# FragmentsContent

content:
Cuprins 1 Capitol în care e vorba despre niște insule Hebride 2 Un dosar cu probleme 3 ,,Primul roman rasist românesc" 4 „Iuda trebuie să sufere" 5 Despre arta de a fi în același timp reacționar și bolșevic 6 „Cuvântul" 7 Nae Ionescu 8 Nae Ionescu și iudaismul 9 O antologie 10 Prefața 11 ANEXE 11.1 I 11.2 II 11.3 III 11.4 IV 11.5 V 11.6 VI 11.7 VII 11.8 VIII 11.9 IX 11.10 X Capitol în care e vorba despre niște insule Hebride [ modifică ] Războiul pe care l-a provocat în cultura bucureșteană apariția cărții mele De două mii de ani va mai dura poate multă vreme. La noi, unde lumea obosește repede, aceste cinci luni de discuții și certuri în jurul unei singure cărți formează un ciudat caz de tenacitate. Ostilitățile continuă cu verva și violența din primele zile. Noi pamfletari și ideologi intervin în fiecare săptămână, noi fronturi se deschid mereu. Uneori, conflagrația pare că se potolește, beligeranții par plictisiți, liniștea restabilită. Dar n-au trecut trei zile calme și, pe unde nici cu gândul n-ai gândit, năvălește dintr-odată un nou cruciat, mai dispus decât toți înaintașii săi să facă praf și pulbere câteva perechi de probleme. Atmosfera e dintre cele mai periculoase. Arareori o dezbatere publică a grupat laolaltă atâtea temperamente nervoase, atâția idealiști viguroși, atâția vizionari irascibili. Aveam intenția să aștept potolirea lucrurilor pentru a spune un ultim cuvânt în această crâncenă poveste, de care, cu voie sau fără voie, sânt răspunzător. Aș fi vrut să ascult mai întâi toate vocile ce au de spus sau de țipat ceva, pentru a le răspunde o dată tuturor. Îmi pare rău, dar ar fi să aștept prea mult. Mi-au trebuit aproape patru ani pentru a scrie această hulită carte. Nu pot pierde alți patru pentru a-i citi comentariile. De altminteri, cred că ce a fost de spus s-a spus și că, de aici încolo, nu mai e loc decât pentru variații verbale asupra acelorași chestii, vânturate în primele cinci luni cu atâta nobilă pasiune intelectuală. Mai rămân probabil câteva răcnete de pus la punct și nu mă îndoiesc de succesul lor. În esență, însă, problemele (se va vedea ce „esență" și ce „probleme") au fost formulate. Este poate timpul să cobor în mijlocul lor. Am eu acest drept? Întrebarea e justă. Un scriitor nu mai are nimic de spus din momentul în care cartea i-a trecut în vitrina primei librării. Nimic nu mi se pare mai grotesc decât ceea ce se numește un „autor neînțeles". În materie de critică literară, nu există apel, ci numai așteptare și – dacă e posibil – umor. Cine nu e în stare să citească detașat un pamflet sângeros scris împotriva lui și să surâdă citindu-l n-are nici gustul, nici sensul jocului intelectual. În ce mă privește, consider faptul ce se numește vulgar „a nu fi înțeles" drept o mare bucurie intimă și drept una din cele mai sigure verificări personale. E bine deci s-o spun din capul locului: nu am de replicat nici un cuvânt criticilor literare aduse ultimului meu roman. Iubesc prea mult exercițiul criticii ca să nu-i respect drepturile. L-am practicat eu însumi și pun prea mare preț pe vehemența lui intelectuală pentru a nu-i primi cu voie bună rigorile. Un critic se definește mai mult prin aversiunile, decât prin adeziunile lui. Personal, țin foarte mult la aversiunile mele critice, pe care le-am formulat totdeauna fără ocol, și sânt fericit să le stimez pe ale celorlalți, chiar când, întâmplător, mi-ar fi incomode. [1] Nu am nimic de răzbunat și nu de aceea scriu aceste pagini. Am însă câteva lucruri de lămurit, lucruri exterioare literaturii și care au fost cu de-a sila implicate în cazul De două mii de ani . Ce am putut face pentru acea carte am făcut: am scris-o. Restul o privește. Să se descurce cum știe. Orice carte este într-un fel o încercare de a forța necunoscutul, în ce mâini va cădea, ce acorduri va stabili, ce dezacorduri va provoca – nu știi. Există o nesfârșită serie de necunoscute, care îi vor decide destinul. Sânt rezistențe, opacități, accidente, și numai dincolo de ele speri să găsești anumite întrebări cărora cartea ta le răspunde. Va ajunge ea până la aceste întrebări? Le va răspunde? Va izbuti ea să grupeze în jurul lor mica și nesigura familie de inteligențe și de inimi pentru care ai crezut că scrii? Poate da, poate nu. Este o chestiune de hazard. Mesajul tău, trimis oarecum în necunoscut, poate ajunge, dar poate și cădea în drum. Sânt multe șanse să-l pierzi. Cine nu știe însă să piardă cu inima împăcată n-are de ce să scrie cărți. De altminteri, lucrurile se întâmplă la fel și în altă ordine decât în literatură. Viața toată e făcută din galerii prost încrucișate, prin care poți umbla până la moarte fără să întâlnești pe cine trebuie, deși uneori nu vă desparte decât un zid, un pas, o umbră. Ți s-a întâmplat oare să te gândești că pe acest larg pământ se poate afla în chiar această clipă un om care să repete viața ta, așteptările tale, întrebările tale? Nici o singurătate nu are sens fără acest sentiment, fără această nostalgie după cineva, pe care încerci să-l rupi din mulțime, ca să răspundă semnului tău, chemării tale. O carte este o chemare. Sânt chemări care rămân fără răspuns. Asta e tot. Spun aceste lucruri pentru a se înțelege că nu fac din cazul De două mii de ani o chestiune personală. Cartea aceasta a fost scrisă pentru a fi pierdută, ceea ce a reușit de minune. Nu am nimic să adaug, nimic să retractez. ,,Așa este jocul", cum zice versul lui Arghezi – și jocul trebuie lăsat în pace. Dar scandalul a răscolit fapte și probleme ce se așază nu numai dincolo de carte, ci și dincolo de literatură. Plecată de la un fapt literar, bătălia și-a descoperit în scurtă vreme obiective politice. Este aici o flagrantă confuzie de planuri și puncte de vedere, care nu surprinde și, cu atât mai mult, nu indignează pe cine cunoaște legile simple ale culturii românești. Confuzia este în discuțiile noastre publice aproape o metodă. Pentru un spectator calm, felul în care o dezbatere de idei se degradează la noi, pierzându-și liniile directoare și agățându-se de două-trei fleacuri incidente, este o distracție curentă. Nimic nu e stringent pentru intelectualul bucureștean. El nu judecă pe probleme definite, ci pe oarecari dispoziții personale, lirice și confuze. În genere, de oriunde ar pleca, îi este foarte ușor să ajungă acolo unde are chef. Nici o problemă nu este destul de strictă, pentru a-l opri să evadeze. De la o teorie de matematici superioare, va trece în linie directă la schimbarea guvernului. Obișnuit, cultura noastră de fiecare zi este dominată de două-trei idei nervoase, care bântuie o zi, o săptămână sau o lună prin reviste, cafenele și redacții, până la uzare sau plictiseală. Sub bătaia lor se așază, cu voie sau fără voie, orice faptă, orice carte, orice om. În iunie 1934, la apariția romanului De două mii de ani , ideile ce preocupau verva intelectuală românească erau două: antisemitism [2] și dictatură. Calitatea ideilor bucureștene este de a fi nu numai nervoase, dar și exclusive. Ele nu rabdă o trecere pe alt plan decât al lor. De vreme ce întrebările urgente ale conștiinței bucureștene erau dictatura și antisemitismul, acestor întrebări, și nu altora, trebuia să le răspundă inoportuna carte. Astfel, acel volum de 350 de pagini a fost somat să se rostească în diverse chestiuni grave, pentru care era violent tras la răspundere. El a fost supus unui aspru interogatoriu, pentru a declara din ce partid este, ce opinie are în chestia constituțională și cu cine votează. „Cu cine votează", mai ales, aceasta fiind întrebarea românească majoră. (Vezi Caragiale: Scrisoarea pierdută, Atmosferă încărcată etc.) Din tot ce s-a scris cu acest prilej, numai câteva articole au plecat de la obiectivele cărții. [3] Restul, un întreg dosar, au vorbit despre democrație, comunism, ortodoxie creștină, fascism, revoluție corporatistă, etc., etc., etc. – tot lucruri capitale, desigur, dar străine de această carte, pe seama căreia erau abandonate din lene, din indiferență sau din vervă, dar în nici un caz din patimă, cum s-ar putea crede, căci ar fi păcat să stricăm acest cuvânt frumos. Patru luni s-au schimbat peste umărul cărții – răbdător umăr – nenumărate focuri de polemică religioasă, politică și socială, care mă onorau nespus, dar nu mă priveau deloc. Nu recunoșteam în acest măcel nimic din ce gândisem, nimic din ce scrisesem. Într-un roman de Virginia Woolf, există un personaj care, scriind biografia romanțată a unui poet face ca un întreg episod din viața acestuia să se petreacă în insulele Hebride. „De ce în Hebride? întreabă cineva. Poetul d-tale n-a fost niciodată acolo". „Știu. Dar insulele Hebride îmi plac foarte mult". Am impresia că intelectualul român are și el niște insule Hebride „care îi plac foarte mult" și pe care le plasează, după o geografie fantezistă, unde se nimerește. „Hebridele" lui actuale sânt democrația și fascismul, antisemitismul și revoluția marxistă. ,,Dar eu n-am fost niciodată în Hebride!", aș exclama odată cu eroul Virginiei Woolf, dacă n-aș ști că e inutil. „Polemica de idei" se face cu obsesii, nu cu adevăruri – și între ele lupta este profund inegală. De aceea nici n-o încerc. Nu vreau să spun că problema democrației, – bunăoară, este fără interes. Nimic din ce e privitor la destinul omului nu este fără interes. Observ doar că nu această problemă era în cauză și nici una din câte au fost arbitrar aruncate în discuție. Dar e desigur prea târziu pentru a stabili această discriminare. Lucrurile au mers mult prea departe ca să mai încercăm astăzi o readucere a lor la punctul de plecare. A distinge, a limita, a încadra – sânt operațiuni de metodă reci și fără ecou, în timp ce a confunda este un seducător procedeu. Cazul De două mii de ani numără câteva irevocabile confuzii. Le primesc. Un dosar cu probleme [ modifică ] Îmi va fi greu, probabil, mai târziu să evoc atmosfera de incendiu prin care a trebuit să răzbată cartea. Am textele în față – câteva sute de pagini, decupate cu grijă din ziare, reviste și pamflete –, dar, recitindu-le, bag de seamă că au devenit aproape inexpresive. Violența termenilor, brutalitatea injuriei, sălbăticia insultelor se dovedesc azi cu totul sub impresia de mic cataclism ce rămânea pe urma lor în primele zile. Nici vorbă, ceea ce s-a scris a fost foarte grav. Grav chiar pentru o societate ca a noastră, în care se înjură atât de lesne. Totuși, elementele scrise ale procesului De două mii de ani mi se par blajine și politicoase, în raport cu elementele sale orale. Furia polemică a fost precedată și întregită de o întinsă campanie verbală, pe străzi, prin cafenele, prin redacții, prin librării, prin cinematografe, prin case particulare, prin instituții publice – rumoare surdă și clocotitoare ca la teatru când din culise se apropie figurația –, femei, soldați, popor. Nu știu de unde, nu știu cum, nu știu prin ce subită zguduire morală, s-au trezit câteva voci răzbunătoare, câteva conștiințe pure, câțiva misionari indignați. Exemplul a fost primejdios, căci gustul de asprime morală este una din cele mai irezistibile ispite. Trei zile după apariție, romanul meu avea ridicat înainte-i o divizie de conștiințe intransigente. Nu vă pot povesti ce a fost. Ar fi prea greu, prea lung, prea complicat. Ca în farsele proaste de cinematograf, prin care circulă o întreagă serie de personaje, care nu se știe de unde vin, pe cine caută și ce vor, a răsărit în această încăierare o legiune de tineri pitorești, recrutați din cele mai diverse medii, venind să răzbune cele mai diverse chestii. Organizați pe echipe, împărțiți pe sectoare, distribuiți pe ore de zi și de noapte, băteau străzile și bulevardele în căutare de auditori. Nu glumesc. Sau, dacă glumesc, nu exagerez. Până la obsesie, până la extenuare, până la idee fixă a fost urmărită această carte. Indignarea se hrănea din propria sa substanță, în vid, cu fiecare zi, cu fiecare ceas. E iritant să lupți cu o carte. Tăcerea ei este apăsătoare. În genere, e iritant să lupți cu cineva care nu reacționează. Orice om care urlă devine ridicol dacă urletul lui cade în gol și, atunci, dintr-o exasperare legitimă, e obligat să urle mai departe, să urle mereu, ca să-și acopere propriul său glas. Numai primul pas spre dezordinea morală e greu: restul vine de la sine, din inerție, din exasperare. O singură minciună te obligă la un întreg sistem de minciuni, o singură invectivă, la o ploaie de invective. Mi-am urmărit zi de zi, în tăcere, combatanții și m-a interesat ritmul deznădăjduit cu care le creștea furia, până la forme convulsive. S-ar fi spus că e un concurs de devastări intelectuale, o probă de huliganism moral, o goană după cuvântul cel mai tare, după falsul cel mai violent, după insulta cea mai cruntă. N-a rămas piatră nearuncată, n-a rămas injurie nerostită. Scriu aceste pagini cu foarte mult calm, fără melancolie și fără regrete. V-am spus că nu am nimic de răzbunat. Cine a fost vreodată între atâtea focuri nu se poate să le fi primit fără un just sentiment de orgoliu. Nu bănuiți ce excelent exercițiu de singurătate este o asemenea întâmplare. Dintr-o dată se restabilesc distanțele, se lărgește în jurul tău câmpul de vedere, se detașează pe un ecran circular siluetele oamenilor – prieteni, cunoscuți, inamici, camarazi –, fiecare verificat în lașitățile, în curajul, în dezertările, în loialitatea și în compromisurile lui. Este o comedie amplă, cu infinite aspecte, cu involuntare revelații, cu scene, fapte, replici și gesturi pe care niciodată nu le-ai fi cunoscut, dacă scandalul n-ar fi aruncat asupra lor o bruscă lumină. Datorez cazului De două mii de ani o lecție de viață foarte vie și foarte complexă. Ea răscumpără un pumn de deziluzii. Și mai e un lucru, care mă oprește să iau în tragic acest război publicistic: cunosc oamenii care l-au purtat. Îi știu pe toți, cu mica lor biografie culturală, cu micile lor așteptări, cu micile lor combinații, cu micile lor șantaje, cu micile lor „pile", „învârteli", „chestii". În șapte ani de gazetărie, am ocupat un bun loc de observație în această lume de idealiști, pentru a nu primi astăzi cu un surâs subita lor criză etică. Pe cei mai mulți i-am văzut trecând prin fața biroului meu de la „Cuvântul", care pentru a-mi cere un articol, care pentru a-și plasa o notă, care pentru a solicita o critică amicală, fiecare cu un năduf, cu o rugăminte, cu o intervenție. Îi regăsesc azi cu piatra în mână și îmi spun că viața n-ar avea haz fără ei. Indignarea lor nu e indignare, adversitatea lor nu e adversitate, entuziasmul lor nu e entuziasm, nimicul lor nu e nimic. Dacă ciocnirea lor cu o carte sau cu un om ar fi o adevărată ciocnire – adică o luare de poziție –, dacă dușmănia lor ar porni de la conștiința unor valori adverse, dacă violența lor ar fi o reacție de gândire, totul ar fi salvat. Dar nimic nu e serios, nimic nu e grav, nimic nu e adevărat în această cultură de pamfletari zâmbitori. Mai ales nimic nu este incompatibil. Iată o noțiune care lipsește total vieții noastre publice, pe toate planurile ei: incompatibilul. În cultură, ca în parlament, oamenii se înjură la tribună și se împacă la bufet. Compromisul este floarea violenței. Avem de aceea o cultură de brutalități și tranzacții. Leon Pierre-Quint, criticul francez care a fost în anul 1933 la noi, a rămas uluit întâlnind la o reuniune intelectuală bucureșteană câțiva comuniști și cuziști, membrii aceleiași grupări. L-am auzit cerându-i explicații unui gardist de fier notoriu, pe care îl găsise în tandrețe intelectuală cu un marxist, și el notoriu. [4] Pierre-Quint nu înțelegea cum e posibilă o asemenea frăție între doi oameni pe care, teoretic, ar fi trebuit să-i despartă zece lumi. Țin foarte bine minte candidul răspuns al celor doi extremiști amici. „Vedeți, noi nu suntem decât prieteni. Asta nu ne angajează la nimic". Acest „decât" este un breviar de psihologie bucureșteană. El explică foarte multe lucruri, el scuză totul. „Comment, ca ne vous engage a rien? Mais un seul geste engage, Monsieur". Leon Pierre-Quint se înșela. Pe oamenii aceștia nu-i angajează cu adevărat nimic: nici ura, nici iubirea, nici viața, nici moartea. Orice fac, orice spun rămâne mereu undeva, într-un colț de conștiință, un zâmbet care anulează ce au făcut, retractează ce au spus. Rigoarea, sub orice formă, nu este de resortul lor. Sânt niște oameni liberi. Poate singurii oameni liberi din Europa, căci faptele nu-i leagă, iar ideile nu-i obligă. Iată de ce atacurile cele mai sălbatice nu mă emoționează. Simt dincolo de ele renghiul, chiulul, indiferența și, cel mult, enervarea. Vor trece. Totul trece în această piață intelectuală, totul trece fără urmă, fără consecință, fără memorie. Ăștia sânt oamenii... Să-i lăsăm și să revenim la „probleme". Nu cred că va fi prea greu. Dosarul meu cuprinde, e drept, nenumărate piese fulminante, dificil de mânuit. A le desface una câte una, a le cerceta „la rece" și a încerca să degajezi din praful lor de pușcă „ideea", este o întreprindere plină de primejdii. Din fericire, însă, în acest dosar de 500 de pagini tipărite, ideile nu abundă. Sânt vreo două-trei, înecate într-un ocean de invective. Poate că n-ar fi lipsit de interes – și în nici un caz lipsit de farmec – să le reproducem pe toate. Voi fi, însă, silit, din cauza abundenței de materie, să nu opresc aici decât textele optime și accentele superlative ale dezbaterii. Ele vor indica nivelul ridicat al preocupărilor și abuzul general de talent și spirit pus în slujba lor. E poate prima oară când, în viața publică românească, se înregistrează o unanimitate de cuget și simțiri. Mai mult chiar: o unanimitate de vocabular. Erau momente în care nu se mai deosebea cine vorbește: „Adevărul Literar" sau ,,Apărarea Națională"? „Porunca Vremii" sau „Viața Românească"? Gazetele sioniste întindeau o mână fraternă ziarului d-lui Cuza, revistele marxiste se înțelegeau de minune cu cele huliganice, dreapta și stânga, democrații și reacționarii, antisemiții și revizioniștii – toată lumea. În sfârșit, cunoștea un singur dușman, denunța o singură crimă. În plus, făcând legătura între redute și tranșee, se mai zbătea pe străzi un mic cotidian de 5 parale, care devenise monitorul meu oficial, publicând zilnic scurte buletine de pe câmpul de luptă. Doamne! Ce nu s-a spus? Fiecare articol era o sentință de curte marțială, fiecare băiat de redacție un justițiar. N-au lipsit nici chemările la ordine, nici condamnările la rug, nici îndemnurile la asasinat. [5] Le-am strâns pe toate, liniștit, cu hotărârea de a înrăma pasajele decisive și de a le expune mai târziu în camera mea, în jurul mesei de scris. E o lectură care stimulează gustul de a trăi. Îmi pare rău că nu pot transcrie totul. Caut însă printre documentele dosarului o pagină care să rezume cât mai mult și să cuprindă, dacă nu toate injuriile – ceea ce ar fi greu –, cel puțin toate problemele. Ezit între câteva texte, dar până la urmă cel mai sintetic mi se pare următorul. Are avantajul de a fi apărut în „Viața Românească" și de a adăuga deci furiei juvenile cu care a fost scris prestigiul bătrânesc a 26 ani de glorioasă apariție. Iată-l: ÎNTRE UMILINȚĂ ȘI IMPERTINENȚĂ. Mihail Sebastian era un domn publicist de la ziarul ortodoxreacționar „Cuvântul" de o neobișnuită insolență. Se declara pe vremuri triumfător, „burghez", adora pe țârcovnicii de-acolo (G. Racoveanu, Nae Ionescu), dădea lecții de naționalism intransigent, scuipa pe democrație și drepturile omului, etc. Spre stupefacția noastră, aflăm că acest luptător întru Hristos, Rege și Națiune este un tânăr... evreu pe nume Iosif Hechter, de prin bălțile Brăilei. Factura sa intelectuală era eminamente huliganică. Argumentele subtile ale profesorului său Blidaru se transformă la Hechter în aluzii cu otgonul, jocul pe muchii de cuțit în tânguire nătângă. Când un evreu se nimerește prost și renegat, apoi să ferească Dumnezeu... De la impertinența de odinioară, Mihail Sebastian a trecut la o umilință dostoievskiană... Grupul de la „Cuvântul" a trecut cu arme și bagaje în tabăra antisemită. Trebuia Iosif Hechter să se retragă? Evident că da. Totuși, Iosif Hechter a rămas. A mai primit și o lovitură de picior la spate: prefața profesorului Nae Ionescu la romanul ultim De două mii de ani , unde se fundamentează cu argumente teologale existența anti-semitismului. Îl dai afară pe ușă și el vine pe fereastră? Iată-l: impertinent și umil, înjurând și lingând mâna care l-a lovit... Cazul „moral" poate n-ar interesa: evreu huliganic, izgonit de la o tabără antisemită, făcând plecăciuni pentru loviturile primite... Dar romanul este lipsit total de talent și de limbă românească: „taie iarba cu securea", și alte urâciuni. Nimic fluid. Totul scorțos, împăiat ca un animal vânat, dezgustător prin pretenții, sfertodoct în idei, stupid ca semnificație. Acesta e romanul De două mii de ani al d-lui Mihail Sebastian. P. NICANOR & Co. Trebuie să admirați excepționalul spirit de sinteză cu care „Viața românească" rezumă în aceste 38 de rânduri, tot ce s-a spus, denunțat și discutat în cinci luni. Nu lipsește nimic: nici gravul delict al colaborării mele la „Cuvântul", nici crima de a fi cerut o prefață profesorului Nae Ionescu, nici oroarea de a o fi publicat, nici trădarea mea de neam, nici atentatul meu împotriva democrației... Îi sânt recunoscător bătrânei reviste că a știut să adune într-un singur pumn atâtea idei, simplificându-mi munca. Să procedăm însă metodic și să numerotăm „problemele". Sânt, dacă nu mă înșel, trei probleme principale și câteva conexe. 1) O problemă antisemită („... factura sa intelectuală era eminamente huliganică"). 2) O problemă democrată („... scuipă pe democrație și drepturile omului etc."). 3) O problemă gramaticală („... romanul este lipsit total... de limbă românească"). Aceste trei chestiuni formează punctele cardinale ale dosarului. Ele au condus și orientat cazul De două mii de ani , grupând în trei mari cicluri ideile, conflictele de conștiință, textele, anecdotele, oamenii... Voi lăsa deoparte „ciclul problemelor de gramatică", deși a cunoscut un răsunător succes de presă. Câțiva mari stiliști și-au spus cuvântul. [6] Să ne păstrăm atenția exclusiv pentru problemele supreme... ,,Primul roman rasist românesc" [ modifică ] Cartea cuprinde puternice accente antisemite. În gândire, în metoda filozofică în notații psihologice – găsim cele mai autentice documente rasiste. Sânt fragmente parcă luate direct din Alfred Kosersberg. Ne aflăm, deci, în fața unui caz de evreu devenit antisemit. Cazul este, orice s-ar spune, senzațional. („Adevărul Literar", anul XIII, nr, 713, 5 VIII 1934) Textele pentru care De două mii de ani a devenit un ,,roman rasist", iar autorul său un periculos „renegat" sânt puține. Cam 16 rânduri de tipar, culese dintr-o carte de 350 de pagini. Aceste texte au circulat din mână în mână, de la cronicar la cronicar, subliniate cu litere de foc și denunțate indignării unanime. Lectura cărții ajunsese inutilă, de vreme ce rândurile criminale fuseseră expropriate și zvârlite în domeniul public, pradă curiozității generale și simțului obștesc de onoare. După cum, din complexul unei crime, nu ajung pe masa judecății decât corpurile delicte – un cuțit însângerat, o sticluță cu otravă, un revolver descărcat –, tot astfel din această subversivă carte n-au ajuns în discuția publică decât câteva fraze. Sânt corpurile mele delicte. Mi-e foarte greu să le discut. Aș putea răspunde că sânt toate, fără excepție, falsificate – unele direct în cuprinsul lor material, altele în sensul și spiritul lor. Nu voi spune că aceste falsuri mă indignează. Nu am „indignarea facilă". Am cunoscut în profesiunea mea de ziarist atâția visători și atâția martiri, încât mi-am tocit, în tovărășia lor, fibrele revoltei morale. Dar, în cazul de față, s-a procedat cu o așa de radicală lipsă de scrupule, încât de multe ori ezitam între dezgust și amuzament. Ba chiar am avut și un moment de melancolie – singurul – în ziua în care d. Petre Chiricuță, intervenind și d-sa în dezbatere, a măsluit alte două-trei fraze, pentru a-mi demonstra, iar și iar... renegarea. [7] Cu un dram de vervă și un car de rea-credință ce nu se poate dovedi? Totul, absolut totul. A cita un text este o operație de răspundere intimă. Alte sancțiuni decât propria ta conștiință – când dă Dumnezeu să fie – nu există. Iar când nu dă Dumnezeu, libertatea ți-e întreagă și abuzul inocent. Ștergi un cuvânt, suprimi o paranteză, greșești o virgulă – și iată că nefericita pagină care ți-a picat în mâini spune exact ce ai vrut tu să spună. Jocul acesta n-are limite. Oricine poate dovedi orice, plecând de la nu importă ce text. Dacă vreți și dacă vă amuză, vă pot găsi în Eneida lui Virgiliu hexametri despre revizuirea tratatului de la Versailles, iar în Infernul lui Dante terține despre stabilizarea monetară. E o chestiune de punct de vedere, iar punctele de vedere sânt niște animale docile, care merg unde le duci. O carte este un lucru organic, în care fiecare detaliu este luminat de contextul său, fiecare pagină condiționată de întregul cuprins, fiecare afirmație precizată de nuanțele ei. Nimic mai lesne decât să o ciuntești măcelărește, cu toporul. Evreii sânt deprinși cu asemenea procedee, căci toate cărțile lor au fost în toate vremurile măcelărite, spre a spune diverse lucruri monstruoase. Arma antisemită cea mai gravă n-a fost nici revolverul, nici piatra, ci cu totul alta: citatul. Nu cu citate s-a dovedit omorul ritual? Nu cu citate au dovedit d-nii Cuza și Codreanu că neamul lui Israel se hrănește cu sânge de creștin? De ce nu s-ar dovedi tot cu citate că De două mii de ani este un roman rasist, iar autorul său un feroce antisemit? Singurul lucru nou este că între mânuitorii de citate se găsesc acum și evrei, ceea ce dovedește că au învățat oarecari lucruri de la adversarii lor huligani. În ce mă privește, n-am nimic de răspuns corpurilor delicte de lez-iudaism. Țin foarte mult să evit orice cuvânt tare – căci s-au aruncat prea multe în acest nefericit caz –, dar cred că cine nu este nici imbecil, nici de rea-credință va găsi în De două mii de ani răspunsul. Singurul posibil. * * * „Renegat" și „antisemit" pentru unii, romanul De două mii de ani este numai „asimilist" pentru alții. D. Șerban Cioculescu vorbește despre „setea de asimilare ce animează romanul". [8] Puțin înainte, d. Pompiliu Constantinescu formulase altfel aceeași idee: ,,D. Sebastian este ce se cheamă un asimilist". [9] Afirmația mi se pare gravă și – în măsura în care pot avea o opinie despre cartea mea – inexactă. Nu e vorba să polemizez cu d-nii Cioculescu și Pompiliu Constantinescu, de care mă leagă o veche stimă intelectuală. În plus, le datorez recunoștința de a fi vorbit calm și autoritar, într-o învălmășeală în care atâta lume și-a pierdut capul. Dar sânt convins că a cugeta asupra raporturilor dintre spiritul iudeu și spiritul local nu este, nu poate fi, un act de profesiune asimilistă. Cred, de altfel, cu toată tăria că un scriitor nu poate fi „asimilist". Acest lucru l-ar anula în însăși ființa lui. Scrisul este un act de prezență – asimilismul un act de evaziune. Mai grav decât o sinucidere, el e o mutilare. Acest lucru este just nu numai pentru evrei, dar pentru toată lumea. Urmăresc bunăoară cu un viu sentiment de compasiune și de satisfacție situația grecilor, a bulgarilor și a polonezilor din mișcările noastre de dreapta. Excesul lor convulsiv de „credință" nu le va acoperi niciodată viciul de origine. Totuși, comedia asimilistă este nesfârșit mai apăsătoare pentru evrei. Un grec care renunță la neamul lui face cel mult o bună afacere. Un evreu făptuiește însă o trădare. Căci e mult mai greu să fii evreu – și sentimentul de a fi fugit de unde „e greu" anulează nu numai rădăcinile orgoliului tău personal, dar și orice putință de a crea. Mă feresc să fiu patetic și, de aceea, nu judec asimilismul sub aspectul său moral. Nu voi spune nici că este odios, nici că este laș. Asemenea cuvinte – și altele mult mai tari – le-am primit eu însumi și știu cât de ușor se pot arunca. [10] Asimilismul însă, onorabil, sau dezonorant, creează un grav complex de inferioritate, care este un pas spre disoluție, spre sterilitate, spre moarte. Sânt convins că a minți este un fapt foarte grav, cu riguroase pedepse interioare. El îți ia nu dreptul, dar posibilitatea organică de a-ți mai trăi cu sinceritate viața și de a mărturisi adevărul. Cu ce ar putea răscumpăra asimilismul groaznica minciună inițială, la care te obligă și sub care te strivește? Nu-i cer vieții decât dreptul de a o privi cu totală sinceritate în față. Acest lucru, astfel spus, poate părea grandilocvent sau pretențios. Nu mă interesează. Vi-l repet și îl mențin. De aceea scriu. De aceea sânt. * * * Nu e mai puțin adevărat că în fața valorilor iudaice se ridică o serie de valori locale – românești în România, franceze în Franța, germane în Germania. A confrunta aceste două cicluri paralele de valori, a le gândi, a încerca să stabilești relații între ele este, mi se pare, o obligație interioară dintre cele mai normale. Există oare un scriitor, evreu prin origine și francez, german, italian sau maghiar prin cultură și formație, care să nu-și pună această problemă? Jakob Wassermann scria încă din 1920, când hitlerismul nu exista, o carte plină de lucidă tristețe: Mein Weg als Deutscher und Jude. Acest dublu drum orice evreu trăit într-o altă cultură decât cea ebraică sau idiș trebuie să-l parcurgă și să-l gândească – Ludvig Lewisohn în America, Benjamin Cremieux în Franța, F. Aderca în România. De două mii de ani nu este în cultura românească prima carte care să fi formulat această dramă. L-ați uitat pe Ronetti-Roman? L-ați uitat pe Ion Trivale? Ce e ciudat este că amândoi rezolvau dificultățile la fel de simplu: prin asimilism. Manasse este o limpede pledoarie asimilistă. Lea să se mărite cu Matei Frunză, Lazăr să se însoare cu Natalia Frunză – și problema s-a terminat. Astăzi, după atâtea decenii, Manasse rămâne o admirabilă piesă de teatru, dar soluția lui Ronetti-Roman pare mai puerilă și mai tristă decât oricând. Cât despre Ion Trivale, după ce a definit în „Noua Revistă Română" noțiunea de „a fi român", s-a dus să moară pe front, în fruntea plutonului său. Își închipuia, murind cu capul pe mitralieră, că moare român. S-a înșelat. În 1930, se dezvelea la Predeal un monument al scriitorilor căzuți în război, și numele lui Ion Trivale nici nu, era pomenit. Nici moartea nu l-a „asimilat" pe Iosef Netzler pământului pentru care a murit. Nu e prima oară când evoc această moarte de două ori tragică. [11] Ar trebui să li se vorbească mereu tinerilor evrei din România despre acest Ion Trivale, a cărui întreagă viață a fost un îndârjit act de adeziune la realitățile românești și a cărui moarte a fost o frumoasă inutilitate. Umbra lui Trivale închide irevocabil poarta iluziilor asimiliste. Dar nu și poarta oricărei înțelegeri. Evreu fiind și rămânând evreu, vei încerca totuși să-ți definești locul în societatea și în cultura românească, față de care obligațiile tale sânt cu atât mai pasionante, cu cât nu mai păstrezi nici o iluzie. Am crezut acest lucru înainte de a fi tipărit De două mii de ani , îl cred și astăzi, după toate câte s-au întâmplat. „Iuda trebuie să sufere" [ modifică ] ... are foarte multe lucruri de cucerit – și le va cuceri. Dar are unul de pierdut, și pe acesta nu știu dacă va izbuti să-l piardă. Are de pierdut obișnuința de a suferi, are de pierdut vocația pentru durere. ( De două mii de ani , pag. 211) „Iuda trebuie să sufere", formula d-lui Nae Ionescu, a făcut repede populară una din paginile romanului: aceea care vorbea despre „obligația iudaică de a suferi". Era o afirmație cu multe riscuri, căci pe temeiul ei cronicarii ingenioși puteau construi o serie de consecințe antisemite. Ceea ce s-au și grăbit să facă. Dacă suferința lui Israel este congenitală, dacă ea face parte din structura rasei, nu-i așa că antisemitismul devine necesar? Nu-i așa că îl justifici, îl aprobi și – cum spunea „Viața Românească" – îl „fundamentezi"? Nu știu dacă acest raționament foarte logic e o glumă polemică sau o prostie sinceră. Știu însă că este o înfiorătoare confuzie. Eu vorbeam despre o suferință metafizică, nu de una politică. Mă refeream la o dramă spirituală, nu la una publică. Acestei drame, pe acest plan, nu-i găseam într-adevăr nici un sfârșit, nici un remediu. Dar e o dramă care n-are absolut nimic de-a face cu dreptul de vot al evreilor sau cu regimul lor în universități, cu bunul lor trai sau cu prostul lor trai. E ceva cu desăvârșire independent de condițiile în care trăiesc, ceva care depășește dreptatea sau împilarea, egalitatea sau persecuția, pâinea sau mizeria. Nu spun că această dreptate, egalitate și pâine sânt fără importanță. Nu pretind că a lupta pentru cucerirea lor este inutil. Nu susțin că în această ordine de fapte, nu există soluții. Cred însă că aceste soluții nu sânt, în ultima analiză, esențiale. Cred că ele nu vor merge niciodată până la rădăcina dramei. Nu pentru că nar fi eficace, ci pentru că operează pe alt plan, în altă direcție, cu altă semnificație. * * * Există soluții pentru drama politică evreiască? Probabil. Evreii au un partid, o uniune și câteva organizații, care se ocupă cu găsirea lor. Poate că nu este himeric să nădăjduiești că, într-o bună zi, existența acestui neam va fi scutită de adversitățile care o înveninează azi. Cu puțin curaj și cu puțină exagerare, îți iei libertatea de a crede că această zi va răsări cândva și în România. E o speranță naivă, dar nu absurdă. Românii din America sânt foarte buni americani, deși au rămas cu o admirabilă tenacitate români, păstrându-și și limba, și folclorul, și tradițiile familiale, și legăturile cu comunitatea românească. Nimeni nu-i învinovățește de a forma la Cleveland sau la Ohio un „stat în stat". Ne este deci îngăduit, sprijiniți pe acest exemplu, să așteptăm cu răbdare un timp care să lichideze și la noi definitiv ceea ce profesorul Nae Ionescu numea, încă în martie 1928, „o politică de huligani, agitatoare, ațâțătoare și oprimantă". Timpul care a adus, orice s-ar spune, în mai puțin de o sută de ani, mai multă dreptate în această țară, dând libertate țiganilor robi, pământ țăranilor iobagi și oarecare vagă omenie în fabrici și mine va aduce cândva și acestor evrei, pradă tuturor diversiunilor de stat, un dram de liniște. „Timpul" este desigur o soluție înceată, iar „cândva" un termen nesigur. Nu există alte soluții mai grabnice, mai radicale, mai active? Ba da. Există soluția sionistă și – la polul opus – soluția marxistă. Amândouă au fost enunțate în bătălia De două mii de ani . Amândouă se cunosc. Pentru sioniști, drama evreiască se termină odată cu reclădirea statului iudeu în Palestina. Suferim azi pentru că suntem în exil. Nu vom mai suferi mâine, pentru că vom fi reintegrați istoriei noastre naționale. E un punct de vedere impresionant, care răspunde celor mai vechi nostalgii iudaice. E în același timp o experiență de viață capitală. Pentru marxiști, lucrurile sânt și mai simple. Drama evreiască n-are de ce să se termine, pentru bunul motiv că... nu există. Există în lume o singură dramă, și aceea este „lupta de clasă". Evreii – și anume numai evreii proletari și săraci – suferă întâmplător, din cauza suprastructurii burghezo-capitaliste, care, de câte ori se află în criză, lovește în ei, după cum lovește de altfel în întreg proletariatul. [12] Când va dispărea această suprastructură, va dispărea și suferința evreilor. Nu discut aceste soluții. Ele pot fi juste, fiecare în parte sau amândouă laolaltă. Presupun că sânt excelente și că prin realizarea lor problema evreiască va lua sfârșit, înțelegând prin „problema evreiască" complexul economic, politic și juridic al antisemitismului. Presupun că sionismul sau marxismul, sau orice alt sistem, dacă vreți, va izbuti să suprime total persecutarea evreilor, sărăcia lor, pribegia lor, întreg lanțul de nefericiri care i-a gâtuit în două mii de ani. Și, presupunând acest norocos și radical deznodământ, mă întreb dacă drama iudaică nu rămâne totuși intactă.... * * * Evreii sânt un neam tragic. De ce? Nu știu de ce. Pentru aceleași motive pentru care elvețienii sânt un neam placid. E o chestiune de destin, de vocație, de necesitate intimă. E, mai ales, o realitate care își depășește explicațiile. Un marxist nu va înțelege acest lucru, el, care vede lumea în raporturi simple, schematice și reductibile la o singură cauză. Unde începe ireductibilul, acolo se sfârșește câmpul de vedere marxist. Îmi dau deci seama că cel puțin pe acest front înțelegerea este exclusă. Faptul de a gândi prin „imponderabile", de a vedea adică lucrurile direct, în ceea ce ele scapă unui sistem mecanic de cauze, este susceptibil de cele mai savuroase ironii. Se poate glumi la nesfârșit pe tema asta, și s-a și glumit. [13] Evreii sânt un neam tragic. Cred în acest adevăr, oricât ar fi el de trist, de obositor sau de primejdios. Desigur, ar fi mai comod și mai plăcut, și pentru ei, și pentru toată lumea, să fie un neam vesel, nostim, bine dispus și hazliu. Viața ar fi un chef permanent dacă globul n-ar fi populat decât de domnii Ion Pribeagu și I. Ludo, multiplicați în două miliarde de exemplare. Din nefericire, există oameni tragici și există neamuri tragice. Există anumite sensibilități înclinate spre dramă, anumit climat moral care adăpostește și fecundează rădăcinile amare ale vieții. Lucrurile și faptele nu spun nimic prin ele însele. Aceeași întâmplare poate fi o farsă sau o tragedie, după omul care o trăiește. Nu lucrurile sânt măsura noastră, ci noi măsura lor. Sânt oameni sterpi sau indiferenți sau insensibili care trăiesc în vecinătatea catastrofelor fără să le vadă. Sânt alții care simt din depărtare, după un semn, după o umbră, după un nimic, apropierea dramei. Pe unii, un măcel sau un naufragiu îi lasă cum i-a găsit, fără să le fi clintit nepăsarea. Pe alții, o îndoială, o întrebare, o amintire îi devastează. E altă rezonanță, alt material uman, altă temperatură. Iudaismul este în fața existenței o poziție tragică. Nu prin istoria lui zbuciumată, ci prin lumina pe care o proiectează asupra acestei istorii, prin rezonanța pe care i-o dă. Mă întreb dacă pe umerii altui popor aceeași istorie de masacre și incendii n-ar fi cântărit mai ușor. E în iudaism o tensiune în stare să dea celui din urmă fapt un sens dramatic. Conștiința iudaică închide în sine o antiteză pe care nu o va rezolva vreodată, pe care în orice caz până azi n-a rezolvat-o. Ea întrunește într-un paradox fără soluție inteligența în formele ei cele mai reci și pasiunea în formele ei cele mai despletite. Cerebral și patetic, iudaismul oscilează între luciditatea și febra lui, una exasperată de vecinătatea celeilalte, una încercând să o anuleze pe cealaltă, amândouă prinse într-o luptă care nici nu le suprimă, nici nu le împacă. E un popor de critici și de vizionari. Contrazicerea acestei duble vocații neliniștește întreaga lor viață, întreaga lor cultură. Critici prin facultatea lor excepțională de abstracție, vizionari printr-un simț direct al misterului. Tot ce se spune despre evrei este contradictoriu, pentru că se referă când la un pol, când la altul al structurii lor. Sânt evreii sceptici? Sânt, desigur. Sânt ei misionari și profetici? Nici vorbă. O spune toată lumea. Cum se împacă atunci profunda lor îndoială cu arzătoarea lor credință? E un val de profetism care străbate istoria iudaismului, proiectând mari umbre fantastice de-a lungul ei și e, în același timp, în sens opus, o continuă rezistență raționalistă și abstractă. Această permanentă tensiune între o sensibilitate tumultuoasă și un simț critic neîndurător este rana vie a iudaismului, e nervul său tragic. Sinagoga însăși crește deasupra acestei contraziceri violente, sinagoga mistică și talmudică, bătută de mari vânturi interioare și înclinată spre severe exerciții logice. Sânt evreii un neam orgolios? Evident. Antisemiții o spun și evreii o confirmă. Sânt într-adevăr orgolioși. Și totuși nici un popor nu s-a biciuit pe sine însuși cu mai multă sălbăticie, nici un popor nu și-a mărturisit cu mai multă cruzime păcatele reale sau imaginare, nimeni nu s-a pândit mai aspru și nu s-a pedepsit mai rău. Profeții biblici sânt cele mai năprasnice voci care au răsunat vreodată în lume. Prin ce efort de umilință, un popor orgolios suportă asemenea flagelări? Și nu e aceasta ultima contradicție a spiritului iudeu. Abstract și pasionat, mistic și sceptic, orgolios și umil, el cunoaște o altă dramă, la fel de ascuțită: a singurătății. Se vorbește mereu de solidaritatea evreiască. E o realitate. Se vorbește, în același timp, de individualismul evreiesc. E și aceasta o realitate. Dar cum trăiesc ele împreună? Ce punte leagă și face posibilă existența simultană a două direcții sufletești atât de ostile? Evreul e un om singur. Îl duce spre singurătate orgoliul lui, luciditatea, îndoiala. Și totuși e în el un sentiment de participare la forțele colective, sentiment ce animează toată istoria evreilor. Un om, unul singur, este un întreg univers. Și pe urmă, în același moment, un om singur nu este nimic. Mă gândesc la alarma cu care se așteaptă seara în sinagogile de provincie strângerea unui grup de zece evrei pentru rugăciune. Trebuie neapărat zece, cel puțin zece. Lipsește unul singur și ceilalți nouă sânt neputincioși, dezarmați: Dumnezeu nu-i ascultă. Dar când sânt zece, e tot poporul acolo. Pretutindeni în iudaism bănuiesc efortul de a trece de la „eu" la „noi" și drama de a nu putea niciodată realiza deplin această trecere. Iată, acestea sânt antinomiile spiritului iudeu. Pe adversitatea lor, pe violența lor interioară, iudaismul trebuie să existe, să creeze și... să sufere. Întreaga lui istorie nu e poate decât o încercare desperată de a găsi linia de mijloc între pasiune și inteligență, între mistică și îndoială, între orgoliu și umilință, între solitudine și colectivitate. E posibilă această linie de mijloc? E posibil acordul atâtor drumuri contrarii? Nu știu! Ceea ce știu însă e că – în mai multe mii de ani – nu în două mii, ci în toate miile de ani ale existenței sale – iudaismul n-a izbutit să facă pace între marile sale adversități interioare. Dacă ele sânt ireductibile, Iuda va suferi, „Iuda trebuie să sufere". Are antisemitismul vreun raport cu această tragedie? Poate da. Dar un raport cu totul exterior și neesențial. Este un fel de „lege a celei mai mici rezistențe", care canalizează spre evrei diversiunile de ură ale organismelor în criză. Rând pe rând, biserica, feudalismul, burghezia, în ceasurile lor de descompunere, au îndreptat momentan spre evrei forțele latente ce le subminau. Dar nu acest antisemitism determină tragicul iudaic. Îl alimentează, dar nu-l explică și nici nu-l provoacă. El rămâne la periferia suferinței evreiești, care își are autonomia ei spirituală. Prin ce sânt tragice misterele dramatice ebraice? Prin antisemitism? Dar nici nu există acolo. Prin ce e tragică drama lui Anski, Dibuk? E o dramă între evrei, fără nici un ecou din afară. Nu e vorba nici de pogromuri, nici de numerus clausus, nici de d-nii Cuza și Codreanu – și este, totuși, o cutremurătoare tragedie iudaică, arzând în propriile ei flăcări. V-ați gândit vreodată că momentele de cea mai înaltă tensiune ale dramei sale, neamul lui Israel le-a trăit sub profeți? Mi se pare că hitlerismul nu exista pe atunci. Și cred că într-o bună zi, nu prea depărtată, va înceta să existe. Dar „Iuda" va continua să sufere. Cine vrea să râdă de acest lucru are toată libertatea. Cine poate să râdă e în plus un om fericit. [14] * * * Trebuie să întârziem asupra simțului comic la evrei și să observăm că nici el nu e altceva decât o altă formă a sentimentului tragic? E nevoie să vorbim despre sensul ideii de umor, despre grimasă, despre satira care se întoarce înapoi, ca un glonte ricoșat, și ne lovește tot pe noi? Sânt lucruri cunoscute. Șalom Alehem, Marc Chagall, Charlie Chaplin au dus în literatură, în plastică și în pantomimă această tristă cruzime a râsului evreiesc. Ea nu păcălește pe nimeni și nici pe noi. * * * Scriam în De două mii de ani : „Adversitatea lor, a antisemiților, ar fi la urma urmelor suportabilă. Ce ne facem însă cu adversitatea noastră, cu propria noastră adversitate? Cu ei ne vom împăca poate – cine știe? – într-o zi. Cu noi, însă, când? Când? Probabil, niciodată. Nici revoluția marxistă, nici sionismul nu vor ajunge până aici. E un punct de foc, pe care nu-l vor surprinde și pe care, mai ales, nu-l vor suprima. Toate victoriile sânt posibile, în ordine politică, economică și socială. Sub toate aceste victorii însă va rămâne probabil aceeași ireductibilă „vocație pentru durere". Este acesta un destin deprimant? Nu cred. E un destin mare, de zbucium și de neliniște, care aruncă umbre și lumini până departe, în fundul veacurilor. Popoarele fericite n-au istorie, spunea cineva. Poate că au, dar n-o simt, n-o trăiesc, n-o transfigurează. Fecunditatea și durerea merg mereu împreună, și însuși faptul de a da viață este un fapt de suferință. „Iuda trebuie să sufere" înseamnă probabil „Iuda trebuie să creeze". De ce vorbiți despre „frig" și „întuneric"? Despre arta de a fi în același timp reacționar și bolșevic [ modifică ] Scuipă pe democrație și drepturile omului.... „Viața Românească". Insultă siguranța națională și sentimentele patriotice. „Porunca vremii" De două mii de ani nu este numai, cum s-a văzut până acum, un roman rasist și renegat, ci, în plus, un roman reacționar și bolșevic. „Reacționar” pentru „Adevărul literar”, „Viața Românească”, „Șantier” etc. – „bolșevic" pentru „Apărarea națională”, „Porunca vremii” etc. Este un „exces de onoare”, cum se spune în Cidul lui Corneille, care mă emoționează. Iată-mă realizând într-o singură carte un fel de „uniune națională" între extrema dreaptă și extrema stângă, un fel de „front comun" între burghezie și proletariat. Se procedează și aici – evident! – tot cu citate. O serie de citate „reacționare" pentru „Adevărul Literar" și altă serie de citate, ,,bolșevice" acestea, pentru ,,Apărarea Națională". Îmi iau și de astă dată libertatea de a nu le răspunde. Ca și pentru „citatele antisemite", cred că simpla lectură a cărții ajunge ca să restabilească adevărul. Iar, dacă nu ajunge, cu atât mai rău pentru carte. V-am spus că n-am de gând s-o apăr. Mă interesează doar să lămuresc anumite fapte în afară de carte și să discut câteva atitudini în afară de literatură. Ele au fost pierdute în toiul luptei când de un bătăuș, când de altul, și nu e rău să le adunăm azi la lumină. Bunăoară această chestiune a democrației și a reacțiunii. O găsesc în „dosarul cu probleme", atacată pe mai multe zeci de pagini. Oricât ar fi ea de străină romanului, prilejul de a explica un punct de vedere și o poziție nu vreau să-l pierd. Nu e pentru întâia oară când mă aflu la mijloc între mitralierele ideologice ale extremei drepte și ale extremei stângi, așteptându-le pe celelalte: mitralierele pur și simplu. Este infinit probabil că din frământările pe care le trăiește azi omenirea va ieși o nouă ordine socială. Este aproape sigur că nu ne aflăm într-o simplă criză de conjuncturi, ci într-o vastă criză de structură. Fundamentele politice și economice ale actualei lumi nu mai țin. Intră în jocul istoriei alte forțe. Proletariatul? Țărănimea? Probabil. Nu e greu de văzut că istoria se face printr-o serie de cercuri concentrice, din ce în ce mai mari, cuprinzând mase de, oameni mereu mai numeroase și chemând la viață straturi de umanitate mereu mai largi și mai profunde. Cu o imagine retorică, s-ar putea spune că istoria își desface, cu fiecare ev, mai largi brațele pentru a cuprinde cât mai mulți oameni. Cercul feudal îmbrățișa foarte puțini, cercul burghez apreciabil mai mulți, cercul proletar sau țărănesc ori – dacă se poate – proletar și țărănesc va îmbrățișa enorm de mulți. Sumar vorbind, aceste tendințe revoluționare, astăzi încă obscure, se pot rezuma și se rezumă cu o singură idee: primatul colectivului asupra individualului. Este o idee patetică și cu mare succes. Dar este, mai ales, o idee justă. Colectivitatea trece înaintea individului. Accentul istoric se deplasează de la „om" la „masă"'. Acest adevăr prea global ascunde însă nenumărate primejdii și un groaznic artificiu. De la o realitate se ajunge ușor la o abstracție: moartea individului. O anunță cu mult entuziasm și extrema dreaptă, și extrema stângă, această moarte care poate foarte ușor deveni un asasinat. Comuniștii și fasciștii își fac din „spiritul de cazarmă" axa acțiunii lor politice. Mai mult decât atât: justificarea lor morală. „Omul în uniformă" este tipul de grandoare umană, pe care experiențele extremiste de dreapta și de stânga încearcă să-l impună timpului nostru. Cămășile negre, brune, albastre și verzi simplifică violent ideile, atitudinile și sentimentele, reducându-le la o culoare, la un semn, la un strigăt. Se retează astfel dintr-odată toate îndoielile posibile, se strivesc nuanțele, se teșesc sub o formidabilă presiune nivelatoare pozițiile personale de gândire. Nu rămân în joc decât două-trei adevăruri absolute și nebuloase, asupra cărora nimeni n-are voie să se întrebe, dar pentru care toată lumea trebuie să moară. Da, nu – alb, negru. Atât. Restul e suprimat, șters, din conștiința noastră, sterilizat în sensibilitatea noastră. Cu o cămașă, cu un imn, cu un salut și cu o insignă, ai rezolvat toate problemele, ai găsit toate răspunsurile. Vrei o religie? Iată o carte membru. Vrei o metafizică? Iată un imn. Vrei o pasiune? Iată un șef. Este enorm de simplu. Cheia adevărului, cheia tuturor adevărurilor stă în această cămașă care îți va ține loc de conștiință, de inteligență, de simțire și de acțiune. Omul în sacou este supus erorilor. Omul în uniformă este infailibil. Rareori umanitatea a avut înaintea ei atâtea comodități de a-și rezolva problemele interioare. O cruce cu cârlige, un mănunchi de nuiele, un ciocan și o seceră rezumă, rezolvă și suprimă totul. Ar fi prea ușor să râdem de această mistică a omului în uniformă. Să recunoaștem că ea răspunde unui gust natural pentru ceremonie, unei voluptăți reale de a crede în ficțiuni și de a te supune lor. Omul e un animal cu instinctul spectacolului, iar dintre spectacole cel mai amețitor este al mulțimii. O sută de mii de tineri care ridică într-o arenă brațul drept în sus, o sută de mii de brațe tresărind parcă dintr-un singur umăr este o mașină care flatează nu știu ce instinct de putere, nu știu ce senzație biologică. Să nu disprețuim această voluptate. Este cu mult prea periculoasă. Un corsar de geniu, un sergent-major îndrăzneț surprinde într-o bună zi această slăbiciune sentimentală, șuieră dintr-un țignal, strânge în jurul lui zece mii de băieți, îi pune să ridice brațul drept în sus.... Și face o revoluție. Să nu râdem de această slăbiciune naturală, dar să o suspectăm. Este o beție de putere și o beție de supunere, care se sprijină reciproc, se excită una pe alta și merg mână în mână până la cele mai dezordonate forme de demență. „Demența de putere" a făcut prea multe masacre în lume și masacrele ei au fost totdeauna triste, sterpe, lăsând pe urma ceasurilor de amețeală și voluptate, un iremediabil gust de cocleală. Am văzut adesea bărbați puternici, incapabili să lupte și să reziste pentru că erau... gâdilați. Iertați-mi comparația, dar am impresia că marii corsari ai istoriei, marii ei haiduci, „bunii tirani" au procedat totdeauna prin căutarea punctelor sensibile ale mulțimii. Din momentul în care au găsit aceste puncte sensibile, din momentul în care au știut „unde să gâdile" – partida era câștigată. Reacția maselor a fost totdeauna anulată prin excitarea voluptăților sale simple. Corurile, marșul în cadență și simbolurile vagi, aceste beții psihologice, sânt materia primă a oricărei dictaturi. Că sânt dezonorante sau nu, puțin interesează. Ele sânt însă eficace, și asta e de ajuns. Există un singur dușman care le poate sta împotrivă: spiritul critic. De aceea orice dictatură, fascistă sau comunistă, debutează prin suprimarea lui. „Abjectul spirit critic", pe care alcoolul și dictatura îl îndepărtează după primele excese, din pudoare uneori, de frică totdeauna... Este și această renunțare la luciditate o voluptate în plus, căci atenția nu este comodă, severitatea cu tine însuți nu e plăcută, iar veghea nu e odihnitoare. Noaptea de chef va trece însă, și în zori va veni dezgustul. Nopțile de chef țin uneori foarte mult în istorie: ani și decenii, dacă nu veacuri. La sfârșitul lor, dezgustul însă vine fără greș. „Moartea individului" este moartea spiritului critic. Nu cred în acest deces. El ar însemna moartea omului, pur și simplu. Nu știu încotro ne vor duce revoluțiile de azi sau de mâine. Nu știu unde se va sfârși procesul de descompuneri pe care incontestabil îl trăim. Știu însă că există anumite valori umane indestructibile. Ele vor rămâne. Nici o revoluție nu va anula în noi conștiința opunerii dintre „eu" și „lume". Nici o revoluție n-a suprimat-o până azi. Progresul este posibil pe orice plan, numai pe acesta nu. Sânt câteva drame esențiale, care i-au fost date omului și pe care el le va păstra, indiferent de condițiile lui materiale. Nimeni nu ne poate da o dispensă generală de a trăi aceste drame și de a le răscumpăra fiecare cu viața noastră. Nici un sistem social nu va escamota realitățile de conștiință, prin care suntem oameni și trecem cu un cap mai sus de zoologie. „Eu și lumea" este o dramă pe care omul în uniformă nu o cunoaște. E un fericit. Fericit ca o albină, ca o furnică. Locul lui în lume e sigur, orizontul precis, funcția strictă. Dar umanitatea nu poate trăi prea mult din ignorarea propriilor ei legi. Că tinde uneori spre stup și furnicar, este explicabil, stupul fiind regimul certitudinilor absolute și deci odihnitoare. Dar condiția noastră naturală este libertatea, stare dificilă, dramatică și obligatorie. E mai ușor să fii albină decât om. Din nenorocire însă nu există putință de a opta. Vom rămâne oameni, chiar dacă vom încerca să nu mai fim. Libertatea nu este o revendicare și nici un ideal, ci o puternică obligație structurală, împotriva căreia ne revoltăm din când în când, invidioși de fericirea furnicilor. „Omul în uniformă" are gata un răspuns zdrobitor pentru omul civil: individualist! Este o teribilă invectivă, dar și o inabilă confuzie. Nu. A rezista spiritului de stup nu este o atitudine individualistă, ci, dimpotrivă, o afirmare a ideii de om, care trebuie menținută. Nu e nimic abstract și nimic iudaic în această rezistență. Nu este, mai ales, nimic egoist. Așa-zisul nostru „individualism" nu are nimic de împărțit cu o societate în care nouă zecimi din oameni sânt ținuți în zdrobitoare condiții de inferioritate. Omenirea își va pune, mai curând sau mai târziu, problema săracilor și a bogaților. Așa-zisul nostru „individualism” nu stă de-a curmezișul acestui drum. Dar e un drum care nu poate trece peste viața noastră interioară, nu poate nesocoti singurătatea noastră și drepturile acestei singurătăți, singură creatoare de valori umane. Toate rugurile, toate mitralierele, toate ocnele din lume sânt insuficiente pentru a suprima din rădăcină aceste drepturi, aceste obligații. Pentru a le ucide, ar trebui ucis mai întâi omul însuși. Într-un cimitir, problema ar fi simplă. Marxismul și fascismul pot cuprinde o sută de adevăruri politice și economice decisive, dar amândouă pornesc de la o groaznică ignorare a omului. Este și în marxism, și în fascism o lipsă de viață și un abuz de scheme care le face din capul locului artificiale. Acest lucru se va răzbuna astăzi sau peste o sută de ani, dar se va răzbuna. Recunosc că această poziție între extreme nu este ușor de menținut. Când jumătate din oameni strigă „da”, și cealaltă „nu", pus între aceste două intransigențe, ești amenințat să fii de două ori lovit. Se circulă greu astăzi prin lumea ideilor, fără uniformă. Spiritul critic n-a avut niciodată uniformă. E un civil. M-am ferit mereu de adevărurile absolute, pe care le pui în buzunar ca pe un permis de armă. Am încercat să-mi păstrez dreptul modest, dar tenace, de a înțelege lucrurile în nuanțe și în distincții. Nu sânt un partizan; sânt mereu un dizident. N-am încredere decât în omul singur, dar în el am foarte multă încredere. Acest lucru nu-l spun și nu-l plătesc pentru prima dată. Am fost „fascist" când am vorbit despre marxiști; am fost „marxist" când am vorbit despre fasciști. Astăzi sânt și reacționar, și bolșevic. Îmi dau seama că orice precizare e inutilă. Oamenii ăștia nu aud decât ce vor; nu văd decât ce li se pare. De două mii de ani nu punea problema decât incidental, și numai în măsura în care eroii cărții o trăiau. Dar am scris în acest sens nenumărate articole de ziar și revistă, am ținut, în același sens, câteva conferințe. Inutil. Rămân un huligan și un bolșevic. În 1932, ideologii dintre Capșa și Corso anunțau iminenta instaurare a comunismului. Intelectualii bucureșteni se converteau pe capete. Am vorbit atunci la Fundație despre „individ și colectivitate" în fața câtorva sute de marxiști bănuitori și indignați. Spuneam acolo ceea ce scriu astăzi, ceea ce mereu am scris. „Burghez!”, au strigat amicii mei de la extrema stângă. Fascist și burghez. Știam că nu se poate lupta cu judecata lor rapidă. Dar am publicat în „Cuvântul" un articol de precizare, pe care îl recitesc astăzi cu bucurie, surprins de actualitatea lui. [15] În noiembrie 1933, după aproape doi ani, lucrurile se întâmplau exact pe dos. Între Capșa și Corso, tinerii ideologi se converteau la gardism de fier. Revoluția fascistă trebuia să vină de la o zi la alta. Dacă nu marți, miercuri, dacă nu miercuri, vineri dimineață cu siguranță. S-a întâmplat să vorbesc din nou la Fundație, într-o dezbatere publică despre democrație și dictatură. „În noiembrie trecut, orizontul politicii românești era în adevăr întunecat. Se adunaseră norii din toate părțile. În Germania, hitlerismul bătea în plin. La noi, sub influența directă a Berlinului, extremismul de dreapta își pregătea cele mai îndrăznețe asalturi. A vorbi despre democrație sau chiar mai puțin – despre omenie – era o naivitate uneori, o cutezanță câteodată". T. Teodorescu-Braniște, („Cuvântul Liber" nr. 52) Da, e adevărat. A vorbi despre omenie era o cutezanță. Aveam înainte-mi din nou câteva sute de tineri înflăcărați – aceiași poate ca în februarie 1932, dar convertiți acum la hitlerism – și trebuia să vorbesc împotriva lor, despre libertate. Și, de vreme ce cu doi ani în urmă fusesem pentru ei un „burghez", deveneam acum un „bolșevic". E o sinceră mândrie să te afli mereu în contratimp cu asemenea oameni. Recapitulez tot ce am scris în atâția ani și sânt fericit că de pe urma efortului de a defini în fiecare rând o poziție de veghe și de critică nu au rămas în piața publică decât două strigăte, sumare: bolșevic! burghez! Restul va fi mers poate către puținii oameni pentru care scriu și fără de care scrisul mi s-ar părea un act pustiu. Pentru ceilalți, voi rămâne mereu „un gazetar burghez de la ziarul naționalist, ortodox și huligan – «Cuvântul»". Căci, să nu uităm, a doua sau a treia mea crimă (le-am cam pierdut numărul) aceasta este: „Cuvântul"! „Cuvântul" [ modifică ] „Mihail Sebastian, care a fiert șapte ani în cazanul cu smoală antisemită de la „Cuvântul". Reporter, Iunie 1934 Nu e decât un an de când, pentru serbarea unui deceniu de apariție, scriam cronica vieții și luptelor „Cuvântului". Aș vrea ca paginile acelei cronici să-și păstreze mereu îndârjirea și pasiunea cu care le-am scris. Ele rezumă zece ani de înfrângeri și victorii, dincolo de care cine n-a fost de față nu va ști niciodată câte eforturi se ascund, câte crâncene suferințe, câte orgolioase tăceri. Recitesc astăzi acea cronică pe care nu știu ce ironică potriveală o lăsase în sarcina mea, o recitesc și o confrunt cu tot ce s-a scris despre „Cuvântul" în ultima vreme. Caut bine în amintirile mele din trecut, revăd zi cu zi anii mei de la „Cuvântul", reconstitui perioade întregi, lupte, campanii, pamflete, retrăiesc toată zbuciumata existență a ziarului de-a lungul unor vremuri în care s-au întâmplat atâtea și s-au schimbat atâtea, încerc să evoc toți oamenii care au trecut pe acolo, toate dramele și comediile al căror martor am fost, mă silesc să strâng într-o imagine timpul scurs între noiembrie 1927 și noiembrie 1933 și încerc să descopăr în acest lung film, care a fost în bună parte filmul primei mele tinereți, încerc să descopăr acel „Cuvântul" huligan, antisemit, reacționar, provocator de pogromuri și agent de persecuții, despre care vorbește astăzi literatura bunilor mei polemiști. Să lăsăm pentru moment deoparte acțiunea „Cuvântului" din noiembrie și decembrie 1933, în ultimele 45 de zile care i-au precedat suspendarea. Și să lăsăm, de asemeni, deoparte prefața d-lui Nae Ionescu la romanul meu. Vă rog să credeți că nu-mi ocolesc dificultățile. Voi vorbi despre aceste lucruri în alt capitol, oricât mi-ar fi de penibile sau tocmai pentru că îmi sânt penibile. Îngăduiți-mi însă să mă opresc deocamdată la „Cuvântul" dinaintea tristelor fapte de la sfârșitul anului 1933. Acestui „Cuvântul" i-am aparținut și îi voi aparține mereu în amintire. Sânt bucuros să primesc toate insultele pentru această faptă și pentru această mărturisire. * * * Era „Cuvântul" un ziar de dreapta? Întrebarea mi se pare fără sens. Întâi fiindcă termenii – „stânga" și „dreapta" – sânt, cel puțin la noi, lipsiți de orice realitate. Considerați numai faptul că „stânga" noastră actuală este reprezentată de tinerii liberali și spuneți dacă acest simplu fapt nu reduce la ridicol asemenea categorisiri. Cuvinte deșarte, fără obligații corespunzătoare, „stânga" și „dreapta" românească adăpostesc cele mai variate compromisuri, cele mai fanteziste contradicții. Lipsei lor de conținut politic li se adaugă o gravă lipsă de sinceritate personală, care le golește de orice înțeles real. E o discrepanță strigătoare între ceea ce spun oamenii și ceea ce fac ei, e un dezacord total între scrisul lor și viața lor. Democrați cu scandaloase averi, socialiști cu strălucitoare carieră mondenă, teologi cu chef și temperament – e prea plină societatea noastră de asemenea exemplare pentru a ne mai osteni să credem în „democrația", în „socialismul" și în „ortodoxia" lor. Ce valoare și ce sens poate avea ,,democrația" unui director de gazetă care încasează 200 000 de lei pe lună, în timp ce în subsolul tipografiei lui se sting de tuberculoză corectori și muncitori înfometați? Nu spuneți că acest fel de a judeca este sentimental. Dimpotrivă, el e singurul în stare să verifice autenticitatea unei atitudini și adevărul ei. O atitudine pe care nu o trăiești tu cel dintâi este, în cel mai bun caz, o iluzie, când nu este de-a dreptul o escrocherie. Să lăsăm deci termenii gata făcuți, judecățile globale, jumătățile de adevăr ratificate de cafenea. De „stânga" sau de „dreapta", „Cuvântul" este, dincolo de aceste inutile scheme, o faptă vie care trebuie judecată în realitatea ei. Faceți o socoteală a politicii românești în ultimii zece ani și veți găsi „Cuvântul" angajat mereu de partea forțelor radicale, împotriva forțelor de reacțiune. Sub direcția lui Nae Ionescu, „Cuvântul" a fost mereu „bolșevic" și „subversiv". El a fost mereu „anumita presă". Nu văd care este campania acestui ziar până în noiembrie 1933, nu văd care este lupta sa la care un om de stânga n-ar fi obligat să subscrie. Acțiunea constant antiliberală? Lupta pentru național-țărăniști în 1927-1928? Campania pentru conversiune și revizuirea datoriilor? Campania pentru orientarea către Rusia sovietică? Poate campania pentru restaurație? Dar recunoașteți că dincolo de teoriile asupra principiului monarhic, în fapt, restaurația a fost în 1930 un act radical, realizat împotriva tuturor inerțiilor reacționare. N-a fost problemă, n-a fost situație, n-a fost moment politic pe care „Cuvântul" să nu-l fi înțeles și luminat sub unghiul de vedere al revoluției. Și nu e vorba, n-a fost, cel puțin până în noiembrie 1933, despre o falsă revoluție, variantă a unui huliganism camuflat în genul hitlerismului sau al gardismului de fier. „Cuvântul" nu se lăsa păcălit de diversiunile antisemite pe care le montau vizibil când liberalii, când averescanii, când național-țărăniștii. Ce s-a întâmplat după noiembrie 1933 este altă istorie, și voi reveni asupra ei fără ezitare. Dar, până atunci, „Cuvântul" a fost o serioasă redută împotriva antisemitismului. Mișcările studențești n-au primit cuvinte mai aspre decât cele pe care le scria profesorul Nae Ionescu în „Cuvântul", fără grija de a menaja susceptibilități sau de a câștiga simpatii. Recitesc astăzi „Duminica" de la 12 decembrie 1927, scrisă în urma devastărilor de la Oradea Mare: [16] „Studenții arată că pentru ei creștinismul e o firmă polemică și politică – nu o realitate spirituală”. Dar acesta a fost mereu creștinismul antisemiților: o firmă polemică și politică. Împotriva ei „Cuvântul" s-a ridicat hotărât, refuzând orice demagogie, – dar, mai ales, demagogia antisemită. Voi arăta pe larg, într-un capitol special, care a fost atitudinea acestui ziar față de iudaism. Ar trebui poate să schițez întreaga sa politică față de problema minorităților, politică liberă și curajoasă, reclamând cele mai largi drepturi pentru evrei, maghiari sau ucraineni și negând cu vehemență „teoria statului național în absurditățile ei polițiste" (Nae Ionescu, 2 martie 1928). Este aceasta o atitudine de ziar reacționar? Dacă „dreapta" și „stânga" ar fi altceva decât două vorbe goale, aș spune că ziarul „Cuvântul" era un ziar de stânga. Prefer însă să spun, mai simplu, că era un ziar de omenie. Este mai mult și mai greu. Poate pentru că el însuși era oprimat și fugărit, „Cuvântul" mergea din instinct către cei oprimați. Nu credea în drept, dar credea în dreptate. Nu credea în legalism, dar credea în omenie. Vi se par aceste cuvinte vagi? Mai vagi decât „stânga" și „dreapta"? Pentru „Cuvântul" dreptate și omenie nu erau termeni sentimentali, ci foarte serioase criterii; dincolo de formule, abstracții, și idei generale, erau singurele lui puncte cardinale. Și nu greșea. Poate mă înșel. Poate sânt prea aproape de tot ce s-a întâmplat pentru ca să văd just. Nu cred, dar e posibil. Poate „Cuvântul" nu reprezenta decât o poziție contrarevoluționară, travestită în diverse echivocuri. Poate „statul țărănesc" este realmente o formulă, fascistă, pentru uzul marii industrii și al burgheziei în derută. Mărturisesc că acest vocabular marxist nu mi se pare că spune mai mult decât vocabularul fascist. Mereu abstracții, scheme și idei fixe. Dar nu numai pentru noi, care ne aflam în casa „Cuvântului” și care ne puteam deci lăsa – să zicem – păcăliți de iubirea sau părtinirea noastră, ci și pentru cei din afară, ziarul acesta era un post înaintat de luptă. I se puteau cere „Cuvântului" acte de curaj sau de simplă omenie, care nu se cereau nici unui alt ziar? Oamenii, adversari sau prieteni, dar mai ales adversari, veneau la ,,Cuvântul" în momentele lor grele. Ce îi aducea acolo? Probabil, sentimentul că intră într-o casă de bună înțelegere și de omenie. Câte note, informații sau proteste proletare, după ce făcuseră ocolul tuturor redacțiilor unde din prudență erau refuzate, n-au găsit găzduire în paginile „Cuvântului"? Câți fioroși comuniști n-au urcat, treptele acestui ziar huligan, ca să se plângă de o arestare, de o brutalitate sau de o primejdie și să ceară o mână de ajutor? Mă întreb dacă printre ei nu se află nici unul care să-și amintească și – amintindu-și – să aibă o îndoială, o reticență, o ezitare... Știu foarte bine că un revoluționar n-are timp să fie sentimental – și bine face. Dar nu e vorba de sentimentalism, ci de memorie. [17] * * * Acesta a fost huliganismul „Cuvântului", pentru care sânt astăzi direct și personal tras la răspundere. Este o onoare pe care n-o declin, deși n-o merit. „Cuvântul" era o faptă mai mare decât condeiele noastre personale. Mi-ar fi lesne să-mi limitez responsabilitatea la propria mea semnătură. Dar nu vreau. Prezența mea acolo nu era un accident. Poate o eroare, dar nu un accident. Indiferenții plecau repede din redacția „Cuvântului", unde dreptul de a scrie era atât de aspru și, de multe ori, fără nădejde. Prea descoperit, prea bătut de vânturi potrivnice, prea expus loviturilor, „Cuvântul" nu era un adăpost. Cine căuta adăpost pleca mai departe. Câți am rămas din triștii ani 1928, 1929 – strânși în jurul omului în care credeam? N-aș sfătui pe nici un tânăr intelectual să facă gazetărie. Voi spune altundeva și altădată de ce. Aici ar fi prea lung. Dar dacă nenorocul sau un noroc înșelător îl duce spre această primejdioasă meserie, i-aș dori să înceapă într-un jurnal tânăr și zbuciumat, care nu are „siguranța zilei de mâine", nu vrea să aibă „siguranța zilei mâine", n-are mare lucru de apărat pentru sine însuși, nu așteaptă nimic de la victoriile sale, nu-și ocolește înfrângerile și nu-și suspectează imprudențele. Numai într-o asemenea casă va găsi omul care să-i spună ce mi s-a spus mie într-o seară de noiembrie 1927; „scrie ce vrei". Nae Ionescu [ modifică ] Iar dacă d. Nae Ionescu mi-ar fi răspuns grav ca un profesor, dacă ar fi încercat să-mi facă teorii și să-mi schițeze o predică solemnă, i-aș fi spus: — Las-o dracului, șefule! Să nu mă duci cu zăhărelul, că nu se prinde! Vezi de altul... Tudor Teodorescu-Braniște Pe profesorul Nae Ionescu l-am văzut prima oară la Brăila prin 1923 sau 1924, la o conferință. Vorbea, într-un ciclu al Ideii Europene, despre criza religioasă în Germania, dacă țin bine minte. Eram în clasa a cincea de liceu și toate acestea mi se par astăzi nesfârșit de îndepărtate. L-am revăzut însă trei ani mai târziu, la examenul meu de bacalaureat, ca președinte al comisiei. Prezența lui în acest liceu, de unde cu vreo 15 ani înainte fusese eliminat pentru „republicanism național", producea acum printre profesori și elevi un val de rumoare. Cel puțin pentru noi, care îi așteptam în bănci, în fața colilor albe, cu atâta frică, dar, mai ales, cu atâta curiozitate, intrarea lui Nae Ionescu în clasă era un fapt răzbunător. Ni se părea că acest tânăr căruia bara energică a sprâncenelor îi dădea nu știu ce privire aprigă, era „ aliatul" nostru. Ne-a dictat subiectul lucrării de limba română și am intrat în el ca într-o pădure: „poezia lirică românească . După două ceasuri, când mi s-a luat tocul din mână, scrisesem vreo 10 coli mari, dar abia ajunsesem la Alecsandri. Mă simțeam pierdut. Mă rătăcisem, vorbisem de câte în lună și în soare, uitasem subiectul. Două pagini despre folclor, vreo două despre poezia populară scandinavă, nu știu câte despre alte năzbâtii... De unde le scosesem, Doamne! Am crezut că e o glumă când, a doua zi, bunul meu profesor d. Gheorghe Banea m-a oprit pe stradă. „M-a chemat Nae Ionescu să-mi arate teza ta. I-a plăcut mult, dar zice că ești un mare zăpăcit". Un mare zăpăcit? Numai atâta? Eram salvat. Un an mai târziu, în august 1927, când trimiteam la „Cuvântul” primul meu foileton, îl trimiteam la întâmplare. Știam bine că un manuscris într-o redacție este mai puțin decât o picătură într-un ocean. Cu ce ușurință, cu ce plictiseală, cu ce indiferență se aruncă un plic, uneori înainte de a fi deschis. O clipă, fusesem ispitit să-l trimit lui Nae Ionescu. Dar omul mă intimida, la gândul că vor fi citite de el, paginile mele mi se păreau dintr-odată puerile, fără interes. Îi țineam minte privirea și mă temeam. Am trimis articolul „Redacției Cuvântul", fără nici un alt adaos, semnat cu primul pseudonim găsit. Ar fi fost de ajuns să nu apară pentru ca acești șapte ani de viață să se fi petrecut altfel. Altfel, cum? Nu știu. Dar a apărut. Am aflat mai târziu că era cineva în redacție care se interesa îndeaproape de acele plicuri galbene ce veneau de la Brăila, aducând lungi foiletoane confuze: Nae Ionescu. Mă întreb cu sinceritate ce anume îl putea interesa la scrisul unui băiat de 19 ani, obsedat încă de lecturile sale de adolescent. Țin foarte bine minte prima seară la „Cuvântul". Venisem neliniștit, nesigur, plin de întrebări, pe care știam bine că nu voi avea curajul să le pun, intimidat de acele lumini care mi se păreau ireale, de acei oameni pe care îi credeam legendari. Totul mi se părea extraordinar în jurul meu, totul transfigurat de tot ce o copilărie petrecută între cărți visase despre acest lucru miraculos: o redacție. Din colțul de fereastră unde mă refugiasem în așteptarea profesorului, cred că nici n-am tresărit când l-am văzut. A venit spre mine cu acel zâmbet grav, pe care mai târziu aveam să-l cunosc în atâtea clipe fericite sau tragice, a venit spre mine fără surpriza de a descoperi în Mihail Sebastian pe fostul său elev de la examenul de bacalaureat Hechter M. Iosef. [18] Mi-a spus foarte multe lucruri în seara aceea și toate mi se păreau mari, decisive, copleșitoare, ca într-un ceas în care se pecetluiește o soartă sau se deschide un drum. Vorbea cum vorbește totdeauna: animat și închis, cu acea stăpânită tensiune care îi străbate ca un fir de foc înșelătoarea lui nepăsare. Am coborât în stradă uluit, absent, cu sentimentul că toată strada – lumini, vitrine, trăsuri, femei – trecea pe lângă mine stinsă, cu vocile acoperite de strigătul revelației pe care o trăisem. Veți surâde poate citind aceste lucruri. Mi-ar părea rău să nu surâdeți. Ar însemna că le-am povestit prost, că le-am evocat insuficient. Îi plâng pe tinerii care n-au întâlnit la timp, în viața lor, un astfel de om în care să creadă, un om în stare să-i pasioneze până la a le modifica viața. E un noroc pe care merită să-l plătești cu toate entuziasmele, oricât ar părea ele de excesive, imprudente sau ridicole în ochii străinilor. Nici Jacques Riviere nu cred că s-a despărțit altfel de Paul Claudel, când l-a cunoscut întâia oară. Iertați-mi apropierea. O fac pentru Claudel, cu care Nae Ionescu are multe trăsături comune, și nu pentru Riviere, care nu e pentru mine decât un îndepărtat și inaccesibil model. Sânt unii oameni destinați să comunice direct cu tinerii, prin anumite valori pe care le realizează viața lor, prin anumite sensuri de gândire sau de sensibilitate pe care le exprimă scrisul lor. Înțelegerea între generații este aproape totdeauna grea, dacă nu imposibilă, din lipsa de generozitate a bătrânilor și din excesul de fervoare al tinerilor. Este ceva opac între ei, este o incapacitate reciprocă de a se înțelege, ceea ce constituie uneori un conflict surd, domol și suportabil, dar duce alteori spre foarte grave și adânci lupte. Oamenii care pot birui aceste eterne rezistențe sânt puțini. A vorbi tinerilor, a-i înțelege și a te face înțeles de ei este un lucru dificil și rar. Trebuie să fie cineva purtătorul unui mesaj personal, purtătorul unor experiențe capabile să lumineze nu numai propria sa viață, ci și viața celorlalți, trebuie să trăiască el însuși o dramă de idei sau de pasiuni, pentru ca glasul său să treacă dincolo de sine, către ceilalți. Claudel, Peguy, Gide au realizat, pe planuri de sensibilitate deosebită și în direcții sufletești opuse, acest miracol. Nu sânt singurii, dar sunt cei mai aproape de noi. Fiecare dintre ei, într-un cerc descris și limitat de inteligența și simțirea lui, a exercitat și continuă să exercite asupra tinerelor elite franceze sau europene un control de valori morale care făcea din fiecare un adevărat „director de conștiință". E o funcție spirituală care nu ține de talent, nici de inteligență, nici de geniu, poate, Valery nu o va împlini niciodată, Anatole France nici vorbă că nu. Ea cere o anumită acuitate intimă, anumită vehemență a vieții interioare, anumită înclinare de a gândi viu asupra problemelor morale și a face din ele veritabile drame. Ea cere mai ales altceva: curajul de a lua viața în serios, de a o lua în foarte serios. Gluma și ironia pot fi fermecătoare atitudini în lume. Dar nu prin ele se pot mișca tinerii. France e un mare artist, mai mare desigur decât Gide, dar France nu va abate, niciodată o viață de om din mersul ei, nu va ridica o întrebare esențială, nu va revela nimănui o durere, o neînțelegere sau o așteptare. Tinerilor nu le-au plăcut niciodată oamenii – oricât ar fi ei de geniali – care s-au dezinteresat de marile întrebări. „Las-o dracului, șefule, vezi de altul" este o prea mare ușurință de a rezolva dificultățile pentru ca ei s-o primească. Nici unul din cei care au însemnat vreodată ceva în conștiința unui timp n-au profesat o asemenea învățătură, care, prin comoditatea ei, îl micșorează pe om. * * * Nae Ionescu a fost directorul nostru de conștiință. Noi eram vreo douăzeci de tineri care veniserăm spre „profesor" (cum ne-am obișnuit să-i spunem scurt), fiecare pe alt drum, fiecare așteptând răspuns altor întrebări, strânși într-o familie, în care drumurile personale, rămâneau totuși distincte și singuratice, dacă nu – cum se întâmpla uneori – adverse. Scrisul lui clarifica pentru noi unele lucruri esențiale, pe care fără el le-am fi gândit confuz. Prezența lui ne ajuta să ducem până la capăt un control intim, care altfel ar fi fost lipsit de criterii. Era un om care vorbea cu simplitate despre iubire, despre viață, despre moarte, ca despre niște lucruri reale și decisive. Era și în scrisul lui și în viața lui o continuă silință de a comunica direct cu ceea ce este viu, spărgând tiparele, formulele și schemele. Era, în sfârșit, un om dramatic, fără certitudini asupritoare, fără intoleranțe, gata să înțeleagă o viață de om în toate îndoielile și umbrele ei. Tinerii veneau din instinct spre el. Nu numai noi, care îl cunoșteam îndeaproape, printr-un noroc poate nemeritat, dar mulți prieteni necunoscuți, răspândiți în cele mai depărtate colțuri de țară. Zona de radiere a gândirii lui Nae Ionescu trece cu mult dincolo de orizontul celor două sute de oameni agitați care alimentează astăzi „cultura română" cu polemicile, confesiunile, ideile și obsesiile lor. Sânt, cred, puțini tineri pe care scrisul și vorba lui Nae Ionescu să nu-i fi „marcat". Existența lui este un fapt ce nu se poate eluda. Poți lupta cu el, i te poți opune – dar nu e cu putință să treci cu ochii închiși, pe alături. Nu toți tinerii italieni sânt cu Papini, nu toți tinerii francezi sânt cu Gide, dar nu e unul care să nu fi simțit apăsarea acestor două esențiale momente de conștiință, față de care orice atitudine e posibilă, numai indiferența nu. Nae Ionescu este din familia lor. Nu voi vorbi despre valoarea acestui om, care mi se pare excepțională în toate domeniile în care a lucrat. N-am căderea s-o fac și, în orice caz, n-aș face-o aici, unde mă pregătesc să spun o serie de lucruri foarte triste. De altminteri nu valoarea culturală sau politică a lui Nae Ionescu determină profunda noastră legătură cu el. E un om care ne-a învățat foarte multe în filozofie, în economie politică și în artă. [19] Sânt fără număr problemele pe care le-a ridicat, cărțile pe care ni le-a pus în mână, prejudecățile pe care ne-a silit să le lichidăm. Jurnalismul i-a dat prilejul să mediteze și să scrie asupra celor mai variate aspecte de viață, în toate aducând nu numai o armătură documentară completă, dar, mai ales, o viziune personală, nouă și organică, ce surprinde în cele mai obișnuite fapte marile linii de mișcare ale vieții. Din scrisul lui zilnic de-a lungul a opt ani, s-ar putea construi un vast dicționar de termeni, noțiuni și idei, un fel de „explicație a timpului nostru" cuprinzătoare și sintetică. Este o treabă ce va trebui făcută într-o zi și pe care îmi pare rău că nu mai am dreptul so fac. Dar, vă spun, nu prin ce ne-a învățat este Nae Ionescu „profesorul" nostru, ci prin sensul pe care îl dă el propriei sale vieți. Un om care nu propune vieții sale o dramă de rezolvat este un absent. Nici inteligența, nici erudiția nu pot suplini această flacără. Ceea ce spune e abstract, ceea ce face e indiferent. Nae Ionescu, asemeni lui Papini, asemeni lui Gide, asemeni lui Peguy, aduce, înainte de orice, mărturia unei drame personale. Restul e fără importanță. Într-adins am luat un nume de anarhist, unul de hughenot și altul de catolic – pentru că e fără importanță. Nu învățătura lor îi face virulenți și activi în lumea de tineri care îi recunoaște drept directorii ei de conștiință, ci tensiunea lor, temperatura interioară, de la care vorbesc și care le arde din adânc scrisul și viața. Pentru străini și adversari, Nae Ionescu este un personaj enigmatic, un fel de periculos regizor al vieții publice, închis întro voluntară umbră, de unde comandă complicate jocuri de idei și oameni, stăpânindu-le resorturile cu o mână fină și ascunsă. Legenda lui sperie, indignează sau intrigă. Pentru noi, adevăratul Nae Ionescu era însă dincolo de acest joc, un om neliniștit, purtând, mai sus de victoriile lui, o inimă și o inteligență împărțite între mari întrebări personale, cărora „succesul" sau „insuccesul" nu le putea răspunde în nici un fel. „O să-și frângă gâtul", am auzit spunându-se pe furiș despre Nae Ionescu, în vremea în care lumea, neștiind bine ce se va întâmpla în viitor, nu avea deocamdată curajul să-l înjure pe față. Da, o să-și frângă gâtul. Și l-a frânt și, desigur, și-l va mai frânge de câteva ori. Mă întreb dacă omul acesta e făcut pentru victorii. Probabil că nu. Victorii a avut, și încă foarte mari. Dar le-a lăsat pe toate în drum și s-a dus să caute altceva, mereu altceva. Nu e un om infailibil. E probabil că a făcut mari erori, e probabil că va mai face. Dar nu asta mă interesează. Știu că luptele lui, victoriile sau căderile lui nu sânt esențiale. Știu că dincolo de ele, triumfător sau învins, rămâne un om frământat, un om trist, un om singur. Despre acest om vorbesc, în acest om am crezut. Nae Ionescu și iudaismul [ modifică ] Când m-am întors, în 1931, de la Paris, unde mă trimisese el să studiez, primul lucru pe care i l-am spus profesorului a fost acesta: „scriu o carte evreiască". Vestea nu l-a surprins. Nu suportasem niciodată nici o umbră de echivoc asupra calității mele de evreu. Nae Ionescu o știa prea bine, el, care detesta orice compromis și, îndeosebi, pe acesta. 1931 era, după câte țineți minte, un an neantisemit. Dispoziția publică era mai mult spre stânga, hitlerismul era un strigoi mai degrabă ridicol decât primejdios, evreii, în sfârșit, erau lăsați în pace. Era unul din rarele momente de odihnă ce le-au fost sortite de la război încoace. Cartea pe care o începusem nu avea așadar obiective sociale. În nici un caz nu voia să fie o carte de actualitate. E adevărat că timpul și-a luat sarcina de a-i depăși intențiile și de a o arunca peste trei ani, într-un moment de surescitare generală. De ce îi ceream profesorului Nae Ionescu o prefață? Presa a răspuns fără greutate: 1) pentru ca să-mi trădez neamul; 2) pentru ca să câștig bani; 3) pentru ca să atrag într-o cursă jidovească pe un luptător al românismului. Voi reproduce, în capitolul următor, o mică antologie din aceste interpretări, extrem de interesante. E o lectură plină de învățăminte și nu mi-aș ierta să nu v-o înlesnesc. La drept vorbind, cred totuși că pentru alte motive ceream încă în iulie 1931 această prefață. Se poate să fiu înșelat de o perversă refulare freudistă (tot un jidan și Freud ăsta!), dar, în măsura în care pot răspunde de faptele mele, am impresia că nici pentru bani, nici pentru trădare, nici pentru bucuria de a-mi compromite profesorul în rândul apostolilor gardiști și cuziști nu l-am rugat să-mi scrie paginile pe care mi le făgăduia cu atâta bunăvoie. Mi se părea, în primul rând, foarte firesc să cer omului care îmi călăuzise primii ani de tinerețe o judecată directă asupra unei cărți ce trebuia să-mi lămurească, cel puțin în intenția mea, o sumă de întrebări hotărâtoare. Am așteptat de multe ori cu emoție și încordare cuvântul profesorului asupra lucrurilor pe care le gândeam, dar niciodată cu atâta pasiune. Acest motiv strict personal ajunge poate pentru a explica de ce ținusem să am în fruntea cărții o prefață a sa. În altă ordine, însă, și cu totul în subsidiar – cum se zice în justiție –, nădăjduiam poate că prefața va fi un act de înțelegere și un act de pace, care va trece și dincolo de literatură. Nae Ionescu era dintre foarte puținii oameni capabili, și prin gândirea lor, și prin poziția lor, să facă un asemenea act. Simpatia lui pentru problemele iudaice era cunoscută, justificarea lui de a vorbi în această ordine era fără tăgadă. Astăzi și cu atât mai mult în iunie 1934, a-i cere profesorului Nae Ionescu o prefață la un roman evreiesc pare, în principiu, un lucru ciudat, dacă nu de-a dreptul provocator. În 1931, însă, nimic n-ar fi fost mai normal și, desigur, nimeni n-ar fi fost surprins. Iudaismul a fost o veche preocupare intelectuală a d-lui Nae Ionescu. Antisemiții gardiști și cuziști fac foarte bine că uită astăzi acest detaliu supărător. Dar de ce oare îl uită și evreii? De ce nu e nici unul între ei care să-și aducă aminte că în 1928 l-au adus pe profesorul Nae Ionescu să le vorbească la... căminul sionist? Nu e o glumă. Antisemitul Nae Ionescu a ținut atunci – invitat mi se pare de „Asociația femeilor evreice" – o admirabilă conferință despre spiritualitatea iudaică. Dar nu e singurul lucru uitat. Se trece cu nepăsare sau cu simplă inconștiență peste câțiva ani de precizare a unei atitudini de înțelegere, de simpatie și de cunoaștere obiectivă a fenomenului iudaic în aspectele sale politice, dar, mai ales, pe latura sa spirituală: Colecția „Cuvântului – de la 1928 până în toamna anului 1933, este martoră. Pe vremea aceea, Nae Ionescu era probabil „vândut jidanilor". Creștin ortodox, de un creștinism care n-a fost „o firmă polemică și politică", Nae Ionescu purta în însăși credința sa obligația de a iubi neamul Vechiului Testament, de a-i iubi pe acești evrei care nu sânt necredincioși, ci credincioși întârziați pe drumul mântuirii, cum spunea după devastările de la Oradea Mare, în „Duminica", pe care o găsiți reprodusă în anexă. Nu doar că ar fi sperat într-o convertire a lui Israel la creștinism, convertire pe care o știa și imposibilă, și regretabilă. [20] Dar, ca orice creștin veritabil, înțelegea că propria sa credință rămâne stingheră, ca un copac retezat, în clipa în care ea neagă, batjocorește sau oprimă rădăcinile spirituale din care se trage. Creștin, Nae Ionescu trăia direct drama spirituală iudaismcreștinism, care, orice s-ar spune, nu se reduce la „canonul 11 al Sinodului al VI-lea Ecumenic". Rămâne, dincolo de acest canon, destul loc pentru iubire și, mai ales, pentru respect în fața unei vechi învățături, pe care se sprijină și astăzi axele mari ale lumii. Noi nu ne pricepem în teologie, dar profesorul Nae Ionescu se pricepe și, spunând aceste lucruri, nu facem altceva decât să-l cităm pe el. Atitudinea lui Nae Ionescu față de evrei nu se oprea pe acest plan strict religios. Ea era la fel de fermă și fără echivoc pe planul politic. El a preconizat mereu o politică de largi libertăți publice și culturale pentru minorități. Pentru toate minoritățile și mai ales pentru evrei (căci problema se punea mai des și mai acut în privința lor). Toată politica lui Nae Ionescu și a „Cuvântului" în această materie se sprijinea pe o distincție esențială: stat și națiune. Statul și națiunea nu erau în sistemul de gândire al profesorului două valori identice, și nici două noțiuni suprapuse, ci, dimpotrivă, două realități de natură deosebită. Statul, o realitate politică, națiunea, o realitate culturală. Distincția aceasta este decisivă. Ea anulează și face imposibil orice șovinism, oricare ar fi eufemismul sub care se ascunde: „națiune exclusivă", „națiune dominantă" etc. „Iată de ce am părăsit pe d. Cuza – cel cu teoria națiunii exclusive –, nu am avut nici un entuziasm pentru teoria națiunii dominante și l-am urmat pe d. Iorga, care s-a făcut la noi campionul drepturilor spirituale ale minorităților". (Nae Ionescu „De ce nu te botezi?" – art. cit.) Dusă până la consecințele ei ultime, această distincție dintre stat și națiune justifică o libertate egală și completă între toate națiunile unei țări. Statul nu devine în mod logic decât un factor tehnic a cărui primă obligație este să creeze cadre de viață tuturor națiunilor componente, dându-i fiecăreia posibilitatea de a se realiza pe sine și de a crea. Dar nu e nevoie să comentez. E suficient să transcriu: „... noi – generația lui 1906 – am înțeles că NAȚIUNEA nu ESTE un INSTRUMENT POLITIC, CI unul CULTURAL. Că o națiune nu are dreptul să oprime sau să distrugă un izvor de creațiuni spirituale, a căror promovare este cea mai înaltă îndatorire a omului. Și că statul, INSTRUMENT TEHNIC, adaptat cu totul altor scopuri, trebuie să țină el însuși samă de imperativele culturii". Opuneți, vă rog, formula „stat instrument tehnic" formulei ,,stat totalitar" și veți înțelege ce adâncă prăpastie trebuie să-l despartă pe Nae Ionescu de toți hitleriștii globului. Să nu se creadă că această formulă este o simplă figură de stil, un accident de scris, o expresie abstractă, fără consecințe, un cuvânt întâmplător de care abuzez. Să nu se creadă, mai ales, că este o afirmație gratuită, bună pentru un articol de considerații generale și, în realitate, lipsită de conținut politic. Nu. Întreaga politică a ziarului „Cuvântul" față de minorități și – în speță – față de evrei se rezuma pe această idee fundamentală. „Cuvântul" a cerut în decursul anilor de nenumărate ori pentru evrei și pentru minoritari, în genere, drepturi și libertăți pe care poate ei înșiși ar fi ezitat să le ceară. Aș putea cita în acest sens pagini întregi. Mă opresc însă la un singur articol, cu deosebire semnificativ prin împrejurarea în care a fost scris. Era în primăvara anului 1928, în timpul marii campanii național-țărăniste pentru răsturnarea liberalilor. La Cernăuți, în plină întrunire politică, au vorbit câțiva minoritari, fiecare în limba lui. Între ei, a fost și un evreu, Rapaport, care a ținut o cuvântare antiliberală în... idiș. Guvernul liberal, care – se știe – reprezenta pe atunci „reacțiunea conștiinței naționale împotriva jidanilor cotropitori, a protestat cu violență. „Viitorul" s-a grăbit să-i denunțe pe național-țărăniști drept „vânduți evreilor" (evident!) și să declare alarmat că discursul în idiș de la Cernăuți pune în primejdie bazele statului român. La aceasta a răspuns Nae Ionescu. Articolul său se chema „Uneltiri inconștiente" și a apărut în „Cuvântul" cu nr. 1032, de la 1 martie 1928. „Va să zică, guvernul e de părere că actul de a te exprima sau de a îngădui exprimarea în limba maternă într-o adunare publică constituie o uneltire inconștientă împotriva unității statului. Venită de la un șovinist iresponsabil, o asemenea aforistică de stat nu se putea să fie considerată decât o aberație. Tipărită în oficiosul guvernului, ea apare ca declarația programatică a unei politici de huligani, agitatoare, ațâțătoare și oprimantă... Își închipuie ministrul de interne... că teoria statului național mai stă în picioare chiar în absurditățile ei polițiste? Noi știm ce însemnează naționalitate. Cunoaștem marea ei putere creatoare în domeniul spiritualului și suntem cei dintâi, cei mai sinceri și mai convinși apărători ai ei. Dar, tocmai pentru că suntem încredințați de realitatea națiunii ca unitate spirituală și etică, nu putem asista impasibili la o politică de strangulare a naționalităților. Fuga polemică a smuls guvernului declarații aberative. Să le regrete în chip formal și explicit. Nu e nici o rușine. Ci ar fi o declarație care ar liniști țara – pe noi, românii, care nu ne dorim soarta Ungariei în primul rând – și care ar convinge și străinătatea că guvernele române nu sânt străine de elementara deosebire între cultură și politică. Iar pe viitor mai multă pază la gură". Mai limpede, mai loial, mai cald cred că nu se poate vorbi. * * * Nu vreau să insist prea mult asupra aspectului politic al chestiunii. El e luminat complet, cred, de articolele pe care le-am citat. Nu există aici posibilitate de echivoc sau răstălmăcire, Dar atitudinea profesorului Nae Ionescu depășea în cunoașterea iudaismului planul politic. Dacă, pe acest plan, el revendica drepturi largi pentru evrei, în cadrele statului român, spunându-și cuvântul în cele mai speciale chestiuni de viață evreiască, [21] problemele generale ale iudaismului îl interesau cu atât mai mult. Metafizica iudaică este o problemă familiară gânditorului Nae Ionescu. Puținii ebraizanți din România cunosc poate acest lucru. În conferințe, în scris, la cursuri, incidental sau direct, el a schițat de multe ori problema, fie în ea însăși, în datele ei proprii, fie confruntând-o cu punctul de vedere al gândirii răsăritene (cum a făcut de câte ori a fost vorba despre Spinoza). E cu totul semnificativ că în primele sale articole din „Cuvântul", între primele probleme pe care le-a atacat de la debut, se vorbește tot despre anumite aspecte de spiritualitate iudee. Mă refer, în special, la trei foiletoane din iulie 1926: 1) „Criza iudaismului" („Cuvântul" nr. 509), 2) „Criza iudaismului II „ („Cuvântul" nr. 512), 3) „Alte perspective" („Cuvântul" nr. 514). Vom reveni asupra lor când vom discuta prefața la De două mii de ani . Iată cui ceream această prefață. Nu numai profesorului meu, nu numai omului care ani de-a rândul reprezentase cel mai uman și mai loial punct de vedere față de problema politică evreiască, ci, înainte de orice și mai ales, unui pasionat cercetător al spiritului iudaic. * * * Ce s-a întâmplat din iulie 1931, când această prefață a fost cerută și promisă, până în iunie 1934, când ea a fost scrisă și tipărită? O totală alunecare a Europei spre dreapta. În mai puțin de trei ani, toate iluziile ce sprijineau continentul s-au destrămat, toate rezervele și formulele democrației au căzut, toate punctele de reper ale păcii s-au pierdut. A fost un adevărat măcel, în care au sucombat și spiritul de la Locarno, și conferința dezarmării, și Societatea Națiunilor. În această dezagregare rapidă a tuturor iluziilor sau ipocriziilor europene, forțele socialiste și democrate intrau într-un groaznic declin, în timp ce fascismele de tot soiul cunoșteau un brusc reviriment și o febră dintre cele mai active. La Viena, la Madrid, la Berlin, la Bruxelles, adică în patru din cele mai serioase redute ale sale, social-democrația se descompunea. Steaua aventurii se lumina singură pe acest cer european sumbru. Guvernul Hitler din primăvara anului 1933 încorona catastrofal seria de disoluții și prăbușiri europene. După o străveche obișnuință istorică, evreii aveau să plătească ei delirul, demența și disperarea tuturor. Dacă 1931 fusese un an neantisemit, 1934 se pregătea să fie un an huliganic. În deschizătura acestui compas încape prefața profesorului Nae Ionescu. „Cuvântul" nu putea privi cu simpatie acest val reacționar. El știa că fascismul italian nu este o revoluție și știa, de asemeni, că hitlerismul nu poate fi una. Hitler era pentru „Cuvântul" un corsar inventat, plătit și susținut de marea industrie germană împotriva sindicatelor muncitorești. Aș putea cita, în acest sens, la nesfârșit din colecțiile ziarului pe anii 1931, '32 și '33. Nu e interesant jocul „de-a contradicțiile" și nu mă ispitește deloc. Vreau doar să amintesc – pentru că toată lumea a uitat că ziarul „Cuvântul” a fost antihitlerist și că până în noiembrie 1933 atitudinea sa nu numai că n-a cunoscut în această privință vreo schimbare, dar s-a afirmat cu o violență polemică dintre cele mai crunte. Am avut toți câți scriam în pagina întâi a ziarului dreptul, libertatea și bucuria de a studia farsa germană și de a o denunța în toate formele ei politice camuflate. Și vă asigur că de acest drept am uzat. Noiembrie 1933! Aici se despart drumurile și aici se află nodul tristei întâmplări de care vorbim. Veneau liberalii la guvern. Era o grea lovitură. Era o ............... ultimul său ceas de viață, antiliberal. Era în antiliberalismul său mai mult decât o poziție politică; era o necesitate organică. Prin tot ce a gândit „Cuvântul" în viața românească, prin tot ce a înțeles și explicat în istoria țării, el se opunea liberalilor, partid de bancă, partid de oligarhie, partid de poliție. Liberalii reprezentau sumar „lumea veche". Nu numai ideea de revoluție, dar ideea de viață modernă este sufocată de liberalismul român. Din ianuarie 1926, marele partid liberal intrase într-o serie de convulsii agonice, pentru ca, după patru ani și jumătate, în iunie 1930, să pară de-a binelea mort. „Cuvântul" avea dreptul să anunțe un „nou curs" în existența statului român, o „nouă ordine", un „nou regim". Partidul băncilor, partidul polițiilor decedase. „Noul curs" nu s-a realizat însă. „Noua ordine" a rămas o iluzie. În noiembrie 1933, liberalii veneau la putere – totul era pierdut, totul trebuia reluat de la capăt. Așteptam din partea „Cuvântului" o acțiune antiguvernamentală necruțătoare. Nu era numai legitimă: era de-a dreptul obligatorie. „Cuvântul” era, în acel moment, singura forță capabilă de o serioasă opoziție. Național-țărăniștii osteniți și compromiși nu aveau nici interesul, nici calitatea să atace. Cât privește așa-zisele „partide mici”, mofluze, păcălite și indignate, nu le rămânea decât poarta tuturor situațiilor desperate: antisemitismul. Eram convins că Nae Ionescu și „Cuvântul" nu le vor urma pe acest drum. El, care scrisese și luptase pentru o lume nouă, nu se putea sprijini pe această mizerie veche. Împotriva liberalilor, slavă Domnului, nu lipseau nici arme, nici argumente. Mai era oare nevoie în plus de o diversiune antisemită? De diversiunea aceasta se putea servi oricine, numai ziarul „Cuvântul" nu. S-a lansat atunci vechea, eterna, infailibila formulă pe care, la vremea lor, liberalii o aruncaseră opoziției, pentru ca acum opoziția să le-o arunce lor: liberalii vânduți jidanilor. Care liberali, oameni buni? Nu cumva liberalii care întreținuseră zece ani în universități bătaia sistematică pentru a justifica starea de asediu? Nu cumva liberalii care subvenționaseră în 1927 devastările de la Oradea Mare? Nu cumva acești liberali care au fost statornic, de la 1848, forța antisemită cea mai tenace, la guvern prin ei înșiși și în opoziție prin cuziști? Nu cumva acești liberali „huligani, agitatori, ațâțători și oprimanți" pe care îi denunța profesorul Nae Ionescu în martie 1927? Hotărât, gluma era prea simplă, chiar pentru o societate obișnuită cu glumele simple și sinistre. N-am crezut de aceea nici un moment într-o orientare antisemită a „Cuvântului". Nu puteam crede. I se opunea întreg trecutul său, i se opunea, mai ales, întregul său sistem de gândire politică. Lupta care începea era, desigur, cel puțin în primele ei faze, confuză, amenințată de primejdioase echivocuri și, mai ales, de compromițătoare alianțe. Eram convins însă că ziarul „Cuvântul" nu le va suporta și că va pune repede ordine în acțiunea lui, restabilind hotarele ce l-au despărțit totdeauna de aventurieri, de impostori și de revoluționarii „poliției în persoană". Un „Cuvântul" gardist de fier mi se părea – și mi se pare și astăzi – un lucru strict imposibil. Nu din sentimentalism, ci dintr-o exactă cunoaștere a trecutului acestui ziar și a liniilor politice și spirituale între care s-a mișcat acțiunea lui. Personal, am încercat de două ori să lămuresc lucrurile. O dată, plecând. (Era în dimineața în care apăruse ciudatul articol „Și un cuvânt de pace" – noiembrie 1934 – care părea mai mult un cuvânt de război.) I-am spus deschis profesorului tot ce aveam pe suflet și i-am cerut dezlegarea de a pleca. [22] Am primit un răspuns care îmi dădea de rușine toate ezitările, toate îndoielile. ,,«Cuvântul» antisemit? «Cuvântul» fascist? Nu simți că e absurd?" Peste câteva zile, publicam în prima pagină, spre stupoarea antisemiților, articolul despre Ion Trivale. Situația mi se părea acum pe deplin clară. Cine privea din afară toate acestea putea să fie nedumerit sau indignat. E așa de greu, în toiul unei lupte politice, să distingi o poziție de alta, să deosebești un strigăt de alt strigăt, să desparți un obiectiv de altul. Loviturile cad orbește, fără să aleagă prea mult. Strigătele rezumă lapidar, sălbatic, cele mai imposibile împreunări de idei, cele mai stranii alianțe. Așteptam cu inima strânsă, dar cu o certitudine neclintită momentul în care „Cuvântul” va face tăcere în jurul lui și va vorbi răspicat. Vă asigur că nu era o așteptare naivă. În trecutul său, „Cuvântul” avusese de câteva ori acest curaj. El și-a lichidat singur victoriile, atunci când începeau să fie creatoare de confuzii. Fuseseră vechi legături de luptă, pe care le tăiase scurt, sacrificând totul unei situații clare. Nu puteam crede că va suporta multă vreme groaznica ceață, ce acoperea politica românească în noiembrie și decembrie 1933, între acele umbre disperate, între acele epave fără busolă, între acele aventuri fără sens. Totul a durat șase săptămâni și totul s-a surpat, în cele din urmă, printr-un act de teroare. Restul îl cunoașteți. * * * „Cuvântul” suprimat, Nae Ionescu închis, valul antisemit în plină ascensiune – să recunoaștem că timpul nu era prielnic romanului, care se apropia de sfârșit. Apariția lui, normală în 1931, devenea acum, prin acumularea atâtor mici și mari catastrofe, un fapt de scandal. Antisemiții așteptau prefața profesorului ca pe un manifest politic. Evreii, ca pe un cuvânt de înțelegere. Și unii, și alții, o așteptau cu temeri felurite. Nu luam parte la aceste temeri. Eram sigur că Nae Ionescu nu va scrie nici pentru prieteni, nici pentru dușmani, ci pentru carte. Eram sigur că-mi va scrie prefața din 1931, ca și cum nimic nu s-ar fi întâmplat de atunci, căci, orice s-ar fi întâmplat, nu avea dreptul să-i modifice gândirea asupra unei drame ce nu e nici de azi, nici de ieri, ci de totdeauna. Această gândire o cunoșteam, și orice surpriză mi se părea exclusă. Trebuie să recunosc astăzi: m-am înșelat. O antologie [ modifică ] Se spune că prefața d-lui prof. Nae Ionescu la volumul De două mii de ani al d-lui Mihail Sebastian e o caldă și vibrantă pledoarie antisemită. Dacă lucrul e adevărat, suntem curioși să aflăm motivele persistenței d-lui Sebastian, care a ținut ca volumul să nu apară fără prefața d-lui Nae Ionescu. Sau – doamne ferește – d. M. Sebastian a devenit antisemit? „Facla”, anul XIII, nr. 1015, 23 Iunie 1934 După cum se știe, romanele evreiești au un anume curs pe piață. Le citesc și evreii – cu interes –, le citesc și creștinii – din curiozitate. Informați asupra acestui fenomen literar, ce s-au gândit rasiștii? Ce ar fi să folosim vehiculul romanului evreiesc pentru o difuziune mai eficace a ideologiei rasiste? Zis și făcut! Au căutat și găsit un scriitor evreu – Mihail Sebastian; au căutat și găsit un editor evreu – Ciornei; au căutat și găsit un titlu specific evreiesc – De două mii de ani – și, la adăpostul acestui triplu blindaj iudaic, au lansat o bombă. Care? Prefața dlui Nae Ionescu. ... E o farsă fără precedent în istoria celor două mii de ani de bătaie. Noi, evreii, am produs rabini denunțători ai propriei lor comunități, am produs membri activi ai inchiziției; am produs falsificatori de texte talmudice, dar toți, mari și mici, și-au făcut un scrupul din a trece, în prealabil, în tabăra creștină cu arme și bagaje, pentru ca, de acolo, fățiș, să toarne foc și pucioasă peste frații lor de origine. Dar până azi n-am dat încă de un exemplar de evreu care să se supere teribil dacă-i contești puritatea sentimentelor sale iudaice și care, simulând iudaismul, să se apuce să scrie un roman evreiesc – în ce scop toate astea? Pentru ca, prin zbieretele și artificiile sale literare, să-i atragă pe evrei în cursă, în casă la el, unde-i pândesc, dindărătul copertei, arienii. Și ce se întâmplă apoi – ați văzut! Ideologi rasiști, sub pretextul, incontestabil, spiritual că nu sânt decât executorii unei fatalități implacabile care pretinde că evreii trebuie să mănânce bătaie, îi poftesc pe evrei să pupe ciomagul. Asta zic și eu păcăleală. Un adevărat tur de forță. D. Mihail Sebastian poate să fie mulțumit. Colaboratorii arieni ai romanului d-sale așa-zis semit nu l-au dat de sminteală. Chiulul e atât de inteligent, ticluit, încât nimeni n-ar putea bănui ce hap se ascunde între scoarțele cărții. Cumpărătorul romanului nu se trezește la realitate decât după ce dă gologanii. Dar atunci e prea târziu. Adam, anul VI, nr. 72, 1 iulie 1934. Un tânăr scriitor evreu a scris un roman oarecum autobiografic. Toată cartea e străbătută de o singură și dramatică întrebare: De ce evreii trebuie să sufere atâtea umilințe? După cum vedeți, subiectul nu e nici prea nou, nici din cale afară de interesant. Dar tânărul scriitor s-a adresat d-lui Nae Ionescu, cerându-i o prefață. Și d. Nae Ionescu s-a executat. În prefața aceasta, d. Nae Ionescu răspunde la întrebarea chinuitoare a lui Iosef Hechter: „Evreii trebuie să sufere mereu, pentru că sânt evrei." Și toată prefața este o demonstrație antisemită pe tema asta. Un cunoscut critic literar spunea în legătură cu acest caz: — Înțeleg situația cuiva care primește pe neașteptate niște picioare în spate. Dar nu mi-aș fi putut imagina existența unui om care să le solicite stăruitor și apoi să se mândrească cu acest tratament... Cazul continuă să preocupe toate cercurile literare. Încotro („Sadism", anul IV, nr. 160, Iulie 1934, 6 august 1834) Prefața d-lui Nae Ionescu condamnă la o perpetuă detențiune morală și politică ginta lui Israel. Bietul Hechter se grăbește să pună sentința inapelabilă în fruntea cărții și să se mândrească fiindcă poartă acest scuipat înghețat lansat de scumpul nostru profesor... „Adevărul Literar", anul XIII, seria V, nr. 713. Acest jidan, introducându-se printr-o perfidie specifică rasei lui în redacția unui ziar românesc și naționalist, a lăsat multă vreme să se acrediteze în opinia publică periculoase confuzii. Ceva mai mult. El a dus obrăznicia până acolo, că a cerut pentru o carte jidovească scrisă în idiș, în care se proslăvesc Protocoalele Sionului, o prefață d-lui profesor Nae Ionescu, cu gândul de a-l atrage în bandele francmasoneriei și de a-l compromite în ochii bunilor români. Dar a fost pedepsit cum trebuie. Prefața denunță toate crimele jidovilor și pune în lumină primejdia pe care o reprezintă aceste ploșnițe pentru orice stat național. Felicităm călduros pe d-l profesor Nae Ionescu că a rezistat cursei ce i-a fost întinsă, scriind o prefață pe care orice bun român e dator s-o cunoască. „Porunca Vremii", „Apărarea Națională”, „Buletinul anti-iudeo-masonic" etc., etc. Din pricina structurii d-sale de parvenit, confundând națiunea românească cu naționalismul românesc, d-sa și-a jucat tot capitalul literar în acțiunile acestuia. Or, naționalismul românesc, ca orice naționalism, este, prin definiție, xenofob și antisemit și d. Mihail Sebastian, pe nume Iosef Hechter, nearian. Deci, Mihail Sebastian nu putea fi acceptat în sânul lui.... Incapabil să trăiască, viața celor mulți și respins de cei puțini, abulia d-lui Mihail Sebastian avea nevoie de o forță supranaturală care să-l apere de groaza zilei de mâine și de aceea a destinului. În chipul acesta, soarta materială și spirituală a d-lui M. S. a ajuns indisolubil legată de aceea a d-lui Nae Ionescu... ... Dar ce căuta prefața lui Nae Ionescu...? Păcatul originar al d-lui Sebastian, renegarea calicimii, l-a împins la crimă. Cu lege de fier, trebuia să și-o ispășească. Și ispășirea a fost romanul d-sale și prefața d-lui Nae Ionescu... ... Iosef Hechter, tu ești bolnav. Tu ești substanțialmente, bolnav, pentru că ești un parvenit... Da, da, Iosef Hechter, tu ești bolnav, substanțialmente bolnav, și d. Nae Ionescu nu mai poate face nimic pentru tine. „Cuvântul" a dispărut și, cu dânsul, și subvențiile, și leafa. Iosef Hechter, tu ești un huligan! Ai renegat calicimea care te-a crescut, și salvarea nu este nicăieri, chiar dacă Profesorul te-ar numi „căpitan" în ghetou... Ce vină ai tu, dacă Corneliu Zelea Codreanu nu a vrut să te primească? Iosef Hechter, tu simți oare cum te cuprinde întunericul și-ți plesnește obrazul de rușine? „Șantier” (De la A. C. Cuza la Mihail Sebastian), anul II, nr. 10, 1-15 septembrie 1934. Deși evreu, a dat buzna în lagărul reacțiunii românești. S-a proclamat „burghez” (n-are cinci parale în buzunar), naționalist de specie carteziană... a împrumutat tale quale [23] schemele de gândire și vocabularul dreptei naționaliste și huliganice. ... D. Mihail. Sebastian s-a dat cu „Regele, Christos și Națiunea", nu l-a părăsit pe d. Nae Ionescu când acesta a trecut la huligani. Rămânerea în această tabără și acceptarea unei prefețe (unde se sintetizează doctrina antisemită) în fruntea romanului De două mii de ani, scris de evreul conștient Iosef Hechter, înseamnă o descalificare pentru Mihail Sebastian. „Adevărul Literar", anul XIII, seria II, nr. 718, 9 sept, 1934 Dar, pentru a imprima mai multă autenticitate israelitismului său, neoiudeul și-a făcut rost de o prefață semnată de d. Nae Ionescu, amic al evreilor. Ce au pus la cale, între culise, între ei, nașul și finul, nimeni nu știe. Atâta am văzut: când a apărut Iosef Hechter la rampă și, foarte patetic, după o perorație scurtă și bine simțită, s-a aruncat... cu un zbieret de suprem sacrificiu în cazanul triplei sale credințe evreoromâno-dunărene, – d. Nae Ionescu, foarte bine dispus, a tras deodată salteaua. Și bietul Hechter – tranc, cu nasul de dușumeaua nudă a scenei. Cam așa stăm cu chinul lui Hechter, care suferă groaznic de amor în romanul d-sale evreiesc și care și-a oblojit drama cu o leafă rezonabilă, chit ca „experiența" lui „să lămurească pentru toți ceilalți un îndreptar". Așadar, gologanii, cărora Hechter le zice „însingurare", fiindcă e singurul care-i încasează – după câte mi se spune, și astăzi încă – de la purâțul său, sub forma asta onorabilă, pentru lunara sa dramă iudaică ori pentru iudaica sa dramă lunară, sânt o indicație pentru soluția suferinței tuturor coreligionarilor, * * * D. Nae Ionescu l-a ridicat pe acest dramatic rozător de ciolane de la situația umilă de câine de pripas la nobilul rang de câine de rasă. Nu vedeți? Cu tot dezgustul pentru ceilalți „evrei", d. Nae Ionescu s-a obișnuit atâta cu jidănașul Bubica Hechter, încât, din când în când, îl scoate în Cișmigiu la plimbare, cu lănțișorul de gât. Și dacă usturoiatului Bubica îi vine chef să ridice piciorul și scrie un roman la rădăcina unui tei, d. Nae Ionescu, zâmbind cu toleranță creștină, așteaptă până coteiul își termină treaba, fără să întoarne capul aiurea, de scârbă. Ba, la pozna asta, pe care numai acidfenicul o poate absolvi, d. Nae Ionescu mai dă și o prefață... Arătat de o lume întreagă cu degetul, el a continuat să-și lingă interesul în liniște, fără să scoată o vorbă. Las' să i se spună lichea, ticălos, dejecție a ghetoului evreiesc, care cu aceeași obiectivă hărnicie, fabrică oameni și măgari laolaltă – pe Hechter nimic nu-l atinge! El știe prea bine că pământul nu se învârte în jurul demnității omenești, ci în jurul unei axe care seamănă teribil cu ciolanul boierului. I. Ludo: „Iuda trebuie să sufere, pentru că e suferind" (Editura Adam) Prefața [ modifică ] ,,Ei, și ce vrei să-ți fac eu". De două mii de ani , pag. 45 Am citit de nenumărate ori această prefață și mi-a fost greu să disting unul câte unul toate vârfurile de cuțit ce străpung prin ea cartea care i-a fost încredințată. E un act global de nedreptate. Sub apăsarea lui, problemele și argumentele puse în joc se șterg și se pierd. Până a numerota punctele de discuție, până a desprinde frază cu frază ideile și a le izola de corpul celor 19 pagini, rămâne o impresie totală de cenușă și de moarte. Pe urma ei, se poate discuta la nesfârșit... Nu e o prefață aspră, cum se spune. De asprimea ei nu m-aș fi plâns. Glasul profesorului Nae Ionescu n-a fost niciodată altfel decât aspru cu mine. Cele mai severe cuvinte, de la el le-am primit – și probabil că același lucru îl poate spune oricare din elevii lui. Cine își imaginează legătura noastră de profesor drept un lanț de complezențe mutuale nu-și va putea niciodată închipui brutalitatea sinceră cu care ne obliga să dăm socoteală față de noi înșine de propriile noastre fapte. Și avea dreptul să ne impună această brutalitate, pentru că cel dintâi care o suporta de bună voie era el însuși. Dar nu e o prefață aspră. Asprimea este și ea un act de iubire. Este o prefață de o cruzime rece, metodică și indiferentă. S-ar spune, un registru sistematic de tragedii, înscrise alfabetic și cu număr de ordine. Mâna scriitorului n-a tremurat. Este ceea ce mă surprinde mai mult în acest text. Pentru prima oară, descopăr un Nae Ionescu indiferent și abstract. Omul acesta, al cărui scris liniar și neted n-a izbutit niciodată să-i acopere emoția, scrie acum un fel de raport tehnic, înghețat în idei generale și abstracții. Este o piesă de dosar, este un rezumat juridic, este un jurnal de grefă, din care a dispărut suflul vieții. Nu se aude nici o voce, nu se simte nici un om în acest pustiu. Urmăresc mersul complex al ideilor de-a lungul prefeței, încrucișarea lor în punctele de sprijin ale raționamentului, despărțirea lor în paranteze și teme secundare, urmăresc întreg acest eșafodaj de argumente și găsesc cu surprindere numai formule, numai scheme, numai abstracții. Că sânt sau nu antisemite aceste abstracții, este pentru moment indiferent. Dar ele sânt abstracții. Când, de exemplu, profesorul stabilește în trei cuvinte identitatea dintre talmudism și zărăfie (pag. 19), ceea ce e regretabil în această afirmație nu e poate vizibilul ei înțeles antisemit, ci, înainte de orice, arbitrarul ei. Sau când enunță teoria „conceptului-limită" și sprijină pe ea refutarea statului sionist (pag. 23), nu face altceva decât să dea unei sugestii – seducătoare ca joc dialectic – valoare de axiomă. Și sânt în această prefață prea multe sugestii ridicate abuziv la rangul de axiomă. E un exces de adevăruri generale cu care gândirea lui Nae Ionescu nu ne obișnuise până azi. Că doar de la el am învățat ce se cheamă a gândi concret. Voi păstra de aici încolo din prefața sa, ca pe un exemplu unic de gândire schematică, pasajul în care vorbește despre „limitele de variație ale momentului geografic și ale momentului de tradiție" (pag. 12). O mai mecanică imagine a unei vieți de om ar fi greu de construit. Totul – pasiune, inteligență,, neliniște – se teșește și se anulează în această scară grafică, ce rezumă pentru profesor o existență. * * * Nu vreau să discut chestiuni de metodă. Ar fi și foarte greu cu un gânditor de precizia profesorului Nae Ionescu. Consider o simplă glumă exercițiile de logică ce s-au făcut pe marginea prefeței. [24] Mai serioasă ar fi – dacă ar fi – trecerea de pe planul filozofiei culturii pe planul problemei salvării, trecere pe care o discuta Mircea Eliade („Iudaism și Antisemitism", „Vremea", 22 iulie 1934). Nu am însă căderea să ridic și, cu atât, mai puțin, să rezolv asemenea obiecții. Dar bag de seamă un alt dublu plan al prefeței, și pe acesta voi încerca să-l lămuresc. De la primele pagini, vorbind despre drama iudaică, Nae Ionescu distinge două aspecte ale ei. Un aspect interior: suferința evreului este intimă, ea își are rădăcina în el însuși, ea pornește de la un conflict cu sine însuși. Un al doilea aspect, exterior: suferința evreului vine din afară și constă într-un conflict permanent cu ceilalți oameni. Între aceste două aspecte, profesorul nu ezită să aleagă: numai primul este esențial. Celălalt – înșelător și fără importanță. Termenii sânt limpezi. Drama iudaismului nu este un „fenomen de relație"; ea nu este o „defectuoasă luare de contact între evrei și ceilalți oameni" (pag. 8). Distincția aceasta atât de precisă, la care subscriu, închide însă drama iudaică în propriul ei cerc. Cine vrea să vorbească despre această dramă trebuie să vorbească, despre iudaism, nu despre altceva. Să caute adică resorturile suferinței iudee în elementele constitutive ale spiritului iudeu, în conflictele sale intime, nu în raporturile sale „defectuoase" cu restul lumii. „Conflictele intime" constituie un fenomen. „Conflictele cu restul lumii" constituie o problemă. Și problema poate fi soluționată prin „amendări", prin „ajustări", în timp ce fenomenul rămâne ireductibil. Este posibil un asemenea examen „dinăuntru" al iudaismului și al dramei lui? Nici vorbă că este posibil. L-a făcut însuși profesorul Nae Ionescu, dar nu în prefața din 1934, ci într-un articol din 1926. („Alte perspective", „Cuvântul" nr. 514, 24 iulie 1926). Punctul de plecare și concluziile acelui articol sânt tulburător identice cu ale prefeței. Explicațiile însă sânt altele. „Iudaismul nu are decât două eventualități: se chinuiește perpetuu sau moare. Tertium non datur", scrie, în 1926, Nae Ionescu, anticipând cu aproape șapte ani pe acel „Iuda trebuie să sufere" de azi. Dar de ce se chinuiește iudaismul în articolul din 1926? Pentru că cuprinde o anumită antinomie intimă, pe care nu o poate rezolva (veți vedea îndată). Și de ce trebuie să sufere Iuda în prefața din 1934? Pentru că, nerecunoscându-l pe Mesia și atacând așezările creștine, provoacă reacția și defensiva acestora. Explicația diferă total. Să fie la mijloc o contrazicere? Poate că nu. Este însă cu siguranță o schimbare de punct de vedere. Articolul „Alte perspective" consideră drama iudaismului în sine, în timp ce prefața la De două mii de ani consideră această dramă în raporturile ei cu antisemitismul. Sânt aceste raporturi esențiale? Este antisemitismul un element constitutiv al suferinței iudaice? Judecând după prefață, da. Judecând după articol, nu. Iată, într-adevăr, cum explica în 1926 profesorul Nae Ionescu drama iudaismului fără să facă apel la nici un argument din afara acestui iudaism, ci utilizându-i doar datele strict interioare: „Deosebirea fundamentală a evreilor față de restul lumii stă în faptul că la ei națiune și religie se acoperă ca sferă, dar nu ca conținut. Numai poporul lor este de religia lor; altul nu. Ei sânt fără îndoială o națiune, adică o comunitate naturală; dar nu s-au mulțumit niciodată numai cu legătura asta naturală; legitimitatea existenței lor ca națiune distinctă a fost de origine religioasă; de aceea evreii sânt «poporul ales»... ... Ei bine, în unitatea aceasta politică religioasă, evreii nu și-au găsit niciodată echilibrul stabil. Acesta este faptul brut și brutal, dacă voiți, care constituie criza iudaismului și care îl va împiedica veșnic să „fructifice" și să „împlinească" creștinismul. Perioada cea mai echilibrată a istoriei lor este desigur cea înainte de trecerea în diaspora. Dar și atunci echilibrul este îndoielnic. Căci niciodată accentul fundamental al vieții iudaice nu a căzut în același fel asupra momentului național și celui religios. Ci întotdeauna interesul a pendulat între aceste două momente. Profeții sânt doar o dovadă că momentul național și cel religios, departe de a se contopi, s-au succedat întotdeauna; religioși în timpuri de nenorocire politică; călcători ai legii în vremuri de înflorire națională. Cam în același fel se pune problema și astăzi. Căci încercarea de soluționare a problemei iudaism-Europa pune, pe rând, accentul pe unul sau altul din cele două momente, fără să le poată contopi într-o sinteză unitară. Confesionalizare-naționalizare, iată cele două soluții propuse de iudaism în conformitate cu dualismul ființei lui... ... Părerea mea este că criza iudaismului e permanentă. Continua pendulare de care vorbeam, între polul național și cel religios, nu este numai o întâmplare (riguros verificată istoricește, dar totuși întâmplare!), ci necesitate. Povestea jidovului rătăcitor nu este numai o poveste, ci însăși expresia neliniștii acestei rase care nu și-a găsit drumul. O sinteză între momentul național și cel religios al iudaismului este imposibilă, pentru că aceste două momente nu sânt omogene; iar atâta timp cât această sinteză nu este posibilă, toată viața iudaică va fi frământată de oscilările între cele două centre de polarizare. Iată deci dilema gravă în care se află iudaismul: sau își păstrează specificitatea, adică dublul caracter natural-național și religios, și atunci criza de oscilație între cei doi poli este permanentă; sau pentru înlăturarea acestei crize renunță la unul din elemente – și atunci își sacrifică viața însăși". Nu am transcris acest lung citat ca să-l comentez. Ci numai ca să arăt că o explicație a suferinței iudaice prin propriile ei legi, și numai prin ele, este posibilă. Nae Ionescu reducea în articolul său din 1926 întreaga dramă a iudaismului la o „pendulare între momentul național și cel religios", o reducea adică la o antinomie structurală, la un conflict interior. Acest conflict interior este cu desăvârșire independent de condițiile istorice în care trăiesc evreii și de raporturile – bune sau rele – pe care le întrețin ei cu celelalte neamuri. Căci – dacă înțeleg bine scrisul profesorului – iudaismul este – sau, mai bine zis, era în 1926 – tragic nu prin răfuielile pe care le-ar avea cu cealaltă lume, ci prin răfuielile pe care le are cu sine însuși. În acest sens, și numai în acest sens, se poate spune că suferința lui Israel nu este un „fenomen de relație". * * * Părăsind articolul „Alte perspective" și revenind la prefață, trebuie să observăm că aici explicația dramei iudaismului se schimbă fundamental. Și anume, prin deplasarea axei sale din sânul iudaismului în afara lui. De astă dată, rădăcina dramei este nerecunoașterea lui Hristos. Și nu pentru că această nerecunoaștere i-ar crea iudaismului un caz de conștiință, o criză spirituală sau o tragedie intimă, ci pentru că ea îl pune în conflict cu creștinii. În conflict cu creștinii, nu în conflict cu sine însuși. Băgați de seamă? Chestiunea unică ce se mai poate pune, pornind de la această premisă, este doar să știm care sânt raporturile posibile dintre creștini și evrei. Raporturi bune? Evreii vor fi fericiți. Raporturi „defectuoase"? Evreii vor suferi. Astfel, drama iudaismului nu devine nimic mai mult decât un simplu „fenomen de relație", adică exact acel fenomen de relație pe care prefața îl exclude de la început, pentru a reveni totuși la el în decursul întregii sale argumentări. Am impresia că aici stă viciul celor 19 pagini, viciu care le împiedică să înțeleagă și, cu atât mai mult, să explice drama ce lea fost supusă spre judecată. Să fim bine înțeleși. Nu am deloc intenția să mă amestec în problemele de teologie pe care prefața le-a implicat sau prilejuit. Ele sânt, fără îndoială, foarte respectabile, dar răspund unor întrebări ce nu-mi aparțin. Nu aștept de la dezlegarea lor nici o lumină. Declar fără insolență, dar ferm că sânt un foarte convins laic. (Asta nu înseamnă că-mi voi lua vreodată triviala libertate de a ironiza aceste valori în numele „liberei cugetări".) Cazul De două mii de ani a avut și un capitol teologic, foarte violent prin ton și foarte dureros prin oamenii pe care i-a învrăjbit. [25] Timp de vreo două luni, s-a discutat cu aprindere despre mântuirea evreilor, pe care unele texte păreau s-o acorde, dar altele – mai neînduplecate – o refuzau fără îndurare. Nu știu ce decizie s-a luat până la urmă în această privință. E de la sine înțeles însă că nu din acest punct de vedere, teologic, aș putea urmări prefața, Când profesorul Nae Ionescu încearcă să explice drama iudaismului prin tăgăduirea lui Hristos, eu nu pot întreba ce sens religios a avut această tăgăduire și nici ce penalități metafizice o așteaptă. Dar îmi pot pune altă întrebare: în ce măsură explicația profesorului explică? În ce măsură își acoperă ea obiectul? Nu cumva îl lasă descoperit în anumite locuri? Nu cumva îl lasă neexplicat? N-aș vrea să par prea categoric în afirmații, dar mi se pare că prefața deschide aici o serie de dificultăți foarte serioase și lasă fără răspuns câteva obiecții obligatorii. Voi formula numai două, pe cele mai simple. Evreii, spune prefața, suferă pentru că nu l-au recunoscut pe Hristos-Mesia. Nerecunoscându-l, ei se opun creștinilor și sabotează așezările creștinești. Creștinii reacționează, lovesc și, drept urmare, evreii suferă. Este extrem de clar. De aici decurg însă două consecințe, pe care bănuiesc că nu le va nega nimeni. 1) Suferința evreilor începe de la venirea lui Hristos. Ea nu a existat înainte de această venire. 2) Evreii suferă numai atunci când sânt în contact cu creștinii. Pentru ca explicația suferinței iudaice, propusă de Nae Ionescu, să fie justă, ar trebui mai întâi ca aceste două consecințe ale ei să se verifice. Se verifică? Mă tem că nu. Într-adevăr, drama iudaismului nu ia naștere odată cu Hristos, ci îl precede – și îl precede cu mult. Evreii nu suferă numai de 1934 de ani, ci de vreo 5697, atâția câți au numărat ei de la facerea lumii. Toată istoria lor este un lanț de tragedii. Neliniștit, zbuciumat, străbătut de un etern fior patetic, iudaismul a fost totdeauna, înainte sau după Iisus, în momentele lui de umilință istorică, dar și în momentele de splendoare, o dramă. Lucrul e cunoscut și, în orice caz, Nae Ionescu îl cunoaște. Recitiți din articolul său mai sus citat o singură frază: „Perioada cea mai echilibrată a istoriei lor (a evreilor...) este desigur cea înainte de trecerea în diaspora. Dar și atunci echilibrul este îndoielnic." Dar dacă „și atunci" echilibrul este îndoielnic, dacă „și atunci" evreul suferă, se mai poate oare explica suferința lui prin faptul mult posterior al venirii lui Hristos și al nerecunoașterii sale drept Mesia? Iată o întrebare căreia prefața, nu-i răspunde. A doua noastră întrebare rămâne, și ea, tot fără răspuns. Dacă evreii, refuzându-l pe Hristos-Mesia, sabotează valorile creștine, urmează că ei vor avea de suferit rigorile acestor creștini. Foarte logic. Antisemitismul creștin se află astfel explicat. Ce ne facem însă cu antisemitismul arab? Oare turcii și arabii să fie antisemiți tot pentru motivul că evreii nu l-au recunoscut pe... Hristos? Ar fi greu. Cel mult le-ar putea reproșa că nu l-au recunoscut pe Mohamed, dar atunci, recunoașteți, chestiunea s-ar complica și mai rău. Întâmplarea, o tristă întâmplare, a făcut ca astă-vară, puțin timp după apariția prefeței, să izbucnească în Algeria, la Constantine, un scurt și cumplit pogrom. A fost ceea ce s-ar putea numi un „clasic pogrom de interes local", montat, săvârșit și consumat în ochii poliției. M-am întrebat atunci în ce paragraf al prefeței ar putea intra sângele vărsat la Constantine, sub ce nuanță ar încăpea cadavrele evreilor măcelăriți acolo. N-am găsit însă nici o lămurire. Ceea ce înseamnă că, cel puțin pe frontul arab, suferința lui Israel rămâne fără explicație. Iată dar că explicația centrală a suferinței lui Israel prin tăgăduirea lui Hristos are două serioase lacune. Ea nu explică, în primul rând, suferința evreilor înainte de Hristos. Ea nu explică, în al doilea rând, suferința lor în relațiile cu necreștinii. Aceste două spărturi în șirul ei dialectic împiedică explicația lui Nae Ionescu să cu-prindă întreaga dramă. Și dacă nu o cuprinde întreagă, nu o cuprinde deloc. Ce rămâne atunci în picioare după scoaterea problemei lui Mesia din cauză? Rămân faptele. „Se constată că între evrei și popoarele în mijlocul cărora trăiesc au existat întotdeauna nepotriviri și neînțelegeri, de pe urma cărora evreii au fost supuși la un regim deosebit, din care pentru ei au izvorât întotdeauna suferințe", (Prefață, pag. 13) Nepotriviri și neînțelegeri? Nu cumva se mai pot numi ele și „defectuoase luări de contact între evrei și ceilalți oameni?" Nu cumva ne întoarcem aici la „fenomenul de relație", pe care l-am îndepărtat din capul locului, la pagina 8? Nu știu și nu stărui. Cred însă că de aici încolo prefața profesorului se angajează pe un inevitabil drum antisemit. Căci ea nu mai pune problema explicației, ci, pur și simplu, problema răspunderii și a vinei. Lăsând deoparte metafizica și psihologia, ea intră direct în politică, ridicând o simplă, scurtă și decisivă întrebare: cine este vinovat?, întrebare împotriva căreia profesorul protestează de câteva ori, dar pe care prefața sa o impune direct la fiecare pagină. „Să ne amintim, în adevăr, că ceea ce vrem să lămurim noi nu e cine e vinovat în conflictul dintre evrei și celelalte neamuri, ci care este explicația permanenței suferințelor lui Israel". (pag. 21) Dar e inutil și, în orice caz, prea târziu să ne mai amintim acest lucru la pagina 21, când în toate paginile anterioare îl uitasem. Cu voie sau fără voie, prefața pune din plin problema răspunderilor. Ba cred că nu pune, în ultimă analiză, decât problema răspunderilor. Cine este vinovat? Prefața răspunde fără ezitare: Evreii. [26] Iar o dată stabilită această culpă, se grăbește să-i studieze elementele și circumstanțele agravante. „... vom spune că o categorie de oameni nu e aleasă ca victimă de către agitatori decât: 1) Când ea constituie o grupă fundamental deosebită de masele în mijlocul cărora trăiește; 2) Când deosebirile acestea, devenite conștiente și înțelese ca tot atâtea motive de superioritate asupra neamurilor din jur, au ca urmare un proces voit de secesiune, care duce la izolarea numitei grupe înlăuntrul chiar al societății respective; 3) Când, de pe urma acestei izolări, viața înlăuntrul grupei ia anumite forme ezoterice, pline de mister pentru cei din afară; 4) Când grupa aceasta reprezintă o primejdie permanentă pentru ordinea celor din afară, pentru structura spirituală, politică, socială sau economică a așezării lor". (pag. 15) Dacă mai era posibilă vreo îndoială, fragmentul acesta o înlătură. El expune, rezumă și sistematizează tot ceea ce doctrina antisemită a gândit până astăzi despre iudaism și despre evrei. Este un breviar de „blestemății" evreiești, care, de astă dată, nu numai că, explică antisemitismul, dar îl și legitimează. Căci dacă evreii, după cum susțin antisemiții și după cum afirmă Nae Ionescu, prin însăși firea lor reprezintă „o primejdie permanentă", nimic nu este mai firesc pentru neamurile primejduite decât să-i suprime sau cel puțin să încerce suprimarea lor. Mi se pare că nici antisemiții nu revendică altceva. Iată unde ajunge profesorul Nae Ionescu, vechiul prețuitor al lui Israel. Să încerc a răspunde celor patru puncte de rechizitoriu? La ce bun? Cât preț vor avea argumentele, acolo unde viața însăși n-a avut nici un preț? Ar fi poate, cel mult, o melancolică satisfacție să-i răspund profesorului cu propriile sale texte din trecut... Nu pentru a-l pune – cum se zice – „în dificultate" (ar fi cutezător și inutil: îmi cunosc prea exact slabele-mi puteri și îi știu prea bine excepționala forță dialectică). Din toate obiecțiile posibile – și sânt enorm de multe! – nu voi înfățișa însă decât una. V-aș ruga anume să vă gândiți dacă cele patru „puncte" de mai sus, prin care se legitimează antisemitismul, sânt aplicabile astăzi numai evreilor și dacă nu cumva, dimpotrivă, ele nu sânt verificate mult mai exact de orice minoritate națională. De sași, bunăoară. Să încercăm. 1) Constituie sașii „o grupă fundamental deosebită de masele românești"? Cred că nu fac nici un abuz răspunzând: da. 2) Trăiesc ei ca o grupă izolată înlăuntrul societății românești, conștienți de aceste deosebiri și socotindu-se superiori neamurilor din jur? Evident. Orgoliul sașilor și refuzul lor de contact cu românii este cunoscut. 3) Ia viața lor înlăuntrul grupei „anumite forme ezoterice" misterioase pentru cei din afară și, în orice caz, impenetrabile? Desigur. Societăți riguros închise, organizații politice, legiuni cu caracter militar. Dacă evreii trăiesc sau nu izolați, dacă ei se consideră sau nu superiori, [27] dacă viața lor este sau nu misterioasă se mai poate discuta. Pentru sași, discuția e însă inutilă. Ei constituie cu adevărat și incontestabil o insulă în statul și societatea românească. Dar atunci de ce nu există o mișcare antisăsească? De ce evreii sânt, iar sașii nu sânt „aleși ca victime de către agitatori"? Foarte simplu, va replica vocea antisemită. Pentru că evreii reprezintă, iar sașii nu reprezintă o primejdie. „Punctul patru" li se aplică numai evreilor și numai ei sânt primejdioși. Se poate. Dar primejdioși prin ce? Prin „fundamentala lor deosebire", prin „izolarea și conștiința superiorității lor" prin „formele misterioase ale vieții lor"? Nu, categoric nu. Căci, prin aceleași elemente, sașii (sau ungurii sau oricare alți minoritari, de oriunde) nu sânt deloc primejdioși. Nu acestea deci pot fi elementele constitutive ale primejdiei, ci altele, care rămâne să fie găsite. Primele trei puncte ale rechizitoriului urmează prin urmare a fi înlăturate, ca neconcludente. Ne rămâne din acest rechizitoriu doar ultimul punct, cel mai greu însă, și abandonat exclusiv pe umerii evreilor. Evreii „reprezintă o primejdie permanentă..." Ei „sabotează valorile și așezările creștine". [28] Iată-ne, în sfârșit, după ce ne-am lovit de atâtea probleme inutile, în fața acestei vechi și familiare axiome. Evreii sânt distrugători, dizolvanți și ofensivi. Ei atacă organismele vii, ei paralizează viața statelor, ei subminează bazele siguranței popoarelor. Este un adevăr crucial, la care se reduc, în ultimă esență, toate teoriile antisemite, de oriunde ar pleca, din economie, din fiziologie, din politică sau din metafizică. Acolo unde tac cifrele, scările grafice, textele și documentele, începe a vorbi în ultimă instanță această „intuiție". Poate crede profesorul Nae Ionescu în ea? Nu. De o sută de ori, nu. El știe bine, știe cu certitudine că „spiritul dizolvant iudeu" este o grosolană și sinistră legendă. A spus-o lămurit de nenumărate ori și, îndeosebi, într-un articol al său de pe vremuri, pe care vă sfătuiesc să-l citiți, care se numește „Criza iudaismului" și se află tipărit în foiletonul ziarului „Cuvântul" nr. 509, de la 18 iulie 1926: „Există o părere... după care iudeul nu ar fi decât un «docteur de l'incredule»; adică un spirit dizolvant pur și simplu, «revoltat înnăscut, liberator anarhist sau bolșevic», element negator și sterp. O asemenea înțelegere este însă dezmințită de istorie... Cu greu se poate admite că un popor care trăiește în formele lui specifice de câteva mii de ani, din viața căruia a ieșit Vechiul Testament, din rândurile căruia s-a ridicat Hristos-Dumnezeul întrupat, nu este decât un neam de posedați, a căror singură rațiune de a fi e doar dorința de a zice «nu». Și putința de a dizolva lumea creștină, pregătind moartea pământului". * * * Ar trebui să ne oprim. Recunosc cel dintâi că acest lung examen este inutil. Argumente, contraargumente, confruntări de texte, interpretări – toate sânt indiferente. Vom izbuti poate, în cel mai fericit caz, să înlăturăm „problemele". Va rămâne însă semnificația acestei prefețe, care este mult mai gravă și mai dureroasă decât îndoielnicele ei adevăruri. Dincolo de aluziile sale politice (și sânt o sumedenie: externe și interne), dincolo de parantezele ce rezolvă incidental cu o aluzie, cu o glumă sau cu un silogism atâtea obiecții obligatorii, dincolo de această complicată construcție de idei-sugestii și prejudecăți, va stărui mereu actul voluntar de nedreptate, refuzul lucid de a înțelege. Este o umbră ce nu cade numai pe umerii noștri. * * * Aceasta este prefața profesorului meu Nae Ionescu. Aveam eu dreptul să o public? Întrebarea trebuie pusă altfel. Aveam dreptul să nu o public? De cinci luni, toată lumea, prieteni și dușmani, cere „să se facă lumină" în această gravă chestiune, care a dat de lucru tuturor tipografiilor din țară. De cinci luni sânt somat de adversari și rugat de binevoitori să explic prin ce „sadism" am consimțit să tipăresc în fruntea cărții mele o prefață care mă lovea în primul rând pe mine. Ați citit mica antologie, reprodusă în capitolul precedent și ați văzut ce patetice accente capătă pe alocuri această somație. De ce am publicat prefața? În primul rând, pentru că am cerut-o. Nu e de ajuns? Eu nu cerusem o anumită prefață, ci o prefață. Am cerut-o, mi s-a făgăduit și mi s-a dat. Iar eu am publicat-o. Acestea erau regulile jocului – și le-am respectat. În al doilea rând, pentru că nu-mi recunosc în nici un fel dreptul de a exercita vreo cenzură. Mi se pare odios în genere faptul de a suprima o pagină scrisă. Nu sânt nici prin temperament, nici prin formație, nici prin gândire un arzător de cărți – cu atât mai puțin când ele sânt scrise împotriva mea. Iar în speță ar fi trebuit să-l cenzurez pe... Nae Ionescu. Oameni buni, ați pierdut simțul proporțiilor? Ce sânt eu, cine sânt eu, pentru a îndrăzni să dispun de o scriere a profesorului Nae Ionescu? Sânt limite pentru orice orgoliu, sânt, mai ales, limite pentru orice „indignare". Dar, lăsând deoparte aceste considerații, peste care nu cred că un om de bună-credință ar putea trece, voi spune că, înainte de orice, am publicat prefața pentru că publicarea ei mi-era... indiferentă. Vedeți, grav pentru mine era nu faptul că o asemenea prefață apare, ci că o asemenea prefață poate fi scrisă. I-am spus-o cu sinceritate profesorului și îmi iau libertatea să repet aici: dacă prefața am fi cunoscut-o numai noi doi, el și cu mine, dacă paginile ei ar fi rămas numai în mâinile noastre, dacă am fi ars-o, dacă am fi îngropat-o, ea n-ar fi fost o mai mică durere. Posibilitatea ei mă înspăimântă, nu publicitatea. Tragic este faptul că a putut să o cugete și să o scrie Nae Ionescu, nu că o va cunoaște Petre Pandrea și I. Ludo. Ce importanță au toți Pandrii și toți Luzii din lume, cât cântăresc insulta, mizeria și indignarea lor, cât mai pot lovi ei, acolo unde a lovit o dată Nae Ionescu? Nu aveam împotriva acestei prefețe decât o singură răzbunare, care era, în același timp, o obligație: să o public. Am publicat-o. Ultimul cuvânt Iată-mă ajuns la capătul acestei prea lungi povești. Să-mi fie iertată o ultimă privire înapoi spre tot ce închid aici, pentru a lăsa timpului grija să cicatrizeze și să șteargă. De două mii de ani a fost un act riscat de sinceritate. Pe urma lui, rămâne o casă pierdută, un simbol căzut, o mare prietenie săgetată. Puțin scrum, atâta tot. E un mic cataclism, venit poate la timp, căci nu e rău să-ți clatini din când în când locul tău în lume și să-l scoți cu de-a sila din plasa deprinderilor. Fiecare din noi trăiește pe un morman de adevăruri alterate, pe care n-a avut timp să le controleze. Prietenii, iubiri, aversiuni, idei, judecăți – se strâng cu trecerea timpului cum se strâng ziarele și hârtiile vechi pe masa de scris. E destul de greu să revezi un teanc de hârtii și să le arzi pe acelea care nu mai trebuie. E nesfârșit mai greu să revezi o grămadă de sentimente și judecăți. Trăim cu ele, din neglijență, din oboseală, din grabă și le răbdăm să se descompună în umbra noastră, fără să știm când și fără să ne întrebăm de ce. Într-o zi, o întâmplare, un accident, o coincidență le smulge lenei noastre, nepăsării noastre și atunci rămânem uluiți, găsindu-le pe jumătate moarte, sterile, străine... O asemenea întâmplare a fost cazul De două mii de ani . El a scos la lumină aversiuni ce mocneau de mult în umbră, lovituri și atacuri sufocate sub un rest de îndoială, strigăte și gesturi care așteptau confuze, dincolo de prea vechi, prea leneșe, prea false obișnuințe. El a zguduit echivocurile amicale, a bruscat ezitările de sentiment, a grăbit sinceritățile și violențele de limbaj. Nu pot spune până unde – cât de departe și cât de adânc – a mers, nu pot spune câte așezări a clătinat, câte amintiri, câte încrederi, câte nădejdi a rupt. E prea greu să le număr pe toate, acum, când mă aflu încă între ruinele lor, între molozul și pietrele lor arse. E o numărătoare tristă; nu este una deprimantă, îmi spun, fără să bravez pe nimeni și, mai ales, fără să mă bravez pe mine însumi, că nu vom plăti vreodată destul de scump dreptul de a fi singuri, fără jumătăți de amintiri, fără jumătăți de afecțiuni, fără jumătăți de adevăruri. Îmi spun că a le strânge pe toate la un loc într-o singură flacără și a păși pe urmă peste scrumul lor este singura libertate care ne poate schimba viața în altceva decât într-o lungă descompunere zilnică. * * * Scandalul De două mii de ani este încă în momentul în care închei paginile de față în plină desfășurare. La București, continuă să se anunțe și să apară pamflete și rechizitorii. [29] În provincie, se organizează „simpozioane" și procese publice, al căror unic acuzat sânt. (Din vreo trei orașe mi-au venit convocări pentru a mă prezenta „în persoană" în fața acestor instanțe. Aștept mandate de aducere.) Menite să apară într-un asemenea concurs de enervări, nu-mi fac nici o iluzie despre soarta precizărilor pe care le-am scris aici. Le așteaptă probabil o a doua serie de falsuri, o nouă avalanșă de insulte, un nou atac de revolte morale. Nu știu dacă am scris pentru a le provoca, dar în nici un caz pentru a le preveni. E un spectacol frumos o carte între pietre. Nu vreau nici să-l tulbur, nici să-l ocolesc. Pentru mine, cazul De două mii de ani se oprește irevocabil aici. Nu mai am de răspuns nici un cuvânt. Încredințez aceste foi unui om tânăr, care le va primi cu bună-credință și le va citi, așa cum ar sta de vorbă cu el însuși. Nu-l cunosc pe acest tânăr și nu știu unde este. Dar sânt convins că este. Noiembrie-decembrie 1934 ANEXE [ modifică ] I [ modifică ] „Nu știi românește" este un vechi strigăt care îl întâmpină pe scriitorul evreu în cultura românească. Este un „jos jidanii!” evoluat. Antisemitul filolog e o speță mai subțire de antisemit, care de la spargerea geamurilor a trecut la problemele de stil. „Ce mai faci dija", „taci moi", „buiatul de la Ițic" sânt elemente de umor pe care nenumărate generații le-au moștenit, le-au păstrat și le-au menținut până astăzi, cu un viguros simț al tradiției. Nu știu ce drăcească ironie (francmasoneria probabil!) a făcut totuși, ca unii din cei mai buni cercetători ai limbii românești să fie... evrei. Dar Gaster, Tiktin și Șăineanu pe vremuri, Bick și Graur astăzi nu-i pot lua ultimului antisemit corigent la limba română dreptul de a le striga tuturor laolaltă și fiecăruia în parte: „taci moi dija". E strigătul pe care l-au primit, pe rând, și Ronetti-Roman, și Gherea, și Ion Trivale, și F. Aderca. Aș fi fost mâhnit să nu fi împărțit cu ei această onoare. Semnalul a fost dat de d. Petre Pandrea nu prin „Apărarea Națională", cum ar fi fost firesc, ci prin „Adevărul Literar”. Într-un lung foileton, d. Pandrea a publicat 53 de „erori de limbă" culese din De două mii de ani , indicând, în același timp, în paranteze, felul exact de a scrie și protestând în numele limbii daco-romane împotriva acestui „oribil jargon". „Oribilul jargon" era făcut parte din greșeli de tipar săritoare în ochi, parte din expresii juste, prost cunoscute de d. Pandrea. Nu spun eu acest lucru – o spune un camarad al său de redacție, d. Doctor Ygrec, care, intervenind în discuție („Adevărul" nr. 15526, din 22 august 1934), a pus lucrurile la punct. Citez: „Și acest critic literar crede că-l distruge pe romancier fiindcă iar fi găsit în roman multe greșeli de limbă. Astfel a găsit: nu mai în loc de numai, iar în altă parte numai în loc de nu mai. Târâgânat în loc de tărăgănat...; oțetit în loc de oțețit. Umblii în loc de umbli (cu un singur i), pâtlagină în loc de pătlagină; kilometrii (cu doi i) în loc de kilometri. Dar culmea indignării criticului este atunci când a citit în roman că unul din personaje tunde iarba din grădină cu securea! Noi credem că unele din greșelile relevate, sânt pur și simplu greșeli de tipar, altele sânt forme dialectale, iar altele sânt forme care se găsesc la cei mai de seamă din scriitorii noștri. Iar securea, care a provocat indignarea criticului când a decretat că romancierul nu știe românește trebuie să fi fost în manuscris o secere pe care tipograful a prefăcut-o în secure". E limpede și, pentru un om de bună-credință, fusese limpede din capul locului. Aș fi putut opri lucrurile aici. Dar era un prilej de amuzament lingvistic pe care nu voiam să-l pierd. Am luat atunci un articol al d-lui Petre Pandrea din „Viața Românească" – primul care mi-a căzut sub ochi – și m-am distrat citindu-l cu creionul în mină. Rezultatul: 423 (patru sute douăzeci și trei) de erori de limbă, gramatică, ortografie și stil în numai 13 (treisprezece) pagini. Nu greșeli de tipar, nu banale neglijențe, ci puternice, convinse și ritoase ignoranțe. Am publicat aceste observații într-un articol din revista „Vremea" (Puțină gramatică pentru un „maarxist", anul VII, nr. 553 din 2 sept. 1934). Remarcam acolo dezacorduri între subiect și predicat, imposibile forme de genitiv și dativ, construcții betege de frază, prepoziții absurd aruncate, pleonasme grosolane în sfârșit o antologie de monstruozități gramaticale și stilistice, care, în condiții normale de bun simț și decență, ar fi luat oricui dreptul de a mai avea opinii în această materie. Oricui, cu excepția d-lui Petre Pandrea. * * * Din mâinile „Adevărului Literar", salvarea limbii a trecut în paza revistei „Gândirea", care, printr-un domn „Toma Vlădescu" (?), a reluat cazul. Regret că nu cunosc ce reprezintă această semnătură, căci ar fi fost plăcut să refacem exercițiul, care dăduse atât de strălucite rezultate cu proza d-lui Pandrea. Băiatul „Gândirii" are asupra băiatului de la „Adevărul Literar" prudenta superioritate de a nu fi scris nimic. E un stilist prin abținere. Nu mai puțin un stilist vehement. ,,... nu ne-a fost posibil să răbdăm mai mult de 20-30 de file: am sucombat ca toată lumea, sub „stilul" ingeniosului negustor exotic de literatură autohtonă... Am aplaudat, de aceea, pe cronicarul literar care a refuzat să se ocupe de carte, arătând că nu este tradusă în românește și că sintaxa și limba în care a fost compusă nu corespund nici unui dicționar omenesc. ... limba românească a primit în jargonul idiș al acestei cărți o ofensă cum nu s-ar putea alta mai gravă... S-a comis astfel numai un grav delict gramatical... Căci dacă „ De două mii de ani " suferă Iosif Hechter, în orice caz după câte mii de ani va învăța el limba de care atâta de imprudent pretinde a se servi." („Gândirea", octombrie 1934) Îmi place acest fragment răzbunător, vibrant și aprig în indignarea sa. E o inimă de patriot care se zbate aici, fără virgule, înecată într-o ploaie de propoziții relative incorecte, dar bine simțite. Mărturisesc însă că pe cât înțeleg de bine și stimez de mult acest legitim protest împotriva mea, pe atât mă nedumirește și, într-un fel, mă întristează atacul pe care, din senin, zisul „Toma Vlădescu" îl pornește în același articol împotriva d-lui... Nichifor Crainic, eminentul director al revistei „Gândirea". Într-adevăr la d-sa se referă probabil următorul fragment: „... în locul unei meserii mai potrivite cu natura lui, și-a schimbat numele cu un pseudonim românesc. O falsă identitate, însă, putea ea să adauge unui om, care singur se rușinează de el, mai mult talent sau mai mult adevăr? Iată ce se poate obține mai greu prin escrocheria facilă a numelor împrumutate." Ei bine, publicate în „Gândirea", aceste rânduri mi se par o grosolănie, o lipsă de obraz, o lovitură pe la spate dată omului care te-a primit în propria lui revistă. Da, e adevărat că directorul „Gândirii" și-a schimbat numele cu un pseudonim românesc. E adevărat că numele său de acasă, din bătrâni, era Ion Dobre. Mai e adevărat că l-a înlocuit cu pseudonimul Nichifor Crainic. Îi dau însă aceste lucruri dreptul lui Vlădescu, care nu e nimic, să-l batjocorească în așa hal pe d. Crainic, care oricum e un poet? îi dau dreptul să-l acuze de „falsă identitate" și – Dumnezeule mare! – de „escrocherie", ba încă de „escrocherie facilă", ceea ce este de două ori infamant? (Veți fi de acord cu mine că în materie de escrocherii trebuie preferate fără ezitare cele opulente, serioase și grele, nu cele „facile", care sânt nerentabile.) D. Nichifor Crainic, care se plângea de curând de valul de trivialitate ce bântuie azi în publicistica română, trebuie să fi trăit un moment penibil primind aceste injurii imunde, pe care i le arunca în față un colaborator poate sincer, dar inconștient. II [ modifică ] D. Petre Chiricuță a publicat, în trei numere consecutive din ziarul „Adevărul", trei foiletoane; „Cartea d-lui Mihail Sebastian", (nr. 15, 527 din 23 august 1984), „O discuție în continuare" (nr. 15, 528 din 24 august 1934), „Soluția unei probleme grele" (nr. 15, 528 din 25 august 1934). D-sa oferă evreilor o soluție radicală: botezul. Nu am căderea să o accept sau să o resping, dar, după câte am auzit, evreilor li sau mai făcut în decursul veacurilor asemenea invitații. Și îmi vine greu să cred că nu le-au primit în două mii de ani anume pentru a avea astăzi plăcerea să le accepte pe ale d-lui Chiricuță. Dar discuția, cel puțin sub acest raport, nu mă privește. D. Chiricuță are însă amabilitatea să mă denunțe drept un trădător al neamului meu. Și se servește pentru aceasta de câteva citate. Toate trucate. Dau un singur exemplu, care mi se pare decisiv. La pag. 34, eroul cărții mele notează în jurnalul său următoarele: „Seară de familie. S-a întors vara mea, Viky, cu bărbatul ei, din voiajul de nuntă. Se pare că e însărcinată. Un unchi se amuză de întâmplare. — Dar harnici ați mai fost! Viky e rușinată, bărbatul ei grav. — Ehe, băiatule, acu e acu! S-a sfârșit cu binele. Vrei, nu vrei, ai poftă, n-ai poftă, trebuie... știi povestea cu trenul... Și spune povestea cu trenul. Toată lumea râde zgomotos. Dintr-un colț mama mă privește încurcată... S-ar fi putut să fiu ca ei toți, un negustor gras, însurat, mulțumit, jucând duminica seara pocher și spunând porcării însurățeilor tineri. O știi pe aia cu trenul? Uneori, mă întreb cu spaimă dacă evadarea mea dintre ei este întreagă". Pasajul e lămurit. Citat în întregime, nu îngăduie nici un echivoc, nici o răstălmăcire. D. Chiricuță știe acest lucru, și de aceea – pentru a le da alt sens – rupe ultimele două rânduri ale pasajului și le citează izolat, ignorând contextul. „Uneori, mă întreb cu spaimă dacă evadarea mea DINTRE ei este întreagă." Pentru ca abilitatea să fie completă., cuvintele „dintre ei” sunt subliniate de d. Chiricuță. Cine citește întregul pasaj știe că acest „dintre ei" se referă la niște „negustori grași, însurați, mulțumiți etc., etc. Cine nu cunoaște însă decât fraza citată de d. Chiricuță n-are cum ști la ce anume se referă acest „dintre ei". Dar d. Chiricuță se grăbește și explică: „dintre ei, adică din neamul lui israelit". Falsificarea sensului e brutală, iar procedeul descurajant. Cum se mai poate discuta cu un om care nu ezită în fața unei asemenea operații? La ce bun să-i mai spun d-lui Chiricuță și tovarășilor săi de pamflet că dintr-o carte într-adins făcută din contradicții e necinstit să citezi numai o serie de termeni și să lași deoparte termenii contrari, la ce bun să întrebuințez un asemenea argument pentru ei abstract, când ei nu se dau în lături de la cele mai plate și mai vădite violări de text? Ar fi naiv să-i spun d-lui Chiricuță că n-are voie și nu e onest să citeze un fragment de la pagina 38 („Cordialitate ovreiască, pe care o urăsc”), când știe foarte bine că la pagina 39 urmează un pasaj ce anulează prima reflexie. („Nu sânt un caraghios eu, care am aici, între ei, scrupule critice și îmi controlez «ținuta»?... «Decență, discreție, singurătate” – valori de cinci parale etc., etc."). D-nii Șerban Cioculescu, Pompiliu Constantinescu și I. I. C. Cantacuzino au arătat în cronicile lor că De două mii de ani e o carte făcută din trei momente sufletești nu numai distincte în timp, dar structural contradictorii. Nu-i pot cere d-lui Petre Chiricuță să priceapă acest lucru. Dar i-aș fi cerut, pentru vârsta și haina sa, să păstreze o umbră de bună-credință. În cazul De două mii de ani , dintre toți devastatorii intelectuali cu care cartea aceasta a avut de-a face, d. Petre Chiricuță este cel mai deprimant. III [ modifică ] În ulița evreiască, d. I. Ludo este un fel de Tănase evreu, cu destul haz uneori. Cine-i cere d-lui Tănase, excelentul director al teatrului Cărăbuș, să fie serios? Cine îl poate învinui că e trivial? Cine, mai ales, ar avea năstrușnica idee să-l tragă la răspundere pentru ceea ce cântă? Tănase este cetățeanul care „știe el ce știe", pe care „nu-l duci de nas cu una, cu două", că pe loc „îi sare muștarul" și-ți spune „două vorbe și-un cuvânt", de zici „că ce-i aia". Tănase este grosul bun-simț în libertate. Mărturisesc că genul mă amuză sincer. Îmi place acest om chefliu, vesel, cu pălăria pe ureche – „ce-am avut și ce-am pierdut" –, care are opiniile lui în toate chestiile, se bate pe burtă cu toate ideile, îi face praf pe toți „grangurii". Tănase este „boborul" în persoană. El are idei și soluții în politica externă, în teoria lui Einstein, în aviație, în problema transferurilor, în literatură, în iubire – și pe toate le rezolvă „în doi timpi și trei mișcări", sumar, scurt, ritos: „zât", „vax", „zexe". Tănase satisface în fiecare din noi nu știu ce năduf plebeu, nu știu ce plăcere de a fi trivial și de a scăpa de toate „finețurile și tiriboambele", cum spunea amicul meu Marin Dronțu. Pe urmă, după ce ai râs, când rămâi singur, ți-e oarecum rușine de tine însuți. La Cărăbuș, în lumea lui, în orizontul lui, Tănase este un erou profund simpatic. Lucrurile se complică doar în clipa în care, din greșeală, a nimerit într-o sală de concert și, în mijlocul unei sonate de Bach, strigă bine dispus de la galerie: „dă-te jos din corcoduș” sau „Mai las-o, Popescule". D. I. Ludo exercită în publicitatea evreiască din România exact această funcțiune. E un Tănase cârn, dar cu vervă. Cupletele sale sunt, cum se zice, irezistibile. Familiar cu abstracțiile, intim cu ideile, puțin porc cu nuanțele, se tutuiește cu toate problemele din lume. Din nefericire, spre deosebire de d. C. Tănase, d. Ludo nimerește prea des în sălile de concert. Încolo, e un umorist savuros. În cazul De două mii de ani , d-sa a publicat o broșură care are 96 de pagini, costă lei 30 și se află în toate librăriile. IV [ modifică ] „... Și eu sunt burghez” („Cuvântul" nr. 2449, 15 febr. 1931) Săptămâna trecută, într-o dizertație sumară despre câteva foarte grave lucruri, m-am trezit făcând această declarație, ce-mi servește de titlu: „Și eu sânt burghez!". Nu era o premeditare. Era ceva mult mai puțin și poate mult mai agreabil: o glumă. Nu mai țin bine minte locul ei în frază și nici locul ei în seria de idei atunci expuse. Când am să capăt stenograma conferinței, am s-o public, și lucrurile au să fie de-a binelea clare. E însă amuzant, ba chiar instructiv să întârzii puțin asupra consecințelor pe care le-a avut această glumă întâmplător aruncată. Se găseau între ascultătorii de la Fundație câțiva oameni tineri, pentru care problemele de politică și structură socială ce se discutau în acea conferință erau și sânt definitiv limpezite. Vorbesc despre amicii și ascultătorii mei marxiști. În fața unor întrebări pe care noi ni le punem încă temători, cu o ezitare ce pornește din fibrele inițiale ale vieții noastre, din cultura, din obișnuințele, din oboseala noastră, dacă vreți, în fața acestor întrebări, pentru care avem uneori îndoieli dramatice, ei dețin cheia adevărului. Ei sânt pe drumul cel bun – singurul. Și dibuirile noastre pe de lături, întoarcerile noastre spre noi înșine, căutările noastre dincolo de orizontul rezolvat al problemei, li se par acestor știutori de absolut eretice și inutile. Poate, până la urmă, criminale. Așa se face că la falsa mea „profesie de burghezie" ei au reacționat cu hotărâre: unii plecând demonstrativ, alții încruntându-se și însemnând într-un carnet această mărturisire, ce va ședea bine într-o zi pe masa unui tribunal proletar. Ba unul dintre ei – unul dintre cei mai inteligenți, mai pasionați și, prin aceasta, mai dragi – s-a obosit să urce scările „Cuvântului" și să mă pună în gardă împotriva propriei mele imprudențe. Întâmplarea mi se pare tristă – și, de astă dată, nu glumesc deloc. Așadar, oamenii sânt condamnați să nu poată crede în ceva decât, cu prețul orbirii lor. Așadar, faptul sufletesc de a crede, pe care eu îl socoteam fertil, creator, deschizător de mari drumuri interioare, rămâne tot un biet sistem sectar, dincolo de care nimic nu poate exista. Nu sânt nuanțe de gândire și de expresie, nu sânt rezerve și obiecții spirituale, nu sânt ocoluri și despărțiri ce trebuie înțelese. Nu este nimic dincolo de formula exactă ce exprimă adevărul – un adevăr fix, simplu, precis și comunicabil ca o socoteală de algebră. Asta e tot și de aici mai departe începe moartea. Știu. Un iluminat este un tip viforos. De aici psihologia lui de criminal cu sentiment. Revelația, care pentru un spectator neutru poate semăna teribil cu o idee fixă, revelația aceasta îl duce, cu revolverul în mână, pe căile absolutului. Un revolver ce poate fi imaginar, revolver-simbol, pândind abaterile de la linia ideală și doborând evadații de dincolo și dincoace de ea. Un iluminat este un „pur". Un om cu criterii definitive, pe măsura cărora el trăiește toată viața, viața lui și viața altora. Totul e simetric, limpede, centrat și dependent de un punct motor care se cheamă Ideea, Idealul, Adevărul, Revelația (toate cu majuscule). Peste capul acestor cuvinte, trebuie făcut un mare pustiu. Ei bine, vor fi triste aceste timpuri ce vin, dacă ele vor fi, cum se spune și se pare, ale celor „puri". Vor fi triste, pentru că viața, ea, nu este deloc „pură", ci, dimpotrivă, învălmășită, contradictorie, fantezistă, variată. Ea e făcută din continue abateri, din nesfârșite dizidențe sufletești, din dezordini, ce fac tragicul uman și comicul uman. În acest sens, și fără cinism, se poate spune că un bun escroc este preferabil unui mare vizionar. În orice caz, este mai omenesc. Le trebuie oamenilor nu știu ce mică reticență atunci când cunosc sau cred a cunoaște adevărul, le trebuie nu știu ce accent de relativitate, care să le nuanțeze certitudinile și care să le împiedice – pe aceste certitudini – să devină niște bestii absolute. E o lecție pe care am învățat-o greu – după nu știu câte războaie și revoluții –, dar pe care cel puțin o socoteam bine învățată. Ne-am înșelat. Căci iat-o uitată: iată noi procurori ce pornesc la vânătoare cu carabina idealului la umăr. Să ne pregătim confesiile sufletești ca pe niște declarații fiscale. E mai prudent. (MIHAIL SEBASTIAN) V [ modifică ] DUMINICA („Cuvântul" nr. 754, 12 decembrie 1927) Uniunea Studenților Creștini, întrunită în congres la Oradea, a devastat casele de rugăciune evreiești. Asta dovedește la ce nivel spiritual stau tinerii noștri. Ne închipuiam că mișcarea de renaștere a creștinismului, care e un fenomen general în cultura lumii de astăzi, se sprijină pe un fenomen de recrudescență în genere. Numai așa noul creștinism poate în adevăr să fie fecund: ca formulă optimă – ca fiind de transmisiune divină – de valorificare a vieții religioase. Studenții vor să ne încredințeze astăzi că ne-am înșelat. O recunoaștem. Dar nu ne-am înșelat asupra fondului însuși al problemei, ci asupra capacității lor de înțelegere, asupra seriozității și adâncimii lor sufletești. Studenții arată că pentru ei creștinismul e o firmă polemică și politică – nu o realitate spirituală. A devasta o casă de rugăciune a oricui este semnul celei mai întristătoare secete sufletești. A devasta o sinagogă însemnează însă, în special, a nega Vechiul Testament, care este în timp baza însăși a evangheliei, a rupe continuitatea bisericii lui Dumnezeu. Iată ce nu înțeleg studenții și iată de ce nu sânt creștini. Căci, lăsând deoparte aspectul politic al întâmplării, dacă tinerii noștri ar fi avut vreo problemă națională de răfuit cu evreii – puteau să o facă lăsând deoparte templul. Ei au atacat însă casa de rugăciune. Au vrut s-o atace sau au făcut-o fără să-și dea seama? În primul caz, nu știu ce e creștinismul; în al doilea, nu e vie în ei imaginea bisericii lui Dumnezeu. Păcat în orice fel. Păcat împotriva creștinismului, nu numai ca religie a iubirii, ci împotriva realizărilor istorice ale creștinismului. Legea veche este doar o etapă necesară a evangheliei lui Hristos, o etapă care face parte integrantă din această evanghelie. Pentru noi, creștinii, evreii nu sânt necredincioși, ci credincioși întârziați pe drumul mântuirii: noi am ajuns la noua legătură, – ei o așteaptă încă; așteaptă pe Mesia cu calul alb, care va veni să-i mântuiască, și nu vor să afle că Mesia a venit. Astea sânt sinagoga, Vechiul Testament și iudaismul religios, pe care Uniunea Studenților Creștini le-a insultat sângeros prin distrugerile de la Oradea. Domnilor studenți, să învățați de aici înainte aceste lucruri – e greu. Schimbați, deci, titulatura Uniunii. VI [ modifică ] Era în 1931, prin vară. Se invalidaseră la Cameră, sub guvernul Iorga-Argetoianu, cei patru aleși comuniști, iar dintre ei, unul, Imre Aladar, fusese arestat. Se vorbea de posibilitatea unui deces subit. Se întâmplă. Într-o dimineață, năvălește la „Cuvântul" tânărul Petre Pandrea (fost Petre Marcu Balș), fost naționalist ortodox, dar în acel moment comunist declarat — Domnule profesor, îl omoară. Trebuie să-l scăpăm. — Da' de ce să-l scăpăm? — Cum de ce? Îl omoară! — Ei și? Vouă nu vă trebuia un mort? Întrebarea cădea oblic, însoțită de acea ridicare de sprâncene deasupra ochilor întredeschiși, care subliniază întorsăturile subite de replică ale profesorului. — Lăsați-l acolo. Vouă vă trebuie un mort, pentru că revoluția așa se face; lor le trebuie unul, pentru că și poliția tot așa se face. Era o glumă tristă, spusă cu multă tristețe. Peste câteva zile, Imre Aladar trecea granița teafăr, spre Viena; la scurtă vreme, îl urma în străinătate nevastă-sa, pentru care s-au găsit bani și pașaport. Nu vă spun cui i se datorau toate acestea. E cineva care nu mi-ar ierta-o. Epilog. Tânărul Pandrea părăsește câteva luni mai târziu comunismul și se înscrie la național-țărăniști. Noul său patron, care nu mai este Karl Marx, ci d. Virgil Madgearu, îl angajează la ziarul „Dreptatea", unde pe cine credeți că-l pune să-l înjure în chiar primul său articol? Ați ghicit. Pe Nae Ionescu: A doua întâmplare seamănă uluitor cu cea dintâi. Numai eroul mi se pare mai pitoresc. Mă duceam într-o zi de octombrie 1931 la Jilava, să-l vizitez pe inginerul Belu Silber, băiat de viață, din care o inexplicabilă gafă a poliției făcuse un condamnat politic. Hotărât lucru, poliția nu e nici de doi bani psiholog. Sânt oameni pe care ar trebui să-i lași liberi, pentru compromiterea naturală a unei cauze. Belu Silber, care a devenit de atunci o populară figură bucureșteană, este un tânăr volubil, care dă șuete la Corso despre politica mondială, aranjând situația Europei, apostrofând violent guvernele, zguduind din temelii statele și învrăjbind continentele. Puțin agent de siguranță și puțin martir, are suplețea primei meserii și vehemența celei de a doua, ceea ce dă un aliaj de real umor. Dacă vi-l amintiți pe Boris Sarasof al lui Caragiale, realizați destul de exact personajul. Îl cred doar pe Silber mai inteligent și mai neserios. Prezența lui la Jilava era mai mult o glumă proastă decât o nedreptate, mai mult o farsă, decât o eroare. Bietul băiat avea acolo aerul speriat și confuz al omului care a greșit trenul și nu știe cum să sară mai repede jos. Când m-a văzut, s-a apropiat de mine și, privind cu un aer de panică în dreapta și în stânga, când la sentinelă, când la ofițerul de serviciu, când la clopotul de alarmă, mi-a șoptit printre dinți: „Vorbește cu Nae Ionescu". N-am dreptul să judec un om pentru o atât de legitimă spaimă. Eroismul nu este obligatoriu. Nimeni dintre noi nu știe ce lașități ar obține viața de la el, dacă l-ar pune la încercare. Nu-l judec pe Silber: îl înțeleg. Mulți sânt cei care mor pe baricade, zac în închisori și clădesc pe pământul aspru al Rusiei. Între aceștia și Belu Silber este însă o prăpastie: poate nu destinul claselor. Ci altceva: mai multă demnitate, mai mult curaj și mai mult idealism. Nu-l judec. Observ doar că primul său gând a fost la acel reacționar Nae Ionescu, în care își punea o desperată nădejde. Eu nu știu dacă în realitate profesorul putea sau nu face ceva pentru salvarea lui Silber. Nu știu și nici nu mă interesează, căci nu despre asta e vorba. Mi-e de-ajuns că în acel ceas „revoluționarul" Silber se îndrepta spre „fascistul" Nae Ionescu și îi cerea o mână de ajutor. Cu ce drept? Cu ce justificare față de sine însuși? Și, în fond, cine era acest „huligan", căruia dintre zidurile Jilavei i se putea adresa strigarea lui Silber? Ce era el pentru a primi o asemenea strigare și pentru a-i răspunde? Evident, tânărul Belu Silber nu avea în acel moment timpul de a-și pune astfel de întrebări. Era ocupat cu problema, recunosc, mult mai urgentă, de a ieși la lumină. Și o dată ieșit la lumină, chestiunea nu mai era actuală. Astăzi, inginerul Silber publică regulat, cam la două săptămâni o dată, murdare atacuri împotriva profesorului Nae Ionescu. Povestea n-ar fi fost altfel completă. VII [ modifică ] Nu știu cum îl cheamă pe eroul romanului meu. Nu l-am întrebat până acum. Totuși, o parte din critică l-a denumit cu de la sine putere, după o sugestie a prefeței, Iosef Hechter. Dl. Ion I. Cantacuzino observă foarte just în această privință, în cronica sa: „În legătură cu eroul, trebuie să notăm o nouă dovadă a forței de sugestie pe care a exercitat-o prefața d-lui Nae Ionescu. Azi toată lumea e de acord să creadă că eroul lui Sebastian se numește Iosif Hechter. Or, nicăieri în roman autorul nu-i dă eroului său acest nume. I l-a dat, însă, o dată, d. Nae Ionescu în prefață. Și atât a fost de ajuns". („Criterion", anul I, nr. 1, 15 oct. 1934). Faptul acesta nu este un simplu detaliu. Nici pentru lectura romanului, nici – mai ales – pentru lectura polemicilor care au urmat. Pornind de la acest nume, s-a stabilit caracterul autobiografic al cărții. Iosef Hechter e Mihail Sebastian. Eroul cărții se cheamă Iosef Hechter. Deci, eroul cărții e Mihail Sebastian. Silogismul e scurt și identificarea completă. Ea a dus și la alte descoperiri detective. S-a răspândit zvonul că, fiind autobiografic, De două mii de ani e un roman cu cheie. Pentru fiecare personaj, s-a găsit câte un echivalent în lumea bucureșteană. Am aflat astfel că Abraham Sulitzer e cutare, Pârlea cutare, Vieru cutare, S. T. Haim cutare, Dronțu cutare... Îmi dau seama că e inutil să protestez împotriva unei astfel de curiozități barbare și inventive. Nu e roman pentru care să nu circule câteva perechi de „chei". Gust de indiscreție, gust de inițiere în culise, gust de mahalagism literar. În realitate, un roman se scrie totdeauna cu un aliaj de reminiscențe și invenție, în care partea reminiscențelor este cu siguranță cea mai mică și mai vagă. Există câteva confesiuni de tehnică „romanescă" prea celebre ca să le invoc aici. Toate spun însă același lucru: „cheia" e o superstiție a cititorului, și numai a lui. Oricum, afirm că De două mii de ani nu e o carte autobiografică, decât, cel mult, prin sensurile ei și în nici un caz prin faptele și momentele ei epice. Afirm, de asemenea, că, cu excepția lui Ghiță Blidaru, nici un erou al cărții nu ascunde vreun model anumit din viață. Cât despre eroul central al romanului, îi refuz numele pe care critica i l-a acordat cu puteri discreționare. Este la mijloc o confuzie și... mai este încă ceva. Iosef Hechter deschidea posibilități largi de pamflet, pe care Mihail Sebastian nu avea cum să le ofere. Una din armele predilecte ale culturii bucureștene este ceea ce aș numi, cu voia dumneavoastră, „polemica onomastică”. Dacă pe adversarul tău îl cheamă Gheorghe Cutare, îi vei spune Jorj Cutărică, sau Cutarof sau Cutaridis, și l-ai lichidat. Pentru evrei, lucrul e și mai simplu. Oricum i-ar chema, le vei spune Ițic. „Ițic" este rezumativ, scurt și eficace. „Ițic" termină radical orice controversă. Iosef Hechter a făcut în cazul De două mii de ani oficiu de Ițic. Cu ce umor, cu ce sensibilitate, cu ce sclipitoare inteligență s-a brodat pe această temă, susceptibilă de atâtea variante: Iosef Sebastian, Mihail Hechter, Ițic Sebastian, Mișu Hector... Dintre toate, îmi place acest „Hector”, de la urmă, care e legat, în plus, de o duioasă amintire personală. — Cum te cheamă pe d-ta? mă întreba acum câțiva ani d. plutonier-major Coțofană. — Hechter Iosef. — Cum? — Hechter Iosef. Se oprea, se uita lung la mine, un zâmbet îi înflorea mustața sură și pe urmă repeta luminat, spre bucuria generală: — Aha! Hector. Domnule plutonier-major Coțofană, dumneata nu știai că în bravul dumitale umor ești un mare pamfletar. Sânt la București niște domni cu carte și condei care te plagiază. VIII [ modifică ] D. Tudor Teodorescu-Braniște a publicat în „Cuvântul Liber" nu mai puțin de patru articole în cazul De două mii de ani : „Jidanul" Iosef Hechter și „rumânul" Nae Ionescu („Cuvântul Liber", nr. 36, 14 iulie 1934, D. Nae Ionescu se contrazice (nr. 38, 28 iulie 1934), Iuda suferă? (nr. 40, 11 august) și D-nii Iosef Hechter, Nae Ionescu, Mircea Eliade și harul divin (nr. 44, 9 septembrie). Nu vreau să remarc aici decât o singură „obiecție de logică" pe care se sprijină atacul d-lui Braniște. Nu pentru a-l „apăra" pe d. Nae Ionescu. (Prefața sa ar fi meritat un atac mult mai grav, înțelegând prin grav, mult mai serios.) Dar pentru a indica la ce facilități a recurs dezbaterea. D. Braniște citează din prefață o „contrazicere": două texte care, la distanță de câteva pagini, se bat – spune d-sa – cap în cap. Iată-le: 1) „... drama iudaică nu poate fi dezlegată; pentru că ea nu e o problemă, ci un fenomen... Dacă drama iudaică ar putea fi dezlegată într-un fel oarecare, ea ar fi un fenomen de relație; conflictul s-ar ivi dintr-o defectuoasă luare de contact între evrei și ceilalți oameni – contact care ar putea fi amendat, ajustat. Cum însă conflictul acesta e permanent, indiferent de timp și loc, sau mai exact dacă conflictul acesta e permanent – așa cum constată eroul nostru și cum o cred și eu –, atunci trebuie să conchidem cu necesitate că pricinile conflictului sânt în evreu.... Dacă evreul trebuie să sufere, suferința lui trebuie să-și aibă originea în el însuși... Evreul trebuie să fie substanțial bolnav". (Pag. 8-9) 2) „Se observăm însă că încordarea dintre evrei și celelalte neamuri nu e un fenomen constant; și că sânt adesea perioade în care domnește liniște deplină și în care neamul evreiesc prosperă. Când suferă evreii? Când sânt evreii – ca să întrebuințăm o expresie a lor – persecutați? În momente de criză. (Pag. 13-14) Pe aceste două texte, d. Braniște stabilește o contrazicere foarte simplă și foarte evidentă. La pagina 8, d. Nae Ionescu spune că suferința evreilor e constantă, iar la pagina 14, că este intermitentă. „Când afirmi d-ta adevărul? La pag. 8, când spui că evreul suferă întotdeauna în orice loc?... „Sau poate spui adevărul la pag. 14, când afirmi că evreul suferă din când în când". Și, pe acest ton interogativ, extrem de violent, articolul continuă, revine și insistă. Îl invidiez pe d. Braniște că poate reduce la atâta lucru gândirea lui Nae Ionescu. Îl invidiez că-și poate simplifica întratâta dificultățile într-o discuție. Dacă aș putea și eu încercui întro atât de grosolană eroare de logică toată personalitatea profesorului, viața ar fi simplă. Îl cred însă din nefericire mult mai complex și nesfârșit mai primejdios, când vrea să fie primejdios. Crede d. Braniște cu seriozitate în fulminanta contrazicere pe care a descoperit-o? Să nu-și dea oare seama d-sa de abilitatea propriului său denunț? Îi propun o provizorie schimbare de termeni în textele citate și supun următoarele două afirmații atenției sale: 1) X e suferind de inimă. X e permanent suferind de inimă. 2) Când suferă X? În momentele de criză. Numai în momentele de criză. Contradicție! va exclama d. Braniște. X nu e logic. O dată spune că suferă mereu, iar altă dată spune că suferă numai uneori. E o inconsecvență. Din două una: ori e bolnav de inimă, și atunci trebuie să sufere permanent, ori nu suferă decât uneori, dar atunci, nu mai e bolnav. Această medicină sumară, pe care d. Braniște o confruntă cu logica prefeței, ajunge astfel la niște concluzii dintre cele mai vesele. Bietul X se vede în situația de a-și permanentiza durerea sub sancțiunea retragerii demnității de bolnav. E o exigență oricum exagerată. Îi propun d-lui Braniște un al doilea și ultim exemplu, pe care îl împrumut propriei sale gândiri politice. 1) Regimul capitalist-burghez e bolnav. Regimul acesta e structural și permanent bolnav. 2) Regimul capitalist-burghez suferă numai în perioadele de criză. Contradicție! ar trebui să exclame, dar nu va exclama, de astă dată, d. Braniște. Și totuși nu e nici o contradicție. Regimul capitalist poate cuprinde într-adevăr în structura lui o maladie, care însă nu se manifestă decât în perioadele de criză. Înseamnă însă că această maladie încetează o dată cu criza? Sau că regimul capitalist devine sănătos în momentele de prosperitate? Evident că nu. Deși durerea este intermitentă, maladia rămâne constantă. Acest simplu lucru îl exprimă „delictul de logică", pe care îl înfiera d. Braniște. ... Și este tot ce a găsit mai serios de spus împotriva prefeței! IX [ modifică ] Despre mântuirea sau nemântuirea evreilor, despre iertarea sau osânda lor după moarte, au discutat, în legătură cu prefața la De două mii de ani , d-nii Mircea Eliade, G. Racoveanu și Mircea Vulcănescu. Primul și ultimul cred că textele, biserica și spiritul ei îngăduie mântuirea iudeilor. D. Racoveanu o contestă, invocând alte texte, dacă nu altă biserică și alt spirit. Toată greutatea era de a ști dacă evreii sânt, cum spunea profesorul Nae Ionescu, o dată niște „credincioși întârziați pe drumul mântuirii" sau dacă sânt, cum crede d, Racoveanu, niște necredincioși, care „vor agonisi partea Iudeii și a dracilor". Bibliografia dezbaterii este impresionantă. O indic pentru cine se interesează direct de problemă. Mircea Eliade: Iudaism și Antisemitism. Preliminarii la o discuție („Vremea", anul VII, nr. 347, 22 iulie 1934). G. Racoveanu: O problemă teologică eronat rezolvată? sau Ce n-a înțeles d. Mircea Eliade („Credința", anul II, nr. 195, 29 iulie 1934). Mircea Eliade; Creștinătatea față de iudaism („Vremea” nr. 349, 5 august 1934), G. Racoveanu: Creștinism, iudaism și îndrăzneală I („Credința" nr. 215, 22 aug,). G. Racoveanu: Creștinism, iudaism și îndrăzneală II („Credința" nr. 215, 23 aug.). G. Racoveanu: Creștinism, iudaism și îndrăzneală III („Credința" nr. 217, 23 aug.). Mircea Eliade: O ultimă lămurire. (Vremea" nr. 352, 26 august 1934). G. Racoveanu: Creștinism, iudaism și îndrăzneală. Dincolo de texte („Credința" nr. 221, 29 august 1934). Mircea Vulcănescu: O problemă teologică eronat rezolvată? sau Ce nu a spus d. Gheorghe Racoveanu, („Credința", 2 septembrie). G. Racoveanu: Pentru Mircea Vulcănescu, noul blagoslav. („Credința" nr. 227, 5 septembrie 1934). * * * Nu-mi recunosc nici un drept să spun vreun cuvânt în această dezbatere, care, în plus, în fondul ei, îmi este profund și total indiferentă. Am o vagă impresie că, după moarte, nu voi fi judecat cu textele d-lui Racoveanu. Iar dacă mă înșel, facă-se voia lui Dumnezeu. Mă întreb doar cu ce justificare intimă mânuiește d. Racoveanu trăsnetul și sabia credinței. O licență în teologie atrage oare după sine neapărat o viață și o conștiință de creștin? Cunoșteam în d. Racoveanu un bun gazetar, un amuzant polemist, un bine dispus amic, un iubitor de ceasuri plăcute, un închinător al acelei frumoase vorbe nemțești, după care lucrurile bune în lumea asta sânt trei la număr... Nu bănuiam însă în d-sa arzătoarele flăcări mistice pe care le pune astăzi în funcțiune și nici nu-i ghiceam sufletul însetat de intransigență, cu care retrăiește – puțin cam târziu și după prea multe „pogorăminte" – canonul 11 al Sinodului VI Ecumenic. „... nici să se împrietenească cu ovreii, nici la boale să-i cheme și doftorii de la dânșii să primească, nici în băi nicidecum să se scalde împreună cu ovreii". Aș alătura acestui citat teologic o veche vorbă profană a unui mare laic de pe la 1830, dacă mi s-ar îngădui o asemenea impietate. „Ce qu'il y a de plaisant c'est de voir cet air de conviction profonde a un homme qui est habituellement en etat de peche mortel." „Păcat mortal" e prea mult spus pentru d. Racoveanu, care este, înainte de orice, un indiferent. Creștinismul său este strict tehnic. D. Racoveanu este un tehnician, un specialist, un expert. Între dsa și viața creștină sânt exact raporturile dintre un mecanic și principiul electricității sau dintre un avocat și simțul de dreptate. Raporturi de profesiune. Nu știu ce valoare canonică, teologică, bisericească și ortodoxă au textele sale. Știu însă ce sens uman se află dincolo de ele, atunci când acolo se află d. Racoveanu. Și e de ajuns. X [ modifică ] În ultimul moment, tocmai când primesc penultimele corecturi ale acestor pagini, iau cunoștință de lungul denunț publicat de revista „Azi" împotriva mea. Semnatarul documentului este un domn Nicolae Roșu. Îmi pare sincer rău că d-sa vine atât de târziu. I-aș fi rezervat un loc de onoare în „antologie" (vezi infra, pag. 286-290), alături de confratele d-sale nearian, dar la fel de violent și deopotrivă de perspicace, I. Ludo. Aici nu-i pot oferi decât un grăbit comentar. Sânt cel dintâi care regret această silită lipsă de ospitalitate. D. Roșu, care este prin preocupări un subcomisar cult, îmi vorbește despre „revizuirea pașapoartelor" și mă asigură că, dacă i-ar veni bine, n-ar mai sta de vorbă, ci ar înlocui „conflictul de idei” cu o „rezolvare imediată". Îmi place această declarație de bătăuș loial, devenit intelectual numai prin imposibilitate materială de a-și exercita adevărata vocație. Dar să avem răbdare. Să sperăm că într-o zi d. Roșu va putea răbufni, și nu mă îndoiesc că atunci febra sa revoluționară va începe cu mine, care nu am decât un condei în mână și – cum spunea cu profund dispreț d. Pandrea – „nici un ban în buzunar". Așa încep marile revoluții. Critica d-lui Roșu este curat polițienească. D-sa împarte eroii cărții sub două rubrici, după naționalitate, religie și semnalmente particulare: români și evrei. Același lucru îl făcuse înaintea sa un alt subcomisar cultural, evreu însă, pe nume Th. Lowenstein, cred, într-o gazetă sionistă de dreapta. Metoda e aceeași, spiritul identic, numai rezultatele diferite. Într-adevăr, d. Roșu găsește că toți eroii evrei ai romanului sânt simpatici, în timp ce toți eroii români sânt antipatici – de unde reiese că romanul este antiromânesc. „În concluzie precizez: evreii din romanul lui Mihail Sebastian sânt mult deasupra românilor." („Azi", anul III, nr. 5, p. 1310). Colegul sionist al d-lui Roșu acuză romanul de un păcat exact contrariu. „Într-adevăr, figuri simpatice între evrei nu găsim... în schimb, Ghiță Blidaru rămâne maestru până la urmă... cu câtă simpatie se vorbește de Pârlea..." („Renașterea Noastră", organ național evreiesc, anul XI, nr. 460, 26 aug. 1934). Dacă mai există în lumea asta mare un rest de ridicol, cred că aici s-a refugiat, în această întâlnire de opinii, în această involuntară frăție între d-nii Roșu și Lowenstein, amândoi puri, amândoi intransigenți, amândoi perspicaci. Nu pot întârzia asupra „filozofiei" d-lui Roșu. În această materie, mă adresez mai bucuros d-lui Cuza, care este amuzant, sau d-lui Maurras, care este inteligent. Meditațiile antisemite din „Azi" sânt însă de o platitudine pe care numai irezistibila lor informație o mai salvează din când în când. Vă recomand călduros pasajul de la sfârșitul paginii 1312 și începutul celei următoare, unde e vorba despre Philon, Maimonides, Averroes, Spinoza și Renan. E o sinteză de ignoranțe viguroase și frenetice. Jumătate din gândirea lumii încape în buzunarul mic al d-lui Nicolae Roșu. (Îi atrag în treacăt compătimitor atenția asupra unei mici gafe: numitul Averroes este și el nearian, cel puțin după unul din părinți. Pe viitor, mai atent cu laudele, domnule Roșu. Controlează bine pașapoartele, în prealabil.) De ce se străduiește domnul acesta să fie un „antisemit cu probleme", când e așa de ușor să fii un „antisemit pur și simplu"? Uite așa își complică oamenii existența. Ce nevoie are d. Roșu de Philon, Maimonides și Spinoza, toți trei niște ovrei perfizi, care îi vor tulbura entuziasmul prin cine știe ce obiecții talmudice? De ce se lasă prins d-sa în asemenea curse de erudiție, în care riscă să-și lase prestigiul, liniștea și seninătatea? D. Roșu ar trebui să evite pe viitor drumurile nesigure. O conștiință sănătoasă nu are nevoie de multe adevăruri. Câteva, dar solide: omorul ritual, cahalul, Protocoalele Sionului. D. Roșu să se întoarcă acolo și nu va cunoaște dificultăți de informație filozofică. * * * Nu e singura imprudență a denunțului din „Azi". Tânărul polițist atacă – se putea altfel? – și problema limbii românești. „Necunoașterea limbii românești este esențială evreilor." Tare pe acest adevăr, d. Roșu se avântă într-o serie de atentate stilistice, la care originea sa exclusiv daco-romană îi dă dreptul. „Căci – și-o fi spunând d. Roșu – nu e limba mea? Nu am dreptul să fac ce vreau cu ea?" Ba da, desigur. Și, în consecință, o calcă cu picioarele și cu stiloul, de o face tot una. Ici o frază fără cap, colo un predicat pus la colț, dincolo un pronume fantezist ortografiat, pretutindeni o năclăială scriitoricească în care „ideea" înoată cât poate și pe urmă se dă la fund, de nu mai știi nici ce-a vrut, nici de unde venea, nici unde se ducea. D. Roșu nu se mulțumește numai cu atâta și, pentru a ne dovedi drepturile sale de latin, o dă puțin și pe limba lui Virgiliu, pentru a ne oferi în trei cuvinte o monumentală gafă: Tertius non datur (pag. 1309, rândul penultim). Acest „tertius" indică, pe de o parte, profunda cultură umanistă a preopinentului nostru, iar, pe de altă parte, gustul său legitim de a ultragia o limbă a cărei necunoaștere nu știu dacă-i este „esențială", dar până una alta e evidentă. * * * Mă opresc. Cele 15 pagini mărunt tipărite ale d-lui Roșu ar fi în stare să ne ție de vorbă până la ziuă, dacă am sta să le comentăm rând pe rând. Exercițiul ar fi agreabil, dar prea lung. Subliniez o ultimă frază, singura care m-ar indigna dacă d. Roșu m-ar putea indigna: aceea în care e vorba despre „cohortele mele de prieteni" și despre „revistele care îmi stau la îndemână”. „Cohortele de prieteni" s-au văzut cred în acest caz De două mii de ani, în care am primit cele mai desfrânate injurii, din cele mai felurite locuri, fără ca cei pe care d. Roșu îl numește „prietenii" mei să se fi simțit obligați, nu pentru mine, dar pentru ei înșiși, la un cuvânt de dreptate. Cât despre „revistele care îmi stau la dispoziție", e de ajuns să spun că în cinci luni, de când sânt ținta tuturor atacurilor posibile, n-am izbutit decât o singură dată să public un articol de răspuns, și acela după o întârziere de cinci săptămâni. În schimb, d. Roșu poate tipări pe 15 pagini mari un imund și vesel pamflet, în paginile unei reviste, la a cărei formare am luat parte și unde scrisul meu a fost de nenumărate ori cerut cu o obositoare insistență. Mâine, d. Roșu sau oricare altul va putea scrie despre mine că am furat, am incendiat și am ucis, fără ca să am unde tipări două cuvinte de apărare. Acesta este „trustul de presă" pe care mi-l atribuie furiosul meu adversar, într-un moment în care unica mea armă și bucurie este singurătatea. ↑ D. Ionel Teodoreanu mi-a trimis odată, în urma unor repetate atacuri împotriva literaturii sale, o carte cu două rânduri emoționante, scrise pe pagina de gardă: „fără dragoste, cu stimă, salutul meu de arme". Îi cer iertare pentru indiscreție, dar acest „salut de arme" este unul din cele mai frumoase mesaje pe care le datorez literaturii. Termenul trebuie păstrat. El înnobilează meseria de scriitor. ↑ În genere, antisemitismul românesc este o stare de fapt. Din când în când însă se transformă în idee. ↑ Șerban Cioculescu în „Adevărul" și „Revista Fundațiilor Regale", Pompiliu Constantinescu în „Vremea", Octav Șuluțiu în ,,Reporter", N. Carandino în „Facla", I. I. Cantacuzino în „Criterion”. ↑ Nu vreau să credeți că e vorba de o fabulă, inventată pentru trebuințele cauzei. Scena s-a întâmplat întocmai. Cei doi eroi erau Mihail Polihroniade și inginerul Belu Silber, unul militant de extremă dreaptă, celălalt de extremă stângă. ↑ „Dar îți voi dovedi, Mihail Sebastian, că tu nu ai voie să-ți asumi nici măcar dreptul la respirație, nicidecum acela de-a scrie... căci trebuie curățită literatura de oameni ca tine, Mihail Sebastian". („Credința", anul II nr. 171) ↑ Vezi pentru detalii anexa I, de la sfârșitul volumului, pag. 299 ↑ Vezi anexa II. ↑ „Revista Fundațiilor Regale," anul I, nr. 10, octombrie 1934. ↑ „Vremea", anul 7, nr. 347, 22 iulie 1934. ↑ „... lichea, ticălos, dejecție a ghetoului evreiesc..." (I. Ludo). ↑ Am scris despre Ion Trivale în „Cuvântul" „antisemit" și „hitlerist” din noiembrie 1933. ↑ Recunoscând lupta de clasă ca o realitate a vieții – pentru „Cuvântul Liber" nu există Iuda, nu există neam evreiesc. Există exploatatori și exploatați. Exploatatorii – români, evrei, greci, turci, armeni etc. – sânt totdeauna exploatatori. Exploatații – români, evrei, greci turci, armeni – sânt totdeauna exploatați. Muncitorul evreu trăiește aceeași viață mizerabilă ca și muncitorul român. Exploatatorul evreu încasează aceleași beneficii injuste ca și exploatatorul român". („Cuvântul Liber" nr. 44, septembrie 1934) ↑ „Imponderabil se cheamă ceva ce nu se poate spune – nu că ar fi un lucru de rușine, dar pentru că nu știi cu ce să începi. E un fel de ă—ă—ă – în vorbă și gând, care, în desperare de cauză, se refugiază în gesturi cu mâna. Ori cu pumnul. Vrei să spui ceva. Îți stă vorba pe limbă, dar nu poți s-o emiți. De aceea, boul nu vorbește, ci rage nu pentru că ar avea limbă groasă, ci fiindcă mintea și sufletul îi sânt pline numai de imponderabile. Im-pon-de-ra-bi-le!" (I. Ludo, Iuda trebuie să sufere, pentru că e suferind, pag. 23. Editura Adam. 96 pagini, 20 lei). Vezi anexa III. ↑ Ce poți să faci? Dacă trebuie, trebuie, Așa-i, pe semne, scris de la Dumnezeu. Să sufere. Iuda trebuie să sufere. Nu din pricina oamenilor, care vai de mine, nu sânt nici răi, nici nedrepți, ci fiindcă așa trebuie. Oricât de buni și drepți am fi cu Iuda, oricât de drăguț ne-am purta cu el și cu ai lui – el tot va suferi, până în adâncul veacurilor. Pupă-l ori bate-l, e totuna la el. Va plânge și așa, și așa. (I. Ludo. Iuda trebuie să sufere etc., pag. 50) ↑ „... și eu sunt burghez” („Cuvântul” nr. 2449, 15 februarie 1932). Vezi anexa IV. ↑ Vezi anexa VI. ↑ Nu vreau să dau nume și nici detalii. Ele nu-mi aparțin. Sânt totuși două întâmplări pe care le voi povesti, căci eroii lor au pierdut de mult dreptul la tăcere. – Vezi anexa VII. ↑ Mai este oare nevoie să spun că pe eroul cărții De două mii de ani nu-l cheamă Iosef Hechter, că nicăieri în decursul romanului acest nume nu este scris, că aducerea lui în discuție este ori o dovadă de lectură neglijentă și a cărții, și a prefeței, ori o simplă armă polemică? Vezi anexa VII. ↑ Aveam într-un rând intenția să-i strâng într-un volum cronicile și studiile sale de teatru din 1927 și 1928. Sânt acolo unele pagini de o adâncime critică fără egal. Dar timpul a descurajat acest proiect. ↑ „Astăzi însă d. Iorga îndeamnă pe un evreu să se boteze ca să poată crea în ordinea culturii. E cea mai categorică negare a crezului naționalist pe care l-a reprezentat până acum. Căci sau trecerea la creștinism este pentru un evreu – în fond imposibilă – ceea ce noi credem – și atunci comitem cu bună știință un fals în domeniul spiritual, mai grav față de sufletul nostru decât toate falsurile posibile, sau evreul se poate desprinde efectiv de iudaism și atunci – dacă teoria națiunii făcută de d. Iorga și însușită de generația noastră e adevărată – el nu va fi decât o sinistră epavă spirituală, corcită și condamnată sterilității." (Nae Ionescu: „De ce nu te botezi", „Cuvântul", 19 august 1923). ↑ Surprinzător, de exemplu, articolul său ,,Între Sefardimi și Eskenazimi" (septembrie 1928), în care discută legea cultului a d-lui Lapedatu, indicându-i criterii de legiferare pentru evreii sefarzi. ↑ Nu știu prin ce mister detectiv, d. I. Ludo a luat parte la această convorbire, pe care o rezumă în cartea sa, după cum urmează: „La un moment dat, când Hechter, speriat de unele semne ciudate pe cerul arian al purățului, a vrut să dea bir cu fugiții, d. Nae Ionescu i-a calmat suferința, urcându-i salariul cu 2000 de arginți de nichel. De aici, probabil, i-a și venit lui Hechter ideea să-și intituleze romanul: De două mii de ani . Tocmai pe tocmai: un an, un leu, un an, un leu. La atât a apreciat d. Nae Ionescu suferința milenară a lui Hechter. Și trebuie să recunoaștem că n-a fost prea zgârcit.” ↑ Așa cum este, neschimbat. ↑ Vezi anexa VIII. ↑ Vezi anexa IX. ↑ „Păi același răspuns îl dă și romanul d-tale" va sări indignat criticul pătrunzător și îmi va cita din nou primejdioasa pagină 213. (— Ești abil dumneata, m-a întrerupt Vieru. Nu cumva pentru că antisemitismul o fi etern vrei să-l scoți inexplicabil? Și pe evrei inocenți? — Doamne ferește! Nu numai că antisemitismul mi se pare explicabil, dar evreii mi se par singurii vinovați.) Sânt dezolat, dar nu voi răspunde acestui zdrobitor citat. Cred că nimic nu este mai dificil în lumea asta mare, decât să demonstrezi cuiva că o ironie este o ironie. ↑ Es ist die Tragik im Dasein des Juden, dass er zwei Gefuhle in seiner Seele einigt; dass Gefuhl des Vorrangs und das Gefuhl der Brandmarkung. In dem bestandigen Anprall, in der Reibung dieser beiden Emfindungstrome, muss er leben und sich zurecht finden. Es hat sieh mir bei fast allen Juden, denen ich begegnet bin, bestatigt, und es ist der tiefste, schwierigste und wichtigste Teil des judischen Problems. Man besitzt aber, einfach und menschlich betrachtet, ebensowenig einen Vorrang dadurch dass man Jude ist, wie man gebrandmarkt ist dadurch, dass man Jude ist" (Jakob Wassermann; Mein Weg als Deutscher und Jude). ↑ Prefața precizează: le sabotează în același mod în care creștinismul din primul veac sabota valorile și așezările romane. Analogia e foarte abilă, dar puțin abuzivă. Forța dizolvantă a creștinismului se datora în primul rând prozelitismului său activ. El proceda prin convertiri, prin foarte largi și adânci convertiri. Nu cred că iudaismul a făcut vreodată prozelitism. Sfera națiune și sfera religiei se acoperă perfect în sânul lui – ceea ce face nu numai inutilă, dar și structural imposibilă orice raliere în afară, dincolo de cadrele iudaice. Dimpotrivă, creștinismul era anațional și asocial (dacă nu de-a dreptul antinațional și antisocial). De aici febra și eficacitatea lui dizolvantă. ↑ Vezi anexa X.


content:
Cuprins 1 PERSONAJELE 2 ACTUL I 2.1 SCENA I 2.2 SCENA II 2.3 SCENA III 2.4 SCENA IV 2.5 SCENA V 2.6 SCENA VI 2.7 SCENA VII 2.8 SCENA VIII 2.9 SCENA IX 2.10 SCENA X 2.11 SCENA XI 2.12 SCENA XII 2.13 SCENA XIII 2.14 SCENA XIV 2.15 SCENA XV 2.16 SCENA XVI 2.17 SCENA XVII 3 ACTUL II 3.1 SCENA I 3.2 SCENA II 3.3 SCENA III 3.4 SCENA IV 3.5 SCENA V 3.6 SCENA VI 3.7 SCENA VII 3.8 SCENA VIII 3.9 SCENA IX 3.10 SCENA X 3.11 SCENA XI 3.12 SCENA XII 3.13 SCENA XIII 3.14 SCENA XIV 3.15 SCENA XV 3.16 SCENA XVI 3.17 SCENA XVII 3.18 SCENA XVIII 3.19 SCENA XIX 4 ACTUL III 4.1 SCENA 1 4.2 SCENA II 4.3 SCENA III 4.4 SCENA IV 4.5 SCENA V 4.6 SCENA VI 4.7 SCENA VII 4.8 SCENA VIII 4.9 SCENA IX 4.10 SCENA X 4.11 SCENA XI 4.12 SCENA XII PERSONAJELE [ modifică ] DOMNUL BOGOIU ȘTEFAN VALERlU MADAME VINTILĂ MAIORUL CORINA JEFF AGNEȘ UN MECANIC UN CĂLĂTOR NEVASTA LUI ACTUL I [ modifică ] Pensiune în munți. Casă izolată în pădure. Scena reprezintă pe planul II un hol-sufragerie, care se continuă pe planul prim cu o terasă. În fund, coltul din dreapta, o scară de lemn în spirală, ce duce la etaj, unde sunt odăile unora din pensionari. Holul se desparte de terasă prin două mări uși laterale de sticlă și printr-un oblon mare cât ambele uși și care se închide de sus în jos. În hol, scaune de nuia albă, un divan, o masă. În genere, lucruri simple, clar de o curățenie extremă.. Este un interior pe care l-a mobilat, cu bani putini, o femeie de gust. Culoare generală, alb și verde-închis. O impresie totală de odihnă, de simplicitate. La ridicarea cortinei, marele oblon ce desparte terasa de hol este tras până jos, așa incit holul nici nu se vede. Pe terasă, două șezlonguri deschise, care au fost uitate peste noapte afară. În stingă terasei, bătută în peretele casei (eventual casa poate să fie făcută din bârne, cum se fac vilele la munte) , o tablă neagră, tablă de școală, cu burete și cretă. Lângă tablă sunt fixate în perete un barometru și un termometru. Pe tablă se mai poate citi scris-cu creta, scris încă de aseară probabil, dar șters în parte în timpul nopții, din cauza umezelii, următoarele: „Miercuri 4 august. Presiunea atmosferică: 762 mm. Temperatura: 18 grade. Vânt de la miazănoapte. Nori răzleți dinspre Hașmașul Mare.” În hol, pe o masă de nuiele, un aparat de radio, cu lămpile demontate. În dreapta, pe o etajeră, un telefon manual, de sistem vechi. Scena rămâne câteva clipe goală. Se aude din culise zgomotul unei vaci, care paște undeva prin apropiere. O sumă de alte mici zgomote casnice, de gospodărie care se deșteaptă; sunet de farfurii și pahare, o găleată de apă ce se varsă, o fereastră ce se deschide etc.… Nu trebuie să se insiste. Câteva sugestii doar, sus… pentru a da impresia de dimineață și de trezire din somn. Cineva trage în sus, dinăuntru, oblonul. Este domnul Bogoiu. După ce a ridicat până sus oblonul, dă de o parte și de alta două uși de sticlă, așa încât acum holul și terasa sunt unul în prelungirea celeilalte. SCENA I [ modifică ] BOGOIU, mai târziu ȘTEFAN Domnul Bogoiu iese pe terasă. Cu ochii cârpiți de somn și puțin buimăcit de soarele care, odată cu ridicarea oblonului, a năvălit în hol. Se oprește o clipă în mijlocul terasei. Se oprește o clipă, se uită la cer, întinde o mână, ca și cum ar încerca să vadă dacă plouă. E îmbrăcat într-un halat de casă, cam scurt, care lasă să i se vadă, ceva mai jos de genunchi, picioarele păroase. Flăcău de vreo cincizeci de ani. Puțin obez, puțin chel. Deși în halat, poartă guler tare de cauciuc și o cravată lungă, cu un nod enorm. BOGOIU (împiedicându-se de unul din șezlonguri) : Iar… (Face un zgomot de mirare cu limba lipită de cerul gurii.) Nteh, nteh, nteh. (Pipăie pânza șezlongului.) Fräulein Weber! (Se întoarce spre celălalt șezlong, pe care de asemeni îl pipăie puțin iritat.) Iar le-a lăsat afară. Agneș!… Ude… Ude leoarcă. (Se îndreaptă spre tablă, consultând cu mare atenție barometrul și termometrul. Șterge cu buretele tot ce e scris pe tablă. Apoi, aplecat, caligrafic, depărtându-se din când în când de tablă, ca să-și admire caligrafia, scrie, spunând în același timp cu glas tare:) Joi, 5 august. Presiunea atmosferică: 763 mm. Senin. Temperatura: 22 grade. Timp frumos. (Ștefan coboară pe scară, în hol, douăzeci și nouă - treizeci de ani. Este îmbrăcat în trening albastru, bocanci, în cap bască. Sub scară se află rezemat de perete un șezlong strâns. Într-o mână cu șezlongul, în cealaltă mână cu o carte, vine spre terasă. Își desface șezlongul, potrivindu-l în plin soare. După aceea aruncă volumul în șezlong.) BOGOIU: Te sculași? ȘTEFAN: După cum se vede. BOGOIU: Buna dimineața. ȘTEFAN: ’Neata. BOGOIU: Asta e șezlongul dumitale? ȘTEFAN (afirmativ) : Ihă… BOGOIU: Care va să zică, îl duseși aseară înăuntru, în vilă… ȘTEFAN: Exact. BOGOIU: Da’ pe astealaltele de ce mi le lăsași afară? ȘTEFAN: Mi-era lene. BOGOIU: Lene! Ia te uită la ele. (Arată spre cele două șezlonguri) . Leoarcă. Leoarcă, dom’le. Cade roua aicea, de parcă-i potop. Lene, zici… Da’ lene să ne strici aparatul de colo (arată spre aparatul de radio) nu-ți fuse. ȘTEFAN (privește surprins, când spre Bogoiu, când spre aparat) : Eu? BOGOIU: Ba nu. Eu. Zi că eu, că numai’ asta mai lipsește. Trei ceasuri am stat azi-noapte de-am înșurubat și deșurubat la el, doar-doar o să cânte. Lemn! Nu vrea și nu vrea. Se uita biata domnișoară Corina la el, de-ți făcea milă. Zicea că are nu-ș’ ce să asculte de la Stuttgart. Nu zău (se îndreaptă spre măsuța din stânga, pe care se afla aparatul, și ia în fiecare mână câte o lampă, întinzându-le declamator.) , ce-i fi având dumneata cu nenorocitul ăsta de radio? ȘTEFAN: Domnul meu, la asemenea calomnii nu răspund. (Se pregătește să iasă în stânga.) BOGOIU: Calomnii? (Ridică mâna dreaptă, în care ține unul din becurile demontate.) Asta numești dumneata calomnie? Și asta? Și asta? (Întoarce de câteva ori butonul aparatului.) ȘTEFAN (iese din scenă, dar în trecere se oprește o clipă în fața tablei lui Bogoiu. Zâmbește, și pe urmă, fără grabă, cu oarecare lene — lene pe care de altfel în toate mișcările lui — ia buretele și șterge tot, după care iese agale.) SCENA II [ modifică ] BOGOIU, MADAME VINTILĂ Mișcare în pensiune, care se deșteaptă din ce în ce mai mult. Rumoare de dimineață, uși care se deschid, voci care se aud strigând din diverse odăi: „Agneș! Agneș! Agneș! Apă! Agneș, unde mi-ai pus șervetul? Madame Vintilă coboară pe scară grăbită și se îndreaptă spre etajera pe care, în afară de telefon, se mai află un teanc de ziare și scrisori deschise. E o femeie tânără, de cel mult treizeci de ani, destul de frumoasă, dar cu anumită vulgaritate, care în nici un caz nu trebuie exagerată. MADAME VINTILĂ (către Bogoiu, care a rămas lângă aparatul de radio, examinându-l izolat) : A venit? BOGOIU: Cine? Agneș? MADAME VINTILĂ: Ei, Agneș? De Agneș ne arde nouă? Poșta. Scrisorile. (Caută nervoasă printre hârtii.) BOGOIU: Păi n-avea când, madame Vintilă. N-avea când. Nici de opt nu s-a făcut, și autobuzul trece la nouă. MADAME VINTILĂ: Nu știu când trece autobuzul, da’ eu una știu: că nu mai rabd. Uite, azi e a cincea zi de când n-a mai venit nicio scrisoare în pensiunea asta blestemată. BOGOIU: Ssst! Să nu te audă Fräulein Weber. MADAME VINTILĂ: Ba să mă audă. Unde e, să mă audă? Fräulein Weber!… Și telefonul ăsta… (Învârtește cu necaz manivela telefonului.) BOGOIU: Nu-l zgâlțâi, că-i faci mai rău. Eu cred că de asta s-a stricat. S-a speriat, săracul. Prea v-ați răstit la el. MADAME VINTILĂ (puțin îmbunată) : Da’ la radio cine s-a răstit? BOGOIU (oarecum jenat că a fost surprins cu un bec de radio în mână) : Ei, cu asta e altă poveste. Știu eu… (Privește cu subînțeles spre partea pe unde a ieșit Ștefan.) SCENA III [ modifică ] Aceiși, MAIORUL CORINA (se aude de undeva de sus, din odaia ci, vocea Corinei) : Agneș! Agneș! (Prin ușa din stânga, jos, intră Maiorul.) MAIORUL: A venit? BOGOIU: Cine? Agneș? MAIORUL: Ce Agneș, nene?! Agneș! Ziarul. A venit? (Se îndreaptă și el spre etajera telefonului și caută în vraful de jurnale, citindu-le, cu glas tare, data:) 28 iulie, 23 iulie, 25 iulie. Numai vechituri. De cinci zile, nicio gazetă. Eu, unul, nu mai pot. Dacă mai ține mult așa, ne tâmpim cu toții. Să nu știi tu ce se petrece în lume… Poate-i război, domnule… Poate a căzut guvernul… BOCOIU: Ei și? Ți-e că n-o să cadă fără dumneata? MAIORUL: Lasă gluma, domnule. Lasă gluma, că nu-i timp de glumă. E serios. Dacă nu primesc nici azi gazeta, eu am terminat. Plec. Asta-i viață? Gazetă nu, radio nu… MADAME VINTILĂ: Scrisori nu, telefon nu… MAIORUL: Stai toată ziua cu ochii în zare și-ți vine să strigi într-acolo, spre București: „Hei, mă! Răspunde, mă! N-auzi, mă?” MADAME VINTILĂ: N-aude. N-aude nimeni, nu răspunde nimeni. Nici țipenie de om. Parc-am fi undeva la capătul pământului. Naufragiați. Pierduți. MAIORUL (obidit) : Of! MADAME VINTILĂ: Unde suntem? Pe ce insulă? Pe ce continent? Unde? SCENA IV [ modifică ] Aceiași, CORINA Corina a apărut sus pe scară. Foarte tânără, mai tânără chiar decât cei douăzeci și cinci de ani pe care îi are. E într-o pijama de casă, pe care și-o încheie, în timp ce coboară scara. A prins ultima replică a lui Madame Vintilă și îi răspunde. CORINA: Aici! Trei sute patruzeci și doi de kilometri de la București, treizeci și șase de kilometri de la Gheorghieni. Altitudine: una mie două sute optzeci și cinci metri deasupra mării. (Între timp a ajuns jos, în hol.) Bună dimineața. Da ce-i asta? Nu răspunde nimeni! Am spus bună dimineața. MADAME VINTILĂ, MAIORUL, BOGOIU (răspund toți deodată, dar fără prea mare chef) : Bună dimineața. CORINA: A, nu așa. Nu-mi place deloc. Mai tare. Nu vă e rușine de soarele ăsta? Mai tare, pentru Dumnezeu! Hai, curaj: bună dimineața!... Nu vreți. Păcat. Aveam să vă dau o veste bună, dar n-o meritați. Prea sunteți lugubri. MAIORUL: O veste? MADAME VINTILĂ: Bună? BOGOIU: O veste bună? (Au venit toți trei spre ea, viu interesați) CORINA (tace o secundă, lăsându-i cu răsuflarea suspendată) : Bună dimineața. MADAME VINTILĂ, MAIORUL, BOGOIU (răspund toți trei, de astă dată mai deschis, mai vioi, cu nerăbdare) : Bună dimineața. CORINA: Așa mai merge. Ei bine, aflați că în curând, peste jumătate de oră – azi dimineață în orice caz – telefonul nostru va funcționa. MAIORUL, MADAME VINTILĂ (aproape în același timp, dar auzindu-se replica fiecăruia) : Nu se poate! Nu-i adevărat! BOGOIU: Serios? CORINA: Se poate, e adevărat și e serios. Aștept un mecanic de la Gheorghieni. Un om de la telefoane. Trebuie să vie cu autobuzul de nouă. MADAME VINTILĂ: De unde știi? CORINA: Pentru că l-am chemat eu. Ieri, după prânz, în timp ce dumneavoastră v-ați dus cu maiorul la pescuit… Ai prins ceva domnule maior? MAIORUL (cap dezolat, mâinile deschise, cu un gest de fatalitate) . BOGOIU (cu o perfidie bonomă) : Îl insulți. MAIORUL (către Bogoiu) : Dumneata să taci! CORINA (către Maior) : Iartă-mă, n-am vrut să te supăr. Prin urmare, în timp ce dumneavoastră erați la pescuit… BOGOIU: Vorba vine la pescuit. MAIORUL: Nu mai taci, domnule? BOGOIU: Ba tac, da’ mai întâi să spui dumneatale, cu mâna pe conștiință, câți pești ai prins de când ești aici? (Maiorul tace încurcat.) Buuun. Va să zică ai prins… câți ai zis. Păi asta se cheamă pescuit, nene? Prinde și dumneata ceva. Nu zic mare lucru. Nu cer un rechin. Prinde colo un obleț, ca să fie. Un, cap de obleț, o coadă de obleț. Un solz, domnule, un solz. Prinde-l și atunci mă închin. Te fotografiez. Pe onoarea mea! Când te-oi vedea cu oblețul în undită, te fotografiez. Uite, aparatul e aici. (Arată spre un aparat fotografic, care atârnă într-un cui sau e undeva pe-o etajeră.) Pe dumneatale te așteaptă. MAIORUL (către Corina) : Duduie, spune-i să tacă. Spune-i să tacă, fiindcă altfel nu știu ce se-ntâmplă. Eu când mă înfurii… CORINA (îl ia de braț pe Maior și continuă să povestească, îmbunându-l) : Prin urmare, în timp ce dumneavoastră erați… la lac, eu i-am luat pe Jeff — dar unde-i Jeff? Nu l-ați văzut pe Jeff? Jeeff! Jeff! Să știți că doarme. La ora asta. Nu-i e rușine… Mare leneș băiatul ăsta! Nu-i de mirare că a rămas corigent. Jeff! MADAME VINTILĂ (iritată) : Da’ mai lasă-l odată pe Jeff ăsta. Vine el, n-ai grijă. E umbra dumitale. CORINA: De ce ești rea? E prietenul meu, e pajul meu. MADAME VINTILĂ: Fie și paj — dacă vrei — dar spune odată ce e cu telefonul. CORINA: Ieri după masă, m-am dus cu Jeff pe șosea și am oprit o mașină. BOGOIU și MAIORUL (deodată) : O mașină? CORINA: Da. Închipuiți-vă, o mașină! Mă mir și eu ce căuta pe aici. Rătăcise drumul poate. Mergea spre Gheorghieni. Am oprit-o și am vorbit cu un domn de la volan. MADAME VINTILĂ: Tânăr? CORINA: Nu mă-ntrerupeți. Un domn. I-am spus: „Domnule, salvează-ne. Suntem un grup de oameni pierduți în mijlocul pădurii. Ni s-a stricat telefonul. Dumneata tot treci prin Gheorghieni. Oprește un minut la Oficiul telefonic și spune să ne trimită cu autobuzul de mâine dimineață un mecanic la vila Weber.” MADAME VINTILĂ: Și? CORINA: Și nimic. A salutat, i-am mulțumit și s-a dus. MADAME VINTILĂ: Și crezi că vine? CORINA: Mecanicul? Sigur. Nu se poate să nu vie. BOGOIU: Mă rog, dumneavoastră nu vi se pare ciudat? TOȚI TREI: Ce? BOGOIU: Suspect? TOȚI TREI: Ce? BOGOIU: Madame Vintilă, de când n-ai mai primit scrisori? MADAME VINTILĂ: Ultima a fost… duminică parcă. Da. Duminică. BOGOIU (precizând) : Duminică, întâi de august. Buun. Și dumneatale, maiorule, de când n-ai mai avut jurnale? MAIORUL: Păi să ne uităm. (Caută prin vraful de jurnale.) Ăsta a fost ultimul. Duminică 1 august.. BOGOIU: Perfect. Radioul când s-a stricat? (Către Corina:) Când l-ai ascultat dumneata ultima oară? CORINA: Cred că… sâmbătă seara. BOGOIU: Și duminică la prânz… MAIORUL: Nu mai mergea. BOGOIU: Întocmai. Nu mai mergea. Dar telefonul? De când nu mai avem telefon? TOȚI TREI (într-adevăr surprinși de coincidențe) : De… BOGOIU (triumfător) : De duminică. Ei? MAIORUL: Ce „ei? BOGOIU: Cum, dom’le, asta-i puțin? Nu-nțelegeți? Păi sare-n ochi. TOȚI (îl privesc mirați, așteptând dezlegarea) . BOGOIU: Ce s-a întâmplat duminică aici? (Nu răspunde nimeni.) Cine a venit duminică în pensiunea Weber? (Iar nu răspunde nimeni.) Nu știți. Să va spun eu: a venit domnul Ștefan Valeriu. CORINA: Și vrei să, spui… BOGOIU: Nu vreau să spun. Sunt sigur. Asta e. MADAME VINTILĂ: Nu m-aș mira; nesuferit cum e… MAIORUL: În fond, ce susții dumneata? BOGOIU: Eu nu susțin. Simt. Simt că el e. Îmi spune inima că e el. Nu știu de ce, nu știu cum, probe n-am, dar îmi spune inima. Și pe urmă, un lucru e limpede. Pân-a venit ăsta, toate mergeau strună-n pensiunea Weber. Scrisori aveam, ziare aveam, radioul cânta, telefonul era bun-zdravăn. De cum a venit el, toate s-au întors pe dos; scrisori nu mai sunt, ziare nu mai sosesc, telefonul nu mai umblă, radioul a amuțit. Ba de două zile, dacă ați băgat de seamă, nici autobuzul nu se mai oprește aici. MAIORUL: Dacă am băgat de seamă? Sufletul mi-a ieșit ieri dimineață, alergând după el. „Oprește, dom’le, oprește!” strigam eu. Aș! Nici gând. Alerga cu o sută de kilometri pe oră. CORINA: Probabil că nu avea de ce să oprească. N-or fi fost călători. N-o fi avut poștă. BOGOIU: Da’nainte vreme cum oprea? Avea călători, n-avea călători, avea poștă, n-avea poștă, el oprea. Uite-așa, ca să-l vedem și noi. SCENA V [ modifică ] Aceiași, JEFF Se aude vocea lui Jeli, din culise, stingă: „Duduie Corina! Duduie Corina!” MADAME VINTILĂ (către Corina) : „Pajul” dumitale! (Intră Jeff. Șaisprezece-șaptesprezece ani. Vizibil adolescent. Costum sportiv deschis. Poartă pe umăr un stâlp de lemn, cu o tablă tot de lemn, pe care stă scris: Pension Weber. Penszio Weber.) JEFF: Jóreggelt kivánok! Bună dimineața. CORINA: Unde umbli, Jeff, așa de dimineață? Eu credeam că mai dormi. JEFF: Să dorm? Glumiți, domnișoara Corina. Eram de santinelă. CORINA: Cum de santinelă? Și ce e parul acesta pe care-l porți după tine? JEFF: E descoperirea mea. (Tace un moment, pentru a-și pregăti efectul. A împlântat marțial parul în pământ și-l prezintă ca pe un trofeu.) Acum știu de ce nu se mai oprește autobuzul la pensiunea Weber. MAIORUL: Autobuzul? MADAME VINTILĂ: Ce vrei să zici? JEFF: E simplu. De câteva zile firma pensiunii — știți firma de jos, de pe șosea — dispare la fiecare dimineață. Dispare pe la opt-nouă, înainte de trecerea autobuzului, și pe urmă, după ce-a trecut apare la loc. CORINA: Nu vorbi copilării, Jeff. MAIORUL: O fi vreo stafie. JEFF: Nu vorbesc copilării, domnișoară Corina, și nu e nicio stafie, domnule maior. E un domn. Îl cunoașteți foarte bine. E domnul Ștefan Valeriu. MADAME VINTILĂ: Tot el. Frate? BOGOIU: Nu v-am spus eu? CORINA: Faci glume proaste, Jeff. JEFF: Zău că nu e glumă, domnișoară Corina. (Cu timiditate, încet, numai către ea:) Știți bine că n-aș îndrăzni să glumesc cu dumneavoastră. (Tare, către toți:) E el. Am bănuit de ieri, de alaltăieri, dar n-am vrut să spun nimic, pentru că nu eram încă sigur. De două zile îl pândesc de la fereastra mea când pleacă dimineața pe munte. și azi-dimineață a plecat. Nu s-a întors încă? BOGOIU: Acu trebuie să pice. JEFF: Îl urmăream de ia fereastra mea, dar de acolo nu se prea vede bine, din cauza brazilor. Azi dimineață am vrut să mă conving. Am ieșit cel dintâi din pensiune — nici dumneata nu te sculaseși, domnule Bogoiu — am ieșit prin bucătărie, ca să nu mă simtă nimeni, și m-am dus jos la pod. M-am ascuns acolo bine și am așteptat până a venit. Vă spun că e el. MADAME VINTILĂ: Dar de ce-o fi făcând toate astea? JEFF: Nu știu. Probabil ca să nu se mai oprească autobuzul. O fi având motivele lui. Daca nu e firma pe șosea, șoferul nici nu știe unde să oprească. De jos, pensiunea nu se vede de loc. E pierdută toată între brazi. MAIORUL: Și de ce n-ai bătut firma la ioc? Acu trece autobuzul și iar rămânem mofluzi. JEFF: Am încercat s-o bat, dar singur mi-era greu. Nu veniți să-mi ajutați? BOGOIU: Dacă vă duceți, grăbiți-vă, că mult nu mai e. (Se aude de departe, de pe șosea, zgomotul și claxonul unui automobil, care se apropie.) Na! Ce vă spusei eu? MADAME VINTILĂ: Vai de mine! Scrisorile mele! (Aleargă spre stânga alarmată, strigând spre autobuzul ce trece undeva departe în culise:) Aaaa! Aaaa! JEFF: Haide repede, domnule maior, poate-l mai prindem. (Strigă și el:) Aaaa! Aaaa! MAIORUL: Jurnalul meu! Să știți că iar îl pierd. Opriți-l. Nu-l lăsați! (Se aud mereu sunetele de claxon ale automobilului. Madame Vintilă, Jeff și Maiorul ies, alergând prin stânga.) SCENA VI [ modifică ] CORINA, BOGOIU BOGOIU: Ei, duduie, văzuși? Îți place? CORINA: Nu înțeleg nimic. BOGOIU: Nici eu nu înțeleg. Dar un lucru e limpede Valeriu ăsta e o canalie. CORINA: Exagerezi. BOGOIU: Exagerez? Păi, ca să nu mergem mai departe, te întreb eu: ce are ed cu mine? Stai, stai să vezi… (Se îndreaptă aproape cu teamă spre tabla din stânga și observă că i-a fost șters tot ce scrisese el pe tablă.) Sigur! Iar a șters. Eu scriu, el șterge. Eu scriu, el șterge. (Cu disperare:) O să mă-nnebunească. O să mă scoată din sărite. Să știi că eu nu răspund dacă s-o-ntâmpla o nenorocire. CORINA: Vrei să-l omori? BOGOIU: Nu știu. Poate și asta. Da, da, poate și asta. Să i-o spui. Îți dau voie să i-o spui. Te autorizez să i-o spui. IM cafila 2 17 CORINA: De ce nu i-o spui singur? BOGOIU: Să-mi pun eu mintea cu el? (În timpul ultimelor patru replici, Bogoiu a luat creta și a început să scrie din nou pe tablă: Joi, 5 august. Presiunea atmosferică: 767 mm. Temperatura… Dar în momentul acesta i se rupe creta și, dezolat, renunță, pentru a se apropia de Corina.) Nu zău, domnișoară Corina, ce o fi având cu mine? Supăr eu pe careva? De ce nu mă lasă să-mi văd liniștit de ocupațiile mele? CORINA: Nu știu, domnule Bogoiu. N-am vorbit niciodată cu el și nici nu mă interesează. Ai dreptate. E un tip urâcios. Dar și dumneata… Ce e gustul ăsta să scrii mereu pe tablă cât e ceasul, de unde bate vântul, cât arată termometrul? BOGOIU (încurcat) : Ei… e o plăcere a mea. Strică? Un obicei vechi. Uite, la minister, la București când viu dimineața, primul lucru pe care-l fac e să scriu pe o tablă ca asta: 20 octombrie sau 5 decembrie, sau 7 martie. Ninge, sau plouă, sau e soare, după cum se-ntâmplă. CORINA: Curioasă manie… BOGOIU: Curioasă, duduie, dar blândă. Cinci oameni suntem în birou — și nu se supără niciunul. Mă lasă. El de ce nu mă lasă? (După o secundă de tăcere, tainic:) Și să știi că nici nu e o manie. E o pasiune. Domnișoară! (Îi vorbește cu solemnitate:) Dumneata știi unde sunt eu acum? CORINA (neînțelegând ce vrea să spună) : Cred că la pensiunea Weber. BOGOIU (face semn din cap că nu, apoi se apropie de ea, privește de jur-împrejur, ca să se asigure că nu ascultă nimeni, și-i spune foarte confidențial, ca și cum i-ar destăinui un mare secret) : Sunt în Oceanul Pacific. CORINA (nu înțelege nimic. Nu știe ce atitudine să ia. E puțin îngrijorată, dar nu vrea să pară prea mult. Surâde cu jumătate surâs, ca de o glumă.) BOGOIU (continuă cu foarte multă convingere) : În Pacific. La Singapor, 126 grade longitudine, 0,10 grade latitudine nordică. Am ancorat de cinci zile și aștept. Nu știu când o să ridic ancora. Miroase a ciclon… (Se uită la cer, adulmecă aerul) . Acuma, în august e foarte primejdios… CORINA (cu stupoare) : Domnule Bogoiu, dumneata glumești?… BOGOIU: Deloc. Navighez. Da, da, navighez. Vezi tabla asta? E jurnalul meu de bord. În fiecare zi, în fiecare dimineață, notez temperatura, vânturile, presiunea atmosferică… Umblu cu busola în buzunar și, oriunde aș fi, eu caut nordul. Aicea știi unde e? Uite-l colo! (Arată cu degetul în zare, dincolo de rampă.) Îl vezi? CORINA (îl privește lung, fără să-și fi revenit complet) : Ciudat om ești dumneata, domnule Bogoiu! Nu mi-aș fi închipuit. BOGOIU: Nimeni nu-și închipuie, domnișoară. Din fericire. Altfel n-ar mai fi chip de trăit. Bunăoară la minister… Știi dumneata câți țipă la mine? Bogoiu, unde-i dosaru’ cutare? Bogoiu-n sus, Bogoiu-n jos. Ei țipă și eu tac. De unde să știe ei că, în timp ce caută dosarul care s-a pierdut, eu sunt în insulele Azore? CORINA: Călătorești mult… BOGOIU: Tot timpul. O iau prin Mediterana, dau în Atlantic, trec în Pacific. Numa-n Oceanul Înghețat de Nord n-am fost încă. CORINA: De ce? BOGOIU: Ei, e greu. Frig, furtuni… Și nici n-am echipaj ca lumea. Dar odată și odată o să mă duc și p-acolo. Aștept condiții atmosferice. CORINA: Te interesează condițiile atmosferice? BOGOIU: Ei, știi că-mi placi? Auzi vorbă… Cum n-o să mă intereseze? Păi asta-i principalul. Nu plec niciodată orbește la drum. Îmi iau mai întâi toate măsurile. Am un prieten la Institutul meteorologic, știi, casa aia galbenă, cu un etaj, din Calea Dorobanți, la numărul 1. În fiecare zi la prânz, când ies de la minister, mă urc în autobuz, drept acolo mă duc… Mă așteaptă în poarta. Băiat de treabă. CORINA: E și el marinar? BOGOIU: Nu. E astronom. Da’ lucrează la Institutul meteorologic. E la arhivă. Mâncăm împreuna la același birt. Ei acolo, la institut, știu tot ce se-ntâmplă pe tot pământul. Cum bate vântul, cum vin norii, cum se mișcă stelele… Cum plouă pe Mediterană, ei au și aflat. Când se apropie ciclonul în Pacific, când vine hula în Atlantic, când se înseninează pe oceanul Indian… De la prietenul acesta aflu eu în fiecare zi tot ce-mi trebuie. Cum e azi la prânz, el îmi dă situația, și până mâine la prânz sunt liniștit. Rar se întâmplă să mă prindă pe mine furtuna în larg… Dar ce-i cu dumneatale? Al rămas pe gânduri… CORINA: Nuu… Te ascultam. (Tace o secundă și apoi brusc:) Cunoști bine Mediterana? BOGOIU: Auzi, colo, dacă o cunosc?! Ca pe buzunarul meu. CORINA: Știi unde vine Civita Vecchia? BOGOIU: Ei bravo, mi-ai plăcut! Cum să nu știu? (Îi arată cu mina pe o hartă imaginară.) Păi, uite, aicea e Genova, aicea Neapole, și între ele două, la cotitură, e Civita Vecchia. CORINA (a urmărit degetul lui și acum a rămas gânditoare, privind mereu spre punctul unde „este” Civita Vecchia) . BOGOIU (cu discreție, ca și cum n-ar voi s-o trezească dintr-un somn) : Domnișoară Corina... Mi se pare că și dumneata navighezi… CORINA (tace ușor semn din cap că da) . BOGOIU: Și… nu navighezi singură… CORINA (dă din cap că nu) . BOGOIU: Ești cu un domn… cu un prieten… (Surâde cu subînțeles.) Dar nu trebuie să fii necăjită. Știi, pe Mediterană, și mai ales aici, pe lângă coastă… Nu sunt furtuni. CORINA: Păcat că nu sunt. Ar merita să fie. BOGOIU: Îl iubești… Dumneatale îl iubești și el se plimbă pe mare. Și nici nu-ți scrie… CORINA: Cum ai zis? Pe cine iubesc și cine nu-mi scrie? Da’ știi că ai fantezie dumneata? De unde mi-ai scos toate astea? Mai bine… (e încurcată, vrea să schimbe vorba) mai bine te-ai duce să te îmbraci. Ia te uită în ce hal ești! Aproape gol. BROGOIU (subită pudoare) : Asta așa e. Zău Mă duc, să știi că mă duc. E și târziu. Acu trebuie să mergem la scăldat. (Se îndreaptă spre ușă din fund, stânga. După câțiva pași, se oprește, se întoarce.) Domnișoara Corina… să nu mă spui… cu Singaporul, cu Oceanul Pacific… Zău, să nu mă spui, or să râdă de mine… CORINA: Fii liniștit, domnule Bogoiu. Suntem prieteni. (Bogoiu iese. Corina rămâne singură în scenă, vag gânditoare, cu un zâmbet nedecis. Se apropie de șezlongul lui Ștefan, de care se reazemă o clipă. Zărește cartea pe care el o lăsase acolo, o ia în mână, o răsfoiește, cu același surâs ce flutură fără direcție. Se așază pe șezlong.) SCENA VII [ modifică ] CORINA, MADAME VENTILĂ, mai târziu MAIORUL, JEFF MADAME VINTILĂ (cu un țipăt alarmant) : Nu. (Corina sare speriată în picioare.) Pentru Dumnezeu, ce era să faci? E scaunul lui. CORINA (care încă nu și-a revenit) : Al cui? MADAME VINTILĂ: Al lui Ștefan Valeriu. CORINA: Și de asta trebuie să strigi așa? M-ai speriat. MADAME VINTILĂ: În loc să-mi fii recunoscătoare, îmi faci reproșuri. Nici nu știi de la ce te-am salvat. Omul ăsta e în stare de orice. CORINA: De exemplu, e în stare să mă împuște pentru că m-am așezat un moment pe șezlongul lui. MADAME VINTILĂ: Nu. Dar de exemplu e în stare să-ți facă ce mi-a făcut mie ieri. N-ai decât să-l întrebi pe maior, că era de față. Eram după masă și o rugasem pe Agneș să-mi dea cafeaua aici pe terasă. M-am întins pe șezlong, fără să bag de seamă că era al lui. Domnul s-a apropiat de mine și, fără să clipească, s-a uitat drept în ochii mei: „Doamnă, scaunul acesta îmi aparține”. Îți jur, așa mi-a spus: „Îmi aparține”. Un moment, nici n-am înțeles ce vrea. Dar el a continuat foarte calm: „Va rog să vă ridicați”. Mi s-a urcat atunci tot sângele în obraz. Îmi venea să plâng, să țip. CORINA: Și ce-ai făcut? MADAME VINTILĂ: Ce era să fac? M-am sculat. Eu m-am sculat și el s-a așezat în locul meu. Ah, dacă n-a fost bărbatul meu aici, i-ar fi arătat lui. CORINA: Și maiorul n-a zis nimic? NIADAME VINTILĂ Nimic. CORINA (către Maior, care tocmai intră prin stânga, împreună cu Jeff) : N-ai zis nimic, domnule maior? MAIORUL: Când? CORINA: Ieri, când domnul Ștefan Valeriu a sculat-o pe madame Vintilă de pe scaun. MAIORUL: Păi ce era să zic? CORINA: Frumos, domnule maior, foarte frumos. Ce fel de cavaler ești dumneata? Ce fel de militar ești dumneata? MAIORUL: În retragere, duduie. CORINA: A, așa da… Și tu, Jeff? JEFF: Eu nu eram aici. CORINA: Felicitările mele, domnilor. Unul e în retragere, altul nu e aici și al treilea este… în Oceanul Pacific. MAIORUL: Unde? Ce vrei să spui? CORINA: Nimic. Vreau să spun că. Sunteți trei bărbați în pensiune, și din trei, nu e unul în stare să ia apărarea unei femei. Nu crâcnește nimeni când trece domnul Ștefan Valeriu. V-a pus pe toți la respect. Dă-mi o hârtie albă, Jeff. Un carton… JEFF: Ce vreți să faceți, domnișoara?. CORINA: O să vezi… Nu asta. E prea subțire (Caută singură în vraful de ziare și hârtie de pe măsuță și găsește un carton gros.) Asta. JEFF (îi da, un creion) . CORINA (scrie cu litere mari și, pe măsură ce scrie, rostește cuvintele) : Ocupat. Ocupé. Ocupato. Besetzt. Cum s-o fi zicând pe englezește ocupat? JEFF: Reserved. CORINA: Și cum se scrie JEFF: Reserved. CORINA: Buuun. Acum dați-mi o sfoară. MAIORUL (care e lângă radio, ia de acolo un capăt de sfoară și i-l întinde) : Asta e bună? CORINA: Fie și asta! Vă place? Să poftească, înfumuratu’! (Face o gaură în carton, trece sfoara prin gaură, se apropie de șezlong și leagă cartonul de spetează, ca pe un aviz.) Așa. (Se instalează în șezlong, cu aerul cuiva care așteaptă lupta.) SCENA VIII [ modifică ] Aceiași, BOGOIU Bogoiu intră prin ușa din fund, stânga. E de astă dată îmbrăcat: guler tare, cravata — ca și înainte, costum ceremonios, ca și cum s-ar duce la minister. BOGOIU (cu o izbucnire ca a lui madame Vintilă, la începutul scenei precedente) : Nu! CORINA: Altul. BOGOIU (se precipită spre Corina, de parcă ar vrea s-o salveze de la înec) : Nu glumi, domnișoară Corina. Nu-i de glumă. E foarte serios. Ăsta-i scaunul lui. CORINA: Al cui al „lui”? BOGOIU: Al lui Valeriu. CORINA: Ei și? BOGOIU: Ei și? Ei și? O să vezi dumneata „ei și”, când o veni el. A spus lui Fräulein Weber că pe care-l găsește pe șezlongul lui, mai mult nu-i trebuie. CORINA: Nu-i nimic. Îl aștept. Să vie. BOGOIU: Uite-l. SCENA IX [ modifică ] Aceiași, ȘTEFAN La intrarea lui Ștefan, Corina a sărit brusc în picioare, cu o neașteptată tresărire de panică… Pe urmă rămâne lângă șezlong, stânjenită. De altfel, toți au încremenit așa cum erau și-l privesc cu ostilitate, încurcați. El vine de pe munte. Puțin mai prăfuit decât era în prima scenă, la plecare. În mână poartă un buchet de flori, culese probabil în timpul plimbării. Aceeași mișcare leneșă, fără grabă, plină de nepăsare. Pășește domol și nu vede pe nimeni, în fața șezlongului se oprește și dă cu ochii de „avizul” Corinei. Îl citește fără surpriză, fără schimbare de expresie. Cum Jeff a rămas cu creionul în mână, i se adresează. ȘTEFAN (către Jeff) : Dă-mi creionul! JEFF (surprins, i-l întinde mașinal, căci nu se aștepta la asta și e foarte intimidat) . ȘTEFAN (ia creionul în mână și corectează) : Occupé se scrie cu doi de „c” Măcar atâta lucru puteați să știți. (A îndreptat cuvântul și pune la loc „avizul”. Creionul îl dă înapoi lui Jeff, care, cu aceeași mișcare mașinală, îl primește.) Dumneata mai ales, care ești băiat de liceu. E adevărat că ești și corigent… (Dă să intre în hol, observă însă tabla neagră, pe care Bogoiu a scris din nou câteva cuvinte. Se apropie de tablă și șterge totul cu buretele. Apoi intră în hol. Pune florile într-un vas care se află pe masă. Le așază cu băgare de seamă. În urmă, urcă pe scena din fund până sus, spre camera lui și iese din scenă. În tot timpul, ceilalți l-au urmărit cu privirea, pas cu pas, cu o stupoare crescândă.) SCENA X [ modifică ] Aceiași, fără ȘTEPAN, mai târziu AGNEȘ Moment de jenă. Au rămas cu toții într-o atitudine încordată, din care nu știu cum să iasă. Parcă le e rușine să se privească unul pe altul BOGOIU (tușește fără succes. Ar vrea să producă o destindere, să schimbe cu totul vorba) : Mie mi-e foame. (Nu răspunde nimeni.) Zău că mi-e foame. Agneș! Agneș! (Agneș intră prin fund, dreapta, cu o tavă cu cești de cafea. Tânără unguroaică, mai mult copilă decât proastă.) MADAME VINTILĂ: Unde ai fost Agneș, până acum? De un ceas te strigăm. AGNEȘ: Focut curat. MAIORUL: Și nu puteai să ne aduci până acum cafeaua? Tu „focut curat”, și noi murim de foame. AGNEȘ: N-o fost gata cafe. (Pune tava cu cești pe masa din hol și apoi iese. Madame Vintilă, Maiorul și Bogoiu iau fiecare câte o ceașcă, se așază pe divan, pe scaun. Rămân pe terasă Corina și Jeff, acesta pironit în atitudinea dinainte.) CORINA (se apropie de Jeff) : Tu nu mănânci? JEFF (vibrant, cu lacrimi, pe care abia izbutește să le rețină) : Ați auzit ce mi-a spus? CORINA: Lasă, Jeff. E o prostie. Hai să mănânci. JEFF: Asta n-am să i-o iert. CORINA: Lasă, Jeff. Nu e nimic grav. Trece. Du-te și mănâncă. (Cu o severitate de soră mai mare, dar și de puțină cochetărie:) Jeff, du-te și mănâncă. JEFF (o ascultă) . BOGOIU: Și mai repede, tinere, că e târziu. Nu mai mergem astăzi la scăldat? Dacă ne mai dichisim mult, ne-apucă douăsprezece. Agnteș, adu costumele de baie. MAIORUL: N-ați văzut undița mea? CORINA: Domnule maior, ai uitat să-mi spui: ce s-a întâmplat cu autobuzul? (Maiorul, care e în căutarea unditei lui, nu răspunde. Bogoiu se furișează pe terasă, se apropie de tabla lui și scrie din nou: Joi, 5 august. Presiunea atmosferică: 763 mm. Senin. Temperatura: 22 grade. La întrebarea Corinel răspunde madame Vintilă.) MADAME VINTILĂ: Ce să se-ntâmple? Ca de obicei. Nici gând să se oprească. Când am ajuns noi jos, pe șosea, era prea târziu. Nu se mai vedea decât un nor de praf. Acuma să știi ca nici omul de la telefoane nu mai vine. CORINA: Ba eu cred că da. În orice caz, îl aștept. MAIORUL (care între timp și-a găsit undița sub scară) : Ia te uită în ce hal a ajuns biata undiță mea. Și sfoara, sfoara s-a dus de tot. Nu mai e. N-ați văzut sfoara mea? Unde să fie, dom’le? Parc-a intrat sub pământ. (O găsește legată de aparatul de radio. E uimit.) Uite-o! Cum a ajuns aici? Cum dracu a ajuns aici? (Dă cu ochii de Bogoiu.) Dumneata! Dumneata ai umblat aseară la aparat. BOGOIU: Păi dacă trebuia să-l dreg! MAIORUL (indignat) : Să-l dregi cu sfoara mea? Cu sfoara mea? BOGOIU: Ei, ce faci atâta zarvă? Parcă cu sfoară sau fără sfoară nu-i tot aia? Tot atâta pește prinzi. MAIORUL (scos din sărite) : Domnule, nu-ți permit. Mă-nțelegi? Nu-ti permit! Dumneata mă insulți. CORINA: Nu te necăji, domnule maior. Iartă-l. Eu sunt de vină. Voiam să ascult un concert de la Stuttgart și-l rugasem pe domnul Bogoiu să mi-l prindă. MAIORUL: Cu sfoara mea, domnișoară? Și pe urmă, barem să-l fi prins. Da’ n-a făcut nicio ispravă. BOGOIU: Ei, aici mi-ai plăcut. N-am făcut nicio ispravă. S-a și găsit cine să mi-o zică. Păi dumneata cu prăpădita aia de sfoară, în cinșpe zile de când chipurile pescuiești, niciun pește nu mi-ai prins, și eu să prind de prima seară Stuttgartul? Știu că ți-ar plăcea. SCENA XI [ modifică ] Aceiași, ȘTEFAN, un moment AGNEȘ Ștefan apare în capul de sus al scării, pe unde a ieșit adineauri. Și-a dezbrăcat treningul. E îmbrăcat în alb. Pantofi de tenis, nu poartă ciorapi, pantaloni albi din pânză, o cămașă de asemeni albă, cu gulerul deschis și mâneci scurte. Coboară treptele cu același aer de lene, de absență. A intrat pe ultima replică a lui Bogoiu, care a provocat râsul tuturora, fără să vadă pe nimeni. Vine pe terasă, își pune ochelarii de soare, ia cartea în mână și se așază pe șezlongul lui cu o vizibilă — poate puțin provocatoare — voluptate. Va rămâne așa în tot timpul scenelor următoare, tăcut, citind, cu desăvârșire absent de la tot ce se petrece în jurul lui. Tăcerea provocată de intrarea lui este întreruptă de Agneș, care revine aducând costumele de baie. AGNHȘ: Adus costum. BOGOIU: S-au uscat? AGNEȘ: Uscat. BOGOIU (îi ia costumele din mână și le alege. Apoi, aruncându-i un costum Maiorului) : Acesta-i al dumitale. Asta-i al meu. (Către Corina.) Poftim p-al dumitale. CORINA (își ia costumul și-l pune undeva pe scaun pe divan) : Mulțumesc, dar eu nu merg la baie. Rămân aici până vine mecanicul să repare telefonul. JEFF: Rămân eu. CORINA: Nu, Jeff, ești prea drăguț. Aștept un telefon. Trebuie să mă cheme cineva. (Și ca să-l îmbuneze, fiindcă refuzul ei l-a întunecat:) Dar dacă vrei, rămâi cu mine. Îmi ții de urât până vine mecanicul să repare telefonul. Vrei? JEFF (cu elan) : Dacă vreau! CORINA: Atunci dumneavoastră duceți-vă înainte. Vi-l trimit pe Jeff mai târziu. BOGOIU: Treaba dumneavoastră. Numai’ să nu vă pară rău. Ia uite ce soare. O s-avem o baie ca în povești. Hai, maiorule! Ia-ți uneltele și-nainte. Vii, madame Vintilă? MADAME VINTILĂ: Vin. (Către Corina și Jeff:) La revedere. Și… să fiți cuminți. (Bogoiu, madame Vintilă și Maiorul ies prin stânga. Agneș a ieșit și ea prin ușa din fund, dreapta.) SCENA XII [ modifică ] CORINA, JEFF, și, pe șezlong, ȘTEFAN Corina se așază pe divanul din hol, ghemuindu-se între perne. CORINA: Vino aici, Jeff. Mai aproape, lângă mine. Așa. (Îi dă o pernă, jos, pe podea.) Și acum să stăm serios de vorbă. Cum merge cu matematica? JEFF: Domnișoară Corina, v-am rugat să nu mai vorbiți de asta. Nu-mi face plăcere. CORINA: De ce? JEFF: Aș vrea să uitați că sunt un băiat de liceu. E jignitor. CORINA (după o scurtă tăcere) : Ai surori, Jeff? JEFF: Nu. CORINA Aș fi vrut să am un frate ca tine și care să-mi spună că e jignitor să fii tânăr. Să fii așa de tânăr… Ascultă, Jeff, tu nu te superi că-ți spun „tu”? JEFF: Să mă supăr? (Cu elan:) Dar sunt fericit! CORINA: Atunci, de ce nu-mi spui și tu la fel? JEFF: A, cu dumneavoastră e cu totul altceva. N-am să pot niciodată. Țineți minte, acu două săptămâni, când ați sosit? Îmi spusese Fräulein Weber că trebuie să vină o domnișoară și m-a rugat să aștept la autobuz, ca să-i arăt drumul. Nici eu nu eram decât de două zile aici, dar mă plictiseam de moarte. Când v-am văzut coborând din mașină… CORINA (simte că pregătește a spune o enormitate și nu vrea să-l lase) : Când m-ai văzut coborând în mașina, te-ai apropiat de mine și mi-ai spus: „Dumneavoastră sunteți?” Și eu ți-am răspuns: „Eu sunt”. Pe urmă mi-ai luat cele două valize și mi-ai spus: „Pe aici”. Nu? Ai fost drăguț, Jeff. (Jeff se ridică în picioare necăjit, încurcat că nu l-a lăsat să vorbească. Are pe fața lui o emoție reprimată, timidă de adolescent.) Jeff, tu știi unde este Civita Vecchia? JEFF: Civita?... N-am auzit niciodată. CORINA: E un port. Un port mic în Mediterana, între Genova și Neapole. Știi să desenezi harta Mediteranei? JEFF: Știam pe vremuri. Acuma cred c-am uitat. N-am mai geografia Europei din clasa a treia. CORINA (se ridică de pe divan, vine spre el și-l ia de mână) : Hai, încearcă Jeff. Deseneaz-o. Te rog, deseneaz-o. Să vezi că o să-ți aduci aminte. (Îl duce până la tablă, ia buretele în mână și surâde citind cele scrise de Bogoiu pe tablă.) Săracul domnu’ Bogoiu! (Șterge cu buretele apoi pune creta în mina lui Jeff.) Haide, Jeff curaj! JEFF: De unde să începem? De la Bosfor, sau de la Gibraltar? CORINA: De unde vrei tu. De unde-i mai repede. JEFF: S-o luăm de aici. (Desenează.) Uite, să zicem că aici e capul Fimister, asta e peninsula Iberică aici e strâmtoarea Gibraltar, p-ăsta am uitat cum îl cheamă… CORINA: Nu-i nimic. Mergi înainte. JEFF: Aici începe Italia, golful Genua, golful Neapole. CORINA: Destul, Jeff, oprește. E de ajuns. Cred că Genova trebuie să fie pe aici… JEFF: Nu. Puțin mai sus. Uite aici. CORINA: Și dacă aici este Genova, atunci mai jos, la cotitură, trebuie să fie… da… aicia e… să știi că-i aici. JEFF (bănuitor) : Cine? CORINA (ezită o clipă) : Nimeni. Civita Veechia. SCENA XIII [ modifică ] Aceiași, UN MECANIC Intră prin stânga un lucrător cu o ladă de scule MECANICUL: Bună ziua. Mă rog, aicia este pensiunea Weber? CORINA: Aici. Dumneata ești de la Gheorghieni. De la telefoane?… MECANICUL: D-acolo sunt. Da’ departe mai stați! Credeam că nu mai dau de dumneavoastră. CORINA: Un moment, te rog. Așteaptă-mă un moment. (Către Jeff:) Du-te, Jeff. Du-te la baie. JEFF: Rămân! CORINA (punându-i costumul de baie pe umăr) : Nu se poate. Nu vreau să-ți pierzi baia. Hai, fii cuminte și du-te. JEFF: Veniți dumneavoastră mai târziu? CORINA: Poate, Jeff. Dacă termin mai devreme. Du-te acum. Pa! (El a ieșit din scenă. Corina se duce după el și-l strigă:) Și vezi, fii cu băgare de seamă, înotătorule. Nu cumva să aud că ai fost iar la adânc. SCENA XIV [ modifică ] Aceiași, fără JEFF CORINA (se întoarce către mecanic) : Uite, telefonul e colo. Crezi c-o să fie mult de lucru? MECANICUL: Să vedem. (Se apropie de aparat, își scoate uneltele, deșurubează. Corina, lângă el, urmărește cu atenție operația, în timp ce-i vorbește.) CORINA: Ai venit cu autobuzul? MECANICUL: Cu autobuzul… Numai că nu știam un’ să cobor. M-a dus, hăt departe, pân’ la Trei Izvoare, și d-acolo a trebuit să mă-ntorc pe jos. Am tot întrebat pe unul, pe altul, nimenea nu știe de pensiunea asta. Se vede că nu-i de mult pe aici. CORINA: S-a clădit astă-primăvară. MECANICUL: Așa da. Că eu altminteri mă cunosc prin locurile astea. (A demontat cu totul telefonul.) Hi, drăcia dracului!. CORINA: Ce s-a întâmplat? MECANICUL: Telefonul ăsta… CORINA: E grav? Nu poți să-l dregi? MECANICUL: Ba bine că nu. Până numeri trei, e gata. Da să știți că aici a umblat cineva. Zău așa. Parcă-ntr-adins a făcut. CORINA (aruncă o privire scurtă spre Ștefan) . MECANICUL: Vedeți șurubul acesta? 9Corina privește foarte atentă, absorbită de explicație.) L-a clătinat din loc, și s-a terminat. CORINA: Și nu se poate pune la loc? MECANICUL: Ba l-am pus. Asta-i tot. (Învârtește manivela telefonului.) CORINA: Ce faci acum? MECANICUL: Chem Oficiul Gheorghieni. Să vedem dacă răspunde. CORINA: Spune-i, te rog, domnișoarei de acolo că aștept un telefon azi dimineață. MECANICUL: Alo! Alo! Oficiul… Alo! Gheorghieni… Domnișoara Bözsi… Da, eu… N-a fost nimic… Da, da, ascultă, e aici cineva care așteaptă un telefon… Să-i dai legătura când o veni… (Închide telefonul, apoi către Corina:) S-a făcut. CORINA: Acuma, dacă ai vrea — nu știu dacă te pricepi — dacă ai vrea să te uiți puțin la aparatul ăsta de radio, că nu merge deloc. MECANICUL: Se poate sa nu mă pricep? Eu sunt de la București, domnișoară. (Se apropie de radio și-l cercetează, demontându-l.) A! Bine că-mi adusei aminte. A zis domnul diriginte de la Gheorghieni de la Poștă, că ce să facă cu scrisorile? CORINA: Care scrisori? MECANICUL: Scrisorile pentru pensiunea Weber… S-au strâns vreo douășpe pân-acum. CORINA: Cum ce să facă? Să le trimită aici. MECANICUL: Păi, le-ar fi trimis el, da’ a venit un domn de la dumneavoastră și a zis să le țină acolo. CORINA: Ce să țină? MECANICUL:. Scrisorile. Zicea că jurnalele să le trimită-napoi la București, că nu mai e nevoie de ele, și scrisorile să le țină la Poștă la Gheorghieni, pân-o veni cineva să le ia… CORINA: Un domn? A spus asta un domn?… Da… da… adevărat… uitasem. MECANICUL (care între timp a terminat examenul aparatului de radio) : Cu ăsta e mai greu, cu aparatul ăsta. E de lucru. Antena unde e? CORINA: Sus, pe acoperiș. MECANICUL: Pot s-o văd? CORINA: Sigur. Uite, du-te dumneata pe aici, pe la bucătărie. E o fată acolo. O cheamă Agneș. O să-ți dea o scară și tot ce-ți trebuie. MECANICUL (și-a luat lada cu unelte și iese) : Mă-ntorc mai târziu. SCENA XV [ modifică ] CORINA, ȘTEFAN Rămasă singură, Corina îl privește îndelung pe Ștefan cum stă în șezlong și citește sau se preface că citește, într-o totală indiferență. După un moment de ezitare, face un pas spre el cu ceva decis în mișcare — „ce-o fi o fi” — și se adresează cu o anumită bravură în toată înfățișarea, dar fără bruschețe. CORINA: În fond. Dumneata de ce ții cu tot dinadinsul să fii interesant? ȘTEFAN (se ridică în capul oaselor și se uită împrejur, ca și cum ar căuta să vadă cu cine vorbește) : Eu? Interesant? Dar nu țin deloc să fiu interesant. CORINA (retezător) : Foarte bine faci. Nici nu ești. ȘTEFAN: Nu sunt, da’ să știi că nu-mi comunici nimic nou. Sunt treizeci și patru de ani — la 5 octombrie vor fi treizeci și cinci — de când știu cu precizie că nu sunt interesant. Nu făcea, zău, să pierzi baia și nici mie să-mi strici lectura, numai ca să-mi aduci la cunoștință o știre atât de veche. (Își reia cartea și se pregătește să-și continue lectura.) CORINA: Ești odios. ȘTEFAN: Asta se poate. CORINA: Și ești ridicul. ȘTEFAN: Și asta se poate. Dar vezi să nu te încurci. Prea multe lucruri deodată. Ar trebui să alegi: neinteresant, odios, sau ridicul? CORINA: Toate la un loc. ȘTEFAN: Sunt un cumulard. CORINA (pe care răspunsul o amuză, dar o și înciudează) : Vrei să lăsăm gluma? ȘTEFAN: Glumeam? CORINA: Da. Glumeam. ȘTEFAN: Perfect. Atunci, să nu mai glumim. (Se trântește din nou în șezlong, își reia cartea și e gata să se cufunde din nou în tăcere.) CORINA: Să nu glumim, dar să încercăm a fi politicoși. Și atunci când ne vorbește o femeie, să încercăm a-i răspunde. ȘTEFAN: Vai, ce urât vorbești, duduie! Politicoși! Păi eu de asta am venit aici? Ca să fiu politicos? CORINA: Ascultă-mă, îți vorbesc cu oarecare prietenie. Atâta prietenie, cât merită un tip bosumflat ca dumneata. Nu te prinde. ȘTEFAN: Ce nu mă prinde? CORINA: Genul ăsta pe care l-ai ales. Bădărănia asta pe care o simulezi. (Aproape confidențial:) Dumneata nu ești un mitocan. ȘTEFAN: Vai nu! E un vis vechi al meu. Un ideal. CORINA: Irealizabil, ca toate idealurile. Crede-mă pe mine, îți pierzi vremea. Nu ești și n-ai să fii. Asta se observă din primul moment. ȘTEFAN (îngrijorat) : Serios? CORINA: Foarte serios. E zadarnic orice efort. Dumneata în materie de proastă creștere ești un impostor. ȘTEFAN: Un impostor? CORINA: Da. Vreau să spun că dumneata ești… (cu oarecare dispreț) un om cumsecade. ȘTEFAN (cu un fel de tresărire alarmată) : Ai aflat? CORINA: Sigur c-am aflat. Sau mai bine zis am văzut. Ei, ce-ți imaginezi dumneata, că o mitocănie — dar știi? — o bună mitocănie se improvizează așa, de la o zi la alta? ȘTEFAN: Nu. Dar, oricum… cu putină aplicațiune… cu puțină silință. CORINA: Nu ajută. Asta nu se învață. Asta e de la Dumnezeu. Uite, dumneata ce nu faci ca să fii prost-crescut? Nu răspunzi când ți se vorbește, te servești primul la masă, nu dai bună ziua, nu spui bună seara, lupți din răsputeri să fii dezagreabil și izbutești uneori —dar cu câte eforturi, cu câtă oboseală! Îl exasperezi pe bietul domnu Bogoiu, îl revolți pe maior, o înfurii pe madame Vintilă… ȘTEFAN (întrerupând) : Te indignez pe dumneata. CORINA: Nu, pe mine mă amuzi. Eu văd foarte bine jocul dumitale. Ești un băiat de treaba, care și-a lipit barbă și mustăți. Fioroase, ca să sperie lumea. Dar când se răstește mai tare, îl pufnește râsul și i se dezlipesc mustățile. Au fost prost lipite. ȘTEFAN: E un simbol? Nu înțeleg simbolurile. CORINA: Ba înțelegi. Dar faci tot ce e posibil să nu înțelegi; ai dumneata impresia ca-ți șade bine să fii prost. ȘTEFAN (vag jignit) : Duduie, mi se pare că… CORINA: …că nu sunt politicoasă. Nu sunt. Dar parcă spuneai că n-am venit aici ca să fim politicoși. ȘTEFAN (începe să fie enervat) : La urma urmelor, ce vrei dumneata? CORINA: Vreau să spun că nu mă sperii. Vreau să-ți spun că te cunosc. Și mai vreau să-ți spun că tot jocul dumitale e naiv. De cinci zile, de când ai intrat în pensiune, te căznești să fii interesant. Tăcerile dumitale! Singurătatea dumitale! Fruntea dumitale copleșită de gânduri! Calmul dumitale, superbul, absolutul dumitale calm! (Râde, bună, prietenoasă, cu o subită destindere.) Ce copil ești! Ți-a intrat în cap să fii (cu un gest declamator) „teroarea pensiunii Weber”. Ei bine, m-aș sufoca dacă nu ți-aș spune: nu ești. Poate că o sperii pe domnișoara Weber, poate pe madame Vintilă, sigur pe Agneș. Pe mine nu. Zău că nu. Nu ți-o spun din orgoliu. Ți-o spun — dar ai să înțelegi? — ți-o spun din loialitate. Mi se pare că nu e cinstit din partea mea să stau deoparte, să te privesc și să râd, fără ca dumneata să știi că ești observat și că ești puțin — dar știi? — foarte puțin… ridicul. (Cu o tresărire:) Stai! Nu te supăra. Nu te supăra încă. Mai este!… Vezi, e ca și cum am fi la o masă de bridge… joci bridge? ȘTEFAN: Nu. CORINA: Nici eu. Dar nu-i nimic. Parc-am fi la o masă de bridge și — fără voia mea — din neatenție, din neglijență, m-aș uita în cărțile dumitale. Aș trișa dacă nu ți-aș spune că le-am văzut. Le-am văzut, înțelegi? Nu mai putem continua. Hai să începem de la început. Să începem alt joc… Vrei? ȘTEFAN: Nu vreau. (Se ridică din șezlong și face câțiva pași.) Așadar, dumneata îți închipui că eu joc. Joc ca să te seduc pe dumneata. CORINA: Nu să mă seduci. Să mă impresionezi. ȘTEFAN: Pe dumneata, pe domnul Bogoiu — Bogoiu îl cheamă, nu? — pe maior, pe madame Vintilă? CORINA: Vintilă o cheamă. ȘTEFAN: Ești odioasă. CORINA: E rândul meu. Și pe urmii, nici nu sunt odioasă Dar ți se pare așa de distins lucru să te faci că nu știi cum îi cheamă pe oamenii din pensiune? Ești un om distrat, ești un om distins. ȘTEFAN: Știi ce-ar trebui să fac eu acuma? Dacă aș fi un tip tare… CORINA: Dar nu ești… ȘTEFAN: Nu. Dar dacă aș fi… Ar trebui să-mi iau din nou cartea, să mă întind iar în șezlong și să-ți spun: „Bravo, duduie, ești foarte inteligentă, ai înțeles tot, să crești mare!” Și pe urma mi-aș vedea de treabă. CORINA: Totuși… ȘTEFAN: Totuși, n-am s-o fac. Din slăbiciune, din vanitate. Bag de seamă că nu pot suporta în liniște să mă crezi un imbecil. Păcat. Ar fi așa de odihnitor… (A rămas o secunda pe gânduri. Pe urmă, cu o anumită decizie, apropiindu-se de ea și apucând-o de braț:) Dumneata ești tot ce am detestat mai mult în viată. CORINA (cap surprins, întrebător) . ȘTEFAN: O fată deșteaptă. Groaznică specie! CORINA (același joc, mai accentuat) . ȘTEFAN: Obositoare. Vorbește mult, vede tot, e ironică. E teribilă. Cunoști ceva mai insuportabil decât oamenii teribili? CORINA: Și dumneata ești un om teribil. ȘTEFAN: Nu. Eu sunt un om leneș. Dar asta n-ai s-o înțelegi dumneata. CORINA: Eu înțeleg aproape tot. ȘTEFAN: E încă drăguț că ai spus „aproape”. Înțelegi aproape tot, dar asta n-ai s-o înțelegi. Lenea, știi ce este… lenea? CORINA: Cred că da. ȘTEFAN: Cred că nu. Ești prea superficială pentru a fi leneșă. CORINA: În schimb, dumneata ești destul de profund. Vezi, aveai dreptate când spuneai adineauri ca sunt un om cumsecade. Da. Unsprezece luni pe an. Dar am și eu luna mea de libertate — și nu există decât o singură formă — supremă! — de libertate: lenea. Am și eu luna mea de lene. De la 1 august la 31. Și fac tot ce pot ca să n-o pierd. Dumneata te agiți, vorbești, repari telefoane, ești într-o veșnică mișcare, într-o veșnică așteptare. Eu stau, privesc, tac și nu aștept nimic… Dacă ai ști ce mare lucru este să nu aștepți nimic… Unsprezece luni pe an sunt și eu un om grăbit, un om crispat, un om care aleargă, care discută, care rezistă, dar după unsprezece luni mă duc undeva departe de oraș, să iau lecții de lene, de la piatra, asta, de la copacul ăla. Uită-te la el. Nu ți se pare că e ceva împărătesc în indiferența lui? Totdeauna lângă un pom m-am simțit puțin umilit. Nemișcarea lui… CORINA (recită puțin sentențios) : Je hais le mouvement qui déplace les lignes. Et jamais je ne pleure et jamais je ne ris” . ȘTEFAN: Încă un vers dacă mai spui, încă un autor dacă mai citezi, am terminat cu dumneata. Văd bine că nu m-am înșelat. (Cu compătimire:) Ești o intelectuală! CORINA (protestează scurt, sincer, cu mâna la inimă) : Nu. Numai asta nu. Îți jur că nu. ȘTEFAN: Ba da. Ești plină de lecturi, de muzică, de idei. Nu e nimic de făcut cu dumneata. Mă întreb ce cauți aici. Nu simți, nu vezi că ești prea deșteaptă pentru locurile astea somnoroase? Stai! Lasă mâna asta în jos. (S-a apropiat iar de ea, o apucă de mână, cu oarecare severitate.) Și pe asta! Rămâi așa. Încearcă să nu gesticulezi cinci minute. Și termină cu surâsul ăsta. Termină, îți spun. Nu te-ai plictisit de douăzeci și cinci de ani, de când îl porți? CORINA: Douăzeci și doi. ȘTEFAN: Douăzeci și doi. Și? Găsești că nu-i deajuns? Eu sunt aici de cinci zile, și m-am săturat de el. Schimbă-l. Uită-l. Dar dumneata nu știi să uiți. Nici unul din voi, dumneata și ăștia — Bogoiu „sau cum le mai zice? — nu știe să uite. Amețiți când vi se întâmplă să nu vă aduceți aminte, trei secunde în ce zi sunteți. D-aia zăpăcitul ăla de bătrân, de cum se scoală, n-are altă treabă decât să scrie pe tablă: 5 august, 6 august… D-aia vă strângeți pâlc în jurul aparatului de radio, ca să vă spună ora exactă. (Aproape violent:) Eu nu vreau să știu ora exactă. Și nu vreau să știu ce e azi, ce va fi mâine și ce a fost alaltăieri. Ce e azi? O zi cu soare. Mi-e de ajuns. Îmi faceți milă, zău, când vă văd cu ce disperare, cu ce panică vă agățați de tot ce ați lăsat dincolo, acasă, la București. Și, la drept vorbind, n-ați lăsat nimic acolo. Ați adus totul cu voi, în valiză: manii, regrete, zâmbete, amoruri. Ziceai: „Vrei să începem un joc nou?” Sigur că vreau, dar nu vezi că jocul meu e nou, și că al vostru e vechi, bătrân, trist? CORINA: Și cum se cheamă jocul dumitale? ȘTEFAN: Are mai multe nume, dar dumneata ești o fată cinică și ai să râzi. CORINA: Și ți-e frică de râsul meu? ȘTEFAN: Nu. Se cheamă jocul de-a vacanța. Și se mai cheamă jocul de-a uitarea. Și s-ar mai putea chema jocul de-a fericirea. CORINA: Ai dreptate. E un nume puțin comic. Totuși, n-am să râd. Jocul de-a fericirea… Și e greu jocul ăsta? ȘTEFAN: A! Sigur că da. E un lucru complicat fericirea. Trebuie învățat cu răbdare, cu metodă… Acasă, la București, n-am timp. Am alte lucruri, mai urgente. Nu mai serioase — pentru că nimic nu e mai serios decât fericirea — dar mai urgente. Însă, aici sunt absolut decis să fiu fericit. Cu orice preț. Cu brutalitate, dacă nu se poate altfel. Cu grosolănie, după cum ai văzut. Vezi șezlongul acesta? Eu sunt un om care unsprezece luni pe an cedez locul în tramvai femeilor. Ei bine (cu vitejie) , scaunul ăsta nu-l voi ceda! CORINA: Ești feroce. ȘTEFAN: Nu râde. E foarte grav ce-ți spun. Ți se pare puțin lucru un șezlong? Vai, cum te înșeli! E prima treaptă spre fericire. (Privește șezlongul cu afecțiune, aproape cu emoție și, vorbind, îl mângâie.) Dacă am uneori stimă pentru civilizație, este că a izbutit să născocească un lucru așa de amical, așa de leneș. O brută n-ar fi putut să descopere asta. Ascultă-mă pe mine: a fost un poet. CORINA: Și dumneata ești un poet. ȘTEFAN: Nu. Eu sunt un tip terre-á-terre. Plat. De asta nici nu-mi placi dumneata. Ești prea strălucitoare. Nu ai umbre. CORINA: Lasă-mă pe mine. Să vorbim despre dumneata. Încă nu mi-ai spus cum procedezi ca să fii fericit. ȘTEFAN: Păi nu mai am mult de spus. Un șezlong. Un pantalon alb. O cămașă ca asta. O carte pe care n-o termini… Nicio amintire, nicio nostalgie, și o mare, mare indiferență. Cam asta e tot. CORINA (moment de tăcere. Îl privește, cu un început de emoție, și pe urmă, brusc, izbucnește în râs.) ȘTEFAN: De ce râzi? CORINA; Nimic. Mi-am adus aminte de ceva. ȘTEFAN: Faci rău că nu spui. Eu de două ori nu întreb. CORINA Mi-am adus aminte de dumneata, azi-dimineață, când te-ai întors de pe munte cu florile în mână. Stai! (Se duce în hol, ia florile pe care Ștefan le-a pus într-un vas, se întoarce, se apropie de el, și i ie întinde.) ȘTEFAN (surprins de gest, ezită, nu știe ce să facă) . CORINA: Ține. Un moment. Ia-le în mână. (I le pune în mână și-i închide pumnul, ca să strângă bine buchetul.) ȘTEFAN (încă nedumerit, rămâne cu florile în mână, cu un gest țeapăn, teatral, foarte „poză”) . CORINA (se depărtează de el, cum s-ar depărta de un tablou care trebuie privit de la distanță. A surâs tot timpul, amuzată de ce va urma, dar acum izbucnește de-a binelea în râs) : Ah! De ce nu te poți vedea? Ce frumos ești! Nu știi cât ești de frumos. ȘTEFAN (stingherit) : Îmi închipui. CORINA: Nu, nu. Ești mult mai frumos decât îți închipui. Stai. Stai așa. Asta trebuie fotografiat. Neapărat fotografiat. (Aleargă în hol și se întoarce repede cu aparatul de fotografiat al lui Bogoiu.) O secundă. Atenție! Gata. (Își trece aparatul după gât și vine spre el.) Îți mulțumesc. Ai fost admirabil. ȘTEFAN: Nu înțeleg nimic. CORINA: A! Pentru ca să înțelegi, ar trebui sa te vezi. Ești delicios. Cu florile în mână, ai ceva speriat, solemn, teatral. S-ar zice că nu știi ce să faci unde să le arunci, cui să le dai. Te uiți bănuitor la ele, ca la un lucru suspect, ca la o bombă, ca la un exploziv. Drăguțul de el! Vorbeai adineauri de pomi, de plante, de fluturi. Eram aproape emoționată. Mi se făcuse brusc rușine de frivolitatea mea. Erai bucolic. Uite: erai Pan. Un Pan cu pantaloni albi și cu pantofi de tenis. Un Pan pe șezlong. Dar Pan nu știe să țină o floare în mână! ȘTEFAN: M-ai prins. Sunt caraghios, nu? CORINA (cu o vizibilă simpatie) : Da. Ești caraghios. ȘTEFAN: Știu. În fiecare dimineață sunt caraghios. Cu bună știință. E adevărat. Nu știu să țiu o floare în mână. N-am știut niciodată. Am trimis uneori — destul de rar — flori unei prietene sau unei iubite, dar eu cu mâna mea nu le-am dus niciodată. Aș fi murit de rușine. Uite, o singură dată, la București, astă-primăvară, era în martie, mă-ntorceam de la lucru… eram grăbit… pe la prânz… Era un soare… și coșuri mari cu flori galbene și albastre… țigăncile care te pofteau să cumperi… M-a lovit și pe mine, nu știu de unde, dorul să port o floare, în soarele ăla de amiază. Cât am suferit pe urmă! De la Corso la Capșa, mi se părea că toata lumea mă privește, mă arată cu degetul. Duceam în mână câteva fire galbene și parcă mă-nțepau. Eram ridicul, eram comic. Pe la Cercul Militar, în îmbulzeală, am închis ochii și… le-am aruncat. (Cu anumită candoare:) Dacă nu știu! Eu trăiesc între dosare, între hârtii… De unde vrei să știu? CORINA (gravă și îngenuă în același timp) : Din instinct. ȘTEFAN: Ai dreptate. Din instinct. Dar e un instinct pe care l-am pierdut. Încerc acum să-l regăsesc, să-i fac din nou educația, să-l aduc la lumină. De aceea mă duc în fiecare dimineață pe munte și de aceea mă întorc de acolo cu câteva flori culese, pe care le port prostește, fără îndemânare, fără simplicitate, știind că sunt caraghios, știind că vei râde dar voind să fiu caraghios și voind să râzi. Cu vremea am să învăț. Nu se poate să nu învăț. Sunt un elev silitor. Nu ți-am spus că e greu să fii fericit? CORINA (emoționată, fără să pară prea mult) : Iartă-mă. ȘTEFAN: N-am de ce să te iert. Hai! Încearcă și dumneata jocul ăsta. Merită. SCENA XVI [ modifică ] CORINA, AGNEȘ, ȘTEFAN Intră Agneș prin dreapta și se îndreaptă spre cealaltă extremitate a scenei, unde — lângă tabla lui Bogoiu — se află un gong pentru sunat ora mesei. CORINA: Ce e, Agneș? AGNEȘ: Spus domnișoara, sun… târziu… (Bate de câteva ori din gong, pe urmă trece în hol, de unde strânge ceștile de ceai, le pune pe tavă și iese cu ele din scenă, tot prin ușa din dreapta, în fundul holului.) SCENA XVII [ modifică ] CORINA, ȘTEFAN ȘTEFAN: Să fie așa târziu? Mergem la masă? CORINA: Nu. Mai e mult până la prânz. Dar îi dă de știre lui Bogoiu. Până se adună cu toții, până se îmbrăcă, până-l strigă pe maior de la pescuit. Și de la lac până aici e o bucată bună de drum. ȘTEFAN: Oricum, ce repede a trecut vremea… CORINA: Într-adevăr… nu mi-am dat seama. Ne-am luat cu vorba. Și abia acum îmi aduc aminte, veneam să-ți spun un lucru foarte important.. ȘTEFAN: Găsești că nu mi-ai spus destule? CORINA: Nu glumi. Era ceva foarte serios. (Se gândește, încearcă să-și aducă aminte, și în cele din urmă găsește.) Da. Aștept un telefon. ȘTEFAN (cu o indiferență puțin prefăcută) : Foarte bine faci. CORINA: Aștept un telefon și aș vrea ca aparatul să funcționeze. ȘTEFAN: Să sperăm că va funcționa. Mai ales că l-ai reparat. CORINA: Tocmai de aceea. L-am reparat și aș vrea ca între timp să nu se strice. ȘTEFAN (galant) : Domnișoară, v-o doresc din toată inima. CORINA: Nu e de ajuns. ȘTEFAN: Mai mult nu pot face. CORINA: Ba da. Poți face un lucru foarte precis. (Se apropie de el și îl privește drept în ochi, scontând efectul.) Să nu-l strici. ȘTEFAN (fals degajat) : Eu? CORINA: Nu încerca să protestezi. Dumitale îți stă bine când ești sincer. Haide, puțin curaj, ce Dumnezeu! Suntem bărbați. Ai stricat telefonul și aparatul de radio. Nu-ți fac niciun reproș. Poate că asta intră în programul dumitale de fericire. Nici nu întreb de ce l-ai stricat… ȘTEFAN (un moment ezită, parcă ar voi să nege, parcă ar voi să reziste. În cele din urma cedează) : Mă irita. Firul ăsta aveam impresia că mă leagă de tot ce am lăsat în urmă. Mă împiedica să uit. Prin el putea să năvălească aici, oricând, toată viața de dincolo. O știre, o chemare… Și pe urmă, nu puteam să sufăr cum erați toată ziua cu ochii la el: o să sune? n-o să sune?... În prima zi, un ceas întreg a stat prietena dumitale, madame Vintilă, la telefon, zbierând cuvinte de dragoste nu știu cui la București. Bărbatu-său, se vede. Era trivial, crede-mă, de ce nu-l lăsa în pace? De ce nu încearcă să-l uite puțin? E vacanță, pentru Dumnezeu! CORINA: Gelos? ȘTEFAN: Nuu! Amorul nu intră în programul meu de vară. CORINA: Atunci, suntem înțeleși. Îmi lași telefonul în pace. Cel puțin până voi termina convorbirea. Aștept să mă cheme. CORONA: Intră indiscreția în programul dumitale de vară? ȘTEFAN: Uneori. Nu vrei să-mi spui? CORINA (fără cochetărie) : Nu, pot să spun! ȘTEFAN: Domnul de la Civita Vecchia? CORINA: Cine? (Dă cu ochii de tablă, pe care a rămas desenul Mediteranei, înțelege și exclamă.) A!… ai ascultat? Prin urmare, domnul meu, din absoluta dumneavoastră indiferență, mai aveți din când în când timpul să trageți cu urechea… ȘTEFAN: Domnul de la Civita Vecchia? CORINA: Poate. Poate el. Poate altcineva. ȘTEFAN (brusc) : Iartă-mă, sunt stupid și pun întrebări grosolane. Nu mă privește și bine faci că nu răspunzi. (Schimbând vorba) : Prin urmare, rămâne stabilit. Nu stric telefonul… În schimb, îmi vei face un serviciu. CORINA: Să vedem. ȘTEFAN: Am observat că ai oarecare influență asupra dobitocului bătrân. CORINA: Bogoiu? ȘTEFAN: Da. Bogoiu. Convinge-l să nu mai scrie de dimineață până seara foi de calendar, pe unde apucă. Mă scoate din sărite. Într-o zi o să terminam, cu un scandal. CORINA: Dai ce ai cu el? În fond, nu e decât un viciu inocent. ȘTEFAN: Nu e joc inocent. E o perversitate. Aș vrea să nu știu că azi e în 5 august, dar nu pot. Bogoiu e mereu aici să mi-o amintească. CORINA: Și te deranjează? ȘTEFAN: Enorm. Îmi tulbură sentimentul meu de eternitate. CORINA: Ce copil ești! (Râde.) Bine. Am să încerc. Dar trebuie să-mi faci și dumneata un serviciu. ȘTEFAN: Păi, ne-am înțeles. Telefonul. CORINA: Lasă telefonul. Cu el am terminat. (Se apropie de radio și-l arată rugătoare, ca și cum ar cere, pentru el, cruțare.) ȘTEFAN (intransigent) : Nu. Asta nu. Cu nici un preț. Pe ăsta nu-l las. CORINA: Nu fi încăpățânat. ȘTEFAN: Nu sunt încăpățânat. Sunt decis. Dacă mai fac un singur pas, pe calea concesiilor, simt că-mi pierd toată vacanța. Nu înțelegi că n-are ce căuta aici? Suntem destule voci și fără el. CORINÂ: Chiar dacă te rog? ȘTEFAN: Chiar. CORINA: Chiar dacă te implor? ȘTEFAN: Mai ales dacă mă implori. CORINA:. Și totuși, l-am reparat. ȘTEFAN: Nu e nimic. Eu am să-l stric. CORINA: Și eu am să-l repar din nou. ȘTEFAN: Și eu am să-l stric din nou. CORINA (se apropie de el) : De neînduplecat? ȘTEFAN: De granit. CORINA: Șezi! (Îi arată șezlongul.) ȘTEFAN: De ce? CORINA: Așa cum ești, în picioare și de granit, mi-e frică de dumneata. Te rog șezi. ȘTEFAN (leneș, ia loc pe șezlongul lui) . CORINA (se așază lângă el, pe unul din brațele șezlongului) : Așa. Un granit care șade e puțin fioros. Se poate discuta cu el. I se poate cere o favoare (repede, ca să nu i se taie vorba) — o foarte mică favoare… (Vorbește rar, ezitând, speriată, cu frica de a nu deștepta intransigența lui, ce pare pentru moment somnolentă:) La 12 august … de azi într-o săptămână… se transmite seara, de la Salzburg, un concert de Mozart. Cel mai frumos. Ai să vezi. Ai să-l asculți. O să-l ascultăm împreună. Kleine Nachtmusik… Cine ți-a spus dumitale că pentru a fi fericit e interzis să fii sensibil? Asta e o superstiție născocită de un prost… Și nu dumneata ești prostul acela. Kleine Nachtmusik. Mică muzică de noapte… Nu e frumos? E foarte frumos. Nu știi ce frumos e! Dacă aș ști să când… dar nu știu. Îmi pare rău. E o frază din Andante, pe care o țin bine minte… O port în mine de câțiva, de când am auzit-o întâia dată. Uite, am să încerc. (Se înclină spre el, gata să cânte. În momentul acesta sună telefonul.) Telefonul! (Sare brusc în picioare și face un pas spre telefon.) ȘTEFAN (o urmează la fel de brusc. O apucă de mână și cu capul face semn spre aparatul de telefon, care continuă să sune) : Cine e? CORINA (șoptind, ca și cum s-ar teme să nu fie auzită de omul de la telefon) : Nu pot să spun. ȘTEFAN (îi dă drumul, contrariat) . CORINA (tot în șoapte) : Rămâi aici.. Și te rog să nu asculți. Contez pe… lenea dumitale. (Cu pași ușori, intră în hol, trage de o parte și de alta ușile laterale de sticlă și, pe măsura ce ele se închid, soneria se aude din ce în ce mai slab, aproape deloc.) ȘTEFAN (rămas pe terasa, o privește lung, Corina, de asemeni, pe el. Pe urmă, ea ridică, cu un gest de curaj — același gest de „ce-o fi, o fi“ — receptorul) . CORTINA ---- ACTUL II [ modifică ] Același decor, câteva zile mai târziu. Aparatul de radio a fost dat jos de pe măsuță și pus undeva într-un colt, unde nimeni nu se mai uită la el. Telefonul este și el vizibil scos din funcțiune. Tabla lui Bogoiu - dată jos din cui și pusă cu fața la perete. Este după masă, pe la ora cinci. Nu mai e mult până va însera, dar deocamdată e încă lumină de zi. Din culise se aude zgomotul unei mingi de ping-pong. Jocul pare a fi urmărit cu încordare, căci din când în când s-aud exclamații, râsete, voci: „da, nu, atenție”. De asemenea, când glasul Corinei, când al lui Ștefan, anunțând punctele: „6—2, 6—3, 7—3” etc. SCENA I [ modifică ] BOGOIU, MAIORUL, un moment CORINA Bogoiu și Maiorul sunt îmbrăcați în alb, pantaloni de pânză, cămașă cu mâneci scurte și cu gulerul deschis. Bogoiu, pantaloni scurți. Nu se simte bine în ținuta asta. Duce într-una mâna la gât, ca și cum și-ar căuta cravata absentă. Stă fiecare pe câte un șezlong și privește în zare, cam încruntat. La ridicarea cortinei, un moment de tăcere, în care nu se aude decât, din culise, zgomotul mingii de ping-pong. BOGOIU (din adâncul meditației în care era cufundat) : Dom’le, în câte o fi astăzi? Uneori mi se pare că e în unșpce. Da’ dacă stau și mă gândesc, parcă ar fi în doișpce. MAIORUL: Numai’ să nu fie în zece… BOGOIU: În câte zici! În zece? Nu, nu. În zece nu. Adică… de ce nu? MAIORUL: Păi asta zic și eu: de ce nu? BOGOIU: Stai! Va să zică (număra pe degete) azi una, ieri două, alaltăieri trei… Nu știu, nu știu și pace. Am pierdu toate socotelile. O fi treispce? O fi paișpce? Să fie miercuri? Să fie joi? MAIORUL: Să fie vineri? Vorba dumitale… M-au zăpăcit de tot. M-au amețit. (O clipa de tăcere. Se aude din culise mingea de ping-pong.) Îi auzi? Bat mingea aia de-o sfărâmă. Taca-taca-taca-taca, taca-taca-taca-taca… (După un moment de tăcere.) Să fie vineri? MAIORUL: Ai? BOGOIU: Zic, să fie vineri?… MAIORUL: De… BOGOIU: Eu parcă tot zic că nu-i. (Miroase în vânt.) Nu miroase a vineri… MAIORUL: Le cunoști după miros? BOGOIU: După miros. După lumină. După gust. Miercurea, bunăoară… (Se oprește ca străbătut de o revelație… Aspiră o dată scurt pe nas, și pe urmă încă o dată, lung.) Miercuri! Să știi că-i miercuri. (Aspiră grăbit și scurt pe nas de câteva ori, adulmecând aerul, văzduhul, lumina… Se ridică în picioare nervos.) Miercuri e. Zău că-i miercuri. (În momentul acesta sare o minge de ping-pong în scenă Corina intră prin stânga, după minge. Rachetă în mână. Șort. Cămașă de sport, pantofi albi. Aprinsă de joc. Intrând, a prins ultima replică a lui Bogoiu și-i răspunde în treacăt, în timp ce se apleacă după minge.) CORINA: Ba nu e miercuri! BOGOIU: Da’ ce e? CORINA (a luat mingea și e gata să iasă din scenă tot prin stânga) : O zi cu soare! (Iese din scenă și, din culise, i se aude glasul anunțând ultimul punct marcat: „18 — 16”.) BOGOIU: „O zi cu soare”. Asta de la el a învățat-o. A-nnebunit-o și pe ea. Pe toți i-a-nnebunit. Înainte se aveau ca șoarecele cu pisica, și acum Ștefan în sus, Ștefan în jos. Barem madame Vintilă aia se ține de el din zori până-n noapte. Și s-au pus cu toții pe capul meu. Creta mi-au luat-o. Creionul — confiscat. Tocul — dispărut. Numai unghiile mi-au rămas. Ăștia-s nebuni, dom’le. Te joci cu ei? Om bătrân cu pantaloni scurți… Te întreb eu pe dumneatale, să mă vadă la minister în halul ăsta, nu mă dă afară? Mă dă. MAIORUL: Te dă. BOGOIU: Cum? MAIORUL: Zic: te dă. BOGOIU: Păi, mă dă. (Tăcere. Îl privește apoi lung pe Maior.) Ei lasă, maiorule, că nici dumneatale nu ești mai frumos. MAIORUL: Dar ce cusur am? BOGOIU: Ce? Asta-i ținută de maior? Asta-i micu echipament, nene? Te lăsași să te-mbrace cum le-a trăsnit lor prin cap. MAIORUL: Dacă-i ordin!… Toată lumea în alb! (Cochet:) Și să știi dumneata că nu-mi stă rău. (Moment de tăcere. Se aude din culise glasul Corinei: „20-20. Eu servesc.” Pe urmă, câteva scurte bătăi de minge, și apoi tot glasul ei; „21—20”. O lovitură scurtă de rachetă, și glasul ei anunță triumfător: „22—20”.) SCENA II [ modifică ] Aceiași, CORINA, ȘTEFAN, MADAME VINTILĂ CORINA (intră râzând, cu racheta în mână) : Campionul! L-am bătut pe campion. L-am bătut pe profesor. ȘTEFAN (intră de asemeni cu racheta în mână) : Felicitările mele. Ești o elevă harnică și sunt un profesor bătut. Ai niște razante de neapărat. MADAME VINTILĂ (intrând și ea tot prin dreapta, către Ștefan) : Hai să joci cu mine, acum. (Către Corina, cu oarecare bruschețe:) Vrei să-mi dai racheta? (După ce-i ia racheta din mână, către Ștefan:) Vii? ȘTEFAN: Nu. Fac o pauză. Pentru moment sunt obosit. MADAME VINTILĂ: A! Înțeleg. Am uitat să-i cer consimțământul. (către Corina:) Îl lași să joace cu mine? ȘTEFAN (sec și fără chef de glumă) : Nu înțeleg întrebarea. MADAME VINTILĂ: Nu-i nimic; ea înțelege. (Către Corina:) Spune, îl lași? ȘTEFAN: Doamnă Vintilă, e o glumă proastă. Renunță. CORINA: Dar nu e deloc o glumă, Ștefan. (Către madame Vintilă:) Îl las. MADAME VINTILĂ: Mulțumesc. Cât ești de generoasă! Să știi că n-am să abuzez. Peste un sfert de oră ți-l dau înapoi. CORINA: Ești modestă și meriți o recompensă. Uite, ți-l las… trei sferturi de oră… KL4DAME VINTILĂ: Ce imprudență! Nu ți-e frică? CORINA: Ba da. Tremur. Că se vede. MADAME VINTILĂ (tăioasă, de astă dată fără ironie) : Se vede mai mult decât îți imaginezi. (Mai încet, numai către ea, destul de răspicat totuși, pentru ca să audă toată lumea:) Se vede foarte clar. Totul. ȘTEFAN (sincer plictisit) : Dar terminați odată, pentru Dumnezeu! Sunteți insuportabile dumneavoastră când aveți humor. MADAME VINTILĂ (îl ia de braț cochetă) : În schimb, dumneata ești răpitor când te superi. (Calmă:) Hai să jucăm. ȘTEFAN: Nu joc. Ți-am spus că nu joc. Sunt obosit. Mai târziu. Acuma, uite, joacă cu domnul Bogoiu. BOGOIU (aproape indignat) : Te rog! ȘTEFAN: Sau cu maiorul. MADAME VINTILĂ: Perfect. Și dumneata ne arbitrezi. Hai, domnule maior. MAIORUL (e tentat, dar se lasă greu) : De, coniță. Numai să pot… MADAME VINTILĂ: Cum să nu poți! Cu așa arbitru… (Îl ia de mână pe Maior și-l trage după ea. Către Ștefan:) Hai! ȘTEFAN: Zău, sunt obosit? Să vă arbitreze Jeff. (Strigă spre culise.) Jeff! MADAME VINTILĂ: Lasă-l pe Jeff. Dumneata ne arbitrezi. ȘTEFAN (o urmează cu oarecare resemnare) : Dacă ții neapărat… MADAME VINTILĂ: Țiu. CORINA (care a urcat între timp spre planul II și s-a oprit lângă măsuța de nuiele, uitându-se printre hârtii) : Doamnă Vintilă! Ai o scrisoare. (Îi arată un plic.) MADAME VINTILĂ: Da. Lasă.. Mai târziu… (Iese împreună cu Maiorul și Ștefan.) SCENA III [ modifică ] CORINA, BOGOIU Corina ține o secundă plicul în mână, și pe urmă îl pune la loc, pe măsuță, cu un zâmbet. Îl privește pe BOGOIU, care a rămas încruntat pe șezlong, pe terasă. CORINA: Supărat? BOGOIU (nu răspunde) . CORINA: Supărat rău? BOGOIU (după o scurtă tăcere, brusc) : Domnișoară Corina, să-mi dea cravatele-napoi. CORINA: Cine să ți le dea? BOGOIU: Cine mi le-a luat. CORINA: Ți le-a luat cineva? BOGOIU: Te faci că nu știi? Dumneata nu vezi că eu umblu de atâtea zile despuiat, cu gâtul gol? (Cu o reală pudoare:) Mi-e rușine. Zău că mi-e rușine. Mi-a luat pantalonii mei buni și mi-a dat pe ăștia scurți. N-am zis nimic. Mi-a luat cămașa și mi-a dat pe asta tăiată. N-am zis nimic. Dar cravata, frate, cravata? Am cincizeci și doi de ani, și în cincizeci și doi de ani eu numa cu cravată am umblat. CORINA: Ai început de tânăr. BOGOIU: Ei! Îți vine bine să glumești. Dumitale nu ti-a luat nimeni cravata. CORINA: Ba mi-a luat-o. CORINA: Sigur. Uite. (Îi arată gâtul gol.) BOGOIU: Nu, duduie. Să lăsăm gluma. Eu așa nu pot să trăiesc… CORINA: Cum așa? BOGOIU: Fără cravată. Mă-năbuș. CORINA (se apropie, de el) : Domnule Bogoiu! Ai dumneata încredere în mine? BOGOIU: Am. CORINA: Atunci… ascultă-mă. (Îi ia ușor mâna cu care Bogoiu s-a ținut tot timpul scenei, acoperindu-și gâtul gol, și i-o dă jos. El rezistă puțin, cum ar rezista un bolnav căruia îi deplasezi o mână scrântită, de teamă să nu-l doară. După ce a terminat operația asta, care de altfel n-a durat decât două secunde, Corina face doi pași înapoi, și-l privește.) Ești mai frumos așa. BOGOIU (surprins, cu neîncredere, sceptic din prudență, dar parcă voind să creadă) : Zău? CORINA: Dacă-ți spun! Mult mai frumos. Mai tânăr, mai bărbat, mai… marinar. Da, da, mai marinar. Cu cravata aia oribilă — fiindcă să știi: era o-ri-bi-lă cravata aia — cu gulerul ăla, ce erai? Un civil. Pe când așa ai o înfățișare stranie, o înfățișare de navigator… Ei, ce vrei dumneata? Când treci pe aici, pe terasă, cu gulerul dumitale de cauciuc și cu cravata neagră, să te arate toți cu degetul: uite-l pe domnul Bogoiu, subșef de birou la Ministerul de Finanțe? Sau să întrebe în sinea lor, cu puțină neliniște, cine să fie oare străinul ăsta, cu gâtul ars de soare, cu obrajii bătuți de vânt? De unde vine? Unde se duce? Pe ce mări a călătorit? Ce oceane a străbătut? Și spre ce zări nevăzute privește, atunci când trece pe terasa pensiunii Weber, cum ar trece pe coverta unui vapor? (A vorbit fără ironie, cu sinceritate, cu convingere, cu convingerea cuiva care se joacă cu un copil, dar se lasă prins în acest joc și crede în el. Bogoiu ascultă cu gravitate, readus la visurile lui. Moment de tăcere.) Crede-mă pe mine, domnule Bogoiu. Noi suntem vechi prieteni. Rămâi așa cum ești: ești foarte bine. Când mă uit la dumneata, am impresia că ești un adevărat lup de mare. BOGOIU 9gânditor) : Lup… CORINA (confirmând) : …de mare… BOGOIU (surâde îmbufnat, pe urmă redevine grav) : Domnișoara Corina, dacă mă iubești… vreau să spun…, dacă suntem într-adevăr prieteni… în câte e azi? CORINA: Nu știu. BOGOIU (se bosumflă subit) . CORINA: Îți dau cuvântul meu ide onoare că nu știu. BOGOIU: Atunci, sunt pierdut. CORINA: De ce? BOGOIU: Fiindcă eu nu pot să trăiesc așa. Cu ziua asta care nu știi de unde începe și unde se termină… Parcă-i o singură zi, una. Singură, lungă, lungă, lungă. N-are nume, n-are număr. Ai vrea s-o prinzi din zbor, s-o iei de gât și s-o întrebi: cum te cheamă? Te cheamă luni? Te cheamă marți? Spune! CORINA: Și ea nu vrea să spună. BOGOIU: Nu. Nu vrea. CORINA: Nu vrea, și bine face… (Se apropie de el.) Nu ești cuminte, domnule Bogoiu, și, drept să-ți spun, nu te pricep de loc. De ani de zile umbli după un vis, și acum când în sfârșit visul este sub ochii dumitale, când e aici la un pas și nu așteaptă decât să-l vezi, dumneata întorci capul, închizi ochii și-l lași să treacă. „Unde mi-e cravata?” „În câte e azi?” De asta îți arde dumitale? (Îl scutură ușor de umăr.) Trezește-te! Ce ai vrut dumneata să ai mai mult în viață? Un vapor. Ei bine, îl ai. BOGOIU: Unde e? CORINA: Aici. Ăsta nu e un vapor? Ssst! Asculta, nu auzi nimic? BOGOIU (după un moment de atenție încordată) : Ba da. Un foșnet. Brazii. CORINA: Nu sunt brazii. Sunt valurile. Dacă vrei… sunt valurile. Nu vrei? BOGOIU (care nu înțelege încă bine, dar se lasă în joc) : Ba vreau. CORINA: Atunci, ce mai aștepți ca să iei comanda vaporului? Suntem pe un vapor și dumneata ești căpitanul nostru. Nu vezi? Suntem pe mare. Nu știu pe ce mare. Spune dumneata una. Alege-o dumneata. Suntem în larg. Nimeni nu vine, nimeni nu pleacă. Și nu se vede nicio pânză cât e marea de mare, nici un catarg, nici o sirenă. (Se duce spre stânga și strigă, cu mâinile pâlnie la gură:) Uuu! (Se întoarce spre Bogoiu:) Vezi? Nimeni. Liniște. Mergem așa de lin, că parcă nici motoarele nu se mai aud! Doar apa cum plescăie la proră… (Cu o schimbare de voce:) Ce viteză avem, căpitane? BOGOIU (care a intrat deplin în joc, dă explicații tehnice) : Cred că douăzeci de noduri pe oră! Precis nu vă pot răspunde. Ar trebui să trecem pe la cabina de comandă, să verificăm indicatoarele. CORINA: Să trecem. Pe unde o luăm? BOCOIU (indicând scara și făcându-i loc) : Pe aici. CORINA: După dumneata, căpitane! Ia-o-nainte, să-mi arăți drumul. BOGOIU (în timp ce urcă scara) : Vedeți, cum sunt silit să merg cu viteză redusă, douăzeci de noduri, înțelegeți, o nimica toată pentru mine. Dar îmi menajez pistoanele. Am un mic ac ros la compas. Și l-am pus sub observație. (A ieșit din scenă pe la capătul de sus al scării. Corina e și ea gata să iasă pe acolo, când prin dreapta, jos, intră Ștefan.) SCENA IV [ modifică ] CORINA, ȘTEFAN ȘTEFAN: Duduie Corina… CORINA (de sus, aplecată peste rampa scării) : Da? ȘTEFAN: Voiam să-ți spun un cuvânt. CORINA: Acuma? Nu se poate mai târziu? Tocmai îmi explica ceva căpitanul. ȘTEFAN (a ajuns lângă scară și o ia de mână peste rampă) : Te rog să ierți scena de adineauri. A fost stupidă. CORINA (surâde ușor, își desprinde mâna dintr-a lui și, fără să răspundă, iese din scenă, urmându-l pe Bogoiu, care a ieșit înaintea ei) . SCENA V [ modifică ] ȘTEFAN, MADAME VINTILĂ Ștefan ridică din umeri, neînțelegând. Se apropie fără treabă de măsuța din hol, se uită cu neatenție printre hârtii, ridică plicul lui madame Vintilă, îl privește o clipă, aproape fără să-l vadă, îl pune la loc. Se întoarce pe terasă, se întinde pe șezlong. MADAME VINTILĂ (intră prin dreapta, cu racheta de ping-pong în mână) : Ai evadat. ȘTEFAN: Da. Te prevenisem. Nu sunt bun de arbitru. MADAME VINTILĂ: Mă întreb de ce ești bun, când e vorba de mine? ȘTEFAN: E un reproș? MADAME VINTILĂ: Nu. O vorbă așa… (Moment de tăcere. Ea se apropie de șezlong, se oprește o clipă la spatele lui Ștefan și pe urmă îi trece mâna prin păr.) ȘTEFAN (fără s-o privească) : Ai o scrisoare acolo pe masă. MADAME VINTILĂ: Da… știu. ȘTEFAN: Nu o deschizi? MADAME VINTILĂ: Ești curios? ȘTEFAN: Cred că ți-am mai spus: eu nu am nicio curiozitate. MADAME VINTILĂ: Știu… te-ar surmena. ȘTEFAN: Întocmai. M-ar surmena. Dar mă gândesc ca era un timp când plângeai dacă-ți întârzia o scrisoare. Și acum le lași să treneze ceasuri întregi, fără să le deschizi. MADAME VINTILĂ: Era un timp… Acuma e alt timp. Vacanță! De la dumneata am învățat cu toții vorba asta. (Se înclină spre el, cochetă, aproape obraz la obraz) . Te superi c-am învățat-o așa de bine? ȘTEFAN (se ridică de pe șezlong, în defensivă) : Trebuie să-ți spun ceva. MADAME VINTILĂ: Grav? ȘTEFAN: Foarte grav. MADAME VINTILĂ: Bănuiam. Trebuie să fie foarte grav, de vreme ce te-ai sculat în picioare. ȘTEFAN: Foarte grav și… foarte greu de spus. MADAME VINTILĂ: Să te ajut eu? ȘTEFAN: Nu. Spun singur. Da’ să știi că e ceva complet caraghios… Uite: (retezat) am impresia că-mi faci curte. MADAME VINTILĂ: Eu? ȘTEFAN: Nu ți-am spus că e caraghios? MADAME VINTILĂ (încercând să glumească, încercând să fie degajată, dar, în fond, replica lui Ștefan a lovit just) : Și cum ți-a venit asta? ȘTEFAN: A! E o manie. O idee fixă. Mi se pare mereu că mi se face curte. Evident, e ridicul. Mă cunosc doar foarte bine. Curte! Curte pe ce? Pe nasul ăsta jupuit? Pe fruntea asta îngustă? Pe ochii ăștia fără culoare? MADAME VINTILĂ: Totuși… ȘTEFAN (tăind-o repede) : Totuși, o idee fixă. E o idee fixă. Mi-a intrat în cap că mă iubești, și acuma fiecare cuvânt pe care mi-l spui mi se pare o aluzie. Fiecare gest — o invitație. MADAME VINTILĂ: Te asigur… ȘTEFAN: Că nu-i adevărat. Știu. Asta ar mai lipsi. Dar pentru liniștea mea, pentru buna noastră prietenie, pentru pacea pensiunii Weber, lasă-mă să-ți spun că dacă cumva, prin absurd, prin imposibil, ar fi totuși adevărat… MADAME VINTILĂ: Da… ȘTEFAN: Daca printr-o aberație, prin cea mai stupidă aberație, m-ai iubi, sau ai vrea să mă iubești, sau ți s-ar părea că mă iubești… MADAME VINTILĂ: Ei bine… ȘTEFAN: Ei bine, ți-aș spune nu! MADAME VINTILĂ: De ce nu? ȘTEFAN (simplu și ferm) : Sunt în vacanță. MADAME VINTILĂ: Nu ți se pare că abia acum începi să fii ridicul? ȘTEFAN: Nu. Ridicol sunt mai demult. Acum încep să fiu clar. Asculta-mă. (Îi vorbește neted, bărbătește, fără brutalitate însă:) Jocul ăsta nu mă interesează. Aici, nu mă interesează E prea complicat. Scene, cuvinte cu subînțeles, zâmbete. De ce ai râs? De ce n-ai râs? Vino aici, du-te-ncolo, iubește-mă, nu mă iubi, de ce nu mă iubești?... Nu, nu și nu. MADAME VINTILĂ (înțepată) : Și încă o dată nu. ȘTEFAN: Da. Și mea o dată nu. De foarte multe ori nu.. Fii ironică, dacă vrei, dar înțelege-mă dacă poți. E și asta o voluptate: să nu iubești. E mai simplu. E mai sigur. MADAME VINTILĂ: Nu știu, zău, ce să cred despre dumneata. ȘTEFAN: Crede că sunt un îngâmfat, un vanitos, un închipuit, un prost-crescut, un imbecil… crede toate astea și dă-mi mâna. MADAME VINTILĂ (demnă, ridică din umeri, îi întoarce brusc spatele și urcă spre hol) . ȘTEFAN (o urmează) : A, nu. Nu așa. Aici e ca la ping-pong. E fără supărare. Ai jucat și ai pierdut. Să ne strângem frumos mâna ca doi sportivi de treabă, și gata. Data viitoare câștigi dumneata. MADAME VINTILĂ (aproape fără voie, îi dă mâna, fără convingere. El i-o strânge tare, băiețește, dar ea și-o retrage încurcată. Odată liberă, se-ndreaptă într-o doară spre măsuța din hol. Acolo zărește plicul, îl ia în mână, îl deschide, scoate o scrisoare afară și începe s-o citească) . ȘTEFAN (care a urmărit-o cu privirea) : Vezi? Ai și câștigat. SCENA VI [ modifică ] Aceiași, MAIORUL, JEFF MAIORUL (intră prin dreapta, cu racheta în mână transpirat, gâfâind, roșu la față) : Cine a câștigat? Eu am pierdut. M-a bătut copilul asta de m-a frânt. (Se prăbușește pe un șezlong.) JEFF (a intrat după Maior; e și el aprins de joc) : Adevărat că l-am frânt. Primul set, 21 la 5. Al doilea set, 21 la 3. Dă cu racheta ca fetele. ȘTEFAM: Și te mai lauzi că l-ai bătut!... Așa adversar, așa victorie. Bravo, Jeff! JEFF (ostil, cu bruschețe) : Te rog să nu-mi spui Jeff. ȘTEFAN: Nu te cheamă Jeff? JEFF: Pentru dumneata, nu. SCENA VII [ modifică ] Aceiași, CORINA CORINA (intra prin fund, ușa din stânga) : Jeff! Ce-i asta? JEFF (foarte serios, către ea) : Dumneata să nu te amesteci între noi bărbații. CORINA (nici nu-l aude, coboară spre terasă, spre Jeff) : Ce-i asta, Jeff? Ce fel de vorbă-i asta? Și ce e halul ăsta pe tine? Ți-am spus să nu mai joci în soare. Unde ți-e batista? JEFF (se caută în buzunar încurcat) . CORINA: Sigur. Iar n-ai batistă. (O scoate pe a ei din buzunar, îl șterge pe frunte, pe obraji. El se lasă ca un copil bosumflat. Moment de tăcere încurcată.) ȘTEFAN (încearcă o diversiune) : Nu facem o partidă, Jeff? JEFF (tresărind) : Cu dumneata, nu. CORINA (severă) : Jeff! ȘTEFAN (către madame Vintilă, care tot timpul a stat deoparte, citindu-și scrisoarea) : Nu facem o partidă? MADAME VINTILĂ: Mulțumesc. Am făcut astăzi una cu dumneata, și mi-e de ajuns. (Iese ostentativ prin fund, dreapta.) ȘTEFAN: Am rămas fără partener. (Strigă:) Domnu’ Bogoiu!… CORINA (care continuă să pună ordine în toaleta lui Jeff) : Lasă-l pe Bogoiu. E ocupat. ȘTEFAN: Atunci, domnule maior, cu tot regretul, trebuie să recurg la dumneata. Hai. MAIORUL: Iar, frate?... Abia mă așezai. ȘTEFAN: Nu-i nimic. Te antrenezi. MAIORUL (resemnat, se ridică foarte greu și îl urmează. Ies amândoi prin dreapta, planul prim.) SCENA VIII [ modifică ] CORINA, JEFF CORINA (a terminat toaleta lui Jeff) : Așa, și să nu te mai prind fără batistă. Acum ia-o pe a mea. (Îi întinde batista cu care l-a șters pe frunte.) JEFF (ia batista îmbufnat și rămâne cu ea în mână) : Domnișoară Corina, nu-mi place gluma asta. CORINA: Dar nu e o glumă. JEFF: Eu am șaisprezece ani… CORINA: Cei mulți înainte. JEFF (continuând) : …și dumneavoastră vă purtați cu mine de parc-aș avea opt. De ce? Vedeți eu un primesc orice glumă când vine de la dumneavoastră. Orice, pentru că… CORINA: Pentru că? JEFF (ar vrea probabil să spună „pentru că vă iubesc”, dar nu poate. Ridică din umeri, lăsând gândul întrerupt. Pe urmă izbucnește violent) : Dar nu în fața lui. Nu când mă vede el. CORINA: Cine „el”? JEFF: Știți prea bine. El. CORINA: Nu are nume? JEFF (tace.) CORINA (foarte aproape de el) : Jeff! Întreb dacă are nume. JEFF: Are, dar eu nu pot să-l spun. (Gata să plângă:) Nu pot, nu vreau. CORINA: Uită-te la mine. JEFF (privește în jos, încăpățânat) . CORINA: Nu vrei să te uiți la mine? JEFF (ridică privirea spre ea) . CORINA (îi vorbește foarte simplu) : Jeff, eu iubesc pe cineva de aici. JEFF (dezolat) : Știu… CORINA: Pe tine. (Îl sărută pe obraz.) „El”! Dar el n-are timp de noi, Jeff. SCENA IX [ modifică ] Aceiași, UN CĂLĂTOR, NEVASTA LUI Intră prin stânga, prăfuiți din drum, încărcați cu valize, pachete, paltoane, un domn și o doamnă DOMNUL (punând jos valizele și răsuflând) : Uf! Bine că sosirăm. Ziceam că ne-apucă noaptea pe drum. Fir-ar ai dracului cu șoseaua lor. CUCOANA (cu un strigăt alarmat) : Costache! DOMNUL: Ei? CUCOANA: Cutia! DOMNUL: Ce cutie? CUCOANA: Cutia roșie de pălării… DOMNUL (încercând să-și amintească) : Cutia roșie de pălării… A! E jos în mașină. DOMNUL: Cum o să plece, dragă, că nici nu l-am plătit. Și n-a rămas și cufărul ăl mare? (Corina și Jeff au privit uluiți apariția celor doi. Nu înțeleg nimic și se întreabă din ochi unul pe celălalt. În sfârșit, Corina se decide să intervină. Face câțiva pași spre cei doi.) CORINA: Dumneavoastră… pe cine căutați? DOMNUL: Dumneata ești domnișoara Weber. CORINA: Nu. DOMNUL: Noi pe dumneaei o căutam. CORINA: Pe care „dumneaei”? DOMNUL: Pe domnișoara Weber. CORINA: Care domnișoara Weber? DOMNUL: A, sunt mai multe! Păi, pe una din ele. CORINA (din ce în ce mai îngrijorată) : Pentru ce. DOMNUL: Pentru cameră. CORINA: Ce cameră? DOMNUL: Camera… CUCOANA: Camera de la jurnal… (Își deschide poșeta și scoate de acolo o coupură de ziar, pe care o citește:) „Vila Weber. Județul Ciuc. Gara Gheorghieni. Lângă Ghilcoș. Poziție admirabilă în pădure. Pensiune completă, 180 de lei pe zi. Adresați domnișoara Weber.” Corina: Și? DOMNUL: Și nimic. Am venit CORINA (dezolată) : Ați venit! (Strigând spre culise, stânga:) Ștefan! Ați venit! Ștefan! ȘTEFAN (din culise) : Daa. CORINA: Vino un moment, te rog. (Către cei doi :) Ați venit… ca să stați… CUCOANA: Că n-om fi venit ca să plecăm. SCENA X [ modifică ] Aceiași, ȘTEFAN ȘTEFAN (intrând cu racheta în mână) : Ce s-a-ntâmplat? CORINA (încet, numai către el) : Ăștia doi… ȘTEFAN: Ei? CORINA: Au venit. ȘTEFAN: Cum au venit? CORINA: Au venit să stea aici. ȘTEFAN: Aici, la noi? CORINA: Da, în pensiune. ȘTEFAN: Nu se poate. (Face un pas spre cei doi.) Dumneavoastră pe cine căutați? DOMNUL: Am mai spus o dată: pe domnișoara Weber. ȘTEFAN: Nu există. DOMNUL: Cum nu există, dom’le, cum nu există? Mă rog, pensiunea Weber… ȘTEFAN:, Nu-i aici. DOMNUL: Da’ unde-i? ȘTEFAN: Habar n-am. CUCOANA: Ia ascultă, tinere, dumneata îți bați joc de noi? Ce? Noi nu știm pe ce lume umblăm? DOMNUL: N-am luat noi automobilul de la Gheorghieni, că zicea că autobuz nu mai este până mâine dimineață? CUCOANA: Și nu ne-am tocmit cu trei sute de lei pân-aici? DOMNUL: Și nu ne-a zis șoferul că-i aici, sus, între brazi? CUCOANA (argument suprem) : Și nu scrie afară, pe firmă, mare de-ți ia ochii, „Pension Weber”? ȘTEFAN (către Jeff, încet) : Ce firmă e? JEFF (același joc) : Firma de sus, deasupra balconului. N-am putut s-o dau jos. ȘTEFAN: Ei, și dacă scrie? Ce, dumneata crezi tot ce scrie? Dac-o scrie afară Karlsbad, înseamnă că aici e Karlsbad? DOMNUL (rămâne un moment descumpănit de argument.) CUCOANA (și ea un moment derutată, își revine cu energie) : Karlsbad, ne-Karlsbad, noi aici rămânem. Nu mă mișc din loc până nu vine domnișoara Weber. (Se așază pe valiză.) Strig-o, Costache! DOMNUL (strigând) : Să vie domnișoara Weber! Să vie domnișoara Weber! ȘTEFAN (alarmat) : N-o striga, domnul, că te aude. DOMNUL: Ba strig, domnule, strig. (Se îneacă, tușește.) ȘTEFAN (către Jeff) : Jeff du-te sus și ține de vorbă pe Fräulein Weber. Nu cumva să coboare. Dacă e nevoie, închide-o în cameră cu cheia. CORINA (tot către Jeff, încet) : Și spune-i lui Bogoiu să vie aici repede. (Jeff iese.) SCENA XI [ modifică ] Aceiași, fără JEFF DOMNUL (care un moment tăcuse pentru ca să-și recapete suflul pierdut) : Domnișoara Weber, Weber, Weber… CORINA (se apropie de el, cu mari menajamente) : Domnule, calmează-te. CUCOANA: Nu te calma, Costache! DOMNUL (intransigent) : Nu mă calmez. Weber! Weber! (Se îneacă iar și tușește.) CORINA: Vai de mine! I se face rău. Apă, apă! DOMNUL (sufocat, face semn cu mâna că nu-i nimic, că n-ar nevoie de ajutor. Corina, cu alarmă simulată, aleargă în hol și toarnă un pahar cu apă pe care-l aduce. Ștefan l-a apucat ferm pe Domn și-l duce spre un șezlong. Cu o ultimă tresărire de voință, Domnul mai apucă să strige o dată: Weber!” Ștefan a izbutit să-l așeze pe șezlong, unde aproape îl imobilizează. Corina îi toarnă cu de-a sila paharul cu apă pe gât, obligându-l să-l bea. Domnul a rezistat cât a rezistat, dar acum e obosit. Șezlongul, apa l-au moleșit. Rămâne în șezlong o clipă, fără suflu. La dreapta lui — Ștefan la stânga — Corina. Cucoana a urmărit jocul mirată, neînțelegând nimic, amețită puțin de rapiditatea mișcărilor) . CORIA: Astmă. E astmatic, săracul. STEFAN: E astmatic și vine la munte Moarte sigură. DOMNUL (tresare) : Ai? (Încearcă să se ridice. Cu o singură mâna, Ștefan îl obligă să rămână locului.) CUCOANA: Costache! Scoal’ d-acolo! Scoal’ d-acolo n-auzi? SCENA XII [ modifică ] Aceiași, BOGOIU Bogoiu intră pe scara din fund, coboară în grabă treptele. Corina se duce spre el. BOGOIU: M-ați chemat? CORINA: Căpitane, sunt doi pasageri clandestini pe vapor. BOGOIU (arătându-i din ochi pe cei doi) : Ăștia? CORINA: Ăștia. BOGOIU (coboară din planul I. Vorbește autoritar și sobru. E pătruns de ceea ce face) : Voi sunteți clandestinii? DOMNUL (care și-a revenit în parte, dar uluit de întrebare) : Cum clandestini? BOGOIU: Te faci că nu ști? Adă-ncoa bilete. Să le văd. DOMNUL (din ce în ce mai uluit) : Ce bilete, dom’le. CUCOANA: Și cine ești dumneata? BOGOIU: Voiajezi fără bilete și mă mai întrebi cine sunt. O să vezi dumneata cine sunt eu. CUCOANA: Ba, pardon. Nu voiajăm fără bilete. Biletele le am eu. Sunt aici (Își deschide poșeta — o poșetă imensă — în care scotocește un timp, și scoate, în fine, două jumătăți de bilet de tren.) Poftim. BOGOIU (a luat biletele și le-a cercetat) : Nu-s bune. Altele. CUCOANA: Cum să nu fie bune, păcatele mele? Noi plătim jumătate de preț, ca dumnealui e funcționar la Regie. Uite și carnetul (Scoate un carnet de identitate, pe care i-l întinde, dar la care Bogoiu nici nu se ostenește să se uite.) BOGOIU: Nu-s bune, madam. Astea-s de tren. CUCOANA: Păi da’ de ce să fie? BOGOIU: De vapor. DOMNUL (scos din sărite) : Ia ascultă, domnule, ați înnebunit? Sau vreți să ne-nnebuniți pe noi? Ce e comedia asta? Cu mine să nu vă jucați! M-auzi? Să nu vă jucați. Eu nu știu multe. CUCOANA: Costache! DOMNUL (pornit de tot) : Nici un Costache. Da’ până când? Aici am venit, aicea rămân. Nici nu vă cunosc. N-am venit la dumneavoastră. Eu la domnișoara Weber am venit. Să vie domnișoara Weber! Vreau s-o văd pe domnișoara Weber! SCENA XIII [ modifică ] Aceiași, MADAME VINTILĂ, MAIORUL În cursul ultimelor replici, a intrat prin fund, ușa din stânga, madame Vintilă. A auzit țipete și a ieșit să vadă ce se întâmplă. Privește cu curiozitate grupul de pe terasă, întrebând din ochi, când pe unul, când pe celălalt, ce se petrece. Tot jocul destul de șters, pentru a nu distrage atenția spectatorului de la grupul principal. MAIORUL (intră prin dreapta, cu racheta în mână, uimit de țipete, dă nas în nas cu Domnul) : Ce e, domnule? Ce te-a apucat? DOMNUL: Dumneata ești domnișoara Weber? MAIORUL: Nu. DOMNUL: Atunci, ce te-amesteci? (Continuă să țipe.) Weber! Weber! SCENA XIV [ modifică ] Aceiași, JEFF Jeff intră în scenă, coborând scara din fund, acceptă să-i vorbească lui Ștefan, pentru că în cei doi intruși simte o primejdie comună. Dar e sobru, fără comunicativitate, atitudine de „serviciu comandat”. ȘTEFAN: Ce e nou, Jeff? JEFF: A auzit voci și a vrut să coboare. Am încercat s-o opresc, n-a vrut și… am închis-o. Uite cheia. ȘTEFAN: Dă-o-ncoa. (Către cei doi intruși:) Așa. Și acum să stăm liniștiți de vorbă. DOMNUL (țipând mereu) : Cu dumneata nu stau de vorbă, dom’le. Nu te cunosc. ȘTEFAN: Rău faci. Ascultă-mă. Ascultați-mă. Dumneavoastră vreți s-o vedeți pe domnișoara Weber? N-o s-o vedeți. Nu e. Nu mai e. O să strigați. O dată, de două ori, de nouă ori. Și n-o să vie. Vedeți, cheia asta? E de la odaia ei. (Pune cheia în buzunar.) Cred că înțelegeți. DOMNUL (gest de protest) . ȘTEFAN: A! Știu ce o să spuneți. Că, țipând, v-ar putea auzi cineva. Un vecin… un jandarm… DOMNUL (gest de satisfacție, care vrea să spună: „Ei vezi? Ei vezi?”) . ȘȚEFAN: Eroare, domnul meu. Profundă eroare. Ziceați că ați venit cu automobilul. Mă rog, ați văzut dumneavoastră pe tot drumul, până aici, o casă? MAIORUL: O singură casă? MADAME VINTILĂ: Un bordei? BOGOIU: N-ați văzut. Și de unde să vedeți daca nu e?! ȘTEFAN: Suntem singuri. Absolut singuri. Până la Ghilcoș, paisprezece kilometri. JEFF: Până la Gheorghieni, treizeci și șase. ȘTEFAN: Cine să vă audă până acolo? (Domnul și Cucoana ascultă consternați, reduși la tăcere de „logica faptelor”.) Prin urmare, nu e mai bine să stă cuminte de vorbă? O să ne înțelegem. Ia dumneata loc. (Îl ia pe Domn și-l duce din nou pe șezlong. Domnul se lasă greu, dar nu rezistă propriu-zis — mai ales Corina fiind lângă el și ajutându-l, cu multe menajamente, să se așeze.) Și dumneata… (Îndreptându-se spre Cucoana:) Dumneata aici… (Se duce la șezlongul lui, îl apropie de cel care șade Domnul și pe urmă continuă, cu gravitate:) Doamnă! Nu știu dacă vă dați seama de importanta gestului meu. Dumnealor mă cunosc și mă vor înțelege. (Arătând-o pe madame Vintilă:) Dumneaei mai ales. Scaunul acesta este al meu. (Magnanim:) Vi-l ofer, Da. Vi-l ofer. Ședeți. (Cucoana l-a urmărit buimăcită de locvacitatea lui. Se apropie timidă — e primul ei moment de timiditate — și ia loc cu un sentiment de nesiguranță.) Da, da, puteți ședea. Așa… Și acum, prietenește — da’ știți? — prietenește: ce căutați dumneavoastră aici? (Între timp, toată lumea s-a apropiat de planul I. Spre centrul rampei. Distribuția grupului e următoarea: Domnul și Cucoana, fiecare pe câte un șezlong. Corina și Ștefan — în picioare, între cele două șezlonguri — Corina de partea Domnului, Ștefan de partea Cucoanei. Maiorul, Bogoiu, Madame Vintilă și Jeff închid șezlongurile într-un semicerc. În momentul în care Ștefan a pus ultima întrebare, grupul a fost constituit cum am spus mai sus și toată lumea îi fixează pe cei doi. Moment de tăcere. Domnul și Cucoana nu știu ce să răspundă.) CORINA: Aici… în pustietatea asta? ȘTEFAN: De ce nu va duceți la Borsec, că-i apă gazoasă? CORINA: De ce nu vă duceți, la Sovata, că-i muzică militară? MAIORUL: De ce nu la Sinaia, că-i ruletă? MADAME VINTILĂ: De ce nu la mare? JEFF: De ce nu la șes? BOGOIU: De ce nu la deal? CORINA: Da’ aici? Ce să vedeți aici? BOGOIU: Sau ați fi venit să-l vedeți pe dumnealui (îl arată pe Maior) cum prinde pești? V-ați ars. Nu prinde niciunul. Vă spun eu. DOMNUL (brusc interesat) : Sunt și pești? BOGOIU: Sunt, dar cine i-a văzut? DOMNUL (cu satisfacție, către nevastă) : Ei madam? Ziceai să nu-mi iau undița. Dacă te ascultam pe dumneata… MAIORUL (direct vizat) : Și ai luat-o? DOMNUL: Se putea, nene? E jos în automobil. MAIORUL: De ce? DOMNUL: Cum de ce? Ca să pescuiesc. MAIORUL: Să pescuiești, ce? DOMNUL: Pești. MAIORLTL: Peștii mei?! BOGOIU: Peștii lui?! DOMNUL (care începe din nou să se indigneze) : Cum ai dumitale, dom’le? Cum ai lui, dom’le? Ce? I-ați ștampilat? ȘTEFAN (prezidențial) : Vă rog, domniilor, vă rog. Să nu ne pierdem calmul. Calmul așa de greu câștigat. Să revenim la ce ne interesează și să discutăm fără digresiuni. Nu-i așa, doamnă? Fără digresiuni. CUCOANA (nu înțelege, dar aprobă, sedusă de „manierele” lui Ștefan) . ȘTEFAN: Vedeți? Și doamna e de aceeași părere. Să discutăm civilizat. Așadar… dumneavoastră n-ați vrea să plecați de aici? DOMNUL: Nici mort. ȘTEFAN: Păcat… Păcat, fiindcă dacă nu plecați singuri, o să fim siliți să vă expulzăm. (Explicând:) Să vă dăm afară. Și cu cât întârziați, cu atât e mai neplăcut. Vedeți? Se înserează. (Într-adevăr, lumina a început să scadă.) CORINA: Se face frig. ȘTEFAN (cu tonul politicos și impersonal cu care dă o informație) : La munte, nopțile sunt reci. Și nu cred că se doarme prea bine pe șosea. CUCOANA (cu un început de teamă) : Costache?... DOMNUL (se uită la unul, se uită la altul, nu știe ce să facă. Pe urmă, se decide) : În ruptul capului. Aici rămânem. S-o vedem și p-asta! BOGOIU: O s-o vezi. Ascultați-mă pe mine: o s-o vezi. Dumneatale nu știi ce te așteaptă. Întreabă-mă pe mine. Întâi și-ntâi îți ia creta. DOMNUL: Care cretă? BOGOIU: Creta. Pe urmă… Vezi cravata asta? (Îi ia cravata în mână și o pipăie.) Frumoasă, n-am ce zice. Frumoasă da’ ți-o ia. Și pantalonii… (Pipăie stofa pantalonilor.) Tii! Teribilă, dom’le! N-are moarte. Stofă englezească! Ți-i ia și pe ăștia. MAIORUL: Și să te-ntreb și eu ceva… DOMNUL (care l-a ascultat cu desăvârșire aiurit pe BOGOIU, urmărindu-i fiecare cuvânt, fiecare gest cu o blândă stupoare, îl întrerupe pe Maior, fără violență însă) : Nu mai întreba, domnule. Lasă. Ați întrebat destul. Să întreb și eu acum. O singură dată. (Se ridică în picioare, îi privește pe toți lung și întreabă îngrijorat, cu sinceră seriozitate:) Dumneavoastră nu sunteți nebuni? CORINA (după un moment de tăcere, în timpul căruia fiecare părea că reflectează pentru a răspunde în consecință de cauză) : Ba da. Nu cu totul nebuni. Puțin. Mai mult într-o ureche, decât nebuni de-a binelea. Iertați-ne că nu v-am spus-o de la început. DOMNUL: Nu era nevoie… se vede… CORINA: Noi, ăștia, câți suntem aici, avem fiecare scrânteala noastră, mica noastră scrânteală. Și s-a potrivit să ne înțelegem destul de bine. Nu de la început. (Către Ștefan:) Nu e așa că nu de la început? (Din nou către cei doi:) Acuma însă facem un fel de familie… o echipă… un joc… E un joc pe care n-o să știți niciodată să-l jucați. Pentru că… voi veniți direct de la București. În timp ce noi… noi picăm puțin din lună. (Domnul și Cucoana au rămas pironiți, la dreapta și la stânga Corinei. Se privesc peste capul ei cu o mirare în care licărește parcă un început de înțelegere. Par a-și spune: „nu vezi că cu ăștia nu e nimic de făcut?”) . Nu spuneți nimic. Nu e nevoie. Ați înțeles. Știu, simt că ați înțeles… Poate că trebuia să vă vorbim așa de la început. Ce vreți? Ne-ați speriat… Când v-am văzut intrând, ni s-a părut că tot jocul nostru se sfârșește… că se sfârșește prea devreme… Dar acum… fiindcă ați înțeles, o să vă duceți. (Îi ia și pe unul, și pe altul de braț și merge cu ei spre stânga, pe unde au intrat.) ȘTEFAN: Vă așteaptă jos o mașină. Fără nicio grabă sunteți într-un ceas și jumătate la Gheorghieni. (În timp ce vorbește, Domnul și Cucoana își ridică valizele, pledurile, pachetele pe care le lăsaseră jos, la intrare.) CORINA: Se înserează și e senin. ȘTEFAN: O să aveți un drum minunat. CORINA: Ce bun e pledul ăsta! ȘTEFAN: Vă înveliți bine și nici nu știți când ați ajuns în oraș. (Cei doi și-au luat toate bagajele, așa cum au intrat prima dată, în scenă. Se retrag puțin buimăciți, cu fața spre grup, privindu-i pe toți lung.) N-ați uitat nimic? Ba da. Ați uitat să ne spuneți bună seara. DOMNUL și CUCOANA (se uită unul la altul, ezită, sunt încurcați, și pe urmă timid, aproape în același timp) : Bună seara. TOȚI (înclinându-se ușor) : Bună seara. (Cei doi ies.) SCENA XV [ modifică ] Aceiași, fără CUCOANA și DOMNUL, apoi un moment, DOMNUL. Toți câți rămân în scenă se privesc ușurați. Din toate piepturile, un lung oftat de ușurare. Fiecare se așază pe unde poate. Ștefan, evident, pe șezlongul lui. Moment de tăcere, ca după o mare primejdie din care scapi teafăr. DOMNUL (intră iar) : Tot eu… (Toți sar brusc în picioare, împinși ca de un resort. Îl privesc cu răsuflarea tăiată.) Nu vă speriați. Nu rămân. Nu mai rămân nici dacă mă rugați. Nici dacă mă plătiți. Ne ducem la mare. Da’ voiam să fac o întrebare. Ultima. De la Ghiorghieni e tren la Constanta? MAIORUL: E, da’ e cam lung. O zi și jumătate. DOMNUL: O zi și jumătate. Care va să zică, azi avem joi, 12… Dacă plecăm diseară… (Vocea Cucoanei din culise: „Costache!”) Vin, soro, vin… (Iese din scenă.) SCENA XVI [ modifică ] Aceiași, fără DOMN Același joc ca la începutul scenei precedente. Sentiment general de ușurare. Fiecare se așază Ia locul lui. Moment de tăcere. BOGOIU (care a auzit ultima replică a Domnului, fără să-i dea prea mare atenție, sare luminat, ca și cum abia acum ar fi auzit-o) : Ce-a zis? Joi? 12? Ați auzit? A zis joi. A zis 12. Joi, joi, joi… E joi și e 12. Dați-mi o cretă! Dați-mi un creion! Dați-mi cerneală! Dați-mi să scriu! (Scrie cu degetul pe jos, pe perete, în aer:) Joi 12 august, joi 12 august… Presimțeam eu, domnule! Îmi spunea inima. 12 august, 12 au… (Entuziasmul îi scade subit, lasă cuvântul neterminat. Rămâne ca degetul suspendat în aer, deget cu care tocmai desena cifra descoperită. Pe urmă, cu totul dezumflat:) Dacă azi e în doișpe, atunci pân’ la cincispre’ce mai sunt trei zile. Și la 15… MADAME VINTILĂ: Ce e la 15? BOGOIU: Păi ce să fie… Ministerul… Serviciul… Se termină vacanța… Trebuie să plec… Lumina aia galbenă de la birou… Mirosul de hârtie veche… (Tresărind, aproape violent:) Eu nu plec. Rămân. Fie ce-o fi, rămân. MAIORUL: Ba o să pleci. Toți plecăm. Azi unul, mâine altul… Cum trece vremea, domnule… Și când mă gândesc că mă-ntorc acolo… MADAME VINTILĂ (pe gânduri) : Acolo, acasă… lucruri de care te-ai săturat… Aceeași viață, care nu se mai schimbă… CORINA (ușoară, aproape imperceptibilă, privire spre Ștefan) : Oameni pe care n-o să-i mai vezi… MADAME VINTILĂ: Și alții, pe care ai să-i vezi mereu, întotdeauna… (Lumina a scăzut între timp simțitor, fără să se fi întunecat însă de tot. Lung moment de tăcere, în care gândul tuturor se depărtează.) ȘTEFAN (scuturându-se din melancolia care i-a cuprins pe toți) : Bună treabă mi-ai făcut, domnule Bogoiu. Te felicit. În câte e azi? În câte e azi? Iacă, știi în câte e azi. Îți place? (Face un gest circular, arătându-i vag pe toți, dar arătând mai ales acea nelămurită tristețe care s-a furișat între ei.) Eram fericiți adineauri. Era o zi oarecare, o zi fără calendar, și eram fericiți. Acuma e joi și în 12 august… și atâta lucru e de ajuns… ca să nu mai fim. BOGOIU: De… dacă știam… Acuma… să uităm și noi… ȘTEFAN: Dacă putem… E mai greu de uitat… BOGOIU: Nu e greu.. Uite, o să mergem la masă și să vezi cum uităm. Nu mergem la masă? MAIORUL (gata la apel) : Ba mergem… MADAME VINTILĂ: S-a făcut răcoare. Mă duc să mă schimb și viu și eu. (Iese) . ȘTEFAN (către Bogoiu) : Tot te duci sus. Uite cheia. Descui-o, pe Fräulein Weber. Să nu știe nimic. BOGOIU: O să țipe. ȘTEFAN: O s-o-mpaci. Faceți un tabinet, o lași să câștige, și se-mpacă ea. SCENA XVII [ modifică ] CORINA, ȘTEFAN, JEFF CORINA (care în tot timpul scenei de mai sus a rămas într-un colț, tăcută, se apropie, acum Ștefan) : În câte e azi? ȘTEFAN: Ești glumeață. CORINA: Nu. Întreb cu toată seriozitatea în câte e azi? ȘTEFAN (enunțând) : Joi 12 august. CORINA: Nu-ti spune nimic data asta? ȘTEFAN: Nimic. Cel, puțin nimic special. E o aniversare? CORINA: Gândește-te bine! ȘTEFAN (caută o clipă și pe urmă ridică din umeri.) CORINA: Kleine Nachtmusik… Salzburg… ȘTEFAN (cu un gest de plictiseală) : Ooo! CORINA: Niciun „Ooo”! Avem un pact și cer să-l respecți. Recunoaște că de când am reparat aparatul de radio, nu l-am pus niciodată să cânte. Așa era învoiala. Uite, l-am lăsat, săracul „la colț”. Dar acum… (Ia aparatul de radio și-l ridică cu destulă greutate, încercând să-l ducă spre măsuța lui obișnuită.) JEFF (îi sare în ajutor) : Lăsați-mă, domnișoară Cirina… pe mine. (Ia aparatul, îl așază, pe măsuță, pune priza, întoarce butonul.) Pe unde se transmite? CORINA: Prin Viena. JEFF (citind pe indicatorul aparatului și învârtind butonul) : 507 lungime de undă. 506 și 8. CORINA: Nu vă oblig să rămâneți aici. Vă puteți duce la masă. ȘTEFAN: Foame nu mi-e, și după o zi așa de agitată, nimic mai bun decât un ceas de șezlong. Fie și muzical, dacă nu se poate altfel. (Fiecare se azază pe câte un șezlong. Între timp, Jeff a continuat să caute postul Viena. S-au auzit diverse zgomote și țârâituri, iar acum se aude destul de clar tic-tacul obișnuit al postului Viena.) CORINA: Oprește Jeff. Aici e, Viena. Recunosc semnalul. (Se uită la ceas.) Trebuie să înceapă curând. În câteva minute. Vino aici. (Jeff a rămas lângă aparatul de radio și îi privește de sus, din umbră, pe amândoi.) Nu vii? (Tăcere.) Nu vrei să vii, Jeff? ȘTEFAN: Eu zic să vii. Am citit undeva că între muzică și matematică există legături foarte strânse. Or, dumneata, Jeff, care ești cel mai eminent corigent la matematici pe care l-am cunoscut vreodată… (Jeff se-ntoarce brusc și iese din scenă, trântind foarte puternic ușa.) SCENA XVIII [ modifică ] CORINA, ȘTEFAN. Seara s-a lăsat între timp de tot. E o seară albastră, clară, fără obscuritate. S-ar zice că lumina și-a schimbat numai densitatea, că a devenit mai ușoară, mai vaporoasă. Trecerea s-a făcut lent, fără bruschețe, pe nesimțite. Ieșirea zgomotoasă a lui Jeli e urmată de o clipă de tăcere. Semnalul lui Radio Viena se aude depărtat, ca un tic-tac de ceasornic într-o mare tăcere. CORINA: Ce ai cu el? ȘTEFAN: Nimic. CORINA: Mie mi-e drag. ȘTEFAN: Și mie. CORINA: Atunci, de ce-l repezi? ȘTEFAN: Pentru că așa se vorbește între bărbați. Scurt. Fără mofturi… L-ai văzut când joacă cu mine ping-pong? Simt că fiecare minge, pe care mi-o trimite e un pumn. Are șaisprezece ani. În fundul inimii lui, îmi e recunoscător că mă port cu el ca și cum ar avea douăzeci și cinci. CORINA: Dar ești prea aspru. ȘTEFAN: E felul meu de tandrețe. La șaisprezece ani, e singurul fel de tandrețe care se suportă bine. CORINA: Nu poți să-l suferi. ȘTEFAN: Mi-e foarte drag. Întâi… întâi pentru că e corigent… Nu râde. Am un sentiment de familie pentru toți corigenții din lume. Și eu am fost pe vremea mea… Și sunt și astăzi… (Tăcere.) Pe urmă… mi-e drag pentru că te iubește. În felul lui. Cu pumnii strânși. Încruntat. Cred că nu știi cum te iubește. Și nici nu trebuie să știi. Nu ți-ar ierta-o… CORINA: Îl cunoști bine? (Întrebarea nu e apăsată. Ea trece mai departe. Visează altceva.) ȘTEFAN: Destul de bine. L-am mai întâlnit o dată, mai demult. Acum vreo douăzeci de ani. Nu s-a schimbat prea tare. Aceeași privire care trece înaintea cuvintelor. Aceeași frunte care se deschide singură — ca o fereastră — când totul ar voi să se închidă, să se refuze… Și un fel de tăcere bruscată, colțuroasă, de care se lovesc gesturi și cuvinte… Gesturi pe care nu le va, duce niciodată până la capăt… Cuvinte pe care niciodată nu le va spune pe de-a-ntregul. CORINA (chemându-l ușor, fără să-l privească) : Ștefan! ȘTEFAN (n-a auzit-o, nu o privește) : De atunci, l-am mai văzut de câteva ori. „În viață”, cum se zice. Din ce în ce mai rar… Din ce în ce mai departe… Când am venit aici, îl pierdusem de tot. Mi se părea că e o foarte veche amintire, foarte veche, foarte ștearsa… Într-o dimineață am dat ochii cu el în oglindă, ca la un colț de stradă. „Unde ai fost?” „Ce-ai făcut?” N-am știut ce să-i răspund. Mi se părea că nu fusesem nicăieri, că nu făcusem nimic… CORINA: Eu nu l-am cunoscut, dar l-am așteptat. L-am așteptat mereu, în toți oamenii pe care i-am întâlnit… în acei câțiva, foarte puțini, pe care mi se părea că-i iubesc. Îmi ziceam: nu-ți pierde răbdarea. Are să vină. Așteaptă. Este poate sub încruntarea asta care te rănește, este poate sub această indiferență, sub această uitare… Așteaptă. Are să vină. ȘTEFAN: Și când vine, nu-l vezi. Și când vorbește, nu-l auzi. CORINA: Și când îl vezi, el trece mai departe. Și când îl auzi, el a tăcut. (După o tăcere:) Ștefan! ȘTEPAN: Daa. CORINA: Mi-a frig. ȘTEFAN: La munte, nopțile sunt reci. CORINA: Este în hol, pe divan, un șal — șalul meu albastru. ȘTEFAN: E o informație asta? CORINA: Nu. E o rugăminte. ȘTEFAN (se ridică din șezlong cu foarte mare greutate) : Presimțeam. Totdeauna în viață momentele mele de visare le-am plătit scump. Sunt un sentimental (S-a dus spre divanul din hol, a luat șalul, vine spre Corina și i-l întinde.) CORINA: Nu așa, dragul meu. Învelește-mă. ȘTEFAN: Mă exploatezi. (O acoperă cu șalul pe picioare, pe urmă se întoarce la locul lui și se întinde în șezlong.) CORINA (după o secundă) : Ștefan? Nu auzi? ȘTEFAN: Ba da… ca prin vis. Ciudat. Am sentimentul că dorm, că dorm profund. Și chiar dacă-ți mai este frig, n-am să mă pot ridica de aici, să mai caut un șal. CORINA: Ștefan… Vreau să te sărut. ȘTEFAN: E o rugăminte? CORINA: Nu. E o informație. (Un moment, rămân nemișcați la locurile lor. Pe urmă, aproape în același timp, se ridică amândoi, se apropie unul de altul și în sfârșit… se sărută. Se privesc apoi cu gravitate, ca și cum sărutul ar fi rămas undeva între ei. El o ia de mână și se îndreaptă spre scena din fundul holului. Ea îl urmează. În timp ce urcă scara, încep să se audă, ca o voce care a fost mereu prezentă, dar care abia acum se desprinde din tăcere, primele măsuri din romanța din Kleine Nachtmusik, de Mozart. La jumătatea scării se opresc.) CORINA (șoptind) : Kleine Nachtmusik… (Ascultă amândoi o clipă, pe urmă, cu pași foarte ușori, urcă mai departe scara, ieșind din scenă.) SCENA XIX [ modifică ] BOGOIU. Scena rămâne o clipă goală. Viorile din Salzburg se aud mai precise, dar mereu în surdină. Lumina e foarte albastră. Cu șezlongurile desfăcute, cu șalul Corinei trenând pe unul din ele, terasa pensiunii are într-adevăr ceva de covertă pustie, noaptea. BOGOIU (intră prin stânga. Privește de jur împrejur. Se apropie de cele două șezlonguri. Ia o clipă în mână șalul și-l lasă să cadă la loc. Privește lung spre scara pe unde au ieșit Corina și Ștefan. Se reazemă de perete, pe pragul dintre terasă și hol, și pe urmă, ca și cum în transmite departe un ordin, unui echipaj nevăzut) . Opriți motoarele. Desfaceți pânzele. Să n-aud nici un val. Nici unul… CORTINA ---- ACTUL III [ modifică ] Același decor spre sfârșitul lunii august. Dimineață ce, cu lumina ușor obosită, de vag început de toamnă. SCENA 1 [ modifică ] CORINA, ȘTEFAN. CORINA (într-o rochie caldă de casă. Ștefan în pantaloni gri, pulover albastru, cu mâneci lungi și închis la gât. Ținuta lor arată o dimineață rece de munte. Corina, pe terasă, în stânga, pe un șezlong, aproape paralel cu rampa, privește afară, spre culise, într-un fel de reverie atentă ca și cum ar urmări ceva foarte important, ce se petrece acolo. În hol, comod instalat într-unul din fotoliile albe de nuiele, Ștefan citește o carte. La ridicarea cortinei, o clipă de tăcere prelungește această situație, care durează probabil mai de demult) : Încă una… ȘTEFAN: Ai spus ceva? CORINA: A mai căzut încă una. E a șaptesprezecea. Ieri au fost unsprezece. Alaltăieri cinci. ȘTEFAN: Vrei să le numeri pe toate? CORINA: Aș vrea! Sunt așa de multe, că mi-ar trebui o eternitate… Ștefan! ȘTEFAN (fără să-și întrerupă lectura) : Daa… CORINA: Pot să spun o prostie? ȘTEFAN: Te rog. Nu te jena. CORINA: Eu până acum nu văzusem niciodată cum cade o frunză. Credeam că se rupe și cade. ȘTEFAN: Ai intuiții miraculoase, Corina. Închipuiește-ți că într-adevăr asta e singura metodă a frunzelor de a cădea: se rup și cad. Mă epatezi. CORINA: Și tu mă epatezi, dragul meu. Prin ignoranță. Nu știi, nu bănuiești câte gesturi mărunte sunt într-o cădere de frunză… (Tăcere.) Optsprezece… CORINA: Zic, optsprezece. A optsprezecea frunză de azi-dimineață. ȘTEFAN: Corina! CORINA (întrebare mormăită) : Mmm? ȘTEFAN: Te plictisești? CORINA: Da, dragul meu. Mă plictisesc. Mi se întâmplă prima oară în viață — și e delicios. ȘTEFAN: Eu te plictisesc? CORINA: Da, dragul meu. Mă plictisești — și n-am să te uit niciodată din cauza asta… Hm! E curios poate: eu n-am cunoscut până acum decât numai oameni amuzanți. Tu ești primul care nu mă amuză. ȘTEFAN: Mă flatezi, Corina. CORINA: Nu, nu — sunt foarte sinceră. În prima zi când ne-am vorbit, țiu minte că mi-ai spus: „Eu sunt un tip terre-à-terre: plat”. Credeam că te lauzi, dar nu te lăudai. Ești într-adevăr foarte terre-à-terre, Ștefan. N-ai vervă. N-ai fantezie. Și taci. Taaci! Tu ești primul om din viața mea care tace. ȘTEFAN: Sunt primul care te iubește, Corina. CORINA; Poate că e totuna… Te ascult ore întregi cum taci. Ai tot felul de tăceri: vorbărețe, răstite, calme, somnoroase… De la tine am învățat și eu să tac. Nu găsești că fac progrese? ȘTEFAN: În momentul ăsta, nu. CORINA: Ai dreptate, acum nu. Am gust de vorbă, dar o să-mi treacă. De obicei însă, fii loial, Ștefan, și recunoaște: am învățat să tac. Mă mir și eu uneori când mă surprind tăcând. Nu mă recunosc. Mi se pare că ani de zile am trăit într-un vacarm, și că a încetat dedată. Era vacarmul meu personal, erau gesturile mele, pașii mei, mâinile mele, care se agitau… Eram plină de gesturi, ca un pom plin de vrăbii… ȘTEFAN: Dacă nu mă înșel, e o imagine. CORINA: Da, dragul meu. Iartă-mă. N-am să mai fac. Dar lasă-mă s-o termin pe asta: tot am început-o. Ziceam: ca un pom plin de vrăbii Ai venit tu, le-ai speriat și s-au dus. Acuma, uite-mă aici, fără gesturi, fără vorbe… (Tăcere. Își duce mâna la ureche ca și cum ar asculta bătaia unui ceas de mână.) Îl auzi? ȘTEFAN: Ce? CORINA: Pulsul. ȘTEFAN: Nu. CORINA: Eu îl aud. E ciudat cum nu l-am auzit douăzeci și cinci de ani… Ș-acuma îl aud. Sunt atâtea lucruri pe care nu le știam… Din câte voci mici e făcută o mare tăcere… Ștefan, tu le auzi? ȘTEFAN: Ce să aud? CORINA: Vocile. ȘTEFAN: Una singură, Corina: pe a ta. CORINA: Eu am mai multe, dragul meu. Abia aici le-am descoperit. Vocile mele interioare… ȘTEFAN: Trebuie să fie un scandal când vorbesc toate-deodată… CORINA: Nu. Se înțeleg destul de bine între ele… (Tăcere.) Nouăsprezece. A căzut a nouăsprezecea frunză. ȘTEFAN: Înseamnă pe hârtie, să nu le uiți. CORINA: Nouăsprezece într-o singură dimineață; nu e mult? Vine toamna. Mi se pare că a și venit. E o pată roșcată pe Hășmașul Mare. Ieri era mai palidă, azi-dimineață mai aprinsă… Septembrie… ȘTEFAN: Încă nu. CORINA: Ba da. Două zile, trei zile, și pe urmă… (Tăcere.) ȘTEFAN (își închide cartea, se ridică de la locul lui, vine spre ea, se oprește lângă șezlongul ei, jumătate pas în urmă, îi pune ușor mâna pe umăr) : Ce e cu tine? CORINA (ridica din umeri, fără să-l privească) : Știu eu? Septembrie.. ȘTEFAN: Cum te-ai schimbat, Corina! Ești tu fata pe care am întâlnit-o aici, pe terasa, acum douăzeci și… câte zile? CORINA: Nu, le-am numărat. Mai târziu o să le vină și lor rândul. Acuma sunt ocupată cu frunzele. ȘTEFAN: Ești tu? Aveai un surâs scurt, bătăios. Unde e? Grava mea iubită! CORINA: Mai spune odată. ȘTEFAN: Ce? CORINA: „Grava mea iubită”. ȘTEFAN: Îți place? CORINA: Mă surprinde. Nu credeam că voi putea fi o iubită gravă. (Încercând să glumească.) Nu era genul meu… gravul meu domn. Necunoscutul meu domn. ȘTEFAN: Ce vrei să spui? CORINA: Eu nu vreau să spun nimic. Cel mult aș vrea să întreb. ȘTEFAN: Întreabă. CORINA: Dar să nu râzi. (Se ridică de la locul ei: cu o foarte mare simplicitate, fără și sconteze niciun efect:) Ștefan, cine ești tu? ȘTEFAN: Nu m-am prezentat? CORINA: Te-am rugat să nu râzi. Cine ești? Ești un domn bun cu un șezlong și cu câteva manii simpatice de vacanță. Și pe urmă? Și mai departe? ȘTEFAN: Mai departe… CORINA: Da. Știu cine ești în august. Dar în septembrie, cine ești? ȘTEFAN: Ei bine, Corina, în septembrie și în octombrie, „mai departe”, cum zici tu… CORINA: Ștefan. ȘTEFAN: Da. CORINA: Vrei să faci un lucru oribil. ȘTEFAN (scurtă privire întrebătoare) . CORINA: Vrei să răspunzi. ȘTEFAN: M-ai întrebat. CORINA: N-am întrebat nimic. ȘTEFAN: Corina… CORINA: N-am întrebat nimic. Nu vreau să-mi spui nimic. ȘTEFAN: Totuși… CORWA: Te rog, Ștefan, te rog, taci. Tu, care știi să nu taci așa de bine, taci și de astă dată. Nu te întreb, nu-ți cer, nu vreau, nu mă interesează… ȘTEFAN: Corina, ce înseamnă copilăria asta? Liniștește-te. CORINA: Lasă-mă, te rog, lasă-mă. Sunt zăpăcită. Nu știu ce spun. Nu știu ce întreb. Nu întreb nimic. Lasă-mă singură, cinci minute, două minute. ȘTEFAN: Dar nu se poate. Dar trebuie să-mi explici. CORINA (aproape de lacrimi) : Nu am nimic de explicat. Lasă-mă, îți spun, lasă-mă… SCENA II [ modifică ] ACEIAȘI, BOGOIU Bogoiu a intrat de câteva secunde prin fund și a rămas acolo, tăcut, lângă perete, privind fără să înțeleagă ce se întâmplă. În momentul acesta îl zărește Corina. CORINA (încercând să găsească un surâs, în enervarea de care treptat s-a lăsat cuprinsă) : Uite, dacă nu mă lași, am să mă plâng căpitanului. Domnule Bogoiu! Căpitane! Domnul acesta e indiscret. Nu se mai poate plimba o femeie tânără pe covertă fără să fie acostată? Ce fel de vapor e ăsta? BOGOIU (s-a apropiat. Simte că gluma acoperă un lucru destul de serios, totuși, sau tocmai de aceea, are tactul de a accentua gluma) : Tinere, ce fel de purtări sunt astea? ȘTEFAN (care preferă și el un moment de destindere) : Domnule căpitan, te rog să crezi că nu am nicio vină. BOGOIU: Las’, că știm noi. Nicio vină. N-o să-mi spui mie că duduia s-a legat de dumneata. ȘTEFAN: Zău, domnule căpitan. BOGOIU: Nimic. Te rog să fii la docul dumitale. Să nu mă silești să chem echipajul. (Ducându-l puțin de spate:) Hai, du-te-n cabină și lasă-ne singuri! ȘTEFAN (o privește pe Corina lung) : Ce copilă ești, Corina! CORINA (surâs afectuos, trist, ușor cochet, cerând parcă iertare. Ștefan iese din scenă) . SCENA III [ modifică ] CORINA, BOGOIU BOGOIU (rămâne încurcat. Așteaptă explicații. Dar Corina tace, iar el, prea timid ca să întrebe, încearcă să schimbe vorba) : E cam rece azi. Toamnă timpurie. Ce i-o fi venit și maiorului să plece tocmai azi pe munte?… Auzi dumneatale, în excursie, și madame Vintilă după el. Te pomenești că-i apucă și ploaia... Eu le-am tot spus: stați, mă oameni buni, că om merge altă dată… că… CORINA (fără bruschețe, continuând parcă un gând) : Domnule Bogoiu, s-a întâmplat pe vaporul dumitale un lucru… BOGOIU: Trist? CORINA: Nu! Trist nu. Dar serios. Mai serios decât credeam la început. BOGOIU: Pe vaporul meu, domnișoară Corina, se întâmplă numai lucruri serioase. CORINA: Crede-mă, când am venit aici eram foarte departe de tot ce avea să se întâmple. Lăsasem acasă o iubire… un fel de iubire. BOGOIU (mai mult șoptind) : Civita Vecchia… CORINA: Daa… Civita Vecchia… O! nu mare lucru… Câteva obișnuințe, câteva amintiri… Venisem aici bucuroasă că sunt singură și că le pot uita… Totul era așa de simplu: dumneata, maiorul, Jeff… Până când a venit el… Ții minte seara în care au fost pasagerii clandestini?… În Seara aceea… BOGOIU: Știu. CORINA (ridica surprinsă capul, întrebând din ochi) . BOGOIU: Da, știu. Eu știu tot ce se petrece pe vaporul meu. Iartă-mă. Nu sunt indiscret, dar e datoria mea. Am știut din prima zi. Cred că am știut înaintea dumitale și înaintea lui. CORINA: Vezi, la început încă nu era prea grav. O întâmplare de vacanță. O mică întâmplare de vacanță. Dar pe urmă… Nu întreba cum… n-aș ști să-ți răspund. Așa cum se face toamna. Așa cum descrește ziua. Fără să prinzi de veste, fără să știi când. L-am iubit. Credeam că e un joc ușor de vară. Bag de seamă că e mai mult, că amenință să fie mai mult decât un joc. Dumneata, domnule Bogoiu, care ești un bătrân căpitan de vapor… BOGOIU: Ei, nu chiar așa de bătrân. CORINA: …ai cunoscut poate multe întâmplări de felul asta… Nimeni nu le știe, decât poate căpitanul vasului, care zâmbește și uită. BOGOIU: Trebuie neapărat să uite? CORINA: De ce? BOGOIU: Cunosc eu un căpitan care n-ar voi… CORINA: Și eu cunosc o fată, care nici ea n-ar voi… Adineauri, când ai intrat aici, era să fac o prostie. O mare prostie. Era să-i spun tânărului domn întâlnit într-o dimineață de august, pe puntea vaporului dumitale, era să-i spun că, deși ne apropiem de port, eu la debarcader nu mă voi despărți. Era să-i spun că iubirea mea nu este un joc și că nu vrea să fie de pe acum o amintire. Era să-i spun… (Tăcere, apoi o schimbare de glas:) Domnule Bogoiu, eu plec. BOGOIU: Cum pleci? Unde pleci? CORINA: Plec, la București. Acasă. BOGOIU: Când? CORINA: Astăzi. Acum. BOGOIU: Nu se poate. CORINA: Ba da. E mai bine așa. E simplu. BOGOIU: Domnișoară Corina, nu te las. CORINA: Domnule Bogoiu, te rog, înțelege. Înțelege și nu-mi cere explicații. O să-mi ceară el destule. BOGOIU: Dar e o prostie ce vrei să faci. CORINA: Nu. E un lucru cuminte. E poate primul lucru cuminte pe care-l. Fac de când mă știu. Nu mai pot rămâne. Nu mai trebuie să rămân. Haide, domnule Bogoiu, dă-mi o mină de ajutor, dă-mi puțin curaj. Am nevoie. Azi e duminică. Zi de târg la Sîn Dominic. Mai târziu trebuie să treacă, pe la prânz, camioneta O.N.E.F.-ului, de la Borsec. O să-i facem semn. O să mă ia și pe mine… (Cu bruscă deschidere de expresie:) Ții minte duminica trecută, la Sîn Dominic… Era o nebunie: în costume de baie pe străzi; era o nebunie. Cum se uitau unguroaicele tinere la noi, speriate… Să nu pierzi pipa pe care ți-am cumpărat-o de-acolo. (Bogoiu scoate din buzunar o pipă, arătând-o demonstrativ.) E proastă, săraca. E urâtă, săraca. Dar e de la Sîn Dominic… BOGOIU (rugător, încet) : Domnișoară Corine, rămâi. CORINA (face semn din cap că nu. Gest blând, dar decis) : Mă duc sus, să-mi strâng lucrurile. Dumneata rămâi aici. Ai să-l vezi pe Jeff… Și pe Ștefan… Spune-le că plec. (Corina se depărtează de el, îndepărtându-se spre scena din fund.) BOGOIU: Domnișoară Corina! CORINA (se oprește din mers, îl privește așteptând.) BOGOIU (cu elan) : Plec și eu cu dumneata. CORINA: Nu. Un căpitan, domnule Bogoiu, nu-și părăsește niciodată vaporul. (Se urcă pe scară.) SCENA IV [ modifică ] Aceiași, JEFF JEFF (a apărut la capătul de sus al scării, tocmai în momentul în care Corina se pregătea să urce. Are o carte în mână) : Bună dimineața, domnișoară Corina. CORINA (a rămas locului. Răspunde încet, fără să-l privească bine în ochi, ca și cum s-ar eschiva) : Bună dimineața, Jeff. JEFF (urcă treptele spre ea. Se oprește în fața ei. Vorbește cu animație) : Azi e duminică. Am venit să dau raportul săptămânii. CORINA: Da, Jeff. (Îi pune ușor o mână pe umăr.) JEFF (deschide cartea) : La geometria descriptivă, de luni până azi, patruzeci și două de pagini. Să știi că am trecut de cea mai grea… CORINA (fără prea multă convingere) : Dar le știi? JEFF: Ca pe apă. La algebră, douăsprezece pagini: ecuațiile de gradul al doilea. (Se oprește, se uită drept în ochii ei, așteptând un cuvânt de aprobare.) N-am lucrat bine? CORINA: Ba da. Ai fost harnic. JEFF: Știți, am făcut mai mult decât mi-ați însemnat dumneavoastră. Vedeți (îi arată pe carte:) era însemnat numai până aici… Eu am făcut și… (Pentru că ea tace, el are impresia că se îndoiește de spusele lui. Îi întinde cu un gest brusc cartea deschisă.) Dacă nu credeți, puteți să mă ascultați. CORINA: Te cred, Jeff. JEFF: Atunci, după masă la patru… CORINA (Cu un gest vag) : După masă… JEFF: Domnișoară Corina, mi-ați promis. Eram înțeleși. Dacă termin într-o săptămână până unde ați făcut semn, atunci duminică după masă, la patru veniți cu mine pe lac, numai cu mine, numai noi doi, și vâslesc eu. Mi-ați promis… CORINA: După masă nu se poate. Nu se mai poate. JEFF (violent) : Nu vă lasă el! CORINA: Jeff, te-am rugat de atâtea ori să nu mai spui așa: „el”. (Pauză. Pe urmă cu o voce care încearcă să fie fără emoție:) După masă… nu mai sunt aici. JEFF (o privește pe ea. Pe urmă, scurt, pe Bogoiu, întrebător) . BOGOIU: Pleacă. JEFF: Când? De ce? CORÂNA: Plec chiar acum. Înainte de prânz. De ce? (Ridicare din umeri.) Am primit o veste de la București. JEFF: Ce veste? Când? Poșta n-a trecut. Telefonul n-a sunat. De ce glumiți cu mine? V-am rugat de atâtea ori să nu glumiți cu mine. CORINA (îl privește drept în ochi) : Jeff, de-atâtea ori am glumit cu tine. Acuma nu glumesc. JEFF (nu înțelege, nu acceptă, o privește plin de întrebări, deși simte că ceea ce spune ea este foarte serios.) CORINA (se desprinde de lângă el și urcă scara încet, urmărită de privirea lui, până ce iese din scenă. Bogoiu a asistat la întreaga scenă, fără să spună nici un cuvânt, încurcat de privirea disperat întrebătoare a lui Jeff, de gesturile evazive ale Corinei.) SCENA V [ modifică ] BOGOIU, JEFF, mai târziu ȘTEFAN JEFF (după ce a rămas un moment ațintit spre ușa de sus, pe unde, a ieșit Corina, își îndreaptă privirea spre Bogoiu) : Domnule Bogoiu… BOGOIU: Pe mine, băiete, să nu mă întrebi nimic. Nu știu nimic. Nu pricep nimic. (În momentul acesta intră Ștefan. Jeff îl zărește, îl fixează intens și pe urmă izbucnește.) JEFF: Din cauza ta… (Iese alergând și trântind cu violență ușa.) SCENA VI [ modifică ] BOGOIU, ȘTEFAN ȘTEFAN (nu înțelege strigătul lui Jeff. E mai mult decât supărat) : Ce e cu el? Ce are? BOGOIU (evaziv) : Domnișoara Corina… ȘTEFAN: Ei? BOGOIU: Trebuia să meargă după masă cu el pe lac, și acuma… și acuma, cică nu mai merge. ȘTEFAN: Foarte rău. De ce nu merge? BOGOIU (încurcat) : Fiindcă… (Apoi energic, ca și cum s-ar decide să spună tot:) Fiindcă… (Totuși nu îndrăznește.) Ei, da’ știu eu de ce nu mai merge?… ȘTEFAN: Capricii. Capricii cu Jeff! I-am spus că nu se cochetează cu un copil ca el. Bietul băiat! (Pauză.) Nu știu ce e cu Corina. Nu înțeleg ce are. Ai văzut adineauri… Vorbeam foarte calm amândoi. Deodată, din senin lacrimi în ochi, palidă, gata să plângă… Nu o recunosc. Ea, care de obicei este așa de simplă, așa de deschisă… Dacă n-ai fi intrat dumneata nu știu ce ar fi făcut. Era într-un hal de nervi… Într-adins v-am lăsat împreună. I-ai vorbit? BOGOIU (evaziv) : Daa… ȘTEFAN: Și? BOGOIU (același joc) : Dee… ȘTEFAN: Cam puțin. Daa… Dee… Ce spune? BOGOIU (ridică din umeri) : Hm! ȘTEFAN: Și altceva? BOGOIU (deodată devenit solemn) : Dragul meu… Vezi… Viața… Înțelegi… ȘTEFAN (îl privește atent căutând să descifreze încurcătura lui) : Nu înțeleg. BOGOIU: Nici eu. ȘTEFAN: Domnule Bogoiu… Explică-mi. BOGOIU: Da’ mai lăsați-mă, pentru Dumnezeu, mai lăsați-mă. Da’ ce vină am eu? Da’ cine sunt eu? Pe toate, să le explic. Pe toți să-i consolez. Da’ mie cine-mi explică? Și pe mine cine mă consolează? ȘTEFAN (se duce hotărât spre el și-l întreabă aproape răstit) : S-a întâmplat ceva? BOGQIU: Da. S-a întâmplat. ȘTEFAN: Ce? BOGOIU (pornit să descopere tot) : S-a întâmplat… S-a întâmplat că… (Se întrerupe iar. Hotărât, nu are destul curaj. Tace o clipă; pe urmă, coborând glasul:) Nu s-a întâmplat nimic. ȘTEFAN (renunță „să mai ancheteze”. E enervat, face câțiva pași prin hol) : Bună zi, n-am ce spune. Ați visat rău. Corina, Jeff, dumneata… V-ați molipsit unul de la altul… Pensiunea Weber mi se pare că se duce. Vaporul dumitale se scufundă… BOGOIU (descurajat) : Crezi că eu vreau? ȘTEFAN: Nu știu ce vrei și nici nu mă interesează. Văd ce vorbești și mi-e de-ajuns. (E lângă șezlongul lui. Bate cu degetul în speteaza lui de lemn, cum ar bate pe un om pe umăr.) Mi se pare că o să mă întorc la ăsta. E mai sigur… și n-are mistere… și nu se enervează. SCENA VII [ modifică ] Aceiași, CORINA CORINA (coboară scara din fund. Are într-o mână câteva cravate. Bogoiu și Ștefan o privesc, fără să-i vorbească. Ea vine spre Bogoiu și-i întinde cravatele) : Cravatele, domnule Bogoiu. BOGOIU (uluit) : Dumneata le aveai?! CORINA: Eu. BOGOIU (arătându-l pe Ștefan) : Și eu îl bănuiam pe el. CORINA: Mă ierți? BOGOIU: Acum… CORINA: Erau în odaia mea. Le și uitasem. Am dat de ele adineauri făcându-mi valiza. ȘTEFAN (întreabă aproape cu indiferență, căci nu știe ce se întâmplă) : Ce valiză? CORINA (către Bogoiu) : Nu i-ai spus? BOGOIU (teribil încurcat) : Eu… ȘTEFAN: Ce valiză, Corina? (O privește întrebător, ea își îndreaptă de asemenea ochii asupra lui, dar nu-i suportă privirea și înclină ușor capul, eschivându-se.) BOGOIU (care se simte de prisos, se îndreaptă spre ușa din fund, cu cravatele în mână, mergând de-a-ndărătelea, neștiind cum să dispară mai neobservat) : Eu… înțelegi… vezi… (Iese din scenă.) SCENA VIII [ modifică ] CORINA, ȘTEFAN. Rămași singuri, se privesc îndelung unul pe celălalt. Într-un sfârșit, Corina se apropie de el. Îi vorbește foarte simplu, s-ar spune fără emoție. CORINA: Ștefan… eu plec. ȘTEFAN: Sigur că pleci. Plecăm cu toții. Azi e duminică, joi e întâi, miercuri seara plecăm. CORINA: Nu miercuri. Astăzi. ȘTEFAN (îngrijorat) : S-a întâmplat ceva? CORINA: Nu. Nimic. Plec. ȘTEFAN (o privește un moment tăcând. Pe urmă surâde și-i dă o ușoară palmă peste obraz, ca unui copil) : Dragă Corina, ai nimerit-o rău. Sunt într-o zi în care nu am nici un chef de glumă. (Se depărtează de ea, merge spre măsuța de nuiele, pe care sunt țigări și chibrituri.) Vrei o țigară? CORINA (ia cutia de țigări, cu un gest liniștit, și o pune la loc pe masă) : Ascultă, Ștefan. Tu înțelegi foarte bine, când vrei. (Vorbește rar:) Eu trebuie să plec. Astăzi. Acum. (Scurt, întorcându-și capul:) Nu mai pot rămâne. ȘTEFAN: Corina!… (O apucă de mâini.) Uită-te la mine. Ce palidă ești azi! Ce obosită pari! Iartă-mă. Sunt un monstru. Un monstru de indiferență. Ar fi trebuit să văd singur. Înaintea ta. Sigur, ai dreptate. Nu mai poți rămâne aici. Dar înțeleg… E prea pustiu, prea multă tăcere, prea multă singurătate. Eu rabd foarte bine. Sunt obișnuit. Sunt antrenat. Dar tu… CORINA: Dar nu e asta… ȘTEFAN: Ba da, ba da. Văd foarte bine. Ți-am spus-o și azi-dimineață. Te plictisești. Lasă nu protesta. Nu e o rușine. Ai nevoie să umbli pe o stradă, să vezi lume, să auzi un clopot de tramvai, să te oprești la o vitrină. Cu ce entuziasm te uitai săptămâna trecută la bietele vitrine de la Sîn Dominic! Parcă erai un copil într-o prăvălie de jucării. Ar fi trebuit să înțeleg de-atunci. CORINA: Dar te înșeli… ȘTEFAN: Nu mă înșel de loc și te asigur, n-ai niciun motiv să te ascunzi. Ai dreptate, e și asta o bucurie, să umbli pe o stradă cu lume multă, să vezi lumini de oraș, să auzi zgomote de oraș, după ce patru săptămâni n-ai auzit decât greierii țârâind și n-ai văzut decât norii trecând. Uite, și eu sunt fericit — m-auzi? — fericit că mă întorc. E adevărat, mi se părea că încă două-trei zile am mai putea aștepta. Dar nu. Îmi dau seama că e prea mult Plecăm. Plecăm imediat. CORINA: Nu „plecăm”. Plec. Singură. ȘTEFAN: Singură? Cum singură? De ce singură? CORINA (se află acum lângă măsuța telefonului, de care se reazemă cu un gest întâmplător.) ȘTEFAN: Înțeleg. Telefonul! CORINA (cap surprins, nedumerit.) ȘTEFAN (aspru) : Domnul de la Civita Vecchia? Te cheamă! I s-a urât singur. Spune! I s-a urât — nu? — și te cheamă. CORINA: Dar nu… Nu e nici un domn… Și puțin îmi pasă de el… ȘTEFAN: Îți pasă așa de puțin, că la primul lui semn alergi. Domnul a terminat cu Mediterana. E azi la Piure, mâine la Constanța, marți la București. Trebuie să fii în gară, pe peron, să-l aștepți, să-l primești, să-l săruți — sărutul de întoarcere. CORINA: Ștefan, ești stupid. ȘTEFAN: Sunt stupid pentru că înțeleg. CORINA: Ești stupid pentru că vrei să înțelegi. Nu e nimic de înțeles. Nu e nimic de întrebat. ȘTEFAN: Așa credeam și eu: ca nu-i nimic de întrebat. Telefonul acela care venea, nici astăzi nu știu de la cine… nici astăzi nu știu de unde… Dintr-o lume care aveam impresia că nu există. CORINA (încet) : Și nici nu există… ȘTEFAN: Eram convins că ceea ce se întâmplă aici, între noi doi, este mai adânc și mai grav decât tot ce lăsaseși în urmă. Și de aceea nici nu mă interesa, și de aceea nu întrebam. Dar m-am înșelat. Cumplit: ca un imbecil, ca un licean, ca un începător. E de ajuns să te cheme, pentru ca să fugi și să lași totul aici, ca și cum n-ar fi fost decât o glumă, ca și cum n-ar fi fost decât un joc. CORINA: Dar un joc a fost, Ștefan… Jocul de-a vacanța. L-ai uitat așa de repede? Tu m-ai învățat să-l joc și tocmai tu îl strici! Ce artă ai tu să înveți pe alții jocuri, pe care pe urmă le pierzi! (Încercând să surâdă:) Așa a fost și cu ping-pongul. Ții minte? Tu mi-ai pus racheta în mână și după trei zile ai pierdut. Ești un profesor prost sau poate că sunt eu o elevă prea bună… ȘTEFAN: Totuși, nu poți pleca așa, Corina. Ce știu eu despre tine? CORINA: Ce-ai zis? Ce știi tu despre mine? (Îl sărută.) Știi asta. (Îl sărută iar.) Și asta. Și multe altele. Știi totul. ȘTEFAN: Și nu știu nimic. CORINA: Întocmai. Știi totul și nu știi nimic. Mai mult decât totul și mai puțin decât nimic nu se poate. Ce mai vrei? ȘTEFAN (răspicat) : Vreau să știu de ce pleci. CORINA: Pentru că trebuie. Pentru că se sfârșește. Pentru că mă întorc. ȘTEFAN: Unde? Lângă cine? CORINA (un moment de tăcere. Pe urmă, cu o schimbare de voce, cu o nuanță de oboseală și de rezistență care cedează) : Ascultă, Ștefan. Nu mai întreba. Simt că dacă mai întrebi, am să răspund. S-ar putea să-ți pară rău… Și eu știu să întreb. Dar nu vreau. Cine ești tu? Cine sunt eu? Nu știu. Poate că ești prințul de Galles. Poate sunt o mare dansatoare. Pe vapor niciodată nu știi bine cine au fost tovarășii tăi de călătorie. Ștefan… poate că într-adevăr ești prințul de Galles. Rămâi așa. Ce vrei să aflu de la tine? Că est un mic inginer, sau un mic avocat, sau un mic arhitect… Că te vei duce de aici la fabrică, sau pe șantier, sau la tribunal, unde muncești de dimineață până seara și câștigi cinci mii sau opt mii, sau zece mii de lei pe lună. Că tot anul ai, făcut economii naive, de care te jenezi, pentru ca să cucerești o lună de vacantă, în care ți-ai putut da impresia că trăiești o viață somptuoasă… (coborând glasul) cu o sută optzeci de lei pe zi… Că pantalonii tăi albi — frumoșii tăi pantaloni albi — costă trei sute de lei și sunt cumpărați de gata. Că puloverul tău albastru ți l-a croșetat mama sau o soră… Că eleganța ta — înduioșătoarea ta eleganță, Ștefan — este câștigată cu socoteli mici, eroice, pe care n-o să le mărturisești niciodată… Și eu, ce vrei să-ți spun eu? Că mă întorc într-o casă modestă, oarecare. Că rochiile mi le cos singură, după ce am visat ceasuri întregi la vitrina unui mare magazin… Că pălăria mea nouă este pălăria mea veche, șifonată puțin, ca să semene cu un model văzut la cinematograf… Că fiecare bucurie a mea se plătește cu trei renunțări… Că o floare mai scumpă — uite, o creangă de liliac în februarie… — este o mare sărbătoare, când se întâmplă s-o primesc, sau când fac nebunia să o cumpăr. Că „domnul de la Civita Vecchia” este și el un biet om fără mister. Toate sunt altfel aici, dragul meu. Până și el!… Ce nume de legendă i-ai dat: „domnu e Civita Vecchia”! Ștefan!… Lasă-mă să fiu necunoscuta care se rupe de lângă tine, pentru a se întoarce într-o viață de mister. Lasă-mă să fiu marea dansatoare, care douăzeci de zile, pe coverta unui vapor, s-a amuzat să treacă drept o mică fată sentimentală. Și tu… rămâi prințul meu de Galles. (Tăcere. Se privesc lung. Ștefan schițează un gest de obiecție, ar vrea să răspundă, să reziste. Corina îl oprește cu o ridicare de mână, ca și cum i-ar zice: „nu, lasă, vezi bine că am dreptate, vezi bine că nu mai e nimic de spus”. Pe urmă se depărtează, urcă scările, iese din scenă, urmărită de privirea lui.) SCENA IX [ modifică ] ȘTEFAN, JEFF Câteva clipe, Ștefan rămâne singur în scenă. Pe urmă, prin fund, stânga, intră Jeff, care îl privește intimidat, apoi se apropie de el. JEFF: O lași să plece? N-o lăsa. Numai dumneata poți s-o oprești, dacă vrei. ȘTEFAN: Cred că nimeni nu poate s-o oprească. Și mi se pare că nici nu trebuie. JEFF: Pentru că n-o iubești. ȘTEFAN: Ca tine, Jeff, nu. Nimeni nu iubește ca tine. JEFF: N-o lăsa să plece. Uite… poate te supără că trebuie să meargă cu mine singură pe lac. Renunț. Dar n-o lăsa să plece. Știu, m-am purtat rău cu dumneata. Nu-mi pare rău și nu-ți cer scuze. Dar dacă te răzbuni, răzbună-te altfel. ȘTEFAN: Nu te-ai purtat rău cu mine. Te-ai purtat dârz. Ca un camarad. Suntem doi camarazi, Jeff. Noi, când vorbim, ne privim în față. (Jeff, care până acum avea ochii în pământ, îi ridică asupra lui Ștefan.) Dacă n-ai fi așa de tânăr, aș spune „doi bătrâni camarazi”. Fiindcă într-adevăr te cunosc foarte de mult. JEFF: Eu pe dumneata, nu. ȘTEFAN: Și răspunsul ăsta îl cunosc. (Face un pas spre el. Jeff tace cu încăpățânare.) Jeff, mă tem că nu mai e nimic de făcut. Ne părăsește… Acum, că rămânem singuri, e timpul să facem pace. JEFF: Niciodată. ȘTEFAN: Nu spune vorbe mari. Gândește-te că vine seara. Că ea n-o să mai fie aici. Și că amândoi — și tu, și eu — o să avem nevoie să stăm de vorbă despre ea. O să mă găsești colo la masă, lângă lampă, citind… Încercând să citesc… Serile sunt lungi, băiatule, și seara asta va fi foarte lungă… O să-ți dau o pipă și o să fumăm împreună. Tutunul e cam tare pentru tine, dar nimic nu e mai bun decât o pipa tare, într-o seară ca asta. Și ca să ne treacă de urât, o să rezolvăm ecuații de gradul al treilea, în amintirea ei. JEFF: În amintirea ei… Cel puțin pe dumneata te-a iubit. ȘTEFAN: Nu știu. Cred că și în mine ea descoperise un Jeff din trecut. Un Jeff pe care-l pierduse… și pe care i-am ajutat să-l regăsească… (Tăcere.) Mă pricepeam destul de bine pe vremuri la ecuațiile de gradul al treilea. Cu puțin exercițiu, cred că o să-mi reamintesc. Tot ecuațiile le faceți într-a șasea? JEFF: Nu. Le-am făcut într-a cincea. Acuma facem trigonometrie și geometrie în spațiu. ȘTEFAN: Stai! Poate mi-amintesc. Cos pătrat de x… JEFF (completând formula) : …plus sin pătrat de x, egal cu unu. ȘTEFAN: E minunat, Jeff. Au trecut douăzeci de ani și cos pătrat de x plus sin pătrat de x este tot egal cu unu. Nimic nu s-a schimbat… Parcă văd tabla mea de logaritmi. Era în franțuzește, de la Hachette, de unul Dupuis. JEFF: A mea tot de Dapuis este. ȘTEFAN: Nu se poate. JEFF: Ba da. Uite-o. (Ridică de jos, de lângă scara, cărțile pe care le lăsase să cadă la prima ieșire din scenă a Corinei.) ȘTEFAN (ia cartea în mâna și o răsfoiește cu aviditate) : Dar e tabla mea de logaritmi, Jeff. Pe asta am învățat eu. Pe una ca asta. Și tot pe una ca asta am rămas corigent, în clasa șasea. JEFF: Ai fost corigent? ȘTEFAN: Da. JEFF: În clasa șasea? ȘTEFAN: Da. JEFF: De ce nu mi-ai spus? Totdeauna am crezut că râzi de mine. ȘTEFAN: Niciodată n-am râs de tine. Tu nu vezi câte lucruri ne leagă? Corina, trigonometria, logaritmul lui Dupuis, corigența… Toate sunt astăzi neschimbate, cum au fost acum douăzeci de ani. Toate sunt la fel. Parcă am fi doi colegi de bancă. JEFF (gânditor) . Dumneata… ȘTEFAN: Nu „dumneata”. Tu. JEFF: Tu? ȘTEFAN: Da. Tu. E mai simplu. Încearcă. JEFF: Tu. ȘTEFAN: Vezi? SCENA X [ modifică ] Aceiași, BOGOIU BOGOIU (intră prin stânga, ușa din fund. Se uită când la unul, când la altul, ca și cum ar vrea să le citească în ochi ce s-a mai întâmplat) : Care va să zică, tot pleacă… (Către Ștefan:) O lași? (Către amândoi:) O lăsați… Vouă, la urma urmelor, ce vă pasă? O să găsiți alta. Sunteți tineri. Dar eu? La mine nu v-ați gândit? JEFF (încet, către Bogoiu, care se află acum între el și Ștefan) : Cum? Și dumneata? ȘTEFAN: Și dumneata… o iubești? BOGOIU: Ba nu. Numai voi. Că eu… inimă… n-am. (Se așază pe unul din scaunele de nuia albă. În timp ce vorbește, Jeff și Ștefan se vor așeza și ei pe câte un scaun, la dreapta și la stânga lui, ascultându-l.) Nu credeam să nu se întâmple una ca asta tocmai acum, la bătrânețe… Seamănă… seamănă grozav cu o fată pe care am văzut-o eu odată, mai demult… Tot blondă… Mă-namorasem de ea, dar nu i-am spus nici un cuvânt. Nici nu puteam, că tocmai eram în călătorie. Făceam primul meu drum la Madagascar. Drum lung. Da’, ziceam, lasă, că mă-ntorc eu, și-i vorbesc, dar n-am mai găsit-o: se măritase. De-atunci n-am mai iubit pe nimeni. Era și greu. Nu prea aveam timp. Știi, mereu pe drumuri, mereu pe apă… câte fete nu mi-au zâmbit mie prin porturi… În fiecare port câte una. Uneori, eram obosit de călătorie și aș fi vrut să rămân… Da’ nu mă răbda inima: a doua zi ridicam ancora și mă duceam mai departe, singur, că, se vede, așa mi-a fost scris. Când am venit aici și am văzut-o, am tresărit. Parcă era fata mea de pe vremuri. Aș fi vrut sa-i spun: uite, m-am întors și te iubesc. Nu i-am spus nimic, se înțelege, că doar văd eu bine, mi-a trecut vremea. Da’ eram fericit că o știu pe aici, pe aproape, că pot s-o privesc și că mă ascultă când am chef de vorbă… Pe mine nu m-a ascultat nimeni niciodată ce ziceam și ce nu ziceam. Nici acasă, nici la minister. Numai ea mă ascultă… ȘTEFAN: Și noi… BOGOIU: Voi… Dumneata, barem, când te-am văzut venind prima oară, parcă mi-a dat cu un cuțit în inimă. Sigur eram că ne-o furi. Și… ne-ai furat-o. ȘTEFAN (gest jenat, de protest) . BOGOIU: Lasă, lasă, că acuma totuna e. M-am obișnuit și cu asta. Ba, dacă vrei să mă crezi, într-un fel eram bucuros. Mă uitam la dumneata și-mi ziceam, că sunt eu, cu douăzeci de ani în urmă. Și dacă te săruta, ziceam că mă sărută pe mine… în trecut… Acuma… se duce. Ne lasă. Ce-o să ne facem fără ea?… (Toți trei rămân gânditori, tăcuți, cu privirea pierdută înainte, dincolo de rampă.) SCENA XI [ modifică ] Aceiași, CORINA. Corina apare sus pe scara. E îmbrăcată într-un taior gri sau într-o rochie gri de voiaj. Tăietură foarte simplă. În mână are o mică valiză. Ultimele cuvinte ale lui Bogoiu le-a auzit. Rămâne un moment locului, privindu-i de sus pe cei trei bărbați, care — cu fața spre rampă — nu o pot vedea și nici nu-și dau seama de intrarea ei. În cursul replicilor următoare, ea va coborî scara, treaptă cu treapta, până jos, foarte ușor, așa încât pe de-o parte să nu atragă atenția celor trei, dar pe de altă parte să nu distragă atenția spectatorilor de la ceea ce se întâmplă și se vorbește în primul plan.. BOGOIU: Nimeni n-o să-mi mai spună: „Bună dimineața, căpitane! Ce viteză avem?” JEFF: Nimeni n-o să-mi facă semne pe cartea de trigonometrie: „Uite, până aici să înveți”. BOGOIU (tainic) : Dac-am închide-o… ȘTEFAN: … ca pe Fräulein Weber… JEFF: …în ziua când au venit clandestinii… BOGOIU: Da. Ca pe Fräulein Weber. Cu cheia… De multe ori m-am gândit la asta. S-o facem prizoniera noastră. Am eu pământ în Argeș. Îl vând, și cu banii ăia trăim toți patru aici. Nimeni să nu ne știe… ȘTEFAN și JEFF: Nimeni! (Tăcere. Gândul li se pare poate și lor absurd, dar consolator. Corina ascultă cu gravitate, fără gesturi.) BOGOIU: Facem o fermă. Câteva vaci, găini… JEFF: Vacile le duc eu să pască… BOGOIU: …Și seara le mulg eu, în hârdaie mari. JEFF: Duminică dimineața mergem la Sîn Dominic, la târg, după cumpărături… BOGOIU: Ne luăm o căruță și doi cai. Duminica la Sîn Dominic, și joia la Gheorghieni. ȘTEFAN: Eu îmi aleg o pușcă bună de vânătoare, și mă duc la pădure după vânat. Spre Hășmaș sunt și mistreți. BOGOIU: Un mistreț ne ajunge pe o lună. ȘTEFAN: Și pe urmă împușcăm altul. BOGOIU: O fermă, o fermă mică… Noi trei și ea. ȘTEFAN: Mai târziu, spre iarnă… JEFF: …când o începe să ningă… BOGOIU: …și drumurile vor fi înzăpezite… ȘTEFAN: …seara… CORINA (a ajuns între timp jos, s-a apropiat de ei; s-a opri la câțiva pași în urma lor și a lăsat jos mica ei valiză, a ascultat tot ce-au vorbit, și acum intră în vorba lor, fără bruschețe, ca și cum glasul ei l-ar continua pe al lor, așa de firesc, încât niciunul din ei nu e surprins, de parcă ar fi știut-o mereu acolo, aproape — și nici unul nu întoarce capul) : …seara… la ceasurile cinci… eu am să vă aștept aici, cu lampa aprinsă la fereastră, ca s-o vedeți de departe, prin pădure. În casă e cald, apa de ceai clocotește, și e un miros de pâine prăjită. „Bună seara, căpitane, bună seara Jeff, bună seara, Ștefan. Scuturați-vă bine de zăpadă, să nu-mi stricați covoarele, și închideți repede ușa, să nu între frigul. De când v-aștept! Dacă nu mi-a fost urât singură? Nu. M-am gândit la voi. Am stat aici lângă, sobă, am lucrat și m-am gândit la voi. Încearcă mănușile astea, căpitane și vezi dacă-ți vin bine. Sunt de lână. Le-am lucrat pentru dumneata. Fularul ăsta e pentru tine, Ștefan. Sweaterul ăsta e pentru tine, Jeff…” (S-a apropiat între timp de masă și a luat loc între Ștefan și Bogoiu, toți patru privind mereu dincolo de rampă, în sus, ca și cum ar urmări acolo viziunea evocată de vorbele ei.) Ce aspră a fost ziua, dar ce dulce e seara, acum, că ne-am strâns toți patru în jurul lămpii. E o lampă de gaz, cu glob alb de faianță. Dacă asculți bine de tot, o auzi cum bâzâie cald, surd, a somn. Căpitanul joacă șah cu Jeff. Ștefan citește și eu mă uit la voi, cum tăceți. Uneori vine de departe un șuierat de tren — de la Gheorghieni să fie? de la Sîn Dominic să fie? — și ridicăm cu toții capetele, să ascultam. Ne privim o clipă unii pe alții și ne întrebăm din ochi, fără cuvinte: „Ce s-o mai fi întâmplat prin lume?” Pe urmă ne întoarcem la partida de șah, la cartea începută, la tăcerea noastră veche. Și anotimpurile trec, și anii vin, și noi suntem mereu aici toți patru, în mica noastră fermă, ca pe o navă pornită prin lume, fără escală… (Lung moment de tăcere. Pe urmă Corina, ca și cum s-ar desprinde dintr-un vis terminat, se ridică ușor, dar cu foarte multă simplicitate. După o secundă, cei trei bărbați se ridică și ei. Corina și-a luat valiza în mână. Cei trei o privesc cu solemnitate.) Acuma… mă duc. Dar, vă rog, nu faceți capetele astea posomorite, solemne. Uite, Fräulein Weber a fost mai drăguță decât voi, adineauri, când m-am dus la ea, să-mi iau rămas bun… Să nu mă obligați să plâng. Eu plâng ușor și mă fac urâtă. Vreți să mă fac urâtă, acum (persiflându-se, declamator) , „în ceasul despărțirii”? ȘTEFAN: Dă-mi valiza, Corina. CORINA: Nu. Valiza îi aparține lui Jeff. El mi-a adus-o până aici în ziua când am sosit, el mi-o duce înapoi. Nu-i așa, Jeff? JEFF (se apropie, ia valiza în mână.) CORINA (îl ia de braț) : Promite-mi că n-ai să uiți ecuațiile de gradul al treilea. Promite-mi c-ai să înveți. Promite-mi c-ai să treci corigența. Jeff, dacă treci examenul, mergem împreună la cinematograf. Numai noi, doi. Singuri. Tu și cu mine. Și tu plătești biletele! Da? JEFF: Da! CORINA (se apropie de Bogoiu) : Domnule Bogoiu, vreau să-ți cer un lucru greu, poate imposibil. Știu bine că femeile nu se primesc de obicei în echipaj. Totuși… te rog să mă iei cu dumneata în toate călătoriile. Te voi urma peste tot. Chiar în Oceanul Înghețat de Nord. Oriunde. BOGOIU (tace emoționat.) CORINA (se îndreaptă spre Ștefan. Pe urmă se uită stingherită pre cei doi) : Și acum… BOGOIU (a înțeles) : Eu… mă duc înainte… jos, pe șosea. JEFF (completându-l) : …Mergem împreună, că poate trece camioneta… și e bine s-o oprim din timp… (ies amândoi, stânga, planul I, timizi, încurcați.) SCENA XII [ modifică ] CORINA, ȘTEFAN CORINA (se apropie de el și-l sărută) : Așa de rece? Așa de departe? ȘTEFAN: Nu te recunosc, Corina. În rochia asta, cu pantofi, cu poșetă, cu pălăria asta, nu te mai recunosc. Parcă ești o fată întâlnită pe stradă, o fată frumoasă, după care întorci capul… CORINA: …și pe care o uiți… ȘTEFAN: …pentru că a trecut mai departe, pentru că n-a vrut să se oprească. CORINA: …i-a fost frică să se oprească. ȘTEFAN: Corina, te voi căuta… CORINA: Și eu te voi căuta, dragul meu… Dar te voi găsi? Niciodată n-am visat un vis de două ori. ȘTEFAN: Un vis din care fugi de bunăvoie… CORINA: Pentru ca să nu se sfârșească singur. Voi reveni, Ștefan. Totdeauna. Mereu. Va fi de-ajuns să închid ochii, pentru ca să revin. Și tu vei fi mereu aici, pe terasă, la locul tău pe șezlong, cu cartea în mână, leneș, visător și prost-crescut, cum te-am cunoscut în prima zi. În prima zi… Ștefan! Vreau să-ți fac o ultimă rugăminte. O ultimă copilărie. ȘTEFAN: Spune. CORINA: Nu veni cu mine la autobuz. Rămâi aici. Vreau să mă despart de tine aici. Uite-ți cartea. Uite-ți ochelarii de soare. (S-a apropiat de șezlongul lui, îl mângâie ca pe un om, cu gestul obișnuit al lui Ștefan.) Șezi! Ca atunci. Ca în prima dimineață. Și citește. (Îi deschide cartea, el o privește și întoarce capul după ea.) Uită-te în carte, nu la mine. Te rog, Ștefan, promite-mi că n-ai să ridici capul. Rămâi așa. Poate că nici eu n-am fost altceva decât o fată dintr-o carte, din cartea pe care o citești… Poate că, într-adevăr, totul n-a fost decât o părere, o glumă, un joc. (Se depărtează ușor de el, privindu-l mereu, până ce iese din scenă, în timp ce foarte încet se lasă cortina.) - - - - CORTINA - - - -


content:
Piesa “Steaua fără nume” a fost prezentată pentru întâia oară în seara zilei de 1 Martie 1944 pe scena teatrului Alhambra cu următoarea distribuție în ordinea intrării în scenă: ȘEFUL GĂRII Marcel Anghelescu UN ȚĂRAN I. Șerbănescu PROFESORUL Radu Beligan ICHIM C. Iordănescu D-RA CUCU Nora Piacentini O ELEVĂ Nineta Gusti PASCU N. Tomazoglu CONDUCĂTORUL G. Basmagian NECUNOSCUTA Maria Mohor UDREA V. Brezianu GRIG Mircea Șeptilici DIRECȚIA DE SCENĂ Soare Z. Soare DECORURI Mircea Șeptilici Cuprins 1 ACTUL I 1.1 SCENA I 1.2 SCENA II 1.3 SCENA III 1.4 SCENA IV 1.5 SCENA V 1.6 SCENA VI 1.7 SCENA VII 1.8 SCENA VIII 1.9 SCENA IX 1.10 SCENA X 1.11 SCENA XI 1.12 SCENA XII 1.13 SCENA XIII 1.14 SCENA XIV 2 ACTUL II 2.1 SCENA I 2.2 SCENA II 2.3 SCENA III 2.4 SCENA IV 2.5 SCENA V 3 ACTUL III 3.1 SCENA I 3.2 SCENA II 3.3 SCENA III 3.4 SCENA IV 3.5 SCENA V 3.6 SCENA VI 3.7 SCENA VII 3.8 SCENA VIII 3.9 SCENA IX 3.10 SCENA X 3.11 SCENA XI 3.12 SCENA XII 3.13 SCENA XIII 3.14 SCENA XIV ACTUL I [ modifică ] Gara mică în provincie. Biroul șefului de gară, care este în același timp “birou de mișcare, telegraf”, “cassa de bilete”. In peretele din fund o fereastră dublă, iar mai la dreapta o ușe cu geam și ușa cu fereastra dă în spre peron. Se văd prin ferestrele afumate, peronul gării, doi stâlpi de felinar, linia ferată, câteva vagoane de marfă, trase undeva mai departe pe o “linie moartă”. Între fereastră și ușe, fixată în perete, un orologiu mare, în fund, arătătoarele înțepenite în cadran, arătând 3 și 12 minute. In peretele din stânga, o ferestruie mică, pătrată, de ghișeu, răspunzând de sigur în sala de așteptare, pe unde se cumpără și se vizează biletele. In restul încăperii, mobilă și ustensile adecuate. Un aparat telegrafic, frâne, telefon etc. Pe pereți un mers al trenurilor și diverse tabele și avize ceferiste. La ridicarea cortinei nu e nimeni în scenă. Telefonul sună, aparatul telegrafic bate, amândouă fără răspuns, cine știe de când. Ușa dinspre peron larg deschisă. O locomotivă manevrează undeva pe o linie secundară gâfâind și suflând din greu. O voce se aude strigând somnoroasă, ferește linia, ferește linia. Un țignal ascuțit, ca un nechezat de mânz, sgomot de tampoane etc. Între timp telegraful și telefonul sună mereu. SCENA I [ modifică ] ȘEFUL — UN ȚĂRAN Intră șeful, cu chipiul pe cap, un fanion în mână. Merge spre aparatul telegrafic. Se uită la banda de hârtie, o rupe, și pe urmă apasă pe mânerul aparatului telegrafic, care’ amuțește. Se îndreaptă spre telefonul din perete, întoarce de câteva ori manivela, ridică receptorul. ȘEFUL Allo, allo… (Nu răspunde nimeni probabil. Acroșează De afară se aude un nou șuerat de locomotivă. Șeful merge spre ușă și din prag strigă, cu mâna pâlnie la gură, peste linie): Ichim! Ichim! Să fii cu ochii în patru când o trece acceleratul. Vezi. de rațe și de gâște. Să nu-mi calce vreuna, că te pui s’o mănânci… Ș’o plătești. (Iși scoate chipiul și-l pune în cuier. Merge spre masa telegrafului și ia loc acolo și citind încă odată banda ruptă adineaori din aparat. Pe ușe intră un țăran). ȚĂRANUL Dacă nu vă e cu supărare… ȘEFUL (Sever): Ce poftești d-ta? ȚĂRANUL Un belet pentru… ȘEFUL Treci la cassa de bilete. ȚĂRANUL Păi io ziceam că… ȘEFUL Treci la cassa de bilete, n’auzi? (Se ridică de pe scaun și vine spre ușă): Aici intrarea e oprită. Scrie și pe ușe. (Inchide ușa): Intrarea particularilor oprită. Strict oprită. (Țăranul a rămas afară pe peron, în fața ușii ce i s’a închis în nas și o clipă rămâne acolo, ca și când ar silabisi avizul. Pe urmă trece spre stânga, spre fața ferestrei și dispare. Șeful a revenit la birou. Abia s’a așezat, că se și aud ciocănituri în ferestruica din stânga. Șeful ridică oblonul ghișeului, apare capul țăranului). ȘEFUL Ce poftești d-ta? ȚĂRANUL Să-mi dați un belet pentru… ȘEFUL (Scurt): Mai târziu. (Vrea să tragă în jos ferestruica). ȚĂRANUL Nu-i aicea cassa de belete? ȘEFUL Aicea e. Dar nu e deschis. ȚĂRANUL Păi parcă ziceați… ȘEFUL N’auzi omule că nu s’a deschis. ȚĂRANUL Și când se deschide? ȘEFUL Scrie afară. (Trage ferestruica pe jumătate, pe urmă citește un bilet lipit pe geamul ghișeului): “Cassa de bilete se deschide jumătate oră înainte de sosirea trenului”. ȚĂRANUL (Introducându-și capul pe sub ferestruică): Și trenul când sosește? ȘEFUL Scrie afară. (Trage definitiv oblonul ghișeului. Se așează iar la birou. Pe peron se vede trecând prin fața ferestrei silueta profesorului, care, o secundă mai târziu apare în fața ușii, parcă ezită puțin, ridică privirea spre —probabil — orologiul peronului, se uită la ceasul lui de mânași pe urmă deschide ușa). SCENA II [ modifică ] ȘEFUL — PROFESORUL Profesorul 30-32 ani. îmbrăcat curat, chiar îngrijit, dar modest. PROFESORUL Bună ziua. ȘEFUL (Cordial): Aaaa! Am onoarea, dom’ profesor. Lume nouă. PROFESORUL (Din prag): Voiam… ȘEFUL Intră, intră te rog. PROFESORUL Voiam… voiam numai să întreb… ceasul de afară de pe peron… merge înainte? ȘEFUL Uneori. Alteori rămâne în urmă. PROFESORUL Așa gândeam și eu… fiindcă… ȘEFUL (Arătându-i un scaun): Da ia poftim. Nu iei loc? PROFESORUL Nu, mulțumesc. Intrasem doar să văd cât e ceasul. (Se uită la orologiul din perete): 3 și 12… Nu se poate. (Se uită la ceasul lui de mână). ȘEFUL De ce? Cât e la al d-tale? PROFESORUL 7 fără 20. ȘEFUL Păi așa o fi. (Se duce spre orologiu și întoarce cu degetul minutarele): Le mai așez și cu mâna… că dacă ar fi să mă iau după ele… PROFESORUL Dar atunci… atunci d-ta nu știi niciodată cât e ceasul. ȘEFUL Ei asta-i… Cum să nu știu? Când trece 747 dinspre Câmpina, e 8. Când vine 115 dinspre Sinaia, e 8,20: când se încrucișează 63 cu 97, e 12 și 5. Când vine d-ra Cucu, e 7. Șapte precis. PROFESORUL Și dacă întârzie? ȘEFUL Cine? D-ra Cucu? N’o cunoști. PROFESORUL Nu. Trenul. Cum știi d-ta când întârzie trenul? ȘEFUL Dar ce zor am să știu? Pe mine mă găsește totdeauna aici, la datorie. PROFESORUL Totuși, bunăoară astăzi… Personalul… Vine la timp? ȘEFUL De ce? Pleci undeva? Aștepți pe cineva? PROFESORUL Da… Aștept. ȘEFUL Pe cine? PROFESORUL Adică, de fapt nu aștept. I-am dat lui Pascu să-mi aducă ceva dela București. ȘEFUL Care Pascu?… PROFESORUL Pascu… cu magazinul general, de pe ulița veche. ȘEFUL A! Omul nostru. L-am văzut azi dimineață când a plecat. PROFESORUL (Parcă puțin neliniștit): Ai vorbit cu el? Ți-a spus că se întoarce diseară? ȘEFUL N’am prea vorbit, că-mi era somn. Am fost azi noapte la Judecător la un poker. M’au lăsat lefter al dracului, dar știi lefter. PROFESORUL Prin urmare n’ai vorbit cu Pascu? ȘEFUL Eu nu, dar nevastă-mea i-a dat nu știu ce, să-i cumpere dela București, niște panglici, niște ace. Că chiar îi ziceam: ce te sculași femee cu noaptea ‘n cap, să bați capul omului. PROFESORUL (Preocupat, uitându-se la ceasul din perete și pe urmă la al lui): Numai de n’ar întârzia. ȘEFUL Dar de ce? E o chestie importantă? PROFESORUL (Evasiv): Da… Vezi… ȘEFUL Fac prinsoare că iar e vorba de o carte. PROFESORUL (Ca și cum s’ar scuza): Da… ȘEFUL (Dojenitor): Nu te mai lași de cărți dom’ Profesor. PROFESORUL E o carte mai… Cum să-ți spun eu? mai rară, mai deosebită… O comandasem de mult din străinătate… încă din astă iarnă. Credeam că nu mai vine, că nu se mai găsește… Când ieri dimineața mi-a venit înștiințare dela București, dela librari, că a sosit… Și atunci am rugat pe Pascu… ȘEFUL Și n’ai avut răbdare să ți-o aducă acasă. Veniși la gară să-i ieși înainte. PROFESORUL O aștept de atâtea luni. ȘEFUL Patimă mare cărțile, dom’ Profesor. Da, da, patimă mare. Nu te mai saturi de ele. Uite, chiar azi noapte, stăteam de vorbă cu judecătorul și farmacistul. “Băiat bun Profesorul — zicea Lascu farmacistul — dar are un cusur; toată ziua cu nasu ‘n cărți”. PROFESORUL Exagerează. ȘEFUL Ba chiar așa e. Nu te vede omul la cafenea, sau la grădină, sau la bodegă… Să mai iei o țuiculiță. Să mai schimbi o vorbă. Să mai faci un pokeraș… PROFRSORUL Nu prea am timp. ȘEFUL Ei, bravo! îmi plăcuși. Da’ noi, cum avem?… Cum zicea și d-ra Cucu; dacă într’un târg ca al nostru, noi intelectualii…. PROFESORUL (S’a uitat din nou îngrijorat la ceasul lui apoi la cel din perete): D-le Șef! Eu cred că ceasul d-tale stă. ȘEFUL Dar de ce? PROFESORUL La mine acum e 7 fără 14. ȘEFUL Zău!… (Merge spre ceas și pe urmă mișca limba cea mare a orologiului): Cum trece vremea domnule! PROFESORUL Mai e mult până vine personalul? ȘEFUL Mai e. Intâiu trece rapidul. PROFESORUL Care rapid? ȘEFUL Automotorul. PROFESORUL Așa? Atunci… atunci am venit prea devreme. Mai am timp să mă duc și să mă întorc. ȘEFUL Dar de ce să te duci? Mai bine stai aici să vezi cum trece rapidul, că e frumos. PROFESORUL Nu, nu, am treabă. ȘEFUL E plin de coconet și de domnișori spilcuiți. Se duc la Sinaia să joace la ruletă. PROFESORUL Las’că mă întorc. Mă ‘ntorc (Iese). Aproape în acelaș timp pe peron, dinspre stânga, se vede prin fereastra Ichim, magazionerul, cu un cărucior ceferist. Profesorul și Ichim se întâlnesc cam în dreptul ușii. Profesorul dispare prin stânga, Ichim se oprește în fața ușii rămasă deschisă. SCENA III [ modifică ] ȘEFUL — ICHIM — ȚĂRANUL (la ghișeu) ICHIM (Din prag): Dom’ Șef! A zis cucoana să-mi dați bani, că se duce la târguit. ȘEFUL Cât? ICHIM A zis că cinci sute. ȘEFUL 500? (Deschide un sertar, se uită înăuntru și pe urmă-l închide): Să lase pe mâine, că e zi ‘ntâi și primim leafa. ICHIM A zis c’acum… că dumneaei se duce în târg și că mâine nu poate, că vine cucoana lu’ domnu Lascu, în vizită. ȘEFUL Ei drăcie. (Deschide încă odată sertarul, se mai uită odată înăuntru, îl închide la loc): Ichim! N’ai tu niște bani mărunți până mâine. ICHIM N’am, să trăiți dom’ Șef. Că m’ați pus eri de-am plătit rața… aia de-a călcat-o acceleratul. ȘEFUL De, Ichim, ce să-ți fac. Regulamentul. Regulamentul înainte de toate. ICHIM (Mormăind, mai mult pentru el): Și barem s’o fi mâncat. ȘEFUL (S’a căutat prin buzunare, a mai deschis odată sertarul și pe urmă, aducându-și aminte, se duce spre ferestruica ghișeului, ridică oblonul, scoate capul și strigă): Ei! Nu e nimeni la bilete? S’a deschis cassa. (Iși trage capul înapoi și lasă jos oblonul): Ascultă, Ichim, parcă era unul adineaori, care voia să cumpere un bilet. Ia vezi, unde a dispărut, (In momentul acesta se aud bătăi în ferestruică). Ba stai. parcă s’a întors. (Ridică din nou oblonul): Ce vrei, omule? ȚĂRANUL (Introducându-și capul): Păi să-mi dați un belet. ȘEFUL Până unde? ȚĂRANUL Până la Jirovăț. Câte parale face? ȘEFUL 380 cu clasa 3-a. Ori vrei a doua? ȚĂRANUL Ba m’a ferit Dumnezeu. Cât ziceați? ȘEFUL 380. ICHIM Dom’ Șef. Nu ajunge. 500 a zis cucoana. ȘEFUL Mai bine să-ți dau un bilet pentru Imoasa. 509 lei. Ce să cauți la Jirovăț? ȚĂRANUL Păi am niște opinci de vânzare. Și am un cumătru la Jirovăț de are prăvălie. ȘEFUL Da’ la Imoasa n’ai niciun cumătru? ȚĂRANUL Ba am și acolo, că eu de felul meu. ȘEFUL (Tâindu-l scurt): Atunci să-ți dau pentru Imoasa. (A și scos un bilet din raftul cu cartoane, îl stampilează la mașină, și i-l dă): 509 lei. ȚĂRANUL 509? Păi eu aveam treabă la Jirovăț. ȘEFUL Nu-i nimic. Te dai jos la Jirovăț, îți faci treburile acolo și p’ormă a doua zi te urci în tren și mergi mai departe, la Imoasa. ȚĂRANUL Da’ ce să fac la Imoasa? ȘEFUL Nu zici că ai un cumătru? ȚĂRANUL Ba am. ȘEFUL Atunci ce mă mai ții de vorbă. Scoate banii și pleacă sănătos. ȚĂRANUL (Numărând banii): 400… 500… și patru, și șase și 9… ȘEFUL (A luat banii și aproape instantaneu a lăsat oblonul în jos): Dă-i cucoanei banii, Ichim. ICHIM Am înțeles, dom’ Șef. (Iese, își ia căruciorul și dispare pe peron în dreapta. Se aud bătăi în oblonul ghișeului Șeful ridică oblonul). ȘEFUL Ce mai e? Ce mai vrei? ȚĂRANUL Da’ dac’o fi să plec la Imoasa, trebue alți bani? ȘEFUL Nu. II vizezi pe ăsta la gară. ȚĂRANUL Aha! Care vasăzică… (Șeful nu-l mai lasă să termine și trage oblonul). SCENA IV [ modifică ] ȘEFUL — DOMNIȘOARA CUCU Telegraful bate. Șeful urmărește panglica hârtiei. Prin fereastra se vede trecând pe peron, dinspre stânga, d-ra Cucu. ȘEFUL (Bătând în geam): Săru’mâna, d-ră Cucu. D-ra CUCU Bună ziua, domnu Ispas. (Trece prin fața ușii spre dreapta, continuându-și plimbarea pe peron). ȘEFUL (Se ridică dela masă, se apropie de orologiul din perete, muta minutarul la 7 fix): Cum trece vremea dom’le! (Iese pe urmă în prag): Cald! Cald al dracului domnișoară Cucu. ‘ D-ra CUCU Ba aici, la d-ta, la gară, parcă-i mai răcoare. ȘEFUL Ași. Ți se pare. Nici n’ai zice că suntem în Mai. S’a înserat și uite ce zăpușeală. Parc’am fi în Iulie. D-ra CUCU Dar ce-am auzit, d-le Ispas? Ți-a călcat ieri rapidul un curcan? ȘEFUL Cum? D-ra CUCU Așa mi-a spus azi dimineață, la școală, în cancelarie, M-me Voinea, de Științe Naturale. Zicea c’a aflat bărbatu-său dela poștă, că-i spusese dirigintele… ȘEFUL Da’ de unde, d-ră Cucu? Mai întâi n’a fost rapidu. A fost acceleratul. Și pe urmă nu era curcan. Era rață. D-ra CUCU Ia te uită cum exagerează lumea! ȘEFUL O rață pestriță, cu ciocul sur. A făcut-o nevastă-mea pe varză, azi la prânz. O minune! D-ra CUCU Da parcă tot a fost o chestie cu un curcan? Sau curcă era? ȘEFUL Ei! Acu trei săptămâni, după Rusalii. Pe aia o călcase un tren de marfă. (Toată această convorbire a avut loc în fundul scenei, Șeful fiind în pragul ușei, iar d-ra Cucu pe peron, în fața ușii). D-ra CUCU (Cu o mișcare bruscă de alarmă, intră în birou): O elevă! ȘEFUL O elevă? D-ra CUCU Mi se pare că e Zamfirescu. Zamfirescu dintr’a șasea. ȘEFUL Treci după ușe, să nu te vadă. Să n’o sperii. D-ra CUCU (Se trage pe lângă perete și duce degetul la gură): Ssst! ȘEFUL Lasă-mă pe mine să văd. (Iese pe peron și se uită în dreapta și în stânga cu un aer de prefăcută indiferență. Pe urmă se întoarce): Ași. Ți s’a părut. Nu e nimeni. D-ra CUCU Dac’o prind, o dau afară din școală. ȘEFUL Prea ești aspră. D-ra CUCU (Ritos): O dau afară. Am spus de o mie de ori că nu e voie să vie la gară. Am pus și afiș la cancelarie. Ce e desmățul ăsta? Una, două, hai la gară. ȘEFUL Ei! Le place și lor că… e mai răcoare. D-ra CUCU Las’că știu eu ce le place. Le place să se sgâiască la ferestrele vagoanelor și să-și facă semne cu bucureștenii. (Sună telefonul). ȘEFUL (Ridicând receptorul): Allo!… Da… linia întâia… Salut… (închide telefonul): Vine automotorul de Sinaia. I-a dat drumul dela canton. (Ia din cuier chipiul și-l pune pe cap). D-ra CUCU Automotorul ăsta e un scandal. De când l-au pus in circulație, nu mai am liniște în cursul superior. Toate fetele și-au pierdut capul. ȘEFUL Și nici măcar nu oprește la noi. Ce-ar mai fi dac’ar opri? D-ra CUCU (Indignată): Să oprească? N’avem nevoie. Nu ne trebue. ȘEFUL Tren de lux, d-ră Cucu. Nu se uită el la noi. D-ra CUCU Tren de pierzanie. Plin de jucători de ruletă și femei… ușoare. ȘEFUL Asta așa zic eu. Miroase a parfum când trece. D-ra CUCU Nu știu a ce miroase, dar într’un oraș cum se cade n’ar trebui să se permită. Eu l-ași pune să treacă noaptea și cu perdelele trase. ȘEFUL Ba eu drept să spun, îmi pare rău când îl văd așa, numai cum îmi sboară prin ‘naintea ochilor… Și eu stau cu mâna la chipiu. D-ra CUCU (Reprobatoare): Stai cu mâna la chipiu? ȘEFUL Ce să fac ? Regulamentul!… (După o secundă, vindicativ): Nu dă Dumnezeu o iarnă cu zăpadă mare, să se împotmolească p’aici pe la noi. I-ași da pe toți jos din tren și le-ași pune lopata în mână, să curețe linia. D-ra CUCU Așa le-ar trebui. ȘEFUL Ehei! Câte d’astea am văzut eu… Eram de serviciu la Dedulești, pe linia Făurei, acum vreo 20 de ani. Linie inundabilă… Ei… și ‘ntr’o toamnă, așa cam prin Noemvrie… (se aude de departe un șuerat ascuțit. Șeful se întrerupe): I-auzi-l că vine. (Iese pe peron. Sgomotul trenului se apropie. D-ra Cucu dă să iasă și ea pe peron, dar în prag tresare, — a văzut ceva… face un pas înapoi și scoțând numai vârful nasului afară, rămâne într’o atitudine încordată de pândă. Un sgomot ritmat de roți și pistoane crește, se apropie, devine asurzitor: cu o iuțeală de fulger și cu un țipăt scurt de locomotivă, trece prin fund, trenul automotor. Prin fereastră se vede din spate, șeful, salutând smirnă. Câteva secunde după trecerea monstrului, nicio mișcare. Se aude doar sgomotul roților depărtându-se, șeful dispare din dreptul ferestrei spre stânga. SCENA V [ modifică ] D-ra CUCU — ELEVA D-ra CUCU (Făcând un pas pe peron): Zamfirescu! (Formidabilă): Stai pe loc, Zamfirescu… Ia vino aici domnișoară… Mai aproape! Mai aproape, n’auzi? (Prin fereastră se vede ivindu-se din stânga o fată de școală în uniformă. Abia îndrăsnește să se apropie de teribila d-ră Cucu, care a rămas în fața ușii și-i face semn cu degetul): Prin urmare, de astea-mi ești d-ta? Aici îți faci d-ta veacul? La gară, ai? La gară! ELEVA (Pierdută): Domnișoară… D-ra CUCU Taci! (Din dreapta se ivește Ichim împingând căruciorul lui ceferist. D-ra Cucu cu un gest scurt îi arată elevei ușa biroului): Intră înăuntru… (Fata ezită): Intră înăuntru, n’auzi? (O împinge înăuntru. Intră și ea, trage ușa): Ce cauți aici? ELEVA (Pe jumătate moartă): Dom’șoară vă rog. D-ra CUCU Taci! (Răspicat): Ce cauți aici? ELEVA Dom’șoară vă rog… D-ra CUCU Taci! Nenorocito. Să n’aud o vorbă. Unde ti-e numărul? ELEVA (Inocentă și speriată): Numărul? D-ra CUCU (Apucând-o de mâneca stângă a șorțului): Da, numărul. Te faci că nu știi? Ce număr ai? ELEVA 218. D-ra CUCU Și unde e? ELEVA A… a… a căzut. D-ra CUCU L-ai prins în copci, Zamfirescu! ELEVA Dom’șoară vă rog. D-ra CUCU Taci! (Caută în buzunărelul de sus al șorțului și scoate de sus un petec de stofă): L-ai prins în copci! Și de când porți d-ta gamenul pe o ureche? Și șorțul pe talie! (Cu fiecare cuvânt îi corectează ținuta): Unde te trezești? La bal? SCENA VI [ modifică ] D-ra CUCU — ELEVA — PROFESORUL PROFESORUL (Deschide ușa, dă să intre, dar se oprește în prag): Pardon. (Vrea să plece). D-ra CUCU Stai, stai, domnu Miroiu. Stai să vezi cu ochii d-tale. PROFESORUL (Intrând): S’a întâmplat ceva? Ce s’a întâmplat? D-ra CUCU Ce s’a întâmplat? Mă mai întrebi ce s’a întâmplat? (Cu un calm sdrobitor): Adineaori a trecut automotorul și am prins-o pe dumneaei (gest acuzator) pe peron. PROFESORUL (Blând): Chiar pe peron? D-ra CUCU (Sdrobitor): Chiar pe peron. PROFESORUL Poate… poate că n’a știut… ELEVA (O licărire de speranță). Să vedeți, domnule profesor. D-ra CUCU Taci! (către profesor). N’a știut? Cum n’a știut? (Către elevă): Cum n’ai știut, Zamfirescu? N’am pus afiș la școală, negru pe alb? Nu l-ai copiat pe caiet de 75 de ori? Nu l-ați învățat pe dinafară în ora de educație? (Schimbare de ton. Brusc. Poruncitor): Ce scrie în afiș, Zamfirescu? ELEVA (Ca o lecție): “E interzis elevelor din cursul inferior și mai ales din cursul superior…”. D-ra CUCU Mai ales! ELEVA …să se plimbe la gară ziua sau seara, dar mai ales… D-ra CUQU Mai ales? ELEVA …în orele când trece automotorul”. D-ra CUCU (Cruntă): Ei ? PROFESORUL (Mai slab, mai neconvins): Ei? D-ra CUCU Ce cauți la gară, Zamfirescu? ELEVA Să vedeți, dom’șoară. D-ra CUCU Taci! PROFESORUL Dac’o întrebi, las-o să răspundă. D-ra CUCU Ce să răspundă? Ce să răspundă? (Către elevă): Poftim, răspunde. ELEVA (Năucită): Ce să răspund? D-ra CUCU Ce cauți aici? De ce ai venit? ELEVA Să vedeți dom’șoară… Mama… Vreau să spun tata… Adică o mătușă a mea… O scrisoare… Un colet… da un colet… PROFESORUL (Ca sa pună capăt sbuciumului): Nu te mai osteni. Să-ți spun eu de ce ai venit. Pentrucă-ți place să vii la gară. Iți place să te uiți când trec trenurile. (Omenește, simplu): Nu-i așa? ELEVA (Isbucnește în plâns). D-ra CUCU Plângi Zamfirescu. Plângi că ai de ce plânge. Ai să vezi tu mâine după conferință. Te dau afară. ELEVA (Intre lacrimi și sughițuri): Dom’șoară vă rog. D-ra CUCU Taci! Șterge-ți ochii. Pleacă. Du-te acasă. (Fata plângând face un pas spre ușă). Stai! Stai să nu te vadă cineva. Ne mai faci de râsul târgului. (Iese pe peron și se uită atent în dreapta și ‘n stânga. O ia spre stânga, pe lângă fereastră și dispare câteva secunde). PROFESORUL (Care a rămas singur cu eleva): D-ră Zamfirescu, nu e poate momentul să ți-o spun, dar teza d-tale pe al treilea, la cosmografie, este… este mizerabilă… inadmisibilă. (Ca un dureros reproș personal): Se poate, domnișoară, să spui d-ta, că Orion este o planetă? Că Jupiter este un satelit? Și Cometa lui Halley o stea căzătoare? D-ra CUCU (Întorcându-se): Nu e nimeni. Pleacă repede. Să te duci drept acasă. Ne socotim noi mâine dimineață, Zamfirescu Eleonora. (Ii arată ușa cu un gest neiertător. Fata iese plângând mereu). SCENA VII [ modifică ] D-ra CUCU— PROFESORUL D-ra CUCU Ai văzut d-le profesor de matematici? PROFESORUL (Timid): Am văzut. D-ra CUCU Ce desordine! Ce scandal! Când eu strig în conferință că se duce școala de râpă, d-ta taci. PROFESORUL D-ră Cucu. D-ra CUCU (Intransigentă): Nicio domnișoară Cucu. D-ta taci și stai cu nasul în cărți și-ți vezi de stelele și cometele d-tale. PROFESORUL (Timid, modest): Studiez. D-ra CUCU Studiezi?! De asta ești d-ta profesor? Ca să studiezi? PROFESORUL Cred că da. D-ra CUCU Și între timp elevii și elevele își fac de cap. Ce desmăț! Ce perversitate! PROFESORUL Perversitate ? Exagerezi. D-ra CUCU Exagerez? Poți d-ta să-mi spui ce caută fata asta la gară? PROFESORUL (După o tăcere de o secundă, foarte serios): D-ră Cucu! D-ta ai fost vreodată la mare? D-ra CUCU Am fost la nămol, la Tekirghiol. PROFESORUL Nu la nămol. La mare ai fost? D-ra CUCU (Bănuitoare): Ce vrei să spui cu asta ? PROFESORUL Într’un târg de provincie ca al nostru… gara este… marea. Este portul, necunoscutul, depărtarea. D-ra CUCU (Plat): Ce depărtare ? PROFESORUL Este dorul de a pleca, de a fugi. D-ra CUCU De a pleca? De ce să pleci? Unde să pleci? PROFESORUL In altă parte. In altă lume. D-ra CUCU (Severa): Domnule Profesor, dacă astea sunt lecțiile pe care d-ta le dai elevelor, în orele d-tale, atunci să-mi dai voie să-ți spun.., dă-mi voie să-ți spun… (Se aude un șuerat de locomotivă și un sgomot de tren). ȘEFUL (Apărând o secundă în prag): Personalul. Vine personalul. PROFESORUL (Cu o tresărire de emoție): Vine. (Iese precipitat). D-ra CUCU (Singură în scenă): Auzi d-ta. Necunoscutul? Depărtarea. (Iese si ea pe peron). SCENA VIII [ modifică ] ȘEFUL — ICHIM Din stânga, fund, intră pufăind în gară, mai puțin formidabil ca automotorul, trenul personal. Locomotiva trece și dispare în dreapta, într’un ritm descrescând, până se oprește. Prin fereastra și geamul ușii, se vede un vagon sau două. Mișcare pe peron. Ichim, care trece cu căruciorul. Țăranul care aleargă să-și găsească vagonul. Se aude vocea lui “Unde e glasa tria?”. Pași și voci nedistincte. Vocea profesorului. “Domnu Pascu”! “Nu l-ai văzut pe d-l Pascu?”. Sgomot de tampoane. Un șuerat. Trenul se pune din nou în mișcare, încet, greoiu, pe urmă din ce în ce mai repede. ȘEFUL (Din prag, în timp ce ultimele vagoane trec și dispar): II terminarăm și pe ăsta, Ichim. ICHIM Îl terminarăm, dom’ șef. ȘEFUL Să mai treacă și acceleratul de Brașov și am scăpat. ICHIM Adevărat. (Ichim dispare spre stânga, șeful intră în birou, își scoate chipiul, îl pune în cuiu, pe peron oarecare forfoteală continuă, siluete de călători cari se îndreaptă spre ieșire, spre stânga). SCENA IX [ modifică ] ȘEFUL — PASCU PASCU (Încărcat de valize, oprindu-se în prag): Salutare domnu șef. ȘEFUL Bine-ai venit domnu Pascu. PASCU Cucoana-i aici? ȘEFUL E în târg. Adineori a plecat. PASCU Aveam o vorbă cu dumneaei. I-am adus tot ce mi-a spus. ȘEFUL Intră, intră. (Pascu-și lasă o parte din valize afară și intră înăuntru cu una singură). PASCU Ia să vedem (deschizând valiza). Numai să găsesc. C’am avut atâtea… ȘEFUL Ce se mai aude în Capitală? PASCU Cald. Cald al dracului. ȘEFUL De! Nu-i ca aici, ca la noi. PASCU Ce tot stai să vorbești! Aici e raiu. Raiul pe pământ. (Scoate din valiză un pachet). ȘEFUL Asta e pachetu nevesti-mi? PASCU Nu, nu. E al lui domnul Miroiu, profesorul. ȘEFUL Că bine zici. (Iese în prag, se uită în dreapta și în stânga pe peron): Dom’ Profesor! Dom’ Profesor! Ia, vezi, Ichime, unde-i domnu Miroiu. Că era adineaori pe-aici. (Către Pascu, reintrând): Te aștepta. PASCU (Tainic): Dom’le Șef! Ce crezi d-ta că e în pachetul ăsta? ȘEFUL Păi ce să fie? O carte. PASCU Carte, carte! dar ce fel de carte? (Misterios): Știi câți bani costă? 22 de mii de lei. ȘEFUL Câți? PASCU 22 de mii. ȘEFUL Fugi d’acolo. Nu se poate. PASCU Pe ochii mei. (Explicând repede): A fost profesorul aseară la mine și mi-a numărat în mână 22 de mii de o mie… 22. ȘEFUL (Îngrijorat): Dar ce carte să fie? PASCU Păi știu eu? Cum mi-a dat-o librarul din București, așa i-am adus-o, mi-era și frică, zău. Auzi d-ta? 22 de mii. ȘEFUL 22 de mii! SCENA X [ modifică ] ȘEFUL — PASCU — PROFESORUL — apoi D-ra CUCU PROFESORUL (Vine grabnic din stânga, pe peron, trece prin fața ferestrei, intră): Domnu Pascu. Aici erai? Credeam că n’ai venit? PASCU Se poate, dom’ Profesor? PROFESORUL Te-am căutat pe peron, afară, la trăsuri. PASCU Învălmășeală mare. PROFESORUL (Încet îngrijorat): Ai adus? PASCU (Întinzându-i pachetul): Poftim. PROFESORUL (Luând pachetul, rămâne o secundă nemișcat). Mulțumesc… Da… Mulțumesc… (Se uită la pachet, pe urmă la cei doi. Pe urmă trecând spre stânga, aproape de fereastră, la lumină, desface repede pachetul și scoate de acolo un volum mare, pe care-l râsfoește cu înfrigurare, ca și cum ar căuta o anumită pagină, un anumit lucru. Șeful și Pascu schimbă priviri intrigate). PASCU (Scoțând din validă un alt pachet): Uite și pachetul cucoanei d-tale, dom’ Șef. L-am învelit în hârtie albastră, să nu le ‘ncurc. ȘEFUL Bravo! Să trăești. îmi pare rău că nu e nevastă-mea aici, că te opream la masă. Avem o rață pe varză o minune! A rămas dela prânz. PASCU Las-o pe altădată, că acuma sunt grăbit. Nu vezi câte bagaje am? ȘEFUL (Ieșind în prag): Ichime! Ichime! Ia pune mâna pe geamandanul lui domnu Pascu și du-l la trăsură. (Ichim vine din stânga, ia geamandanele lăsate pe peron în fața ușii și dispare tot în stânga. In acel timp, din dreapta, pe peron, apare d-ra Cucu.) PASCU Săru’ mâna d-ră Cucu. Să poftești mâine la magazin. Am adus noutăți. D-ra CUCU Nu mai calc în magazinul d-tale. Ai vândut fetelor dintr’a opta ruj de buze. PASCU Păi de! domnișoară Cucu. Eu sunt magazin general. Vând de toate și la toată lumea. D-ra CUCU Las’ că discut eu cazul d-tale. (Amenințătoare): In conferință! PASCU Îmi pare rău. Eu sunt magazin general… Vă salut. Mă duc… dom’ Profesor Miroiu? Nu veniți în târg? Vă duc cu trăsura. PROFESORUL (Cufundat în lectură, o clipă nu aude nimic. Pe urmă abia tresare, parcă l-ar fi strigat cineva din somn): Cum? (Privire vagă, năucită, apoi se reîntoarce la cartea lui). PASCU (Schimbă o nouă privire nedumerită cu șeful și ridică din umeri): 22 de mii. ȘEFUL 22. PASCU Am plecat. M’am dus. Vă salut. ȘEFUL Salutare, dom’ Pascu, salutare. (Pascu pleacă prin stânga). D-ra CUCU Mă duc și eu. Dar am o rugăminte, domnule Ispas. ȘEFUL La ordin. D-ra CUCU Dacă vezi o elevă de-a noastră, ia-i numărul. ȘEFUL II iau. Dar nu mai stai la acceleratul de Sinaia? D-ra CUCU Nu că e târziu. Și uite, se întunecă. (Intr’adevăr, de câteva clipe lumina a început să scadă): Domnule Miroiu. Mergi în oraș? (Profesorul nu aude. E absorbit de lectură). ȘEFUL (Încet): D-ră Cucu! Știi d-ta ce carte citește profesorul? D-ra CUCU De unde să știu? (Cu dispreț): O carte de-ale lui. ȘEFUL Știi cât costă? Știi câți bani a dat pe ea? (Tăcere pentru a-și pregăti lovitura). 22 de mii de lei. D-ra CUCU (Speriată): Nu mai spune. ȘEFUL Pe ochii mei (Repede, explicațiuni): Mi-a spus Pascu că el i-a adus-o dela București, 22 de mii. 22 de hârtii de câte o mie. D-ra CUCU E nebun. ȘEFUL Nu e lucru curat. D-ra CUCU (Făcând un pas): Stai că-l întreb. ȘEFUL (Oprind-o): Nu. Lasă-mă pe mine. Îl descos eu. Cu binișorul. D-ra CUCU 22 de mii! Ce-o să fie mâine în cancelarie. ȘEFUL In cancelarie? Ce-o să fie în tot târgul! D-ra CUCU Eu nu mai stau. Nu, nu mai stau. La revedere, domnu Ispas… (O ia repede spre stânga): 22 de mii… (Trece prin față ferestrelor, dispare. SCENA XI [ modifică ] ȘEFUL — PROFESORUL Profesorul a rămas lângă fereastră cu totul cufundat în carte. Nu aude nimic, nu vede pe nimeni. Lumina a scăzut și mai mult. Șeful îl privește în tăcere câteva secunde, pe urmă se apropie de el. ȘEFUL (Încet, cum ar trezi pe cineva din somn, îl bate pe umăr): Dom’ Profesor? Să-ți aprind lampa. PROFESORUL (Tresărind, năuc): Cum? ȘEFUL Zic, să-ți aprind lampa. S’a întunecat. PROFESORUL Nu, că mă duc. ȘEFUL Dar de ce? Stai aici liniștit. PROFESORUL (Strângând în mâini cartea, cu oarecare neliniște): Am de lucru… Am de citit… ȘEFUL Tocmai d’asta zic și eu. Iți aprind lampa… și nu te turbură nimeni. (Aprinzând o lampă de petrol, cu abat-jour depe birou): Mergem împreună mai târziu… Te duc eu în oraș. Ei, ia șezi… șezi. PROFESORUL (Puțin năucit, ezită… parcă ar pleca, dar cercul galben de lumină al lămpii îl atrage, deschide cartea din nou, o răsfoeste înfrigurat). ȘEFUL (Se îndreaptă spre ușă și strigă din prag): Ichim! vezi de lampioane. Și aprinde felinarul pe peron… Acuma pică acceleratul și ne găsește cu felinarul stins… (Reintră, se apropie de profesor și se uită peste umărul lui în carte): Frumoasă carte, dom’ Profesor? PROFESORUL (Tresărind): Cum? ȘEFUL Zic, frumoasă cartea pe care-o cetești? PROFESORUL (Evasiv): O carte veche. ȘEFUL De! Cărțile ca vinul. Cu cât îs mai vechi, cu atât îs mai ale dracului… Aveam și eu una mai de mult, cu poze. Tu! ce poze!… A d-tale are poze? PROFESORUL Da. Adică nu… Niște planșe, niște hărți. ȘEFUL (Schimbare de ton): Dorn’ Profesor! Să nu te superi că te‘ntreb. E adevărat? PROFESORUL Ce? ȘEFUL 22.000 ai dat pe ea? PROFESORUL De unde știi? ȘEFUL Păi dacă n’oi ști eu, cine să știe? Nu stau toată ziua aici la gară? 22? PROFESORUL (Simplu): Da. ȘEFUL Păi nu e mult? PROFESORUL Este… dar… ce era să fac ? Aveam nevoie de ea… ȘEFUL Ce-o să spue lumea în târg? PROFESORUL Ce să spue? ȘEFUL Păi de! 22 de mii sunt bani. Și, ca omu, te întrebi? de unde? PROFESORUL Am strâns. Economii, lecții particulare… de ani de zile aștept… (Puțin jenat) și m’am și împrumutat. ȘEFUL (Dojenitor): Păi vezi! PROFESORUL Dar mâine e întâiu… iau leafa dela liceu… și plătesc. ȘEFUL Patimă mare, dom’ Profesor… (Cu alt ton): Da barem face? Ce scrie în ea? Despre ce e vorba? PROFESORUL (Bănuitor, se ridică): E târziu… Mă duc. ȘEFUL Așteaptă, frate, că mergem împreună. Numai să treacă acceleratul și închid prăvălia. PROFESORUL Închizi ? ȘEFUL Adică, vorba vine. Până la noapte, la 11,35 nu mai am niciun tren. Și pe urmă-mi ține locul Antoniu, impiegatul. (Între timp lumina a scăzut mult. Peronul aproape nu se mai vede prin fereastră. Se deslușește totuși umbra lui Ichim, care apare din stânga, cu un baston de lampagiu fi se oprește în fata felinarului). SCENA XII [ modifică ] ȘEFUL - PROFESORUL - ICHIM ȘEFUL (Ieșind în prag): Ichim! Ai șters lampa? ICHIM (Pe peron aprinzând lampa): Șters. ȘEFUL Gaz e destul? Te-ai uitat bine? ICHIM E plină dom’ Șef, că numai eri am turnat. Tocmai bine arde nană dimineața. ȘEFUL Rațele le-ai închis? ICHIM Închis. ȘEFUL Le-ai numărat. Nu lipsește niciuna? ICHIM Lipsește aia de-ați mâncat-o dv. la prânz… Și am plătit-o eu. ȘEFUL (Trecând peste aceasta chestiune penibilă): Bine, bine… (Un șuerat depărtat de tren). ICHIM I-auzi-l cum șueră. I-a dat drumul dela canton. ȘEFUL (Reintră în birou, își ia chipiul din cui): Vine acceleratul, dom’ Profesor. PROFESORUL (Care din nou se cufundase în cartea lui): Cum? ȘEFUL Zic, vine acceleratul. PROFESORUL (Preocupat de cu totul alte lucrări): Domle Șef, n’ai cumva o lupă? ȘEFUL O lupă? Da de ce? PROFESORUL Îmi trebue mie. ȘEFUL N’am. De unde să am? PROFESORUL Dar o bucată de hârtie. ȘEFUL Câtă vrei. Poftim (Ii dă de pe masă o foaie de hârtie): Eu mă duc să primesc acceleratul și mă ‘ntorc. PROFESORUL Stă mult? ȘEFUL Ași! Nu urcă nimeni, nu coboară nimeni… Mă și ‘ntreb de ce mai oprește. (Iese pe peron și trage ușa după el. Profesorul rămâne la masă, aplecat peste carte. Din când în când își duce mâna dreaptă la ochi și se uită în carte, ca prinți un ochean. Din când în când notează cu febrilitate ceva pe hârtie. SCENA XIII [ modifică ] PROFESORUL — ȘEFUL — CONDUCTORUL — NECUNOSCUTA Sgomot de tren se apropie mereu mai puternic. Șuerat ascuțit de locomotivă, roți, tampoane etc. Prin geamul ușii și prin fereastră se vede cum intră în gară, dela dreapta la stânga (în sens invers decât cele două trenuri precedente), trenul accelerat. Ochiul roșu al locomotivei dispare repede spre stânga. Vagoane cu ferestre luminate defilează în viteză descrescândă până ce trenul se oprește. Un sgomot de tampoane ciocnite și pe urmă câteva secunde de tăcere completă. Se aud apoi pași grăbiți pe peron. Cineva deschide ușa. E conductorul trenului. CONDUCTORUL (Din prag): Domnu Șef! Domnu Șef! (Profesorul tresare, ridică capul). ȘEFUL (De pe peron, trecând prin fața ferestrei): Aicia sunt. Ce s’a întâmplat? CONDUCTORUL (A dispărut din prag. Vocile vin din semiobscuritatea peronului): Un călător fără bilet. Nu vrea să plătească. Nu vrea să se legitimeze. ȘEFUL Unde e? CONDUCTORUL Dați-vă jos, coniță. Dați-vă jos. ȘEFUL Poftiți aici la lumină… (Din întunericul peronului se desprinde brusc o arătare albă. E o femee tânără, în rochie albă de seară, cu brațele albe, foarte decoltată. O poșetă într’o mână, un voal albastru în cealaltă. Profesorul tresare. Pentru prima oară ridică cu adevărat ochii în carte. Privire încremenită). NECUNOSCUTA (Intrând): Ce vreți cu mine? De ce m’ați dat jos din tren? ȘEFUL (Intrând după ea): Dv. aveți bilet ? CONDUCTORUL N’are. ȘEFUL (Erarhic, superior): Lasă-mă domnule să întreb. (Către călătoare): Aveți bilet? NECUNOSCUTA N’am. ȘEFUL Atunci trebue să plătiți. NECUNOSCUTA Ce? ȘEFUL Biletul. CONDUCTORUL Și amenda. ȘEFUL Sigur. Și amenda. NECUNOSCUTA Am plătit. ȘEFUL Cum? NECUNOSCUTA Da. Am plătit. ȘEFUL Cui. NECUNOSCUTA Dumnealui ȘEFUL (Conductorului): Auzi, domle ce spune; că a plătit. CONDUCTORUL Vorbă să fie. Uitați-vă ce mi-a dat. (Ii întinde șefului câteva fise rotunde). ȘEFUL (Cercetându-le): Ce e asta? (Citind): “Cazinoul din Sinaia” “Bun pentru lei douăzeci. Bun pentru lei o sută, bun pentru lei douăzeci”. (Nedumerit): Ce sunt astea ? NECUNOSCUTA Fise dela Cazinou… Am uitat să le schimb… în grabă… Sunt dela ruletă… ȘEFUL Și cu asta vrei d-ta să călătorești? NECUNOSCUTA E tot ce am. Nu sunt bune? ȘEFUL Ia ascultă doamnă, îți atrag atenția că aici te afli într’un birou public. Eu n’am timp. Trenul nu așteaptă. Plătești sau nu. PROFESORUL (Timid, făcând un pas): Dacă n’are cu ce… ȘEFUL Dacă n’are cu ce, să stea acasă. (Către Conductor): In ce clasă ai găsit-o domle? CONDUCTORUL Întâia. Se închisese singură într’un compartiment si nu voia să lase pe nimeni înăuntru. NECUNOSCUTA (Simplu): Mă durea capul. ȘEFUL Poftim! Umblă cu clasa întâia, o doare capul și n’are bilet. (Către Conductor): Urcă-te domle în tren și dă-i drumul. Dumneaei rămâne aici. NECUNOSCUTA Unde aici? ȘEFUL Aici, în gară. NECUNOSCUTA Nici nu mă gândesc. ȘEFUL Doamnă!… NECUNOSCUTA (Către Conductor, tăindu-i drumul): Să nu faci un pas: fără mine nu pleci. CONDUCTORUL (Scoțându-și ceasul din buzunar): Am patru minute întârziere, coniță. Nu mai pot să stau. Eu sunt accelerat. NECUNOSCUTA Fără mine nu pleci. M’auzi? (Cu o mișcare bruscă se așează în fața ușii drept în prag): Nimeni nu iese de aici fără mine. PROFESORUL (Timid, ca si cum ar vrea să se disculpe, dar să și protesteze împotriva acestei sechestrări): Doamnă… eu… eu nu sunt… NECUNOSCUTA Ce nu ești? Ce nu ești? Nu v’ar fi rușine. Trei bărbați și o singură femee. Mă dați jos din tren în plină noapte, în plin câmp. ȘEFUL (Jignit): Dați-mi voie. Aici nu e câmp. NECUNOSCUTA In plină pădure. Ce vreți dela mine? Banii? Viața? CONDUCTORUL (Încet către Șef): E nebună. NECUNOSCUTA (Exasperată, strigând): Ce vreți? Ce vreți? PROFESORUL Doamnă… CONDUCTORUL Coniță… ȘEFUL Lasă-mă pe mine și la primul moment șterge-o… (Către necunoscută): Doamnă! Ne-ați înțeles greșit. Noi n’avem de gând să vă oprim aici. Că ce să facem cu dv. aici? NECUNOSCUTA Atunci de ce m’ați dat jos din tren? ȘEFUL Pentru o formalitate. NECUNOSCUTA Frumoasă formalitate! ȘEFUL Ce vreți. Datoria… Regulamentul! Trebue să facem un proces-verbal. NECUNOSCUTA (Speriată, bănuitoare): Proces! Mie ? Proces! ȘEFUL Verbal. Numai așa de formă. Scriem pe hârtie cum s’au petrecut lucrurile, semnați și gata. NECUNOSCUTA (Mereu bănuitoare): Și pe urmă? ȘEFUL Pe urmă plecați. NECUNOSCUTA Cu trenul sta? ȘEFUL Sigur. Vă așteaptă. NECUNOSCUTA (După o secundă de îndoială, în care timp i-a privit pe toți trei bărbați): Atunci, atunci să semnez mai repede. Unde? ȘEFUL Poftiți aici, la masă… (Ii oferă un scaun. Femeea mereu cu aceeași expresie de prudență, de teamă, de neliniște, se deslipește de ușă și vine spre locul indicat. Șeful face semn cu mâna conductorului să iasă. PROFESORUL (Care abia acum înțelege stratagema, vrea să protestele): Domnule Șef… Nu se poate… ȘEFUL (Încet, energic): Domnule Profesor, d-ta să nu te amesteci. Astea-s chestii de serviciu. (Conductorul iese tiptil, neobservat): Luați loc! Aici! PROFESORUL (Va s’o prevină): Doamnă! Doamnă! ȘEFUL (Împiedecându-l): Să vă dau o hârtie și un toc. Să redactăm… și pe urmă să semnați… NECUNOSCUTA Semnez orice… dar mai repede. ȘEFUL Numai decât… Numai decât… (Trenul a pornit între timp. In prima clipă femeea nu fi-a dat seama. Se aude fueratul locomotivei). NECUNOSCUTA (Tresărind):Ce e asta? (Sgomotui roților fi al tampoanelor se accentuează. Femeea se ridică brusc în picioare, cu o mișcare de spaimă, aleargă spre ușă cu un țipăt): Ce e asta? (In prag se oprește o secundă, privind buimăcită vagoanele luminate, care defilează spre stânga din ce în ce mai repede. Se rupe din această scurtă încremenire și aleargă pe peron după tren. Rochia ei albă se vede trecând prin fața ferestrei. Ultimul vagon se vede de asemenea prin fereastră, dispărând. Se aude de-afară strigătul ei disperat): Oprește… Oprește… (Un nou șuerat de locomotivă îi acoperă vocea). SCENA XIV [ modifică ] ȘEFUL — PROFESORUL — NECUNOSCUTA Câteva secunde de nemișcare. Se mai aude doar sgomotul trenului depărtându-se. Pe urmă rochia albă se vede trecând pe peron prin fața ferestrei dela stânga spre dreapta. Cu o expresie de oboseală, de tristețe, de disperare, femeia apare în prag. NECUNOSCUTA (Uitându-se buimăcită la cei doi bărbați și pe urmă fixându-l pe șef, fără violență): Canalie! ȘEFUL (Ridică din umeri): De! Doamnă. NECUNOSCUTA (Mai mult pentru ea): A plecat… ȘEFUL N’am ce face. Datoria. Regulamentul. NECUNOSCUTA (E sfârșită de oboseală, intră înăuntru, face câțiva pași, cade pe scaun): A plecat… ȘEFUL (Instruind afacerea): Numele dv. Doamnă. NECUNOSCUTA (Ridică spre el o privire nedumerită, absentă) ȘEFUL Trebue să încheiem procesul-verbal. Numele, domiciliul, vârsta, profesiunea. NECUNOSCUTA (Nu răspunde, n’a auzit, nu vede). ȘEFUL (După o pauză): Faceți rău că nu răspundeți. Eu proces-verbal trebue să închei. Mă obligă regulamentul și dacă nu răspundeți, voiu fi silit să m’adresez poliției. (Cu intenție): Avem poliție aici, măcar că suntem în câmp, cum ziceați adineaori. PROFESORUL (Se aproprie de ea mișcat): De ce nu răspundeți? Doamnă? Cum vă cheamă? NECUNOSCUTA Lasă-mă. Lăsați-mă. PROFESORUL Cum vă cheamă? De unde veniți? NECUNOSCUTA Lăsați-mă’ți, spun. Sunt obosită. PROFESORUL Poate aveți un act. O legitimație. NECUNOSCUTA (Întinzându-i poșeta cu un gest de nesfârșită oboseală): Nu știu. Caută. Vezi și d-ta ce găsești. PROFESORUL (In poșeta, face un pas spre rampă, urmat de șef deschide caută, scoate unul câte unul diverse obiecte, pe care k dă șefului să le țină): O sticluță cu parfum… ȘEFUL (Mirosind în aer): Miroase grozav. PROFESORUL O batistă… un ruj de buze… O tabacheră cu două țigări… ȘEFUL (Mirosind țigările): Țigări străine. PROFESORUL (A golit poșeta): Asta e tot. ȘEFUL Niciun act? PROFESORUL Niciunul. ȘEFUL Nicio hârtie? PROFESORUL Nimic. ȘEFUL (După un moment de reflecții): Eu îl anunț pe Dincă, comisarul. Aici nu e lucru curat. PROFESORUL (Întorcându-se spre necunoscuta care a rămas pe scaun în aceeași stare de prostație): Doamnă, vă rog… In propriul dv. interes, vă rog mult, faceți un efort… răspundeți… Aduceți-vă aminte… Cine sunteți? De unde veniți? Unde vă duceți? NECUNOSCUTA (Ridică ochii spre el, îl privește absentă, se ridică în picioare): Mă duc… (Cu bruscă hotărîre pornește spre ușă): Mi duc să mă omor. Mă arunc pe linie. (Iese repede, dispare, în întunerec). PROFESORUL (Turburat): Doamnă! ȘEFUL E nebună rău. PROFESORUL Se întâmplă o nenorocire. Trebue s’o salvăm. ȘEFUL Fii liniștit. Nu e niciun tren la ora asta. PROFESORUL (A ieșit pe peron): Doamnă! Doamnă! (Se întoarce) Nu știu unde e. E prea întunerec. N’o văd. ȘEFUL Nu te mai frământa dom’ Profesor. Nu-ți spun că nu i niciun tren? (Strigând din prag): Ichime! Ichime! Vezi că e o femee pe linie. VOCEA LUI ICHIM (Din depărtare): Ferește linia, ferește linia. ȘEFUL (Adulmecând aerul): Și miroase, domnule, a parfum de mi-a umplut toată gara. Să vie nevastă-mea acum, atâta-mi trebue… (Cu alt ton după o secundă): E din lumea mare. Te-ai uitat la ea. PROFESORUL (Cu emoție): E frumoasă. ȘEFUL Te-ai uitat ce rochie are? Brațele goale, gâtul gol, spatele gol. Pe jumătate desbrăcată. PROFESORUL E foarte frumoasă… (Plin de neliniște): Numai de nu s’ar omorî… ȘEFUL Deocamdată nu poate că n’are tren. Tii! Mare bucluc. Tocmai mie să mi se întâmple una ca asta. Nu putea domle s’o dea jos la Câmpina sau la Breaza! PROFESORUL Dumneata ești de vină. Trebuia s’o lași să plece. ȘEFUL Nu puteam domle Profesor. Se opune regulamentul. (Iritat): Și pe urmă, adică ce?... Pentru că miroase a parfum, pentrucă vine dela Sinaia, pentrucă umblă desbrăcată și pentrucă joacă la ruletă, să-și bată joc de calea ferată și de gara mea? PROFESORUL Și dacă se omoară? ȘEFUL Bocluc mare. Anchetă, rapoarte. Mă dă la gazetă. După 23 de ani de carieră. VOCEA LUI ICHIM (Mai de aproape): Ferește linia. ȘEFUL (Ieșind repede în prag): Ai găsit-o Ichim! VOCEA LUI ICHIM Aicia-i dom’ Șef. ȘEFUL Ce face? VOCEA LUI ICHIM Stă pe linie Si trage din țigare. PROFESORUL (Iese repede îngrijorat): Doamnă!… (Dispare în întunerec). ȘEFUL (Din prag): Coniță!… Doamnă! Veniți aici la lumină. Degeaba stați pe linie. Până la 11,35 nu e niciun iun să vă calce. NECUNOSCUTA (Se reîntoarce, urmată de profesor): Ce vreți cu mine? De ce m’ați chemat? De ce nu mă lăsați în pace. PROFESORUL Doamnă… noi vă vrem binele. NECUNOSCUT Am văzut. PROFESORUL Afară e răcoare, e umed, s’ar putea să răciți, sunteți îmbrăcată așa de… așa de subțire… NECUNOSCUTA (Iși strânge umerii, înfiorată): Mi-e frig. PROFESORUL Vedeți. ȘEFUL Nu e mai bine aici? Aveți scaun, aveți lampă. Mai stăm de vorbă și ne trecem vremea. NECUNOSCUTA (Cu un gest de oboseală, de indiferență): La urma urmelor… (Se așează pe scaun). ȘEFUL Așa… (După o secundă): Prin urmare, pe dv. cum vă cheamă? NECUNOSCUTA (Repede): Iar începi? PROFESORUL Doamnă, înțelegeți… Vă implor să înțelegeți… dacă întrebăm, dacă insistăm, e pentrucă vrem să vă venim într’ajutor. NECUNOSCUTA N’am nevoie. PROFESORUL Sunteți enervată. Înțeleg. Nu vreți să ne răspundeți. Și asta înțeleg. Uite: nu vă mai punem nicio întrebare. ȘEFUL Zău, și procesul-verbal cum îl scriu? PROFESORUL (Scurt): Dă-l încolo de proces-verbal. (Către necunoscută): Nu vă mai punem nicio întrebare. Dar îngăduiți-ne măcar să ghicim… Dv. probabil veniți dela Sinaia. NECUNOSCUTA Probabil. PROFESORUL Si probabil vă duceți la București NECUNOSCUTA Probabil. PROFESORUL Ei bine, ori la București, ori la Sinaia, trebue să aveți pe cineva… o rudă, un prieten… cineva pe care să-l anunțăm de situația în care vă aflați. NECUNOSCUTA (Ideea i se pare bună): Crezi? PROFESORUL Sigur. Dați-ne o adresă, un nume, o indicație. NECUNOSCUTA Crezi că s’ar putea? ȘEFUL De ce să nu se poată? Dăm o telegramă. Sau poate… (arătând telefonul din perete): Chemăm la telefon. NECUNOSCUTA Telefon? PROFESORUL Evident. NECUNOSCUTA Bine… atunci,,. Atunci chemați Sinaia. La hotel Palace… sau… dacă nu e acolo… la Cazinou. ȘEFUL (Mergând spre telefon): De cine trebue să întreb? NECUNOSCUTA De… (S’a răsgândit brusc): Nu. Nu pot. Nu vreau. Mai bine mă omor. Mai bine mă arunc înaintea trenului. ȘEFUL Nu v’am spus că nu e niciun tren până la 11,35? NECUNOSCUTA 11,35? Bine. Aștept. Am să mă omor La 11,35. PROFESORUL Dar de ce să vă omorîți? ȘEFUL Si de ce tocmai aici? Nu e păcat? Sunt și eu un om cu familie, cu greutăți. Vreți să mă băgați în bucluc. Anchetă, rapoarte. PROFESORUL (Cu elan, cu emoție); Doamnă!… ȘEFUL Uite, sunt slujbaș sărac, dar vă dau eu din buzunarul meu un bilet până la Câmpina și acolo faceți ce știți. Gară mare, linii multe. PROFESORUL Doamnă, treziți-vă, desmeticiți-vă. Alungați gândul i ca absurd, sunteți tânără, sunteți frumoasă. NECUNOSCUTA Serios? Ați observat? PROFESORUL Trebue să trăiți. NECUNOSCUTA (Uitându-se de jur-împrejur): Unde? Aici? PROFESORUL Veți pleca. Trebue să plecați NECUNOSCUTA Dacă trebue, de ce m’ați dat jos din tren. ȘEFUL Fiindcă n’aveați bilet. PROFESORUL Vă vom da noi bilet. ȘEFUL Care noi? PROFESORUL Eu. ȘEFUL Ai bani? PROFESORUL (Încurcat): Acuma nu. Dar mâine dimineață iau leafa. NECUNOSCUTA Mâine dimineață? Nu aștept până mâine dimineață. Aici în câmp. ȘEFUL (Jignit): Cum în câmp, Doamnă? Cum în câmp? Dați-mi voie? Sunteți într’un oraș. NECUNOSCUTA Ce oraș? ȘEFUL Îmi pare rău. Comună urbană. Judecătorie, spital… PROFESORUL Liceu… ȘEFUL 8.000 de locuitori. PROFESORUL (Cu puțină amărăciune): 8.245 la ultimul recensământ. ȘEFUL Și încă pe mine nu mă numărase, că eram la București după treburi în ziua aia. NECUNOSCUTA 8.245 de locuitori. (Către Șef): Cu d-ta 8.246. (Gânditoare): Dacă rămân aici în noaptea asta vom fi 8.247. (După o clipă): E un hotel? ȘEFUL Se poate să nu fie? Hotelul Monopol, în centru. NECUNOSCUTA Dar n’am bani. PROFESORUL Asta n’ar fi nimic. II plătim mâine, dar n’aveți acte. ȘEFUL Adevărat. Și fără acte nu se poate. (Către Profesor): Ce-ar fi s’o ducem la spital? Zicem că a avut un accident. NECUNOSCUTA La spital? Nu merg la spital. ȘEFUL Atunci la poliție.. Fără acte numai la poliție vă primește. PROFESORUL Nu-l ascultați, doamnă. Nu știe ce vorbește. ȘEFUL N’oi fi știind, dar fără acte, unde vrei s’o ducem. (Necunoscutei): De ce n’oți fi vrând, zău așa, să spuneți cum vă cheamă? NECUNOSCUTA Mă plictisești. Mai e mult până la 11,3 5? Ași vrea să se termine. PROFESORUL (Îngrijorat din nou): Doamnă… NECUNOSCUTA (Din nou exasperată): Mă plictisești, mă plictisiți. Mi-e frig, mi-e somn, mi-e foame. ȘEFUL Să vă dăm ceva de mâncare. NECUNOSCUTA (Cu desgust): Unde? Ce? ȘEFUL Mare lucru n’avem. Dar e niște rață pe varză, rămasă de la prânz. O minune! A călcat-o ieri acceleratul. MECUNOSCUTA Nu mănânc rațe călcate de accelerat. ȘEFUL Ce are aface? E o minune. Numai că nu știu cum să facem, să nu ne vadă nevastă-mea, că-mi aprind paie în cap, n’o cunoașteți pe nevastă-mea. NECUNOSCUTA (Agitată): Ce noapte! Ce coșmar. N’are să se mai termine niciodată? N’are să se mai facă niciodată zi? PROFESORUL Ba da, doamnă. Dar trebue calm, răbdare. NECUNOSCUTA Nu pot, nu mai pot. Ași vrea să mor. Ași vrea să dorm. De ce nu m’ați lăsat afară pe linie… Era așa de bine… (Lăsându-se să cadă pe un scaun): Eu mă culc aici. Stingeți lumina. ȘEFUL Vai de mine! Aicea nu se poate. Aicea vine nevastă-mea. NECUNOSCUTA (Se ridică în picioare. E iar în culmea disperării.) Atunci unde, unde, unde? Aicea nu, pe linie nu, ce vreți cu mine. PROFESORUL Doamnă… Nu știu dacă pot, nu știu dacă trebue… vedeți… eu am o locuință modestă… o singură cameră… dacă vreți… dac’ați vrea… eu plec de acasă… și rămâneți acolo singură… Peste noapte… Numai până se face ziuă… Eu mă duc să dorm la un coleg. (Către Șef, explicativ): La Udrea, profesorul de muzică. ȘEFUL Bună idee. PROFESORUL Mâine dimineață totul va fi mai simplu. Vom găsi bani, veți pleca, dar până atunci vă odihniți. ȘEFUL Vă mai veniți în fire. PROFESORUL Și mâine dimineață… ȘEFUL Facem procesul-verbal. PROFESORUL (Scurt): Lasă procesul-verbal. (Către necunoscută): Vă rog să aveți încredere în mine. Vă rog să primiți. Primiți? NECUNOSCUTA (După un moment de tăcere): E departe? PROFESORUL La zece minute, la un sfert de oră de aici. NECUNOSCUTA Bine. Să mergem. Mi-e somn. PROFESORUL (Arătându-i drumul spre ușă): Pe aici… pe aici. (Necunoscuta iese urmată de profesor. Se văd prin fereastră trezind spre stânga). ȘEFUL (Rămas singur în scenă, observă pe birou cartea profesorului): Dom’ Profesor. (Iese în prag): Domnu Miroiu! PROFESORUL (Întorcându-se): Ce e? Ce vrei? ȘEFUL Ți-ai uitat cartea. PROFESORUL (Cu un fel de spaimă): Cartea! (O ia în mâini, o deschide în neștire): Și aveam de lucru în noaptea asta. Aveam de cetit. ȘEFUL Patimă mare, dom’ Profesor. Patimă mare!… (Profesorul pleacă grăbit. Se vede prin fereastră trecând). CORTINA ACTUL II [ modifică ] Acasă, la profesor, în aceiaș seară. Interior de celibatar, în provincie. Totul e curat, dar sărăcăcios, desperechiat. Masă, scaune, un divan. Un raft cu cărți. De altfel, cărți sunt cam peste tot. Pe masă, pe scaune, pe jos. O ușă de intrare în dreapta, planul I. O alta ușă în stânga, planul II. Duce spre o altă încăpere (bucătărie, oficiu, debaras). In peretele din fund, fereastră dublă, dând spre o mică grădiniță înspre stradă. La ridicarea cortinei scena e goală. întuneric. Prin fereastră se vede un cer senin de vară, înstelat. In depărtare silueta albastră închis a munților. SCENA I [ modifică ] PROFESORUL — NECUNOSCUTA Tăcere. Un câine latră pe undeva, prin mahala. Un altul îi răspunde din depărtare. Se aude din dreapta o cheie răsucită în broasca, ușa se deschide. PROFESORUL (Intrând): Pe aici, pe aici… NECUNOSCUTA (Urmându-l): Am ajuns? PROFESORUL Da. Suntem acasă. (Pune cu mare grijă cartea pe masă). NECUNOSCUTA Ce întuneric! PROFESORUL O clipă și aprind lampa. (Caută bâjbâind): Numai să găsesc chibriturile. NECUNOSCUTA Nu e lumină electrică? PROFESORUL Nu… Adică de fapt este, dar nu i-a dat încă drumul. Abia la toamnă, când o fi gata uzina. NECUNOSCUTA Nu aștept eu până atunci. PROFESORUL (A găsit cutia cu chibrituri, dar chibritul nu ia foc): Nu vrea să se aprindă. Umezeală mare. NECUNOSCUTA Ce întuneric! Ce străzi! M’am lovit de toți copacii, • 1”toate gardurile. PROFESORUL (A reușit însfârșit să aprindă un chibrit): Îmi pare rău doamnă, îmi pare foarte rău (A aprins lampa. Lampă de petrol, cu abat-jour alb, rotund, de porțelan, care dă o lumină mică, scăzută). NECUNOSCUTA (Lăsându-se să cadă pe un scaun): Nu mai pot. Sunt sdrobită. (Iși aruncă din picior un pantof, pe urmă pe celălalt): Mi-am rănit picioarele. Câte pietre! Câți bolovani ! (Rămasă în ciorapi, își freacă talpa piciorului). PROFESORUL (Ridicând un pantof de jos): De fapt, în centru, strada e pavată, dar aici pe la noi… NECUNOSCUTA Nu se pavează niciodată? PROFESORUL Ba da. Poate… la anul… NECUNOSCUTA Ghinionul meu! Am venit cu un an prea devreme. PROFESORUL (Căutând celălalt pantof): Nu văd celălalt pantof. Nu știu unde este. NECUNOSCUTA E prea întuneric aici. Ce lumină chioară. Nu poți s’o faci mai mare? PROFESORUL Ba da. Dar nu e bine. Se vede din stradă. NECUNOSCUTA Ei și? PROFESORUL Nu trebue să se știe că sunteți aici. NECUNOSCUTA Atunci stinge. Ori o stingi, ori o faci mai mare. Nu pot s’o sufăr așa. PROFESORUL Cum doriți. Numai să știți că nu e bine. Trece lume pe stradă. NECUNOSCUTA Nu trece nimeni. Strada e pustie. PROFESORUL Acuma. Dar mai târziu dă drumul dela cinematograf… Că azi e Miercuri. NECUNOSCUTA Și dacă e Miercuri? PROFESORUL Miercuri și Sâmbătă e cinematograf. Totdeauna. NECUNOSCUTA Și d-ta nu te-ai dus? PROFESORUL Nu. Nu mă duc niciodată. (Ridica fitilul lămpii: lumină mare). NECUNOSCUTA (Se ridică în picioare și aruncă o privire circulară asupra încăperii): Aici locuești d-ta? Aici… trăesti d-ta… PROFESORUL Da. NECUNOSCUTA Oribil! PROFESORUL Nu vă place? NECUNOSCUTA Ba da. Iartă-mă. E foarte… frumos. PROFESORUL Nu. Nu e frumos, dar pentru mine, e tot ce-mi trebue Și nici nu e departe de școală. Fiindcă nu știu dacă v’am spus… eu sunt profesor. NECUNOSCUTA Nu era nevoie să-mi spui. Se vede. PROFESORUL După ce? NECUNOSCUTA După tot. (Privire circulară asupra întregei încăperi, privire în care e cuprins și el, ca un obiect în plus): Groaznic! Parcă tot era mai bine afară! Cel puțin să deschidem fereastra. (Merge spre fereastră). PROFESORUL (Speriat): Nu! NECUNOSCUTA (Mirată): De ce? PROFESORUL (Foarte îngrijorat): Nu v’am spus? O să dea drumul la cinematograf. Trece lume pe stradă. O să vă vadă. NECUNOSCUTA Ei și? (Deschide larg fereastra). PROFESORUL La ora asta… O femee… aici… NECUNOSCUTA La d-ta, n’a venit niciodată o femee? PROFESORUL Doamnă! Cum vă puteți închipui… NECUNOSCUTA Vrei să spui că nu primești niciodată? PROFESORUL Sunt un om serios. Un profesor. Un om cu răspundere. NECUNOSCUTA Vrei să spui că eu sunt singura femee… Prima femee care intră în casa asta? PROFESORUL Doamnă… vă rog să credeți că n’ași fi cutezat niciodată… dacă n’ar fi fost împrejurările cu totul neobișnuite în care v’am întâlnit… NECUNOSCUTA Ce tânăr ești! Sau ce bătrân! PROFESORUL Doamnă ! vă rog, vă conjur, plecați dela fereastră. NECUNOSCUTA Nu fii copil, nu e nimeni. PROFESORUL Vă vede de peste drum, dela Chiroiu. NECUNOSCUTA Care Chiroiu? PROFESORUL Chiroiu dela Percepție. Casa albă cu gard de lemn ți viță sălbatecă. NECUNOSCUTA (După ce s’a uitat în strada): Ași! E întuneric. PROFESORUL Tocmai de asta. Sunt după perdele. NECUNOSCUTA De unde știi? PROFESORUL Totdeauna sunt după perdele. NECUNOSCUTA Azi e Miercuri. Ei nu se duc la cinematograf? PROFESORUL Ba da, dar a rămas bătrâna, mama lui m-me Chiroiu. m-me Grigorescu, cu copiii și servitoarea. Și nu sunt numai ei, mai e Atanasiu. NECUNOSCUTA Care Atanasiu? PROFESORUL Casa de alături, cu uluci. Și Lascu, Judecătorul, casa galbenă, cu trei geamuri la stradă și Maltopol și Vișan. Vișan dela Regie. NECUNOSCUTA Ce de lume! PROFESORUL Nu glumiți, doamnă. E tot târgul la ferestre. NECUNOSCUTA Nu văd nimic. Nu aud nimic. (Cu urechea ațintită spre stradă): Toată lumea doarme. PROFESORUL Chiar dacă doarme… Și din somn ne vede. NECUNOSCUTA (Același joc ca mai sus): Niciun sunet. Niciun foșnet… (După o secundă): Ba da. Ce e sgomotul ăsta? PROFESORUL Ce sgomot? NECUNOSCUTA Nu auzi? Un fel de scârțâit, ca un ferestrău mic. (Arătând spre ușa din stânga): Parcă ar veni de acolo. PROFESORUL A! Nu e nimic. E șoarecele. NECUNOSCUTA (Cu o mică tresărire): Ai șoareci? PROFESORUL Unul singur. Nu vă speriați. II cunosc. NECUNOSCUTA Cum îl cunoști? PROFESORUL E un șoarece mic… gris… cu ochii rotunzi. Vine uneori pe aici noaptea, când stau mai târziu… când citesc sau am de lucru. Ii place să se plimbe printre cărți. NECUNOSCUTA O! (Cu oarecare spaimă): Printre cărți? PROFESORUL Nu vă temeți. Astă seară nu vine el. Simte că e cineva .străin. Pe mine mă cunoaște. Ne-am împrietenit. NECUNOSCUTA V’ați împrietenit?… Spune-mi; mai ai și alți prieteni? PROFESORUL Sigur. Pe Udrea. Colegul meu… profesorul de muzică… foarte interesant om. Mare talent. E compozitor. La el mă duc să dorm noaptea asta. De altfel e timpul să mă duc. E târziu. Trebue să dormiți… NECUNOSCUTA Nu mi-e somn. Mi-a trecut. PROFESORUL Totuși… e târziu… Eu vă las. Patul de colo (arată cu degetul spre dormeză, timid, ca și cum n’ar îndrâsni să se apropie): Așternutul în dulap… dacă vreți să vă spălați… NECUNOSCUTA Ași vrea. (Privindu-se): Sunt plină de funingine, dela gară, dela tren. PROFESORUL Găsiți un ștergar curat dincolo. NECUNOSCUTA (Arătând spre ușa din stânga): Acolo e odaia de bae? PROFESORUL Da… Adică nu… Insfârșit… nu e ceea ce se cheamă odaie de baie… Era o cămară, un fel de bucătărie, dar cum eu mănânc în oraș, am transformat-o… am… o să vedeți! NECUNOSCUTA Duș e? PROFESORUL Da. Un fel de duș. E o stropitoare… o stropitoare de grădină, agățată de perete și o sfoară… NECUNOSCUTA Foarte ingenios. PROFESORUL Îmi pare rău… Aș vrea… Aș fi vrut… NECUNOSCUTA Nu te mai frământa (Dispusă să se mulțumească cu orice): O chiuvetă e? PROFESORUL (Încântat): Asta da. Sigur. NECUNOSCUTA Atunci e bine. Stai să văd. (Iese prin ușa din stânga și se întoarce după câteva secunde): Nu merge apa. PROFESORUL (Mirat): Nu curge? (Aducându-și aminte): Sigur că nu curge. A oprit-o dela uzină. NECUNOSCUTA Cum a oprit-o! PROFESORUL Totdeauna o oprește, seara, la ora șase. NECUNOSCUTA De ce? PROFESORUL Fiindcă uzina nu lucrează noaptea. NECUNOSCUTA (Cam decolată): Are dreptate… Pentru cine să lucreze. Și dacă cineva vrea să se spele… sau i se face sete? PROFESORUL Avem fântână. Vă aduc eu apă dela fântână. Din curte. NECUNOSCUTA Lasă, nu trebue… PROFESORUL De ce? Nimic mai simplu. Vă aduc cu stropitoarea. (Intră repede în odaia din stânga, se întoarce cu o stropitoare de grădină în mână și traversează scena): Imediat… Într’o clipă… (Iese prin dreapta). NECUNOSCUTA Rămasă singură, femeia privește cu oarecare curiozitate în jurul ei, ne uită cu atenție la mobilă, încearcă cu mâna arcurile divanului, trece plin fața rafturilor cu cărți, unde se oprește câteva clipe. De afară, din i ni ir, se aude roata puțului, scârțâitul lanțului. Femeia scoate din raft o carte. Pe urmă alta, le deschide o secundă, le pune la loc. Vine din nou în centrul scenei, continuând să inspecteze încăperea, cu aceeași privire căutătoare și amuzată, zărește pe masă (stânga planul I) cartea împachetată, pe care profesorul la venire, a pus-o acolo cu mare grijă. O despachetează, o privește, o deschide, nu cu mai multă curiozitate decât le deschisese pe celelalte. In acest moment ușa din dreapta se deschide). PROFESORUL Nu. E Kepler. NECUNOSCUTA Și ăsta? PROFESORUL Copernic. NECUNOSCUTA Ii cunoști? PROFESORUL Ii cunosc, dar… au murit. Au murit de mult. Câteva sute de ani. NECUNOSCUTA Cum spuneai că-l cheamă pe ăsta? PROFESORUL Copernic. NECUNOSCUTA Parcă am auzit de el. PROFESORUL Tot ce se poate. (Fără ironie): E destul de cunoscut. NECUNOSCUTA Și de ce-i ții aici? PROFESORUL Așa. Mă gândesc la ei… uneori… NECUNOSCUTA (Privindu-l lung): Ce om ciudat ești d-ta… Da, ce om ciudat. (Fluier) (Se aude de departe un șuerat lung, subțire. E probabil un gardist de stradă, care s’a trezit. Profesorul tresare și rămâne o clipă atent, cu degetul arătător ridicat în sus). PROFESORUL A dat drumul dela cinematograf. (După o secundă): Aud pași… Voci… (Într’adevăr parcă se aude un sgomot nedistinct de pași și voci). NECUNOSCUTA Nu aud nimic. PROFESORUL (Repezindu-se la lampă, coboară mult fitilul, aproape stingând de tot, pe urmă în șoaptă): Ssst! Pe strada noastră… Plecați din dreptul ferestrei… la o parte… (Femeea se dă deoparte și se lipește cu spatele de perete, la dreapta ferestrei. Profesorul este și el cu spatele la perete, într’o atitudine simetrică la stânga. Între ei amândoi este fereastra larg deschisă, cu cerul albastru, plin de stele. Între timp pașii se aud mai tare, răsunând pe caldarâm). Se apropie. Vin încoace. (Pașii s’au oprit). VOCEA D-rei CUCU (Din stradă): Iți spun că am văzut lumină. Și fereastra e deschisă. PROFESORUL (In șoaptă): Vedeți? V’am spus să nu deschideți fereastra. VOCEA D-rei CUCU E acasă. N’are unde să fie în altă parte. Strigă-l! VOCEA LUI UDREA Miroiu! Miroiu! NECUNOSCUTA (In șoaptă): Miroiu te cheamă? PROFESORUL (Idem): Da. NECUNOSCUTA Și mai cum? PROFESORUL Marin. NECUNOSCUTA Marin Miroiu… Nu e urît. VOCEA LUI UDREA Miroiu! Deschide! Eu sunt. NECUNOSCUTA (Mereu în șoaptă): Cine e ăsta? PROFESORUL (La fel): Colegul meu… profesorul de muzică. VOCEA LUI UDREA Miroiu, nu auzi? Nu ești acasă? VOCEA D-rei CUCU Ce-l mai întrebi? Sigur că e acasă. NECUNOSCUTA Și asta cine e? PROFESORUL O colegă… Profesoara de fizico-chimice. NECUNOSCUTA Și ce vrea? PROFESORUL Nu știu. NECUNOSCUTA E iubita d-tale? PROFESORUL (Jignit): Doamnă! vă rog… NECUNOSCUTA E logodnica d-tale? PROFESORUL Nu am logodnică. NECUNOSCUTA Atunci ce caută aici la ora asta? (Bătăi violente afară în poartă). PROFESORUL (Afolat): O să scoale toată mahalaua. Trebue să le deschidem. NECUNOSCUTA Deschide-le. (Bătăile continuă. Profesorul face un pas, vine în dreptul ferestrei, se apleacă peste pervaz și strigă). PROFESORUL Un moment. Am auzit. Vin. (Către necunoscută în șoaptă): Ce ne facem? NECUNOSCUTA Nimic. Să vie. PROFESORUL Și să vă găsească aici? NECUNOSCUTA De ce nu? PROFESORUL Pentru nimic în lume. E cu neputință. (Scoțând din nou capul pe fereastră, fiindcă iar se aud bătăi): Vin. Îndată. Îndată. (Către necunoscută): Doamnă, trebue să vă ascundeți, trebue să dispăreți. NECUNOSCUTA Eu pe fereastră nu săr, să știi! PROFESORUL Treceți dincolo. (Arătând ușa din stânga): Un moment. NECUNOSCUTA Bine dar… (Face un pas, spre ușa indicată). PROFESORUL (Alarmat): Capul jos! Capul jos! (Femeea apleacă capul în timp ce trece în dreptul ferestrei). NECUNOSCUTA (A ajuns lângă ușă): Să nu mă ții mult. PROFESORUL (Zăpăcit de tot): Cinci minute… Trei minute… Până văd ce vor. Până mă scap de ei. NECUNOSCUTA Să nu mă ții mult că mi-e somn. PROFESORUL Parcă ziceați că nu vă mai e. NECUNOSCUTA Ei! Mi s’a făcut din nou. (Iese. Bătăi în poartă). PROFESORUL (Se duce la fereastră): Acuma! Acuma! (Merge spre lampă ridică fitilul, se face din nou lumină mare. Aruncă repede o privire de jur-împrejur și pe urmă se grăbește spre ușa din dreapta). NECUNOSCUTA (Deschizând ușa din stânga): Să nu mă ții mult, auzi! E întuneric aici. PROFESORUL (Implorând): Vă rog! vă rog… (Necunoscuta a închis ușa la loc, profesorul iese prin dreapta, câteva clipe scena rămâne goală). SCENA II [ modifică ] PROFESORUL - D-ra CUCU - UDREA D-ra CUCU (Intrând prin dreapta, e gata să se împiedece de stropitoarea rămasă lângă ușă): Ce e cu stropitoarea asta cu apă aici? PROFESORUL (Încurcat, venind după ea): Vroiam… Voiam să mă spăl. D-ra CUCU (Severa): D-ta te speli noaptea? PROFESORUL Da… însfârșit… uneori… UDREA (45— 50 de ani, “boem” de provincie, fără exagerare caricaturală însă, intrând): Păcat că n’ai fost la cinematograf. A fost frumos… frumos de tot. (Gata să povestească): Să vezi… El… PROFESORUL Lasă că-mi povestești mâine… Acum… D-ra CUCU (A înaintat în centrul încăperii, s’a oprit, miroase în aer): Dar ce e mirosul ăsta aici? (Adulmecă bănuitoare aerul, trage pe nas): Miroase a ceva… a parfum. PROFESORUL Nu simt nimic. D-ra CUCU Cum nu simți? Miroase de te amețește. PROFESORUL Poate florile… Grădina… E fereastra deschisă. D-ra CUCU (Aplecându-se peste pervazul ferestrei, trage pe nas de câteva ori): Nu. In grădină nu miroase. Aici. (Face câțiva pași prin odaie, intrigată). PROFESORUL D-ră Cucu… nu te supăra… e târziu… aș vrea să știu… cărui fapt datorez… înțelegi… la ora asta… D-ra CUCU Să nu ne grăbim. S’o luăm încet. (Ia loc pe un scaun): Domnule Udrea, ai cuvântul. (Udrea ia și el loc. Singur profesorul a rămas în picioare între ei, uitându-se dezolat, când spre unul, când spre celălalt, când cu mare neliniște spre ușa din stânga). UDREA (Cam jenat): Să vezi. Eu am fost la cinematograf. PROFESORUL (Nervos): Udrea, te Rog… scurt. Repede. UDREA Ei!... Și acolo am întâlnit-o pe D-ra Cucu. D-ra CUCU (Isbucnind): Da! Pe mine. Fiindcă tot eu săraca trebue sa fac poliție și la gară și la grădina publică, si la cinematograf. Șapte fete am prins în sală. (Numărându-le pe degete): Iliescu dintr’a cincea, Ulmu dintr’a șasea, Tatovici dintr’a patra B… PROFESORUL (Întrerupând enumerarea): D-ră Cucu… Dă-mi voie… eu cred… D-ra CUCU Sigur. Pe d-ta nu te interesează ordinea și disciplina. PROFESORUL Ba da… dar nu la ora asta. D-ra CUCU Foarte rău. Școala nu doarme, domnule Profesor. PROFESORUL Nici noaptea? D-ra CUCU Nici! Școala veghează. Școala știe tot. Vede tot! PROFESORUL (Neliniștit): Ce vrei să spui? D-ra CUCU Las’că vezi d-ta îndată. (Lui Udrea autoritară): Dă-i înainte, domnule. UDREA Ei, și cum îți spusei, la cinematograf dau peste domnișoara Cucu. PROFESORUL Udrea, pentru Dumnezeu, mai repede. D-ra CUCU Dar de ce mai repede? D-ta trebue să înțelegi, domnule profesor, că dacă eu, eu, dacă pun în joc numele meu, reputația mea… și intru în casa unui bărbat neînsurat noaptea?… UDREA (Paranteză): Tocmai de asta m’a luat cu dumneaei. Ca să nu vorbească lumea. Să nu se compromită. D-ra CUCU (Continuând): Trebue să fie la mijloc o chestiune foarte gravă. PROFESORUL O chestiune gravă? Nu înțeleg nimic. D-ra CUCU Te faci că nu înțelegi. (Către Udrea): Vorbește, domnule. PROFESORUL Vorbește Udrea. UDREA Vorbesc, dar dacă nu mă lăsați. (Reluând firul): Cum vă spusei… la cinematograf… D-ra CUCU (Tăindu-l scurt): Lasă-mă pe mine. (Către Profesor, închizătoare): Domnule Miroiu! Să nu încerci să negi că-i de prisos. (După o secundă, răspicat): E adevărat ce am aflat? PROFESORUL (Cu neliniște crescândă): Ce ai aflat? D-ra CUCU E adevărat ce mi-a spus Ispas, șeful gării? PROFESORUL Ce ți-a spus? D-ra CUCU E adevărat că d-ta… (subliniând): d-ta… ai plătit 22 de mii de lei o carte pe care ți-a adus-o astăzi Pascu dela București? PROFESORUL (Care a fost torturat de acest interogator și a privit mereu, pe furiș, cu spaimă, spre ușa din stânga, se luminează ușurat): Da. D-ra CUCU (Triumfătoare, către Udrea): Ei! Acuma vezi? UDREA N’am știut nimic. Nu mi-a spus nimic. PROFESORUL Nu ți-am spus, dar nu mi ai împrumutat tu 3.000 de lei? UDREA Ba da. (Către d-ra Cucu, explicativ): Din fondul serbării. D-ra CUCU (Teribilă): Din fondul serbării! PROFESORUL Mâine iau leafa. Ii dau înapoi. D-ra CUCU Și dacă-i dai înapoi?! Crezi că e deajuns? Crezi că asta e tot? PROFESORUL Nu văd ce ar mai fi. D-ra CUCU Nu vezi? (Sentențios): Domnule Miroiu, când cineva, un profesor! dă 22 de mii de lei pentru o carte, asta nu e lucru curat. PROFESORUL De ce? Eu cu banii mei fac ce vreau. D-ra CUCU Banii d-tale? Care bani? Ce fel de bani? Că, slavă Domnului, te cunoaștem. La birt ai rămas dator 8oo de lei încă de pe luna trecută. PROFESORUL De unde știi? D-ra CUCU Mi-a spus M-me Luiza, că am fost pe la ea. La frizer te tunzi odată în două luni. PROFESORUL (Trecându-si mâna prin pâr): Chiar săptămâna trecută. D-ra CUCU Haine nu ți-ai mai făcut de când te-am apucat. De șase ani le porți tot pe astea. PROFESORUL (Uitându-se la hainele pe care le poartă): Sunt curate… sunt bune. D-ra CUCU Și știi ce-am auzit? (Veninoasă): Că-ți cârpești singur ciorapii. PROFESORUL (Rănit, îndurerat): Asta e o infamie!… D-ra CUCU Și cămășile! PROFESORUL O infamie! (Privind mai mult spre ușa din stânga): Nu trebue să credeți. Spune tu Udrea. UDREA Asta nu e adevărat, d-ră Cucu. Pantalonii poate și-i calcă singur… dar cămășile… și ciorapii. D-ra CUCU (Care nu ține seamă de protestări): Las’ că știu eu ce vorbesc. Și atunci, te întrebi, 22 de mii de lei pe o carte, nu e o nebunie? PROFESORUL Poate că da, dar e nebunia mea și nu datorez nimănui nicio socoteală. D-ra CUCU Te înșeli, d-le Profesor. Școala trebue să știe, trebue să afle. Școala. Și orașul. Și eu. PROFESORUL Ei bine, ai aflat. Nu era nevoie să vii pentru asta în plină noapte… UDREA Așa i am spus și eu. Stai domnișoară Cucu. Ai răbdare până mâine dimineață. D-ra CUCU (Lui Udrea): Până mâine dimineață? Crezi d-ta că aș fi dormit până mâine dimineață? (Lui Miroiu): Nu domnule Profesor. Misterul ăsta trebue să se lămurească imediat. Pe loc. (Cu altă voce): Unde e cartea? PROFESORUL Ce carte ? D-ra CUCU Cartea! Cartea pe care ți-a adus-o Pascu. Unde e? PROFESORUL E aici. (Gest vag, care nu arată nimic). D-ra CUCU S’o văd. PROFESORUL De ce? D-ra CUCU Cum de ce? Ca s’o văd. PROFESORUL Nu se poate. D-ra CUCU Nu se poate?! Vrei să spui că… refuzi să mi-o dai? să mi-o arăți. PROFESORUL (Mai mult timid, decât provocator): Da. Refuz. D-ra CUCU Ai auzit, domnu Udrea? UDREA Am auzit. D-ra CUCU Domnule Miroiu. Poate nu-ți dai seama de gravitatea situației. Eu voiu aduce cazul în fața conferinței profesorale… dar mai întâiu, ca un gest de colegialitate… UDREA De pură colegialitate… D-ra CUCU …Am vrut să stau de vorbă cu d-ta. PROFESORUL Nu era nevoie. D-ra CUCU Iți mai pun o singură întrebare. Ce e cartea asta? De cine e? De unde vine? Ce scrie în ea? Ce gânduri ai cu ea? De ce ai cumpărat-o? PROFESORUL (Tace, ridică din umeri). D-ra CUCU Taci? Nu spui nimic? PROFESORUL (Gest cu mâinile, ca și cum ar spune: De! Ce să fac?). D-ra CUCU Domnule Udrea! In casa asta se petrec lucruri mari. (In agitația ei a ajuns .în fața ușii din stânga. Profesorul speriat, îi barează drumul). PROFESORUL Domnișoară Cucu… Domnișoară Cucu… D-ra CUCU E ceva suspect aici. PROFESORUL (Același joc): Suspect! Cum suspect! D-ra CUCU De mult e tot orașul cu ochii pe d-ta și se întreabă ce tot faci, ce tot dregi de te închizi mereu singur în casă, ziua și noaptea. Dar acum o să iasă la lumină. PROFESORUL Să iasă, domnișoară, să iasă… dar mâine dimineață… nu acum. E noapte, e târziu… D-ra CUCU Cu alte cuvinte mă dai afară. PROFESORUL Nu, domnișoară Cucu, nu… dar d-tale nu ți-e somn? D-ra CUCU Mie nu mi-e niciodată somn. PROFESORUL Totuși e târziu… D-ra CUCU Nu e niciodată prea târziu. Iți mai pun o singură întrebare… PROFESORUL (Întrerupând): N’o pune că nu răspund. D-ra CUCU Bine. Cum poftești. Numai să nu-ți pară rău. Vino, d-le Udrea. Să mergem. (Iese furtunos prin dreapta. Udrea placid se ia după ea). PROFESORUL (Repede, tainic): Udrea! Rămâi. Am să-ți spun ceva. UDREA Nu pot. Trebue să conduc scorpia acasă. PROFESORUL Atunci întoarce-te. Am nevoie de tine. UDREA Bine. Mă întorc. VOCEA D-rei CUCU (De afară): Domnu Udrea! UDREA Viu! Viu! (Cu vocea scăzută): Mă întorc, da’ lasă-mi poarta deschisă, ca să nu mai bat. PROFESORUL Da, da. VOCEA D-rei CUCU Ce faci, domnule? Vii! UDREA Gata sunt. (Iese repede). SCENA III [ modifică ] PROFESORUL — NECUNOSCUTA Profesorul rămâne câteva clipe singur. Ascultă cu urechea ațintită spre stradă, ca să se convingă că cei doi au plecat într’adevăr. E jenat și buimăcit. Ușa din stânga se deschide binișor. Necunoscuta intră cu precauție. Aruncă o privire de jur-împrejurul camerei, pe urmă îl privește lung pe profesor, apropiindu-se de el. NECUNOSCUTA (A ajuns lângă el, îl apucă cu mâna de bărbie și îi întoarce ușor capul, întâiu în profil și pe urmă înapoi): E adevărat că nu te-ai tuns de două luni? PROFESORUL Ai auzit? NECUNOSCUTA Tot (Gest decolat din partea profesorului): Nu puteam să-mi astup urechile. (După o secundă): E adevărat că… PROFESORUL (Întrerupând): Nu-i adevărat. Nu-i nimic adevărat. NECUNOSCUTA Ascultă… Dă-mi cartea. Vreau s’o văd. (Profesorul tace): Nu se poate? Nu vrei? (Profesorul tace): Nici mie? Nu mă cunoști, nu te cunosc. Sunt aici pentru o noapte, pentru o oră. N’am să văd pe nimeni, n’am să povestesc nimănui… Arată-mi-o… Te rog. PROFESORUL (O privește un lung moment, în tăcere. Pe urmă, fără grabă, merge spre raftul cu cărți, ia deacolo volumul misterios, se întoarce spre necunoscută, care rămânând pe loc, i-a urmărit tot timpul cu privirea și-i dă cartea, cu un gest simplu). NECUNOSCUTA (Ia cartea, se duce la masă, ia loc pe scaun, deschide cartea, apropie lampa și rămâne câteva clipe aplecată asupra ei, atentă, absorbită. Pe urmă ridicând capul): Nu pricep nimic. PROFESORUL Ți-am spus. E o carte veche. De matematici, de astronomie. NECUNOSCUTA Cât de veche? PROFESORUL Vreo sută cincizeci de ani. NECUNOSCUTA (Minunându-se): Țț! Țț! o sută cincizeci? PROFESORUL Mai mult chiar. (Vine și el-lângă masă, întoarce copertă și arată cu degetul): Upsala. Goteburg, 1763. NECUNOSCUTA De asta e așa scumpă? PROFESORUL (Pasionat): Nu e scumpă. E eftină. E un noroc că am găsit-o. NECUNOSCUTA Un noroc? PROFESORUL De ani de zile o caut, o aștept, o visez. Unde n’am scris? pe cine n’am întrebat? Librari, anticari. De ani de zile strâng bani, pun deoparte, dau lecții, fac economii. NECUNOSCUTA (Continuând enumerarea): Iți cârpești singur ciorapii. PROFESORUL Da. Uneori. (Cu elan): Dar acum o am, o am. O am. Acum pot să verific, pot să știu. NECUNOSCUTA Ce să știi? PROFESORUL (Tace o secundă ezitând). NECUNOSCUTA Nu vrei să-mi spui? PROFESORUL Ba da. D-tale îți spun. Dar n’ai să spui nimănui? NECUNOSCUTA Nimănui. PROFESORUL Niciodată? NECUNOSCUTA Niciodată. PROFESORUL Îmi făgăduești? NECUNOSCUTA Iți jur. PROFESORUL (Se uită spre ușa, spre fereastră, la stânga, la dreapta pe urmă cu un fel de teamă, se înclină spre ea și spune șoaptă): Eu am găsit o stea. NECUNOSCUTA (După ce l-a privit o secundă drept în ochi): Unde? PROFESORUL (Simplu): In cer. NECUNOSCUTA (Copilărește): Nu te cred. PROFESORUL Nu mă crezi? (Ridicând o hârtie de pe biroul lui): Uite-o. (Indicând cu vârful creionului un punct pe hârtie): Aici e. NECUNOSCUTA Spunea-i că e în cer. PROFESORUL Asta-i cerul. NECUNOSCUTA Eu credeam că… PROFESORUL (Arătând cu creionul pe-hârtie): Uite. Aici e sfera. Linia asta e axa lumii. Cercul ăsta e ecuatorul (ridicând o clipă capul și privind-o): Ecuatorul ceresc, se înțelege. NECUNOSCUTA (Puțin, foarte puțin speriată): Se înțelege. PROFESORUL Aici sunt coordonatele orizontale; azimutul și distanța zenitală. Steaua pe care am găsit-o eu, e aici. O vezi? NECUNOSCUTA O văd… dar mai bine arată-mi-o afară, pe cer. (Gest spre fereastra deschisă). PROFESORUL Nu, că acolo nu se vede. NECUNOSCUTA Nu spui că ai găsit-o? PROFESORUL Am găsit-o, dar am găsit-o aici… pe hârtie. NECUNOSCUTA Pe hârtie? Cum pe hârtie? PROFESORUL Sigur. Am calculat-o. NECUNOSCUTA Nu înțeleg. PROFESORUL Ce nu înțelegi. NECUNOSCUTA Multe. Dar mai ales nu înțeleg ce legătură are steaua… cu cartea. PROFESORUL E un catalog ceresc, un atlas. Catalogul lui Van Mersch. NECUNOSCUTA Van Mersch? PROFESORUL Steaua mea nu se află pe niciun catalog de stele. Nici Hiparch, nici Ptolomeu, nici Kepler… NECUNOSCUTA (Arătând spre portretul din perete): Nici el? PROFESORUL Nici. Un moment am crezut că Herschel — dar nu. La Herschel era o stea dublă. Cu totul altceva. Singurul care ar fi putut, singurul, era el. NECUNOSCUTA De ce? PROFESORUL Fiindcă avea destulă îndrăsneală. Eu simt că e ceva adevărat în teoria lui despre stelele negre. NECUNOSCUTA Stelele negre! PROFESORUL Astronomii de școală, de universitate, își bat joc de el. II numesc, l-au numit totdeauna diletant, astrolog… sigur. De îndată ce un om are o viziune mai largă, devine astrolog, șarlatan sau… nebun. NECUNOSCUTA (Cu anumită îngrijorare): Nebun? PROFESORUL Da. Nu m’ar mira să se spună într’o zi și despre mine că sunt nebun. NECUNOSCUTA (Cu îngrijorare crescândă): Despre d-ta? PROFESORUL Băieții din cursul superior și acum spun: nebun. NECUNOSCUTA (Începe să-i fie de-a-binelea frică): Mie mi-e somn. Vreau să dorm. PROFESORUL Nu. Acuma nu. Acuma trebue să vorbesc. Acuma trebue să spun. Uite (o apucă de mână): vino cu mine. (O duce cu el la fereastră): Vezi Ursa Mare? NECUNOSCUTA Nu văd nimic. Mi-e somn. Lasă. Mi-o arăți mâine dimineață. PROFESORUL Cum mâine dimineață? Mâine dimineață nu se vede. NECUNOSCUTA Ce-are aface? Mi-o arăți pe hârtie. PROFESORUL Nu, nu. Stai aici, lângă mine. Uite (arătând cu degetul): Sunt șapte stele… Le vezi? NECUNOSCUTA (Ezitând): Nu. PROFESORUL (Febril, nervos, aproape răstit): Cum nu. Sunt patru și-trei. Ultimele trei sunt coada ursoaicei. NECUNOSCUTA Ce ursoaică? PROFESORUL Te uiți prea jos, de asta n’o vezi. Acolo unde privești, e capul dragonului. NECUNOSCUTA Ce dragon? PROFESORUL Dragonul. Balaurul. NECUNOSCUTA Ce balaur? (E foarte speriată. Se desprinde ușor de lângă el și face cu multă precauție un pas spre ușa din dreapta. Ar vrea să fugă). PROFESORUL (Întorcându-se brusc): Unde te duci? NECUNOSCUTA Mă… mă duc până în curte… Vreau să mă plimb. PROFESORUL Să te plimbi? NECUNOSCUTA Mi-e… mi-e sete. Vreau să iau apă dela fântână. Nu spuneai că e o fântână? (Profesorul face un pas spre ea, ceea ce o sperie și mai mult): Să… să nu te iei după mine că strig. SCENA IV [ modifică ] PROFESORUL — NECUNOSCUTA — UDREA Ușa din dreapta se deschide. Apare Udrea. La sgomotul ușii, femeea se întoarce scurt spre noul venit. NECUNOSCUTA (Agitat): Domnule! Ce bine ai făcut că ai venit. D-ta nu mă cunoști, dar eu te cunosc. D-ta ești d-l Udrea. Intră. Intră te rog. UDREA (Încremenit): Doamnă!… PROFESORUL (Către femee, calm): Te-ai speriat! Îmi pare rău. (Lui Udrea, cu alt ton): Intră, Udrea. UDREA (Foarte jenat): De ce nu mi-ai spus, frate? De ce nu mi-ai spus că nu ești singur? PROFESORUL N’am avut când. UDREA (Spre Necunoscută, teribil de încurcat): Doamnă… vă rog să credeți… dacă aș fi știut… (Se împiedecă de stropitoarea rămasă lângă ușă): Ce-o fi asta? PROFESORUL Stropitoarea. Stai s’o iau de-acolo, să n’o răstoarne cineva. (Ia stropitoarea și străbate scena spre ușa din stânga, dar se mai întoarce odată spre Udrea, care e tot în prag): Intră, domnule, n’auzi? Avem nevoie de tine. NECUNOSCUTA Da, avem nevoie. UDREA De mine? (Profesorul a intrat cu stropitoarea în odaia din stânga. Necunoscuta profitând de faptul că a rămas o clipă singură cu Udrea, se apropie de el). NECUNOSCUTA (Repede): Domnule Udrea! UDREA Vă rog. NECUNOSCUTA D-ta ai văzut vreodată Ursa Mare! UDREA (După o secundă de tăcere, căci întrebarea e prea neașteptată): Am văzut-o. NECUNOSCUTA E pe cer? UDREA Dar unde să fie? Pe cer, firește. NECUNOSCUTA Și… e și un dragon? Un balaur? UDREA Este. Dar de ce mă întrebați pe mine? Întrebați-l pe el, că el știe mai bine. Tot el mi le-a arătat și mie. E astronom. NECUNOSCUTA Astronom?… Știi ce spune? Că a găsit o stea. UDREA (Simplu): O fi găsit. De ce să nu găsească. Eu n’am scris o simfonie? NECUNOSCUTA Ai scris o simfonie? PROFESORUL (Intrând din stânga, pe ultima ei replica): Sigur. Ți-am spus că e compozitor. UDREA O simfonie în patru părți. Alegro, Andante, Scherzo… PROFESORUL Și iar Alegro. Hai, Udrea, să mergem. UDREA Unde? PROFESORUL La tine acasă. Dorm și eu la tine. UDREA De ce? PROFESORUL Lasă că-ți spun eu pe drum. UDREA Și doamna? PROFESORUL Doamna rămâne aici. UDREA De ce? PROFESORUL Pentrucă n’are unde dormi în altă parte. UDREA Dar cine e Doamna? PROFESORUL Asta nu știu nici eu. UDREA Stai, frate, că m’am zăpăcit de tot. Avea dreptate scorpia. Aici se întâmplă lucruri mari. PROFESORUL Lasă. Vino. Iți explic eu. Noapte bună. NECUNOSCUTA Plecați? De ce plecați? PROFESORUL Pentrucă e târziu. UDREA Asta așa e. E târziu. NECUNOSCUTA Nu vreau să rămân singură. De ce vă grăbiți? PROFESORUL Pentrucă ți-e somn. Pentrucă trebue să dormi. NECUNOSCUTA Nu vreau să dorm. Domnule Udrea, vorbește-mi despre simfonia d-tale. E frumoasă? UDREA Păi să spună el (gest cu capul spre Profesor). NECUNOSCUTA El o știe? UDREA I-am cântat-o. NECUNOSCUTA Cum? UDREA Din gură. PROFESORUL Să știi că dacă ti-o cântă si d-tale, nu mai dormim în noaptea asta. E lungă. UDREA V-am spus. Are patru părți. Alegro, Andante, Scherzo. PROFESORUL Și iar Alegro. Hai să mergem. UDREA Stai, domnule, nu vezi că doamna se interesează de muzică? NECUNOSCUTA Și nu s’a executat niciodată? UDREA Încă nu. NECUNOSCUTA De ce? UDREA Pentrucă îmi pune bețe în roate. NECUNOSCUTA Cine? UDREA Toată lumea. Autoritățile locale, direcția liceului… și d-ra Cucu. PROFESORUL Udrea! E târziu. UDREA Lasă-mă frate. (Către Necunoscută): Să vedeți, doamnă. Eu voiam să cânt simfonia cu orchestra liceului. NECUNOSCUTA Are orchestră? UDREA N’are, dar puteam s’o organizez, că la urma urmelor ce-mi trebue? Opt viori, două violoncele, o violă, un contrabas. Se găsește. Alămuri și suflători, iau dela batalion, dela fanfară. PROFESORUL Dar nu ți le dă. UDREA Tocmai. Nu vrea să mi le dea. Dar să zicem că mi le dă. Tot n’am făcut nimic. NECUNOSCUTA De ce? UDREA Pentrucă n’am corn englezesc. NECUNOSCUTA Și fără… corn englezesc… nu se poate? UDREA Doamne ferește. Asta-i principalul. Și să vă spun de ce. PROFESORUL Lasă, Udrea. E târziu. UDREA Dă-mi pace, domnule! (Către Necunoscută): Până la scherzo, ar merge, cum ar merge, dar la scherzo, fără corn englezesc sunt mort. Să vedeți. Intâiu intră alămurile (Gest de dirijor spre alămurile din fund dreapta, ale unei imaginare orchestre): Pam - pam - pam - pam - pam – pam - pam… Pe urmă viorile. (Dirijează cu amândouă mâinile viorile din imediata lui apropiere, într’o mișcare mai rapidă): Tu - du - du - dum! Tu - du - du - dum! Tu -du - du - dum!… Și acuma intră cornul englezesc. (Gest spre fund stânga): Ti - ti - ti - ti - ti - ti - ti - ti - ti… (Scurt): Tim - tim! NECUNOSCUTA E foarte frumos. UDREA Nu-i așa? (Reîncepe execuția, de astădată fără explicații): Pam - pam - pam - pam - pam - pam - pam - pam. Tu - du - du - dum, Tu - du - du - dum, Tu - du -du - dum! Ti - ti - ti - ti - ti - ti - ti - ti - ti! Tim tim! NECUNOSCUTA (Admirativ): Partea asta dela urmă!… UDREA Nu-i așa! PROFESORUL (Sincer): E adevărat. E frumos. UDREA Ce folos! Dacă n’am corn englezesc. NECUNOSCUTA Nu se poate să pui altceva în loc? Alt instrument? UDREA In ruptul capului. Mai bine mă lipsesc. O mie de ani aștept — și fără corn englezesc nu cânt. NECUNOSCUTA Și nu se găsește de cumpărat? UDREA S’ar găsi la București, dar e scump. Vreo 30 de mii. NECUNOSCUTA 30 de mii. UDREA Am pus eu ceva bani deoparte din leafa mea, vreo 4.500, dar până la 30 de mii mai e. Am scos și o listă de “subscripție. Stați s’o vedeți. PROFESORUL (Jenat): Udrea! UDREA Lasă-mă, frate. Numai s’o vadă. (Scoate din buzunarul interior al hainei o hârtie, o despăturește și începe să citească): “Listă de subscripție pentru achiziționarea unui corn englezesc, în vederea executării în prima audiție a simfoniei Nr. i în mi bemol major, a maestrului Radu Udrea”. NECUNOSCUTA Ai mulți subscriitori? UDREA Până acum unul singur. (Arătându-l pe Profesor): El. NECUNOSCUTA D-ta? PROFESORUL (Stingherit): Da. NECUNOSCUTA (A luat lista de subscripție din mâna lui Udrea și o privește): Domnule Udrea, aș semna și eu… dar… UDREA (Luându-i-o repede înapoi): Vai de mine, coniță! Se poate? Cum vă închipuiți? Eu v’am arătat-o numai așa. PROFESORUL (Dojenitor, către Udrea): Vezi? vezi? UDREA Pe unde n’am umblat? Cui n’am cerut? La Primărie, la Comitetul școlar, la Sfatul Negustoresc. Am ajuns de râsul târgului. Zice lumea că sunt nebun. NECUNOSCUTA Și d-ta? PROFESORUL Da. Și el. UDREA Cum si eu? PROFESORUL Lasă că-ți explic eu. Hai să mergem. Mâine dimineață avem școală. Vrei să întârzii? Vrei să ai de-aface cu d-ra Cucu? UDREA Nu. Asta nu. PROFESORUL Atunci? Hai să mergem. E târziu. UDREA (Către Necunoscută, scuzându-se oarecum): Adevărat. E foarte târziu. Noapte bună, doamnă. NECUNOSCUTA Mă lăsați? UDREA De! Trebue. NECUNOSCUTA Bine. PROFESORUL (După ce și-a luat cartea de pe masă): Noapte bună, doamnă. NECUNOSCUTA Noapte bună… Iei cartea cu d-ta? PROFESORUL Da. Vreau s’o răsfoesc puțin înainte de mă culc,.. Noapte bună. (Udrea a ieșit, e și el gata să iasă). NECUNOSCUTA (Scoțând un țipăt): A! PROFESORUL (Întorcându-se din prag): Ce s’a întâmplat? NECUNOSCUTA Șoarecele. UDREA (Reintrând și el): Ce șoarece? NECUNOSCUTA L-am auzit. A mișcat. PROFESORUL (După ce a privit-o un timp în tăcere, se întoarce spre Udrea): Udrea, ia-o înainte. Vin și eu după tine. Să-mi lași poarta deschisă, auzi? UDREA Bine, bine… (Mai mult pentru ei): Nu mai pricep nimic… Noapte bună. (Iese). SCENA V [ modifică ] NECUNOSCUTA — PROFESORUL PROFESORUL (Se apropie de ea): N’ai auzit nimic — niciun șoarece, nu-i așa? NECUNOSCUTA (Recunoaște din cap). PROFESORUL Atunci, ce-i cu d-ta. Ce vrei? NECUNOSCUTA Nu pleca… Nu vreau să pleci până nu-mi arăți… steaua d-tale. PROFESORUL Am vrut să ți-o arăt adineaori, dar te-ai speriat. NECUNOSCUTA Mi-era frică de d-ta… Vorbeai cu atâta… cu atâta pasiune. PROFESORUL Te rog să mă ierți. Mi se întâmplă destul de rar, dar mi se întâmplă câteodată… NECUNOSCUTA Și pe urmă… nu auzisem niciodată de Ursa Mare. Nu știam că există. PROFESORUL Nu știai? Cum nu știai? N’ai văzut-o niciodată? Niciodată? NECUNOSCUTA Nu-mi aduc aminte. PROFESORUL D-ta, nu te uiți niciodată pe cer? NECUNOSCUTA Ba da. Uneori. Ca să văd dacă-i înourat, dacă nu plouă…. PROFESORUL (Cu un fel de decolare): Dacă nu plouă! NECUNOSCUTA (Explicându-se, scuzându-se): Ca să știu cum să mă îmbrac… Ce pantofi să pun, PROFESORUL Ce pantofi să pui!… Dar la stele… la stele d-ta nu te uiți… nu le vezi? NECUNOSCUTA Nu am timp. PROFESORUL Nu ai timp? Dar ce faci? NECUNOSCUTA Sunt foarte ocupată. PROFESORUL Ocupată cu ce? NECUNOSCUTA Nu mă mai întreba. Nici nu știu unde mi-e capul. Nu am o zi liberă. PROFESORUL Dar seara. NECUNOSCUTA A! scara sunt și mai ocupată. PROFESORUL E îngrozitor! Bine, dar ce fel de viață duci d-ta… dacă nici Ursa Mare n’ai avut timp s’o privești. E de mii de ani, de sute de mii de ani, pe cer, aici și d-ta n’ai văzut-o? NECUNOSCUTA (Cu un fel de uimire copilărească): De sute de mii de ani! Arată-mi-o si mie. PROFESORUL (Vine din nou la fereastră): Vino aici. Lângă mine. Acum trebue s’o vezi. Ursa Mare. Carul Mare. NECUNOSCUTA Carul Mare? (In odaie, lumina albastră a nopții e destul de limpede. Pe cer stelele clipesc acum mai puternic. Se desprinde mai ales printre alte stele mici, Ursa mare, cuprinsă toată în cadrul ferestrei). PROFESORUL E ca o ursoaică adormită pe labele dinainte. Un car răsturnat deasupra cerului… cu roțile în sus. NECUNOSCUTA Cu roțile în sus! Mi se pare că văd. Da! zău că văd. Spuneai că sunt șapte stele; patru și trei. Intr’adevăr, patru… le văd… și trei… (In extaz): Ce frumos e! (După o mai lungă tăcere): Ce mari sunt stelele! Mari si albe. PROFESORUL Nu sunt albe. NECUNOSCUTA Nu? PROFESORUL Întâia e galbenă. Și a doua. A treia și a cincea sunt roșii-rubinii. A patra e albastră. NECUNOSCUTA De unde știi? PROFESORUL Pentrucă le cunosc. NECUNOSCUTA Le cunoști pe toate? PROFESORUL Nimeni nu le cunoaște pe toate. NECUNOSCUTA (cu un gest viu, arătând pe cer): Dar steaua de-acolo o cunoști? PROFESORUL Unde? Care? NECUNOSCUTA O stea mică. De-asupra Ursei Mari. Lângă a șasea stea din Ursa Mare. PROFESORUL La stânga? NECUNOSCUTA Da. La stânga. PROFESORUL Ai ochi buni. Te felicit. E Alcor. NECUNOSCUTA Alcor? PROFESORUL Acolo e și steaua mea… Steaua pe care am găsit-o eu. NECUNOSCUTA Cum o cheamă? PROFESORUL Nu știu. Nu i-am dat încă niciun nume. NECUNOSCUTA De ce? PROFESORUL Pentrucă n’am găsit un nume potrivit. Trebue să fie un nume care să meargă împreună cu Alcor, Vega ar fi fost frumos. Alcor și Vega. îmi trebue un nume de două silabe. Un nume… NECUNOSCUTA Dar ești sigur că e acolo. PROFESORUL Trebue să fie. NECUNOSCUTA Atunci de ce nu se vede? PROFESORUL Pentrucă e prea departe? NECUNOSCUTA De ce nu te uiți cu un ochean? Cu o lunetă? PROFESORUL Niciun ochean nu străbate până acolo. Eu văd mai departe. Mult mai departe. NECUNOSCUTA (Mirată): Vezi. PROFESORUL Când închid ochii. Știu unde se află. Ii cunosc orbita. Ii urmăresc drumul. NECUNOSCUTA Ce drum? PROFESORUL Drumul… Drumul pe care-l străbate de mii de ani în întunerec, nevăzută, necunoscută, nebănuită. NECUNOSCUTA Și nu se va vedea niciodată? Niciodată? PROFESORUL Niciodată. NECUNOSCUTA Păcat. PROFESORUL Ar trebui să se abată puțin din drumul ei. NECUNOSCUTA Și-atunci? PROFESORUL Atunci ar străluci acolo (arată cu mâna): drept acolo… NECUNOSCUTA Deasupra Ursei Mari? PROFESORUL Deasupra Ursei Mari… Lângă Alcor… NECUNOSCUTA Și nu se poate? PROFESORUL Nu! NECUNOSCUTA De ce? PROFESORUL Pentrucă stelele nu se abat niciodată din drumul lor. (Moment de tăcere. Se aude din depărtare un șuerat de locomotivă). NECUNOSCUTA Tresărind ușor. Ce este asta? PROFESORUL Știu eu? Un tren. Un tren de noapte. NECUNOSCUTA Poate trenul meu… Când te gândești că dacă muream astă noapte, muream fără să văd Ursa Mare. PROFESORUL Ar fi fost păcat. NECUNOSCUTA Atâția oameni trăesc fără s’o vadă. PROFESORUL Li se pare că trăesc. (Un nou șuerat, parcă mai de departe. NECUNOSCUTA II auzi ? Trece… A trecut… Dacă rămâneam acolo pe linie… PROFESORUL Ai fi fost în stare… Ai fi fost în stare să… (Nu îndrâsnește să pronunțe cuvintele). NECUNOSCUTA Să mor? Poate că da. PROFESORUL De ce? NECUNOSCUTA Știu eu? PROFESORUL Ești nenorocită în viată? Foarte nenorocită? NECUNOSCUTA Nenorocită?… Nu cred. Nu m’am gândit niciodată. PROFESORUL Atunci? NECUNOSCUTA Mă plictisesc. Mereu aceiași oameni, aceleași gesturi, aceleași cuvinte. Uneori îmi vine să urlu de plictiseală, de disperare. Pe urmă îmi trece. Uneori îmi vine o poftă nebună să trântesc ușa, să plec, să fug. Pe urmă îmi trece. PROFESORUL Totuși. Astă seară ai fugit. NECUNOSCUTA Am mai fugit eu de câteva ori… Dar m’am întors. PROFESORUL Te vei reîntoarce și de astă dată. NECUNOSCUTA Da… poate… dar cel puțin de astădată am văzut ceva nou. (Se întoarce la fereastră): Ursa Mare. PROFESORUL Ai dreptate. Ursa Mare e totdeauna nouă. NECUNOSCUTA Chiar și pentru d-ta care o cunoști așa de bine? PROFESORUL Chiar și pentru mine… Sunt seri când e rece, depărtată, indiferentă… Și atunci parcă simt toată umilința, toată disgrația de a locui pe o biată planetă mizerabilă, pe lângă care marile stele trec fără s’o vadă. NECUNOSCUTA Fără s’o vadă? PROFESORUL Dar sunt alte seri, când o simt aici la fereastră, vie, protectoare, atentă, așa de atentă, încât dacă ași striga mi se pare că m’ar auzi. NECUNOSCUTA Ar trebui să încerci… Cine știe? PROFESORUL Sunt seri când tot cerul mi se pare pustiu, cu stele reci, moarte, într’un univers absurd, în care numai noi în marea noastră singurătate, ne sbatem pe o planetă de provincie, ca într’un târg în care nu curge apă, nu arde lumina și unde nu opresc trenurile rapide… Dar sunt seri când tot cerul foșnește de vieață… când pe ultima stea, dacă asculți bine, auzi cum freamătă păduri și oceane — fantastice păduri și fantastice oceane, — seri în care tot cerul e plin de semne și de chemări, ca și cum după o planetă pe alta, de pe o stea pe alta, ființe care nu s’au văzut niciodată, se caută, se presimt, se cheamă… NECUNOSCUTA (Încet, cu teamă): Și se găsesc? PROFESORUL Niciodată. NECUNOSCUTA De ce? PROFESORUL Pentrucă nimeni n’a trecut niciodată de pe o stea pe alta. Pentrucă nicio stea nu se abate niciodată din drumul ei NECUNOSCUTA E păcat. e trist. PROFESORUL E puțin trist. Dar e frumos. Cel puțin știi că nu ești singur sub bolta asta imensă, că undeva, în altă lume, în altă constelație… în Ursa Mare, sau pe Steaua Polară, sau pe Vega… NECUNOSCUTA Sau pe steaua d-tale fără nume. PROFESORUL Da… Sau pe steaua mea fără nume… Aventura asta ridicolă, care se numește viața noastră, se repetă altfel, dela început, sub acelaș cer, dar cu alt noroc. Poate că acolo tot ce aici e greoiu și apăsător, devine ușor, tot ce aici e întunecat și opac, devine luminos și transparent. Tot ce încercăm fără să isbutim nici pe jumătate — gesturile noastre zadarnice, visele noastre căzute — tot ce am fi vrut să cutezăm si n’am cutezat, să iubim si n’am iubit, tot, tot, se împlinește, se simplifică, se împarte. NECUNOSCUTA Crezi… crezi că sunt si acolo oameni… Oameni ca noi. PROFESORUL Oameni, nu știu. Ca noi, nu cred. Dar poate ființe mai ușoare… mai luminoase… mai plutitoare… (cu o schimbare de ton, privind-o): Când te-am văzut astăzi seara, intrând acolo, — în gara aceea afumată, — când te-am văzut, albă, limpede, strălucitoare…, am crezut o clipă că vii din altă lume. NECUNOSCUTA Poate că viu din altă lume. PROFESORUL Nu… nu… NECUNOSCUTA De unde știi ?… PROFESORUL Pentrucă nicio stea nu se abate, nu se oprește nicio-lată din drumul ei. NECUNOSCUTA Eu sunt o stea care se oprește. (E foarte aproape de el. Îl îmbrățișează. Lung-lung sărut. Pe urmă se desprind unul de altul și se privesc în tăcere. PROFESORUL Cum te cheamă. NECUNOSCUTA Mona. PROFESORUL Mona! Ce nume frumos. Parcă ar fi un nume de stea… (Străbătut de un gând revelator): Dar e un nume de stea Alcor și… Mona. CORTINA ACTUL III [ modifică ] Acelaș decor, a doua zi dimineața, nimic nu e propriu-zis schimbat și totuși în lumină, parcă e altă casă. Interiorul e tot atât de modest, dar acum se vede’ prin fereastra deschisă grădinița din față, grădiniță simplă de provincie, care aseară în întunerec nu se vedea și care luminează totul. SCENA I [ modifică ] PROFESORUL — MONA Scena e goală. Ușa din stânga, ce dă spre baie, deschisă. De afară din curte se aude glasul Monei, cântând. Nu trebue neapărat să cânte frumos și nu trebue mai ales să cânte o romanță întreagă cu cuvinte. O frază-două, mai mult fredonat (fie și fals), dintr’un cântec oarecare și întrerupt pe alocuri de un râs copilăresc. Profesorul intră repede din stânga, speriat, e fără haină, cămașă cu mânecile suflecate până la cot. Are în mână un prosop cu care tocmai se șterge pe față. PROFESORUL (Alergând spre fereastra): Mona! Mona! MONA (De afară): Daa! PROFESORUL Nu mai cânta, pentru Dumnezeu, MONA Du ce? Nu-ți place? PROFESORUL Ba da, dar te vede… Te aude de peste drum dela Chiroiu. MONA Știu. Chiroiu dela Percepție. (Râde). PROFESORUL Mona! MONA Și Atanasiu. Casa cu uluci. Și Lascu, trei geamuri la stradă. (Râde lung, copilăresc). PROFESORUL Mona, nu râde. Nu râde că te aude… MONA N’are decât. PROFESORUL Mona, fii cuminte. înțelege. Vino înăuntru. MONA Îndată… îndată… (Fredonează iar). PROFESORUL (Dezolat, se întoarce spre interior. Continuă să se șteargă pe obraz cu prosopul, mormăind de unul singur): Sunt pierdut. Ce mai încolo ‘ncoace. Sunt pierdut. Mă dă afară. Mă dă afară din învățământ (și ca și cum aceasta reflecție ar trezi în el o nouă alarmă, se apleacă din nou peste pervazul ferestrei și strigă): Mona! MONA (Intră prin dreapta. E în aceeași rochie de seară. Pe brațul stâng un buchet de flori de grădină, de toate colorile): Nu striga că te aude. PROFESORUL (Se întoarce tresărind): Unde ai fost? MONA In curte, să culeg flori. PROFESORUL Dar bine, nu te gândești? In rochia asta, disdedimineață! Să te vadă toți vecinii? MONA (Cu elan): Toată strada, tot târgul… Tot județul. PROFESORUL (Dojenitor): Mona! MONA Sunt fericită dragul meu. Mă auzi? Fericită. Fericită. E atâta soare, atâta lumină. Si florile astea, uite… sunt cele mai frumoase flori din lume. Parcă toate ridică deodată capul și spun; Bună dimineața! PROFESORUL Bună? dimineața Mona! MONA Bună dimineața Marin! PROFESORUL Ce frumoasă ești! MONA Nu eu. Florile! Viața! Casa! PROFESORUL (Cu o ridicare din umeri): Casa! (Ca și cum ar spune: Să nu mai vorbim de ea). MONA E fermecătoare. PROFESORUL Aseară spuneai că e oribilă. MONA Aseară. Dar de aseară până acum a trecut o noapte. Și ce noapte! PROFESORUL (Încet): N’am s’o uit niciodată, Mona! MONA Totul s’a schimbat de atunci. Casa. Și eu. Și tu… Ce drăguț ești, Marin. PROFESORUL Mona, te rog… MONA Zău că ești drăguț. Ia vino aici. Mai aproape Ce fel de ochi ai tu? PROFESORUL (A închis repede ochii): Fără culoare. MONA Deschide-i. PROFESORUL Nu. MONA De ce? PROFESORUL Mi-e frică. MONA Frică? PROFESORUL Da. Că nu ești aici. Că nu e adevărat. MONA Nu sunt aici? Eu? (Râde. Râs tânăr, clar); Dar bine dragul meu, nu mă auzi? Nimic din viața mea n’a fost vreodată mai adevărat decât dimineața asta. Haide, nu fii prost. Deschide ochii și dă-mi repede un vas să pun florile. PROFESORUL Un vas? (Caută cu ochii prin odaie): Da de unde să-l iau? (Își aduce aminte): A! da. (Merge spre fereastră și se apleacă peste pervaz spre curte, de unde ridică un vas cu care rămâne în mână). O VOCE GROASĂ DE FEMEE (Din stradă): Bună dimineața, domnu Miroiu. PROFESORUL Sărut mâinile. Sărut mâinile. MONA Cine e? PROFESORUL (Speriat): Sssst! (Către femeea din stradă): Da ‘ncotro așa de devreme? VOCEA La piață că mi-a spus m-me Maltopol că e niște vinete. MONA Vinete? Vreau și eu. PROFESORUL Sssst! MONA Mi-e foame. PROFESORUL (Încet, aproape disperat): Mona! Mona! (Către femeea din stradă): Sărut mâinile, sărut mâinile. Complimente acasă. (Se întoarce dela fereastră): Te-a văzut! (Pune decolat vasul pe masă). MONA Cine era? PROFESORUL M-me Grigorescu. MONA A! Mama lui m-me Chiroiu. PROFESORUL Să știi că te-a văzut. MONA Cu atât mai bine. Asta e o dovadă în plus, că sunt aici. (Tandră): Că e adevărat. PROFESORUL Mona, tu nu poți să rămâi așa, în rochia asta, în plină zi, într’un târg ca al nostru. MONA Asta așa e. Ar trebui să mă schimb. Știi ce? îmi pun din nou pijamaua ta de astă noapte. îmi venea bine. PROFESORUL Să lăsăm gluma, Mona. MONA Nu-mi venea bine? Vrei să spui că nu-mi venea bine? PROFESORUL Era cam ruptă. MONA Nu-i nimic. O cos. PROFESORUL Și n’ai să te plimbi în pijama pe stradă. MONA Aici ai și tu dreptate. Mi-ar trebui o rochie. Ce ar fi să împrumutăm dela o vecină? Dela M-me Maltopol Dela m-me Lascu. Cum e m-me Lascu? Grasă? PROFESORUL Mona, nu glumi. Nu e timp de glumit. Trebue să ii im din situația asta. Uite, eu mă reped până la Liceu, t oricum, e târziu (se uită la ceas): au! Opt fără zece! Oi 21 întâia n’am clasă, dar mă duc să iau niște bani, că ii c întâiu… (își caută haina, cravata). MONA Întâiu? PROFESORUL Și se plătesc lefurile. De acolo mă reped până la Pascu. (Și-a găsit haina și cravata. începe să se îmbrace zăpăcit și stângaciu). MONA Care Pascu? PROFESORUL Pascu, Magazinul General. Trebue să găsesc ceva acolo. O rochie, un trenchcoat. Orice. Ca să poți ieși din casă. MONA Da de ce să ies? Nu vreau să ies. Eu rămân aici. PROFESORUL Până când? MONA Toată viața. PROFESORUL Toată viața în rochia asta? MONA Da. Numai să-mi aduci un sandvich că mi-e foame. De altceva nu am nevoie. PROFESORUL Bine. Iți aduc, dar acum am fugit. (A terminat cu haina, cu cravata, își ia repede pălăria din cui și dă să iasă). MONA Stai! PROFESORUL (S’a oprit în prag): Ce e? MONA Vino aici! Nu-mi place cum ți-ai făcut cravata. Nu te pricepi. PROFESORUL (Disperat): Mona! MONA Lasă-mă pe mine. (Ii reface cu atenție și tandrețe cravata): Stai cuminte. Așa. (Îl privește o secundă): Marin! PROFESORUL Da. MONA Ești drăguț, să știi. Ești foarte drăguț. PROFESORUL (Se uită cu disperare la ceas): Mona, e opt fără cinci. MONA Chiar dacă e opt fără cinci, ești foarte drăguț. (Îl mângâie ușor pe obraz și pe urmă se sărută lung). PROFESORUL (După ce s’a desprins de ea, puțin amețit): Nu. Asta mi se poate să fie adevărat. (lese dar n’a închis bine ușa si se întoarce): Mona, fii cu băgare de seamă. Nu ieși în curte, nu te arăta la fereastră. MONA (Cu tonul lui): Nu râde. Nu cânta. PROFESORUL Da, nu cânta. Mai ales nu cânta. (Iese). MONA (Rămâne o clipă privind lung spre ușa prin care a ieșit eh Un zâmbet de tandrețe, de emoție, îi luminează toată privirea): Ești un prost. (Se întoarce cu spatele și se rezeamâ cu capul în ușă, visătoare): Și ești așa de drăguț… (Privește de acolo încă odată toată încăperea, fereastra, cărțile, portretele din perete, ale lui Keppler și Kopernick. Pe urmă trece pe lângă ei, cu un gest de amiciție, ca și cum i-ar mângâia pe sub bărbie): Și voi… și voi sunteți drăguți. (Ia vasul, trece în baie ca să pună apă. Se întoarce. Caută florile. A uitat unde le-a lăsat adineori, undeva, pe un scaun, pe divan, le găsește și fredonând începe să le pună în vas, cu mare grijă. Se aude o bătaie slabă în ușa din dreapta, bătaie care se repetă după o secundă. întoarsă cu spatele, aplecată asupra vasului cu flori, fredonând mereu, iar nu aude. Ușa se deschide ușor și cu mare băgare de seamă, intră timidă, eleva, cu ghiozdanul de școală în mână, numărul cusut pe mânecă, ținută reglementară). SCENA II [ modifică ] MONA — ELEVA ELEVA Vă rog… domnu Profesor Miroiu nu-i acasă. (Mona se întoarce brusc. Fata când o vede din față, tresare. E și mai încurcată acum): Vă rog să mă iertați, eu credeam… credeam… (dă să plece). MONA Ce credeai domnișoară? ELEVA Credeam că locuește aici… domnu Miroiu. MONA Aici locuește. ELEVA (Repede): Nu se poate. MONA De ce? ELEVA Fiindcă… (ceva mai degajat): fiindcă eu pe dv. nu vă cunosc. MONA Nici eu pe d-ta. Și totuși aici locuește. Chiar acuma a ieșit din casă. Mă mir că nu l-ai întâlnit. ELEVA Nu, că eu am venit pe strada Unirii și d-lui o fi dat colțul pe Cuza-Vodă… da, dacă ziceți că nu-i acasă, eu . .. mă duc. MONA Aveai treabă cu el? ELEVA Aveam. Adică… voiam să-l rog… (Deodată o prididesc lacrimile): Mă dă afară din școală. MONA Cine? El? ELEVA (Cu puțin dispreț, ca și cum ar spune: “Să fim serioși”): A! nu. (Din nou îngrijorată): Domnișoara Cucu. (repede): Nici nu m’a lăsat să intru în școală. A zis că mai întâiu să aștept conferința și atunci eu am dat fuga până aici, să-l rog pe domnu Profesor Miroiu… (se întrerupe): da’ dacă nu-i acasă. .. MONA Nu-i. ELEVA Atunci… atunci eu mă duc. (Pune mâna pe clanță, deschide). MONA (După o secundă de tăcere): Domnișoara. ELEVA (Oprindu-se): Vă rog. MONA Cunoști bine pe d-l Miroiu? ELEVA II cunosc. MONA E profesorul d-tale? ELEVA Da. MON A Ce noroc ai. ELEVA Da de ce? MON A Un profesor ca el! Vorbește așa de frumos! ELEVA (Fără prea mare entuziasm): Da, vorbește… MONA Aveți și astăzi oră cu el? ELEVA Avem. Ora patra. Cosmografia. MONA Ce lecții aveți? ELEVA Despre… stați să mă uit. C’am uitat. (Deschide ghiozdanul și caută cartea. Mona se apropie și urmărește cu viu interes. Fata a scos cartea și o răsfoiește repede, după ce și-a muiat degetul pe limbă): Despre… legile lui Keppler… să… MONA Keppler! (Privire scurtă spre portretul din perete): Mă lași să văd si eu? ELEVA (Puțin mirată): Vă rog. (Ii dă cartea). MONA (Se uită câteva secunde în carte cu mare atenție. Pe urma citește): “In mișcarea lui aparentă în jurul pământului, soarele descrie o elipsă. Pământul fiind într’unul din focare, mișcarea se face în sens direct” (Se oprește din citit): Ce frumos e! ELEVA Zău ! MONA (Citește mai departe): “Ariile descrise de raza vectoare a soarelui, sunt proporționale cu timpurile întrebuințate spre a le descrie”. E minunat. Nu-i așa că-i minunat. ELEVA (Sceptică): Da… MONA Ce noroc aveți, d-ta și colegele d-tale că-l puteți asculta vorbind în fiecare zi… ELEVA Numai de trei ori pe săptămână. MONA …despre lucruri așa de frumoase. Așa de amețitor de frumoase. (Privind-o): și ce bine-ți stă șorțul ista. ELEVA Doamnă, vă râdeți de mine. MONA Nu. Crede-mă că nu. Iți stă bine și frumos. Cineva poate fi fericit într’un șorț ca ăsta. ELEVA Vă râdeți de mine Doamnă. Aveți o rochie așa de… așa de … (Nu găsește cuvântul). MONA (Cu o vagă amărăciune): Așa de… ELEVA (Fascinată): Niciodată n’am văzut o rochie ca asta, aici la noi. Și nici la București. C’am fost la București, acum doi ani de Paște, cu mama și cu tanti… Lăsați-mă să mă uit bine la ea, ca să povestesc și fetelor la școală. (Se uită cu aceeași privire fascinată la miraculoasa rochie): Da, dar dumneavoastră iertați-mă că vă întreb… de unde veniți? (Din strada se aude un sgomot de automobil. Fata tresare surprinsă): Ce-i asta? (Sgomotul se apropie): In automobil? Pe strada asta? MONA (Care nu dă importanță faptului): Nu se poate? ELEVA A oprit aici. La poartă. (Se repede la fereastră și se uită afară. Pe urmă oarecum decepționată): A! e domnu Ispas. (Explicativ): Domnu Ispas dela gară. (Din nou interesată): Ba stai! Că mai e cineva. Un domn. MONA (Tresărind): Un domn? ELEVA Vai! Ce elegant e! MONA (Îngrijorată): Elegant? (Vine și ea spre fereastră, aruncă o privire spre stradă și tresare cu un mic țipăt): El e! ELEVA Cine el? MONA (Are o secundă de editare, privire spre ușe, spre fereastră și pe urmă, repede, dispare în stânga, în camera de baie, trăgând ușa după ea). ELEVA (Din ce în ce mai intrigată): Care el? SCENA III [ modifică ] ELEVA — ȘEFUL — GRIG Intră șeful gării, urmat de Grig. Grig e “bucureștean”. Poate că la București nu s’ar vedea așa de direct, dar aici, în lumina asta, parcă e un exemplar din altă specie umană. Gesturi sigure (fără ostentație însă), eleganță simplă, firească, puțin blazată poate. Vine dela volan. Și asta se vede. E un om care la volanul unei mașini, la o masă de baccara, într-un mare hall de hotel, se simte la el acasă. Meserie neprecisă. Om de afaceri. Dar obișnuință veche de a umbla cu bani mulți, de a-i câștiga ușor, de a-i cheltui la fel de ușor. Poartă un costum sportiv de dimineață, gris deschis. ȘEFUL (In continuarea unei discuții): Și cum-vă spusei… Datoria înainte de toate. Regulamentul. Tată să-ți-fie, frate, soră, (Intransigent): Nimic! Regulament… (Zărind-o pe elevă): Domnul Miroiu nu-i acasă, domnișoară? ELEVA (Nu-și poate lua ochii dela Grig. Nici n’a auzit, nici nu răspunde). ȘEFUL N’auzi domnișoară? Domnu Miroiu nu-i acasă? ELEVA (Tresărind): Cum? Nu. Nu e. GRIG (Către Șef): Dumneata ești sigur că doamna… doamna de care ți-am vorbit… e aici? ȘEFUL Sigur. La domnu Miroiu, profesorul. A plecat cu el, aseară, dela mine, dela gară. Au plecat împreună. GRIG Împreună ? ȘEFUL Adică… d-lui zicea că se duce să doarmă la Udrea (Cu subînțeles): Mă‘nțelegi!… GRIG (Mai mult pentru el): S’ar putea?… (Privind curios și amuzat decorul): S’ar putea să fi petrecut ea aici o noapte? Aici? ȘEFUL Dacă vă spun… (Către elevă): l-ascultă, domnișoară, d-ta ești de mult aici? ELEVA (Fără să-și ia ochii dela Grig): De adineauri. ȘEFUL Și când ai intrat n’ai văzut o doamnă? GRIG O doamnă, tânără, frumoasă, blondă, în rochie albă. ELEVA (Buimăcită că el, care n’a văzut-o până acum, îi vorbește): Ba da… adică nu…. GRIG Da sau nu? ELEVA (Și mai buimăcită, de apropierea lui și de întrebarea lui scurtă): Eu… să vedeți… (Nu mai poate minți): Ba da. Am văzut-o. ȘEFUL Și unde e? ELEVA Eu… eu… (Cu un gest scurt, arătând ușa din dreapta): Acolo. ȘEFUL Acolo? (Face un pas spre ușe). GRIG (II oprește calm): Lasă dumneata. (Merge spre ușe și rămâne în fața ei). SCENA IV [ modifică ] ȘEFUL — GRIG GRIG (Care a privit mereu spre ușa din stânga, fără să participe în ultimele replici, fără măcar să le audă): Domnule Șef… dumneata ești convins că doamna e doamna pe care o caut eu? ȘEFUL Mai e vorbă? Înaltă, blondă, rochie albă. Semnalmentele corespunde. Nu? GRIG (Cu un zâmbet): Ba da. Corespunde. ȘEFUL Și p’ormă… s’o chemăm înăuntru. S’o vedeți și dv. la față. (Face un pas spre ușe). GRIG Nu. Lasă. ȘEFUL Și mai e ceva. Uitasem. Stați să vedeți. (Se scotocește prin buzunarele vestei și scoate de acolo cele câteva fise de joc de aseară): Poftim. GRIG (Le ia, le privește): Fise dela ruletă. ȘEFUL Cu asta voia dumneaei să plătească biletul. Dacă s’a mai pomenit! GRIG Adevărat. Nu s’a mai pomenit. ȘEFUL Păi nu? Păi nu era locul să-i tragem un proces-verbal de contravenție? GRIG Ba era. ȘEFUL Eu de asta zic. S’o chemăm înăuntru și să-i tragem procesul. GRIG Acuma-i târziu. Nu ți-am plătit la gară? Și biletul și amenda? ȘEFUL (Cu regret): Ba ați plătit. GRIG Păi vezi? Aseară trebuia. ȘEFUL Da, da nu avea acte. Nu zici că voia să se omoare. GRIG (Nu prea îngrijorat): Ce vorbești? ȘEFUL Piiiii! Ce-am tras cu ea. Nu și nu că ea se omoară. Dacă nu eram eu… GRIG (Luându-l de spate și împingându-l spre ieșire): Iți mulțumesc domnule Șef. Ești un om de ispravă. Dar acum lasă-mă. Lasă-mă singur. ȘEFUL Am onoarea… Vă salut. (Se oprește în prag): Tiii… tare-mi pare rău. De cinșpe ani n’am mai tras un proces-verbal. O ocazie ca asta nu se mai nimerește. (Iese). SCENA V [ modifică ] GRIG — MONA Grig l-a petrecut pe șef până în prag. Rămas singur, se întoarce, pășește spre ușa din stânga, se oprește în fața ei, se uita o secundă sau două, cu un vag surâs amuzat, pe urmă foarte calm, pune mâna pe clanță și deschide. Nu intră. Rămâne locului, dar face semn cu degetul arătător, chemând-o pe Mona, iar când vede ca ea nu răspunde, repetă gestul. Mona iese în sfârșit de acolo. E puțin jenată, dar nu prea mult. Se privesc în tăcere unul pe altul câtva timp. GRIG Bună dimineața Mona. MONA Bună dimineața Grig. GRIG Ai dormit bine? MONA Mulțumesc. Tu? GRIG N’am dormit deloc. Am stat la joc până la cinci dimineața. Am fost în serie mare. Pe urmă m’am dus la hotel, credeam că ești acolo. MONA Nu eram. GRIG Nu. Nu erai. Am luat repede o baie, m’am schimbat și am pornit să te caut. MONA Și m’ai găsit. GRIG După cum vezi. Eu totdeauna te găsesc. MONA Cine știe? Poate că de astădată… nu. GRIG (N’a dat atenție): Intâiu crezusem că ai schimbat numai camera, dar portarul mi-a spus că nici nu te văzuse prin hotel și că, de altfel, nici nu avea camere libere. Atunci mi-am închipuit că ai trecut peste drum la Caraiman. MONA Eroare. GRIG Exact. Eroare. Nu erai nici acolo. Dar cineva din hall te zărise coborând scările spre gară. MONA Întocmai. GRIG Și la gară, tipul dela bar, Jean, chelnerul, te văzuse urcându-te în accelerat. MONA Ai mulți informatori. GRIG Ii plătesc bine. MONA Știu. GRIG Am telefonat la București,acasă. Nu veniseși. Am telefonat la gară să văd dacă trenul nu avea întârziere. Nu. Sosise regulat. Atunci…atunci am început să fiu îngrijorat. MONA Tu? GRIG Eu. MONA Îngrijorat? GRIG Foarte. MONA Nu te recunosc. GRIG Timp de cinci minute. MONA Așa da. GRIG Fiindcă după cinci minute mi-am adus aminte că n’aveai un ban în poșetă și că probabil te-au dat jos pe undeva în vre-o gară. MONA Ești foarte inteligent. GRIG Sunt. M’am urcat în mașină și am pornit-o metodic, din gară în gară. Până aici. Simpatic șeful gării. MONA Daa. GRIG {După o secundă de tăcere, părăsind tonul de glumă de până acum): Mona!. MONA Grig! GRIG Recunoaște că cearta noastră de aseară a fost o prostie. MONA O mare prostie. GRIG Recunoaște că eu personal, n’am avut nicio vină. MONA Niciuna. GRIG (Brusc, iritat): Ți-am spus de atâtea ori, că nu-mi place, când joc, să stai în spatele meu și să-mi vorbești și să mă‘ntrebi și să mă sâcâi și să-mi ceri bani. Ce vrei? Sunt jucător. Am și eu superstițiile mele. MONA Foarte normal… GRIG (Mai potolit): Vezi? Vezi ce‘nțelegătoare ești acum? (Din nou iritat): Mai ales că pierdeam. Eram într’un ghinion negru. MONA Și după ce-am plecat eu? GRIG Am început să câștig. MONA Imediat? GRIG Nu. Ceva mai târziu. MONA (Interesată): Cam pe la ce oră? GRIG Știu eu? Cam pe la 12. MONA (Cu o mică tresărire): A! GRIG Dar de ce întrebi? MONA (A rămas o secundă pe gânduri): Nimic. Mă gândeam la superstiții. GRIG A in început să câștig… Și-am intrat într’o serie fantastică… formidabilă… De asta nici n’am putut să mit ridic dela masă. Până dimineața. Până la cinci. MONA Vezi? Ți-am purtat noroc. GRIG (Apropiindu-se și mai mult de ea): Mona! (Niciun gest din partea ei. El o apucă ușor de umeri): Mona! Ești supărată pe mine? MONA Nu. Deloc. GRIG Deloc, deloc? MONA Absolut deloc. GRIG Ești o fată delicioasă. (O sărută pe obraz cu oarecare neglijență. Ea-l lasă): Și acuma hai să mergem. MONA Unde? GRIG Cum unde? Mașina-i afară. Hai să mergem. MONA (Simplu, fără violență): Nu. GRIG Cum? MONA Eu nu merg. GRIG Nu mergi? Dar ce faci? MONA Rămân. GRIG Unde? MONA Aici. GRIG (Gest circular, ironic): Aici? MONA Da. GRIG Fată dragă, e prea târziu, sau prea devreme pentru glume. Mi-e somn. N’am dormit toată noaptea. Hai. Vino. Plecăm. MONA Pleci singur, Grig. GRIG Singur? Cum singur? MONA Uite așa; singur. GRIG (Ceva mai răstit, ceva mai serios): De ce? MONA Pentrucă… pentrucă… Da, n’ai să‘nțelegi. Nu. N’ai să‘nțelegi. Ar fi mai bine să nu pui întrebări și să io duci. (Cu o schimbare de ton, simplu și grav): Ascultă, Grig. Tu… Ai văzut vreodată Ursa Mare? GRIG Ursa ce? MONA Ursa Mare? GRIG Ești nebună. MONA (Cu emoție): Grig! Asta-i drăguț.., Asta-i cel mai drăguț lucru pe care mi l-ai spus de când te cunosc… Da. Sunt nebună. Pot fi și eu nebună. GRIG Asta știam de mult. MONA Dar eu nu. Abia astă noapte am aflat. Astă noapte… Aici… Eu am făcut o descoperire. O sfâșietoare descoperire, Grig. Noi nu suntem fericiți. GRIG Noi doi? MONA Noi și toată lumea noastră. Nu suntem. Ducem o viață tristă, stupidă… GRIG Dar comodă. MONA Se poate. Mie nu mi-a plăcut niciodată. GRIG Nu ți-a plăcut. Dar ți-a stat bine. MONA Martor îmi ești tu, Grig, că nu mi-a plăcut. De atâtea ori am plâns și n’am știut de ce. De atâtea ori am vrut ml fug și n’am știut unde. Totdeauna, mă auzi? Totdeauna, oricâți bani am avut, oricâte rochii, oricâte bijuterii, totdeauna am simțit că-mi lipsește ceva, nu știam bine ce… GRIG Ursa Mare probabil… MONA Da. Ursa Mare. GRIG Mona, tu delirezi. MONA Nu, dragul meu, dac’ai ști ce limpede văd. E atâta soare azi dimineața, totul se luminează pentru mine. Uite, casa asta… florile astea. GRIG Florile astea? (Se uită o clipă la florile din vas): Iți plac ție? MONA Sunt minunate. GRIG Fetițo, tu trebue să te culci. Trebue neapărat să dormi, S’a întâmplat ceva cu tine astă noapte. Ai băut. MONA (Cu un ușor zâmbet secret): Poate. GRIG Dar bine, te-ai uitat la zarzavatul ăsta din oală? Morcovi, pătrunjel și păstârnac? MONA Grig, nu-ți dau voie. GRIG Cum? Nota la florar se ridică în fiecare săptămână la zeci de mii de lei. Florile cele mai palide nu sunt destul de palide pentru tine. Violetele de Parma în Decemvrie, aduse cu avionul, nu sunt destul de fragile. Liliacul alb în Ianuarie nu e destul de alb. Florile de seră cele mai scumpe se ofilesc în camera ta într’o secundă. Ca un abur, ca o respirație și toate astea de ce? Ca să te găsesc într’o zi, într’un mizerabil târg de provincie, leșinând cu o sorcovă în brațe? MONA Taci. GRIG De ce să tac? Pentrucă nu vrei s’auzi? Pentrucă ti-e frică? MONA Pentrucă e zadarnic. GRIG Recunoaște că ți-e frică. Frică să deschizi ochii, dar deschide-i, Mona și uite-te bine la cotețul ăsta în care te sbați cu frumusețea ta de prințesă. Nu zău? Ai dormit iu pe salteaua asta găurită? MONA Taci. Nu știi ce vorbești. GRIG Ai stat tu la masa asta șchioapă? MONA (Jignită): Nu e șchioapă. GRIG Dar nici mult nu-i lipsește. (Pășește prin odaie, uitându-se cu atenție și ironie la lucruri): E minunat! E fantastic. (A ajuns lângă ușa din stânga): Și aici ce e? (Deschide și aruncă o privire înăuntru): A! Sala de baie. Foarte modernă. Îmi place. (Scoate afară stropitoarea și i-o arată): Și sistematică. (Mona zâmbește. EI pune la loc stropitoarea și pe urmă închizând ușa): Aici ți-ai făcut baia? MONA Nu. M’am spălat afară la fântână. GRIG Cum? MONA Da. E o fântână în curte. N’ai văzut-o când ai intrat? O fântână curată și lanț… M’am spălat acolo, dimineața, în zori. A fost… a fost divin. Apa rece, vie… GRIG (Foarte serios, ca și cum ar fi o întrebare capitală): Mona! Te-ai spălat tu la fântână? MONA Da. GRIG Tu? MONA Eu. GRIG Tu, care la București iei două băi pe zi, una dimineața, una seara, într’o infuziune de lavandă, la 26 grade și 5 linii, nicio linie mai puțin, nici una mai mult… te-ai spălat tu în curte, la fântână? MONA Da. GRIG Bine, dar atunci e grav… E foarte grav. MONA Cât se poate de grav, dragul meu. SCENA VI [ modifică ] GRIG — MONA — PROFESORUL PROFESORUL (Intrând repede, cu o rochie de damă pe brațul stâng): Mona! am adus… (Se oprește scurt): Mă iertați… Nu ești singură? GRIG (Cam agresiv): După cum se vede. PROFESORUL (Către Mona): Cine e domnul? MONA E… (Scurt): fratele meu. GRIG Cum? MONA Da. E fratele meu. PROFESORUL Domnule… sunt… sunt… onorat. (Venind spre el și întinzându-ii mâna): Dați-mi voie. Numele meu este Miroiu. Marin Miroiu. GRIG Îmi pare bine. Îmi pare cu atât mai bine, cu cât am unele întrebări de pus. MONA (Voind să-l oprească): Grig? GRIG (Către Mona): Eu ori sunt frate, ori nu sunt. Și dacă sunt, pun întrebări. (Către Miroiu): Domnule, te rog să-mi explici ce s’a întâmplat azi noapte aici? MONA (Cu un strigăt, abia exprimat): Grig. GRIG Da. Ce s’a întâmplat? Fiindcă ceva s’a întâmplat. PROFESORUL (Intre jenă și cavalerism): Domnule… GRIG Fata asta care zice că e sora mea și pe care o reneg… MONA Grig! PROFESORUL Sunteți prea aspru. GRIG Fata asta a plecat aseară de lângă mine. A fugit. Și o regăsesc aici, în casa d-tale, amețită, scoasă din minți, delirând. Ce i-ai făcut, domnule? (Ca și cum deodată ar descoperi adevărul): I-ai dat de băut. PROFESORUL Domnule… dați-mi voie… cum puteți crede? GRIG Ai îmbătat-o. MONA Grig, nu fi absurd. GRIG Ai îmbătat-o. Cu ce? De ce? PROFESORUL Domnule… înțeleg prea bine… indignarea, neliniștea… e datoria dv. de frate, nu?… La urma urmelor, sângele apă nu se face… Dar vă asigur că eu… că Mona… GRIG “Mona”? Ii spui pe nume? PROFESORUL (Jenat): Acum, după tot ce s’a întâmplat. GRIG (Isbucnind): Dar ce s’a întâmplat, pentru numele lui Dumnezeu! vorbește odată! vorbiți odată! PROFESORUL Domnule! am onoarea… vreau să spun… (Luând repede și eroic hotărârea): Vă rog să-mi faceți cinstea de a-mi acorda mâna surorei dv. MONA (Afolată): Dumnezeule! GRIG Mâna su… (O clipă de suspensie, până sezisează situația): A! Dar bine, atunci lucrurile se schimbă. (Către ea): Ascultă, Mona, ăsta-i un om de onoare. De ce nu mi-ai spus? (Către Profesor): Domnule, îți cer iertare. Eu mă temeam că sora mea… (Întorcând o secundă capul spre ea): Biata mea soră… a căzut pe mâna unui vulgar craiu, a unui don-juan fără scrupule, a unui seducător primejdios. Dar nu! D-ta ești o conștiință. MONA (Încet dar fierbând): Și dumneata un imbecil. GRIG Te rog să nu mă insulți, într’un moment așa de solemn. (Către Profesor): Tinere, cererea d-tale, mă ia—drept să-ți spun — puțin pe nepregătite. PROFESORUL Și pe mine. GRIG N’ași putea să dau un răspuns imediat. PROFESORUL Evident. Înțeleg. GRIG Înainte de a vă da consimțământul meu… fiindcă, dacă nu mă‘nșel, d-ta asta vrei dela mine; consimțământul. PROFESORUL Da… sigur… GRIG (Scurtă privire spre Mona): E colosal. (Către Profesor): Înainte de a vă da consimțământul și binecuvântarea… trebue să știu și eu pe ce mâini o las, în ce casă… PROFESORUL (Stingherit): O! casa… GRIG N’am nimic de spus. E foarte frumoasă. Arc flori. Arc fântână. Are tot ce-i trebue. MONA (Către Grig încet): Ești grotesc. PROFESORUL Nu, n’are. Îmi dau seama că Mona vine dintr’altă lume. I-am spus și aseară. Din cu totul altă lume. Și nu trebue să credeți că dacă prin… printr’o împrejurare năucitoare… a venit aici, la mine, eu am uitat, eu uit tot ce ne desparte. Dar vedeți, eu am o carieră, o situație. Sunt profesor definitiv. GRIG (Către Mona): Definitiv! PROFESORUL Cu o gradație. GRIG Frumos! PROFESORUL O leafă mică, dar sigură. 11.273 de lei. GRIG Fără rețineri? PROFESORUL Fără. GRIG Admirabil. 11.273! Ea e o fată ordonată, strângătoare. MONA (Încet): Ești odios. PROFESORUL Chiar adineaori am fost pe la școală și i-am luat. (Bagă mâna în buzunarul hainei, scoate câteva bancnote cu stângăcie și le vâră la loc): Azi e întâiu. (Aducându-și aminte): Uite, Mona, rochia. Am trecut pe la Pascu. Cât p’aci să uit. Altceva n’am găsit. (Întinde rochia, o oribilă rochie “de gata”, cu agățătoare). GRIG (Luând el rochia): Ce-i asta? (O ridică de mânerul agățătoarei). MONA (I-o ia din mână): Lasă. (Aruncă rochia repede pe un scaun). PROFESORUL Înțelegi? Nu poate să iasă în oraș așa cum este. (Îngrijorat): Nu-ți place, Mona? MONA Ba da. (Încet lui Grig): Ești odios. PROFESORUL Fiindcă dacă nu-ți place, o primește înapoi. Așa m’am înțeles cu Pascu. Dar nu acum, că n’am timp. Trebue să mă duc și la școală. (Către Grig): Știți, am oră dela 9—10. GRIG Aa! Atunci du-te. PROFESORUL Dau o fugă pân’acolo și mă ‘ntorc. Că lecția tot n’o fac. Nici n’ași fi în stare. Prea sunt… prea sunt… Dar măcar să le spun. Să știe că nu viu. Să puie pe altul în loc… (A făcut un pas spre ușe): Aa! Unde mi-e capul? (Scoate din celălalt buzunar al hainei un pachet învelit în hârtie): Uite Mona. (Se întoarce, îi dă pachetul și pe urmă explicativ, către Grig): Ceva de mâncare. I-e foame săraca. MONA N’a mâncat nimic de ieri… (A ajuns lângă ușe): eu mă ‘ntorc! (Iese). SCENA VII [ modifică ] GRIG — MONA Mona a rămas în mână cu pachetul care i l-a întins profesorul și pe care ea l-a primit mașinal. Se apropie acum de masă și-l aruncă ușor, cu un gest de oboseală, de absență. GRIG (După ce a privit-o lung în tăcere): Prin urmare, așa; M’ai înșelat. MONA (Ridicare din umeri, gest care nu neagă, nu afirmă). GRIG M’ai înșelat cu prăpăditul ăsta. MONA Te rog să nu vorbești despre el. Nu-l cunoști. GRIG L-am văzut. MONA L-ai văzut dar nu-l cunoști. GRIG Are haz băiatul. E simpatic. (Și deodată, tăios, fără ironie): E ridicol. MONA Ridicol? De ce? Fiindcă ti-ai bătut joc… fiindcă ăi crezut că-ți bați joc de el în fața mea? Ce milă mi-e de tine, Grig. Cu zâmbetul tău sigur, cu cravata ta perfectă, cu eleganța ta ireproșabilă. Ce milă mi-e de tine. Tu nu ești ridicol si n’ai să fii niciodată. GRIG (Îndârjit): Sper! MONA Dar nici n’ai să cunoști marea lui taină. GRIG Are o taină? MONA L-ai văzut rău, în plină zi. Nu-i șade bine. E stângaciu, e prost îmbrăcat, e timid. Dar când se face seara… (Întoarce capul spre fereastră): când se face seara… aici, la fereastra lui… (coborând mult vocea): se întâmplă un lucru miraculos… GRIG (După o mai lungă tăcere, foarte serios): Mona! Vrei să rămâi cu el? MONA Da. GRIG Te-ai gândit bine? MONA Nu. Nu m’am gândit deloc. Dar vreau să rămân. GRIG Mona! eu te‘nțeleg. MONA Crezi? -, GRIG Cred că da. Te‘nțeleg foarte bine. Ți s’a urît. Te-ai plictisit. Vrei să schimbi. MONA (Protestând vag): Ba nu. GRIG Ba da. Toți ne plictisim. Tuturor ni se urăște. Toți vrem să schimbăm. Măcar odată, pentru cinci minute. Dar bagă de seamă. Cele cinci minute trec. Până acum a fost foarte amuzant. Un fel de escapadă. Un fel de excursie. Florile, fântâna, stropitoarea. Ce nostim e! Dar acum… Hai acasă. MONA Nu. GRIG (Montându-se): Nu? Și eu ce fac, să mă ‘ntorc singur, la Sinaia și pe urmă la București? și ce să spun? că m’ai lăsat? că m’ai lăsat pentru un tip caraghios, care are o taină… și la fereastra căruia se întâmplă noaptea miracole? MONA Grig, nu-ți dau voie! GRIG (Ridicând mereu vocea): Ce nu-mi dai voie? Ce nu-mi dai voie? Am trăit trei ani cu tine. Am cheltuit o avere. MONA Ești delicat. GRIG (Violent): Nu sunt delicat. Și nu vreau să fiu. Și n’am de ce să fiu. MONA Nu striga. GRIG Cum? MONA Pleacă dela fereastră și nu striga. Te aud vecinii. GRIG Ce vecini? Care vecini? MONA Nu striga. Te aude dela Chiroiu. GRIG Care Chiroiu? MONA Chiroiu dela Percepție. GRIG (Încremenit): Mona! Mona! (Vine spre ea, vorbește cu o sinceră uluire): Tu ești o provincială. Ai ticuri de provincială. Când te-ai schimbat? Tu nu mai ești Mona. Ți-e frică de vecini. Ți-e frică de ce-o să spuie târgul. Ești… (Cu profundă decolare): Ești nevasta lui Miroiu. MONA (Care și ea a fost surprinsă de strigătul ei de respectabilitate provincială — de mai sus — iar acum, speriată ca de un simptom grav al unei maladii pe care nu și-o cunoștea, e jenată): Lasă-mă. GRIG Ești nevasta lui domnul Miroiu, Mona. MONA Lasă-mă să-ți spun. GRIG Ce-ți mai lipsește? Rochia poate. Îmbrac-o, îmbrac-o repede, ca totul să fie complet. (A luat rochia de unde o aruncase ea adineori și o ridică prezentând-o): Ia uite ce frumoasă e. MONA (Ii rupe rochia din mână și-o aruncă din nou pe undeva): Mă plictisești. GRIG Mona, tu ești un animal de lux. Ești făcută din puțin parfum, din multă lene, din oarecare fantezie. Tu crezi că toate astea vor rezista aici? Te gândești ce vei fi tu, cum vei fi tu peste un an? Poate cinci? Încerc să-mi imaginez și mă cutremur. Știi ce vei fi? (In clipa aceasta ușa din dreapta se deschide și intră, cu precipitare, domnișoara Cucu). SCENA VIII [ modifică ] GRIG — MONA — D-ra CUCU GRIG (Care e din întâmplare cu privirea spre ușe, îi prinde imaginea instantaneu): Uite! Asta vei fi. (Vine repede spre d-ra Cucu): Stai pe Ioc, doamnă! D-ra CUCU Pardon! Domnișoară. GRIG Doamnă sau domnișoară, n’are nicio importanță. Stai pe loc. Dumneata nu ești o persoană. Ești un argument și vii la timp. (Arătând-o Monei): Uite, Mona, asta vei fi. D-ra CUCU (Sufocată de indignare): Domnule! MONA Domnișoară Cucu, nu trebue să te superi, domnul e nervos și are vervă. GRIG Cucu? O cheamă Cucu? D-ra CUCU (Către Mona): Da de unde știi d-ta cum mă cheamă? MONA Te cunosc. GRIG Te cheamă Cucu? D-ra CUCU Știi că ești obraznic? (Către Mona): De unde mă cunoști? GRIG Cucu și mai cum? D-ra CUCU Lasă-mă domnule în pace. GRIG Filofteia? D-ra CUCU Nu te-astâmperi? GRIG Eulampia? D-ra CUCU (Către Mona): Ăsta-i sărit. GRIG Stai. Stai că știu. Esmeralda. (Începând o frază): D-ră Esmeralda. D-ra CUCU Nu mă cheamă Esmeralda. GRIG Foarte rău. E o eroare. D-ră Esmeralda. D-ra CUCU N’auzi domnule că nu mă cheamă Esmeralda? GRIG Da cum te cheamă? D-ra CUCU (Demna): D-ra Cucu. GRIG (Către Mona): Vezi? Nici nume n’are, d-ra Cucu și nimic mai mult. Nicio silabă mai mult. Și totuși a avut și ea un nume, dar l-a pierdut. A fost și ea tânără. D-ra CUCU A fost? Cum “a fost”? GRIG Sau poate mai este dar nu se vede. D-ra CUCU Domnule! Te poftesc! GRIG Poate că a fost și ea cândva, un minut, o secundă din viața ei, o Monă, ca tine. MONA Grig, te rog. GRIG Te superi? Ești orgolioasă, Mona, dar iți închipui că dac’ai fi dus viața domnișoarei Cucu, ai fi fost altceva decât domnișoara Cucu? D-ra CUCU Domnule, să faci bine să nu te amesteci în viața mea particulară. Eu atâta-ți spun. GRIG D-ră Esmeralda! D-ra CUCU (Formidabilă): Nu mă cheamă Esmeralda. GRIG Știu. Dar te rog, fă-mi plăcerea și lasă-mă să-ți spun așa, d-ră Esmeralda, eu salut în d-ta ceva care ar fi putut să fie. Salut secunda de frumusețe și de grație care s’a pierdut, pentru c’ai rămas aici… Și pentrucă te speli dimineața la fântână. D-ra CUCU La fântână? Rău mi se face! Eu la fântână. Eu, n’am pus în viața mea un strop de apă pe obraz? GRIG Dar cu ce te speli? D-ra CUCU Cu lapte de castraveți, domnule! MONA Vezi, Grig? Vezi că apa de fântână nu strică. D-ra CUCU Și la urma urmelor să-mi dați pace. N’am venit aici să glumesc. Am venit să văd ce se petrece. GRIG Ce se petrece? D-ra CUCU Duduie, tot târgul. Domnule. (Către Mona): D-ta cine ești? (Arătându-l pe Grig): Dumnealui cine e? De unde veniți? Ce căutați? Ce vreți? Și automobilul de afară ce-i cu el? L-ai oprit în mijlocul uliței, de s’adună toți copiii din mahala. (Se uită pe fereastră): Ia te uită! (Strigând peste fereastră afară): Georgică! (Către ei, explicativ): Georgică a lui Vișan dela regie. (S’aude claxonul): Georgică! N’auzi? Pleacă d’acolo! (Claxonul): Georgică, n’auzi? GRIG (Care se uită și el pe fereastră): Ei! (Către Mona): S’au cățărat pe mașină. Sunt cinci-șase (Claxonul): Ei! N’auziți? Dați-vă jos! (Claxonul): Îmi strică radiatorul, (lese grăbit, lăsând ușa deschisă). SCENA IX [ modifică ] MONA — D-ra CUCU D-ra Cucu a rămas la fereastră, privind spre stradă. Mona se apropie de ea. MONA D-ră Cucu! (O atinge ușor pe umăr): D-ră Cucu! (D-ra Cucu se întoarce. Mona ezitând, o privește o secunda și abia pe urmă cutează): D-ta… d-ta ai fost frumoasă? D-ra CUCU (Tăcere. Lungă tăcere): Așa se spunea. MONA Cine spunea? D-ra CUCU (Plină de amintiri): Ei! MONA Dar M-me Chiroiu, a fost frumoasă? D-ra CUCU Cine? Spălăcita aia? MONA Dar m-me Lascu? D-ra CUCU Să vorbim, să n’adormim! MONA Și nu e nimeni? nimeni? D-ra CUCU Tot eu sunt mai bine ‘n târg. MONA Dar… dac’ași rămâne și eu? D-ra CUCU D-ta? Vrei să rămâi aici? (Gest care arată casa, târgul, tot. Pe urmă, după o nouă tăcere, cu ceva simplu, emoționat în voce): D-ră… sau doamnă… MONA Poți să-mi spui oricum. Sunt și una și alta. Cum vrei s’o iei. D-ra CUCU Drăguțo! Ești prea frumoasă. Pleacă. MONA Să plec? De ce? D-ra CUCU E trist. MONA Trist? E atâta soare! Atâta lumină! D-ra CUCU Astăzi. Dar când plouă? MONA Plouă? D-ra CUCU Păi da. Destul de des… Și iarna! (Gest decolat): Parcă sunt douăzeci de ierni într’una singură. MONA Dar el? D-ra CUCUC Cine “el”? MONA (Gest vag spre masa de scris). D-ra CUCU Miroiu? MONA Marin. D-ra CUCU Cu cărțile lui. E fericit. MONA (Pe gânduri): E așa de drăguț. (Tăcere): Era așa drăguț. D-ra CUCU Era. Ai spus “era”. (Iese ușor, discret, pe ușa lăsată deschisă de Grig). SCENA X [ modifică ] MONA — GRIG Mona a rămas cu privirea în vag. Trec câteva secunde. Pe urmă, mașinal, fără să dea atenție gestului, își ia poșeta, o deschide, scoate o oglindă și se uită în ea, aranjându-și puțin părul. Grig reintră, rămâne în prag și o privește, fără ca ea să-și dea seama. GRIG Mona! Vii? MONA Vrei tu? GRIG Tu nu vrei? MONA Nu știu. Nu mai știu. Simt că dacă mă chemi am să viu cu tine. Dar îmi pare rău. GRIG De ce nu rămâi atunci? MONA Fiindcă n’am curaj. N’am destul curaj. Dar dac’ai vrea tu să m’ajuți… de ce ai venit, Grig? Dacă m’ai lăsa să‘nchid ochii —și pe urmă— când îi deschid, să nu fii aici… să dispari… GRIG Eu nu sunt un om care dispar, Mona. Nu e genul meu. MONA Păcat. Ar fi fost mai bine pentru amândoi. Fiindcă… Crede-mă, Grig, eu nu sunt, nu mai sunt femeea pe care o cunoști și pe care ai venit s’o cauți… cu mine s’a întâmplat ceva. GRIG Lasă. Te culci și-ți trece. MONA Și dacă nu-mi trece? Grig? Ne iubim noi? Suntem noi fericiți? GRIG Draga mea, întrebuințezi un vocabular pe care nu-l înțeleg. Care nu-i al meu. Iubire, fericire. Vorbe. Te iubesc? Mă iubești? Nu știu. Dar când intru cu tine în hall la Athenée Palace, sunt bucuros că ești la brațul meu. Și toate capetele se întorc după noi, Ce vrei mai mult? E deajuns. MONA Crezi? GRIG Cât despre fericire… Noi n’avem timp să fim fericiți. Abia avem timp să trăim bine. Fericiți sunt ăștia care rămân aici. A lor e împărăția cerului. MONA Ești cinic. GRIG Sunt grăbit. Am un automobil afară. —Haide, vii? MONA Și mai e ceva, Grig, tu nu ești gelos? GRIG Gelos? De ce? MONA (Puțin jenată): In sfârșit… Noaptea asta… noaptea care a trecut… GRIG Vrei să spui că…? serios, Mona? Adevărat. (Ea tace): Ei bine, e extraordinar! Una ca asta nu mi s’a mai întâmplat. Mona! Pe cuvântul meu de onoare că nu simt niciun pic de gelozie. E straniu dar e așa. Nu vreau să te jignesc. Tu știi că eu sunt în stare să cârpesc pe un tip care se uită cu coada ochiului la tine într’un restaurant. Dar de astădată… de astădată nu sunt gelos… Uite, am impresia că tot ce s’a petrecut, tot ceea ce pretinzi tu că s’a petrecut, n’a fost aici în lumea mea, în lumea noastră, că undeva, departe… știu eu?… în lună. MONA Nu în lună, Grig. In Ursa Mare. GRIG Fie și în Ursa Mare, cum zici tu. Dar poate fi un om rezonabil, gelos pentrucă femeea lui s’a culcat într’o noapte cu cineva, în Ursa Mare? MONA Ești un filosof. SCENA XI [ modifică ] MONA — GRIG — UDREA UDREA (Intrând repede): Doamnă! Coniță! GRIG (Către Mona): Ăsta cine mai e? UDREA (Fără să-i dea vreo atenție, mereu către Mona): E adevărat? M’am întâlnit cu Miroiu, la liceu. Vine și el în urmă. E adevărat? GRIG Ce să fie adevărat? UDREA (Tot către Mona): Domnul cine e? GRIG Sunt… MONA Grig! Taci. Domnule Udrea, eu plec. UDREA Plecați? De ce? MONA Plec… (Gest ușor cu capul spre Grig). UDREA (A înțeles): A!… (După o pauză): Și… Marin? MONA Trebue să-i vorbești. Să-l faci să înțeleagă. Fiindcă eu… eu n’am curajul… UDREA Nu vă mai întoarceți? Niciodată? MONA Știu eu ?… Ii vei spune d-ta. SCENA XII [ modifică ] MONA — GRIG — UDREA — PROFESORUL PROFESORUL (Intrând fericit): Mona! MONA Marin! (Tăcere stânjenită). PROFESORUL (După ce s’a uitat la toți trei cu oarecare presimțire în glas): Mona! MONA (După o nouă tăcere): Grig! Domnul Udrea e profesor de muzică și compozitor. Mare talent. A scris o simfonie. UDREA In patru părți. Alegro, Andante, Scherzo… PROFESORUL (Cu nesfârșita tristețe): Și iar Alegro… MONA Dacă vrei tu… întreabă-l. Să-ți povestească. Are nevoie de un instrument… UDREA (Protestând): Doamnă… GRIG Foarte bine, maestre. Să vedem. Poate e ceva de făcut. Vino cu mine în stradă, că dracii ăia de copii, se tot cațără pe automobilul meu… Vino și stăm de vorbă… (Ies amândoi, vorbind). VOCEA LUI UDREA (De afară, depărtându-se prin grădină): Să vedeți, d-voastră. Pân’la Scherzo ar merge cum ar merge. Dar dela Scherzo încolo… întâiu intră alămurile; pam – pam – pam – pam… (Vocea se pierde, se stinge. Mona și Profesorul au tăcut, ca și cum ar fi ascultat vocile ce se depărtau). SCENA XIII [ modifică ] MONA — PROFESORUL MONA Marin… vezi, eu nu pot să rămân aici, așa, în rochia asta… Aveai dreptate. PROFESORUL (Gest spre rochia adusă de el): Bine, dar… (Pe urmă, scurt): Nu-ți place? MONA Ba da. Dar nu e deajuns. Îmi trebue… am nevoie de atâtea alte lucruri… Și atunci, plec să… PROFESORUL (Tresărind): Pleci? MONA Deocamdată. PROFESORUL Mona! MONA Dar mă voiu întoarce. PROFESORUL Când? MONA Repede. PROFESORUL Mâine? MONA Mâine… nu cred. PROFESORUL Poimâine? MONA Știu eu? PROFESORUL Atunci… Duminecă. MONA Da… poate, Duminecă… poate într’o Duminecă. PROFESORUL Să te-aștept? MONA Sigur. Ce întrebare? PROFESORUL Să te-aștept la gară? MONA Nu. Nu la gară. Aici. Așteaptă-mă aici. Am să viu. PROFESORUL Când? MONA Mereu. In fiecare seară. PROFESORUL (După ce a privit-o): Înțeleg. MONA Ce înțelegi? PROFESORUL De douăsprezece ore trăesc într’un vis absurd. Cel mai absurd dintre visuri. De câteva ori mi-am spus: Dac’ar fi adevărat? Dacă s’ar putea să fie adevărat? Uite și adineaori, pe stradă, m’am oprit din fugă — fugeam… M’am oprit deodată și am pus mâna pe mine… Doamne! numai de nu m’aș trezi… Mona! Simt că încep să mă trezesc. Nimic n’ai fost adevărat. MONA Nimic? (Îl sărută): Nici sărutarea asta? PROFESORUL Te duci, Mona. Pleci și nu te mai întorci. N’am să te mai văd niciodată. MONA Marin, acolo sus, lângă Alcor, e o stea… o stea care de astă noapte poartă numele meu… Tu n’ai văzut-o niciodată, dar știi că e acolo. Eu voiu fi totdeauna aici. (Iese ușor în timp ce el a rămas cu privirea spre cer, spre Ursa Mare, spre Alcor, spre steaua Iui nevăzută). SCENA XIV [ modifică ] PROFESORUL — UDREA PROFESORUL (Întorcându-se): Mona! (Abia acum își da seama că ea a plecat. Ii repetă din nou numele, cu glasul scăzut): Mona (De afară se aude motorul mașinei, care pornește, pleacă, se depărtează. Profesorul, nemișcat, urmărește sgomotul. Pe urmă merge fără grabă spre raftul cu cărți, scoate de acolo atlasul lui Van Merch, vine cu volumul spre centrul scenei, îl deschide). UDREA (Intrând sgomotos): Marine! E de necrezut. E nemaipomenit! A semnat tot. Toată lista. Toți banii. Ea a semnat. Ea cu mâna ei. Dar banii… el i-a dat. (Și instinctiv își dă seama că asta n’ar fi trebuit să spună. Tace încurcat. Pe urmă cu stângăcie): Ascultă, Marine… mi-e greu să-ți spun… dar trebue. Vezi… eu… ea… nu se mai întoarce. PROFESORUL Știu. UDREA De unde? De unde știi? PROFESORUL Pentrucă nici o stea, nu se întoarce niciodată din drumul ei. UDREA (După o nouă tăcere): Și acuma… acuma tu ce faci? PROFESORUL Am de lucru. Am mult de lucru… Udrea, nu te supăra… dar… te rog lasă-mă singur. UDREA Bine (Se depărtează spre ușe). PROFESORUL (Mergând spre masa lui de lucru): De aseară vreau să citesc cartea asta și n’am avut timp. (Udrea a ieșit. Profesorul se așează la masă, deschide atlasul, începe să citească, cu oarecare absență parcă, dar pe urmă din ce în ce mai atent, mai interesat. Notează cu febrilitate ceva pe hârtie, se uită cu lupa, notează din nou, e absorbit de lucru, în timp ce foarte încet se Iasă cortina). CORTINA


