aveam cîte un acces mai mare sau mai mic care mă ținea cîte o zi în pat și prea adesea mă împiedeca să ieu parte la vro partidă de plăcere sau la vro vizită pe la moșiile învecinate. Familia era alcătuită din persoane vesele, casa mică, dar îndămănatecă, mîncarea simplă, dar substanțială. Serviciul era făcut de mai mulți țigani, barbați și femei, și de un fecior moldovan, foarte tînăr: mustața de-abie îi mijea, dar foarte deștept, care mai făcea și oareșicare serviciu la cancelaria moșiei. Era mai mult nalt la stat; fața lui smolită, ochii de jaratec și părul ca pana corbului aratau urme de sînge țigănesc. Cu toții eram foarte mulțămiți de serviciile lui. Într-o zi, stăpînul casei, avînd o plată de făcut, scoase dintr-un saltar al biuroului un fîșic de galbeni și ieși ca să deie celui în drept suma cuvenită. S-întoarse după o bucată de vreme numărînd banii care rămăsese în fîșic cu un aer vădit suparat. — Ce ai, Grigore? îl întrebă soția lui. Ai vreun nacaz? — Nacazul nu-i mare, răspunse Lambrino, dar sînt suparat fiindcă constat la mine o lipsă de rînduială. Știu bine că în acest fîșic erau o sută de galbeni, din care am dat acuma treizeci și doi lui Meilichson de la Fălciu. Asupra celei dintăi numărători nu m-am înșalat fiindcă, cum îți aduci aminte, după ce am isprăvit-o, ți-am dat ție banii ca să-i numeri încă o dară și tu mi-ai spus că suta este complectă. Acuma, după ce am plătit jidovului, l-am pus pe el să mai numere, încă o dată, galbenii ce-i dădusem, cîte unul, în fața mea și sînt sigur că nu erau mai mulți de treizeci și doi. Iar acum număr restul și, în loc de șăizeci și opt cîți ar trebui să fie, găsesc numai șăizeci și unul: lipsesc deci șăpte, care trebuie să-i fi dat cine știe cui, fără a însemna în carnetul meu de casă, și nu-mi mai aduc aminte cui. Nu-mi este atîta ciudă de cei șăpte galbeni, căci la urma urmei paguba este mică, ca de faptul neînsemnării și neaducerii aminte. Se vede că am îmbătrînit! și Lambrino oftă adînc. — I-ai dat poate vechilului, zise doamna Lambrino. — L-am întrebat, căci o venit împreună cu jidovul și mi-o spus că de trei zile știe bine că n-o luat un ban de la mine. După cîteva zile, cu prilejul altei plăți, Lambrino constată că-i lipsesc iar patru galbeni din același fîșic, și iarăși nu-și putu da samă cum și cînd îi cheltuise. În socotelile casei și a moșiei nu se găsea nici o urmă de acei bani. Lambrino părea cu desăvîrșire îngrijit de lipsa lui de memorie. Nimărui însă nu-i trecu prin gînd că lipsa în două rînduri a unei sumi de bani să poată fi datorită unui furt. Dealtmintrelea, Lambrino ni lăudase în diferite rînduri sistemul minunat, zicea el, al încuietoarei biuroului unde își ținea banii. Două sau trei zile după această împrejurare, trebuia să mergem cu toții în vizită la niște vecini, la moșia Stoișăști, și să plecăm de dimineață, avînd a lua dejunul acolo. Dar iată că înainte de ziuă m-apucă un acces de friguri din cele mai zdravene, care mă ține pănă aproape de ceasul plecării la Stoișăști, cînd mă dă în fierbințeala care urmează totdeauna fiorii. În asemene condițiuni îmi era cu neputință să merg și eu cu restul societății. Trimesei după stăpînul casei și-l pusei în cunoștința pricinii care mă ținea pe loc. El îmi spuse să nu mă mișc și dădu lui Neculai și bătrînei cămărășițe toate ordinele necesare pentru ca să fiu bine îngrijit. În curînd după plecarea gazdei mele și a familiei, căzui într-un somn adînc care ținu pănă tîrziu după-amiază. Cînd mă trezii, mă simții cu desăvîrșire slobod de fiori sau de fierbințeală, numai slab. Mă sculai, aruncai răpede cîteva haine pe mine și, încalțat cu niște pantofi de ștofă care nu făceau nici un zgomot, ieșii în cerdacul care înconjura casa de jur împrejur. Puteau să fie atunci vro patru ceasuri după-amiază; căldura (ne aflam la sfîrșitul lui iulie) era înăbușătoare, lumea din curte nu isprăvise încă siesta de după-amiază, în ogradă și în casă nu se auzea alt zgomot decît bîzîitul muștelor nenumarate și acel al cîte unei albine. Priveam liniștit înspre valea Elanului care șerpuiește la picioarele curții lui Lambrino (în realitate o preamo – destă casă de țară). În sat domnea iarăși liniște desăvîrșită, numai dincolo de pîrău, pe costișă, se vedeau, secerînd, niște țigani mai harnici, dezbracați în pielea goală. Stăteam razamat de unul din stîlpii de lemn ai cerdacului. Deodată mi se pare că aud un mic zgomot la spinarea mea. Mă-ntorc, dar nu văd nimica, deși mă uit bine în toate părțile. Totuși acel zgomot ușor urmează: mi se pare că aud o cheie umblînd într-o broască. Mă uit atunci în odaia în care Lambrino își avea biuroul, așazat la spatele mele și ale cărei ferești, dînd în cerdac, erau deschise, și zăresc spinarea unui om care umbla la saltarele acelui biurou. Mă plec jos, jos de tot, mă pun aproape pe pîntece pentru a nu face umbră, m-apropii de fereasta deschisă, ridic capul încet și văd pe feciorul Neculai umblînd în saltarul cu bani al stăpînului său, pe care îl deschisese. De unde eram, plecîndu-mă puțin spre dreapta, vedeam mînile lui. Văzui cum desface un fișic de galbeni și ie cîțiva dintr-însul: am uitat să spun că-mi întorcea spatele. Mă ridic, trec peste fereastă și-i pun mîna pe ceafă fără a zice un cuvînt. El întoarce brusc capul, mă recunoaște, se face galbăn ca ceafa și este apucat de un tremur. — Talhariule, îi zisei eu, te-am prins; tu erai acel care fura bani din saltarul biuroului! El își mai revenise acum puțin în fire. Căzu la genunchii mei. — Pentru Dumnezeu, nu mă pierde, zise el, nu mă spune stăpînului, căci tot viitorul meu ar fi perdut. Mi s-ar da o bataie groaznică aici și alta la Huși, la judecătorie, apoi m-ar închide. Dumneata ești franțuz, te-am auzit de atîtea cri zicînd că bataia te dezgustă și că ea este făcută numai pentru dobitoace, nu pentru oameni. Îndură-te de mine, nu mă spune stăpînului. Voi pune înapoi toți banii care i-am luat pănă acuma, dar îndură-te de tinerețile mele și iartă-mă. Sînt tînăr, vreu să mă fac om; dacă sînt osîndit pentru furt, orice viitor îmi este închis. Și nenorocitul îmi acoperea mînile și genunchii cu sărutări care mă dezgustau adînc. Mă dădui puțin înapoi privindu-l. — De ce ai furat banii unui stăpîn atît de bun pentru tine? întrebai eu. Dar el, fără a răspunde la întrebarea mea, se mulțămea să zică necontenit: — Iartă-mă! scapă-mă de bataie și de închisoare! nu-mi pierde viitorul. Simt că pot să mă fac om! Nu mă osîndi la sărăcie și la rușine pe viață. Cuvintele lui făceau impresiune asupra mea, căci cunoșteam prea bine obiceiurile vremii în materie de instrucțiune criminală. Destul mă indignase obiceiul de a bate țiganii, țaranii și slugile, adesea pe temeiul unui simplu capriciu al stăpînului sau al funcționarului. Făcusem printre elevii mei cea mai activă propagandă pentru a li inspira oroarea cea mai salutară a acestui obicei barbar, degradator și pentru acel bătut, și pentru acel care bate, obicei care nu poate duce decît la desăvîrșita ucidere a demnității de om în acel care o suferă, și care alcătuiește o groaznică sămînță de ură a mulțimii de jos împotriva celor puțini de sus. Dinaintea ochilor mei trecea scena ce avea să se petreacă după destăinuirea mea: vedeam pe nefericitul Neculai lungit la pămînt dinaintea scării, cu fața în jos, ținut de mîni și de picioare, auzeam șuieratul și loviturile vergilor, țipetele lui de: aleu! valeu! mă cuprindea un dezgust nemărginit. Cunoșteam cu prisosință obiceiurile brutale ale unei justiții care era pe atît de coruptă pe cît de ignorantă, de slugarnică și fără nici pic de cunoștință. Apoi îmi plăcea dorința de a se ridica a acelui păcătos. Eram doară și eu tînăr, fiu de oameni saraci și de condițiune umilă. Prin sirguința mea îmi terminasem studiile secundare și izbutisem să-mi fac în această țară străină o situație care îmi promitea o soartă sigură și onorabilă. — Scapă-mă, scapă-mă, repeta el necontenit, îndură-te de mine! Mă hotărîi să-l scăp. — Te voi scapa de pedeapsă, îi zisei, nu voi spune nimica, dar vei pune la loc toți banii furați și îmi vei da cheia cu care deschizi saltarul. Destul, adausei văzîndu-l apucat de un nou acces de sărutări de mîni și de genunchi. Răpede, adă banii furați! Plecă și în mai puțin de trei minute s-întoarse cu (cei unsprezece galbeni. Îi așezai frumos, nu în fîșic, ci în fundul saltarului, sub niște hîrtii, apoi închisei saltarul cu îngrijire și mă uitai la cheia destul de complicată ce o scosesem din broască. — De unde ai această cheie? îl întrebai. — Am pus s-o facă un lăcătuș neamț la Ieși, cînd mă aflam acolo cu conu Grigore. Uitase într-un saltar această cheie de care în oraș nu avea nevoie. — Și de-atunci îți croiseși planul să furi pe stăpînu-tău? Vorbești de viitor, dar mi se pare că singurul ce te aiș – teaptă este spînzurătoarea sau ocna pe viață. Cum vezi, mă înșalam cu totul în pronosticurile mele. Departe de a fi mers la spînzurătoare, talhariul de Neculai a devenit om bogat, stăpîn absolut în ținutul încredințat dictaturii lui: el numește prefecți, subprefecți, deputați și senatori. Dar mai ales face afaceri minunate și își îngrașă necontenit punga. E necinstit la culme, nu știe ce este scrupulul, dar Constituția de la 1866 nu cere românului nici cinste, nici scrupule; ea s-a mulțămit să înlocuiască vechea oligarhie a nașterii prin alta fără naștere, mai număroasă și mai energică, dar neasamanat mai lacomă și mai nepăsătoare pentru popor decît acea veche. — Dar, întrebai eu, ce a zis Lambrino cînd a găsit în fîșic galbinii ce-i lipsise? — Mare a fost mirarea lui și începuse să bănuiască că este atins de o boală mintală. Dar faptele de asemene natură nemairepetîndu-se, se liniști în curînd. De atunci am întlîlnit pe Neculai de multe ori. Cît a fost slujbaș mic la casierie, mă saluta cu umilință. De cînd s-a făcut om mare, nu mă mai cunoaște.


content:
Dreptatea lui Constantin Duca-Vodă Prieten Țigăncușa de la ietac Pentru ce Costică Tomșa a rămas burlac Drîmba


content:
Constantin Duca-vodă, fiul lui Gheorghe Duca și a Anastasiei Buhuș, despre lăcomia și răutatea cărora am vorbit mai pre larg în altă poveste, obijduia greu, în cursul celei de a doua lui domnii, țara cu birurile ce le punea pentru a plăti datoriile de care era plin, datorii făcute atît în vremea celei dintăi veniri în scaun, cît și cu prilejul dobîndirii celei de a doua. Dar în schimb era un judecător deosebit de drept și totdeauna gata să ocrotească pe cel mic și slab împotriva oricărei obijduiri din partea celor puternici. Știut este că, pe acea vreme, boierii se sileau să aducă pe toți locuitorii satelor lor la starea de vecini, adică de șerbi, și aceasta prin toate mijloacele, chiar și prin cele mai uricioase: sila, înșălăciunea, falșul, toate erau întrebuințate. Și aceste mijloace, din nenorocire, izbuteau să li deie cîștig de cauză la divanurile prea multor domni. Constantin-vodă însă, în hotărîrile lui, întărea starea de vecinatate numai în urma unor dovezi, nemailăsînd macar cea mai mică umbră de îndoială cum că omul tras la vecinatate era vecin într-adevăr și fără pic de îndoială. Apoi el nu era cu mai puțină grijă de dreptate de cîte ori vreun om din popor se jăluia din pricina unei nedreptăți sau a unei silnicii făcute sau de care era amenințat. Și dreptatea lui nu cruța pe nici un vinovat, oricît de sus era pus, orice trecere avea, pe prietenul ca și pe neprietenul său. Cu deosebire bine văzut de domn era căpitanul călărașilor de Cohurlui (a nu se confunda cu Covurlui), Ion Goia. Acest Goia era un răzăș din satul Cavadinești de pe Horincea: barbat de treizeci de ani, nalt, voinic, frumos la față, cu ochi și păr negru, călăreț neîntrecut, meșter în mînuirea tuturor armelor și avînd un renume de viteaz cîștigat prin număroase și strălucite isprăvi. Goia, care mai era și om cuprins, cu părți de ocină în mai multe sate, cu curte în Cavadinești, cu herghelii de cai, cirezi de vite cornute, turme de oi și hambare pline de bucate, se afla în însușirea de copil de casă în curtea lui Duca-vodă cel bătrîn cînd doamna Anastasia, în urma năvălirii lui Petriceicu-vodă, părăsise leșul spre a găsi adăpost în Țara Românească. Constantin-vodă îl cunoștea deci din copilărie. Îi dăduse căpitănia de Cohurlui în urma unei isprăvi ce făcuse urmărind peste Prut o ceată de talhari, alcătuită dintr-o amestecătură de moldoveni, turci și tatari, în număr de peste douăzeci. Goia, avînd cu dînsul numai cinci oameni, ucisese vro zece talhari, prinsese și legase alți patru și împrăștiese pe cîți mai rămăsese, luîndu-li înapoi toată prada făcută de ei în trei sate. Steagul de calarași de la Cohurlui avea nume bun și era alcătuit tot din oameni cuprinși, bine îmbracați, bine înarmați și dispunînd de cai unul și unul. Cei mulți din ei fusese joimiri la Ieși. Stegar era Gheorghiță Prodan, un tînăr de douăzeci și trei de ani, fiul unei vădane înstărite de la Prodănești, tînăr cinstit, blînd și rușinos ca o fată mare, dar viteaz ca un leu, nalt, subțire, cu trăsături deosebit de frumoase, cu ochi căprii, păr și musteți căstănii. Cînd Goia luă asupra-și povățuirea steagului, Gheorghiță slujea într-însul de doi ani. Renumele de vitejie al lui Goia, înfățoșarea lui voinicească, priceperea în toate trebile ostășești de care dădu dovadă de la început, chipul cum se purta cu oștenii cărora, dacă li cerea supunere oarbă în toate cele privitoare la slujbă, în afară de slujbă îi privea ca niște tovarăși, dărnicia lui cătră sărăcime și nepasarea aratată pentru dobîndă îi cîștigase de la început inima stegariului. Din partea lui, Goia se simțea atras de acel tînăr blînd și ascultător, uimitor de serios și de conștiincios în îndeplinirea datoriilor sale. În curînd, amîndoi deveniră o păreche de prieteni nedespărțiți. Goia era încă burlac: își lasase, zicea el, inima în Țara Leșască, unde iubise și fusese iubit de o nobilă poloneză, căsătorită cu un dvorean bătrîn. Wanda, la despărțire, cînd amantul ei, îndeplinind termenul de slujbă la care se îndatorise, plecă înapoi în Moldova, îi jurase că, dacă ar deveni cumva văduvă, îi va da îndată de știre să vie s-o ieie de soție. Nu demult însă aflase că bătrînul soț al Wandei își dăduse sfîrșitul obștesc încă de vro doi ani, dar ea se grăbise să intre în legături legluite cu un ofițer neamț în slujba craiului și mai află că acel neamț începuse să se bucure de frumusețele ei îndată după plecarea lui, Goia, din Țara Leșască. Această părăsire a iubitei făcu căpitanului o rană de amor propriu care, mă grăbesc s-adaog, nici nu ținu vreme îndelungată, nici nu-l duru din cale-afară. Doară nici el nu-i rămăsese credincios: șiragul fetelor și nevestelor iubite de dînsul de cînd se întorsese în țară era de o lungime cît se poate de samandicoasă, doară se uitau femeile cu plăcere și adesa cu jînd la frumosul, veselul, și guralivul căpitan. Aceste amoruri număroase și schimbătoare mierau și scîrbeau pe Gheorghiță care, și în această privință, se purta ca o fată mare, ceea ce îl expuscse în dese rînduri la glumele căpitanului și ale altor prieteni de vîrsta lui. La întrebările lui Goia despre ființa pentru care își păstrează nevinovăția, Gheorghiță roșindu-se jura că, pînă în acea clipă, n-o cunoaște. Dar Gheorghiță mințea, căci inima lui era robită de mult. O furase o fată din Comănești, satul care se află pe Horincea îndată mai jos de Prodănești. Stana Coman era o ființă și frumoasă, și bună, și deșteaptă; năltuță și subțirică, avea păr auriu, bogat și lung, ochi vineți, mari, în cari se oglindea bunatatea și curațănia sufletului, iar gurița mică și nasul drept erau niște adevarate minuni. Părintele ei murise de mai de mult și ea rămăsese singura copilă la o mamă bătrînă și de multă vreme bolnavă. Dacă averea ei nu era lucru mare, totuș era foarte îndestulătoare pentru a închezeșlui celor două femei un trai îmbielșugat și chiar putința de a spori acea avere, fără a fi, pentru a ajunge la acest scop, silite să se supuie la vro lipsă. Acea stare era alcătuită din jumatate din a cincea parte a satului Comănești, apoi din vite: cai, boi și oi. Tinerii se cunoșteau de cînd erau copii, părinții erau prieteni buni, mamele știau de iubirea lor și-și dăduse de mult învoirea la căsătorie. Așteptau numai ca Stana să împlinească șăptesprezece ani, ceea ce se întîmplă cu vro două luni după venirea lui Goia în capul steagului de Cohurlui. Numai atunci puse Gheorghiță pe căpitan în cunoștința apropietei sale căsătorii și-l pofti la serbarea logodnei ce avea să aibă loc peste puține zile. Goia se grăbi să primească și, la ziua hotărîtă, se află de dimineață în Comănești, la curtea mică, dar gospodărească și bine îngrijită, a Comănesei. Deși însuși de loc din cel mai de samă sat de pe Horincea, cunoștea prea puțin pe mamă, iar fata deloc. Ramase cu desăvîrșire uimit de frumuseță ei; apoi, în cursul zilei, stînd de vorba cu dînsa, Stana îl fărmecă prin vioiciunea, deșteptăciunea și înțelepciunea ce o arata. Trebuie să lămuresc că ea trăise aproape doi ani pe lîngă o soră a mamei sale, călugăriță la mănăstirea Adam, unde învațase carte de la duhovnicul mănăstirii și, mătușa ei fiind însărcinată cu ducerea arhondaricului, venise în atingere cu toate înaltele fețe bisericești și mirene care veneau la mănăstire sau spre a se închina, sau spre a vedea rude călugărite în acel sfînt. locaș, cel mai de samă al întregii Țări-de-Jos. Sara, Goia părăsi Comăneștii cu ochii și mintea cu desăvîrșire plini de Stana și blăstămînd soarta care-l făcuse să cunoască pe acea zînă tocmai în ceasul în care ea se lega pe viață cu altul. Merse acasă, la Cavadinești, unde avea să petreacă cîteva zile spre a da un ochi afacerilor lui, lasate de o bucată de vreme cam în părăsire. Gheorghiță avea să rămîie acasă încă cinci zile, căci steagul putea în voia cea bună să fie lasat pe mîna chehaiei, un oștean bătrîn și de toata încrederea. În fiecare din aceste zile Goia veni să vadă pe Gheorghiță, pe care, bineînțeles, nu-l găsi niciodată la Prodănești, acasă la maica-sa, ci totdeauna la Comănești, priveghind culesul viei viitoarei sale soții, împreună cu dînsa. Văzu deci necontenit și pe Stana, se îmbătă în fiecare zi mai mult de frumuseță și de farmecul ei. Cînd Gheorghiță plecă înapoi la slujbă, Goia era cu desăvîrșire stăpînit de o dragoste pătimașă pentru logodnica prietenului. Căpitanul de Cohurlui era un barbat care, pe lîngă multe însușiri frumoase, avea pacatul să nu fie stăpîn pe patimile lui ci, dimpotrivă, ca acele patimi, foarte vii, sa fie ele stăpîne pe dînsul, împingîndu-l prea adesea la niște fapte cu totul potrivnice unei firi deschise și chiar aplecate spre mărinimie. În ziua plecării lui Gheorghiță, Goia se duse iar la Comănești „spre a vedea”, zicea el, dacă stegarul a plecat, lucru despre care în fundul inimii nu se îndoia deloc. Găsi pe Stana la vie și, după ce auzi din gura ei că Gheorghiță bătuse în zori de ziuă în poartă pentru a-și lua ziua bună, mai ramase două ceasuri cu dînsa, ținîndu-i de urît cu feli de feli de povestiri despre viața ce o dusese în Țara Leșască, atît în vreme de pace, cît și în vreme de război. Povestea bine și Stana îl asculta cu plăcere. Văzînd această plăcere ce fata, în nevinovăția ei, deloc nu se încerca s-o ascundă, veni din nou a doua zi și în fiecare din acele următoare. Fu totdeauna primit cu vădită bunăvoință: căpitanul era doară barbat plăcut, viteaz, guraliv și, mai presus de toate, era prietenul logodnicului ei, care i-l lăudase atîta! Goia tălmăci rău această bunăvoință: își închipui că ar putea lesne să înlocuiască pe Gheorghiță în inima fetei. În întăia clipă acest gînd jigni firea lui aplecată spre simțiri cavalerești: să fure el inima iubitei prietenului, a tovarășului de arme! Dar, foarte în curînd, pofta de a fi el stăpîn pe frumusețile trupului și minții Stanei învinse scrupulele și simțirile mai bune dintr-însul. Și deoarece la el fapta urma totdeauna răpede după luarea hotărîrii, se hotărî să vorbească Stanei chiar în ziua în care luase această hotărîre, a șăsa după plecarea lui Gheorghiță. Își făcu propunerea pe cînd petrecea pe Stana de la vie acasă, ducînd calul de frîu după dînsul. Începu prin a o întreba dacă nu crede că prea cu ușurință, atunci cînd n-avea cum să cunoască alți barbați, își legase soarta de un tovarăș de joc, de un copilandru neînfățoșînd nici o chezășie de statornicie, cu avere neîndestulătoare, fără sprijin și fără trecere, osîndindu-se astfeli pe veci la viața de țară. Și ea, prin frumuseță și înțelepciunea ei, era doară vrednică să aibă parte de trai falnic și cinsteș în apropierea curții; locul ei nu era în sat, între răzăși, ci în mijlocul boierimii celei mari. Ei i se cuvenea să aibă de soț, nu un băiețandru fără stare și fără viitor, ci un barbat deplin, cu stare, cu vază și cu viitor falnic, care să-i deie chezășie de statornicie și vrednic s-o așăze acolo unde era locul ei. El, Ion Goia, o iubește cu toată puterea unei inimi de barbat care cunoaște viața, care a dat dovezi de vrednicie, este cunoscut în chip cinsteș de toată boierimea cea mare, o fost tovarăș de copilărie cu vodă, se poate bizui pe sprijinul și bunăvoința domniei. De ce nu s-ar lepada deci de Gheorghiță, de dragostea lui de copil, de un viitor sărăcăcios și sîrbed, pentru dragostea lui de barbat încercat și pentru viitorul strălucit de care era încredințat că-i va face parte. La auzul acestor propuneri, uimirea, indignarea și disprețul împiedecară dintăi pe Stana să răspundă și o făcuse să amuțască cu desăvîrșire. Goia, tălmăcind această tăcere în chip prielnic lui, reîncepu să vorbească și, pentru a da mai multă greutate cuvintelor sale, puse mîna pe brațul fetei. Dar această atingere aduse indignarea Stanei la culme; retrăgîndu-și brațul și dîndu-se în lături, îi spuse în cuvinte aprinse tot disprețul și toată scîrba ce o stîrnise într-însa cuvintele lui, apoi îi hotărî că, din acea clipă, nu voiește să-l mai vadă și nu-i ascunse ca va aduce fără întîrziere purtarea lui la cunoștința mamei și a logodnicului, mai adăogînd că, dacă cutează s-o însoțască macar cu un pas mai departe, strigă și cheamă pe lucrătorii de la vie, parte din cari veneau ceva mai în urma lor, apoi, grăbind mersul spre casă, îl părăsi. Goia ramase nemișcat în drum. Neprimirea disprețuitoare opusă de Stana propunerilor lui îi jignise adînc amorul propriu, iar pe de altă parte ochii ei scînteietori de indignare și fața-i îmbujorită de mînie făcuse pe fată atît de frumoasă, chiar energia refuzului îl farmacau într-atîta, încît îi mai sporeau încă patima. — Dacă nu de voie, atunci de nevoie, strigă el, aruncîndu-se în șa și gonind spre casă. Tot planul lui era alcătuit cu mult înainte de a ajunge acolo: avea să împiedece ca Gheorghiță să afle ceea ce se petrecuse în acea sară și să depărteze pe stegar pentru mai multe zile. Rîpirea Stanei era pe urmă Lucru ușor. Îndată ce ajunse acasă poronci să i se puie șaua pe umblătorul cel mai bun și să i se pregătească cele trebuitoare, căci merge la steag. După o jumatate de ceas era calare și pe drum, iar pe la miezul nopții ajungea în Galați. După cîteva ceasuri date odihnei era la „odăile” calarașilor, cum se zicea atunci, cazarma lor, cum am zice astăzi. Gheorghiță încă nu venise; în schimb, găsi pe chehaie care îi înmînă o carte gospod sosită din Ieși cu cîteva ceasuri mai înainte. Cînd o deschise, o mare bucurie se oglindi pe fața lui: era o poroncă a hatmanului Neculai Costin, sa trimată îndată la Iusuf-pașa, seraschierul, la Babadag, cartea domnească alăturată acelei poronci, prin însuș stegarul sau ceaușul său, iar acesta avea s-aștepte acolo răspunsul seraschierului care, zicea hatmanul, putea să întîrzie mai multe zile. Binecuvîntînd întîmplarea care-i ușura aducerea la îndeplinire a planurilor lui, Goia așteptă cu nerabdare sosirea lui Gheorghiță. Îndată ce acesta intră în odaia ceaușului, care slujea drept cancelarie, îl puse în cunoștința poroncii primite, apoi, luîndu-l deoparte, îi spuse că afacerea pentru care vodă scrie pașei este de cea mai mare însemnătate și că, nebizuindu-se pe chehaie, care este un bun oștean, dar cam are obiceiul beției, se vede silit să-l trimată pe el. Lui Gheorghiță, care trăgea nădejde că îndată după sosirea căpitanului va capata învoire a merge să petreacă cîteva zile lîngă Stana, i se strînse inima, dar n-avea ce să zică, căci într-adevăr chehaia era un oștean foarte viteaz și priceput, dar adesea se lasa stăpînit de darul beției, ceea ce îi pricinuise atît lui, cît și căpitanilor sub cari mai slujise multe și neplăcute încurcături. Înainte de amiaza, Gheorghiță trecu Dunărea, iar spre sară căpitanul, după ce dădea chehaiei cele mai amănunțite povățuiri și pregătea pe drumul Cavadineștilor trei posturi de oșteni cari, la prilej de nevoie, să înlesnească ajungerea cît mai răpede la el a oricărei vești de samă, încăleca iar și ajungea noaptea în Cavadinești. Patru zile după întoarcerea lui Goia, spre sară, Stana sosea la mănăstirea Adam într-o căruță țărănească, galbănă la față, slabă, ruptă, nepieptanată, cu deznădejdea în ochi, și se arunca plîngînd în brațele mătușii sale. Cu mare greu călugărița izbuti s-o mai liniștească și să afle de la dînsa pricina acestei sosiri neașteptate și a stării de deznădejde în care se afla. Povestirea fu făcută fără șir și necontenit întreruptă prin izbuhniri de lacrimi, dar cu încetul maica Agafia putu să-și deie samă de nenorocirea și de rușinea de care fusese lovită nepoată-sa. Cu trei zile înainte, la căderea nopții, pe cînd s-întorcea de la vie, fusese rîpită de Ion Goia și dusă în curtea lui din Cavadinești. Acolo el îi aratase din nou că este hotărît s-o ieie de soție și-i va face un viitor strălucit, va purta-o nu ca o doamnă, ci ca o împărăteasă. Totodată îi mai hotărî că orice împotrivire din parte-i ar fi zadarnică, că, neputînd trăi fără de dînsa, n-o va scapa din mînă cu nici un preț, ci o va ține în puterea lui, și că trebuie să uite pentru totdeauna pe acel băiețandru cu care nu putea să aibă parte decît de un trai necinsteș și sărăcăcios. Călugărița mai înțelese că Stana, urmașa unui lung șir de oameni de țară, dar cari fusese totdeauna de sine stătători, mîndri de neatîrnarea lor, mai toți oșteni oțeliți în lupte necontenite cu tatarii pradalnici, dîrji și deprinși să nu se plece înaintea nimărui, crescută în aceste tradițiuni și inimoasă din firea ei, răspunsese rîpitorului, arătîndu-i disprețul și scîrba ce o simțea pentru el, ca și dragostea nemărginită ce o pastra pentru Gheorghiță. Cuvintele Stanei, mai ales protestarea de dragoste veșnică pentru stegar, se vede că stîrnise în pieptul lui Goia un adevarat vifor de mînie. Fără a zice un cuvînt, se aruncase asupra ei și, cu toată apararea ei vitejască, o siluise. Apoi ieșind afară din odaie îi aruncase cuvintele: — Fii acuma soția lui Gheorghiță, dacă îți da mîna! Prin ajutorul unei slujnice din Comănești a căpitanului, căreia atît Stana cît și mama ei îi făcuse mult bine, izbutise să scape din curtea lui Goia în sara zilei următoare și, tot prin ajutorul acelei femei, putuse să tocmească căruța care o adusese la mănăstire. Fuga ei fusese înlesnită prin faptul că Goia lipsea de acasă, chemat fiind la o consfătuire a tuturor căpeteniilor Horincei, care se ținea tocmai în urma rîpirii Stanei, spre a lua măsurile de cuviință pentru urmărirea rîpitorilor ramași necunoscuți, deoarece Goia avuse grijă să-și îmbrace tovarășii în haine tătărești și să le acopere obrazul cu năfrămi boite în negru. Fata venise la mătușă-sa de teamă ca mama ei, slabă și bolnavă, pe care rîpirea fetei trebuia s-o fi zguduit cumplit, să nu-și deie sfîrșitul, la auzul noii și grozavei nenorociri ce o lovea. Venise la mătușa în înțelepciunea și iubirea căreia avea încredere spre a găsi la ea sfat și ajutor. Călugărița, adînc scîrbită de nenorocirea nepoatei pe care o iubea ca pe o fiică, căută s-o mîngîie și, pe cît îi fu pe putință, s-o liniștească, dar își dădea bine samă că mișelia lui Goia zdrobise întregul viitor al fetei și nu vedea mijloc de îndreptare. Mult se gîndi ea în acea noapte în care nu închise ochii, dar cînd se sculă de dimineața nu găsi alt sfat de dat nepoatei decît să se plece înaintea încercării la care o supunea ceriul, să se lepede de iubirea lui Gheorghiță și să ieie pe Goia de soț: numai astfel își putea spala cinstea înaintea lumii. Dar cînd făcu parte de acest sfat Stanei, aceasta, cu liniște dar cu hotărîre, răspunse că nu va fi cu nici un preț soția acelui mișel. Știe bine că nu mai poate gîndi să se căsătorească cu Gheorghiță, dar se va călugări și, din mănăstire, îl va iubi pănă la moarte. Fata vorbea cu atîta hotărîre, încît maica Agafia își dădu samă în curînd că, cel puțin deocamdată, nu era nici un chip s-o facă să-și schimbe gîndul. Dar înainte de toate trebuia ca mama Stanei să fie pusă în cunoștința întîmplărilor și, dată fiind starea ei de slăbăciune, înștiințarea trebuia făcută cu cea mai mare cruțare, iar acea care mai mult decît oricine era în stare să îndeplinească o așa de dureroasă însărcinare, cu toată înțelepciunea și iubirea cuvenite, era cu bună samă soră-sa. Maica Agafia se puse deci pe drum, după ce încredința pe Stana ajutoarei sale, maicii Fevroniei, în care avea o încredere cu totul îndreptățită. Cînd călugărița ajunse la un ceas de Comănești, întîlni venind în goana calului pe Stoian Coman, vărul ei primar și fruntaș în Comănești. Căruța maicii se opri și Stoian se apropie de ea. — Ce veste de la soră-mea, vere, întrebă maica, pe care o cuprinsese deodată un simțimînt de groază. Stoian plecă de două ori, cu jale, capul în jos: — De acuma tot bine are să-i fie, zise el, căci bună și sfîntă a fost în viața ei! — Cum? Soră-mea nu mai este? strigă călugărița, pe care o podidiră lacrimile. — S-o stîns asară, la două ceasuri din noapte, răspunse Stoian, adăugind că vecinii și rudele așteaptă numai sosirea ei pentru înmormîntare. La întrebările Agafiei, Stoian răspunse că Stana, pe cînd se întorcea sara, cu patru zile înainte, de la vie, însoțită de un argat și de două slujnice, fusese rîpită de o ceată de călăreți îmbracați în haine tătărești și cu fețele înnegrite. La auzul cumplitei Vești, vara Cristina căzuse la pat într-o stare de deznădejde și de slăbăciune desăvîrșite. Această rîpire ridicase toată Horincea în picioare, se trimesese călăreți în toate părțile, spre a descoperi urmele răpitorilor, dar nu se putu deocamdată afla nimica. Însă în ajun, venise la curtea Cristinei, la Comănești, o femeie numită Safta, plină de sînge, stîlcită, ruptă, ca vai de ea, și arătase cum, fiind slugă la Ion Goia, căpitanul, la curtea lui din Cavadinești, acesta furase cu trei sări înainte pe giupînița Stana și, după o sfadă cu dînsa, își făcuse rîs de ea. Pusese pe acea femeie, care era de loc din Comănești și slujise mai de mult la Cristina, să îngrijască și să păzască pe giupîniță. Dar a doua zi, în timpul în care căpitanul lipsea de acasă, făcîndu-i-se milă de fata pe care o ținuse altădată în brațe și aducîndu-și aminte de binele de care avuse parte în curtea giupînesei Cristina, o scosese din ogradă, fără ca să prindă de veste celelalte slugi, mai găsindu-i și o căruță care, după cererea fetei, s-o ducă la mănăstirea Adam. Goia, la întoarcerea lui, se dusese întins la odaia unde fusese închisă Stana și, văzînd că aceasta fugise, se înfurie grozav. Prepusurile lui căzură numaidecît pe acea slujnică și, cu toate tăgăduirile ei, o bătu groaznic, apoi o închise în beci, dar ea izbuti să iasă prin una din răsuflători și s-ajungă la Comănești. Dusă înaintea Cristinei, apucă să-i spuie povestea numai pînă la siluirea fetei cînd, dînd un țipet, bătrînă pierdu cunoștința și peste un ceas își dădu sfîrșitul. Adunîndu-se rudele și vecinii, Safta le spusese întraga poveste, și mare, zicea Stoia, era fierberea în toată Horincea: se sfătuise căpeteniile răzășilor și umbla vorba că au de gînd să puie mîna pe Goia și să-l ducă legat la Ieși, la vodă, ca să-l judece și să-l pedepsască după pravilă, tăindu-i capul. Cînd maica Agafia ajunse la casa soră-sa, găsi într-adevăr toată Horincea strînsă acolo, în cap cu bătrînul căpitan Ichim Prodan din Prodănești, om de peste optzeci de ani, vestit pentru vitejia și înțelepciunea lui, care fusese căpitan de Covurlui vreme de mai bine de patruzeci de ani și al cărui trup era ciuruit de răni de sabie, de suliță sau de glonți. Ei primiră pe maica Agafia cu sămnele celei mai mari dragoste și celei mai desăvîrșite compătimiri, arătînd vădită ușurare cînd auziră de sosirea Stanei la mănăstire. Cu toții o încredințară că sunt gata s-o ajute din toate puteriie în răzbunarea batjocurii făcute de un nevrednic uneia din casele cele mai cinsteșe din valea lor. Sfatul răzășilor trimesese chiar în acea dimineață pe unul din fiii lui Ichim Prodan cu treizeci de oameni înarmați, ca să puie mîna pe Goia, dar nu-l găsise acasă; slugile lui le zisese că a plecat de cu noapte la Galați, iar ceilalți răzăși din sat îi încredințase că, departe de a lua partea lui Goia și a voi să-l apere, li vor da lor tot ajutorul pentru a pedepsi pe acel ce se făcuse vinovat de asemenea mișelie. Dealtmintrelea, în curînd sosiră spre a lua parte la înmormîntare și mai mulți oameni din Cavadinești, care cu toții încredințară pe maica Agafia că sunt alături de dînsa, gata să-i deie tot sprijinul. Înmormîntarea avu loc chiar în acea sară, iar a doua zi, desdimineață, maica Agafia plecă înapoi la mănăstire. Înainte de a se despărți de rude, de vecini și de prieteni, se înțelesese cu ei ca după trei zile să s-întîlnească la Bîrlad cu șăse din ei, cei mai fruntași din toate satele Horincei, pentru ca de acolo să meargă împreună cu Stana la Ieși, unde aveau să ceară dreptate de la vodă. Mare fu durerea Stanei cînd află că mama ei nu mai este, dar înțeleptele cuvinte de mîngîiere ale mătușii o făcură să-și încordeze toate puterile pentru a îndura și această nouă și dureroasă încercare. Călugărița o puse în cunoștința celor vorbite de ea cu căpeteniile Horincei și de călătoria la Ieși hotărîtă împreună cu ei; găsi pe Stana mai hotărîtă decît oricînd să caute dreptate împotriva acelui care-i nimicise tot viitorul. Mătușă-sa îi mai puse încă o dată în vedere să chibzuiască bine dacă, deoarece era resemnată să renunțe la Gheorghiță, n-ar fi mai cuminte să primească pe Goia de barbat. El fără îndoiala o iubea mult, cine știe dacă nu s-ar putea deprinde cu dînsul și dacă înrîurirea ei n-ar fi în stare să mai astîmpere iuțala cumplită a patimilor lui? Cine știa dacă nu avea să găsască la sfîrșit fericirea în căsnicia cu dînsul? Dar Stana ramase neînduplecată: jurase credință lui Gheorghiță, iubea pe Gheorghiță; cu nici un preț nu înțelegea să fie a altuia decît a lui: decît viața cu acel pe care îl privea ca un mișel nevrednic, mai bine moartea. Maica Agafia, văzînd că hotărîrea fetei este nestrămutată, îi zise că și ea este de părerea ei și-i făcuse această propunere numai spre a-și da samă dacă hotărîrea nu i s-a schimbat, ci este desăvîrșită și nestrămutată. După o săptămînă erau în Ieși, unde traseră la metocul ce-l avea mănăstirea în acel oraș, iar cei șăse horinceni veniți împreună cu ele se găzduiră în tîrg pe la cunoștinți. Jalba lor fu dusă la curtea domnească chiar a doua zi de Filip, un fiu al lui Ichim Prodan, care fusese adeseori prin Ieși și cunoștea pe mai mulți din boierii cei mari. Întorcîndu-se de la curte, el veni la metoc și aduse celor două femei veste că Goia se află în Ieși și a fost de mai multe ori la curte, unde a vorbit chiar cu vodă, însă nu se știe de a venit chemat sau de voia lui, nici despre ce a putut vorbi cu domnul. Călugărița și cu Stana fură cam tulburate de această veste, amîndouă știind că Goia fusese copil din casă în vremea lui Duca-vodă cel bătrîn și tovarăș de joc al fiului său. Se temeau ca această veche cunoștință să nu înrîurească pe vodă în chip dăunător lor, dar călugărița care era mai mare peste metoc li zise să n-aibă nici o grijă, căci domnul, cînd este vorbă de a face dreptate, nicidecum nu se uită nici la prietenie, nici macar la înrudire cu dînsul. Atît ziua aceea, cît și cele următoare fură întrebuințate de răzăși și de călugăriță, care printre boierii cei mari și mijlocii avea o mulțime de cunoștinți și chiar de prieteni, cu stăruinți spre a dobîndi sprijinul lor pe lîngă domn și divan. Pretutindeni li se spuse că se pot bizui pe nepărtinirea lui vodă, dar că mai bine ar fi dacă s-ar împaca, Stana luînd pe Ion Goia de soț. Aproape toți ziceau acelaș lucru: — De ce să se umple țara întreagă cu vestea rușinii Stanei? De ce să nu ieie ea de soț pe un barbat ce, după toate semnele, era menit să ajungă departe, pe un om bogat și care se aratase vrednic în toate privințile? Ce era pe lîngă dînsul micul stegar necunoscut de care se îndrăgostise Stana? În loc de a tînji o viață întreagă într-o mănăstire, nu era mai de folos pentru ea să fie soția unui barbat care fără îndoială avea s-ajungă la boierie cinsteșă? S-ar fi înțeles judecata dacă Goia, după ce o necinstise, n-ar mai voi s-o ieie, dar dacă, cum singure mărturisesc, el este gata să se căsătorească cu dînsa, de ce să nu puie în chip cinsteș capăt pricinii? Apoi într-adevăr vodă este drept și se poate avea toată încrederea în judecata lui, dar nu este mai puțin adevarat că Goia i-o fost tovarăș de joc în copilărie, că vodă îl vede bine din pricina strălucitei lui vitejii și ar fi fără îndoială prea bucuros să nu fie silit să-l pedepsască, mai ales că pentru asemene faptă pravila hotărăște moartea. Deși nici unul din acei boieri și boierănași nu voia să mărturisască că văzuse pe Goia și vorbise cu el sau cu prieteni de ai lui, era vederat că căpitanul, de cînd sosise în Ieși, nu pierduse timpul și lucrase în interesul sau atît la curte, cît și printre boieri. Cînd se-ntoarse la metoc, călugărița, destul de descurajată, puse pe Stana în cunoștința celor ce le auzise atît ea cît și răzășii. Dar Stana ramase neînduplecată și se mărgini sa răspundă: — Dacă vodă nu-mi va da dreptate și nu va pedepsi pe acel care m-o nenorocit, să aibă măria-sa a răspunde înaintea lui Dumnezeu pentru această tagadă de dreptate, iar eu voi merge de-a dreptul la mănăstire. Dacă nu mă veți primi la Adam, voi găsi alta care să-mi deschidă porțile. A doua zi venise la metoc un aprod cu chemare la judecată, înaintea domnului și a divanului domnesc, pentru Stana, maica Agafia și răzășii horinceni, pe ziua de duminică, adică peste două zile. În dimineața zilei de duminică, după ieșirea domnului de la biserică, se adunară boierii, slujbașii mari și mici și împricinații la divan. În curînd veni rîndul Stanei; Goia, care nu se văzuse pănă atunci, se găsi odată cu Stana, cu maica Agafia și cu răzășii în sala unde, împrejurul unei mese lungi, acoperită cu covor roșu, stăteau mitropolitul cu arhiereii și boierii divanului, iar drept [în] mijlocul mesei, la o mică departare, pe un scaun de lemn sapat, îmbracat cu căptușală roșie și așazat cu vro trei trepte mai sus, șădea domnul cu cuca în cap și cu buzduganul îmbracat cu argint în mînă. Împrejur stăteau slujbași de ai curții: copii din casă, seimeni, fustași de divan, aprozi și alții. Întăi fu chemată Stana, căreia însuși domnul îi porunci să arăte împotriva cui cere dreptate și pentru care fapte, povestind acele fapte în chip lămurit. Și Stana, albă la fata ca varul și slăbită, dar tot nespus de frumoasă, strunindu-și toată voința și stăpînind rușinea de care era cuprinsă, cu un glas care tremura numai puțin, arătă că cere dreptate împotriva lui Ion Goia, căpitanul de Cohurlui, fiindcă o rîpise și o necinstise cu sila, povestind toate faptele în chip lămurit. Această povestire, făcută în cuvinte simple și cu un glas care purta pecetea adevărului, mișcă vădit și pe domn, și pe boieri. Glasul lui vodă se făcuse aspru cînd întrebă pe Goia ce are de răspuns la învinovățirea adusă de Stana și dacă cele aratate de ea sînt adevarate. Căpitanul răspunse că toate sînt adevarate, dar că le-a săvîrșit sub stăpînirea patimii ce Stana o stîrnise într-însul, hotărît fiind s-o ieie de soție și încredințat, în urma celor vorbite cu dînsa în zilele dinainte de rîpire, că ea nu ține la logodnicul pe care el credea că maică-sa i-l impusese. Dar aici fu întrerupt de Stana care, la auzul acestei minciuni, nu se putu opri să strige: — Minte! Minte! Nu-l crede, doamne! Cînd mi-o cerut să las pe Gheorghiță pentru a-l lua pe el, i-am spus că nu-l voi lua niciodată de soț, căci înv este scîrbă de dînsul și iubesc pe Gheorghiță peste tot. Dar domnul se întoarse iar cătră Goia și-l întrebă: — Și ai fi tu și acuma gata să iei de soție pe această fată? — Da, măria-ta, zise el, sînt gata și acuma s-o ieu de soție, cu toată dușmănia ce mi-o arată. În acea clipă un fustaș de divan se apropie de logofătul cel mare și-i șopti ceva la ureche, iar logofătul, Ion Buhuș, sculîndu-se de pe scaun, zise către domn: — Măria-ta, o sosit la ușa divanului stegarul steagului de Cohurlui și cere să fie adus înaintea măriei-tale, avînd la dînsul o carte de la Iusuf-pașa, de la Babadag, răspuns la cartea ce măria-ta ai scris-o acelui seraschier. — Nu este acel stegar logodnicul tău? întrebă domnul pe Stana. La auzul numelui iubitului, Stana se făcuse și mai albă. La gîndul că avea să deie ochi, ca, necinstită, cu acel cătră care se legase să-i fie pe veci cu credință, i se păru că pămîntul se deschide înaintea ei gata s-o înghită. Nu fu în stare să scoată un cuvînt din gîtlejul ei uscat și maica Agafia răspunse pentru ea: — El este, măria-ta. Domnul poronci să intre și în curînd Gheorghiță se află în fața divanului. Era galbăn și tras la față, hainele îi erau pline de colb, în mînă ținea un săculteț de matasă. De la masa cu postav roșu se sculă marele postelnic, Panaiotache Moron a, și-i luă din mînă săcultețul din care scoase scrisoarea pașii, iar tînărul, închinîndu-se adînc cătră domn, zise cu glas tare: — Să trăiești, măria-ta! — Tu ești Gheorghe Prodan, stegarul steagului de cabrași de la Cohurlui? întrebă domnul. — Eu, să trăiești, măria-ta. — Cum de ai adus tu cartea pașei? Poroncisem ca acest răspuns să mi se trimată de pîrcălabul de Galați printr-un om al lui. — M-am rugat de giupînul pîrcălab să mă trimată pe mine în locul altuia. — Și pentru ce truditu-te-ai pănă aici după ce veniseși atîta cale de la Babadag pănă la Galați? — Aveam o plecată rugăminte cătră măria-ta. — Ce rugăminte? întrebă vodă. — Să-mi faci, măria-ta, dreptate. — Dreptate? întrebă domnul, împotriva cui? — împotriva acestui mișel care mi-o rîpit și mi-o necinstit logodnica, deși ni jurasem frăție de cruce, zise Gheorghiță arătînd cu mîna spre Goia care, la auzul veștii sosirii stegarului, îngălbenise. — El se leagă că este gata să ieie pe acea fată de soție. — Și ea primește? întrebă Gheorghiță întorcîndu-se cătră Stana. — Niciodată! strigă fata. — Dar, întrebă vodă, ești tu oare hotărît s-o mai iei de soție și după ce s-o întîmplat? — Da, răspunse Gheorghiță fără a sta la îndoială, căci întru nimica nu este ea vinovată de rușinea ce i s-o făcut. Sînt hotărît s-o ieu de nevastă, dar cer de la dreptatea măriei-tale pedepsirea acelui mișel care o rîpit-o, apoi și-o făcut rîs de dînsa. Domnul ramase gînditor, se vedea că în inima lui, prietenia pentru tovarășul din copilărie duce o luptă grea cu simțul dreptății. În sfîrșit, întorcîndu-se cătră mitropolit îl întrebă: — Care este, înaltpreasfinte, pedeapsa hotărîtă de pravilă pentru acel care răpește și siluiește pe logodnica altuia? — Pentru asemene vină, răspunse mitropolitul, pedeapsa hotărîtă de pravilă este moartea, iar întreaga avere a făptuitorului să se deie fetei rîpite și siluite. Urmă iar o tăcere destul de lungă din partea domnului, apoi cu glas mîhnit și îndurerat, dar puternic, el rosti cuvintele: — Aș fi dorit din inimă să scăp viața lui Ion Goia care mi-o fost tovarăș din copilărie și este oștean viteaz și priceput, dar dreptatea nepărtinitoare este însușirea și datoria de căpetenie a domnilor: nu trebuie ca, bizuindu-se pe prietenia sau chiar pe rudenia cu stăpînitorul, prieteni sau rude ale domnului să se facă vinovați de fapte scîrboase ca acea pe care a făptuit-o Ion Goia. Deoarece despre vinovăția lui nu poate încăpea nici o îndoială, căci însuși o mărturisește, îl osîndim la moarte. Avînd însă în vedere vitejia de care o dat atîtea dovezi, hotărîm să moară, nu prin ștreang, ci prin sabie, chiar astăzi, la ieșirea noastră de la divan. Iar avera lui întreagă: moșii, odoare, vite, robi, bucate și altele, să intre toate în stăpînirea Stanei Coman, fata rîpită și siluită, logodnica lui Gheorghe Prodan, stegarul steagului de calarași de la Cohurlui. După ce se ridică ședința divanului, aproape toți boierii cei mari stăruiră pe lîngă domn să dăruiască lui Goia viața, arătînd că pierderea averei întregi era pentru el o pedeapsă destul de mare, dar domnul ramase neînduplecat. — Dacă Goia mi-ar fi greșit mie, zise Constantin-vodă, aș fi în drept să-i dăruiesc viața, dar o greșit altora și în astfeli de chip încît nu mai poate îndrepta acea greșală, prin urmare nu sînt în drept să-l iert. Acea fată are dreptul să ceară de la mine să înlătur cu desăvîrșire primejdia ca ochii ei să mai întîlnească vreodată fața acelui care o necinstit-o, prin urmare n-am dreptul să-i dăruiesc viața, oricît, Dumnezeu îmi este martur, aș dori să i-o cruț. Goia, după ce se împărtăși, muri cum trebuie să moară oșteanul care nu știe ce este frica de moarte. Din poronca domnului, trupul lui fu înmormîntat la biserica Sfîntului Neculai cel Mare, cu toată cinstea cuvenită unui căpitan. Maica Agafia cu Stana, cu răzășii horinceni, urmați de Gheorghiță, după ce ieșiră de la divan se îndreptară în tăcere spre metocul mănăstirii Adam. Cînd ajunseră acolo, Stana și cu mătușă-sa se retraseră în încăperea în care ele fusese găzduite, lăsînd pe răzăși și pe stegar în cerdacul metocului. După oareșcare trecere de timp, o soră veni să spuie lui Gheorghiță că maica Agafia îl poftește la chilia ei. Stegarul se grăbi s-o urmeze. Cînd ușa chiliei se deschise, văzu pe maica și pe Stana așteptîndu-l în picioare în mijlocul încăperii. Voi să s-arunce în brațele fetei, dar ea se dădu la o parte și întinse bațele ca în apărare. Uimit, el se opri pe loc întrebînd-o: — De ce fugi de mine? — Fug de tine pentru că de acum înainte orice legătură între tine și mine trebuie să înceteze. — Dar pentru ce? — Fiindcă nu mai sînt vrednică de tine. — Dar dacă eu, răspunse tînărul cu căldură, te găsesc tot atît de vrednică, ce zic? și mai vrednică decît altădată? — Nu, zise Stana, nu, o fată pîngărită nu mai poate fi soți-a unui barbat cinstit. Îți mulțămesc din inimă pentru credința ce vrei să mi-o păstrezi, cu toate cîte s-au întîmplai, credință care ai vădit-o și prin cuvintele ce le-ai zis înaintea domnului. Hotărîtă să nu mai fiu nevasta ta și să intru într-o mănăstire, nu voi înceta să te iubesc pănă la moarte; tocmai fiindcă nici o clipă n-am încetat să te iubesc și din chiar pricina acestei iubiri nu vreu să te nenorocesc, devenindu-ți soție. — Să mă nenorocești? Dar cum m-ai nenoroci? — Te-aș nenoroci, căci, între tine și mine, necontenit ai vedea icoana lui Goia și ți-ai aduce aminte de pîngărirea ce am suferit-o. Gheorghiță se apropie atunci de iubita lui și, îngenunchind înaintea ei, zise: — Stano! Pe sfînta cruce, pe sabia asta, și puse mîna pe mînerul săbiei, pe viitorul meu, pe iubirea mea nemărginită pentru tine, îți jur că din gura mea nu vei auzi un cuvînt care să-ți amintească nenorocirea care te-o lovit, mișelia a cărei jertfă ai fost, că pentru mine ești și vei fi de-a pururea icoana curățeniei și a bunătății ce macar o clipă n-ai încetat să fii. Stano! fie-ți milă și de mine și de tine și nu ne nenoroci pe amîndoi! Aici maica Agafia părăsi fără zgomot chilia, dar tinerii nu bagară de samă ca ea ieșise și Gheorghiță își urmă stăruințile. Stana avea o voință puternică și era în stare să rămîie pănă la sfîrșit statornică în hotărîrile odată luate, dar de astă-dată ea nu putea decît să fie învinsă în lupta de înălțime de suflet ce se dădea între ea și iubitul ei, căci acesta se slujea de o armă atîtputernică care se numea dragostea, unită cu dorul de a-și petrece viața alături de ființa iubită. Cînd, după vro două ceasuri, maica Agafia s-întoarse în chilie, găsi pe tineri șăzînd unul lîngă altul pe pat, cu mînile Stanei în acele ale logodnicului: ea consimțise să fie a lui pe viață. După ce o puseră în cunoștința faptului, stegarul adăugi: — Și să știi, maică dragă, că am hotărît ca mîni să mergem la Mitropolie, pentru a face dinaintea înaltpreasfinției-sale carte de danie, cătră sfînta mănăstire Adam, a întregii averi a lui Goia, căpitanul, dată de judecata domnească în stăpînirea Stanei. Vina și-o plătit-o cu viața, banii lui întru nimica nu pot adăugi la ispășirea ei.


content:
Deși puterea ostășască a Moldovei fusese cu desăvîrșire frîntă în veacul al șasesprezecelea, duhul războinic al fiilor ci rămăsese nebiruit pănă mult mai tîrziu. Chiar în veacul al XVIII-lea oștirile polone erau pline de voluntari moldoveni; ei alcătuiau chiar regimente întregi: uneori întrunite în mici corpuri de oștire, ca acel al lui Costașco Turculeț, moldovan neaoș care ajunsese la rangul de reimentar, adică de general. Acești lefegii moldoveni în serviciul Poloniei purtau numele de joimiri: Constantin Cantemir, care mai pe urmă se sui pe scaunul Moldovei, fusese și el joimir și capa – tase gradul de rohmistru, echivalînd cu acel de colonel. La sfîrșitul veacului al șăptesprezecelea și la începutul celui următor, luptele dintre șvezi, ruși și poloni, răscoala celui de al doilea Racotzi și pe urmă războaiele lui Petru cel Mare cu turcii și cu tatarii dădură moldovenilor doritori de lupte, de slavă ostășască și de pradă, prilejuri noi pentru mulțămirea acestor aplecări. Ei mișunau în oștirile deosebiților beligeranți. „Atunci moldoveni mulți și feciori de boieri se duceau la lefe, unii la moscali, unii la Ieși, unii la Racotzi, unii la șvezi pentru agonisită” ni spune, în letopisețul său, Ion Neculcea. Răzășii, mazilii și feciorii de boieri mai de jos erau treptele cari dădeau aproape totalitatea acestor voluntari. Petru cel Mare alcătuind mai multe regimente de călărime recrutate numai din moldoveni, cărora li plătea o soldă relativ foarte ridicată, codrenii, orheienii și sorocenii alergară sub steagurile lui, atrași mai ales de faptul că el era împarat drept-credincios. Astfeli, știm că imediat înainte de expediția nenorocita a țarului în Moldova, se aflau în oastea lui cel puțin patru polcuri sau regimente de călăreți moldoveni: acele ale lui Chigheciu, Grigoraș Ivanenco, Ion și Vasile Tanski. Cel puțin doi din acești polcovnici (coloneii) erau fără îndoială moldoveni: Chigheciu și Grigoraș Ivanenco. Printre tinerii ofițeri ai polcului lui Grigoraș Ivanenco erau praporcicii (stegarii, enseignes, Fahnriche) Luca Cîrjă și Petru Moțoc, amîndoi fii de boieri de țară din ținutul Orheiului, ai căror părinți stăpîneau moșii megieșite pe malurile Răutului. Acești tineri fusese nedespărțiți încă din copilărie, legase pe urmă frăție de cruce și se iubeau ca frați de sînge. Luca slujea în steagul căpitanului Ioniță Ivanenco, fratele mai mic al polcovnicului, iar Petrache în acel al lui Iordache Cîrjă, fratele mai mic al tatălui prietenului său. Petrache era un tînăr nalt, frumos la față, cu păr, ochi și musteți negre, vesel din fire, disprețuitor de orice samana a prefacere, bun la inimă, dar iute la mînie și vestit pentru puterea cumplită cu care era înzestrat. Luca, nalt și el, era de o fătpură mai sprintenă, frumos, cu păr și musteți castanii deschise, cu ochii căprii, viteaz ca un leu, dar blînd la fire, răbdător și mult mai tăcut decît prietenul lui. La începutul anului 1711 aceste patru polcuri moldovenești, puse cu alta călărime sub ordinile generalului Kropotkin, împreună cu un corp de pedestrime comandat de cneazul Galițin, cantonate în împrejurimile Kievului, fură, împreună cu mai multe regimente leșești de ale craiului August, îndreptate spre Bieloțerkov, unde o invaziune de tatari închisese niște mici forțe rusești. Expediția aceasta avea de scop de a goni pe acei tatari și a ține piept altora care veneau din Bugeac, cu Calga-sultan, împreună cu trupele lui Halițki, voievodul Kievului. Acest de pe urmă, pus în slujbă de Stanislav Lescinski, îi rămăsese credincios chiar după înfrîngerea lui Carol al XII-lea la Poltava și izgonirea lui Stanislav de pe tronul Poloniei. Străjile cele mai înaintate ale micului corp de armată rusesc erau alcătuite din polcul lui Grigoraș Ivanenco. În ziua în care începe povestea mea, se zăriră cele dintăi străji tătărești care însă o luară la fugă îndată ce văzură pe acele rusești. Deoarece era sară, polcovnicul nu-i urmări și, ajungînd într-un sat ale cărei case nu erau încă arse de păgîni, opri acolo polcul pentru odihna de noapte. Satul fiind pustiu, oștenii găsiră adăpost îndestulător pentru ei și pentru cai. Luca și Petru se găzduise într-o casă mai bună, de gospodar cuprins, în mijlocul părții de sat unde erau încvartiruite steagurile lor. Odaia în care aveau să doarmă era curată și mare, dar ca îmbrăcăminte se vedea într-însa numai o masă șchioapă și două paturi de scînduri fără nici un așternut, deoarece locuitorii, spre a scapa de urgia tătărească, fugise în codri cu două zile înainte luînd cu dînșii tot ce puteau duce în cară. Dar tinerii noștri aveau cu ei tot ce li trebuia pentru a-și face cîte un așternut în stare să îngăduie unor oșteni de-abie trecuți de douăzeci de ani și cari stătuse în șa de dimineață pănă în sară să doarmă duși. Aveau pe lîngă îmbielșugată mîncare în rafturi și cîte o ploscă voinică plină cu horilcă veche. Făcuse cinste și mîncării și băuturii; Luca se pregătea să se culce, cînd fața întunecată a lui Petru, de obicei atît de vesel și de vorbăreț, dar care în acea sară rămănea nemișcat și tăcut la masă, îl făcu să întrebe pe prietenul lui: — Dar ce ai tu astăzi de stai atît de tăcut și de măhnit? — De cînd am zărit tatarii m-o apucat, răspunse Petru, o presimțire rea, și de atunci nu pot scapa de dînsa. La noapte sau mîni trebuie să mi se întîmple un rău mare. — Ce dracul! zise Luca, doară nu te-ai spăriet de dînșii. Petru surîse cu dispreț, apoi scutură capul: — Ceea ce simt n-are a face cu frica și întru nimica n-o scăzut în mine dorul de luptă. Am presimțirea că mă găsesc în fața unei mari nenorociri. — Fleacuri, zise Luca, ești trudit și poate că horilca nu ți-o priit. Trimete aceste presimțiri răle la dracul, trage un somn bun și-i vedea că mîni ai să fii vesel și fără grijă ca totdeauna. — Fără îndoială că am să caut să dorm bine, zise Petru, căci mîni trebuie să am capul limpede și ochiul ager, dar cine știe ce se poate întîmpla. Dacă-mi este scris să mor în luptă sau să cad în mîna păgînului, te rog, cînd te-i întoarce acasă, să mergi la Perieni, la logodnica mea, și să-i spui că am căzut gîndindu-mă la dînsa, că macar o clipă gîndul meu n-o fost despărțit de ea și necontenit am avut icoana ei înaintea ochilor. — Fii liniștit, dacă s-ar întîmpla să pieri, oi merge la verișoara Smaranda și i-oi spune ce mi-ai zis să-i spun, dar încă o dată îți zic că n-are să ți se întîmple nici un rău, doară ești băiet nu numai voinic, dar și cu noroc. Mîni, cînd te-i trezi, nu-i mai avea nici o presimțire rea și ai să tai la tatari de ai să te saturi. Și, într-adevăr, așa fu cum zisese Luca, Petru adormi curînd și a doua zi se trezi el cel dintăi, vesel, fără umbră de presimțire rea. Luca, care se trezi în urmă, îi zise: — Tu aveai ieri o presimțire rea, iar eu am avut astă – noapte un vis poznaș. Am visat că niște tatari m-au legat cu funii de flori, m-au îmbracat în alb și mi-au împodobit hainele cu alte flori, roșii. Ce poate oare să însemne un asemenea vis? Petru nu avu vreme să răspundă, căci în acea clipă trîmbița începu să sune adunarea, amîndoi prietenii se grăbiră să s-îmbrace și să se înarmeze spre a încăleca mai degrabă și a ajunge în fața bisericii de lemn a satului, hotărîtă din ajun ca loc de adunare al polcului. Acolo aflară că în apropierea satului se vedeau strînse cete mari de tatari. Într-adevăr, cînd polcul lui Grigoraș Ivanenco ieși din sat văzu, la departare de vro două mii de pași, cum o ceată ca de două mii de tatari înainta încet spre creștini. Sosind acuma polcovnicului poroncă de la Kropotkin să deie numaidecît pe păgîni înapoi, Grigoraș Ivanenco dădu ordin ca polcul să înainteze la treapăd. Tatarii se opriră numaidecît, apoi dădură dosul, dar destul de încet. Văzînd pe păgîni îndărăptînd, Ioniță Ivanenco, căruia îi era încredințat steagul din frunte, barbat de o îndrăzneală nebună, fără a mai aștepta altă poroncă, puse pe trîmbițașul lui să sune navala și se aruncă în fuga mare asupra păgînilor. Aceștia, auzind trîmbița, o luară și ei la fugă, iar celelalte steaguri din polc porniră asemene după acel din frunte. Ioniță Ivanenco, care era înaintea tuturora, gonea drept spre mijlocul tatarilor, unde se vedea tuiul, cu gînd să-l cucerească, dar deodată mijlocul tătăresc încetinind mersul, cele două aripi se întoarseră aproape pe loc din fugă și se aruncară asupra moldovenilor. Oștenii lui Ioniță fură astfeli încunjurați de păgîni, dar celelalte steaguri ajungînd răpede, tatarii fură siliți s-o ieie iar la fugă, fără a fi putut să facă mult rău cozii și grosului steagului încunjurat de ei. Dar acei din frunte fură mai nenorociți: mijlocul tatarilor s-întorsese și el și căzuse asupra celor cîțiva călăreți cari se ținuse de căpitan, între cari era și Luca. Aceștia erau aproape toți oșteni aleși, călări pe cai de soi: săbiile lor nu întîrzieră să-și facă loc și, deoarece celelalte steaguri erau acuma aproape de locul acelei învălmășeli, ar fi scapat aproape cu toții teferi, dar calul lui Ioniță potihnind, călărețul care tocmai atunci se. ridica în scări spre a lovi pe un tatar căzu la pămînt și fu pe loc ucis de dușmani cu lovituri de suliță. Totodată cădea, lovit de un gloanțe, și calul lui Luca, iar acesta, după ce primi mai multe lovituri de suliță, fu ridicat de pe jos de doi tatari de calare și dus în mijlocul lor. Păgînii nu mai așteptară lovirea moldovenilor ajunși aproape de ei, ci goniră spre grosul lor. Grigoraș Ivanenco, punînd să sune adunarea, opri avîntul oștenilor săi cari altfeli fără îndoială ar fi urmărit pe dușmani. Pierderile moldovenilor se mărgineau la cinci morți și vro douăzeci de răniți, din cari unul singur, Petrache Cîrjă, mai greu, dar moartea căpitanului Ioniță era din cale-afară dureroasă, căci era privit ca cel mai viteaz oștean din toată călărimea adunată acolo. Altă ciocnire de samă nu mai avu loc nici în acea zi, nici în cele următoare, oastea rusască mărginindu-se a urmări de departe pe tatari, cari se retrăgeau spre miazăzi. Lui Ioniță Ivanenco i se făcu o înmormîntare vrednică de așa viteaz, la care fură de față toți generalii și polcovnicii ruși. Petru Moțoc zăcu trei luni în spital la Kiev; cînd se îndreptă și merse la polc spre a cere o învoire de două sau trei luni pentru a se duce acasă, i se răspunse că nu se mai dă nici o învoire, căci războiul între țar și Poartă este hotărît și polcul pleacă a treia zi cu toată oștirea spre Moldova. În timpul dezastroasei campanii a lui Petru cel Mare, Petrache putu să meargă să-și vadă părinții și logodnica, care era nepoată de frate a banului Savin Zmuncilă, numai pe vro două zile, în timpul în care împăratul era ospatat de Cantemir în Ieși. După bătălia de la Stanilești, luă iar drumul Rusiei împreună cu toată oastea. Aproape totodată Moțoc jitnicerul, tatăl lui Petrache, și Savin Zmuncilă banul părăseau Moldova împreună cu Ion Neculcea și cu alți boieri moldoveni cari se hotărîse să urmeze pe Dumitru Cantemir în Rusia. La plecarea lui din țară, jitnicerul Moțoc avu grijă să vîndă prietenului său, Matei Cîrjă, tatăl lui Luca și cel mai bun prieten al său, întreaga lui avere: sate, vite, bucate și țigani, mai trecîndu-i și toate sinetele de datorie ce le avea. Sulgeriul Matei Cîrjă trăise în răi termeni cu ocîrmuirea lui Cantemir, care îl găsise în slujbă, pus fiind de predecesorul lui Cantemir, de Neculai Mavrocordat, și-l scosese fără de nici o pricină, numai pentru a-l înlocui cu altul, bine văzut de unul din boierii cei mai cu trecere ai noii domnii. Îndată ce Neculai Mavrocordat, care dobîndise din nou scaunul Moldovei, sosi în Ieși, începu o groaznică prigonire a partizanilor lui Cantemir ramași în țară, prigonire care slujea atît lăcomia domnului, cît și acea a creaturilor sale, cele mai multe aventurieri din Fanar, sosiți în urma noului domn cu nădejde și cu hotărîre să se îmbogățască. Unul din mijloacele de îmbogățire întrebuințat mai adesa de acei venetici era căsătoria cu vro fată de boier bogat din țară. În cele mai multe cazuri domnul sau doamna dădea tot ajutorul unei astfeli [de] însoțiri, făcînd pe părinții cutărei sau cutărei fete cu zestre să înțeleagă că ar vedea cu ochi buni o asemenea cununie, la care însuși ar fi nuni, făgăduind tatălui sau fratelui mai mare al fetei vro slujbă grasă, sprijinul domnesc în vro judecată oareșcare, iertarea vreunei greșeli sau întrebuințînd ca mijloc de convingere pur și simplu amerințarea. Smaranda Zmuncilă, logodnica lui Petru Moțoc, era o fată frumoasă, bogată și de neam bun. Ramasă orfană de tată de mai mulți ani, n-avea frați, iar singurul ei sprijinitor firesc, banul Savin Zmuncilă, fratele tătîne-său, urmase pe Cantemir în Rusia și făcuse bine, căci pe lîngă că trecea drept unul din boierii cei mai devotați lui Dumitrașcu-vodă, maltratase rău pe niște greci jacași, rude ale lui Mavrocordat cari, aflîndu-se în momentul mazilirii acestuia în creierii munților, la Dorna, însărcinați cu împliniri de dări, nu putuse să plece odată cu stăpînul lor. Unul din acei greci, numit Neculai Caravia, avuse prilej să vadă pe Smaranda Zmuncilă, persoana fetei îi plăcuse, iar averea ei și mai mult. Numai faptul că era logodită îl împiedecase să ceară de pe atunci sprijinul domnului pentru a-i obține mîna. Acuma, cînd se-ntoarse împreună cu noua domnie, auzind despre fuga lui Savin Zmuncilă și aflînd că Petru a ramas în slujba rusască, hotărî să ceară, ca despăgubire pentru rălele tratamente suferite din partea lui Savin Zmuncilă, averea acestuia și mîna nepoatei sale, logodită cu un om hain împărăției deoarece slujise în vremea războiului și mai slujea și acuma în rîndurile unor oștiri dușmane preaputernicului împarat. Cererea îi fu bine primită de Neculai Mavrocordat, foarte răzbunător din fire și bucuros să ajute pe greci, mai ales cînd se întîmpla, cum era în cazul de față, să fie înrudiți cu dînsul sau încuscriți cu el. El se grăbi deci să trimată pe Caravia la Brînzeni, pe Răut, în ținutul Orheiului, moșia la care șădea văduva lui Dumitrache Zmuncilă, împreună cu o scrisoare a unuia din logofeții lui, prin care se făcea cunoscut văduvei că domnul ar vedea cu ochi buni căsătoria Smarandei cu nepotul lui de soră, Necullai Caravia, și este hotărît să puie pe zisul său nepot în stăpînirea întregii averi a lui Savin Zmuncilă, deoarece acesta s-a hainit împreună cu fostul domn, Dumitru Cantemir. La sosirea acestei vești neașteptate, mare fu spaima amînduror femeilor. Smaranda își iubea din tot sufletul logodnicul; ideea de a renunța la dînsul spre a lua de soț pe un necunoscut, de neam străin, îi păru din capul locului mai nesuferită decît moartea. Hotărî mamei sale că, mai degrabă decît să se supuie unei asemenea batjocuri, este gata să se sinucidă sau să se călugărească. Bătrînă Zmunciloaie, femeie înțeleaptă și stăpînă pe sine, chiar în împrejurările cele mai grele, văzînd că grecul cere un răspuns grabnic și hotărît, îi arătă că ea este foarte măguliță de bunăvoință ce o arată măria-sa interesîndu-se de viitorul fiicei sale și alegîndu-i un mire rudă cu însuși înălțimea-sa, dar că fata este logodită cu un tînăr pe care îl cunoaște și îl iubește de mult. Ea (Zmunciloaia) nu se îndoiește macar o clipă că căsătoria cu neamul domnesc este mult mai cinsteșă și mai folositoare pentru fata ei decît acea cu tînărul Moțoc, care nu este decît un mic ofițer în oștirile moschicești, ai cărui părinți nu sînt acuma decît niște haini fugari, nemaiavînd nici o avere în țară, și prin urmare el nu mai poate avea nădejde de nici un viitor. Însă fata ține la dînsul și amerință să se călugărească dacă vede că se fac încercări spre a o sili la această căsătorie. Dar ea, mama, este încredințată că va izbuti în curînd să obție consimțimîntul Smarandei. Deci să aibă Caravia puțină rabdare, o lună, mult două, și încredere în ea; nu se îndoiește că în curînd îi va face cunoscut învoirea copilei la căsătoria cu dînsul. Zmunciloaia știu să fie atît de convingătoare, încît Caravia plecă a doua zi fără a mai fi văzut pe Smaranda, dar plin de nădejde în izbutirea planurilor lui de viitor, și aduse domnului, împreună cu această încredințare, rostirea mulțămirilor și recunoștinței vadanei. Îndată după plecarea grecului, Zmunciloaia poronci să-i puie caii la rădvan și, împreună cu Smaranda, plecă la Negureni, moșia sulgeriului Matei, spre a căuta la dînsul sfat în împrejurările grele în cari se găsea. Spre marea ei surprindere, cînd ajunse acolo, nu găsi pe Cîrjă, care era plecat împreună cu soția la Ieși, unde îl chemase domnia, ci pe fiul său Luca, scapat prin fugă din robia tatarilor, tocmai de la Caffa. Dar în ce stare! De-abie îl recunoscură! Tînărul rumăn la față, cu obrajii plini, cu buzele roșii, avea acuma înfățoșarea unui barbat trecut bine de patruzeci de ani, slab, galbăn ca ceara, cu obrajii coșcovi, cu buzele descolorate, cu ochii intrați în orbitele lor și avînd o jale cumplită zugrăvită într-înșii. Deoarece el din întăia clipă spusese femeilor că părinții lui trebuie să s-întoarcă chiar în acea sară sau cel mult a doua zi, ele se hotărîră să rămîie peste noapte la Negureni spre a nu fi silite să facă de două ori drumul nu tocmai ușor dintre cele două așăzări. Avură deci toată vremea să-și povestească, el, foarte pe scurt, șăderea în robia păgînilor și suferințile îndurate, fuga și greutățile de cari avuse parte pănă ce ajunsese în țară, ele, primejdia care amenința planurile de viitor ale Smarandei și grija în ce privea pe Petru, de la care nu mai aveau nici o veste de atîta vreme. La auzul numelui prietenului, ochii stînși ai lui Luca mai învieră, se păru că din acea clipă urmărește cu mai mult interes cuvintele celor două femei, în mai multe rînduri li ceru chiar lămuriri, făcîndu-le să revie asupra mai multor amărunte. Părinții tînărului sosiră chiar în acea sară: ei știau încă de la Ieși, din însuși gura domnului, că acesta făgăduise lui Caravia mîna Smarandei și, deoarece țineau la Petru ca și la copilul lor, se scîrbise mult la auzul acestei hotărîri a lui Mavrocordat, dar pentru moment nu vedeau cum să împiedece aducerea ei la îndeplinire. Dealtmintrelea, bătrînul Cîrjă era foarte mulțămit în urma întrevederii lui cu vodă, care-i aratase cea mai desăvîrșită bunăvoință și-l însărcinase cu o misiune de mare însamnatate pe lîngă pașa Tighinei. Un turc bogat, însoțit de trei slugi, tot turci, fusese ucis pe Galbăna de niște talhari, nu se știa dacă aceștia erau moldoveni sau tatari. Turcul avea neamuri cu trecere la Poartă, și vizirul însărcinase pe pașă să facă o amărunțită cercetare, după săvîrșirea căreia, constatînd neamul talharilor, să pretindă îndată, sau de la domnul Moldovei, sau de la tatarii din Bugeac, pe lîngă. pedeapsa făptuitorilor și o urieșă sumă de bani. Plata acestei sumi atunci, după nenorocitul război în care se vîrîse Cantemir și în urma cheltuielilor făcute de Mavrocordat pentru dobîndirea scaunului Moldovei, ar fi alcătuit un adevarat dezastru, atît pentru visteria țării, cît și pentru punga domnului. Trebuia ca crima să fie numaidecît aruncată în spinarea tatarilor. Sulgeriul era încredințat că va duce greaua însărcinare ce i se încredințase la foarte bun sfîrșit, doarece era în legături de prietenie cu pașa căruia altădată se găsise în stare să-i facă un serviciu din acele cari nu se uită: pe lîngă că scapase viața fiului pașei, căzut în mînile leșilor, îl mai și răscumparase chiar din robie. Această însărcinare ce domnul i-o dăduse cunoscînd legătura lui cu pașa, era atît de însemnată încît, dacă izbutea, putea să ceară orice mulțămire. Luca ascultase aceste lămuriri date de tată-său cu cea mai mare bagare de samă și, după ce bătrînul își isprăvi povestirea, ramase adîncit în gînduri. A doua zi de dimineață avu cu sulgeriul o lungă convorbire între patru ochi. Cînd, cîteva ceasuri mai tîrziu, Zmunciloaia era gata de plecare, Cîrjă o luă deoparte și-i zise: — Cumătră Săftică, mă cunoști de mult și știi că sînt om căruia nu-i place să facă făgăduinți zadarnice și ușuratece. Cu toate aceste eu, Matei Cîrjă, îți spun să nu pierzi nădejdea că vei mărita pe Smaranda tot cu Petrache Moțoc. Aibi bună nădejde că vom izbuti s-o scăpăm de acel țăpușor țarigrădean. Deocamdată nu pot să-ți spun mai mult. Deci: sus inima! Iar cînd își luă ramas bun de la Smaranda, bătrînul îi zise și ei sărutînd-o: — Inima sus, Smărăndico! Tot numai moldoveni neaoși ieșiți din tine boteza-voi! Misiunea lui Cîrjă la Tighina fu încununată cu o izbîndă desăvîrșită. Nu știu de ce neam vor fi fost talharii cari ucisese pe turcul cel bogat și pe slugile lui, dar lucru stabilit este că raportul trimes de pașă la Înaltul Devlet, la Stambul, arata că ei erau fără îndoială tatari și nicidecum moldoveni. Pașa mai făcu cunoscut că Calga-sultan a și început să împlinească gloaba hotărîtă de Devlet pentru acea fărădelege. Bucuria domnului fu atît de mare încît, cînd sulgeriul se întoarse cu răspunsul pașei la Ieși, îl sărută pe amîndoi obrajii, îl îmbrăcă cu caftan, îl dărui cu o blana scumpă, îl rîndui serdar la Orhei și-i poronci să spuie ce mai dorește drept răsplată a slujbei îndeplinite în chip atît de strălucit: moșie, scutire de vamă pentru o cireadă de boi sau un număr de salașe de țigani? Noul serdar răspunse că și-o făcut numai datoria de slugă credincioasă a măriei-sale, dar dacă măria-sa, peste toate bunătățile cu cari l-o încarcat, voiește numaidecît să-i mai facă încă un bine mare, care l-ar bucura mai cu samă, o roagă preaplecat să deie de soție fiului său Luca, pe Smaranda, fata văduvei lui Dumitrache Zmuncilă. Știe că vodă o făgăduit mîna fetei lui Neculai Caravia, dar acestuia nu-i era doară numaidecît de Smaranda, ar lua fără greutate și altă fată de boier, frumoasă și bogată și, mila Domnului, erau în țara Moldovei, în împrejurările de față, destule fete frumoase, fiice sau rude a unor boieri cari se hainise împreună cu Dumitrașcu-vodă. La auzul acestei cereri, Mavrocordat stătu cîteva clipe pe gînduri, dar, aducîndu-și aminte că chiar în ajun i se vorbise, pentru un grec care nu-i era rudă, de o nepoată a lui Ilie Abaza, fost vornic despre doamnă, fugit și el din țară împreună cu Cantemir, fată mult mai bogată decît Smaranda Zmuncilă, mai bogată chiar decît se cuvenea pentru pețitor care era un om mai de jos, se hotărî îndată s-o căsătorească cu Caravia, lăsînd pe Smaranda fiului lui Cîrjă. Zise deci acestuia: — Mie îmi place să dau acelor cari mă slujesc bine mulțămiri cît se poate de mari. Deși făgăduisem lui Neculai Caravia mîna fetei lui Dumitrache Zmuncilă, față cu slujba ce mi-ai făcut-o, voi căuta pentru nepotul meu o despăgubire cuviincioasă. Fata lui Zmuncilă să fie deci soția fiului tău, iar la cele cîte le are, mai adaog și eu, din partea mea, treizeci de salașe de țigani, din țiganii domnești, pe alese. Lumea, cînd auzi că Luca Cîrjă se căsătorește cu Smaranda Zmuncilă, nu se mieră atîta de generozitatea lui Mavrocordat, căci se cam știa ce slujbă însamnată făcuse domnului noul serdar de Orhei, cît caracteriză în chip aspru fapta lui Luca, care, folosindu-se de faptul lipsei din țară a fratelui său de cruce, îi rîpea mîna și averea fetei ce o iubea și cu care era și logodit de atîta vreme. De această judecată aspră avu parte și Smaranda, cînd se auzi că, fără a face cea mai mică greutate, consimțise să ieie de soț pe cel mai bun prieten al fostului ei iubit și logodnic. Nunta tinerilor fu săvîrșită la Brînzeni, abie trei săptămîni după întoarcerea sulgeriului Matei de la Tighina. Înainte de căsătorie însă, serdariul și cu Luca fusese la Ieși și avuse o lungă convorbire cu mitropolitul Ghedeon, care arhipăstorea atunci în Moldova. Apoi făcu, înaintea mai multor boieri cari iscăliră ca martori, o carte prin care dăruia lui Luca întreaga avere ce o cumparase de la jitnicer. Luca și Smaranda trăiau de patru ani liniștiți la Brînzeni, nici un nour nu venise să tulbure căsnicia lor. Lumea vorbea cu laudă de traiul fericit al tinerei părechi, dar totodată o jalea fiindcă ceriul nu-i dăruise încă nici un urmaș. Smaranda se făcuse și mai frumoasă decît înainte, dar Luca, deși dormea bine, mînca cu destulă poftă și era în stare să steie calare zile întregi, îngălbenea și se sluțea din zi în zi. Oameni cuminți, mai ales giupînesele bătrîne, nu stăteau la îndoială pentru a atribui această schimbare unei dragoste din cale-afară aprinsă pentru frumoasa lui soție. Se găsiră chiar unele mai îndrăznețe cari nu se sfiară să facă parte de presupunerile lor Zmunciloaiei și chiar tinerei femei, sfătuind pe această de pe urmă să mai cruțe puterile soțului, dacă voiește să-l ție ani îndelungați cu zile și în deplină sanatate. Smaranda, la auzul acestor vorbe înțelepte, se înroșea, dar deloc nu căuta să li zguduie prepusurile. Luca, de o bucată de vreme, mai lasase vînatul cu ogarii pentru a se îndeletnici cu cetirea cărților bisericești: evanghelie, liturghie, mineie, viețile sfinților și cîte altele, apoi umbla des pe la mănăstiri, mai ales pe la Căpriana, și stătea lung de vorbă cu stareții și cu călugării cari aveau deosebit renume de evlavie. Lumea zicea că el caută să se puie bine cu ceriul pentru ca acesta să se îndure și să-i dăruiască un copil, părere întărită și prin faptul că Smaranda îl însoțea adesa la acele lacașuri sfinte și cetea și ea unele din cărțile soțului. Apăsătoarea a doua domnie a lui Neculai Mavrocordat ținu patru ani. După trecerea acestui decurs de vreme, turcii, de a căror interese grecul ținuse deosebită samă, îl mutară în domnia mai bănoasă a Țării Românești, iar în locul lui, spre marea bucurie a Moldovei, aduseră în scaun, cu a treia domnie, pe Mihai Racoviță, boier moldovan de viță veche, cumnat cu Cantemireștii și înrudit cu toată boierimea țării. Îndată după așazarea în scaun a lui Racoviță, serdariul se grăbise să vie la curte pentru a se ruga de noul domn să-l desărcineze de o slujbă pentru care se socotea acuma prea bătrîn spre a o putea purta cu toată vrednicia cuvenită. Mihai Racoviță, care îl cunoștea de mult și îl prețuia, dintăi nu voi macar s-audă de asemene lucru, dar, la urmă, bătrînul stăruind cu tot înadinsul în cerere, îi făcu pe plac. Cum auziră de venirea noului domn în scaun, toți acei pribegi cari rămăsese cu Dumitru Cantemir în Rusia, afară de prea puținii cari se hotărîse să se stabilească acolo cu desăvîrșire, se grăbiră să s-întoarcă în Moldova. Printre ei erau Moțoc jitniceriul și fiul său Petru. Acesta dobîndise acuma gradul de căpitan și poate că, dată fiind cariera strălucită ce se deschidea înaintea lui, ar fi ramas mai departe în slujba țarului dacă n-ar fi fost înduplecat la întoarcere de părintele său, de n-ar fi aflat de căsătoria Smarandei cu Luca și de n-ar fi fost stăpînit, în urma acestei vești, de un dor cumplit de răzbunare, care îl făcuse să jure moartea prietenului trădător. Ieși deci din slujba țarului și se întoarse împreună cu tată-său, prin Țara Leșască, la Ieși. Puțină vreme după ieșirea din slujbă a serdariului, Luca se văzu silit să cheme în judecată înaintea domnului pe un megieș ce-l avea la una din moșiile cumparate de la Moțoc și, precum am aratat mai sus, dăruite lui de tată-său cu prilejul căsătoriei. Acest megieș nu numai că-i încalcase hotarul, dar bătuse pe un om al lui ce voise să se opuie la încalcare pănă ce-l ucisese. Din pricina unei indispuneri a serdariului, pe care ținea să-l aibă cu dînsul din pricina trecerii de care se bucura pe lîngă boierii divanului, nu izbutiră să ajungă în Ieși decît tîrziu, în sara ajunului zilei de soroc, astfel că nu mai putură vedea pe nimeni înainte de a se culca. A doua zi, deși ieșiră în oraș foarte de dimineață, nu găsiră acasă nici pe unul din boierii cu cari serdariul era prieten. Judecățile începînd devreme, se văzură siliți să meargă la curte înainte de a fi putut vorbi cu cineva. Pricina lor se striga chiar în clipa în care ajungeau, fură deci introduși numaidecît în sala în care se țineau judecățile. Potrivnicul lor era și el de față cu martorii săi, precum și acei chemați de Luca. Mitropolitul și logofătul cel mare, acesta un vechi prieten al serdariului, îi făcură cu capul un semn prietenesc și un gramatic dădu cetire jalbei lui Luca. Îndată ce această cetire fu isprăvită, spre marea mierare a tuturora, postelnicul cel mare, Constantin Ipsilant, un neprieten al serdariului, care nu lua parte la judecată, dar era și el de față, șăzînd pe un scaun lîngă masa judecătorilor, se sculă, apoi închinîndu-se în fața domnului, zise: — Cer voie măriei-tale, ca înainte de a se asculta părțile, să aduc preaplecat o lămurire asupra acestei pricini. — Vorbește, postelnice, zise domnul vădit mierat. — Aduc deci la cunoștința măriei-tale că Luca, fiul serdariului Matei Cîrjă, nu este el stăpînul moșiei încalcate, ci prin vicleșug voiește să puie stăpînire pe acea moșie, că stăpînul ei adevarat este jitniceriul Ilie Moțoc, care de-abie ieri sara o sosit aici din pribegie împreună cu fiul său și, pus de mine în cunoștința judecății de azi, așteaptă în postelnicie, cu dovezile ce le are, ca măria-ta să-l chemi spre a-și dovedi drepturile. — Dacă așa este, răspunse domnul, nu ni mai rămîne decît să amînăm pe mîni judecata pentru încalcarea de hotare și omorul omului lui Luca Cîrjă, iar astăzi să cercetam adevărul celor aduse la cunoștința noastră de cătră jitniceriul Ilie Moțoc prin glasul dumisale postelnicului. Să iasă prin urmare atît pîrîtul, cît și mărturii chemați pentru lămurirea pricinii de încalcare și să se cheme înaintea noastră pe jitniceriul Ilie Moțoc și pe fiul său. Megieșul cotropitor ieși cu toți mărturii, iar un lipcan merse în postelnicie spre a aduce pe Moțocești înaintea divanului. Pe fețele serdariului și a lui Luca se iviră semne de mierare la auzul comunicării făcută de postelnic, dar ei ramaseră liniștiți, iar pe gura bătrînului se desemnă în curînd un zîmbet. După puține clipe jitniceriul și fiul său fură introduși. Amîndoi se plecară înaintea domnului și a fețelor bisericești, apoi dînd cu ochii de serdar și de Luca, li aruncară priviri de ură și de dispreț. Ochii lui Luca întîlniră pe acei ai lui Petru cu desăvîrșită liniște, iar pe buzele serdariului se desemnă iarăși zîmbetul ușor de adinioarea. — Sînt bucuros, jitnicere, că-mi este dat să te văd după atîția ani de lipsă din țară și cu atît mai bucuros cu cît anii par a nu li adus nici o povară nouă asupra umerilor tăi. Iar fiul tău s-o făcut oșteanul voinic ce făgăduia să fie încă de pe cînd era copil din casă în întăia noastră domnie. Auzit-am acuma din gura marelui nostru postelnic că te ții tu drept legluit stăpîn al satului Stolnicenii, pentru încalcarea căruia de cătră Ion Vicol ni-au jăluit Luca, fiul serdariului Matei Cîrjă. Fără îndoială că trebuie să ai dovezi în sprijinul acestei arătări. — Da, măria-ta, răspunse jitniceriul, am dovezi arătînd cum, la plecarea mea în pribegie, sub chip de vînzare iconomicoasă, am încredințat întreaga mea avere acelui pe care îl țineam drept cel mai bun și cel mai credincios prieten al meu. Iar acel presupus prieten s-o folosit de încrederea mea pentru a-și însuși averea astfel încredințată cinstei și omeniei lui și a o dărui vrednicului său fiu la căsătoria acestuia cu logodnica fiului meu Petru, fratele său de cruce. Am la mine toate dovezile acestui îndrăzneț și nerușinat furtișag. — Auzit-ai, serdare, învinovățirea ce ți se aduce de cătră jitniceriul Ilie Moțoc? întrebă domnul întorcîndu-se cătră Cîrjă. — Am auzit, măria-ta, răspunse serdariul cu glas foarte liniștit. — Ai oare și tu, la tine, dovezile trebuitoare pentru a răspunde învinovățirilor aduse de jitnicer, sau ai nevoie de vrun soroc pentru a-ți aduce acele dovezi? mai întreba domnul. Dar înainte ca serdariul să fi putut răspunde, se ridică de pe scaun, în toată statura lui impunătoare, chiriarhul Moldovei, mitropolitul Ghedeon, și zise domnului: — Măria-ta, împrejurările acestei pricini îmi sînt cunoscute în toate amăruntele lor. Și tocmai fiindcă-mi sînt atît de bine cunoscute, plecat rog pe măria-ta ca, înainte de a le cerceta în divan, să-mi dai voie să chem eu, în fața mea, la mitropolie, pe acești doi boieri și pe fiii lor, avînd toata încrederea să izbutesc a face ca pănă și prietenia să domnească iarăși între ei. De nu voi izbuti, vor fi slobozi să vie oricînd din nou înaintea măriei-tale. Înainte ca Moțoceștii să fi putut zice un cuvînt de ne – primire, domnul hotărî: — Fie cum cere înaltpreasfinția-ta. Cînd hotărăști ca ei să ți se înfățoșeze? — Cu voia mariei-tale, chiar astăzi după toacă. — Ați auzit, boieri? zise domnul. Să fiți astăzi după toacă la mitropolie și Dumnezeu să aducă pacea în inimile voastre. Să se cheme pricina următoare. Cîrjeștii și Moțoceștii nu putură decît să s-închine și să iasă din sală, pe cînd portarii strigau numele altor împricinați. Mitropolitul era încă în biserică cînd serdariul și cu Luca sosiră la mitropolie, unde-i aștepta un credincios al lui chir Ghedeon, care-i primi la poartă și-i duse într-una din odăile făcînd parte din locuința chiriarhului, iar aici îi pofti să șadă, încredințîndu-i că înaltpreasfințitul va ieși în curînd din biserică și-i va chema înaintea lui. Jitniceriul și cu Petru, cari sosise și ei îndată după ce călugărul s-întoarse la poartă, fură duși în altă odaie, iar după puțin timp mitropolitul ieși din biserică și trimese să-i aducă în sala în care primea de obicei, unde intrară unii printr-o ușă, și ceilalți prin alta. După ce sărutară pe rînd mîna mitropolitului care-i primise în picioare, chiriarhul se așăză pe un jîlț făcîndu-li semn să șadă și ei pe niște scaune în dreapta și în stînga sa. — Cu mare părere de rău, zise Ghedeon, auzit-am azi pe jitniceriul Ilie învinovățind în divanul domnesc pe vechiul și încercatul lui prieten, serdariul Matei Cîrjă, de o vină scîrboasă, despre temeinicia căreia era de datoria lui să s-încredințeze înainte de a o da în vileag și de a o aduce înaintea domnului. Aici mitropolitul fu întrerupt de jitnicer, care sculîndu-se în picioare zise: — Dar ce dovadă, înaltpreasfinte, era să mai cer după ce marturi de toată credința m-au încredințat că au văzut cu ochii lor cartea prin care fiul serdariului jăluiește domnului despre încalcarea de cătră Vicol a hotarelor satului meu Stolnicenii, numind acel sat al său? Dar mitropolitul îi făcu semn să steie jos și urmă: — Faptul că serdariul, cu prilejul căsătoriei fiului său Luca cu Smaranda Zmuncilă, i-o dăruit toate moșiile ce, în chip iconomicos, le cumpărase de la jitnicer, spre a le scapa de lăcomia turcilor și de sub mîna lui Neculai-vodă și a grecilor lui, departe de a alcătui o încercare de a închezășlui lui Luca Cîrjă nedreapta stăpînire a acelor sate, este o nouă dovadă de grija cea vie ce o avea să păstreze acea avere teafără pănă la întoarcerea în țară a jitniceriului sau a fiului său. Moțoc voi să se ridice din nou, dar o mișcare cu mîna a mitropolitului îl făcu să s-așăze iar pe scaun. — Această danie către fiul său, urmă chiriarhul, a fost făcută de serdar după îndemnul meu, cu știrea și a episcopului de Roman. Iar acest sfat l-am dat din pricina unei vorbe ce mi-a spus-o însuși Neculai-vodă numai puține zile după ce rînduise pe Cîrjă serdar la Orhei și dăduse învoirea lui la căsătoria lui Luca Cîrjă cu Smaranda. Mi-o spus că-i pare rău de ceea ce a făcut, căci din toate părțile i se încredințează că vînzarea averii lui Moțoc cătră Cîrjă este iconomicoasă, făcută cu scop de a împiedeca pe vodă să puie mîna pe averea boieriului hain, iar că serdariul nici nu gîndea să căsătorească pe Luca cu Smaranda, ci numai s-o ție necăsătorită cît mai multă vreme, doar s-a schimba domnia și s-a întoarce Petru Moțoc. Domnul nu-mi ascundea că se poartă cu gîndul să ieie acea avere pe sama domniei, să pedepsască pe Cîrjă pentru vicleșugul lui și să căsătorească pe Smaranda cu un grec oareșcare. Iar eu am răspuns că vînzarea averii o fost făcută pe bani numarați în fața mea, este dreaptă și adevarată, și că, după cît știu, serdariul are de gînd să dăruiască întreagă acea avere fiului său Luca cu prilejul căsătoriei lui cu Smaranda Zmuncilă, căsătorie care are să se săvîrșească în foarte scurtă vreme. Nădăjduiesc că Dumnezeu m-a ierta pentru acest neadevăr ce l-am spus, pentru că numai astfeli izbu – tit-am să feresc de grea primejdie pe Cîrjă și să păstrez neatinsă averea jitniceriului. Iaca dealtmintrelea, adăugi mitropolitul, scoțînd din sîn o hîrtie îndoită în patru, mărturia ce cu prilejul acelei dăruiri a dat-o în mînele mele Matei Cîrjă, mărturie scrisă de mîna lui, adeverită de mine și de episcopul de Roman. Prin această scrisoare serdarul adeverește că dania este iconomicoasă și se îndatorește să deie înapoi jitniceriului sau fiului său, la întăia cerere ce-i vor face, atît satele, vitele, bucatele, țiganii și sculele ce primise, cît și veniturile lor din clipa în care intrase în siăpînirea lor și pănă în acea a cererii Moțoceștilor: S-au scris trei cărți la feli, una lasată în păstrarea mea, alta în acea a fratelui nostru sufletesc, episcopul de Roman, și a treia în mîna preacuviosului stareț a sfintei mănăstiri de la Neamțul. Și mitropolitul dădu hîrtia în mîna jitniceriului. Acesta însă, fără a o ceti, se sculă și, apropiindu-se de serdar, îi zise: — Iartă-mă, Matei, ticălos fost-am că m-am îndoit macar o clipă de cinstea și de prietenia ta. Dar nu știi cîte minciuni mi-au venit din țară și mi-au amărît rău sufletul în bejenia noastră. Dar înainte ca serdarul să fi avut vreme să răspundă ceva, Petru Moțoc sări de pe scaun și cu glasul răstit zise către mitropolit: — Înaltpreasfinte, datu-ți-o oare și Luca Cîrjă carte la mînă cum că va întoarce fratelui său de cruce, neprihănită, logodnica ce i-o furat-o și cu care trăiește de mai bine de patru ani? — Da, răspunse liniștit mitropolitul făcîndu-se că nu bagă în samă mînia tînărului căpitan, el îți va da înapoi logodnica ce ți-o păstrat-o neprihănită vreme de mai bine de patru ani, purtîndu-se cătră tine ca un credincios prieten și un adevarat frate de cruce. Taci, nu vorbi înainte de a cunoaște toate împrejurările; vei avea vreme și slobozenie să ceri toate lămuririle doveditoare cuvintelor mele. Luca, fătul meu, povestirea nenorocirilor tale este dureroasă, dar trebuie s-o faci fără zabavă. Luca se sculă și, cu glasul îndurera, povesti cele ce urmează: — Rănit la cap, la braț și la genunchi în lupta de la Bieloțercov, am avut nenorocul să cad viu în mîna tatarilor. M-au luat ca rob un mîrzac numit Huzum, a cărui așazare era tocmai la Caffa. Greu suferit-am în drum pănă acolo și chiar după sosire zăcut-am mai bine de o lună în pat. Norocul meu o fost că soacra mîrzacului era o moldovancă de neam, Dafina Vîntul, fata stolnicului Ioniță Vîntui, căzută în robia păgînilor de mai bine de treizeci de ani, cînd o luase ca soție legluită un tatar de samă. Fusese foarte frumoasă și rămăsese neobișnuit de deșteaptă: ea ducea casa mîrzacului în ale cărui mîni mă aflam. M-o îngrijit de la sosirea mea ca o adevarată mamă și îndată ce m-am îndreptat, în urma ocrotirii sale, n-am mai fost ținut împreună cu ceilalți robi, ci scutit de orice muncă, bine hrănit și bine adăpostit, mai făgăduindu-mi-se că se va trimite știre la tata ca să mă răscumpere mai răpede; se hotărîse chiar suma de bani cerută pentru răscumpărarea mea. Din pacate, la mîrzac trăia și o soră a lui, vadana unui tatar căzut cu vro doi ani înainte într-o luptă cu Ieșii. Tatarca era tînără și printre tatarce trecea drept frumoasă, iar la noi ar fi fost privită ca urîtă. Deși mă păzeam de dînsa ca de orice lucru neplăcut la privit, ea pretutindeni mă urmărea dîndu-mi a înțelege că i-am căzut la inimă. Întîlnindu-mă într-o sară, după căderea nopții, în grădina ce era din dosul casei, îmi ceru să mă turcesc pentru a mă căsători cu dînsa. Înțelesei prea bine că răspingîndu-i, cum nu puteam să fac altfeli, asemene propunere, îmi făceam dintr-însa o dușmană de moarte, dar mă bizuiam pe ocrotirea atîtputernică a soacrei mîrzacului. Spre a scapa de dînsa, îi spusei că dorința ei de a mă lua de soț mă cinstește tare, dar că nu-mi pot lepada legea cu nici un preț. Atunci tatarca mi-o răspuns cu un glas tremurînd de mînie că-mi dă trei zile pentru a mă hotărî și dacă, la scurgerea acelui soroc, urmez să disprețuiesc cinstea ce mi-o face, voi avea să plătesc scump îndrăzneala mea. Apoi, cu aceste cuvinte mă părăsi pentru a se întoarce în casă. Cu mare nerabdare așteptat-am dimineața, spre a pune pe ocrotitoarea mea în cunoștința acelei întîmplări și a-i cere sfat și ajutor. N-am putut să adorm decît în ziuă și m-am trezit numai tîrziu pentru a afla, spre marea mea îngrijorare, că Dafina plecase înainte de ziuă la altă fiică a ei, care se-mbolnăvise rău și-i trimesese răspuns, printr-un călăreț ajuns la Caffa pe la miezul nopții, să vie numaidecît la dînsa, la un sat tătăresc în departare de cinci ceasuri de acel oraș. În cursul celor trei zile următoare am avut grijă să nu mai dau cu ochii de tatarcă, așteptînd cu toate frigurile nerăbdării întoarcerea Dafinei. În sara celei de a treia zi, în cursul căreia căldura fusese năbușitoare, m-am dus după căderea nopții spre a mă mai răcori într-un mic chioșc încunjurat de oleandri și de trandafiri, așazat în partea curții din fața acelei în care se aflau grajdiurile și clădirile locuite de robi și de slugi. În acel chioșc nu intrau niciodată femeile, dar slujea adesa mîrzacului ca loc de primire a acelor de rînd cu cari avea afaceri. Eram acolo ca de vrun sfert de ceas cînd, deodată, aud un foșnet și, cu toate că era destul de întunerec, cunosc, în clipa în care pătrundea în chioșc, pe tatarca care mă urmărea. M-am ridicat îndată de pe patul pe care șădeam și am vrut să ies, dar ea, apucîndu-mi mîneca cu mîna, mă sili să mă opresc și-mi zise cu un glas care tremura de patimă: — O trecut vadeaua care ți-am hărăzit-o. Răspunde: da sau nu, ești tu gata să îmbrățoșezi credința mea și a-mi fi soț? Fără a mai sta la îndoială, i-am răspuns: — De legea în care am fost crescut nu mă lepăd; mai bine mor. Ea tăcu cîtva, apoi, cu glas răspicat, zise: — Nu vrei să te lepezi de legea ta? Dar dacă eu m-aș lepăda de a mea? Sînt gata să fug împreună cu tine și, odată ajunși în țara ta, să mă botez, dacă tu juri să ma iei de soție în ziua botezului. Nevoind s-o întărît, dar bineînțeles neputîndu-mă lega la asemene faptă, i-am vorbit de greutățile fugii, de primejdia de a fi prinși, de greutatea cu care ai mei m-ar lasa să ieu de soție pe o străină, de stavilele ce le-ar pune domnul nostru la o astfeli de căsătorie. Deoarece tăcea, credeam că am izbutit s-o îmblînzesc, cînd deodată m-o întrerupt: — Răspunde într-un cuvînt: vrei sau nu vrei să mă iei de soție? Am tăcut. Atunci ea începu să strige cît o ținea gura: — Ajutor! Ajutor, drept-credincioșilor! Ghiaurul vrea să mă necinstească! Săriți de împiedecați această fărădelege! Și totodată strîngea mîneca mea cu îndoită putere ca să nu mă pot departa de ea. De la cele dintăi strigăte curtea se umplu de oameni; voiam să fug, dar ea își înfipse unghiile de la mîna stîngă în obrazul meu, astfeli că de-abie îmi ajungeau amîndouă mînile pentru a-mi apara ochii împotriva acelor unghii; vedeți că și astăzi mai port urmele lor. În cursul acestei lupte, în chioșc pătrunseră cu fanare în mînă oamenii mîrzacului, care puseră mîna pe mine și mă legară. După puține clipe se arătă și mîrzacul sculat din somn. Cum îl văzu, soră-sa se răpezi la dînsul și, spunîndu-i că m-am aruncat asupra ei cînd o intrat în chioșc și am vrut s-o siluiesc, arata feregeaua, anteriul și șalvarii ei rupți. Deoarece nici n-o atinsesem cu degetul, îmi închipui că venise în chioșc, unde nu înțeleg de unde știa că are să mă găsască, cu hainele rupte de mai nainte, hotărîtă fiind dinainte să mă piardă dacă nu mă voi supune voinții sale. Fapta de care eram învinovățit era, o știți cu toții, una din cele mai grele ce le poate săvîrși un creștin în țară musulmană: pedeapsa ei este moartea, cînd făptuitorul a izbutit să scape din mînile mulțimii care ar avea cunoștință de crima lui. De o sută de ori mai grea devenea fărădelegea făptuită de un rob, mai ales cînd acel rob fusese, cum se întîmplase cu mine, privit de stăpîn mai mult ca musafir decît ca rob. De aparare nici gînd nu era: hainele rupte ale tatarcei și zgîrieturile de pe obrazu-mi erau niște dovezi zdrobitoare împotriva cărora nu puteam să pun decît cuvîntul meu, față de care cădea în cumpănă cu nespus mai multă greutate cuvîntul tatarcei. Nici n-am încercat să mă apăr și n-am zis nimica cînd mîrzacul mă osîndi la moarte chiar în ceasul acela. Dar tatarca, care rămăsese de față, luă atunci pe mîrzac deoparte și o văzui vorbind mult și cu mare vioiciune. Se vedea că propune ceva mîrzacului, însă că acesta nu este dispus s-o mulțămească. În sfîrșit, după vorbă ne – sfîrșită, se văzu că tatarca își ajunsese scopul: mîrzacul se apropie de mine și-mi zise moldovenește: — Cu toată purtarea ta ticăloasă față de ea, soră-mea mi-o cerut să-ți cruț viața. Iaca ți-o dăruiesc, dar, fiindcă nu se cade să scapi fără de pedeapsă grea, vei fi pus în neputință de a mai săvîrși asemenea fapte. Apoi poronci unor oameni ai săi să mă ieie în primire. La auzul crudei hotărîri, ce tot ura tatarcei blastamate o adusese asupra mea, am leșinat. Cînd a doua zi m-am trezit din leșin, eram neom. Zguduit de cumplita mișcare ce o stîrnise într-însul povestirea nenorocirii sale, Luca tăcu o clipă, apoi liniștindu-se, urmă: — A doua zi se întoarse Dafina. Mare îi fu durerea cînd auzi despre cumplita mea nenorocire. Ea înțelese îndată cum stăteau lucrurile, nu stătu la îndoială pentru a arata mîrzacului care era adevărul și izbuti chiar să scoată pe acea ticăloasă din casa frăține-său. Cred că mîrzacul se căi în urmă de ușurința cu care mă nenorocise și că din această pricină nu m-o mai urmărit cînd, prin sfatul și cu ajutorul bunei sale soacre, am fugit de la el și am izbutit să mă-ntorc în țară. După o nouă dar scurtă tăcere, Luca urmă: — Eram de puține zile acasă cînd, în neființa tatei și a mamei duși la Ieși, au venit acolo mătușa Safta cu verișoara Smaranda. Ele mi-au povestit cum vodă hotărîse ca Smaranda să se căsătorească cu un grec numit Caravia, cum acesta fusese la Brînzeni în ajun spre a face cunoscută hotărîrea lui vodă mamei și fiicei, iar mătușa izbutise a prosti pe grec și a-l face să aibă rabdare încă o lună. Cunoscînd firea habsină a lui Neculai-vodă, nu vedeam cum va putea Smaranda să scape de asemenea pîngărire și să fie pastrată pentru Petru pe care îl iubea și care știam cît o iubește. Știam că tata are trecere la vodă, dar înțelegeam bine că această trecere nu era destul de mare pentru a face pe domn să-și întoarcă cuvîntul dat unui grec care-i mai era și nepot. Însă cînd, la întoarcerea tatei, am aflat cu ce însărcinare îl trimete vodă la Tighina și cum este încredințat că va izbuti să ducă acea însărcinare la bun sfîrșit, mi-am făcut îndată planul și, a doua zi, l-am împărtășit tatei. Din cumplita nenorocire ce mă lovise m-am gîndit să tragem cel puțin folos pentru fratele meu de cruce, căsătorindu-mă eu cu logodnica lui, spre a i-o păstra în toată neprihănirea ei. Tata o încuviințat cu bucurie planul meu, întrucît l-ar încuviința și părintele mitropolit, căruia urma să-i ceară sfatul la întoarcerea de la Tighina, mai însărcinîndu-se să dobîndească cu acelaș prilej învoirea lui vodă. Numai după ce a venit tata cu învoirea mitropolitului și cu acea a lui vodă, destăinuit-am planul meu mătușei Săfticăi. Mătușa o primit numaidecît, dar o fost mai greu să facem pe Smaranda să înțeleagă că căsătoria făcută cu un barbat în starea în care mă aflu este ca și fără ființă și că părintele mitropolit și episcopii de Roman și de Huși, pe cari îi văzuse tata asemene, l-au încredințat ca astfeli va fi privită de biserică și ea se va putea căsători sau cu Petrache la întoarcerea lui, sau cu oricine ar găsi cu cale, căci chiriarhia pe loc ar desființa căsătoria făcută cu un hadîmb, iar că eu pentru dînsa nu voi putea fi decît un frate și un prieten care s-o ocrotească. Iaca, dealtmintrelea, și hotărîrea înaltpreasfinției-sale, care am avut grijă s-o cer încă înainte de așa-zisa căsătorie și, zicînd aceste cuvinte, Luca scoase dintr-o tașcă ce o purta sub conteș, o hîrtie pe care o puse pe masă. Iar mitropolitul zise: — Așa este cum o spus Luca: căsătoria cu un hadîmb este privită de biserică ca fără de ființă. La cea dintăi cerere a oricăruia din soți, voi hotărî că între ei nu este, nici n-o fost vrodată legătură de căsătorie, și Petru Moțoc va fi slobod să se căsătorească cînd va voi cu logodnica lui, pastrată, mulțămită credinții prietenului său, fecioară neprihănită cum o lasat-o. — Și acuma, zise Luca, uitîndu-se drept în ochii lui Petru, rostește-te: fost-am adevarat prieten, adevarat frate de cruce, sau n-am fost? Petru Moțoc se sculă și mergînd drept la Luca înghenun – chiă înaintea lui: — Iartă-mă, Luca, zise el, iartă-mă, ai fost pentru mine nu numai prietenul cel mai credincios, fratele de cruce cel mai de nădejde, ci ai fost un înger, și luîndu-i mîna i-o sărută cu de-a sila, adăugînd: lasă-mă să sărut mîna care mi-o scapat viitorul de fericire, de care nădăjduiesc să am parte pe acest pămînt; nu sînt vrednic să sărut nici urma unde ai calcat, iartă-mă, Luco! Luca îl ridică, îl luă în brațe și-l sărută: — Eu te iert bucuros, zise el, doară om fost-ai și n-ai putut să gîcești cele ce s-întîmplase la atîta departare de tine. Smaranda nu încetase macar o clipă să iubească pe Petru, privea însă pe Luca ca pe îngerul ei păzitor. Căsătoria cu Luca a fost desfăcută de dicasterie numaidecît. Cu o lună mai tîrziu avu loc cununia lui Petru cu Smaranda. Luca în aceeași zi se călugărea la mănăstirea Chipriana. Își petrecu viața săvîrșind fapte bune, cheltuindu-și tot venitul în daruri la saraci și la bolnavi, căutînd să îndrepte pe acei cari umblau pe căi rătăcite și adesea ajungîndu-și scopul prin înțelepciunea și rîvna sfaturilor lui, mîngîind pe cei deznădăjduiți și hrănindu-li nădejdea în mila Celui-de-Sus. Muri încă tînăr, iar averea ramasă de la serdar o lăsă pe jumătate celui dintăi născut al lui Petru Moțoc și al Smarandei, și jumatate mănăstirii, pentru lauda lui Dumnezeu și alinarea năcăjiților.


content:
Marele vornic Sandu Hortopan era, la 1836, un boier trecut de șăsezeci de ani, dar încă sănătos tun, frumos la fața, deși barba și părul îi erau mai mult albe decît cărunte, văduv de mai bine de douăzeci de ani, fără copii și foarte bogat. Stapînea nu mai puțin de unsprezece moșii frumoase, datorii nu avea deloc, ci dimpotrivă, mii de galbeni buni, zimți și fără bortă, strînși în lada ferecată din gherghirul cel închis cu uși de fier din curtea lui de la Copou. Răposata lui soție, cucoana Săftica, fusese o bunatate de femeie, frumoasă, blîndă, credincioasă și o gospodină de frunte. Dar aceste însușiri nu împiedecase pe cuconul Sandu s-o înșăle, chiar de la început, cu orice ființă femeiască îi ieșea înainte. Căci boieriul nostru, dacă era cunoscut ca barbat cuminte și cinsteș, ca diregător drept și nelacom, mai avea și nume de iubitor mare al sexului frumos. În vremea tinereții lui cuconu Sandu, boierii de fire amoroasă nu prea aveau cum să găsască tovarășe de plăcere alese în rîndurile femeilor de treapta lor, căci ceea ce astăzi se numește „viața mondenă” atunci încă nu avea ființă. Prilejurile de întălnire între femei și barbați erau rari, iar calcarea de cătră vro cucoană a datoriilor ei de soție atrăgea după sine reprobarea și disprețul întregii boierimi. Nu mai vorbesc de fetele mari, ele, afară de părintele și de frații lor, nu vedeau alți barbați decît rude bătrîne sau cel mult pe cîte un văr primar. Și moravurile boierimii mici, nefiind întru nimica mai prejos, boierii amatori de plăceri extraconjugale erau reduși să-și caute, nu tovarășe, ci unelte de plăcere în poporul de jos și mai cu samă printre număroasele roabe țigance care li umpleau curțile. Obiceiul stăpînilor de a întrebuința acele roabe pentru plăcerile lor fiind vechi de veacuri, introdusese în vinele multor țigani „vatrași” o proporțiune însamnată de sînge boieresc și avusese drept urmare prezența, în multe curți, a unor tipuri, atît bărbătești cît și femeiești, de o deosebită frumuseță, uimitor de fine și deosebindu-se cu desăvîrșire de acel țigănesc primitiv, care și astăzi se întîlnește printre rămășițile împrăștiete ale ursarilor, lingurarilor și caldararilor. Venirea în țară, în urma Revoluțiunii franceze, a multor emigrați și emigrate, introduși în casele boierești cu însușirea de educatori ai copiilor, aduse, pe lîngă limba franceză pe care toată boierimea se grăbi să și-o însușască, costumele europene pentru cucoane, precum și raporturi mai dese și mai libere între cele două sexe: de atunci au capatat balurile, seratele și vizitele drept de cetățenie în țările române. Apoi, la sfîrșitul anului 1806, veni ocupația rusască, care din pacate ținu șase ani și se poate asamana cu un adevarat talaz de corupțiune și de pilde răle care a trecut peste principate, unei adevarate școale de naravuri și de desfrîu. Călcările de credință din partea femeilor măritate se făcură din ce în ce mai număroase, despărțeniile, atît de rari odinioară, se înmulțiră din an în an. Oștirile pravoslavnice mai aduseră cu ele un element nou în viața de desfătări de la Ieși: artista străină. Aceste „artiste” cultivau toate aceeași artă, coregrafia; erau cîteodată ruște, altădată germane din provinciile baltice, dar mult mai adesa poloneze, creștine sau jidoavce. Venite spre a se îmbogăți ținînd de urît pe ofițerii împărătești, ele deloc nu disprețuiau omagiile și mai ales galbenii boierilor moldoveni. Spatarul Sandu, căci pănă la această treaptă ajunsese atunci boieriul nostru, se grăbise să încurajeze și el arta personificată în antichitate prin Terpsihora. O poloneză balaie și galeșă puse stăpînire pe inima, simțurile și punga lui vreme de trei ani; îl iubi, dragă Doamne, cu foc și, dacă nu-i fu cu credință, îl jumuli în chip cît se poate de conștiincios. Cînd Stepanovska, așa se numea baletista, părăsi leșul, se zicea că duce cu ea zece mii de galbeni provenind aproape în întregime de la dărnicia spatarului. Dată fiind valoarea banului pe acea vreme, suma era mare chiar pentru o avere ca acea a lui Hortopan. Fiind, ca aproape toți semenii lui din acea generație, barbat practic și chibzuit, se puse în cîțiva ani pe economii, spre a umple golul pricinuit de farmecile polonezei, hotărît să nu-și mai îngăduie pe viitor plăceri atît de costisitoare. Se mulțămi deci de atunci înainte cu resursele pămîntene, alcătuite din țarance, din măhălagioaice emancipate și mai ales din țigance. Făcea numai rari excepții în favoarea cutărei sau cutărei „artiste” franceze, cînd vro trupă zisă dramatică părăsea Odesa pentru a se întoarce în Franța și se abătea din drumul cel mai direct, prin Constantinopol, pentru a da cîteva reprezentații în Ieși sau în București. Aceste intermedii erau însă lucruri neobișnuite și de scurtă durată. Vornicul Sandu petrecea iernele la Ieși, în casele lui de la Copou, iar după Sfîntul Gheorghe, venea să șadă pănă în toamnă la frumoasa așazare ce o avea la moșia lui de baștină, Hortopenii, de la ținutul Sucevei, pe malul stîng al Siretiului. Avea în curte și în sat vro sută de salașe de țigani „vatrași”, întrebuințați unii pentru slujbele curții, ale grajdiului și ale grădinii, iar alții la feli de feli de meserii, precum și la lucrul moșiei. Ceilalți robi: lingurari, caldarari, ursari, cunoscuți sub denumirea obștească de „țigani șatrași”, erau, în schimbul unei taxe anuale, lasați slobozi să hoinărească în țară și să-și agonisască traiul după cum îi ducea mintea, sub povățuirea unor căpetenii alese din sînul lor și numite „bulubași”. Erau însă ținuți să s-adune la fiecare Simedriu la așazarea stăpînului, unde erau numarați și catagrafiați și unde achitau taxa anuală ce o datoreau boieriului. Tot atunci se împărecheau flăcăii cu fetele și alegeau bulubașii cetelor, iar stăpînul rînduia un „bașbulubașă” peste toți șatrașii. Hortopan care, între 1830 și 1834, avusese și el gărgăuni de domnie, era în termeni mai mult reci cu Mihalache Sturdza și nu mai ocupase de ani nici o slujbă. Iarna era nelipsit de la întrunirile și petrecerile leșului, iar vara își petrecea vremea cu călăria și cu vînatul, fiind încă călăreț neîntrecut și vînător pătimaș. într-o după-amiază frumoasă de septemvre, întorcîndu-se de la o vînătoare cu ogarii, în loc să se oprească ca de obicei la scara cea mare a curții, merse să descalece la grajdi, unde voia să-și deie însuși samă dacă îngrijirea cailor era mulțămitoare. Cînd s-întorcea spre curte singur, la jumatate de cale, s-întîlni cu o țigăncușă care, ieșind răpede din grădină, s-îndrepta spre spălătorie. Fata zări pe boier numai cînd se afla la trei pași de el și deodată ramase în nemișcare, cu ochii măriți de surprindere, ca și cum picioarele i s-ar ti înfipt în pămînt. Punînd în aceeași clipă ochii pe ea, vornicul se opri și el, uitîndu-se lung la dînsa, cercetînd-o cu ochii de sus în jos și de jos în sus. Țigăncușă era năltuță, o ruptură de tulpan roșu acoperea capul ei mic, iar din acea zdreanță ieșeau unde bogate de păr castaniu-deschis. Fruntea era scurtă și lată, sprincenile frumos zugrăvite și genele, lungi, cu capetele întoarse, încadrau doi ochi căprii, mari și plini de galeșă lumină. Nasul drept și subțire n-ar fi necinstit nici fața unei statui grecești, urechile erau mici și sapate cu gingășie, iar gura cu buzele frumos răsucite, pline și roșii ca cireașa coaptă, o adevarată minune. De la cap, ochii cunoscători ai vornicului trecuse la trup, cercetînd gîtul rotund, umerele și brațele gingașe fără a fi slabe, mînile mici cu degete subțiri. Cămeșa întredeschisă și ruptă lasa aproape descoperit un sîn născînd, asămuitor unor mere necoapte, din catrința veche și peticită ieșeau niște pulpe fragede, dar rotunde, glezne să poată juca în inelul alcătuit de degetul cel mare și arătător, picioare uimitor de mici, de înguste și de frumos croite. Soarele arsese pielea feții, a brațelor și a pulpelor, dar acea piele era departe de a înfățoșa nuanța arămie obișnuită la țiganii de sînge neamestecat. Bineînțeles că atît zdrențele ce o acopereau, cît și ceea ce se vedea din pielea țigăncușei aratau semne neîndoielnice că de mult nu mai venise în atingere cu apa și cu soponul. Privirea cercetătoare și prelungita a vornicului făcuse pe fată să lese ochii în jos. — Cum te cheamă? întrebă boieriul. — Anica, răspunse copila ridicînd iar ochii spre vornic. — A cui ești? mai întrebă el. — A Dochiței lui Ian Sfeidecarul, răspunse iar țigăncușă. — De cîți ani ești? — De cincisprezece peste cîteva zile. Un surîs se desemnă pe buzele lui Hortopan. — Bine, Anico, mai zise el, apoi, luîndu-și în sfîrșit ochii de pe ea, porni din nou spre curte și merse drept în cerdac unde, după ce aruncă pălăria ușoară, de pîslă sură, pe un scaun, se așăză pe un jîlț. Camardinerul, care veni numaidecît după dînsul, îi aduse un fes roșu cu canaf albastru, pe care vornicul și-l așăză pe cap, îi trase ciobotele, îl ajută să scoată „tatarca” de șaiac cafeniu subțire, apoi să îmbrace, peste anteriul albastru-deschis, cu dungi vișinii, strîns pe trup de un șal frumos, o giubea de atlas verde-deschis căptușită cu satin alb și așăză o păreche de papuci de piele galbănă lîngă divanul de alături de jîlț. Vornicul se sculă numai în mești și se așăză pe pat, turcește. În aceeași clipă apărea în cerdac sofragiul, ținînd cu amîndouă mînile tablaua de argint pe care se vedeau două chesele de cristal și, dinaintea lor, două farfurioare la fel, una conținînd două linguriți de argint și cealaltă deșartă, iar în dosul cheselelor două pahare mari de cristal. În urma sofragiului veneau cafegiul aducînd tăblăluța de argint pe care se afla filigeanul cu cafe turcească, iar în urmă ciubucciul, ținînd în mîna dreaptă, tot făcîndu-i vînt, cînd în dreapta, cînd în stînga, un lung ciubuc de lemn de iasomie din a cărui lulea aprinsă ieșea un fum gros de sub căimacul înfoiet, iar în cea stîngă o tăblăluță rotundă de alamă galbănă, mică de tot, pe care avea să se sprijine luleaua. Camardinerul și sofragiul erau moldoveni îmbracați în straie nemțești, cel de pe urmă purtînd și mănuși de ață albă, iar ciubucciul și cafegiul, țigani îmbracați în haine moldovenești: anteriu și cațaveică. Vornicul luă o linguriță de „rodu zahar”, deșărtă amîndouă paharele cu apă, apoi cafegiul așăză tăblăluța pe pat lîngă boier, iar ciubucciul îi aruncă, de la trei pași de divan, ciubucul pe care stăpînul îl prinse în mînă. — Trimete aici pe Nastasia, poronci ciubucciului boieriul, care începu îndată să soarbă din imameaua împodobită cu pietre și să ducă din cînd în cînd filigeanul cu cafe la buze. Vederat că pe dinaintea ochilor lui trecea încă icoana țigăncușei de adinioarea, căci de mai multe ori rosti cu jumatate de glas: — O zînă! Un adevarat juvaier! Însăș Hebe nespalată și în zdrențe! După trecere de un șfert de ceas apăru și se opri în ușa cerdacului, la cinci pași de boier, o țigancă bătrînă, naltă și slabă, legată la cap cu un tulpan verde și purtînd o giubea verde veche peste un anteriu de ghermesit vînăt, de aceeași vrîstă cu giubeaua, strîns pe trup cu o vechitură de șal, iar verde, și cu picioarele goale vîrîte în iminei negri. — Vină mai aproape, Nastasio, zise vornicul cum o zări. Iar țiganca mai apropiindu-se cu doi pași, el urmă: — Am întîlnit astăzi în ogradă pe fata Dochiței spălătoriței; cu cine oare este ea făcută? — Mama ei se laudă că o făcut-o cu coconu Alecu Crivea. Știi că acuma cincisprezece ani, după ce ai înlocuit-o în slujba ietacului prin Maria Țurcă, era încă foarte frumoasă și de cîte ori venea cuconu Alecu, Dumnezeu să-l ierte, la vînat la noi, cerea ca să i-o trimetem pe dînsa și nu pe alta, ca să-l frece sara pe picioare. Dealtmintrelea, îmi aduc bine aminte că cuconu Alecu o fost aici la vînat. cu două sau trei zile înainte de Crăciun, iar fata s-o născut în toamna următoare, cam de Ziua crucii. — Ai dreptate, zise vornicul lovindu-se cu palma peste cap, samănă cu bietul Alecu în chip uimitor! Mi se părea doară mie că trăsăturile ei îmi amintesc pe cineva și de aceea te-am întrebat cu cine-i făcută. Dar, oricine ar fi tată-său, țigăncușă este o adevarată minune, și eu am început să fiu sătul de Irina și de Vîrvara care-mi îngrijesc de ietac. În starea în care este astăzi fata, nici gîndesc să mă ating de dînsa, dar la anul, dacă va avea parte de îngrijire bună, are să fie tot ce se poate dori. Prin urmare, chiar din astă – sară, vei lua-o la tine în odaie și vei începe să mi-o curăți și să mi-o poleiești cum ai învațat tu de la chera Hariclea să curăți și să poleiești fetele menite pentru patul stăpînului. Știi că mă pricep să răsplătesc munca bine făcută. La anul s-o găsesc curată, grasă, rumănă, cu pielea ca matasa, cu palmele și cu tălpile moi ca bumbacul; să aibă trup de cucoană mare. — Mi-oi da toată silința ca să te mulțămesc, cucoane, cum am mai făcut, zise țiganca plecîndu-se pănă la pămînt și pregătindu-se să părăsască cerdacul. Dar vornicul o opri zicînd: — Nădăjduiesc că nu s-o atins încă nimene de dînsa. — După cît știu, nimene. Nepotu-meu, Grigore surugiul, cam umblă după dînsa și știu că s-ar cununa bucuros cu fata, dar ea nici nu se uită la Grigore. — Să spui lui Grigore, să spui chiar întregii curți și să meargă vestea în tot satul, la țigani cît și la țarani, că acel care ar îndrăzni să se atingă de dînsa moare sub bici. Ai înțăles? — Am înțăles, cucoane, ș-oi face cum mi-ai poroncit, zise țiganca, care dispăru după ce se mai plecă încă o dată înaintea stăpînului ei. Boierii cei bogați de la începutul veacului trecut aveau toți cîte o slugă bărbătească însărcinată cu slujba lor personală sub nume, întăi de „fecior” apoi de „camardiner”. Acest camardiner, o românizare a cuvîntului nemțesc Kammerdiener, era mai ales însărcinat să ajute pe boier la îmbracat și la dezbracat și să-l însoțască în toate drumurile ce le făcea. Grija ietacului, cuvînt turcesc desemnînd odaia de culcare, curățănia acelei încăperi, încălzirea ei, făcutul așternutului, pastrarea albiturilor, fereduitul boieriului și adesa toată îngrijirea trupului său priveau pe una sau mai multe femei, totdeauna țigance, mai bine îmbracate și mai curate decît celelalte. Cînd boieriul era burlac sau văduv, el avea grijă să aleagă pentru această slujbă pe cele mai drăguțe din roabe, schimbîndu-le prin altele îndată ce se sătura de ele. Aceste odaliște dizgrațiate erau apoi date în căsătorie acelor din robii lui burlaci sau văduvi cărora boieriul voia să li facă o favoare. Dochița, mama fetei care farmacase privirile vornicului Sandu, auzise și ea de la părinți că este roada unei nopți petrecute de maică-sa în ietacul unui boier mare, tînăr și frumos. Această fiică de părinți frumoși, fiind însă și ea, în tinerețele ei, de o rară frumuseță, avuse cinstea să facă slujbă în ietacul stăpînului. După un timp relativ lung, fusese înlocuită prin altă țigancă, pe care vornicul o cumparase de la alt boier, dar, vreme de mai mulți ani, ramase în curte în calitate de fată în casă. În această însușire era trimasă să frece picioarele musafirilor de samă pe cari îi găzduia vornicul: acest obicei era obștesc în țară, ca și în Rusia. Astfeli veni în atingere cu spatarul Alecu Crivea, boier vestit pentru frumuseță lui, pe care la Paris, unde umbla în straie moldovenești, doamne atît din lumea mare, cît și din lumea mică îl supranumise „frumosul Malek Adel”, după numele eroului din romanul doamnei Cottin. După nașterea copilei, meșterul sfeidecar de la Hortopeni cerînd pe Dochița de soție, vornicul, care era mulțămit de chipul cum lucra, i-o dădu fără greutate. Anica fu luată de la mama ei chiar în sara zilei în care s-întîlnise cu boieriul și dusă de Nastasia în odaia ei de lîngă spălătoria curții, unde i se pregătise un așternut bun, cu saltea de lînă, perini înfațate, prostiri albe și oghial bun și nou. Înainte de culcare, fu scaldată în mai multe ape și lăută pe cap cu gălbănuș de ou, apoi îmbracată în cămeșă de pînză de in subțire. A doua zi începu pregătirea copilei pentru slujba la care era menită: băi zilnice, fricțiuni cu feli de feli de ape și de alifii, îngrijirea și cruțarea mînilor și, lucru care la început păru fetei nesuferit, interzicerea aspră de a face macar un pas desculță. I se dădură catrințe, bete și bonte din lînă de soi, cămeși de cea mai fină pînză de in, împodobite cu cusături frumoase, colțuni albi, iminei roși și galbeni, papuci, tulpane de cele bune și chiar băsmăli de cap de matasă pentru zile mari. Mama Anicăi și barbatul ei nu mai puteau de bucurie că asupra fetei dăduse asemene noroc, pe care, dealtmintrelea, Dochița totdeauna îl visase pentru copilă. Anica era și ea mulțămită. Știa foarte bine ce fel de slujbă avea să îndeplinească pe lîngă vornic, căci dacă trupul ei era neprihănit, ochii ei văzuse și urechile ei auzise multe, apoi mai știa că mama ei și toate roabele cari îndeplinise astfeli de slujbă se aratau mîndre de soarta de care avusese astfeli parte și priveau vremea în care stătuse în aproprierea stăpînului ca cea mai frumoasă și cea mai cinsteșă din viața lor. Singurul suparat fu Grigore surugiul, un băietan de douăzeci de ani, nalt cît un brad, cu fața arămie, dar frumoasă și cu niște ochi de jaratec. Nici nu-i trecea prin gînd să se expuie mîniei boieriului, doară știa că vornicul Sandu, deși blînd și milos pentru robi și oameni din sat, nu îngăduia vro calcare a voinții lui. Dacă biciul și vergile erau lucruri întrebuințate la Hortopeni rar și de obicei cu mare măsură, văzuse cu ochii, în cazuri cînd puterea stăpînului fusese nesocotită, execuțiuni înfricoșate. Dar din ziua aducerii Anicăi la curte, flăcăul atît de vesel pănă atunci se făcu hursuz, morocănos și începu să beie. În primavara anului următor, vornicul Sandu nu veni la Hortopeni, căci se legase de dînsul o boală de mai care îi pricinuia dureri grozave. În iunie plecă la Carlsbad. Feredeile și apele nefăcîndu-i nici un bine, se duse la Viena spre a se căuta cu doftorii de-acolo, dar dacă aceștia îi luară bani mulți, în schimb nu izbutiră să-l îndrepte. S-întoarse deci la Ieși, unde zăcu toamna întreagă și mare parte din iarnă, iar la sfîrșitul lui fevruar își dădu obștescul sfîrșit. Vestea morții stăpînului fu adusă la Hortopeni de Grigore surugiul, care adusese de la Ieși, unde stătuse toată iarna, pe vechilul moșiei. Lui Grigore nu-i părea deloc rău de moartea stăpînului; cînd întîlni pe Anica, îi zise cu un aer de triumf: — L-am blastamat, de aceea o murit. Tot a mea ai să fii! Celorlalți țigani însă li părea rău, căci vornicul Sandu li fusese stăpîn bun și milostiv, apoi nu știau cine și cum are să fie cel nou. Acestei nedumeriri îi puse curînd capăt comisul Ștefanache Vrabie, vechilul moșiei, în dimineața duminicii următoare, cînd aduse la cunoștința satului și a curții, adunați la biserică, că vornicul Sandu a lasat prin diată averea lui întreagă, prin urmare și satul Hortopenii și curțile din Ieși, nepotului său de frate, cuconului Vasilică Hortopan, pe care îl cunosc cu toții, adăugind că noului stăpîn i s-a și dat de știre la Paris, unde se află de mai mulți ani la învățătură, și trebuie să s-întoarcă în țară cît mai curînd. Comunicațiile între Moldova și capitala Franței făcîn – du-se atunci cu mare încetineală, trecură trei luni pănă cînd tînărul clironom sosi în Ieși. Fiind numai de douăzeci și doi de ani, era, după legile în ființă atunci, încă nevrîstnic, adică minor. Se întruni deci sfatul de familie și alese ca epitrop pe hatmanul Costache Cîrjă, un moș după mamă al tînărului. Acesta, un boier bătrîn și binevoitor cătră tineret, hotărî nepotului că-l lasă stăpîn desăvîrșit pe veniturile averii și-l învoiește să și-o administreze cum va găsi cu cale, dar nu va recunoaște nici o împovarare sau înstrăinare a fondului. După o șădere de două săptămîni în Ieși, Vasile veni la Hortopeni. El era singurul fiu al unui frate al vornicului Sandu, răposat de vro zece ani, după ce pierduse toată averea. Ramas orfan de tată și de mamă, căci aceasta murise și mai de mult, băietul, care atunci de-abie împlinea doisprezece ani, fu trimes de moșu-său la Paris, unde avea să facă studii sub privegherea unui bătrîn emigrat, preceptorul lui de mai mulți ani. Deși era înzestrat cu o memorie minunată și cu o mare ușurință de înțelegere, studiile tînărului Vasile fură neregulate și mai mult sumare. Era un băiet deosebit de frumos, simpatic atît camarazilor și prietenilor săi, cît și mai ales sexului frumos, cu destule aplecări intelectuale, vioi și totodată blînd, însă, ca prea mulți tineri boieri, leneș, ușuratec, foarte nestatornic în toate, prea supus instinctelor, gusturilor și patimilor lui, cheltuitor și egoist, iubitor de petreceri și de plăceri. Ținut din scurt în anii dintăi de bătrînul emigrat, de vro trei ani scuturase cu desăvîrșire acel jug și, pensiunea ce i-o servea moșu-său fiind mai mult decît liberală, sorbise adînc din cupa plăcerilor ce le oferea capitala Franței. În cel de pe urmă an al șăderei sale acolo căzuse sub farmecul unei actrițe a teatrului francez, femeie nu numai frumoasă, dar și neobișnuit de deșteaptă și de cultă. Dacă, cu prilejul acestei legături, cheltui bani mulți, în schimb mintea lui ieși dintr-însa folosită. Ajunse la Hortopeni într-o după-amiază de la sfîrșitul lui mai, însetat și acoperit de colb de la cap pănă la picioare. După ce zise cîteva cuvinte comisului Ștefanache și vatavului de ogradă, pitariul Iordache Mîndru, cari îl primise la scara cea mare a curții, luă o linguriță de dulceți și bău mai multe pahare cu apă, apoi se îndreptă spre ietac, unde găsi pe Neculai, camardinerul moșului său, venit odată cu el de la Ieși, și pe Anica. Cînd puse ochii pe aceasta, ramase ca pironit pe loc. Căci țigăncușa care, cu toată neîngrijirea pielei și a îmbrăcămintei, farmacase ochii vornicului Sandu, se preschimbase, după aproape doi ani de trai bun și de îngrijiri înțelepte, într-o ființă a cărei perfecțiune de forme era în stare să stîrnească minunarea chiar a unui barbat ca Vasile Hortopan, deprins să trăiască într-un mijloc de femei ale căror nuri firești mai erau sporite prin toate mijloacele artei celei mai alese. Anica ținuse, cu vîrf și îndesat, toate făgăduințile ce înfățoșarea țigăncușii ieșind din vrîsta ingrată, nespalată și îmbracată în zdrențe, la făcuse privirii cunoscătoare a vornicului Sandu. Crescuse cu un lat de mînă; gîtul, umerile și brațele i se rotunjise, sînul se dezvoltase rămînînd însă tot gingaș, mînile se înălbise și aveau palme trandafirii, iar pielea brațelor, cît se vedea dintr-însa, nu era deloc mai puțin albă decît acea a oricărei moldovence cu păr deschis. Fața nu-i mai era arsă de soare, fruntea avea albeața zăpezii, făcînd să răsară atît arcul frumos al sprincenilor mai închise decît părul, cît și pe tîmple, izvodul azuriu al vinelor. Obrajii frumos rotunjiți aratau o rumeneală gingașă, datorită unui sînge tînăr și fierbinte. Toate trăsăturile feței se făcuse mai netede, parcă natura s-ar fi folosit de răstimpul de douăzeci de luni spre a da desemnului lor cea de pe urmă perfecțiune. Și îmbrăcămintea ce o purta îi șădea de minune: era portul țărănesc, dar lucrat din materiale alese și cu oareșcari schimbări, ca adăugirea unei fuste albe sub catrința care astfel nu mai era strînsă pe trup în chip neestetic, iar picioarele mici și înguste erau încalțate cu colțuni și „iminei nemțești”, cum se numeau atunci pantofii de formă europeană, iar undele părului castaniu-deschis, cu răzbateri de aur roșiatec, ieșeau pe sub faldurile unei băsmăli de matasă roșie, cusută cu fir pe margini. Acest port fusese ales de răposatul vornic pentru femeile cari făceau slujba ietacului în locul oribilelor cațaveice, fuste de cit și papuci tîrîiți alcătuind îmbrăcămintea țigancelor în alte curți boierești. Numai după cîteva clipe, Vasile izbutind să-și stăpî – nească surprinderea întrebă pe Neculai: — Dar fata asta, era cît pe ce să zică: dumneaei, cine este? — Fata de la ietac, cuconașule, răspunse Neculai făcînd totodată un semn Anicăi, surprinsă și ea de frumuseță tînărului și ramasă nemișcată. La semnul făcut de camardiner, fata veni să sărute mîna noului stăpîn. Numai de rușinea feciorului, Vasile îngădui acest omagiu, dar în sine își zise că mult mai bucuros ar fi fost să sărute el mînuțile mici, bine îngrijite și de chip atît de gingaș ale fetei. Apoi, după ce o întrebă cum o cheamă, îi spuse că-i va da de știre cînd va avea nevoie de slujbele ei, iar acuma se poate duce. Sînt încredințat că în acea sară, după ce Anica fu chemată în ietacul stăpînului, nici vorbă nu fu ca ea să-i frece picioarele, dar cînd, a doua zi, fata ieși din odaie, nu știu care din doi era mai stăpînit de farmecul celuilalt: boieriul sau roaba. Zilele și chiar săptămînile cari urmară fură pentru amîndoi un timp de adevărată beție, a simțurilor pentru Vasile, a întregii ființi pentru Anica. Din întăia clipă ea fusese cucerita cu desăvîrșire; ochii, inima, mintea și simțurile fetei erau farmacate: el devenise dumnezeul ei. Nu mai știa dacă este trează ori dacă visează. S-întreba necontenit cum de se poate ca unei biete roabe țigance ca dînsa să-i fie dat să iubească pe un stăpîn tînăr, frumos ca soarele, de neam mare, bogat, puternic și învațat, care s-o îngăduie a-i spune că-l iubește, să se arăte fericit de iubirea ei, s-o încredințeze că și ea îi este lui mult dragă, că o privește ca cel mai de preț odor din averea lui și că prin țările cele departate prin care umblase, cu ființă frumoasă ca dînsa încă nu i-a fost dat să s-întîlnească. Și cum se purta acel stăpîn față de ea? Ce alese erau dezmierdările lui! Ce dulci vorbele lui! Parcă ea ar fi fost, nu o roabă, ci o cucoană mare! Îi săruta mînile de nenumărate ori pe zi, nu suferea cînd erau singuri ca ea să steie în picioare înaintea lui, o făcuse să mănînce singură, într-o odaie deosebită, mîncări alese de la masa lui. Nu suferea să-l slujască și-i dăduse, sub nume de ajutoare, o fată care o slujea. Apoi cum o îmbracase și o înzestrase cu lucruri frumoase și scumpe de tot soiul! Adusese chiar de la Ieși pe o franțuscă „marșandi-modă”, pentru a-i face rochii de „modă” după cel de pe urmă fason, deși găsea că portul țărănesc în care o văzuse pentru întăia oară era, din toate, acel care îi stătea mai bine. El încă nu ținuse în brațe frumuseță fără de greș ca ea, nu avusese încă parte de dezmierdări atît de fierbinți și totodată atît de sincere și de nemeșteșugite: simțurile îi erau cu desăvîrșire robite. Și în curînd își dădu samă că, pe lîngă simțuri, începea și inima să fie prinsă. Sămne neîndoielnice aratau că această roabă crescută în gunoiul curții de la Hortopeni, în mijlocul țigănimii corupte prin veacuri de robie, țigănime de care murdăria, minciuna, beția, imoralitatea cea mai cumplită și furtul erau nedespărțite, trăia un suflet ales, înzestrat cu simțirile cele mai nobile, roade ale unui atavism datorit fără îndoială sîngelui introdus în vinele ei de un număr însemnat de suitori din neam ales. Deși din cea mai fragedă copilărie trăise în murdăria cea mai cumplită, deși ochii și urechile ei fusese marturi ai celei mai desăvîrșite lipse de moralitate și ai celei mai mari vulgarități, curățenia minții ei părea tot atît de desăvîrșită ca acea a trupului. Din gura ei nu ieșea nici minciună, nici vorbă vulgară, graiul ei era acel simplu, al oamenilor de la țară, dar totdeauna cuviincios, mișcările ei erau totdeauna grațioase, chiar elegante, dezmierdările ei cele mai fierbinți nu deveneau niciodată vulgare. Apoi marea schimbare în viața ei deloc n-o făcuse să-și piardă mintea, rămăsese blîndă și binevoitoare cătră tovarășii ei de robie, nu arata nici o fudulie față de dînșii, nepunînd, față de stăpînul atît de puternic cătră ei, dar atît de supus cătră dînsa, decît cuvinte bune, pentru toți fără deosebire. Vasile mai descoperi că acea ființă fără pic de cultură, care nu știa absolut nimica, era înzestrată cu o minte din cele mai agere, cu un rar dar de a-și însuși cu cea mai mare ușurință noțiuni ce ar fi putut să pară grele de înțeles pentru femei și chiar pentru barbați din stări mai ridicate. Asculta cu cea mai vie plăcere povestirile ce i le făcea iubitul despre feliul de trai în alte țări, și întrebările ce le punea din cînd în cînd dovedeau viul înteres stîrnit într-însa de” aceste povestiri, marea ei ușurință de pricepere și dorința să pătrundă pănă în amărunțimile faptelor, obiceiurilor și împrejurărilor despre cari auzea. Și astfel roaba țigancă începuse să-și întindă stăpînirea asupra inimii și chiar a minții stăpînului. Favoarea neașteptată a Anicăi, faptul vederat pentru toată curtea că stăpînul și-a pierdut mintea după ea, că nu se mai desparte de dînsa nici zi, nici noapte adusese la stare de desăvîrșită deznădejde pe Grigore surugiul, cu atît mai dureroasă cu cît ochii lui vedeau ce uimitor de frumoasă se făcuse fata și cît de nebună fusese nădejdea ce moartea vornicului o stîrnise în el. Se făcuse grozav de hursuz și de bețiv. Cetitorul se va întreba, poate, de unde avea un rob țigan, care nu primea simbrie, banii trebuitori pentru a cumpără vin sau rachiu; dar Grigore era meșter în arta de a lua sînge de la cai și de la boi și de a face mici operații la tot soiul de vite, apoi pitarul Iordache îi încredințase un cuțit cu strihnele minunate, și cu acest meșteșug cîștiga bani buni, cari făceau dintr-însul un mușteriu de frunte al crîșmei lui Herș Ștrul Haim, orîndarul din Hortopeni. Și fiind aproape veșnic beat, își făcea slujba rău de tot: caii rămîneau adesea neîngrijiți, hamurile rău unse, cele rupte nu erau duse la sfeidecar, ci cîrpite cu șfară, poștalionii lui, altădată fala grajdiului de la Hortopeni, nu erau adapați la vreme și capatau grăunțe în chipul cel mai neregulat. Pentru aceste pacate fusese adeseori tratat cu palme de pitarul Iordache, vatavul de ogradă, care văzînd că purtarea surugiului se face. În fiecare zi mai rea, ceru chiar într-o zi voie de la „conașu” să-l puie pe Grigore jos și să-i tragă o bataie la scară după tot tipicul. Dar Vasile nefiind, în urma lungii lui șăderi în Franța, un adept al sistemului bătăii, nu dădu învoirea cerută, ci chemă pe țigan la el și-i făcu o lungă și aspră dojană care, trebuie să mărturisesc, deloc nu îndreptă purtările lui. Crezîndu-se la adăpost de vro pedeapsă mai aspră, el se îmbăta din ce în ce mai des. Pitarul Iordache, pierzînd rabdarea, îi trase atunci, fără de știrea stăpînului, o bataie din cele mai strașnice, în urma căreia Grigore ramase treaz o săptămînă întreagă. Mult mai simțitoare decît durerea bătăii era însă pentru nenorocitul rob acea ce o simțea cînd, venindu-i gust lui Vasile să primble pe Anica după căderile nopții cu trăsura, avînd bineînțeles poditul ridicat, spre a nu fi văzut de săteni primblîndu-se în trăsură cu o roabă, ceea ce, cu drept cuvînt, credea că i-ar fi știrbit rău prestigiul în sat, poroncea să se înhăme poștalionii lui Grigore. Acesta îndura pe cal un iad întreg de chinuri cînd își închipuia cuvintele de iubire și dezmierdările ce se preschimbau sub acoperișul poditului. Spre a-și potoli nervii, mîna ca un nebun, dar iuțala cumplită cu care trăsura mînca drumul de piele neted de pe șesul Siretiului, în loc de a dezgusta pe cei doi îndrăgostiți de primblările cu poștalionii, li mai adăugeau un farmec mai mult, care ademenea pe Vasile să-l ieie pe surugiu mult mai des decît pe vezeteii ceilalți, făcînd astfeli chinurile lui mai dese. Această viață ținu aproape patru luni, în cursul cărora Vasile nu se mișcă de la Hortopeni, nu primi acolo nici o vizită. Și nici nu simțise trebuința altei tovărășii decît acea a Anicăi. Dar un barbat cu aplecări pentru plăcerile minții n-a trăit zece ani în unul din cele mai mare centre de cultură din lume, n-a luat parte la viața intelectuală atît de puternică și plină de farmec dintr-însul și, mai ales, n-a trăit aproape un an în intimitatea cea mai desăvîrșită cu o ființă atît de cultă ca artista ce fusese iubita lui Vasile, fără ca satisfacerea, hrana minții să nu fi devenit pentru el o trebuință de care nu se mai poate lipsi. Și de aceste plăceri, Vasile Hortopan, la mijlocul lui septemvre, se simți lipsit. Dacă mintea vioaie și deschisă a Anicăi pricepea cu cea mai mare ușurință toate cîte el i le spunea, în schimb însă ea nu putea să-i repete decît aceleași cuvinte de dragoste, fierbinți, pătimașe și cu un glas a cărui sinceritate nu putea fi pusă la îndoială. Dar mintea lui era deprinsă să lucreze, să capete noțiuni și impresiuni noi, să preschimbe idei și, cu toată agerimea de minte a Anicăi, nenumărate erau noțiunile și impresiunile cari umpleau mintea lui Vasile, de cari devenise sătos să le preschimbe și pentru ea erau grai neînțeles; țigăncușă nu avea cum să răspundă la trebuințile minții lui. În casă nefiind nici un feli de bibliotecă, căci vornicul Sandu numai cărturar nu era, iar Vasile își lasase toate cărțile la Paris, spre a le aduce mai tîrziu, tînărul, nemaiputînd rabda, plecă la Ieși, luînd cu el numai pe Niculai și lăsînd pe Anica la țară. O șădere de zece zile în cari veni în atingere cu toate rudele și cunoștințile lui aflate în oraș îi astîmpără pentru moment setea de vești și de contact intelectual. Dacă în întăiele zile uitase pe Anica aproape cu desăvîrșire, dorul de frumusețile și de dezmierdările ei nu întîrzie să se facă simțit din nou cu o putere mereu crescîndă. Făcîndu-și o provizie bună de cărți, s-întoarse la Hortopeni, unde începu pentru amîndoi tinerii o lună de miere nouă și, cu ajutorul cărților aduse, Vasile o putu duce la țară pînă după Sfîntul Dumitru cînd merse să s-așăze în casele lui de la Ieși, luînd de astă-dată și pe Anica. În întăile luni viața din oraș fu plăcută pentru amîndoi: Vasile găsea cu cine să preschimbe păreri și idei. Lipsea de acasă aproape toată ziua, dar noaptea, uneori mai devreme, altădată mai tîrziu, Anica regăsea lîngă dînsa amantul flămînd de îmbrățoșările ei. Pănă atunci farmecile nici uneia din cucoanele mari pe cari le vizita în fiecare zi, cu cari șădea la masă sau juca la baluri, și Dumnezeu știe că aproape toate erau frumoase, nu izbutise să slăbească stăpînirea pusă asupra simțurilor lui de o roabă țigancă. Fericirea Anicăi nu era încă tulburată de nici un nour. Tocmai cu cîteva zile înainte de lasatul secului, i se păru fetei că stăpînul s-a făcut mai rece cătră dînsa, că nu mai este atît de doritor de dezmierdările ei; iar la începutul postului mare, Vasile îi făcu cunoscut că o trimete, împreună cu așa-zisa ei ajutoare, la Hortopeni. Dealtmintrelea, se grăbise să adauge că are de gînd să vie și el după cîteva zile acolo spre a petrece postul la țară, dar biata fată, punînd în legătură această departare cu răceala din ce în ce crescîndă a iubitului, răceală ce de cîtăva vreme o simțea dureros, înțelese că a ajuns la capătul șiragului zilelor ei de fericire, plecă cu inima sfășietă după o noapte de dezmierdări și de vorbe dulci pe cari le simțea meșteșugite și falșe. Grigore cu poștalionii lui duse pe Anica la Hortopeni și inima salta într-însul de bucurie, căci toată curtea își dădea samă că „cuconașii” trimetea pe Anica la țară fiindcă se săturase de ea și surugiul știa doară, din povestirile țiganilor bătrîni, că de obicei aceste prăbușiri de favoare a roabelor, cari pentru o bucată de vreme izbutise să farmece pe stăpînul lor, departe de a fi vremelnice erau aproape totdeauna desăvîrșite și adînci: jucăria atît de plăcută și de dezmierdată era, deodată, fără temei văzut, aruncată la gunoi. Grigore se aștepta deci ca, de la ietac, Anica să fie rînduită la spălătorie sau la altă slujbă și mai de jos, apropiind-o astfeli mai mult de el. Dacă pănă atunci se îmbata de scîrbă, se îmbătă de astă-dată de bucurie și mînă atît de tare, încît de două ori era să răstoarne trăsura. Gînd pitarul Iordache văzu caii atît de trudiți și de asudați, crezu de cuviință să cinstească pe surugiu cu o generoasă și sunătoare distribuire de palme. Dar ceea ce duru pe Grigore mult mai tare decît palmele pitarului fu că scrisoarea trimesă de stăpîn cătră vatavul de ogradă deloc nu cuprindea poroncă să deie pe Anica la altă slujbă mai înjositoare: ea ramase tot la ietac, adică nu avu să facă pentru moment nici o slujbă, urmă să aibă odaia ei deosebită, chiar în curtea cea mare, urmă să-și ieie mesele alcătuite din mîncări alese și să fie slujită de ajutoarea ei. Cetitorul va fi gîcit fără îndoială temeiul surgunirii Anicăi la țară și acel al răcelei mereu crescînde cătră dînsa a lui Vasile: altă femeie, altă dragoste. Și de astă-dată nu era numai altă dragoste, ci chiar dragostea, da, dragostea în toată accepțiunea cuvîntului, dragostea care barbatul rar o resimte mai mult decît o dată în viața lui, acea dragoste care cucerește în acelaș timp ochii, simțurile, mintea și mai ales inima. Vasile făcuse în cele de pe urmă săptămîni ale cîșlegilor cunoștința fetei marelui logofăt Matei Trotușanu, una din acele odrasle ale boierimii moldovenești cari aveau să alcătuiască roiul de zîne fără de păreche de la mijlocul veacului trecut, cari, prin frumuseță, distincțiune suverană și însușiri strălucite ale minții, era să stîrnească admirația tuturor barbaților, pămînteni sau străini, cărora li-a fost dat să le cunoască. Naltă și mlădioasă, cu un trup întrunind toate perfecțiunile, cu păr de aur, cu o frunte senină și albă ca omătul, cu ochi albaștri, mari, plini de lumină, în cari se oglindea un suflet de nemărginită bunatate și curățenie, cu nasul drept, subțire, cu nări mișcătoare, cu gura mică, a căror buze rumene și pline, cînd se deschideau pentru a surîde în chip fărmăcător, lasau să se întrevadă două șiraguri de mărgăritare mici și străvezii, Maria Trotușanu părea o madonă scoborîtă din cadrul ei. Apoi din ea ieșea un fluid de bunatate care-i cîștiga toate inimile. Părinții, frații și surorile, slugile din casă n-o cunoșteau decît sub porecla de „Bunatate”. Fusese crescută de o mamă vestită prin înălțimea ei de suflet, ajutată în această sarcină de o admirabilă guvernantă franceză, femeie de neam bun, care în urma pierderii unei averi frumoase prin speculațiunile nenorocite ale soțului, se consacrase educațiunii fetelor. Și sarcina lor fusese ușoară, căci Maria, neobișnuit de blîndă și de ascultătoare din fire, mai era înzestrată cu o înțelepciune din cele mai vii, permițîndu-i să-și însușască cu cea mai mare ușurință noțiunile cele mai abstracte. Cîștigase astfeli cunoștinți pe cît de deosebite, pe atît de serioase. În Moldova de atunci numărul tinerilor cari se bucurase de o creștere europeană și frecventase marile centre de cultură din Apus era cu desăvîrșire neînsemnat: din ei nici unul nu avea frumuseță lui Vasile Hortopan, nici unul n-avea darul să se facă plăcut femeilor în acelaș grad ca el, nici unul nu-și însușise ca dînsul tonul și manierele ccrcurilor alese din străinatate. Și mai mult decît toate aceste însușiri de ordin social, Vasile se făcu de la început plăcut Măriei prin mintea lui cultivată și prin farmecul ce știa să-l deie convorbirilor cu dînsa. Cucerirea fu răpede și reciprocă. De la cea dintăi întîlnire marea frumuseță a Măriei încîntase ochii lui Vasile, după mai puțin de două săptămîni mintea și inima tînărului erau cu desăvîrșire sub stăpînirea ei și Hortopan se întreba în ce categorie s-o așăze: în acea a zînelor sau în aceea a îngerilor. Iar ochii Măriei erau plini de chipul lui frumos, mintea îi era farmacată de vioiciunea minții lui, de arta cu care se folosea de cunoștințile ce le avea pentru a fereca interesul acelei care îl asculta, iar inima ei era încîntată de simțirile alese ce i le inspira totdeauna prin prezența ei. Lui Hortopan îi era acuma rușine de beția simțurilor care vreme de atîtea luni îl ținuse sub farmecul unei roabe țigance lipsită de orice cunoștință, crescută într-un bordei de lăieși. Uita acuma că altădată găsise în acea roabă, pe lîngă agerime de minte, și însușiri sufletești care îl uimise. Totuși blîndețea și sinceritatea iubirii acelei nenorocite îl făcură să stăpînească pănă după clipa despărțirii repulsiunea ce o simțea acuma pentru dezmierdările atît de prețuite odinioară; deznădăjduirea ei mută îi stîrnea milă. Precum am aratat, scrisese pitarului Iordache s-o lese să se bucure de un tratament cu totul neobișnuit față de o roabă. Dar, a doua zi după plecarea ei, Vasile cerea și obținea mîna Măriei de la părinții acesteia, iar cînd, în sara aceleiași zile, spuse fetei că o iubește, ea răspunse că împărtășește iubirea lui, este fericită să-i devie soție și se simte bucuroasă să împărțască cu dînsul zilele bune și acele răle. Căsătoria trebuia să aibă loc îndată după Paști, tinerii soți avînd a pleca îndată după ceremonie! a Hortopeni, spre a petrece acolo două sau trei luni și apoi să plece în străinatate. Logodna a fost urmată de obișnuitele zile de încîntare: se iubeau din ceas în ceas mai mult, necontenit descoperea unul în celalalt cîte o frumuseță, cîte o însușire nouă, necunoscută pănă atunci. Cu două săptămîni înainte de Paști, mama Măriei se hotărî să facă, împreună cu amîndoi tinerii, o vizită unei bătrîne mătuși, nașa de botez a Măriei, care șădea la moșia ei Mirenii, în apropiere de Hortopeni. Se mai hotărî, cu acest prilej, să se abată puțin din drum spre a trece prin Hortopeni, pentru ca Maria să poată lua oareșicari dispozițiuni în privința instalării lor acolo. Deși Anica pricepuse că alta îi luase locul și își dădea samă că părăsirea ei avea să fie pe veci, totuși vestea logodnei și a căsătoriei atît de apropiete, împreună cu cele ce le povesteau oamenii boierești care veneau din Ieși asupra frumuseții viitoarei lor stăpîne, despre strălucirea neamului ei, mai ales cele ce le auzise despre îndrăgostirea celor doi logodnici zgîndăreau în chipul cel mai dureros rana vie din inima ei. Obrajii ei își pierduse coloritul lor cel frumos și slăbise în chip simțitor, dar frumusețea ei, departe de a fi dispărut, se făcuse poate mai galeșă. Cînd auzi că Vasile și cu logodnica lui aveau să vie încă înainte de nuntă spre a petrece cîteva ceasuri în Hortopeni, i se păru că lumea se prăbușește împrejurul ei, se întreba dacă inima nu i se va rupe privindu-i unul alături de celalalt. Oaspeții sosiră la Hortopeni ceva mai nainte de ceasul dejunului. Slugile, moldoveni și robi țigani, erau toate strînse în antecameră. Din întîmplare ochii Măriei căzură aproape îndată asupra Anicăi, îmbracată în port țărănesc. Surprinsă de frumuseță fetei, se apropie de dînsa exclamînd: — Ce țărăncuță drăguță! Apoi întrebă franțuzește pe logodnicul ei: — Est-ce une moldave ou nne bohemienne? — Une bobémienne, răspunse Vasile, căruia îi părea acuma rău că nu luase măsuri spre a departa pe Anica și se temea că va fi chemat să deie asupra fetei și a serviciului ei lămuriri nu tocmai ușoare de dat unei logodnice. — Sînt fără cameristă, o ieu de cameristă, urma atunci Maria, din ce în ce mai atrasă cătră frumoasa roabă. Are o privire deșteaptă, deși tristă, va învața slujba ei răpede. Să știi, Vasile, că nu vreu pe alta. Așa că mi-o dai? Dorința astfeli exprimată de Maria deloc nu surîdea lui Vasile, dar cum să refuze el una din cele dintăi cereri ce i le făcea iubita? Răspunse deci cu o grăbire meșteșugită: — Cum nu! A dumitale să fie! Anico, sărută mîna stăpînei tale! Anica mai mult moartă decît vie veni să sărute mîna Măriei. Iar aceasta, netezindu-i obrazul, îi zise cu glasul ei blînd și cald: — Vei rămîne deocamdată aici. Slujba dumitale va începe numai la sosirea noastră, îndată după nuntă. Dar de ce ești fără sînge în obraz? De cîți ani ești? — De săptesprezece și jumatate, duducă, se sili să răspundă Anica. — Așa de tînără! Se vede că ai crescut prea răpede, de aceea n-ai sînge în față. Cînd vei fi la mine te-oi îngriji bine și ți-oi aduce răpede bujori pe obraji. Te-oi învață să lucrezi frumos și dacă te-i purta bine ți-oi face carte de iertare și te-oi înzestra ca să te poți căsători frumos, și mai netezindu-i încă o dată fața, Maria pași înainte. Frumuseță, privirea plină de bunatate a logodnicei lui Vasile, glasul ei atît de blînd și de dulce, farmecul ce în – cunjura întreaga ei ființă găsiră răsunet în inima amărîtă a Anicăi, dar un răsunet dureros, căci în cele cîteva clipe în care se găsise față în față cu viitoarea-i stăpînă, mintea ei putu să măsoare toată prapastia dintre ea și acea pentru care Vasile o dăduse la o parte cu atîta ușurință. Dulci fusese cuvintele ei, dar nu de carte de iertare o durea, cu ce fericire ar fi ramas ea viața întreagă roaba lui Vasile, dar numai a lui! Amare fură pentru ea zilele cari urmară, apoi mai spre sărbători și mai amară pregătirea ietacului noilor soți, aceeași încăpere în care avuse parte de atîta fericire. Și cu cît se apropia ziua nunții și a sosirii stăpînilor, creștea durerea, și deznădejdea ei. În timpul drumului dintre Hortopeni și Ieși, Maria care, cît stătuse acolo, avînd să se ocupe de o mulțime de amărunțimi cari îi absorbeau toată mintea, uitase pe Anica, își aduse aminte de ea. Lăudă nu numai deosebita frumuseță a fetei, dar și eleganța înfățoșării ei, declarînd că această țigăncușă are un aer de distincțiune firească ce n-ar sta rău nici unei fete de neam. Ceru lui Vasile lămuriri asupra ei. Răspunsurile logodnicului fură scurte și lipsite de preciziune, apoi, după fiecare întrebare, căuta să schimbe subiectul convorbirii, fapt care ar fi stîrnit bănuieli în mintea unei fete mai în curent cu obiceiurile boierimii noastre față de roabele țigance. Dar casa logofătului Matei Trotușanu era vestită în toată Moldova pentru curățenia, aș zice chiar pentru austeritatea moravurilor ei. Logofeteasa Smaranda fusese o femeie asupra cinstei căreia pănă și limbile cele mai răle nu găsise niciodată prilej să rostească macar cea mai mică îndoială, iar pe logofăt îl cîrîiau adesa prietenii atît pentru credința nestrămutată ce o pastra cătră logofeteasă, cît și a răcelii ce o arata față de toată rămășița sexului frumos. În curtea lor toți erau ținuți la aceeași curățenie de viață; moralitatea slugilor era priveghietă în chipul cel mai aspru, aveau în casă numai barbați și femei trecute de tinerețe și căsătoriți, iar robii erau siliți să se cunune îndată ce ieșeau din copilărie. Dar mai ales convorbirile față de copii erau strict priveghiete, iar cînd vrun musafir care nu cunoștea obiceiurile casei începea să povestească față de ei vro întîmplare jignind cîtuși de puțin principiile moralei celei mai stricte, el era totdeauna întrerupt, subiectul convorbirii schimbat și copiii congediați din odaie. Astfeli putuse Maria să ajungă la vrîsta de optsprezece ani fără ca ea să fie în stare a bănui că legăturile dintre un stăpîn tînăr ca logodnicul ei și o roabă atît de frumoasă ca Anica nu puteau să fi fost decît păcătoase. Dar viața cinstită a logofetesei Smaranda n-o împiedeca să-și cunoască țara și să-și deie bine samă de firea slujbei îndeplinită de Anica în curtea lui Vasile. Nu zise nimica, dar își făgădui să scoată pe preafrumoasa roabă din apropierea tinerei căsnicii. Și, cu puține zile înainte de Paști, logofeteasa spuse Măriei cum, înainte de vizita lor la Mireni și Hortopeni, îngrijindu-se de o bună cameristă pentru ea, însărcinase pe acea a unei prietene, nemțoaică din Cernăuți, să-i tocmească de acolo o femeie de nădejde, cunoscîndu-și bine slujba. Acuma i se făcea cunoscut că o asemenea cameristă se găsea chiar în Ieși, femeie de vrîstă mijlocie, destoinică în slujba ei și lucrătoare minunată, în stare să facă și rochii. Sfătuia deci cu tot înadinsul pe fiică-sa s-o tocmească în locul tinerei țigance, cu totul străină de asemenea slujbă. Maria renunță cu părere de rău la Anica, care făcuse cucerirea ei, dar deprinsă să se supuie mamei în toate, se învoi cu alegerea făcută de logofeteasă. Însă susținu că Anicăi i se cade o despăgubire și se arătă hotărîtă să ceară lui Vasile carte de iertare de robie pentru acea fată preafrumoasă și preafină pentru a rămîne roabă. Logofeteasa, care nu putea decît să vadă cu ochi buni o punere la cale care îndepărtă pe Anica de noii căsătoriți, nu numai făgădui că va susține pe lîngă Vasile cererea fiicei sale, dar adăugi că va da fetei o zestre frumoasă, punînd-o în stare să facă o căsătorie cuviincioasă. Pe de altă parte, Vasile care, cu toată ușurința și egoismul lui, era departe de a fi lipsit de simțiminte generoase și dorea să asigure Anicăi o soartă bună, nu numai se declară gata să deie cartea de iertare de robie cerută, dar chiar o scrise la moment și o încredință Măriei, adăugind că va contribui și el, în chip larg, la înzestrarea unei fete care avuse darul să cucerească în chip atît de desăvîrșit interesul logodnicei lui. Maria îl răsplăti printr-o ochire plină de iubire, care-i dezmierdă inima pănă în fundul ei, și luă cartea spre a o înmîna ea însăș fetei la sosirea lor în Hortopeni. Dar la Hortopeni nu se știa nimică nici despre cartea de iertare, nici despre tocmirea, unei cameriste nemțoaice, și Anica vedea cu groază apropiindu-se răpede clipa sosirii stăpînilor. Aceștia plecase din Ieși într-o caleșcă trasă de opt poștalioni ai logofătului Matei. La jumatate de cale, la Tîrgul-Frumos, găsiră alți opt poștalioni, ai lui Vasile, mînați de Grigore și de alt surugiu. Deoarece tinerii soți plecase din Ieși cam tîrziu, la căderea nopții nu ajunsese încă la Hortopeni. Vechilul cu vatajii, feciorii boierești și pădurarii așteptau de mult la hotarul moșiei, iar alți săteni cu vornicul, paznicul și preutul erau strînși la jităria despre Ieși a satului. Dinaintea curții erau adunați țiganii îmbracați cu toții din nou și slugile de jos ale curții, iar cele de sus așteptau pe scară și în intrare sosirea stăpînilor. De la căderea nopții masalele erau gata să fie aprinse, atît la hotar, cît și jitărie și în ograda curții. Sub privegherea medelniceresei Casandra Untilov, care de douăzeci de ani îndeplinea slujba de cămărășiță la Hortopeni, Anica pregătise așternuturile și împodobise ietacul cu flori, aduse din florărie de Gurgel, grădinarul neamț: numai camelii, azalee și trandafiri roșii și albi. Fata era îmbracată țărănește, fața îi era măhnită, dar resemnată. Deodată intră pe poartă, în fuga calului, un fecior boieresc care strigă: — Au sosit la hotar, îndată au să fie aici! Slugile se strînseră la intrare în gramadă mai deasă, masalalele fură aprinse, iar cucoana Casandra strigă Anicăi: — Fugi de aprinde luminările în ietac și vină îndată înapoi! Anica merse răpede în ietac și aprinse lumînările pregătite pe masa de toaletă, pe mesuțele de noapte și pe vro două mesișoare așazate lîngă ferești, apoi se uită lung la această încăpere, martură unei fericiri dispărute, și izbuhni în lacrimi. Dar aproape îndată s-auziră pocnituri de bici în departare. Fata își șterse atunci ochii și un impuls subit o făcu să ieie răpede din unul din vasele cu flori un mănunchi de trandafiri roșii, iar din alt vas unul de trandafiri albi; așăză cele dintăi pe perina pe care avea să doarmă Vasile, iar pe cel de al doilea pe acea menită pentru Maria. Apoi mai stătu iar o clipă privind odaia și patul. În acea clipă pocniturile de bici răsunară aproape de tot, se auzi lungul și ascuțitul hiiiiiii hăt! al surugiilor și duruitul roților pe caldarîmul ogrăzii. Anica se răpezi spre ușă pentru a alerga în antret, dar deodată se opri pe loc, făcu cu capul și cu brațele o mișcare de deznădejde ca și cum ar voi să arăte că nu poate, apoi mergînd răpede la una din ferești cari rămăsese deschise din pricina căldurii, sări în grădina așazată pe un povîrniș ușor de deal și o luă la fugă în jos. După mica cuvîntare a vatafului Iordache Mîndru și răspunsul foarte scurt al lui Vasile, soții pătrunseră în casa pe care o luminau mai multe sute de lumînări, și Maria se îndreptă spre odaia de culcare. — Nu văd pe Anica, zise ea, după ce se uită împrejur, medelniceresei Casandra care o însoțea. — Trebuie să fie în ietac, răspunse cămărășița mierată și ea de lipsa fetei. Dar ietacul era deșert. În zadar căută întreaga curte pănă tîrziu pe Anica prin toate ungherile: nu fu găsită nicăiure. Dar a doua zi, de dimineață, morariul găsi, la intrarea apei din iazul de sub grădină, în jgheabul morii, trupul neînsuflețit al fetei. Această moarte tragică a unei ființe care-i inspirase simpatii atît de vii făcu o adîncă impresiune asupra inimii simțitoare a Măriei. Trei zile de-a rîndul își chinui mintea spre a putea găsi pricina care putuse să împingă pe Anica la asemenea fapt de deznădejde. Vasile înțelegea prea bine pricinile care împinsese fata la sinucidere și, cu toată ușurința lui, simțea vii mustrări de cuget pentru purtarea sa lipsită de cruțare cătră o ființă pe care o știa înzestrată cu simțiri atît mai presus de starea în care se născuse. Apoi mai tremura ca soția lui să nu sfîrșască prin a pricepe adevarata pricină a sinuciderii fetei, ceea ce, după cît cunoștea firea Măriei, nu putea decît să-l micșoreze mult în inima ei. Din norocire pentru dînșii, medelnicereasa Casandra era o femeie cuminte, care din întăia zi fusese cucerită de farmecul Măriei. Văzînd impresiunea adîncă ce tragica faptă o făcuse asupra tinerei femei, temîndu-se ca ea, prin întrebări puse în dreapta și în stînga, să nu ajungă la cunoștința adevărului, a doua zi după înmormîntarea nenorocitei fete închipui și spuse stăpînei sale o poveste întreagă despre o iubire nenorocită a Anicăi pentru un gramatic, care într-adevăr făcuse ochi dulci frumoasei țigance dar, cu puțină vreme înainte de nuntă, fusese dat afară din pricina unor fapte necinstite. Avusese grijă să destăinuiască planul ei atît vechilului, cît și vatavului de ogradă, și aceștia căutase și găsise prilej sa confirme povestea care, astfeli adeverită din două părți, prinse de minune, iar medelnicereasa se alese cu o gratificație pe cît de neașteptată, pe atît de mare din partea lui Vasile, dragă Doamne, pentru a răsplăti slujbele ei credincioase în curs de atîța ani. Este mai presus de îndoială că povestea alcătuită de bogata închipuire a medelniceresei avu darul să asigure liniștea în traiul tinerilor căsătoriți. Grigore surugiul venise de la Ieși cu inima neagră ca pocornița. Aflase acolo de tocmirea unei nemțoaice în locul Anicăi, lucru care îl bucură, dar mai află prin indiscrețiunea unui fecior, care auzise la masă pe boieri vorbind de cartea de iertare a Anicăi, că aceasta era acuma ființă slobodă, scapată din robie, ceea ce punea capăt cu desăvîrșire oricărei nădejdi pentru viitor din partea lui. Cînd află despre moartea fetei, avu dintăi o mișcare de bucurie, își zise că cel puțin de acum înainte Anica nu va mai fi a nimărui. Dar cînd văzu trupul ei neînsuflețit, izbuhni în lacrimi și i se păru că inima i se face bucăți. Deveni și mai bețiv decît mai nainte și bătăile ce i le trăgea acuma vătaful de ogradă aproape zilnic nu mai aveau nici o urmare bună. Vasile, căruia i se adusese la cunoștință purtarea surugiului, hotărîse să-i deie opt zile pentru a-și îndrepta purtarea, iar după trecerea acestui soroc, dacă va urma să s-îmbete și să nu-și caute de treabă, să fie trimes la moșia Priporeni, la munte, moșie nelocuită, ca ajutor de porcar la turmele de rîmători ce le avea acolo. Priporenil slujeau drept loc de surgun pentru robii incorigibili ai Hortopenilor, fiind departe de orice sat și prin urmare de orice crîșmă, apoi mai era căutată de un vechil vestit pentru asprimea lui. Și, mai trebuie sa adaug că slujba de porcar era privită de vatrași ca cea mai rușinoasă din toate, toți fugeau de ea. Se păru că amenințarea lui Vasile își ajunsese scopul: o săptămînă de zile în șir Grigore ramase treaz. Tocmai în cea de pe urmă zi a acelei săptămîni, tinerii căsătoriți se duseră la Mireni spre a face o vizită bătrînei nașe a Măriei. Drumul dintre amîndouă moșiile se făcea într-un ceas și jumatate. Vasile poronci ca Grigore să puie cei patru poștalioni negri la caleașca cea ușoară. Pe acea vreme, cînd un boier, mai cu samă însotit de cucoana lui, făcea o asemene vizită, lua totdeauna, lîngă vezeteu, cînd caii erau mînați de pe capră, iar cînd erau mînați de calare, singur pe capră, pe un fecior. De astă-dată însă, nu știu din ce împrejurare, nu luară pe nimene. Plecară înainte de amiază și stătură atît la zacusca, cît și la masă, la bătrînă cucoană; de-abie pe la șăpte sara porniră spre casă. După cum s-a aflat mai pe urmă, în timpul opririi lor în Mireni, niște gospodari care cunoșteau îndămînarea lui Grigore în luarea sîngelui de la vite și în alte operațiuni de același soi, îl dusese la casele lor spre a-și exercita meșteșugul asupra mai multor cai și boi, plătindu-i pe urmă bine și cinstindu-l cu îmbielșugare. Se vede că acele cinsti îl pusese în poftă, căci se folosi de prelungita șădere a stăpînilor spre a face la crîșmă o vizită conștiincioasă, la care mai poftise și doi vezetei ai curții din Mireni. Tot după zisa slugilor de acolo, se mai afla că de la crîșmă s-întorsese într-o stare de beție foarte înaintată și că, la plecare, de la scară pornise ca un nebun. Drumeții cari întîlnise trăsura în drum au mai povestit că ea venea ca vîntul, în fuga cea mai salbatecă, și că boieriul se sculase în picioare, era aplecat înainte, cu mîna acațată de capră, și striga surugiului cît putea să oprească, dar se vede că acesta nu auzea, căci urmă să deie în cai și să pocnească din bici. Drumul cel mai scurt între Mireni și Hortopeni trecea atunci Siretiul pe un pod umblător aparținînd lui Vasile. După căderea nopții, unul din podari sosi într-o fugă la curtea din Hortopeni și, cu fața galbănă de spaimă, povesti cum, la asfințitul soarelui, ei, podarii, aflîndu-se cu podul dincoace de Siret, văzuse venind la apă, în fugă nebună, trăsura boieriului care, fără a se opri la capra podului, și parcă zburînd peste ea, se prăbușise în Siret tocmai în locul unde apa este mai adîncă și șivoiul mai puternic. Ei se grăbise să vie cu podul, dar cînd ajunsese lîngă capră, nu se mai vedea nimica, nici boieri, nici surugiu, nici cai, nici trăsură. Numai după trei zile se găsiră trupurile îmbrățoșate ale lui Vasile și a Măriei, oprite în rădăcinile unor sălcii de pe malul drept, unde le dusese apa. Lumea puse nenorocirea în sarcina stării de beție în care se găsea Grigore, dar acea femeie cumintc care se numea medelnicereasa Casandra Untilov avea cu totul altă părere: ea zicea că Grigore înadins se îmbatase spre a avea îndrăzneala trebuitoare pentru a îndeplini grozava faptă ce mai de mult o frămînta în cap: răzbunarea morții Anicăi.


content:
Costică Tomșa era un bătrîn prieten al meu, mai mare decît mine cu vro douăzeci și cinci de ani, vînător pătimaș, om cinstit și deosebit de bun la inimă. Cunoșteam destul de bine șirul întîmplărilor cari alcătuiau viața lui, cunoșteam prin alții vro două romane trăite de el, dar nu-mi spusese, și eu uitasem sa-l întreb, de ce rămăsese necăsătorit. Era doară scoborîtorul unei familii care a dat Moldovei doi domni, barbat de o înfățoșare plăcută, foarte binecrescut, cu avere independentă și cu o cultură mult superioară acelei de care se bucurau membrii boierimii de pe vremea lui. Vî – nam adesa împreună, cînd la munte, cînd la cîmpie. Într-o sară de toamnă, în anul 1874, la un otac al nostru, pe malul Siretiului, în fața Nămoloasei, în urma unei zile de vînătoare care ni umpluse torbele pe dinăuntru și pe dinafară, după o masă neobișnuit de bună, mîncată cu o poftă și mai deosebită, Costică îmi povesti mai multe întîmplări de pe vremea copilăriei lui. Veni vorba despre țigani și despre tratamentul barbar la care erau cîteodată supuși. — De atunci, zise el, am luat oroarea obiceiului, care persistă și astăzi, de a bate slugile și țaranii. Atunci cel puțin majoritatea slugilor erau țigani robi, proprietatea stăpînilor lor, iar țaranii aproape iobagi, dar astăzi și unii și alții sunt cetățeni cu aceleași drepturi ca și noi. Dacă boierii bat acuma neasamanat mai puțin decît băteau în copilăria mea, în schimb bat, înzecit mai mult decît băteau boierii și vatajii lor, suprefecții, primarii, vătăjăii, perceptorii, poliția și mai ales parveniții cari au umplut țara parc-ar fi niște ciuperci. Sînt sigur că numărul loviturilor aplicate într-o singură zi este de zece ori mai mare decît acel dat acuma treizeci de ani. În cît mă privește, am reacționat cît am putut împotriva acestui obicei salbatec; spre acest sfîrșit am aplicat adeseori sistemul omeopatic. Pe mulți primari, subprefecți, ajutori de subprefecți, pe cari i-am găsit bătînd, i-am bătut eu pănă ce le-o trecut pentru o bucată de vreme gustul de a da macar o palmă. Am avut chiar din această pricină daraveri cu procurorul și la Bacău, și la Focșăni, și la Tecuci. Ce bucuroși ar fi fost ei să poată închide pe un infam de boier mare, urmaș a doi domni! Noroc numai că justiția noastră admite multe, foarte multe chipuri de împacare cu ceriul; numai cei slabi de tot, cu desăvîrșire lipsiți de protecție și fără bani, au a se teme de asprimea legilor. Pentru acei cu stare, cu protecție, cu influență politică sau alta, apoi pentru orice om bogat, putem zice că legile la noi nu exista, ei pot săvîrși orice faptă, oricît de infamă, oricît de grea, fără nici o teamă de pedeapsă. Mă tem că voi fi în mormînt și obiceiul de a bate va fi încă în floare în România. Eu personal datoresc acestui obicei sau o mare nenorocire, sau o mare norocire. Din pricina unei bătăi la care am fost față, ramas-am necăsătorit. Aruncă țigara care ardea, gura chilimbarului, așăză într-însul alta, se uită la mine, văzu ca aștept cu cea mai mare atențiune să urmeze, apoi îmi făcu povestirea de mai jos: — Era la 1853, mă întorsesem de trei ani în țară cu diploma de doctor utroque jure de la universitatea din Göttingen. În loc de a intra în vro slujbă după cum doreau părinții mei, rude și prieteni sus-puși și însuș domnul, nu făceam altceva decît să vînez, în Țara-de-Sus, în Țara-de – Jos, la munte, pe Prut și chiar în Basarabia [… ]. Fiind singur la părinți, ai mei ma iubeau foarte mult și nu făceau act de autoritate pentru a mă constrînge să fac ceva mai de folos și țării și mie. Însă după trei ani de asemene viață, într-o zi de ploaie, mama mă luă deoparte și îmi zise cu glasul mai serios decît altădată: — Costică, tată-tău se simte bătrîn, s-apropie de șăptezeci de ani, și tare ar dori să te vadă căsătorit pentru a putea, la orice întîmplare, să închidă ochii în liniște. — Bine, mamă, răspunsei eu, nu mă împotrivesc să fac tatei această plăcere deși, slava Domnului, îl văd sănătos ca tunul, sprinten de picior și cu o vedere mult mai bună decît a mea. Dar pentru a mă căsători trebuie să am cu cine. — Ce, întrerupse mama, crezi poate că nu sunt destule fete de măritat în Moldova? — Deloc nu mă îndoiesc că sunt multe și frumoase, răspunsei eu, dar pănă acuma nu cunosc nici una care să-mi fi plăcut destul pentru ca să doresc a o lua de soție. Cred că n-aveți de gînd să-mi cereți să mă căsătoresc pentru bani sau să fac ceea ce, foarte pe nedrept, se numește o căsătorie de convenance. — Nici prin gînd nu ni trece așa ceva, răspunse mama, trecutul nostru deloc nu ne-ar îndritui la asemene lucru (tata furase pe mama de la părinții ei, cari voiau s-o căsătorească cu alt barbat ce-i era nesuferit, dar foarte bogat, pe cînd ea iubea pe tata). Pentru moment aș dori să-mi faci numai o plăcere: să mergi să faci o vizită de două săptămîni vechei mele prietene, Zinca Chicoș, la moșia ei, Slobozia-Țapului, de la ținutul Fălciului. Așazarea este cît se poate de frumoasă, grădina o minune, Zinca o gospodină de întăia mînă, barbatul ei un boier cu nume bun și ager la minte. Apoi am auzit de la toți vînătorii că mulțime de pre – peliți, potîrnichi și iepuri ca acolo n-au văzut în toată Moldova. — Omiți, probabil, mamă dragă, zisei eu rîzînd, să adaugi că prietena dumitale Zinca Chicoș dispune și de o fată pe care toți acei cari au avut norocul s-o vadă o declară incîntătoare, și lucrul trebuie să fie adevarat, deoarece nu numai barbații, ci și femeile exprimă despre ea aceeași părere. Presupun că vrei să mă faci s-o împărtășesc și eu. Ei bine, sînt gata să-ți fac această plăcere, să dau ochi cu zîna de la Slobozia și dacă, învingînd sălbătăcia mea, ea mă va farmaca și pe mine, deloc nu mă vei găsi îndărătnic la dorințile dumitale și ale tatei, dacă, bineînțeles, o voi fi farmacat-o și eu pe dînsa. Mama mă luă în brațe și mă sărută de repețite ori. — Voi observa numai, mamă dragă, un lucru, adausei eu: cu toate obiceiurile de ospitalitate ale țării noastre, nu pot așa, nitam-nisam, să merg să mă așăz, fără a fi poftit, pe vreme de două săptămîni la Mitică Chicoș, pe care de-abie îl cunosc. Apoi nu prea aș avea ce vîna acuma, în mijlocul lui iunie, cînd puii de prepeliță de-abie pot să zboare și acei de potîrniche sunt încă cruzi de tot. — O, zise mama, nu cer să pleci îndată, ci numai peste două sau trei săptămîni. În cît privește invitația, n-ai nici o grijă, ea va veni la timp și va fi concepută în termenii cei mai calzi. Și invitația veni în întăiele zile ale lui iulie: era adresată mamei și mie și alcătuită în termenii cei mai afectuoși pentru ea, cei mai măgulitori pentru mine. Însă mama, spre marea ei părere de rău, nu putu să plece, căci primise totodată de la Galați o scrisoare a unei surori căsătorită la Atena, care-i anunța sosirea ei acolo, de unde, peste cîteva zile, avea să vie la noi, fiind hotărîtă să petreacă vara aici. Plecai deci singur cu credinciosul și minunatul meu prepelicar, Hector. Mama nu exagerase deloc frumuseță așăzării de la Slobozia-Țapului, care era tot ce putea fi pe atunci o așazare boierească. Primirea fu cît se poate de cordială. Mitică Chicoș era un boier de neam vechi, de vro cincizeci de ani, pe care un didascalos îl familiarizase, foarte puțin, cu literatura elină, iar un emigrat francez îl învațase să vorbească franțuzește cu multă ușurință. Trecea drept om cinstit, dar aspru și cu idei ruginite. Soția lui, cucoana Zinca, fusese în pension, la Odesa, cu maică-mea. Instrucția ei, ca și acea a mamei, nu era mare lucru, dar era deșteaptă, avea distincțiunea firească atît generațiunii femeilor înaltei noastre societăți de la 1830, cît și mai ales acelei a fiicelor lor. Avea reputație de femele cinstită, de numele căreia nu se atinsese nici macar gurile cele mai răle, deși fusese foarte frumoasă. Amîndoi îmi fură simpatici din întăiul moment. Dar ce să zic de fiica lor? Era de o nară frumuseță: naltă, subțire, fără să fie deloc slabă, mlădioasă, nespus de grațioasă în toate mișcările ei, cu părul negru și ochii albaștri, cu un nas fără greș, cu gura mică și rumănă. Înfățoșarea ei nu putea decît să farmece pe orice tînăr o vedea. În ochii ei mari și luminoși se oglindeau voiciunea și o rară agerime de minte. Nu-mi trebui mult timp ca să constat că se mai bucura și de o instrucțiune foarte îngrijită pentru acea vreme, capatată de la o guvernantă germană venită de tînără în Moldova unde, după ce crescuse două generații de fete, murise în casa Chicoșeștilor. Eliza Chicoș mai era înzestrată cu un duh foarte viu și foarte subtil. Și toate aceste însușiri n-o împiedecau să fi devenit, sub povățuirea cucoanei Zincăi, vestită în această privință în Moldova întreagă, o gospodină de frunte. Nu numai că știa să facă dulceți de minune, cozonaci, feii de feli de prăjituri și tot soiul de brînzeturi cari stîrneau admirația musafirilor Sloboziei, dar se pricepea de minune la ținerea socotelilor casei, la priveghierea tuturor servitorilor și la împiedecarea risipei. Nu trecuse trei zile și eram cu desăvîrșire îndrăgostit de dînsa. Nu uitam însă vînatul. Mă trezeam pe la patru dimineața și pănă pe la zece străbăteam cu bunul Hector miriștile și popușoiștile moșiei. Prepelițile, potîrnichile și șoldanii foiau, căci vînătoarea era bine păzită; stăpînii casei declarau că niciodată masa lor nu fusese așa de bine aprovizionată cu vînat cum era de cînd sosisem. Dar, cu toată patima mea pentru vînat, neasamanat mai dulci erau ceasurile ce le petreceam în societatea Elizei, după scurta siestă care urma dejunul (luat atunci la zece și jumatate dimineața). Dealtmintrelea, pot zice că petreceam împreună cu ea toată rămășița zilei pănă pe la unsprezece sara, căci părinții Elizei deloc nu ne împiedecau să stăm singuri împreună. Eram absolut farmacat de înțelepciunea, de agerimea de minte și de energia acelei fete. Îmi ziceam adesa că ea ar fi în stare să ocîrmuiască nu numai o gospodărie boierească, ci chiar o țară întreagă; avea adevarate însușiri de om de stat. Mai era bună și miloasă: în fiecare dimineață distribuia doftorii bolnavilor din satele moșiei, ca și din acele învecinate; o văzusem într-o dimineață pansînd cu mîna ei plaga cumplită a unui țigan, după ce o curățise mai întăi de puroi. Scrisesem mamei după întăia săptămînă ce o petrecusem la Slobozia-Țapului, pentru a-i mulțămi că mă trimesese acolo și înștiințînd-o că sînt cu desăvîrșire nebun de Eliza Chicoș și hotărît s-o ieu de soție. Adăugeam că, după cît mi se pare, ea mă privește cu ochi binevoitori și am toată nădejdea să văd cererea mea admisă. Rugam pe mama să facă ce-a ști pentru a veni cît mai curînd pe cîteva zile la Slobozia, spre a cere în numele meu mîna Elizei. După obiceiul de atunci, trăsura mea rămăsese cu mine și, deoarece camardinerul mi se-mbolnăvise și nu mă putuse însoți, luasem, pentru serviciul meu personal (un boier pe vremea aceea ar fi stîrnit disprețul dacă ar fi călătorit fără de fecior), pe Niță, un fiu al vatavului nostru de ogradă, deștept și care avea însușirea de a fi bun vînător. Îl trimesesem la părinții mei, la Bahna, calare pe unul din caii de la trăsură, sub pretext că puștile mele englezești au neaparată nevoie de praf tot englezesc, de care lasasem o mare provizie acasă. Așteptam cu cea mai mare nerabdare întoarcerea lui Niță. Într-o dimineață mă întorsesem ca de obicei cu torba încarcată și, îndată după ce m-am spalat și mi-am schimbat hainele de vînătoare, am fost poftit la masă. Împotriva obiceiului de la Slobozia, unde se mînca în chip minunat, dejunul fu execrabil: omleta trecută de tot, arsă, pilaful cu pasăre uscat, fără unt, găina dintr-însul crudă, prepelițile și potîrnichile cari alcătuiau friptura carbonizate, iar bezelele necrescute deloc, uscate, de nemîncat. La fiecare feli de bucate prezentat de sofragiu, Mitică și cucoana Zinca lasase să scăpe cîte o exclamație de nemulțămire, iar la dulce, stăpînul casei întrebă pe sofragiu ce este de capul lui Todirică (așa se numea bucatarul, vestit, dealtmintrelea, în Moldova întreagă). Sofragiul răspunse cu jumatate de glas, dar care fu auzit de noi toți: — S-o îmbatat. Chicoș atunci s-întoarse cătră fiică-sa și-i zise: — Să-l îngrijești. Apoi vorbi de alte lucruri. Cuvintele lui Chicoș îmi stîrnise curiozitatea și, cînd ne scularăm de la masă, tare aș fi vrut să întreb pe Eliza ce însemna recomandația făcută de părintele ei, dar bineînțeles n-am îndrăznit. Însă am uitat incidentul cu bucatariul cînd un fecior mi-a adus, împreună cu vestea întoarcerii lui Niță, o scrisoare a mamei pe o tabla de argint. Sub un pretext oareșcare am părăsit salonul pentru a mă duce în odaia mea, spre a ceti în liniște acea scrisoare destul de voluminoasă. Odaia era situată la un colț al casei și avea trei ferești, din care două dădeau în grădină și una în curtea interioară, iar lîngă acea fereastă din curte se afla o scară, așazată în capătul unui coridor ce ducea la sofragerie. Deoarece era foarte cald, toate fereștile rămăsese largi deschise, iar eu îmi ceteam scrisoarea la una din acele care dădeau în grădină. Mama începea prin a-mi exprima toată bucuria ce atît ea cît și tata resimțise aflînd hotărîrea mea și-mi trimiteau toate binecuvîntările lor, încredințîndu-mă că pusesem mîna pe un adevarat mărgăritar. Apoi mama mă înștiința ca, din pricina unei vizite neașteptate ce li sosise, nu putuse să plece numaidecît, cum ar fi dorit, spre a face cererea, dar că va sosi la Slobozia-Țapului negreșit peste trei zile, însărcinîndu-mă să vestesc pe cucoana Zinca despre ziua sosirii sale. De-abie isprăvisem scrisoarea cînd sosi sofragiul aducîndu-mi cafeaua care n-o luasem jos. Am pus-o pe masă și am reînceput să cetesc scrisoarea mamei, dar în acest moment am auzit zgomot în curte, zgomot care se apropia de scara de lîngă fereastra mea. M-am apropiet spre a vedea ce se întîmplă. Cînd m-am uitat, am văzut spectacolul atît de frecvent pe acea vreme; patru țigani voinici întinzînd pe un al cincilea cu fața în jos, pe o cerga întinsă la pămînt și mănținîndu-l astfeli culcat. Țiganul, îmbracat cu spencer alb, cu izmene albe și cu o pestelca, toate foarte carate, plîngea și se văieta. Apoi apăru vatavul de ogradă cu o puternică nuie în mînă și începu să croiască peste vîne pe nenorocitul bucatar, căci fără îndoială el era pacientul. Era să închid fereasta cu dezgust și să părăsesc odaia cu hotărîre de a ruga, îndată după logodnă, pe iubita mea să întrebuințeze toată trecerea ei pe lîngă tată-său ca să renunțe la asemenea obiceiuri salbatece cînd, deodată, mi s-a părut că aud glasul ei și că acest glas cristalin și dulce pronunțase în chipul cel mai distinct cuvîntul: „șăpte” și totodată se auzea, abătîndu-se pe fundul izmenelor țiganului, nuiaua vatavului. M-am plecat îndată pe fereastă pentru a putea vedea scara de lîngă aceasta și un moment am ramas încremenit în fața priveliște! ce se oferea ochilor mei. Eliza, nobila, distinsa, frumoasa, încîntătoarea Eliza stătea raza – mată de un mic grilaj de fer al scărei, cu ceașca de cafe în mînă, și privea la acel spectacol revoltător! Mai mult chiar, ea, cu glasul ei cel care cînta cu atîta duioșie romanțele lui Schubert, numara loviturile, cări am auzit în chip foarte distinct și cuvîntul: „opt” răsunînd din gura ei, urmat fiind de o nouă lovitură de nuie pe vînele țiganului. Văzusem destul, am închis fereasta și m-am aruncat pe divan: dragostea mea murise cu desăvîrșire, legătura de idei între aceea ce o privisem ca o ființă excepțională, absolut ideală, și fundul izmenilor acelui țigan, faptul că o fată atît de tînără era în stare să prezideze, ea însuși, la o pedeapsă care la urma urmei nu era altceva decît un supliciu, să măsoare cu sînge rece cîtimea de durere ce, sub ochii ei, fusese hotărît să-l sufere o ființă omenească, ucisese în mine cu desăvîrșire orice urmă de iubire. Scena la care asistasem mă tămăduise radical. Cu cel mai mare sînge rece spus-am cucoanei Zincăi că tata, fiind cam suferind, îmi cere să plec chiar în ziua aceea la Ieși pentru o judecată la care nu poate fi față. Întrebat cînd mă întorc, am răspuns că îndată ce-mi va fi cu putință, în orice caz peste prea puține zile. Cu Eliza m-am silit în tot cursul zilei să fiu amabil și să mă fac plăcut, însă fără a mă lasa macar o clipă să alunec pe cărările sentimentului. Convorbind cu dînsa, nu mai simțeam nimica, stînd lîngă ea rămîneam absolut rece. La plecare am fost cît de curtenitor mi se putea cere; faptul că Eliza avea lacrimi în ochi nu mă impresionă deloc. Nu m-am dus la Ieși unde tata n-avea nici o judecată, ci acasă, unde, fără întîrziere, am pus pe părinții mei în cunoștința faptelor. Tata se supără, mă făcu nebun și zise că nimica nu mă împiedecă să dau după căsătorie drumul tuturor robilor și să ridic cu desăvărșire bataia în casa mea și pe moșiile mele. Mama înțelese că ceea ce ucisese iubirea în mine era micșorarea idealului ce mi-l alcătuisem în inima și în mintea mea. Făcu oareșcari slabe încercări pentru a mă ademeni să revin asupra hotărîrii ce o luasem, făcînd sa se oglindească înaintea ochilor mei meritul de a obține ca o ființă de o inteligență atît de vie cum era Eliza să înțeleagă că mi se înfățoșase în chip absolut nefemeiesc și să am eu meritul de a o face să părăsască asemene căi. Am ramas nestrămutat în hotărîrea mea. — Și, îl întrebai eu după ce își isprăvi povestirea, nu ți-o părut niciodată rău că n-ai încercat dumneta s-o faci să priceapă cît de nefemeiești erau asemene obiceiuri? — Niciodată, răspunse Costică; din momentul în care am privit acea scenă dezgustătoare, orice dragoste și chiar orice pofta de dînsa au pierit pentru totdeauna. Și o iubeam mult, cum nu am mai iubit de atunci nici pe o femeie. — Ce feli de soție fost-au ea, căci presupun că s-o căsătorit? — O! foarte bună și foarte cinstită. S-o căsătorit cu un om foarte de ispavă, care o murit în curînd. De atunci este văduvă și se zice că-și bate și astăzi slugile și țaranii. Dar cum se face că n-o cunoști?


content:
Nu v-am vorbit încă niciodată de vechiul și bunul meu prieten Ștefan Movilă de la Petrești, din ținutul Bacăului. Este cu putință însă, dacă voi mai avea zile, să vă întrețin despre dînsul în chip îndelungat, cînd voi publica, dacă îl voi publica, un vraf de amintiri — cele mai multe incomplete —, ce, cînd ne-a părăsit pentru vecie, mi l-a încredințat spre publicare, dacă voi avea timp și voi găsi cu cale să le complectez. Autorizîndu-mă de această dorință a lui, reproduc aici una din puținele povestiri ce le-am găsit întregi, crezînd că se va putea potrivi cu altele cuprinse în această culegere. Dar, mai înainte de toate, trebuie să lămuresc că Ștefan Movilă, un scoborîtor autentic al domnilor cari în al șăsesprezecelea și al șăptesprezecelea veac au dat Moldovei un crîmpei de dinastie, era un barbat cu vro douăzeci de ani mai mare decît mine, cu situație absolut independentă și stă – pînit, într-un grad cum nu mi s-a mai dat să văd, de patima vînatului. În cele două luni și jumatate în care la noi nu se vînează: jumătate din april, mai și iunie, era absolut nenorocit. În rămășița anului străbătea Moldova întreagă într-o lungă căruță pe arcuri, foarte bine întocmită și putînd cu înlesnire cuprinde șăse oameni, plus efectele de campament, munițiile, uneltele și proviziile trebuitoare pentru multe zile. Căruța era trasă de un singur cal, totdeauna sur, purtînd totdeauna numele de Cucoș, dar de o talie punîndu-l în stare să ducă cu ușurință greutăți chiar cu mult mai mari decît acea destul de însamnată ce o trăgea de obicei. Era totdeauna întovărășit: 1) de Petrușca, un malorus din gubernia Poltavei, vînătorul și credinciosul lui; 2) de vezeteul Ferenț, un săcui din Trei Scaune; și 3) de Piciu, un pitic, nalt de cinci palme, fiul unei țarance din Petrești cu un turc care o siluise pe vremea volintirilor, ramas copil la minte în vrîstă bărbătească, plus doi prepelicari, doi copoi și un urieș cîne din Pirenei, frate de cruce cu Piciu. Trebuie să mai adaug că Piciu era însărcinat ziua cu pregătirea focului, cu îngrijirea uneltelor de bucătărie și a cînilor cari rămîneau la otac, iar noaptea cu paza dosului acelui otac. Piciu era înarmat cu o armă din cele mai curioase: un „tromblon”, mult mai lat la gură decît la fund, pe care îl încarca cu un pumn întreg de praf, doi glonți de calibru 12, șăptesprezece poște și un pumn de haliciuri. Trăsese odată, cu cîțiva ani înainte, asupra unor talhari veniți să-mi prăde casa în neființa mea. Dintr-o împușcătură ucisese pe doi dintr-înșii și rănise pe un al treilea, care putu fi prins, dar și Piciu ramase mai bine de un ceas fără cunoștință în urma smunciturii armei. Totuș, cu toate observațiile ce i se făcuse, urma s-o încarce la fel. Și acuma, cedez cuvîntul prietenului meu Ștefan. — Era pe la sfîrșitul lui septemvrie 1867. Mă dusesem să vînez în regiunea mea de predilecție: șesul Siretiului de la Domnești în jos. Aveam voie deplină și de la Ruspoli, al doilea soț al Cocuței Conachi, și de la Costin Catargiu, fără a mai vorbi de acea a altor dii minores; dealtmintrelea, cea mai mare parte din vînatul ce-l împușcam s-îndrepta spre mesele lor. Tăbărîsem în cotul Făculesei, mai sus de Mărășești, și, de două zile, ne luptam cu niște cîrduri de potîr – nichi Sirete care dădeau mult de lucru prepelicarilor noștri. Eram, în sara aceea, foarte trudiți. La masa gătită de Petrușca cu talentul lui obișnuit, Ferenț, ramas ca totdeauna la bivuac, ni spusese cum, în cursul zilei, trecuse pe acolo niște oameni cari cu toții îi vorbise de un talhar vestit pe atunci, numit Drîmbă, care săvîrșise prin împrejurimi, la drumul mare ca și la sate, nenumarate prădăciuni. Un unchieș care trecuse spre sară îi povestise chiar că întîlnise pe Drîmbă, cu șăse tovarăși, într-un zăvoi al Siretiului, numai cu două ceasuri mai nainte, și-i spusese lui Ferenț că rău am face dacă am petrece noaptea în acel loc. Începui să rîd, tovarășii mei se uitară mierați la mine. — Cum, le zisei eu, vă este frică de Drîmbă? — Frică nu-mi este, răspunse Petrușca: liniștit, schimbîndu-mi farfuria, dar el este un hoț fioros, care nu stă la îndoială pentru a face moarte de om; ar fi bine să luăm măsuri de pază mai deosebite. — Dar nu cunoști pe Drîmbă? Nu-i de la noi, din Petrești? N-o trăit împreună cu noi pănă mai anul trecut cînd s-o apucat de tălhării? Nu i-am făcut eu mulțime de bine? Cum ai crede ca el să ridice mîna asupra mea? Apoi ce să ieie de la noi? Haliciuri în piele? — Ar putea să ieie și arme bune, zise Petrușca, arme cari pot fi de mare folos unui talhariu. — Și dumneata crezi că Drîmbă, pe care aș putea zice că noi l-am crescut, s-ar încerca să ni ieie niște arme ce știe bine că nu i le-om da fără împotrivire? — Mă iertați dacă-mi dau părerea, dar cred că Drîmbă, căruia i-ați făcut mult bine și căruia eu nu i-am făcut nici un rău, n-ar sta macar o clipă la gînduri pentru a pune capăt zilelor noastre, dacă ar putea trage vrun folos din asemenea faptă și dacă i-ar fi cu putința. — Doară, răspunsei eu, n-o părăsit el satul și nu s-o apucat de tălhării de răul meu, ci din pricina ticălosului celui de supleant de subprefect, care i-o luat femeia spre a face dintr-însa țiitoarea lui și, nemulțămit cu atîta, i-o mai luat pe urmă boii și vacile sub cuvînt că sunt ale ei. Nu eram atunci acasă ca să împiedec samovolnicia și, cînd m-am întors, el săvîrșise cel dintăi omor, astfeli că nu m-am mai putut pune pentru dînsul. Pănă la altă dovadă, deloc nu cred ca Drîmbă să aibă gînd rău asupra noastră și îmi propun să dorm foarte liniștit astă noapte. — Să deie Dumnezeu să aveți somn ușor și netulburat, răspunse Petrușca cu aceeași liniște. Mie însă să-mi dați voie să ieu, cu Ferenț și cu Piciu, toate măsurile trebuitoare pentru ca somnul dumneavoastră să fie netulburat. Dădui din umere, lăsînd pe vechiul și credinciosul meu tovarăș să facă ce putea crede de cuviință spre asigurarea unui repaos ce eram încredințat că nimica nu-l va tulbura. Otacurile noastre, de la începutul expedițiilor mele de vînătoare, erau așazate într-un chip tot atît de invariabil ca și taberele legiunilor romane. Dinaintea focului, aprinderea căruia de cătră Piciu alcătuia totdeauna operațiunea premergătoare, s-întindea o pînză de cort lungă de vro nouă metri și lată de trei, prinsă dinapoi, în sensul lungimii, de un șir de țăruși scurți, bătuți în pămînt, iar dinainte, ridicată cam de doi metri și ținută de cinci bețe, lungi de cîte un stînjen moldovenesc fiecare. Sub această foaie de cort erau patru încăperi despărțite prin foi de pînză: întăia, la stînga, mai mare, pentru cal; a doua, mică, pentru Ferenț; a treia, mai mare, pentru mine, și a patra, iar mică, pentru Petrușca. Din dosul cortului era așazată căruța, lungă de șăpte metri (cu oiște cu tot), în care dormea Piciu, avînd la dispoziție o foaie mică de cort ce, cînd vremea era rea sau numai amerințătoare, o întindea cu ajutorul unuia din carîmbi și a două bețe ce le fixa în celalalt carîmb. Lîngă Piciu, în brațele lui chiar, dormea groaznicul Sultan, cînele meu din Pirenei, mare cît un vițel voinic de șăse luni, care niciodată nu latra — dar, cînd apuca cu colții cei cumpliți, nu mai dădea drumul. Piciu și Sultan se iubeau ca niște frați și aveau un grai misterios al lor, prin mijlocul căruia se înțelegeau de minune, grai mut, dar prin ajutorul căruia își puteau zice: — Ie sama! Primejdie! — Trezește! — Aleargă! — Vină încoace! — Nu-i nimica! — Om rău! — Lasă-mă să dau o raită împrejur! Și toate vorbele ce se întrebuințează și se preschimbă în trei doi păzitori credincioși și neadormiți. După ce am pus să lege copoii și prepelicarii, m-am dezbracat ca acasă, după obicei, m-am întins pe patul de campanie și, după două minute, eram pornit spre țara visurilor. Ce-au vorbit pe urmă Petrușca cu Ferenț și cu Piciu nu mai știu. Dormisem vro trei ceasuri cînd am fost trezit de o serie de împușcături; totodată, Petrușca mă scutura de umăr zicîndu-mi: — Sculați! Drîmbă o început să-și arăte recunoștința pentru binele ce i l-ați făcut. În aceeași clipă au răsunat două detunături aproape simultaneu și un glonte a venit, vîjîind, să bortilească pînza cortului din despărțirea mea. — Petrușca și Ferenț, jos, pe pîntece; aruncați cu ceva în foc ca să se mai risipească! strigai aruncîndu-mă la pămînt și punîndu-mi răpede, în acea pozițiune puțin comodă, pantalonii și ciubotele. Apoi am scos din toc o carabină ce, în asemenea expediții, o ieu totdeauna cu mine împreună cu alta pentru Petrușca. Fanarul spînzurat de unul din bețele cortului ni dădea o lumină foarte îndestulătoare. Petrușca s-a grăbit să ieie și el în mînă carabina lui și să vîre un cartuș într-însa. Au mai răsunat încă două focuri și am auzit iar glonții vîjîind prin văzduh; iar la dreapta am văzut lumina împușcăturilor la o depărtare care ni păru să fie de vro sută cincizeci de pași. Am mai aruncat lui Ferenț vro șăse cartușe încarcate cu clodins, un feli de glonți alcătuiți din cîte patru poște împreunate, care se desfac la o distanță mare de la ieșirea din țavă, zicîndu-i să le vîre în pușcă, căci ungurul era un tragaci prost, care nu putea nădăjdui nici o ispravă de la încărcătura cu glonți. În acelaș moment au mai răsunat două împușcături, ale căror lumini le-am zărit, cam la aceeaș departare, dar de astă-dată la stînga noastră. — Au două posturi de cîte doi trăgători, unul în dreapta si altul în stînga noastră, amîndouă cam la o sută cincizeci de pași departare. Păziți acuma la dreapta și, îndată ce vor trage, bagați de samă locul unde se va vedea lumina împușcăturilor și trageți și voi odată. De-abie isprăvisem aceste cuvinte și iaca că vedem, în dreapta, iar două lumini, urmate de două detunături și de căderea a doi glonți în mijlocul focului nostru. Dar noi, instinctiv, fără ca unul din noi să fi zis un cuvînt, am tras aproape în aceeași secundă asupra locului unde se ivise lumină. Un lung vaier a răspuns, dar la stînga au apărut iar două scîntei și iar au vîjîit doi glonți deasupra capetelor noastre. Am răspuns îndată. Nu s-a mai auzit de astă-dată nimica, și noi ne-ani grăbit să vîrîm răpede alte cartușe în puști. N-au mai răsunat focuri nici din dreapta, nici din stînga vreme de cîteva minute. — Se vede, zise Petrușca, că s-o muiet vitejia voinicilor. Glonții noștri s-au apropiet prea tare de pielea lor. Numai să nu încerce ei acuma să ne apuce pe dindărăt și s-arunce pînza de cort peste… Petrușca nu isprăvise fraza cînd, din dosul cortului, se auzi o detunătură grozavă. — O tras Piciu, strigai eu; Petrușca, rămîi aici, Ferenț să ieie fanarul și să vie cu mine! Și urmat de ungur, care luase fanarul în mînă, am trecut din dosul cortului unde se auzeau niște gemete grele. Cînd Ferenț a apropiet fanarul de capătul de dinapoi al căruții, am văzut, într-un lac de sînge, o amestecătură de membre goale omenești. Cînd ne-am uitat cu mai mare bagare de samă, am văzut că erau două trupuri cu pielea, căzute unul peste altul. Unul era acela al lui Niță Petrea din Petrești, supranumit Drîmbă, pentru meșteria lui în arta de a scoate sunete mai mult sau mai puțin armonioase din micul instrument muzical purtînd acest nume. Din deșertul lui drept curgea mult sînge și el zăcea fără cunoștință. Celalalt era un necunoscut, de statură urieșă, a cărui scăfîrlie era ca rătezată de efectul cumplit al încărcăturii tromblonului. Și cînd ne-am uitat în car, am văzut pe Piciu întins nemișcat, cu fața în sus. Știind bine că leșinul lui era urmarea smunciturii dată de tromblon, nu m-am ocupat de el deocamdată; dar urmat de Ferenț cu fanarul în mînă, m-am îndreptat spre un loc, la vro patruzeci de pași de car, unde porneau gemete și vaiete. Găsirăm acolo, menținut de colții cumpliți ai lui Sultan, vîrîți în coapsa lui, un al treilea hoțoman, tot gol și tot atît de voinic ca și cel mort. Cu mare greutate făcut-am pe Sultan să deie drumul hoțului și am vrut să ducem pe acesta la foc, dar nu i-a fost cu putință să meargă. Era mușcat la amîndouă coapsele, iar rănile mi se părură foarte mari și adînci; am fost deci siliți să-l luăm în brațe și să-l ducem astfeli la foc. Nu se mai trăsese deloc asupra noastră: puteam fi siguri că acei însărcinați de Drîmbă să împuște spre bivuac, mai mult pentru a ni trage atențiunea, fugise. Ne-am dus, Petrușca și cu mine, la Piciu, pe care l-am scos din căruță, l-am dus lîngă foc, i-am varsat apă peste cap și cognac în gură, aducîndu-l astfeli destul de răpede la cunoștință. Apoi lăsîndu-l în grija lui Ferenț, ne-am dus la Drîmbă și la tovarășul lui. Acest de pe urmă era bineînțeles mort și înțăpenit; Drîmbă deschidea din cînd în cînd ochii. Rana îi era cumplită și gemea greu. Deși fără cunoștinți medicale, mi-am putut da sama că maiul era greu atins și emoragia mare. Am trimes pe Petrușca să-mi aducă patul lui și, cu mare îngrijire, am întins rănitul pe acel pat, apoi l-am dus lîngă foc. Acolo, de bine, de rău, l-am pansat, i-am dat să beie puțină apă cu cognac și i-am făcut o injecție de morfină, avînd cele de trebuință în cutia mea de farmacie. Fața i s-a mai liniștit și gemetele au devenit cu mult mai slabe. M-am dus pe urmă la Piciu, care-și venise acuma cu desăvîrșire în fire, și, după ce l-am felicitat pentru isprava ce făcuse, l-am întrebat cum a avut cunoștință despre apropierea hoților. El mi-a răspuns că nici el, nici Sultan n-au simțit nimica pănă ce hoții nu au ajuns aproape de tot de căruță. Asculta focurile ce le schimbam noi cu hoții, iar Sultan, după obiceiul lui, rămînea nemișcat, dar el simțea cum toți mușchii cînelui sunt încordați. Deodată Sultan s-a ridicat în picioare și el, Piciu, deși noaptea era destul de întunecoasă, a văzut cum două umbre negre, una mai sus, alta mai jos, se ridică din partea dindărăpt a căruții. Atunci a tras cu tromblonul drept în mijlocul lor, și smuncitura grozavă l-a făcut să cadă în car, fără cunoștință. Faptul că Sultan, al cărui nas era extraordinar de fin, nu mirosise pe hoți pănă în ultimul minut, îmi lămurea cauza pentru care cei trei hoțomani care atacase otacul pe din dos erau goi. Ei își scosese hainele pentru a nu fi simțiți de cîne, al cărui miros fie era bine cunoscut de Drîmbă, care mă mai auzise spunînd, îmi aduceam acuma foarte bine aminte, că, pentru a nu fi mirosiți de cîni, talharii adesa se dezbracă goi, mirosul trupului omenesc intrînd mai cu samă în haine. Planul hoților era acum foarte clar. Patru dintr-înșii, probabil cei mai buni trăgători, dar cei mai puțini voinici, fusese însărcinați să atragă bagarea noastră de samă prin împușcături; cu atîta mai bine dacă nimereau pe unul din noi. Cei trei mai voinici, printre cari Drîmbă, se însărcinase să ne lovească pe la spate, aruncînd foaia de cort peste noi, după ce ar fi tăiet țărușii. Apoi, chemînd pe ceilalți în ajutor, ne-ar fi doborît fără greutate. Ajunsesem aici cu reflexiunile mele cînd Ferenț veni să mă roage să-i dau voie să meargă să vadă de nu mai este vrun hoț mort sau rănit în locul, la dreapta noastră, de unde se trăsese asupra noastră, iar noi răspunsesem, apoi auzisem un vaier. Deoarece eram încredințați că nu mai este nici o primejdie și că hoții care trăsese cu pușca erau acuma departe, îi dădui voia cerută. Plecă cu un fanar și cu Piciu, căruia îi dădusem altă pușcă în locul groaznicului tromblon. Nu trecuse zece minute cînd am auzit un strigăt de triumf. Lăsînd pe Petrușca singur, m-am dus spre locul de unde pornise strigătul și, la vro sută șăsezeci de pași, am găsit pe ai mei lîngă un om mort, cu o pușcă militărească lîngă el și patru răni în piept și în pîntece, pricinuite de fiecare din cele patru părți ale clodinului. Moartea trebuie să fi fost aproape fulgerătoare și astfeli Ferenț, trăgător foarte prost, nimerise acolo unde Petrușca și cu mine, vănători bătrîni, și nu din cei de pe urmă din țară, trecusem alături. Am poroncit lui Piciu și ungurului să lese trupul în pozițiunea în care îl atlase, cu pușca lîngă el, și ne-am întors la bivuac. S-a făcut îndată o nouă expediție, la postul de tragere al hoților din stînga, dar nu s-a găsit nimica. — Slava Domnului, spus-am cătră mine, găsind că trei morți de om într-o singura noapte — înțelegeam că Drîmbă era ca și mort — ajungeau cu prisosință și îmi făceam impresia că sînt un casap. Planul pentru a doua zi a fost răpede hotărît: Ferenț era s-încalece pe voinicul Cucoș înainte de ziuă și să meargă întins la Panciu, unde știam că va găsi, desigur, la via lui, pe subprefectul Neculai Boia, să-i ducă o scrisoare arătîndu-i pe scurt faptele și rugîndu-l să vie cît mai fără în – tîrziere, de putea chiar în cursul dimineții, spre a face cercetările cerute de lege. Iar la întoarcere avea să s-abată la curte, la Mărășești, casă totdeauna bucuroasă de oaspeți, spre a lasa altă scrisoare lui Costin Catargiu sau cucoanei Smărăndiței, cerînd să-mi trimată după-amiază o trăsură și anunțîndu-mă ca musafir pentru noapte, căci Cucoș ar fi fost pre ostenit pentru a mai face în aceeași zi drumul pănă la Petrești. Tovarășii mei se pusese iar pe somn, dar mie mi-a fost cu neputință să mai adorm. După o bucată de vreme, Drîmbă începînd iar să geamă greu, m-am apropiet de el: — Ce ai? — Mă doare rău, mi-i sete. N-am stat la gînduri pentru a-i face o nouă injecție de morfină și a-i da să beie un pahar cu apă în care am varsat o ceșcuță de cognac, ceea ce îl mai liniști. Celalalt rănit, căruia de asemenea îi dădusem să beie, adormise. După oareșcare trecere de vreme, uitîndu-mă la Drîmbă, am văzut că are ochii deschiși, și se uită la mine, parc-ar fi vrut să-mi zică ceva. — Aha! mi-am închipuit, vra să-mi spuie că-i pare rău de ceea ce o făcut. Și luînd un scăuieș, am venit să m-așăz lîngă patul lui. — Vrei să-mi spui ceva? îl întreb. — Nimica. — Îți este mai bine? mai întreb dezamăgit. — Mai bine. Și înțăpătura și băutura mi-au făcut bine. — Cred că pănă de-amiază are să vie doftorul, adaug eu. — Degeaba vine, pănă de-amiază sînt mort, răspunse el… Răspunsurile lui scurte aratau că mă înșalasem și că nu avea de gînd să steie de vorbă cu mine; totuș eram hotărît să aflu temeiurile care îl făcuse să mă lovească în acea noapte. — Măi Niță, îi zisei eu după o tăcere, ce te-o făcut pe tine să vii în puterea nopții să mă lovești cînd eram tă – bărît în cîmp și să pui să se tragă focuri asupra mea? Hoțul îmi aruncă o privire plină de ură, dar nu răspunse. — Și acuma, urmai eu, de ce aiastă privire de ură ce mi-o aruncă ochii tăi? Ce rău făcutu-ți-am eu? Nu te-am scapat oare de boală grea, de moarte în copilărie, cînd te-am luat de te-am îngrijit în casa mea luni de zile, ca și cum ai fi fost copilul meu? Nu te-am trimes oare eu la școală, la mănăstirea Moșinoaia, unde ai învățat carte pe socoteala mea? Nu eu, prin silințile mele și prin trecerea mea, sca – patu-te-am, cu știi ce greutate, acuma patru ani, de la oaste și învrednicitu-te-am să iei de soție pe fata care ți-era dragă? Nu eu te-am cununat și i-am dat zestre patru boi, două vaci, douăzeci de oi, un plug și un car legat cu fier? Ce rău făcutu-ți-am eu vrodată? Apoi nu v-am aparat eu oare pe toți de samovolniciile și de prădăciunile slujbașilor stăpînirii, împotriva privighkorluilui, apoi a subprefectului, a preceptorului, a vătăjălului? Văzut-ai execuție în sat la noi? Drîmbă a ascultat pănă cînd am isprăvit, apoi a zis: — Bunătățile văd că le amintești toate, dar răutățile și batjocurile le taci. — Care răutăți și care batjocuri, întrebat-am eu cu indignare. — Multe și grele, răspunse el. Vrei să ți le amintesc? — Tare aș dori să le aud, răspuns-am eu. — Atunci mai dă-mi un pahar din băutura de dinioarea. I-am dat alt pahar de apă în care am pus o doză mai mare de cognac, apoi m-am așazat iar pe scăuieș. — Adevarat, zise el, că m-ai scapat de moarte cînd eram copil, că prin mijloacele dumitale am învațat puțină carte cît știu, adevarat că m-ai scapat de oaste, adevarat că ai înzestrat pe acea pe care am fost destul de nebun s-o ieu de nevastă, adevarat că ai ocrotit satul împotriva samovolniciilor și a prădăciunilor oamenilor ocîrmuirii și că Petreștii au fost mai puțin calcați decît cele mai mult sate din ținut și chiar din țară. Aieste sunt faptele care atîrnă în cumpăna dumitale, dar sunt altele care atîrnă cu mult mai greu în cumpăna mea. Mai întăi cine o luat bunului meu a opta parte din Petrești, care era numai a lui și a fraților lui, dar de la Bogdan Chiorul cătră strămoșul lor, Petre căpitanul? Nu făcea mult acea parte atunci, dar cît o făcut ea oare pe urmă, dacă numai dumneta ai scos din pădurea de pe dînsa mai multe mii de galbeni numai pe travele? L-o silit bunicul dumitale pe bunicul meu să-i vîndă pe preț, poate atunci îndestulător, dar care nu este decît o nimica alăture de acel la care o ajuns azi acea parte de moșie. Prin amenințări și prin ademeniri l-o silit să-i vîndă. Frații bunicului au murit, fără copii, iar tată-meu știi bine că n-o avut nici frate, nici soră, nici alți copii decît soră-mea, care o murit nemăritată, și cu mine. Vra să zică din pricina Movileștilor pierdut-am eu averea care trebuia să-mi vie mie și ramas-am țaran sarac în loc să fiu și eu stăpîn a cîtorva sute de fălci. Spune dacă îmi poate fi drag sîngele movilesc în urma unor asemenea împrejurări? Tăceam, căci știam că toate cîte le spusese erau adevarate. Bunul meu nu crezuse că face o nedreptate cînd silise pe răzașul ramas în mijlocul moșiei să-i vîndă partea lui cu un preț, care, de cătră mulți, fusese socotit ca întrecînd valoarea lucrului cumparat. Morală de boier mare de pe acea vreme. Bunicul trecea drept om foarte drept și, lucru rar pe atunci, ca slujbaș neprevaricator. — Dar, urmă Drîmbă, cînd i-o vîndut bunicul meu bunicului dumitale moșia, acel boier i-o făgăduit că el și urmașii lui vor fi totdeauna ocrotiți de el și de urmașii săi, că se vor putea totdeauna hrăni pe moșie dînd numai, ca semn de supunere, dijmă din bucate, fără a mai face vrun feli de boieresc și putînd să ieie din pădure tot lemnul de foc și de trebuință de care ar avea nevoie pentru ei. Cît au trăit bunicul meu și al dumitale așa a fost, bunicul meu n-o făcut nici un feli de boieresc și o luat cîte și ce fel de lemne o vrut pentru trebuințile lui. Dar cînd au murit și unul și altul, lucrurile s-au schimbai: moșia o fost vîndută în posesie și posesorul, dacă n-o silit pe tata să facă boieresc, nu l-o mai lasat să ieie fără de plată decît lemne de foc, cum avea dreptul atunci să ieie fiecare țaran, dar pentru lemn de treabă îl făcea să plătească ca oricare altul. Apoi, cînd o venit legea pontului, l-o pus și pe tata să lucreze cumplitul pont de mai bine de cincizeci de zile pe an. Fînațele de care ne bucurasem după învoiala cu bunicul ni s-au luat, dîndu-ni-se altele mai proaste și de două ori mai mici, iar pămînturile de arătură ni s-au înjumătățit și, cînd am vrut să ne plîngem, să arătăm că se calcă cuvîntul dat, în puterea căruia vîndusem pămîntul nostru, ni s-o răspuns să arătăm hîrtia prin care ni s-au făcut asemene făgăduinți, căci boieriul n-are vreme să caute povești în hîrțoagele cele vechi, iar dacă n-avem asemene hîrtii, să ne mulțămim cu soarta ce o au și ceilalți locuitori de pe moșie. Tăcu deodată și îngălbeni mai tare. M-am sculat ca să-i ridic capul. — Tare mă doare, zise el, mai fă-mi o împunsătură și-mi dă de băut. Am făcut cum îmi cerea. — Și acuma, îi zisei, taci, nu mai vorbi, căci vorba te ostenește. — Ha! răspunse el, te-ai săturat de vorbele mele, nu-ți plac, dar n-am să tac: dumneta m-ai stîrnit, șăzi aici și ascultă toate pacatele pe care părinții dumitale și dumneta le-ați făptuit. Mai am multe de spus. Nu, nu pleca, dacă pleci de lîngă mine am să strig, tot ai să m-auzi și mi-a face mai rău. M-am așazat iar pe scaun; și el urmă: — După o bucată de vreme, tatăl dumitale, ca-s nu sta la noi, ni-o trimes pe un afurisit de vechil leah, om crud și neîndurat; bătea și stîlcea lumea. Întîlnindu-se odară cu tata care venea cu carul încarcat și găsind că părintele meu nu se dă la o parte destul de răpede, l-o croit ru biciul. Tata era om inimos. De! Ne tragem din căpitanul Petrea, căruia pentru vitejie Bogdan Chiorul i-o dat locul pustiu pe care o întemeiet satul Petrești! N-o putut să rabde batjocura făcută lui de Mokreanski. Aruncîndu-se asupra-i și apucîndu-l de piept, i-o dat la palme pănă cînd leahul o leșinat. Dar, trei zile mai pe urmă, venea în sat privighitorul cu zece slujitori, punea mîna pe tata, îl întindea jos și-i trăgea o sută de harapnice, ca celui de pe urmă țigan. Poți oare, cucoane Ștefane, cînd în piept ai chiar numai un pic de inimă, să uiți batjocură ca asta? Și să nu crezi că mi-o povestit tata! Mi-au povestit-o babele din sat, căci tot satul fusese strîns spre a fi față la pedeapsa dată aceluia care îndrăznise să puie mîna pe omul veșnicului stăpîn. Tata dumitale, cînd o venit le Petrești, o luat la depanat socotelile lui Mokreanski, și, descoperind că leahul l-o pradat, l-o dat afară cu rușine. Apoi auzind și de bataia tatei, l-o chemat și i-o spus că-i pare foarte rău. Dar dacă n-ar fi găsit pe Mokreanski talhar, știu bine că nu i-ar mai fi părut rău. Însă de boieresc nu l-o scutit și fînațele nu i le-o dat înapoi… Valeu, tare mă doare! I-am mai dat un pahar de apă cu cognac, apoi m-am departat pentru a da lui Ferenț, gata de plecare, instrucții amărunțite, ceea ce sili pe rănit să tacă cîtva timp. Dar cînd m-am întors lîngă dînsul, el îndată a reluat șirul vorbei, zicînd: — Tata, care rămăsese văduv fără copii, s-o însurat de al doilea cu maică-mea, fata preutului din sat. Mama era frumoasă, părintelui dumitale îi plăceau mult femeile frumoase; i-o venit poftă de mama cam un an după nașterea mea. Avea un fecior boieresc deștept și talhar, dar pezevenghi bun. Cum o aflat de noua poftă a boieriului, s-o pus pe capul mamei și o găsit mijloace pentru a i-l întoarce s-o lăsat să fie dusă la boier și să-i mulțămească poftele. O știut tot satul, apoi o știut și tata. Alți țarani nu prea sîmt rușine de asemene amestec al boieriului în căsnicia lor; dar tată-meu era fecior de oameni buni care, din neam în neam, au ținut la curățenia casei lor și au pastrat-o. M-ai trimes cînd eram un băietan de paisprezece ani la părintele Zosim, de la Moșinoaia, un sfînt, ca să mă învețe ceva carte; el pe lîngă carte ne mai învața cum să fim oameni cinstiți. Mi-aduc bine aminte cum îmi spunea că nu este barbat de inimă și de cinste acel care îngăduie rușinea în căsnicia lui și că nu se poate face unui om rușine mai mare decît de a-i pîngări soția, sora sau fata. Cu drept ar fi fost ca tata să se răzbune asupra boieriului care i-o terfelise; dar tata sarmanul, deși era inimos, avea copii: s-o gîndit la ei și n-o îndrăznit să se puie cu el, boieriul cel mare, vestit în țară și cu putere să-l facă fărîmi. Dar vai! S-o răzbunat asupra mamei: dus-au de atunci înainte casă rea. Sarmana de dînsa, ea n-o mai avut parte decît de sudălmi și de bătăi de la acel care mai înainte nu știa ce să facă ca să-i fie pe plac. Pot oare să nu simt în mine mînie pentru ocara făcută tatei, pentru necinstirea mamei și a traiului cumplit ce l-au dus părinții mei vreme de mai bine de cincisprezece ani?… Mă simt slab tare, adause el după o tăcere, și glasul lui slăbise într-adevăr în chip simțitor. — Nu vorbi; nu ți-am spus să nu mai vorbești? — Ba nu, zise el. M-ai stîrnit, trebuie să vorbesc; nu vreu să mor pănă ce nu ți le-oi spune toate. I-am dat să beie; și, după cîteva clipe de tăcere, urmă: — Am avut o soră, mai mare decît mine, bucățică ruptă din mama și, prin urmare, frumoasă: ai cunoscut-o bine, prea bine. Ți-o plăcut, și o spurcăciune de babă de la curte ți-o pezevenclit-o. Ea, ființă fără de crier, s-o îndrăgostit de boieriul căruia îi dăduse curățenia ei de fecioară! Parcă un boier se poate uita la dragostea unei țarance cu mîni arse de soare și vîrtoase, care umblă mai mult cu picioarele goale! Dar era frumoasă tare, te-ai ținut de dînsa cîteva luni, purtînd-o frumos îmbracată, spălată, încalțată; însă după ce te-ai săturat de ea, i-ai dat drumul, mai dîndu-i patru boi, vaci, oi și o sută de galbeni — bani mulți, foarte mulți pentru fetia unei țarance! Ea, saraca, o înnebunit și, după un an, o iertat-o Dumnezeu. Ce zici, cucoane Ștefane? Am oare eu drept să simt durere pentru rușinea suferită de soră-mea de la mîna dumitale? Așa-i că neamul meu o avut de suferit de la al dumitale cîteva amărăciuni? Am eu oare drept sau nu să nu mă mai uit la mica cheltuială ce-ai făcut-o căutîndu-mă în copilăria mea și dîndu-mă la învățătură, față de toate pagubile, rușinile și durerile ce le-am înșirat? Și încă nu ți-am vorbit de un rău mare care mi l-ai făcut. Ai pomenit de ticăloasa din pricina căreia am părăsit satul și viața de om cinstit, fiindcă m-o lasat spre a se face țiitoarea supleantului de subprefect. Dar oare cine este vinovat că au ajuns lucrurile aici? Tot dumneta! Da, îți plac și dumitale muierile frumoase. Safta era cea mai frumoasă din fetele de pe împrejur și ți-ai mulțămit pofta de dînsa, plătind-o, bineînțeles, foarte frumos. Ai știut deci că ea era o fată fără de rușine, gata să se vîndă pe bani. Și cînd ai știut că eu, nebunul, m-am dat în dragoste cu dînsa și vreu s-o ieu de soție, nu te-ai îndurat de mine și nu mi-ai spus: n-o lua că m-o lasat s-o dezmierd pentru bani! Știam că trăise cu alt flăcău din sat, care era s-o ieie, dar murise; însă de aș fi știut că-și vinde trupul pe bani, de ar fi fost de o mie de ori mai frumoasă, tot n-o luam. Astfeli, de cînd m-am apucat de hoție, gîndindu-mă adesa la temeiurile care m-au adus aici, s-o făcut lumină în mintea mea și am văzut că pricina oricărei din nenorocirile, din durerile, din batjocurile care m-au lovit, atît pe mine cît și pe bătrînii mei, totdeauna o fost un Movilă. Nu te miera deci dacă, auzind că ți-ai așazat otacul în cîmp și că, avînd puțină îndrăzneală, aș putea sa răzbun asupra dumitale rălele, pagubile și rușinile ce le-o grămădit asupra capului meu și a bătrînilor mei neamul Movileștilor, ispita o fost din cale-afară mare și am căzut într-însa. Mi se pare, cucoane Ștefane, că cumpăna mult mai greu atîrnă în partea mea decît în a dumitale. Și acuma fă-mi încă o împunsătură, că nu mai pot de durere. I-am făcut împunsătura ce mi-o cerea, l-am învălit cu o cergă căci era frig și mi s-a părut că se liniștește. Dar tăcerea n-o ținut mult, în curînd o început din nou să vorbească, însă cu glasul mai slab: — Ți-am amintit unele din faptele voastre care ne-au fript la inimă, pe bătrînii mei, pe mine și pe ceilalți ca mine. Dar am uitat să vorbesc de un lucru care mi-o otrăvit adesa viața: smerenia cumplită la care sîntem siliți față de dumneavoastră. Nu vă pot vorbi bătrînii noștri cu plete albe decît descoperiți, chiar cînd sunteți niște băieți. Ne batjocuriți, ne necinstiți casa, ne loviți, ne păgubiți, dar nouă nu ni este iertat să vă arătăm supararea, mînia noastră, să ne încrețim fruntea față de dumneavoastră, să vă privim bărbătește ochi în ochi. Nu, trebuie să stăm cu smerenie în picioare în fața dumneavoastră, să răspundem cu supunere la ocările dumneavoastră, să sărutăm mîna care ne lovește, s-avem cuvinte de laudă chiar pentru fapte spre paguba noastră. Altfeli feciorul boieresc, vechilul, primarul, subprefectul, dorobanțul sunt gata să ne învețe minte. Țaranul scapă din lanțurile smereniei numai dacă moare sau iesă la tălhărie. Om deplin m-am simțit numai de cînd am părăsit satul pentru codrul și drumul mare. Tăcu, apoi după cîteva clipe urmă iar: — Te mieri poate că numai de pacatele voastre, ale boierilor celor mari, am vorbit, deși aveam și drept, și prilej să vorbesc de răul care mi l-o făcut ciocoieșul cel de Ștefăniu, supleantul subprefectului, care mi-o luat nevasta, acel mișel care, auzind că m-am făcut talhar, o cerut să fie mutat la Romanați. Mare rău făcutu-mi-au acel mișel și alții de sama lui, și drept este că ei mînîncă acum norodul mult mai grozav decît îl mîncați voi, ciocoii cei mari, căci sunt mulți tare și nu ni fac nici bruma de bine ce ni-o făceați și ni-o mai faceți voi din cînd în cînd. Dar de la cine luat-au ei pildă dacă nu de la voi? De nu ne-ați fi mîncat și jăfuit voi, de nu ne-ați fi deprins prin silă să fim mîncați, jăfuiți și batjocuriți din moși și strămoși, n-ar îndrăzni ei acuma să ne calce și să ne jăfuiască… Glasul lui, care se făcuse tot mai slab, se opri; apoi după o destul de lungă tăcere, zise: — Mi se apropie sfîrșitul, sunt slab de tot, nu mai pot vorbi. I-am mai dat apă cu cognac și i-am spus să nu mai vorbească, căci nu-l mai ascult. Apoi chemînd pe Petrușca, l-am lasat să șadă în locul meu lîngă el, dar să nu-i vorbească și să nu-l lese să zică nici macar un cuvînt. Am mers să mă întind pe patul pe care îl părăsisem de atîtea ceasuri. Eram foarte trudit, dar și adînc impresionat de cele ce le auzisem și care le știam toate adevarate. Mă simțeam rușinat de lăcomia și arbitrarul bătrînilor, de ușurința și de necugetarea mea. Faptul că nu este moșie în țară pe care să nu se fi petrecut fapte la feli și chiar cu mult mai grave, prea adesea chiar criminale, nu-mi putea servi drept dezvinovățire. Conștiința că aceste fapte erau urmarea de neînlăturat a împrejurărilor nenorocite în care s-a zbătut țara vreme de aproape patru secole poate alcătui cel mult o ușurare a simțului vinovăției noastre. Trebuia să recunosc mai ales deplina dreptate a ultimei observații făcută de hoțul pe moarte. Tot noi, boierimea cea mare, purtăm cea mai mare parte din răspunderea suferinților ce le rabdă mulțimea de la oamenii noi deținînd astăzi puterea, cari jăfu – iesc și împilează poporul în chip atît de cumplit. De nu l-am fi silit timp de veacuri să se plece la împilările noastre și la arbitrarul nostru, n-ar avea droaia de puternici noi cum să-i impuie jaful și arbitrarul lor de toate zilele, și-mi ziceam: „Este oare cu putință ca, într-un decurs de timp mai lung sau mai scurt, această mulțime să nu isprăvească prin a reacționa și atunci, vai de noi și vai de noii puternici!” Însă cu toate că mă frămîntau aceste gînduri, truda m-a învins, în sfîrșit, și am căzut într-un somn adînc. Dormeam de cîteva ceasuri cînd Petrușca m-a trezit pentru a-mi spune că au sosit subprefectul cu medicul. M-am sculat îndată și m-am dus la dînșii: stăteau lîngă Drîmbă care aiura. La întrebările mele dacă mai are încă multe ceasuri de trăit, medicul îmi răspunse: — Tare mă mier că mai trăiește și pănă acuma; are o fire de bivol; poate s-o mai ducă un ceas, mult două sau trei. Am dat subprefectului toate lămuririle trebuincioase, care au fost trecute în procesul-verbal ce-l redacta un scriitor, iar după mine, oamenii mei au făcut depozițiile lor. Lăsînd pe subprefect să se năcăjască cu Piciu, m-am dus la Drîmbă. Rostea niște cuvinte fără șir și fără înțeles. A murit pe la trei după-amiază, tocmai cînd sosea trăsura de la Mărășești, care venea să mă ieie.


content:
Cuvânt înainte Capitolul I. Despre originile Roseteștilor și despre cîțiva ascendenți și colaterali mai depărtați ai mei Capitolul II. Un boier mare și o casă boierească de la începutul veacului trecut Capitolul III. Un boier mare și o casă boierească de la începutul veacului trecut Capitolul VI. Cîteva amărunte asupra tatei și a fraților săi Capitolul VII. Din vremea regulamentară Capitolul VIII. Cîte ceva despre mihai sturdza, familia și anturajul lui Capitolul IX. Amărunte asupra societății boierești din vremea lui Mihai Sturdza Capitolul X. Amărunte asupra familiei mamei Capitolul XII. Cîte ceva despre lumea din domnia lui Grigore Ghica


content:
Amintiri din copilărie [ modifică ] Capitolul I. Cele dintăi amintiri Capitolul II. Mama Capitolul III. Ce știu despre unire Capitolul IV. Ce știu despre unire Capitolul V. Ce știu despre unire Capitolul VI. Călătoriile noastre la Viena și Italia Capitolul VII. Din domnia lui Cuza Capitolul VIII. Din domnia lui Cuza Capitolul IX. Una din cele de pe urmă curți boierești din Moldova de la a doua jumătate a veacului trecut Capitolul X. „Universitatea de la Căiuți” Amintiri din prima tinerețe [ modifică ] Capitolul XIV. Vecini, rude, prieteni și cunoștinți Capitolul XV. Vecini, prieteni, rude și cunoștinți Capitolul XVI. Vecini, rude, prieteni și cunoștinți Capitolul XVII. Vecini, rude, prieteni și cunoștinți Capitolul XVIII. Moșu lascar. Amintiri. Plecarea din țară. Geneva. Pagini inedite Capitolul XIX. Ieșul decadenții. Saloane. Tipuri. Întîmplări Capitolul XX. Cine sunt ciocoii? Titluri și genealogii. Căderea conservatorilor la 1876


content:
Spartu-s-au coardele arpei potente Marelui David, poetului-rege! Nu mai există a psalmilor arpă! Câți i-asculta inspiratele-acorduri De melodie, cu inima-nfrântă Vărsând vărsau lacrime calde, dolente, De repentire, de rugă, d-extaze. Acele lacrime varii și multe O consacrară Domnului sfântă. Lamente-se ale Sionului vergini, Căci iată, spartu-s-au ale ci coarde. Ea străbătea prin dulcele-i accente Inimi de piatră, ca gerul de ageri, Fiilor aspri ai fărdelegii, Da-n ei viața și le nălța suflet; Strâmbii cu inima, strâmbii în cuget Drept se-ndrepta la potenta ei voce. Arpa lui David era mult mai forte Și decât tronu-i. Poetul trecuse Sus, mai presus decât rege la nalte: Spiritul Domnului sta peste dânsul. Ea celebra a Domnului mărire, Spunea ale lui Israel mari fapte, Ea răspândea peste văi bucuria: Tresăreau munții, se plecau cedrii. Aspirat-au și s-au suit la ceruri P-aripe d-angeli ale ei acorduri, Si ca tămâia rămaseră-acolo. D-atunci nu se mai aude-a ei voce, Ci numai amorul și pietatea Ne răpesc sufletul prin niște sonuri Ce ies din porțile cerului sacre, Și-l leagănă-n visuri nalte, divine, Ce-a zilei lumină nu le-ntrerumpe. 1868


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] A mea tânără taină afund rămâne-ascunsă În tristu-mi, singuratic suflet prea obosit; Iar când inima-mi bate de sila ei împunsă L-a ta ca să răspunză, atunci ea s-a vădit! Și singură-n tăcere o simt iar tremurând. II [ modifică ] A mea flacără este vecinică, nevăzută Ca și slaba lumină candelei sub mormânt, Ș-a deznădejdii rece întunecime mută În veci nu o va stinge; iar razele ei sânt Întocmai de zadarnici ca și când n-ar fi fost. III [ modifică ] Aibi-mă-n pomenirea-ți, la groapa mea nu trece Făr-a-ți arunca ochiul și fără a gândi L-aceea ce cenușa-i te simte, deși rece; Singura chinuire și iad ce-aș suferi Este de a fi stinsă din pomenirea ta. IV [ modifică ] Ascultă-mi ast din urmă glas singur pentru tine Virtutea nu oprește a plânge pe cei morți; În veci eu ți-am cerut-o, fă-mi singurul ast bine O lacrimă să-ntimpin l-a veciniciei porți, Întâia ș-a din urmă răsplată de amor. 1836


content:
Să ne bucurăm! să ne bucurăm! Glasul omenesc nu va tulbura, Cu ale lui rugi nu ne va curma Din țipăt, din joc, din zbor ce serbăm. Om nu va mai fi, jertfa va lipsi. Al nostru tiran fără de prinos Va cere-n zadar scrumul cu miros. Cine-i va jertfi? cine-i va jertfi? Șiroiul căzând, valul alergând Lumea va-nghiți; și vântul turbat, Peste ocean zburând dezlănțat, Alți munți va nălța, unda volborând. Blan, bluc, colcăind, flis, vluc, lung plesnind, Luciul lung întins va fi un mormânt, Mormânt de triumf, mormânt tot pământ. Ha, ha, ha, ha, ha, ce luciu sclipind! Să ne bucurăm! să ne bucurăm! Glasul omenesc nu va tulbura, Cu ale lui rugi nu ne va curma Din țipăt, din joc, din zbor ce serbăm. Vom vedea pierind, murind și murind Neamul omenesc atât îngâmfat D-al lui ticălos lut de defăimat. A! ha! neam trufaș, te-am văzut pierind; Oasele-ți albind, spălate sclipind, Prin peșteri, prin văi, prin munți s-or opri; Apa ne-ncetat tot le va goni, Și moartea cu noi va privi rânjind: Totul vedem rupt, susul peste subt: Leul verșunat, tigrul furios Loc își vor căta cu mielul fricos, Pare c-ar fi frați ș-un lapte au supt. Izvor cu șiroi spumegând vâjoi, De sus șiroind, de jos volborând, Totul dezlegând, totul mestecând, -- Ce haos frumos! umed mușuroi! Să ne bucurăm! să ne bucurăm! Glasul omenesc nu va tulbura, Cu ale lui rugi nu ne va curma Din țipăt, din joc, din zbor ce serbăm. Moartea-apoi va sta, puțin va-nceta. Pe dărâmături alți oameni mai noi, Mai spurcați, mai răi, mai vrednici de noi Se vor înmulți, — ea-i va secera. Aste risipiri vor naște pieiri, Alte ființi noi, veacuri, ani mai noi, Alte boale noi, alte dureri noi, Păcate mai noi, noi nelegiuiri. Acei muritori — ce mai muritori! -- Vor fi însoțiți de chin, de dureri, Ură și război, muncă,-mperecheri. Ce mai muritori! ce mai muritori! Să ne bucurăm! să ne bucurăm! Glasul omenesc nu va tulbura, Cu ale lui rugi nu ne va curma Din țipăt, din joc, din zbor ce serbăm. Acești omuleți — ce mai omuleți! -- Vor fi însoțiți de chin, de dureri, Ură și război, muncă,-mperecheri. Ce mai omuleți! ce mai drăguleți! Ce mai omuleți! ce mai drăculeți! 1837


content:
Cerul e senin. Pe dânsul strălucește cu-ntristare Palida nopței candelă, răspândind lumina sa Peste a Lorii pustii țărmuri. Acolo cu îngâmfare Vechile turnuri de Alva oarecând se înalța, Și cu a lor ruginit creștet loc prin nouri își făcea; Iar azi al armelor zgomot în ele nu s-auzea. Câte ori a lunei raze au căzut cu mulțămire Pe coifurile argintoase bravilor nebiruiți, Când în serile senine înainta cu mărire Ieșind din castelul mândru d-arme grele coperiți! Câte ori a privit luna pe aceste stânci râpoase, De ale cărora poale undele se sfărâma, Rărind moartea cu a ei coasă rangurile numeroase Bravilor ce cu a lor sânge pământul înroura! Ochii lor perzând nădejdea de a mai videa vrodată Strălucita stea a zilei ce-n războaie-i lumina Se întorn cu întristare din câmpia sângerată Ca să vad-a lunei luce pân a nu se-ntuneca! Ei adeseori slăviră acea luce fericită Căci atuncea pentru dânșii era flacără d-amor Iar astăzi nu este altă decât torție mâhnită Care spânzură din ceruri ca un jalnic meteor! Neamul domnilor de Alva s-a stâns cu desăvârșire, Numai a cetăței turnuri se mai văd încă-n picioare, Îmbrăcate ca c-un giulgiu d-a anilor mucezire, Iar eroii nu mai îmblă gonind cerbi și căprioare, Sau învingând pre vrăjmașii ce venea asupra lor! Vechiule castel de Alva! Cine au fost ai tăi stăpâni? Pentru ce mușchiu învălește al tău zid în dărâmare? Boltele nu mai răsună de a cornului strigare, Numai crivățul vuiește prin curtea plină de spini; Și când vântul suflă tare zidurile zguduind, Se aude un sunet groznic prin galerii vâjiind. Asta e suflarea furtunei izbind scutul lui Oscar; Însă peana lui cea neagră nu se vede fâlfâind P-aceste locuri acuma, și nici steagul lui măcar! Angus binecuvântase ziua de el mult dorită Când Oscar văzu lumina. Era-ntâiul său născut, Toți vasalii s-adunară să serbeze acel minut Cu stăpânul împreună, ospătând cu mulțămită. Vânează cerbul din codri. Cornul sună cu putere ; El e semnul de războaie ș-a muntenilor plăcere. „Va veni o zi, strigară, ș-aceste strașnici fanfare Vor fi călăuz de luptă junelui nostru stăpân, Când va merge la izbânde p-a slavei naltă cărare; Deci în a lui sănătate s-împlem cupele cu vin!“ Nu se împlinise anul, și cerul binevoi Bunului părinte Angus înc-un fiiu a-i dărui. Angus își învață fiii a îmbla la vânătoare, Îi deprinde a-ncujba arcul cu săgete omorâtoare; Allan și Oscar la fugă întrec iuții lor ogari. Copilandri fiind încă fac izbânde foarte mari, Și pentru a lor bravură sunt primiți între ostași, Căci știu a mânui lancea ș-a ucide pre vrăjmași. Negrele lui Oscar coame vântul le învăluia, Iar a lui Allan cosițe încrețite se-mpletea, Dar deși fața lui este d-o frumseță-ncântătoare, Fruntea-i e posomorâtă, palidă și gânditoare. Oscar avea suflet nobil cum se cade la viteaz, Adevărul și onurul strălucea p-al lui obraz. Nu era însă ca dânsul și fratele său Allan, El păstra sub dulci cuvinte un cuget foarte viclean. Ambi era vitezi și lancea saxonilor o știa, Căci adese se sfarmase d-a lor oțelită zea. Oscar nu cunoștea frica și avea dulcea simțire Ce amorul o insuflă inimelor cu iubire. A lui Allan caracterul nu avea aceea blândeță Care foarte-mpodobește p-un erou adevărat Și arată ce înseamnă un suflet plin de nobleță, Spre vrăjmași el era aspru, crud și neînduplecat, Iat-o jună castelană frumoasă și mândră fată Veni de unde se-nalță cetatea de Southanon; Țările de Kenneth toate era zestrea ei bogată, Căci era unica fiică viteazului Glenalvon. Oscar vrea s-o ia soție. Angus nu se-mprotivește, D-asemenea alianță el foarte se mulțămește. S-aude cântarea nunței și strigări veselitoare, Iar echo rezice glasul coarnelor răsunătoare. Coperiți d-ale lor mante cu felurite coloare Ostașii vin în cetate încoifați cu pene roși, A Capului lor porunca așteptând veseli, voioși. Însă nu-s chiemați la lupte, sunt poftiți la veselie, Cornul nu răsună astăzi cu acel ton de bătălie, Plăceroasă-i e cântarea; nunta lui Oscar serbează? Dar Oscar unde e oare? Pentru ce întârziază? Nu se iartă unui mire s-întârzie acest fel; Oaspeți, dame, invitații s-adunară în castel, Tot e gata, numai frații încă n-au venit acasă. Allan vine și se pune lângă tânăra mireasă. „Pentru ce Oscar nu vine? Angus cu grijă întreabă, Unde e? Ce face acuma? Nu cred să fi având vro treabă!“ Fratele răspunde: „Nu știu, în răd nu l-am întâlnit; Poate gonind vre o capră prin păduri a rătăcit, Poate ale mărei ape barca lui vor fi oprit, Poate a uitat că se-nsoară și aici e așteptat.“ „Oh! nu, nu, zice cu frică părintele spăimântat, Nici undele, nici vânatul nu opresc pre al meu fiiu, El nu poate afrunta astfel pre logodnica lui. știu Că p-Oscar al meu nimica a-l opri nu e în stare, Nici a codrului desime, nici furtuna de pe mare. Rogu-vă, ostași, prieteni, căutați pre fiiul meu! Allan, mergi cu ei îndată să găsiți p-al meu Oscar, Să-l aflați de orișiunde, răspuns altul nu mai vreu; Care va veni cu dânsul va priimi un scump dar.“ Vălmășag și turburare în cetate stăpânesc; Răcnete sălbatici cheamă pre Oscar neâncetat, Vântul murmur-al lui nume pân ce stelele lucesc, Pân ce noaptea își întinde al său văl întunecat. Chiotele și strigarea și prin tunece urmează, Dar nimica nu răspunde decât echo liniștit, Aurora se ivește și răsare a zilei rază, Zadarnică este truda; Oscar tot nu s-a găsit. În trei nopți și în trei zile domnul d-Alva n-odihnește, Toate măgurile îmbla și toți codrii colindează, Îsă nu vede ispravă; de a plânge nu-ncetează, Căruntul său păr alb smulge și nădejdea-l părăsește! „Ah, Oscar, fiiu mult iubite! M-ai lăsat în chinuri grele! Pre duiosul tău părinte cine-l va mai mângâia? Doamne! Dă-mi fiiul ce este razem bătrâneței mele, Sau arată ucigașul la dreaptă urgia mea!“ „Poate tristele lui oase zac pe vro stâncâ uitate, Poate bătute de vânturi stau încă neângropate. O, cer! te milostivește și-mi dăruiește să mor. Pentru că numai atuncea voi găsi p-al meu fecior!“ „Poate c-a fi trăind încă. Desnădejdea să-mi alin. Iartă, puternice Doamne! tânguiosul meu suspin, Dacă glasul meu cutează soarte a-nvinovăți“. „Dar de e mort pentru mine și razemul mi-am perdut, Mor și eu fără de cinste. Viața ce-mi poate-ndulci? El îmi era mângâierea. Bucuria-mi s-a trecut!“ Astfel jalnicul părinte se-ntristează, plânge, geme, Pân ce la urmă a durerei tămăduitoare vreme Lacrimile îi usucă și-i potoale măhniciunea, Căci inima-i se deprinse a gusta amărăciunea. Uneori blânda nădejde în secret îl amăgea Că Oscar poate să vie; alteori parcă-i zicea C-a perit, să nu-l aștepte. Atunci bătrânul plângea Și-n astă neliniștire acum d-un an petrecea. Zilele urmează răpezi; soarele îmbla a lui cale Și Oscar tot nu mai vine să mângâie al său tată; Angus, perzându-și nădejdea nu mai avea acea jale, Dureroasa lui tristeță era acum alinată. El avea pre Allan încă ce rămase mângâiere Jalnicului său părinte, Mora-l videa cu plăcere, Căci natura-l înzestrase c-o nespusă frumusețâ, Și a ei inimă slabă îl iubea cu tinereță. „Oscar nu mai vine, zise; Allan este frumos foarte, El mi-e rânduit pesemne ca să-mi fie soț de soarte, Frate-său, necredinciosul, trăiește cu altă fecioară.“ „Lăsați un an, Angus zice; dacă tot nu s-a-nturna, De n-oi avea bucuria a-l videa vrodinioară, Ziua însoțirei voastre însumi eu voi însemna.“ Sosește ziua dorită de Allan cu nerăbdare, Mora va să-i fie soață. Rumeneala feciorească Și zâmbirea strălucește p-a ei față îngerească, S-aude cântarea nuntei și strigări veselitoare, Iar echo rezice glasul coarnelor răsunătoare. Vasalii gătiți de nuntă s-adună prin galerii, Au uitat vremea trecută și vorbesc de veselii. Însă cine este oare acest trist necunoscut Ce-n mijlocul bucuriei șede gânditor și mut? A lui aspră înfățășare face mai posomorâtă Flacăra focului vânăt ce stă-n vatra potolită. Învălit în neagră mantă, peana-i e roșă ca focul Sau ca sângele cald încă. Al său glas spăimântător Este semenea suflărei viforului tunător; Pașii lui sunt ușuri parcă abia calcă ș-ating locul. Veni ceasul mezii nopței. Cupa-mpregiur circula, Bea cu toți în sănătatea junelui și frumos mire,“ D-a lor glasuri zgomotoase boltele se răsuna Când deșeartă cupa plină, urându-i cu fericire. D-odată străinul sare; toți îl privesc în tăcere, Urarea moare pe buze fără glas, fără putere, Angus s-a uimit d-aceasta, iar Mora s-a spăimântat. „Cuvios bătrân, el strigă, toți pentru miri au-nchinat, Ai văzut că pentru fiu-ți am băut cu voie bună; Deci propun o sănătate să bem acum împreună.“ „Când toți se bucură aice, serbând astă însoțire. Fericind p-Allan viteazul și urându-i norocire, Pentru ce nici unul astăzi, nici tu, bătrâne, măcar D-un fiiu nu-ți aduci aminte și uiți pre bravul Oscar?“ „Vai mie! răspunde-n lacrimi părintele întristat, Când Oscar mă lăsă singur inima-mi s-a sfărâmat!“ „De trei ani soarele îmbla a lui cale luminoasă, De când fiiul meu să duse, de când nu l-am mai văzut, Allan îmi rămase numai, iar pre Oscar l-am perdut.“ — „Prea bine, zice străinul c-o zâmbire fioroasă, Și ochii lui plini de ură ca fulgerul scânteia, Soarte ăstui vrednic tânăr ași dori ca să o știu, Poate n-a perit eroul, poate este încă viu.“ „Cine știe dac-aice la ospăț nu l-ați vedea Când acei ce scumpi îi fură al lui nume ar pomeni, Acest brav ostaș și june rătăcit poate va fi; A lui mai foc pentru dânsul a s-aprinde încă poate ; Bem într-a lui sănătate, cupele împle-se toate!“ — „Bucuros, Angus răspunde, împlând cupa sa cu vin Pân în vârf și apoi zice: iată beu pentru al meu fiiu — N-oi mai avea fiiu ca dânsul — de e mort sau de e viu, Orișiunde se găsește, sănătatea lui închin.“ — „Bine, tată duios foarte; dar Allan de ce nu bea? Pentru ce-i tremură mâna? Aide, frate al lui Oscar, Fii statornic, nu te teme, și înghite acest pahar; Bea în pomenirea morței, băutura nu e rea.“ Rumeneala din obrazii lui Allan pe loc peri, A lui față mult frumoasă precum ceara-ngălbeni ; Trupul lui tot se cuprinsă d-o înghiețată sudoare. Tristă și înfricoșată a morței prevestitoare! De trei ori atinge cupa d-a lui buzi tremurătoare, Dar nu poate gusta vinul, înfiorare-l oprește; De trei ori a lui vedere p-a străinului tâlnește În ai căruia ochi strașnici focul urgiei privește. „Ce! Allan pentru al tău frate nu ai nici pic de simțire? Zice acel străin privindu-l. De ți-e dragostea așa, Spune-ne cum să cunoaștem ura și mânia ta?“— Auzind, Allan se scoală și ridică cupa-n sus: „Să trăiască Oscar, zice, ce-l plângem de când s-a dus! O! curând de s-ar întoarce, să-l vedem c-între noi șede;“ Zicând, fiori îl apucă, cupa scapă și gios cade. „ îi qunosc glasul! El este ucigașul ticălos — Strig-un fantom ce d-odată se ivește fioros — El m-a ucis fără milă!“ Frica pe toți îi pătrunde ; Se stârnește vifor ager și tunete-nfricoșate Ucigașul! ucigașul! cu fiori echo răspunde, Răsunând de astă vorbă boite, turnuri dărâmate. A candelilor lumină iată s-a întunecat, Ostași, oaspeții, vasalii cu totul s-au spăimântat; Străinul nu se mai vede; el ca visul a perit, Un fantom s-arată numai c-o mantă verde-nvălit. Groaznică e a lui față. O sabie atârnată Lucește pe a lui coastă; la coif poart-o neagră peana, Peptul său deschis arată o rană mult sângerată, Iar ochii săi reci ca moarte țin plecată a lor geană. De trei ori buzele mișcă c-o zâmbire-ngrozitoare, Apoi merge de-ngenunchie l-ale lui Angus picioare, Sprincenele lui se-ntoarnă cu fior și-nspăimântare Spre Allan care pe lespezi stă căzut fără suflare. Vigilia se mărește, tunetele bubuiesc, Scârțâind p-a lor țâțâne, porțile cetăței țipă Și nălucul se înalță în norii ce clocotesc, Fugind ca un duh de spaimă p-a furtunelor aripă. Oaspeții părăsesc masa, banchetul este curmat. Cine sunt acești doi oameni care zac gios pe pământ? Se silesc ca să deștepte pre bătrânul leșinat. Dar p-Allan nu pot să-l scoale; silințele-n zadar sunt, El e mort. De acum ziua nu îl va mai lumina Și din somnul acest vecinic nu se va mai deștepta. Într-un loc pustiu, sălbatic, pe vale de Glentanar Acoló zvârlit fusese leșul bravului Oscar, Negrul lui păr vântul aprig de pe capu-i ridică, Săgeata lui Allan încă în sânu-i înfiptă stă. Oare acest străin mult groznec de unde să fi venit? Cine să fi fost el? Nimeni să o știe n-a putut, Însă vasalii ca toți spunea că au cunoscut C-acela era fantomul a lui Oscar omorât. Ambiția înarmase mâna lui Allan vrăjmașă, Zavistia cu a ei torțe ai săi pași îi luminase, Tot veninul ei scârbelnic în inimă-i strecurase, Iar satan p-aripă duse săgeata cea ucigașă. Șuieră săgeata iute c-o aspră răpezeciunt, Sângele lui Oscar curge. Capul său cade plecat, Ale morței umbre negre fața i-au întunecat. Mândra Morei frumusețâ înfocase p-acel june, Allan o iubea pre dânsa! O, durere! de ce oare Ochii ce amor răsuflă și frumseța-ncântătoare Ațâță inima noastră la păcate-ngrozitoare! Vedeți acest mormânt jalnic, singuraric și pustiu Care stă mai într-o laturi lângâ a castelului zid Aici zace cel din urmă și tristul lui Angus fiiu, Acesta e patul nunței lui Allan cel fratucid! Departe de el, departe de acest loc blăstemat, Se înalță cu mărire monumentul ce cuprinde Familia sa întreagă. Steagul nu-i fu împlântat Pe afurisita-i groapă, căci sângele l-a pătat. Dac-a vrunui vechi bard calea pân aici se va întinde, Sau vrun menestrel cu părul albit de ani va îmbla P-aste locuri osândite, cuteza-vor a cânta A lui Allan vitezie, p-a lor arpe armonioase? (Care au fost și sunt a slavei cununi cele mai frumoase) Dar cine va putea oare p-un ucigaș a serba! Iar de cumva menestrelul p-acest drum pustiu va trece, Nu cuteze cu a lui cânturi a lăuda cest ostaș, (Ce fu un fără de lege fratelui său ucigaș) Nici o mină nu atingă acele tăcute coarde Căci cugetului mustrarea ar seca mâna lui rece Ș-a lui arpă n-ar produce decât jalnice acoarde. De acuma nici d-o liră nu va mai fi pomenit Numele lui; echo numai rezice acele blăsteme A murindului părinte ș-a fratelui omorât Ș-acel glas cu-nfiorare prin văzduh pare că geme.


content:
Cuprins 1 Balade și idile (1893) 2 Fire de tort (1896) 2.1 Din viață 2.2 Din poveste 3 Ziarul unui pierde-vară (1902) 4 Cântece de vitejie (1904) 5 Nepublicate în volum 5.1 Antume 5.2 Postume 6 Proză 7 Traduceri 8 Legături externe Balade și idile (1893) [ modifică ] Noapte de vară Mânioasă Nu te-ai priceput Fatma Nunta Zamfirei Cântecul fusului Baladă albaneză Armingenii Rea de plată Fata morarului Crăiasa zânelor Puntea lui Rumi Gazel (Oamenii mă-nvinuiesc) Rugămintea din urmă (după Lermontov) Logică Romanță Cântec oriental Legendă Ex ossibus ultor! Cântec ( Zice vodă ) Poet și critic Vântul Vestitorii primăverii Zobail Pe lângă boi Baladă Rada Trei, Doamne, și toți trei La oglindă Calul dracului Nușa De pe deal El-Zorab Toți sfinții Supțirica din vecini Numai una! Regina ostrogoților Brâul Cosânzenii Dușmancele Costea Somnul codrilor Recrutul Carol IX Fragment ( Ea nu-i închide ușa, nu-l prinde de vestmânt ) Popasul țiganilor (după Geibel) Lordul John Moartea lui Fulger Un cântec barbar Gazel (Picurii cu strop de strop ) Păstorița Jertfele împăcării Prahova La pârâu Fresco-ritornele Vara Nedumerire Politică Un basm Spinul Cântece Pe Bistrița Toamna Fire de tort (1896) [ modifică ] Din viață [ modifică ] Mama Lupta vieții Ștefăniță-Vodă Sub patrafir Scara Bradul Unul ca o sută Noi vrem pământ! Hafis Voichița lui Ștefan Doina Minciuna creștinilor Seara La paști Fata mamei În miezul verii Iarna pe uliță Ispita Dragoste învrăjbită Prutul Decebal cătră popor Fragment ( În vale văd căscioara cu streșină de brad ) Pe deal Nebunul Roata morii Un cântec barbar Flăcări potolite Vântoasele Din adâncimi Cântec ( A venit un lup din crâng ) Din poveste [ modifică ] Legenda rândunelei Ștrengarul văilor Ideal Cuscrii O noapte pe Caraiman Muntele Rătezat Floarea-soarelui și macul În șanțuri O poveste veselă În muzeu Tricolorul Colindătorii Cetatea Neamțului Concertul primăverii Șarpele-n inimă Umbră Dintr-o poveste Furtuna primăverii Groparul Bordei sărac Voci din public Prin Mehadia Drumul iubirii Primăvara Ziarul unui pierde-vară (1902) [ modifică ] Faptul zilei Chindia Pierde-vară Moartea lui Gelu Nuntă în codru Zâna pădurii Pace Hora În zori În miezul verii Povestea cântării Pe Tâmpa Pastel Blestemul trădării Pe munte Apoi vezi... Andromahe Murind Strigoiul Crăciunul în tabără Ștrengarii de pe Cynthus Lumânărica După furtună Gînduri Cicoarea Regele Pontului Pe plaiul muntelui Castelanul Cântece de vitejie (1904) [ modifică ] Cântec ( Ți-ai mânat prin veacuri turmele de plai ) Imnul studenților Cântec ostășesc Dorobanțul Dunărea și Oltul Pentru libertate Cântecul cel vechi al Oltului Scut și armă Oltenii lui Tudor Sărindar Zece mai Pe drumul Plevnei Mortul de la Putna Stema țării Fragment epic Pe dealul Plevnei Oștirile lui Alah Graiul neamului De profundis Carol Robert Golia ticălosul La Smârdan Cântec ( Țară-avem și noi sub soare ) Cântecul redutei Povestea căprarului Coloana de atac O scrisoare de la Muselim-Selo În spital Raport ( Luarea Griviței, la 30 august 1877 ) Spada și credință Podul lui Traian Pașa Hassan Sus inima Nepublicate în volum [ modifică ] Antume [ modifică ] Vine ploaia În seara de Crăciun Imn Filozofii și plugarii Blăstăm de mamă Pe pământul turcului Angelina Atque nos! Fata craiului din cetini Draga mamei Dragostea păcurărească Fulger Izvor de apă vie Non omnis moriar Tulnic și Lioara Străjerul Anacreontică Profeție Gramatica și medicul Patru portărei Rodovica Ceas-rău La logodnă Sulamita Nebuna În biserică Romanță Sonete de lux Inima mamei Cornul Legenda trandafirilor Ziua-nvierii Sonet O-ntâlnire Ștefan-vodă Petrea Osman-pașa Biserica ruinată Proclamarea independenței Perirea dacilor Lângă leagăn Povestea gâștelor Iedera Pământul uitării Nucul Patria română Poetul (Lui Spiru Haret) Aghiotantul Cântă pilotul Scumpă Țară Românească Poporală Vulturul In opressores Un pipăruș modern Un imn preasfintei gramatice Vlad-Vodă Călugărul Postume [ modifică ] Copilă, tu crede poeții ce scriu Ciudatu-s împărțite a pământului comori Proză [ modifică ] Povestea unei Coroane de Oțel (1899) Traduceri [ modifică ] Divina Comedie de Dante Alighieri Odiseea de Homer Eneida de Vergiliu Georgice de Vergiliu Don Carlos de Friedrich Schiller Sakuntala de Kalidasa Mazepa de George Gordon Byron Legături externe [ modifică ] Google Books: George Coșbuc - Balade și idile, Editura Librăriei Socecu & Comp., București, 1897


content:
<poem>Și în sfârșit adio! Și dacă relii soarte Îi place a fi vecinic...adio iarăși zic! Zadarnică ți-e ura, că-n pieptu-mi fără moarte Dragostea mea viază; nici secolinu o stric. De ce nu poci în ochii-ți inima-mi a desface, Pe care-adesea capu-ți îl rezemai cu pace, Când somnul cu dulceață pe gene-ți odihnea! Și astfel să-ți arate ascunsa ei gândire! Căci poate vei cunoaște c-ai fost în amăgire, Ș-a ta desprețuire nedreaptă vei vedea. Lovirea ce-mi dai mie de oameni se slăvește, Când rana-mi sângerează, plăceri ei afl-atunci! Dar vezi că astă lume amar te necinstește, Întemeindu-ți slava pe ale mele munci. Cu toate că-n credință greșala-mi este mare, Cu toate că în faptă, după a mea purtare, Destule am eu singur asupra-mi a-mputa; Dar cruzii! nu putură un alt braț să găsească, Atât să mă Sfâșie ș-adânc să mă rănească, Decât brațul ce-odată cu drag mă-mbrățișa? Să nu te-nșeli atâta: amorul cu-ncet piere, Dar iarăși nu mai crede că inimile pot Prin orice depărtare, prin oricare tăcere, Prin orice sâlnicie schimbate-a fi de tot. A ta încă păstrează amorul către mine, A mea e sângerândă, dar încă pentru tine Bate, s-asvârle, arde, și arde nencetat. O cugetare groaznic pe amândoi pătrunde: Voi fi pe alte țărmuri, și cine știe unde? Vecinic în despărțire, de tine depărtat! Sânt jalnici aste vorbe ca geamătul de moarte, Ca piatra mormântală pe noi ne-a-nfiorat; Tristele dimineți, când voi trăi departe Ne vor afla cu jale p-un văduv pustiu pat! Când vei vrea să te mângâi cu fiica ta iubită Și când va fi vrodată urechea ta izbită De glasul ei cel tânăr, de vorbele-i dintâi, Vei învăța-o oare să zică: al meu tată? Măcar că n-o să poată să-l vază vreodată, Să-i dea îmbrățișare în lumea celor vii. Când miinele-i prea frageți te-or strânge cu dulceață, Când mica ei guriță va cere pe a ta, Gândește la acela ce nu va mai fi față, Ce-n veci de fericirea-ți el cerul va ruga, L-acela ce amoru-ți putea să-l fericească: Și dacă acest martur d-o dragoste cerească V-avea intr-al său aer ceva d-al tată-său, A ta inim-atuncea va bate pentru mine; Fior rece va trece prin ale tale vine; Repede se va strânge, va bate pulsul tău. Cumplita-mi rătăcire ți-e cunoscută poate: Dar niminea să știe smintirea mea nu crez. Pe urmă-ți în tot locul a mele nădejdi toate Se vestejăsc, și iarăși pe urmă-ți înviez. A inimii-mi simțire cu totul șovăiește; Trufia-mi, ce la nimeni ea nu se umilește, La tine se închină, la tine s-a supus, Dar!...părăsit de tine și sufletul mă lasă, Viața mi-e povară, o simț cum mă apasă Și orice fericire o văz că mi-a apus . Destul, în zadar este oricare rugăciune, Ș-a mea nu se ascultă; să nu vorbim mai mult, Căci sânt cugetări triste ce-n silă ne supune, Ce făr'de voie scapă, de lege nu ascult. O dată înc-adio! Lipsit acum de toate De câte-mi erau scumpe, simțirea-mi nu mai poate, Inima-mi ostenește de a mai suferi; Sânt jalnic, singuratic, coprins de întristare, Și desnădăjduirea-mi se face tot mai mare, Și sila-i mă îneacă, căci nu poci a muri. <poem> Lord Byron


content:
Cuprins 1 Poezii 2 Epistole și satire 3 Fabule 4 Epigrame 5 Poezii populare 6 Proză 7 Legături externe Poezii [ modifică ] Trecutul. La mănăstirea Dealului Umbra lui Mircea. La Cozia Răsăritul lunii. La Tismana Mormintele. La Drăgășani O impresie Anul 1840 Ucigașul fără voie Prieteșugul și amorul Candela Frumusețe Suferința Nu, a ta moarte Un ceas e de când anul trecu Când dar o să guști pacea Încă o zi Meditație Buchetul Reveria Cimitirul Barca Rugăciunea Viața câmpenească Miezul nopții Mângâierea Eliza Inima mea e tristă Te mai văzui o dată Nina Fericirea Așteptarea Câinele soldatului Adio. La Târgoviște Unirea Principatelor Măriei sale domnului Alexandru Ioan I O profesiune de credință Cântecul soldatului Cometei anosate pentru 13 iunie Răspunsul cometei Frumoasă e natura Adio lui Lord Byron la soția sa Epistole și satire [ modifică ] Epistolă către Voltaire Epistolă. Domnului Alexandru Donici, fabulist moldovean Epistolă Dlui I. V., autorul "Primăverii amorului" Epistolă Dlui V. II Epistolă Dlui I. C. Satira contra lui Eliade Satiră Duhului meu Plîngerea deputatului Răzbunarea șoarecilor sau moartea lui Sion ADIO Confesiunea unui renegat Fabule [ modifică ] Atelajul eterogen Boul și vițelul Bursucul și vulpea Calul vîndut și diamantul cumpărat Castorul și alte lighioane Catîrul ce-și laudă nobilitatea Catîrul cu clopoței Cîinele izgonit Cîinele și cățelul Cîinele și măgarul Corbii și barza Cucul Dervișul și fata Dreptatea leului Elefantul Iepurele, ogarul și copoiuli Lebăda și puii corbului Lișița, rața și gîsca Lupul moralist Măgarul răsfățat Mielul murind Mierla și bufnița Nebunia și amorul Oglindele Papagalul și celelalte păsări Pisica sălbatică și tigrul Porcul liberat Privighetoarea în colivie Privighetoarea și măgarul Privighetoarea și păunul Șarlatanul și bolnavul Șoarecele și pisica Toporul și pădurea Uliul și găinile Ursul și lupul Ursul și vulpea Vînătorul (Alexandrescu) Vulpea, calul și lupul Vulpea liberală Vulpoiul predicător Zugravul și portretul Epigrame [ modifică ] Un osândit la moarte pentru o vină mare Celui ce scria că poezia este o boală nelecuită Dlui *** Un preot cuvios În iad mai dăunăzi, câțiva răposați Poezii populare [ modifică ] Cântec vechi Cântece de peste Olt Cântecul Jianului Proză [ modifică ] Memorial de călătorie Cozia Mănăstirea Dintr-un Lemn Fragment. Dintr-o nuvelă intitulată "Călugărița" Bistrița Bistrița (Încheiere) Polovraci Tismana (Încheiere) O nuntă Legături externe [ modifică ] Google Books: Grigore Alexandrescu - Suvenire, și impresii, epistole și fabule, Tipografia lui C. A. Rosetti, București, 1847 Google Books: Grigore Alexandrescu - Meditații, elegii, epistole, satire și fabule, Tipografia Națională Ștefan Rassidescu, București, 1863


content:
A ars în mahala o băcănie, Jupînul cu nevasta-i stau în drum, Privind sinistrele grămezi de scrum, Pierduta lor pe veci gospodărie. Pe cînd ei plîng, o mare bucurie Simte un porc din curtea lor acum, Căci scormonind maidanul plin de fum, Descoperi cu rîtul o scrumbie. Ce-i pasă de-a stăpînilor avere? Imundul morfolește cu plăcere Cadavrul din funingeni și gunoi. Morală: A ars în mahala o băcănie, Și-i tot așa în marea Românie Cu-mbogățiții noștri de război.


content:
Divina mea bucătăreasă, O unguroaică durdulie, Avea un păr ca de mătasă Și ochii plini de poesie. Părea o drăgălașă zână Din basme aevea întrupată; Spre a-mi găti, cu alba-i mâna Cea mai superbă marinată. Indură-te, crudelă Roză! Fii milostiva și cuminte; Voiesc să uit a vieții proză În sărutarea ta fierbinte. Dar ea ne-ndurătoare, rece, Mi-a zis: „La mine am bărbat Nem larmă, altfel mine place Eu spui lui Ianoș ce-ntâmplat”. S-a dus infama făr-o vorbă Dar mi-a lăsat ca amintire În ziua aceea chiar în ciorbă... O buclă blondă și subțire!


content:
versuri închinate lui C. Nottara Tu cel mai ideal Horațiu Din vecinica Fântâna Blanduziei Rămâne-vei izvor al Poeziei Din care vom sorbi fără de sațiu Toți fiii viitori ai României Rămâne-vei simbol al vredniciei Ș-al Artei ce desfide timp și spațiu. George Ranetti cel care a spus ieșind, într-o zi, în Calea Victoriei: „Ce dă lume, ce dă lume și nici un Om!”


content:
D-rei Elena Văcărescu Unde-i bardul să repete, punând dreapta lui pe cruce, Că ești dulce și că cine te-a băut nu se mai duce?... Un poet spune cam multe. Pentr-o rimă, pentr-un fleac, El, senin, jertfește-o roză de hatâr’ unui dovleac, Și-o sonoră nerozie cu solemnitate-azvârlă! Adevăru-i că-ntre gârle tu ești cea mai proastă gârlă, Dâmboviță! Și Destinul a fost mare imbecil Când în București te puse și nu te-a pus la Mizil! [...] Apa îndeobște este prost lichid, nu mai e vorba: Scuza-i că din ea poți face baie ori o acră ciorbă... Însă niciodată apa nu s-a-nfățișat mai prost, Ca în Dâmbovița!... Lungă tocmai ca o zi de post, Cenușie și murdară ca manșeta unui june Pe care talentu-l-nalță și mizeria-l răpune; Dâmbovița parcă este un depozit secular Unde s-a strâns toata braga Principatului Bulgar! Sunt pe lume gârle care poartă-n undele lor pește, Altele p-a căror prunduri praf de aur stralucește. Mai sunt gârle ce au țărmuri adumbrite de răchiți Sau de sălcii pe sub care plutesc bărci cu-ndrăgostiți... Dar pe malul Dâmboviței cresc scaieți și pălămidă Și n-a produs pân-acuma decât... febră tifoidă! Toate gârlele din lume bune-s la câte ceva: Spre a se scălda poporul, morile spre a mișca... Însă-n Dâmbovița noastră (dar-ar Dumnezeu să sece!) Nu pot nici măcar nebunii din amor ca să se-nece! Note [ modifică ] Elena Văcărescu este autoarea volumului de versuri Le rapsode de Dambovitza (1892), premiat de Academia Franceză.


content:
E zece mai... Iluminații... Ăst miez de noapte pare-amiazi. Scînteie mii de constelații Printre ghirlandele de brazi. Orașele-s iluminate În chip atîta de feeric, Că, prin contrast, bietele sate Zac și-n mai negru întuneric. Au fost și-n satele sărace Iluminații... N-ar mai fi ! Arzînd, bogatele conace Schimbau și-acolo noapte-n zi. Și totuși, nu ne-nvățăm minte ! Tot lux ! Tot fast ! Deșertăciuni Ce fac dintr-un popor cuminte Un vast ospiciu de nebuni. O, stingeți lămpile acestea: Îmi face rău lumina lor ! Căci ele mi-amintesc povestea Cea tragică a satelor... Privind mulțimea ce se strînge Sub lampioane ce sclipesc, În roșul razelor văd sînge Nevinovat și românesc !


content:
Marea-i verde, liniștită, Când se ivesc zorile. O câmpie nesfârșită Parc Smaraldina, calma mare... Dar unde-i sunt florile? Marea la amiaz e-albastră Cum sunt peruzelele. Pare-un cer... Dar nici o astră N-are Acest cer fără hotare Unde-i sunt stelele? Noaptea-i neagră. S-o descrie Cearcă-n van cuvintele. Noaptea-i neagră și pustie Mare. Ești un cimitir!.... Dar, care, Unde-ți sunt mormintele? Cer albastru fără stele. Verde câmp fără de flori. Cimitir fără morminte Tu-mi stârnești enigme grele, Tulburându-mi biata minte,— Și ca moartea mă-nfiori....


content:
Am revăzut moșiea iar in floare... Blagoslovitul grâu prăjit de soare. Ca ș-altădată-ntinde pe câmpie O nesfârșită pânză aurie, Și numai ici și colo mici șuvițe De flori îmbălsămate și pestrițe: Iar printre ele țanțoșii, făloșii Maci roșii. Ca marea dup-o groaznică furtună. Așa părea azi câmpul potolit, Că nimeni n-ar avea temeiu de bănuit Că și p-aici, năpraznică, nebună. Deslănțuitu-s-a revolta celor mici. De-au tremurat palate uriașe Și s-au simțit mai mici, mai nevoiașe. Ca niște mușuroaie de furnici!.... Cine-ar ghici că un vulcan a fost aici?... Ca și odinioară, subt arșița de vară. Țăranul strângc snopii belșugului străin: Și-i calm, și-i harnic, bietul... Ce vită de povară ! Dă zece înainte chiar boului blajin... Ca și odinioară, el jalea doar și-o plânge Cosind, în resemnatul și blândul doinei viers... Dar, - rătăciți în snopul ce mâna-i aspră strânge - Văd câțiva maci... și-mi pare că-s petele de sânge Ce încă nu s-au șters!


content:
Fabulă S-au întâlnit un plug ș-un tun Pe drumul unui mic cătun. Și drumul așa strâmt era Că nu putea Pe el sa treacă decât unul. Să treacă Plugu-ntâi sau Tunul? În marea lor nedumerire Șezură-n loc, Dar Tunul, țanțoș, c-o privire Plină de foc, Și fulgere țâșnind din ochi-adânci, Se repezi și dete-un brânci Plugului, zicând: — „În lături, țopârlan de rând!” ”Eu cel dintâiu să trec se cade;” Smerit iu urma să-mi mergi bade!” Dar Plugul spuse cu sfială: — „Prietene, fără-ndoială,” „Pesemne ești smintit, ori... Krupp?” „Aș înțelege-o rugăminte;” „Dar să-mi ordoni să treci-nainte?!” - „Ordon! Iar de nu vrei, - te rup!” Ș-adaogă: „Nu mă cunoști,” „Desigur dacă îndrăznești” „Porunci-mi să te-mpotrivești” Eu-s fruntea falnicelor oști,„ Și nu s-a-ncumetat nici unul„ A umili pan-acum Tunul! „Nemernic Plug,” „Eu aș putea” „Doar c-o ghiulea” „Să te distrug!” „Ar fi să-ți fac însă o farsă” „Nedemnă de puterea mea.” „Privește!” „Și, spune-mi, nu te îngrozește” „Această gură ce foc varsă” „Ca un balaur din povești?” „Și, spune-mi, nu te îngrozești” „Când glasu-mi suna mânios” „Ca trăznetul cel fioros?” „Să-nfrunți, tu, forța mea haină,” „Tu, vierme târâtor în humă?!” „O, Plugule, asta-i o glumă!” „Eu pot preface în ruină” „Cetăți cu ziduri seculare” „Și pot trimete la plimbare” „Pe celălalt tărâm, o Plug,” „Zecimi de mii de inși !... Toți fug” „În fața Tunului năpraznic!...” „Zău, recunoaște: fuși obraznic!” Sărmanul Plug rămase o clipă Îngândurat. Unui puternic îngâmfat E greu să-i dai răspuns în pripă. Dar, după ce se chibzui, Grăi: — „Mărturisesc cu resemnare:” „Puterea ta este mai mare,” „O Tun” „Nebun!” „Și-și închină fața sa plânsă” „Mărturisește și tu însă” „Ca și eu deși nu-s fălos” „Pe lumea asta-s de folos!” „Urgia ta pustiitoare” „Distruge sate si ogoare,” „Și ori pe unde treci lași gol,” „Ruina, jale și pârjol!” „Ș-atunci vin eu, Plug oropsit,” „Și dreg ce tu ai nimicit:” „Colibele nefericite” „Și lanurile aurite,” „Ca-n urma brazdei Plugului” „Cresc spicele belșugului,” „Și nu-i pamânt mai mult bogat” „Ca cel cu sânge îngrășat!” Așa vorbiră plug și tun Pe drumul micului cătun. Dar, iată, după un tufau Le iese-n cale un țăran, Care le zise: — „Pace vouă!” „Unelte sunteți amândouă” „De o potriva de utile:” „Tu, mândre tun, ești vitejia,” „Tu, plug umil, ești hărnicia!” „Și trebuie sa vă legați” „Ca frați!” „Și, mai ales, să nu uitați” „Ca eu țăranu-n veci jertfit,” „Ca mucenicul osândit” „Să piară pe aprinsul rug, —” „ Eu mânuesc și tun și plug!”


content:
Țifra Zero, obosită, Gâfâind, cum e ea grasă, Vru-ntr-o zi să stea la masă, Căci era și flămânzită (Pântecu-i e vecinic gol, Lângă Unu. Deci domol, Zero roagă să-l primească Un minut să s-odihnească Și foamea să-și potolească. Însă Unu, Ca nebunu, Insultă pe bietul Zero: - „Cum îndrăznești, hahalero, Lângă mine să te-așezi? Nu te vezi În ce hal ești, măi fârtate? Un nimic!... O nulitate! Eu, cu capul sus, semeț, Și drept ca un făcăleț, Stau în fruntea tuturor, Stau în fruntea țifrelor. Să stai tu la prânz cu mine?! Tu, pe care te-am văzut Încă cu-n altul ca tine, Tot așa necunoscut, Stând pe uși de la latrine? Marș d-aici!” - „Nu fi mândru cu cei mici, Unule, Nebunule! Îi răspunse Zero-ndată: Darnic n-ai fost niciodată, Nici bărbat, Probă că nici nu-mpărțești, Nici nu-nmulțești: Acest fapt e demonstrat.” Pe când cearta era-n toi Și era să fie lată, Țifra Două, înarmată, Porni dârză la război Împotriva țifrei Unu, Și l-ar fi distrus, cu tunu, Ori mai știu eu cu ce armă, Dacă Unu speriat, Pe Zero n-ar fi chemat Cu un strigăt de alarmă. Zero, iertând pe mișel, Veni-ndată lângă el, Silind pe Două să plece, Căci – vă jur că nu-i minciună – Unu și Zero-mpreună Aveau putere cât Zece. Vechi de când cu tata Noe E-un proverb ce spune bine: „Totdauna ai nevoie De unul mai mic ca tine.”


