# FragmentsContent

content:
Domnilor studenți, Sunt chemat să vă fac un raport despre românul nou, despre românul de mâine. În zămislirea unei făpturi omenești, eu cred că întâietatea, preeminența, aparține sufletului și numai apoi vin influențele biologice. Omul nou trăiește întâi creat în vis, trebuie visat. Acest vis este uneori o revelație dumnezeiască. Eu cre că la începutul creației unei făpturi de om este viziunea profetică, este visul unui om excepțional, a unui om mare, este imaginea ce și-o închipuie omul mare despre făptura omenească, trăind pe linia vremurilor. Natura sufletului imită creația imaginară. Lumea sufletului are nevoie de ficțiune. Mii și mii de tineri s-au sinucis fiindcă Goethe a socotit să pună sfârșit zilelor lui Werther. Gândiți-vă ce datorăm viziunilor lui Hristos și ce datorăm închipuirilor lui Cezar. Dimensiunile vieții trăite de Napoleon s-au răsfrânt și au dominat covârșitor asupra spiritului european, de-a lungul secolului al XIX-lea. Încă acum atracția gloriei și a strălucirii asupra firii franțuzești este moștenirea gustului de panaș al grenadierilor din marile lupte napoleoniene. La fel va fi să stăruie, în viitor, în simțirea românescă a românului de mâine, mândria cucerită și oțelită în luptele generației noastre pentru învierea națională. Ați cugetat d-voastră ce miracol uimitor a fost creația lumii romane ? Cum un pumn de oameni, cu câteva familii unite într-un oraș, au izbutit să ctitorească un imperiu atât de mare, atât de întins, atât de bine organizat și au creat și au impus umanității albe o cultură, legi pentru existența statului și viața societății, monumente și o limbă, care toate desfid veacurile ? Minunea este, domnilor, virulența spiritului roman. Deci, e bine, dar nu este necesar să fim cât mai numeroși spre a înstăpâni în nația românească o spiritualitate nouă. Necesar este ca spiritualitatea aceasta să aibă o sănătate, o vigoare, o virulență superioară. Prin urmare eu văd trei condiții pentru crearea românului de mâine : 1.-un om excepțional care să viseze profetic și să conceapă lucid românul de mâine, românul cerut de destinul Nației românești și să sădească în suflete visul său, printr-un prozelitism de fapte, de pilde, de cuvântări. 2.-o înmugurire, o eflorescență spirituală virulentă, în substanța românească. 3.-momente sociale de zbucium, de clocot de cutremur. Am convingerea că toate aceste condiții se află în prezentul mediu românesc. Eu cred, domnilor, că trăim în zilele de răspântie ale geniului omenesc. Prima cerință a timpului nostru este pretutindeni crearea unei făpturi noi de om. Acum se vântură de o parte rasele de stăpâni, de alta rasele de robi. Trăim vremuri de o minunată însemnătate când se topesc și se modelează noi suflete de națiuni și se pregătesc rase și temperamente viitoare. Trăim o epocă chinuită când se selecționează vietățile omenești menite să supraviețuiască în istorie. Se disting deja în Europa câteva rase cu suflete împărătești, dominatoare. Acestea sunt Italia și Germania. Acum ne este dat să ne îndrumăm viitorul, fie spre o viață de stăpâni, fie spre un trai de robi. Vrem să fim între ființele stăpânitoare ? Atunci trebuie să începem asupra caracterului nostru, asupra sufletului și asupra obiceiurilor noastre, o supraveghere și o educație aspră și totodată o neiertătoare chirurgie. Ne așteaptă o peră dublă, una de vindecare și de curățenie, alta de creație. Domnilor, trebuie să meditați bine și să înțelegeți că orice binefaceri de program social, economic sau cultural am voi să înfăptuim, nici stârpirea privilegiilor și încălcărilor politicianiste, nici înstăpânirea dreptății nemiloase și a cinstei, nici o gosspodărire cu drag de țară și de nație, nici unul din foloasele acestea nu pot fi statornic întemeiate fără schimbarea însăși a firii românești. Își pun câțiva întrebarea dacă această operă creatoare a unei noi sensibilități românești este o operă de regăsire a eului etnic românesc sau de depășire a lui. Problema aceasta nu este de fel ușoară. Se întreține inutil asupra ei o ceartă stearpă și scolastică, o ceartă de cuvinte. Eu cred, domnilor, că românul de mâine trebuie nu numai să-și regăsească firea sa românească de acum 300 de ani și să se mulțumească cu atât, ci trebuie să vrea totodată și să regăsească și să se întreacă. Și în depășire însă este o limită, este limita naturii și este limita pielei. Într-o fabulă cunoscută, broasca a vrut să se depășească și s-a umflat până ce a crăpat. O plantă oricât am pune-o într-o seră, într-un climat și într-un teren care îi priește și oricât am forța-o, am stimula-o, ea nu va întrece niciodată marginile posibilităților ei, a menirei sale de plantă. Niciodată spiritul roman oricât ar fi fost de antrenat nu și-ar fi apropiat aptitudinile spiritului grec ; nici spiritul german, însușirile spiritului francez. Un morcov sau o urzică nu vor deveni niciodată o garoafă. O plantă, însă, de exemplu o salcie, se poate dezvolta despletit sau în spalier. Sunt pomi de aceeași specie care au crescut unii drepți și falnici, alții strâmbi, alții au rămas piperniciți. Cred, că o creștere la voia întâmplării, necontrolată, desfrânată, nu împlinește destinul omului românesc. Nu este destul să prezervăm atributele specifice ale firii noastre, trebuie însă să le facem să rodească, să le fertilizăm. Românul de mâine lăsat să fie om al întâmplării, nu va fi omul menirilor românești. Nu cred bună această temă prea fatalistă de gândire, care hotărăște că numai cele întâmplate, cele hărăzite nouă sunt înfăptuiri vii, potrivit voinței, potrivit rânduelii Celui de sus și ursitei noastre. Dar chiar în ipoteza aceasta de gândire, putem afirma că însăși voința noastră de depășire, este o menire și o întâmplare care ne sunt sortite. Dimpotrivă, cred că sub lumina, sub razele și căldura unui soare românesc, dinadins mai intens, înmugurirea vieții de mâine se va face în sensul firesc. Prin exerciții spirituale severe și flagelând toropeala sufletului românesc, facem o operă de grădinărie, de plivire, de curățire a înrâuririlor care opresc o creștere optimă a făpturii de om românesc. Această operă educativă nu este o operă de mutilare și schilodire a substanței noastre românești sau de stânjenire a creșterii sale firești. Dimpotrivă, este o operă de pricepere și de facilitare a destinului nostru. Omul românesc de mâine trebuie să fie cu totul diferit de românul de astăzi. Românul de mâine trebuie să aibă gustul existenței severe, dure, eroice, să aibă simțul eului colectiv și al binelui nașional și să aibă cele două însușiri atât de zgomotos blestemate, să fie violent și să fie extremist. Românul de mâine va avea conștiința că s-a născut spre a muri pentru Nația lui. Istoria care a fost sorocită neamului nostru este încărcată de atâtea vremuri viforaoase, iar sufletul românesc este brăzdat de atâtea răni și zbârcit de atâtea încercări, încât s-a obișnuit să primească în adâncul lui orice nouă amărăciune cu o atavică resemnare. Din vremuri de demult, sub puhoiul străin, sub împilările unei stăpâniri venetice românul a încovoiat spinarea și și-a înghițit durerea. Sunt germeni de moliciune care s-au încuibat în nervii acestui Neam, sunt fermenții care descompun voința lui și infiltrează slăbiciunea în sufletul românesc. O blestemată boală de sânge, un vierme atavic paralizează nervii motori ai firii românești și oprește pornirile la luptă fățișă pentru o viață mai bună și zvâcniturile de mândreie și de răscoală sufletească ale acestei Nații. Suferințele par a fi copleșit vitalitatea Neamului nostru. În piepturile românești tăciunele revoltei mocnește sub straturi groase de cenușă și zgură. Rareori se mai aprinde câte o flacără și aceea -luați seama- este o flacără de ură. Trebuie deci fără frică și fără șovăire extirpate vechile moravuri cangrenoase și obiceiurile păcătoase care paralizează centrele nervoase ale personalității românești. Românul de azi are o fobie, o repulsie bolnăvicioasă față de orice opunere sau ciocnire mai violentă cu adversitățile vieții. Această teamă de izbire, această alunecare spre facilitate împing traiul românesc de acum pe căile de minimă rezistență, pe căile piezișe și întortochiate care ocolesc obstecole, căile lingușelii, ale mișeliilor din umbră, ale tranzacției, ale compromisurilor sufletești, ale târguielilor de conștiință și ne târăște spre atitudinile de “sărut mâna” și de lichelism. Trebuie să sfârșim odată cu tradiția asiatică care cere răbdare de vite și spinări încovoiate sub biciul stăpânirii. Vrem să înlăturăm din amintirea sufletului românesc, imaginile care îl micșorează, imaginile debilitanteși deprimante de încălcare, de strivire, de împilări ale norodului românesc, imaginile izpravnicilor neomenoși, imaginile gloatelor pustiitoare turcești și căzăcești. Să sfârșim odată cu resemnarea învinsului. De vrem să fim învingători, să ne învingem întâi firea noastră de astăzi atât de greu apăsată de seculare amintiri de robie și de servilism. Prima noastră izbândă va fi să deșteptăm din amorțeală nația românească. Să găsim leacul năravurilor iobăgiei. Trebuie ca românul să se simtă odată, fie numai câteva zile, fie numai câteva ceasuri, stăpân asupra lui și peste cele care îl înconjoară. Să nu credeți că rostesc cuvinte ale căror înțeles nu este săpat în adâncul simțirii mele. Prinderea conștiinței de cetățean, prinderea încrederii și a credinței în demnitatea de om, este marele câștig al unei revoluții. Cred că numai astfel poate pierii acel comlex de inferioritate, acel complex de robie care copleșește firea românească. Microbii de servilism și de neputință care mănâncă vlaga sângelui românesc, nu pot fi arși decât de înalta temperatură, de clocotul fierbinte al unei revoluții. Până acum pasivitatea noastră și zborul timpului ne-au servit, s-ar putea zice că au lucrat pentru noi. Încrezători în destinul Neamului nostru am așteptat resemnați și fără pregătire dreptatea istoriei care s-a împlinit. Românul s-a obișnuit să se lase în voia soartei. Aceasta este o expresie specific românească, care nu poate fi tradusă într-o limbă străină. Acum după ciocnirea crâncenă care a sfărâmat forțele marilor state care ne împresurau, acum, după sângerosul război al întregirii Neamului, după năruirea întregului sistem de stăpânire al lumii de ieri, Națiunea română a scăpat de orice protectorat, de orice tutorat, de orice vasalitate impuse din afară. Suntem la o răscruce. Pentru întâia oară în istoria românească, întreaga răspundere și îndreptarea destinului nostru apasă numai și numai asupra noastră. Până ieri aveam pretextul protectoratului asupritor al Rusie, al Austro-Ungariei sau scuza suveranității turcești. Până ieri invidiile reciproce ale marilor puteri, precum și ambiția, interesele și calculele lor se îngrijau întrucâtva de situația noastră. Ne-am înălțat, și românul de mâine trebuie să știe a voi să fie singur în capul întreprinderii românești. Pentru aceasta, prima cerință este o desprindere de trecutul apropiat. Lucien Romier a scris despre noi : “Ce poate da o referință la trecut într-o țară care a fost timp de secole o răspântie de invazii, un mozaic de influențe dușmane, o țară a căror membre separate au fost supuse variațiunilor unor culturi diferite, dacă nu opuse”. Avem deci o slabă tradiție de morală, de caracter, de ținută și de valori de viață românească, și chiar această slabă tradiție trebuie să o căutăm dincolo de ultimii 300 de ani ai istoriei noastre. Nici una din figurile mari ale celor care au muncit pentru a face România modernă, nu ne poate sluji drept model pentru viața de mâine. Nu ne pot inspira exemple pentru un trai legionar nici viața lui Kogălniceanu, nici viața lui Maiorescu, nici viața lui Ion Brătianu, deși le respectăm. Acești oameni însă au simțit românește. Din contră, stăpânitorii noștri de acum formează o clasă bicisnică, nevolnică, înstrăinată, una din cele mai răufăcătoare din câte s-au perindat pe pământul țării noastre. Marele păcat este artificialitatea, lipsa de receptivitate față de efluviile cerului și țărânii românești. Cu o sensibilitate gălăgioasă, ei au vibrat îndeobște față de undele ce le radiază principiile burgheze și capitaliste din occident. Ei nu “au plecat urechea la murmurul tainic al pământului părinte”. Infirmitatea lor e deformarea cauzată de norme de judecată străine. Consecința este pervertirea autenticității reflexelor românești. Românul de mâine va avea o desăvârșită autonomie spirituală și autenticitate românească în creier, în suflet și în simțire. El se va simți pângărit ca de o trădare, dacă împins de un nărav de sclav, se va lăsa oprit în ajutorarea și în mângâierea nevoilor și necazurilor românești, de ce vor spune mințile și autoritățile din străinătate. Nu cred să se găsească francez care să-și fi zis vreodată : stai, nu milita pentru instaurarea unei autorități dictatoriale sau aplicarea lui Numerus Clausus în Franța, fiindcă ar putea fi dezaprobate de România democratică. Avem deci să ne desprindem de moravurile și de influențele turcești, rusești, grecești, ungurești, franțuzești, de obiceiurile de gândire și de simțire ale străinilor. Să ne cioplim un eu al nostru românesc după visul legionar și după modelele ce le găsim dincolo de istoria ultimilor trei sute de ani ai Neamului românesc. Găsim pildele necesare în viața lui Ștefan cel Mare, în viața lui Matei Basarab, în viața lui Mihai Viteazul, în viețile lui Horia, Cloșca și Crișan, în viața lui Tudor Vladimirescu, în viața lui Avram Iancu. Iar acest eu românesc, călit și modelat, atât prin încercările ce le înfruntăm, cât și prin biruința ce o vom cuceri, să slujească drept exemplar cârmuitor de existență pentru generațiile viitoare. Prima condiție pentru crearea românului de mâine este deci să pierdem moravurile și obsesia traiului bătrânesc de astăzi și să vrem să învățăm existența de mâine. Trebuie să ne liberăm de spectrul, de vedenia trecutului apropiat, să ne dezrădăcinăm și apoi să ne replantăm viața și voința noastră de a trăi, în cerințele și impulsurile vremii noastre. În opera de reeducare sufletească ce ne este dată să împlinim, trebuie deci să creăm o nouă tradiție de simțire românească pentru cinci sute de ani. Românul s-a obișnuit să-și restrângă nevoile și din nefericire și-a dezvoltat energia mai mult în aptitudini de rezistență pasivă, decât în însușiri de activitate. El are cusururile unui temperament format printr-o lungă adaptare a unor sforțări reduse, -la o hrană insuficientă. Să nu credeți însă că firea românului este molatecă și fleșcăită, prin predestinație. Plăeșii voinici și încruntați ai lui Ștefan cel Mare, cred că ar privi cu dispreț pe urmașii lor de astăzi, abrutizați de alcool, de înșelăciuni, de boli trupești și sufletești. Cu substanța românească se întâmplă o poveste asemănătoare aceleia a bobului de grâu din mormântul lui Tut-Ank-Amon. Acest bob de grâu scos la lumină după câteva mii de ani a început să dea spic. Românul mai păstrează în adâncurile lui valențele românești acoperite de multe apucături și cusururi străine. Aceste valențe așteaptă numai un climat românesc spre a germina. Românul de mâine va avea să se lepede de următoarele năravuri : îngăduința, șmecheria, incorectitudinea, repulsia pentru sforțare, pasivitatea în reacțiuni, resemnarea, dorința de câștiguri lesnicioase și repezi, dorul după o viață tihnită, în genere calitățile burgheze. Toate aceste feluri de purtare micșorează sau chiar anihilează vigoarea revoluției naționale. Păziți-vă camarazi, de aceste defecte, dar mai cu seamă vreau să strig, păziți-vă de lepra trădării. Cu stigmatul rușinii în suflet, trebuie să admitem că cei mai vrednici eroi ai neamului nostru au murit trădați. O spun deoarece astfel de bube se vindecă la soare și în curată lumină. Trădarea mânjește cele mai frumoase pagini din istoria nației românești. Trădat a murit Mihai Viteazul, trădați au murit Horia, Cloșca și Crișan, trădat a murit Tudor Vladimirescu. Gândiți-vă ce chin, ce sugrumătoare amărăciune au pătimit oamenii aceștia, care dând totul pentru Nația lor, s-au văzut opriți în înfăptuirea marelui lor vis românesc, vânduți și îmbrânciți la moarte de Români. Cu o tragică regularitat, de câte ori nația românească a început să respire, a fost doborât prin trădare Românul care a îndrăznit să vrea și să trezească o suflare românească pe ogorul românesc. Mă întreb dacă această vină a trădării nu este greul păcat pe care îl ispășește de atâtea veacuri Neamul românesc. Gândiți-vă care ar fi fost desfășurarea istoriei românești, dacă Tudor Vladimirescu nu ar fi fost omorât, vândut de Români ? Oare credeți că, dacă ar fi trăit, Tudor Vladimirescu nu ar fi înstăpânit învățămintele sale de mândrie și cinste în această țară, și credeți că am mai fi cum suntem astăzi, un biet neam îndobitocit și iobăgit ? Acum, în vremurile noastre, trădarea a devenit o industrie rentabilă. Se creează pepiniere de trădători. Se cultivă cu premeditare și cu știință bacilul trădării, cum se cultivă ciupercile cu gunoi. Meediul românesc de astăzi, spre rușinea noastră, încurajează și permite creșterea și propășirea trădătorilor. Generația noastră are datoria să cauterizeze această bubă, iar cel ce poartă lepra trădării va fi ars pe rug. Românul de mâine va fi desigur făurit dintr-un material mai dur, mai stâncos, mai dens decât cel care compune generația părinților noștri. El va fi mai puțin sinuos, se va îndoi prea puțin, nu va fi plastic, maleabil ca un miez de pâine sub constrângeri dușmane. Lesnicia în succes, tentația îmbogățirii repezi, atracția facilităților de trai, ușurința câștigului fără străduință, frivolitatea, deșertăciunea ambianței sociale, au moleșit, au scăzut vitalitatea combativă a generației precedente. Dimpotrivă, greutățile economice, transformările sociale, cutremurul revoluționar care zguduie temeiurile civilizației noastre, vor da o temperatură mai înaltă, mai febrilă, mai multă fierbere, mai mult foc, un puls mai activ, o mai vânjoasă putere de lovire, românului de mâine. El va fi desigur mai puțin înclinat către echilibru și măsură în pofte și convingeri. El nu se va mai simți discipol al raționalismului cumpănit geometric-elen. Românul de mâine va fi într-o oarecare măsură antiraționalist. Întâietatea credinței, accepțiunea unor adevăruri primare, imanente sau dovedite prin revelațiune și instinct, o stare sufletească quasi-eclesiastică pătrunsă de certitudini teologise și naționaliste, aceste sentimente vor frâna mult acțiunea creierului, criticismului și raționalismul Românului de mâine. O învinuire grea va apăsa asupra intelectualismului : aceea că cercetările rațiunii, cât și predilecția pentru jocuri cerebrale, deseori fără rod, predispun la o viață tihnită, vătuită, capitonată, în afara intemperiilor și pasiunilor pământești. Intelectualismul sterilizează curajul. Numai suflarea misticii permite o viață eroică. Oricum,este o observație deprimantă, aceea care constată simultaneitatea dezvoltării intelectualismului și lașității la oameni. Din contră, chemarea către irațional s-a dezvoltat odată cu verificarea facultăților și destoinicilor fizice, cu plăcerea riscului, a aventurilor, a plenitudinii de viață și a dărniciei de sine. O aplecare către simplicitate, către biruințele fizice sportive, către realitățile sângelui, o chemare către operele de putere și de tărie ale naturii omenești, către zvâcnirile infraconștiente din adâncul uman, acestea vor fi atribute constitutive ale personalității românului de mâine. Românul de mâine va mai trebui să piardă simțul respectabilității legat de bogăția individuală. Respectabil va fi nu cel bogat, dar cel folositor neamului său. George Sorel scria încă înainte de război : “Frica de sărăcie care stăpânește clasele cultivate, este cea mai rea dintre bolile morale de care suferă civilizația contemporană”. Discreditul bogăției se va realiza odată cu stabilirea drepturilor și datoriilor sociale ale averii și cu suprimarea capitalului de speculă. Românul de mâine va afla plăcere în muncă și în sforțare. Munca nu va mai fi o silnicie degradantă, ci o silință care înnobilează. Românul de mâine va avea simțul colectivității,un simț viguros al eului colectiv. Activitatea și energia sa nu se vor mai putea desfășura pe o linie de sforțări tinzând la realizarea unui țel particular, la înfăptuirea unei preconcepute ambițiuni de viață. Activitatea sa va fi întrucâtva mecanizată, înjghebată, în colectivitatea națională ca într-o uzină. Creșterea simțului eului colectiv ca o entitate superioară vor înlesni o viețuire națională unitară, ecumenică, preferabilă existenței individuale strâmte, cu țeluri de fericire în odihnă. Pentru românul de mâine, fericirea individuală va apare ca o idee învechită, iar goana după câștiguri spre a fi cât mai de vreme, va apare ca un atentat la binele și la unitatea colectivă. Destinele individuale se vor împleti strâns cu soarta colectivității. Drept consecință își va da duhul și noșiunea profitului individual care constituie stimulentul de seamă al civilizației noastre. Să rezumăm. Sentimentele care vor trebui cultivate în românul de mâine sunt : intransigența, tenacitatea, mândria, violența, vitejia, ambițiunea, cinstea excesivă, dragul muncii, rigiditatea, voința puterii, voința de afirmație, încrederea în sine, simțul demnității de om, intoleranța, creștinismul și antijudaismul. Trebuie stimulate, tonificate simțurile volitive, gustul de întreprindere, gesturile de risc, de luptă și de sacrificiu în eul românesc. Trebuie răsculat dinamismul acestui neam și dezmorțită firea sa blândă și iertătoatre, trebuie promovat prin cuvinte, prin pilde, modelul eroic neînfricat, firea impulsivă, combativă, a cărei vitalitate să crească în proporție cu adversitatea întâmpinată și a cărei străduință încăpățânată să sporească pe măsura obstacolului. Apoi trebuie să ne dezvățăm să trăim în momentan ; trebuie să prindem gustul silințelor lungi, al sforțărilor fără remunerație imediată, al realizărilor îndepărtate. Acestea sunt însușiri de adaptare la stările de astăzi, însușiri vitale pentru salvarea existenței românești. Românul de mâine va fi aliberal. Românul de mâine va fi intolerant față de el însuși, față de orice slăbiciune, față de oricine, prieten, rudă sau chiar Domnitor. E bine să amintim aci că, creștinismul a fost singura religie intolerantă din timpurile vechi. Românul de mâine va fi un bun creștin, mai credincios, mai practicant decât românul de azi. Românul de mâine va fi antisemit și dușman neșovăielnic al păcatelor spiritului judaic. Bineînțeles aceste transformări sufletești urmează odată ce renașterea fizică a neamului românesc și cu reclădirea întregii societăți românești pe temeiuri legionare. Într-adevăr anemia sufletească a românului de astăzi este condiționată și de insuficiența hranei, de lipsa fosforului și a tonicului, obținute prin o bună întreținere fizică. Depresiunea sufletească este determinantă și de o aerație și de o higienă neîndestulătoare, de un trai înăbușit sub povara mizeriilor. Ibsen a scris cu dreptate :”Nu este morală fără oxigen”. Românul de mâine va avea două calități : va fi recunoscător și va fi răzbunător. Amintiți-vă, domnilor, el va fi nemilos. Românul de mâine va fi răzbunător al celor nouă morminte astăzi așa hulite și recunoscător martirajului ce l-au îndurat atâtea mii de luptători, tineri creștini naționaliști, pentru vina de a fi visat învierea Nației românești. Omul își făurește sufletul după clima vremurilor în care trăiește. În vremuri cu multe intemperii, cu tunete și trăznete, sufletul va fi format din material mai rezistent decât pentru timpuri cu lumină de lună și adieri parfumate. Vremurile furtunoase cer oamnei mai puțin scolastici și mai puțin circumspecți. Mulți mă vor acuza că fac apologia înapoierii la animalitate și la barbarie, că vreau să trezesc patimi primitive, instinctive, bestiale, de mult sugrumate de civilizație. Mă vor învinui că predic distrugerea întregului echilibru sufletesc și rațional creat de cultura burgheză. Este adevărat că repudiez cea mai mare parte a aportului de cultură care a fost băgat pe gâtul Nației românești de mai multe sute de ani. Repudiez mai cu seamă genul de morală sintetizat în următoarea frază a lui Platon care reprezintă preceptul unor societăți prea înstărite, de exemplu, al societății franceze și engleze, burgheze de astăzi :”În primul rang al virtuților este moderația și cumpătarea, curajul nu vine decât după”. Acest gen de morală îl resping în deosebi pentru generația noastră și pentru timpul ce suntem chemați al trăi. Ceea ce pentru noi trebuie să fie mai important decât succesul politic imediat, este succesul nostru asupra cusururilor neamului românesc. Ceea ce trebuie să ne mistuie sufletul în fiecare clipă, este dacă învierea românească se va sfârși. Această înviere românească s-ar putea întâmpla mai în depărtare, după înfrângerea străduințelor a multora dintre noi. Dar chiar dacă pe terenul politic bicisnicia și lașitatea românului de azi ar sstărui sau ar înăbuși momentan înmugurirea vieții de mâine, încă să nu credeți . . . (cenzutat) că sadul de jertfă și de mucenicie al generației noastre nu va da rod peste câțiva ani. Cel mai umil exemplu de bună ținută legionară are o influență foarte mare pentru viitor. Să nu credeți că nu vor răzbi până la generațiile viitoare și nu vor fi împărtășite de ele, exemplele noastre de viață dezinteresată și vitejească, aspirațiile noastre de înnoire și hotărârea noastră de a mântui păcătoșenia noastră de astăzi. Dacă nu vom birui deocamdată fizicește, putem învinge în spirit. Să nu credeți că pulsațiile generoase ale inimii tineretului acestuia nu vor fi cândva auzite cu evlavie de urmașii noștri. Fiți siguri că ei se vor apleca cu smerenie asupra mormintelor luptătorilor noștri naționaliști și vor lua de acolo lecțiile care îi vor duce la izbândă. Eu nu prea cunosc, în istorie, jertfă fără rod. Porunca generației noastre este să trăim o tensiune extremă, o tensiune excepțională de viață, o hipersforțare de voință și de energie, spre a crea o nouă tradiție de existență românească și a înălța acest Neam la rangul de mare putere în Europa. Cu violență și cu extremism să ne înfăptuim menirea de a ridica Națiunea românească în rândul raselor stăpânitoare. Altminteri, în mijlocul unei lumi reînnoite, zilele noastre se vor perinda ca acelea ale unei generații de paznici de ruine. Și crezul nostru nu va învinge și Nația românească va ispăși nemernicia noastră. Iar urmașilor noștri le vom lăsa o moștenire pe care o vor blestema, deoarece vor îndura umilințele amare sortite unei nații inferioare. Aprilie 1935. Obs.: mai multe părți ale acestui Raport au fost cenzurate de guvernele trecute. Ne mai posedând manuscrisul, raportul apare în forma lui cenzurată.


content:
Un glas blajin din lumi întunecate Îmi tremură cu sfânta lui vibrare A gândurilor caldă întrupare În pacea unei liniști fermecate... Doi ochi mă urmăresc ca o mustrare, Când toate par în visuri cufundate; De-a pururi ard privirile-nsetate, În noapte-mi, ca un far pe-ntinsa mare... În ele tremură povești frumoase, Ce plâng un farmec ruinat în vremuri, Redeșteptându-mi amintiri duioase... Și eu le-ngân. - E trist mereu să tremuri, În umbra visurilor irosite De dorul unor clipe fericite...


content:
În amurg, pe-ntinsa mare, Soarele de mult s-a stins; Și lumina zilei moare Ca ecoul unui plâns ... Prin văzduh plutind molatec Norii se-nlănțuiesc departe Și pe cripta zilei moarte Țes cununi ca de jăratec. Printre luminile-n repaos Ziua moartă s-a pierdut: Înc-o clipă s-a adaos Negurosului trecut. Larg mormant, tu mă-nfiori, Înnoptat și trist trecut, Căci în sânu-ți s-a pierdut, Cu noianul de plânsori, Și norocul ce-am avut.


content:
Eu sunt nefericitul din ariile arabe- Odat-aveam palate și bande musulmane Și-aveam la căpătâiu-mi în somn un cor de roabe Cu sânurile goale, cu ochii de satane... În vis îmi stau de pază cântările lor slabe Când umbrele din iaduri au fulgere-n turbane Scrâșnind ca zomzomimii blestemele-n silabe Se repezeau cu torții izbite-n iatagane... Aveam chiulaf de smirnă, eram frumos și tare, În Meca de-al meu nume știa și Mohamet Dar prea-mi plăcură multe strânsori istovitoare. Azi sunt ca scos din groapă, dar des, întretăiet, Suflarea pătimașă de guri dogoritoare O simt și-acum pe barbă, pe trapu-mi de schelet.


content:
Amurg [ modifică ] Cutezător se-nalță Ghețarul pân la cer, Râzându-și de când lumea De crivăț și de ger... Spre frații lui de-alături Triumfător privește Și haina cea de ghiață Pe umeri îi sclipește. Iar soarele în lavă, Curgând pe vârfu-i nins, Îl schimbă, înroșindu-l Într-un crater nestins. Noapte [ modifică ] Târziu, în pacea nopții Năvalnice izvoare, Cu spumă-amesticate, S-azvârl tânguitoare... Din vreme-n vreme codrii Înăbușit vuiesc, Și negrele furtune În urlet se târesc... În depărtări ghețarul, În lumea nopții pare, În zori de ziuă vecinic Ce luminează-n zare.


content:
În iadul de-ntuneric nici frământări, nici sfadă... Deasupra catedralei o pasăre de pradă, Ca un satrap al nopții, amenință tăcerea... Când fulgerul țâșnește și crapă noaptea-n cale-i, Când vrăjile din visuri sunt toată mângâierea, Au cine prinde-a plânge în orga catedralei?... ...Durere-atât de multă a fost închisă-n clape, Încât, înăbușită, se zbuciumă să scape; Și-n valuri se revarsă într-un amar duet Și-atunce se deșteaptă și orga suspinând Și plânge până-n ziuă încet, tot mai încet, Dar jalnic, tot mai jalnic, adormitor de blând. Târziu când pe ruine doar moartea mai veghează, Întârziat aievea un plâns tot mai durează... E-o agonie lungă de note ce-nfioară, De parcă lumea-i moartă de veacuri și durerea Tot mai trăiește încă, să-și mistuie puterea Și tremură nebună, și plânge să nu moară.


content:
E pierdut, pierdut trecutul, Basm al faimelor dintâi Astăzi a ajuns ca scutul Să și-l puie căpătâi. Contemplându-se-n ruină Drept pe calul său stătut, Sub o pânză de lumină Stă vestitul decăzut... Și pe când se odihnește, Umbra lui de cavaler Înarmată-l ocrotește Ca un paj trimis de cer...


content:
Dar m-au închis pizmașii în turnul de la Nil, Și-acum sub cerul veșnic senin, desfidător, Mă regăsesc cu doru-mi vâslaș cicălitor Ce plimbă o cadână în nopțile de-April... O văd, o simt aproape, frumosul ei profil, Pe jumătate-n umbră, se-nclină visător ; I-s ochii de cărbune, și patimile lor Din nou îmi toarnă-n sânge veninul cald, subtil. Eu sunt nefericitul arab pe care pașii Geloși îl ferecară în lanțuri, ucigașii! Azi vizitez haremul pe buze de sultane Și pașii-mi poartă chipul gravat pe iatagane. Cairul este mare, cadâncele-s frumoase, Dar, vai, în turnul umed, rămas-au numai oase.


content:
Prin moarte calcă pe nevoi Și goilor le-ogoaie plânsul Legenda-i sacră pentru noi, Iar suferința-i pentru dânsul... El cade jertfă de amor, Și veacurile-l proslăviră... Dar pururi trist, suferitor, Așa cum toți și-l plăzmuiră. Rămâne vecinic pe calvar Pe crucea umilinței... iată-l: Jos, între doi - ca un tâlhar; Sus, între duhul Sfânt și Tatăl...


content:
Slăbiți de strânsori, ne desprindem cu jale... Rămâi liniștită, amică, Să văd odihnindu-se fruntea ta mică În aurul pletelor tale. Nimic să nu spui căci ceea ce-ai spune, De multul noroc ce-i la tine, Nu face cât zâmbetele clipelor pline De recunoștinți și minune. Coboară aripa pleoapei mai bine! Reține sub sfânta ei pază Extazul din ochi și cu el parfumează Ascunsele gânduri de mine!... Și eu, cât vei sta visătoare ca luna, În coate proptit între perne, Privi-voi de-aproape cum calmul s-așterne Pe sân, potolindu-i furtuna.


content:
Adesea marinarii, voind să se desfete, Atrag pe punți în cursă gigantici albatrozi Ce însoțesc corăbii, în legănate cete, Pe-abisuri îmblănzite prin jertfe de matrozi. Dar cum se văd pe scînduri, stăpînitorii slăvii Devin ne-ndemînatici și înduioșător Își poartă vastele-aripi tîrîș pe puntea năvii Ca vîsle ostenite pe laturile lor. Fochistu-i necăjește și, șchiopătînd, dă zorul Să imiteze mersul sfioșilor captivi - Ridicol, slab și trîndav s-arată zburătorul Intimidat de rîsul matrozilor naivi. Poetul e asemeni monarhului furtunii Ce vizitează norii rîzîndu-și de arcași - Proscris pe sol, în prada prigoanei și-a minciunii, De aripile-i vaste se-mpiedică în pași.


content:
Pe sub portale-ți stau în pază Cavași [1] cu bărbile-argentine Răsar bătrânii să te vază Trecând ca visul pe ruine... Supuși sau suflete haine Sub ochii tăi îngenunchează Ah, ochii tăi ce smulg suspine Și ard ca soarele-n amiază!... Tu ai palate ce sfidează Splendoarea calmă-a lunei pline O, cea mai albă din regine, Ce jale grea le populează? În nopțile de mai senine E-atât de blândă-a lunei rază, Și totuși firea plânge-n sine Și trandafirii lăcrămează... Cu mine-a fost destinul darnic: Un cer de-a pururea senin Hebè [2] , scânteietor paharnic, Mi-a-ntins o cupă de rubin; Dar cupa spumegă zadarnic Când n-am în cinstea cui să-nchin! ....................... Cu lacrămi sufletu-mi să-adapă Privindu-i lespedea-n bujor... Vezi tu o cruce lângă apă? Acolo zace Leonor, Și florile-au venit la groapă Să plângă pe o soră-a lor... Note [ modifică ] ↑ Cavas, cavaz agent de poliție în Turcia, aici cu sensul de păzitor, gardian ↑ Hebè zeița tinereții, fiica lui Zeus și Herei.


content:
În ritmul lin al adierii Doi meri s-alătură-nfloriți, Șoptind duios în faptul serii Ca doi amanți înlănțuiți. Se miră floarea și suspină… În loc de inimi arzătoare Îndrăgostiții din grădină Au câte o privighetoare. Un cântec chemător vibrează: E una din privighetori – Cealaltă tace și vibrează Cutremurată de fiori. Dar cum apare luna nouă Sclipind în frunza tremurată, Privighetorile-amândouă Încep să cânte – deodată.


content:
Privesc în ochii tăi, femeie, Și vreau să uit duiosul cânt: Iubirea este o scânteie Rătăcitoare pe pământ. Ai fost amanta care-nșeală Și totuși eu te iert, Mihlar, Căci mângâierea ta regală Preschimbă sufletu-n altar... În prima zi de-nfiorare Privim estatic de pe mal La tinerețea lunei care S-a smuls ca Venera din val. Aievea alții-n clipele-aste Văd poate-n stinse depărtări Cum crainicul iubirii caste Apune solitar pe mări. Un singur gând mă-nfiorează Sub blânda stelelor risipă! Iubirea care-ncarcerează O vecinicie într-o clipă. Ca luna nopților senine A pribegit mângâietoare Și dacă se aprinde-n mine E semn că-n alte inimi moare!...


content:
I Orbiți de fumul înserării, Păgână cu sufletul avar Înfig statuia-mbrățișării Pe piedestalul tău, Calvar! Și cel dintâi călău se duce Mai liniștit - neștiutor Că spânzurându-l sus, de cruce, L-a înălțat deasupra lor. Iisus venise fără arme Și blând ca zorii unei veri Să-alunge răul și să sfarme Azilul vecinicei dureri. Și azi e petrecut cu glume Și cu huliri în loc de flori - L-alungă relele din lume Pe cel mai blând din visători. În jurul său e larmă multă, Căci fariseii-acum petrec - De mulțumire îl insultă Și mâinile prin bărbi își trec... Doar unul stă mâhnit deoparte; Doar unul numai nu-i mișel. Ori poate-o fi-ntristat de moarte Că n-a putut să-l vândă el... II Te stingi - și Magdalena plânge La sărbătoarea celor crunți, Ce-au pus un deadem de sânge Pe cea mai palidă din frunți. O clipă-ți risipește ceața Frumosul demon pocăit - Tu pentru lume-ți dai viața Dar pentru el ai fi trăit... În răstignirea ta, lumină Neprihănită de călăi, Eu văd strădania divină De-a-mbrățișa pe buni și răi! Te-ai stins, dar moartea ta, stăpâne, A fost o binecuvântare Și crucea ta etern rămâne Ca un simbol de-mbrățișare.


content:
În dimineți frumoase ca visul de-altă vreme Tot lanul e un zâmbet zglobiu și fericit, Iar muncitoru-i vesel că-a izbutit să cheme O auroră nouă dintr-un pământ trudit. Trudit dar bun, cosașul o împarte tuturora, Și rumene copile se-ntrec doinind la strâns- Ca spicele din holdă ar vrea să-ncingă hora, Dar cântecul le-ndeamnă la muncă - și la plâns... Acum e jalnic cântul, apasă ca o ceată, Acum solemn și vesel de parcă-n el s-adună Făgăduinți de pace și dragostea de viață A celor ce-o să vie p-o lume mult mai bună. Muncind din greu, cosașul bronzat de vânt și soare E-nstrăinat de patimi și de necazuri mici - Victorioasa muncă, în veci mântuitoare A devenit Orfeul infernului de-aici. Ba va supune totul și viața va fi lină... Senin și blând ca zeul la care se închină Cosașul o-nțelege - o știu și trubadurii - Vorbește-n clipe rare și vocea lui blajină Se pierde absorbită în liniștea naturii, ...Dar iată-n depărtare Domnica lui, frumoasa! Românul stă din lucru și râde fericit Iar la picioare-n iarbă îi scânteiază coasa Și pare de departe un fulger îmblânzit.


content:
Pe ploaie, pe senin, sau pe ninsoare, În zdrențe, blonda Lara Din curți în curți pășește gânditoare. Purtând sub braț ghitara. Nu-i nimeni să se-ndure sau să-asculte De cerșetoare-afară Pe cine să-l atragă-atât de multe Jelanii pe ghitară!... Dar un drumeț ce auzise numa Cântări de veselie, Și care umblă sfâșiat acuma De-o suferință vie, Își odihnește în pavaj toiagul Și-o clipă-l umple plânsul: O, glas al foamei, te-a-nțeles pribeagul De când te zbați și-ntr-însul!... Căci astfel e sortit o ironie. A zilelor de mâine! Cel mai frumos din cântece să fie Un strigăt pentru pâine...


content:
În apus e luptă-ncinsă Între noapte și lumină... Ziua-ngenunchează-nvinsă Codrul, apele suspină... Umbre moi întinde ceața, Pe când raze scad în zare: Steaguri lungi plecate-n fața Unor oști biruitoare... Numai taine pe tot locul, Noaptea-neacă toată valea... Vino! Sub salcâmi, norocul Stă să ne ație calea...


content:
Nu ți-am vorbit vreodată, și pe ferești deschise Nu ți-am trimis buchete, stăpâna mea din vise, Ci numai de departe te-am urmărit adese, Iluminat de gânduri nespuse, ne-nțelese... Înfioratu-mi suflet nu s-a-ntrebat vreodată Făptura ta de zee pe cine îl îmbată; Ce frunte se-nnorează, gândind că steaua lină Împarte și la alții bogata ei lumină?... Nimic nu știu de tine senina mea iubire Dar ochii mei, în cale-ți culeg numai uimire; Cărarea mea pustie se umple de lumină. Încât mă-mpac cu viața-mi și uit că mi-ești străină... Ce vrea și unde merge un fulger? Cui ce-i pasă!... Destul că face noaptea, o clipă mai frumoasă. Dar uneori, când luna e prea strălucitoare, Din adâncimea serii vin vrăji turburătoare Aș vrea să cânt, să cuget, dar nu mă-ndemn... nu pot... Și-atât mă simt de singur, că mă-nfior, de teamă, Și ochii mei, din umbră, lumina ta o cheamă... Atunci, m-abat pe drumuri de sufletul tău pline, Și sufletul meu prinde din nou să se-nsenine, De cum te-arăți privirii setoase, de departe, Strălucitoare, pură, ca mugurii de marte... Dar azi, îmi ești departe – Te fură alte zări În țara primăverii și-a veșnicii visări. N-ai fost a mea, dar tremur, de parcă te-am pierdut, Și-nmărmuresc cu ochii în întuneric, mut... Știu bine că ești dusă, dar te aștept mereu, Și clipele-așteptării curg tot mai trist, mai greu, Căci nu mai licărește îndepărtatul geam Și nu-mi mai ieși în cale și doar atât ceream... Vei reveni vreodată? – Mai bine să fi vrut Să-nchid adânc în mine un dor necunoscut; Dar a crescut atâta, de când cu plâns s-adapă, Că-n sufletul meu singur n-a mai putut să-ncapă... Tu arde-aceste rânduri și cată, visătoare, Cum izbucneste para din ele – și cum moare... E flacăra ce-n taină ființa-mi pustiește, Dar în vrăjitu-mi suflet nu moare, ci tot crește... O creangă pe cărare, s-apleacă somnoroasă; Izvoarele stau mute, iar Noaptea – o crăiasă Pălește aiurită, ca visurile mele, Mișcând, la pasul vremii, hlamida ei de stele. Eu trec, gândind la tine, la țara-n veci senină. Iar ochii mei în lacrimi, de câte-o stea s-anină... Și iată!... steaua cade spre țărmurile-acele, De parcă se-nfrățește cu dorurile mele... Ea-ți aduce o solie de plâns și de noroc; Tot sufletu-mi se pierde pe urma ei de foc...


content:
Arcași îndemânateci, semeți, cu pași de lei, Doi fulgeri smulși din noapte-mi erau copiii mei; Și parcă-i văd ș-acuma în faptul dimineții, C-un strigăt de izbândă, dând zbor nebun săgeții, Și cum se pierd cu turma în zarea purpurie, Făcând din largul lumii imensă-mpărăție... Sau cum se-ntorc agale, zâmbind și mână-n mână, Buni, fericiți ca mine, pe când eram țărână... Iar Eva lăcrăma. Dar nu-i iertat se vede norocul ce-am avut Cuibau dureri ascunse în cel dintâi născut; Iar jertfa lui, Prea-bune, n-ai vrut să o primești, Vrând rătăcirea noastră mai greu s-o pedepsești... Un gând de-aiurea ucigătorul gând Și-n Cain, bunul Cain, pătrunse-ntunecat. …S-a năruit cu blestem altarul fumegând Și s-a târât o pânză de fum, în lung și-n lat, Ca o imensă-aripă de vultur săgetat... Iar de atunce, fumul crescu mereu, ș-a pus Zid negru între mine și slava ta de sus Azi, gândurile mele cu greu pot să le-adun, Să le trimet la tine, Părinte vecinic bun; Căci se întoarnă pururi, sbătute, risipite, Ca fumul fără pace al jerfei neprimite... Și cum aș vrea și astăzi, ca-n vremile senine, Pe aripile rugii să mă ridic la tine: Să-nving robia humii!... Și cum aș vrea și astăzi, ca-n vremile senine, Pe aripile rugii să mă ridic la tine: Să-nving robia humii!... Nu mi-ai dat Tu lumina și farmecele lumii? Pământului meu tânăr nu-i dat nectarul sevei? Și nu-mi pleci Tu auzul la graiul sfânt al Evei? O rugă, da, un cântec ți se cuvine Ție... Îl simt vibrând..., nimica nu poate să-l reție Dar, când să pui într-însul îngenunchiata-mi viață, Uit vorbele măririi și buzele mi-nghiață, Căci geamătul lui Cain din noapte se desface Și-mi risipește clipa de rugă și de pace. E plânsul lui... Din noaptea cărărilor pierdute, El inima-mi de tată o cheamă, să-l ajute; Dar n-am puteri... și spada grădinilor divine O simt cum se înfige fulgerătoare-n mine. Tu-l vezi și-l dai uitării... Ce s-a făcut, Părinte, Cu mila ta, podoaba puterii tale sfinte? Nu-i moarte pentru Cain, nici alinare nu-i Ce vrei să faci, Tu, Doamne, cu suferința lui? O, dacă spre urzirea unei cerești podoabe Îți trebuie durerea făpturii tale slabe, Ridică de pe viață-i povara, că-i a mea, Și pune-mi-o pe umeri, de vrei, cu mult mai grea; Mi-aș duce-o fără murmur, chiar de m-ar frânge-n cale, Căci inima-mi cunoaște și darurile tale... De-a fost păcat iubitul, mărire cui l-a scos, El a făcut păcatul atâta de frumos: Un farmec, o beție ce-n veci în tine-o porți Pe clipa rătăcirii îndur și mii de morți... Dar prea e crudă legea ca fiul să spășească: De-a pururi, fără vină, greșala părintească... ...O, sfânt copil al Evei! Când noi te-am zămislit, Era prin rai lumina, și flori, și ciripit, Plutea o voluptate-n văzduhul primăverii Miresmele grădinii părtașe-au fost căderii... Să cadă însă plumbul osândei pe-amândoi, Dar tu, de ce să suferi, copile, pentru noi, De ce să-ți blestemi mama, gemând prin râpi sihastre, Tu, singura lumină a gândurilor noastre? Găsi-vei tu vrodată liman nemângîierii Să-i ierți pe-aceia care te-au hărăzit durerii? Noi nu știam, copile, că tu ai să plătești Cu chinuri clipa noastră de vrăji sărbătorești! De-ar ști vrodată floarea de pom, din paradis, Că-n fructul ei un vierme dușman va sta închis, 'Nainte ca să lege, s-ar scutura-n noroi O, sfânt copil al Evei! îndură-te de noi...


content:
Luceafărul senin răsare, Umplînd de vis văzduh și mare... Pătruns de focul lui cel blînd, Un strop s-aprinse, tremurînd; Și stropul, lacrimă-nstelată, Vorbi spre steaua depărtată: "Aș vrea să mă înalț la tine, Dar lumea ta e sus, prea sus, Și-n noaptea undelor haine Rămîn cu dorul meu, nespus. Și totuși, simt cum mă străbate O rază din puterea-ți lină - Greu luptă valurile toate Să-mi stingă visul de lumină, Dar cad, se farmă, istovite De furtunatecul lor joc, Și-n fundul mării liniștite Eu reapar senin în loc. Eu sunt un vis, dar teamă nu mi-i De vînt, de unda răzvrătită, Cît timp te văd deasupra lumii Lucind eternă, liniștită... Dar, cum te pierzi întunecată, Apune-trist a mea scînteie, - Cu raza ta mă nasc deodată, Cu dînsa viața-mi se încheie". ...O, steaua mea, alungă norii, Să-ți sorb clipirile senine, Să trec prin furia vîltorii, Cu ochii țintă către tine!


content:
Din larg apus, trei sburătoare S-au îndreptat înspre Calvar, S-aducă laudă și dar Durerii celei roditoare... Dar cea dintâi veni-n zadar. Zbura aproape de pământ: Își căuta ceva de hrană, Și n-avea vreme, nici avânt, Să urce până-n vârful sfânt, La omul fără de prihană. Iar când s-a șters de tot din sbor, Veni o ciocârlie-n ora Gând Crist cerea un ajutor Când duhul morții da fior În sufletele tuturora. Urcă-n văzduh, ca pe o scară, Și smulse cântec din tărie... Un imn de blândă primăvară Îi alină durerea vie: Îi ajută lui Crist să moară... E pace, ca-n străvechi altare Duiosul, sfântul cântăreț Căzu din slăvi amețitoare; Și iată vulturul măreț, Scăldat în cald apus de soare, Porni din culmi, ca o furtună; Dar și-a-nfrânat avântul, jos, Tăind cerc larg și maiestos Făcând din sborul său cunună Deasupra crucii lui Cristos...


content:
De pe tavane-ntunecate, Tăcute lacrimi cad mereu, Și parcă tot sporesc din greu, Din mari izvoare depărtate. Șuvițe tainice de apă Spre peșteri drum de ani străbat – Întruna se preling și sapă Tavanul șubred și-nnoptat. Dar după ani de picurare S-au închegat coloane pline: Eterna bolții lacrimare, În loc s-o surpe, - o susține. Tot astfel, lacrimi nesecate În suflete ne-au picurat, Și de furtuni nenumărate Viața noastră-a tremurat… Dar azi, când stau vârtejuri grele Să ne răpună-orice avânt, Noi trecem fără păs prin ele Și-aproape izbucnim în cânt. Un suflet tânăr ne străbate Și ne îndeamnă către cer – Din suferinți abia-ndurate Ne-am făurit armuri de fier.


content:
Eu i-am văzut cum se pierdură singuri Pe drumuri fermecate În freamătul aromitor din crânguri Șopteau, ca-n vis, cuvinte tremurate... Era iubirea, visul cel dintăi: Uitați de tot, ei toate le uitară Privirea lor nu mai zărea-n afară, Atât era de plină de văpăi... Iar luna limpede din înălțime Norocului de-o clipă surâdea, Trezea cântări din somn pe câte-o cracă, Și, bună și duioasă, poleia Cărările pe unde-aveau să treacă Îndrăgostiții ce visau subt ea... Cum mamei care plânge-odrasle moarte I-s dragi copiii toți ce-i ies în cale, Și-i mângâie, și plânge, și-i petrece C-un zâmbet de iubire și de jale, Tot astfel astrul care n-avu parte De suflete ce cântă împreună, De viață care colcăie nebună, Dă mângâieri perechilor uitate Senine raze binecuvântate Cad peste ochi, pe sân și se opresc În sufletele celor ce iubesc Larg seamănă peste întreaga fire Îmbolduri la vieață și iubire... Eu v-am văzut pierzându-vă-mpreună Subt bolți înfiorate Ah, zâmbetele voastre toate, toate, În sufletu-mi s-adună... Dar uneori, arar, pe gânduri caz; Un demon râde crunt, și râsul spune: "Sărmani nebuni! Jăratecul de azi Ca mâine e tăciune... Iar inimile care fremătează De viață caldă și de veselie Le va-ngheța uitarea Și-or sta departe, fără nici o rază, Pustii și mute, ca o colivie Din care a zburat priveghietoarea... Ca mâine, alte umbre o să-i fure, Și vor întinde brațele aiure Va trece mut și rece fiecare Pe lângă visul lui de-odinioară. Cum trece orbul, fără să tresară, Pe lângă frumuseți surâzătoare... ...Nu știți că vă așteaptă deșteptarea, Nebuni hrăniți cu vise? Și nu simțiți de-acum că sărutarea Dă mai puțin decât făgăduise?..." Dar voi rămâneți surzi la profeție! Cântați un imn nebun de veselie, S-acoperiți cuvintele de gheață! Iubiți-vă! Beția de vieață A celor de demult în voi să-nvie Aceasta este clipa pentru care Ne ducem jugul, toți, cu resemnare... Prea trist destinul nostru a părut Făptuitorului necunoscut, Și-a plâns de milă, și ne-a dăruit Această clipă de suspin vrăjit... Îmbrățișați-vă! O sărutare Să fie cea mai pură adorare Ce din durerea vieții s-a-nălțat Spre Cel ce unul altuia v-a dat... Înlănțuiți-vă cu sete-adâncă! Râdeți, cântați, cât ține visul încă Legați-vă pe veci cu jurăminte: În clipa-aceasta, inima nu minte! Și, dacă mâine vrăjile-o să piară, Nu v-au dat ele-ntreaga lor comoară? Tot ce-a visat pământul vreodată, Tot ce-ar putea să dea vieața toată E-n clipa sfântă care vă-nfioară... ...Se pare că umana nemurire Au pus-o zeii-n visul de iubire De te-a-mbrăcat natura-nșelătoare În purpur, ori în haine zdrențuite, De ți-a deschis izvoarele-i vrăjite, Ori de-ți întinde numai cupe-amare, Tu simți că-n sfântă clipă muritoare. E totul... După ploaie, stânca dură Tot mai păstrează câte-o picătură: Un strop ce licăre abia și moare; Dar în vieața lui de o clipită Răsfrînge raza vecinică din soare O lume infinită: Tot ce-a văzut și o să vază încă Eterna, muta stâncă...


content:
Subt stânca fulgerată de la limanul mării, Nu-i undă să nu știe cuvintele pierzării; Și numai aripi negre bat apele ce sună, Numai chemarea morții răsare din furtună... O, soră a durerii, plăpândă fericire! Câte iubiri rănite de aspru vânt al jelii N-au suspinat, purtate de-a undelor rotire, Neisprăvitul cântec al vecinicei Ofelii!... Vai, câți nu-și ispășiră sub stâncile haine Amara nebunie de-a fi crezut în tine! Pe-aici nu-și poartă pașii, de groază muritorii, Nici cerul nu-și trimite, pe-aici, luminătorii, Căci, până unde geme al undelor război, Apasă neguri grele, ca-n ziua de apoi, De parcă marea poartă un vecinic văl cernit, Jelind vieți, pe care tot ea le-a mistuit. Dar uneori se face lumină-n slava toată, De pare c-ar surâde toți îngerii deodată Văzduhul, tot, visează iubire, cântec, stele... Ș-atunci, înduioșată de zâmbetele firii, Și-aduce-aminte marea de jertfele iubirii Ș-aprinde în adâncuri un cer și pentru ele.


content:
O, zee! Nu-i printre noi un suflet, să nu poarte Dorința pământescului tău rai Spre tine-ntindem dreapta toți, dar vai! Tot fulgera, de dincolo de moarte Însângerata spadă a lui Mihai... Iar la lumina ei, cetim deodată Măreț, fulgerător, dar fără ură, Veni și s-au plecat supuși Carpații, Și-o clipă după un mileniu, frații Viu mâinile și-ntind: se cunoscură... El a căzut, răpus de-a nopții gloată, Și-ai lui s-au risipit tăcuți, în cete Dar mâinile ce s-au atins odată Se caută și azi, cu vechea sete. El a căzut, dar visul lui nu moare: Din groapa-i tăinuită, crește-o floare, Mereu se-nalță floarea-nlacrămată Și-a ei mireazmă umple țara toată... I-ați sborul înapoi! În fiecare, Trecutul plin de răni e încă viu: Domnește-n toți un duh de răzbunare, Vii prea de timpuriu: De-ar amuți în mâna noastră durda, Ce-ar zice sfânta umbră de la Turda, Al neamului străjer? Ce-ar glăsui strămoșii din morminte, Când am uita dorințele lor sfinte? Ia-ți sborul către cer! Iar, când vom vindeca străvechea rană, Când visurile fi-vor întrupate, Iar nedreptăți de veacuri răzbunate; Noi cei dintâi din lumea pământeană Cu flori te-om aștepta, Cu doine vom chema cereasca mană: O, zee! Vie-mpărăția ta, Să ne păzești a neamului icoană... II [ modifică ] Înăbușite glasuri vuiesc ca din pământ Tot crește-adâncul murmur: Zadarnic vii și-atunci Noi suntem închinați mântuitoarei munci, Dar rodul trudei noastre se risipește-n vânt... O, zee! Cei puternici ne pun în jug de prunci, Și anii trec zadarnic, Căci nu-i a noastră casa pe care o zidim; Pământul, pentru care am plâns și suferim, Pe noi ne-ngroapă numai; iar pentru ei e darnic, Chiar pe Isus, ce-odată s-a coborât pe lume, Să plângă împreună cu cei îngenuncheați, Pe El chiar ni-l furară, și azi, în sfântul nume Cel tare-mpilă slabii, iar fratele pe frați. O, zee! fruntea noastră, plecată de furtună, Cu florile durerii destinul o-ncunună: Și totuși, noi ne-am duce, tăcând robia grea, De n-ar fi cruzi să râdă când plângem; de-ar avea O vorbă, o privire ce ne-ar pricepe chinul, Atunci în noi revolta nu și-ar înfige spinul, Și-n ceasul de pe urmă al vieței, i-am ierta... C-un semn, c-o mângâiere, ne-ar îmblânzi amarul, Căci nici eterna vieață ce ne-o șoptește-altarul, Nici sorii ce descoper un colț din univers, Nimic nu prețuiește cât un fior de milă Cât clipa sfântă-n care o mână de argilă, A mângâiat o rană și-o lacrimă a șters... O, zee! Dacă sceptru-ți va fi să-ncremenească În formele de astăzi vieața pământească, Rămâi mai bine-n lumea visării nemplinite! Ce bine-aduci tu, oare, mulțimii oropsite, Cruțând-o de popoare asupră-i ridicate, Când îi rămân acasă călăi în chip de frate... Vii prea devreme. Omul e încă slab sau rău, Nedemn de raiul tău... Dar vor apune zeii tirani, de la o vreme, Și nu va fi pe lume nici sclav, nici domnitor, Ci pân-atunci pământul, visând de viitor, Asemeni unui suflet ce de păcate geme, Va trebui să-și facă osânda-n purgator: Cu torțe-aprinse robii, zburând din loc în loc, Vor îmbrăca pământul într-un vestmânt de foc; Vijelioase flăcări vor mistui palate, Vor șterge orice urmă din vechea nedreptate, Și până-n bolți vor crește, cercând la cer intrare... Iar când se va desface de-a lor îmbrățișare, Pământul, vechiul tată, va fi ca renăscut, Va scutura, cu-n geamăt, robia din trecut... Atunci, de pretutindeni va curge viață nouă. În orișice ungher, Copii cu ochii umezi de a nădejdei rouă, Cu brațele întinse, te vor cerși din cer. III [ modifică ] O, zee! în nădejdea minunei, cine știe De câte ori pe cruce va mai muri Isus? Și mulți din noi găsi-vor o moarte timpurie: Îi va ucide dorul de pace și frăție Întinderea de brațe spre umbra ta de sus... Dar dacă ești aievea așa cum te visăm, Și dacă după veacuri putem să te-ntrupăm Prin lupte uriașe și jertfe de eroi, Atuncea nu se plânge nici unul dintre noi. Ce este o durere și-o lacrămă ce-nseamnă, Când tânăra nădejde la luptă te îndeamnă? Și ce-i să cazi, când viața n-o pierdem în zadar, Când trupurile noastre sunt pietre de altar, Când fiecare știm, Că făurim o lume ce-o vor primi ca dar Acei ce nu sunt încă și totuși îi iubim?


content:
...Tot aurul luminii îți cade-n păr, pe față... Apari biruitoare, ca-ntâia dimineață – O, vis al vieții mele, ce-o clipă mi-ai zâmbit, Mergi pururi în lumina, etern sărbătorit!... Și, dacă eu mă-ntunec, uitat, necunoscut, Amara deznădejde de a te fi pierdut Mi-o va-mblânzi credința că te voi ști mai bine – Mai sus, mai fericită decât ai fi cu mine... Acela ce se leagă tovarăș umbrei tale Frumos ca un Adonis ți-a răsărit în cale. Aceleași sfinte doruri pe amândoi vă-mbie, În ochii tăi mari, limpezi, râd zori de bucurie – Și eu mă uit pe mine, și-n gândul meu aș vrea Să cresc norocul vostru cu fericirea mea; Și nici un semn iubirea-mi trecutului nu cere – Doar inima, nebună, se sfâșie-n tăcere ... Plecat spre tine, robul, cu inima vrajită, Îți spune vorbe pline de taină și ispită; Iar tu zâmbești, ca-n visuri, s-aprinsă de noroc Pecetluiești iubirea-ți cu gura ta de foc ... ...Nu te uita că ochiu-mi se-aprinde peste fire, Că sufletu-mi se rupe de-atâta fericire – Nu te uita: sărută-l, sărută-l înainte – Simțire-aș gura mortii pe fruntea mea fierbinte! …


content:
Repezind în ramuri Lacrime șirag, Tainic trece vântul Prin păduri de fag. Falnic freamăt vine Pe înalte căi, Crește, se revarsă Până-n fund de văi: Pare că e glasul Unui vechi profet, Din a vremii umbră Izvorând încet. În puterea nopții, Fulgere, sclipesc Și-mi descoper vârfuri Care se clătesc. Nevăzut, în umbră, Plânge Jiul, greu: Pare că răspunde Sufletului meu. Vântule, copile, Codrii ce-i trudești? Ce-mi tot spui de jale Și-mi tot prorocești? Dă mai bine aripi Dorului pribeag, Să usuce plânsul Mândrelor din prag! Fulgere, voinice, Ce-mi tresari din greu? Ce mi-arăți cărarea, Ca s-o pierd mereu? Vin mai bine-odătă Lin, nemărginit, Și-mi așterne drumul Dorului grăbit! Colo, -n văi, e-o casă Albă ca de nea: În pervazul ușii Stă iubita mea. Își trimite-n noapte Sufletul trudit Chipul în lumină Pare zugrăvit.


content:
Încarcă, Joe, cerul tău Cu nouri în mânie! Ș-asemenea unui copil, Ce-abate scaiul pe poteci, Deprinde-ți apriga mânie Trăsnind stejari și piscuri reci! Dar niciodată n-ai să potopești Pământul meu iubit, Coliba mea, la care n-ai clădit, Și vatra mea, Al cărei foc Mi-l pizmuiești... Eu nu cunosc, o, zei, în toată firea, Neam mai sărman ca voi Și nici va fi! Voi vă cârpiți vieața zi cu zi, Hrănindu-vă mărirea Cu-al jertfei bir, Cu fumul rugăciunii, Și ați pieri de foame, de n-ar fi Copiii, cerșetorii, toți nebunii Îngenuncheați nădejdii și minciunii. Pe când eram copil, Și nu știam ce cale mi-e ursită, Îmi îndreptam privirea rătăcită Spre soare, ca și cum într-însul E-un suflet ce mi-aude plânsul, O inimă ce se îndură De cel răpus de chin și ură. Ce duh mă ajută-mpotriva Titanilor trufie? Și cine-mi mântui vieața De moarte? Din sclavie? Nu le-ai făcut prin tine însăți, oare, Tu inimă sfânt-arzătoare? Și, înșelată, n-ai adus Zadarnice cântări de mulțumire Și jertfe Adormitului de sus? Să te ador pe tine, eu? De ce? Ai alinat vrodată chinul Celor îngenuncheați? Ai șters vreodată ochi înlăcrimați? Puternica Vecie și Destinul, Stăpânii tăi ș-ai mei, Nu m-au creat pe mine, ca pe zei? Crezi tu că voi urî vieața, poate, Și pribegi-voi prin pustiuri grele, Fiindcă florile visării mele Nu pot să lege toate? Aici rămân și voi zidi mereu Făpturi de oameni, după chipul meu Un neam la fel cu mine: Să sufere, să plângă, să muncească, Și să se veselească, Și să se uite cu dispreț la tine Ca mine!


content:
S-aprind lumini lângă lumine Și flutură steag lângă steag- Te simți mai viu, mai bun, și-ți vine Să-mbrățișezi pe toți, de drag, E ziua neamului ne-nvins- E zece maiu. Tot cerul pare Un lampadar imens, aprins Anume pentru sărbătoare. Târât de valuri fericite, Mergi fără țintă, n-ai popas... Trăsuri și care înflorite Abia străbat pe străzi, la pas. Sub arcuri vii de lampioane Tot curge lumea, pe-ndelete- Copii și zâne din balcoane Împart surâsuri și buchete. E râs, e farmec, e mișcare... Rachete - crainici luminoși- Se-ntrec să cheme la serbare Pe zeii toți și pe strămoși. Și-n seara-aceasta sfântă, plină De amintiri și de mister, Durează drumuri de lumină Între pământ și între cer ... Părtaș al fericirii sfinte Stă Luminatul Crai de-o parte- Deodată-i fulgeră prin minte Vedenii dintr-un câmp de moarte. Un gând a prins să-l înfioare, Și ochii lui se umeziră: De la obșteasca sărbătoare Lipsesc acei ce-o pregătiră...


content:
Suceava-n zări s-a luminat deodată ... Învăluiți în slava ei curată, Ei merg cântând, cu frunțile senine. Tăceți adânc! Pășiți ca-n sfinte-altare! Să nu-L treziți din visuri seculare, Să-și vadă sfântul cuib pe mâini străine...


content:
Când, după zile lungi de jale Ce-au mângaiat un trist amor, Vă întâlniți pe-aceeași cale, Înlănțuiți de-același dor, Grădinile în mii de fețe În cinstea voastră înfloresc, În crâng v-adastă cântărețe, Ce numai pentru voi doinesc; De deznădejdi de mai-nainte, Acuma să zâmbiți vă vine Ș-un gand vă luminează-n minte, Că viața-i cel mai mare bine. Pe toate pune stapanire A voastră inimă măiastră... Nu, nu! Atâta fericire Nu poate fi numai a voastră! Se pare că, nerăbdătoare, Viețile din viitor Aud a voastră sărutare Din noaptea neființei lor. Și, dacă nebunii divine Vă smulg în ceruri, tremurând, E ca un neam întreg ce vine Se bucură cu voi în rând; Și, dacă-n ora fermecată Asemeni zilelor păreți, E că trăiți, ca-n vis, deodată Atâtea mii și mii de vieți...


content:
N -ai somn, în astă noapte de-așteptare!... Nici pace n-ai: din soarele de ieri, O rază, un mănunchi de scânteieri, A-ntârziat în ochi, tremurătoare Și nu se-nchid pleoapele-arzătoare... Ți-i inima numai de visuri plină... Ca-ntr-o biserică strălucitoare, Când se aprind făcliile la denii, Așa, deodată, s-a făcut lumină, În sufletul neadormit pe care Se scutură un stol de dulci vedenii... Iar amintirea prinde să deșire O tânără poveste de iubire: Era-n amurg. Pe drum, nici o vieață... Doar doi înfiorați, în pasuri line, S-au strecurat subt plopul cel înalt Ș-atât de-aproape se priveau în față, Că fiecare se vedea pe sine. În ochii celuilalt. Dar ochii ei curând în jos căzură... Întâi a sărutat-o el pe gură: De-a pururi gura dulce, ca de-albină, Să înflorească-n zâmbet de lumină!... Apoi din nou pe gura ce sta mută: Să spuie numai vorbe dulci și glume! Apoi pe ochi: să nu mai vadă-n lume Decât pe fericitul ce-i sărută!... Pe urmă? N-a fost vis, ci o furtună Ce zguduie adânc, adânc răsună... Orbi, fericiți, în clipele acele Erau biruitorii sorții grele, Tot mai aprinse sărutări își dau N-aveau răgaz să cugete la ele, Nici vreme să le numere n-aveau. * O, suflete! Doinește și tresaltă! Tu, tu ești fericitul din poveste! Iar râzătorul chip cioplit de daltă E visul tău ș-a ta domniță este... Tresaltă, suflete al meu, și cântă! De astăzi, n-ai să tremuri singuratec Și nu vei mai privi, plângând, la stele Acum ești numai cântec și jăratec Ca ele viu,  :nemuritor ca ele... Tresaltă, suflete al meu, și cântă! De-acuma, nu t-ei maigândi la moarte, Căci azi, de Ea, nimic nu te desparte... C-un zâmbet, cu o vorbă spusă-alene, Ea dete somn durerii pământești; A dat vieții glasuri de sirene Umplu întreg pământul de povești... O, suflete al meu! Tresaltă, cântă! * Când fu să plece, ea-mi șopti: Pe mâne! Dar mâna mea-n a ei mult timp rămâne... Nici un cuvânt n-a rupt tăcerea sfântă Doar de departe a răspuns șoptirii Prelungul fluier al priveghietorii Pe mâne! Iată șoapta fericirii Ce mână clipele și mișcă sorii... Pe mâne! Orișice ungher al firii Îmi pare că repetă-aceste șoapte. Destramă-te mai repede, o, noapte, În drumul veciniciei! De ce n-am aripile vijeliei Să mă înalț la pulberea de stele Și să le sting, pe rând, Subt fâlfâirea aripilor mele Să vie sfântul mâine mai curând!... ...Dar zorii rumenesc: Norocul vine El poleiește vârful, brazii, coasta, Și plin de vis s-apropie de mine... De ce nu sunt un zeu în clipa-aceasta! Orice dureri de pe pământ aș stânge: Aș izbucni în cântece divine, Să-mpart la toată lumea care plânge Salutul unei fericiri ce vine... Fii tare, inimă! Norocul vine...


content:
Am venit, dar fii cuminte! Altfel plec, cu jurământ... ...Ce copil ești! Să te-ntuneci de o vorbă spusă-n vânt! Nu plec, uite!... sunt cu tine. Spune, mult ai suferit? Te gândeai numai la mine, drag copil neîmblânzit? Că nu ți-a primit o rugă, idolul nu l-ai sfărmat? Cu privirile în lacrămi, lui, tot lui te-ai închinat? Și nu mă urăști? Nu?! Vino, robul meu, stăpânul meu Pleacă-ți fruntea mai aproape, ochii care-au plâns mereu Să-i sărut, să uit de-a pururi vremea ce ne depărta Să-mi rămâie numai gândul că trăiesc în umbra ta... - O, copilă, tu mă mântui, tu mă faci în cer să crez, Și durerile trecute să le binecuvântez. Spune, spune înc-o dată, murmură-mi de mii de ori Vorbele ce dau viață, cântecul ce dă fiori; E o muzică, pe care o asculți cu ochii uzi Și oricât ai auzi-o, însetezi s-o mai auzi. Până când îți intră-n suflet și cu dânsul una face, Până când vieața toată se învăluie în pace Până când pământul, cerul, tot ce-ai vrut și ai gândit, Într-o singură lumină se cufundă-n infinit... * Firea scânteie sub lună, râde, pare fericită, Că-i mai fuse dat să vadă o făptură-nlănțuită; Prahova își mână-n taină cântecul adânc pe vad; Printre ramuri înflorite raze tremură și cad, Parcă-s duhuri luminoase, care vin din lumi albastre, Să asculte mai de-aproape șoapta inimilor noastre; Iar o pasăre, cuprinsă de o dulce nebunie, Piruie în urma noastră, în lumina argintie. ...O, tu, inimă fierbinte, suflet care ne-nțelegi, De-ai putea doini tot astfel nopți de-a rândul, ani întregi!... Simți tu răvărsatul zilei? Inima ți-i fermecată? Ori ai vreun farmec, care ne dezleagă viitorul Și ne spui în cântec vestea că ni-i fără capăt dorul? Cântă, cântă înainte! Clopote din sat, sunați, Și întreg pământul numai la serbare să-l chemați... Iar tu, vântule, ascultă murmurele din păduri, Șoapta plină de cutremur de pe buze să ni-o furi Și, purtând din stâncă-n stâncă vorbe pline de uimiri, Umple lumea de ecoul sfintei noastre fericiri!... * De l-ai dăruit cu lacrămi, orișicât ai suferit. Tot îți pare că norocul prea ușor l-ai dobândit... Aiurit stai lângă dânsul, lauzi mintea-naltă, care Puse-o cale-atât de lungă între vis și întrupare! Cine-ar ști beția luptei și fiorul vieții cine Dacă lacomele brațe ar fi rodului vecine? O, destin! o, fericire!... Vine-o clipă când înveți Că atâtor idealuri depărtarea le dă preț; Că, de vrei să-ți dea norocul clipe cum n-au fost la fel, Trebuie să lupți dorindu-l și să suferi pentru el Vecinic inima umană osândită-i să-și măsoare Cu durerile-alergării fericirea cea mai mare... Ca și sufletele noastre însetate de o rază, Mii de flori pierdute-n noapte după soare lăcrămează; Deodată se vestește el, nemuritorul mire; Pune-n creștetul naturii o cunună de mărire Și, văzând că după dânsul plâns-au gingașele-i roabe, Lacrămile de pe ele le preschimbă în podoabe: Într-o clipă, de pe toate, mii de scânteieri a smult Mai puternic strălucește floarea care-a plâns mai mult.


content:
I [ modifică ] Ca un artist de-a pururi nemulțumit de sine, De mii de ani natura, în setea de mai bine, Se luptă să deschidă desăvârșirii cale Și tot mai mult împarte din darurile sale: Dă sufletului aripi și trupului vigoare, Femeii frumusețe, iar geniului scântei Și pas cu pas se-nalță eterna creatoare, Visând să dea luminii un neam de semizei... Dar uneori, de muncă, maestrul obosit e: Privirea cade-n neguri și dalta e săracă; Furat de somnul minții, ca un copil se joacă, Durând din lut vremelnic făpturi neisprăvite. Apoi le pleacă legii de fier: Cei slabi să piară, Să nu le dea vieața nimic din câte-or cere!... Dar a venit un geniu al milei, o fecioară, Ș-a fost înduioșată de-a lor îngenunchere. Ea vrea să nu mai plângă în întuneric nime, În orice ochi să vadă surâsul fericirii; Din toți să facă vulturi setoși de înălțime Să vindece cruzimea și rătăcirea firii... Și peste tot norodul ce-a fost menit la-nfrângeri Ea își ridică dreapta: Aș vrea să nu mai sângeri... Atâtea inimi urcă pe scările cerești Și numai tu rămas-ai țarinei să slujești... Sus fruntea! E o lume ce n-ai văzut-o încă: Vieața năvălește cu furia dintâi, Iar cerul, tot, surâde din pacea lui adâncă Spre el, spre el! Cu ochii în raza lui rămâi!.... Făclia vieții tale primească iar lumină! Prea timpuriu o stinge destinul nempăcat! Ai numai o vieață, și ar fi fost păcat Să mori făr-a cunoaște comoara ei deplină... O, dragii mei prieteni! Luptați, cântați, iubiți... Să faceți o virtute din setea de plăcere! Rămâneți pururi veseli nebuni și fericiți Drept mulțumire, zâna numai atât vă cere... II [ modifică ] Cum cată pruncul mâna să și-o poarte, Spre tot ce vede: chipuri, năluciri, Că pentru el nimica nu-i departe De dulce-amăgitoarele-i priviri; Așa râvneau la strălucirea toată Copiii slabi ai neclintitei firi; Abia născuți la vieața-adevărată, Cereau pe frunți cununi nemuritoare, Doreau avânt ca vulturii, măreții, Un freamăt lung de guri, nerăbdătoare Să soarbă până-n fund paharul vieții... Dar brațele-n curând cad obosite... Departe-au fost fugarele lumine! Iar roade, ce păreau că vin de sine, Acum cer să fie cucerite... În braț și-n suflet, li-i puterea moartă, Căci blestemul cel vechi și azi îl poartă; Dar în trudiții ochi, în grai, în vine, Trăiește pururi dorul de mai bine... Din milă ne-ai clădit o lume dragă, Dar înțelesul ei ni se ascunde; Căci încă n-am cules o roză-ntreagă, Iar de-am râvnit la cer aripi, de unde? Puternic curge al vieții dar, Comori curate ne ațin cărarea; Ci-n veci pășim spre ele în zadar, Căci fug mereu, cum se strămută zarea... Nădejdea-n tine ni-a rămas, divino! De nu poți tu, ce duh ne-ar ajuta? Ucigătoarea noastră sete-alin-o, Sau dă-ne tot din îndurarea ta... Ca o statuie-n veci nedezvălită Ne-apare fericirea, doamna vieții, Dorită pururi, pururi tăinuită Îndură-te, și rupe-i vălul feții... Mulți înecați de-a ei lumină nouă, Piciorul drept plecându-l în țărână, Vom ține strâns cu brațele-amândouă Genunchii tăi de marmură, o, zână! Iar ochii umezi vor căta la tine Va fi o clipă de-adorări senine Pe care lutul nu o poate spune; Doar câțiva fericiți o zic din strune Noi n-avem decât lacrimi și suspine... Iar Ea, cu vocea-n lacrimi înecată: De n-ar fi margini în puterea mea!... V-am arătat lumina-adevărată Luptați acum, s-ajungeți pân la ea!... Un veac întreg cu voi de aș rămâne Și de v-aș da tot cerul, stea cu stea, Un adevăr veți înțelege mâne, Că fericirea tot nu voi putea: E o copilă dulce și curată, C-o lacrimă în ochii ei cerești De toți s-ascunde, rareori s-arată: Atunci când singur tu o cucerești... III [ modifică ] ...Iar tânguirea lor creștea furtună Nici zâna nu putea s-o mai aline; Ș-au recăzut în oarba lor genună Acei ce n-au putut trăi prin sine... Au sfâșiat și sufletul copilei Cât bine semănase ea pe cale! Și numai flori cernite, numai jale A răsărit din lacrimile milei... Zeiță, tu, eternă bunătate, De-i întâlni, în lunga ta cărare, Robi și nevolnici, suflete-nserate, Treci înainte, lasă-i în uitare!... Ființa lor, de când a fost creată, Robie și-ntuneric numai strâns-a; Dar este lină și neturburată, Nici o dorință nu veghează-ntr-însa Să nu-i trezești!... În temniți, prin zăbrele, Străbate raza-ndepărtate-i stele: Se pare că un duh prin sfinte sfere Coboră-n casa morții mângâiere... O geniu luminos! Ar fi mai bine Să-i uiți pe-acei ce s-au uitat pe sine... De ce le chemi trecutu-n amintire Cu mângâierea ta? De ce să-nvii cu slaba-ți licărire Nebuna, vechea dragoste de viață, Când nu au drept la ea? Retrage-ți mângâierea ce-i înghiață! Apui, apui mai repede, o, stea!...


content:
Ai fost un om și-ai pătimit ca dânsul… Un Dumnezeu- cum te credeau părinții- Plutește-n veci deasupra suferinții: El nu ne poate înțelege plânsul. Pe Dumnezeu de l-am vedea în cuie, Cu pieptul plin de lănci, cu pieptul supt, Am spune că-i un joc dar jertfă nu e: El din ființa lui nimic n-a rupt. Dar Tu ai sângerat pe negre căi, Supt umilinți ce nu le știe cerul; Tu ai gemut când te pătrunse fier, De-au tremurat și ucigașii tăi. Și ochii tăi cei blânzi se înnoptară, Și gura ta sa-nvinețit de chin, Și duhul tău, ce nu putea să moară, A smuls din trup suspin după suspin. Un om, un om, prin patimile tale! Și, totuși, cât de sus, lumina mea, Te-a înălțat răbdarea sfântă-a ta! De mila ta, la glasul tău de jale, Să se deștepte morți de mii de vremi Și-adâncul lumii să se înfioare, Iar Tu, să ai privirea iertătoare, Un om să fii – și tot să nu blestemi!... Cum au putut să steie laolaltă Atâta chin și-atâta bunătate? Se rătăcește mintea și nu poate Să te urmeze-n lumea ta înaltă... ..................... Al nostru ești: al celor slabi și goi – Pământ ți-e trupul și-n pământ se-ascunde, Dar umbra ta rămase printre noi Și inima-mi te simte orișiunde. De sufletul ce-a întâlnit mizerii Și cu obolul său le-a vindecat, Te-apropii lin, prin negura tăcerii, Și strângi în taină mâna care-a dat; Apostolului răsplătit cu ură, Tu-i spui: Mergi, nu ești singur în durere! Și gura ți-o-nfrățești cu sfânta gură Ce-a semănat nădejdi și mângâiere; De cel ce geme, neputând să moară, Apropii cupa liniștii de veci; Mereu sporește-a inimii comoară Și drum de zâmbet lași pe unde treci… Al nostru ești! Ce ochi văzu vreodată Că te-ai suit la cer, purtat de nori? Ce gând nebun zvârli această pată, Pe cel mai mare dintre visători? Putut-a oare sufletu-ți să fugă La cei senini și fericiți din cer, Când jos, prin murmure de chin și rugă, Atâtea brațe tremură și-l cer? Nu, nu! Ale Golgotei reci piroane Nu te-au lipit atât de strâns pe lemn, Cât te-a legat de-acest pământ nedemn Nemărginirea rănilor umane. Atâta timp cât lutul n-o să crească Copii asemeni chipului tău sfânt; Atâta timp cât liniștea cerească Nu se coboară-n inimi pe pământ; Cât timp nu vezi aieve tot ce sameni, Și ochii toți de plâns n-or fi deșerți, Atât de mult Tu, cel născut din oameni, Va trebui să mângâi și să ierți; Atât de mult vei auzi jelire Și rana ta va sângera mereu- Îmblânzitor de oameni prin iubire, Tu ți-ai ales destinul cel mai greu! ...Dar, când vei smulge-ntreaga omenire Din somnul lung al greului răbdat, Când nu va fi nici chin, nici rătăcire, Atunce tu zâmbi-vei împăcat; Atunce numai îngerul hodinii Va coborî supt ochiu-ți înțelept: Îți va culege de pe frunte spinii Și-ți va închide rănile din piept.


content:
În glas au aiurări de liră, Pe frunți – un răsărit de zori; La șipot, unde poposiră, S-au adunat privighetori ... Iar zeul dragostei, April, Din două guri făcea o floare, Și fiecare sărutare O saluta din crengi, c-un tril. Visând, cei doi îndrăgostiți Tot repetau în suflet cântul; Atunci, din fundul văii, vântul, Văzând cât sunt de fericiți, S-a strecurat în crengi tiptil, Mișca un ram, zâmbea în soare, Și-i îngropa sub colb de floare, C-un râs zburdalnic de copil.


content:
Noi ne-am cuprins de-o flacără curată, Ce niciodată n-are să apuie Și nu furam norocul nimănuie, Ci în iubire tânără, bogată, Îmbrățișam pământul, lumea toată... Și mă-nălțam sus-sus, până la tine... Și-ntâia oară lumea, pentru mine, Avea numai priviri de bunătate Era numai surâs și numai floare, Așa cum nu o vede fiecare, Ci numai sufletele-ngemănate... Tu mâna mi-ai întins-o de departe: Meniți suntem să mergem împreună! Și-ai pus pe frunte-mi tânără cunună De sărutări, de viață fără moarte. Deodată, pravili strâmte și haine Te-au smuls vijelios de lângă mine S-a stins al fericirii ciripit... Cernit și singur, m-a lăsat furtuna, Dar tot mai port pe fruntea mea cununa Și strălucirea care m-a orbit. Ce zei au fost atâta de avari? Ce pământeni râvniră la mărirea, De-a prigoni cu sete fericirea, Când cei aleși de ea-s atât de rari? Când noi ardeam c-o flacără curată, Cum nici în temple nu e; Când în iubire tânără, bogată, Îmbrățișam pământul, lumea toată, Și nu furam norocul nimănuie? * Copilă dulce, vis din altă lume!... Departe mi-ești, dar sufletu-mi nu geme; Nici un blestem, mai poate să blesteme O gură ce-a șoptit cerescu-ți nume? Senin renasc și prind a mă-nălța În raza ce-mi trimeți din lumea ta. Ce suflet mi-a-ndreptat spre culmi senine Privirile din lumea clipei? Cine? Când focul luptei îmi topea puterea. Ce duh a dezvelit, În sufletul meu rău și chinuit, A bunătății stea nemuritoare, Și cine m-a-nvățat să fiu mai mare Decât regina lutului, durerea? Din noapte și din praf renăscătoare, Senină raza inimii trăiește Și nu cunoaște lege muritoare. În preajma noastră, astăzi amurgește; Dar cine-i cel ce poate stăvili Atâta dor, cum n-a fost, nici va fi, Pân, ce pământul se va nărui În focul unde totul se-nfrățește?... Și, dacă n-avem clipa cea de față, Nu ne rămâne a nădejdii stea? Tot viitorul, poleit de ea, Ca mâne gureș cuib va răsuna De sfânt înmugurita noastră viață... Destrame-se a gândurilor ceață. În orice colț zâmbească veselia! Ce noapte poartă-ntr-însa vecinicia? Din mii de nori ce-au lunecat subt soare, Putut-a unul să-i răpească, oare, Căldura, tinerețea, strălucirea? E sfânt și vecinic: ura nu e-n stare Să năruie tot ce-a clădit iubirea... ...Puteri, ce puneți între noi hotare! Amenințați, loviți, răniți mai tare! C-un zâmbet în luminile privirii, Cu milă și blândețe vă primim; Nu tremurăm la gândul nimicirii, Noi suntem mai puternici: noi iubim.


content:
Părâului se tânguiește-o floare: "Ce blând erai în vremuri mai senine! Purtai în unde numai dezmierdare. Plecată peste valurile-ți line Aveam tăria pururi lângă mine, Iar noaptea-mi coborai și-o stea pe-aproape. Vorbind mereu de cer, de paradisuri, Îmi strecurai în suflet foc și visuri Și mă lăsai cu umede pleoape. Și mă plecam robită dezmierdării, Mireasma mea o dăruiam suflării, Și zi cu zi te-aveam mai drag, blajine. Căci steaua mea trăia numai prin tine Și tu-mi trezeai viața fără nume Nelămuritul zbor spre altă lume; De-aceea îți iertam, când, plin de teamă, Îmi murmurai cuvinte de iubire Ci tu erai copil și nu-ți dai seamă… ...Dar vremea ți-a răpit acea blândețe; Tot crești mereu, și fără stăpânire, Azi îmi arunci cuvinte îndrăznețe; Azi cerul meu numai arar se-arată, De mult ce plângi și te frămânți în spumă, Mi-e fața-n veci de lacrimi râurată; Iar când vorbesc cu steaua mea, vâltoarea Îmi fură vorbele și le sugrumă Și astfel tu ne turburi sărbătoarea... Tot plângi, și chemi, și blestemi: Vino! Vină! Și tot mă-ndoi… Dar ce sunt eu de vină, Că tu îți farămi trupul în vâltori? Și pentru ce-aș porni cu tine-n vale? Să văd cum oglindești tot alte flori, Plecate peste zâmbetele tale? Prefă-ți în aburi picurile grele, Și spulberă în vânt durerea toată, Și uită-mă singurătății mele! Mi-e dor, mi-e dor de tihna de-altădată!..." Secă izvorul, cu durere mare, Ca să-mplinească ruga ei fierbinte Dar cine nu ascută-o rugăminte, Chiar crudă, ce-a pornit de la o floare? Fugi nebun părâul; dar cu dânsul Se șterse și a cerului icoană Și-acolo unde-și legănase plânsul, Adânc brăzdată-i glia, ca o rană… Pe țărm pustiu jelește-acum o floare: "O, Doamne, unde mi-e pribeagul oare? Hrăniți-l, norilor, cu răpezi ploi! Cu glas de neodihnă să se plângă, Să mă lovescă, mijlocul să-mi frângă Dar să-mi aducă cerul înapoi!..."


content:
Nu mai surâde nopții ce-n mine a pătruns... Vai, de ce port de-a pururi o frunte-ntunecată? De ce zâmbirii tale nu-i pot găsi răspuns? Cu ochii uzi cerși-voi Destinului un dar: Să nu cunoști ce-i plânsul, copila fără pată — Ori, niciodată lacrimi să nu verși în zadar... Tu vrei să știi ce chinuri și-au stors în mine firea, Înveninând izvorul plăcerii pământești. De ce vrei să descoperi și să cunoști durerea, Pe care nici tu, sfânto, nu poți s-o îmblânzești? Tu, poate, crezi c-amorul sau ura ce nu iartă Sfărmat-au lira dulce din sufletu-mi pribeag... Iubire, ranguri, nume: deșertăciuni șirag — Nu ele mă făcură să blèstem a mea soartă — Nebun să fug departe de tot ce-aveam mai drag... Ci-i un urât de moarte, ce naște pentru mine Din tot ce-aud sau pipăi cu stinsele-mi lumine — Frumosul nu-mi mai place; iar ochii tăi - chiar ei — Abia mai au un farmec de-o clipă-n ochii mei... De-ar ocoli cu anii pământurile toate, Să fugă de el însuși nici un pribeag nu poate — De-a pururi simt pe suflet un aspru bici de rele: Neadormitul demon al gândurilor mele... Să scânteie plăcerea în ochii fiecărui! Să guste alții-n tihnă din cupa ce le-o dărui! Râzând, plângând de multul fior și nebunie, Viseze ca norocul va ține-o vecinicie! — Ci eu atât as vrea: Să n-aibă-o deșteptare asemeni cu a mea... Eu cată să cutreier ținut după ținuturi Și-al amintirii blèstem să mă urmeze-n drum... Zadarnic fug de dânsul, în van încerci să-l scuturi O mângâiere numai mi-a mai rămas de-acum: Să știi — de-ar fi sa-ntâmpin un nou potop de rele — C-am încercat odată pe cel mai greu din ele... Dar care mi-i restriștea, mă-ntrebi? Ah, nu-ntreba: Mai bine sfântul zâmbet pe chipul tău readu-l... O, suflete, zâmbește mereu și nu căta Să rupi un văl, sub care găsi-vei numai iadul.


content:
Privește!... Cerul semănat cu stele Chip purtător de zâmbet și de vise Înseninează pământești abise, De mult ce caută cu drag la ele; Și toată fericirea lui senină O-ntipărește pe pământ și mare Și iarăși lutul omenesc tresare, Tinzându-și dornic brațele-n lumină... Surâzi, șoptești, tot sufletul aeve-i S-a risipit cu mirosul din floare. ...Așa era, când pieptul cald al Evei A tresărit de-ntâia-nfiorare. Și tot aceleași raze o scăldară Pe Gretchen, când, robită, biruită, A răsărit la geam, cătând afară O umbră și temută, și iubită, Și-n strigăt de porniri biruitoare, Plecată peste marginea ferestrii, Căzu cu mlădierea unei trestii, La pieptul celui fără de iertare. * O, noapte albă, soră cu iubirea, Atât de fericită și bogată, Ai strălucit și pentru mine-odată, Când ochii mei îți răsfrângeau zâmbirea. În părul meu jucau luciri din stele, Iar sufletu-mi se înfrățea cu toate Garoafe tremurau împurpurate, În creștetul fermecătoarei mele. Și valurile lumii, amândoi, Le despicam, neștiutori de ele De-ar fi venit chiar noaptea de apoi, Tot n-ar fi șters surâsul vieții mele. De-atunci, pe visul nostru depărtarea A troienit atâtea clipe reci O, noapte albă, soră cu visarea, Eu te credeam pierdură pentru veci! Dar astăzi mă privești din nou în față, Prin mii de ochi ce scapără scântei; Același dor, aceeași caldă viață Îmi poartă pașii către casa Ei... Și țese iar aceeași primăvară La visul început de amândoi... O, suflete al meu! Aleargă, zboară Pierduta noapte vine înapoi. Ce zeu și-a-ntors privirea spre pământ, Atât de fericită și senină, De se revarsă-atâta farmec sfânt Din tronul lui, spre globul cel de tină, Și-a pus în aer zâmbete fugare Și dor în inimi de privighetori, Iar în făptura ta nencăpătoare Atâta nesfârșită adorare, Că se revarsă-n lacrămi și fiori, Și plângi pierdut și tremuri să nu mori? O, vino, steaua mea! S-a stins acum Și cea din urmă lampă la ferești, Și nu mai vezi, pe zidul de la drum, Cum scad și cresc lungi umbre omenești, În mândru-mpodobitele balcoane Și cea din urmă șoaptă a murit Doar somnul, plutitor în nesfârșit, Împarte râzătoarele-i icoane... O, vino, vin! e ceasul de iubit! Subt uriașa aripă-nstelată, Tot necuprinsul tace fermecat Doar de departe vine tremurată O doină de drumeț întârziat. Ascult-o cum descrește și cum moare, Sorbită-n pacea largă de sub cer: Sunt grijile ce zboară spre uitare Așa s-or stinge vechile dureri, La pieptul tău de foc, suspinătoare! O, vino, vin! cuib cald de mângâieri! Nu simți cât de aproape e iubirea. Copila mea? N-auzi în jur de tine Chemări întretăiate de suspine? De m-ai uitat, pe veci, în drumul jelei O clipă doar alină-mi pătimirea Dă la o parte aripa perdelei Și-arată-te, în toată strălucirea! Uimit de luminoasa-ți arătare, Să te culeg adânc în ochii mei Și, coborând pleoapele-arzătoare, Pe veci să-nchid icoana ta în ei, Ș-apoi să mă cufund din nou în noapte... O, vino, vin, cu stinse, calde șoapte! Dar ruga mea n-ajunge pân la tine Ca niște pasări triste, aiurite, În geamul tău bat doruri și suspine, Și iar se pierd în noapte, ostenite. Dormi tu, iubita mea? Dormi lin, dormi lin, Pierdută în visări amăgitoare! Eu ți-aș trimite-o șoaptă, un suspin, Să-ți spuie inimii, cu-nfiorare, De-un vis mai drag, de nebunii divine, Dar șoapta mea n-ajunge pân la tine! Dormi lin, dormi lin, iubita mea, visează! Cum nu sunt serafimul tău de pază, Să te privesc cum dormi suspinătoare, În focul tinereții, Și, auzind a dragostei chemare, Să te trezesc din somn cu-o sărutare, La visul cel dumnezeiesc al vieții! * ...Dar ce lumină-apare la fereastră? Ce mână albă flutură-n perdele? O, stelelor, ce-i strălucirea voastră, Pe lângă zâmbetul alesei mele? Tăceți de tot, voi, vânturi șoptitoare! Ea spune un cuvânt tăceți, tăceți! Din buzele ei dulci, tremurătoare, Pornește-acum un sol puternic, care Aduce mii de morți sau mii de vieți. ...Și tainic stelele au prins cuvântul, Și-l repetară-n crânguri cântăreții, Și din adânc a tresărit pământul, Simțind din nou în el scânteia vieții.


content:
I [ modifică ] Spre pruncul ei, spre unicul ei bine, Mereu se pleacă mama, zâmbitoare Și iată... cel dintăi surâs apare, Ca-n vis, în colțul gurii lui divine. În veci și eu, învins de adorare, Ți-am îndreptat priviri de patimi pline, Și inima ce dormita în tine Se-ncinse de a mea înflăcărare. Și-mi înfloreai în suflet tot mai dragă Curată ca surâsul dimineții, Călăuzind viața mea pribeagă... Dar a venit un crai din zări străine: Doinind îmi smulse trandafirul vieții, Iar spinii i-a uitat în piept la mine. II [ modifică ] Când veți ajunge mâne-n țări străine, Să te-nconjori de râs, de voie bună; Cu sufletul în tremur, ca o strună, Să nu mai știi de lacrămi și suspine. Și să mă uiți de tot că tu ești bună, Și, de-ar ajunge plânsul meu la tine, Tu n-ai cunoaște fericiri depline, Căci mila va veni să le răpună... ...Iar eu voi alina tot chinul meu, Gândind că într-un colț bogat din fire, Tu dintr-un muritor creezi un zeu; Că-n lumea noastră plină de jelire A izvorât un strop de fericire, Din inima ce-am deșteptat-o eu...


content:
Alături de genuni răsai, o, floare, Și pari a fericirilor icoană... Ce mână te-a sădit, încrezătoare, Pe margini de prăpastie dușmană? Din adâncime, Ielele-ți cântară Chemări ispititoare, ca-n povești... Și râd fermecător – și cântă iară... Tu le asculți, senino, și-nflorești. Asupra ta, prin neguri și furtună Al morții duh adese a trecut Ce farmece te-au ocrotit, ce scut, De n-a putut nici el să te răpună? Ca un răspuns al lumii pământesti La zâmbetul de stele al tăriei, Tu te ridici din lumea vijeliei, Privești văzduhul, cerul – și-nflorești... O, floarea mea! Cu tremur și uimire Salut avântul tău spre fericire. De unde l-ai desprins, din ce lumină, Surâsul dulce, plutitor în vânt? Cum ai putut rămâne tu senină, Nesocotind prăpastia vecină, Ce pentru muritori ar fi mormânt? Noi, de la rob la purtătorul stemei, Trăim mânați în veci de dor aprins; Dar cea mai slabă fâlfâire-a vremei Ne zbate facla vieții pân’la stins... ...Noi alergăm, zburăm spre-o rază sfântă, Pe care-am vrea s-o coborâm în viață; Dar cea mai slabă piedică ne-ngheață, Și numai gândul luptei ne-nspăimântă... Și ne-nturnăm în propria rutină, Cu inima-necată de suspin Nebuni și orbi! De teama unui spin, Lăsăm să moară roza pe tulpină... Noi preamărim umana înțelepciune Și care-i rodul?... Făurim Atâtea umbre și-ntrebări nebune, Prin care-a vieții spaimă o mărim: Ce-i moartea? Pentru ce împărățește? Ce ne așteaptă mâine? Mai târziu? Ce-i taina care pururi izvorăște De dincolo de leagăn și sicriu? Și astfel viața ni se risipește; În mâna care tremură de teamă, Paharul darului ceresc se varsă Și, până să-l lipim de gura arsă, E gol – sau plin de-a lacrimilor vamă... Nebuni și orbi! Nepricepuți ca vântul! Noi singuri, noi, ne adâncim mormântul! ...Ci tu rămâi de-a pururi zâmbitoare, Neturburată de-al genunei glas Sălbatecă și neștiută floare? Surâsul tău în suflet mi-a rămas... Aș vrea să mă avânt în lumi senine, Dar țelul este sus și drumul greu; Ce mult aș vrea să te răpesc cu mine Să te sădesc adânc în pieptul meu!... Tovarăș drag! Când voi păli de jale, Străbate-mi gândul cu mireasma ta; Când inima va tremura în cale, Înclină-te, tovarășe, spre ea Și spune-i taina fericirii tale... Învață-mă disprețul de primejdii, Și voi aprinde candela nădejdii, Pe marginea mormintelor flămânde; Dă-mi tu un cer spre care să privesc, Când deasupra inimei plăpânde Ai suferinții vulturi se rotesc; Și-ncrezător în ziua care vine, Din orice lacrimă mi-aș face-o stea... Aș înflori, aș străluci ca tine Aș fi însuși norocul, floarea mea!


content:
I [ modifică ] Amor, drag copil cu toane, Se-abătu și pe la noi Două aripi diafane Fâlfâiau pe umeri goi... Raza lunei visătoare Din argint îi țese straie, ...De ce fug din cale-i, oare, Mândrele, numai văpaie? Mai sfioase, mai șirete, Își duc mâinile la față, Dar, prin degete, cu sete, Îl privesc, arzând de viață... Numai o frumoasă, care Pătimise pe-al lui rug, Ocolea fără crezare. Dulcele lui vicleșug: "Cel ce-a pus puteri în tine, Să aprinzi în inimi dorul, De-ți lua, copile, zborul Și-ți da ochi era mai bine..." Râde El:Răutăcioasă! Mă rănește vorba-ți grea Ai noroc că ești frumoasă; Altfel, zău, m-aș mânia! Dar... ca-n veci să nu-ți învie Zâmbetul cel nemilos, Răzbunarea mea să fie: Să-ntâlnești pe Făt-Frumos... II [ modifică ] Și, deodată, ea tresare, Fața ei răsfrânge foc Un voinic în drum îi sare Ș-o cuprinde de mijloc. Mai de voie, mai cu sila, Ea-l urmează pe cărări De-a lui calde aiurări Biruită-i iar copila. Se trezesc săruturi mii, Și se zbat la gura-i mică: Gingași pui de turturică Prinși la cuibul lor, de vii. ...Plâng de drag, își spun pe nume, Lacomi sufletele-și sorb Și se-nalță peste lume, Binecuvântând pe orb... III [ modifică ] Însă zeul nestatornic Lângă ei viclean se plimbă... Pune mâinile pe ornic Și răpede-a vremii limbă. Și pe când ei se răsfață În puterea lui măiastră, El, suflând pe a lor față, Îi aduce-n lumea noastră. Zboară-apoi râzând, pribeagul, Altora să-și ducă para A! De mi-ai călca tu pragul, Cum ți-aș smulge aripioara!...


content:
Când se-nsenina cerul, cu mii de stele-n față, Nemărginirea mării în raze se răsfață; Iar când își pune slava un obrăzar de nori, Pe mare cade noapte, iar vântul dă fiori ... Și lacrimile slăvii, și fulgerele-i toate Ea le primește-n sânu-i ce plânge și se zbate, ...Iubito! Astfel viața-mi legată-i de a ta, Din cea dintâi clipita de-nfioarare-a mea ... Zâmbești? Pe chipu-mi cade o rază fericită... Urăști? Îndrept spre dușmani o spadă ascuțită; Iar când te văd în lacrimi, mi-e sufletul cernit Și-n pieptul meu se zbate un demon răzvrătit ...


content:
Dreptate! Ochii plânși cer să te vadă. De ce ne uiți? Nu mai trăiești tu zână?... Temutul Zeus căzu a vremii pradă Și fulgeru-i se stinse în țărână; A Venerii făptură de zapadă Încet, încet, s-afundă în ruină... Apună toți!... Tu, nu lăsa să cadă Iar de-i pieri sub pietre, ca profeții, De dincolo de negrul țărm al vieții, Înaltă spada ta, nestrămutat. Dispară-o lume, tron de tron să ardă; Dar nici o lacrimă să nu se piardă Din plânsul și din sângele vărsat!


content:
Ades, pe mare, luna-ngândurată Sub văl de nori alunecă tăcută, Dar marea tot o simte și, zbătută, Spre dânsa, vuietând, se-nalță toată... În zarea viitorului pierdută, Așa-mi plutești în taine-nvesmântată, Dar sufletu-mi se zbate și te cată, Iar gândurile mele te sărută. Dar, de e scris să-mi fii în veci departe, Să fugi de umbra mea, cum fugi de moarte, O rugă am: Prin visul meu când treci, Să te oprești în loc, surâzătoare, Și să-mi lipești pleoapele mai tare: În veci să dorm, să te visez în veci...


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Cum mǎ bate-un gând de ducǎ Pân' la mândra din livadǎ! Dar de ce mi se usucǎ Busuiocul din ogradǎ? De trei zile mǎ dorește Mândra inimii mireasǎ — Dar de ce se tot jelește Oltul meu pe lângǎ casǎ? Ori îmi spui de cale bunǎ, Oltule, iubit tovarǎș? Ori ți-aduci aminte iarǎși De un plâns ce-n noi rǎsunǎ, De un plâns ca din poveste, Oltule, iubite frate, — De un foc ce nu mai este Și de mândre mǎritate?... Dacǎ-i plânsul pentru mine, Sǎ-ți dau lacrimi line-line; Da-ți-aș lacrimi grele-grele, Dacǎ-i plânsul pentru ele... Dacǎ-i plânsul pentru una Ce nu-i încǎ mǎritatǎ; Oltule! mǎ du odatǎ, Ca fugarul, ca furtuna... Cerul peste noi se-ndoaie Cu plânsori alintǎtoare, — Zboarǎ, murgule, prin ploaie — Nu te teme de vâltoare! II [ modifică ] La cǎsuțǎ vǎruitǎ, Numai cetini legǎnate La cǎsuțǎ vǎruitǎ, Murgul din copitǎ bate. Și-mi rǎsare la fereastrǎ, Surioara Cosânzenei — Floare albǎ și mǎiastrǎ Între florile poienei... Cine-mi iese înainte? Cine-mi luminează pragul? Este inima fierbinte Este dorul meu, pribeagul. Îmi dezmeardă calu-n grabă, Și-n pridvor îi duce șeaua, Și, supusă ca o roabă, Se mlădie ca nuiaua: Cum îi lunecă privirea Ca la cerbul cel de-o vară! Cum o prinde aromirea, Când o țin la piept, ușoară! Cum se-alătură, duioasă, Ca un porumbel cuminte! Cum adună ceru-n casă Cu un sărutat fierbinte! III [ modifică ] ...Cine-mi vine cu zăbavă? Cine-și curmă mijlocelul? Cine-mi trece spre dumbravă? Bradul și cu ghiocelul. Cum se leagănă pe cale Doina-n frunza clătinată! Cum se leagănă a jale Și suspină valea toată! Și mi-alătură mai tare Bradul și cu ghiocelul Și-n cea dulce legănare Iarba-și curmă mijlocelul. E târziu acum. În zeghe, Dorm doinașii din cavale; Câte-o stea, căzând de veghe, Spre culcuș își face cale. Numai luna luminează Peste vârfuri, ca un sfeșnic Numai dragostea veghează, Ca un ochi al celui veșnic. IV [ modifică ] Lângă vad de ape grele, Dornic, murgul mi-am oprit Cuibul drag al vieții mele Sta în noapte adâncit. Dar în el ce foc tresare? Ce mi-aprinde-n piept scântei? E părere, ori o zare De lumină-n geamul ei? Nu e vis. Nu bate-o rază Rătăcită de la cer, Ci e mândra, care-așează Candela într-un ungher. O, aprinde-o și te roagă Preacuratei îndurări: Să vegheze vremea-ntreagă Peste nouă țări și mări; Să te ție tot frumoasă Și copilă, precum ești Să urmeze tot miloasă Dragostele pământești! Oltule cu repezi valuri! Multe mândre flori dezmerzi Dulce le dezmerzi la maluri Și-n vâltoare mi le pierzi! Du-le, Oltule, le mână, Mândru tresărind mereu! Numai una să-mi rămână: Floarea sufletului meu! S-o revăd mereu tot floare, Farmec plaiurilor dând Caldă, vie, râzătoare, Văile străluminând...


content:
Domnița mea cu nume adorat De îngeri și de oameni! În calea cui? În care inimi seameni Lumina zâmbetului tău curat? Când am plecat, în ceasul cel din urmă, Plângea în mine inima, de mult: Părea că universul tot se curmă, Și eu durerea lumilor ascult; Ș-un gol, în mine, se făcu deodată, De nu-l pot umple slăvile cerești Acest pământ bătrân, tăria toată, Iubire! numai tu le sprijinești... Și spus-am ochiului meu trist: Privește! Cuprinde-o toată și-n străini o ia! De-acum și până totul asfințește, Nici umbra celei dragi nu vei vedea. Și spus-am brațului: Îmbrățișează! Înlănțuie-o la pieptul meu de foc! De-acum și pân se stinge-a lumii rază, Nu vei cuprinde cel mai trist noroc. De-acum voi sta cu brațele deschise Și nici o umbră nu le va-ncălzi Și voi dori s-o văd măcar în vise. Și nici acolo nu va străluci... Și, poate, de eram un rege-al lumei Un geniu, care zguduie pământul Când își rostește-n grai de foc cuvântul, Cununa de stejar ar fi ascuns A frunții mele vecinică paloare La dorul meu eu poate-aflam răspuns, O, dulce-a suferinții mele floare! Sau de-aș putea, pe-a gândului aripă, Să mistui depărtarea într-o clipă! În ceasul trist când mă supune dorul, La casa voastră să mi-astâmpăr zborul: Găsind din nou în vorba-ți caldă, bună, Al fericirilor pierdut ecou, Ca norul ce s-apropie de lună Vieața mea ar străluci din nou. ...Dar, poate, ori pe care treaptă-a scării Te-ar împietri vieața-nșelătoare: De-ți dăruiește glorii orbitoare, Ori noaptea fără capăt a uitării; De plânge-n lacrămi dorul, de departe Ori subt privirea celei fără seamăn, Deopotrivă i-mpletit cu moarte Amorul care nu-i nădejdii geamăn. O, stelelor! Cum prinde licuriciul Să rătăcească-n voia lui, aprins, De cum se lasă noaptea-n necuprins Așa v-aștept cu sete scânteierea: Să coborâți pe văi tăceri adânci, Să rătăcesc pe-ascunse căi, pe stânci, Și singur să-mi hrănesc nemângâierea. Cu mii de visuri să împodobesc Icoana vie-a frumuseții sale În orice rază-a voastră s-o zăresc; Să-mi fugă orice gând, pătruns de jale, În jurul chipului dumnezeiesc, Așa cum voi, vă frământați acuma În preajma junei blânde din senin; Cum zboară mii de vieți de-o clipă, seara, În jurul unei singure lumini, Pân le trimite moartea dulce para... Și merge astfel cel robit durerii, De propria lui umbră însoțit, Să spună nopții, vântului, tăcerii, Povestea lui de dor nemărginit, Pân se-mblânzește rugul amintirii Și lin se pleacă stelele spre stâns, Iar în sălbateca grădină-a firii Se umplu ochii florilor de plâns. Și se tot duce, cât e depărtarea, Pe stânci, ponoare, tainice cărări, Pân tace în frunziș privighetoarea. Cu pieptul sfâșiat de suspinări, Și, obosită, trece ciocârliei Neisprăvitul plâns al nebuniei, Să-l schimbe-n vii și vesele cântări. Atunci, se-oprește, sfărâmat de cale, Și cheamă somnul, care l-a uitat: Lin, râzător și binecuvântat, Ca-n zilele copilăriei sale. Și iată! vine el, trimisul sorții, Purtând în ochi un strop din marea morții ...Adormi ușor, adormi adânc, visează Că luminosul ieri tot mai durează, Și uită că ți-e viața sfâșiată Între-amândoi stă vecinicia toată.


content:
Surâzătoare m-ai supus, iubire, Și dulce mâna ta m-a-ncununat... Ai fost aieve tu, dumnezeire, Ori numai te-am visat? ...Ce vânt a pustiit cărarea mea Ce pas nebun al soartei? Ieri, glasul tău ce-aproape răsuna, Iar astăzi ce departe-i! Ieri, sceptrul regilor ș-al tinereții Iar azi toiagul bietului proscris! O! Leonora cer pe veci închis! Mai dulce decât orice vis al vieții, Tu n-ai fost vis, tu n-ai fost numai vis: Mi-o spune asprul cântec al furtunei, Ce-acum sub frunte-mi s-a dezlănțuit Mi-o spun, șoptind, și frunzele cununei Ce cu eternul chin m-a logodit!... Și cât era de limpede izvorul, Când a trecut cu setea-i călătorul! Cum mulțumeam puternicilor zei Că se-ndurară să te știu pe tine Și cum mă socoteam în rând cu ei, Când umbra ta trecea pe lângă mine!... În urma ei, cu dulce-nfiorare Plecam ușor pleoapele-arzătoare, Și ore-ntregi mă îngâna, duioasă, A visurilor tânără crăiasă: Vedeam privirea ta de suflet plină Ș-a frunții tale marmură senină, Bogatul păr ce-n unde lucitoare Cădea pe umeri pașii tăi, măreții: Biruitorul mers al frumuseții Ce-a răsărit din valuri legendare... Trăiam visând... Nădejdea, lângă mine, Îmi presăra cărarea cu lumine... O stea de-argint, în păru-i lucitor Pe umeri albi, aripi nerăbdătoare: Așa mergea-înfrățită cu-al meu dor Copila cea etern surâzătoare, Cu brațul alb întins în viitor... Trăiam visând: Acesta e Amorul? Dar unde-i arcul lui, săgetătorul? Și unde-i rana-n veci nevindecată? ...Un gând abia pătruns Un glas din cer, ce caută răspuns În două inimi gemene deodată O muzică-auzită În somnul cel mai drag al dimineții, Și care peste viața ta răpită Adie-atât de blând, de lin, alene, Atât de dulce o topește toată În lumi aeriene, Că n-ai mai vrea să te deștepți vreodată Și tremuri să nu steie cântăreții, Să nu recazi în frânele vieții... ........................ Ah, cine i-a gonit? De ce tăcură Atât de fără veste cântătorii? Când m-am trezit, când ochii mei văzură Nădejdea-n zare se pierdea cu norii. Rămâi! Rămâi! Dar umbra nu se-ndură... Și-n gândul meu, cu vuiet de vâltoare, Se împletesc dureri și sărbătoare Tot ce-am visat și toate câte fură... Și-n veci nu voi putea, din amintire, Să sting strălucitoarea ta icoană, Întâiul fulger, cea dintâi privire, Din care-atunci sorbeam dumnezeire Iar azi durere pentru vechea rană! ...Vibra de dulce freamăt tot palatul: Pe fețe râs zglobiu; în ochi văpaie; În arcuri salbe de lumini vioaie; Iar crini de-argint și trandafiri ca para Îmbrățișau coloanele.... Ferrara Sărbătorea mărirea ei de pace. Deodată parcă nimeni nu respiră. Și, din tăcere-adâncă, se desface Un glas de înger, însoțit de liră: În corzi de-aramă, mâinile vrăjite Aci fugeau, aci se-ngemănau, Iar frunțile pe mână se lăsau Prelung, privighietori îndrăgostite Din sufletele noastre răspundeau.... Urzeam din nou la visuri înmiite, Ce niciodată nu sunt împlinite Și toate cu putință ne păreau... Ci tainic ochii tăi mă-nvăluiră: Un negru văl căzu pe lumea toată Din tot ce-a fost n-a mai rămas, deodată, Decât, ca-n fund de zări, doi ochi ș-o liră Și sufletu-mi ce-n ritmul ei respiră. ...Icoanele s-alungă-n mintea, mea: Ocrotitori și albi, deasupra ta, În dulcele suspin al adierii, Se legănau salcâmii primăverii, Și, clătinându-și vârfurile-n floare, În mii și mii scântei tremurătoare Sfărâmau lumina soarelui de mai Pe crengi, pe flori, pe chipul tău bălai... Pe-a frunții tale marmură senină Lumini și umbre se-alungau...Părea Că îngerul ascuns în umbra ta , Te mângâie, cu mâna-i de lumină, Pe păr, pe ochi, pe lângă tâmpla fină..., Simții atunci cât de frumoasă ești, Ș-un val de foc mă-nvălui deodată, Iar inima-mi se strânse, fulgerată De gândul: Pentru cine înflorești? Tăcut m-apropiu... Tu, ca-n vis, mă cerți: "De ce așa târziu și trist, Torquato?" Și dulce m-ameninți, zâmbind mă ierți Și iarăși fruntea mea ai luminat-o... ........................ Orbire! Cânt nebun de visător Îndrăgostit de propria-i ruină! Cum a putut o rază de lumină Să tulbure cel mai curat izvor? Au cine-a spus că zeii sunt senini? Întreagă ura lor am cunoscut-o! Orbit de fulgere, reintru lin; În liniștea ce-o clipă am pierdut-o. Un joc e tot! Fugara fericire Îmi pare o cerească povestire, Pe care-am auzit-o, lăcrimând, Din graiul dulce-al mamii picurând. Ci iată! se sfârșește blândul mit Povestitorul merge să se culce Luminile se sting Ce cântec dulce Trecu pe drum? Zâmbind, am adormit Cu laurii pe frunte, ca în zori Să mă deștept cu spini în locul lor... Note [ modifică ] ↑ Torquato Tasso (1544-1595), poet italian, autor al cunoscutei epopei Ierusalimul liberat. Din pricina amărăciunilor îndurate în viață, ultimii săi ani au fost întunecați de nebunie. Destinul lui, reprezentativ pentru nefericirea poetului în societatea acelei vremi, a inspirat și o cunoscută dramă a lui Goethe.


content:
Pustii sunt țările străine De ce-am plecat de lângă tine? Când tu ești binele meu unic, În triste zări de ce mă-ntunic? Necunoscute, oarbe genii În graiul dulce al sirenii M-au rupt de îngeru-mi de pază. Pe drumuri fără nici o rază... Și-a vieții tale stea, iubito, În giulgi de nori au învălit-o: În suflet bun ca o icoană Deschis-au nemblânzită rană... Trist, încărcat de plâns, ca norul, Jelește-acum în mine dorul; Dar toate lacrimile mele De s-ar schimba-n eterne stele, Tot n-aș putea răscumpăra O clipă din durerea ta. ...Au cine-a spus că depărtarea E soră dreaptă cu uitarea? Nici despărțirea, nici mormântul, Nici Cel ce ține-n mâni pământul Nu pot să puie-mpotrivire Acolo unde e iubire... Renaște sufletu-mi, din pară, Ca pasărea cea legendară, Și mândru își pornește zborul Spre sufletu-ți, mântuitorul... În ceasul nostru de-ntâlnire Sălbatec plâns va fi prin fire: La dorul meu de ani, nestinsul, Va da răspuns tot necuprinsul În larg va cuvânta mereu Furtuna sufletului meu... Când nourii au să detune, Eu suferința mea ți-oi spune; Când va sclipi sub fulger firea, Atunci mi-oi spune eu iubirea; Când tot trecutul vei uita, Blând două guri se vor căta: Se vor căta, vor tremura, Închișii ochi vor picura. Pe pieptu-mi mâna ta vei ține Răni vechi, răni multe să se-aline... Stejarii de furtuni s-or frânge Noi mai puternic ne vom strânge... În tresărirea de lumine, Atât de-aproape te voi ține, Că trăsnetul de-ar fi să vie, Am râde de a lui mânie. Căzând pe unul, din înalt, El ar lovi și pe cellalt, Dar răzvrătirea lui deșartă Tot n-ar putea să ne despartă. Se-ntreabă inima-mi pustie: De ce-am pornit în pribegie? Când tu ești singurul meu bine, De ce-am plecat de lângă tine?...


content:
I [ modifică ] ...Cine trece pe poteca dintre moarte și viațǎ? E un neam, ce-avu pe vremuri o slǎvtǎ dimineațǎ. Neam al meu! A morții cruce tu o duci de voie bunǎ: Printre veacurile mândre ai avut și tu cununǎ, Dar ai risipit-o singur, împǎrțând-o tuturora, Cum împarte raze cerul, când s-aratǎ aurora... Mândre-s plaiurile tale, țară mândră, între toate! Și frumos se-ndoaie cerul peste vii și peste sate; Dar, oricât sclipesc pe tine plaiuri, cer, întreaga fire, Tristǎ ești și neferice, cǎci la noi nu e iubire... Și flăcăii tăi sunt harnici, holdele îți sunt bogate Și copilele-ți duioase parcă sunt domnițe toate — Dar zadarnic strângi la sânu-ți mii comori de fericire! Doina ta e numai lacrimi — cǎci la noi nu e iubire... Cine-i cel ce dojenește boul care nu se-ndură Să mai ducă la hrăpăreți cele bune pentru gură? Cel ce tremură pe zloată, cel ce cade de arșiță? Cel ce vine cu căciula la o poartă de domniță; Cel ce numai de-o cămașă pentru-nmormântare strânge, Din ce țese, din ce coase, din ce spânzură pe dânsul. Din ce aurul îi zvârle, ca să-i amuțească plânsul?... Cine-i cel ce se jelește că i-e masa-nlăcrămată? Că nu-i vită în ogradă, că nu-i pită în covată; Că, la cel ce hodinește, chinul n-are nici o plată; Că la sânul mamei pruncul e-o pelincă înghețată, Că la cer nu e nădejde, că la inimi nu-i crezare Că din leagăn i se cântă cântecul de-nmormântare? ................................................. ................................................. Pâine! Și pământul negru îl cuprinde pân la glezne. Pâine! Până la genuche, se ridică țărna, lesne. Și încet-încet pământul îi ajunge pân la gură: Îi aude rugăciunea vechiul tată și se-ndură Să-i întindă-această pâine, care satură pe veci... Asta ți-e povestea, frate, pân cobori în tainiți reci! II [ modifică ] Cum am să cert osânda soartei, tale, Neam al răbdării, vecinic al răbdării? Cum am să iert pe cel răpus de jale, Când singur s-a plecat, supus, pierzării? Pe leul care geme în robie, Când ar putea c-un răcnet de mânie, Să sfarme închisoarea-n care piere Pe-acela nu-l plâng eu! Flămândă și nevolnică putere! Nu-ți dăruiesc nici un suspin al meu... Voi Basarabi! Boieri de-odinioară! Voi sunteți astăzi cei mai fericiți, Că nu vedeți cum a primit să moară Războinicul din timpii străluciți... Cum am să uit eu vremea de-altădată, Când îl priveați cu-n suflet mai frățesc, Când nu-i goneați din piept mândria toată, Nici cântecul din pragu-i părintesc?... Cum am să uit acele vremi de-avânturi. Când el intra în flăcări ca furtuna Și cu veliții împărțea cununa Și prăzile învinselor pământuri? Când se-ntorcea, în rând cu voi, din lupte, Cu fruntea înnecată-n strălucire, Și, printre suliți lungi și-steaguri rupte, Cântați moșiei imnuri de iubire; Când, din chilia lor, arhipăstorii Călăuzeau pe Domni pe căi cuprinse Și binecuvântau învingătorii; Iar în oțelul spadelor aprinse Zări nouă, râzătoare tuturora, Își răsfrângeau, mărețe, aurora...? * Proptit în coasă l-am văzut odată, Cu pieptul gol, cu fruntea-nnourată, Cu pletele în vânt... Ș-alăturea de muta lui mânie Femeia lui părea o vijelie Cu mii de morți în fiece cuvânt Iar un copil, plângând pe lângă mamă, Se tot lipea de haina ei, cu teamă... Și mai puternic l-am văzut altdată, Privind spre-al fericiților castel, Spre care nouri negri se arată. Și negrii nouri el îi răscolea, Și fulgerul din ochii lui pornea, Iar tunetul era cuvântul urii... El stăpânea puterile naturii, Cu sufletul său larg și răzvrătit Iar coasa lui sclipea din depărtare. Un fulger îmblânzit, Picat din cer la asprele-i picioare... Ce mână a Destinului, o, frate, Te-a aruncat pe drumul cel de pară? Ce dor de luptă și de libertate Te-a ridicat, la glasul dinafară? "Așa te-am vrut, în visul meu fierbinte! Așa am pus pe visul meu coroană! E nendoielnic! Brațe de Romană Te-au legănat, în cântec de morminte... * Pe-ntinsul țării, cine zace oare, Acolo unde vin de-a valma norii? Isuse! Răii sunt învingătorii Mi-o spune glasul celui care moare Și plânsul mamei lui, și al surorii... Ceresc copil, venit spre mângâiere! Tu, ce-ai murit pe cruce iertător, De ce n-ai dat și robilor putere! Să-și ducă fără murmur chinul lor? "Adânc ne-nghite noaptea, fără mâne, Și nicăiri o rază nu zărim O, vino! Vin! Nu ne lăsa, Stăpâne, Cu blestemul pe buze să murim... O, vino iar în cuibul de păcate, Să smulgi din mâni haine biciul greu. Coboară iar și adu-ne dreptate, Să știm, și buni și răi, de Dumnezeu!..." III [ modifică ] Cel ce-a căzut în câmpul țării mele E poate-acuma pulbere aieve; Dar în cuprinsul mântuit de rele Copacul vecinic urcă alte seve... Cum crește iarăși iarba-ntinerită! Cum cântă toate luncile în floare?! Cum se deșteaptă firea-nveselită, Și râde soarele a sărbătoare! Iar, plugul se înfige-n brazdă iară, Pe drumul tras de boul cel cuminte Și-n urmă vine doina seculară, Cu mai puține lacrimi ca-nainte... O, ne-a surâs și nouă mila sorții! Cum să cobor pe negre, triste căi? Eu cel dintăi să mor! Eu cel dintăi Să duc solia sfântă-n lumea morții! Dormiți de-acum în pace, umbre sfinte, Voi cei mai buni, voi cei mai dragi ai lumii Voi ce-ați căzut la pieptul cald al mumii Și n-ați avut nici cruce pe morminte! Ah, cum să vă-ncălzesc la sânu-mi, cete? Cum să v-arăt ce e la vatra voastră! Duios răsună cântece încete, De la Carpați, la Dunărea albastră... Priviți! Priviți, cum râde tot pământul! Palate și bordeie se-nfrățesc Cu florile ce vi le-a dat mormântul Nepoții voștri azi se-mpodobesc... Iubire, tu, a lumilor coroană Tu, vecinica, dumnezeiască floare! Cât plâns, cât zbucium; câtă sângerare, Pân-să răsari în inima umană! Căci astfel este scris în cartea sorții: De la întâiul leagăn la morminte, Să treacă lutul prin durerea morții, Iar sufletul să meargă înainte. Și pururi încercata omenire Să uite toate spaimele ce fură Și să încheie blând, cu o zâmbire, Acolo unde a purces cu ură...


content:
O, pasăre, ce-mi vii la geam Și-mi cânți din zori nebună, Ce-mi spui de vremea când plângeam, În nopțile cu lună? Ce mi-amintești de vehiul dor, Cernită zburătoare? De un suspin nepieritor – De-o altă arătare? ... Mai bine cântă-mi de noroc, Suind voios în slavă – Mai bine adu tânăr foc În inima-mi bolnavă... Ori ... ia-mi cu tine dorul greu – Ia-mi sufletul ce moare, Și du-te, du-te-n zări mereu, Măiastră zburătoare … Aleargă-n plaiuri oltenești La mândra fără vină – La mândre case-mpărătești Cu geamul în lumină... Privește-al ochilor ei rai, Surâsul fără nume, Ascultă tânărul ei grai – Și vezi ce pierd pe lume ... Și fă-mi din tot un dulce cânt, Să-l cânți când iese luna – Și-apoi ... coboară-mă-n mormânt Mai trist ca totdeauna.


content:
La casele cu brazi în poartă Zăvoru-i tras, ograda moartă. O candelă-ntr-un colț clipește, Sporind singurătatea grea ... De-acum și candela-ațipește – Adormi și tu, nădejdea mea! Pe plaiuri, sus, un bucium moare Și focurile-s tot mai rare. Departe-n văi adânci, prin pietre, Izvorul glăsuiește-abia ... Dorm toți în jurul stinsei vetre – Adormi și tu, iubirea mea! În bura de lumină dulce Coboara luna să se culce. Tăcerea aripa-și desface, Ținând pământul tot sub ea ... Pământ și ceruri dorm în pace – Adormi și tu durerea mea!


content:
Cu făptura ei de floare Și cu daruri noi, Veșnica biruitoare A sosit la noi. Trandafirii aurorii Sunt obrajii ei, Văl de argint ea are norii Albi și subțirei. Naltă, mândră, stă-n picioare În rădvan domnesc... Gingaș chip de fată are Brațul voinicesc. Viu strunește-n aer zâna Roibi hrăniți cu jar; Cai de vânt, scăpați din mâna Cruntului Ghenar. Bubuind înaintează Pe un pod de nori, Până iese-n drum de rază Străjuit de flori... La rădvanul ei, în soare, Să privești nu poți! Ard la osii pietre rare Fulgere la roți. Ferecați de caru-i de-aur Vin, în pas zorit, Crivăț cel nebun și Faur Cel neisprăvit. Ea-și privește cu mândrie Prinșii de război Chiuie de bucurie Roibilor apoi... Și rădvanul de lumină Trece scăpărând Brazi și palteni i se-nchină, Freamătă pe rând; Apele i-aruncă perle, Când o simt trecând; Grauri se rotesc, și mierle O petrec cântând. Fulgeră din zbor... Sub roate Ia ce-i slab sau mort: Sfarmă crengile uscate, Rupe-al iernii tort. Năruie pe unde trece Cuiburile vechi Și cu sufletul petrece Tinere perechi. Peste ochii lor adie Văluri de colori; De la sânul ei, zglobie, Le aruncă flori... Flori de rug, flori de zăpadă, Zboară-n lunci mereu Ah, și una fu să cadă Drept la pieptul meu! Semn zeița face-n pripă Roibilor să stea Ah, și ei opresc o clipă Drept la poarta mea! Fii la noi binevenită Tu, regina mea! Mâi, de-acu, la noi, iubită, Nu te depărta! Ea mă mângâie, c-o mână... Țineți-o, voi, sorți! Mult nu poate să rămână: Sunt și alte porți! Dus cu sufletul aiure, O petrec în văi, Peste vârfuri de pădure, Pe cotite căi... Dintr-un timp se-nalță tare, Urcă în tării... După ea se iau în zare Stol de ciocârlii. Dar și zborul lor se curmă, Și cântarea lor Codrii verzi rămân în urmă, Flori jelesc de dor... Printre raze mii, nebuna Se topește-n zbor Păru-i fâlfâie totuna Cu mătasea lor.


content:
Fiere-amestecată cu nectar Mi-ai întins din vecinicul pahar. Cântă viu în sufletu-mi nectarul: Tată, și-n pământ te-oi lăuda! Fruntea mi-o îngreuie amarul: Doamne al lumei, fie voia ta!


content:
Dormi în mândra ta poiană, împăcat cu Dumnezeu! Odihnește printre umbre, idol sufletului meu... Cum vegheai de blând la vatra inimii universale Și-o rugai să nu se stingă!... Tolstoi, pace umbrei tale! Azi, la groapa ta Pământul șade gânditor și cată, Cum să-nchege iar tiparul ce-a pierit cu tine-odată. Șade gânditor Pământul și se-ntreabă, se-nfioară: Cine-i va mai duce-o parte din a crucii lui povară? Cine va veni să surpe de pe tronu-i trinitatea Veșnic lacomă de jertfe: foamea, fierul, nedreptatea? Ah, ce braț va fi puternic să vâneze-această fiară, Care i-a supus grumazul și din fugă îl doboară?... Iată, s-a lăsat amurgul pe colină și pe vale... Un pribeag, pierdut în umbră, cântă strămoșeasca jale. Deodată-i curmă glasul semnul unui nou mormânt; Se descopere și cade la pământ, cu suflet frânt: "Pâinea inimii flămânde și vestmântul celor goi, Fie-ți bun pământul, tată, cum ai fost și tu cu noi! Cel din urmă strop de suflet a plecat cu tine-odată Ne-ai lăsat săraci pe lume și cu suferința toată..." * De când a mijit în tină cea dintâi scânteie-naltă, Două vechi surori se ceartă și se-mbună laolaltă: Cea mai mare e Durerea, iar Nădejdea-i cea mezină Una geamănă cu noaptea, alta floare de lumină... Roza veșnic-a vieții tot din mâinile lor iese: Una-i pregătește spinii, alta florile îi țese Harnic țese flori la haina Amăgirii ce nu minte, Și, dansând divine dansuri între spade și morminte, Dând drumeților veciei a veciei sfântă rază!... Geniu-nalt! Ruini sunt astăzi inimile tuturora! Cain nenăscut, Durerea, își ucide-n taină sora, Și din aripile-i negre fâlfâind peste morminte Stinge pentru totdeauna ochiul candelei cei sfinte... ...Și sufletu-mi ce-odată nu știa ce-i suferința Trist, scânteie cu scânteie, destrămatu-s-a credința. Cea din urmă pâlpâire moare-n pieptul meu învins, Speriind în juru-mi noaptea, ca opaițul pe stins... Cum să mă apropii oare de copiii suferinței Și să șterg din ochii veștezi lacrimile umilinței? Când un frate-al meu se stinge și privirea lui îmi cere O nădejde ce nu moare, un cuvânt de mângâiere, Eu să-i spun ce bun e omul și ce milostiv e cerul? În atâtea răni de veacuri să ating, cucernic, fierul? Ori să spun: De-acum se stinge chinul tău de totdeauna, De-acum n-ai să sângeri, frate; de acum trecu furtuna... De acum și până-apune cel din urmă soare-al lumii. Vei dormi, dormi în pace, ca un prunc la sânul mumii. Iată tot ce-ți mai rămâne dincolo de-a vieții ceață: Ăsta-i cerul, asta-i plata, asta-i veșnica viață! Tolstoi, Tolstoi! Cea mai mare mângâiere-a omenirii A ajuns să fie astăzi visul orb al nimicirii... Despecetluiește-o clipă gura negrului mormânt! Spune că trăiești și astăzi... că n-ai fost numai pământ... Dacă știi acuma taina pentru care plânge huma. Din albastrele ținuturi, unde ai un tron acuma Ca o rază care vine în noroi să strălucească, Lasă sufletul tău, tată, pân-la noi, să rătăcească Și să spună-n ceasuri grele: Este, Unul ce, veghează! Om învins de necredință! El te are-n a lui pază! El te-aude, când nu poate suferința ta să geamă El te vede, când se-așterne peste ochiul tău maramă El veghează lângă tine la un foc umil de sfeșnic Și te cheamă către Dânsul, cu surâsul lui cel veșnic Iar când cad pe-a tale oase bulgării la-nmormântare, El te strânge cald în brațe, să-ți dea veșnica suflare. ...Dar la plânsetele lumii taci chiar tu, ce ne-ai iubit! Ah, de când se învârtește ăst pământ nefericit, Aiurit oprindu-și ochii, când pe cer, când pe morminte, Omul sângeră și-ntreabă... iară morții tac-nainte. * Om nebun! întrebi zadarnic... Veșnica Putere mută Pentru un suspin de-o clipă căile nu și le mută. Tu ai vrea să știi din leagăn taina vieții și a morții? Vrei să smulgi tot adevărul care doarme-n pumnul sorții? Om nebun, adoarme-ți setea și așteaptă pân-la moarte A lui veșnică putere lutul n-ar putea s-o poarte... Mergi și luptă fără murmur, pân-ți-e calea isprăvită! Darnică și înțeleaptă și în sine prea mărită E Puterea fără margini care a găsit cu cale Singur tu să fii pe lume creatorul soartei tale... Azi în slăvile albastre îngerii nu mai coboară, Și Iacov nu mai trăește să dureze altă scară Singur se găsește omul între marginile-aceste: Mântuirea sa într-însul, moartea tot într-însul este. Omul e-o dumnezeire ce se caută pe sine, Dar se vede împărțită și se crede că-i alt cine... Căci în toți e-un singur suflet, dar acela nu se vede Alții o să înțeleagă ce azi ochiul nu mai crede. Alții vor pricepe-odată, când s-o răzbuna furtuna, Că acela ce răpune cu răpusul este una Și vor scrie-adânc în inimi, după veacuri de mizerii, Că-n iubire fără margini este marginea durerii!...


content:
"Șoimule, ce-mi cazi din zbor, Ce ți-e glasul cobitor, Ce ți-e sufletul rănit, Șoimule neogoit? Ori vrun vultur te-a ajuns, Ori săgeata te-a pătruns, Ori iubita te-a lăsat, Șoimule nemângâiat?" "Vulturul nu m-a ajuns, Fierul greu nu m-a pătruns, Iar iubita mea, din zori, Mă așteaptă sus, în nori. Numai zborul mi-l lăsai La izvorul de pe plai, Numai ochii mi-i rotii Și pe cine îmi zării? Floare albă, legănată, De voinici încunjurată: Umil calea i-aținea, Altul din cofiță bea, Iar, din toți cel mai viclean Brațul și-l făcea colan Și de mijloc mi-o-ncingea Și din grai o dezmierda. Mândra când mi-l auzea, Pieptul tânăr îi creștea, Fața albă-și dăruia Fața ei cu stelele, Gâtul cu mărgelele, Mâna cu inelele. Și mai știi, măre, ori ba, Mândra cine îmi era? Dorul tău de astă-vară, Cu mijloc de trestioară Și cu salba legănată, Ce-i de tine cumpărată, Cu inele strălucite, Tot de tine dăruite." "Șoimule, limbă vicleană, Nu-mi fi pasăre dușmană, Că te-oi blestema odată Să n-ai loc în lumea toată, Vulturul să te gonească, Aripa să-ți obosească, Gheară lungă Să te-ajungă Și să-ți zboare penele Prin toate poienele, Și să-ți rupă limba rea, Cum îmi rupi tu inima!"


content:
De dimineață, când deschizi fereastra, Un fulger smulge soarele din ea Și fulgerul te-arată orbitoare, Din geam în geam tresare, Și trece-n pieptul meu, stăpâna mea. Când tu apari în tainica grădină, O mierlă te slăvește, ca-n povești, Și tu asculți, asculți surâzătoare, Și treci, pe gânduri... Floare după floare Îți poartă trena rochii-mpărătești. Și sufletul, și sufletul din mine O mierlă e. L-ascult cu ochii uzi. Tot glasul lui e-un lanț de dulci suspine, O rugă nesfârșită către tine... Tu însă nu-l auzi, tu nu-l auzi. Mai fericită-i umbra ta ca mine, Mai fericită este umbra ta; Ea peste zi de pasul tău se ține, Iar seara odihnește lângă tine, Când dulci vedenii prind a te-ngâna. Când stai la foc, privindu-l lung, pierdută, Cu mâinile-nfrățite pe genunchi, Când te-mpresoară, ca un zid, tăcerea La tine-și poartă sufletu-mi durerea, Spre tine-și duce-al viselor mănunchi. Nu-l simți atunci? nu-l simți plutind asupră-ți? El până-n ziuă cere-a-ți cuvânta, El până-n zori e paznic casei tale, Și tremură la vânt, și cântă-a jale, Cu brazii tineri din ograda ta.


content:
I [ modifică ] Din vârsta fericirii fără minte Icoane dragi mi-apar mereu-nainte : De lume răzlețită și sfioasă, În ramă de salcîm zăresc o casă. Și-n casă, într-un colț întunecat, Văd un copil de mama lui certat. El mâinile și-ntinde spre iertare, Dar ea-i tăcută și nendurătoare. Din toți câți trec, nu-i nimeni să-l aline! Și plânge-năbușit copilul – Ș-adoarme în suspine. Dar peste noapte-o biruiește dorul – Din somnu-i sare muma, Și spre ungherul unde-i doarme-odorul Pășește-n vîrful degetelor numa. Pe somnul lui cel fin Duioasă se-nclină ; De-al vieții sale chin Un zâmbet i-animă. Zbucnește fără’ zăgaz Iubirea ei mută – Și plânsul lui obraz Plângând îl sărută. Și mii de mângâieri Pe creștet i-adună – De ziua cea de ieri Ce dulce-l răzbună! El simte cum s-apleacă peste dânsul O umbră bună ce l-ar dezmierda – Și-ntr-un suspin, pe cînd ea-i șterge plânsul, Întinde brațele lui mici spre ea. De gâtul ei s-atârnă în neștire – Toți îngerii din ceruri îi sînt frați! Învăluiți de-a candelei lucire, Copil și mamă dorm îmbrățișați... II [ modifică ] Tu, inimă de mamă, soarta mea, De ce mi-ascunzi tu darurile tale? Căci la pământ căzui cu sete grea Și iată! a secat izvoru-n cale... La porți străine am cerșit iubire, Și porțile cu zgomot s-au închis; Iar unde-am vrut să picur fericire Am otrăvit dumnezeescul vis. O, mamă ! o nădejde mă mai ține : Că n-ai să-ți uiți copilul în străini – Că în curând mă vei chema la tine, Să gust din rodul veșnicilor spini...; Că, bună, vei veni să-mi vindeci rana În clipa sfântă cînd voi adormi, Cînd sub pleoape voi strivi icoana Acestei lumi – ce n-a fost, nici va fi... Înalță-mă atunci, spălat de rău, În lumea inimii ș-a frumuseții, Să mă deștept din somnul greu al vieții, Plângând, de mult noroc, la pieptul tău


content:
Hrăpareț neam de nord! călău cucernic...! Nu te făli atât că ești puternic - Nu-l încerca pe Dumnezeu! Din ghera morții te-am scăpat odată, Ș`am cunoscut atunci a lumii plată: Înfipt-ai gheara`n mine și mai greu! Dintre surori și druște tinerele, Pe cea mai mândră fată-a horei mele Cu braț păgân ai deslipit-o tu ... Ș`ai pus în groapă trupu-i de zăpadă, Și pe sicriu- un biciu de plumb ș`o spadă... Dar ea nu-i moartă, nu! Ș`acuma vrei să crești în pieptu-mi rugul? Vii să presari cu flori târzii coșciugul, Și`n chiot, dănțuind, să-l ocolești? Ș`acum mai chemi și lume la serbare? O, chiamă cât mai mulți! și strigă tare: Jivinele din codrii tâlhărești Își tăinuiesc ispăvile lor crunte - Iar vulturul își duce prada`n munte Ș`o sfâșie`n tăcere... Numai eu Țin să vestesc, pe cele patru vânturi, Că pot fura, nepedepsit, pământuri - Că furtul este dreptul meu...” Iată-i sosind pe rând - pe ei, ce-i doare? - Ostași în fir, și preoți cu odoare, Și Crivăț cel turbat... Dar tristă-i sărbătoarea cea haină! Căci un poftit de neam n`a vrut să vină: Dreptatea cea cu ochiul ne`ndurat. Ea șeade dincoace de Prut, de pază, Și ochiul ei visează- ce visează? Să`ntoarcă vremurile înapoi... În mână ține-a neamurilor carte, Și gându-i bate din aripi, departe De veacul de obidă și noroi... Îl vede`n văi pe Dragoș, după bourÎn În urma lui norodul, vajnic nour, Tot crește, ca dintr-un etern izvor: Vin domnii, vin arcașii, vin păstorii, Și vin domnițe rumene ca zorii - Iar cântecul înseamană drumul lor... Cu drag pământul își primește-aleșii! Ici fug, abia scăpându-și craii, Leșii, Colo se`ntoarnă trist un împărat - Iar călăreți pletoși, gonind Tătarii, Și-adapă`n scurtul lor popas fugarii La gura Nistrului împurpurat... Iar astăzi? cu fior se`nalță zâna... - Stăpână-a vieții mele! vezi țărâna Sfințită`n vremi de voievozi moldavi... Azi geme subt copita muscălească, Și fiii ei n`au voie să jelească - Ci trebuie să cânte acești sclavi... Să cânte - și să laude pe Domnul, Că a trimes pe inima lor somnul Ce uită de moșie și părinți... Să strige că durerea lor e - raiul! Că-s fericiți, când li se fură graiul Cel plin de zâmbet și de suferinți... Auzi?... Închină domnii-acum la masă... Dar ce zăresc? te mânii tu, crăiasă? Te doare și pe tine plânsul meu? Ca viforul izbind, tu intri`n sală... Mesenii toți pălesc și, muți, se scoală: „Venit-am să ciocnesc și eu!” În țăndări cad paharele spumoase, Și`n zvon adânc de glasuri furtunoase Palate și cetăți se dau afund... Vii flamuri fulgerele desfășoară, Iar tunetul, cu biruința, sboară - Și munți și văi și piepturi mii răspund... Și iar se mută pietrele`n hotare - Iar trec străjeri moldavi în goana mare De-a lungul Nistrului până la guri. ................................... ................................... O visuri! visuri! amăgiri divine... Trecutu-i mort - trecutul nu mai vine! Sfărmat e cuibul de vulturi! Moldova mea, Moldova mea iubită, Ce judecată-a lumii, ce ursită Te-a răstignit între tâlhari? Batjocorindu-ți crucea ta de jale, Pe haina sfântă-a câmpurilor tale Sorți aruncat-au doi sutași barbari... Moldova mea, Moldova mea iubită, Cât sânge-a curs din coasta ta rănită, De când sfărâmătorul de Tătari, Lăsând pământul să mai hodinească, S'a'nfășurat în haina-i ostășească Și s'a culcat la Putna în altar...! Tu, Doamne-al slăvii! Duh ce n-are nume ... Tu, care-ai vrut să fim și noi pe lume, Nu-ntoarce de la noi auzul tău! Puțini suntem și slabă ni-i făptura, Și dragostea mai mare ni-i ca ura- Dar prea slujim, la dușmani, de ilău! În ziua-nfricoșată-a răzbunării, Auzi-ne, Tu, Doamne-al îndurării, Încinge brațul nostru-ndoliat! Revarsă-n el mânia ta cerească! Fă dintre noi, o, Doamne, să pornească O piatră pentru noul Goliat...


content:
A fugit din lume faur, Trist și nejelit – Cu săgețile-i de aur, Martie l-a gonit... Albi plutesc și roșii norii Peste munți și chei, Parcă sufletu-aurorii A rămas în ei... Gârlele și-ncep fanfara, Și, pornind șuvoi, Strigă-n lume: primăvara A sosit la noi! Ce gândești la vremuri duse Și suspini mereu? Lasă visele apuse, Suflete al meu! Uită lumile de stele, Ce-au căzut pălind – Bucură-te de acele Care se aprind... Ah, ce dulce e povara Mugurilor noi! Primăvara, primăvara A sosit la noi...


content:
Nu se mai luptă crengile-ntre ele, La țărmuri barca nu se mai frământă- Oștiri de valuri, ce sălbatec cântă, Nu-și mai arată pumnii către stele... Din nori apare luna, ca o sfântă, Gonind din lume visurile rele... Pădurile, cu stropi pe rămurele, În strai de diamante se-nvestmântă. În lung și-n larg - tăcere și lumină... Natura se-oglindește-n ea, senină, Uimită de schimbarea ei la față. Al lumii geniu, împăcat cu sine, Se odihnește-o clipă pe ruine, Visând o nouă formă de viață.


content:
Ce viu sclipesc sub cer Bucegii! Numai eternul Vârf cu Dor, Înstreinat de lumea noastră, Se pierde-n taina unui nor. Zadarnic razele de soare Vor să destrame vălu-i greu, Zadarnic cearcă să-l patrunză Și sufletul, și ochiul meu. El înde el petrece singur, Ca geniul cu gândirea lui Nu-l mișcă vuietele vremii, Nici rugăciunea nimănui. Târziu, când ți-a pierit nădejdea, Te lasă-o clipă să-l admiri, Măreț din vălu-i se arată Adânc uimitelor priviri. Și-ncet se-nchide iar în taina-i Nempărtășită nimănui, Tăcut și mândru ca un rege Gelos de maiestatea lui.


content:
De-aș avea eu coiful din poveste, Să colind prin lume nezărit, M-aș opri la voi fără de veste, Să citesc în sufletu-ți iubit. De-oi simți că alte rândunele Ocolesc acuma casa ta, Că la geamul tău bat alte stele Și-al tău suflet prinde a uita, Neștiut m-aș pierde iar în lume, Făr să blestem, fără să mă plâng, Ca-ntr-o deznădejde fără nume Dorul meu de tine să mi-l stâng. Dară, de torci la vechiul vis, statornic, De citești în lacrămi slova mea, Brațele de le-ai întinde dornic Și pe nume tu de m-ai chema În iatacul tău, în clipe dese, Flori și flăcări s-ar înfiora, Dezmierdări și șoapte nențelese Părul tâmplei ți l-ar tremura; Coiful mi l-aș smulge cu grăbire Ș-o poveste nouă s-ar urzi Îngerul tău paznic cu uimire Ochii tineri și-ar acoperi.


content:
Cum se ridică negura, pe lună, Plutind în visuri albe pân se-mparte... Cum cântă crângurile de răsună, Când râde dimineața de departe; Așa-mi îneci tu inima de cânturi, De-o sete care nu se mai alină! Așa mă urci spre veșnice pământuri. Domnița mea, cu ochii în lumină Cu ochii tăi în care se adună Cerescul foc al stelei din tărie, Cu albul chip al tău de zee bună, Cu zâmbet de eternă curăție... Pân nu te-am întâlnit în lumea toată Voioasă pribegia îmi părea; Ci-n visul meu tu ai trecut deodată Și am simțit atunci cât e de grea... Luceai ca steaua ce-nflorește zarea, Și sufletu-mi din noapte te-a chemat, Dar, măsurând cu spaimă depărtarea, Tăcut s-a-nchis în el, s-a-nmormîntat... Ci de-ți plecai urechea, în tăcere-i Acolo-n fund tu ai fi auzit Un glas ce numai luptă și durere-i Un strigăt după sufletu-ți iubit... Și iată! Astăzi e chiar el cu mine... Te simt, te mângâi și mă-ntreb mereu De-au fost vreodată în trecutul meu Acele zile reci, pustii de tine... N-au fost! Răspunde lunca-ntinerită... N-au fost! N-au fost! Spun toate-n graiul lor Ah, inima-mi de vise-i cucerită Ca martie de muguri și de flori! A crângurilor veselă beție, Când se vestește-n răsărit lucirea, E un suspin pe lângă fericirea Din sufletu-mi ce azi se-nchină ție... Dă-mi mii de ochi, dă-mi stelele din slavă, Să te privesc cu drag o veșnicie! Ah, dați-mi mii de coruri de dumbravă Și mii de brațe care s-o reție! Căci ea, copila raiului, iubirea Prin sufletu-mi își face astăzi cale... Sub cer trăiește numai fericirea Și eu, ecoul cântecelor sale... * E ora când se culcă pământenii Și numa-ndrăgostitul rătăcește; Când la răscruce priveghează genii. Iar râul șopotește șopotește... Când luna ca o liră de lumină Atârnă peste plaiuri argintate Și prin cântarea ei de taină plină Descântă mii de valuri legănate; Când după melodia cea din fire S-aruncă mii de inimi ce visează Și mii de veacuri spun de fericire Din fiecare strună-a ei de rază... Iar tu te pierzi în vis ca trubadurii Și te cufunzi în lumi ce-au fost odată Și-n fiece cântare deșteptată Auzi cum bate sufletul naturii... Și noi avem o rază de iubire Pe lira veacurilor ce trecură Și noi suntem o caldă tresărire A inimii ce bate în natură... Și ne oprim ades în aiurire, Și ne oprim la fiecare pas Și-acum te văd întreagă-n strălucire, Acum pe chip o umbra ți-a rămas... Iar tu te-apleci ades la câte-o floare: Ai vrea s-o rupi și să mi-o dăruiești, Dar ea se apără cu-o tremurare Și tu o ierți, iubito, și zâmbești... Iar altele ca mâini împreunate Ce-ocrotesc o flacără de vânt, La orice adiere legănate, Se-nclină visătoare la pământ... Acea văpaie care e în ele O trec din floare-n floare cât trăiesc Pe ceruri ne urmează mii de stele, Și mii de flori în raiul pământesc... Și ea, copila visului, iubirea, Se-nalță uriașă pân la cer, Ca flacăra ce poartă amintirea De unde-a smuls-o-n vremi un braț de fer. Și din adânc, din pacea slăvii-albastre, Din sufletul luminii ce se cerne, S-așează peste inimile noastre. Ceva din liniștea celor eterne.


content:
Au început de Vineri Și s'au iubit nebuni; Și el și ea sunt tineri Sburdalnicii lăstuni! Iubirea ce le aduse Al zorilor surâs Din jalea lor născuse, Și'ntâi de ea și-au râs. Dar vis, - căci vrăjbi străine Vorbiră din mormânt - Și vrăjile nebune S'au spulberat în vânt! Cu gândul morții ambii O noapte s'au sbătut! El, numărându-și iambii... Ea, lăcrămând tăcut. Nu știți cum se sfârșește? O, 'i negrăit de trist! Ea încă mai trăiește, El s'a făcut artist!


content:
De cum mă simt sub ochii tăi, măreții, Și patimi, și dureri adorm deodată; Ca cel dintîi surîs al dimineții, Așa îmi simt ființa de curată..., Și-aud ca-n vis, ca-n leagănul vieții O muzică ce umple lumea toată: E cîntecul ce-l auzeau odată Pitagora seninul și poeții. Deodată-mi spui ceva în stinse șoapte Se umplu ochii mei și-ai tăi de noapte. Cu noi aleargă, vîjîie pămîntul. Și-aș vrea să mă destrame-atunci furtuna, Să ne cufunde-n tot - să fim totuna Cu flacăra, cu sunetul, cu vîntul...


content:
...Lacul tremura în roate, Formele treptat învie: Phoebe tremura pe toate Răsărirea ei târzie ... Ce artist, ce geniu faur Smulse clipei trecătoare Luna, idolul de aur Al perechilor în floare? Ca o sufleteasca mană Zboară străluciri sub astre – Dar în van aștept sub pană Visul nopților albastre – De rămâi vieața toată Singură, urând iubirea, N-ai să înțelegi vreodată Cât e de frumoasă firea ...


content:
Pe câmpuri, noaptea, până-n zori Plâng după soare mii de flori... Iar soarele, vãzând că-n taină Au plâns domnițele frumoase, Preface roua de pe ele În mii de pietre prețioase... Așa, un zâmbet, o privire Ridică sufletele slabe, Și toate lacrimile noastre Ni le preschimbă în podoabe.


content:
Cuprins 1 Lui Teleor [1] 2 II 3 III 4 Note Lui Teleor [1] [ modifică ] În lumea glumei Teleor e rege, A spus-o el, și pare-așa să fie. Miniștrii-i sunt epigramiști, o mie, Și lucrul de la sine se-nțelege: Miniștrii fac concepte pe hârtie, Iar el, ca un monarh, numai subscrie... II [ modifică ] (variantă) D. Teleor e-al epigramei rege. Slujbașii lui: epigramiști o mie Ei fac conceptele și, se înțelege: El, ca un rege, numai le subscrie! III [ modifică ] (variantă) El știe epigrame câte stele! Și-amar își bate joc de cele rele, Căci nu le poate întrebuința Iar de-a găsit de spirit câteva, Găsi un chip să-și râdă și de ele: Le publică sub semnătura sa. Note [ modifică ] ↑ Pseudonim, apoi nume oficial al lui D. Constantinescu, publicist român


content:
Uimiți priveau legionarii La cel ce moare-atât de blând... Nori negri năvăleau pământul În soare-apune sângerând. Și iată, liniile crucii Se șterg de-al înserării fum,- Ostași și vale și colină Se prăbușesc în noapte-acum, Dar peste lumea adormită, În aerul suspinător, Rămase omul de lumină În pregătirea unui zbor: O, nu era dumnezeirea Plecată plânsetului greu- Ci lutul însuși, omenirea, Într-un avânt spre Dumnezeu... Din locul patimii eterne Creștea, se înălța Cristos; Iar spinii sfâșiară norii Ce-năbușeau pământul jos; Și fruntea-i se făcu tot una Cu slava-n care se perdea - Și orice strop al ei de sânge A devenit pe cer o stea.


content:
Ah, când ți-e inima de pară, Nu pune inimii zăgaz, Ca mâine rău să nu-ți mai pară De sborul clipelor de azi... Stins fi-va zâmbetul luminii Și sufletele n-or cântaȘi veșteji fi-vor mâine crinii Cu care-ncing azi fruntea ta... Cu norii cari își pierd cununa Și visul meu s-a irosit Mi-i sufletul cu jalea una: Un cuib de toamnă părăsit Pe care-l leagănă furtuna Pe-un ram golaș și chinuit.


content:
Cum arde sufletul în mine Să te mai văd în calea mea Să mai alunece o stea Cereștile-i lumine Să mai alunge-atâta jale Ce m-a gonit din loc în loc- Să am umbră de noroc Tovarăș bun în cale Să-mi spună bunul meu tovarăș. De chinul meu cel trecător- De cerul larg și fără nor- De-un vis ce vine iarăși Să te urmez prin larga lume Ca umbra ta de credincios Ca un suspin din suflet scos Ca dorul fără nume.


content:
Pe Piscul Câinelui stăteam întins- Cu mâinile-ngropate-n iarbă Cu sufletul plutind în necuprins... Și mă gândeam la tine! În față-mi stăpâneau Bucegii. Un vis de nor, sburdalnic, alb Se agăța de stânci, cădea la vale Și repede se înălța din nou! Părea că vântul s-ar juca cu el Ca un bunic cu nepoțelul lui... Suindu-l pe genunchi, pe umeri- Până-n tavan - să crească mare... Până-n tavanul cerului topit în soare... Eu urmăream ca-n vis jocul naturii Și mă gândeam la tine! Iar Prahova cu dorul meu vorbea- Adânc, nepriceput vorbea Îmi descânta, pe semne, de iubire Stingând al soarelui cărbune-aprins În apa ei clocotitoare.


content:
Și fulger după fulger izbucnește Și din al nopții haos desvălește Când Piscul Câinelui când Piatra arsă - În ropot rece ploaia se tot varsă Și-un freamăt lung, un vaet năbușit, Înfiorează codrul nesfârșit. Ai crede că natura care moare Să spue-ar vrea durerea ei cea mare, Dar în zadar se luptă și se sbate - Căci dorm în nouri tunetele toate Și-abia de-ngaimă uriașul mut Un murmur lung, adânc, nepriceput... În întunerecul stăpân sub slavă E-o războire mută și grozavă Isbind învăpăiata lor aripă Vii fulgere s-aprind și mor în pripă - Un sbor de îngeri alungați din cer, Ce, cum dau de pământ, se sting și pier.


content:
Ce-adânc vuiește după ploaie Mâhnitul codru! Din apus O rază scapără vioaie - Un vultur stă de pază sus. Iar peste vulturul prădalnic Un curcubeu planează-n nori - Arc de triumf imens și falnic Înfipt de cei nemuritori. Și e menit sub el să zboare Un crai cum nici în basme nu-i, Și flori și zâne-n așteptare Se roagă pentru viața lui. Dar vajnicul monarh nu vine Și codrul freamătă din greu - De-ai fi alăturea de mine Iubito, regele-aș fi eu!...


content:
Târziu, când ți-ai pierdut nădejdea, Te las-o clipă să-l admiri: Măreț din valuri se arată Adânc uimitelor priviri. Dar repede se-nchide-n taină-i, Cea nepătrunsă nimănui, Tăcut și mândru, ca un rege, Gelos de maiestatea lui.


content:
De unde vii? Din ce tărâm în floare? În ce izvoare limpezi fosta-i zână? În ce pădure sfântă și bătrână Ți-au ridicat pioase mâini altare? Și ce putere tainică te mână Spre noaptea mea, setoasă de-adorare? Pe-a mele ceruri străluci-vei oare De-a pururi, luminoasa mea stăpână? Ori, ca un meteor în nopți senine, Aprinzi o clipă raze de serbare Pe ochii aiuritului drumeț; Și lunecând pe veci pe căi străine, Te duci să-mparți surâsuri orbitoare Și altor lumi, din zborul tău măreț.


content:
Zici „noapte bună”? - Nu, iubita mea! De ne-ar surâde-n veci, stea lângă stea, E tot dușmană noaptea, ce desparte, În loc să lege dulce pân'la moarte... Ah, de-am rămâne veșnic împreună, Atunce numai fi-va noapte bună! Cum va fi bună noaptea fără tine, Oricât aș ști că dorul tău fierbinte Îi dă avânt spre zorile senine? Când nu va trece nimănui prin minte Când rostul nu va trebui s-o spună - Atunce numai fi-va noapte bună... Ah! Pentru inimile-alăturate, Ce-și simt bătăile îngemănate Din asfințit în zori tot împreună, Precât ar fi adânci și nesfârșite, Atât mai dulci sunt nopțile iubite! De-aceea când mă lași tot în furtună, Nu mai șopti durerii: „Noapte bună”!


content:
O , Hellas, țara artei ș-a setei de vieață, Ce-adânc străbați în lume cu razele mărirei!... Apollo, zeu ce rupe a veacurilor ceață, A sărutat Hymettul [1] , în sunetele lirei, Și aur strecurat-a în mierea de pe vale, Ș-a pus căldură-n inimi, și vinuri în pocale. Salut, pământ senin!... Apollo mai trăiește Și vesel aurește Paharul ce ți-nchin... ...Demult, într-o ruină, văzui un vechi cosciug Și, până azi, spre dânsul gândirile îmi fug, M`nate de furtună, asemeni unui stol Pe zbuciumata mare a vieții dând ocol. Și mă gândeam cu groază, că nu e nici o punte Să lege-albastrul slăvii cu hăul mării crunte; Că fericirea noastră - o stea în fundul mării E visul unei clipe și rodul întâmplării... Și nestatornicia norocului mă-ngheață... Ce zeu hain dă lumii osândă la vieață? Și pentru ce eterna minciună a nădejdii, Când orice clipă este o cursă de primejdii? Iar când, în susul scării, o treaptă-a mai rămas, De ce se frânge treapta la cel din urmă pas? Cum, oare, troieni-voi a poeziei floare Pe valul ce ascunde genuni îngrozitoare? Și-n ce chip asprul viscol al soartei omenești Să-l îmblânzesc cu sunet de harpe îngerești? Cum să-nsenin eu chipul Meduzei, și cum, oare, Voi da durerii oarbe un nimb de resemnare? Sub raza cugetării, credința cum s-o predici, Și cum să zbori, când lutul te-a încărcat de piedici? Nu-i farmec să-nfrățească acești eterni vrăjmași!... Privește doar o clipă sicriul de Carrara! Cununi de măzăriche îi împletește Vara; Iar nimfele blajine și satirii trufași Sus, pe capac, s-adună în chipul mândrei hore, Purtând în bucle brune cununi multicolore. Năuntru zace mortul; afară, -n ritm de danț, Se rupe, se reface înfloritorul lanț... Năuntru doarme mortul; afară, îndrăzneții Cer nimfelor sfioase comoara tinereții... Năuntru, scrum; afară e cântec, chiot viu, Și, desfidând orbește neantul din sicriu, Bogată, caldă, vie, Vieața izbucnește în valuri de-armonie... Note [ modifică ] ↑ Hymette munte în sudul Atenei


content:
Cuprins [ modifică ] Cine e Moș Teacă? Epizootia Religia cazonă Aghiotantul pieței Paștele Moș Teacă spiritist Cum se vindecă boalele Lumina electrică Un rond sever Teorii Bacalaureații În Dobrogea Don colonel pe frontieră Contrabanda Chipiul alb Între camarazi Înainte de inspecție Telegraful regimentului Recruții Moș Teacă la inundație Răscoala căruțașilor Cheiul Dâmboviței Moș Teacă și presa Un jurnal cazon La teatru Moș Teacă la 10 mai Ruperea rândurilor Moș Teacă și școala Moș Teacă pensionar Moș Teacă și examenele Primul atac Moș Teacă senator


content:
Cuprins [ modifică ] Dezertorul Virtute militară Pregătiri pentru surprindere Școala regimentului Un sergent-major Cavalerul amabil Nebunul Copil de trupă Fatmè Moșul Mari! Liber Papă-lapte Târâie-brâu Rezervistul Marș-marș!... Instrucția cazonă Medic de regiment


content:
Era în luna lui mai; soarele, cu dulcea-i rază, lumina pământul, și un vânt ușor adia printre frunze; totuși, eu eram trist și cugetător; părea că totul îmi displace. Străbăteam stradele, ocolind lumea, și iată-mă ajuns la edificiul Justiției. Urcai treptele scării ce conduce într-o cameră spațioasă, în care ceva-mi atrase băgarea de seamă: o masă mare, în mijlocul căreia era o cruce... Îmi adusei aminte de tribunalul inchizițiunei. Abia intrai, și un zgomot confuz se produse în sala vecină; ochii tuturor erau ațintați spre ușă... în fine, lumea se dă în lături, ușile se deschid și în prag apare un june între doi dorobanți cu puștile încărcate. Sărmanul! fața-i era palidă; ochii aproape stinși, și în jurul lor, un vânăt semicerc denota o lungă suferință; el tremura și cu toate aceste, nimeni nu-i venea într-ajutor — nici chiar Dumnezeu. Mă apropiai de banca acuzaților, unde puseseră pe condamnat, și-l întrebai cu compătimire: — Ce împrejurare te aduse pe această fatală bancă? Tăcerea fu răspunsul său, și apoi o privire pătrunzătoar e ce-mi aruncă mă făcu să înțeleg cauza tăcerii sale. — Ei bine, reluai eu, prietene, nu-mi voi râde de nenorocirea ta. — Ah, zise el cu o voce stinsă, suferințele mele se vor fini iute. — De ce? — Voi muri mai înainte de a împlini pedeapsa. — Dacă nu vei fi vinovat, te vor achita. — Și la ce mi-ar folosi achitarea? Află că n-am pe nimeni în lume... Sunt constrâns să cutreier stradele de mult timp, zi și noapte, spre a cere de milă, dar, neputând duce mult timp cu această viață de torture, mă hotărâi să recurg la unicul mijloc ce-mi mai rămânea: să fur... Da, am furat câteva mizerabile monede; dar agenții poliției au venit, m-au arestat, și astăzi sunt opt zile de când n-am mâncat aproape nimic. Și peste câteva minute voi fi condamnat, dar, cum îți spusei, nu voi putea împlini osânda, căci voi muri mai înainte. El n-apucă să termine când judele intră... Legea o voia: îl condamnară la nu știu cât timp de pușcărie; dar el nu putu face nici un minut, căci scoase un țipăt înăbușit și căzu pe scânduri. Ieșii atunci afară mai trist de cum intrasem și, mergând pe străzi, cugetam astfel: „De ce, oare, acesta să fie atât de nenorocit? Ce să fie cauza atâtor rele ce bântuiesc societatea? Sărmană lume?... Bogatul este tare. Săracul e disprețuit. Cel care trăiește spre a împila pe proletar e onest. Cel care cată a-și revendica un drept e hoț. Cel care fură 5 lei e pungaș. Cel care fură milioane e patriot. Cel care spune Adevărul e nebun. Cel care minte e complezant. Cel care crede că va veni vremea când acestea se vor schimba visează. Cel care voiește a fi stăpân pe omenire e nobil”... Și multe de felul acesta... Tocmai cugetam astfel, când intrai acasă; șezui pe un scaun, deschisei revista Literatorului și găsii aceste versuri, care îmi umplură inima de speranță: Și va veni o vreme de muncă, de frăție, Când nu va mai fi-n lume prisos, nici sărăcie!


content:
În vălmășagul acesta al luptelor politice, în acest vălmășag în care oamenii cei mai lipsiți de cinste politică se întîlnesc în ideile cele mai năprasnice, te cuprinde deznădejdea gîndindu-te cum țara e-n veci înșelată în aspirațiile ei. Astăzi toată lupta politicianilor noștri se reduce la o nenorocită chestie de digestie. Alianțele cele mai ciudate, compromisurile cele mai neoneste se fac numai și numai pentru stomac, numai și numai pentru atingerea unui individ sau unei coterii pe movila bugetului. Iar bietul alegător, deprins cu această priveliște scandaloasă, începe azi a se-ntreba cu mirare și dezgust: „Cine-i mai demn?” Negreșit, pricina de căpetenie a acestei mizerabile stări de lucruri se datorește mai cu seamă terenului pe care sunt puse aceste lupte, sistemului nenorocit de a înlocui principiile cu indivizii. Căci unde, întreb, este la noi acea linie, bine marcată aiurea, linia deosebitoare de nuanțe după idei? Se va alege X sau Y, liberal sau conservator, pentru omul care-i cunoaște pe toți, această alegere este perfect indiferentă. X sau Y nu reprezintă decât un hoit mai mult pe un scaun din Parlament. Principii? Idei? Nu-i bate capul lui Y sau lui X cu asemenea lucruri? Ele sunt bune pentru naivi și visători, rele pentru omul practic, rele pentru politicianul inteligent, care a pipăit pulsul cetățeanului alegător. Văzând pe toți acești zvânturați politici, pe acești copii inepți ai ineptei mase electorale, te miri cum nu sufăr cu toții de dilatație de stomac! Atât de mult stomacul primează la dânșii toate principiile și toate chestiile privitoare la diferitele suferințe ale mulțimii. Ne lasă pe noi indiferenți, reci ca la atingerea unui sloi de gheață toate frământările spasmodice ale lumii politice pentru că nu vedem în ele decât lupta pentru trai de la individ la individ, de la coterie la coterie. Ne bucură însă peste măsură când vedem că poporul, amăgit de veacuri, începe să priceapă că a venit și rândul lui la banchetul vieții sociale. Câteodată, prea arare, când din chiotele desperate ale vecinicilor îmbuibați — etern flămânzi, pururea cerșetori de putere — vibrează câte o notă clară, inima ne tresaltă de bucurie! Suntem sătui de saltimbanci cu șapte programe, sătui de lihniții intelectuali, sătui de microbii necinstei și ai fățărniciei! Ne trebuie să respirăm! Și, trebuie s-o spunem, ne-am cuprins de bucurie când am aflat că sătenii din Roman și Iași au ales, unii cu majoritate, alții cu unanimitate, delegați de-ai partidului socialist! În sfârșit, poporul, amețit de șarlatani, începe azi să cunoască pe adevărații lui prieteni, pe apostolii dreptății adevărate. Poporul, sătul de cuvintele „libertate, ordine”, îmbrățișează astăzi pe aceia care luptă pentru dobândirea dreptului la viață, pentru ca muncitorul să fie stăpân pe rodul întreg al muncii! Nu milă din partea boierimii trufașe, nu îndurare din partea claselor de sus, dreptul întreg al poporului, munca lui, tot pământul, toate instrumentele de muncă! Acestea le voiesc sătenii din Iași și Roman, aceasta cer dânșii prin glasul delegaților Colegiului al doilea! Felicitând pe tovarășii noștri, trimițându-le o călduroasă strângere de mână, zicem azi, cu ochii scăldați în lacrimi de bucurie: La luptă pentru drepturile omului! La luptă împotriva claselor asupritoare! Luptă sinceră, și în curând vremea șarlatanilor va pieri!


content:
Iată-ne, în sfârșit, în plină perioadă electorală!... Din mila regelui și cu voia lui Lascăr Catargiu, vom asista din nou și vom lua parte la cea mai dezgustătoare și cea mai barbară petrecere ce e dat, din când în când, țării să sufere. Cursele se deschid. Taurii guvernamentali, ațâțați de fanionul roșu al cârciumarilor și al starostelor de bătăuși, se vor repezi, în curând, în arenă. În lături, cetățeni! Deschideți-vă, pungi boierești, care ați înțesat, în curgerea anului, sudoarea țăranului lihnit de foame; deschideți-vă, cârciumi, căci intră însetate gâtlejurile libertinilor catargiești, și sunt însetați ca Bărăganul dogorit de luna lui cuptor, ca un burete li-e stomacul, e anul de când n-au mai fost alegeri, „vin n-au mai băut de-un an, bani n-au mai văzut de-un secol!”... Plângeți, codri! Sobele de vară nu vă mistuie atâtea ramuri câte crăci au să vă rupă ipistații [1] prefecturilor: tot neamul bătăușilor are mâncărime-n palmă, tot neamul bătăușilor strigă ca un furnicar de Arhimezi: „Dați-mi o bâtă și o spinare de reazim, și voi face țara conservatoare”. [2] Deschideți ușile de perete, tipografii, căci se anunță de departe un nour de programe, de manifeste, de profesii de credință! Scriitori necunoscuți, toate nulitățile din fundul provinciilor, pe unde nici n-a încolțit sămânța de stil, toți râioșii literaturii, pe care nici însăși Academia Română nu i-ar premia, toți al căror nume sună în escu și în eanu, toți constipații din născare apar acum ca scriitori, fiecare cu profesioara lui de credință, fiecare cu manifestul lui, ungându-și vorbele cu miere, jurând în numele tău, țară. * * * Dar ascultă-i, țară care-i suferi mută de durere! Ascultă cum toată vermina asta, care ți-a ros și măduva din oase, vorbește în numele tău prin întruniri, pentru ca apoi să te joace la club! Ascultă-i și te cutremură!... Ascultă-i, poporule muncitor, și din chilia unde ești aruncat, de pe paiele mucede ale bordeiului bătut de vânt, te ridică și vin în mijlocul mascaradei ce se joacă deasupra ta; vino, Realitate crudă, Popor în lanțuri și în zdrențe, și pecetluiește, pe vecie molia ce te-a năpădit! Voi toți pe care v-a nedreptățit orânduiala crudă a zilei de azi, voi, care suferiți, care tremurați, care plângeți, voi toți pentru care soarele nu încălzește și stelele nu lucesc, veniți la noi! Veacuri de suferință vă-ndeamnă, o mare de nevoi v-adună, vă-nlănțuie un noian de năzuințe!... ↑ Ipistat - subcomisar ↑ Autorul face aluzie la afirmația lui Arhimede: „Dați-mi un punct fix în univers, și cu o pârghie pot mișca pământul”.


content:
Motto : De la rege vine toate îngrijirile ce se iau pentru bunul trai al soldatului. El se silește a îmbunătăți soarta noastră răsplătind pe cei buni și dând, în caz de infirmități, mijloace de viețuire prin legile ocrotitoare ce a întocmit!! (Catechismul soldatului, de colonel I. Năsturel și maior N. Băicoianu.) Poftim! Și oamenii își mai bat capul să stabilească rolul regelui într-un stat constituțional! lacătă că s-au găsit doi crai de la Răsărit, crai cu galoane și cu săbii, și au descurcat toată daravera asta, scurt și coprinzător. Ei, domnule! Mare lucru e să fie cineva geniu! N-are nevoie nici să citească studii constituționale, nici măcar să știe două buchii de gramatică, și descurcă chestiile cele mai grele. Pac! o dată cu sabia și ecce descurcătura! Așadar și prin urmare, de la rege vine toate îngrijirile, toate îmbunătățirile și toate legile ce se fac pentru soldați. Exemple: Când Zadic intră-n casa lui Cojocaru ca să-i îmbunătățească nevasta, era la mijloc ochiul regelui... Bine că atunci când Cojocaru a dat cu bățul n-a spart ochiul maiestății-sale! Rămânea bietul vodă chior!... Când maiorul Baldovici cere căprarului Ovici să-i trimită pe soră-sa ca s-o îngrijească, tot regele și-a băgat augusta-i coadă! Când căpitanul Ghelț ucide pe un căprar cu sabia, cât de colo se vede voința m.-sale, care nu vrea să piardă nici o ocazie de a face legi protectoare! Când cutare torturează pe țărani la Bordeni, gândiți c-o face de capul lui? Aș! M.-s. regele și-a vârât coada-i regală pentru ca să aiba ocazia de a da țăranilor torturați „mijloace de viețuire pentru infirmități”! Apoi așa rege mai rar, nene! Dacă un soldat ia ghionți în fălci, dacă altul dezertează de mare fericire, dacă al treilea se-mpușcă, dacă trăim ori dacă murim, dacă ne naștem ori dacă botezăm, cauza nu-i decât coada protectoare și îngrijitoare a marelui căpitan. Fericită și blagoslovită coadă! Așa coadă aș vrea și eu! E mai bună decât tichia lui Aghiuță ori decât inelul fermecat. Numai de un lucru sunt eu nedomirit: dacă tot ce se vede în blagoslovita asta de țară este opera cozii încoronate, atunci la ce mai slujește Camera și la ce mi-i bun Senatul? Mincinoșii spuneau pân-acuma că toate legile se fac de către Cameră și Senat. Când colo, iată că adevărul a ieșit la maidan și că s-a descoperit adevăratul autor! Ar trebui atunci suprimată clădirea din Dealul Mitropoliei și cea de lângă muzeu. Căci dacă nu fac legi, atunci ce fac? Vax? Să le ținem numai așa pentru ca Popovici-Răcăciuni să ia diurnă? Foarte mulțumim de pricopseală! Mai bine diurnele tuturor deputaților și tuturor senatorilor le-am da regelui, căci... cine muncește, ăla trebuie să și mănânce. Deci, ca om și ca socialist, fac această propunere. Atunci o să poată trăi și bietul rege mai omenește. N-o să mai vândă brânză și n-o să-și mai întoarcă chipiul pe dos. Iar domnilor colonel Năsturel și maior Băicoianu, descoperitorii adevăratului fabricant de legi, propun să li se ridice câte o statuie în fața palatului regal, pentru ca posteritatea să nu-i uite. Pe statuie ar putea fi săpată inscripția următoare: Colonelului I. NĂSTUREL și Maiorului S. BĂICOIANU Descoperitorii Adevăratului fabricant de LEGI PATRIA RECUNOSCĂTOARE! Dumnezeu să-i pomenească în veacul veacului, că deștepți bărbați au mai fost!! Și nu ca să-i laud, dar au fost! Mai dați-mi unul ca ei, și fac România Imperiu; dar imperiu, nu glumă! Să facem marț pe Rusia!...


content:
Caracteristica veacului în care trăim este că pretutindeni, în toate colțurile lumii, se agită chestiunile de viață și de moarte pentru clasele apăsate. Ca-n ajunul unui 1789, mai formidabil și mai măreț decât al veacului trecut, popoarele se frământă în dureri și-n lupte fără preget, și din aceste frământări, din luptele acestea, din zgomotul, din înfierbințeala, din fierberea veacului nostru va trebui să se nască pruncul visat, societatea viitoare. Una câte una se mătură dărâmăturile clădirii de azi, a cărei tencuială cade încetul cu încetul sub ciocanul nemilos al vremii nouă... Acum o jumătate de veac, Chateaubriand, credincios prejudecăților epocii și cuprins de deznădejdea evlaviosului în fața șuvoiului vrășmaș ce se urcă amenințător, scria: „Europa merge spre democrație... De la David și până în vremile noastre, regii au fost chemați, națiunile parcă sunt chemate la rândul lor... Societatea veche piere cu politica din care a ieșit... Era popoarelor a venit”... De atunci și până acum curentul a crescut, curentul se urcă mereu, ca marea. Popoarele, sătule de apăsarea claselor îmbogățite din munca robilor, conștiente de chemarea și de drepturile lor pe lume, își strâng rândurile tot mai tare, și tot mai tare duc lupta. Europa întreagă e zguduită de mișcarea aceasta. Ca freamătul unei păduri uriașe, ca valurile spumoase ale unei mări tulburate răsună miile de glasuri, deșteptate la viață și de viață doritoare... Și, cu toate astea, ca niște sălbatici de prin ținuturi necălcate de picior de om civilizat, oamenii politici din țara lui Mihai Viteazul n-aud murmurul surd al vremii. Și pe când Europa-ntreagă își ațintește urechea și mintea buimăcită la zgomotul valurilor ce se apropie, mai amenințătoare ca pădurea de la Birnam, iscusiții noștri politiciani își văd în pace de bucătăria lor politică, ei toacă în tihnă carnea electorală pentru gustosu l și neasemănatul caltaboș bugetar. E o frenezie adâncă, un extaz uimitor în toată ceata, căci masa se va întinde în curând, bugetul cere să fie mâncat, și e dulce bugetul!... Că țăranul moare de foame, că muncitorul rămâne fără lucru, că toată clasa celor apăsați cere dreptul la viață, toate astea nu îngrijesc pe iscusiții noștri politician. Nu e mai important pentru ei că Pache s-a unit cu Sturza, că Lahovary e-n farmecul beției de dragoste cu Carp, că Lascăr Catargiu n-are mai duios prieten decât pe cioclu-i de odinioară? Iată destulă materie pentru agitat țara, iată marile revendicări în jurul cărora poporul va trebui să facă zid de apărare, iată pentru ce poporul umilit și sărăcit va trebui să-și arunce volnic spinarea sub ciomagul Ulmenilor, să-și plece fruntea sub blagoslovirea lui Popa-Ta-che!... „Te admir, progenitură de origine romană!”


content:
Suntem în plină sesiune parlamentară, și, cu toate astea, atmosfera politică e învăluită într-o pâclă deasă; o monotonie covârșitoare, o liniște de mormânt apasă asupra tuturora. S-au dus vremile de agitație, s-a sfârșit cu zgomotul, cu viața, cu mișcarea ce de regulă însoțeau sesiunile parlamentare. De ce? De ce, nimic mai simplu. Este știut că băuturile alcoolice, haciciul, opiul aduc, mai întâi, o surescitare însemnată în organism, dar apoi se observă la individ o moliciune cumplită, o slăbire colosală a voinței, simptomele unui ramolisment iminent. Alegerile sunt opiul pe care extravaganții noștri politiciani îl iau în doze respectabile atunci când „națiunea” e chemată să-și exercite „liber” dreptul de vot. Sub stăpânirea acestui puternic excitant, politicianii sunt de nerecunoscut. Cei mai trufași de obicei sunt atunci cei mai plați; disprețuita și batjocorita populace devine „poporul suveran”; tarabele cele mai ocolite ajung „domiciliul inviolabil”; vinul cel mai borșit se preface în argument electoral; e un freamăt, o frenezie, un extaz în toți, de la vlădică până la opincă, pentru că... „nu mai sunt privilegii, revoluția de la 48 ne-a făcut egali; trăiască libertatea, trăiască cetățenii!” Dar alegerile trec, vinul se bea, bancnotele rupte-n două se lipesc, domnii deputați devin gravi, Cleone cel fără de rușine se spală pe mâini, își reia toga părăsită și cugetă cu dezgust la nenorocita invenție a sistemului parlamentar. Atunci reacțiune a opiului începe, ramolismentul își înfige ghearele-i nemiloase. * * * Și cum să nu fie așa? Căci, nenorociților politiciani, ați amețit lumea în vremea alegerilor cu bășici de săpun — și ce săpun prost! — și acum, când a bătut vântul, bășicile s-au evaporat. V-ați păzit ca de foc să intrați în miezul chestiunilor care ar fi putut pasiona și încălzi lumea, și acum... culegeți ce ați semănat: nimic. În alte țări, unde o burghezie, mai conștientă de rolul ei de clasă și de primejdia ce așteaptă o clasă atunci când în sânul ei încolțesc factorii transformatori, își dă seama că vremea concesiilor de făcut poporului a venit, deschiderea sesiunii parlamentare e un eveniment, agitația începe atunci cu mai mult foc, lumea se-ntreabă atunci mai cu patimă: „Ce facem? Unde mergem?” În Franța, desființarea cultului în ateliere; în Germania, colosala reformă școlară; în Belgia, votul Universal; în Anglia, uriașa grevă a minerilor; toate astea fac lumea să fiarbă, toate astea sunt motive puternice pentru ca poporul să se agite, pentru ca Parlamentul să atragă toate privirile. Acolo, în adevăr, lumea are de ce se pasiona. Dar la noi! Nu cumva ședințele noastre parlamentare, seci ca o ședință de-a Academiei, pot să intereseze milioanele de suferitori? Ori poate congresul librarilor și al liberalilor? Ce? Scrisoarea d-lui Fleva? Retragerea d-lui Stătescu? Ori, poate... mai știi? Demisia d-lui Vrăbiescu? Astea să agite milioanele de români lipsiți de drepturi și de pâine? * * * Serios vorbind, cu cât observi mai mult atitudinea, cu atâta trebuie să te convingi că adevărații amici — conștienți sau nu — ai guvernului conservator sunt tocmai liberalii. Căci cu o opoziție atât de lipsită de idei, atât de incapabilă de a pasiona lumea cu vreo cerință adânc simțită de mulțime, va fi de ajuns guvernului conservator să nu facă acte prea flagrante de reacționarism ori să aducă vreo doua-trei legi-paleative pentru ca să-și asigure cârma încă pe 12 ani. Ba și-ar asigura-o pe vecie, dacă în mersul istoric al omenirii nu ar fi o putere fatală care crește din zi în zi și care e reprezentată de democrația socială.


content:
Zilele trecute s-a petrecut în orașul nostru un fapt care-njosește veacul în care trăim și asupra căruia nu putem trece cu vederea. Față cu seceta de care sufereau câmpurile s-au adus de la Curtea-de-Argeș așa-numitele moaște ale sfintei Filofteia. Și atunci, popi în haine de carnaval, femei bătrâne și câțiva bine-credincioși creștini au făcut un soi de plimbare în tovărășia moaștelor, la care s-au rugat cu toții să le dea ploaie. Nu știu câte parale au binevoit să primească moaștele pentru această consultație; dar ceea ce știu este că nu le-a părut rău creștinilor de banii pierduți: moaștele s-au purtat cinstit, și o ploaie abundentă s-a revărsat asupra pământului arendașilor și proprietarilor; ba încă moaștele n-au primit să trateze a forfait [1] , ci au dat ploaia cu două ceasuri înainte de a fi scoase la plimbare. Dacă ar fi vorba aci numai de o superstiție a poporului, pe care onorabilii stăpânitori îl lasă în întuneric, am căuta numai să luminăm pe cei rătăciți și nu ne-am revolta. Dar e la mijloc ceva mai mult, e o șarlatanie ordinară, pe care autoritățile bisericești o joacă pe spinarea nenorociților credincioși. În adevăr, oricine știe că onorabilul mitropolit n-are decât să se uite la barometru și să-și lanseze moaștele atunci când vede că arată la ploaie. L-aș fi poftit să scoată acum două săptămâni trei camioane de moaște și să vedem dac-ar fi plouat. Jocul e însă periculos. Se știe că adeseori barometrul face farse și că arată la ploaie fără ca să plouă; sfătuim deci pe onorabilii preasfinți să nu se joace cu focul, căci adeseori moaștele au pățit rușinea luându-se numai după barometru. Dar este un alt mijloc, mai simplu și mai popular, de a cunoaște dacă are să plouă sau nu. Mitropolia n-are decât să-și procure – dacă n-o fi și având – un cazan cu apă, în care să bage un brotăcel, iar din cazan să se-nalțe în sus o trestie. Când vremea va fi a ploaie, brotăcelul se va sui pe trestie, și atunci... ordin să se scoată moaștele! Lucrul acesta îl cunosc perfect țăranii, care au, în fond, mai multă-ncredere în brotăcelul lor decât în farsorul barometru și-n puțin apetisantele moaște. Dacă nici mijlocul acesta nu convine, atunci să-și aducă aminte de povestea cu țăranul care a făcut marț pe astronom, încrezându-se în paiele cărate de porc... Poate însă că toate astea nu sunt de ajuns? Atunci facem cunoscut savanților clericali că-n zilele noastre se poate produce ploaie după voie. N-ai decât să urci pe cineva, pe un Ravachol oarecare, într-un balon încărcat cu dinamită, și, balonul ajungând în nouri, produci descărcătura și ai ploaie, fără să fii nevoit a mai face ziua-n amiaza mare exibiții de acestea, care-ți amintesc fetișismul sălbaticilor. Prin urmare, ar fi de dorit ca atunci când sunt atâtea mijloace, unele științifice, altele populare, de a se cunoaște cum va sta vremea, să nu se mai dedea nimeni la operații de acestea ridicule, care pălmuiesc știința cu atâta sfruntare și dau atâtea parale – vreo câteva mii de franci – în buzunarul... moaștelor. Iată ce ne revoltă. E o barbarie care n-are nici măcar scuza sincerității. Se prostește poporul, și se prostește în mod conștient, e o perversitate interesată care nu se poate ierta. Și, cu prilejul acesta, se creează o altă serie de eresuri. Așa, se spune că unele moaște au uneori capriciul – capriț de moaște! – de a se lăsa greu, așa că nici douăzeci de oameni nu le pot ridica. Iar impresarii acestei comedii inventează atunci tot soiul de motive pentru ca să explice acest zbeg al moaștelor. Cadrul acestui articol nu ne iartă să ne întindem pe larg asupra explicațiilor de dat acestui fenomen. Pe scurt, însă, iată: e pur și simplu efectul unei halucinații. Cel dintâi care scoate vorba că moaștele s-au lăsat greu e adeseori un șarlatan, care vrea să escrocheze naivitatea celor ce-l înconjoară; uneori e chiar de bună-credință, și se poate întâmpla ca starea de congestie a creierului, hotărâtă de poziția capului, să joace un rol puternic în halucinația aceasta. Ceilalți urmează apoi ușor – sugestia prin grai, contagiunea produce tuturora aceeași părere. De altfel, s-au văzut multe epidemii de halucinație, și știința ni le-a lăsat neexplicate. În anul 1889 s-a întâmplat în departamentul Dordogne din Franța o epidemie colosală de halucinații: mii de oameni pretindeau că văd pe Maica Domnului prin crăpătura unui zid ruinat, în fundul unui paraclis de aur, luminată de lucirea faclelor. La l885 a fost la Corano o altă epidemie, tot atât de mare. Și n-a trebuit prea multă filozofie ca să se învedereze că ori contagiunea, ori sugestia prin viu grai a zăpăcit toate capetele... Cu toate astea, autoritățile noastre tolerează specula aceasta scandaloasă asupra minților mărginite, și nici un glas cinstit nu se ridică să lumineze pe nenorociții înșelați, care își încuibă-n cap cele mai sălbatice eresuri și-și cheltuiesc banii pe promenade în compania moaștelor. Nepăsarea asta la cei ce nu cred și, totuși, nu intervin e o crimă. Cât pentru aceia care cred, aceia sunt în adevăr de plâns. Ei trăiesc în mijlocul civilizației moderne cum ar trăi un figian la Opera Mare din Paris. Căci credința asta în miracolul moaștelor nu-i măcar o credință metafizică mai modernizată, nu, ci e un fel de fetișism primitiv, care-ți amintește triburile cele mai sălbatice cu obiceiurile lor. Nu-i vorba aci numai de puterea ce se atribuie spiritului, ci de o credință mult mai primitivă că orice proprietate caracteristică a unui agregat este inerentă fiecăreia din părțile integrante. Ce deosebire atunci între civilizații de astăzi, care au licee și universități și între locuitorii insulelor Sandvici, care păstrau oasele picioarelor, ale brațelor, și uneori chiar craniul regilor, cu gândul că aceste moaște le vor sluji de păzitori? Locuitorii din Lifu, din insulele Loyalty, care păstrau o unghie ori un deget de-al șefilor și aduceau ăstor moaște toate ofrandele posibile, dacă ei se bolnăveau, sunt oare mai înapoiați decât ploieștenii din luna lui mai 1892, care se roagă la moaștele sfintei Filofteia să le dea ploaie? Diferența nu se prea vede. Dar atunci, pentru ca să fie o urmare logică, desființați liceele, desființați laboratoarele de fizică, desființați institutul meteorologic, și zidiți în locul lor un templu părintelui Omakurn, dătătorul de ploaie, ca sălbaticii din Polinezia; iar în locul profesorilor puneți un Dalai-Lama oarecare. De altfel, asta ar conveni perfect stăpânitorilor, pentru că ar încuiba mai mult frica în spirite și – cum zice Spencer – frica de cei vii este punctul de plecare al guvernământului politic; frica de morți este punctul de plecare al guvernământului religios. Aceste explicații trebuia să le dăm. Știm bine că credințele greșite nu se pot scoate dintr-o dată, dar cel puțin nădăjduim că mulți din cei ce nu-și explicau „minunile” moaștelor ne vor fi recunoscători. În tot cazul, dacă ești om cinstit, o speculă odioasă cu conștiințele-ntunecate te revoltă. ↑ Conform învoielii (fr.).


content:
Este, oare, nevoie să mai spunem ce credem noi despre dotațiunea făcută de Camera burghezească prințului moștenitor? Între multele jafuri autorizate de stat, cum sînt birul personal, dările indirecte. Întreținerea armatei, a clerului etc., se mai adaugă acum un articol nou: luxul de a avea un moștenitor al tronului! Băiatul României se însoară. „Trebuie să-l înzestrăm!” a zis domnul Take Ionescu. Iar Camera conservatoare și liberală – afară de cei cîțiva nedisciplinați – s-a grăbit să sublinieze cu bani peșin din vistieria statului aceste elocvente cuvinte ale copilului de pripas al conservatorilor. Așa e. Băiatul se însoară. Dar cîți băieți nu s-or fi însurînd în aceeași zi, băieți săraci, băieți muncitori, harnici, a căror viață întreagă a fost jertfită muncii, ridicării producției naționale! Și, cu toate astea, cine se gîndește să-i înzestreze, măcar că părinții lor sînt tot atît de săraci ca și dînșii? Însurățelul ce se însoară la Londra are, slavă Domnului, de cine să fie înzestrat. El a fost luat de suflet de un om bogat. Îmbogățit din spinarea țării, și de pe urma căruia nu va rămîne nici o pisică… De ce dar augustul unchi nu-și înzestrează singur nepotul? De unde dreptul acesta să-l înzestrăm noi, să-l înzestreze muncitorimea sărăcită, țăranul ajuns în sapă de lemn? Băiatul României burgheze se însoară – să-l înzestreze burghezia, căci al ei este băiatul, pe dînsa o reprezintă, pe dînsa o apără, din ea este născut. În ea trăiește și în ea va muri. Ce caută la noi, ce caută la banul săracilor milogul acesta de carnaval, care stă pe saci cu aur și strigă că i-e foame? Pesemne nu degeaba cîntă Biblia lor; talantul să se dea aceluia care are mai mulți! Obrazul subțire se ține cu cheltuială. Burghezia românească a vroit să-și plătească luxul regalității și al unei dinastii ereditare – apanagii, liste civile și dotațiuni sînt azi fatale. Numai un lucru: noi, care nu ținem de loc la acest lux burghezesc, noi, care ne putem dispensa și de vodă și de moștenitor, n-am putea fi, oare, scutiți de această nouă contribuție? Tînărul care se înzestrează cu japca ar face bine să se adreseze la aceia care l-au născocit, nu la biata țară, care nu-i întru nimic vinovată de apariția junelui la picioarele tronului Într-o bună dimineață, lui vodă i-o veni pofta să adăposteze o droaie întreagă de dălhăuci – nu cumva țara asta trebuie să-i înzestreze pe toți? Cel puțm dacă vodă i-ar face, l-am premia în baza legii pentru îmbunătățirea rasei; dar așa, cine nu știe să adopte? Și cînd adoptezi, trebuie să porți singur cheltuielile. Altfel, generozitate cu banii altuia, cine nu știe? Nu ne mirăm de loc de noul bir ce ni se impune și nu ne miră nici fraza Constituționalului că „suma ce se oferă ca dotație e încă prea mică pentru prestigiul cu care o țară ca a noastră trebuie să înconjoare pe acel ce va purta coroana României”. Sînt cheltuieli, sînt risipe de acestea care nu se pot despărți de organizația socială actuală. Burghezimea monarhistă trebuie să-și plătească acest lux, altfel, regalitatea se deoache. Noi socotim dotațiunea aceasta ca o răpire a banului public, și ne facem datoria de a protesta împotriva ei. Nu putem pierde însă prilejul de a spune că acești 300.000 lei sînt o sumă neînsemnată pe lîngă furtul ce se săvîrșește zilnic de către clasa stăpînitoare. în fiecare zi această clasă își face singură o dotațiune mult mai mare decît cei 300.000 lei ce se dau lui Ferdinand de Hohenzollern. Această dotațiune, care a ajuns o hoție normală, apărată de legile economiei politice burgheze, ne revoltă mai mult decît violarea celor 300.000 lei. Cînd vom fi făcut să înceteze sistemul acesta al dotațiunilor silite, dotația lui Fried’l va înceta de la sine.


content:
Cînd vor apărea rîndurile acestea, dotaţiunea moştenitorului tronului va fi votată. Putem dar vorbi ca de un fapt împlinit. A mai spune că sîntem împotriva acestei risipe ce se face cu banii ţării este a spune aceea ce toată lumea ştie. Pentru noi, această dotaţiune este o risipă, dar nu mai mult. Ea dovedeşte încă o dată că statul, pe care un socialist l-a botezat „conspiraţia minorităţii împotriva majorităţii”, nu caută altceva decît să-şi întărească stîlpii pe care se reazimă toată organizaţia lui. Societatea modernă, admirabila societate pe care infamii de socialişti vor s-o schimbe, are nevoie pentru menţinerea ei de o mulţime de instituţii care de care mai drăguţe. Armata, regalitatea, prostituţia, toate aceste drăgălaşii în numele cărora se închină burghezul cuminte, nu sînt altceva decît nişte factori inerenţi organizaţiei moderne. Într-o societate întemeiată pe exploatarea omului, pe jefuirea muncii celor mulţi, puteţi oare să vă-nchipuiţi lipsa armatei? Aş! Ce-ar face atunci mojicii? Într-o societate în care familia are nişte baze atît de solide. În care nenorocita ceea care se numeşte dragoste e lăsată doar pe seama nebunilor de poeţi şi-n care femeia e socotită fiinţă inferioară, chair à plaisir ori roabă economică, vă puteţi închipui dispariţia prostituţiei? S-ar cufunda pămîntul, domle! Acelaşi lucru şi cu regalitatea. Cine are barbă trebuie să aibă şi pieptene, cine are burghezie, armată şi prostituţie trebuie să aibă şi un vodă… Cum ar rămîne altfel fără stăpîn aste trei podoabe? Văd de aici pe republicani zîmbind: — Dar Franţa? Franţa n-are burghezie? Şi unde are rege? Aşa e. Numai că nu haina face pe călugăr. Ilustrul Carnot nu e rege, dar e un fel de rege. El domneşte peste aceleaşi frumoase instituţii, are-n slujbă aceiaşi soldaţi ca Napoleon şi vroieşte tot „menţinerea proprietăţii private, a armatei oficiale, a prostituţiei publice”. Deosebirea e că poartă frac în loc de tunică şi pantaloni fără vipuşcă… încolo… Celestin e Flondor. Şi astfel, graţie acestei minunate organizaţii sociale, der arme Fried’l va intra în posesia a lei 300.000 pe fiecare an. Cîte nu s-ar putea face cu 300.000 de lei pe fiecare an în ţara asta? N-avem şcoli, n-avem şosele, n-avem spitale, totuşi, trebuie să luăm pîinea din gura fiilor şi s-o dăm cîinilor. Am văzut mame care ies la plimbare gătite după ultimul j’urnal, pe cînd copiii le merg la şcoală desculţi… Aşa vroieşte vremea în care trăim. Şi aci sînt de acord toate partidele istorice care ţin la tron şi la dinastie. Liberalii au dat unchiului, conservatorii dau nepotului, ba de astă dată şi liberalii sînt oficialmente de acord; cei care cîrtesc nu sînt disciplinaţi. Armonie, armonie. Pentru noi. Încă o dată, dotaţia prinţului este o risipă, dar nimic mai mult. Cine zice monarhie, cine zice societate burghezească trebuie să zică în acelaşi timp şi „cheltuială de întreţinere”. Nu cumva regele are să guverneze numai pour l’amour de l’art? Este un jaf în banii ţării, da. Dar acest jaf este foarte neînsemnat faţă cu jaful permanent ce se face pe spinarea muncitorilor de către clasa stăpînitoare. Oriunde există muncă, oriunde există salariu, există şi jaful. Dacă am socoti laolaltă cu cît sînt jefuiţi toţi salariaţii pe fiecare zi, de cîte sutimi de ori s-ar acoperi suma de 300.000 lei! Iată pentru ce, declarînd că socotim dotaţia făcută de Camera burghezească viitorului ei şef ca un furt săvîrşit în dauna ţării, nu ne putem opri mult timp asupra acestui caz izolat, ci privim mai departe, la hoţia permanentă, pentru desfiinţarea căreia organizăm pe cei furaţi. Cauzele – nu efectele.


content:
Am să vă spun o poveste autentică și foarte interesantă. Aveam un prieten, și prietenul ăsta era rus, și rusul ăsta ținea un birt… Pîn-aici nimic interesant, nu-i așa? Dar ascultați mai departe. într-o zi, prietenul meu ședea plictisit la tejghea cu un alt prieten – să-i zicem Vaxinsky – și vorbeau nu știu despre ce. Pe tejghea era. Între alte articole, o strachină cu crenvurști. Intră un soldat. – Cîte parale perechea de cîrnați? – Douăzeci de bani, răspunde rusescul meu amic. Soldatul se scarpină după ceafă, se uită la cîrnații nemțești și… pleacă. Vaxinsky se înfurie și începe a trage o morală țapănă prietenului: – Cum se poate să fii așa de infam? Auzi, mă rog! Bietul soldat poate că n-a mîncat toată ziua, și tu te uiți cum pleacă!… Și imediat Vaxinsky strigă pe soldat, bagă mîna-n strachina cu cîrnați, scoate cîteva perechi și le dă gratis bietului militar. — Bi, frate… așa deja și eu generos cu crenvurști de la altul! îmi spunea prietenul, povestindu-mi galantomia lui Vaxinsky. Și vorba asta a rămas clasică într-un cerc de prieteni. Mi-am adus aminte de ea cînd am citit discursul d-lui Take Ionescu: „Băiatul României se însoară, trebuie să-l înzestrăm! ‘ 0 fi, Tăchiță dragă, dar… așa deja și eu generos cu crenvurști de la altul! Că se-nsoară Fried’l nu-i nimic de zis; să pață și altceva, treaba lui – il a la tete pour cela / Dar să ne-nțelegem la vorbe: de unde și pînă unde „Băiatul României”? Că e băiat, se poate; dar că e al României – vax! Și apoi, cine I-a rugat să se-nsoare? Subscrisul Kinderfus, fiu al României, declară sus și tare, cu mîna pe conștiință, că nu e părtaș la famelizarea băiatului. Deci din birul subscrisului nu-i drept să se dea nici o lețcaie chioară junelui Fried’l. Drept ar fi să poarte cheltuiala tata-socru și pețitorii – noi nu. Dacă d. Take Ionescu vrea să fie generos cu prințesa Maria, să fie sănătos; dar ce nevoie are de grațiosul concurs al crenvurștilor noștri? Cînd se va-nsura subscrisul – bate-te peste gură, Kinderfus, să nu zici într-iun ceas rău! – contribui-va Fried’l cu ceva sume? Și dacă-i vorba de băiat al României, apoi subscrisul are pretenția – modestia mă omoară! – de a fi un băiat mai levent decît Fried’l. Apoi, dacă-i așa, pentru ce subscrisul ar contribui – financiarmente vorbind – la căsătoria lui Fridelache? Iată-mă ajutînd, fără voie, la întemeierea unei famelii… Iartă-mă, Dumnezeu al părinților noștri, că, parol, nu-i cu voia mea l Dar, vorba turcului: haram gheldt, haram ghitti! Banii adunați de haram au să facă ei o poznă. Și atunci… „să te ferești, băiat al României, de cui străin în casă”!


content:
Domnilor senatori, Domnilor deputați, Este atîta timp de cînd urmăresc cu multă atențiune discursurile pe care le rostiți în sacrosanta incintă a Parlamentului țării. Dacă fac aceasta, este că nu pot rămîne impasibil față cu aceste scurgeri parlamentare, ca să zic așa, ce vă caracteriză. Am simțit însă o mare mîhnire, dacă pot să mă exprim astfel, ca om și ca român, cînd am văzut că mai întotdeauna țineți discursuri proaste. Dar ce proaste! Proaste foc! Atunci mi-am zis în sinea mea cu glas tare: „O, Kinderfus! Tu, care ești fiu al României, tu. În ale cărui vine fierbe un sînge verde de urmaș al lui Traian, tu, care mai presus de toate ții la patria-mumă – căci înainte de a fi om ești român – de ce nu vii să salvezi pe reprezentanții țării?” Și, zicînd acestea, am cugetat. Cînd deodată o idee îmi trecu prin minte: „Mă voi face fabricant de discursuri parlamentare!” îmi zisei eu, și o lacrimă luci în geana mea. Domnilor senatori, Domnilor deputați, Nu vreau să lingușesc pe nimeni, căci românul nu știe a linguși, dar vă spun curat că vă faceți de rîs cu discursurile pe care le țineți. În urma războiului glorios pentru independență […], România a dobîndit un loc de onoare în concertul european. Ei bine, nu compromiteți acest concert cu discursurile dv.? De aceea cred că cel mai nimerit lucru pe care l-ați putea face, și pentru care țara v-ar fi recunoscătoare, este să veniți la subscrisul să vă facă discursurile. Pentru acest nobil scop vă alătur carta mea de vizită. La Floarea retorică KINDERFUS SOHN & COMP Mare asortiment de discursuri parlamentare opozante și guvernamentale – NEC PLUS ULTRA – Se primesc și comande En Gross pentru ocazium solemne Prețuri moderate à la carte și cu abonament Cabinet rezervat pentru fiecare pacient în parte. Discrețiunea fiind unul din principiile fundamentale pe care se bazează stabilimentul nostru, ca și al doctorului Thör, ne facem o plăcere de a asigura pe numeroasa noastră clientelă că nu noi vom fi aceia care vom divulga secretul profesional. La magazinul nostru se va găsi întotdeauna un bogat asortiment de discursuri în toate genurile: chestiuni prealabile, incidente, interpelări. Întrebări, moțiuni, chestiuni reglementare, pentru închidere, contra închiderii, asupra punerii votului, amendamente, discursuri pentru si contra indigenatelor, răspunsuri la mesagiu, replici la întreruperi etc. De asemenea, a sosit o cantitate mare de discursuri solemne pentru toasturi, inaugurări de școli, dări de seamă către alegători, precum și discursuri funebre pentru alegători sau soțiile lor, ori pentru bărbații marcanți care au pus umărul la formarea scumpei noastre Românii. Domnilor senatori, Domnilor deputați, Oameni sîntem cu toții și trebuie să ne ajutăm în lume. Onorariul meu va fi foarte modest, căci nu cîștigul material mă împinge la acest nobil act, ci dorul de țară. Știu că nu sînteți mîndri și că veți primi să încurajați întreprinderea aceasta națională. Din parte-mi, nu voi cruța nici o osteneală spre a satisface pe deplin onorabila clientelă. În numărul viitor vă voi da o mostră de discurs, care sper că vă va convinge pe deplin de ce poate face o voință de român. Dacă nu v-o plăcea, să nu dați nici un ban… cum nu dau eu pe discursurile dv.


content:
UN OPOZANT [ modifică ] Domnilor deputați, Nu voi abuza mult timp de răbdarea domnulor-voastre în această cestiune care preocupă deopotrivă pe orice român, și nu pun la îndoială patriotismul nimănui. Dar îmi place a crede – și nu mă sfiesc a o afirma sus și tare – că s-au găsit unii care să,ne acuze pe noi – risum teneatis! – de ușurință, ca să nu zic mai mult în această cestiune. Dar să anvizajăm cestiunea mai de aproape. Nu voi face personalități, domnii mei, dar vă asigur că nu eu voi fi acela care voi ascunde adevănul. Tant pis pentru cei interesați în cauză… O voce. Numește-i pe nume! — Nomina odiosa / Dar să trecem mai departe… într-un regim parlamentar nu trebuie să fie decît două partide: unul de guvernămînt și altul de control… Văd pe onoratul nostru coleg d. Chițulică surîzînd… Nu zîmbiți, d-le Chițulică, rira mieux qui rira le dernier /… O voce: Dar d. Chițulică e absent!… – Nu vă rejuisați, domnii mei: ab uno disce omnes… Voi continua dar… Dorința expresă a generației de la l848 a fost categorică, și nu dv. veți putea abima întru ceva marile acte comise de acei bărbați cu care țara se poate făli!… Dar aș întreba pe onorabila bancă ministerială: ce gîndește d-sa în această gravă afacere? Care-i sînt părerile? Și dacă ele-i sînt într-un fel ori într-altul, pentru ce nu le avuează? Din această dilemă încurcată nu puteți ieși. Această cestiune atîrnă deasupra capetelor d-voastră ca sabia lui Damocles. Atunci vă întreb: unde vă sînt convingerile? Ce vorbeați cînd erați în opoziție? Verba volant, scripta manent, și țara n-a putut uita cuvintele dv., căci ele s-au scris în conștiința națiunii!… Și cînd zic națiune. Înțeleg țara, căci nu trebuie să facem confuzii regretabile, pe care apoi le-am plăti prea scump… Un cuvînt și termin. Îmi aduc aminte că odată m-am întîlnit cu m.-s. în tren. Președintele: Nu atacați coroana, domnule deputat! – Această observație nu mie mi se cuvine, domnule președinte, ci acelora care au atacat coroana în întruniri și pamflete… Ziceam dar că am întîlnit pe maiestatea-sa în tren. Aci îmi veți da voie să fac o paranteză. Președintele: Veniți la chestiune! – Iau act de parțialitatea biuroului! Președintele: Nu aveți dreptul să calificați atitudinea biuroului! – Atunci cer cuvîntul în cestiune personală!… Vă voi arăta eu dv…. Președintele: Nu aveți dreptul să amenințați! – Ba am! Președintele: Ba n-ai ‘ – Ba da! Președintele: Ba nu! – Ba da! Fac apel la domnii deputați… iar dacă voiți să-mi închideți gura cu asemenea procedeuri bizantine, aceasta dovedește că am lovit bine… Istoria ne va judeca… Am zis. UN GUVERNAMENTAL [ modifică ] Domnilor deputați, Nu aș fi luat cuvîntul în această gravă cestiune, căci nu văd importanța ei; dar onorabilul preopinent a făcut apel la mine… Preopinentul: Dar n-am făcut nici un apel! — Așa e, dar puteați face… Domnii mei, despre ce este vorba în specie asupra cauzei ce ne preocupă? Onorabilul preopinent a acuzat, dar n-a dovedit nimic. Ei! E ușor să acuzi. Un mare autor englez a zis: La crittque est facile… Veniți cu fapte, domnilor, căci țara e sătulă de vorbe. Și nimeni mai mult decît noi nu ar dori ca această dezbatere să se lumineze cu o oră mai-nainte! Voi intra dar în fondul afacerii… Acum 2.000 de ani, un mare filozof grec a zis: „S-a suit scroafa-n copac!” Prin urmare, domnilor, unde vede onorabilul meu preopinent reacționarismul guvernului? Fac apel la banca ministerială, să ne spuie ea însăși dacă actualul guvern este reacționar! Iată ce va să zică a acuza fără probe palpabile!… Eu cred, domnilor, că pentru prestigiul acestei Camere, opozițiunea nu trebuia să aducă aci această cestiune. Ce să mai zică străinii de noi dacă noi înșine nu avem încredere în guvernul nostru! Prin urmare, cum rămîne cu alegațiunile onorabilului reprezentant al colegiului X de Y? Așa-i că ele cad la prima analiză? Dar să trecem mai departe. Dacă chiar am presupune că guvernul e culpabil, unde vedeți dv. vina lui? Eu, unul, vă mărturisesc, domnii mei, că n-o văd. Concluziunea logică este dar că bine a procedat guvernul în această cestiune vitală… Și în Anglia, țara clasică a constituționalismului, se acuză guvernele, dar acuzațiunile nu merg niciodată pînă la incriminațium! Așteptați dar să ne vedeți la lucru, lăsați să se facă lumină, și numai după ce aceasta va avea loc, numai după aceea, zic, pronunțați-vă… Și după ce guvernul va cădea, fiți siguri, domnii mei, că vom fi noi cei dintîi care îi vom da vot de blam! Răposatul Manolache Costache zicea: „Partidul conservator trebuie să fie sau să nu fie”. Da, domnilor, vom zice și noi: „Ori sîntem, ori nu sîntem”. Unde vede dar onorabilul preopinent greșala guvernului? Într-o țară eminamente agricolă ca a noastră, ar trebui să ne dăm bine seama de ce facem, căci nu se știe dacă mîine nu va fi prea tîrziu!… Țara ne-a trimis aci ca să-i facem interesele, nu ca să combatem guvernul; prin urmare, la ce se reduc toate acuzațiile gratuite ce ni se aduc? Îmi place a crede, domnii mei, că nu se va găsi în această Cameră nici o inimă românească care să nu recunoască imediat că guvernul nu poate fi făcut culpabil într-o cestiune unde a lucrat în mod patriotic… Â bon entendeur, salut!


content:
Prințul Ferdmand era în uniformă de vînător. El a îmbrățișat cu dragoste logodnica sa, care avea aerul cel mai plăcut și cel mai vesel. (Agenția româna) Îmi este cu neputință să descriu ce s-a petrecut la Sigmaringen cu ocazia sosirii a.s.r. principelui Ferdinand de România. Era grandios, și pana mea se refuză, ca să zic așa, să aștearnă cu cerneală violetă sentimentele ce însuflețeau în acele momente solemne pe toți asistenții. Curțile regale și imperiale tresăreau de o dulce emoțiune, doamnele din suită palpitau. Înșiși caii jandarmilor, cu lacrămi de recunoștință în ochi, nechezau într-un mod solemn. Cînd prințul Ferdinand se coborî din vagon, prințesa Maria se aruncă în brațele lui. – Ah! exclamă prințul. În fine, te revăd, angel dulce al vieții mele! – Fried’l!… Atîta putu să exclame blinda copilă, și în geana sa luci o lacrimă. – Da’ amu și-o găsit ăștia de hîrjoană? în fața lumii? Irra! Mai lăsați zbegu, plozilor! mormăi bătrînul Lascar Catargiu, pe fruntea căruia se zăreau crețuri sinistre. Iar în fund, generalul Mânu exclamă cu o voce în care regretul cel mai sincer vorbea: – Dacă nu e puterință, ce mai chichirez gîlceava? Un moment, și trăsurile porniră ducînd în sînul lor perechile fericite. Mulțimea care se adunase într-un mod considerabil – erau peste cinci regimente de soldați – începu a striga din adîncul plămînilor: – Hoch! La auzul acestui cuvînt, toate capetele se descoperiră. Singur Lascar Catargiu. Întorcîndu-se cu fața spre mulțime. Începu a amenința cu pumnul: – Da’ ci-i, bre? Ați turbat amu? Ne luați cu ho? Ho vouă, șuilor, bezmeticilor, nemți cu coadă! Păcat că n-am adus pe Teleman cu mine, că v-arăta el vouă! – Cîinii latră, caravana trece! strigă Alexandru Lahovary cu un gest disprețuitor, care făcu să înghețe zîmbetul pe urechile regalului mire. Iar d. Mitiță Sturzea, rănit în tot ce poate avea omul mai patriotic. Începu refrenul cunoscut: Neamț, curajos, Lasă pușca-n jos! Dar caii mergeau înainte, fericiți de a trage pe tinerele perechi răsturnate în trăsură… Cînd ajunseră la poarta castelului, tunurile începură să bubuie. Imediat a.s.r. își închise urechile în formă de abajur. Numai generalul Mânu, după ce făcu o inspecție minuțioasă pantalonilor săi istorici, exclamă cu un gest marțial: – Aceste tunuri nu mă pot înspăimînta. Ele sînt oarbe! La poarta castelului, o bandă de lăutari români, sub conducerea vestitului Stănică Bîrlează. Începu a intona tradiționalul cîntec de nuntă: S-a suit mireasa-n prun, Sus, nune, sus, Și i-a dat un țep. La auzul acestui cîntec, în care și cel mai aprig antidinastic ar fi putut vedea unirea României cu Anglia, toți izbucniră în lacrimi… – Plîngeți, copii, strigă regele Carol, căci lacrimile te mai ușurează! – Ba, sire. Întrerupse generalul Mânu, pe mine nu mă ușurează numai lacrimile… Peste o oră, potopul de lacrimi inundă totul… Cînd veniră măturătorii primăriei. Înarmați cu lighenele necesare, ei nu găsiră decît o mare de apă. În mijlocul căreia numai urechile a.s.r. pluteau ca un memento regaloîmperial, părînd a zice tuturor: — Trecătorule, mergi de spune la Sparta că ne-am udat de emoțiune.


content:
Nu-i așa că-i potrivită? Natura face uneori pocinoage, pentru că de aia-i natură. Ea pune pe umerii unui rac moral un cap de om și îi dă și trupul tot de om. E un capriciu pur și simplu. Gravura de mai sus are de scop să îndrepteze această lacună divină și să dea racului ce este al racului. Omul al cărui cap îl vedeți figurînd cu atîta succes între cele două picioare de rac, este – cum desigur l-ați ghicit – primul ministru al m.-s. regelui Dacă i-am dat un trup de rac, este pentru ca să ne conformăm legendei – legendă calomnioasă, cum zice Timpul – cum că stimabilul în chestie nu știe să meargă decît nazat. Într-o mînă ține un codru de mămăliguță de Golașei – prima calitate brevetată în vramile cînd partidul conservator suferea de tignafes politic și se retrăsese pe unde putuse. De altfel, cunoașteți desigur legenda racului. Cînd Gristos era să fie pus pe cruce, racul s-a dus și a furat un cui. Caută ovreii în dreapta, caută în stînga, n-au putut găsi pe hoț! Cui să-i dea în gînd că racul merge de-a-ndăratelea? Pesemne pe vremea aia nu se cunoștea teoria reacțiunii! Dar de atunci racul a fost sfințit și blagoslovit ca să fie mîncat în zile de post. Cu racul nostru se întîmplă tot cam așa: cînd vodă vrea ca să postim de libertăți, ne trimite la putere cogeamite racul pe care-l vedeți. O singură deosebire este de observat între racul veritabil și racul nostru de la Golașei: pe cînd racul obicinuit se roșește dacă-l fierbi, racul-ministru nu se roșește cu nici un chip. Ce n-a pățit? A fost fiert la l875, a fost prăjit, pus pe grătar, făcut maioneză l2 ani de zile; l-a fiert pe urmă P. P. Carp, l-a ars Lahovary, cînd cu porto-franco, și, cu toate astea, n-a dat nici un semn de roșeață. Sigur că are pielea cutrată cu dracu știe ce comedie și nu prinde roșu. Orice i-ai face, el răspunde: — Amu… aiasta… i-om regularisi noi pi tăți! În țara noastră racul a schimbat numai două culori: la l870 a inventat crucea de tibifir pe spate, iar la l89l chinorosul. Amîndouă au rămas legendare și au să rămîie încă multă vreme. Încolo, semne particulare nu prea are. Sînt prostii de alea fără nici un gust, care nici nu te fac să rîzi. O întinzi, o întinzi, și degeaba! Greu ajungi să scrii o coloană de gazetă despre ele. O singură calitate a avut; se zicea despre el: „Ei, domnule, spuneți că-i prost. Așa e, l-a ferit Dumnezeu să fie deștept. Dar, cu toate astea, trebuie să recunoașteți că-i cinstit.” Așa ziceau prietenii cei mai devotați. Cu toate astea, și calitatea asta i-a zburat acuma: a trecut bietul rac prin atîtea combinații de la l888 încoace, că, să fi fost un rac veritabil, ar fi ajuns scordolea. A înșelat în dreapta și în strînga, a păcălit, a spus palavre, a făcut tot ce nu-i capabil să facă un rac onest. Și i-a mers bine; uit-te cum s-a agățat de banca ministerială și cum stă tolănit, greoi, de crezi c-are să facă icre. Să nu zic într-un ceas rău! Așa raci, lasă mai bine să le piară sămînța! Și, cu toate astea, dacă ți l-ar da la birt, ai face scandal și ai da în judecată pe birtaș ca otrăvitor; iar pe banca ministerială îl rabdă o lume și nu zice pis!


content:
În seara aceea el era trist. Fără să vrea, simțea cum sufletu-i se-mbracă-în doliu, culoarea mormintelor și a călugărițelor; simțea cît e de mic în fața vremii eterne și cît este de naiv în fața nedezlegatului mister al vieții. Gînduri care de care mai funebre îl apucau. „Dacă m-aș sinucide singur?” Ideea aceasta îi surîse. „Cel puțin, zise el, nu voi muri ucis de alții! Nu voi muri învins! Voi avea și eu o victimă, voi zdrobi și eu o viață, destul tot alții m-au zdrobit!” Își luă inima-n dinți și țigara-n mînă, privi în juru-i cu îngrijire și nu zări nici un obiect cu care să-și poată tăia „firul vieții”. Cugetă un moment să se înăbușească punînd capacul la sobă; dar geniul său cel bun îi spuse numaidecît că este o lașitate să pui capacul atunci cînd nu-i foc în sobă. Dar dac-ar cumpăra de cincizeci de bani șoricioaică? însă nici cugetarea asta nu-l ademenea. Șoricioaică? Și-apoi? Ce va face el de țigări? Cu cincizeci de bani se poate mai ușor cumpăra un pachet de tutun! „A, prost ce sînt! exclamă el. Eu mă gîndesc cum să mă sinucid, și nu mi-am făcut programul! Să mor fără să se știe cauzele tristului eveniment? Dar aceasta ar însemna mai mult decît o sinucidere!” Luă condeiul, se așeză la masă și începu să scrie cu cerneală roșie: „PROGRAMUL SINUCIDERII MELE În momentul cînd scriu aceste rînduri eu nu mai sînt printre cei vii. Scriu cu sîngele meu acest manifest, cel din urmă poate, și în care cetitorii vor afla cu cea mai adîncă părere de rău încetarea din viață a valorosului nostru amic și colaborator Mișu Spanachidi… Da, eu am murit; dar numele meu va rămîne. Cauza morții. Pînă în momentul de a pune sub tipar cauza fatalului act este încă necunoscută. Se bănuiește că un mister se ascunde aci. Parchetul, sesizat de mai mulți vecini și de opiniunea publică alarmată, a descoperit o scrisoare olografă și scrisă chiar de autorul ei, din care rezultă că sinucisul n-a fost asasinat. La Cameră. Se crede că mai mulți deputați, amici ai defunctului, vor interpela guvernul asupra acestei barbarii. La urmă se va vota o moțiune, prin care se va cere ca înmormîntarea să se facă pe socoteala statului. Onoare acestor reprezentanți ai țării!” Dar de-abia sfîrșise de scris aceste rînduri, cînd auzi o bătaie în ușă. Spanachidi tăcu. O a doua bătaie, de astă dată mai tare. — Cine vine să turbure locașul morții? strigă el. Ușa se deschise și apăru servitorul casei. – A venit o madamă cu scrisoarea asta, domle… – Bine, zise Spanachidi. Du-te! Și servitorul ieși. Fostul sinucis luă scrisoarea, o desfăcu cu grabă și o lacrimă i se ivi în colțul pleoapelor. „Așadar, ea mă iubește! Și eu, ingratul, tocmai pe ea o uitasem! Să mai citesc o dată”… Scrisoarea era simplă, scrisă cu o ortografie necunoscută, dar cu mult sentiment. Ea cuprindea rîndurile următoare: „Mișule dragă, Nu uita că te aștept diseară în grădină la Icoană Are să fie și Luța cu musiu Barbancioc al ei Mergem ambu patru la «Rașca», la Dimcu Te sărut dulce, Sița” Spanachidi sărută scrisoarea. Îi rupse cămașa ca să facă pe ea un „fapt divers” pentru a doua zi la ziar, apoi puse restul în cutia lui de scrisori „Margareth Mill”, unde ținea – cum zicea el – „Anuarul amorurilor mele”. Acum era vesel. Sița fii depărtase din minte toate gîndurile negre și—l făcuse să uite că trebuia să se sinucidă. Și apoi, la ce s-ar fi sinucis? Ce motive avea pentru asta? Ce nemulțumiri? Nici una! Ziarul la care colabora era mulțumit de el, el era mulțumit de ziar și presupunea că chiar cetitorii sînt încîintați. Tînăr era, viitor avea, și iată că Sița venea să-i puie pe frunte cununa fericirii. „Ce inimă bună e Sița! exclamă el singur, cu glas de «aparte». De un an de cînd e bonă la maiorul Ursu mă iubește cu un amor exact. Oricînd poate, ea-mi scrie să ne întîlnim. Ah! de-ar mai dura manevrele, ca maiorul să fie concentrat!” Și, zicînd acestea, Spanachidi luă în mînă un ziar „adversar”, pe care-l lua regulat de la redacție, ca să polemizeze. Își aruncă ochii pe pagina a treia și ceti: „INFORMAȚII Sinuciderea din capitală. Aseară s-a sinucis în locuința sa tînărul X. Y. Cauza funestei hotărîri nu este cunoscută. Vom da mîine și alte amănunte.” „Ce prost sînt informați! zise Spanachidi. O sinucidere fără amănunte! Lasă, că le arăt eu mîine”… Și, luîind condeiul, transformă articolul cu Sinuciderea lui Spanachidi în alt articol: Sinuciderea din capitală. „Au să crape de necaz cînd or vedea că numai eu am scrisoarea olografă, scrisă chiar de autorul ei!” Apoi își luă pălăria, scoase colțul batistei afară, se privi în oglindă. Își drese mustățile și-și examină punga: „Seara asta o să mă ție probabil vreo zece lei: consumații la «Rașca», chetă la lăutari, bacșiș chelnerului, poate cîteva alune prăjite… Dar nu-i nimic; mîine iau de la administrație «cheltuieli de reportaj»; trăsură la casa mortului, vizită la morgă, bacșiș defunctului”… Își luă bastonul și ieși. La colț tocmai venise tramvaiul. Dete douăzeci de bani: — Pîn’ la Icoană!


content:
Figura de mai sus – o cunoașteți ca și mine – a pătimit un accident nenorocit; nenorocit nu pentru cap, ci pentru corp. Desigur, e o greșeală. E cu neputință să se fi pus cu intenție capul lui Alexandru Lahovary, excelență ce a mâncat la Sigmanngen broaște fripte, pe un corp de vultur. Auzi, Alexandru Lahovary vultur! Ca ce? Vulturul înfățișează, precum se știe, măreția pe drept, libertatea, independența. Despre vultur a zis Bolintineanu: Astfel e vulturul ce pe piscuri zboară, Aripile taie-i că ar vrea să moară! Apoi să ne înțelegem, domnule caricaturist! Ce are a face Alexandru Lahovary cu vulturul? Lui Lahovary poți să-i tai nu numai aripile, dar și urechile și coada, și tot nu renunță la bunătățile „băncii de durere” pentru țară! Slava Domnului. Îl știm cîte parale plătește! Liberalii l-au făcut cu ou și cu oțet, de se retrăsese în fundul munților la Vîlcea, și nu mai auzeai de el ca de popă tuns! Apoi unde ați văzut vreodată vultur ascuns în gaură de șarpe? Asta-i curat vorba cîntecului: Cine dracu a mai văzut Iepure vara la plug Mai pe urmă, actualul personaj ilustru a ieșit la maidan cînd a văzut că s-a întărit opoziția și că are pe ce se sprijini. După căderea liberalilor, acest pseudovultur a suferit toate zgardele posibile și imposibile, că, de ar fi fost altul, ar fi făcut bătături la gît! Apoi ați văzut undeva vultur cu zgardă? Atunci, pe ce o fi vultur, zău așa?! Poate pe aceea că e obr… îndrăzneț? Dar, slavă Domnului, noi știm un animal și mai îndrăzneț, care a vrut odată să zbiere ca leul. Cu toate astea, nimeni nu is-a gîndit vreodată să facă din posesorul unor urechi.piramidale un vultur! Sau poate – mai știi minune! – pentru că are unghii și e rapace l Așa se poate, dar și rapacitatea excelențeisale nu trece limitele unei găinăm! Cred dar că corpul ce i se cuvenea este un corp de uliu sau erete. Asta-i tot ce l s-ar putea potrivi. Uliul este. În adevăr, foarte șiret, ar putea semăna cu un om mincinos. Și, dacă-i vorba să vorbim, subscrisul crede că excelența-sa este un palavragiu de clasa I. Aduceți-vă aminte ce spunea la „Orfeu”, pe vremea opoziției unite. Atunci era contra convențiilor comerciale, contra fortificațiilor, contra domeniilor coroanei; dar… cum a plecat cloșca, jupîn uliul s-a repezit și a înșfăcat puiul de minister! Și priviți-l cum stă acuma acățat de bancă, cu buzele pline de fulgi, cu frățiorii căpătuiți, parc-ar fi luat banca în arendă pe toată viața! Apoi nu șade rău să compromiteți bunătate de vultur?! Prin urmare, jos Vulturul!!! Sus Uliul!!! Dar voi, cloști de familie, păziți-vă puii!


content:
Primim nenumărate scrisori prin care sîntem rugați, conjurați și imprecați să ne lămurim, să fim categorici și să explicăm ce este Spanachidi și spanachidismul, pe care mulți îl iau ca o imaginație a noastră și nu ca ceva real. Ei bine, ne vom explica. Spanachidi, doamnelor și domnilor, nu este un om, ci un tip. Nimeni nu știe de unde a ieșit, deși fiecare știe unde ar vrea să-l vîre. Din Iași sau din Corint, din Galia ori din Golia – Spanachidi poartă trăsuri caracteristice. El apare răpănos, pîrlit, bocciu, umil, dar printr-o miraculoasă putere de rezistență ajunge să ise strecoare oriunde, de preferință în partidele unde talentele sînt mult apreciate și mai ales mult căutate. O dată ajuns, Spanachidi pune pe cap pălărie-naltă și-și umflă nările. Acesta este momentul cînd larva spanachidoferă se încarnează și se încanaliază într-o adevărată viețuitoare. Redactor la vreo gazetă, Spanachidi profită de biletul de liberă intrare pentru a-și expune nările și pălăria – armele-i de luptă – în toate localurile publice. Opinii politice n-are; totuși, pentru că neam de neamul lui nu-i român, el e un Rrrrromânist de calitatea întîi. Atunci, să vă feriți, domnilor socialiști! Din pana lui curg valuri de spanac patriotic: socialiștii sînt vânduți, […] ei n-au nimic sfînt, ei nu respectă nimic, ei murdăresc totul… pînă și nările lui Spanachidi! Convins de rolul mare pe care e chemat să-l joace în „țara noastră”, Spanachidi scrie broșuri, care fac mult zgomot cînd le întrebuințezi: ce fîșiitoare hîrtie! Școala pe care o face Spanachidi se numește spanachidism. Ea are mulți aderenți, pentru că e greu de intrat în ea, și trebuie să ai o adevărată vocațiune, să fii spanachidist din naștere, pentru ca să poți izbuti să te înscrii într-îinsa. Că Spanachidi are talent, asta nu mai încape îndoială; dovadă că el ise cazează repede, precum zice și franțuzul: Un spanaque trouve toujours Un petit spanaque qui l’admire! Și acum, Spanachidi al sufletului meu, vino de-mi mulțumește că te-am explicat, că te-am făcut cunoscut acestei lumi de ingrați, care te nesocotește! Iar voi toți, amici și emuli ai veritabilului Spanachidi, strigați cît puteți: Spanac sîntem, Spanac să murim, Spanac să mîncăm!


content:
Nu mai este holeră!” Vindecare sigură și radicală!!! Aici, domnilor, aici!!! Așa ar trebui să strige Î.P.S.S.T.U.V.Z. mitropolitul primat, care, în sfîrșit, a bătut pe toți doctorii din lume. Î.P.S.S. a descoperit leacul împotriva holerăi. Și dacă nu credeți, n-aveți decît să cetiți următoarea rețetă pe care a trimis-o către toți felcerii cu potcap: 1. A se cînta în toate duminicile, după vecernie, Acatestul Maicii Domnului, pentru ușurarea alteței-sale regale, principesa Maria. 2. Față de epidemia ce bîntuie multe localități din țară, să se facă în toate bisericile anumite rugăciuni pentru boalele epidemice coprinse în leturghie. Toți preoții care se vor constata că au neglijat îndeplinirea acestor ordine vor cădea în grea răspundere. Lăsînd deoparte ușurarea alteței-sale regale, prințesa Maria, dintr-un sentiment de pudoare și de dinasticism lesne de înțeles, mai ales că nu vedem ce are a face ușurarea asta cu holera, ne vom ocupa de paragraful al doilea. Va să zică, Scurt-preasfîntule, mata crezi că de acuma am scăpat de holeră dacă s-ar turna la institutele bisericești rugăciunile prevăzute în leturghie! Bravo-bravo! Numai o mică explicație am dori noi s-avem: Vezi, că nu pricepem cura asta de rugăciuni antiholerice. S-o luăm în hapuri, ca pe Cascara-Midi. În fricții, ca mercurul. În formă de injecții Brown-Sécard, sau. În fine, a posteriori. În formă clisterină? Aici nu ne deslușim. Noi știam, pînă acuma, rezultatele miraculoase ale antipirinei, fenacetinei, glicerinei, chininei, dar de minunile leturghiei nu auzisem încă. Necredincioșii spun, iubite sfînt, că te-ai cam făcut de rîs cu ordonanța asta, care nu mai are trecere decît la băbuțe. Cît nentru oamenii care nu sînt măicuțe – căci sînt bărbați care sînt măicuțe rău de tot – aceia se tăvălesc de mteligența medicală ce se ascunde sub mitra pe care o porți pe cap. Drept aceea, te-aș ruga, cu evlavie și cu ouviință, să-mi spui și mie de unde ai scos leacul ăsta: din vremea preasfîntului Ghenadie, făcătorul de copci, ori din vremea sfintei cuvioase Paraschiva, făcătoarea de ciorapi de fildicos! Zece cuvinte plătite.


content:
Fost locotenent în armata prusacă. Venit în România, a îmbrățișat cariera de domn, ca voluntar. Nu cunoaște teoria, nici practica. în loc de mînuirea armelor știe mînuirea sforilor. Cînd merge călare, parcă-i Moș Teacă în Dobrogea. Partizan al bătăii în armată, bate… apa în piuă. Își bate capul să facă parale, bate toba despre binefacerile lui, e bătut de noroc și bătut la cap. Odată a fost bătut la Iași cu mere bătute. În timpul campaniei, a dat dovezi de o enormă vitejie: a văzut zdrobite sub el cincisprezece ocheane. Comersant clasa I, nu plătește patentă. Acționar la mai multe fabrici și reacționar în.politică. Galantom peste fire. Împarte în dreapta și în stînga Bene-merenti oricui îi face un serviciu. Întocmai ca țalul de la „Bulevard”, care plătește la casă cu mărci. Partizan al anonimatului în presă, nu iscălește niciodată articolele prin care se laudă în Monitor. Iubitor de reforme. Își dă la reparat în fiecare an tunica, pantalonii de mare ținută și mesagiul de deschidere a corpurilor legiuitoare. Prieten nedespărțit de Duca, are să ceară acestuia un mare serviciu în curînd: deja e pe ducă.


content:
Maior la alegere, nu la vechime. Unchiul a ales pînă a cules. Se zice că natura nu face salturi, prinții însă fac grozav. Băiat tînăr și frumușel. Urechi nedeciuplinate. Părul blond, barba rade… pentru că nu crește. Amator de parăzi – ca un Tecușor; amator de rachiu cazon – ca un aghiotant. A studiat la școala vieții, unde nu se dau examene. Cunoaște ortografia inimii și întrebuințează pluralul în loc de singular. Comandă batalionul I de vînători de acasă. Cunoscător în istoria țării, admiră Luptele românilor de Văcărescu. A găsit mijlocul de a-și face palat la Cotroceni fără parale: melitarul nu dă bani, leat! În privința cunoașterii limbii românești, se împodobește cu pene de… Păun. Ia parte la ședințele Senatului, unde sforăie reglementar. Membru al tuturor societăților savante din țară și în special al societății de geografie, cunoaște perfect Sinaia și drumul la Urlătoarea din Poiana-Țapului. Suferă de galantomia ereditară despre partea unchiului. Semne cazone: trage nădejde că are să guverneze în țara românească – cum trage nădejde spînul de barbă.


content:
Nu vei domni, Macbeth Spun poveștile bătrîne că la fiecare naștere vin ursitoarele să prorocească pruncului norocul sau restriștea ce-i rezervează viitorul. Și iată că astăzi se trîmbițează tuturora – ca de răsărirea unei Mesii – nașterea unui copil, care – spun magii poliției – schimbă cu totul mersul normal al istoriei acestei țări. Nu știm ce or fi prorocit ursitoarele; dar precum marele romancier al Franței, Alphonse Daudet, dedică pe Sapho copidor lui „cînd or avea douăzeci și unu de ani”, așa scriem și noi rîndurile astea pentru copilul lui Ferdinand Hohenzollern – „cînd o fi în vîrsta în care omul poate cugeta”. Tu te-ai născut, copile. În mijlocul luxului și al bogăției. În același ceas în care se nășteau pe lume mii de prunci în colibe sărmane, fără vraci aduși din Anglia, fără îngrijiri și fără mîngîieri; alții se nășteau pe cîmpul ars de soare, sub biciul vătăjeilor. Părintele tău, crescut și el în lux și fără să știe ce e munca, s-a bucurat de nașterea ta nu pentru iubirea ce-ți poartă, ci pentru că prin tine îi e asigurată lui și neamului lui domnia peste o țară îmbelșugată. Părinții miilor de nenorociți născuți cu sărăcia la cap, sînt oameni muncitori, care fac să crească holdele bogate, al căror rod îl stăpînesc ai tăi! Vei fi crescut, copile. În îngîmfare. În dragostea de tine însuți. În disprețul gloatelor necăjite. În ura potrivnicului. În egoismul cel mai rușinos. Și vei ajunge în vîrsta în care ți se va încredința grija de a te conduce singur prin valurile vieții… Părinții și dascălii tăi îți vor fi spus pînă atunci că cerul ți-a încredințat ție menirea de a cirmui peste un popor de cinci milioane de suflete – suflete blînde și îndelung răbdătoare. Ei îți vor fi zugrăvit națiunea ca pe o păpușă de ceară, care se poate modela în toate chipurile, după voința unsului lui Dumnezeu; îți vor fi arătat viitorul tău senin ca un cer albastru; îți vor fi spus că ai în tine puterea de a trece prin viață fără turburare; te vor fi cîntat ca pe un mag în stare de a zdrobi stîncile, de a ocoli furtunile, de a înfrînge toate piedicile, veacul chiar!… Ei bine. În ziua cînd vei deschide ochii și vei voi să pui stăpînire.peste tronul făgăduit, nu vei găsi în locul lui nici urma că odinioară a existat! Carol al doilea, nu vei domni! De azi în douăzeci de ani omenirea va fi scuturat de mult povara monarhiilor, ea va fi șters rușinea unor veacuri de stăpînire sălbatică, va fi intrat în deplina ei putere. De azi în douăzeci de ani, copile, omenirea liberă și civilizată va fi izgonit din domeniul faptelor prezente pe falșii ei păstori, pe aceia care o împing la vrajbă nejustificată, la măcel și la moarte. Deja pe fața tuturor acestor cîrmuitori se scrie soarta moșneagului rege Lear. Popoarele. Îngenuncheate pînă azi tiraniei unor cuceritori. Încep să cîrtească împotriva acelora pe care i-au tolerat pînă acum. De pretutindeni se urcă pînă la treptele tronurilor plîngerile celor umiliți, care mîine se vor transforma în strigătul revoltaților. Și pe ruina tronurilor sfărîmate, acolo unde azi domnesc îngîmfații și trântorii, se va ridica mîine statua liberării omenirii; în locul sceptrului – lumina; în locul coroanei – pacea, liniștea și armonia universală! Coroana pe care azi o poartă pe fruntea lui orice degenerat, ajutat de o mînă de lachei, o va purta mîine obștea celor ce muncesc și fac să răsară din rărunchii pămîntului toate bogățiile lumii. Dascălii îți vor spune că ești chemat să domnești peste țară; tu nu-ți pleca urechea Ia lingușirile fățarnice ale celor plătiți să-ți amețească închipuirea. Ascultă vuietul ce iese din cîmpiile muncite de mizerie și de robie; ascultă valul popular, care geme înfuriat, și înțelege din șoapta tăinuită că viitorul tău nu-ți arată calea stăpînirii! Nu vei domni, Carol al doilea, pentru că vîntul vremii va spulbera tronul înainte de a fi sunat ceasul domniei tale!


content:
Domnule Carol, Mai întîi de toate, doresc ca mica mea epistolă să te întîmpine în momentele cele mai fericite ale sănătății matale. Cît despre mine, vei ști că m-am tăvălit de rîs cînd ți-am citit mesajul. Ia ascultă-mă, nene, știu eu că ești rege și că un rege nu poate să spuie tot ce are el pe suflet; dar, să-ți spun drept, nu m-am așteptat să le torni așa late cum le turnași în mesajul de ieri. Le-ai turnat… l-aș… (sic!) parcă erai tocmit cu ziua. Să ți-o spun: și eu spun multe mofturi cititorilor, că de-aia-mi zice Rigolo, dar ca d-ta nu sînt în stare să le ticluiesc. Mai întîi zici că însurătoarea amicului Fritz și nașterea puiului de Carol au bucurat țara. Ei, aș! Spune drept; crezi vreo vorbă din toate astea? Cu mine nu umbla să faci politică și diplomație, pentru că eu nu te spui la nimeni, și nici rege n-am să mă fac, ca să zici că umblu să-ți iau locul. Dar, uite, aș da mult să știu ce crezi în conștiință cînd citești poliloghia aia pe care ți-o scrie Lahovary și vezi cum te aplaudă gogomanii. Eu, să fiu ca tine, nene Carol, m-aș apuca odată și i-aș înjura de mamă, numai așa, de gust fistichiu, ca să văd: tot au să mă aplaude?… La urma urmei, de ce ai fi rege dacă nu ți-ai permite cîteodată să faci o farsă lacheilor? Mi-a părut întotdeauna rău că nu te pot găsi într-un colț, ca să-ți spun toate astea verde-n față, cum ți le scriu aici. Se zice că nu ești tocmai Tănase și că numai te faci Gheorghe, dar, altfel, din fire nu ești Enache. Ei bine, eu aș vrea să te întreb un lucru: Pleci de la palat înconjurat de jandarmi, ajungi la Mitropolie, asculți sfeștania mitropolitului, apoi mergi la Cameră de-ți citești fițuica aia tipărită. Pe drum nu te salută nici dracu, la Cameră te aplaudă numai guvernamentalii; spune drept: cînd te-ntorci acasă ce gîndești? Cum îți pare țara asta? Cum îți par deputații lachei? Eu, vezi, dac-aș fi rege, n-aș da două parale pe toate fleacurile astea, pentru că știu că ele se fac oricui are slujba asta, nu personal mie. Uite: dacă mîine ar veni cineva și ar face rege pe Nicu Metz, ori pe Costică Kneazu, eu sînt sigur că ei ar avea întocmai onorurile pe care le ai tu astăzi. Lumea noastră e a dracului. Cîțiva au pus mîna pe putere, și pentru că nebunii vor totdeauna să aibă cîte un staroste, și-au pus în cap un rege. În fond. Însă, regele nu-i altceva decît alesul unei cete care ține în mînă pe cei mulți și toate bogățiile. Acuma, dacă-i bal, bal să fie. Din momentul ce știu că nătăflețu ăștia au nevoie de mine – că altfel s-ar lua a doua zi de chică între ei – eu mi-aș plăti odată luxul să-mi bat joc de sufletul lor; dar știi, frumos, fără perdea, să le placă și lor! Pe mine mă bate gîndul că gîndești tot ca mine. Dacă e așa, nu pricep de unde-ți vine încăpățînarea asta de catîr, ca să ții musai să fii rege pe viață… La urma urmei, ai făcut destule parale. Încît ai putea pleca pe aici încolo, ca să petreci unde ți-ar fi lumea mai dragă. Ce zor să faci păpușerii, să te faci de rîs, să te admire copiii și să lași să te ocărăsc eu cum îmi place! Nu te-ai mai săturat de paradă, de tunuri, de jandarmi și de deputați? Adică, serios vorbind, ții mult să te aplaude Popovici-Răcăciuni, Dobrescu-Chitanță și Take Ionescu? Ții mult să ai un balamuc întreg în cap? Nu ești om serios, vere Carol! Am văzut mulți nebuni și mulți pasionați în lumea asta. Unul s-a împușcat pentru o actriță, altul a înnebunit căutînd să afle patratul cercului, un al treilea s-a spînzurat pentru că n-a reușit la examen… Cum îți spun, am văzut tot soiul de nebuni. Dar, ca om teafăr și cu parale fiind, să-ți faci capul calendar de bunăvoie și să discuți politică înaltă cu Catargiu numai tu ești în stare. Ce-ți folosesc toate astea, poți să-mi spui? Reclama? Dar cu banii pe care îi ai ți-ai putea face o reclamă strașnică, fără să recurgi la maimuțării proaste ca alea de ieri… Fugi de-acolo, că nu te mai înțeleg; parol, nu te-nțeleg! Nu vezi că, la urma urmei, vă trageți pe sfoară unii pe alții? Parcă ăia care te-au aplaudat ieri te iau în serios; ori tu pă ei? Moft! Iți spun eu: mai bine apucă-te de alt negoț și nu umbla cu spanacuri regale, că s-au deocheat! Crede-mă pe mine, că eu nu-ți vreau răul!


content:
În vălmășagul vieții de toate zilele. Încercăm adeseori decepții, deziluzii sfâșietoare; ni se pare adeseori că e zadarnică lupta pe care o ducem și zadarnică truda noastră. Atunci noi cădem în scepticism și încetăm de a privi cu încredere izbânda viitoare. Dar sînt minute care ne înviorează, care readuc în inimile noastre entuziasmul de altădată și ne fac să trăim plini de speranță, să muncim înainte. Niciodată minutele acestea nu sînt mai puternice, mai hotărîtoare ca atunci cînd ne găsim în mijlocul dv. Văzîndu-vă cum ați venit. În număr așa de mare, stînd în contact cu entuziasmul sincer care vă însuflețește, simțim ca un potop de viață nouă invadînd în sufletele noastre, ca să curățe toate decepțiile și tot amarul de care sîntem cuprinși. Întrunirea de azi, impunătoare cum e, ne dă mai mult curaj decît orice altă împrejurare fericită din viață. Priviți-vă singuri. Vechile partide, acelea care au la îndemînă, unele, poliția, alții, banii, nu izbutesc niciodată să aibă un public atît de numeros și, mai ales, atît de simpatic. Ați văzut alte întruniri? Sala plină de scaune, oratorii opăriți, bietul public – microscopic și adus de silă – ascultă cu răceală. Fără îndoială, s-au schimbat vremile. Evoluția care s-a săvîrșit în întreaga noastră viață socială se arată și în starea morală și intelectuală. Dacă nu mai departe decît acum cincizeci de ani ai fi spus boierului tabetliu că în anul mîntuirii l894 n-o să mai meargă de la București la Ploiești cu diligența ci cu trenul; că o să bată telegraful de aici Ia Paris; că o să poată sta acasă și să audă opera de la Londra cu ajutorul telefonului, tabetliul ți-ar fi spus că ești nebun. Ei bine, minunea s-a săvîrșit, Anticrist s-a arătat pe pămînt! În ordinea politică, același lucru: odinioară, nu mai departe decît acum cinci-șase ani, noi, socialiștii, eram tratați de dinamitarzi, petroliști, farmazoni, cîte și mai cîte! Iar azi socialistul vine să vorbească în fața cîtorva mii de oameni, și nici oamenii nu-și fac cruce, nici Dumnezeu nu-l trăsnește! Mai mult, pînă mai ieri muncitorimea era roabă. Nimeni n-o baga în seamă, ea im avea nici un soi de drept și nici un soi de lumină. Iar azi, muncitorii vin în întruniri sa aplaude, alături cu oameni din clasa de sus; ba mîine ei vor merge să voteze cu toții, cot la cot cu boierii, căci votul universal nu poate să întîrzie. Neîndoielnic, a venit vremea de apoi. Dar nu acesta e subiectul cuvîntării mele. E o simplă paranteză, pe care nu puteam să n-o fac Înainte de a vă vorbi despre bătaia în armată. Ați cetit desigur și dumneavoastră că în armată se bate. Știți ca și noi că aceea ce se petrece în cazărmile noastre e înfiorător. Pentru cele mai mici așa-numite greșeli de disciplină, pentru fapte care aiurea n-ar avea nici o însemnătate, oamenii sînt insultați, umiliți, bătuți, torturați. Uneori barbaria e împinsă pînă dincolo de margini, uneori nenorociții sînt uciși! Nu am vreme să insist asupra tuturor sălbăticiilor monstruoase din cazărmi: le șuți ca și mine, și, ca și mine, v-ați simțit înfiorați cînd le-ați aflat. Dar e firesc să vă întrebați: cum se explică atîta mișelie, atîta infamie, atîta cruzime? Cum se face că în cazărmi domnește altă judecată, altă morală, altă simțire decît aceea pe care o-ntîlnim în mijlocul lumii civile? Cum e cu putință ca-n mijlocul civilizației noastre să se petreacă sălbătăcii așa de crude? Iată atîtea întrebări naturale la care trebuie să răspundem. Eu cred că. În primul rînd, trebuie învinovățită educația cazonă. E o educație care nu poate da alte rezultate decît acelea pe care le vedeți. Închipuiți-vă numai: iei pe om de acasă, sănătos, zdravăn, cu mintea întreagă – cel puțin așa l-a constatat consiliul de recrutare – și, după șase luni. Îndată ce nenorocitul s-a făcut căprar, ia cîmpii. Începe să creadă că el are dreptul să taie și să spînzure pe toți cei ce n-au la mînă două galoane de lînă și pe toți civilii. Să facem puțin psihologia lui Stan Păpușă, vîrît în cazarmă. Cînd l-au luat de acasă, era cu minte, ca noi toți. L-au dus în miliție. îndată au dat ordin să-l tundă cazon – cînd s-o izbi musca să facă plici! – și… – Nu umbla cu plete, leat, că tu ești melitar, nu ești țivil! Bietul om rabdă, tace și nu pricepe. După asta. Îi scot hainele lui și-i dau altele; haine pe care întîlniți toate culorile: tunică albastră, nasturi galbeni, la mînică roșu ori verde, fireturi galbene… mă rog, parc-ar fi la bal mascat. Acela care-l îmbracă are grija să-i spuie: – Ai îmbrăcat livreaua statului, leat! De-acuma nu te mai îmbraci ca țivilii, să te cunoști că ești catană! Stan Păpușă sufere și asta și tot nu pricepe. A doua zi, don căprar vine și… îl învață să umble! De, omul știa, că umblase și pîn-atunci, că doar nu era olog. Dar căprarul îi strigă: – Calcă pă note, leat, că de-aia ești melitar! Talpa la pămînt, răcane, că nu mai ești țivil! „Ce-o mai fi și asta?” se-ntreabă Stan Păpușă. Dar, îndată ce vrea să cîrtească, don căprar îi strigă, cu un strigăt cazon, bineînțeles: – Nu răspunde, leat, că eu sînt căprar! Știi tu ce-i un căprar? Și așa trece zi după zi. Soldatul se scoală după semnal, se îmbracă cazon, calcă pă note, mănâncă pa două rînduri, salută reglementar, fumează după deciuplină, se culcă numai după orden… în sfîrșit, toate alea se fac în armată după anume convenții, după tiurie. Mai adăogați la toate astea vorbele vestite: – Cînd ăi întâlni un țivil pă drum, dă-i cu cotu, să te vadă că ești melitar! Mai adăogați apoi: – Supirioru ți-e și tată, și mamă! Mai adăogați faptul că adevăratul militar nu are altă preocupare și altă grijă decît să avanseze, adică să fie mai mare ca alții, și veți vedea dacă e ou putință ca mintea cea mai sănătoasă să poată rezista. În așa împrejurări, Stan Păpușă începe să slăbească la cap după cîtva timp. Începe să creadă în adevăr că el e altceva decît muritorii de rînd. Și. Îndată ce se face căprar, el ia cîmpii, el începe să imiteze pe vechiul don căprar, căci: – Căpraru e leat cu Dumnezeu ‘ Atunci începe și el să toarne la ploton de pedeapsă, cu cățeaua-n spinare, să strige: „Cheamă pă dracu dă la lampă, răcane”, să săvîrșească toate păcătoșiile și toate nelegiuirile iînchipuite și neînchipuite. Aceasta e psihologia adevăratului militar, aceasta este educația cazonă, care zăpăcește mințile, care întunecă seninătatea oonștiinței, care face dintr-un om sănătos o ființă ridiculă. Căci nu-i puțin lucru să crești pe un biet muritor cu giîndul că el e om superior tuturora, că nimeni nu-i ca el. Și ceea ce se petrece de la soldat la căprar urmează înainte pînă la cel mai înalt grad, toată educația militară fiind întemeiată pe principiile ce am arătat. Mai mult, educația asta crește, se dezvoltă în mod uriaș de-a lungul carierei unui militar. S-ar părea, cetățeni, că toate astea nu au decît partea ridioulă. E de rîs, nu-i așa? Ei bine, asta ar fi o mare greșală. Nu-i o farsă ridiculă aceea ce se petrece în cazarmă. E o farsă odioasă, e o dramă sfîșietor de reală, e cea mai îngrozitoare tragedie omenească. În care victimele se sting sub o imensă durere. Știți bine că ocna militară, pe care au numit-o oazarmă, e înconjurată cu un zid chinezesc: nici o rază de lumină și de dreptate nu pătrunde acolo, și numai rareori străbat pînă la noi tânguitoarele glasuri ale celor ce sufăr și pier! Călăii au avut grijă sa păzească riguros aceste ocne, deasupra cărora, mai bine deoît deasupra iadului, ar trebui înscris versul lui Dante: Lăsați orice speranță, voi, care intrați aci! Știți bine că nenorocitului bătut și umilit nu l se lasă nici dreptul de a se plînge, dreptul acesta cafe le era dat și robdor din vechime. Năpăstuitul trebuie să ceară voie tot de la cel care l-a asuprit, să ceară voie „pe cale ierarhică”, altfel. Închisoarea e gata, și e aspru consiliul de război… cînd e vorba de un inferior nedisciplinat! Cu toate astea, deși s-au îngrădit așa de bine, sînt atîtea barbarii, atîtea cruzimi care au ajuns pînă la noi. Încît ne-ar trebui volume ca să le putem înșira pe toate. Vă voi aminti numai de una. Cunoașteți vestita crimă de la Ștefănești, a căreia victimă a fost nenorocitul brigadier Eftimiu. Omul acesta, torturat într-un mod îngrozitor de căpitanul Căliman și de sergentul-major Georgescu, a murit în urma schingiuirilor suferite. S-a spus că el s-a sinucis Fie. Dar atunci pentru ce nu s-a făcut o contraanchetă? Pentru ce nu s-a admis autopsia medico-legală cerută de noi? Și apoi, chiar sinucidere de-ar fi, nu s-a constatat destul de clar că nenorocitul s-a sinucis din cauza barbarelor maltratări? Eu am fost acolo și am văzut cadavrul nefericitului. Am să țin minte întotdeauna ziua ceea tristă de toamnă. Pe covorul de frunze. În pădure, zăcea întins, cu ochii mari deschiși, cu trupul plin de vînătăi, fostul apărător al țării, ucisul de camarazi-i superiori! Eu n-am uitat-o. Și dacă am adus cu mine impresii de groază și de milă, nu pot isă nu vi le spun dumneavoastră, cetățeni liberi, singurii judecători în care ne punem toată încrederea! Am văzut cadavrul nenorocitului aruncat în pădure, să-l bată vîntul, să-l mănînce corbii, părăsit și după moarte, așa cum cineva nu și-ar arunca nici un cîine la care ar ține. Și m-a uimit ticăloșia asasinilor. Ei bine, cu toată oroarea faptului, rezultatul l-ați văzut: tribunalul militar, educat și el în aceleași principii cazone, n-a dat sălbaticilor decît o pedeapsă ridiculă, cea mai mică pedeapsă ce se găsește în cod. Dacă s-ar fi prevăzut un minimum de cinci lei amendă, ar fi acordat acel minim! Și să nu credeți că avem a face cu niște judecători miloși în genere. De loc. Vă aduceți aminte că tot consiliul de război a judecat acum cîțiva ani pe un soldat care aruncase cu o piatră intr-un maior. Atunci, deși s-a constatat că soldatul era nebun, judecătorii militari l-au osîndit la muncă silnică pe viață! Vedeți bine deosebirea. De unde vine ea? Ea vine din oreșterea militară care falșifică judecata omenească și face pe „superior” să vadă în inferiorul în grad o ființă inferioară, față cu care nu merge să fii nici drept, nici uman! Și judecata asta cazonă se pune mai presus de legi, de Constituție, de tot, pentru că e militară, și atîta ajunge. De pildă, sînt țări, cum e Rusia. În care bătaia este prevăzută în lege. Acolo superiorul are dreptul să ordone pedepse corporale. La noi însă s-a schimbat vechea „condică penală ostășească” în care bătaia era consfințită. Mai mult, actualul „cod de justiție militară” pedepsește pe superiorul care lovește pe inferior. Și totuși, bătaia nu numai că nu s-a desființat de fapt, dar constituie un obicei zilnic. Bătăușii sînt deci și antilegali. În funcțiunile civile, unde nu există o morală de corp, funcționarul care nu-și poate împlini datoriile după cum prescrie legea își dă demisia; în armată, nu. Ofițerul bătăuș știe bine că legea îl oprește de a bate, și totuși, departe de a-și da demisia, atunci cînd vede că nu se poate achita de obligații fără să calce legea, el lovește, brutalizează, torturează. Ce să mai vă spun de Constituție? Superiorul, care crede că e „leat cu Dumnezeu”, nu vrea să știe de asemenea moft țivil. El crede că, o dată ce e militar, soldatul a încetat de a fi cetățean. Inviolabilitatea persoanei? Astea or fi bune pentru țivili, dar nu pentru oamenii care își iau legile, moravurile, tradițiile și morala lor aparte! Și, dovadă că toate aceste monstruoase barbarii, care pălmuiesc civilizația ce ne-am dat, nu sînt cazuri izolate, ci urmările unei doctrine întregi, unui întreg sistem, aveți cuvintele rostite de apărătorii lui Căliman. Ați auzit cum căpitanii Lambru, Milicescu – și alți Alexandri Machedoni – au afirmat că toți bat, ca și cum ar fi voit să ne spuie că e un fapt foarte natural. Nu e vorbă, ei n-aveau nevoie să ne convingă despre asta. Căci chiar în ziua cînd consiliul de război judeca pe Căliman. Într-o cameră de jos a tribunalului militar un soldat gemea de bătăile primite de la un superior. Și nu se găsea doctor, și nu se găsea ofițer de serviciu, ca să trimită pe bietul om la infirmerie, căci de spital nu mai vorbesc: ca să intre acolo un soldat, trebuie un arsenal întreg de forme. Cunoașteți povestea pîn’ la sfîrșit? Soldatul a murit peste două zile, iar socialiștii, care divulgă asemenea fapte, sînt niște trădători de patrie! Căci tot judecata cazonă, această faimoasă judecată croită pe un anume calapod. Încearcă să stabilească legenda idioată că nu mizerabilii și asasinii sînt rușinea neamului nostru, ci aceia care descoper și înfierează fărădelegile lor! Se-nțelege, ne pasă prea puțin de părerea sceleraților despre noi, pentru că avem credința nestrămutată că apărăm o cauză dreaptă, cauza celor mai nenorociți robi, și nu cîteva fraze neroade, ori cîteva amenințări caraghioase au să ne schimbe convingeri atît de adînci. Noi ne facem datoria pentru că așa credem, pentru că așa simțim, și ne-o vom face întotdeauna, oricît de mari ar fi jertfele, oricît de serioasă ar fi primejdia! Viața mizerabilă ce se creează soldatului în cazarmă nu putea să nu impresioneze adînc lumea dinafară. De unde mai-nainte vreme se cînta viața de soldat ca o viață fericită, pentru că relele îndurate nu se comunicaseră în afară, astăzi tinerii fug de cazarmă cu groază. Cărei cauze credeți că se datorește faptul că nu se mai găsesc candidați pentru școlile militare? Fără îndoială, numai regimului la care e supus elevul, căci tortura există, sub alte forme, și în școala militară. Și dacă așa gîndesc cei de la oraș, vă puteți închipui ce e la țară. Acolo, cetățeni, e o adevărată panică atunci cînd vine vremea sorților. Plâng satele de groază și de milă; convoiul de robi, convoiul de militari, e petrecut ca un alai de mort. Căci fiecare știe cînd pleacă, dar nimeni nu știe de se va întoarce, de nu-i va ieși în drum un Căliman, care să-i stingă viața în pădurea de la Ștefănești! Și spaima asta de miliție nu-i nouă, pentru că nu de ieri, nu de azi datează suferința celor încazarmați. Poporul a-nțeles așa de bine amarul vieții militare, el a simțit așa de igreu povara traiului cazon, și atît de mult l-a îndurerat robia ce se numește „tributul de sînge”. Încît în dîntecele lui. În plîngerile acestui neam de asupriți, cătănia e zugrăvită tot așa de negru ca ciocoimea. Ascultați cum cîntă poporul: Cine m-a făcut cătană Să nu-și mai dea de pomană; Că pomană și-a făcut Cînd mi-a pus pușca de gît. Cine-o stîrnit „hai la sorți” Putrezi-i-ar carnea-n gros Și ciolanele pe șes Vinde-ți, maică, boii toți Și mă scoate de la sorți Vinde-ți, maică, ce-i putea Și mă scoate din belea!. Iar mama răspunde: De la sorți și de la moarte Maica nu te poate scoate! Iată poezia sfîșietoare a poporului cînd e vorba de armată! Negreșit, poeziile astea nu sînt minuni de versificare, poporul nu face artă.pentru artă. Dar în rîndurile acestea e închegată toată durerea țărănimii, ai căreia copii sînt dați celei mai grele dintre robii. Poporul nu are teorii multe. Dar, fără s-o poată exprima clar, el a-nțeles că armata permanentă e un jug. în toate poeziile poporului se cuprind durerile care-l apasă, și între aceste dureri armata ocupă un loc de căpetenie. Fără îndoială, este ceva putred în armată, și acel ceva e armata însăși. Așa cum e organizată armata permanentă, ea nu poate naște decît chinul și desperarea. Credeți oare că acei ce bat și torturează sînt oameni în fața cărora trebuie să te închini? De loc. Cunoaștem mulți băieți, care, nețputînd face nimic în școală, au fost dați în armată; cunoaștem ucenici, care, nefiind capabili să rămîie meseriași, și-au găsit refugiul iarăși în oștire. Și toată vermina asta, toți avortonii școlilor și ai mesenilor folositoare, toată mișuna incapabililor și inutililor, vin. În urmă, să pălmuiască, să umilească. În puterea gradului lor, tot ce neamul nostru are mai sănătos și mai folositor, pe copiii țăranului! Și ei, care muncesc, care întrețin pe ofițer, care produc și aurul ce el poartă pe umeri, și sabia cu care-i lovește, și hîrtia pe care-i scrisă legea lui – robia lor – ei trebuie să-și închidă ochii și să-și închidă demnitatea, să-și reție ura ce le clocotește în piept, durerea care-i zbuciumă… să nu poată lovi pe mizerabil!! Cum să nu-ți explici dezertările și sinuciderile, aceste revolte pasive, aceste manifestări ale desperării soldatului? Citiți Monitorul oficial, și vedeți cum soldații dezertează cu grămada; citiți statisticile sinucișilor, și aflați că armata este aceea care produce cel mai mare contingent de morți silite. Poate cineva să nu creadă tot ce spunem noi, poate să ni se spuie că exagerăm necazurile din armată; dar țifrele vorbesc de la sine, ele zugrăvesc mai bine decît orice discursuri traiul de nesfîrșite mizerii al apărătorilor patriei! Și cînd te gîndești că tot lanțul acesta de chinuri se strînge în numele disciplinei și al așa-numitei „onori militare”! Onoarea militară? Dar credeți că poate avea onoare un om care lovește pe un inferior, care torturează fără milă? Nu, domnilor. Să vă povestesc un singur incident din crima de la Ștefănești, pentru ca să vedeți ce temei trebuie să punem pe onoarea asasinilor. Cîteva zile după ce am istorisit în ziar toată drama înfiorătoare, al căreia trist erou a fost căpitanul Căliman, el a căutat să mă-ntîlnească, pentru ca să-mi spuie că nu-i nimic adevărat din tot ce scrisesem. Se înțelege, i-am răspuns că informațiile mele sînt foarte exacte. Atunci căpitanul Căliman mi-a dat cuvîntul lui de onoare că niciodată n-a lovit pe Grigore Eftimiu, pentru că acesta era un căprar foarte înțelegător. Vă mărturisesc că, deși aveam amănuntele cele mai precise, și deși văzusem cadavrul nenorocitului, am avut un moment de îndoială. îmi ziceam că un ofițer, un om În definitiv, nu-și poate da cuvîntul de onoare cu atîta ușurință și avînd convingerea că minte. A venit procesul. Ei bine, știți ce a spus acolo Căliman? El a declarat că. În adevăr, a bătut pe Grigore Eftimiu, că l-a umplut de sînge! Veți înțelege cum m-a uimit atunci naivitatea acelei clipe de îndoială. Ce-ai făcut cu cuvîntul tău de onoare, mizerabile torturator? Aceasta este întrebarea pe care trebuia fatal să i-o pun a doua zi. Dar trebuie să trec la o altă parte, asupra căreia iarăși s-ar putea scrie volume. Dosarul bătăilor și torturilor militare e așa de mare. Încît el nu poate fi citat într-o cuvîntare. Trebuie însă să nu uite nimeni că dosarul acesta crește zi cu zi și că începutul lui este începutul armatei permanente. Ei bine, toate partidele politice care au guvernat peste țara asta făcut-au ele ceva ca să împiedice bătaia în armată? Nimic, absolut nimic. Ba, mai mult decît atîta, ori de cîte ori noi ne-am ridicat să înfierăm pe schingiuitorii soldaților, am fost tratați de trădători ori de doritori de scandaluri. Cînd publicam crima de la Ștefănești, ziarele lor ne spuneau că publicăm romane fanteziste. Nu e aci locul să explic pe larg pentru ce partidele burgheze s-au arătat întotdeauna partizane ale bătăii în armată, pentru ce ele au tolerat toate cruzimile și toate sălbăticiile. Pe scurt, atîta pot spune: că o clasă socială care are nevoie de sprijinul armatei permanente nu poate să nu acorde protecție și încurajare șefilor torturatori. Armata se menține și cu forța, și cu prestigiul. Și prestigiul acesta e așa de elastic. Încît în virtutea lui s-a ocrotit Angheleseu, Maicanii, și toți ceilalți, cît s-a putut de mult! Cine are idoli trebuie să și-i îngrijească. De aceea nici nu trebuie să ne gîndim vreodată că politicianii burgheziei au să ia ei singuri măsuri ca să stîrpească bătaia în armată. E un lucru pe care nu li-l poți cere, pe care nu-l pot acorda. Care partid politic, sprijinindu-se pe armată, ar putea lovi în cei ce comandă armata? S-ar părea, după toate acestea, că bătaia fiind inerentă organizației armatei permanente și. În același timp, neexistînd putința ca partidele politice s-o desființeze, ea nu.poate să dispară decît o dată cu desființarea armatei permanente. Ar fi o greșală de s-ar crede așa. Și, de altfel, modul acesta de a judeca chestiunea ar conveni de minune bătăușilor. Eu am auzit mulți ofițeri bătăuși zicînd: — Suprimați armata, dar nu ne vorbiți de suprimarea bătăii! Da, este foarte adevărat că educația militară a născut pedepsele corporale; da, este foarte adevărat că aceia care au interes să aibă cete gata de a le apăra exploatarea nu pot șterge bătaia din moravurile cazone. Dar să nu uităm un lucru: aceea ce nici clasele stăpîmtoare, nici superiorii militari nu au interesul să facă au tot interesul și pot s-o săvîrșească cetățenii. Dacă noi toți ne-am hotărî să ne facem datoria pînă la capăt, vă asigur că n-ar trece multă vreme, și o mulțime de năravuri sălbatice s-ar șterge. Pentru ce n-am duce înainte agitația împotriva bătăii în armată’? Pentru ce nu ne-am gîndi noi singuri la toate mijloacele prin care să facem să înceteze odată aceste barbarii rușinoase? Ați văzut că se înființează atîtea și atîtea ligi, unele folositoare și altele nu. Ei bine, de ce, oare, cetățenii nu ar face o mare ligă contra bătăii în armată? Să ne înțelegem. Nu-i nevoie de o ligă cu statute, cu comitete și cu tot soiul de forme. Dar să ne hotărîm la o acție comună. Să-și ia fiecare obligația de a denunța tot ce află asupra torturilor din cazărmi, și să ne luăm fiecare Îndatorirea de a ne susține în lupta asta, care e o luptă sfîntă. Să nu uitați că mai toți, cîți și-au luat sarcina de a înfiera sălbătăcide cazone, au căzut ei înșiși victime ale brutalităților acestor pahonți oficiali. Ce ați făcut dumneavoastră, cetățeni liberi? Ce’ Aplauze prin întruniri? Ce? Entuziasm care ține cinci minute? Atîta nu-i de ajuns. Trebuie să învățăm cu toții la școala jertfei și să ne facem și noi solidari cînd e vorba de apărarea unei cauze ce tuturora ni-i scumpă. Muncitori! Să nu uitați că pînă ieri erați robi cu toții și că, grație luptelor date de părinții voștri, ați scăpat de o parte din robie. Aveți dar datoria de a face jertfe și pentru robii care au mai rămas, pentru robii din cazarmă, dacă voiți să lăsați urmașilor voștri o moștenire sfîntă! Iar voi, tineri culți, de ce stați? Nu vedeți că balurile mascate, că petrecerile, că viața burgheză vă așteaptă?… Dacă nu vi-i inima tocită, dacă nu vi-i mintea întunecată de fanmecul dulcii destrăbălări, veniți cu noi, luptați pentru cei ce sînt dezmoșteniți, pentru cei ce zac în întunerec și în robie! Adevărații eroi în luptă nu sîntem noi, care ținem discursurile și scriem articolele. Noi avem partea noastră de glorie egoistă în toate astea. Dar erou cei mari sînt acei ce luptă și pier necunoscuți. Ca zidarul care pune temelia casei și nu știe dacă-i va vedea sfîrșitul, și nu știe dacă mai sus nu se va rupe schela, și nu știe dacă în toată casa asta va găsi un colț unde să-și adăpostească bătrînețele, dar care totuși muncește fără preget, așa pentru cauzele mari trebuie să muncim cu toții, nu cu gîndul la succes, dar la datorie. Căci adevărații viteji nu sînt întotdeauna cei ce înfig steagul în redută, ci acei care au căzut necunoscuți, dar au format puntea de cadavre peste care șirurile din urmă au ajuns Ia victorie!


content:
Mulți cred că în limba turcească nu există o mulțime de termeni, pe care îi avem noi în românește. Opiniunea aceasta se întemeiază pe o părere, aceea că turcii n-ar fi ajuns la gradul nostru de civilizație. Ei bine, nu se poate ceva mai fals. Îmi iau, deci, însărcinarea de a dovedi că limba turcească este tot așa de bogată ca a noastră. Iată aci o pagină dintr-un dicționar româno-turc, care, dacă nu s-a făcut, s-ar putea face: Parlament = tembelîc. Constituționalism = rahat. Diurnă = bacșiș. Ministru externe = pehlivan. Diplomație = pișicherlîc. Lascar Catargiu = Aman. Radu Mihai = Berlig. Opoziție unită = Mazar-pașa. Liberal-național = geanabet. Conservator pur = Saad£. Regalitate = mosafirlîc. 10 Mai = caraghiozlîc Mitropolie = crailîc. Mînăstire de maici = harem. Revista noua = fakir. Viața = hai clistir. Direcția teatrului = berbantlîc. Ofițer = bași-buzuc. Grevă = bucluc. Rigolo = Bacalbașa. Aș putea da un volum întreg. Mă mărginesc însă aci, rezervindu-mi dreptul de a pune „va urma” sau, pe turcește, èvala.


content:
Nu cunosc idee mai pe dos decît aceea că este o crimă să pui pe morți să voteze. Ideea asta e și crudă, și învechită. Mai întîi de toate, eu nu văd pentru ce răposații n-ar interveni și ei în afacerile noastre din momentul ce noi intervenim într-ale lor. De cîte ori n-auziți că se înalță statui și monumente, că se țin discursuri, că se bea în onoarea cutărui sau cutărui mort! Oare morții au fost consultați în toate operațiile astea? […] A venit însă vremea ca ei să fie răsplătiți, și felicităm consiliul comunal că a dat o justă satisfacție celor decedați întru Domnul. De altfel, pe noi, democrații, lucrul acesta ne bucură și din punctul de vedere al programului nostru. Un mare bărbat a zis că „numai în ziua cînd toată lumea va avea dreptul de vot, numai atunci vom avea votul universal”. Această înțeleaptă maximă se realizează acum, deoarece nu numai viii, dar chiar morții votează. „Nu vei muri de tot!” a zis apoi un filozof antic. Și iată că, după aproape 2.000 de ani, se împlinește vorba. Nu, nu vei muri de tot; vei muri tu, vor muri ai tăi, vor muri ideile tale, dar votul tău va rămîne; el va pătrunde în urna cu gaură, pentru ca de acolo să strige urmașilor consternați: – Sîc, că și mort votez! Iar vestita poezie populară: Toată noaptea bat la poartă Și tu dormi, dormir-ai moartă se va schimba în: Toată noaptea bat la poartă, Tu votezi, votar-ai moartă!


content:
Nu știți! Ieri am auzit pe regele Carol citind românește la Cameră. Ce a citit știți bine, iar eu am știut și mai bine, de vreme ce v-am dat mesajul înaintea tuturor ziarelor. Vreau însă să vă spun ceva despre progresele pe care le-a făcut regele în arta de a vorbi… limba românească. Nu mai știu în care piesă este un belgian care spune următoarele: „Ce curioși oameni sînt englejii! Închipuiți-vă că eu învăț englezește de doi ani, și tot nu știu buche. Ei bine, am auzit că în Anglia pînă și copiii de doi ami vorbesc englezește.” Cam așa trebuie să-și facă socoteala și regele nostru. Omul acesta stă în blagoslovita noastră țară de 29 ani, și, cu toate astea, pronunță și azi tot: tomnilo’ tepuătaț, parc-ar fi un neamț despachetat de o zi pe pămîntul lui Traian. Și, cu toate astea, unii au pretenția că bucherul acesta, pe care eu l-aș fi lăsat repetent 29 de ani la românește, e băiat deștept. Un cetățean turmentat, care asculta din tribuna publică a bătăușilor conservatori, rămînea cu gura căscată de cîte ori scotea vodă cîte o vorbă. La urmă am auzit pe un cetățean spunînd unui vecin: – Mă neică, mă! – Ce-i, mă? – Tu ai înțeles ceva? – Înțeles, pă dracu! – Vezi, ai dracului ciocoi! Toți știu talienește! – Sîc, dă nuntă! Ascultă și ei la vodă; da’ crezi c-a-nțeleseră ceva? Oi zice și eu ca cetățeanul: – Înțeles, pă dracu!


content:
Soarta a vrut ca Moș Teacă să apară în urma lui Napoleon I, așa că acesta a definit constituția mai înainte decît mine. „Constituția – a zis micul caporal – este ceea ce ne ocupă mai mult și observăm mai puțin.” Dacă n-ar fi zis-o căprarul franțuzesc, Moș Teacă ar fi fost azi original spunînd el acest mare adevăr. În adevăr, nu cunosc decît două chestii care pasionează mult publicul.român: prețul grînelor în portul Brăila și constituția în întreaga noastră patrie; pe cînd însă de grîne se preocupă mai mult negustorii de cereale, constituția este calul de bătaie – măcar că constituția e de genul feminin – al tuturor negustorilor de piei de cloșcă. Mă rog, să ne înțelegem puțin: ce este constituția? Unii afirmă că e „pactul fundamental al unei națiuni”, alții că e „legea legilor”, alții că este piatra tutelară, fiecare român are cîte o definiție, și nu așteaptă nici măcar să fie întrebat pentru ca să ți-o comunice. Să nu se supere apărătorii acestei pietre, care nu-i bună nici măcar de pavaj, dar mie mi se pare că e un simplu moft național, inferior chiar unei găini, căci poate fi călcat și de claponi. Odinioară, oamenii se închinau la lună, la stele, la capete de cîini, la coroane mai mult sau mai puțin scumpe; astăzi, fiindcă zicem că ne-am civilizat, ne închinăm la constituție. în fond, amorului acesta orb pentru bucata de hîrtie prevăzută cu ștampilele cuvenite l se poate aplica versul lui Scarron: Je suis de mon amour pressè cruellement, Mon esprit s’en altère et mon corps s’en constipe Și dac-ai întreba pe fiecare-n parte „de ce atîta dragoste?”, ar da din cap – presupunînd că ar poseda asemenea inutilitate fizică – și ar fi mai încurcat decît dacă l-ai întreba cine a fost primul papă la Roma. Atîta este de adevărat că amorul pentru constituție e un amor mai constituțional decît unele boale, cu care ne naștem fără să fi avut meritul de a fi lucrat pentru dobîndirea lor. Vă mărturisesc că. În ce privește credința în constituție, eu sînt ateu. Și aici, de acord cu reacționarul Thiers, cred că „o constituție, oricare ar fi, dă întotdeauna rezultate conforme cu starea prezentă a spiritelor”. Mai pe românește: cînd o constituție poate fi călcată fără ca domnii călcători să fie imediat călcați și ei. Însemnează că nu sîntem copți pentru altă constituție decît pentru… călcare. Presupuneți că mîine. În loc de constituție, bărbații de stat se adună și ne dăruiesc un cauciuc oarecare. Ne-am uita la el, l-am admira poate; dar n-am face revoluție dacă ni l-ar lua înapoi. De ce? Pentru că, pasămite, nu prea prețuim cauciucul sub toate formele. De altfel, lege fixă și cunoscută: nimic necesar nu dispare, și nimic nu dispare dacă dispariția nu-i necesară. Pentru ce a dispărut diligența? Pentru ce au dispărut opaițul, mucările 2, poșta lui Vilner, șalvaragni și alte ingrediente de astea intime ori sociale? Pentru simplul cuvînt că n-a mai fost nevoie de dumnealor la un moment dat. Tot astfel – să iertați de vorbă proastă – poate dispărea o constituție, pe dată ce ea nu face parte integrantă din noi înșine, din viața sufletului nostru. Și cum se poate dovedi că o constituție nu e înrădăcinată în națiune? Natural, prin însuși faptul că oricine o poate călca, fără ca această călcare să atragă altceva decît unu sau mai multe banchete ori parastase. Invit pe Conu Lascăr să meargă în Anglia și să calce acolo constituția, dacă vrea să încerce ce vrea să zică „Anglia, țara clasică a constituționalismului”. La noi însă, l-aș invita să.sporească birurile, și am vorbi atunci! Cît pentru constituție, apoi nici Eaustin Hélie al franțuzilor, nici Ilie Foloștină al nostru nu-i țin de cald ori de frig.


content:
A fost odată un împărat. Și împăratul ăsta era calic de mama focului. își întorcea chipiul pe dos cînd se învechea, făcea negoț de brînză și de unt proaspăt, aducea pînă și vaxul de ciubote de la Viena, pentru că acolo era mai îeftin și transportul nu-l ținea nici o lețcaie chioară; mă rog, era calic de parcă trăsese pe dracu de coadă toată viața și tocmai acuma se îmbogățise. Cu viața era mulțămit ca prostu, că nici deștept nu era, măcar că era șiret ca o vulpe crescută la călugărițe; numai un necaz avea și el, că nu-i dăduse Dumnezeu copii. Pesemne că Dumnezeu n-a vrut să ne înmulțească neamul lighioilor calice. Așa, ce s-a gîndit împăratul? Zice: „Măre, copii nu-mi trebuiesc, că prea țin parale multe. Nu-i vorba, de îmbrăcat i-aș îmbrăca eu ușor, că tot rămîn haine de la vizitiii care ies la pensie; de mîncat iar n-ar fi greu: aș cere probele de la garda palatului în fiecare zi, da’, oricum, tot te sfănțuiesc copiii! Mai bine, haidi să iau unu făcut gata de altul!” Și, cum sta el așa pe gîndun, ce-i trăsni prin cap? Și-și aduse aminte că are un frate și că frate-său ar scăpa bucuros de o potaie de copil, că e un netot. Cum s-a gîndit, așa a făcut. A scris lu frate-său, care i-a trimis puiul de băiat cu ăl dintîi tren de marfă Cînd l-a văzut împăratul că vine, sfrijit și jerpelit, cu urechile pleoștite, era p-aci-p-aci să-l trimită la HanTătar, că prea era urîtă jigodia, de speria lumea. Cîinii îl lătrau, găinile se ascundeau, pînă și vornicul începuse să urle a pustiu. Da’ mai pe urmă ce s-a socotit împăratul? Zice „Lasă, măre, că și eu eram slut cînd eram țingău și am venit în țara asta; da’ pe urmă s-au deprins toți cu mine, că, de la o vreme, se deprinde omu și cu ciuma”. Îl luă deci pe băiat. Îl trimise la baie. Îl înțoli cu un rînd de straie de la un bucătar al palatului, care tocmai murise fără moștenitori. Îi mai potrivi urechile și-l puse lîngă el pe tron. – Să fii cuminte, băietane. Îi zise împăratul, să faci și tu ce-oi vedea că fac eu. Ai căzut pe chilipir, aicea-i țară îmbelșugată (adică eminamente agricolă), iar sfetnicii sînt niște găgăuți, de joacă cum le cînți… Doar nu te-am adus aici de dragul urechilor tale, da’ m-am gîndit că avem neamuri multe, și decît să procopsesc pe vreun tîrîie-brîu de aiurea, mai bine pe unul din neamul meu. – Lasă, unchiule, răspunse băiatul, că știu eu cum să mă port!… Și zău c-a știut! Cum s-a mai înviorat puțin, a început să calce pe urmele lui unchiu-său; nu te-ai fi lipit de el să-i scoți un gologan măcar să fi crăpat dracu! își întorcea și el chipiurile și aduna bani în colțul ciorapului; iar cînd se făcea grămăgioara mai mare, haidi! o trimetea în țara lui. Ce-și zicea el? Te pomenești că te ia odată la goană de aici cu nepusă masă! Ce te faci atunci dacă n-ai acasă nici sfanț chior?… Cu toate astea, băiatul începuse a slăbi. Unchiu-său băgase de seamă că nepoțelul se sfreja mereu, dar nu știa ce are. Măi, ce să aibă băiatul? Te pomenești că dă ortul popii, și atunci alt bucluc, să mai aduci altul, să-l mai înveți și pe ăla! A întrebat împăratul pe la toți vracii și pe la toate babele, dar nimeni nu știa ce are Fridelache, că așa îl chema. Ba că a mîncat laur și o să turbeze, ba că are streche regală, ba că a prins igrasie la cap din pricina învățăturii, ba că trebuie operat la urechi, că-i atîrnă prea greu, nimeni nu știa ce are. Numai ce vine, tocmai la urmă, un șoltic de bătrîn, care înșelase și pe MumaPădurii în viața lui, și zise: – Ce mi-i da, maistate, să-ți spun eu ce are flăcăul? – Îți dau ce vrei, numai scapă-mă, că-i păcat de bunătate de parale pe care trebuie să le dau pe coroana de la dric… – Apîi… să-mi dai… aista… ministeriul, și… aiasta, disolvarea! – Dăruite să-ți fie! – Amu, zise șolticul bătrîn, băietanu matale, c’coane maistate, n-are nimic la cap… are la… aiasta… – La care?… – La… pardon, la călcîie… îi hamurezat… – Cum se poate? – Iac-așa! Cum a auzit împăratul, s-a făcut foc. Și s-a pus de pîndă. Într-o noapte, tocmai pe cînd cîntau cocoșii, l-a și prins pe Fridelache cu dragostea în traistă. – Ptiu! Mascara! Ucigă-te toaca! Flachflucter! Și eu credeam că ai ingrasie la cap… Auzi, amorezat! Amor îți trebuia, urechilă? Și încă cu cine – cu o fată săracă! Apoi, daca faci copii, carne cu urechi? Vrei să rămîie moștenire banii tăi în țara asta? N-ai destule fete în țara ta, să te însori pînă ce n-ăi mai putea? Să piei, că te ia mama dracului! Adevărat vită de pripas! A doua zi de dimineață l-a și pornit în țara lui, să-și caute fată. Peste cîtăva vreme, Fridelache a găsit una de ținea de trei împărății și a făcut o nuntă de s-a dus pomina de cîte parale a cheltuit țara în care era moștenitor. Iar șolticul cel bătrîn era în fruntea bucatelor. Și unde mi s-a pus Fridelache al meu pe făcut copii, dar ce copii! Care cum ieșea din ghioace striga: „Dotație!” Și țara trebuia să le dea la toți, că n-avea încotro: sfetnicii erau toți ca și șolticul cel bătrîn. Așa, de la o vreme, s-a luat țara de gînduri, că nu mai rămăsese moșii nedate prințișorilor. Și numai ce s-a adunat norodul într-o zi și… să te ții, pîrleo! L-a înșfăcat pe unchi, l-a legat de-un cal neînvățat, cu un sac de nuci, și i-a dat drumu… Și unde cădea nuca cădea și apanajul… Dar cînd să caute pe Fridelache, ia-l de unde nu e! Hoțomanul prinsese de veste și o tulise în țara lui, unde deschisese zărăfie: dedea bani cu împrumut pe amanet cu sută la sută și făcea tot soiul de daraveri. Am fost și eu pe-acolo de-am dat niște nădragi vechi, că-mi trebuiau parale. Cînd i-a văzut, i-a ounosout că sînt din țara unde fusese moștenitor. Și unde l-a cuprins o jale, de-i tremurau crenviurștii în iburtă. Săruta nădragii și se văicărea într-una: — O, pantaloni ai țărei mele adoptive! Primiți lacrămile mele de cel mai sincer regret! Că de mai ședeam un an în țara aia, o aduceam ou totul la casa mea de schimb! Și încălecai pe-o roată și vă spusei o minciună adevărată – și cu prorociri de viitor.


content:
Dacă este o știință care mă plictisește pe mine grozav, e, desigur, geografia. Am profesat pentru ea întotdeauna un dispreț suveran, și ou drept cuvînt. Căci să vă spun păcatul: Pe vremea cînd eram eu băiat, la noi la școală, ne dădea domnu să învățăm geografie după cartea lui August Gorjan. Cartea asta e așa de drăcoasă. Încît autorul ei a ajuns general; iar eu, care n-am putut-o pricepe, am rămas un nepricopsit. Acuma, fiindcă m-am pornit pe destăinuiri intime, dați-mi voie să vă citez și dumneavoastră cîte ceva din geografia pe care am învățat-o eu cînd eram un copil, odată, mic ca dumneata. Deschidem cartea la întîmplare. De pildă, la pagina 9: Apa este licuidul care acopere trei din cinci părți ale suprafației pămîntului Cu alte cuvinte, cînd îți aduce madama un pahar cu apă, iei „licuidul” în mină, te uiți să vezi dacă acopere trei din cinici părți „ale suprafaciei” pământului, și, dacă da, atuinci zici că-i apă. Dacă nu, să știi că-i gaz. Dar țara știți ce este? Să vă spuie tot don August Gorjan: Regiune (Țéră sau statû) este tot pământulu a căruia locuitori se suppunu de ordinariu acelluliașt guvernământu, care se numesce națiă séu popor; avându mai toți aceea-ași limbă și legi și alle cărei differite părți sunt împreunate și cunoscute sub acellu-ași nume comunu Sau, mai bine, dacă vezi mai imulți oameni avînd aceeași limbă și ou diferite părți împreunate, sooate-ți căciula, Ghiță, că aia-i națiă! Asta se mai cheamă și altfel pe românește, dar s-o lăsăm încurcată și să vedem mai bine ce o fi Europa, de care auzim atîta vorbindu-se pe la întruniri. Europa este o peninsulă a Asiei appusală și cea mai mică parte a lumii I Ba bine că nu! Dacă n-ar fi fost Asia, rămînea Europa fără definiție;.așa. Însă, noi știm că ea este o peninsulă a Asiei și cea mai mică parte a lumii, mai mică chiar decît Mizilul. Dar, așa mititică cum e, Europa are destul loc pentru ca proștii să avanseze în ea. Să fugim deci de ea și să facem o vizită în America. Mai întîi să vă recomand pe americani. Știți cine sînt americanii? Americanii suntu păgîni și se numesc eschimoși. Uit-așa, de necaz! N-ați știut asta pîn-aouma? Eu am cunoscut chiar pe unul Edison, un eschimos de-ăia urîții, care a inventat fonograful și cîte și mai cîte drăcii, că de aia l-a făcut stătu eschimos! Să părăsim însă geografia propriu-zisă și să trecem la alte capitole. De pildă, să vă spun ce e clima, fiindcă poate să vă prindă bine vreodată: Întinderea unei țĕri coprinsă între două paralele și ai cărei locuitori au filele mai lungi séu mal scurte decîtu a vecinilor!! loru se numesce climă. Vorba ăluia: trage birja în pivniță, că mi-e dor de A. Gorjan! Ca să afli ce-i clima, iei o țară și o vîri pentru 24 de ore între două paralele. După aia, faci o anchetă pe la cetățeni și-i întrebi: — Măi leat, cum ți-s ție zilele? Mai lungi ori mai scurte deciît ale vecinilor? Și ori or fi mai lungi, ori mai scurte, tot un drac; tu îi zici climă, ca prostu, după aia saluți, și mergi să găsești o sferă… paralelă. Pentru asta nu faci un drum lung. Ci întorci numai la pagina l04 a Geografiei lui Gorjan, și poftim sfera paralelă: Sfera este paralelă cîndû este pusă astu-felu ca ecuatorulû să fie paralelii cu orizontulû, și’popolit cari locuiesc polii aû acostă posiție a sferei. Să mă bați la… popòl dacă am înțeles vreo buchie. Pe ăia care stau cu pòpolul întors la orizon și cu ecuatorul pe dos îi presupun eu nițel, fiindcă am mai citit niște cărți de astea de măscări; dar tot n-am înțeles cu cine e paralelă pîrlita aia de sferă. Să trecem dar în alte sfere. Bunăoară, să vă probez că pămîntul este rotund. Geografia iubitului meu Gorjan ne învață așa: Cîndǔ cineva se apropie de unǔ munte, i se vede mai întêiǔ vîrfulǔ, pe urmă mediǔ-loculǔ și apoi pólele lui. Adică, o iei rara spre munte. Atunci ți se vede „vîrfulǔ”, pe urmă „mediǔ-loculǔ”, și la urmă hop și poalele. Se înțelege, să nu-ți dai poalele peste cap, că atunci curat că se vede rotund! Și acum, spuneți-mi dacă eu, om serios, incapabil să citesc altceva decît Biblia și pe Moș Teacă, puteam să învăț o știință ca Geografia, care ne vorbește lucruri de rușine și ne arată la orizon gogeamite popolul paralel cu ecuatorul și cu alte infamii ejusdem farinae! A trebuit să se găsească un ministru ca V. A. Urechiă, care să puie patriotismul mai presus de geografie, pentru ca să aprobe această operă română „fiindǔ folositóre junimei studióse”. Ca patriot, salut și eu pe d. V. A. Urechiă; dar vorba e că, oricum, don general Gorjan prea a înaintat spre munte și i s-a văzut ecuatorul!


content:
Acest prunc nu este singurul pe care l-au avut părinții săi. Maica sa, o femeie de condițiune, Materia, iar tatăl său, un bărbat lung, Spațiul, au colaborat la mulți feți ca el, dar pe toți i-a lînghițit Vremea (un pseudonim sub care se ascunde cunoscutul nostru amic Saturn, copilofagul). Anul nou se prezintă de astă dată în niște condițiuni de slăbiciune analoage cu condițiunile fraților săi dispăruți, ceea ce ne face să prevedem că nici el nu va avea o viață lungă: îi dăm cel mult 365 de zile, plus nopțile corespunzătoare. El a venit aducînd cu sine viscolul, această tragedie care face să înghețe inimile omenești, această doină care îngheață apele, această idee care aprinde focul în inima oricărei sobe. În ceea ce privește mediul, putem spune că 1897 n-are noroc. El se naște într-un moment cînd bătrînul Bismarck e categorisit, cînd șahul Persiei a murit, cînd Li Hung-Ciang este amendat ca un simplu macagiu, cînd bătrîna Europă. Înarmată pînă-n dinți. Își dă poalele peste cap și-și arată urechile. Aceasta în ce privește politica exterioară. În interior, și mai și. La cîrma statului avem un guvern slab, venit la putere în post. Biserica este scăldată în sînge și cu pidalionul sfîșiat de lupte intestine. Justiția și-a clădit acareturi cu trei caturi, ca dovadă că face „afaceri” strălucite. Armata și-a compromis pamponul. Înarmată fiind cu ciomagul Mannlicher, ca în vremile de tristă pomenire ale lui Silaghi, San-Marin, Zaharia și alți diplomați. Școala este compromisă prin numeroșii elevi care se dedau la vițiuri rușinoase, precum: scoaterea de reviste literare, confecționarea versurilor cu mîna și alte turpitudini, care fac să degenereze rasa. În mijlocul acestei corupțiuni totale, singur Moș Teacă bravează secolul și aruncă o zîmbire disprețuitoare peste Anul nou, ca și peste cel vechi. Și nici un bacșiș, fie el oricît de mare, nu ne va face să ne schimbăm ideile.


content:
Subscrisul, domnu Rigolo, român, major, domiciliat în cîmpul vast ai Democrației, am deschis ochii politici, ca să zic așa, pe la 1885. Era pe vremea cînd marele bărbat de stat Radu Mihai făcea scamatorii cu ceasornicele, ca un al doilea proroc al lui Andronic-Apă-de-aur. Ca orice tânăr cu viitor, citeam ziare și mergeam la Cameră în zilele cînd se dădeau reprezentații „furtunoase”. Ei bine, trebuie să spun aci că grozav mă uimea marele cetățean Ion Brătianu! Avea el. În felul lui de a spune lucrurile, un ce special, pe care nimeni nu l-a putut moșteni. Îți spunea că lumea a avut întîi pictura și pe urmă arhitectura; îți vorbea de războiul lui Traian cu turcii; te pisa cu Gorciacov, cu Napoleon și cu Cavour cînd era vorba de Maican, și așa mai încolo. Cinic de felul meu, nu (pricepeam cum toată lumea aia, Dimancea, Epurescu, Robescu și toți asociații lor puteau să asculte, și să admită, și să aplaude comicăriile bătrânului cu părul creț. Făceam reflecții în gura mare asupra acestei nedomiriri. Ei bine, regulat venea cîte un cetățean matur care-mi spunea: – N-are a face, tinere. E el așa cum e, dar trebuie să-l tolerăm… fiindcă e Ion Brătianu. Și cetățeanul mă părăsea, crezîndu-mă convins, pe cînd eu eram mai sceptic ca oricînd. …Sînt de atunci atîția ani. Și din nou presa îmi semnalează o sumedenie de prostii oficiale: Unul inundă Galații și apoi pune pe olandezi să pompeze apa cu o tulumbă mare și cu o cheltuială și mai mare; Altul anunță reforme teribile și, cînd colo, dă un kilogram de tutun lui Gogu Cantacuzino și lui Tache Protopopescu; sau: S-apucă să-nvețe el, pîrciul cu caș la gură, pe arheologii țării superioritatea istorică a cazanului asupra Porților-de-Fier și așa mai la vale. Stau și mă-ntreb: – Cine sînt ăștia? Cum îi suportă lumea? Ce are Kirițopolu, Dimancea și Epurescu de se închină așa ăstor băieți cu părul creț? Dar din nou un cetățean matur vine și-mi spune: – N-are a face, tinere. Sînt ei așa cum sînt, dar trebuie să-i tolerăm… fiindcă isînt băieții lui Ion Brătianu. …în inima mea de Rigolo o indignare se naște, și strig: – Dar bine, la ce generație o să se amortizeze odată privilegiul brătienist? Dreptul la prostie e oare sacru, inviolabil și etern?


content:
Am anunțat, împreună cu toate ziarele, că m.-s. regina va pleca, foarte-n curând, la Neuwied. Augusta poetă Carmen Sylva, cu spiritu-i inventiv, s-a hotărât, precum se știe, să ducă de aci din țară o colecție de păpuși. Ideea s-ar părea stranie și plină de aluziuni malițioase la țara latină de pe țărmurile lui schones blaue Donau. Cu toate astea, intențiunea suveranei-poete este cu totul inofensivă. Maiestatea-sa dorește pur și simplu să expuie la castelul părintesc mostre de costumele noastre naționale, din toți timpii și din toate ținuturile. E delicat, precum se vede, e naiv și e chiar util istoricește. Dacă maiestatea-sa regele n-ar avea un spirit mai sobru, mai auster și mai pozitiv, ce colecție admirabilă de păpuși ar putea duce la castelul de Sigmaringen! Imitînd exemplul nevinovat al grațioasei noastre suverane, m.-s. ar putea expune ceva mult mai interesant pentru studiul moravurilor și spiritului acestui popor, de curînd liberat de sub turci. Un vicleim întreg! Păpuși de cauciuc care joacă după cum le cântați; păpuși care duc mîinile la piept și se încovoaie de spinare; păpuși votătoare (votează cu o repeziciune vertiginoasă credite, apanagii, trădări, diurne, pensii viagere legi restrictive, privilegii de furnituri, concesii neimitate – toate fără nici un discernământ); păpuși docile sau turbulente, după cum le așezi, pe moale ori pe tare; păpuși care-nchid ochii și deschid buzunarele; păpuși mari, mici, brune, blonde, masculine, feminine, chiar și neutre! Un singur fel lipsește din bogata colecțiune a maiestății-sale – și asta nu din vina noastră – păpuși care să stea drept și să nu clipească din ochi. Este drept că suveranul a avut și asemenea rarități, dar le-a eliminat din probar, deoarece m.-s. are o vădită aplicație pentru cele mișcătoare. Îndoitoare și schimbătoare. Marele dramaturg norvegian Ibsen a creat un tip nepieritor în marea lui piesă Nora, tradusă de unii sub titlul Casa de păpuși. Nora este tipul femeii din zilele noastre, care nu judecă, nu simte, nu trăiește decît din convenții sociale. Originalitate n-are aoest specimen, ougetarea proprie îi lipsește, ea este o jucărică în mîna bărbatului, care o iubește, dar ca pe un copil, care o alintă, o protege, dar nu o stimează ca pe o ființă. Observînd colecția de păpuși a suveranului nostru – colecție pe care nu e nevoie de multă imaginație ca s-o concretizezi în lumea noastră politică – ajungem și la un titlu nimerit: țară de păpuși. M.-s. ar putea uimi Germania cînd i-ar prezintă acest bogat asortiment, propriu micului stat latin de aci. Asemenea colecție nu se poate găsi nici în Anglia, nici în Germania, nici în Bulgaria. Pretutindeni, oamenii politici prezintă alte caractere, altă independență, alt fason intelectual. Ai noștri au această tristă particularitate, că nu pot ține nici un moment fruntea sus în fața voinței regale. În Germania, unde dinastia este legată de țară prin tradiții vechi și prin tradiții comune. Încă se găsesc nu numai individualități, dar chiar partide-ntregi care să se ridice, la un moment dat, cu o energie clasică și să respingă proiecte de legi susținute în mod fățiș de împărat. Păpușile noastre, confecționate dintr-o pastă docilă, n-au niciodată veleități de independență. Le poți scoate ochii din căpățîna de faianță, le poți vărsa cîlții din piept, le poți găuri golul din țeastă, mașina lor merge cum ai strunit-o. E drept. Însă, că sînt îmbrăcate-n mătase. Ce frumos le-ar sta în castelul feudal de la Sigmaxingen!


content:
…Și vor să serbeze pe 1848! în deșert caută bunăvoința noastră să găsească sufletelor lor vreo înrudire cu mișcarea generoasă de atunci; în deșert ne frămîntăm să le aflăm dreptul de a se arăta lumii ca urmași ai acelei generații de eroi – căci ne este cu neputință! Cu neputință să concepem legătura sufletească dintre Kogălniceanu și Bursan, dintre Eliade și Carada, dintre Barnuțiu și Bianu. […] Dar este o nebunie […] să iei pe domnu P.alade drept urmașul lui Nicolae Bălcescu! Și fiindcă îndrăzniseră să spere că vor atrage în alaiul lor pe Costache Bălcescu [sic], ia să răsfoim istoria și să vedem ce asemănare ar putea fi între geniul care a scris Cîntarea Românieiacel mare și unic poem al nostru național, și între burta care a comis ultima mișcare în magistratură. Cu talentul lui neîntrecut, cu erudiția lui desăvîrșită, Nicolae Bălcescu a jucat la l848 un rol de frunte. Avem de la dînsul comori literare și istorice neprețuite. Iar la l852 sufletu-i divin s-a stins. În vîrstă de 33 de ani – tocmai cînd vroia să scrie capitolul 33 al operei lui de căpetenie. Bălcescu a murit la Palermo, „pe plaiu-nstrăinării”. Într-o ospelărie săracă, avînd drept avere treizeci de lei! Și pe cînd de pe urma lui rămînea țăru un neprețuit tezaur de cîntare și de lumină, rămășițele lui pămîntești zăceau pierdute pentru totdeauna în groapa sărăcimii siciliene. Ce ziceți de această viață astfel trăită, așa pierdută? Recunoașteți în ea vreunul din caracterele ocultistului nostru, care se dă drept copil al lui 48? Vedeți în poema trudnicei vieți a marelui nostru poet, a generosului revoluționar, a entuziastului și muncitorului istoric ceva care să semene cît de departe cu poșidicul care parodiază la primire pe revoluționari? Văzut-ați ocultist muncind să cînte patria? Văzut-ați ocultist să-și piardă vremea ca să ne învețe gloria Iui Mihai? Văzut-ați ocultist murind în sărăcie? „Fui fărădelege triumfează în toate părțile și întemeiază spurcata lor tiranie. Sufletele generoase, zdrobite și rănite de moarte, văd apuind din vederea lor ziua mîntuiri.” Așa spunea Bălcescu la l850, și așa ar spune astăzi, dac-ar trăi să vadă mascarada coțcarilor deghizați în băieți de familie. Toată mișuna asta ticăloasă. În capul căreia n-a încolțit vreodată o idee. În inima căreia n-a palpitat nicicînd un sentiment. În sufletul căreia n-a vibrat o durere străină; toată ortaua condusă de vilul metal al băncilor și iuțită de frica gîrbaciului – asta pretinde, români, să ne înfățișeze la 11 Iunie și pe Eliade, și pe Kogălniceanu, și pe Barnuțiu, și pe Bălcescu! Înțeleg revolta oamenilor de inimă, care – întîmple-se ce s-o întâmpla! – vor merge să izgonească de pe cîmpia Filaretului pe acești pretinși moștenitori, veniți să uzurpe o memorie ce nu le aparține. Ei la bănci, la poliție și-n pușcării! Acolo e de ei! Să manifesteze în contra directorului de penitenciar, ca să le dea tainul cît mai mare, dar nu să parodieze cu o bucată de madipolon, boită în trei culori, steagul libertății!… Să taie sare-n fundiul ocnelor – după ce au tăiat cupoane în beciul băncilor – dar nu să taie gogoși, ziua-n amiaza mare, și să prostească un neam întreg, căci satul are cîini!


content:
Voi sînteți urmașii Romei, niște răi și niște fameni? I-e rușine omenirii să vă zică vouă oameni! Eminescu Într-un fel ori într-altul, peste cîteva zile vom serba data de 11 Iunie l848. Pentru că nu mai avem decît vreo cîteva zile pîn-atunci, credem că este bine să facem aici constatarea situației sufletești a contemporanilor noștri. Observăm de la început că în serbărde de care se vorbește 11 Iunie l848 ocupă un loc foarte puțin însemnat și că ceea ce importă mai ales este 11 iunie l898. Fiecare se simte preocupat nu de a da serbării o strălucire cît mai mare, ci de a compromite cît mai puțin din „afacerile” lui. Această aniversară, care ar fi trebuit să se celebreze în mijlocul celui mai mare entuziasm, se va serba în mijlocul celor mai egoiste porniri. Și nu vorbim numai de guvern. Guvernul, preocupat de scopurile lui electorale, de slăbiciunea și de amărăciunile lui, nici nu putea face altceva decît o mascaradă polițienească. El n-are public, n-are o simpatie, n-are nimic din ceea ce i-ar trebui ca să organizeze niște adevărate serbări populare. Dar vorbim de lumea noastră politică în general. După cincizeci de ani de la acea mișcare generoasă – în care unii și-au jertfit privilegiile lor de clasă, alții și-au jertfit liniștea, și chiar viața – ne găsim astăzi într-o atmosferă de afaceri, de negustorie și de scîrboase preocupări materiale. Ideile au fost izgonite din cîmpurile de luptă ca netrebnice, și tot mai mult au fost înlocuite cu cele mai meschine patimi. Politicianii au pus stăpânire pe toată viața statului, pe tot sufletul neamului și au ofilit orice entuziasm. La l8 ani sîntem decemviri, la 2l, deputați cu diurnă permanentă, și la 25, nu ne mai.poate mulțumi decît un portofoliu ministerial. Și, ca să ajungem aci, toate căile sînt bune, afară de calea serioasă a culturii și a simpatiei populare. Atașarea pe lîngă personagiile deja ajunse, lingușirea, lacheismul cel mai degradator, iată mijloacele de parvenire în acest mizerabil struggle for leafă! Băieți care în alte vremuri ar fi luat steagul și ar fi ieșit în uliță ca să lupte pentru o idee de care erau într-adevăr înamorați, astăzi visează să participe în consiliile de administrație ale creditelor. Iar cînd îi întîlnești, la un colț de uliță, cu servieta doldora la subțioară și ai naivitatea să-i întrebi dacă vor onora națiunea cu grațioasa lor prezență la serbarea revoluțiunii, (îți răspund: „Să vedem… nu știu… Comitetul nostru se cam opune… Șeful nu e pentru agitație… Regele e în contra stradei… Să nu ne compromitem situația”… Poftim de insistă, și te va lovi cu fraze diplomatice băiatul. […] Altul, purtînd ochelari numai așa, „de al dracului”, măcar că distinge cale de o poștă polul de liră. Îți joacă pe blazatul. El te asigură că a îmbătrînit, că e om de cabinet, că nu e făcut pentru acțiune, că se simte și cam surmenat, dar că tu ai face foarte bine să te agiți… singur. Ia-l pe acest ridicul monșer și-l scutură puțin, și vei vedea că surmenajul și bătrînețea nu-l împiedică de loc să figureze în zece consilii de administrație și să mănînce zece lefuri. Cînd e vorba de lucrul public, face pe damblagiul; dar cînd e vorba să dea raita prin bugete, aleargă ca un ogar. Ce vreți însă? Nu poate să-și compromită „situația!” …în așa condițiuni se va serba anul l848, anul mari mișcări politice și sociale, care a schimbat fața lumii și a născut generații de viteji. Politicianismul-industrie, iată boala care ucide societatea noastră, iată ce stinge orice avînt și întunecă orice ideal! Cel mai mare om al societății noastre contemporane va rămîne acela care va avea destul talent și destulă virtute ca să provoace o reacțiune în contra curentului comercial al vremii…


content:
Oculta nu se poate lăuda că disprețul ei financiar pentru tot ce este talent n-a provocat și din partea talentelor o aversiune adîncă împotriva ei. În vreme de entuziasm și de glorie, cînd liberalismul avea ziariști de valoarea lui C. A. Rosetti și a lui Cezar Bolliac, se scriau satire în contra acelor care nu vroiau să se supuie progresului politic. Aceia erau tombaterele. Dar de cînd liberalismul s-a transformat în ocultism, lucrurile s-au schimbat. Copiii bonjuriștilor, travestiți în samsari de procese scandaloase, nu numai că nu știu să înstrune lira părintească, dar au devenit ei niște adevărate tombatere, obiectul tutulor satirfelor. Dac-ar fi aici locul să facem un studiu întreg, și dacă n-ar trebui să ne mărginim la cadrul restrîns al unei reviste de ziar, am putea începe de la Eliade și de la Grigore Alexandrescu, care, și unul și altul, au zărit decadența ce avea să vie. Am putea aminti pe Vasile Alecsandri, spiritul cel mai senin din literatura română, dar care și el n-a putut să nu se revolte în contra burghezismului ce mai tîrziu a fost numit ocultism. Dar să luăm pe cei care trăiesc, neuitînd încă, dintre cei dispăruți, pe eternul Eminescu, care i-a ars cu bici de foc și i-a însemnat pentru totdeauna ca pe niște „panglicari în ale țării”. Trăind atîta timp între ei, Delavrancea nu s-a putut, totuși, aclimatiza în atmosfera lor. Și cînd a vroit să zugrăvească Un Parazit, a luat pe unu dintre dînșii. Caragiale i-a imortalizat în atiția eroi. Înfățișîndu-ni-i în toate posturile – puteți citi chiar „toate posturile” – dar vecinic ridiculi. Ori de cîte ori un artist a intrat în cîmpul politic ori a atins un subiect care să aibă vreo relație cu politica, și-a ales modelul dintre cetașii Ocultei, dacă a vrut să arate un șarlatan ori un ridicol. Ceilalți, cei care au tăcut – cu toate favorurile ce uneori ocultiștii au revărsat asupra oamenilor, căci așa înțeleg ei să încurajeze arta – aceia n-ar fi în stare pe nici un preț să-i glorifice. Artiștii lor se numesc Malla, scriitorii lor… Stecedum! Au fost în țara asta campanii de presă memorabile. Ei bine, toate în contra ocultiștilor. I-a biciuit Gheorghe Panu așa, că și azi, după doisprezece ani, au vînătăi pe trup. I-au biciuit toți cei din generația mai tînără, după d. Panu – toți cu patimă, cu o pornire a întregului suflet. În contra acestor burtă-verzi niciodată nu luptăm prea mult, și este aici locul să spun o impresie personală: De mai bine de doisprezece ani, de cînd fac ziaristică în mod profesionist, am scris desigur multe lucruri pe care le regret și le dau în seama lipsei de experiență de pe vremuri. Ei bine, nu retrag un rînd, o iotă din tot ce am scris împotriva ăstor… oameni. În fluctuațiile acestei vieți, mai ales într-un timp cînd ziaristica nu era stabilită, n-am scris niciodată un rînd pentru ei, și țiu atît de mult la titlul acesta. Încît m-aș mulțumi să-mi fie consacrat ca epitaf: acest om n-a fost nici un ceas ocultist. Și… mi se va ierta mult, căci mult i-am urît. Am epoci. În viața asta oribilă de condei, cînd scriu patru și cinci articole pe zi, mai bine de o pagină de ziar. Ei bine, nu m-am plîns niciodată de lipsă de subiect: Ocultă să fie, că subiecte – destule! …Aceasta e singura răzbunare a intelectualilor împotriva asociației comerciale care operează cu capital străin și reușește să sufoce atîta gîndire românească. Pot să se îmbogățească. Dar din efracțiunile ce comit se aleg cu zgîrieturi și cu semne, stigmate care vor spune vecinic originea acestei îmbogățiri.


content:
Penultimul număr al revistei enciclopedice Larousse a fost consacrat unei monografii a lui Bismarck: viața, tinerețea, maturitatea, operele lui și așa mai încolo. Nouă ne-a venit altă idee: Dacă s-a făcut o monografie a lui Bismarck, de ce n-am face și moi o moftografie a lui don Paladu? Orice ar zice istoria, Bismarck n-a avut mai multă greutate decît don Paladu, care chiar la Sfîntu Gheorghe trecut a venit vreo zece băniți. Am zis dar: Haidi să tragem pe don Paladu în volum, căci la dumnealui volumul e tot. În paginile ce urmează cititorii vor găsi istoria naturală a eroului nostru. Cu o energie curat demnă de o cauză mai bună, am cules tot ce am găsit mai solid, mai serios și mai umoristic despre acest distins bărbat. Era păcat ca atîtea scîntei de geniu, toate inspirate de abdomenul, de manierele, de caracterul, de principiile, de inteligența și de morala lui don Paladu, să se piardă pe la cele patru vînturi. Noi le-am colecționat cu drag – cele mai multe fund operele noastre proprii – căci am pus în ele o parte din inima noastră. Nu s-ar crede, și totuși noi iubim pe don Paladu ca pe un prunc al nostru, prunc prea de tot durd și cu cămășuța prea de tot compromisă. Îl iubim pentru că am pus în el valuri de cerneală și scîntei din suflet. G. D. Pallade era un avocat de a zecea mînă, secretar fără importanță, și fără șoșoni-galoși, al d-lui Petrache Grădișteanu. El mergea la tribunal, mai tîrziu a mers și-n politică, pleda la bară, vorbea prin întruniri, s-a ales deputat, a ajuns chiar ministru, dar toate acestea nu l-au putut aduce la înălțimea unei individualități caracteristice. Avocați sînt atîția, deputații se aleg așa de ușor, miniștrii sînt atît de nuli în zilele noastre democratice. Încît dan Paladu ar fi putut rămîne multă vreme un necunoscut pentru istorie.. de n-am fi fost noi. Da, o spunem fără falsă modestie: noi am făcut din don Paladu aceea ce este astăzi. Avea numai origine, și i-am dat originalitate; avea numai abdomen, și l-am făcut abdominabil! Din înghesuiala gloatelor de politiciani noi l-am scos la iveală și l-am ridicat la rangul de personaj. Dac-am vroi să punem și mai bine punctele pe i, am putea zice că am făcut din don Paladu pentru lumea țivilă aceea ce am făcut din Moș Teacă pentru lumea cazonă. Don Paladu este Moș Teacă țivil, Moș Teacă teribil, care se amestecă la Domenii, la Justiție, la Finanțe. Moș Teacă atotștiutor, capabil să învețe pe pești ocenia, să poarte pe piele robă în loc de flanelă-iegăr, să rezolve „difițitu” bugetar cu tabla lu ăla…lu Pitagora! Don Paladu, așa zugrăvit, este azi un tip special al României; de acuma încolo el aparține țării, el este al istoriei. G. D. Pallade ar fi rămas în praful uitării – don Paladu stă deasupra ca-caimacu! Grație muncii noastre de trei ani, putem zice azi că don Paladu este așa de popular – sau „populer” – încît G. D. Pallade a dispărut din limbajul românesc ca o terminologie ce nu mai corespunde la nimic, ci toată lumea cunoaște pe erou sub numele de „Don Paladu”. Don Paladu la abdomenii, Don Paladu cu palanța justiției, Don Paladu la ichilibrajul bugetar, Don Paladu la 2drafcu, Don Paladu în tramcal, Don Paladu la fratele Berechet; iar G. D. Pallade – nicăieri! Don Paladu a întunecat așa de groaznic pe G. D. Pallade. Încît G. D. Pallade se mai păstrează azi doar în lumea oficială. În coloanele Monitorului oficial. Dar și acolo îi stă așa de rău, și stă așa de șubred. Încît amicul nostru Costică Iliescu, directorul Monitorului. Îi zice în particular (cum ar fi la „partea neoficială”), tot Don Paladu. Cînd lucrurile stau cum spuserăm pîn-aci, cum voiți să nu iubim pe Don Paladu? În judecata lui meschină, Don Paladu și-o fi închipuind că noi îl urîm. El nu știe – biet cap de întrunire pe culori! – că avem pentru dînsul cel mai cumplit amor. Cum Cervantes iubea pe Don Quijote, cum Victor Hugo iubea Măgarul, cum poporul iubește pe Nastratin Hogea, tot astfel noi avem un fel de iubire plină de pietate, pentru Don Paladu. El reprezintă zile de tortură sufletească, nopți de nedormire, atîtea și atîtea ore de zbucium în căutarea unei noi blestemății. Toma Blîndu, tramcalul, Niță Berechet, iahnia de mînătărci, toate acestea ne costă muncă sufletească, muncă creatoare, ceva din inima noastră. Tot ce se vede în paginile următoare, epopeea vieții lui Don Paladu, este un capitol – și poate din cele mai interesante – ale istoriei politice și morale a României la sfîrșitul veacului XIX. Oferim contemporanilor noștri această operă – cu toată francheța – ca să mediteze asupra ei, și nu numai să rîdă, căci nu e numai de rîs.


content:
Prefață originală Începând culegerea sistematică ce ne-am impus asupra vieții și excentricităților lui Mitiță Scuza, ne vedem siliți să declarăm de la început că opera noastră nu va fi completă. Nu va fi completă nu din cauza noastră, ci din cauza eroului. Nu există om în țara lui Traian care să fi dat naștere la atâta literatură despre el; nu există om care să fi primit atâtea porecle; nu există om pe seama căruia contemporanii să se fi stricat atâta de râs. Literatură și desen cu nemiluita, încât, dac-am sta să fim conștiincioși și să colecționăm tot ce știm și tot ce posedăm despre el, ar trebui să ne facem noi secretari la Academie, și să se bage el la Moș Teacă. I s-a zis goril, macac, maimuță, roade-ruble, sparge-alune, pitic, baron de Hahn, trădător, Scuza, ignobil, leszenszky, Micloș Turzos și câte și mai câte! Din acest calabalâc aruncat claie peste grămadă în istoria lui politică, noi am luat pe Mitiță Scuza. Mitiță Scuza al nostru cuprinde și pe goril, și pe roade-ruble, și pe ignobil. Suntem siguri că românii din regat, ca și cei din Macedonia, ca și cei din Transilvania ne vor mulțumi pentru monografia ce am alcătuit, ca una care va putea călăuzi pe istoric în privința acestui Nastratin național. Am contribuit mult noi înșine, o știm, ca să vulgarizăm pe Mitiță Scuza; dar pentru aceasta nu reclamăm absolut nimic, dovadă că-l dăm ca supliment, cu totul gratuit, cititorilor lui Moș Teacă. Meritul — dacă vreun merit poate fi — este pe de-a-ntregul al năzdrăvanului politic, care a reușit să se facă mai de pomină decât popa tuns. Și acum, adresându-ne românilor, le zicem: Primiți pe Mitiță Scuza așa cum este: nici mai bun, nici mai rău. Primiți-l din toată inima, căci numai sub forma asta nu face nici un rău nimănui. Primiți-l, căci e supliment!


content:
Din toate condoleanțele primite de familia regretatului Gogu Cantacuzino, una mi-a atras atențiunea cu deosebire: telegrama regelui. Această telegramă, care a fost reprodusă de toate ziarele, zice: DOAMNEI ELENA CANTACUZINO BUCUREȘTI Sunt adânc mâhnit de moartea iubitului vostru soț, în care țara pierde un bun patriot și Eu un servitor credincios și harnic; rog pe Dumnezeu ca să sprijinească pe domniile-voastre în marea voastră durere, la care Regina și Eu luăm cea mai vie parte. CAROL Pentru marea majoritate a publicului, rândurile suveranului nu cuprind nimic extraordinar: nici nu dovedesc vreun sentiment, nici nu par că acordă vreo importanță deosebită pierderii lui Cantacuzino. Este o simplă telegramă de răspuns obligator, în care defunctul e calificat ca „bun patriot”, într-o țară-n care, desigur, toți suntem buni patrioți. Și, cu toate astea, tocmai lipsa de culoare dă telegraficei proze un aer deosebit. Și iată cum: Mai întâi, sunt convins că orice româncă ar vesti regelui — sau oricui — încetarea din viață a scumpului ei soț ar primi un răspuns identic cu cel din telegrama citată... „sunt adânc mâhnit, doamnă; era un bun patriot; Dumnezeu să-l ierte!” Punct și iscălitură. Nu este nevoie să fi fost un caracter, să fi însemnat o unitate valoroasă în epoca ta de slugărnicie și de apanagii, să fi semnificat virtutea însăși, pentru ca, după ce vei fi murit, familia ta să primească o depeșe ca cea de mai sus. Bun patriot într-o țară în care istoria n-a înregistrat nici un trădător este sinonim cu „bună dimineața”. Orice român ar subscrie asemenea telegramă, bineînțeles într-o românească mai corectă, întrucât nici un român nu zice „Dumnezeu să sprijinească pe domniile voastre” ci „Dumnezeu să vă sprijinească”. Dar nu observați altceva mai caracteristic? Pe lângă distinsul calificativ de „bun patriot”, maiestatea sa mai împodobește amintirea lui Gogu Cantacuzino cu încă unul, și mai distins: „Eu pierd un servitor credincios”. După această suverană caracterizare, Cantacuzino ar rămânea definit astfel: „a fost un bun patriot și un servitor credincios”... Protestează toți câți l-au cunoscut, desigur. Asta nu e stampa lui Cantacuzino. Servitori și patrioți mai sunt încă vreo câteva milioane, în tot cazul încă vreo câteva zecimi, și e păcat să ni se dea drept figura unei rarități o siluetă așa de comună! Ce vroiți însă? Stilul oficial și sentimentul oficial, au asemenea taine, neînțelese de noi, simpli patrioți, și, Doamne ferește, servitori. Noi nu putem pricepe cum, în zilele noastre de democrație conștientă, un om poate scrie despre el cu litere verzale: „Eu Mă Simt Mâhnit”... Nu putem pricepe cum un om nu vede în toți locuitorii unei țări decât servitori ai Lui (servitori cu s mic și Lui cu L mare); nu putem înțelege cum un om care în treizeci de ani nu e apt să învețe românește, are servitori care într-un an ar fi în stare să învețe bine nemțește; nu putem pricepe multe... Din nenorocire, asemenea lucruri se petrec, și se înghit. Un om ca Gogu Cantacuzino, care numai servitor n-a fost, e tratat acuma ca atare, și asta nu pare anormal la 1898. Și de ce? Pentru că autorul telegramei s-a deprins să vadă în tot conglomeratul politic al țării un simplu... birou de servitori. Un Gogu Cantacuzino, un Alexandru Lahovary, despre care e bine știut că n-au avut niciodată condicuță, sunt, totuși, trecuți la registru... Și poate că vor trece ani mulți până ce să nu mai vie nici un salariat al țării să numească servitori pe oamenii mai puțini salariați...


content:
Clienţii doctorului Şuţu au scăpat din chiliile lor şi au pus stăpânire pe guvernul ţării româneşti. Asta este impresia ce ne fac faimoşii noştri ocârmuitori în toate ocaziile. Dar, cu ocazia grevei studenţilor împotriva noului proiect de lege a recrutării, ne-am făcut o convingere deplină că trăim sub regimul unor alienaţi. Iată, în adevăr, faptele monstruoase ce s-au petrecut cu prilejul acesta: Studenţii s-au adresat mai cu seamă la trei autorităţi, expunându-le doleanţele lor: rectorului universităţii, ministrului instrucţiunii şi primului-ministru. Ei bine, fiecare din aceste trei autorităţi, care s-ar fi cuvenit să meargă în cea mai deplină înţelegere, au ţinut studenţilor un limbagiu deosebit. Rectorul universităţii, care este şi vicepreşedinte al Adunării legiuitoare, le-a spus: „Legea împotriva căreia vă plângeţi este o lege personală. Ea a fost votată de Senat prin surprindere. Vă asigur că, pe cât timp voi fi eu rector al universităţii, nu voi permite să se atingă drepturile studenţilor.” Ministrul instrucţiunii — şi de astădată avem chiar un text oficios, publicat de organul guvernului în chip de rectificare — a zis: „Proiectul în contra căruia vă plângeţi este pornit dintr-o iniţiativă privată. Eu n-am avut nici o cunoştinţă despre el. Îmi iau angajamentul să lupt pentru modificarea lui.” Iar primul-ministru, după ce în faţa delegaţiei studenţeşti s-a mărginit să facă morală antigrevistă, a venit să răspundă dlui Fleva în Cameră: „Proiectul este opera guvernului. El a fost discutat în Consiliul de Miniştri şi nu va fi modificat, pentru că e un proiect foarte bun.” Ce însemnează această duplicitate... sau mai bine această triplicitate. Fără-ndoială, nimic altceva decât că avem un guvern care ne dă exact impresia unei case de nebuni. Ştim bine ce ni se va răspunde: că oamenii din fruntea guvernului sunt nişte mari şireţi, că declaraţiile rectorului şi ale ministrului de instrucţiune sunt făcute în timpul grevei, pe când declaraţia primului-ministru este făcută după încetarea grevei; că aşa fiind, nu trebuie să căutăm armonie între ele, pentru că cei dintâi au urmărit un scop — înşelarea studenţilor — iar cel din urmă alt scop — menţinerea proiectului incriminat. Este oare această argumentare o dovadă de onestitate şi de cuminţenie politică? Nicidecum. Noi credem că, sub nici un pretext, un guvern nu poate să aibă purtarea unei asociaţii de făcători de rele care caută să înşele, şi atâta tot. Nu este permis unui guvern să umble cu chichiţe, cu şarlatanii, cu vicleşuguri ordinare, pentru ca să dea aparenţe înşelătoare unor fapte ce nu-i convin. Şiretenia, în asemenea caz, este poate mai condamnabilă decât nebunia. Consecinţele morale ce decurg de aci sunt dezastruoase. Cum adică? Să nu mai creadă studenţii în cuvintele rectorului? Să-şi facă ei convingerea că ministrul instrucţiunii este un păcălici de rând, care pentru obţinerea unui rezultat dorit e capabil de o minciună? Dar aceasta este o morală groaznică, pe care numai codicele ocultist o mai poate concepe. Şi pentru ruşinea vremii în care trăim, noi convenim mai lesne a crede că a fost şi aci o manifestare de demenţă, cum se arată în toate actele acestui guvern desperat. E o tovărăşie pe care n-o leagă nici o idee superioară, un sindicat de interese meschine, care trăieşte din expediente şi care, în total, e o casă de nebuni. Să sperăm că ţara va scăpa în curând de această aglomeraţie smintită.


content:
Onor. P. T. Misir s-a supărat pe mine pentru că am îndrăznit să afirm că prea puțin îi pasă „Junimii” de suferințele lui Eminescu. Ca să-mi dovedească dimpotrivă, d. Misir se laudă pre sine și laudă pe junimiști, care ar fi făcut marea cu sarea pentru nenorocitul poet. Vina că Eminescu suferă astăzi d. Misir o aruncă pe conservatori. Pe lumea asta ce nu se poate susține când cineva are voință? Pentru mai bună înțelegere, însă, eu, „mititelul A. B.”, spun marelui P. T. Misir numai următoarele: Decât te-ai lăuda cu generozitatea junimistă, domnule Misir, mai bine te-ai interesa de soarta bietului geniu zvârlit fără de milă în casa de nebuni! Și de ai veni în București măcar pentru o zi, ai vedea, mare domn, că nimeni, dar absolut nimeni dintre ai d-voastră nu vrea să știe de cum trăiește Eminescu. L-ai găsi slab, în mizerie, fără de nici unele, pe mâna unor oameni străini, mai nenorocit și mai pierdut de cum prevedea el când zicea de dânsul: Luceferii de foc Privi-vor din cetini Mormânt făr’ de noroc Și fără prietini! Ei, dle Misir, ce dulce e să stai la lași, să fii sătul de toate, să te bucuri de plăcerile vieții și să ai încă vreme a scrie de suferințele altuia „ca de dureri străine”, făcând pe camaradul, pe filantropul, pe sensibilul! Dar când viața ți se stinge într-o casă de nebuni și când nimeni nu te întreabă de trăiești ori de ai murit, o, atunci se schimbă lucrul, o, atunci nu mai glumești!... Un sfat: Ai face mult mai bine, în loc să scrii pentru mine, să scrii amicilor dumitale, rugându-i să le fie cel puțin milă de Eminescu dacă nu altceva. Cât pentru cele ce am afirmat în privința nepăsării dvoastră, d. dr. Șuțu v-ar putea da mai multe amănunte decât mi-a dat mie.


content:
În seceta ce arde câmpul literelor noastre, noul volum al domnului Alexandru Vlahuță cade tocmai la vreme. Amețiți de gălăgia politicii, amărâți de stârpiciunea literară ce-și rânjește dinții galbeni prin revistele de-o zi, simțim o adevărată mângâiere când răsare — și ce rar răsare! — câte o operă pe care să-ți poți arunca ochii cu folos și să ți-i poți opri mai multă vreme fără părere de rău. Se produce puțin în țara asta. Și nu știu cine ar putea dezlega enigma: se produce puțin fiindcă nu se citește, ori se citește puțin fiindcă producția e proastă? Nu știu; dar ceea ce se poate constata ușor e că — afară de excepții — rare talentele reale ies în evidență și se impun cu toată rezistența mahalalelor literare, pătimașe și invidioase. *** Volumul dlui Vlahuță, Din goana vieței, nu-i o lucrare de longue haleine , nu-i o lucrare din acelea care-s menite să facă zgomot și să rămână în literatură ca operă nepieritoare. E o colecție de bucăți mici, drăguțe, pe care le citești ușor și care nu trăiesc decât o viață foarte scurtă, menită numai să păstreze numele autorului, nu să-l mai înalțe. Dar, oricum, în bucățelele astea mici se vede cale de-o poștă mâna care le-a croit. Puiul de vultur, oricât de mic, nu se poate confunda cu bufnița, și o scânteie de lumină electrică face mai mult decât 10 lumânări de seu. E altă factură, e altă mână. Sunt șapte profiluri în versuri: Daniil, bătrânul stareț, care s-a înfruptat cu vârf și îndesat din toate cele lumești și asupra căruia apasă acum, la bătrânețe, spaima morții, care-l face smerit; Mișu, cavalerul parfumat și sclivisit, care-și trăiește viața ca toți cei deopotrivă lui, spunând banalități cocoanelor pe la băi, ducând-o de azi pe mâine prin expediente și sfârșind prin a o șterge incognito, fără să fi plătit chiria, spre marea dezolare a păpușilor ambulante care se distrau cu Mișu cel politicos și burduf de codul manierelor elegante; Dancu, ofițerul care-și bate toată ziua vistavoiul și care aleargă veșnic după vânătoare de zestre, până ce i se înfundă cu două palme pe care le încasează de la un rival, și își răzbună... bătându-și iar vistavoiul; vine apoi Sander, fantele de tobă, bogat, băiat de hagiu și dornic de noblețe. A luat pe nobila Aspazia, și aceasta îl tratează de sus, ca pe un mitocan parvenit; mai e Ramzes, vajnicul toreador al condeiului, criticul care ucide pe toată lumea, dar ale cărui victime sunt perfect de sănătoase; al șaselea e domnul Baraboi, care a fost pedagog, sufleur la teatru, jurnalist, birtaș, misit, iar acum a deschis un institut unde copiii sunt veșnic pedepsiți, ca să se facă economii la „ordinar” și pentru ca, a doua zi, bucătarul — complice ou Baraboi — să vândă copiilor mâncare pe sub ascuns; cel din urmă e Damian, poetul liric, trubadurul pesimist, care aleargă cu limba scoasă ca să atace pe oameni cu abonamente la revista lui, Progresul . Și toate profilurile astea sunt scrise în niște versuri admirabile, armonioase, care uneori te umplu de o adâncă tristețe, cu toată nota veselă a subiectului. E o ironie crudă în versurile astea din profilul al patrulea, cel mai reușit, după mine: Aspazio, Aspazio, Sub blazonul tău mă ia Și-ți voi pune sub picioare Slava și viața mea! . . . . . . . . . . . Și în urmă, ce viață De mustrări și umilinți: Nostalgiile nobleței, Dorul vecinic de părinți Și cuvinte-nveninate Ce rănesc ca un cuțit! Toată vina-i a lui Sander, El știa că nu-i iubit... Nu-i așa că-i, poate, de râs acest Sander, care, după ce a amețit lumea cu caii lui pe la curse și cu vorbele-i goale prin saloane, ajunge acum să fie tratat du haut de sa grandeur de astă Aspazie, după al cărui blazon Sander a suspinat atâta, pe care n-a luat-o decât pentru „pergamentul aurit”? Și, cu toate astea, nu știu, factura versurilor, sensul lor, așezarea cuvintelor, e ceva care-ți dă fiorii unei tristeți adânci, mai puternică decât sarcasmul ce poetul aruncă asupra acestui sportmen celebru... *** După profilurile în versuri vine o serie de schițe. Nu știu la care din ele ține mai mult autorul; dar aceea care-ți lasă o impresie mai adâncă, aceea care te pune mai mult pe gânduri e cea mai scurtă dintre ele: La vitrina fotografiei Mandy . Autorul trece pe la vitrina fotografiei Mandy și se oprește un moment ca să privească. Aceea ce-l lovește mai mult sunt fotografiile copiilor costumați. Figurine mici, palide și bucălate, sub largi tricornuri panașate, fetițe de câte 5 ani, aproape strivite sub găteala grea și umflată a unei dame istorice, țânci de abecedar, fuduli și zăpăciți în peruci pudrate, scoțând din gulerele horbotate un gât subțire ca mâna ș-un căpcean cât o portocală, cavaleri medievali, conți și Robespieri, mititei și speriați, cărora li s-a recomandat să stea frumos, să nu-și vâre degetele în nas și să-și păzească hăinuțele. Ce gătiți sunt, ce parfumați trebuie să fi fost și cu ce mândrie trebuie să se fi rotit a doua zi printre camarazii lor, care n-au fost nici prin vis străbătuți de asemenea senzații de moliciune și de bogăție. Parcă vezi, în aste câteva rânduri, întreg tabloul. Și acum, după ce a privit mult, autorul se întreabă cu drept cuvânt: „Ce vor deveni acești copii răsfățați, ale căror simțuri se blazează așa de timpuriu, a căror atenție e absorbită de splendoarea luxului și gătelilor femeiești și ai căror nervi delicați își deschid gurile și pompează din atmosfera caldă a buduarelor toată moliciunea și frivolitatea unei rase decăzute!” Fără îndoială, cugetarea asta, elanul ăsta nu-i al unui om obișnuit. Un domnișor oarecare, un donjuan care face versuri pentru ca să ajungă mai ușor subprefect ori pentru ca să ia cu asalt zestrea unei june din lumea mare, ar fi exclamat în fața tabloului: „Sont-ils gentils ces mioches!” Vlahuță, însă, se revoltă, Vlahuță e cuprins de grijă în fața mascaradei ce se joacă pe spinarea nenorociților pe care niște părinți ușuratici îi îndrumează pe povârnișul prefăcătoriei și al luxului molatec. M-a izbit adânc când am citit rândurile astea. Când eram mic, am fost și eu — adică m-au dus și pe mine — odată la o mascaradă de asta, care se poreclește în lumea high-life bal costumé . Ei bine, toți prietenii mei de atunci sunt azi niște nătăfleți incapabili de o muncă serioasă. Unul din ei s-a sinucis după ce a pierdut la Bursă, unul a fugit cu o actriță în America, având, bineînțeles, grija de a devaliza mai înainte contuarul lui tat-său, un altul e acum birjar la Viena, pentru că a tocat tot ce a avut în cărți și... în ce se toacă, al patrulea e căpitan și-și bate-n fiecare zi vistavoiul, ceilalți... duceți-vă-n orașul meu și-i vedeți: nasuri în vânt, pantaloni caraghioși, amețind lumea la alergările de cai, ca și cum vor și mai mult să arate că și caii pot face ceva pe lumea asta, numai ei nu! Are dreptate Vlahuță! Aveam de gând să scriu odată tot niște impresii de la vitrina fotografiei Mandy. Pe mine mă izbise altceva: toate femeile frumoase din București sunt expuse acolo, nu știu dacă intenționat ori ba; știu numai că e o exibiție de sânuri decoltate, de sprâncene făcute cu chibritul, de ochi dungați pe sub gene, o exibiție, care nu-i departe de exibiția cărnurilor de la măcelării. Ei bine, toate ființele astea, care ar fi putut, poate, să fie niște soții virtuoase și niște mame perfecte, care ar fi putut chiar să slujească în omenire unor cauze sfinte, sunt niște nenorocite din pricina educației ce au primit. Una, o frumusețe îngerească, e nevasta unui monser sec ca însuși vidul, alta-i măritată după un ofițer brutal și înfumurat, o a treia își istovește frumusețea pe sânul unui bătrân decrepit, a patra, ca să-și poată plăti luxul de care e nevoie în lumea lor, trece din mână în mână, păpușă atât de frumoasă și atât de nenorocită! Ce păcat de atâția ochi frumoși, care-și sting astfel luminile! *** Urmează apoi File rupte , bucăți scrise în treacăt, note prinse zi cu zi, inspirații de o clipă, fără pretenții și fără nici un gând. Dar și din ele răsare aceeași notă de bunătate de suflet, de melancolie adâncă pentru cei ce suferă, de înduioșare tristă pentru durerile lumii. Și, mai presus de toate, o notă clară vibrează, iubirea nemărginită a scriitorului pentru nenorocitul țăran. Prigonit, înșelat de toți, lovit în viața de toate zilele de mâna nemiloasă a tuturor celor ce trăiesc din munca brațelor lui, săteanul are la Vlahuță nu numai un interes deosebit, dar în inima scriitorului toate durerile și toate amarurile săteanului se răsfrâng adânc și vibrează de un răsunet puternic, ale căror ondulații se scurg prin pana-i atât de viguroasă. Este un punct de observat în Goana vieței . Din ce în ce Vlahuță devine omul lumei nouă . Începând prin a fi pesimist, el face din ce în ce câte un pas înspre ideile care zguduie lumea modernă. Vlahuță n-a fost niciodată mai triumfător . Poetul plin de talent, amărât până-n suflet, dezgustat de nedreptatea enormă a veacului și de enorma suferință a mulțimii, a făcut întotdeauna să vibreze coarda nemulțumirii. La început, slab și dibuind de-abia în lume, nemulțumirea-i se traducea în accente lâncede, plâns al unei inimi sfâșiate, dar slabe. Mai în urmă, poetul s-a înarmat mai mult, el a văzut bine de unde vine răul, care-i leacul și... Curentul Eminescu , Unde ni sunt visătorii? și Din goana vieței îl ridică mai sus de plângerile de poet, îl fac să vadă clar și să strige la deșteptare celor ce dorm... Firește, ceea ce fac aici nu-i decât o recenzie, o bibliografie, nu o critică analitică. Un singur lucru am avut de gând să limpezesc: să arăt volumul așa cum e el și mai cu seamă, plin de mulțumire, să constat că încetul cu încetul talentele reale și inimile bune nu pot să nu fie influențate de mișcarea uriașă, de grandioasa deșteptare a mulțimii apăsate. Nici nu putea fi altfel: în inimile bune, în inteligențele supe- rioare, orice impresie e mai puternică decât în mijlocia banală și searbădă.


content:
Când autorul Nopții furtunoase , al Scrisorii pierdute și al lui Conul Leonida a dat la lumină Năpasta , a fost o neîncredere aproape generală și anticipată în publicul care-l aplaudase cu câțiva ani în urmă. Din toate părțile n-auzeai decât: „Ei, aș! Caragiale și dramă! Auzi comédie!” Și neîncrederea asta a publicului, care nu putea ierta veselului Caragiale încercarea-i de a-l face să plângă cu Ion Nebunul, a continuat la unii chiar după ce au văzut ori au citit drama. Nu vreau să zic că din pricina asta a căzut Năpasta , ci numai caut să arăt cât e de ușuratică judecata obștii cititoare în materie de artă. Căci pentru puținii aleși din mulții chemați, Năpasta este și va rămâne cea mai merituoasă dramă românească ce s-a scris vreodată. De la Năpasta și pân-acum, Caragiale caută, pesemne, să-nvingă credința asta a publicului cum că nu-i dat autorului Nopții furtunoase să-și încrețească fruntea, și — una după alta — au apărut Făclia de Paște , și Păcat . Acum în urmă — încă o lovitură —Caragiale a scos Note și schițe — cea mai mare parte publicate în răstimpuri prin unele gazete din București. Cu orice preț, spiritualul autor vroiește să ne aducă lacrimi în ochi. Și reușește. Citind volumu-i din urmă, nu știi să spun care din doi e mai talentat: Caragiale care râde, ori Caragiale care plânge? Iaca, de pildă, două bucăți: În Nirvana și 25 de minute . Sunt ieșite din același condei, sunt publicate în același volum — puse, parcă, dinadins pentru comparație — și, cu toate astea, nu poți să spui că una ori alta din ele e cea mai bună — încât, la urma urmei, sentința atârnă de dispoziția ta sufletească, și nu poate fi privită ca judecată, ci ca părere. Un altul le va citi și el pe amândouă și va admira mai mult pe aceea pe care tu o găsești inferioară. În Nirvana vezi toată amărăciunea unui suflet chinuit; tot amarul artistului care a înțeles pe Eminescu și care se vede el însuși aproape în aceeași stare, copleșit și întrecut de mișuna de secături ce se agață în sus, pe scară, până-n vârful piramidei, și privesc apoi, de acolo, cu tot cinismul târâtorilor cocoțați. Și atunci, într-unul din ceasurile astea în care artistul vede negrul ce-l înconjoară într-o țară de băcani sau de monșeri și privește cum se ating aceste două extreme, într-unul din ceasurile astea el scrie despre colegul ce s-a stins, uitat de aceia pe care i-a adăpostit sub aripile lui: „În capul cel mai bolnav, cea mai luminoasă inteligență, cel mai mâhnit suflet în trupul cel mai trudit! Și dacă am plâns când l-au așezat prietenii și vrăjmașii sub teiul sfânt , n-am plâns de moartea lui; am plâns de truda vieții, de câte suferise această iritabilă natură de la împrejurări, de la oameni, de la ea însăși. Acest Eminescu a suferit de multe, a suferit și de foame. Da, dar nu s-a încovoiat niciodată: era un om dintr-o bucată și nu dintr-una care se găsește pe toate cărările ...” Iar apoi — definitivă răzbunare și mângâiere slabă — el scrie plin de mândrie și înseninat de vedenia izbândei finale: „Generații întregi or să suie cu pompă dealul care duce la Șerban-Vodă, după ce vor fi umplut cu nimicul lor o vreme, și o bucată din care să scoți un alt Eminescu nu se va mai găsi poate.” Nu-i așa că suntem departe de explicația Conului Leonida asupra evoluției fandaxiei în ipohondrie! Și, cu toate astea, e aceeași mână, mână de maestru, care a scris rândurile astea, ca și pe acelea. În ziaristica noastră nu-mi aduc aminte să fi citit de multe ori un articol, atât de simțit și atât de „lucrat”, ca Nirvana asta a lui Caragiale. Și, cu toate astea, nu-mi aduc iarăși aminte să fi râs vreodată mai mult ca de cursul de istorie contemporană al Conului Leonida, care explică consoartei dumnealui cum papa a pus pe „Galibardi” de i-a botezat un copil. Iar dacă-ntorci numai câteva file de la articolul ăsta, dai peste 25 de minute . Povestea e scurtă: Vine vodă într-un oraș de provincie. La gară-l întâmpină autoritățile și cocoanele din societate (mă rog, nu toate femeile sunt din societate!). Între aceste cocoane e, firește, în rândul întâi soția locțiitorului de prefect. Venerabila matroană — parcă o văd! — știe că o damă care se respectă nu trebuie să tacă din gură când se găsește în societate, ci să vorbească — fie chiar și prostii, numai să vorbească. Și deodată, nici una, nici două, începe a turna o serie de gogoși de salon. Și cum salonul în care onorabila și-a făcut deducația a fost, pesemne, în vreo mahala oarecare, discursul e de calibrul următor: „Am auzit, dragă, — zice doamnei, nevasta directorului — că ați fostără cam bolnăvioară! Mi-a părut grozav de rău... Încă îi ziceam Iu dom profesor, amicul nostru, zic: vezi dumneata, dacă o prințesă, și tot nu se poate pune cu voia lui Dumnezeu, dar noi, ăștia! Dar acu te-ai făcut bine... Se vede... Fie, că frumoasă ești! să nu-ți fie de deochi! să trăiești!...” Totdeodată unul dintre copiii domnului director, care privesc foarte curioși pe suverani, își scobește o nară cu degetul. Mama îi dă o palmă peste mână: „Nu ți-e rușine să bagi mâna-n nas?! Șezi frumos! te vede madam Carol!” Și așa mai departe, pe tema asta, urmează mai tot volumul: Temă și variațiuni , A zecea muză și Din carnetul unui vechi sufleor . În toate, aceeași vioiciune de spirit caracteristică celui mai inteligent autor român. Cu toate astea, tot spiritul acesta revărsat cu profuziune în volum nu-i în stare să întunece partea serioasă, Nirvana , Ironia și Două note . Asta-i o dovadă că talentul nu întreabă nici ce gen place publicului, nici de trecutul autorului. Și apoi, în orice manifestare a unui om de talent — fie ea în orice gen — se cunoaște marca fabricii. Fără îndoială, Caragiale nu trebuie judecat după Note și schițe, oricât de bun ar fi volumul acesta. În țara noastră, unde nu o operă de artă, dar nici o gazetă nu se poate susține prin ea însăși — fac amendă onorabilă în ce privește Universul — o carte nu se scrie nici când, nici cum vrea autorul. Când știi cu câte piedici ai de luptat pentru ca să asiguri viață operei tale și cât trebuie să te frămânți pentru ca să ți-o lansezi, nu-ți vine nici să publici pe alese, nici să stai mult la tocmeală atunci când prilejul ți se înfățișează. Aș! Ai găsit un editor care se însărcinează să dea unei producții de-a ta viața vitrinei, repede la scris, și nu te codi mult, și nu sta mult să alegi, căci adeseaori un editor e mai variabil ca un barometru și te-i pomeni că-și schimbă gândul! Nu suntem în Franța, unde o carte bună are 50 de ediții, care-ți produc atâta cât să te poți odihni ani întregi și să scrii pe-ndelete, să ștergi, să adăugi, să faci toate prepara- tivele trebuincioase unei nașteri fără pericol. Așa fiind, e ușor de-nțeles pentru ce unele bucăți Din carnetul unui vechi sufleor nu sunt așa cum ar fi putut să fie  bucată de Caragiale. Editorul era găsit, vremea nu putea fi pierdută, căci nu se știe ce aduce ziua de mâine și nu se știe când va veni fiul omului, Editorul-Mesie. Când ai pățit-o o dată, când ai dat Păcat la Universul , n-ai vreme să aștepți „momente de inspirație” pentru ca să produci o lucrare care să te satisfacă și pe tine, și pe puținii aleși care știu să aprecieze bucățile de o valoare serioasă, reală. Bineînțeles, astea toate nu însemnează că bucățile Din carnetul unui vechi sufleor nu merită să fie iscălite de Caragiale. Deloc; căci, precum am zis-o, marca omului de talent se cunoaște cale de o poștă în orice producție a lui, fie cât de neînsemnată. Vreau numai să explic celor ce s-ar întreba pentru ce Caragiale n-a publicat alte lucrări mai de valoare în volumul acesta. Atâta tot. Trebuie să cunoști les dessous în chestie pentru ca să-ți poți da seama de ce e așa și nu altfel. De altmintrelea, cine cunoaște pe Caragiale, cu neîntrecu- tu-i talent de causerie spirituală, trebuie să fie perfect mulțumit că el și-a publicat crâmpeiele astea de amintiri. Citindu-le, vezi pe Caragiale veșnic în vervă, mereu gata să-ți povestească o amintire din vremea când întârzia jucând biliard, pe când Pascali îl aștepta la teatru ca să vină să sufle. Și toate astea povestite de el, așa cum numai el știe. *** Vorbeam deunăzi cu dânsul despre un birtaș din București. Și-mi spunea lucrul ăsta, amestec de ironie și de dezgust: „Acum 25 de ani, când am venit în București și am intrat sufleor la teatru și corector la Telegraful, a venit și Nae de a intrat băiat pă pricopseală la birt. Ce-am ajuns eu și ce-a ajuns el?” Și așa e. Nae băiatul e azi om cu stare — cel puțin o sută de mii de lei capital — pe când Caragiale al nostru e proprietarul unei perechi de ochelari și... nici al volumelor pe care le-a scris, pentru că alea sunt acuma proprietatea editorului. Nu-i așa că e deștept bărbat d. Danieleanu, profesorul universitar care scrie în albumul presei că n-ar voi să trăiască în altă epocă decât în cea actuală? În adevăr, mai nostimă epocă nici că se poate! Musiu Nae, care nu știe pe de rost decât „îndată!”, „vine!”; musiu Nae, care n-a învățat din gramatică decât numele de mâncăruri și din aritmetică numai adunarea, e azi dom Nae , alegător în colegiul I — pe când Caragiale, care și-a frământat toată viața ca să lase un monument cu care, odată și odată, ne-om putea mândri că la 1892 aveam o literatură serioasă, Caragiale e văzut de toată lumea lui dom Nae ca un zgârie-hârtie de rând, pe mâna căruia n-ai lăsa conducerea unui „magazin de coloniale și delicatese”. Fără doar și poate, degeaba ne batem capul și cei cu mai mult, și cei cu mai puțin talent: e vremea băcanilor și a cârciumarilor, cea mai nesuferită rasă!... Să nădăjduim, cu toate astea, că un curent serios se va forma și că literatura nu va mai fi numai un obiect de lux pentru câțiva gourmés intelectuali.


content:
Odată avusesem un vis frumos, și greu de împlinit, ca toate visele frumoase: un ziar literar în care să încapă toate ideile și toate direcțiile, unde să nu fie vrajbă și culise politice, un ziar care să atragă și să pasioneze toată armata de tineri ce se pierd prin redacții sau prin lume. Făcându-mi-se azi cinstea deosebită de a mi se încredința direcțiunea literară a Adevărului , visul acesta, pe care nu îndrăzneam să sper a-l ajunge, s-a împlinit aproape. Mulțumirea și nețărmurita mea mângâiere sunt ușor de înțeles de către toți aceia care, ca și mine, și-au purtat bagajul de proletar, puterea de muncă din tabără în tabără, umplând coloanele albe cu o proză al cărei dezgust nu te părăsește niciodată. Nu cunosc nimic mai sfâșietor ca dezgustul de pro- pria ta proză. De câte ori, în adunările noastre literare, în care câțiva ne întâlneam adese, nu ne-am exprimat cu toții mâhnirea adâncă și adânca desperare de ceea ce facem — sau, mai bine, de ceea ce nu facem. Și lucrul e foarte explicat. Au apărut odată pe scena literară câțiva artiști despre care se vorbea cu mult entuziasm. Ce s-au făcut? Pe mai toți i-a înghițit politica. Artiștii cei mai buni au dispărut, luând cu ei toată strălucirea care ne orbise o clipă. Și, ce e mai trist, au rămas o sumedenie de figuranți, o sumedenie de „domnule conte, masa este servită”. *** Când trăiești în mijlocul societății și când nu ești străin de toată activitatea ei, revolta asta platonică împotriva politicii nu are caracterul unei simple nemulțumiri fără explicație. În vremea-n care trăim, societatea trece prin niște frământări uriașe. Neegalitatea socială, cu toate relele ce decurg dintr-însa — asuprirea omului de către om, lupta crâncenă pentru eternul blid de linte, lipsa de cultură, imposibilitatea idealurilor transcendentale, distrugerea sentimentelor morale și artistice — nasc o nemulțumire gen- erală. Aproape toate manifestațiile culturale și politice poartă pe ele marca acestei nemulțumiri. Ziceți-i antisemitism, pesimism, socialism, anarhism, ziceți-i oricum, nevroza socială rămâne ca o caracteristică a epocii de descompunere în care trăim. Toate stările de tranziție, toate provizoratele sociale dau naștere la sentimente și la porniri care nu și-ar putea avea locul într-o stare normală. Și, precum la boala modernă care se numește neurastenie factorii patogenici sunt excesul de zbucium al sistemului nervos și predispoziția creată de ereditate, tot astfel această uriașă nevroză a lumii întregi e datorită unei frământări excesive și unei predispoziții ereditare a organismului social. Când dar vroim să vindecăm răul, combătând un fenomen local în loc să atacăm multiplele cauze care, laolaltă, alcătuiesc rădăcina bolii, facem o mare greșeală de tratament, pornită dintr-o etiologie1 greșită. Să porți cu tine dezgustul de politică, fără să-ți dai seama că politica asta este și ea urmarea fatală a unor împrejurări fatale, este să te condamni la inacțiune, să-ți impui pasivitatea tembelă a celor fără vlagă. Vroiți în adevăr înmormântarea acestei dezgustătoare poli- tici? Luptați să îndrumați tineretul — tineretul cel cu talent — pe alte căi. Lipsei complecte de ideal, care este caracteristica politicii a cărei aspirații se mărginesc într-o subprefectură, opuneți idealurile mari și generoase, al căror triumf va îngropa sub năruiala întregii clădiri putrede și specia de politică a pântecelui. Omenirea toată, care tremură și plânge, omenirea-n lanțuri și-n zdrențe cere un ideal, precum Faust cerea fericirea. Poate arta singură să-i satisfacă acest ideal? Poți să dai tuturor nemulțumiților acestei epoci de lux strălucitor și de neagră mizerie himera unui perpetuum mobile sau consolația îndoiel- nică a nemuririi spiritului? Nu. Ci dacă literatura se stinge, cerșetoare nebăgată-n seamă pe la răspântii, este că ea însăși e bolnavă de anemie. Neînfățișând nici un ideal, adresându-se numai celor care și-au atins idealul de clasă, arta nu poate atrage mulțimea celor ce sufăr. „Arta este destul de mare ca să mai aibă nevoie de alte condițiuni” — e o vorbă foarte adevărată, dar nu pentru toate epocile. Astăzi arta, dacă nu voiește să piară, trebuie să iasă din salon, să nu se mai supună formelor seci și formulelor admise, ci să îmbrățișeze toată patima lumii, tot zbuciumul acestei vieți, cu aspirațiile, cu luptele, cu nevoile, cu lacrimile și cu bucuriile ei. Și numai după izbânda idealurilor mari va veni izbânda artei, și va putea și dânsa să îmbrace haina senină a veseliei. *** Toate astea nu exclud arta în sine și pentru sine. Ad evărul literar va fi o tribună liberă pentru toate direcțiile literare prevăzute cu marca talentului. Atât mai bine pentru cei ce vor putea face două lovituri dintr-o dată... Felix qui potuit ...


content:
Exemplul cel mai rar al omului impus prin propriile lui merite. Const. Dobrogeanu-Gherea s-a născut la 21 mai 1855 în gubernia Ekaterinoslav din Rusia. A studiat acolo până la vârsta de 19 ani. Convins de ideile de regenerare care cutremurau pe atunci, și cutremură și azi, împărăția țarilor, a fost urmărit de autorități — ceea ce l-a făcut să vină în România. Viața lui aci este o întreagă epopee, în care mizeria și idealul se țin lanț. Și a știut să învingă toate primejdiile. La 1877 a fost furat de spionii rusești din Galați și dus în Siberia. De acolo a fugit și a ajuns în Norvegia, de unde s-a putut întoarce în țară în urma intervenției lui C. A. Rosetti, care îi purta multă stimă și multă admirație. Alte mizerii și alt zbucium. A debutat în publicistică printr-o serie de articole economice în Revista socială de la Iași. Articolele lui, extrase apoi în broșuri, au pus temelia socialismului științific în România și au distrus toate clișeele economiștilor reacționari. În literatură a creat critica analitică, pasăre necunoscută la noi, până la dânsul. Stomac nec plus ultra : a înghițit pe Maiorescu și... a dezghițit pe Filipide. Studiile critice l-au făcut cunoscut și admirat. Au făcut școală. Urât de spiritiști, e iubit de oamenii de spirit. În momentele de față are nostalgia Elveției, de unde s-a întors alaltăieri, și visul volumului al doilea din Literatură și știință , pe care-l va scoate în curând. Îl iubesc toți, ca pe un frate mai mare — și mai cu minte. Poartă ceasornic de argint și inimă de aur. A moștenit de la ruși dragostea fără prihană, melancolia fără comentarii și ceaiul fără zahăr. Se acordă un premiu cui o întâlni un om mai blând, mai iertător și mai altruist. Semne particulare: îi lipsesc fumurile și un picior. Autorii favoriți: Shakespeare, Tolstoi, Taine, Ibsen și Karl Marx.


content:
Am citit mai zilele trecute în Monitorul Oficial că d. Cristu Negoescu a primit medalia Bene-merenti pentru lucrările sale literare. Vă puteți închipui disperarea mea, nu pentru că d. Negoescu a primit o medalie, dar pentru că nu aflasem încă de lucrările literare ale medaliatului. Să ai pretenția că faci și tu literatură, că, în tot cazul, urmărești ce se tipărește prin cărți și prin gazete, și, când colo, să nu știi că în țara ta trăiește un scriitor cu numele de Cristu Negoescu și că scriitorul acesta a produs atâta încât a meritat să i se dea din partea guvernului o medalie specială. Și atunci... fuga la librării, fuga pe la prieteni. — Mă rog, am să vă fac o rugăciune mare!... — Ce e? — Uite ce e... Dar să nu râdeți de mine... Mi-e rușine să vă spui. — Lasă rușinea la o parte, între prieteni... — Voi spume: știți voi ce-a scris scriitorul nostru Negoescu? Eu n-am aflat încă... Mi-e rușine... În fața acestor întrebări și mai ales în fața confuziei mele, bieții prieteni au rămas și ei trăsniți: nu știau nici ei. La librării, același rezultat. Tocmai târziu, la pagina a patra a unei gazete am găsit catalogul unei librării din Ploiești. În catalogul ăsta am găsit Bucăți alese din diferiți autori, aranjate de Cristu Negoescu. M-am luminat. Dar confuzia mea s-a schimbat într-o adâncă uimire. O fi oare de ajuns să culegi câteva bucăți din diferiți autori, pentru ca să capeți o medalie literară? Asta să însemneze Bene-merenti ? E drept că chipul cum marele Negoescu a știut să culeagă bucățile alese n-a fost deloc ales, așa că bietele Bucăți au rămas nevândute de atâția ani de când cutreieră rafturile tuturor librăriilor. Dar nu-i mai puțin adevărat că oamenii de talent au apreciat valoarea acestei opere: dovadă Institutul Negoescu, care a împins elevelor lucrarea omului de la Ploiești. Totuși, eu am rămas nedumerit până în ziua de astăzi: ce are a face fosta retorică și cu Bene-merenti? *** Atunci am început să mă gândesc: cine are în țara noastră mai sus-pomenita medalie și cine n-o are? Și am găsit că n-a avut-o Eminescu, n-o are Gherea, n-o are Vlahuță, n-o are Barbu Delavrancea, n-o are — afară de Caragiale — nici unul din literații noștri de valoare. În schimb, o găsim pe pieptul lui Pătrașcu, lui Zaharia Antinescu, [[...]] și lui Cristu Negoescu. Atunci care este însemnarea acestei medalii? Pentru ce a fost ea creată? Fără îndoială, aceia care au găsit că-i bine să se facă o medalie literară au avut intenția să distingă pe scriitorii cei de talent din cei nuli sau mediocri. În cazul acesta, scopul, fără doar și poate, este atins: se va ști de azi înainte că Bene-merenti este distincțiunea pe care o capătă nulitățile și mediocritățile spre a se deosebi de scriitorii fără brevet, dar cu talent. Lăsând însă gluma la o parte, sunt triste reflecțiile ce-ți vin în minte când observi cum cei de sus știu să aprecieze și să răsplătească pe scriitori. E de ajuns să fii divorțat de talent, să nu fi produs în viața ta nimic alt decât o gălăgie infernală, să fi frecventat cu succes școala târâirii, să te fi plecat până la vârful ciubotelor celui dintâi stăpânitor vremelnic al unui minister, pentru ca să-ți curgă toate onorurile și toate favorurile care fac fala găgăuților. A, e întristătoare școala asta oficială! Și dacă uneori o dreaptă revoltă ți se naște în suflet când vezi mulțimea nihiliștilor intelectuali năpădind ori pe unde e o cinste ușoară de căpătat, de la o vreme te cuprinde dezgustul de tot ce poartă ștampila stăpânirii. Mai la urmă e mai de laudă un negustor care-și afișează medalia de argint obținută la expoziția cooperatorilor români decât toată puzderia asta de literați, care de abia știu a sloveni și care au căpătat, fără nici o onoare, o medalie de onoare. Cel puțin marfa negustorului a trebuit să existe și să fie supusă unui juriu. Literații ăștia însă n-au produs nici o iotă și n-au trecut prin mâna nici unei comisii examinatoare. Atâta este adevărat, că nimic nu scapă neprihănit de încape pe mâna oficialilor.


content:
Nu trebuie să surprindă pe nimeni faptul că, mai ales în versuri, iubirea joacă rolul principal, iar toate nenorocirile, toate durerile și toate năzuințele omenirii sunt aruncate pe un plan depărtat. În marele tablou al lui Tizian Amorul sfânt și amorul profan sunt reprezentate cele două feluri de iubire: amorul sfânt e înfățișat printr-o femeie blondă, îmbrăcată, cu o privire gravă și gânditoare, în fundul unui peisaj se zărește un cavaler. Amorul profan îl exprimă o altă femeie de — astă dată nu-i blondă  voluptoasă, și care, încinsă doar cu o centură albă, privește la un copil ce se joacă în apă. Ei bine, oricum am socoti iubirea, ea a jucat și va juca veșnic pe lume un rol pe care nici un alt sentiment nu-l joacă. De la concepția estetică a lui Platon și până la cea absolut fiziologică a lui Schopenhauer, amorul a trecut prin tot felul de speculații ale dialecticienilor, ale filozofilor și savanților. Cu toate astea, oricâte transformări ar fi suferit concepțiile, sentimentul a rămas. Fără îndoială, acest sentiment, privind pe oameni, oglindește și el toate credințele și toată morala diferitelor epoci. Există un amor antic, unul medieval și unul modern; nu-i mai puțin adevărat însă că fondul pasiunii e același în toate vremile și la toate popoarele. De pildă, Didon, Heloisa, Werther, Sapho, Nejdanov, deși iubesc în moduri diferite, sunt rezultatele aceleiași patimi. Păgânul Virgiliu, romanticii Rousseau și Goethe, naturalistul Daudet și gingașul modernist Turgheniev, toți sunt pătrunși de eterna simțire a dragostei atunci când concep pe eroii lor — deși fiecare e copilul veacului lui. Și cum ar fi cu putință să fie altfel? Pentru ca o lucrare de artă să aibă valoare, cea dintâi condiție este, poate, aceea ca artistul să o simtă, să fie încălzit de subiect. Și ce poate fi mai simțit decât acest ...instinct atât de van Ce se-abate și la pasări de vreo două ori pe an, cum ar zice marele Eminescu, cum ar zice genialul Schopenhauer... Ba, dacă iubirea se manifestă în toate lucrările, chiar și în acelea cu care se ocupă Poșta redacției noastre , lucrul e neapărat să fie așa. Căci emoțiunea fiziologică, care la unii se traduce prin versuri, la alții prin acte de domeniul medicinii, se arată de pe la vârsta de 12 și 15 ani; pe când ideile mari, gândurile de luptă socială ori politică vin tocmai hăt-târziu. Precum e natural ca la vârsta de 3 ani să fii puțin convenabil cu dădaca, e tot așa de natural ca la vârsta de 15 ani să simți „instinctul pasărilor” — atât mai bine dacă te dedai numai la versuri. Toți acești versificatori prin impulsiuni fiziologice ar putea să spună ca Pippo al lui Musset: Jai le coeur de Petrarque et nai point son genie! Și, pe câtă vreme Adam va fi mușcat din pomul oprit, iar Eva va fi „coastă din coastele lui”, toate teoriile grave și toate consiliile paterno-medicale nu vor fi în stare să oprească atentatele la bunele... versuri. Ca să parodiez o vorbă a lui Schopenhauer, versurile sunt pentru băieții de familie „supapa de siguranță”. Deci lăsați pe copii să facă versuri... E un joc atât de inocent! *** Este însă un alt punct de vedere. Tendenționismul de care vorbesc nu exclude lirismul. Dar, precum în poezia păgână nu se vorbește de calitățile femeii; precum în solemnele bucăți ale cavalerismului femeia nu-i femeie, ci doamnă; precum în plângătoarele opere ale lui Chateaubriand ori ale lui Lamartine e vorba numai de frumusețe; precum în Sapho ori în Le collage al lui Paul Alexis e în joc numai voluptatea, tot așa noile concepții despre rolul femeii vor aduce în mod fatal o altă poezie. Fără îndoială, nu poruncim tinerilor să-și închipuie iubirea altfel demn și-o închipuiesc. Dar când ideile noi vor fi pătruns proletariatul cult, din clasa căruia mai ales apar artiștii, atunci această poezie nouă, această nouă concepție economico- filozofică se va impune. Și lirismul va merge alături cu știința socială, el se va înălța de la o cântare de cocoș la cântul conștient al unei iubiri superioare. Pân-atunci, frumoasă Venere, întinde-ți brațele de marmu- ră!... Iubirea cea nouă nu-i rezervată unei tinerimi fără entuziasm. Nu fiii burghezimii, crescuți în atmosfera nesănătoasă a senzualității precoce, vor putea da iubirii eterna haină strălucită a unui sentiment superior, a unei mărețe concepții. Se va topi în vâltoarea patimilor bolnave generația istovită, care a moștenit, în mijlocul mizeriei celor mulți, lenea de gândire și moliciunea orientală a veacului de ghiftuiți, și va răsări o tinerime care va renaște poezia, renăscând toate sen- timentele.


content:
Duminica trecută am profitat de libertatea câtorva ceasuri ca să mă duc la Ploiești. Nu-i prea mare rizic un drum de câteva ceasuri când e vorba să te întâlnești cu cel mai superior și mai simpatic dintre scriitorii români, cu Gherea-Dobrogeanu. Casa din care ies volumele de critice, care au atâta înrâurire asupra literelor românești, e într-un colț, aproape de barieră, pe drumul Bucureștilor. În curte sunt flori, e popușoi și o viță- de-vie de jur-împrejurul unui chioșc de vară. Blondul și blândul critic era în odaia lui de lucru, o odaie mare, al cărui mobilier se compune dintr-un birou, câteva scaune de paie și două canapele. Acestea din urmă vor avea, desigur, o valoare istorică mai târziu: mulți refugiați politici și mai toți literații români de valoare au dormit adesea pe ele. Subscrisul a dormit și el — în calitate de refugiat economic. Pe pereți sunt portrete ilustre: Sofia Petrowskaia, tânăra și eroica victimă a țarismului, privește din cadru-i simplu la fostu-i tovarăș rămas în viață. Încolo, simplicitatea odăii are ceva din înfățișarea clasicelor cuiburi ale maeștrilor antiluxiști. Cele trei dulapuri cu cărți, unde Dostoievski se întâlnește cu Zola, Taine cu Melchior de Vogue, Ribot cu Richet, Karl Marx cu Adam Smith, Spencer cu Letourneau, Musset cu Shakespeare, toți, fruntașii tuturor genurilor și tuturor neamurilor, îți vorbesc de vastitatea cunoștințelor economistului-critic. *** Primirea pe care ți-o face Gherea nu seamănă cu a nici unui om pe care l-am cunoscut vreodată. E o bucurie întreagă când își vede un prieten, o bucurie care se manifestă cu căldură, fără nici un fel de ceremonie. Intrăm în casă, și cea dintâi grijă este să întrebăm ce face ceaiul. În așteptare, criticul înghite nedespărțitul bicarbonat de sodă. Când vine ceaiul — fără rom și fără lămâie — începe inter- vievul: — Când iese volumul al doilea din Literatură și știință ? — Cred că are să iasă prin noiembrie. — Ce materie o să aibă? — Cred că o să am articole de Delavrancea, de Vlăhuță, Voinov, Găvănescu, O. Carp, Stavri... și toți cei din numărul trecut. — Dumneata despre ce ai scris? — Eu am un articol Artiștii-cetățeni . Vreau să arat, cu date biografice, că toți marii artiști au fost și mari cetățeni, că ei au fost întotdeauna în fruntea curentelor de luptă socială. Vreau să arăt că se înșală aceia care cred că artistul nu se poate pasiona decât pentru arta pură. — În privința asta, știi că am scris o serie de articole. Ce zici de tendințele în artă? — Zic că nu poți cere unui artist să scrie într-un fel ori într- altul, îi poți cere numai să se pătrundă de marile curente moderne. Și când el va fi pătruns, atunci natural că opera lui de artă se va resimți. Arta reflectă mult personalitatea autorului. Când un artist va fi și un mare cetățean, negreșit că în tot ce va produce el se va vedea ce idei are. — Venim, vrasăzică, iarăși la influența mediului social. — Sigur că da. Numai, sunt oameni care n-au înțeles ce am zis eu despre acest mediu. Așa, de pildă, Caragiale, în conferința pe care a ținut-o astă-iarnă la clubul muncitorilor, a afirmat că Newton nu ar fi fost Newton dacă n-ar fi avut în el scânteia genialității — ori în ce mediu ar fi trăit. Dacă ar fi citit cu luare-aminte Criticile mele, eu cred că n-ar mai zice asta. În articolul meu asupra mediului social și eu spun același lucru, cu deosebire doar că dau de exemplu pe Goethe. Firește că genialitatea atârnă de o sumedenie de fapte și factori. Un eschimos adus într-un mediu european nu va înceta de a fi un eschimos; dar asta nu însemnează că mediul social nu influențează deloc, și cu încetul, asupra individului. De altfel, aceia care nu cred în marea influență a mediului n-au decât să vin cu mine la Restaurantul Gării Ploiești, să taie șuncă, să facă de juma noaptea, să vază dacă varza e bine gătită, să păzească sosirea trenurilor, să aibă a face cu toți pasagerii — și am vedea atunci!... Trebuie numai să ne înțelegem: eu nu zic că mediul social e un factor unic și atotputernic. Aici e chestiunea pe care mi-o impută și Delavrancea. La unul din cursurile lui, el spunea că a atribui totul mediului social și a nu studia personalitatea autorului este o greșeală. Sigur că da. Și nu numai că așa cred și eu, dar am scris un articol întreg în sensul ăsta. Citește articolul meu din no. 1 al Literaturii . Știi că acolo am studiat personalitatea unei părți din scriitorii noștri tocmai pentru ca să pun în legătură personalitatea cu opera de artă. Mai mult decât atâta, eu cred că fiecare producție artistică este o impresie redată printr-o personalitate. Prin urmare, departe de a reduce totul la mediul social, eu dau și personalității autorului o mare însemnătate. — Priceput. Ia spune-mi acuma, ce gândești despre publicul cetitor? Făcut-a el un progres, ori stă locului? — Nici nu-i de vorbit că mergem înainte. Acuma se formează la noi un public cititor. Suntem într-o perioadă în care lumea, sătulă de banalități, dă năvală pe lucruri mai bune. Ea consacră pe scriitorii ei favoriți, după cum se poate constata din registrele librarilor și editorilor. E vremea să lucrăm. Nu ne mai putem plânge de lipsa de cititori; cei cu talent să lucreze. — Încă o întrebare, și sfârșesc cu tortura intervievului. Nu crezi că e prea puțină solidaritatea între artiști? De ce nu s-o fi formând nici un cerc literar la noi? — O, sunt atâtea cauze! E greu de răspuns în câteva cuvinte... — Oricum, eu cred că luptele politice și sociale sunt între cauzele principale. Artiștii au pasiunile lor politice, așa că astea-i fac să se certe ori de câte ori se adună... De pildă, Delavrancea liberal, eu socialist, Caragiale... cum îl știi... Cum să ne înțelegem?... — Aici ai dreptate. Dar luptele sociale au fost totdeauna. Negreșit, însă, că artiștii sunt oameni de temperamente deosebite, iar impresiunile și credințele se exprimă la ei mai violent. Totuși, explicația cu luptele politice este adevărată, mai ales că azi suntem în ajunul unei mari reforme sociale. *** Aici se încheie intervievul, care, nefiind stenografiat, e greu, firește, de publicat întocmai. Și, cu părerea de rău că nu am mai multe ceasuri de stat în Ploiești, îmi iau rămas bun de la omul care răspândește în jurul lui atâta seninătate sinceră, în lumea asta, în care artiștii sunt... artiști... un ceas petrecut cu Gherea te vindecă de multe neplă- ceri ale vieții. Te simți renăscut, te simți încurajat pentru încă o bucată de vreme!...


content:
Literatura românească trece azi printr-o fază foarte curioasă. S-a crezut un moment, după moartea nefericitului Eminescu, că se face în așa-numita opinie publică o schimbare de idei, că lumea asta, care se îndeletnicește toată ziua cu citirea intrigilor și mahalagismelor politice, începe, în sfârșit, să se arunce pe cărțile de literatură. Gazetele noastre politice, rușinate parcă de meseria lor, de tăcerea ce păstraseră pân-atunci față cu literatura, și-au dat drumul cu patimă, au scris articole peste articole asupra sorții literaților, asupra nenorocului de a nu fi înțeles viața vulgară a poliției și a opoziției, și-au plătit luxul de a fi și literați într-o zi. Reporterii erau stângaci în ziua aceea: în loc să comunice unde a plecat d. Lascăr Catargiu și când se întoarce d. Carp, alergau în toate părțile, să întrebe ce a scris Eminescu, ce funcțiuni a ocupat, câte decorații căpătase. O făceau pentru că asta era marfa ce se căuta în ziua aceea. Foc de paie. Peste o săptămână, toate intraseră în linia normală: Eminescu murise, politica trăia. Dar, cu toată liniștea gazetelor, lumea n-a putut uita ușor evenimentul groaznic: poetul care trăise în mijlocul nostru și se stinsese în mijlocul mizeriei, după ce făcuse mai mult pentru țară decât toți miniștrii sinceri, decât toți blânzii prefecți, decât toți casierii cinstiți — iertați-mi paradoxele! Și lumea a început să se intereseze de literatură și de literați. Fără îndoială, zgomotul făcut în jurul lui Eminescu a contribuit mult la mergerea înainte a literaturii. Dar... dacă lumea, din inițiativa ei, începe a simți nevoia de citit, ce face guvernul pentru dezvoltarea gustului acesta? N-am de gând să fac politică, dar aș fi foarte curios să aflu prin ce se manifestă stăpânirea noastră că pricepe însemnătatea literaturii câtuși de puțin? Din câte știu eu, înaltul guvern face și cu lucrurile superioare tot ce face cu politica. Dacă se găsește o reptilă literară care să facă frumos, dacă se găsește vreun literat gata să fabrice osanale celor ce conduc statul, apoi oricât de anoste și de sălcii ar fi producțiile acestora, guvernul se transformă într-un generos Mecena — cu banii contribuabililor. De aceea, toți puii de pripas în domeniul literelor capătă subvenții, diurne, misiuni, hatâruri și cinste, așa că, în loc să se încurajeze scrierile, se încurajează scriitorii — cei proști, bineînțeles! Priviți: cine conduce muzeele, bibliotecile, teatrul? Cine e trimis să studieze organizarea școlilor străine? Cui se încredințează toate misiunile culturale? Guvernul înțelege că a încuraja mișcarea culturală a țării însemnează a da diurne și subvenții autorilor — întocmai ca în politică! Și atunci, cine-și încovoaie mai bine șira spinării este sigur de izbândă. Și în loc să taie, de pildă, taxele pe hârtia de tipar, în loc să reducă taxele de timbre poștale pe imprimate, în loc să voteze credite pentru biblioteci la dispoziția tuturora, ne pomenim cu câțiva avortoni literari, subvenționați... și asta se cheamă a încuraja artele, literele, știința! E drept că guvernul, reprezintând numai elita socială, el nu poate simți nevoia unei literaturi naționale. Știe oare elita asta, care a rămas la Georges Ohnet ori la Alphonse Karr, că există o literatură românească? Pun rămășag că nici unul din miniștri n-a citit măcar pe Eminescu.


content:
Amintirea pe care o dau aci e foarte de curând, ea n-a împlinit nici un an, așa că mi-e cu putință să o transcriu cât se poate de adevărat. Eram într-o seară adunați la Caragiale: dnii Barbu Delavrancea, Vlahuță, doctorul Urechiă, Artur Stavri și... mai era și d. Pătrașcu. Caragiale, rău ca-ntotdeauna, uitase că e boierul de gazdă și se apucase să execute sumar pe invitatul său. În tot timpul mesei a domnit veselia cea mai zgomotoasă. Numai d. Pătrașcu, melancolic et pour cause , spunea mereu pe glasul cel mai jalnic: — Bine, Caragiale, tu uiți că ești amfitrionul... De aia m-ai invitat la tine? Însă grecul nu se lăsa, el tăia în carne vie. După masă, alt canon. D. Delavrancea a adus vorba despre articolul pe care eternul domn Pătrașcu îl publicase în Constituționalul cu prilejul sosirii prințesei Maria în țara noastră. Articolul era, cu adevărat, o comedie întreagă. Era vorba în el de niște suliți vrășmașe tocite de piepturile noastre, de niște dinasticismuri lirice și oribile, și mai ales de vestitele... poene misterioase. D. Pătrașcu își avea articolul în buzunar... din întâmplare. Îl scoase, și discuția începu furtunoasă, zeflemistă, canonoasă, nimicitoare. Caragiale și Delavrancea strânseseră rău cu ușa pe autorul poenelor. Numai d. Vlahuță, diplomat ca întotdeauna, dădea mai mult fitiluri, fără să atace... taurul de coarne. Și bietul taur guvernamental scosese limba de un cot. Peste un ceas, articolul era distrus, credeam că autorul va intra în pământ. Dar Caragiale veghea, el nu se mulțumea cu puțin. Și deodată interpelă pe d. Pătrașcu: — Bine, mă, ce știi tu să faci? Tu zici că ai talent? În ce? — Da, da, să știi tu... am... — Tu, mă?! Nu știi nimic! Ai fost diplomat la ambasada din Paris și nu știi două buchi de franțuzească! — Eu, mă? — Tu, mă, tu! — Eu știu mai bine ca tine! — Tu, mă? — Eu! Curajul ăsta scoase pe Caragiale din toate răbdările. El propuse un concurs pe loc, stante pede , între dânsul și d. Pătrașcu. Propunerea fu primită, și una din doamnele de față le dictă o frază în românește. O frază scurtă, de vreo patru-cinci rânduri. Pe cât mi-aduc aminte, se sfârșea cam așa: „Oricât ne-ar plăcea de mult surorile noastre”... „Preferăm pe ale altora”, am complectat eu. În vreo zece minute, Caragiale a tradus-o în franțuzește; dlui Pătrașcu i-a trebuit s-o prescrie de vreo cinci ori în jumătate de ceas. Când se desfăcură tezele, a lui Caragiale n-avea nici o greșeală. A dlui Pătrașcu era oribilă, îngrozitoare și miraculoasă. Cinstit vorbind, un băiat din clasa a doua de gimnaziu ar fi tradus-o mai bine. Avea greșeli elementare de ortografie, de limbă, de gramatică, de tot ce voiți. Atunci a fost momentul decisiv. Vlahuță, doctorul, Delavrancea, toți și-au dat drumul inimii. Caragiale era măreț. — Tu, mă?! Tu îndrăzneai să-mi vorbești mie?! Tu știi ceva? Ești un... (aici urmează o înșirare de animale domestice). *** Autorul acestor rânduri nu bea decât ceai. În seara aceea băusem vreo cinci pahare. Acuma, fie din cauza ceaiului, fie dintr-o simțire sinceră și nefabricată, știu că m-a apucat o milă adâncă de bietul om, pe care literații noștri îl sfâșiau așa de cumplit, pe când el, învinsul, se făcuse galben și de-abia îngâna: — Bine, Caragiale, uiți că ești amfitrionul... Nu mai puteam rezista torturii. Am ieșit în sală și — o spun cu toată rușinea — am plâns cum am plâns în timpul războiului — copil! — când am auzit că a murit primul soldat. Caragiale, care m-a surprins în delictul ăsta de lirism, și-a bătut joc de mine și mi-a spus cam următoarele: — Cum să cunoaște că ești tânăr! Ești mai liric ca o domnișoară... Mă, cu indivizi de ăștia nu trebuie să fii milos. L-ai văzut tu pe ăsta? (D. Pătrașcu plecase.) E un triumfător. Azi îi dai la cap, și mâine ți se cocoțează în cap. Din pricina microbilor ăstora cu poene misterioase băieții de talent nu se pot ridica. *** V-am spus că lucrul nu s-a petrecut de mult. Ei bine, azi mi-aduc aminte de vorbele lui Caragiale și văd că a avut dreptate. Inima nu trebuie să vorbească în fața ăstor triumfători care se ridică întocmai ca reptilele, acățându-se. În lupta pentru trai adeseaori trebuie să calci peste cadavre, și dacă e ne- voie calcă fără căință! Închipuiți-vă că guvernul a înființat o școală de finanțe. Și pe când Caragiale e silit să deschidă berărie cu Mihalcea, pe când Vlahuță e plătit cu două sute de lei pe lună ca scriitor la Ministerul Domeniilor, pe când atâția alții, plini de talent și de pricepere, își sting viața în mizerie, cel dintâi om pe care guvernul s-a gândit să-l numească profesor de limba franceză! e... d. N. Pătrașcu!. Aș face aici o imprecație ca în Macbeth . Dar astâmpără-te, revoltă a sufletului! Țară de spanac și de reptile! Panait Macri la teatru, Neculai Pătrașcu în profesorat! Idioția acestui neam se ridică să întunece toate talentele, precum broaștele tulbură apa bălților ca să nu se vadă oglindindu-se în ca zborul măreț al vulturilor de sus!


content:
Astă-seară se face înmormântarea lui I. L. Caragiale. Marele nostru dramaturg, omul căruia îi datorăm No aptea furtunoasă , Scrisoarea pierdută și atâtea alte opere ce vor însemna în literatura astei țări o epocă mare, se îngroapă în astă-seară — poate pentru veci! El, care a plâns pentru marele Eminescu, atunci când neîndurata Nirvana și-a deschis brațele ca să primească pe neuitatul maestru, nu va avea parte nici de această ultimă consolare, după care au aspirat și aspiră atâția! Gonit o viață întreagă de nenorocire, urmărit de piaza-rea ce de la naștere nu l-a părăsit niciodată, Caragiale nu poate avea în lumea asta — în țara asta! — nici măcar un mormânt ca lumea, așa cum cel din urmă proletar poate să aibă. Nu! În țintirimul trist în care artistul va fi închis astă-seară nu va crește nici plângătoarea salcie — mângâierea mormintelor — nici vântul nu va veni să cânte cu glasu-i sfâșietor de trist eternul poem al eternității, nici o mână amică nu va sădi o roză — nici un plâns, nici un oftat, nici o jale! ...Astă-seară se deschide în strada Gabroveni berăria „Mihalcea & Caragiale”! *** Ce dureroase sunt reflecțiile ce ne vin în minte! Se căpătuiesc în țara asta sumedenie de stâlpi ai ignoranței, o droaie întreagă de certați cu gramatica și divorțați de talent. Toate nulitățile aduse ca un potop de țânțari de prin bălțile mucegăite, unde se bălăcesc târâtoarele, și-au găsit un colț de adăpost în milostenia blajinului buget. Caragiale, însă, n-a putut trăi în atmosfera asta de slugi și de slugarnici. Răscoliți bugetele, cercetați operele de încurajare literară pe care le săvârșește guvernul, și veți afla tot soiul de sinecure și de avantaje oferite scapeților intelectuali. Atâta este adevărat că niciodată contemporanii nu-ți pot ierta crima de a te fi înălțat prin gândire deasupra nivelului lor. Iar când acești contemporani sunt stăpânitori, atunci toată mediocritatea asta cocoțată în vârful piramidei n-are decât un dor, acela de a nu te lăsa să plutești pe deasupra căpățânei ei îngâmfate de propria-i înălțime. Poate că aci stă explicarea întregii vieți de mizerii pe care Caragiale a îndurat-o toată vremea; aci e explicarea pentru ce în astă-seară găgăuții își vor putea plăti luxul de a bea în berăria unde Caragiale e tovarășul consilierului comunal Mihalcea, antreprenorul de berării și de alegeri. O! Mutrele de acolo! Parc-am să văd consilierii comunali, burtoși ca poloboacele lui Luther, expunându-și rudimentul lor de cap privirilor altor gogoburți, lăfăindu-se ca „încurajatori ai berăriei artistice”, privind de aproape pe Caragiale și spunându-i cu aerul ăla de ban protector, pe care am mai multă ciudă decât pe orice în lume: — Mă, vere Caragiale, cum făcuși comediile alea? Știi ce? Să-mi faci și mie una pentru dumneei, că grozav e de mucalită la piesele altuia! Și după ce halbele vor fi golite, cinstitul cap-de-gâscă își va putea permite chiar să strige: — Mă, eu sunt negustor vechi! Pă mine să nu mă iei peste briceag, că te zmeiesc! Șorțuri verzi, transformate în Wertheim cu mașină, mi-e silă și mi-e groază de voi! *** Dar, dacă lași deoparte prietenia personală pentru Caragiale și admirația ce-ți inspiră autorul lui Conul Leonida , ce dureros te impresionează faptul acesta al scoborârii lui Orfeu la tejgheaua unde Mihalcea e marele impresario și unde bacantele Consiliului comunal îl vor sfâșia mai ușor decât bacantele Infernului. Neîndoielnic, Caragiale e un persecutat al norocului și al celor ce conduc norocul nostru în frumoasa societate pe care ne-o cântă ghiftuiți din drâmbă. Dar... de-ar fi avut credință cât un grăunte de muștar, ar fi zis muntelui: mută-te — și s-ar fi mutat. Ce departe suntem de la artiștii de felul lui Caragiale și până la adevărații amorezați de artă, care pot să moară, dar nu încetează de a fi ei . Artiștii burghezi, aceia care nu scriu decât pentru dânșii, care nu trăiesc decât din succese, din satisfacerea eului lor egoist și plin de pofte, nu pot sfârși decât astfel. Vine la vreme exemplul acesta, pe care, vai! ni-l dă Caragiale, pentru ca să lumineze încă o dată ce e arta pentru artă. E clară situația: sau vă veți pleca fruntea cu umilință în fața potentaților, și veți căpăta, în schimb, satisfacerile burghezești de care v-a molipsit burghezismul, sau, dacă umilințele astea vă rușinează, atunci: — Cât dai, nene Mihalcea? Dar este o altă soluție, mare și frumoasă: Călăuziți-vă în artă de dorul de a fi folositori mulțimii obijduite; socotiți arta voastră ca un mijloc de a aduce lumină în ungherele întunecate unde stau acei ce tremură și plâng; încălziți-vă sufletul de focul sfânt al dragostei de umiliți, și veți avea o mângâiere supremă: aceea de a fi smuls din ghearele întunericului — și din ghearele mizeriei — un popor întreg de nefericiți. Mângâierea asta, vedeți, vă va răzbuna de toate umilințele, de toate mizeriile, de toate rănile ce v-au însângerat inima. Și sufletul îndurerat!...


content:
Doamnelor și domnilor, Înainte de a dezvolta subiectul conferinței mele Arta pentru artă, dați-mi voie să fac o introducere mică. Ea va părea nefolositoare, poate, pentru dumneavoastră, dar e de multă însemnătate pentru mine. Voi avea nevoie pentru aceasta să fac puțină etimologie grecească, lucru puțin atrăgător, cum vedeți. Sunt mulți care vin la Ateneu de atâția ani, fie la concerte, fie la conferințe, dar care nu s-au întrebat niciodată de ce acestei clădiri îi zice Ateneu, și nu altfel. Zeița înțelepciunii și a artelor frumoase, Minerva, se chema la greci Atheni. Din cauza aceasta, grecii au numit Athenaion instituțiile culturale destinate acestor arte. Romanii, poate tot din cauza asta, au numit Athenaeum aceleași temple de cultură, în ele se predau diferite studii și mai ales arta oratorică. Aceea ce a făcut întotdeauna caracteristica acestor instituții este faptul că ele erau neoficiale. Clădite mai înainte de împărați, ele se fac în urmă din inițiativa obștii. În Belgia, ateneuri se numesc astăzi liceele libere . La noi, Ateneul este datorat subscripției binevoitoare a tuturora. Căci, dacă învățământul oficial are atâtea așezăminte, lumea a găsit că e nevoie să aibă și o tribună liberă, de unde să se expună vederi culturale emancipate de sigiliul oficialității. De ce am făcut introducția aceasta? Pentru ca să nu surprindă pe nimeni când va auzi, în astă-seară, păreri care contrazic tot ce se învață în școli, în școlile oficiale... Și acestea zise, trec la subiectul meu. *** O adâncă bucurie sufletească trebuie să simțim cu toții când vedem progresele ce săvârșește arta la noi. Redusă mai înainte vreme la discuții de cenaclu și de reviste necitite, ea părea apanajul câtorva privilegiați, diletanți ai artei. Diletanții aceștia, artiști și critici reciproci, socoteau arta un privilegiu al lor. Dar iată că deodată arta scapă de sub tutela de clasă, se emancipează și vine, treptat-treptat, să se popularizeze la toți. Revistele se înmulțesc, ziarele sunt nevoite sa se ocupe și ele de arta, toată lumea se pasionează, e ca un curent nou și puternic, care cere dreptul la viață, care se întinde peste tot. Din curentul acesta face parte și conferința de astă-seară. Dar, o dată cu lățirea curentului, se nasc și discuțiile infinite asupra chestiunii de a se ști ce este arta și cum trebuie ea să fie. Cea mai însemnată dintre discuțiunile acestea este cea privitoare la artă pentru artă, în opoziție cu arta tendențioasă. Astăzi discuțiunea aceasta e la ordinea zilei pretutindeni. În Franța, telegramele ce ne vin chiar astăzi ne spun că studenții au făcut manifestații ostile dlui Brunetière și au strigat: „Trăiască Emile Zola!” D. Brunetèire este un mare vrășmaș al artei pentru artă; dar d-sa este, în același timp, criticul de la Revue des eux mondes , un critic reacționar, și care, dacă nu admite


content:
Când eram la școală nu învățam nimic. Mă luasem de comedii, iar profesorii mei se luaseră de gânduri. Minutul când „domnu” intra în clasă mi se părea tot așa de îngrozitor ca minutul în care la ușa bietului condamnat apare gâdele. Nu mai vorbesc de clipa în care mi-auzeam numele strigat la catalog și însoțit de tradiționalul „ieși la tablă”. Culmea notei la care m-am urcat la matematici a fost patru, nota circumstanțelor atenuante, nota de îndurare, nota de grație. Și, cu toate astea, am avut două patimi mari, care uimeau pe toți colegii: limba latină și limba română. La română în special treceam de omul situației. Dascălu-mi spunea că am să ies un scriitor strașnic — fir-ar-fi fost ceasul blestemat când mi-a cobit așa de rău! Da, am ajuns scriitor (las deoparte pe „strașnic”). *** Au trecut anii, au trecut speranțele mele ca s-ajung doctor, și iată-mă-s mâzgălitor al sărmanei hârtii nevinovate, frecător al penițelor, risipitorul blândei cerneli. Și mi-a rămas patima limbii române, redusă mai ales la patima gramaticii. Dacă vrea să mă ucidă lucrătorul tipograf, n-are decât să facă într-un articol al meu câteva greșeli de gramatică, pe care corectorul să aibă amabilitatea de a le tolera și el. Asta ar fi pentru mine totuna cu distrugerea Franței de către Germania, cu torturarea mea, cu un cataclism universal. Și credeți că din egoism? Deloc. O greșeală de gramatică într-un articol străin mă impresionează tot așa de dureros. Simt un rău organic, parc-aș pune mâna pe cretă, parc-aș curăți piersici, parc-aș scrie cu degetele în nisip. Poate cineva să înțeleagă suferința asta? Răul cel mare este că-n viața de gazetar, în care citești vrute și nevrute, ai prilejul să dai zilnic peste sute de torturi de asemenea soi. Eu, dac-aș fi rege, aș da afară din cabinet pe un ministru excelent care mi-ar face o greșeală de gramatică; pentru același cusur, dac-aș fi alegător, n-aș vota un candidat, oricare i-ar fi programul, dac-aș fi judecător, aș trimite la ocnă pe un om nevinovat când s-ar apăra fără o gramatică perfectă; dac-aș primi o scrisoare de dragoste de la Ileana Cosânzeana, i-aș răspunde cu un Himalaia de zeflemele de-aș găsi o greșeală gramaticală; pe eșafod n-aș muri de cuțitul călăului, cum aș muri dacă mi-ar spune: „S-a făcutără pregătirile!” E boală asta? Se poate; dar o prefer unei sănătăți care nu respectă tot ce-i mai dulce, mai suav, mai dumnezeiesc, mai sublim în ceruri și pre pământ: gramatica! Am avut un cult pentru Bolintineanu, dar când am citit: E ca cele păsări ce în noapte zbor — am aruncat în noaptea uitării lebăda de la Bolintin, pe care am găsit o pană murdară. Las de o parte pe „ca cele” las pe „păsări ce” — dar zbor în loc de zboară e un ultraj, o crimă, un incest. Și-mi sună mereu în ureche: Verbele de conjugarea întâi fac la persoana a treia plurală a indicativului prezinte, ca la persoana a treia singulară! Asta-i o axiomă — și înțeleg mai lesne să calci o axiomă din matematici decât una din gramatică. De câte ori n-am auzit însă deputați și miniștri scâlciind idolul „care ne învață a ceti și a scrie corect”! De câte ori n-am auzit pe unii din reprezentanții ăștia ai națiunii strigând cu un fel de entuziasm: „Oamenii este, oamenii suntără!” Le-aș fi iertat și legile pocite, și birurile grele, și diurnele formidabile, și bâtele din care au izvorât, dar niciodată nu am să uit c-au îndrăznit să-mi pângărească unicul Ideal ce mi-a mai rămas. Și dacă nu ierți asemenea greșeli — asemenea crime — unui ministru ori unui deputat, oameni care, la urma urmei, au dreptul să nu respecte legile, cât trebuie să fii de crud cu aceia care au meseria de a scrie și care își bat joc de meseria asta, de meseria care e și a ta! Ce-ați zice de un zidar care ar așeza cărămizile pe dos? Ce-ați zice de un pictor care n-ar cunoaște combinația culorilor? Ce-ați zice de un croitor care n-ar ști să coasă un nasture? Și, cu toate astea, nu ziceți nimic de un scriitor care nu știe gramatică! Pentru mine un astfel de criminal poate să facă băcănie, deputăție, cărți de știință chiar, dar să nu se amestece în literatură, că-i foc. Închipuiți-vă o nuvelă cu fondul „genial”, dar în care ați găsi fraza: „Contesa privea departe. Ochii ei străbătea în văzduh”... ...Aș trimite contesa în văzduh cu genialitatea ei cu tot.


content:
Unde eşti, biată „Junime”, ori te-ai dus tu către nori, cum un fluture se duce ca zefirul printre flori? Habar n-am! Dar ştiu că ziarul Constituţionalul — chipurlea succesorul „Junimii” — îşi face strămoşii de râs. Ca dovadă că talentul sare întotdeauna o generaţie, Constituţionalul nu face literatură; iar când face, mai bine... să te fereşti, române, de literatură-n casă! De pildă: Zilele astea, organul junimiştilor decăzuţi din gloria străbună are de colaborator literar pe un june român mort în Paris, care scrie de la Cheia şi iscăleşte — Dumnezeul meu! — Armand Dumbrăveanu. Acest Armand este un copil mic ca dumneata, ce-şi iubea părinţii şi îi asculta. Acuma însă are un păcat: iubeşte proza, dar n-a ascultat niciodată pe profesorul său de gramatică. Dovadă: bucata sa literară intitulată La stână şi cu motto din Leconte de Lisle, un om absolut nevinovat de păcatele săvârşite cu fapta, cu cuvântul sau cu cugetul de tânărul Armand. Mai întâi, iată gramatica amicului în chestie: „Vârfuri de stânci se-nec în ceaţa plumburie; lungi fâşii de norii albi atârn; vremei nu-i aminte (nu-i e aminte); hau răsun în patru părţi; oile calc regulat; stergoaie şi ferigi creşte; ţapii mestec ]n tihnă; ciobanii alerg la muls” şi aşa mai departe. Şi după măcelul acesta, mai îngrozitor decât măcelărirea pruncilor din Egipt, vă puteţi închipui restul. E aşa de oribil, încât autorul, printr-o fenomenală îndărătnicie, ajunge să ne vorbească de „zbieretul mieilor”. — Armand, ia seama că vor protesta măgarii dacă le iei apanajul zbieretului!


content:
Gheorghe Vasilescu era un băiat de zahăr. Blând ca un miel, prostuț ca noaptea, trecea prin școală ca gâsca prin apă. Îl urmărea însă nenorocul și-l persecuta de foc. I se părea Universitatea un sicriu, și cursurile o inchiziție; când vedea pe Dogele-profesor, umbra lui Marino Faliero îi trecea pe la ochi ca o stafie roșie. Examenele începeau să-l înfioare și-l cuprin- deau friguri de moarte. Atunci a luat o hotărâre supremă: s-a zvârlit în politică, această alma mater care cere de toate, afară de talent. Profesorii săi, niște bărbați care pun adevărul mai presus de patimile meschine, s-au întâlnit cu el la clubul politic, i-au admirat calitățile de agent electoral și l-au împins să treacă fioroasele examene magna cum laude . Mai târziu „partidul” a venit la putere, și Gheorghe Vasilescu, fost martir în diferite rânduri, a fost numit profesor. *** Cea dintâi operație la care s-a dedat bravul profesor când a pus mâna — ca să nu zic piciorul — pe catedră, a fost să scrie „cărți didactice”. Cărțile didactice sunt un comerț excelent. Dacă ai ceva prieteni la instrucție , ești sigur că au să-ți fie aprobate, oricâte nerozii ai vârî în ele. Fiind om cu influență, găsești numaidecât un editor, care-ți acordă sume respectabile; îți impui cartea la școli, apoi desfaci un număr de exemplare considerabil la împățirea premiilor, și edițiile curg, și prostiile curg, și banii curg... Din păcate, Gheorghe Vasilescu nu-i unu. Căci dacă geniile se nasc la câte un veac, iar talentele la un deceniu, proștii au calitatea de a se înmulți ca stelele cerului, ca nisipul mării. Când apare o carte didactică, poți de mai înainte să te aștepți la ceva în genul Păsăreanu. Rar, foarte rar, aceste opere — menite ditai să lumineze tinerele generațiuni — împlinesc cu oarecare succes menirea asta; în genere, ele nu sunt altceva decât un mijloc pentru ca Gheorghe Vasilescu să-și îndestuleze parazitara și zgomotoasa dumisale viață, care ne interesează așa de puțin. Lucru curios, am putea susține că lucrările didactice fac și ele oarecum parte din caracterul nostru național, precum numai la noi se vâră în literatură o sumă de microbi care habar n-au ce-i gramatica; tot astfel, numai la noi se vede spectacolul acesta scandalos că o carte de școală e mai proastă decât o listă de bucate de la „Trei sarmale”. Europenii n-or fi scăpat nici ei cu desăvârșire de prostia omenească; sunt și pe acolo Păsăreni, slavă Domnului! Dar... se găsește întotdeauna cineva care să-i oprească de „a lumina generațiile viitoare” cu toate năzbâtiile. Când apare la noi o carte didactică, în loc să vezi dacă materia e bine împărțită, în loc să-i critici metoda, ești obligat să te ocupi de greșelile gramaticale și să-l înveți pe autor lucruri pe care aiurea le știu și elevii cei mediocri. O carte didactică în care ți se spune că tinicheaua este un metal ce se găsește și-n stare nativă , ori că sulfurile arzând produce acid carbonic ; o carte didactică în care afli că melcul are două coarne... este, fără îndoială, o carte cu care nu poți discuta altfel decât cu o imensă zeflemea... De aceea, Adevărul literar roagă frumos pe domnii autori și pe domnii editori să-i trimită operele dumnealor didactice. Noi ne-am procurat deja câte am putut și vom ține deschisă în permanență rubrica așa de interesantă a Culturii oficiale . O să fie frumos.


content:
Pătrașcule, aține-te! Dacă nici acuma nu te-i procopsi, apoi neprocopsit rămâi! Cu mila Domnului, și mai ales cu mila Sfântului Duh, prințul Ferdinand e azi tatăl unei perechi de copii: un băiat și o fată. La nuntă, făcuși poenele misterioase , dar țara asta sceptică și ingrată și-a bătut atuncea joc și a trecut la ordinea zilei. La nașterea prințului Carol, iarăși nici o ispravă. Acuma e momentul oportun. Pentru nașterea unei fetițe, poeziile trebuie să curgă cu duiumul când fetița e fetiță de neam regesc. Parcă-i văd pe toți Prodăneștii din zilele noastre repezindu-se „pe arena publicității” și țipând în versuri: O fetiță de regină S-a născut astăzi pe tron... Țara-ntreagă îi închină Al iubirii biberon! Au să iasă sonetele, dedicațiile și acrostihurile din pământ, din iarbă verde. Iar la urmă, ca încheiere, poetul care va izbuti să înjghebe nerozia cea mai mare nu va muri nici în exil, ca Ovidiu, nici în spital, ca Bolintineanu, ci într-o sub-prefectură oarecare. Poeți ai țării mele, soarta vă surâde, nu mai umblați cu mofturi.


content:
Vitrinele librăriilor, chioșcurile, toate sunt pline de opere proaspete apărute de sub presă. Întâlnești o sumă de nume de autori, pe care nici nu-i bănuiai că există. Toți fac gură, toți țipă, copertele apar din ce în ce mai fantastice, mai urlătoare, mai atrăgătoare. Numai de unul nu se mai aude, parc-ar fi dispărut de mult: e Caragiale. Și fiindcă socotesc că el n-a pierit decât în aparență, vreau să vă dau noutăți despre dânsul. L-am întâlnit și mai ieri. Același. Cu veșnicii ochelari, care îl ajută să nu vadă pe oameni tocmai așa cum sunt, cu veșnicu-i zâmbet ironic, în care se oglindește el întreg, Caragiale se arată aproape tot cum l-ați cunoscut odinioară. A mai încărunțit puțin, dar nu s-a schimbat mult. Pleacă la Buzău. Și m-am gândit că nu-i rău să-i cer câteva lămuriri: — Ce ai de gând să faci acolo? — Un lucru foarte serios: am luat în antrepriză birtul de la gară. — De ce? — Pentru că-mi place peisajul Buzăului. — Dar altceva ce o să mai lucrezi? — Altceva? Specialitate de patiserie și de ciocolată. — Vorbesc de literatură... — A, despre asta nu-ți pot spune nimic. Eu sunt comersant român... *** În altă țară, plecarea unui scriitor de valoarea lui Caragiale în lumea comerțului ar fi un eveniment de cel mai mare interes. La noi n-are aproape nici o însemnătate. De-abia dacă noi, câțiva profani, admiratori sinceri ai talentului celui care a scris pe Conul Leonida , simțim o adâncă părere de rău că el ne lasă. Ne-am întrebat adesea pentru ce Caragiale, cel mai original și cel mai puternic dintre scriitorii noștri, e dat uitării de către atotputernici. Academia e ticsită de nulități. Teatrul e condus de niște veterani fără vlagă, toate instituțiile noastre culturale sunt lăsate pradă moliilor intelectuale, iar lui Caragiale nu i-a rămas decât să concureze la licitația birtului de la Gara Buzău. Să fie, oare, oficialii vrășmași din principiu ai scriitorilor de talent? Lucrul ar fi cu putință, pentru că un talent prea mare scoate în evidență nihilismul intelectual al altora. Totuși, adevărata cauză a prigonirii ar putea fi alta. Caragiale și-a ales genul cel mai periculos: satira. În fiecare lucrare a lui simți revolta omului superior împotriva "găgăuților și gușaților". Când țara e plină de Dandanache, de Ventureanu, de Leonida, cum vroiți ca originalurile acestor caraghioși imortalizați să nu jure război etern aceluia care i-a gravat așa de bine? Și apoi, oamenii de spirit au avut întotdeauna specialitatea de a-și crea vrășmași. Un scriitor dulceag, care știe să rimeze "flori de nufăr" cu "cei ce sufăr"; un scriitor care face deliciul fetelor de pension la vârsta când încep să fie vizitate de pajul Cupidon; un scriitor care se îndeletnicește să afle dacă Ștefan cel Mare purta barbă ori barbă-n cioc are să fie oricând bine primit, mângâiat, ținut în puf. Să te păzească Dumnezeu însă să ridiculizezi o clasă ori o tagmă! Atunci, cu cât vei avea mai mult talent, cu cât adică lucrarea ta va fi mai caustică, cu atâta trebuie să fii mai sigur că ți-ai făcut vrășmași pe veci. Omul iartă orice mai lesne decât faptul că a fost ridiculizat. Și numai atâta e? Caragiale a mai avut nenorocirea de a fi o personalitate puternică. Din pricina asta, el n-a putut trăi în nici o coterie, căci le-a găsit pe toate ridicule, și de aceea toate coteriile sunt bucuroase să-l știe dispărut. Aceia care i-ar fi azi prieteni, ca și vrășmașii naturali, simt în el o putere și se tem ca puterea asta să nu se întoarcă mâine împotriva lor. *** Amice, te du la Gara Buzău. Și când îi auzi locomotivele fluierând, gândește-te că fiecare coterie e o locomotivă tot așa de automată: neputând să gândească, fluieră...


content:
Intrăm în anul l893. Însemnătatea anului nou este de astă dată foarte mare, pentru că în același timp se împlinesc o sută de ani de la data cînd, propriu-zis, s-a făcut declarația drepturilor omului, cînd omenirea a souturat printr-o sîngeroasă revoluțiune domnia feudalismului. Se împlinesc o sută de ani de cînd Ludovic al XVI-lea a fost judecat, osîndit și executat de Convențiume, și opera Convenționii ieste, desigur, tot atît de mare ca și opera Constituantei de la l789. Domnia burgheză s-a inaugurat prin teroare. Iacobini, ca și girondini, toți autorii reformei, toți capii militanți ai revoluțiiunii au căzut ei înșiși victime, Danton, ca și Robespierre. Dar libertatea, egalitatea și fraternitatea au fost întronate, cu toate intrigile și cu tot sîngele vărsat. Adevărații democrați, aceia care vroiau să reformeze lumea după principiile filozofice ale lui Rousseau și Voltaire, au fost executați de Danton, aliat un moment cu Robespierre; ei au unit, prin moarte, sîngele lor cu sîngele reacționarilor care se opuneau curentului progresist. Din toată acea mișcare, romantică și generoasă, utopistă și sentimentală în scrierile ei, au rămas învingători așa-numiții moderați, aceia care se numesc azi reacționari… * * * Ce au ajuns astăzi descendenții legiunii revoluționare de la l793? Ce s-au făcut frumoasele principii ale lui Jean-Jacques? Intru ce mai seamănă triumfătorii de azi cu strămoșii lor revoluționari? A răspunde la aceasta este a face bilanțul societății burghezo-capitaliste, și pentru această analiză ne-ar trebui volume enorme. La l789—l793, poporul muncitor s-a luptat, alături cu burghezimea, pentru dărâmarea feudalismului; dar din toată această luptă n-a ieșit decît triumful burghezimii, care și-a întărit puterea ei de clasă, iar muncitorii au schimbat doar forma de serv în aceea de salariat. în locul stăpânirii de drept a feudalului, muncitorul are astăzi să îndure stăpînirea de fapt a patronului; în loc de lanțul politic, e lanțul economic; în loc de stăpînirea prin drept, e stăpînirea prin ban. Clasa burgheză, stăpînă, cuceritoare peste lumea întreagă. Își bate joc azi de aliațu-i de la l789—93, și puterea ei bănească crește în raport direct ou mizeria clasei apăsate. Fabricile mari au ruinat și au desființat pe micii producători, producțiunea de obiecte trebuitoare s-a transformat în producțiune de mărfuri, dominația prin puterea capitalului se întinde din ce în ce mai tare, crizele de supraproducție ruinează cu sutimile de mii pe muncitori, capitalismul este teroarea muncii îngenuncheate. Și cînd această clasă trădată, batjocorită, umilită, ridică glasul ca să strige nedreptatea ce o apasă, atunci burghezimea, care s-a întărit ou un arsenal întreg de legi și de organizații, scoate înaintea celor nemulțumiți poliție, judecători, armată… Căci nici un tiran nu este mai fără scrupul decît conspiratorul ajuns reacționar! Burghezimea asta, care a ajuns clasă stăpînitoare prin revoluție, prin conspirație și prin eșafod, nu iartă azi celor învinși nici dreptul de a se plînge, nici dreptul sfînt de grevă, nici dreptul de a blestema lanțul care-i sugrumă. Ea are învățați subvenționați din fonduri necurate. Învățați a căror însărcinare este de a spune progresiștilor de azi: „Sînteți visători, sînteți iluzioniști, nu cunoașteți mersul istoric al omenirii; după o revoluție trebuie să urmeze o tiranie, laisse fatre…” Iar cînd se dovedește că acești învățați sînt divorțați de cinste, și uneori chiar de carte… atunci armata nu are de scop numai apărarea de pericole externe, dar și restabilirea ordinii interne. Iată unde au ajuns copiii baricadelor și ai eșafodului… Au început ca revoluționarii de stradă și o sfîrșesc ca criminalii din umbră! * * * Cu toate astea! Ca animalul care moare pentru că grămădește prea mult seu la ficați, burghezimea se îneacă în propria-i grăsime. Concentrînd capitalurile în tot mai puține mîini, armata proletară crește din zi în zi. Micii producători, reacționari fatali, trec în fabrici sau măresc armata de rezervă a proletariatului, munca se organizează de către înșiși exploatatorii ei. Contradicțiile dezvoltate de organizația burgheză se arată așa de pronunțate, contrastul dintre lux și mizerie e așa de viu, pe de altă parte aproprierea individuală rimează așa de rău cu producerea colectivă. Încît din aceste contradicții societatea burgheză pregătește ea însăși izbucnirea societății viitoare. De la l789—93 n-au treout decît vreo 60 de ani, și muncitorii au înțeles unde-i răul și care-i leacul. Internaționala a fost semnul cel mai caracteristic al acestei perfecte înțelegeri. Și dacă ea a fost înfrîntă o clipă, dacă războiul de la l870—71 i-a dat o lovitură ne-așteptată, dacă după Comună a urmat teroarea, nu-i mai puțin adevărat că Internaționala trăiește azi, mai viguroasă decît la l868, precum o arată congresele socialiste internaționale de la Paris și Bruxelles, din l889 și l89l. După o sută de ani de la l793, cum se prezintă astăzi aliații de atunci, burghezimea și muncitorii? Un veac de domnie a fost de ajuns ca să descompuie această clasă, a cărei lozincă a fost dată de unul dintre ei: „Îmbogățiți-vă!” Lăsînd deoparte fatalitatea pieirii acestei clase din punctul de vedere al mersului istoric, concluzie la care ne duce materialismul economic, ce vedem? Pretutindeni burghezimea e reacționară, și pretutindeni corupția a cuprins-o pînă într-atîta. Încît scăparea de dînsa se impune ca o onoare pentru omenire și ca o dezinfectare a atmosferei sociale. În Franța, burghezimea e înglodată în necurățenia afacerii Panama într-un chip atît de scandalos, că nimeni nu o mai poate scăpa, nici chiar solidaritatea de clasă. Miniștri, deputați, bancheri, elita societății burgheze trece acum în judecata tribunalelor. Învinovățită de furtun ordinare. În Germania, afacerea fondurilor guelfe caută să acopere strălucirea afacerii Panama. Iar marele conrupător, gazda și căpitanul hoților, este după arătările lui Vorwartz însuși guvernul. Însuși reprezentantul burgheziei semifeudale! Pretutindeni se fură nu numai legal, nu numai după teoriile marilor economiști ortodocși, ci și după codul perfectului potlogar! Și alături cu această descompunere, alături cu stîrvul acesta care trebuie scos din casă, partidul socialist al muncitorilor crește. Își însutește vigoarea, se organizează și se pregătește pentru lupta definitivă. Din sîngele vărsat la Fourmise iese candidatura lui Lafargue, iar din moartea legilor lui Bismarck – 40 de deputați social-democrați! Și așa pretutindeni: grevele din Anglia iau proporții uriașe. În Italia propaganda la țară se întinde. În Belgia votul universal face pași uriași și se impune prin amenințarea unei greve universale… acestea toate sînt semnele vremii. Nu va trece mult, și toxinul va suna ceasul îngropării solemne, va suna pentru acest uriaș al hoției legale și extralegale care se cheamă capitalismul. […] Cînd faci bilanțul stării actuale, e cu neputință să nu crezi în cuvintele lui Engels, care a zis că sfîrșitul veacului acestuia va fi începutul erei socialiste… * * * Dar România? Mai mult ca oriunde, la noi bate un vînt reacționar la cîrma statului și, fără exagerare, mai mult ca oriunde putem fi veseli de.succesele mișcării social-demooratice. Guvernul de astăzi este reprezentantul cel mai autorizat al trecutului de rușine și de doliu al țării. Nu-i vorbă, la noi guvernele au avut acest mare talent de a nu se fi deosebit prea mult unele de altele; dar, oricum, tendințele reacționare ale actualului guvern sînt aproape să egaleze ultimii ani ai regimului Ion Brătianu… În atîtea și atîtea administrații se fură, sătenii sînt uciși la Dorohoi, iar guvernul făurește întrema proiecte de legi reacționare și aruncă banii țării în punga unei păcătoase monarhii… Întrucît privește progresul ideilor noastre, el este enorm. Începută de abia de cîțiva ani – căci vremile de socialism studențesc nu prea contează – mișcarea între muncitori prinde din ce în ce mai mult. Astăzi avem două ziare și o revistă, 6 cluburi organizate, un deputat și mii de simpatii răzlețe, cărora nu le lipsește decît un avînt neașteptat care să le organizeze. Azi, cînd sîntem în ajunul primului congres socialist din România, ne place să sperăm că acest avînt va lua proporțiile necesare la toți prietenii noștri și că în special cei desemnați sub numirea de pătura cultă vor veni să dea lin sprijin mai eficace muncitorilor, care nu așteaptă decît atîta spre a-și întări organizația lor disciplinară social-democratică. În momentul de față social-democrația română e într-o perioadă de dezvoltare fericită; nu putem dar face o urare mai sinceră tuturora, decît aceea de a-i vedea îndoindu-și energia, mărindu-și silințele spre a face ca _ această dezvoltare să progreseze. În curînd istoria omenirii va trece la o pagină nouă, și nu cunosc o mai mare fericire, un vis mai strălucitor, o mai sfîntă năzuință decît aceea de a fi contribuit la scrierea acelei pagini.


content:
O, taci, taci! Diferite drame „Vorba este de argint, iar tăcerea de aur” – iată singura vorbă de aur. A ști să taci, a avea talentul de a tăcea, imai ales la momentul oportun, este darul cel mai mare. Omul care știe să tacă este omul viitorului. Mai ales în politică, o tăcere prețuiește enorm, dovadă marele bărbat de stat Gr. Triandafir, al cărui glas nimeni nu l-a auzit vreodată, și despre care toți spun că este o somitate în toate. Arta de a vorbi scoate oratori; arta de a tăcea scoate însă parale – oratoria cea mai plăcută. Sînt oameni cărora nu le spui „cît să-ți dau să vorbești?”, ci „cît să-ți dau ca să taci?”. Aceia ajung departe. Vorba cere o sumă de calități stupide, precum talent, cultură, tact, organ simpatic și altele; tăcerea însă trăiește prin ea singură: pentru ca să taci, nu ți se cere să ai nici măcar voce. Popoarele au apreciat întotdeauna tăcerea, dovadă vorba: „dacă tăceai, filozof rămîneai”, dar n-am auzit niciodată zicîndu-se: „dacă vorbeai, filozof rămîneai”. Omul care tace sistematic este presupus că însușește toate calitățile din lume. Toți spun despre el: e adînc, e șiret, e deștept, meditează, cugetă… și, astfel, Jack Negruzzi trece drept un om cu multă judecată, fiindcă niciodată n-a dat ocazia de a fi judecat. S-a zis că „tăcerea este o afirmare”. Și. În adevăr, dacă vrei să te afirmi, taci. Femeile pierd enorm din cauza maniei de a vorbi. Sînt unele care nu sînt urîte, și or mai fi avînd și alte calități, dar, Doamne, cum le taie gura săbii! Poeții au înțeles valoarea tăcerii; de aceea, cînd vor să descrie fericirea unui moment ei spun… „totul tace”. Dacă ar tăcea și ei, fericirea ar fi completă. Sînt convins că dacă toți oamenii ar fi muți, n-ar mai exista certuri… Măi, taci!


content:
Am crezut că, înainte de a se fi uscat sîngele românesc, vărsat pe ulițele Bucureștilor, Trădătorul va fugi de pe locul ce a pîngărit. Am crezut că se va respecta durerea acestui biet popor român, și se va izgoni de la cîrma statului netrebnicul mișel, sîngerosul personaj, sceleratul fără suflet și fără rușine. Am crezut că zorii zilei nu vor mai lumina încă o dată această mare rușine națională, sub care fața unui întreg popor roșește cu umilință. Dar ne-am înșelat. A căzut de sus o ploaie puternică și a spălat pietrele, ca să nu mai vadă ochii noștri oribilul spectacol, dar nici o piatră n-a venit din ceru-ntunecat să izbească tigva păcătoasă a ucigașului. El stă pe locul unde au stat atîția patrioți, el stă ca o sfidare aruncată neamului nostru, el stă ca o cucuvaie pe un loc unde cineva a murit. Vîrful baionetelor ucigașe, care au străpuns piepturile românilor, a sfîșiat ceva mai mult: însăși inima acestei țări; și Trădătorul stă, și Trădătorul e sfetnicul regelui Carol, și Trădătorul ne umilește cu amiciția și cu protecția suveranului. O îndoială se lasă pe sufletele noastre în acest dezastru național, și nu știm unde trebuie să imai căutăm pe.rege: de partea națiunii insultate și batjocorite, ori de partea nemernicului asasin? Lupta s-a încins așa de crîncenă, corp la corp. Între Romania și Trădătorul ei. Încît nu e loc pentru nimeni să stea între acești doi luptători fără să fie confundat cu unul sau cu aitul. Și atunci, nu cumva vom începe a ne întreba dacă există un rege al României ori un rege al Trădătorului? Pasivitate și meditație lungă nu se încape cînd gloanțele plouă și lupta e cruntă. Poporul român a fost trădat, poporul român a fost rănit, și nu este nimeni să-l răzbune, și nu este nimeni să-i lege rana sîngeroasă…


content:
De morți – spune o veche și milostivă vorbă – să nu zici inimic dacă nu poți zice de bine. În relațiile de [la] om la om, filozofia asta îindurătoare poate avea cătare; ea ne învață să iertăm. În fața eternității morții, greșalele greșiților noștri. Gînd însă mortul aparține istoriei, milostenia asta mistică nu-și mai poate avea locul. A uza de ea poate fi nu numai o greșală, dar uneori, chiar o crimă. Adevărul adevărat, iată care trebuie să fie călăuza aceluia care se îndeletnicește cu descrierea vieții și faptelor unui om al istoriei. Clemența nu ne-ar fi zugrăvit niciodată pe un Nerone, pe un Caligula, pe un Eliogabal așa cum au fost ei. Și iată de ce peste mormîntul în care a încăput fostul tiran Alexandru III al tuturor Rusiilor, noi nu putem depune nici flori, nici epitafuri de laudă, căci s-ar revolta dreptatea, care vecinic ne-a călăuzit. Preferim ca în concertul de laude plătite. În gălăgia curtezanilor și lacheilor, să facem, ca democrați, să se audă o vorbă și despre alți morți, care s-au stins fără pompă și fără lachei. În singurătatea dureroasă a Siberiei sau a fortărețelor. Cînd a luat cîrma statului, la l88l, Alexandru III făcuse pe unii să creadă că el va contribui la îmbunătățirea soartei robitului popor rusesc. Insă iluziile acestea au fost de scurtă durată. Subjugarea tot mai grea a mulțimii. Întărirea îngrozitoarei secții a treia, prigonirea celor ce luptau pentru trezirea simțului de dreptate politică, iată care au fost toate gîndurile și toate faptele crudului împărat. Sub domnia lui autocratică, pohodul na Sibir a crescut ca un potop; spionajul s-a întins, toți eroii constituționalismului au trebuit să piară sub cnut ori în ger. Acela care a citit fioroasele pagini ale lui Kenan asupra martirilor deportați, acela care a citit paginile lui Tikomirof sau ale lui Stepniak are întreagă istoria rușilor sub țari. Este cea mai dureroasă și cea mai cumplită epopee din luptele omenirii moderne împotriva tiraniei. Alături cu prigonirea, eroismul creștea însă. Asasinarea generalilor-inchizitori, comploturile împotriva autocratului creșteau mereu. Și dacă ele nu l-au ucis dintr-o dată, au infiltrat în el moartea picătură cu picătură. Atletul ajunsese mai înspăimîntat decît un iepure. Nu mai călătorea decît ca într-o cușcă păzită de jandarmi, iar noaptea visurile-i erau turburate de sîngeroase vedenii. Epileptic, atletul a căzut sub nevroza care a pus stăpînire pe el. A murit, dar poporul a rămas tot în lanțuri, nevoit să lupte mîine cu alt țar. O filozofie tristă ar putea izvorî de aci: la ce i-a slujit încăpățânarea de a nu vroi să cedeze în fața dreptății populare? Și-a grăbit moartea, și atîta tot. Iată un monarh. Avea tot pentru ca să fie un om fericit. Și și-a răpit singur liniștea, și și-a zdrobit singur viața, pentru că n-a înțeles înțelepciunea veacului său, că nimeni nu poate pune stavilă uriașelor valuri pe care cerințele istoriei le aduc. În locul lui va veni mîine altul; se vor schimba încă vreo cîțiva țari, poate, pe tronul șubred, și nici energia lor, nici moartea lor nu va stînjeni din cale aceea ce e fatal să vie. Mîine nimeni nu-și va aduce aminte decît cu groază că a existat un Alexandru III; iar poporul tot va triumfa, oricîte hîrburi și oricîte tronuri i s-ar pune în cale.


content:
Serbarea zilei de l Mai ne înfățișează. În mic, icoana unui moment din societatea viitoare. Astăzi, la aceeași oră, și, poate. În aceeași clipă, muncitorii din lumea întreagă se adună ca să afirme frăția și solidaritatea clasei apăsate de pretutindeni. Iată cum, cu toate piedicile, cu toată vrajba și cu toată ura semănată de stăpînitorii lumii, asupriții își strîng rîndurile și se declară frați. E o manifestare de simpatie universală, e un semn vădit al conștiinței de clasă, care se arată luminos și lămurit în vălmășagul luptelor dintre oameni. Așa va fi în viitor. Numai. În loc ca solidaritatea să se manifesteze într-o singură zi, ea se va vedea etern. În fiecare act al vieții sociale. Negreșit, din punctul acesta de vedere, lumea de atunci nu va mai semăna de loc cu lumea de azi. În locul războiului nemilostiv. În locul vînzărilor, urilor și crimelor dintre om și om, se va înălța măreț tabloul dragostei obștești… Și-n loc ca frăția dintre unii să însenineze luptă împotriva altora, ea va avea un caracter mai larg, mai generos… Pîn-atunci, cuvîntul „armonie” rămîne doar un vis, ce n-a fost niciodată împlinit.


content:
Sărmanul articol 262 din codul penal a fost modificat – onoare lui! Camera, găsind că epidemia corupțiunii morale și religioase se lățește peste patria română, a luat măsuri ca bunele moravuri să nu mai poată fi atinse. Se înțelege, e vorba de “atingerile cu degetul sau cu gura – adică prin grai sau prin scris. încolo, orice român e liber să profeseze moravurile care-i convin lui mai bine. Astfel, nimeni n-are dreptul să se ocupe de faptul că un cetățean își vinde forul lui interior, sau că o cetățeancă își vinde ce vrea ea. Dar nici unul, nici altul nu va avea permisiunea de a face un roman sau un discurs prin care să descrie epopeea vînzărn. Mai mult, orice propunere rușinoasă trebuie să înceteze de a fi făcută verbal sau în scris; tot ce poți este să faci cu ochiul. Dacă însă suferi de ochi, ai dreptul ca. În loc să vorbești ori să scrii, să zugrăvești pe o hîrtie scopul secretelor tale intențiuni. Guvernul speră că astfel va putea da un mai mare avînt picturii la noi. De altfel. Moș Teacă nu-i de loc supărat de votarea acestei legi, pe care ziarele serioase s-au apucat s-o combată. Noi credem că era și vremea să se pună capăt scandalurilor ce se scriau prin gazete. Cu modul acesta, nu vom mai vedea descriindu-se viața miniștrilor și a elitei sociale. Legea modificată va modifica, firește, și obiceiurile țării. Astfel, fiindcă e vorba să ne păstrăm bunele moravuri, cată să observăm dieta următoare: a) Să nu mîncăm decît sărmăluțe, căci sînt acoperite cu frunză de viță. b) Să nu citim frazele domnilor deputați, fiindcă sînt goale. c) Ofițerii de cavalerie să-și facă tunicile mai scurte, sau să-și puie la spate, în josul tunicii, codul penal. d) Să citim numai Biblia și pe Moș Teacă, opere care-ți înalță sufletul. e) Să proclamăm că omul cel mai moral este ministrul care, pentru a-și acoperi partea rușinoasă,.poartă șapte perechi de… (Codul penal mă oprește să spun ce poartă). Toate aceste obiceiuri, greu de introdus dintr-o dată, vor trebui să-și facă loc treptat în cetatea românismului. Deocamdată. Însă, reforma va fi aplicată la animale, asupra cărora se vor face experiențe, spre a se vedea dacă ele pot suporta noul cod penal. Se va începe cu cîinii, care nu vor mai fi tolerați să se aglomereze în cete pe strade, afară de cazul cînd vor fi prevăzuți cu cîte un aparat de siguranță, nu la bot, ca pînă acuma. Un singur lucru mă mir: cum se împacă noul cod cu legea minelor? Pe cînd codul ne vorbește de atentatele la bunele moravuri, legea minelor propagă, prin scris, sondarea, explorarea și exploatarea pămîntului pe la părțde cele mai ascunse! Guvernul vorbește de moralitate, și guvernul începe prin a se da… de gol.


content:
Discuția nu se mai sfîrșește… Pe cînd în satele date pradă teroarei militare se consumă drame grozave – cunoscutele drame ale „ordinii”! – cărturarii de la oraș nu sînt preocupați decît de o problemă: Cine a răsculat pe săteni – cluburile socialiste, ori agenții conservatori? Problema este demnă de timpurile bizantine. Sebastocrațu presei române, care se joacă de-a cuvintele și încurcă judecățile, nici nu bănuiesc că există și alți agenți, mai puternici aceia, capabili să răscolească spiritele. Pe acești agenți fii denunț judecătorilor, care. Într-un viitor mai mult sau mai puțin apropiat, vor găsi vreme să dea și țărănimii horopsite o țîr’ de dreptate. Denunț pe ministrul Ferechidi, care a aruncat asupra satelor o administrație mizerabilă. Întotdeauna vitregă pentru săteni, făcîndu-i să despereze că mai există drept pentru dînșii. Denunț pe prefectul de Olt, al cărui județ s-a transformat într-o Vlăsie oficială, unde săteanul este tratat ca rob pe pămîntul udat cu lacrămile lui și alor săi. Denunț pe subprefectul Periețeanu, care s-a năpustit asupra sătenilor organizați legal în club politic, a arestat și a bătut pe conducători și a sechestrat tot ce a găsit. Denunț pe agenții guvernamentali, mari și mici, pentru care țăranii sînt niște prizonieri dați în exploatare. Aceștia sînt autorii răscoalelor țărănești, nu mai căutați alții. Țăranul, strîns între o neagră mizerie și o administrație cumplită, are, din cînd în cînd, pornirea de a-și îndrepta soarta prin mișcări de răzmiriță. Dar chiar dacă am admite că au înțeles greșit niște broșuri în care nici vorba nu era de revoltă, ci de organizare; chiar dac-am presupune că cineva a pornit prin sate ou lozinca de a le răscula. Încă rămîne în picioare faptul că trebuie să fie o dezastruoasă stare permanentă la sate, pentru ca primul venit acolo să le poată aprinde. De ce nu auzim niciodată de revolta acționarilor Băncii Naționale? Pentru că acțiunea de 500 lei s-a urcat la 2.600. Vie toți nebunii din lume și încerce să revolte pe cineva împotriva unei stări de lucruri de care e mulțumit! Trebuie însă ca satele românești să se găsească într-o amară situație, trebuie ca „ordinea” ce de regulă domnește în ele să coste teribil de scump pe săteni, pentru ca ei să fie gata în tot minutul să se despartă de ea. Aceasta este elementar, și oricine o contestă este un om de rea-credință. Ei bine, cînd pe o asemenea stare economică se mai cocoțează și o administrație extrem de păcătoasă, mă întreb nu cum este posibil să se fi revoltat sătenii azi, ci cum este posibil să se fi revoltat tocmai azi. Pentru rușinea vremii în care trăim, sîntem stăpîniți nu de un guvern civilizat, ci de niște adevărați baș-buzuci. Se bate în armată, la oraș; se bate la poliție. În mijlocul orașului, și mai este nevoie să cercetăm ce va fi la sate? Teroarea este acolo un principiu de dominație. De aceea să nu mai caute nimeni agenți ocazionali, ci, dacă vrea să puie mîna pe agenții adevărați, pe turburătorii ordinii adevărate, să se lege la ochi și să dea roata prin administrația interioară a regatului.


content:
Poimîine se fac alegerile Colegiului al treilea. Datori sîntem și noi, socialiștii din București, care nu luăm parte la aceste alegeri, să ne spunem limpede cuvîntul, să spunem ce credem despre păpușeria tristă ce se joacă pe spinarea poporului. Sătenii vor avea în fața lor două soiuri de candidați: roșii și albi, liberali și conservatori. Pe care din aceste două tabere trebuie sătenii să îi aleagă? într-un cuvînt, noi zicem: pe nici unul! Și iată pentru ce: Roșii și albi – liberali și conservatori – nu înfățișează decît niște împuterniciți ai stăpînilor, ai celor bogați, ai ciocoimii. Căci, de pildă, d. Alexandru Catargiu este tot atît de ciocoi ca și d. Răducanu Ion. D. Alexandru Catargiu face parte tot din partida proprietarilor, din care face parte și d. Răducanu Ion. Care este pentru săteni folosul de a alege pe unul sau pe altul din acești domni? Fi-va unul mai cu durere de inimă pentru săteni, pentru opincă, decît cellalt? Gîndi-se-va unul mai mult decît altul la îmbunătățirea soartei țăranului? Nicidecum, căci și unul, și altul au de apărat interesele clasei de sus, și unul, și altul au interes ca săteanul să fie cît mai asuprit, ca proprietarii să jupoaie cît mai mult din pielea nenorocitei opinci! Din punctul de vedere economic, din punctul de vedere al luptei de clasă, candidatul liberal și cel conservator au ceva comun, sînt și unul, și altul candidați boierești. Și cu nici un preț, oricît de cinstit ar fi unul din aceștia, nu vor putea face nimic bun pentru săteni, căci aceasta ar însemna a-și tăia lor craca de sub picioare. Înainte de toate interesul de clasă. După cum un sătean ar fi un rău reprezentant al Colegiului I, tot astfel un proprietar, un albastru este un reprezentant falș al colegiului țărănimii. Reprezentanții unui colegiu trebuiesc aleși din acei oameni care au aceleași interese cu colegiul ce-l trimite în Parlament. Altfel, alegerea este o păpușerie, alegerea este o jucărie de copii. Dar ia să facem abstracție de lupta de clase, să judecăm lucrurile din punctul de vedere politic. Pe cine trebuie să aleagă sătenii între un candidat liberal și unul conservator? Aceste două partide și-au arătat arama și unul, și altul, au dovedit că sînt incapabile să facă vreun bine pentru săteni. Conservatorii, oamenii trecutului îndepărtat, sînt aceia care s-au împotrivit totdeauna atunci cînd a fost vorba de făcut ceva pentru săteni. Conservatorii vor face și de aci încolo ca elita, caimacul societății, să domnească asupra poporului. Liberalii. În doisprezece ani de ocîrmuire mișelească, au ținut pe săteni în robie și întuneric, n-au făcut nimic pentru talpa țării, au lăsat pe nenorocitul țăran în starea în care-l vedem astăzi. Săteni, nu dați voturile voastre nici torturatorilor de la Bordeni, nici celor de la Jilava! Sîngele celor torturați și uciși, acel sînge nevinovat, care a curs sub baionetele dorobanțului, cere să fie răzbunat, iar nu să fie șters sub voturile voastre. Săteni, copiii și părinții voștri uciși de boierime vor trebui să tremure de groază în mormintele lor cînd voi veți încununa pe ucigașii lor! Și liberalii și conservatorii dușmani au fost, dușmani sînt și dușmani au să fie săteanului pe care-l jefuiesc, săteanului pe care-l ucid cînd își cere ce e al lui. Știu că vor izbuti unii, știu că alegătorii săteni nu se vor pune-n grevă dinaintea urnei! Dar aceasta – fie-mi iertat s-o spun – este vina noastră, a tinerilor socialiști, care n-am răzbit pînă astăzi în popor ca să răspîndim sămînța dătătoare de viață a ideii dezrobirii desăvîrșite a muncitorilor. Cu prilejul acesta, găsesc nimerit a face un călduros apel la tovarășii noștri de idei, la aceia care au rămas credincioși steagului socialismului. Îndemnîndu-i să lupte în popor pentru luminarea lui. Numai atunci liberalii și conservatorii vor trebui să lase-n pace colegiul țărănimii. În care n-au ce căuta. Să gonim lupul din stînă!


content:
Mîine, după porunca oficialilor, capitala va fi în sărbătoare și se va veseli, după comandă, pentru căsătoria prințului Ferdinand de Hohenzollern cu domnișoara Maria de Edimburg. Arcurile de triumf s-au înălțat, negustorii au primit ordin să facă luminăție, focul bengal și artifițiile nu așteaptă decît fitilul indispensabil. În cazărmi soldații sînt ghiontiți în vederea parăzii. Regele își vede visul cu ochii, moștenitorul așteaptă actul de deces al unchiului, elita socială și-a gătit hainele de carnaval, sublimitatea ridicolului mai are o clipă pînă ce să răsară. Și în mijlocul acestei mascarade oficiale. Înscenată pentru a slăvi un act pe cît de omenesc în genere pe atît de caraghios în specie, țăranii vor fi aduși și ei ca să dea serbării caracterul unui ghiveci complet: cînd stăpînii beau, robii trebuie să joace. Liberali și conservatori, toți sînt în extaz în fața marelui act, cu toții se întrec să aducă mai multe laude însurățeilor-altețe, care mai de care își face o glorie a lui din împreunarea celor doi tineri. În fața acestei hori burghezo-regale, situația noastră e foarte clară. Noi privim la aceste sălbăticii, pe care numai o morală primitivă le poate justifica, tot așa cum un om civilizat ar privi la nunta unor sălbatici din centrul Africii. Ca parte socială, ne pare rău de banii ce se aruncă de sufletul dracului, și așteptăm zile mai bune, cînd asemenea farse de iarmaroc nu se vor mai petrece, cînd popoarele vor fi scăpate de burghezime și, implicit, de monarhie… În concertul de lingușiri. În acest duo al îmbunătățirilor ou îmbuibații, desculții și flămînzii, batjocoriții și asupriții. Înșelații și stăpîniții nu au ce căuta. La tot alaiul, la toată pompa, la toată înscenarea asta burghezo-monarhistă, poporul muncitor nu are ce căuta. Lăsat pradă sărăciei și necazului. Împovărat sub greutatea unui trai de rob, muncitorul nu se poate bucura de parada poruncită. El știe că tot fastul și toată poleiala curții, toată găteala și toate pregătirile înaltei burghezimi sînt rodul muncii lui, stoarse prin legea stăpînirii. Social-democrația, reprezentanta cinstită și conștientă a poporului muncitor. Își bate joc de scena de mîine și e adînc convinsă că nu-i departe vremea cînd povestirea unor asemenea scene va stîrni homerice hohote de rîs la o omenire liberă. Înfrățită. În care nu vor exista exploatatori sub nici o formă. În mijlocul păpușeriei ce se joacă cu banu noștri, să ne gîndim, muncitori, la ziua de mîine, la organizarea luptei de clase, singura care are pentru noi un farmec, pentru istorie – o putere de fatalitate.


content:
Infamia de la Cameră Unul din cei mai buni prieteni ai noștri, Ionescu Raicu-Rion, a încetat din viață. Pentru cei care l-au cunoscut, pierderea camaradului e o tristă și dureroasă știre. Rion era o natură blîndă, prietenoasă, iubită de toți. Pentru noi, socialiștii. În genere, moartea lui lasă un gol care greu se va umple, căci Rion era unul din cei mai culți și mai devotați dintre amicii noștri. Dar moartea asta nu ne inspiră nouă numai întristarea naturală la pierderea unui tovarăș prețuit; este aici ceva mai mult, o dramă socială, care s-a jucat pe tăcute. În liniștea mizeriei. De un an de zile aproape, Rion încetase de a fi omul activ și comunicativ de odinioară; retras în singurătate, nu mai dedea știri despre dînsul, trăia pentru catedra pe care o suplinea la Tîrgoviște, și atîta tot. Aceia care îl cunoscuseră de aproape, care îl știau incapabil de a renunța cu totul la activitatea în folosul ideilor lui nu-și puteau explica schimbarea asta într-o fire devotată și setoasă de muncă. Ni se va permite să povestim o mică scenă, asupra căreia am fost siliți să păstrăm tăcerea, dar pe care astăzi avem datoria de a o scoate la lumină. Anul trecut Rion s-a prezentat la un concurs și a reușit al doilea, cu media aproape 9. Ei bine, deși erau trei catedre vacante, deși juriul l-a recomandat pe Rion, d. Take Ionescu n-a vroit să-l numească. Și de cîte ori nenorocitul nostru prieten s-a prezentat la minister, răspunsul invariabil al celui mai cinic dintre miniștri era: „N-am ce-ți face, ai reușit, locuri vacante sînt, dar dumneata ești socialist, și eu nu te pot numi. Cel mult. Îți pot acorda un loc de suplinitor.” Dezgustat, covîrșit de mizerie, el, care era singurul sprijin a cinci surori și al unor părinți săraci, țărani din Vaslui, Rion s-a osîndit la rolul de a vegeta o viață fără bucurii și de a renunța la orice altă activitate intelectuală… Las pe alții să tragă concluzia. Dar nu se va găsi nimeni să nu facă deosebirea cuvenită dintre acest copil de țăran, pe care-l doare, pe care-l ucide imposibilitatea de a munci pentru ideile lui, și între fiul necinstit al unui necinstit tîrgoveț, care și-a vîndut și trup, și suflet pentru un blid murdar de linte, și oare vroiește să coboare la decăderea lui morală pe toți. D. Take Ionesou își iface o glorie din faptul că poate zice: „sînt un ex-mitocan”. Convins că a atins cea din urmă treaptă a măririlor, nu are azi decît un singur dor; acela de a nu îintîlni în cale tineri cinstiți, care să-l umilească prin onestitatea lor. E patima bătrînelor corupte, care, după ce s-au speoulat pe ele, n-au altă pasiune deaît aceea de a tîrî fecioare pe drumul pierzării Rion însă nu era din stofa celor ce-ajung la Văcărești sau pe banca ministerială. Natură incapabilă de vînzare a conștiinței, socialist cu fapta, cu cuvîntul și cu cugetul, era fatal să moară în mizerie, dar să moară cum mor eroii, nu cum mor caracudele. La sentimentele lui Take Ionescu nu ne gîndim, căci pînă într-atîta de naivi nu sîntem. Dar să se gîndească singur la deosebirea pe care el a creat-o: Rion moare sărac, lăsînd în urmă-i regrete adînci și admirația tuturora; Take Ionescu trăiește, și l se pare că are admiratori sinceri. Iasă însă din cercul în care se gudură, și va vedea că nu există în țara asta un om care să nu fie adînc dezgustat de cinismul și de degradarea ministrului-lipitoare. Moartea unor tineri ca Rion trebuie plînsă nu numai de socialiști, dar de toți cîți înțeleg devotamentul sfînt și onestitatea, așa de rară în lumea noastră, unde, pentru ca să trăiești, trebuie să te cobori, să decazi, să fii un Take Ionescu.


content:
Uneori, dînd privești la cele ce se petrec în juru-ți și cînd nu-ți dai seamă perfect de realitatea lucrurilor, cînd ești fascinat de aparențele înșelătoare. Îți vine să disperezi de progresele democrației. Asistăm de patru zile la o priveliște dezgustătoare: case împodobite, brazi aruncați cu ghiotura pe stîlpi de brad, petice de toate culorile așezate în chip de simbol, ruine și maidanuri sulimenite, gardiști în mare ținută de operă comică, tramvaiuri patriotico-englezești, apoi miniștri și demnitari în fracuri, soldați spilcuiți, ofițeri în fireturi și decorații, trăsuri care te amețesc, un zgomot, o învălmășeală, preocupări serioase pe toate figurile, carnaval ziua în amiaza mare. Și toate astea pentru ce, Dumnezeule mare? Pentru că un tînăr, al cărui nume nu.poate fi pronunțat de majoritatea celor gătiți ca să-l primească, s-a întors în țară, aducînd ca trofeu, după o luptă de socoteli și de diplomație, o fată tînără și blondă, nici mai tînără, nici mai blondă ca zeci de mii de fete din țara asta. La urma urmelor, lași deoparte toate considerațiile politice și sociale și te întrebi: oare omenirea asta, după atîta zbucium, după atîta frămîntare, aici a rămas? Oare după ce am pornit de la antropofagie ca să ajungem la fonograf și la lumina electrică, am fost ursiți să rămînă. În morala popoarelor, puncte care să ne apropie pînă într-atîta de triburile sălbatice? Ce fel! Am schimbat relațiile între oameni și între clase, am nimicit sumedenie de eresuri, am răsturnat privilegii și prejudecăți, am așternut în legiuirile noastre declarații altruiste și egalitare, pentru ca sub unele raporturi să fim încă niște piei roșii? Oare mint sociologii cei mai savanți și cei mai moderni cînd ne arată că evoluția morală se săvîrșește continuu și stă în raport cu întocmirea socială a unei epoci? Căci, în definitiv, nu vedem progresul. Spectacolul la care asistăm de atîtea zile este demn de cafrii din centrul Africii. Nunta asta trîmbițată pe strade ca un act de cine știe ce vitejie. În fața căruia se cuvine să îngenuncheze poporul, nu ne ridică de loc în ochii moralei științifice contemporane! Ea ne amintește chiotele, ziafetele și strâmbăturile triburilor celor mai primitive cu cea mai rudimentară evoluție morala. Cel puțin dacă aceia pe care îi serbăm cu atîta alai – și ce alai de prost-gust! – ar fi făcut pentru stăpîniții lor vreun bine din acelea care stîrnesc recompensa și admirația! Dar nu-i de fel așa! Ne găsim în fața unei dinastii nepopulare – și cea mai bună dovadă e succesul Adevărului – în fața unei dinastii a cărei muncă pentru țara asta e inulă, ale cărei fapte nu sînt de loc de natură a excita în noi admirațiune, iubire, cult pentru dînsa. Și totuși, supuși unor porniri oarbe, inconștiente, ne grăbim a primi cu pîine și cu sare, cu surle și cu tobe, cu chiote de sălbatici încîntați pe membrii acestei dinastii, pe care ni s-a zis că trebuie s-o cinstim, s-o iubim, s-o venerăm! Ce însemnează lipsa asta de conștiință? Ce explicație putem da faptului că, ipe de o parte, este de ajuns să ataci dinastia și monarhia prin presă, ori prin întruniri, pentru ca să entuziasmezi mii de oameni, iar pe de alta e suficient ca un membru al dinastiei să facă un act cît de comun, cît de firesc, cît de obicinuit la oamenii ajunși la o vîrstă anumită pentru ca să vedem ulițele împodobite, casele gătite, gardiștii tremurînd, de entuziasm ori de frig, sub coifurile de mare ținută! Nu-i decît o explicație, una singură: în aceeași țară sînt două țări: una care se gudură pe lîngă dinastie și o aclamă, și o tămîiază, și alta care o urăște și îi poartă război. De o parte e țara lingușitorilor, a politicianilor văpsiți în toate fețele, a lacheilor fără judecată și fără scrupul, de altă parte e țara reală, țara încătușată și dornică de drepturi, de viață, de liberă cugetare și manifestare sinceră. Iar tot fastul, tot alaiul care, de atîtea zile, ne defilează pe ulițe, este alaiul țării de cățeluși monarhici și dinastici; el nu are nimic de-a face cu sentimentele, cu gîndirea, cu voința țării adevărate. În inima căreia dragostea de dinastie nu are loc. În mintea căreia erezia monarhică e în luptă cu judecata dreaptă și serioasă. Iată pentru ce nu poți dispera de progresele democrației decît atunci cînd privești lucrurile numai la suprafață. Adîincindu-le, te poți ușor convmge că nu țara este aceea care se extaziază, ori se preface că e în extaz în fața căsătoriei de mai deunăzi. Nu! este o mînă de borfași politici, mîna aceea de politiciani care fac toate păcatele, toate fărădelegile și toate rușimle în țara asta. E adunătura de actuali și viitori prefecți, de actuali și viitori comisari, de vecinic gură-cască și vecinic amatori de paradă cu banii altora. Țara adevărată, țara muncitoare și serioasă, cinstită și cu minte nu e întru nimic vinovată de carnavalul ce ni se desfășoară, de atîtea zile. În fața ochilor. Ea stă deoparte, ea aclamă orice manifestare democratică și antimonarhistă, și așteaptă, cu nerăbdare, ceasul cînd marea mulțime, horopsită și batjocorită astăzi, va fi destul de organizată pentru ca să răstoarne ordinea asta de lucruri. În vîrful căreia stă cocoțat principiul monarhic, sfidînd întreaga noastră civilizație.


content:
La l88l, cînd s-a serbat regalitatea, toți negustorii din București au făcut cîte un car alegoric, reprezintînd diferite bazaconii eroice. Dintre toate carele, cel mai nostim era al unei fabrici de săpun. Onorabila făcuse bustul regelui și al reginei din săpun. Ca dracu, se întîmplă că, tocmai cînd era defilarea carelor în toiul ei. Începe o ploaie de parcă turna cu găleata. Suveranii de săpun, apucați de ploaie, făceau clăbuci la gură, spre marea veselie a onor. public cascăgură. * * * De atunci n-am mai văzut așa minune decît la diferitele întruniri publice, unde oratorii-ți toarnă niște bășici de crezi că le suflă cineva cu țeava. Iată însă că se deschide Expoziția cooperatorilor Un farmacist din Galați ori din Brăila – nu țiu minte bine patria cooperatorului – se apucă să-și expuie și el marfa. Ce să expuie însă? S-a gîndit și s-a răzgîndit sărmanul apoticar, pînă ce î-a venit o idee genială: a luat capsule.de Copahu și de unt de ricină le-a vopsit tricolor și le-a așezat în formă de Carol I… Cine nu crede n-are decît să meargă la Cișmigiu. Mă mir numai că don farmacist n-a pus să scrie deasupra: hoc vinces signo! încaltea să ajungem să vedem că balsamul de Copahu este emblema dinastiei. Curg emblemele de foc. Pentru vîrsta regelui, asta-i curat scandal tricolor! * * *


content:
Du-l, du-l, du-l la mînăstire, Să-și vie boieru-n fire! Se impune numaidecît ca d. dr. Babeș să iasă din impasibilitate. Savantul nostru bacteriolog și-a cîștigat deja o reputație europeană prin lupta glorioasă care o duce de atîția ani împotriva diferiților bacili; am putea zice chiar că, de la bordei pînă la palat, toți îi sînt recunoscători. A venit deci vremea să-și adune toate puterile, să facă o ultimă sforțare și să ne mîntuiască de un nou microb care amenință țara, de microbul ciocoismului. Din parte-ne, credem că-i venim într-ajutor denunțîndu-i cazurile suspecte pe care le-am observat. * * * E vorba de atacurile care au cuprins pe ziarul L’lndependance roumaine. Dăunăzi, ziarul franțuzesc s-a dat la studii asupra ofițerilor noștri. Și – straniu lucru! – organul d-lui Claymoor a găsit că ei au origine prea brutală, prea mitocănească; a cerut, deci, să se ia măsuri energice ca numai aristocrații să poată intra în corpul ofițeresc. Prin cercurile militare cererea asta a produs o impresie dezgustătoare. Noi. Însă, am considerat-o ca o simplă zăpăceală de o clipă, ca un acces fără urmări serioase, și nu i-am dat mare însemnătate. Iată însă că mania face progrese. Același organ, vorbind de ucazul d-lui Take Ionescu asupra legii instrucțiunii, e cuprins din nou de delirul aristocrației. Blazații aspiranți după niște blazoane, pe care neam de neamul lor nu le-au avut, exclamă cu toată filozofia unor pretinși boieri cugetători: Nu vedem nici un rău în faptul ca învățămîntul clasic, care conduce la profesule liberale, să fie dat în așa condițu. Încît să descurajeze pe copiii săraci… Și tot articolul zbunnîie pe tema asta: copiii săraci să nu se facă avocați, doctori, ingineri, profesori; copiii săraci să-și vadă de meseria părinților lor; copiii săraci să nu se întindă la cașcavalul social… Învederat, ne găsim în fața unei nebunii care progresează. în alte țări mania asta de a păstra neatmsă „familia aristocratică”, deși este și acolo o utopie, totuși, s-ar mai putea pricepe. Dar la noi, unde niciodată n-am avut o aristocrație an sensul apusean al cuvîntului, la noi, unde toți cioflingarii își dau ifose de ciocoi sadea, unde găgăuții și degenerații profită de vacanțiile din iulie pentru ca să se intituleze conți și baroni pe la băile din țări străine, este o adevărată sminteală periculoasă tendința asta de a tot vroi să ni se scoată înainte o aristocrație care nu există. Mă rog, dacă copiii care n-au sînge albastru nu trebuie să învețe carte clasică, atunci din cine să se alcătuiască profesiile liberale? Care-i clasa din care s-ar putea recruta acestea? Slavă ție, Doamne, pe pretinșii descendenți ai protipendadei îi cunoaștem: ei au nobilul obicei de a socoti învățătura ca o ocupație mitocănească; ei nu cunosc decît arta de a moșteni, de a se însura cu zestre și de a toca apoi. În chipul cel mai stupid și în timpul cel mai scurt, moștenirea și dota. Aceștia numai la profesii liberale nu au gîndul. Ce au produs în țara asta aristocrații noștri de baltă? Am înșira nume proprii, dar ne rezervăm plăcerea asta pe altădată. Din clasele sărace a ieșit însă un Eminescu, un Conta, Lambrior, Creangă, Caragiale și toți cei cîți fac fală neamului nostru. Am face odată o listă și am pune față în față pe glorificații și pe oropsiții organului fustelor scandaloase. Ne oprim însă aci, uimiți de utopia, de ignoranța și de cinismul acestor gazetari care, ieșiți din te miri ce fund de mahala și salariați azi de cea mai nulă specie de pseudoboier, excomunică, la adăpostul anonimatului, o clasă întreagă de oameni, clasa lor chiar. …Și dacă d. dr. Babeș nu va lua măsuri grabnice, dacă, dus de dorul de a vindeca numai boalele trupești, nu va descoperi un serum anticiocoic, atunci nu ne rămîne decît să facem pentru bolnavii din halul „Independenții” un călduros apel la d. dr. Șuțu.


content:
În momentele de față, Europa trece printr-o spăimîntătoare criză. Recoltele sînt pretutindeni, afară de Ungaria și România. Într-o stare mizerabilă. Foametea își arată dinții. în Rusia ea decimează populația, și săteanul, supusul mujic, deznădăjduit, amenințat de moarte prin inaniție, și-a ieșit din fire și a luat parul în mînă pentru ca să-și capete codrul de pîne ce-i lipsește. Magazinele sînt atacate, satele pustiite prin foc, moartea-și plimbă spectrul în împărăția țarilor. Dacă, din fericire – o fericire prea relativă – Statele Unite nu s-ar bucura în anul acesta de o recoltă excepțional de bună, Europa-ntreagă s-ar vedea supusă unei mizerii cum niciodată n-a înregistrat istoria. Și această foamete oribilă naște fatal o jacherie universală, neorganizată, de mii de ori mai groaznică decît aceea de acum cîteva veacuri și, desigur, funestă nu numai păturii acaparatoare, dar și poporului. * * * Pentru domnișorii burghezi, care absolut habar n-au de cauzele adinei ale unei asemenea crize, pentru cuconașii care cel mult au cetit un „manual” de economie politică burgheză de clasa a III-a, singurul vinovat e natura sau Dumnezeu, care n-a dat ploaie la vreme. Și, cu toate acestea. În asemenea crize se dau la iveală păcatele alcătuirii stupide și egoiste de astăzi. Și iată cum: Anarhia în producție, cu nenumăratele-i anomalii, face că astăzi se pot naște crize de supraproducție, crize adică unde se produce mai mult decît trebuie. Ce se-ntîmplă atunci? Magazinele burgheziei fiind îndesate, ea își poate permite să plătească munca omenească pe un preț de rîs. Muncitorii sînt siliți să primească sau să rămînă pe drumuri; burghezia nu-i strînsă cu ușa, ea poate adăsta. Pentru a se evita asemenea crize, care sînt un dezastru, nu se produce decît strictul trebuincios. Ei bine, cu ce se poate acoperi. În asemenea caz, golul pe care-l lasă un an rău, cum e anul acesta? Prin nimic, absolut prin nimic. Producție de rezervă neexistînd, foametea își poate juca în voie calul. Cine este dar vinovatul? Negreșit, reaua alcătuire economico-socială. În societatea pe care o întrevedem noi, socialiștii, și pentru care luptăm, asemenea crize nu s-ar putea întâmpla, și iată pentru ce: Într-o societate în care toată lumea ar lucra de-a valma și pentru societatea întreagă, nu numai pentru o mînă de uzurpatori, crize de supraproducție nu pot avea loc. Abundența în producție ar fi un bine. În Ioc să fie, ca astăzi, o nenorocire. Așa fiind, o producțiune de rezervă ar exista oricînd și ar putea oricînd preîntîmpina eventualitatea unui an de secetă. Iată pentru ce ziceam că pricina mizeriei provenite din secetă rezidă numai și numai în nedreapta și neînțeleapta organizare a producțiunii în societatea modernă capitalisto-burgheză. * * * S-ar întreba oricine, și cu drept cuvînt: ce face burghezia, ce fac statele față cu primejdia atît de amenințătoare? Și răspunsul e foarte simplu: burghezia nu face nimic. Pentru marii capitaliști, ca și pentru reprezentantul lor, statul, foametea nu poate fi. În tot cazul, o primejdie așa de mare cum e,pentru muncitori. Dimpotrivă, săteanul constrîns de mizerie, vecinul modern, lipsit de pîine, flămînd și descurajat, va alerga la bogat, se va umili, va plînge și va fi silit să facă una din două: ori să se împrumute, ori să-și vîndă munca pe un preț de nimica. Împrumutul de la capitaliști se știe cum se face, chiar în ani buni. Pentru o chilă împrumutată primăvara, se înapoiază toamna două. Aceasta, am zis-o, se întîmplă aproape regulat, chiar în timpuri bune. Ce camătă vor cere bogații cînd vor vedea pe sătean strîns cu ușa. Încolțit de mizerie și deznădăjduit? Iată dar pentru ce bogatul capitalist bate din palme cînd vede recolta ofilită, cîmpia arsă de soare, mizeria apărînd printre glodurile pustii ale lanurilor pipernicite… Iată pentru ce lor puțin le pasă cînd aud sunînd toxinul foametei; iată pentru ce, pe cînd săteanul lăcrămează privindu-și holdele stinse. În lumea burgheză nu se vorbește decît de voiajul prințului de Galles. Înconjurat de prințese și aclamat de mulțime… de soldați, de strănutatul sfînt al papii, de nașterea fericită a unui prinț cu origine îndoielnică, de amorurile prințului Ferdinand… Ei au dreptate, burghezii noștri. Interesul a nimicit într-înșii pînă și umbra sentimentelor omenești. Anastassios, banditul care a jefuit un tren în Turcia, furînd 200.000 de franci, e mai uman decît toată această aristocrație a banului, poleită, ca și lacheii ei, din banul luat tot cum lua Anastassios. Banditul, după ce a jefuit trenul, a dat 60.000 de franci pentru săraci. Burghezia nu e capabilă de asemenea sentimente. Vom vedea numai dacă foametea, care grințează la ușa bordeiului calicit de veacuri, o va lăsa multă vreme să doarmă în pace pe laurii ei poleiți.


