# FragmentsContent

content:
În inimă ca piatra pitit cîștigul zace, Mormînt în toate vrednic d-un astfel de crud mort. Să-i fie de pomană lăscaia lîngă ort Și zacă în uitare, să aibă lumea pace !


content:
Ce nume ai, copilă? Mireasă ori regină? Căci în momentul ferice Amorul te-a creat Din grația cerească în ziua mult senină De primăvară dulce ce-n chipu-ți a-nsemnat. Imenul p-a ta frunte și-a pus coroana sa Și rozele ei rumeni își pierd a lor culoare Pe lîngă fecioreasca purpurea caandoare Pe care mii de grații surîd în fața ta. Frumoasă ești ca viața fecioarei adorate. Poetul îți urează noroc strălucitor C-a ochilor tăi raze și zile-nseninate, Ca tine de frumoase, și nencetat amor. Din soț la fii, la fiice, din fii la strănepoți, La Dumnezeu, virtute, la pacea conjugală, Să-ți coruneze fruntea virtutea matronală Și-n adevăr regină să te cunoască toți.


content:
Capu-mi e o trăsură din cele de folos, Mijlocu-mi priimindu-l nu vei umbla pe jos, Iar coada-mi, o știi bine, e grozăvia mării, Și tot eu pentru tine sînt timpul desfătării.


content:
La anul 1834, ian. 1 Un an mai mult s-adună ! Delirul tinereții, A lui Amor nălucă la cei trecuți se mîn; Prieteșugul, pacea, ei mîngîierea vieții, Părinți ai fericirii s-așază-ntr-al meu sîn. Profane complimente, suspinuri fugătoare, Născute în văpaia unui nemernic foc, Zică că sînt aievea visuri amăgitoare, Junia nepățită, al ușurinții joc ! Soț, tată plin de rane ce încă sîngerează, Tovaroș bucuriei ș-al timpilor scîrbiți, El, o, soție dragă ! el vine de-ți urează: Ani veseli, ani de pace, ani mulți, ani fericiți !


content:
Anul 1836, ian. 1 Ca inima-ți, ca ochii-ți să-ți fie fericirea, C-al lor senin de vesel să-ți fie acest an, Ca zîmbetul din buze-ți să-ți rîză fericirea Și ancora nădejdii s-o rezemi la liman.


content:
La anul 1836, ianuarie 1 În sînul fericirei ast an zîmbinda soartă Facă să afli pace, nădejdea a-ți zîmbi; Ș-acum cînd se deschide a anului nou poartă, Să-ntîmpini bucuria în viaț-a te-nsoți.


content:
Ce deget vă atinge, o, coarde dureroase?... Ci nu e-el vostru gemet ce inima-mi străbate, E palpitul vivace, e virginal suspin Ce scapă dintr-un suflet, și voi îl repetați Ca firele electrice, și spuneți și durerea, Și bucuria-ntreagă, și inocent-ardoare, Și pacea inocenței, beatitutea-ntreagă Prin vocea armoniei și repede puritate Pe aripe serafice.


content:
La Ecaterina Ghica Voce-auz, voce de pace, Și orice durere tace. Eolian instrument, Inima-mi vibră, tresare Într-o mistică mișcare În fericele-i turment. Voce-auz, voce de pace, Și orice durere tace. Cînd deșteaptă bucuria Cînd dulce melanholia, Cînd al îngerilor dor; Cînd consolă haritatea, Cînd aprinde pietatea, Cînd acel divin amor. S-aude voce de pace, Și orice durere tace. Undele de melodie Legănînd sufletu-mbie Către țărmii celestini, Și aude întonare D-o serafică cîntare Sărbătorilor divini. Voce-auz, voce de pace, Și orice durere tace. Ești frumoasă, ești senină, O, cerulee lumină Din cei ochi inspiratori, Ești divină,-ncîntătoare, O seraf-privighetoare, Ce încînți nemuritori. Voce-auz, voce de pace, Și orice durere tace.


content:
Ziua se duce ș-altele vin, Și fără urmă se strecor toate; Dar să te stingă nimic nu poate Dintr-al meu suflet de tine plin. Anii mei repezi, viața-mi trăită Le văz grămadă în urmă-mi stând, Precum stejaru-și vede căzând În preajma-și frunza cea veștezită. Fruntea-mi de vreme toat-a albit, Sângele-mi rece abia prin vine Curge, ca unda ce-n loc o ține Sufletul iernii cel amorțit. Dar chipu-ți tânăr, tot într-o stare, În veci tot tânăr îl voi privi, În veci în sânu-mi n-o-mbătrâni: El, ca un suflet, vârstă nu are. Nu, tu din ochii-mi nu ai lipsit; Și când privirea-mi cea neclintită De tine-aicea fu părăsită, Dodată-n ceruri eu te-am zărit. Acolo-ntocmai ș-acum frumoasă Te văz ca-n ziua ce mă lăsași Și la cerescu-ți locaș zburași Cu aurora cea răcoroasă. Dar, frumusețea-ți, chipu-ngeresc Și-n ceruri încă tot te urmară: Din viață ochii-ți ce încetară De nemurire raze lucesc! Zefirul dulce cu-a sa suflare Încă îți suflă păru-undoios, Ce-n trăsuri negre de ebanos Recade-n sânu-ți fără-ncetare. Umbra acestui văl mincinos Și mai mult chipul ți-l îndulcește, Ca dimineața ce se ivește Din vălul nopții întunecos. Cerescul soare vine, sfințește Cu ale noastre zile ce zbor; Și-ntr-al meu suflet al meu amor Nu are noapte, în veci lucește. Minut nu este, nu fac un pas Și-mi ești aievea înfățișată: De mă uit, unda chipu-ți mi-arată; D-auz, zefirul poartă-al tău glas. Pe când pământul doarme, visează, D-auz prin frunze vântul șoptind, Parcă din buze-ți auz ieșind Sfintele-ți vorbe ce mă-nviază. De-mi ardic ochii și-n sus privesc Aceste stele învăpăiate, P-a nopții pânză împrăștiate, În toată steaua eu te zăresc. Dacă zefirul, cu-a sa mișcare, Din flori mă-mbată cu-al lor miros, Atuncea pieptu-mi neputincios Răsuflă însăși a ta suflare. Când trist, în taină, la altar merg Să rog Ființa mângâietoare, Atuncea lacrimile-arzătoare Mâinile tale simt că le șterg! Când dorm, tu-n umbră ești cu-ngrijire Ș-asupră-mi aripile-ți alin; Visele toate din tine-mi vin, Încât viața simt în dormire. Ah! fie-n somnu-mi ca mâna ta Să-mi taie firul zilelor mele! Ș-atunci din visuri dulci, amari, grele, Doamne!... în sânu-ți m-aș deștepta! Ca două raze strălucitoare Și ca suspinuri ce se unesc, A noastre suflete unu-mplinesc. Și eu... sunt încă cu răsuflare!


content:
Operă [ modifică ] Suvenirul (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Războiul (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Singurătatea (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Seara (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Toamna (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Poetul murind (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Imnul nopții (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Lacul Lacul (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Timpul trecut (traducere de Constantin Stamati a poeziei Lacul) Ce este fluturul (traducere de Constantin Stamati ) Crucelița soției mele (traducere de Constantin Stamati ) Safo (traducere de Constantin Stamati ) Omului (traducere de Alexandru Pelimon )


content:
De ce sunete viteje urechea-mi e speriată? Glasul trâmbiței răsună, cai ninchează sforăind; Coarda-n sânge înmuiată, Ca sabia-ncrucișată, Sună pavăza lovind. Semnul de război se dete, aerul e-nzgomotat Armele! și eho iară armele! mai depărtat. Pe câmpie răspândite scadroanele tropăiesc, Decât crivățul mai iute din tot locul năvălesc; Și ca două aripi negre deodată se întind Din coastele cele dese de legiuni șiruind. Ne-nduplecat armăsarul, strâns în frâu, locul lovind, Pe-ndoitele-i genunche se oprește sforăind. Trăsnetul încă tot doarme, și-n câmpul cel mărmurit O prea jalnică tăcere cu groaza s-a răspândit. Nu s-aude decât marșul atâtor mii de soldați Alergând naintea morții căreia sunt închinați, A carelor uruire, armăsarii ninchezând, Poruncile-adăugite și aerul răsunând, Sau vântul care izbește în steaguri ce fâlfâiesc Și-n taberele vrăjmașe înotând se îndoiesc; Și când seamănă, umflate de biruință, c-ar sta Gata înaintea slavei singure de a zbura. Când ostenite-ncetează, se lasă pe lemn în jos Ca s-acopere vitejii cu-al lor văl întristăcios. În fruntea-amânduror taberi bronzurile bubuiesc, Tunetele depărtate se răspund, se-mpotrivesc. Din țevile-nflăcărate fulgerul scânteietor Ca suflarea morții iese, dă, doboară destructor. Bomba printre rânduri lasă un drum larg petrecător, Precum când trece, se-ntoarce asudatul muncitor Și, făr-a căta odihna, cosește neîncetat, Despică o brazdă nouă lângă alta ce-a lăsat, Astfel săgeata fatală se primblă din rând în rând, Le culcă ca niște spicuri pe câmpie răsturnând. Ici cade un erou mândru în floarea sa secerat, Din ochii săi ies scânteie, de trufie-mbărbătat; P-al său coif ce face unde, de lumină strălucind, Mlădioasă-o pană cade, se ridică fâlfâind; Moartea de țintă-și alege printr-însa a-nnemeri, Trăsnetul aci lovește, și greșit nu poate fi Ca un snop de oțel cade în pulbere răsturnat. Armăsarul său s-azvârle, se simte neînfrânat; O piezișă căutătură p-al său stăpân aruncând, Se-ntoarce, își pleacă capul, îl miroase lăcrimând. Colo cade-un vechi războinic ce, crescut de luptător, Patrie tabăra-i fuse, ș-armele al său amor. El de nimic n-are-a plânge decât d-un steag îndrăgit Murind, după el privește, după dânsul e mâhnit. Moartea după-ntâmplări zboară în drumul său grozăvos Unul piere-ntreg cu totul, altul, în țărână jos, Ca un trunchi a cărui ramuri de secure cad trosnind, Ale sale mădulare-și vede în bucăți sărind, Care, târându-se încă pe pământul umedat, Lasă după el șiroaie în praful cel sângerat. Rănitul, pe care moartea jumătate l-a lovit, În brațul unui prieten în zadar fuge ferit; Amândoi d-o lovitură îmbrățișați sunt loviți, Ș-amestecați împreună, amândoi sunt mulțumiți. Însă în zadar plesnește trăsnetul neîmpăcat Și-n taberi săgeți de flăcări plouă, varsă ne-ncetat. Ca marea ce o despică un vas iute spumegat Și napoi se-nchide iară pe urma ce a lăsat, Astfel peste rânduri sparte la loc altele se pun, Vin să înfrunteze moartea peste cei morți, și-i răzbun. Dar omor făra răsplată s-aștepte se ostenesc Taberele amândouă, ș-una-ntr-alta năvălesc, Se-mping, se lovesc, pătrunde o ceată-n alta intrând Ș-a lor amestecătură sângeros vifor nălțând;. În a cailor putere escadroanele se sparg, Rândurile cele strânse se deschid, fac un loc larg; Fierul peste fier lovește, focurile se-nfășor, Din taberele izbite un fulger iese, un nor. În valuri de fum silitra, în aerul zgomotat, Arde, curge, bubuiește în șirul cel flăcărat; Soarta lor este ascunsă sub desul, grozavul nor, Ochii nu pot vedea încă izbânda sau moartea lor. Precum când două torente ce la vale se pornesc Din doi munți din împotrivă, se reped, se prăvălesc În prăpastia cea strâmtă, vin gata a se sfădi, Și tot într-aceeași vreme a se-mpinge,-a se izbi; Unda lovește în undă, valurile se-nmulțesc, Sar în sus, s-azvârlă-mpinse, se-ntărâtă, se-nvrăjbesc; D-o pulbere umedoasă aerul e mestecat, De vâjâiosul lor trosnet pustiul e tremurat; Și-n șesul ce le-mpreună, a lor furii aducând, Undele amestecate curg chiar în lupta lor stând. Dar trăsnetul încetează. Ascultați!... glas plângeros Se nalță, se răspândește pe câmpul cel tânguios. Arpa, trâmbița, cimbala, însoțite își unesc Glasul lor cel de aramă și-mpreună tânguiesc; Și p-ale vântului aripi treptat urcă și cobor, Ne lasă-ale lor acorduri, țipătul celor ce mor. L-al lor strălucit răsunet dealurile-ascult, răspund, Simțirile-s fiorate, inimile se pătrund. Și-n aerul care sună de glasul cel tremurând, Parcă al morților suflet prin el s-aude trecând. Soarele, totdeodată, risipind noru-n senin, Cu o groază luminează locul cel de cărnuri plin Și a lui galbenă rază strecurându-se-aci jos, Desface râuri de sânge ochiului cel fioros. Cai și care-n mii zdrobite, în drumul grozav zăcând, Părți vii încă risipite ici și colo-n praf bătând, Trupuri, arme sfărâmate, coifuri steaguri, mădulări Grămezi de morți peste ele, sub ele, după-ntâmplări.


content:
Jupân corbul câștigase Din negoțul ce-apucase Un bun chilipir de caș, Și cu dânsu-n cioc se duse P-un copac, unde se puse Ca un om l-al său sălaș. Vulpea, ca o jupâneasă, O cam șterge de p-acasă, Și ieșise la primblare; Iar bunul miros ce are D-ici, de colo o-ndreptă Sub copac, și-n sus cătă: "Jupâne corb, plecăciune! O, Doamne, ce frumusețe! Ce pasăre, ce minune, Ce drag de pene mărețe!... Dar n-are glas; ce păcat!" Corbul, îngâmfat în sine, Nicidecum nu-i veni bine Ca vulpea să-l socotească De mut sau să mi-l vorbească Că e prost l-al său cântat. Lungi gâtul, căscă ciocul Și-ncepu a croncăi. Cașul căzând, vulpea-aci, Cântărețul păți jocul. "Jupân corb, precum se vede, Minte numai îți lipsește; Și fă bine de mă crede Și-nvață, te folosește: Că de mult, foarte de mult, Din punga celor ce-ascult Lingușitorii trăiesc." 1829


content:
Singurătatea de Alphonse de Lamartine tradus în română de Ion Heliade Rădulescu Adeseori pe munte, când soarele apune, Eu, obosit de gânduri, la umbră rezemat, În jos peste cămpie vederea-mi se repune, Privind cum se destinde cu-ncetul și treptat. Aici spumegă râul în undele-i muginde Și șerpuind se pierde în depărtat ascuns; Lacul colo-și revarsă apele lui dorminde, Pe care steaua serii ivită le-a pătruns. Seara-și aruncă încă o rază rubinoasă P-al munților nalt vârf de brazi încoronat; Ș-a umbrelor stăpână în caru-i rourat Pășaște, și albește o pânză fumegoasă. Religiosul sunet, curmând astă tăcere, În aer se revarsă din turnul goticesc; Pe călător oprește; și luciul câmpenesc Ne-nsuflă-n locul zilei o sfântă mângâiere. Dar sufletu-mi, l-această vedere felurită, Rece, nimic nu simte plăcere pe pământ; El înainte-mi este o umbră rătăcită: Soarele nu-ncălzește pe cei ce nu mai sânt. Stânce, colnice, dealuri, d-a rând le iau pe toate, Din margine la alta, d-apus la răsărit, Nimic nu las din lume, și văz că nu se poate Ferice eu în vruna mai mult a fi ursit. Ce pot afla în aste livezi, lacuri, câmpie, A cărora plăcere odată mi-a zburat? Râuri, fântâni, dumbrave, colibă sau palat; Lipsește o ființă, și toate sunt pustie. Facă-se zi sau noapte, răsare și sfințește Soarele, eu la dânsul mă uit c-un ochi străin! Fie liniște, vifor, negură sau senin, Zile n-aștept d-aicea, — soare ce-mi folosește? Când aș putea în drumu-i să-l însoțesc vrodată, Ai mei ochi pretutindeni deșertul ar privi; Aici îns-a mea râvnă la toate e-ncuiată: Nimic nu cer din lume, nimic n-am a dori. Dar dincolo d-aceste înflăcărate sfere, Loc unde luminează soarele-adevărat, Când mi-aș lăsa aicea lutoasa despuiere, Acolo-mi va fi față ce-atâta am visat! Acolo și nădejde, ș-amor, și-ncredințare. Voi reafla-n izvorul d-atâta prea dorit, Ș-acel ideal bine de toți nădăjduit Și care-aici vrun nume el pe pământ nu are. Pe carul aurorei să zbor până la tine De ce nu pot, o, scumpe locuitor ceresc?! În locul osândirii ce mă mai zăbovesc? Nu e nimic d-amestec între pământ și mine. Jos pe livezi când cade frunza cea-ngălbenită, Vântul de seară suflă, o zboară, ș-a pierit... Și eu sunt ca această frunză prea veștezită; Crivețe viforoase, ce m-ați deosebit? 1830


content:
Seara aduce lina tăcere; Pe pustii stânce eu așezat Iau după urmă al nopții car Ce-n aburosul senin pășește. Venus se nalță pe orizon, Și la picioare-mi steaua-amoroasă Cu-a sa lumină misterioasă Argintuiește verdele șes. Prin deasa frunză acestor arburi Auz zefirul încet șoptind Lângă morminte ast sunet simt Parcă ar trece zburând o umbră. Dar totodată scapă din cer Senină rază din steaua nopții, Și pe tăcuta-mi frunte-ndreptată Lin se revarsă peste-ai mei ochi. Dulce lucire d-un glob de flăcări! Rază mult dragă! ce mă voiești? Vii oare-n sânu-mi cel obosit S-aduci lumina într-al meu suflet? Sfințita taină acestor lumi Te cobori oare ca să-mi descoperi, Taină ascunsă l-această sferă În care ziua te-așteaptă mult? O-nțelepciune neînțeleasă Te îndreptează la ticăloși? Ce! vii tu noaptea a-i lumina Ca dulcea rază unei nădejde? Vremea ce vine ai ca să spui Inimii triste ce-n veci te cheamă? Rază mult sfântă, ești aurora Acelei zile ce n-are-apus? Inima-mi toată se-nflăcărează L-a ta lucire, și mă strămut, M-aflu cu-aceia ce nu mai sunt... Dulce lumină, ești al lor suflet? Tot așa poate că se strecor Ș-aceste umbre mult fericite; Mă simt aproape că sunt de ele, D-ale lor chipuri înfășurat! Ah! voi de sunteți, umbre mult sfinte, Aci-n tăcere, vă rog veniți; Cum sunt de zgomot eu depărtat, Fiți împreună cu-a mele visuri. Dragostea, pacea voi revărsați În sân, în pieptu-mi ce-abia răsuflă, Ca roua nopții care se lasă Și domolește al zilei foc. Veniți!... Dar aburi, o ceață groasă Pe cer se nalță numaidecât Și peste dulcea-mi rază se-ntind, Piere, și-ndată se-ntunecează.


content:
Astfel tot la țărmuri nouă împinși calea ne-ncetată, Duși către vecinica noapte, înapoi făr-a veni, În oceanul de vârste noi nu vom putea vrodată O zi ancora-a-ntări? O, lac! abia-și sfârși anul drumul ce iar și-l gătește, Ș-aproape de drage valuri unde ea era-a veni, Pe piatra unde-ai văzut-o, aci, iată, mă privește, Viu singur a...m-odihni! Astfel tu mugeai în gemăt sub aste stânci afundate, Astfel vântul a ta spumă pe picioare-i arunca Și te sfărâmai tot astfel sub coastele-ți deșirate, Unda-ți plesnind se vărsa. Ti-aduci aminte-ntr-o seară când noi pluteam în tăcere Și n-auzeam de departe pe undă, sub cer lucios, Decât sunetul lopeții ce despica cu plăcere Valul tău armonios? Când, un glas străin cu totul pe tăcere, fără veste, Dintr-un țărm ce-aducea farmec începu a deștepta. Unda stătu să asculte, și glasul ce scump îmi este Cu-aste vorbe răsuna: "O, vreme, oprește-ți zborul! ceasuri blânde,-ascultătoare, Opriți cursul vostru, stați! A zilelor mai frumoase plăcerile fugătoare Lăsați să gustăm, lăsați! Destui ticăloși vă strigă, ce necazu-i împresoară; Curgeți, pentru ei grăbiți; Luați cu ale lor zile grijile care-i doboară Și uitați p-ăi fericiți... Dar ce cer? deșartă rugă! minutele trec, n-așteaptă, Vremea-mi scapă, s-a pierdut; Eu zic nopții să-ntârzie, aurora se deșteaptă, O-mpraștie... a trecut! Să iubim, să iubim dară, de secunda ce grăbește Grăbiți să ne bucurăm; Vremea este fără țărmuri, omul liman nu găsește; Curge, și noi naintăm!" Timp gelos! e cu putință aceste ceasuri sfințite, Când amorul în lungi unde ne revarsă fericiri, Să zboare de noi departe, asemenea de grăbite Ca și în nenorociri? Cel puțin nici a lor urmă, și ea nu stă, piere, zboară? Ce! de tot le-avem pierdute? mai mult nu le vom afla? Vremea care ni le dete, vremea care le omoară Mai mult nu ni le va da? Trecut! Nimic! Vecinicie! Abisuri negre, noptoase! Unde sunt zilele noastre care-n veci ni le-nghițiți? Spuneți, ne veți mai întoarce aste plăceri fioroase Pe care ni le răpiți? O, lac, și voi, stânci tăcute, peșteri și păduri umbroase, Voi, ce vremea vă păstrează sau vă poate re-nnoi, Păstrați ținerea de minte acestei nopți prea frumoase Cel puțin a vă-nsoți. Fie cu tine-n repaos, fie și în vijelie, Frumos lac, și în privirea dealurilor ce-asudez, Și-n aste sălbatici râpe, și-n brazii ce cu mândrie Malul tău încoronez; Fie-n zefirul ce suflă, ce tremură în verdeață, În sunetele din vale ce văile le răspund, În steaua d-argint în frunte ce albește a ta față Cu raze ce-abia pătrund; Și vântul ce tare geme, și trestia ce suspină, Miroasele răsfirate din aeru-mbălsămit, Tot ce se vede, s-aude, toate ele ce n-au vină, Tot zică: ei s-au iubit! Retroversiuni [ modifică ] Timpul trecut (traducere de Constantin Stamati )


content:
Salutare, lemne triste, ce verzi, galbene-nnegriți, Frunzi ce, căzând risipite pe livezi, vă veșteziți! Salutare, voi frumoase zile ce ați mai rămas! În voi tânguirea firii urmează c-un slab, trist pas. Ea se cuvine durerii, mie-mi place s-o privesc; Singuratica cărare, uitat pășind, o citesc. A! să mai văz înc-o dată soarele îngălbenind, A cărui lumină slabă abia pătrunde sclipind La piciorul meu ce sună frunza, lemnul cel uscat, Întunericimea deasă în pădurea ce-am călcat. În aste zile de toamnă, când natura-și dă sfârșit, Dar! aflu mai mult plăcere l-al ei ochi acoperit: Este al unui prieten tristul rămâi sănătos , Este zâmbirea din urmă genei ce, lăsată-n jos, Moartea vine s-o închiză, mai mult a nu s-ardica. Așa orizonul vieții gata fiind a lăsa, A lungilor mele zile nădejdea slabă plângând, Mă mai întorc înc-o dată și, nesățios cătând, Mă uit l-ale sale bunuri ce încă n-am întâlnit, Bunuri de la care soarta pân-acum m-a ocolit. Frumoasă, dulce natură, soare, cer, crânguri, pământ, Sunt dator; lacrima pică pe margini l-al meu mormânt. Ce curată e lumina! aerul plin de miros! L-a murindului privire soarele cât de frumos! Acum aș vrea și cu drojdii să deșert acest pahar Amestecat când de fiere, când de dulcele nectar. În fundul acestei cupe unde viața sunt a-mi bea, Vreun gust de miere-aicea e putinț-a-mi rămânea? E putință viitorul pentru mine a păzi O-ntoarcere-a fericirii ce n-am a nădăjdui? E putință în mulțime un suflet a fi ascuns Să cunoască al meu suflet, la ce voi să am răspuns? Floarea, căzând jos, își lasă la zefir al ei miros, Și e la soare, la viață al ei rămâi sănătos . Eu mor însă, ș-al meu suflet în minutul ce l-am dat Se revarsă ca un sunet melodios întristat.


content:
O, nopți, deschideți acu-n tăcere Cereasca carte ce-nfățișați ! Stele șoptinde, a mea vedere P-a voastră cale o ațintați ! În aste ceasuri de slavă pline, Zefiri, a voastre aripi aline ! Pămînte, echole-ți aromează ! Mare, întinde al tău senin, Leagănă-n sînu-ți cel luciu, lin, Chipul ce unda-ți învolvorează ! Al său sfînt nume cine îl știe? Natura glasuri mii a propus, Ș-o stea pe alta, șoptind, îmbie: Legile noastre cine ne-a pus? Unda cu undă se sfătuiește: Cin'e acela ce ne smerește? Trăsnetul zice lucind în lume: Știi cum se cheamă, tu, cel preasfînt? Însă și stele, om și pămînt Nu știu să spuie al său chiar nume.


content:
Operă [ modifică ] Arpa lui David (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Romanță (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Cântarea dracilor în preziua potopului (traducere de Ion Heliade Rădulescu ) Oscar D'Alva (traducere de Constantin Negruzzi ) Către Ines (din Byron) (traducere de Panait Cerna ) Manfred (traducere de Constantin Negruzzi ), 1841 Întunericul (traducere de Gheorghe Sion ), 1855 Mazeppa (traducere de George Coșbuc ), 1884 Despre autor [ modifică ] Adio lui Lord Byron la soția sa de Grigore Alexandrescu


content:
Lasă-ncolo, nu mai credeți c-un autor fiecum, Scârțâind numai la versuri, spre Parnas să-și facă drum, Dacă din ceruri nu simte darul acela secret Și la nașterea lui steaua nu l-a format de poet. Voi ce de periculoasa ardoare vă-nflăcărați, Ce spinoasa carieră mândri vreți să alergați, Nu vă-ncercați pentru versuri surda a vă consuma, Nici a crede că e geniu un amor d-a tot rima. D-ambițiuni ne-nțelepte cât puteți vă depărtați Cu puterea, mintea voastră ne-ncetat vă consultați. Singură natura poate mințile mari a crea, Ea-ntre autori talente știe-a repărți și da Unul flacără-amoroasă poate-n versuri a descri, Altul prin trăsuri plăcute epigrama-a ascuți; Unul faptele eroici trâmbițând a celebra, Altul pe fluier, la umbră, păstorele a cânta. Sunt însă și oameni care nu cunosc cât prețuiesc, Cred că sunt un geniu mare și pe sine s-amăgesc. Oricare sujet se scrie, fie simplu ori sublim, Bunul simț s-aibă cu rima acordul cel mai intim. În van pare că-unul d-alta nu se pot apropia Rima e sclavă și știe-a se supune ș-asculta; Când știm să avem voință și-n adins s-o căutăm, Mintea fără greutate se deprinde, ș-o aflăm. Rima la cuvânt se pleacă greutăți făr-a-arăta Și-l dezvoltă ajutându-l, în loc de a-l strâmtora. Dar ne-ngrijind-o, se scoală rebelă, n-o poți ținea, Și-n loc s-o reții, urmează înțelesul după ea. Urmați, țineți după minte, și oricâte laborați, Lustru, preț tot de la dânsa ne-ncetat vă-mprumutați. Mulți, împunși d-un neastâmpăr, în fuga lor avântați, Vor să-și scrie-ale lor versuri d-ale minții depărtați. În monstruoasele versuri ei cred că s-ar micșora Când ca lumea al lor cuget ar voi a-și exprima; Spuneți cugetarea voastră galant, nalt, glumeț, ușor, Dar spuneți-o cum se spune, pe-nțelesul tuturor, După vorbe îngâmfate nicidecum nu alergați, Cu termeni ce nu-și au locul frazele nu le-necați. Tot spre bunul simț să căte; dar aci ca s-ajungem Calea e alunecoasă și-anevoie s-o ținem; Puțin de ne vom abate, îndată ne rătăcim; Drumul rației e unul, dintr-însul să nu ieșim. Un autor câteodată, plin d-un plan ce și-a făcut, Până când nu și-l deșartă, nu mai tace un minut. De e palat ce-ntâlnește, începe a ți-l descri Și te poartă pretutindeni, până când te-o ameți Ici, aproape, e o scară, o sală mai depărtat; Să vezi un balcon pe urmă! numai aur e lucrat. Loc pe undeva nu lasă, pe jos, pe sus, peste tot, Unghiuri, ferestre, plafonduri a scăpa de el nu pot. Întorc la foi, întorc iară, doar d-oi da d-un căpătâi, Ș-abia mă scap în grădină, asudat până-n călcâi. Fugiți de stearpa-abondanță d-un asemeni autor, Nu vă-ncărcați niciodată d-amănunt obositor; Orice prea mult se va zice e sățios, neplăcut, Mintea, sație de dânsul, îl aruncă în minut. Cine nu știe măsura, nici a scrie poate ști; Peste alt rău dăm, mai mare, vrând d-un rău a ne feri; Un vers nu avea putere, și ajunge noduros; Eu mă tem d-a zice multe, și devin întunecos; Unul n-are-atâtea dresuri, dar e gol, fără-ajutor; Altul, să nu se târască, se pierde de tot în nor. Voiți publica favoare după drept a merita? Ne-ncetat frazele voastre cătați a le varia. Un stil ce ține tot una și ne-ncetat uniform, Surda la ochi ne lucește, de el caută s-adorm. Puțin se cată autorii născuți a ne-ngreuia, Care p-un ton totdauna pare c-ar psalmodia. Ferice care în versuri e dotat d-acel mister Să treacă din grav în dulce, din plăcut în mai sever; Cartea sa la cer aleasă, plăcută la cititori, La librari e ocolită foarte des de amatori. Orice scrieți, vedeți bine prea jos a nu vă lăsa Stilul cel mai puțin nobil și-are cuviința sa. Când glumiți, vorbele voastre ne-ncetat le măsurați; Când atingeți, fiți cu minte, singuri nu vă degradați; Nu-mi place de loc bufonul ce mă face, surâzând, Cu dispreț să cat la dânsul, chiar talentul admirând. Respectați pe cititorul. Simpli și cu artă fiți, Stați sublim și fără morgă, plăcuți și nedresuiți. Auzul celor ce-ascultă a mulțumi dacă vreți, O ureche ce nu iartă de cadență să aveți; Înțelesul totdauna vorbele-n versuri curmând, Să-nsemneze un repaos, semistihul arătând; Îngrijiți ca o vocală, repede într-al său drum Alergând, p-altă vocală să nu-mpingă nicidecum. Fericiți când orice termen l-alegeți armonios; Fugiți d-al asprelor sonuri întâmpin prea urâcios. Un cuget oricât de nobil, versul cel mai bun făcut Minții nu mai pot să placă când urechii-a displăcut. Dați-vă ideea clară, fiți în versuri lămuriți, Cum să vă priceapă lumea, dacă vreți a fi citiți. Sunt oameni confuzi cu mintea, și cugetările lor Sunt ne-ncetat încurcate într-o desime de nor; Lumina minții pe dânșii nu e-n stare-a-i lumina. Cată să știți, mai nainte pân-a scri, a cugeta. După ideile noastre toate câte exprimăm Ori le lămurim mai bine, ori mai mult le-ntunecăm; Ceea ce cunoaștem bine se enunță lămurit, Vorbele prin care-o zicem vin pe loc și nimerit. În orice scriere-a voastră pe sine vă respectați Și-n orice exces de sacră limba s-o considerați. Surda sunt pus în mirare d-un sunet melodios Dacă nu e la loc vorba, dacă zisu-i vicios. Nu se miră a mea minte de un pompos barbarism, Nici d-a unui vers mândrie și-ngâmfatul solicism. Într-un cuvânt fără limbă, cel mai faimos autor, Zică cine orice-a zice, e cel mai prost scriitor. Orice comandă e dată, voi în pace laborați, Judecată, minte puneți, repede să n-o luați. Un stil repede și iute, care curge tot rimând; Minte nu prea manifestă, judecată neavând. Fără-a pierde stăruirea, cu încetul naintați, De mii de ori fapta voastră revedeți și cercetați; Neteziți fără-ncetare și iar o mai neteziți, Ștergeți, lăsați câteodată, uneori adăugiți. Puțin este într-o faptă unde-erorile domnesc, Când schânteie și de spirit ici și colo cam lucesc. Toate se cuvin să fie, să se pună l-al lor loc; Începutul cu finitul răspunză cu-al lor mijloc. Arta stă-n perfecțiunea amănuntelor deplin Și-n proporția cerută părților ce se combin. Și cuvântul niciodată nu meargă-a se depărta De câte vrea ca să spună, vorbe cu zvon a căta. Pentru versurile voastre voi de public vă sfiiți? Critic aspru ce nu iartă voi înșivă să vă fiți. Ignoranța e făcută singură a s-admira; Amici buni v-alegeți vouă voioși a vă cenzura, Căror să-ncredințați toate ei sinceri depozitari, La orice defect al vostru să vă fie adversari. Înaintea lor nu mergeți cu-aroganță d-autor, Vă-nvățați îns-a distinge din amic p-adulator, Căci acesta, ca să-și râză, s-arată-a te admira. Vreți mai bine un consiliu decât a vă lăuda. Adulatorul ți-ncepe de la a te-aplaudi, La tot versul ce aude se face a tresări. Pe el vorbă nu-l înghimpă, tot e admirabil, sfânt, De bucurie,-l vezi saltă, de tinerețe plângând; El de laude-n tot locul te încarcă bucuros Nicidecum n-are-adevărul ast aer impetuos. Dar amicul de credință, riguros, ne-nduplecat, La defecte niciodată nu te lasă împăcat; Ușurința nu ți-o iartă, făr-a fi și mustrător, Versuri rău coordonate le pune la locul lor. Vorbele ți le mai strânge, ambițioasele-emfazi, Înțelesul ici nu-i place, colo — vicioase frazi. Construcția ta îi pare puțin a se-ntuneca Ast termen nu se-nțelege, cată a-l mai lumina. Astfel vede și corige amicul însuflețit; Dar un autor adesea, d-a sa operă uimit, Crede c-are și el dreptul, cuvântul de apărat, Ca oricare ce se simte-ntr-ale sale ofensat. Tu-i zici "Versul ăsta-mi pare nu prea bine exprimat." El "Domnule, cu iertare! că e versul minunat." — "Termenul acesta-mi pare cam rece și cam pompos; Eu l-aș șterge." — "Cu iertare! ăsta-i locul mai frumos." — "Astă frază nu prea-mi place." — "E minune! Ce-ai să zici?" Astfel e-nțestat la toate să nu-l dregi, ca să nu-l strici. Dacă-n scrisul său vro vorbă ți-a părut a te-nghimpa, El de asta, d-asta numai nicidecum n-o va schimba. Însă când vine, ți-arată că-i place-a fi criticat, Că ești domn p-ale lui versuri și el ție închinat Ș-unde-ți place poți a șterge, poți s-adaugi unde vrei, Poți corige orișiunde, voie n-ai ca să-i mai cei. Dar aste vorbe frumoase ce veni a-ți înșira Sunt o cursă să te prinză să-l asculți a-ți recita. Pe-ndată-apoi și te lasă și, voios de muza sa, Se duce să-și cate secul simțitor a-l lăuda; Și mi-ți află numa-ndată; căci și-n seci admiratori E fertil al nostru secol, tot ca-n secii autori.


content:
Nicolas Boileau (1636 - 1711) Biografie [ modifică ] English Français Operă [ modifică ] Poema didactică după Boileau și Horațiu (traducere de Ion Heliade Rădulescu )


content:
Singurică și umbroasă, Dumbrăvioără,-n tine viu Trista-mi inimă noptoasă În repaos să mi-o țiu. Orice-obiect ce altui place Eu îl văz posomorât; Am pierdut dulcea mea pace Și eu însumi m-am urât. Nina mea, frumosu-mi focul, E aci! Dorul mi-a spus. Vai! o caut în tot locul Și știu singur că s-a dus! Câte ori, frunze iubite, Umbra voastr-o coperi! Curs de ceasuri fericite Cât de repede fugi! Spuneți, spuneți, drage unde, Voi vedea-o eu sau nu? Vai! dar eco îmi răspunde Și îmi par' că zice: nu! Simt o dulce murmurare, Un suspin poate va fi; Poate-a zâne-mi e oftare Ce îmi zice: va veni. Vai! e râul ce se frânge Printre stânci lăcrimător, Și nu murmură, ci plânge, Că-i e milă d-al meu dor.


content:
Paolo Antonio Rolli (1687-1765) Poezie [ modifică ] Depărtarea (traducere de Ion Heliade Rădulescu )


content:
Foile și cărbunele de P. Viennet tradus în română de Ion Heliade Rădulescu Lâng-o lemnărie, unde sta grămadă Una peste alta, rău amestecate, Surcele și așchii, a securii pradă, Țăndări și găteje, doage răsturnate, Multe ciopliture Și sfărâmăture D-orice fel de lemne, mobile stricate, -- Un groscior cărbune, cât nuca de mare, Dar viu, arzând bine, căzu d'întâmplare Din hârbul cu spuză, sau chiar din lulea Unui sătean care se ducea acasă Sau să-și facă focul, să-și cate de masă, Sau cine mai știe ce treabă avea. Aci prea aproape, după drum, nevoi Erau niște foi, Al căror stăpân Era un jupân Meșter spoitor, Care spre repaos capu-și rezemase Chiar pe lemnărie, și somnu-l furase. "Ce soartă te-așteaptă, sărmane cărbune! Curând te vei stinge și, negru tăciune În zece minute, bun n-a să mai fii Decât pe perete să scrie cu tine Și să rânjărească care cum îi vine, Să facă la pozne dracii de copii. Dar ce mai renume când m-ai asculta! Eu să suflu-n tine, și tu-n lemnărie Să te oprești țintă și să-ncepi a da Colea un foc țeapăn! Ce mai bărbăție! Ce nume ți-ai face chiar în istorie! Gazetele toate tare-ar bucina! " Foile ca naiba astfel îi vorbea, Și bietul cărbune ce nu se gândea? Licurea acuma mereu de trufie Și de bucurie; N-apucă să zică fatalul său da , Și-ncepu să sară sub iutea suflare, Ce în șuierare Drept între surcele flacăra-l mâna. S-aprinser-acestea, ș-apoi lemnăria Luă foc întreagă, vâlvoarea se-ncinde, În aer se nalță, volvură se-ntinde, Satul e-n pericol, și megieșia Toată se deșteaptă, Soarta-ntreag-a Troiei în spaimă așteaptă. Hei! acum veți zice Că-al nostru cărbune a cătat să fie Foarte mulțumit? Săracul pârlice! Plesnit în scânteie l-acea grozăvie, De tot împărțit, Cine-l mai cunoaște în focul cel mare, Care și mai tare Îl făcu cenușă în vreo-nghesuire? Pieri fără nume, fără pomenire!... Și foile iară, cuprinse de foc, Lăsate în loc D-al lor jupân meșter, care, spăimântat, A fost și tulit-o din somn deșteptat, Arseră și ele Cu lemn și cu piele, Devenind cenușă fără de suflare. Iată-vă exemplu, și dați ascultare Voi, care suflați certele civili, Foi să nu mai fiți. Și voi, june inimi, organe docile, Care drept cărbune la suflări serviți, După scelerați Nu vă mai luați. 1840


content:
Coada momițelor de P. Viennet tradus în română de Ion Heliade Rădulescu În Simium, a momițelor capitală, Printr-o moarte repede și fatală, Bufonii curții cinci muriră dodată. Bufon între momițe, în neamul somifier, Era un post prea mare, sarcină însemnată, Un fel de minister, Pe care trei partituri briga care de care Să-l poată însuși. Căci era post c-acelea! Poporul în mișcare Sta chestia să vază cum, ce fel va ieși. Pagonii și loricii, maroții și gibonii Pe capăt se-ntrecea, Cinci candidați scotea, De care să se mire din lume toți bufonii; Și-și da mai dinainte Păreri și mari cuvinte Că au și isteciune, Și mare-nțelepciune, Și darurile toate, un soi tot de la noadă. Și știți pentru ce oare? Pentru că n-avea coadă. Și limbuțea prea tare că-aceast-adăugire De păr, de zgârci, de nerve, această prelungire Absurdă a spinării e proba cea mai mare D-o minte mărginită, d-o scurtă cugetare; Și da cuvânt prea tare Că mintea se tocește Cu cât coada mai crește. Ieșir-atunci la lume genonii, sapajucii, Talapii și malbrucii, Momițe lungi în coadă, și susțineau mai tare Că minte ca să aibă și gust, talent, știință, Prestigiu cu diplome ca cei din seminariu, E foarte necesariu La o momiță coada. Și spre încredințare, Zicea că de spinare Și cap, și coad-atârnă; și unul la o parte, Și alta-n jos de alta, după firești cuvinte, Măduva de la coadă spre cap în sus se-mparte Ș-aduce multă minte. Iar cinci machii, pe care codata adunare Îi susținea să intre la rege în favoare, Spărgându-se striga: Că fără de această regală codătură Ce-ar fi de o momiță? și ce-ar mai semăna? Un monstru spăimântabil, un OM! o pocitură! (Căci omu-ntre momițe e proastă creatură.) Partitul de a treia pe brânci se opintea Să-mpingă înainte, să poată încăpea Aleasa lor culoare La rege în favoare. Aceștia, firește, erau d-ăi moderați, Muțoi mai ideați, Un soi de popioni, De babuini, mamoni. Ei nu condamnau coada, ziceau că-i lucru bun! Dar ei aveau codiță! și-n public toți propun Că bună este coada, dar nu așa prea mare, Și căci excesu-n toate aduce încurcare; Nici ciunt nu este bine, nici nătărău codos, Ci colea, cum se cade, de mijloc e frumos. Și cât pentru aceasta, madrilii-s numai buni. Iar regele, cu totul uimit și asurzit, D-atâtea mari cuvinte și intrigi, rugăciuni Cu totul amețit, Rând unul câte unul se puse a-i numi În posturile nalte, să vază ce-a ieși. Și el, și țara-ntreagă văzură-nvederat, Ca lucru luminat, Că, cum intra în funcții, momița tot momiță; Și coadă, și codiță, Și ciontul, tot un drac: De smorfuri nu se luasă, ce știu aceea fac. Momița, biet, cu coada și omul cu sistema Se crede ca e-n stare a dezlega problema; La una vedem smorfuri, la altul declamații; Una uimește bestii, și altul stinge nații. 1840


content:
La amantă de Sappho tradus în română de Ion Heliade Rădulescu Ca zeii de ferice acela mi se pare Ce-mpins de soarta-i bună nainte-ți va veni Și dulcele-ți accente, divina ta cântare D-aproape va-auzi. Iar fața ta ridentă asupra lui când cată !... Ca un columb se bate în piept inima mea, Și vocea mi se stinge, rămâi extaziată Pe loc cât te-oi vedea. Se leagă a mea limbă și repede, subțire Un foc prin vine-mi curge, se varsă ca fiori; Mi-e negură vederea, auzul vâjâire, Și reci mă trec sudori. Ca varga toată tremur, îmi simt a mea pieire, Sunt palidă ca spicul când cade la pământ, Rămâi fără suflare, rămâi fără simțire Și moartă toată sânt. Ci totul să cuteze se iartă la sărac. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 1844


content:
Margherita de Alexandre Dumas tradus în română de Ion Heliade Rădulescu "Rămâi sanătoasă!" Mi-a zis, și s-a dus. Pieptul mă apasă, Pacea-mi s-a răpus, Am pierdut vedere, Lacrimile-mi tac Și simțirea-mi piere, Nu știu ce să fac! Fruntea n-o pot ține! Capul îmi e greu; Sânul de suspine Îmi arde mereu. Căci n-am ziuă bună!... Bunul m-a lăsat; Parcă sunt nebună, Doamne! ce păcat! Mintea stă să-mi fugă, Unde sunt nu știu; Sunt gheață în rugă Si arz în foc viu. Aveam și credință Când eram cu el; Nu știu d-am ființă Când sunt fără el! Cât eram de bine! Stella-mi strălucea; Când era cu mine Toate-mi surâdea. Mi-era scumpă casa, Căci cu el trăiam; Mi-era dulce masa, Căci cu el ședeam. Îmi plăcea lumina, Că-l puteam vedea; Îmi plăcea grădina, Că-n ea mă-ntâlnea. Noaptea răcoroasă Ardeam s-o aștept; Luna amoroasă Mi-l vedea pe piept. Fericiri nespuse Speram pe pământ; De când el se duse Lumea mi-e mormânt. Ah! vin', vin' odată, Vino, scumpul meu! Căci am lumea toată, Am și Dumnezeu. Fața ta blondină S-o pot contempla, Tu — a mea lumină, Și eu — umbra ta! 1847


content:
A vieții mele cupă se sparse încă plină, În lungi suspine viața-mi se duce și declină Nici lacrimi, nici suspinuri n-o pot întârzia! În bronzul ce mă plânge în sonuri precurmate A morții mână rece ultima-mi oră bate. Să gem oar'? sau mai bine să caut a cânta? Să cânt, căci al meu suflet e încă p-a mea liră; Sa cânt, căci mie moartea ca lebedei inspiră Pe țărmuri d-o-altă lume un grid melodios. Semn bun acesta este, și geniul mi-l face. De este-al nostru suflet amor, cerească pace, Un cânt divin dar fie adio d-aci jos. În spargerea sa lira răsună mai sublimă, În stingerea sa lampa dodată se reanimă Și d-o lumină vie străluce, și s-a stins; Lebăda vede cerul la ultima sa oară; Și omul, singur omul, el numai se coboară Să-și numere trecutul, de doruri reîmpins! Și ce sunt aste zile ce omul le imploră? Un soare și alt soare, o oră ș-altă oră, Și cea venită-asemeni cu ceea ce s-a dus. Și ce ne-aduce una cu ceealaltă piere, Travaliu și repaos, dureri și iar durere, Și noaptea peste lume, când ziua a apus. Să plângă câți s-acață cu mâinile-ncleștate, Ca iedera-n ruine, de zile dărâmate, Câți văd că mai nainte nu au ce mai spera; Iar eu, ce n-am d-amestec nimica cu pământul, Mă duc foarte ușure, ca frunza ce-o ia vântul; N-am rădăcini aicea să poată m-arresta. Poetul e c-acele străine svolătoare Ce nu-și caută cuibul pe țărmuri stătătoare, Nici ramura, nici unda drept loc legănător, Ce nu se pun pe arbori, nici stânce, nici câmpie, Ce trec într-o cântare pe sus în melodie Și lumea nu cunoaște decât din vocea lor. Novicia mea mână pe coarda sunătoare Nu s-a condus vrodată d-o mână instructoare Nu poate să dea omul ce-nsuflă Dumnezeu. Nici râu-nvață-a curge pe clina sa la vale, Nici acvila să-noate în aer p-a sa cale, Nici cum s-adune-albina din flori nectarul său. Arama răsunândă din locuința-i sfântă, Cu mistica sa limbă azi plânge, mâine cântă, Când nașterea, când moartea, când nunta celebrând Și eu fui ca arama prin flăcări lămurită, Bătură-ntr-al meu suflet și patimi, și ursită, Și scoaseră-mpreună acordul cel mai sfânt. Astfel în cursul nopții o arp-eoliană Și-amestecă cu unda plânsoarea-aeriană, Și singură răsună când suflă un zefir. Uimit stă călătorul, și stă ca să devine, S-admire, să priceapă cereștile suspine Ce nouă sentimente și cugete inspir. Adesea a mea arpă de lacrimi fu stropită; Plânsoarea însă este o rouă fericită, Și inima e jună sub cerul seninos. Flaconul când se sparge miros mai mult răsfiră; Să nu calci în picioare balsamul, că respiră Și împrejur răspânde profum mai copios. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Dar timpul? Nu mai este. Dar gloria? Ce-mi pasă D-ast eho d-un van sunet ce secolii străpasă Și jucărie lumii întotdaun-a stat? Voi, care îi promiteți trofee și domnie, Simțiți a lirei mele acord și armonie? Uitați-vă că vântul deja le-a și luat. Nu vă jucați cu omul, când îi vorbiți de moarte! Cu-asemenea speranțe de viitor, de soarte, Ce-i mai vorbiți de glorii, d-un sunet svolător? Ce ! darea unui suflet! aceasta este glorie? O, voi, care promiteți toți timpii la memorie, Aveți d-unde promite? aveți vrun viitor? Atest, ș-am martor cerul, că eu în astă lume Cu râsul p-a mea buză am pronunțat ast nume, Invenție fatală delirului uman. Am stors mult astă vorbă, ș-aflatu-o-am tot vidă, Ș-am azvârlit-o-ncolo ca pe o scoarță-aridă, Ce buzele umane o tot resug în van. În stearpa sa speranță d-o glorie ce pasă, În cursul vieții sale în urmă-i omul lasă Un nume ce tot scade, din zi în zi proscris; Și timpul p-a lui valuri înalță și coboară Această căzătură, și-n fine o doboară În al uitării negru și destructor abis. Arunc și eu un nume mai mult p-astă tempestă În voia întâmplării ferice ori funestă. Și-n ce-aș fi oar' mai mare? în ce mai glorios? Când lebăda s-avântă spre ceruri p-a ei cale, Mai știe ea de umbra a aripilor sale Ce-noată ori pe undă, ori pe câmpie jos? Dar ce cântai, veți zice, atât p-această lume? — Întreabă filomela aspiră la renume Când noaptea-ntreagă cântă l-al apelor susur? Tot astfel cântai și eu, precum omul respiră, Cum pasărea ciripe, cum sună-o biată liră, Cum vântul suflă, geme, cum apele murmur. Amor, cântare, rugă, atât fu a mea viață; Din toate câte omul dorește și învață, Amici, la ora morții nimic nu regret eu; Nimic, decât suspinul spre bolta înstelată, Extazea lirei mele, tăcerea-namorată A unei inimi pure bătând la pieptul meu. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ca pasărea ce vede prin umbrele funebre, Credința mea pătrunse ca ochi printre tenebre; Instinctul ei profetic destinu-mi revelă. Adesea al meu suflet în visele-auree, Pe aripe de flăcări svolând spre empiree, Văzu divine câmpuri, și moartea devanță. Să nu-nscriți al meu nume pe pietre cumpărate; Un monument pe suflet e mare greutate! Puțin nisip, ș-atâta, peste țărâna mea. Lăsați abia un spațiu d-o bătătură rece, Ca, dacă pe la groapa-mi vrun svânturat va trece, Să poată sta acolo, să poată-ngenunchea. Adesea în secretul al umbrei ș-al tăcerii Se nalță câte-o rugă în arderea vegherii Și află o speranță aproape d-un mormânt. D-aci mult vede omul, și alma-n neputință Ia aripi și s-avântă spre cer cu ușurință. Când ai picioru-n groapă, puțin ești pe pământ. Sfărmați și dați la flăcări, la vânturi și la unde Ast luth ce n-are sunet la suflet a răspunde; În ceruri mă așteaptă alt luth, de serafimi. Peste curând ca dânșii trăi-voi a viață În verva imortală ș-eterna dimineață Divinelor concerte, în hor de cherubimi. Peste curând... dar moartea c-o mână grea detună Ș-atinge a mea liră. Se sparge și răsună Și plânge ca o surdă în aerul deșert. A și-nghețat, și tace... Amici! cântarea naltă Ca sufletu-mi să treacă în lumea ceealaltă Prin sunetul cel sacru al vostrului concert.


content:
Cântul III Bardul Carril își continuă cântările: spune acțiunile lui Fingal din țara Loclinului și moartea Agandeccehi, surorii lui Swaran. — Calmar, fiul lui Matha, care primul invitase spre rezbel, revine vulnerat din câmpul bătăliei și anunță că Swaran se prepară de atac; se oferă d-a reținea în respect singur pe scandinavi într-o strâmtoare, spre a da timp irlanzilor d-a se raduna. — Cuchullin va să stea cu dânsul împreună, și ordonă bardului Carril de a conduce mai departe resturile armatei sale. — Aurora apare. — Calmar moare de plagele sale. — Flota lui Fingal se arată la coaste, și Swaran își abandonă projetul de a-și opune toate forțele la desbarcul caledonienilor. — Cuchullin, rușinos de a sa disfală, se duce a-și plânge soldații în cavernele muntelui Cromba. — Lupta. — Fingal admiră curajul lui Oscar, fiul lui Ossian, ce s-a arătat în bătaie d-alăturea lui. — Dă, după victorie, junelui erou laude și consiliuri. — Episod despre Fainas-Ollide. „Îmi place peste toate a barzilor [1] cântare ! — Suspină Cuchullin. Îmi place s-auz cele din timpii de demult; Acestea-s pentru mine ca pacea dimineței, Ca roua răcoroasă ce umedă colina Când soarele-și aruncă pre clina [2] ei cea verde A lui langhidă [3] rază, și când limpede-albastru Lin lacul dormitează în văile ridenti. [4] Carril, mai alță [5] vocea și mai repeți o dată Din cânturile Turei, acele vivaci cânturi Ce-mpletea de bucurie palaturile mele, Sonantele [6] lor stanțe [7] , când la sărbări regale Și splendide ospețe Fingal era de față Și ochii lui ca stele lucea la suvenirea [8] Virtuților străbune. ” Carril își sună arpa și cântă : „Salutare ! Fii lăudat, Fingale ! cap glorios, mărie ! Eroicele-ți fapte ți-au semnat junețea [9] ; Adolescente încă, focul mâniei tale A consumat Loclinul, pe când a ta bellețe [10] Se disputa în fraged cu-a junelor [11] copile, Când verginile [12] noastre își arăta omagiul Prin candida ardoare la grațiele toate Ce-mbobocea pe fața bellatorului [13] june, Atunci el, copilandru, în mâini era cu moartea, Era teribil tare, ca undele lui Lora. Amicii din pruncie veniră după dânsul Și-ninseră-npreună p-orgoliosul Starno, Pe regele Loclinului. Sunt generoși eroii, Și-i deteră regatu-napoi și libertatea. Ci inima lui Starno era gonflată, plină D-invidie s-orgoliu, și medita în fundul Sinistrului său suflet să piardă p-al său june Și vingător [14] protector ; căci nimeni nu putuse Vrodată pân-atuncea a împila trufia. Intrepindul Starno, afară de Fingal. Cum se întoarse Starno în statele silvestre, În sala mare intră și cheamă pe Snivan; Om vechi, cărunt cu totul și care foarte-adesea Cu laude cântase și circondase [15] cercul Celebru de la Loda. La sonul [16] vocii sale Sălta piatra puterii, și-ndată schimba soarta Pe câmpul de bătălie. «Bătrâne , — zise Starno — , te du l-acele stânce, La stâncele Avernului de mare-ncogiurate, [17] La regele deșertelor, la bellul [18] din bellatori, Și du aceste vorbe la regele Fingal : Că voi să-i dau pe fia [19] mea, că fia mea e bellă, Din vergini mai aleasă. Albețea ei întrece Și albul din ninsoare, a sânului blândețe Îi e cu mult mai fină decât a mării spumă ; Curat e al ei suflet și generos și candid. Să vie, dar, aicea, luând să-l însoțească Toți junii mai iluștri din țara lui fecundă ; Să vie-n voia bună a-i da pe Agandecca, De soare nevăzută, de vânturi neatinsă, Crescută sub veghere în stanțele [20] secrete Palaturilor mele. » Snivan plecă, ș-ajunge la munții Albionei. Fingal pleacă cu dânsul ; amorul îl conduce, Și inima și sufletul i-apucă înainte Și-ntrec și svolul [21] rapid velocilor [22] lui nave ; Străbate marea, ajunge la curțile Loclinului. «Bine-ai venit, — îi zise întunecosul Starno — , Al stâncelor Morvenului, o, rege maiestoase, Binevenit să fii ! Și vouă salutare, Eroilor soți [23] d-arme, copii ai bătăliei Ș-ai insolei retrase ! Veți celebra trei zile Serbarea și ospățul în stanțele regale Palatului meu splendid. Veți urmări trei zile Mistrețul de prin selbe [24] , ca renumirea voastră S-ajungă să străbată până-n secreta stanță, Azilul fetei mele, frumoasei Agandecca.» Ci [25] regele ninsorilor precugeta [26] la moarte Când oferea serbarea, ospățul amiciei. Fingal n-avea credință [27] în fața și în vorba Nemicului său Starno ; și apăru-n serbare Armat ca de bătălie. În spaimă, asasinii pierdură curagiul Și nu se mai putură susține, nici sta față La căutarea francă eroului și oaspe ; Fugiră dinainte-i. În cestea [28] începură accentele voioase, Și arpele [29] sonore se-nfiora sub mâna Atâtor barzi maeștri. Cânta la rând cu toții Și gloria în lupte, ș-ai verginilor carmeni [30] . Ullin, bardul Erinei, amicul lui Fingal Și cantorul [31] celebru colinelor din Coma, Cântă și el la rându-i bellețea și candoarea Înaltei fetișoare a regelui de nive [32] Și gloria eroului eroilor Morvenului. Bellissima-Agandecca l-aceste dulci accente Ieși din al său talam [33] , din stanța [34] de suspine, Și radioasă-apare d-o splendidă bellețe, Ca luna când răsare la orient din nori. Splendoarea nedescrisă vesmintelor și carmeni În tot giurul [35] o-ncinge ca cerc de o lumină, Augustă aureolă. Nu atingea pământul ușoarele ei pasuri, Al lor sursur exotic ca-armonie cerească Uimea simțirea toată. Cum vede ea, și amă [36] p-eroul ei și mire, De dor inima-i bate, pudoarea o reține ; Iar ochii ei cerulii [37] , cătându-l, se repoză [38] Cu mare tinerețe pe-ntreaga lui ființă. Și sufletul ei face urări spre fericirea Și prosperarea-ntreagă eroului și mire, Eroului Morvenului. Cu totul radioasă a treia zi răsare Și-n selbele mistreților străbat ale ei raze ; Iar perfidul de Starno, în cugete ascunse, Ieși la vânătoare, și-nvită după dânsul Pe oaspele Fingal. Vânară împreună și, pe la miezul zilei Era plină de sânge pătrunzătoarea lance Eroului și oaspe [39] de sângele mistreților Gormanului silvestru [40] . Atunci veni și fia Starno ca să-l afle ; Cu totul lăcrămoasă d-amor, de disperare I-adresă-aceste vorbe : «Fingal, ilustre june, să nu te-ncrezi în Starno, În inima-i superbă, căci în această selbă Întinsă-ți stă o cursă ; sunt puși să te omoare ; Ferește-te d-aceste funestre cotiture, În care stă la pândă și te așteaptă moartea ; Ai însă pietate d-acerba mea durere, O, rege al Morvenului, și salvă p-Agandecca D-a tatălui furoare [41] .» Fingal, făr'a se teme și sigur d-al său gladiu [42] , S-avantă,-având cu sine amicii de credință. Ieșiră de la pândă ladronii [43] ș-atacară. Și cad ca toți codarzii [44] ce nu știu da în față, Cad morți unii, iar alții o iau pe loc la fugă ; Și selba în tot lungul răsună d-al lor țipăt, De spaima de vendictă [45] . S-adună vânătorii în curțile lui Starno. Acesta, sub tufoase sprâncene neguroase, Rota-ntărâtați ochi, siniștri de turbare. «Să mi s-aducă-aicea a unică de fată, Aci însuși de față cu-alesu-inimei sale, Cu-ăl rege al belleței ce vine din Morven. Căci blândele-i cuvinte și-au și făcut efectul Și nu-i fură deșarte ; căci mulțumită dânsei Fingal își are mâna-nmuiată pînă-n coate În sângele Loclinului, amantului meu popol [46] .» Ea vine tremurândă, cu ochii plini de lacrămi, Cu părul în desplete, simbol durerii sale ; Gol sânul ei și candid i se gonfla-n suspinuri. Nici mai așteaptă Starno ; ardică [47] al său gladiu Ș-o-njunghie cu-a lui mână. Ea cade precum cade O spumă de ninsoare ce-alunecând se rumpe [48] Din stâncele Ronanului în mijlocul tăcerii A unei zi de iarnă. Fingal în disperare își cheamă bellatorii, Și armele răsună ca însuși glasul morții. Se-naieră greu lupta ; cad morți cei din Loclin, Și alții scap cu fuga. Fingal ia p-ai săi umeri Pe bella Agandecca, și moartă o depune În propia sa navă... Mormântul ei stă azi pe culmele Arvenului, Se nalță solitariu ; și marea împregiuru-i Când geme, când suspină. „Profundă fie pacea cu dulcele ei suflet, Și bardului ce știe cu cânturile sale Să miște și să-ncânte, — suspină Cuchullin. Fingal fu redutabil în prima sa junețe Și redutabil încă e-n anii cărunteții ; Din nou Loclin cădea-va sub regele Morvenului. Arată-te, o , lună, pe margine-argintei Rețelei ce circumdă [49] vestmântul tău de gazuri ! Vestmântul ce te-nmantă în norii diafani Lumină peste valuri albuiele lui vele ; Șă dacă vreun spirit predomnitor a nopții Și conductor de vânduri descinde pe pământ, Binevoiește,-o, lună, și-i apără de specoli [50] Și nave, și vasele amenințare-atâta D-al nopții întuneric. ” Acest fel de urare se revărsa din sânul Lui Cuchullin, fierbinte lângă torent pe margini, Când filiul lui Matha apare pe o colină, Venind de pe câmpie. Era vulnerat [51] tare, Era-nmuiat în sânge, se susținea în lance ; I se-nmuiase brațul, ci sufletul său încă Își conserva puterea. „Bine-ai venit, Calmare, — îi zise-atunci Connal — , Amicii te așteaptă. Ma care e suspinul Ce înnecat se scapă din sânul ce vreodată N-a cunoscut de frică ?” „Și nici că va cunoaște, — adaose Calmar —, Căci sufletul meu crește când este în pericol, Tresare-n bucurie la uietul [52] bătăiei. Cunoști tu a mea stirpe [53] : Calmar a fost tulpina Din care casa noastră își are începutul ; Calmar sfida tempeste [54] și se juca cu dânsa, În luntrea lui cea neagră sălta asupra mării În contra vijăliei [55] . Un spirit, într-o noapte, se puse să-ntărâte Și vânturi, s-elemente ; și valurile se îmflă [56] Și stâncele se zbucină [57] ; vin răpede și norii Plini, încărcați de fulger. Calmar, coprins [58] de frică, Revine sus pe țărmuri ; ci-ndată-i rușine D-a sa împuținare [59] și răpede s-aruncă Pe valuri furioase, și bravă audace [60] Al vânturilor spirit. Pe cari cârmuia luntrea Trei juni cu brațul tare, el sta drept în picioare Cu gladiul în mână ; ș-un nor ce se lăsase, Când răpede în cale-i trecu pe lângă dânsul, El nu mai pierde timpul, ca fulgerul răpede Și-nfige fierul-ntr-însul, în bruma-i tenebroasă ; Iar spiritul tempestei se sperie și lasă În pace firmamentul, și iarăși lună, stele P-a cerului câmpie apar mai radioase. Din astfel de părinte se trage a mea stirpe : Străbunii îmi lăsară aceeași nepăsare Și intrepiditate [61] . De bravi răul s-ascunde ; Fortuna p-audace ajută și protege [62] . Ci voi, fii ai Erinei, ai verzilor ei câmpuri, Trăgeți-vă din valea lugrubră a lui Lena, E plină-ncă de sânge. Cu toții împreună, Câți sunt încă de luptă, să pase la Fingal ; Loclin văz că s-avântă, l-am auzit cum vine Cu pașii în cadență. Eu rămânea-voi singur Și singur voi combate ; și vocea mea în aer Va răsuna ca tunet, ca răcnete confuze A mii de bellatori. Ci să-ți aduci aminte de mine, Cuchulline, Să faci ca după datini onorile din urmă La corpul lui Calmar. Îndată ce Morvenul va devasta cu totul Oștirea lui Loclin, mă pune subt o piatră Drept monument nălțară, să spuie d-al meu nume La timpul care vine, cum mama mea bărbată Să-și șteargă a ei lacrămi văzînd această tombă [63] Care va sta de martur [64] d-a fiului valoare.” „Nu, fiule lui Matha, — răspunse Cuchullin —, Eu nu mă mișc d-aicea, și sta-voi lângă tine, Că bucuria-mi este să lupt cu forțe-egale ; Tot înaintea morții, tot unde e pericol, Acolo ș-al meu suflet îl simt că se-ndoiește, Connal și tu, Carrile, al meu bard venerabil, Conduceți voi oștirea ; și când luptând veți vinge [65] , Veniți d-aflați căzute în luptă-a noastre corpuri. Moran, aleargă-ndată și spune lui Fingal Că-Erina e căzută pe mâinile străine Și-nvită-l, fă-l cât poate să vie mai curând.” Începe dimineața cu-ncetul să albească Sus creștetul lui Cromla, și fiii mării suie Peste coaste peste țărmuri. Calmar îi și așteaptă, Determinat cu totul, înfipt și ferm cu pasul ; Curagiul i s-aprinde în iritatul suflet. Ci arată c-a lui față e palidă. Ce are ? Se-nmoaie, se mai ține în lancea lui paternă, În lancea ce-a fost smuls-o din domele [66] lui Lara, Fiind acolo față și lăcrămoasa-i mater [67] . Așa se ținea omul, și-ncet, încet eroul, Pierzându-și al lui sânge, de tot puterea pierde Și cade ca un arbor pe câmpul Connei mort. Iar Cuchullin rămâne silențios și singur Și nemișcat ca stânca în mijlocul arenei : Să vie marea-n unde, spumeze peste capu-i, Că stă pe locu-i stânca, și coastele-i resping Asaltul d-orice valuri. În fine, la-orizonte, din sânul griv [68] al brumelor Apar albele vele a flotei lui Fingal ; Și se părea că este o selbă mișcătoare Plutind tot deodată cu locul inundat. Swaran de pe colină le vede ș-abandonă Și castrele, și lupta, și răpede se duce Să iasă înaintea nemicului [69] ce vine. Precum oceanul Nordului de sine se retrage Prin sutele de insole sporade-ale-Inistorei, Asemeni batalioanele Loclinului vin repezi Iar înapoi să bată oștirea lui Fingal. Iar Cuchullin, pe gânduri, cu ochii-ntunecați De lacrăme cocentre [70] , și înclinat cu capul, Cu pasul rar se mișcă, târând greu după sine Îndelungata-i lance. S-afundă în pădurea Umbroasă a lui Cromla și plânge despre moartea Amicilor săi d-arme. I-e și rușine încă Să dea față cu față naintea lui Fingal, Ce nu-l văzuse altfel decât în luptă tare Și splendid de victorii. „Și câți din eroi, — zise —, din capii-Insfaliei A căror voie bună făcea și bucuria, Și marea-cuviință ospețelpr regale, Câți astăzi pe câmpie zac morți, fără-ngropare ! N-am să mai văz acuma ai lor pași pe verdeață, În urma căprioarei e stinsă a lor voce. Mulți, palizi, fără viață în propriul lor sânge Zac frații mei de arme ! O, spirite eroici ce m-ați amat [71] atâta, Veniți de vânt purtate, s-auz înfioratul Al frunzăturei geamăt din grotele de Tura. Și-n trista-acea murmură să-mi paie [72] c-auz vocea Și vizitele voastre, să-mi paie că mă aflu În convorbirea voastră. Acolo-n depărtare De lume, de umane, voi să-mi termin în pace Și zilele din urmă. Nici bard, nici monumente Nu va aduce-aminte c-am existat vrodată [73] ; Nimic să nu ateste nici însuși d-al meu nume. Plângi singură, Bragela, o, văduvă consoarte, Căci Cuchullin s-ascunde, de viu între morți este Și căci al lui nume e stins, pieri cu totul !” Așa capul Erinei gemea rătăcind singur Prin selbele deșerte pădurilor lui Cromla. Fingal sta drept pe navă-i, și lancea-i oțeloasă Vibra în a lui mână, și armatura-i toată Lucea pe el teribil, ca focurile stranie Din meteorul morții ce se sperie călătorii În ora când s-eclipsă și luna de pe ceruri. „Al bătăliei spirit pe câmp seamănă moartea. — Strigă Fingal —, și sângele d-amici văz pretutindeni ! S-au coperit [74] de doliu câmpiile lui Lena : Domnește solitutea în sebele Cromla, Pierit-au vânătorii în plină fortitute [75] Și filiul lui Semo... ce s-a făcut cu dânsul ? Copiii mei, voi, Ryno, Fillan,... să sune cornul, Vă duceți pe colină, suiți-vă pe piatra, Mormântului lui Lamdarg. Swaran, cât despre dânsul, eu mi-l aștept aicea ; Să vie, odiosul, cu clanurile-i toate. Vedea-vor, svânturații [76] , cât d-aspri la vendictă Și răpezi sunt consângii [77] , amicii celor morți !” Svoală ca fulger Ryno, Fillan l-urmează gravid [78] , Cu pași mai puțin răpezi ; căutătura-i este Ca negura de toamnă. Le-a și răsunat vocea Prin văile lui Lena. Cu toții loclinenii, Sămânța oceanului, recunoscură-ndată Și cornul, și bucina [79] , semnalul lui Fingal. Valul bătut de vânturi cu mai puțină fugă Descinde peste pruntul [80] regatului de nive, Decât fiii Loclinului în jos de pe colină Se răpezea la vale în bellicul [81] impetuu [82] . În fruntea lor avanță [83] ferocele Swaran Cu-amenințarea-n gură și-n pietu-i cu turbarea ; Vărsa schinteie ochii, și răpezea săgete, D-omorâtor săgete. Fingal și recunoaște pe filiul lui Strano Și își aduce-aminte de scumpa Agandecca. Swaran, ca june încă, și-a fost deplâns surora. Fingal trimite-ndată pe bardul său Ullin Spre-a-l invita să vie la un ospăț de guerră [84] : Era mișcat în suflet Fingal și foarte-ndolorat Când își aduse-aminte de primele-i amoruri. Ullin, cu târzii pasuri, ca vechi de zile multe La filiul lui Starno veni ți-i zise astfel : „O, tu ce-ai ale tale de noi foarte departe, P-alte tărâmuri, colo în țara de Loclin, Vino la sărbătoarea a regelui Morvenei ; Treci ziua d-azi cu pace, petrece-o în repaos, Și mâine ne vom bate, vom sparge d-ale scuturi.” „Nu mâine, ci-nsuși astăzi să spargem d-ale scuturi —, Swaran propupse-ndată. Tu du curând d-aicea Și domnul tău spune că mâine sărbătoarea-mi Va fi pe bătătura mormântului său propriu.” Ullin tăcut se-noarse de unde plecase. „Hei, bine ! — atunci îi zice Fingal cu un surâs ; Să dea, dar, Swaran mâine faimoasa-i sărbătoare, Și azi să-i facem voia : să sfărâmăm la scuturi. Stăi, Ossian, cu mine ; ascunde-ți, Galle, brandul [85] ; Întinde-ți arcul, Fergus ; Fillan, prepară-ți lancea ; Toți ardicați [86] cu toții în sus largele scuturi, Și crestele la coifuri... coamele morții fie ! Nainte noi ! și-n urmă și gloria urmeze. Să nu ne-apuce noaptea. Iar dac-ale ei umbre Ne-or suprapinde-n faptă, lucența-mi [87] armatură [88] Va fi stindardul vostru, stindard de radunare .” [89] Turbarea vijăliei peste Morven destinsă Sau valurile-oceanului ce vin înfuriate Șo-nneacă-ale lui țărmuri sunt mai puțin teribili Decât marele-amestic [90] al amânduror popoli Încăierați în luptă pe vastul câmp de Lena. D-o parte și de alta mor bellatori dând moartea Și țipetele-n geamăt a celor carii mor Resbumbă [91] în departe c-al fulgerului urlet Când în puterea nopții sunt sparți, sfâșiați norii Pe creștetul lui Cona și se aud teribili Strigările-ascuțite fantasmelor în vortici [92] De vânturi răsucite. Fingal ca fulger intră oriunde sunt mai dese Grămadele-inemice. Ștejarii gem cu trosnet Și stâncele se surpă sub pașii grei și răpezi Atâtor batalioane. Ca apa din fântâne curge sângele șiroaie Pe unde trecea tată-meu, și se forma pâraie. Își aducea aminte de luptele juneței Și-n răpedea lui cursă nainte și în urmă Redevora [93] distanța, întreg câmpul bătăliei. S-avanță Ryno-n urmă-i, pară de foc s-avanță, Dau Gal, Fillan și Fergus, dau lovituri de moarte. Eu însumi stam d-a dreapta tatălui meu Fingal Și brațul meu asemenea da lovituri de moarte Că n-apuca să scapere al brandului meu fulger, Și jos era, al morții, oricare-mi sta nainte. Eram atuncea june și nu-mi albise părul, Și nu-mi era vederea, ca azi, acoperită De negura eternă. Eram iute la gesturi Și ager în picioare. Cine putea să numere or morții, or eroii În astă zi celebră, când forța lui Swaran Fu toată împilată d-a lui Fingal valoare ? Dintr-o colină-ntr-alta un gemet la alt gemet, Un țipet la alt țipet își devenea răsunet Și-nfiora auzul. Și astfel veni noaptea Să copere tot câmpul în desele ei umbre. Iar cei din Loclin repezi se retrăgea să scape, Înfiorați și palizi ca turmi de căprioare Ce tremură ca frunza. Se trag și vingătorii, se duc să se așeze S-auză sonul arpelor lângă Lubar pe margini. Fingal ascultă barzii cum cântă și celebră Victoria-i purtată. A vântului suflare Prin albu-i păr se joacă și-n unde i-l răsfiră, Iar cugetele sale se-ntoarnă meleancolic Spre zilele trecute. Aproape lângă dânsul Sta junele și scumpul, dilectul [94] meu Oscar. Se repoza în lancea-i și admira-n uimire Pe bunul său și rege. Se exalta în suflet L-a barzilor cântare ce lăuda trecutul Spre-a face viitorul mai splendid, mai ferice. „Al fiului meu filiu, — îi zise Magnu-rege —, A junilor onoare, Oscar, ți-am văzut brațul Și gladiul teribil în calea glorioasă. Te-ai semnalat, copile ! Vei urmări exemplul Străbunilor bellonii ; vei imita pe Trenmor, Pe primul dintre oameni, și pe Trathal celebru. Și-au onorat junețea în lupte amândoi, Și amândoi cu glorie fură barzi cântați. Deprinde-te ca dânșii a-nfrânge inemicul Cebate și reziste ; dar, fătul meu, scutește Pe cel ce nu e tare : într-însul să nu dai ; Înjunghie inemicul cu armele în mână, Pe dezarmat protege ; după victorii iartă Pe toți carii s-adresă și-mploră-a ta clemență. Trenmor așa trăit-a, așa a fost Trathal Și astfel e Fingal Am susținut cu brațul pe cel subt împlilare Și cel fără putere scăpare a aflat Sub scutul meu protector. Eram june ca tine, Oscar, când înainte-mi Veni acea frumoasă, încântătoare fată, Fainas-Ollis, fia a regelui Craca. Eu descindeam pe țărmuri din culmele lui Cona, Având pe lângă mine câțiva d-ai mei bellatori. Un fraged schif [95] s-arată la orizon pe mare, Era ca un nor negru ce tot l-întoarce vântul Când vine vijălia. Peste puțin s-apropie, Și iată o copilă în toată disperarea, Palidă, speriată ; pe fața-i răpitoare, Pe sându-i d-alabastru curgea lacrămi șiroaie «O, filia belleței, — i-am zis din plinul sufelet —, Ce plângi, o, copiliță ? Pot eu a te protege ? Putea-voi să te apăr, o, vergine a mării ? Să știi că al meu gladiu se poate frânge, sparge Pe scutul umui prode, în mii bucăți să svoale, Dar inima-mi nu poate să sufere rival.» «Sunt, iartă-mă, în mâna-ți — îmi zise ea-n suspine —, Erou al eroilor, ești generos, mă scapă ! Sunt singura copilă a regelui de Craca, Și tatăl meu cu mine se stimă, de ferice : Eu sunt din din cele scumpe objectul cel mai scump, Dilect inimei sale, familiei orgoliu. Suspine amoroase, fierbinte adresate La mine, svânturata, au repetat adesea Răsunetele văilor și selbelor lui Cromla. Borbar, rege de Sora, a pus ochii pe mine. Ast rege e celebru de multa bravură ; Ci ochiul lui se-nflamă d-un foc foarte sinistru, Și vijălii d-orgoliu în sânul lui se-ncuibă. De dânsul, svânturata, fug astfel peste valuri, Căci el mă urmărește.» «N-ai teamă, te alină, — i-am zis ca s-o rassigur [96] —, Să nu-ți mai fie frică, de cruntul ș-odiosul Despotul de la Sora. Îl vei vedea cum fuge, De-mi va răspunde brațul l-ardoarea ce mă-suflă. O, filie a mării, bellissimă-ntre vergini, Te-aș fi putut ascunde ca pe un scump tezaur În vro secretă grotă. Fingal, însă, nu știe Să fugă de oriunde l-ar aștepta pericol. Te-ncrede sub scutirea potentului meu gladiu, Repoză-te la umbra întrege-mi armăture.» Vezui atuncea lacrămi pe fața virginală Și deveni mai bellă, lucea cum luce ploaia Într-un senin de soare ; și sufletu-mi cu totul Rămase în uimire. Nu trece mult, și iată ce ochiul meu în flacări Și vede de departe vasalul [97] lui Borbar ; Venea în pline vele. Albea, se sfărma unda Sub coastele carenei ; venea ca vântul nava. «Bine-ai venit, o, rege, — i-am zis cu voie bună —, Vei fi stătut de cale ; desbarcă-n [98] siguranță Și vino să iei parte ca oaspete la ospățul Din stanțele-mi regale : palatul meu s-ofere D-azil la toți străinii.» Fainas-Ollis, tristă, sta palidă, tremurândă, Și se lipea de mine. El zbârnâie-o [99] săgeată, Ea cade jos și moare. «Dai bine, dar ești perfid, Borbar, căci biata fată Era neofensivă.» Ieșirăm la bătaie în luptă singulară, În lupta furioasă, și s-a luptat da prode [100] . Cu toată-a lui valoare, cătă să cază-n fine, Și-și dete răsuflarea sub colpurile [101] mele. În două mari morminte de piatră-am zis să puie Într-unul pe copila Fanas-Ollis, bella, Și-ntr-altul pe barbarul, ferocele amant. Astfel am fost în anii fugoși [102] din tinerețe ; Ci tu, Oscar, imită pe maturul Fingal. Să nu ceri niciodată, să nu-mbli după luptă ; Ci când ea se prezentă, să nu dosești [103] de dânsa. Fillan, Oscar, la veghii ! svolați ca vântul răpezi La vale, pe câmpie ; vedeți ce fac nemicii, Auz o-ncurcătură, un scomult [104] ce provine Din spaima-n care s-află. Duceți-vă și faceți Ca nu cumva s-o plece puindu-se pe mare, Să scape de vendicta voracelui [105] meu gladiu. Sunt mulți bravii Erinei ce zac peste câmpie ; Ei cer o răzbunare precum cer îngroparea.” Ambii eroi svolară ca două fantasmi răpezi, Premergători ai morții, Atunci fiul lui Morni, Gal, vine cu-a sa lance În sus ș-o atitude intrepidă și demnă. „Fingal ! — strigă eroul —, zi barzilor să cânte, Să cheme somnul dulce peste stătuta geană A bravilor bellartori : și tu repune-n teacă Urzicătorul gladiu, pe mâine lasă lupta. Vedea-vei cum s-or bate da bravi a noaste clanuri ; Noi steterăm aicea molateci și obscuri, Și numai campoduxul [106] se luptă și triumfă. Repoză-te ; și mâine, în alba dimineței, Observă de departe și vei vedea ce-om face ; Să vie bellatorii Loclinului, măsoare Și fierul meu ce doarme. Fă cum să aibe barzii Să cânte și-al meu nume. Pecum făcură-odată Străbunii tăi cei nobili, așa fă și tu astăzi, Nenvinsule Fingal !” „O, fiul al lui Morni, — răspunse și eroul —, Îmi place-a ta bravură. Vrei să te lupți ? îmi place ; Ci lancea-mi pretutindeni te va urma d-aproape, Să-ti apăr pretutindeni curagiul temerariu. Uniți vocile voastre, cântați, brazi, împreună, Prin vocile-nspirate aduceți peste mine Repaos, somnul placid. Fingal va și el somnul Și va dormi aicea la freamătul prin frunze Al vântului de noaptea. Și tu, o , Adandecca ! De oarecum p-aicea prea blândul al tău suflet Se află printre fiii dilecți patriei tale, Sau daca plani în svolu-ți, în gir, și peste flota Și velele Loclinului, atunci vin' și la mine. Fantasmă grațioasă, mă vizită în somnu-mi Și fii cu-a mele visuri, o, vergine amantă, Ce-mi fuși atât de scumpă, încântă-mi suvenirea Prin splendida bellețe.” Mii d-aripe-n armonie și voci melodioase S-uniră și cântară victoriele multe Eroului și rege, și gloria străbună A stirpei lui întrege. În imnul lor adesea se autea asemeni Ș-al lui Ossian nume... Ci vai, Ossian [107] astăzi e cufundat în doliu ! 1870 Textul a fost transcris din volumul Versuri (1986); cuprinde cuvinte învechite, din alte limbi (latină, engleză, franceză, italiană, ebraică), precum și unele derivate ale acestora, la care au fost adăugate sufixe românești. Pentru a ușura înțelegerea textului, fără a încărca explicațiile cu informații secundare, notele următoare sunt prezentate pe scurt. Majoritatea notelor fac parte din glosarul cărții Fata lui Chiriac ; la unele s-a adăugat și partea relevantă a explicațiilor din dex. ↑ barzi — poeți-muzicieni la vechii celți, care compuneau și recitau cântece războinice și religioase (dex). ↑ clină — suprafață înclinată, pantă (formă populară) (dex). ↑ langhidă — aici are sensul de languros (sentimental, galeș). ↑ rident — aici are sensul de zâmbitor. ↑ alță — ridică, înalță. ↑ sonante — aici are sensul de răsunătoare; în alte poezii: gălăgios, zgomotos. ↑ stanță — aici are sensul de sală; în alt context: încăpere, cameră. ↑ suvenirea — aici are sensul de a celebra ca pe amintire de preț. ↑ junețe — tinerețe. ↑ bellețe — frumusețe; format din italiană + sufixul „țe”. ↑ june — tânăr, tânără. ↑ vergine — fecioară, fată; aici poate avea sensul de curat, pur. ↑ bellator — luptător, războinic. ↑ vingător — învingător (formă poetică) (dex). ↑ a circonda — a înconjura; aici are rolul de a sublinia crearea cercului. ↑ sonul — sunetul. ↑ ncogiurat — înconjurat. ↑ bellul — frumosul; aici are sensul de cel mai frumos. ↑ fia — fica ↑ stanță — aici are sensul de încăpere. ↑ svol — zbor. ↑ veloce — iute. ↑ soți — camarazi, tovarăși (de luptă). ↑ selbe — pădure tânără. ↑ ci — aici are sensul: dar, însă. ↑ precugeta — a medita asupra unui lucru, care urmează să se întâmple (dex). ↑ a avea credință — a se încrede. ↑ în cestea — în acest timp. ↑ arpă — harpă. ↑ carmen — aici fermecător; mai are sensurile de vrăjit și, la plural, farmece sau grații (dex). ↑ cantor — cântăreț. ↑ nive — zăpadă. ↑ talam — pat nupțial. ↑ stanța — aici are sensul de cameră. ↑ în tot giurul — tot ce este împrejur. ↑ (a) ama — a iubi. ↑ ceruliu — albastru ca cerul, azuriu. ↑ se repoză — a se odihni, a se așeza, a se fixa. ↑ oaspe — oaspete. ↑ silvestru — păduros. ↑ furoare — mânie, furie ↑ gladiu — sabie cu două tăișuri, folosită de romani (dex). ↑ ladron — hoț, pungaș; aici are sensul de lași care atacă pe la spate. ↑ codard — mișel, ticălos. ↑ vendictă — răzbunare a unei crime, pedepsire; în Italia : vendetă. ↑ popol — popor; popol este forma italiană utilizată des de Bolintineanu (dex). ↑ ardică — ridică. ↑ se rumpe — se rupe. ↑ circumdă — înconjoară. ↑ specol — oglindă. ↑ vulnerat — rănit. ↑ uiet — vuiet. ↑ stirpe — origine, neam, familie. ↑ tempestă — furtună, uragan. ↑ vijălie — vijelie, furtună mare. ↑ se îmflă — se umflă. ↑ se zbucină — se cutremură. ↑ coprins — cuprins, apucat. ↑ împuținare — frică, descurajare, înfricoșare. ↑ audace — îndrăzneală, curaj, cutezanță. ↑ intrepiditate — curaj, cutezanță, întrăzneală. ↑ protege — a proteja. ↑ tombă — mormânt. ↑ martur — mărturie, dovadă. ↑ vinge — învinge. ↑ dome — cupolă, boltă (n.e.); catedrală impunătoare, clădire monumentală (dex). ↑ mater — mamă. ↑ griv — sur-vinețiu (n.e.); alb și negru, pestriț (dex). ↑ nemic — dușman, inamic. ↑ lacrăme cocentre — lacrimi usturătoare. ↑ amat — iubit. ↑ să-mi paie — să-mi pară. ↑ vrodată — vreodată. ↑ coperit — acoperit. ↑ fortitute — vigoare, putere. ↑ svânturat — nenorocit, nefericit. ↑ consânge — confrate. ↑ gravid — grav. ↑ bucina — trompetă, trâmbiță (n.e.); instrument de suflat la romani, asemănător cornului de vânătoare (dex). ↑ prunt — țărm. ↑ bellic — război, războinic. ↑ impetuu — eminent, năvalnic. ↑ (a) avanța — a înainta, a avansa; aici are sensul de avangardă. ↑ guerră — război. ↑ brand — spadă. ↑ ardicați — ridicați. ↑ lucența — strălucirea. ↑ armatură — armură. ↑ radunare — regrupare. ↑ amestic — amestec, în sensul de încurcătură, confuzie. ↑ resbumbă — răsună. ↑ vortici — vârtej. ↑ redevora — înghițea, devora mereu. ↑ dilect — iubit, drag. ↑ schif — barcă lungă și îngustă. ↑ rassigur — (a) liniști, (a) calma. ↑ vasal — navă, vapor. ↑ desbarca — (a) debarca. ↑ zbârnâie — trage repede. ↑ prode — viteaz, aici are sensul de vitejește. ↑ colpuri — lovituri. ↑ fugos — năvalnic, impetuos. ↑ (a) dosi — a o lua la fugă, a întoarce spatele. ↑ scomult — zgomot, tumult. ↑ vorace — lacom, gurmand (dex); aici poate avea sensul de însetat de sânge. ↑ campodux — comandant militar (?). ↑ Ossian — erou și bard legendar scoțian, din sec. III, fiu al lui Fingal.


content:
Cuprins 1 Persoane 2 TIMPUL 3 ISTORIA 4 POEZIA Persoane [ modifică ] TIMPUL ISTORIA POEZIA PACEA LIBERTATEA persoane tăcute COMERCIUL TIMPUL [ modifică ] Mai vechi și decât lumea, am fost de față la zidirea ei; am văzut pe rând neamurile în zgomotul slavei și al bucuriei, în vârful strălucirii lor, și m-am uitat pe urmă și la a lor țărână zăcând în tăcerea morții, și mușchiul veacurilor înverzea dasupra faptelor mâinilor lor. Peste monumente și generații am trecut, și am văzut în urmă-mi grămădindu-se a lor cenușă și vijeliile veacurilor spulberându-o în văile uitării. În zborul meu cel repede las în urmele mele veacuri, vă aduc timpii anului, icoana vârstei voastre, fac să răsaie soarele și să apuie întru a sa slavă; și m-am uitat înapoi și am văzut veacurile de la zidirea lumii ca ziua de ieri !!? Universul întreg, pământ, stele și toate planetele se văd supuse la a mea dărăpănare, și însăși lumina acestui soare se va stinge înaintea trecerii mele. Numele numai și slava făcătorilor de bine ai omenirii sunt neatinse de mâna-mi atotdărăpănătoare; în sânul meu le port, și vecinice ca mine vor rămânea în toate veacurile. În registrul veacurilor și al meu sunt trecute până la una faptele tuturor muritorilor, de la monarh și până la rob, și îl voi deschide odată de față a toată lumea și a stăpânului ei. Sunt un geniu trimis să zbor asupra universului, spre a se folosi de mine numai până sunt de față; am trecut odată — trecut sunt pentru toate veacurile. Unde știu să se folosească de mine, zilele cele fericite ce vin după aceasta mă fac neschimbat, și această neschimbare pare că ar zăbovi cursul meu. Oarecând în Italia m-am zăbovit între strămoșii voștri: am trăit între dânșii și le-am adus veacul de aur. La voi am venit acum și v-am adus ziua de astăzi, zi de sărbătoare vouă. Ferice de prinții aceia ce și-n viitorime își lasă al lor nume, un nume de mărime și-n veci de sărbătoare. ISTORIA [ modifică ] Peste veacuri priveghează al meu ochi; monarșii și neamurile ce au fost asupra pământului eu le înfățișez viitorimii astfel precum au fost: adevărul este d-alăturea mea. Egiptul, Grecia, Roma au strălucit odată; și mi-am întors ochii înapoi, și pare că n-am mai stat! Strășnicia legilor și paza lor le-au înălțat întru slavă; nesocotința și abaterea de la dânsele au dărâmat din temelie aceste colose de mare cuviință și de libertate. Marcu Aureliu, cu a sa blândă și înțeleaptă oblăduire, Titu și alții împodobesc foile mele, și mi-e fală a-i arăta stăpânitorilor pământului; Neron mă îngrozește, și cu sângele noroadelor lui și al mucenicilor am scris a lui viață, și va fi spre vecinica ocară a puterii. Pe ruinele împărățiilor m-am așezat, unde sila nu poate strâmtora a mea pană și unde adevărul împărățește în toată strălucirea lui și, având înainte-mi umbrele celor ce au folosit și au îngrozit omenirea, cu faptele lor am dat învățăturile cele mai grozave și mântuitoare prinților și noroadelor universului. Pe cât mi-au fost de dragi numele monarșilor ce au întrebuințat bine a lor putere, pe cât am binecuvântat a lor dragoste părintească și închinare pentru binele supușilor lor, pe atât mi-au fost de scumpe și noroadele care, supuse legilor, au știut a prețui dorul și ostenelile oblăduitorilor lor, a-i iubi și a-și încredința în mâinile lor a lor soartă; pentru care le-am recomandat în veci celor ce doresc a-și vecinici a lor slavă și fericire. Strămoșii voștri, românilor, din marea și vestita Romă vă sunt pildă la orice mișcare a voastră. Analele patriei voastre de acum, de la descălecare și până astăzi, sunt pline de neodihnă și arareori de păcate. Toată palma de pământ de care voi vă bucurați și asupra căruia voi socotiți nobilitatea voastră a fost stropită, ca de o rouă cerească, de sângele moșilor și părinților voștri, ce au știut să apere și să vă lase drept moștenire drepturile voastre. Draga mea Pace ( ia pe Pacea de mână și o înfățișază înainte ) vă zâmbește și se statornicește în pământul vostru. Comerciul ( îl arată cum îl ține Libertatea de mână ), încă prunc, va crește și se va împuternici la sânul Libertății și va îndestula casele voastre. Providența a îngrijit de viitorimea voastră: dintre voi a ales pe bărbatul, și numele lui este ALEXANDRU! iubiți și cinstiți într-însul pe a voastră patrie, supuneți-vă legilor al cărora el este îngrijitor; uniți întru dragoste și ascultare, faceți dimpreună cu dânsul ca fiii voștri să simtă facerile de bine ale așăzământurilor ce ați dobândit; și eu voi scri epoha aceasta ca cea mai fericită a pământului vostru, și numele lui, pe care îl serbați astăzi, va fi atunci nume de cinste și de sărbătoare la urmașii voștri. POEZIA [ modifică ] În zborul meu cel slobod, în sfânta mea-nfocare, Mi-i drag a cânta prinții și stăpânirea lor; Înger trimis din ceruri fac buna guvernare, Pe cea rea o fac spaimă, Satan pustiitor. Lira-mi dulce suspină plăcuta pomenire, Zefirii p-a lor aripi o duc în veselii; Fiori sunt a ei coarde la fapte de-ngrozire, Și sunetul ce scoate e vifor, vijelii! Virtutei eu dau viață, o fac sfântă ființă, Templu-i ardic, altare, și o-ndumnezeiesc; Iar răutatea, groază din neagra locuință, O naște însuși iadul, e biciul pământesc. Istoria prin mine ia chip, se-nființează; Pe Libertatea mumă Comerciului eu fac; Eu Timpului dau aripi, prin mine el viază Și-n veselă fecioară eu Pacea o prefac. La umbră, la izvoară, în noapte și în rază, În temniți, pe ruine eu pe vitejii cânt; Păstrez ale lor fapte, fac veacuri să le vază, Fac vie-a lor țărână, dau suflet în mormânt. Cununa ce-am în mână în veci e înverzită, Când vreun prinț o poartă, el s-a-ndumnezeit E preț al vredniciei, ea nu e moștenită; Ferice de acela ce eu am vrednicit! La voi eu viu acuma, și lira-mi se-ncordează Să cânt vitejii voștri și lumii să-i vestesc; A lor sfântă țărână la glasu-mi înviază, Și faptele lor toate p-urmași însuflețesc. Târgoviștea e templu l-a mea călătorie Și p-ale ei ruine în pace mă așăz, Și lupte fără număr pă-ntinsa ei câmpie Și biruințe-atâtea în fața mea le văz. În tainica-mi privire, în dulcea mea visare Eu și asupra voastră deșteaptă priveghez, Și citera-mi preludă o altfel de cântare, Șoptind faptele voastre ce eu le cercetez. Prințul ce aveți astăzi e de al vostru sânge, Sub el uniți la bine puteți multe lucra; Și el prin noduri sfinte pe toți poate vă strânge Și-n inimile voastre stăpân a guverna. În veci nesiluită, sloboda a mea liră În veci n-am atârnat-o la ușă de-mpărați; Când îns-ale lor fapte pe ea o-nsuflețiră, Din veac până la altul în veci au fost cântați. Dar mi-a plăcut adesea cu glasul veseliei Ca să unesc și glasu-mi în sărbători obștești, Ș-atunci am fost eu însumi îndemnul bucuriei În templuri, în teatre, palate-mpărătești. Ziua de astăzi fie o zi de sărbătoare; Muzic-acum răsune! Românilor, cântați! Trăiască prințul vostru și-n veacuri viitoare! Muzic-acum răsune! Românilor, cântați! 1836


content:
Învățam grecește, cum se învăța pe atunci, octoih și psaltire: nu înțelegeam nimic. Într-o duminică am văzut la poarta bisericii Crețulescului lume multă adunată; am stat și eu să văz ce este. Un fecior sau vizitiu citea în gura mare Alexandria, și câți treceau pe drum se opreau și ascultau. Când m-am oprit eu, citirea venise dimpreună cu Alexandru până la Ivantie împărat, unde zice: "Mira tebe brate" (slavonă: pace ție frate) ș. c. l. Nu mă putui dezlipi de acolo ascultând descrierea acelui loc plin de răcoare, de verdeață și adăpat de fântâni cu apă vie. A trebuit să tacă acel om minunat pentru mine (vizitiul, zic) ca să fug și eu d-acolo. Am venit acasă și am cerut foarte rebel, plângând, să-mi dea doi lei să cumpăr o carte. Eram rău când plângeam: sculam vecinii în picioare. A trebuit să mi se dea banii, și alergai îndată și-mi cumpărai cartea prețuită și plină de minuni. Dar ce să fac cu dânsa? că în mâinile mele era mută. Vrui să citesc; câteva slove se potriveau cu cele grecești, dar mă împiedica o grămadă de alte încurcături ce semănau, unele, turnuri, Д ; altele, caracatițe sau scorpii, Ж altele, țesturi și ciuperci Ѫ, Ѧ . Tata nu era în București să-mi spuie, mama știa carte numai grecească. În via grădinii lucrau câțiva olteni; vreo doi dintr-înșii erau cu călimările la brâu și știau carte. Mă rugai de unul, care mi se păru mie mai procopsit și pe care îl recomanda către mine și numele lui (îl chema Alisandru). El îmi spuse, pe picior lângă un dud favorit al meu, ce-l găurisem de mai nainte și prin care petrecusem o funie cu mare meșteșug ca să învăț să săr pe funie ca comedianții ce văzusem că jucau la dulap la Cișmigiu. Acolo, lângă acel dud, începui a slovni românește: "Împărățea la răsărit" ș.c.l. Într-o jumătate de ceas nu mai aveam trebuință de dascăl, începui a citi: și în patru zile isprăvii Alexandria din scoarță până-n scoarță. Se înțelege însă că în acele patru zile dascălul de grecește nu m-a văzut prin școala lui. Plecam dimineața să merg la școală, dar mă întorceam pe altă uliță, intram prin grădină și, pe după case, pândind să nu mă vază nimeni, mă urcam în pod; mă băgam sub un coș și acolo citeam vitejiile lui Alexandru cel Mare, cum s-a bătut cu racii, cu furnicile și cu Por împăratul ș.c.l. Tot sub acel coș am învățat să scriu și numerele arabice până la 100, cum și să scriu slovele românești ca de tipar. Îmi făcusem niște foițe pe care scriam și prescriam; dar vream ca cu dânsele să-mi rămâie și numele nemuritor. Așa, făcui altele, cărora le didei formă de carte, cu titlul ei după orânduială. Mă luai după titlul Alexandriei și făcui și la compoziția mea un titlu foarte iscusit și însemnător, după cum urmează: ACEASTĂ CARTE Făcută de mine Niță sau Ion Rădulescu În filele Polcovnicului Ilie (Tata) Și cu blagoslovenia Sfinției-sale Frusina (Mama). Astfel, în patru zile învățai a citi românește, scriam numere și mă făcui și autor al vestitei compuneri: Această carte . Mă gândeam eu că dacă fac la cărți când sunt de nouă ani, dar când m-oi face mare! Eram încredințat în mine c-o să mă fac un mare cărturar, dar nu mă credea nimeni. Procopseala, însă, și autorlâcul mi-a dat prin piele; că o drăcoaică de slujnică s-a suit a patra zi în pod să dărăcească la in, fiind vremea cam ploioasă. Eu a trebuit să ies odată din coș, dar mă primejduiam să mă vază și să mi se dea pe față îndărătnicirea mea de a merge la dascăl; îmi luai inima în dinți, ieșii din cabinetul meu de lectură (din coș) și făcui să țipe biata Ilinca, cât alergară toți din casă. Mă deteră binișor din pod, mă puseră în cârcă lui moș Mâinea și mă trimiseră la școală. Dascălul mă primi în bătăi și mă puse iar la psaltirea grecească. Eu uram cartea grecească, dar din ziua aceea o urâi și mai mult, ș-a trebuit s-o sufăr până când dete Dumnezeu ciuma de la Caragea, din 1812. Toată lumea era tristă atunci; numai eu eram vesel, c-am scăpat de dascălul Alexe și de psalteria lui, pentru că fugeam la moșie, afară. Până atunci nu intrasem în școalele elenice, ca să mă numească Eliade. Mai un an am fost slobod, și nu-mi petreceam vremea decât la o stână de oi, unde păstorii aveau felurimi de cărți. Acești oameni veneau sărbătoarea în sat și cătau la zodii fetelor și flăcăilor, la un calendar ce era tipărit nu știu unde, că semăna slova rusească. Li se duse vestea în sat, și fură chemați și la curtea boierească (cum am zice, la noi acasă). De aci mă cunoscui cu dânșii și nu mă mai putu ținea în frică nici câinii de la stână, ce era să mă rupă o dată. Într-o vară citii cu ei împreună Poarta pocăinței, Epistolia ce a căzut din cer, Viața sfântului Alexe, omul lui Dumnezeu , scrisă de mână, Viața părintelui Macarie, Avestița, fata Satanei, Pogorârea Maicei Domnului la iad , și alte vieți ale sfinților. Mai pe urmă veni din Brașov acestor păstori și Istoria lui Arghir . Eu până atunci, din câte citisem, știam pe dinafară numai Epistolia ce căzuse din cer la Palestina ; îmi plăcea unde zice că se jură Hristos pe brațul său cel drept, și când declamam pe dinafară, ardicam și eu brațul. Când văzui însă pe Arghir, eram în ceruri de bucurie: învățai mai într-o săptămână cântarea întâi. Mă încurca însă că nu știa nimeni să-mi spuie ce este muză ; într-un cuvânt, eram de minune în casă când mă auzeau fetele spuindu-le pe dinafară, în stihuri, Istoria frumosului Arghir și a preafrumoasei Elene . Când ziceam: "Hip! hop! la a mea iubită", aveam și biciul în mână; plesneam cu dânsul și săream în sus, dar mi-era necaz de ce n-are și biciul meu puterea aceea de farmec (să mă facă să zbor). Pe toamnă dete un guturai mare în toată casa și eu, deprins din versificația lui Arghir, făcui versuri guturaiului, care începea astfel: O, guturai, guturai! Mulțumește-te încai Că te odihnești prin nasuri Și prin gâturi faci taifasuri... În vremea ciumei învățasem multă carte, că eu țineam citirea în biserica satului; alde țârcovnicul ajunsese nimic pe lângă mine (o spuneau toți sătenii). Întorcându-ne la București, după încetarea boalei, auzii că se plângeau părinții că trebuie să fi uitat eu tot ce învățasem mai dinainte; și cu adevărat uitasem, căci pe Macarios anir citeam tot atât de încet ca și pe psalmul cel din urmă, Miros imin... Bietul dascălul Alexe murise, și pe atunci se dusese vestea unui dascăl, călugăr la Sfântul Niculae, părintele Naum. Era cam departe până la Sf. Niculae, dar hotărâră părinții sa mă dea acolo. Începui la bietul Naum: acesta știa elinică, dar era român, și zise părinților să-mi ia cartea lui Papazoe ori Polizoe. Mă puse la Istoria sfântă prin întrebări și răspunsuri ; din grecește îmi tălmăcea românește. Din ziua aceea nu-mi mai fu urâtă cartea, în scurtă vreme mă puse la Grămatică, la Hrisorora, la Esop, și ajunsei în doi ani și până la tom. Chipul, mergeam bine, că înțelegeam ce învățam, pentru că bietul Naum tălmăcea băieților săi din elinește în grecește, și din grecește în românește. Trecui de aci la școala grecească de la Măgureanul; eram de vro 13 ani atunci, ș-am învățat acolo până a venit G. Lazăr, în anul 1818. La deschiderea școalei românești am vrut să fac versuri, care n-au plăcut conșcolarilor mei; ei însă credeam că de pizmă nu le place. Începeam astfel: Muzele la Olimp cântă, Săltând, cununi împletesc; Dup-a lor, dar, pildă sfânta Veniți să mă veselesc... Când n-are cineva ce să spuie, când capul îi e sec și inima rece, atunci poate alerga la dușii de pe lume, să vorbească de muze, de Olimp, de Apolon, de Cerber, de Pluton, să grămădească vorbe d-alde astea câte voiește, că potrivește și versul și seamănă și a poet. Bieții conșcolarii mei râdeau de poeziile mele, dar eu, după cum zisei, credeam că râd de pizmă; și paguba era a mea, că mă necăjeam să nu mă atingă nimeni de liră. La moartea mamei am vrut să fac o tragedie, pe care, luându-mă dupe titlul grecescâ Aaz Masugojroz, ce învățam atunci, o intitulai și eu: Ion țel zalnic ; pentru că eram peltic pe lângă celelalte. Pelticia nu știu de era firească sau câștigată din limba grecească. Cu intrarea în școala românească, slavă Domnului că m-am dres, pentru că eram prea fricos de râsul dracilor de băieți. P-atunci să mă fi pus cineva din câți zic ca să scrie românul cum pronunță, p-atunci, zic, să mă fi pus să fac o ortografie românească, că s-ar fi dus pomina de dânsa, de le-ar fi rămas și dumnealor numele nemuritor, și mie; n-aș fi rămas un om așa neînsemnat ca acum. Făceam, cum zic, versuri pe moarte, zece d-o para, dar eu nu le-aș fi dat nici pe zece parale unul, pentru că le aveam dimpreună cu mine la mare ipolipsis (după cum se vorbea p-atunci). Mi se părea că pe mine m-a orânduit Dumnezeu sa luminez neamul, dar când îmi intră în mână Liricele lui Atanasie Hristopol, mi se tăie tot cheful de a mai face versuri din capul meu. Le învățasem pe dinafară, și într-o vară mi-aduc aminte că le-am tradus toate. Le-am dat dlui Carcalechi, ca să le tipărească la Buda, când venise aci d-lui în anul 1820; dar pesemne c-au rămas netipărite, căci eu gândeam că cum le vor vedea la tipografie, făcute mai vârtos de mine, și apoi și cu litere latinești, numaidecât or să le tipărească, fără parale, — pentru că eu nu dedesem nici o para dlui Carcalechi. Din mila lui Dumnezeu s-au pierdut acele traducții, și începutul mai totdauna îl ține cineva minte pe dinafară. Iată cum era poema dintâi: I [ modifică ] Într-o zi primăvăroasă, Cântând prea de dimineață, Se coboar-o drăgostoasă Muză, dulce cântăreață, Ce Erato o numesc. "Iată,-mi zice,-ți poruncește Marea Vineri, blânda zână (Care unde-orice voiește, De cer, de pământ stăpână, Poruncile-i se păzesc), Să fii d-acuma nainte Întru dulcea a ta viață Cântărețu-i plin de minte, Care cântă cu dulceață P-al sau fiu, dulcele-Amor. Și de ast-a ta cântare Prin mine-ți făgăduiește, Și tu-n stare de mirare Goală-n forma ei zânește S-o vezi c-al Idei pastor". Astea toate-atunci zicându-mi, Mă ia-n brațe blânda muză Și prea veselă râzându-mi Mă sărută drept în buză; Zboară, mă lasă; s-a dus! Si îndată cum s-atinse Gura mea de sărutare, Ca prin farmecă s-aprinse Spre-a Amorului cântare, Încât arz în foc nespus. Si d-atunci de voi vrodată Să încep orice cântare, Cel dintâi cuvânt mi-arată Că ton glasul meu nu are Ce Amor n-ar răsuna. Acum făr-a mea voință Gura singură urmează Dup-a Vinerii silință; Nicidecum nu încetează P-Amor, pe dâns'a cânta. II [ modifică ] Amor, prea înfloritule, Blând, dulce, mult iubitule, Ce cârmuiești pe lume! Pieptul, gura, mințile, Puterile, voințele Slave-ți nalță sume. . . . . . . . . . . . . . . (Ș. c. l., c-am uitat.) 1837


content:
Tot era degenerație și amorțeală în ceea ce se atinge de numele de român și patrie , până să nu vie răposatul întru fericire Gheorghe Lazăr în țara noastră. Limba începuse a se corci și a se strica de tot: în sfintele biserici preoții și cântăreții aveau drept fală a face sfânta slujbă într-o limbă necunoscută de dânșii, și prin urmare schimonosită în gura lor nedeprinsă cu dânsa; cântările de slujba sfintei liturghii se tipăreau într-o bucoavnă cu literele slavone în limba grecească; preoții de la mahalale, cum și chiar cei de prin sate, ca să imite pe cei de prin târg, îi vedeai îngâmfându-se cântând: Aghios ofteos Acsion estin Os aliftos ș.c.l.; părinții se bucurau când auzeau pe fiii lor zicând paterimon și pistevo era de jale sfânta religie a auzi cineva domneasca rugăciune, care se zice în auzul tuturor ce se află înaintea Domnului, cerând ca să fie voia lui, precum se face în cer așa să se facă și pe pământ; cerând pâinea cea spre ființă, adică să nu ajungă, dupe cum a ajuns fiul omului, mai jos decât fiarele pădurii și păsările cerului, neavând unde să-și plece capul; cerând ca să le ierte greșalele întocmai după acea măsură, cum pot să ierte și ei greșalele celor greșiți (mare legătură! mare vorbă! mare osândă chemată!); cerând să-i scape de ceea ce e mai greu din toate --de a nu fi duși în ispită. Câtă jale, zic, era să auză norodul aceste neprețuite și dumnezeiești cuvinte într-o limbă ce nu o înțelegea; și în vreme ce bietul copil îngâna aceste vorbe cerești, și părinții lui se îngâmfau de bucurie de pelticirea acestei ființe nevinovate, norodul din lăcașul Domnului poate că își da coate și își răsucea mustățile! Câtă jale era să auză cineva simbolul credinței, semnul după care se cunoaște creștinul în ceea ce crede, cele douăsprezece articole ale acelui sfințit contract ce facem cu Hristos și cu biserica când primim sfântul botez, ale acelui jurământ, ca să zic așa, ce încheiem că vom păzi în credința noastră și vom crede până la mormânt aceste douăsprezece articole întărite cu pecetea darului duhului sfânt! Oamenii vin în biserică ca să asculte cuvântul Domnului și să-și aducă aminte mai des de ceea ce s-a făgăduit lui Dumnezeu contractând cu biserica. Câtă, dar, degenerație era și în religie, și în naționalitate când românul ajunsese a avea drept fală a batjocori așa religia, nevrând să înțeleagă ceea ce îl povățuiește ea, astupându-și auzul la glasul ei cel mântuitor, punând într-adins a le vorbi într-o limbă ce nu era a părinților lor și pe care nu o înțelegea! Când altădată ar fi putut mai bine a se potrivi acel verset al prorocului și împăratului: "Urechi au și nu aud"? Tot era degenerație, amorțeală! Ieșind din biserică, vedeai pe jeluitor a se sili să-și dea jalba către stăpânire în limba grecească, a se ruga de alcătuitor ca s-o facă ceva mai ielinică ; cine era boier, îi era rușine să zică că e român; cel cu părinți necunoscuți, dacă știa două-trei grecești, nu mai vrea să treacă de român, zicea că e grec. Numele de tată și mamă erau nume mojicești; p-aci era să se facă și Dumnezeu băbacă al oamenilor nobili. Aceasta era starea românului întru aceea ce se atinge de inima și de sufletul lui, când a venit Gheorghe Lazăr. Tot era degenerație și amorțeală. Gheorghe Lazăr s-a născut într-un sat, Avrig, lângă Sibiu, pe moșia lui Brucăntal. Luat de mic în casa acestui magnat al Ungariei, s-a crescut cu îngrijire de către acest nobil, care a știut în multe chipuri a întrebuința bine averile sale. Mai pe urmă, prin ajutorul patronului său intrând în universitatea de la Viena, și-a făcut cu mare spor cursul învățăturilor. În vreme mai de douăzeci de ani având înlesnire a cultiva științele în mai multe specialități, s-a dat mai pe urmă cu dinadinsul spre învățătura teologiei, fiind hotărât unul dintre candidații de episcop al Ardealului, de credința grecească neunită. La numirea episcopului, fiind ales preasfinția-sa cel în ființă episcop, părintele Moga, Lazăr s-a hirotonisit arhidiacon al episcopiei și s-a orânduit învățător al tinerilor ce se gătesc pentru darul preoției. Întâmplându-se oarecare neînțelegeri între răposatul și preasfinția-sa părintele episcopul, Lazăr a trecut în Brașov, de unde, ca un învățător al copiilor răposatei logofetesei Bărcăneaschei, a trecut cu această cucoană în Țara Românească, la noi. Aci, în vreme mai mult de un an, se apucase de profesia ingineriei. Printr-aceasta s-a făcut cunoscut răposatului banului C. Bălăceanul, atunci logofăt de Țara de Sus. Acest boier avea o judecată sănătoasă, firească; era un tip de vechiul boierism al țării, unul din aceia ce nu-l stricase încă moda acelui veac, adică moda de a nu fi român. Vorbele cele dese ale lui Lazăr asupra românismului aflară în răposatul Bălăceanul un protector înrâvnat. Din norocire, acest boier se afla, dimpreună cu ginerele său, efor al școalelor (grecești atunci). Lazăr insuflă în inima acestui român încredințarea că se pot învăța științele în limba patriei. Eforia făcu anafora către fostul domn Caragea, cerând a se statornici o școală românească în Sfântul Sava, spre învățătura științelor în limba națională. Cuvintele acestea de "științe în limba națională" se părură prințului cu totul nouă și neputincioase de a se înființa; cu toate acestea, pentru curiozitatea lucrului, porunci a se aduna divan spre a se chibzui dacă este limba capabilă de a exprima, desluși și dezvolta foloasele științelor. În divan a fost chemat și răposatul Veniamin, ce se afla atunci întâiul profesor în școala grecească de la Măgureanul, de matematică și de filozofie; dimpreună a fost chemat și Gheorghe Lazăr. În zadar bietul român se silea să arate că termenii științelor și meșteșugurilor sunt necunoscuți fiecărui om și fiecărei nații până ce nu cultivă științele și meșteșugurile; în zadar spunea că limba grecească a norodului din izvorul de unde a păstrat a zice jloz și sjoz de acolo poate cu tot dreptul să zică și jilosoja ș.c.l., și asemenea și românul, de unde a păstrat a zice lucire , de acolo poate a se întrebuința a zice și perlucid , și de unde i-a rămas vorba opăcit , de acolo poate zice și opac ; în zadar asuda românul să arate că omul în general este primitor de idei și că ideile, prin învoire sau prin împrumutare, pot a-și dobândi un nume oarecare și printr-însul se fac cunoscute omului, sau acest nume se face cunoscut prin dobândirea ideii ce înfățișază; în zadar, căci la toate, din când în când, răposatul Veniamin ca un oracol repeta refrenul: dn gnetai . S-a spart divanul, dar Lazăr nu s-a deznădăjduit: a făcut pe răposatul Bălăceanul să ceară de la stăpânire a se deschide o școală românească sub numire de a scoate meșteri ingineri, și de a învăța pe circovnicii ce veneau a se preoți slujba și datoriile preotului. Veniturile școalelor pe atunci era, o puțină parte, ale moșiilor mănăstirii Glavaciocului (până la 10 000 lei cel mult), iar cea mai mare parte — din contribuția preoților. Argumentul acesta, de a se împărtăși și preoția din foloasele banilor cu care ea sprijinea școalele, erau cam tare, și dreptatea striga pentru acești birnici bisericești. În sfârșit se puse la cale a se întocmi școala în ruinele Sf. Sava; se scoaseră făurăriile din zidirea unde se află acum Muzeul Național și Biblioteca, și se numi Lazăr dascăl de bogoslovie și de inginerie (așa îi zicea). Începu la anul 1818, luna lui august. Avea vreo câțiva grămătici sau țârcovnici, ce se găteau a se preoți și pe care îi învăța catihisul și slujba bisericească; îi dideseră și vreo câțiva panachideri sau ucenici din școalele din Colțea și Sfântul Gheorghe. Aceștia abia știau să slovenească, și Lazăr trebuia negreșit să iasă cu dânșii la câmp, cu masa de inginer și cu astrolabul, ca să ardice harte din triunghi în triunghi; trebuia să le spuie că tustrele unghiurile unui triunghi sunt dopotrivă unui jumătate de cerc, că unghiurile alterne și întivitoare la vârf sunt dopotrivă; să fi-ndrăznit numai a nu-i învăța deodată d-alde astea și a nu-i pune să caute cu un ochi închis prin crăpătura dioptrii, arătând că trebuiesc copiii pregătiți spre aceasta cu alte învățături, că numaidecât l-ar fi botezat, după cum îl și botezaseră, de cearlatan ce nu știe să învețe ingineria. "Inginerie vrem noi, dascăle, să ne măsoare băieții moșiile, și de inginerie apucă-te să-i înveți, că socoteală învață ei în toate băcăniile." Se bătea omul cu pumnii în piept și ardica mâinile la cer strigând: "Doamne! până când anii blestemului?" Acestea erau curate vorbele lui în ceasurile mâhnirii. Mai în toamnă, în același an, părăsi Caragea scaunul domniei; Veniamin, prin hotărârea guvernului vremelnic sau a căimăcăniei pământești, se exilă pentru un cuvânt ce făcuse cu un an mai nainte la slujba de îngropare a răposatului banului C. Filipescul. Clasele grecești de filozofie și matematică se sparseră; școlarii începură a deosebi că alta este limba elenică și alta sunt științele, care se pot învăța în orice limbă. La Veniamin trecuseră aritmetica, o parte din geometrie și câteva capete din filozofie. Lipsa unui profesor de a-i conduce până în sfârșit cu lucrul început, curiozitatea de a vedea practica la câteva principe de matematică teoretică ce luaseră, acea practică cu care se căznea bietul Lazăr să facă din niște bucheri ingineri din cap până-n picioare de porunceală, telios telefteon , traseră în Sfântul Sava pe toți școlarii din clasele dintâi ale școalei grecești, în capul cărora era I. Pandeli (ce a murit la Paris), Nănești, Cernovodeni, Orești, Darvari, Merișești, Ștefanopoli, Tomești, Crăsnari, Mălinești, Paladi, Măinești și alții, și eu în urma lor, umplură băncile clasului de inginerie. Se bucura Lazăr când văzu pe Pandeli cu creta în mână făcând pe tablă expoziții matematice. Tocănea creta pe tablă, mâna mergea iute făcând deosebite formule, dar gura se îngâna, pentru că în momentul acela se căznea să-și facă niște fraze dibuite românești; încurca din întâmplare niște vorbe câte pot veni în gura unui școlar ce abia a început știința și va să se exprime în altă limbă, iar nu în ceea ce a învățat. Îndată Lazăr începu a traduce cursul de matematică al lui Wolf și de filozofie al lui Kant. În vreme de un an, școlarii ajunseră departe. Pe moșiile Tării Românești începură a flutura steagurile noilor ingineri; începură a se trage de mâna românilor triunghiuri înțelese. Era o bucurie să vază cineva copiii, unii îndreptând linia cu momâi, scoțând pălăria și făcând semn strigând: "la dreapta, la stânga"; alții îndreptând și scuturând lanțul ce șerpuia prin iarbă; alții așezând și nivilind masa. Se trăgeau linii, se făceau triunghiuri, din triunghi în triunghi se încheia planul, compasul începea a păși pe hartă și spunea stânjenii de la o momâie până la alta; lanțul făcea încercarea, și sătenii, ce erau spre slujbă, începeau a-și da coate și a șopti că dracul din sticluliță îi face să ghicească (așa li se părea lor acul magnetic sau busola, ce-l vedeau jucând). Bietul Lazăr aprindea pipa și, petrecându-și mâna asupra pieptului, i se inundau obrajii de lacrimi. N-a trecut mult, și la moșiile de măsurătoare nu mai era trebuință de ființa de față a profesorului. Câte un școlar, doi împlinea slujba cu cea mai mare scumpătate. Epitropii de la mănăstiri, egumenii veneau cu mulțumire la școlarii din Sfântul Sava ca să le scoată copii după hartele moșiilor mănăstirești, pentru că acești școlari lucrau ieftin, pentru două pricini: întâi pentru că erau băieți, și a doua pentru că erau români, și știi, lucrul românesc nu e așa scump. Mă tot miram într-o zi de duhul meu, când epitropului din Colțea i-am făcut trei copii de harte, pentru care am putut să-i iau șase rubiele. Mi se părea că l-am înșelat; mi se părea că de mi-ar încăpea pă mână câțiva oameni așa de simpli, care să nu știe de câte parale vopsele pot să meargă la o hartă, eu m-aș face în scurtă vreme un om cu căpitălașul meu, care să treacă și peste o sută de lei. Școlarii deteră învederate probe de capacitatea și râvna profesorului. Eforia școalelor începu a se gândi ca să înmulțească catedrele românești, și spre aceasta să trimită câțiva tineri în Europa spre învățătură. Se aleseră: părintele Ef. Poteca, L. Pandeli, S. Marcovici și C. Moroi. Eu, după cum venisem în urmă, rămăsei și acum pe dinafară, tocmai la vremea mesei. Dar mai mi se mulțumi ambiția când văzui că mă aleseră de tare și mare profesor ajutor lui Lazăr de aritmetică și geometrie, cu plată de 100 lei pe lună, și când văzui că pe fiecare lună o să am câte un capital ce îmi închipuiam să mi-l fac înșelând la epitropi, făcându-le harte. Pe lângă acestea, Eforia a mai așezat două catedre în școala românească: una de limba latină și alta de cea franțuzească; pentru amândouă a numit profesor pe răposatul Erdeli. Acesta își începu învățăturile sale și traduse întâiași dată în limba românească pe Zgârcitul de la Molier și pe Pompei de la Corneil, pentru tinerii ce se întreceau să facă și ei teatru românesc, în vreme ce grecii făceau pe al lor. Lazăr trecu cu filozofia în metafizică, și fiindcă avea și alt clas, de trigonometrie, clasul de logică rămase vacant. Ca să îndestuleze și pe alți tineri ce erau pregătiți a asculta logica, fu însărcinat și cu clasul acesta tot Erdeli, și începu logica lui Condiliac. Aceasta fu o ispită lui Lazăr; îl supără să nu vază o sistemă urmată; simțea și cunoștea amestecul ce ar fi urmat în învățătură; se vede silit sau el a schimba pe Kant, sau Erdeli pe Condiliac; cu toate că, ce este drept, vrea mai bine să rămâie jos Condiliac pe lângă Kant. Lazăr, cu toate că cunoștea bine limba franțuzească, cu toate că trăise între francezi în vremea armiei lui Napoleon, pe care îl iubea dimpreună cu francezii lui și vorbea adesea de dânșii, însă filozofia franțuzească zicea că trebuie să-și scoată căciula înaintea celei nemțești, și prin urmare pe Condiliac, cu toate descoperirile sale, nu-l avea de mare lucru în filozofia veacului. Copiii cei noi n-au făcut mare treabă cu acea logică; ea însă și-a dat foloasele sale școlarilor celor vechi ce mergeau să o asculte de curiozitate ca auditori; că, pe de o parte, aceștia începură a compara în duhul lor aceste două sisteme și, trăgând oarecare adevăruri din alăturarea ideilor, alergară numaidecât ca auditori și în clasele grecești, ce se restatorniciseră atunci sub răposatul Vardalah. Acesta, pe lângă lectura și analisul poeților greci, a făcut un curs de retorică a sa și cursul de ideologie al lui Trasi. Iatropul, mai dinainte încă, făcuse acest curs de ideologie și de matematică al lui Lacroa. Canela începuse matematica lui Francheor și o istorie naturală, culegere a sa. Ghenadie, pe lângă analisul oratorilor greci, a făcut și un curs de istoria universală. Îndrăznesc a zice că niciodată, de când este Țara Românească, școlile n-au împrăștiat atâtea cunoștințe ca atunci. Trei filozofi se auzeau pe catedrele capitalei: Kant, Condiliac și Trasi, și trei matematici: Wolf, Lacroa și Francheor. Clasul de retorică și literatură avea peste 50 școlari filozofi. Școalele cu adevărat nu erau patriotice, dar prin dreapta judecată a profesorilor greci de atunci ajunseseră cosmopolite. Filozofia înfrățise pe școlarii greci cu români, pierzând grecii rugina pedantismului vechi și cunoscând prin filozofie folosul științelor învățate în orice nație în limba sa. Farmecul frumuseții limbii grecești vechi și fanatismul ce putea ea să insufle celor ce se nășteau numai într-însa didese loc adevărului filozofic. Profesorii spuneau în clas că școlarii greci trebuie să fie recunoscători țării că cu a sa cheltuială ține învățători spre cultivarea lor, și românii trebuie să fie blânzi și vrednici de acel sentiment care mișca a se face niște asemenea așezăminte, adică vrednici de sentimentul ospitalității și al generozității. Școalele atunci abia aveau un venit peste tot de vreo 60 mii lei. Ce lipsea din venitul școalelor se adăuga la râvna profesorilor, și se potrivea lucrul. Lazăr a fost profesor la Sfântul Sava patru ani cu mare râvnă. El slujba sa niciodată nu și-a socotit-o drept o profesie, ci o chemare, o misioană. Avea vreo douăzeci de școlari regulați; dar când făcea lecție de filozofie, sala gemea de auditori, în capul cărora era răposatul Alexandru, tatăl ofițerilor Tel. Toată destoinicia avea acest învățător atât de făcător de bine românilor. Pare că era într-adins preursit pentru a deschide un drum de regenerație. El își simțea vocația sa. Când se afla în clas, el vorbea însuflat. Catedra lui semăna un amvon; vedea cineva cum i se bate pieptul. Cu mâini pline în orice ocazie, arunca semințele românismului și naționalității. Poate cineva să vază energia și hotărârea lui din cuvântul următor, ce l-a compus la înscăunarea de mitropolit al Tării Românești a răposatului Dionisie. Până atunci pe scaunul mitropoliei stătuseră mitropoliți greci. În vremea răposatului domn Suțu s-a restatornicit mitropolia românească. Poate oricine socoti câtă era hotărârea acestui bărbat când, în vreme de domnie străină și sub un guvern ca cel de atunci, a avut curajul a rosti un astfel de cuvânt. Nu era așa lesne a haracteriza cineva pe acele vremi ce va să zică fanariot; el însă, vorbind de români, în acest cuvânt zice: "bine gătiți spre slujba vrăjmașului omenirii, răpitorul casei părintești". Cum putea altul mai bine sub două nume atât de însemnătoare și de îndrăznețe să arate acel machiavelism infernal ce a stat biciul și ticăloșia a două nații întregi, românilor și grecilor? Cuvântul acesta, ca să-l rostească în adunarea boierilor la Mitropolie, s-a dat să-l învețe părintele David, cel acuma în ființă econom al sfintei Mitropolii. Se pierduse acest Cuvânt, dar mulțumită părintelui economului David că a știut să-l păstreze. La 1822 Lazăr s-a bolnăvit în Sfântul Sava, apăsat de multe mâhniri și nenorociri. A scris fraților săi la Avrig să vie să-l vază. Aceștia, sosind în București, l-au găsit într-o căscioară la Târgu d-afară, în prejmă unde îmi am casele și tipografia. L-au ardicat bolnav și l-au dus în locul nașterii sale. Acolo peste curând și-a și dat obștescul sfârșit. Călătorule român, când treci de la Brașov la Sibiu, în satul Avrig, în mâna dreaptă d-alăturea drumului este o bisericuță. Acolo e mormântul lui Gheorghe Lazăr. O cruce albă de marmură este frumosul lui monument, monument vrednic de un om ce a știut răbda în viața sa. Sărută acea cruce și vei citi pe dânsa următorul epitaf: CITITORULE, CE EȘTI AM FOST; CE SUNT VEI FI; GATEȘTE-TE DAR. GHEORGHE LAZĂR Frumos epitaf și frumos adevăr, vrednic de acela pe care oamenii îl pregăteau de episcop, și Dumnezeu, când toate ajunseseră degenerație și amorțeală, îl hotărâse pentru regenerația românilor. 1839


content:
Coconița Drăgana s-a crescut cu bună ducațioane la părinții dumneaei. Ninecuță-sa, pe lângă celelalte, a învățat-o și meșteșugul zugrăviei: știe de minune a-și încondeia și îmbina sprâncenele și, când voiește, se face albă ca peretele și roșie ca racul (și nu știu cum se întâmplă, că dumneaei mai totdauna este astfel) și e frumoasă de minune. Acum nu mai este fătă mare, e cu casa dumneaei, cu boierul dumneaei. Când a ieșit din brațele părinților, băbăcuță-său i-a dat o zestre bunicică, între care se cuprind și câteva suflete de țigani (pentru că băbăcuță-său e creștin bun și i-a dat Dumnezeu putere și peste sufletele țiganilor; când va le vinde, le dă de zestre, le dăruiește, le face danie pentru iertarea sufletului său, ba încă, când va voi, le poate da și dracului). Ninecuță-sa iară i-a dichisit bisahteaua și i-a pus înăuntru, cu toată rânduiala și cu toată dragostea părintească, felurimi de sculișoare: sticlulița cu stricat , pe care dumneaei îl numește dres, pămătuful, alune arse îndestule, făcălețe mititele de paie de mătură alese, firele de ibrișim, hârtiuțele cu stiubeci, pudră, făioară, rumeneală ș.c.l., strânse, rânduite foarte binișor; o, ce dragoste părintească! nostimă și tinerică o să mai fie coconița Drăgana! Boierul dumneaei, nu știu cum îl cheamă, dar e om al trebii, scoate lapte din piatră. Oamenii îi zic neiculiță , iar cocoana dumnealui îi zice: frățico . E un bărbat bun frățica, nu știe ce să mai facă soțioarei dumnealui; se miră și de ducațioanea, și de frumusețile coconiței dumisale. Coconița Drăgana am zis că are de zestre și suflete de țigani, și fiecare are câte un nume, două, deosebite, peste acelea ce i le-a dat alde cumătrul. Pe biata baba Stanca o cheamă cioroaica a bătrână ; pe Ioniță băiatul îl cheamă diavolul de buzat ; pe Măriuța fata, împelițata ; pe Călin bucătarul, baraonul de râtan ș.c.l. Coconița Drăgana știe bine să vază de casă, este și econoamă bună. Pe scară mai nu e niciodată măturat, ca să nu se tocească treptele; în pridvor, în sală lipsesc câteva cărămizi de când trăia răposatul socrul coconiței. Casele dumneaei sunt o pereche de case, cum am zice o odaie în dreapta și alta în stânga, sau două d-o parte și două de alta, sau mai știu și eu cum; destul că v-am spus că sunt o pereche de case. Nu cereți și dumneavoastră socoteala de toate până într-una. Când era copilă, dumneaei pomenise la părinți masă rotundă pusă în pat; de la o vreme însă încoace masa e la modă să fie în mijlocul casei, sau rotundă, sau în patru colțuri. La masă, pentru economie, acoperișul și șervetele nu prea sunt curate, ca nu cumva cu deasa spălătură și frichinire să se rupă curând; tacâmurile mesei nu prea seamănă unul cu altul, și furculițele, de la patru și trei dinți, ajung cu adevărat furculițe cu câte doi dinți, și care rămân numai cu unul, acelea se pun în coada mesei; și multe economii de acestea, ce ne aduc aminte de veacul de aur în toată pulberea și murdalâcul lui cel primitiv, amestecat și cu argint-viu. Dumneaei, pentru dragostea ce are către frățica și către toți prietenii, mâncând ciorba și bucatele, ia tot de la un loc; cum am zice: scoate lingura din gură, o bagă iar în castronul cu ciorbă, iar o bagă în gură, iar o bagă în castron, și așa mai încolo. De multe ori, când mănâncă lapte, rumeneala de pe buze începe a-i da culoarea roșatică. Ioniță băiatul e un sufragiu dibaci: când schimbă talerele are un talâm minunat, aruncă tot după ușă, unde așteaptă pisica și cățelul, învârtește otrepul o dată pe taler, ți-l face de sticlește și pe urmă iar ți-l pune pe masă, ca să-ți facă poftă de mâncare. Ce e drept nu e păcat, coconița Drăgana are o regulă minunată și în casă, și la masă. Să vedeți însă de ce: să lăsăm că dumneaei, după cum văzurăm, este o femeie rară și vrednicuță, apoi nu știu de unde până unde, că a căpătat și un drept mare să-și facă vătaf de curte pe însuși Dumnezeu. Eu nu crez una ca aceasta, însă dumneaei pe tot ceasul ne-o spune; căci, când n-are dumneaei chef de bătaie, atunci pe toate slugile, pe toți oamenii din casă îi trimite să-i bată Dumnezeu. Ia să vedeți cum se fac trebile în casa dumneaei. Să luăm, spre exemplu, vremea când se întoarce frățica de la curte; pentru că, să le spuie cineva toate, unde mai are vreme? Cu toate acestea n-ar fi rău să mai adauge câte ceva cum își mână trebile când se gătește să meargă la nuntă, la bal sau și la biserică — pentru că dumneaei merge și la biserică, mai vârtos când are să arate lumii că nu cutează nici o marțafoaică să-i meargă înainte la mir. Odată s-a întâmplat una ca aceasta și s-a făcut lucrul dracului în toată mahalaua; dar mai spuie și alții câte mai știu! Aci să luăm vremea când se întoarce frățica de la curte cu călimările la brâu sau (de e îmbrăcat nemțește) cu cravata răstignită pe piept — pentru că și dumnealui se ține de modă. La scară, în pridvor, sunt câțiva hamali ce se țin după un jupân ce strigă: "Marfă! marfă!", cărând teancurile în spinare. Jupânii sunt înăuntru vreo patru, și coconița, grecește sau turcește în pat, făcută foc: — Dar bată-te Dumnezeu, jidane! când ți-am mai luat eu marfă și nu ți-am plătit? Auzi, bată-l Dumnezeu, frățico! mi-am luat câteva fleculețe, și acum nu va să le lase; zice să i le plătesc! bată-i Dumnezeu să-i bată de ovrei! n-au lege, afurisiții! Ce e, mă jidane? cine o să-ți mănânce banii? Lasă marfa aci ș'ei veni altădată, ludo! Bieții jupâni încep a da din cap, încep a lega marfa și se duc să vie altădată după parale, și altădată, și altădată... Acum coconița își aduce aminte că trebuie să gătească de masă, pentru că am spus că dumneaei este foarte îngrijitoare. Călin în vremea aceasta șade pe vatră la cuhnie, cu nasul pe tăciuni, cu ciubucul ăl scurt între dinți, la o parte; tocmai când da cu unghia degetului celui mare în cenușa lulelei, coconița bate în palme în pridvor: — Bre! n-auziți voi, cioroilor? bată-vă Dumnezeu! Dracu o să vă ia! Măriuța, fata, abia azi scoase din fiare și din coarnele de fier, pentru că, cu câteva zile mai nainte, avusese păcatele să spargă o sticluță când se gătea coconița Drăgana să meargă la bal. Ce va fi fost în sticluță, nu se știe; biata Măriuța însă crede că va fi fost ceva scump, pentru că apa ce s-a vărsat pe jos albise scândurile întocmai ca obrazul coconiței. Așa zisei că coconița bate în palme și slugile aleargă grămadă, și Măriuța cu ei, Călin cu părul vâlvoi, pentru că căciula (de va fi avut căciulă) căzuse jos, izbindu-se cu capul de corlată, cu poturii fără copci pe picioarele goale și cu un fel de fotă dinainte. — Râtane, gata sunt bucatele? c-a venit coconul! — Piper și oțet nu e, coconiță, să fac perișoarele. — Dar bată-te Dumnezeu, baraoane! afurisitule! acuma îmi spui? — Vezi că aveai treabă cu jidanii ăia. — Și mai răspunzi, bala dracului? unde e diavolu de Ioniță? — Aci sunt, coconiță. — Uite, până nu s-o usca scuipatul să fii aci, diavole, că vai de pielea ta! Du-te curând, ia vin, oțet, untdelemn și piper; și vino de pune masa. — Dă-i să ia și sare, coconiță, că n-am ce pune în solnițe. — Na, și nu mai căsca gura... Uite, bată-l Dumnezeu, că mai șade! ce stai, buzatule, și te uiți la mine? Fa, împelițato! ce? îți vine rău fără coarne? Dar lasă, Avestițo, că nu te las fără dânsele... Nu vezi c-a venit coconul? Mergi în casă, teșmenito! — Soro, dar ce nemăturat e în casă! — Apoi s-o bată Dumnezeu pe cioroaica a bătrână! D-o sută de ori i-am tot zis astăzi, și nu-ș' ce face! — Vezi că cu jidanii ăia mai putea cineva să stropească ori să ia mătura în mână! — Auzi! auzi? baraonoaica dracului! și încă mai răspunzi, bătu-te-ar Dumnezeu de afurisită? Lasă că ți-oi scutura eu praful de pe tine! E câțiva ani acum de când s-a măritat coconița Drăgana și are și copii, cărora țiganii le zic "coconașii"; dumneaei însă le zice: diavolul de Iancu, diavolul de Alecu. Copiii iau casa în cap și coconița Drăgana strigă: — Tăceți, stâmpărați-vă, diavolilor, bată-vă Dumnezeu! viu la voi! Oh, frățico, mi s-a mâncat de carne cu satanele astea de copii! Hei! ce gândiți? cum să nu meargă bine unei astfel de case, unde coconița Drăgana pe Dumnezeu și-l făcuse singură, încă de când era la ninecuță-sa vătaf de curte, sau armaș, sau zapciu! Dumnezeu nu mai are acum decât să stea cu gârbaciul în mână, să tot dea când în unul, când în altul, unde va porunci coconița: patt, plici, chiutt, puf! — În cine să mai dau, coconiță? să dau și în frățica? — Dar să-i bată Dumnezeu pe toți, că s-au pus să-mi mănânce zilele! — Auzi?!... ia-l de păr, ceauș arhanghele, că coconița a zis să târnuim nițel și pe frățica. Iar bună casă! Trebile merg ca găitanul: vătaf de curte are bun coconița, — și n-are de ce nu avea, căci e și creștină bună, după cum am zis, fiindcă vinerea nu lucrează, duminica merge la biserică (mai vârtos când frățica i-a făcut și ceva nou), gătițică, înțepată,-ntindicheată. Ce zici, dragul meu cititor? când s-ar uita Dumnezeu la noi, pe cine ar bate? pe bieții țigani, sau pe noi ăștia, ce fără rușine ni l-am făcut întocmai ca pe un armășel? Eu însă isprăvesc: milui-v-ar Dumnezeu, coconilor și coconițelor, să cunoașteți ce ziceți și ce faceți! 1839


content:
Frățica, scumpul jumătățoi al coconiței Drăgane, s-a fost chemat și dumnealui coconul Drăgan și noi nici nu știam. E mult de când se împărtășise publicului portretul acestei coconițe și lumea nu știa nimica despre boierul dumneaei, pentru că nu era așa ieșit la obraze. Trebuie însă sa vorbim ceva și de dumnealui, căci acum e între oameni. Coconul Drăgan e un fel de bădăran boierit, care se ține mereu de moda veacului. În vremea de mai nainte, după cum am zis, era un neiculiță de minune, om al trebii, scotea lapte din piatră, pupa pe român în bot și-i lua din pungă tot; sau, dacă nu vrea hoțul de român să-i dea, atunci... atunci târnuit, scuturat, cu părul vâlvoi ți-l băga (după limba dumnealui) la obedeală, îi da fum de ardei, și lasă-l în pace apoi... De când am scăpat de acele vremi afurisite, după care suspină toți Drăganii din țară, coconul Drăgan se făcu un patriot grozav, năbădăios, numai foc și inimă albastră pentru patrie (însă numai când nu e în slujbă, ca să se știe). Acum, slavă Domnului că e în slujbă; și a fost mare bucurie în casa dumnealui, căci slujbulița i-a fost cam bunicică, de mult era aprins de patriotism ca să o dobândească. Lumea zice că, când s-a pus în această pâinișoară și s-a dus acasă, ar fi intrat cu un aer foarte greu și îngâmfat și semăna, povestea ăluia, că ar fi zis: "Bucură-te, poartă, bucură-te, scară, bucură-te, ușă!" ș.c.l.; noi însă nu credem. Coconița dumisale acum a luat un aer cumsecade, dar de vestitul "bată-te Dumnezeu!" încă nu s-a dezbărat. Coconul Drăgan e în slujbă acum și e numai foc, plin de activitate, un diplomat iscusit; aleargă în sus, în jos; când îl cauți, îl vezi cu gazete în mână; când îl cauți, se face că e zăpăcit, capul îi e cât o baniță, tot cu dușii după lume are d-a face. Va fi făcând vreo treabă? Dumnezeu știe, că noi nu vedem nimic, și nici dumnealui nu vede mai nimic, mai vârtos din ale trebii. Are câțiva subalterni ce și-au pierdut cumpătul de când a venit pe capul lor, pentru că coconul Drăgan e mândru, bădăranul: ca Satan, țanțoș, mojicos, nu-i ajunge nimeni nici cu strămurarea la nas; mai vârtos când se gândește la evghenia dumisale, îl apucă capul. Înfruntă, strigă, ba încă (după limba dumnealui) și ocăraște , când nu e vremea nici de înfruntat, nici de strigat și când bieții oameni nu s-ar lăsa una cu capul (cu iertăciune) să-i ocărască. Coconul Drăgan zice că știe și carte: nemțește, franțuzește, păsărește, afară de românește, pentru că, când era copil, cartea românească era cartea mojicilor, și dumnealui bine vedeți dumneavoastră că este evghenis ca aceia. Când te duci la dumnealui, sau acasă, sau la slujbă, de se va întâmpla să fii ceva mai ipochimen, sau cel puțin fecior de boier, îl vezi mai dezlegat la limbă; când îl cauți e vorbă multă, adică sărăcia omului; iar de vei fi d-alde terchea-berchea, e posac ulubeasnea. Subalternilor săi le măsoară vrednicia cu un cot al său deosebit de genealogie și de evghenie. Când a intrat în slujbă, și-a făcut o listă de toți impiegații săi, ca să vază câte nume se sfârșesc în an și în esc și câte nu; și iar cele în an și esc câte au reputație istorică și câte nu; și apoi cele cu reputație istorică, câte sunt ciocoiești și câte boierești, și iar din cele boierești câte se pot apropia oarecum de dumnealui și câte nu, și felurimi de asemenea băgări de seamă genealogice și științifice, pentru că este și versat mult în științe; într-o zi spunea unui prieten că știe și teologia, căci la carte curat este zis că "nu este robul mai mare decât stăpânul său". Să-l vedeți acum cum caută treaba: Vine câte un scriitor, îi înfățișeză vreo hârtie mai bine sau mai rău scrisă, cum a dat Dumnezeu în zilele noastre; coconul Drăgan stă posomorât, îngâmfat ca un curcan; se uită la dânsul să vază fecior de boier este sau nu; să zicem că nu este — atunci: — Ce sunt hârtiile alea? — ...O hârtie la... --N-am vreme acum; nu vedeți voi că nu-mi mai văz capul de treburi? Ce sunt mojicii ăștia! Ei gândesc că noi, boierii, suntem hamali ca dânșii! Scriitorul iese pufnind de râs. Vine altul. — Dar tu, ce-ai acolo? — ...Hârtia... știți dumneavoastră, către... --Ad-o-ncoa! — și i-o smulge din mână cam necăjit, cam cu o demnitate dregătorială. — Ce scrisoare e asta? v-ați luat și voi după băiețoii ăia ce ies din școală? Na, citește! (Coconul Drăgan se știe că de când era copil nu prea știa bine să citească de mână, cu toată pricopseala dumnealui.) Scriitorul citește. — Nu-ți e sintesis bun, logofete! Mergi de mai învață buchile! Ce vorbe sunt alea: va veni?! Ce va veni?--o să vie , mă! Mergi de-ți îndreptează hârtia, ticălosule, și prescri-o bine; vezi de pune stigmes d-alea mai multe, ca să se înțeleagă mai bine. Într-o zi coconul Drăgan sta la vorbă, adică la taifas, cu un favorit al său foarte pricopsit — pentru că se înnebunește după pricopsiți, mai vârtos când dumnealor îi spun că coconul Drăgan este cel mai mare patriot. Pricopsitul acesta e Lumea zice trebi; noi punem însă aci limba dumnealui. un fel de găgăuță de bonton, care umblă bănănăind și vorbește mușcându-și buzele, un domnișor care știe de toate: e și politic, și diplomatic, și patriot, și liberal, după vremi, și om al trebii (de l-ei căta), și literat, un dezmetic ce se înțeapă de a trece totdauna cu duh. La acest taifas dregătorial mai veni și un străin de aceia ce n-au nici o patrie, ce se interesează de toate patriile și mai vârtos de Tara Românească, unde găsește toate d-a gata, un domnișor ce s-amestecat în toate, vorbește de toate: de politică, de comerciu, de arte, de științe, de literatură, și mai vârtos e foarte amator de limba românească: când o vede împestrițată și corcită, îi place de minune și urăște pe toți câți se ocupă să o curățe și să o reguleze. Câte-trei se făcură o treime ca aceea. Iată și un scriitor din cei juni, smerit și plin de geniu — pentru că geniul cel adevărat e totdauna smerit. — Nu vezi c-avem treabă? ce mi-ai venit cu hârtia aia? — se răsti coconul Drăgan. — E grabnică; e răspuns la... — Hei, ad-o-ncoa — citește! Junele citește. Între alte vorbe, nu știu ce se vorbea despre Regulamentul organic , sau drept politic . Coconul Drăgan, ce asculta ca un cotoi în cenușă, ardică capul și zice junelui să îndrepteze vorbele organic și politic și să puie organicesc, politicesc. — Ce ziceți, domnilor, n-am dreptate? — Ai dreptate, ziseră deodată amândoi dalcaucii. Atâta aștepta s-auză și coconul Drăgan, căci dumnealui are și bunătatea asta de a nu prea se încrede pe părerea dumisale; atât, zic, aștepta, și unde se scoală odată năbădăios: — Hai! auzit-ai? organicesc , mă! politicesc? pe românește; ce vorbe sunt astea? V-ați luat toți după Eliad ăla. Du-te și schimbă vorbele, că vă ia dracu pe toți! Hai! organic ! organicesc , mă! organicesc , învață românește! — Organic și politic e mai românește, domnilor, zise junele cu smerenie. — De unde până unde românește? ziseră câte-trei deodată; care e cuvântul? — Cuvântul este că dumitale, domnule literat, oamenii îți zic dezmetic , iar nu dezmeticesc , iar dumitale, care ești străin, venit de ieri, d-alaltăieri p-aici, îți zic venetic , iar nu veneticesc ; și dumitale, cocoane Drăgane, de când ești în slujbă, zău, toată lumea îți zice lunatic; crede-ma, să te crează Dumnezeu, că pe nici un român n-am auzit să-ți zică lunaticesc . Domnii cei doi, iscusiți și literați, rămaseră cu gurile căscate; coconul Drăgan, la astfel de jucării de vorbe e totdauna om al lui Dumnezeu: nu înțelege mai nimic. Pe urmă, după ce va lua seama bine vorbei, atunci sa-l vedeți. Acum atât i se păru, că scriitorul e cam limbut, și-l dete afară zicându-i să-și prescrie hârtia. Îi rămaseră însă în ureche vorbele lunatic și lunaticesc și întrebă cam pe departe pe favoriții săi; ei, după câteva deslușiri, îl făcură sa înțeleagă obrăznicia bietului băiat de a cuteza să spuie coconului, de față, ce zice lumea de dumnealui. O astfel de impertinență, de a spune dregătorilor ce se vorbește și se face p-afară, nu se poate suferi; și nu știm acum ce soarte așteaptă pe bietul copil neîncercat cu slujba. Multe istorii de astea mai are coconul Drăgan. Colecția anecdotelor și năbădăilor sale ar forma câteva volume foarte nostime, întocmai ca dumnealui; pentru că și dumnealui e nostim. În numerele viitoare vom da câteva anecdote; și suntem gata a primi orice anecdotă de felul acesta, care va îmbogăți colecția noastră, atât în proză cât și în versuri. Asemenea anecdote sunt foarte folositoare pentru formarea junilor după niște modele și tipi așa de progresivi ca coconul Drăgan, care cu adevărat e Drăgan și în nume, și în fapte. Nu râdeți însă, căci Drăgan pe limba dumnealui va sa zică Agapie , și mă rog să-l iubiți. 1844


content:
Aveam o rudă, și acea rudă avea un vecin, pe care îl chema Chiriac. Acel Chiriac avea o fată tânără și cam frumușică, ca toate fetele tinere ce nu sunt urâte. Ruda mea iară avea soție, ca toți oamenii însurați, și soția lui avea un văr. Vărul acesta era neînsurat, era un flăcău unguresc care se prefăcea înamorat și atunci când nu era, ca să-și dea un aer de om simțitor și plin de pasiune. Când însă îi și cădea cineva tronc la inimă, atunci era numai foc și inimă albastră. Într-o zi văzu pe fata lui Chiriac; flăcăul își răsuci mustața și se uită șoimește la dânsa; îi căzu, cum ziserăm, tronc la inimă; biata fată însă n-a știut nimic până în ziua de astăzi. Flăcăul nostru acum nu era ziuliță să nu vorbească tot de fata lui Chiriac: orice vorbă se deschidea, el mâna conversația pe departe cu dibăcie, și de ici, de colo aducea vorba tot de fata lui Chiriac. Începea laudele și disputele de biata fetișoară. Fetele frumoase adeseori sunt criminale în ochii femeilor de ce să fie frumoase, și de aceea începeau și dispute; se formau numaidecât două partiduri. O dată, de două, de trei ori, de zece ori, de o sută de ori fură aceleași laude și aceleași dispute. Ruda mea, stăpânul casei, venea de la trebile sale, afla partidurile formate, disputa fierbinte, asculta în mijlocul casei până să se orienteze și, scoțându-și giubeaua, începea să ofteze: "Ce! iar de fata lui Chiriac e vorba?! " Astfel rămase ca un fel de proverb până acum, când e vorba tot de unul și același lucru, tot de una și aceeași chestiune, să auzi pe câte unul să exclame: "Hei, vai de noi, iar de fata lui Chiriac este vorba?!" Tot omul, toată împerecherea, tot partidul își are câte o fată a lui Chiriac a sa: mai slută, mai frumoasă, mai isteață, mai toantă, cum a dat Dumnezeu! Spre exemplu, fata lui Chiriac a mea este limba românească: unora li se pare urâtă foc, mie mi se pare frumoasă, și suntem cvit. Fac ce fac și tot de fata lui Chiriac aduc vorba. La mulți iară fata lui Chiriac este Eliade cu limba lui cu tot, și oriunde se adună, orice vorbesc, nu se poate până să nu vorbească tot de fata lui Chiriac. La unii fata lui Chiriac sunt grijile străine, la alții - punerea la cale a patriei; la unii — căciula beșleagei, la alții — căciula vlădicei, la alții — căciula lui vodă. La unii fata lui Chiriac este popa, la alții — preoteasa, și la alții, care sunt mai moderați, fata preotesei. Cât pentru mine, eu sunt din cei moderați. Fac ce fac bieții oameni și tot de fata lui Chiriac aduc vorba. Fiecare cu fata lui Chiriac a sa; a unuia e mai tindicheată, a altuia mai snovoasă; a unuia mai naltă, a altuia mai ghindoacă; a unuia blondă, a altuia brună, a altuia castanie; a unuia năsoasă, — bat-o cârnia, — a altuia cârnă; a unuia cu ochii puși ca cu fusul, și a altuia cu ochii mari; fel de fel de fete ale lui Chiriac și fel de fel de gâlceve. Să vă văz, copii: nu vă lăsați, luați-vă de păr, că e vorba de fata lua Chiriac! 1846


content:
Prefața tipărită în 1828 la Sibiu Ei! dar ce fel' de carte e asta?!!! uitate minune!!! aci lipsesc' o grămadă de slove! aștia vor' să ne lase săraci! Aci fălosul' și purtătorul' de Ortografie и, lipsește; mărețul' și îngâmfatul' ѡ, asemenea: ѹ cel' bogat' în loc'nu se-mai vede! în loc' de ѣ, unde și unde se vede ea; în loc de ю, iȣ! Vai de mine ce grosime și mojicie!!! ia te uită că ăștia și pe delicatul' și plinul' de dulceață Ѳ' lau scos'! nu zău ăștia sânt' Rumâni groși bădărani de la țară, nu vor' să aibă cât' de puțină Evghenie pă dânși! dar ce văz'! ei în loc' de ѯ, pun кс; în loc' de Ѱ, пс! Sântu vrednici de răs' întru adevăr'! Vedeți lucruri copilerești! vedeți eresuri! vedeți nesocotinți! toată lumea se-silește din-ce mai are să mai adaoge și să se-mai înbogățească, dar ei! ia uitațivă că și din ce mai avem' vor' să mai lepede!.... Ait'! s'a stricat'!! s'aaa-duuus' acum și limb'a!! ei au lepădat' și oxiile! și psili! și! și dasia!!! o drăguțele, ca de ele de nimic' nu'mi pare așade rău, că par'că era niște floricele! oamenilor' fără gust', fără leac' de Ortografie! dar, ? cine v'a-pus' pe voi să vă arătați mai iscusiți de cât' atâțea înțelepți bătrâni; ? voi v'ați găsit să stricați aceea ce au găsit cu cale atâțea inșii, și nu ca voi, ci alt' fel' de învățați! și apoi, ? nu știți voi că obiceiul' este bătrân', și că trebhe să dure..


content:
Am trecut de cel din urmă vârf ce ne desparte și de-abia te văd în vale, țară de departe, unde-am cunoscut lumina, țară de departe! (bis) Am avut în tine-atâta dor și împlinire, lupte, suferinți și lacrimi, har și fericire, cât nu poate graiul spune har și fericire! (bis) Am avut dușmani prin tine răul să-mi urzească și-am avut atâția prieteni dragi să mă iubească, frați adevărați și prieteni dragi să mă iubească. (bis) O, pământule, pe care am trăit o viață, azi te las, rămâi în urmă, tot mai mic în ceață, tot mai jos și mai departe și mai mic prin ceață! (bis) Eu mă duc spre Țara Sfântă, Sus, mai sus de stele, unde-i Domnul meu, comoara mântuirii mele, bucuria și comoara mântuirii mele! (bis) Fața ta îndurerată n-o voi mai privi-o, lume, suferință, teamă, plânsule, adio, de-azi vom fi pe veșnicie despărțiți – adio! (bis)


content:
Cântările noastre cântate plângând lua-și-vor odată aripile-albastre și-n soare pluti-vor curate, arzând de para iubirii, cântările noastre. Din roua de lacrimi ce-n ele-a rămas luci-vor pe ceruri ghirlande de stele, iar îngerii Slavei, cu tremur în glas, cântând, învăța-vor să plângă din ele. Cântările noastre n-au seamăn și soț în nicio simțire și limbă și zare; oricine le-aude se-aprinde și-n toți învie cereasca și sfânta-ncântare. Venind din al Tainei Ceresc Nehotar cu-adânc duh de taină ființa-nveșmântă, purtând mierea dulce lăsată de har, fac dulce și duhul, și gura ce cântă. Cântările noastre sunt nimb lui Hristos, sunt ruguri iubirii, sunt jertfa suavă, sunt tot ce pământul Îi dă mai frumos Acelui din ceruri mai vrednic de slavă.


content:
Ești în floarea vieții tale, fă ceva pentru Hristos, ca să poți odată spune că I-ai fost Lui de folos. Refren: Tinere, te cheamă Domnul să te-apleci la Crucea Lui, vino-n slujba Lui cea sfântă, intră-n Oastea Domnului! Tineri frați și surioare azi e timpul să luptăm pentru Patria cea sfântă, cununa s-o câștigăm. Veniți toți cu-nflăcărare, înrolați-vă voios și luptați cu biruință pentru Cauza lui Hristos! Nu-i viață mai frumoasă nici sfârșit mai glorios decât viața și sfârșitul de ostaș al lui Hristos. Pe pământ ne-așteaptă lupte, dar vom birui, crezând; ce măreț s-ajuți venirea fericirii mai curând!


content:
Iisuse, veșnic călător prin lumea de păcate, Tu bați străin și iubitor la ușile-ncuiate. Nimic Tu nu ceri nimănui, când bați și-aștepți să vină, ci vrei să-i lași în casa lui din pacea Ta divină. Eram copil când Te-am văzut și-n poarta mea, Străine, și să-Ți deschid ai tot bătut să intri și la mine. Dar lumea-mi spuse să nu vin, căci viața Ta-i amară, am vreme… colo, mai târziu… și Te-am lăsat afară. Te-am auzit ani mulți, pe rând, chemându-mă pe nume, dar n-am deschis, iar Tu plângând, Te-ai dus străin prin lume. Iar astăzi singur mă-nfior de-a mele fapte rele, Iisuse și Te chem cu dor în noaptea vieții mele. Mai vino iar, Iisuse blând, mai bate iar o dată! Te-aștept cu sufletul plângând și ușa descuiată…


content:
Maica Domnului Iisus, Crin al Cerului de sus, Rai al sfintei curății, binecuvântată fii! Maica Domnului Hristos, dar al gândului duios, floarea zărilor cerești, binecuvântată ești! Maica Marii Îndurări, chip al sfintei ascultări, Taina sfintei profeții, binecuvântată fii! Maica Domnului Hristos, rod al Duhului Frumos, mila inimii-omenești, binecuvântată ești! Maica Domnului Iisus, rugătoarea noastră Sus, te cinstim, supușii fii, binecuvântată fii!


content:
Voi, copilașii Mei din lume Ce vă-ncălziți la focul sfânt, Voi, care Mă căutați pe Mine, Dar frații voștri unde sunt? Au numai pentru voi sunt oare Și cer și soare pe pământ? Sau numai voi sunteți în lume, Dar frații voștri unde sunt? Eu pentru voi răscumpărare M-am dat să fiu pe cruce frânt. Au numai voi vă mântuiră-ți, Dar frații voștri unde sunt? Eu pentru voi răbdat-am spinii, Bătăi și cruce și mormânt. Și numai voi veniți la Mine, Dar frații voștri unde sunt? Ah, unde-i lumea, pentru care, Și azi în cuie Mă frământ. Și numai voi veniții la Mine, Dar frații voștri unde sunt? Copiii Mei, ce stați sub cruce, Cinstind al mântuirii cânt, Eu pentru toți Mi-am dat viața, Dar frații voștri unde sunt?


content:
Cine seamănă iubire să culeagă fericire, cine seamănă cântare să culeagă desfătare. Bun Iisus, Drag Iisus, fericit, fericit, fericit cel ce Te-a iubit. Binecuvântat, binecuvântat cel ce ți-a cântat. Doamne, fă-mă iubitor, bucurie tuturor Doamne, fă-mă cântăreț veșnicelor frumuseți. Că-n iubire și-n cântări sunt cele mai sfinte stări și din ele cresc mereu roduri dulci lui Dumnezeu.


content:
<poem> Nu ne trimite, Doamne, furtuna să ne-nfrunte, călătorind pe mare când Tu Te rogi pe munte, ci ia-ne-n rugăciune cu Tine împreună și-apoi cu noi, și-apoi cu noi alături să vii și Tu, să vii și Tu-n furtună. Căci fără Tine, Doamne, atâtea ne-amenință, atunci vrăjmașu-i tare, iar noi, slabi în credință. Atunci furtuna crește și-ncrederea ne piere, și inima, și inima ne-o pierdem în cea mai grea, în cea mai grea durere. Nu ne lăsa să mergem, Iisuse, fără Tine, căci, orișicând am merge, sfârșim numa-n suspine. Ci ia-ne orișiunde cu Tine pe-orice vreme și vină-atunci, și vină-atunci furtuna, noi nu ne vom, noi nu ne vom mai teme.


content:
Ce liniștiți sunt pașii Tăi în mine când coboară și pe-a iubirii mii de căi ființa-mi înconjoară!... Ca mersul stelelor pe cer, ca răsăritul lunii, ca luntrea gândului, năier, pe apa rugăciunii, ca izvorârea din afund a stropilor spre unde, ca taina harului profund când duhul mi-l pătrunde, ca rouă cerului senin pe iarba aplecată, ca seara ce-nfășoară lin pădurea nemișcată, ca șoapta dulcii adieri prin spicele-nflorite, ca pacea marilor tăceri pe culmile-nsorite, ca zvonul pașnicei cântări din sânul primăverii, ca sfintele înfiorări din noaptea Învierii... Ca a iubirii dulci văpăi spre-a inimii comoară... Ce liniștiți sunt pașii Tăi în mine când coboară!...


content:
Oricine-ai fi, din rândul acelor ce-s în bine Ori paria al lumii strivit și-ades flămând, Bătrân cu barba albă sau tânăr ca și mine, Copilă tinerică cu ochii de lumine, Sau babă înălbită colțunul împletind, Oricine-ai fi tu, care răzleața ta privire Asupra astor rânduri acum ai aruncat, Gândește-te l´a lumii amară nălucire, Gândește-te la negrul din neagra omenire, La mic ca și la mare, la slab și la bogat, Că ai simțit în tine, ca mine, clocotind Și dor de răzbunare, și dor frumos și blând, Și nostalgii frumoase de dragoste și bine, Și visuri ideale, și visuri dulci, senine, Și focul de-a ucide tot răul pe pământ; Gândește-te că unor nu li-i destul o lume În care se´nvârtește tot omul ordinar, Că strâmt le este cercul prezentului barbar, Că lângă al iubirii sfințit și dulce nume E numele dreptății de-o mie de ori sfânt! Destul e pentru mine să văd a mea cântare Că a produs în piepturi un lung oftat de dor Și cum un pic de rouă destul e pentru-o floare Cu-o lacrimă de-a lumii, mă simt nemuritor!


content:
Te duci în veșnicie, bătrân cu ghebu´n spate, Saturn la el te chiamă păcatele să-i spui, Și proasta omenire gonindu-te departe, Cu flori primește ´n sgomot pe-al timpului nou pui! Ba spun poeții încă că pruncu-i plin de glume, Că fericirea este în cornul lui, că mâne Mai mândru răsări-va alt soare pentru lume, Că pacea și dreptatea vor lua a vieții frâne! An nou! an vechi! pe lume tot rele o s´aducă; Urcați-l azi în slavă și mâni l-îți blăstăma, Războiul roș de sânge zăbalele își mușcă: Tiranii vor războaie; războaie vom purta. Te duci, moșneag, purtându-ți pe spetele-ți curbate Volumul gros de fapte ce´n cale ai privit: Popoarele în prada mizeriei turbate Și-un tron prin dinamită în aer asvârlit! An nou! ce lucruri nouă aduci pe lume, spune, Sub forma tinereții n´ascunzi vre un bătrân? Ne-aduci oare alinul, ești sol de vremi mai bune? Cu cine ești: cu robii – sau ești cu-al lor stăpân? O parcă văd la anul cum lumea ´nsângerată Te va goni cu chiot, cu plânset, cu fiori... Dar, vai! Ca să salute din suflet bucurată Alt prunc, alt an, ce sigur nu-i va duce flori!


content:
Sărăcie, Sărăcie, Blăstămatu-te-am eu oare Când cu buza-ți arzătoare Sărutai gâtul și fruntea Și de mână mă duceai Ca să trec în grabă puntea Unui trai de vijelie, Sărăcie, Sărăcie?... Sărăcie, Sărăcie, Să fii binecuvântată; Fără mamă, fără tată, Dus de vițiuri, dus de rele, De-ai desfrâului iuți cai, N´am mânjit zilele mele Bându-ți apa ta sălcie Sărăcie, Sărăcie! Sărăcie, Sărăcie, Cu-al tău vin plin de acrime A avuților lungi crime Le-am udat și blăstămat Și sărac, purtat de grijă, De puternici insultat, Pentr-un țel viaț´am dat... Ducând fruntea cu mândrie, Sărăcie, Sărăcie! Sărăcie, Sărăcie, Ai păzit a mea onoare De ispita ´nșelătoare Și de viții ai păzit... Când prin glasul lung de spijă Anunța-vor c´am murit, Ca un geniu mult iubit, Chipul tău deasupra-mi fie Sărăcie, Sărăcie!


content:
Oh! naivi în gândul vostru, V´a trecut idee oare, Că sătui de gândul nostru Și orbiți de-a lui splendoare Noi c´un vis ne-am mulțămi! Credeți voi că dac-am ști Că durerea-i soarta noastră Și plăcerea soarta voastră Cât pământul va trăi, Am ținea noi lumea ´n spate Ca giganticul Atlas Nesvârlind-o mâni departe Ca pe hârbul unui vas? Căci dece am trăi oare Pe-acest glob mic de pământ, Când durere și plânsoare, Nedreptatea sdrobitoare E din leagăn la mormânt! Pentru voi e numai lumea: V´am lăsat-o și din ea Ne-am tot duce trecând culmea Astei vieți – atât de grea, Sau cuprinși de indignare Am mina-o și râzând Am trimite-o la plimbare Ca o crudă blăstămare Cătră cerul vostru blând... Cu făptura lui stupidă A lui față am lovi Și prin calea lumii vidă Ca o bombă am porni... Ne-am tot duce-duce-duce Printre sistemi și planeți Cum să duce-un cântec dulce Spus de harfe de poeți!... Am scăpa de nedreptate, Voi de noi și noi de voi, Și´ntr´a morții largă parte Toți vom fi, frate cu frate, Morți pe câmpul de război... Și´n a haosului pace, Pe-a veșniciei poartă Se va scrie: "Aici zace Lumea moartă!..."


content:
Ați zis-o: dreptul vostru e legea grea a firii. Ați zis-o: e de față Malthus cu-ai lui adepți: În lupta pentru viață, la masa fericirii, N´au loc copii noștri; ați zis-o și-o ziceți. Ați zis-o: cel mai tare triumfă totdeuna, A pumnului domnie de sus și până jos, Progresul stă în luptă și una câte una Iluziile voastre cădea-vor sgomotos. Ați zis-o: trebuiește un piedestal de crime Cu lacrimi și cu sânge de veacuri cimentat, Ca cei aleși din fire să iasă din mulțime Spre-a duce omenirea spre țelul depărtat. Ați zis-o: visătorii de legi umanitare Nebuni și fără țintă poporul răzvrătesc: Cum soarle se mișcă pe veșnica-i cărare Pe-acelș drum va merge curentul omenesc. Ați zis-o; mâne însă a voastră cuvântare De-om lua-o n noi nebunii, de-om zice tot ca voi: „În lume stăpânește acel ce e mai tare”, Cu lacrimi voi veți plânge, voios vom râde noi!...


content:
Popi cu pletele cărunte din Bizanța sau din Roma, Tu ce porți pe a ta frunte mitra scump´atâtor țări, Voi portarii sfinți ai groapei prea sfințitei Învieri, Ce cu fumul de tămâie și cu ruga și aroma Cătră cerurile´nalte strigați numele lui Crist, Plecați fruntea, plecați fruntea, Domnul vostru-i nihilist. Și când Domnul e cu-aceia care lupt´ pentru dreptate, Slugile nu trebui oare ca să fie ca și el? Dumnezeu aruncă astăzi în tiranele palate Roșul fulger al mâniei – să ucidă un mișel. El aprobă-asasinatul, Dumnezeu e nihilist, Plecați fruntea, slugi vrăjmașe, falși apostoli ai lui Crist. Popi cu pletele cărunte, o, voi slugi necredincioase, Vă ascundeți fața voastră, Dumnezeu e mâniat, Iar tu, fiară omenească, cu gândiri neomeneoase, Avortor, te uită – astăzi ceasul morții ți-a sunat. Tu, mulțime flămânzită, ce de veacuri ții pe spate Temelia lumii care drept răsplată-ți dă venin, Te deșteaptă, vezi și cerul l´a ta luptă cum ia parte: Cerul fulgere posede – ție bombele-ți rămân. 1881, Mai 29


content:
Dați-mi pace, dați-mi pace, Sau mai bine, dați-mi vin Ca în el să-mi uit desgustul, Tristul, lungul meu suspin! Vreți să vegetați pe lume Ca și arborii să fiți Si de bine și principii Nu vi-i greu să mai vorbiți? Ce-mi strigați de libertate, De patriotismul sfânt Când vândut-ați mamă, soră Și-al străbunilor mormânt. Libertatea-i punga voastră, Punga-i sacrificiul vostru, Cine nu-i ca voi la pungă Patriot - e hoț, e monstru! Oh ! lăsați-mă în pace, Liniștea nu-mi turburați, Datu-v´am în veci desgustul; Mergeți, pacea mi-o lăsați! 1881


content:
Veacul nostru de lumină, eacul nostru de lumină! Oh! cu manta, fața voastră o ascundeți, farisei, Pe cap puneți azi cenușă și cu-a bâlciurilor tină Vă mascați, voi, purtătorii luminoaselor scântei!… Unde, unde vi-i lumina? Când popoarele ´nvrăjbite De tirani, ca vite duse, între ele se omor, Când voi puneți, o, nemernici, arme nou descoperite La picioarele acelor ce duc vrajba în popor, Și când fabricile cântă fabricând a lumii moarte, Când fanfarele și tunul pretutindene răsun, Când înalta chibzuință stă ´ntr´aceea, de se poate Să hrăniți cu oameni veșnic, flâmânzitul vostru tun, Când Europa clocotește de lung strigătul Irlandei, Când dreptatea și frăția de pe lumea au sburat, Când o neagră profeție ca aceea a Casandrei Nu vă moaie învrăjbirea – veacul nostru-i luminat?… Nu; ascundeți-vă fața în veșmântul desfrânării, Și în glodul mascaradei, comedia vă sfârșiți! Oh! veni-va și șuvoiul ce cu furia-așteptării Va spăla glodul în care voi vă nașteți și muriți. 1881


content:
CONST. MILLE ----- De la început simt plăcerea de a mărturisi că D-l Const. Mille mi se pare cel mai simpatic dintre toți tinerii socialiști români. Dacă m'ați întreba pentru ce, poate că n'ași ști să vă răspund lămurit; dar eu ved în acest om fondul unui caracter leal și onest; o voință împuternicită de convingerile adânci al unor principii sociale, și un optimism de visător care întrevede în noaptea timpurilor viitoare aurora unei lumi nuoi, mai fericite și mai bune de cât cea de azi. Adept înfocat al marilor teoretici socialiști, vrăjmașul claselor burgheze care exploatează munca claselor muncitoare, amicul celor proletari, el este copilul unui Ideal, pe care l'a înțeles și adorat încă din cei mai tineri ani de student. D-l Mille are o singură religie, o singură iubire: socialismul. Pentru dânsul, acest cult și această iubire s'a concretizat subt o formă frumoasă și măreață, subt forma unei amante adorabile, căreia îi jertfește cele mal sincere simțiri și cugetări. Și băgați de seamă, aici nu este vorba de acele legături cu idealuri cari se sfărâmă la prima decepție, la prima amărăciune. Aci nu este vorba iarăși de idealuri blânde, dulci si frumoase, cari fac deliciul unui suflet delicat și de o melancolie liniștită. D-l Mille are un ideal puternic și mare, care cuprinde într'însul poate cea mai grandioasă evoluțiune socială; și pe acest ideal, — de și știe că nu'l va vedea realizându-se în viață, de și a suferit adese-ori înfrângeri și decepții din cauza lui, — totuși, el îl urmărește cu o credință nestrămutată. Din aceste puține rînduri se poate vedea cum privesc pe D-l Const. Mille ca socialist. Dar D-sa n'a rămas numai în cercul activităței socialiste, atât din punct de vedere intelectual cât și din cel politic. D-l Mille a publicat un volum de versuri, un roman și o colecție de nuvele, — muncă literară care i-a statornicit o reputație de autor, și încă de talent, dacă ar fi să credem pe unii din admiratorii săi, cari au voit să facă dintr'însul aceia ce Lyonezii voiau să facă din poetul Soulary: „le plus grand sonettiste du siècle”. Azi, recitând volumul D-sale de versuri, am găsit că admiratorii săi confundă iubirea și colegialitatea de luptători ai unui aceluiași ideal, cu admirațiunea ce se cuvine adevăratelor opere de artă. Și iată ce m'a ispitit să 'mi notez câte-va din impresiunile mele asupra D-lui Gonst. Miile, luat ca poet. Volumul de 190 pagini, intitulat: Versuri , mă obosesc și mă lasă rece: In prima parte ( Din caetul roșiu ) întâlnesc idealul socialistului trîmbițat într'un amestec de strofe care sună: „ca un glas dogit de clopot”. Idealul acesta îl cunoașteți: este distrugerea societăței actuale subt temelia unei lumi viitoare, când nu vor mai fi regi și cerșetori, bogați și calici, trântori în palate, muncitori în bordeie; când toată omenirea va fi transformată într'o familie de muncitori,— fie-care în felul său, — peste care va domni libertate, pace și frăție. Iată esența idealului, pe care socialistul l-a întrebuințat ca material poetic. In mâinile D-lui Mille materialul acesta a devenit sărac, comun și banal. Idealul, în sine, e mare și frumos; dar așa cum l-a cântat D-l Mille în versuri, a ajuns ca o marmoră de Carara din care un zidar ar fi izbutit să facă olane de case. Toate poeziile socialiste au același fond, și care poate ar fi fost mai puțin banalizat dacă autorul știa să 'l înfățișeze într'o formă artistică, originală. Versurile D-lui Mille însă îți fac impresia celei mai ordinare proze rimate. Ele nu cântă, nu sună armonios, nu strălucesc prin imagini, n'au culoare, n'au căldură, n'au sugestie; sunt schiloade și de ghiață. Iți par o pledoarie umflată și dramatică, rostită de un socialist entusiasmat, pe o baricadă de stradă. In fața unei mulțimi numeroase. Da: versurile acestea sunt pentru mulțime; ele țipă ca o trâmbiță de rezvrătire, ele pot să înflăcăreze mințile proletarilor, ele seamănă ca un marș de entusiasm, sunând subt aripa fâlfăitoare a unui stindard roșiu. Citite însă într'o cameră liniștită, ele te plictisesc ca o ploaie măruntă și monotonă de toamnă. Dacă D. Mille ar fi avut un talent puternic, un temperament original de artist, ar fi putut creea din acest material socialistic opere remarcabile. I-a lipsit însă toate facultățile care constituiesc personalitate unui adevărat poet. Fără cugetare protundă, fără sensibilitate, fără imaginațiune, un artist nu poate ajunge să fie de cât, cel mult, un muncitor fecund și pasabil, dar nu o figură ilustră care să rămâie. Sunt mulți uvrieri de aceștia în literatura noastră, a căror muncă zadarnică, în Franța, le-ar aduce cel puțin un câștig material, dar la noi nu fac de cât să strice și să desgusteze spiritul publicului. D. Mille a țintit să facă din poezie un mijloc pentru popularizarea idelului său de socialist. In acest sens, versurile D-sale au întâlnit mult entusiasm printre tinerii cari își fac voluntariatul în partid, ca socialiști sentimentali, până dezertează. Din toate aceste cuvinte se poate desluși sincera și adânca mea părere de rău că D. Mille n'are talent. Dar, cine știe, poate să mi se pară ast-fel numai mie. Ah! cât ași voi să mă înșel! -----


content:
Momîța precum să știe Din fire atîta isteață Cu ageră ghibăcie Și nu mai puțin măreață, Orice vede precum omul Vre să facă și ea-ndată, Ia seamă la lucru, cată, Pîndește ce face omul, S-apucă ca să lucreze Vre-ntocma să-l imiteze, Și l-asta are dreptate, Toate ale ei cercetate Fiind de om mai aproape Decît bestiile toate Cu mîna ei să se-ndoape Pe două a umblare poate. Di-ar ave orangotanul Gură atît de omenească Cum e barba și gîtlanul Ar putea să-mpărățească. În casa unui om mare Aflîndu-se o momîță Și-ntr-o zi de sărbătoare Văzînd pe-o cuconiță Cum făcea parura sa, Rămîind singură-n casă Momîța pe teapa sa Nu vru mai gios să se lasă. După ce întîi se unse Cu profumuri, cu pomadă Pe la locurile-ascunse, Pe la cap și pe la noadă, Puse-n capu-și o bonetă Și la gît o cordeletă. Vrînd apoi a se și rade Cu briciul rade și nasul, Și vrînd ca să fugă, cade, Călcînd cordela cu pasul; Aice să tumbănește Pe scări, rotogol ca napul, Lovindu-se sparge capul, Pînă gios se tot stîlcește. Nu ni fie de mirare Văzînd pi-o biată momîță Avînd astă neputință, Căci oameni cu cuvîntare, Mente cu înțelepciune Pățesc altele mai răle Pentr-a lor deșărtăciune, Căzînd în mii de smintele, Cînd nu se cunosc pre sine, Ce sînt sau ce pot mai bine? Cu ceia ce-s nu se-mpacă Ce ar fi, vor să se facă, Ce firea nu i-au făcut, Nici cultura i-au putut.


content:
Ver ce neam ce-n lume vie Are îndemn la stihurghie, Și sălbatec încă cîntă, Firea însă lui cuvîntă. Iar noroade pricepute Au fățat cu multe cute. Chibzuirea lor ce-naltă, Dînd poezii drum de saltă Piste munți pîntre flori, Piste ape pîntre nori Au întrupat nentrupări Au iconit nevediri. Firea și cu meșteșugire Ei au făcut- o clătire. Limba noastră prea puțină, Nu-i a nimănui proastă vină Căci însoață rău cuvîntul În pîrlejul ce dă gîndul. Mai cu vreme, cine știe, Prisosire poate să vie. Că scriitorii împodobesc Limba, patria-și slăvesc. Fie aceasta acuș, cercare, Mustră altor spre-ndemnare.


content:
Frumosule trandafire, Țineți fețișoara în fire Fii dragule tot rumeor, Vestitor Bică[ i ] dă mult dor. Nu mi-ți plînge tulpiniță Că ți-l dau din rămuriță. Floricea așa frumoasă Trebuie a fi și norocoasă. Bucură-te, crai dă flori Că o să vezi az doi ochișori, Care omoară și care învie Ah, iubite, așa îmi fac mie. Nu mai dori grădinița, Că o să-i podobești cosița Unde în părul cel drăgălaș Și-au făcut amorul lăcaș. Iar dă t-o pune pă pieptul ei Știu negreșit că nu mai pei. Toți or rămni să te vază Și tu poți dori altă loază. Ține un ghimpe la-ndemînă Ca să-nghi[ m ]pi s[ t ]reină mînă, Care o vrea să te răpească Și cu tine să mîndrească.


content:
[Ver ce-n ] lume are stare [Viță, ] pește, zburătoare : [Or dih ]ania cea mică, Nici[ oda ]tă ia nu-s strică. Omul, mîndru, să fălește. Că el toate stăpînește. Ceriul însuș s-ar fi dresu, Pentru dînsul, cel alesu Soare, lună, stele gloată, Cele dă sus, firea toată, Lui sînt gata spre slujire, Și rai are iar gătire. Să petreacă mult trufos, Dăcît hirea mai norocos, Ar fi vrînd și altu lecaș, Nu ști unde, foarte vrăjmaș, Iadu numit pă nume bun. Unde pă cel ce nu dă pun. Omul face și preface, Ce glagole și ce tace. Acu-i zice fericitul, Dar dă-l știi, zi-i ticăitul. El în cap e plin dă fum, Care sfîrșit n-are nici cum. Inima sa, tot rugină, Care-l roade p-a sa vină. El, ce are nu-i ce-i place, Pofta-i crește, nu-i dă pace, Or el ceva ce dorește : Cu sudoare să strădește Mii dă ani să n-aibă voie De-a trăi fără nevoie. Nici acesta n-o gîndește [ Cît tră ]iește să trudește. [ Nevo ]ia-l poartă mai tot dă nas, Iar zavistia leac nu-i dă pas Ciuda foarte îl pișcă rău, Drag argind stă-n cîrcă-i greu Frica, spaima și minciuna, Fără calea prea nebuna, Clevetirea și pîravea, Cît să mișcă, de acolea. Iar mîndria frumoasă, E la dînsul tot dă casă. Iată multu fericitu Și decît bou, mai cinstitu. Dar boabele fără seamă, Că-i mărețu nu bag seamă, Brînci lui dau fără dă veste Și lui spun prea rea poveste. El ce zice că-i iconit, Asemenea și nimerit. Ca ființa cea prea naltă, Ticălosul broască-n baltă. Nici rușine, nici simțire, Să priceapă c-a lui fire Este nimic, nimic curat, Să curmeze în lăudat. El dă va vrea a fi ticnit, Va viețui mai nemîhnit. Părăsească dășărtăciuni, Tresuri și mult minciuni. Gură cască nu să lase După rele multe vase. Fiarbă-s pacea inimii lui, Prea pă ușor ca pre un pui. Mulțumească soartei sale, Ca să afle la cea cale. Nu cuprinză nici în sine Gînduri ce nu ies bine. Cel ce lumea au așezat Tot prea bine au vrut d-au dat, Ca ver care p-a lui ființă, A avea a sa trebuință. Deci vai celui ce s-abate Și p-alt colnic gîndu-ș bate.


content:
Păstoreaua cea-ndrăgită Poartă turma tot mîhnită Ei, floricica cîmpului Nu-i dă odihna sufletului. Iar viersul păsărelilor O dau și la mai mult amor. Toate-i par că să jelesc Para dragostei tînjesc. O fîntînă preacurată Oglindă-i unde ea cată. Or după chip n-o cunoaște Ce-n inimă-ș simte a naște. Fata-i zice, foc curat Ochii, suflet tulburat. Ea cu lacrămile sale Mulțește apa spre vale, Zicînd : — Tă rog, rîule, spune Celui ce l-amar mă pune Că dă curgi acum mai tare, Din lăcrămi ești așa mare.


content:
Nimic nu-i ca vinu[ l ] El ne dă hodinu[ l ] Lumea sfîrșit n-are, Cînd golim pahare Cli, cli, cli, cli, cli. Mîhnirea n-o vedem, Cînd cîntăm și mult bem, Nici frica ne-adapă, Că-n vin pic nu-i apă. Suge, măi fîrtate, Cît ai sănătate, Că nu știm prea bine D-om fi vii și mîine Cli, cli, cli, cli, cli.


content:
Vor fi și-atuncea ierburi și zăpezi... Tu, ochi, cum ai să rabzi să nu le vezi? „Ba nu, mai pe-nnoptate-am să mă scol, să dau livezii, stupilor, ocol, să mângâi lemnul ușilor de-acasă și păpușoii galbeni pe mătasă. Dulăii vor veni să mă miroase, cu boturile negre, somnoroase, și gudurând spinările: «stăpână, de unde vii, că mirosi a țărână?»...”


content:
Spun poveștile că-n țara, Țara-n care primăvara, Doarme beată de miros cu zefirul somnoros cărui pleoapele se-nchid Cum că la Valladolid Un paez înnebunise numai pentru că privise O brunetă… Dona Clara Sărea zidul singur el, În grădină la castel, Și-atingînd ușor guitara Ca vrăjitul Apolon prins cu lira-ntre naiade, el în ritm de serenade O chema pe Dona Clara „Vino… Vino să fugim din țara Țara-n care primăvara, Doarme beată de miros cu zefirul somnoros cărui pleoapele se-nchid… Vino… Vino din Valladolid unde poate-o vrea norocul să m-asculte, Dona Clara…” Spun poveștile că-n țara, Țara-n care primăvara, Doarme beată de miros cu zefirul somnoros cărui pleoapele se-nchid Spun că la Valladolid Amorez un don amarnic a cîntat un an zadarnic… Era surdă Dona Clara…


content:
Operă [ modifică ] 1832 : Louis Lambert ; 1833 : Eugénie Grandet 1833 - 1839 : Patologia vieții sociale ; 1834 : În căutarea absolutului ("La Recherche de l’absolu"); 1835 : Moș Goriot ("Le Père Goriot"); 1837 : Iluzii pierdute ("Les Illusions perdues"); 1837 : César Birotteau ; 1842 : Femeia de treizeci de ani ( La femme de trente ans ). 1847 : Verișoara Bette ("La Cousine Bette"); 1847 : Vărul Pons ("Le Cousin Pons"). 1829 : Fiziologia căsătoriei ("Physiologie du mariage"); 1830 : Gobseck ; 1832 - 1837 : Povestiri hazlii ("Contes drôlatiques"); 1833 - 1844 : Ilustrul Gaudissart ("L'Illustre Gaudissart"); 1835 : Crinul din vale ("Le lys dans la vallée"); 1837 : Istoria măririi și decăderii lui César Birotteau ("Histoire de la grandeur et de la décadence de César Birotteau"); 1838 : Casa Nucingen ("La maison Nucingen"); 1839 - 1847 : Strălucirea și suferințele curtezanelor ("Splendeurs et misères des courtisanes"); 1844 : Țăranii ("Les paysans"); 1831 : Pielea de șagri ("Le peau de chagrin"); 1835 : Séraphita .


content:
Unde sunt? să-mi spuneți mie, Căci eu, frate, zău nu știu! Într-un rai de bucurie, Am ajuns doar încă viu? Nu-s în rai că nici el n-are, Să-mi dea astfel de comori; Sunt în loc mai de-ncântare, Între frați și dragi surori! Trageți hora românească, Veselia să trăiască! Pân-avem noi în națiune, Fiice brave și fii buni, Steaua nu ne-a mai apune, Vom fi vrednici de străbuni, Numai dânșii să se-nspire De cerescul sentiment, Să lucreze-n înfrățire, Pentru scopul nalt și sfânt. Trageți hora românească, Veselia să trăiască! Am venit sărac aice, Și bogat am să pornesc, Căci de-acuma văd ferice, Viitorul românesc. Eu pornesc, dar vai, cu jale, Las acest loc desfățat, Unde inimi amicale, Dulci iluzii mi-au creat! Trageți hora românească, Veselia să trăiască!


content:
Și iar te văd Ardealule, Tu cuib încununat, Și farmecele tale Mă-ncântă minunat. Moment de revedere, Ești dulce și ceresc, În tine grija piere Și parcă-ntineresc. Grăbit-am ieri la tine, Pământ încântător, Precum drumarul vine Setos la vr-un izvor. Motivul ce să-nspire, Curaj la scop zeesc, Izvorul de-ntărire, La tine le găsesc. Și sufletul meu zboară, Sub cerul tău senin, Și-n trecere ușoară; Vai, munți se duc și vin. Ce plaiuri de plăcere, Îmi pare că visai; Sunt beat, n-am ce mai cere, Căci parcă sunt în rai. Visez!... și prin tăcere, Deodată sună-n cor, Fantastic și-n mistere, Un murmur lin, sonor. Ascult!... și-atunci îmi pare, Și mai frumos, mai lin, Ce este?... O cântare? O șoaptă sau suspin? Și cântecul vibrează, Cum sună coarda-n vânt, Cum licăre o rază, Ca fluierul plângând. Și-apoi zăresc o zână, Ce ține-n mâna sa, O harfă eolină, Cântând făr-a-nceta. Dar cântul tot se mută... Acuși s-aude sus, Și zâna mult plăcută, Îmi strigă-n ton pătruns: „Cum vârful ăstui munte, Se-nalță falnic, drept, Așa cu-naltă frunte, Să dai cu toate piept! Și zâna se coboară, Se scaldă prin pârâu, Și vocea-i mult sonoră, Îngână argintiu; Și cum pârâul strică, Opreala-n calea ei, Pășește fără frică, Și-nfruntă pe mișei! Dar zâna mea se pierde, Și n-aud glasul său..., Atunci din codru verde, Un freamăt geme greu; Apoi un vuiet moale, Un plânset, un susur, Apucă să se scoale, Lin, tainic, împrejur; Și totul cântă, spune, Precum în munți afund, Și-n scumpa ta națiune, Tezauri mulți se-ascund; Dar scoateți-i la soare, Să-i poată toți vedea, Și lumea hulitoare, Se va-nchina la ea”. Și stânca se clatina, Îmi zice: Fiți cu noi, Copacii vechi mă-nvită, Să-nfrâng orice nevoi! Și-n pieptul meu răsare, Dorința de lucrat, Dar Doamne ce schimbare! Căci cerul s-a-norat! Și fulgeră, trăznește, Că-i vijelie grea; Prin trăznet se ivește, Pe ceruri zâna mea...! Dar iată că deodată, Tot cerul s-a deschis, Și vremea cea turbată, Dispare ca și-un vis. Și sus pe bolta lată, A cerului senin, Stă zâna minunată, Privind cu farmec plin. În mâna dreaptă ține, Stindardul tricolor, Și văd sub el cum vine, Un mândru viitor!”


content:
Orice schimbare, orice inovațiune în literatură, este un semn de dezrobire sufletească, e ca o cucerire a gîndului dincolo de hotarele între care timpul l-a ținut încătușat. Uneori aceste dezrobiri vin mai curînd, alteori mai tîrziu, uneori ating mai multe suflete, alteori mai puține, dar cînd ne găsim în fața lor privirile noastre trebuie să le întîmpine nu numai cu o îndreptățită bucurie, ci și cu stăruitoarea curiozitate de a le urmări mai departe, de a cerceta împrejurările care le-au adus și temeiurile pe care se razimă. Preocupați numai de unele lucruri — cîte din ele prea neînsemnate! — și stăpîniți de mania de a măsura totul cu balanța ori cu compasul, istoricii literari și criticii uită prea deseori că ceea ce trebuie pus în primul rînd în evidență dintr-o manifestațiune literară este substratul ei sufletesc. Rostul și valoarea unei producțiuni literare rămîn neînțelese dacă nu căutăm să ne dăm samă de semnificațiunea ei psihologică, să qunoaștem sufletele din care a izvorît. Se mai uită iarăși că o manifestațiune literara are nenumărate legături cu alte manifestațiuni intelectuale, că opera unui scriitor ne arată la fiecare pas idei, sentimente, care-l apropie de artiștii și chiar de oamenii de știință din timpul său. A urmări deci o producțiune literară în legătură cu motivele sufletești cane au determinat-o și a arăta punctele ei de atingere ou toate formele de gîndire ale epocei:— aceasta trebuie să fie prima preocupare a celui care vrea să ne-o înfățișeze în geneza și adevărata ei valoare. În chipul acesta vom căuta să prezentăm mișcarea poetică din timpul nostru, și numai urmînd această cale se va putea vedea mai bine temeinicia și însemnătatea ei. Este cu atît mai necesară această procedare cu cît avem dinaintea noastră o manifestațiune literară despre care s-a spus că n-ar avea rădăcini adînci în sufletul contemporan, ci ar fi numai o născocire, un capriciu al cîtorva spirite alucinate și sterpe. …Era pe la 1882. Prin reviste și jurnale franceze nume nouă de poeți și critici veniau să turbure liniștea celor care continuau să se închine la cîțiva idoli ai literaturei. Nu se vedea încă bine ce voiau acești noi-veniți, nu se începuse luptele cu lovituri îndrăznețe dintr-o parte și dintr-alta, nu se publicase manifeste, dar se simția că în lumea scriitorilor se pregătește ceva care va zdruncina multe credințe. Încetul cu încetul, un ideal literar începe să se deslușească din aceste frămîntări, alți scriitori noi se ivesc și o școală poetică cu principii deosebite de ale parnasienilor și naturaliștilor vine să-și ceară dreptul la vieață. Noua școală își ia ființă pe la 1885 și sub numele de, simbolism deșteaptă deodată furtuni de atacuri. N-a fost mișcare literară care să întîmpine o mai mare înverșunare și să aibă să lupte cu mai multe critici nedrepte, degenerînd uneori în glume de rău-gust din partea tuturor nechemaților, la care veniau să se alăture cîteodată și scriitori reputați din alte grupări literare. Chiar azi simbolismul e privit cu neîncredere în unele cercuri ori denunțat ca o școală de pervertire a simțului literar. Cînd numele de „decadent”, înfrățit cu acela de „deliquescent”, a fost aruncat de cîțiva răuvoitori, publicul a găsit un prilej mai mult ca să privească dușmănos ori să ignoreze pe adepții noului crez literar. S-a întîmplat chiar de data aceasta ce se întîmplă de multe ori în luptele literare: epitetul de „decadent”, aplicat cîtorva rătăciți care nu aveau nici o legătură cu simboliștii sau unor „poetae minores” care nu înțelesese ori denaturase, exagerînd, teoriile acestora, a ajuns repede să fie identificat cu acela de partizan al simbolismului. Și cîte calificative nu s-au legat atunci de numele simboliștilor, cîte legende nu s-au pus în circulație pe socoteala lor — nu era diformitate sufletească, nu era extravaganță care să nu li se atribuie: cronicarul literar al ziarului Le Temps scria despre ei în 1885 că ar fi niște isterici, niște nevropați, stăpîniți de o aversiune incurabilă împotriva a tot ce e sănătos și avînd numai cultul pentru ce e anormal, pervertit, satanic. Confuziunea aceasta nu se mai face azi în Franța nici de cei care se arătase la început ostili revoluționarilor poeți; ea mai dăinuiește însă în alte părți și mai ales la noi unde cuvântul ,,decadent” se repetă ca o provocare continuă la adresa simboliștilor. Ce însemnează însă a fi decadent? Desigur că nu altceva decît a fi lipsit de vigoare, a nu mai avea energia care-ți dă putința să-ți tai singur drumuri nouă, a trăi din ce ai moștenit de la alții. Și dacă este vorba de literatură, unde oare trebuie căutați adevărații decadenți dacă nu printre cei care au continuat ori mai continuă să ia apărarea tuturor curentelor compromise, să glorifice toate vechiturile literare? Decadenți erau poetastrii francezi de la începutul secolului treout care versificau în genul lui Delille, decadenți erau atîți întîrziați de pe la 1860 care repetau locurile comune ale romantismului — și la noi decadenți sînt toți care înșiră versuri în felul doinelor lui Alecsandri ori caută să reproducă tiparul eminescian. Și, lucru curios, decadenți au fost socotiți tocmai poeții care nu voiau să recunoască formulele literare de mai înainte, care veniau să introducă o inspirație nouă și să revoluționeze chiar principiile de versificație. Nu e aici o nepotrivire care singură arată cît de falsă și de tendențioasă era apropierea între aceste două cuvinte, simbolist și decadent? În ce chip generațiunea nouă de poeți căuta să se emancipeze de tirania școalelor de mai înainte, cum concepțiunea lor despre artă aducea ceva deosebit, surprinzător și fecund, aceasta se va vedea din analiza pe care o vom da mai departe. Era însă o exagerare — obișnuită la toți novatorii — cînd se spunea că simbolismul nu datoria nimic mișcărei literare care-l precedase și cu care a venit în conflict de la început. În literatură, ca și aiurea, orice curent nou are puncte de contact cu curentele anterioare și aparițiunea lui nu poate fi înțeleasă dacă îl izolăm de producțiunile care l-au precedat. Deși a pornit ca o reacțiune împotriva școalei parnasiene, simbolismul apare ca o continuare a acesteia și ceea ce-l leagă de ea este cultul artei superioare, disprețul pentru inspirațiunea ușoară și sentimentalismul frivol. Parnasienii au venit într-un timp cînd romantismul în descompunere turburase conștiința artistică, și marele lor merit, cu toată rigiditatea formulei în care au stăruit, cu toată mărginirea de hotare pe care au impus-o inspirațiunei, este de a fi redat poeziei noblețea uitată și intransigența formei impecabile. Un Leconte de Lisle este premergătorul sufletelor alese care au îndrumat, sub forma simbolistă, poezia franceză cătră un nou idealism. Legăturile simboliștilor cu parnasienii se văd, dealtfel, din opera unui Henri de Régnier, care în primele sale versuri amintește tehnica parnasiană pe care și-o însușise în contact cu Leconte de Lisle și Heredia. Oricît s-ar deosebi simboliștii de naturaliști — se poate chiar spune că sînt două școale diametral opuse — nu este o paradoxă să-i punem un moment alături cînd urmărim evoluțiunea literară a ultimelor decenii. Naturaliștii au adus o observare mai adîncă a lumei înconjurătoare, o înțelegere mai largă a sufletului modern, și prin aceasta au contribuit la dezvoltarea cîtorva însușiri care disting pe simboliști: viziune mai vastă despre lume, curiozitate veșnic vie pentru ce este propriu vieței de astăzi. Se pot oare înțelege multe din versurile lui Emile Verhaeren fără literatura naturalistă de pe la 1880? Mare parte din simbolurile grandioase ale poetului belgian ne apar ca o dezvoltare a temelor de predilecțiune ale naturaliștilor și de aceea unii l-au asemănat cu Zola prin puterea evocatoare și darul de a desprinde tainele de vieață intensă din mulțimea de aspecte ale lumei de azi. Înrudire mai apropiată au simboliștii cu alți scriitori, și pe aceasta au recunoscut-o singuri. Dintre poeții de la mijlocul veacului trecut Baudelaire poate fi socotit ca un antemergător al curentului simbolist. Acest izolat, acest „prince des ténèbres” care a adus în poezie o sensibilitate nouă, un fior necunoscut, lăsa să se întrevadă în opera lui subtilă, rafinată, de o resemnare solemnă, o parte din ce avea să caracterizeze poezia de mai tîrziu. Ceea ce îl apropie mai ales de simboliști este analiza adîncă, adeseori chinuitoare, a stărilor sufletești, intuiția unei vieți misterioase care plutește în jurul nostru, descoperirea de legături tainice, de „correspondances” nebănuite între lucrurile cele mai depărtate. Un alt poet în care simboliștii aveau să se recunoască este Rimbaud — temperament de alucinat, de visător răzvrătit, care, fără să fi lăsat o operă unitară și mai bogată, a făcut să răsune în poezia franceză accente nouă, de o zguduitoare emoțiune. În muzica stranie a versurilor lui se vede clocotind un suflet îndurerat și îndrăzneț, luptînd cu himere și zbătîndu-se printre uraganele vieței ca acea corabie frământată de valuri pe care ne-o descrie într-una din poeziile sale și care anunță simbolurile poeților de mai tîrziu. Alături de Rimbaud, figura lui Villiers de l’Isle-Adam se înalță și ea în lumina care avea să vestească sfârșitul naturalismului. Povestirile lui de o aristocratică imaginație, înfățișîndu-ne o lume fantomatică de suflete rari, enigmatice, și înălțîndu-ne într-un maiestos zbor de gînduri pînă la culmile stăpînite numai de vulturi ai artei, apropie și pe acest izolat de elita scriitorilor care s-au ridicat după 1880. Un nume care se amintește des cînd se vorbește de simboliști este acela al lui Paul Verlaine; unii — necunoscători ai evoluțiunei literare dintre 1880 și 1890 — fac chiar confuziunea să-l pună printre simboliști. Paul Verlaine n-a fost însă simbolist; în anii din urmă ai vieței lui critica chiar aspru pe cei din școala nouă, reproșîndu-le înstreinarea de spiritul francez, cultul pentru „allemandisme”, și dezaprobînd inovațiunile tehnice care i se păreau prea îndrăznețe, introducerea versului liber, căruia îi zicea ironic „vers à mille pattes”. Cu toate acestea, mișcarea simbolistă nu poate fi înțeleasă fără autorul Poemelor saturniene. Verlaine a fost și el un precursor al simboliștilor și cînd aceștia au început să se manifeste, glasurile lor de simpatie s-au îndreptat spre el, proclamîndu-l ca un maestru, recunoscîndu-l ca poetul care emancipase poezia franceză de multe convențiuni. Verlaine a revendicat pentru poeți libertatea artistică uitată de cîtva timp în Franța, arătînd prin versurile lui că oricît ar lovi în unele prejudiții, oricît ar veni în conflict cu felul de a judeca al contemporanilor, un poet nu trebuie să facă nici o concesiune, nu trebuie să țină samă de formule și rutină, ci să se arate așa cum e, cu sufletul lui, întreg, neprefăcut. Verlaine se apropie și mai mult de simboliști cînd vine să se ridice împotriva versurilor prea precise, prea puțin evocatoare, și proclamă superioritatea poeziei ce ne duce într-o lume de vis, vaporoasă, și redă, în cuvinte muzicale, care par mai mult o șoaptă, nuanțele cele mai subtile, cele mai variate: Rien de plus cher que la chanson grise Où l’Indécis au Précis se joint, zice dînsul în Art poétique — și mai departe: Car nous voulons la Nuance encor, Pas la Couleur, rien que la nuance! Să nu uităm că Verlaine a fost mult timp unul din cei neînțeleși, unul din acei „poètes maudits” cărora li se imputa coruperea gustului literar — și tot astfel erau considerați simboliștii, așa că era firesc ca o apropiere să se facă între ei. De aceea îl vedem pe Verlaine alături de poeții tineri, simpatizînd cu ei, deși nu împărtășia toate vederile lor. O afinitate intelectuală și mai mare leagă pe simboliști de Mallarmé. Mulți comit însă greșala de a-l alătura și pe el, fără nici o rezervă, la gruparea simbolistă. Ε adevărat că Mallarmé a susținut multe idei pe care le regăsim la simboliști, e adevărat că în contact cu dînsul — la acele întruniri pe care le ținea în „home”-ul lui artistic din rue de Rome — s-au format cei mai mulți poeți din noua generațiune; dar activitatea lui poetică, începută în mediul parnasian, număra mai mulți ani în momentul cînd simboliștii au dat semnalul luptei lor. De altă parte, Mallarmé nu și-a însușit unele puncte din programul simbolist; el a rămas mai fidel tradițiunei; astfel, fără să arate versului liber ostilitatea pe care am văzut-o la Verlaine, dînsul era convins că nu e nici un motiv să se renunțe la versul alexandrin, singurul care poate impune prin maiestatea lui: „Je demeure convaincu — spunea în Crise du vers — que dans les occasions amples on obéira toujours à la tradition solennelle, dont la prépondérance relève du génie classique”. S-ar putea găsi deosebire între Mallarmé și simboliști chiar în subiectele, adeseori prea lipsite de amploare, de’ varietate, pe care le-a dezvoltat în poeziile lui și care contrastează cu poemele în linii mari, bogat conturate, ale unui H. de Régnier sau Verhaeren. Dar să vedem ce-l leagă totuși pe Mallarmé de simboliști, și încă mai mult decît toți scriitorii amintiți pînă acum. Priviți cu dispreț ori ridiculizați, poeții tineri au găsit în Mallarmé, ca și în Verlaine, un înțelegător, un protector. Figură impunătoare prin intransigența părerilor sale, prin închinarea vieței întregi unui gînd superior, nu se putea ca dînsul să nu fie privit cu admirațiune de tinerii însetați de Idealism. Cine ar fi putut înțelege mai bine aspirațiunile nouă decît un suflet ca al lui Mallarmé, devotat artei, știind să prețuiască tot ce era un semn de dezrobire intelectuală, de la avînturile îndrăznețe ale unui E. Poe ori ale prerafaeliștilor, cu creațiunile lor de o artă subtilă, mistică, și pînă la ce căutau să realizeze tinerii poeți? Era însă ceva mai mult ce venia să apropie pe Mallarmé de simboliști. Ca teoretician, dînsul împărtășia vederi ce concordau cu ale acestora; astfel principiul de la care pleca în materie de literatură ori de artă era că nici un motiv nu trebuie redat prea direct, ci mai mult sugerat, exprimat printr-o aluziune; un poet, un pictor, după părerea lui, este mai artist, ne emoționează mai puternic cînd numai evocă lucrurile, nu stăruie asupra lor, nu ni le impune prin îngrămădire de detalii, prin descrieri prea precise. Ideea aceasta revine des la Mallarmé și o exprima astfel în rîndurile pe care le însemna în Magie și în răspunsul pe care-l da în 1891 la ancheta literară întreprinsă de J. Huret: „Evoquer, dans une ombre exprès, l’objet nu, par des mots allusifs, jamais directs, se réduisant à du silence égal, comporte tentative proche de créer… Nommer un objet, c’est supprimer les trois quarts de la jouissance du poème qui est faite du bonheur de deviner peu à peu; le suggérer, voilà le rêve.” Vedem aici, exprimat în stilul propriu lui Mallarmé, principiul pe care l-au aplicat și simboliștii, după cum se va vedea mai departe. În ce privește forma, ideile lui Mallarmé veniau și ele să se întîlnească, în unele puncte, cu ale simboliștilor: limba poetică, zicea dînsul, s-a banalizat, și-a pierdut puterea expresivă și trebuie regenerată, îmbogățită cu elemente nouă, în stare să redea toate nuanțele sufletelor moderne. Pentru a înlocui cuvintele demonetizate, Mallarmé recomanda scriitorilor să recurgă la forme din trecut sau să le derive din fondul limbei franceze ori chiar al celei latine. Mallarmé mergea chiar mai departe și susținea că un scriitor are dreptul să dea și frazei forma care i se pare mai artistică, mai îndepărtată de felul comun de a scrie. În aplicarea acestei idei Mallarmé a mers însă prea departe, căzînd în exagerări care au dat operei lui o înfățișare stranie. Prin căutarea sistematică de cuvinte rari, prin întrebuințarea celor curente cu alt înțeles, prin construcțiuni împotriva spiritului sintaxei franceze, chinuite și obscure, Mallarmé ajunsese să scrie într-o limbă artificială, ultra-alambicată, care face din multe pagini ale sale, în proză sau în versuri, adevărate enigme al căror înțeles nu poate fi prins nici chiar de cei deprinși cu genul său. Mallarmé uitase că un cuvînt nu trebuie luat izolat, că valoarea lui atîrnă de la felul în care apare alături de altele, de la asociațiunile pe care le stabilește între ele scriitorul, așa că multe cuvinte din cele mai întrebuințate, chiar banale, pot avea valoare poetică dacă sînt prezentate într-un tot artistic, original. Pictorul nu lucrează și el cu culori obișnuite și cu toate acestea ce altceva arată originalitatea lui dacă nu chipul în care știe să le prezinte, să le combine? Nu se poate desigur interzice unui scriitor să recurgă și la cuvinte rari, la expresiuni proprii, dar în întrebuințarea lor trebuie păstrată o măsură, lucru pe care l-a uitat Mallarmé, și de aceea simboliștii care au evitat curiozitățile, efectele prea forțate, s-au îndepărtat de el și au dezaprobat felul lui de a scrie, recunoscîndu-i însă ce nu-i va putea tăgădui nici un istoric ne- părtinitor al literaturei franceze din timpuriile din urmă: concepțiunea superioară ce și-o făcuse despre artă, disprețul pentru tot ce este improvizație, efect de moment. Pentru ca să înțelegem mai bine sufletul de artist al lui Mallarmé și unele din ideile sale literare nu trebuie să uităm influența pe care a avut-o asupra lui muzica. Admirator entuziast al lui Wagner, dînsul căuta să aplice la poezie teorii muzicale și s-o transforme într-o artă producătoare de aceleași emoțiuni ca și acordurile maestrului german. Pentru Mallarmé, poezia nu era decît un fel de muzică — „la poésie est musique par excellence” — și de aceea căuta să realizeze în versuri, prin anumite asociațiuni de cuvinte, efecte de orchestrațiune analoge celor dintr-o simfonie. Ideea aceasta o regăsim și la simboliști: unii din ei, ca René Ghil, șeful grupărei numite „evolutivă-instrumenristă”, au crezut că poezia trebuie considerată ca o ramificațiune a muzicei, ca o artă chemată să dea și ea, prin armonii de cuvinte,, „echivalentul imaterial și matematic” al instrumentărilor muzicale; alții, evitînd asemenea exagerări și aducîndu-și aminite că poezia nu trebuie confundată cu alte arte, au înțeles această apropiere între poezie și muzică în sensul că un poet își poate îmbogăți inspirațiunea, poate ajunge chiar la efecte ritmice nouă prin cunoașterea operelor muzicale, prin înțelegerea principiilor care au revoluționat tehnica muzicei moderne. Influența muzicei se poate, dealtfel, ușor urmări la toți simboliștii, atît în unele motive de predilecțiune ale lor, produeînd emoțiuni analoge celor izvorîte din extazul muzical, cît și în vocabularul lor și mai ales în versificațiune — versul liber, cu unitățile lui ritmice inegale, nu este în mare parte decît aplicarea la poezie a concepțiunei wagneriene. Simboliștii — spre deosebire de parnasieni, atrași mai mult spre artele plastice — au fost o generațiune de entuziaști pentru muzică, și mai ales Wagner, cu operele lui zguduitoare, tumultuoase, de o armonie nouă, misterioasa, a avut cea mai mare înrîurire asupra lor. Influența aceasta o arată bine Gustave Kahn în prefața volumului său de Poèmes: „Je suis persuadé et sûr, quant à ce qui me regarde, que l‘influence de la musique nous amena à la perception d‘une forme poétique à la fois plus fluide et plus précise, et que les sensations musicales de la jeunesse (non seulement Wagner, mais Beethoven et Schumann) influèrent sur ma conception du vers.“ Gustave Kahn ar fi putut adăuga că și César Franck a influențat pe simboliști cu compozițiile sale de o severă și nobilă arhitectură muzicală, iar în timpurile din urmă mișcarea simbolistă se leagă și mai mult de cea muzicală prin operele lui C. Debussy și Vincent d’Indy. Pentru a înțelege atmosfera intelectuala în care și-a luat naștere simbolismul, trebuie să amintim și ceea ce venise să revoluționeze un alt domeniu al artei, pictura. Pe la 1870 impresionismul schimbă cu totul principiile de reprezentare a naturei: plecînd de la ideea stabilită de cercetările științifice că colorile sînt un complex de vibrațiuni ale undelor luminoase, că ceea ce impresionează ochiul nostru e rezultatul unei sinteze optice a multiplelor elemente din care sînt alcătuite colorile, pictorii din școala nouă, cu Monet și cei care au urmat după dînsul, au căutat să redea în tablourile lor această complexitate de nuanțe, această mobilitate de tonuri care rezultă din juxtapunerea colorilor și toată lumina vie, vibrătoare, care însuflețește aspectele naturei. Procedînd astfel, introducînd în arta lor o mai mare putere de analiză și mai multă spontaneitate, pictorii s-au smuls și ei de sub tirania formulelor pe care le impunea romantismul degenerat. Era, prin urmare, și în mișcarea impresionistă o revendicare a liberaței artistice, o regenerare potrivită aspirațiunilor sufletului nou. De aceea simboliștii au privit-o cu simpatie, s-au regăsit în ea, și rîndurile pe care le scria Jules Laforgue pe la 1885 redau bine acest sentiment de solidaritate intelectuală între literatură și pictură. „Où l’académique ne voit que le dessin extérieur enfermant le modelé, l’impressionniste voit les réelles lignes vivantes… il voit et rend la nature telle qu’elle est, c’est-à-dire uniquement en vibrations colorées… Plus de mélodie isolée, le tout est une symphonie qui -est la vie vivante et variante, comme „les voix de la forêt”, des théories de Wagner en concurrence vitale pour la grande voix de la forêt, comme l’Inconscient, loi du monde, est le grande voix mélodique, résultante de la symphonie des consciences de races et d’individus. Tel est le principe de l’école du plein-air impressionniste… Ce principe a été, non systématiquement, mais par génie appliqué en poésie et dans le roman chez nous.” Ceea ce făcea pe simboliști să vadă în impresioniști tot un fel de înaintași era mai ales împrejurarea că și aceștia luptase pentru o artă cu motive mai bogate de sugestiune — un tablou impresionist nu ne mai dă linii precise, contururi meticulos desenate, ci o varietate de tonuri, un complex de motive optice, pe care le unifică, le completează, viziunea și imaginațiunea noastră. Pe lîngă muzică și pictură, sculptura a venit și ea să schimbe concepțiunile estetice ale generațiunei de pe la 1880. Rămasă mult timp în urmă, sculptura și-a reînnoit principiile, a redevenit și ea o artă vie. Regenerarea ei se datorește lui Rodin, ale cărui opere ne-au făcut să înțelegem care este adevărata lume din care trebuie să se inspire un sculptor de azi și în ce chip să ne-o redea. Din creațiunile lui Rodin se desface aceeași idee ca și la impresioniști: ochiul nostru a fost falsificat, deprins cu un fel stereotip de a i se reprezenta lumea înconjurătoare — trebuie să i se dea de aci înainte forme mai expresive, mai bogat nuanțate, mai vibrătoare de vieață. De aceea cînd privim o operă ieșită de sub dalta lui Rodin descoperim o putere de expresiune pe care n-am mai întîlnit-o în sculptura modernă, și ce emoționează mai mult este că vedem în ea trăind vieața de azi, sufletul nostru, visător ori energic, sceptic ori îndrăzneț, blînd ori ironic. Sculptura lui Rodin mai are superioritatea de a fi artă intelectualizată, de a ne da figuri sub a căror frunte se agită o lume de gînduri. Rodin este un artist profund gînditor, am putea zice filozof, și de aceea creațiunile lui apar ca mărețe sinteze de vieață. Ele au și o semnifi- cațiune simbolică, făcîndu-ne să ne gîndim la mai mult decît ne reprezintă. Urmărită în chipul acesta, în legăturile cu alte forme de artă, mișcarea simbolistă apare ca o evoluțiune firească, și nicidecum ca o manifestare accidentală, cum s-a zis de atîtea ori, ca un capriciu al cîtorva visători — ea are temeiuri adînci în sufletul contemporan. Dacă ar fi fost o mișcare artificială, nu ne-am putea explica împrejurarea că trecînd peste hotarele Franței a ajuns să regenereze, să fecundeze alte literaturi; alături de J. Laforgue, Ε. Verhaeren, Henri de Régnier, M. Maeterlinck, Stuart Merrill, Vielé-Griffin, Ch. von Lerberghe, G. Kahn ș.a., care reprezintă simbolismul francez, literatura din alte țări numără șiruri de scriitori formați la școala simbolistă; în Anglia întîlnim pe: A. Symons, W. Yeats, F. Thompson; în Germania (și Austria) pe: Gerhart Hauptmann, Stefan George, H. von Hofmannsthal, R.-M. Rilke, O. Bierbaum, A. Holz, R. Dehmel; în Italia: d’Annunzio, G. Orsini, G. P. Lucini; în Spania (împreună cu America): Rubén Dario, F. Villaespesa, R. Perez de Ayala; în Portugalia: Eugenio de Castro, Manuel da Silva-Gayo; în Rusia: D. Merejkovski, V. Brusoff, Z. Hippius, A. Block; în Ungaria: scriitorii grupați în jurul revistei Nyugat ș.a. Firește, în fiecare din aceste țări, simbolismul se prezintă cu unele caractere deosebite, după temperamentul scriitorilor, după mediul literar în care a pătruns, uneori îl vedem altoindu-se peste reminiscențe romantice mai vii ori mai vagi, dar pretutindeni el a adus o prefacere a sensibilităței, precum și forme nouă de exprimare. Din ce am expus pînă aici s-au putut numai întrevedea unele puncte din concepțiunea simbolistă: rămîne s-o precizăm mai bine, să arătăm ce este ea de fapt și întru cît corespunde sufletului de astăzi. Ceea ce caracterizează pe omul contemporan este, cum s-a spus de atîtea ori, o mai mare complexitate sufletească. Aceasta a făcut ca și lumea exterioară să ne apară în același chip, să ne-o reprezentăm în forme și raporturi de o nesfîrșită complexitate. La aceasta a contribuit, desigur, în mare parte știința, care a venit să ne arate ce complicat este mecanismul naturei, ce haos de forțe, cînd armonizîndu-se, cînd luptînd între ele, ne înconjoară de pretutindeni. De altă parte, dezvoltarea facultăților noastre sufletești ne-au făcut să ne dăm mai bine samă de raporturile strînse care există între noi și lumea dinafară, de acele fire tainice care leagă ființa noastră sufletească de restul naturei. La anumite gînduri ori emoțiuni corespund anumite împrejurări dinafară, și de aceea nu este stare sufletească ce să nu poată fi concretizată în o stare a naturei, să nu-și găsească analogii, „corespondențe”, în formele exterioare de vieață. Ideea aceasta este punctul de plecare al concepțiunei simboliste și o găsim exprimată, într-un fel sau altul, la toți poeții noi. Cînd Henri de Régnier spune într-una din poeziile sale: La fontaine qui pleure est une âme qui souffre, poetul stabilește o legătură între tristețea unui suflet și picăturile de apă care cad încet, monoton, în bazinul unui parc. Cînd același poet vede parcă expresiunea sentimentului de mîndrie în soarele cuceritor de la amiazi și a deznădejdei în apusurile care sîngerează: Orgueil: midi sur la forêt et sur la mer… Détresse: couchants qui saignent, ori cînd sunetul clopotelor de dimineață, de la amiazi și de seară, îi amintește speranțele, avînturile noastre de iubire și regretele: Vous entendrai-je encore, ô cloches, une à une, Recommencer — Espoir, Amour, Regret — chacune Votre bruit tour à tour d’or, de bronze et d’argent? dînsul exprima în același fel, prin aceleași asociațiuni de motive sufletești și motive exterioare, gîndurile, emoțiunile sale. Întîlnim, fără îndoială, și la alți poeți în afară de simboliști apropieri între stările sufletești și lumea exterioară, dar procedeul este cu totul deosebit. Comparațiile poeților clasici ori romantici se întemeiază și ele pe asemenea asociațiuni, dar cei doi termeni de comparațiune sînt direct puși în legătură prin alte cuvinte. La simboliști acest intermediar lipsește, e lăsat numai să se subînțeleagă, uneori chiar vedem exprimat numai unul din termeni, lăsîndu-se celălalt să fie dedus, imaginat, așa că simbolul apare ca o comparațiune subînțeleasă sau în care a fost suprima: unul din termeni. În felul acesta, simbolul are avantajul de a ne da impresii mai concentrate, mai puternice — el nu procedează prin serii, prin succesiuni, prin dezvoltări de prisos, ci ne evocă lumea poetică deodată, prin asociațiuni simultane de stări sufletești și motive exterioare care le concretizează. Ceea ce mai deosebește pe simboliști de poeții de mai înainte este împrejurarea că asemenea apropieri de elemente prezentînd între ele unele analogii formează însuși principiul poetic al lor, pe cînd la cei din urmă ele sînt mai mult ceva întîmplător, accesoriu. Deosebirea este și mai evidentă cînd luăm în samă asociațiunile nouă, surprinzătoare, larg evocatoare, ale simboliștilor, pe cînd poeții de altădată se mărginiau la cîteva comparațiuni, ori prea obișnuite ori limitate la un cerc uniform de idei. Din introducerea în felul acesta a simbolului a rezultat o reprezentare mai vie a naturei, o însuflețire a lucrurilor care ne înconjoară: tot ce se agită în sufletul nostru este transpus în cadrul lumei exterioare și cele mai neînsemnate obiecte ne apar sub o înfățișare nouă, ajung să trăiască alături de noi, din fluidul de vieață trecut din sufletul nostru. A simți această legătură misterioasă între noi și restul lumei, a proiecta în afară agitațiunea continuă a eului nostru este una din trăsăturile caracteristice ale sensibilităței moderne. Ceva în felul acesta găsim și la scriitori anteriori simboliștilor; astfel Gérard de Nerval — în care poeții de azi au văzut tot un precursor îndepărtat — ne descrie, într-una din paginile acelor confesiuni de vieață chinuită și exaltată pe care ni le-a lăsat în Le rêve et la vie,, viziunea ce i-a fost inspirată de contemplarea unui tablou de seară: Je me promenai le soir plein de sérénité aux rayons de la lune, et en levant les yeux vers les arbres, il me semblait que les feuilles se roulaient capricieusement de manière à former des images de cavaliers et de dames portés par des chevaux caparaçonnés… Cette pensée me conduisit à celle qu’il y avait une vaste conspiration de tous les êtres animés pour rétablir le monde dans son harmonie première, et que les communications avaient lieu par le magnétisme des astres, qu’une chaîne non interrompue liait autour de la terre les intelligences dévouées à cette communication générale, et que les chants, les danses, les regards, aimantés de proche en proche, traduisaient la même aspiration… Tout dans la nature prenait des aspects nouveaux et des voix secrètes sortaient de la plante, de l’arbre, des animaux, des plus humbles insectes, pour m’avertir et m’encourager. Le langage de mes compagnons avait des tours mystérieux dont je comprenais le sens, les objets sans forme et sans vie se prêtaient eux-mêmes aux calculs de mon esprit; des combinaisons de cailloux, des figures d’angles, de fentes ou d’ouvertures, des découpures de feuilles, des couleurs, des odeurs et des sons je voyais ressortir des harmonies jusqu’alors inconnues. Comment, me disais-je, ai-je pu exister si longtemps hors de la nature et sans m’identifier à elle. Tout vit, tout agit, tout correspond… Ceea ce era mai mult o intuiție momentană la Gérard de Nerval, ceea ce licăria numai în sufletul lui, la simboliști apare ca o stare permanentă, ca un element esențial de inspirațiune. De aceea în opera lor găsim la fiecare pas această comunicare de vieață naturei întregi prin puterea taumaturgică a sufletului nostru — versurile următoare ale lui H. de Régnier exprimă bine felul de a simți al tuturor simboliștilor: Il me semble que l’ombre informe, peu à peu, Tresaille, tremble, vibre et s’anime et se meut Et sourdement s’agite en son silence obscur; J’entends craquer la poutre et se fendre le mur Et voici, par sa fente invisible et soudaine, Que, sournoise d’abord et perceptible à peine, Une odeur de forêt, d’eau vive et d’herbe chaude Pénètre, se répand, rampe, circule et rôde Et, plus forte, plus ample et plus universelle, S’accroît, se multiplie et m’apporte avec elle Les diverses senteurs que la terre sacrée, Forestière, rustique, aride ou labourée, Mêle au vent de la nuit, du soir ou de l’aurore; Et bientôt, peu à peu, toute l’ombre est sonore. Elle bourdonne ainsi qu’une ruche éveillée Qui murmure au soleil, à travers la feuillée, Après la pluie oblique et l’averse pesante; Voici que maintenant toute l’ombre est vivante… ………………………………………………. Je me sens Environné partout de souffles frémissants Qui me chauffent la nuque et me brûlent la joue L’ombre hennit, l’ombre danse, l’ombre s’ébroue, Palpite, naît, fleurit, germe, frémit, éclôt. Je n’ai pas peur. Le vent chante dans les roseaux; Je sens sourdre à mes pieds des sources; je respire La résine, le fruit, la vendange, la cire Et je devine au fond de l’ombre et parmi elle Comme un cercle incertain de faces fraternelles… La Vie autour de moi murmure, vibre, bat; Je la sens dans cette ombre où je ne la vois pas; Sa rumeur est lointaine ou proche, brusque ou douce; Un invisible rire erre de bouche en bouche, D’arbre en arbre, de feuille en feuille. Tout frissonne. Și cînd Vielé-Griffin spune, într-una din poeziile sale, că și tăcerea parcă trăiește, vorbește, oricît s-ar părea de bizară această idee, o putem totuși înțelege: pretutindeni e vieață ascunsă, pretutindeni, dacă ascultăm bine, surprindem glasuri tainice: Si l’on écoute bien Le silence est sonore comme un hymne ancien Que chanteraient des moines pour l’éternité; Et si l’on fixe l’ombre longuement, Il y flotte de subites clartés Confusément: Entends et vois. De la această concepțiune nu mai e decît un pas pînă la o altă idee pe care o găsim la baza simbolismului. Transmițînd sufletul nostru lumei dinafară, identificîndu-ne mereu cu vieața universală, ajungem să descoperim în ea și ceea ce se sustrage privirilor superficiale, ceea ce constituie părțile ei misterioase. Dincolo de lumea pe care o vedem, este lumea — numai întrevăzută — a forțelor ascunse; alături de realitatea cunoscută de toți, trăiește — cum s-a zis — „a doua realitate”, vagă, confuză, haotică. Lăsînd gîndul să meargă mai departe de formele vizibile, o lume nouă ni se destăinuiește, un înțeles adînc se desface din fiecare lucru — simțim ceea ce d’Annunzio exprimă în versurile: Ε fu per me ciascuna forma un segno Che svelava un misterio: quasi un muto Verbo. A avea această intuiție puternică a misterului — iată încă o parte caracteristică a concepțiunei simboliste. Și nu trebuie să vedem aici numai consecința firească a vederilor estetice împărtășite de simboliști, ci și reflexul în poezie al ideilor care și-au făcut tot mai mult drum în vieața intelectuală de vreo treizeci de ani încoace. Se credea înainte, în vremuri de entuziasm pentru dogmele pozitiviste, că știința e chemată să răspundă la toate întrebările noastre, să dezlege toate enigmele vieței. Cu timpul s-a văzut deșertăciunea acestei credințe, și cei care s-au desfăcut de iluziunile de mai înainte au început să înțeleagă că nici știința nu poate fi atotputernică, nu poate lămuri tot, că oricît ar duce de departe hotarele cunoscutului, rămîne dincolo de ele cîmpul întins, fără margini, al necunoscutului. Vieața noastră se va desfășura totdeauna între luminile realităței pe care o putem cunoaște, înțelege, și întunericul care se întinde în jurul nostru, misterul care ne urmărește cu umbrele lui. Dacă este, prin urmare, să reprezentăm vieața în totalitatea ei, nu se poate să facem abstracțiune de părțile de mister cuprinse în ea, și de aceea poeții simboliști, în concepțiunea lor mai largă despre lume, au dat în operele lor un loc însemnat misterului. Prin aceasta ei au adus poeziei și un izvor bogat de inspirațiune, pentru că motiv de emoțiuni puternice este tocmai misterul — el ne zguduie în atîtea împrejurări prin forța lui obsedantă: să ne gîndim la ceea ce simțim cînd trecem printr-un loc pustiu sau la sentimentul care ne cuprinde cînd aflăm despre disparițiunea neașteptată, neînțeleasă, a unei persoane iubite. Și s-ar putea oare concepe, fără ideea de mister, geneza, poezia, tuturor religiunilor?… Ființa noastră, oricît am crede că s-a dezrobit de forțele misterioase, rămîne veșnic în stăpînirea lor. La simboliști misterul apare sub formele cele mai variate, după natura împrejurărilor care ni-l sugerează. Îl vedem planînd peste un peisaj de amurg ori de toamnă, cînd simțim — în umbrele care se coboară, în valurile de tristeță care vin, încet, încet, să cuprindă tot, în colorile care se amestecă în cenușiul și paloarea amintitoare de moarte — toată puterea nestăpînită, fatală, ce preface neîncetat priveliștile naturei și distruge ce mai înainte era lumină, vieață clocotitoare. Un amurg, cel mai dureros — amurg al vieței — este moartea. Ea ne pîndește la fiecare pas, și fără voie ne gîndim mereu la chipul ei, care parcă se oprește să ne privească din drumul pe unde trece triumfătoare — cum ne-o înfățișează Maeterlinck în L’intruse, ori Verhaeren în versurile: Avec ses larges corbillards Ornés de plumes majuscules, Par les matins et les brouillards, La mort circule. Ample et géante comme l’ombre, Du haut en bas des maisons sombres, On l’écoute glisser muette et haletante. Misterul morței îl simțim și cînd ne găsim în fața ruinelor trecutului, prin locuri unde altădată era mișcare, bucurie de vieață. La scriitorii noi motivul acesta al trecutului mort, al strălucirilor apuse, este și el o temă de predilecțiune — n-avem decît să ne gîndim la Bruges-la-morte a lui Rodenbach, la versurile lui Henri de Régnier din Cité des eaux și ale lui d’Annunzio din Laudi, închinate mai multor „città del silenzio”. Poezia necropolelor n-a avut niciodată mai mulți reprezentanți ca în timpul de azi. O forță a naturei plină de mistere este marea — cîtă vieață nu se ascunde în adîncurile ei și soarta cîtor existențe nu e legată de valurile-i nestatornice! De aceea nu trebuie să ne surprindă dacă marea apare mereu la poeții simboliști, fie ca decor feeric al povestirilor, fie ca motiv de concretizare mai vie a unor stări sufletești. La Verhaeren vedem chiar un cult pentru această demonică și ademenitoare putere: La mer! La mer! La mer tragique et incertaine, Où j’ai trainé toutes mes peines! Depuis des ans, elle m’est celle Par qui je vis et je respire, Si bellement, qu’elle ensorcelle Toute mon âme, avec son rire Et sa colère et ses sanglots de flots… La mer! La mer! Elle est le rêve et le frisson Dont j’ai senti vivre mon front. Elle est l’orgueil qui fit ma tête Comme de fer, dans la tempête… Dites, la mer au loin que prolonge la mer, Et le suprême et merveilleux voyage Vers on ne sait quel charme ou quel mirage. Din această varietate de motive, din felul în care se prezintă fondul de emoțiuni poetice, rezultă o concentrare de vieață intensă în opera simboliștilor. Sufletul lor apare într-o continuă zbuciumare, stăpînit de nenumărate sentimente, adînci, febrile, însetat de nesfîrșite aspirațiuni. Binefăcătoare transformare și neînchipuit de însemnată în urmări pentru viitorul poeziei… Concepută astfel, producțiunea poetică apare mai înălțătoare, mai intelectualizată. Nu mai vedem pe poeți preocupîndu-se de lucruri mărunte, cîntînd idile banale ori extaziindu-se dinaintea unui păianjen care-și țese pînza într-un colț de ruină. Poezia de sentimentalism ușor, de improvizări pretențioase, de madrigaluri și romanțe dulcege, și-a trăit timpul și să sperăm, spre binele artei și al sufletului nostru, că nu se va mai întoarce. Vieață frămîntată, gravă, vieață de lupte mărețe și eroice — iată idealul suprem spre care ne duce concepțiunea simbolistă. Și unde putem găsi mai multă asemenea vieață decît în lumea în care trăim, în agitațiunea înfrigurată a orașelor de azi? Să nu credem deci că e un capriciu de poet, o căutare silită de teme nouă poetice, cînd un scriitor ca Verhaeren vine să ne înfățișeze orașele moderne, mulțimile care făuresc, cu brațele crispate ori cu frunțile gînditoare, lumea de mîine: O les siècles et les siècles sur cette ville, Crande de son passé Sans cesse ardent — et traversé, Comme à cette heure, de fantômes! O les siècles et les siècles sur elle!… Son âme, en ces matins hagarde, Circule en chaque atome Dè vapeur lourde et de voiles épars; Son âme énorme et vague, ainsi que ses grands dômes Qui s’estompent dans le brouillard; Son âme, errante, en chacune des ombres Qui traversent ses quartiers sombres, Avec une ardeur neuve au bout de leur pensée; Son âme formidable et convulsée; Son âme, où le passé ébauche Avec le présent net l’avenir encor gauche. O ce monde de fièvre et d’inlassable essor Rué, à poumons lourds et haletants, Vers on ne sait quels buts inquiétants! Pe mulți îi stăpînește și azi o idee greșită care-și are rădăcinile departe, în teoriile din veacul al XVIII-lea, în scrierile lui Rousseau. Poezie adevărată, după aceștia, ar fi numai aceea pe care ne-o inspiră vieața simplă, vieața de la țară; de aci credința că un poet trebuie să fugă de atmosfera orașelor, pentru că sufletul își pierde în contact cu ea vigoarea, spontaneitatea, idealismul necesare oricărei creațiuni artistice. Ciudată idee și primejdioasă rătăcire… Nu e oare surprinzător că mai trebuie să se amintească azi că poezia există pretutindeni și că un suflet pregătit s-o simtă o poate găsi și în lumea orașelor? Pentru un poet modem această lume este chiar una din condițiunile de dezvoltare deplină a facultăților sale, pentru că numai ea îi oferă o gamă mai variată de emoțiuni și prilejuri numeroase de a-și reînnoi inspirațiunea. Vieața de la țară. poate avea uneori farmecul ei, poate servi ca un feil de derivativ celor care caută cîteva clipe de odihnă, dar pentru un suflet modern ea este prea săracă, de o poezie prea naivă ca să-l poată, satisface. Să renunțăm deci a mai crede, cu apologiștii demodatului primitivism, că simplitatea, naivitatea sînt condițiunea cea mai prielnică pentru poezie. Astăzi poezie superioară nu mai poate fi decît aceea care exprimă stări sufletești complexe, intense, și cu atît mai mult se va accentua această notă în viitor, ca urmare firească a evoluțiunei generale. A iubi vieața intensă este a avea suflet înzestrat cu forțe vii, plin de energie. Și e curios că tocmai simboliștilor li s-a contestat această însușire, spunîndu-se că toată poezia lor ar fi o nesfîrșită divagare, o pretențioasă înșirare de reverii sterpe. Ε și aceasta o învinuire nedreaptă ce li s-a adus, pentru că ce poate fi mai energic decît versuri ca acestea, scrise de unul din fruntașii simbolismului, de Verhaeren? Il faut vouloir l’épreuve et non la gloire; Casque fermé, mais pennon haut, Prendre chaque bonheur d’assaut, Par à travers une victoire. Partir les bras tendus vers n’importe où, Jeter son âme aux orages qui passent, Sous la croix d’or des éclairs fous Qui balafrent l’espace. Ceea ce deosebește pe simboliști de alți poeți de mai înainte este tocmai o încredere nețărmurită în forțele sufletului nostru, o curajoasă atitudine față de vieață; pesimismul descurajator, nesfîrșitele ieremiade, din care își făceau o temă obișnuită romanticii, nu mai apar în poezia nouă. Simboliștii iubesc vieața, sînt însetați de ea, și cînd același poet pe care l-am citat înainte concentrează într-un singur vers acest sentiment: J’aime l’homme et le monde et j’adore la force, mărturisirea lui corespunde felului de a simți propriu naturilor superioare de astăzi. A cuprinde într-o largă privire, cu o neadormită curiozitate și simpatie, tot ce se desfășură în jurul tău, a admira aspectele mărețe ale naturei, tot ce este izvor de energie și prilej de înălțare a gîndurilor, a duce această admirațiune pînă la un fel de exaltare — aceasta e una din particularitățile sensibilităței moderne, și acest dinamism sufletesc fecund vine să explice lirismul contemporan, maiestos, profund, fără nimic declamator. Cum se explică totuși că simboliștii au fost socotiți ca niște visători reci, fără energie? Prin împrejurarea că în opera lor domină o atmosferă de vag și cei care i-au judecat n-au înțeles de unde vine această notă așa de frapantă în poeziile lor. Ea se explică însă dacă ne aducem aminte de ce spuneam mai înainte. Însușindu-și principiul de la care plecase Mallarmé, simboliștii au căutat și dînșii să evite, în redarea motivelor poetice, formele precise, contururile bine definite — totul trebuie mai mult să fie sugerat și completat de imaginațiunea cetitorului. Lăsînd să se subînțeleagă ceea ce vrea să spună poetul, indicînd numai indirect, de departe, fondul inspirațiunei, producțiunile poetice, după concepțiunea simboliștilor, cîștigă în putere emotivă, pentru că în felul acesta ele deschid orizonturi nemărginite gîndurilor noastre și stimulează activitatea imaginativă. De aceea la simboliști nu găsim poezii cu descrieri amănunțite, cu dezvoltări nesfîrșite, ca la romantici; nu găsim nici acea stăruință de a impune cetitorului anumite sentimente, anumite idei, și care face din cele mai multe poezii romantice adevărate exerciții oratorice, adevărate pledoarii. Procedeul simbolist are prin aceasta superioritatea de a corespunde mai bine spiritului actual, de a fi în acord cu psihologia cetitorului de azi. Cînd ne găsim în fața unei opere literare, ceea ce-i cerem este să ne dea și nouă prilej să intervenim cu personalitatea noastră, să adăugăm sufletul nostru la acela al autorului; din cauza aceasta avem o legitimă repuilsiune pentru operele care stăruie, cu lux de amănunte, să ne expună lucruri pe care isingiiri ni le putem reprezenta ori caută în mod autoritar să ne cîștige pentru anumite vederi ale autorului. Cînd simboliștii evită acest mod învechit de a se prezenta în fața cetitorului, dînșii îi arată, ca să zicem așa, un fel de respect intelectuali, parcă i-ar spune: „mă adresez ție, ca unui suflet superior, te cred în stare să înțelegi tot ce am voit să spun și să adaugi chiar de la tine ce n-am exprimat singur… sînt mai mult un inițiator al tău în lumea frumuseților pe care le-am întrezărit”. O altă notă care distinge pe simboliști este discreția. Știm cîte confesiuni din vieața lor intimă ne-au lăsat romanticii, cîte nume de eroine sentimentale circulă prin versurile lor, așa că uneori ne lasă impresiunea unei literaturi anecdotice rimate. Nimic din toate acestea la simboliști — și mai este nevoie să amintim cîtă distanțare sufletească, ce progres de sensibilitate arată această însușire? Firi delicate, simboliștii au știut să dea versurilor lor și o eleganță captivantă, naturală, lipsită de afectare. Eleganța e nota caracteristică a sufletelor de elită și oricît ar disprețui-o unii, arta superioară nu se poate dispensa de ea, mai ales azi, cînd sute de ani au rafinat gustul și nu ți se mai îngăduie să te exprimi în forme neîngrijite, barbare. O credință foarte răspîndită face din eleganță dușmana energiei — artiștii care țin să dea concepțiuniior lor fineță, distincțiune, ar fi, după această credință, suflete efeminate, lipsite de vigoare, atinse de ceea ce se obișnuiește azi să se numească decadentism. Ar urma atunci că atîtea creațiuni ale artiștilor greci ori din timpul Renașterei, care ne farmecă prin eleganța, grația lor, trebuie socotite și ele ca reflexul unor minți degenerate. Numai o necunoaștere a evoluțiunei artistice și o lipsă de înțelegere a sufletului omenesc pot duce la această părere a incompatibilităței eleganței cu energia. Dealtfel, să nu ne mirăm dacă o întîlnim des, și mai ales la noi — ea vine de la cei care confundă energia cu impetuozitatea dezordonată, cu brutalitatea chiar, și nu înțeleg că ea poate să se manifeste și sub alte forme. Dacă acestea sînt însușirile pe care le-au adus simboliștii în poezie, mai poate fi îndoială că opera lor înseamnă un pas eroic în evoluțiunea literară? Dar influența lor regeneratoare a mers și mai departe, schimbînd concepțiunile noastre despre versificație. Pentru simboliști, tehnica veche — așa cum se vede mai ales în versificația franceză, în alexandrinul tradițional — apărea ca insuficientă, prea rigidă, prea lipsită de vieață. Împotriva acestui formalism tehnic, patronat mai ales de parnasieni, se ridicase și Verlaine, căutînd să introducă unele libertăți metrice care i se păreau firești; dar simboliștii au mers mai departe și au căutat să țină samă de faptul că sufletul modern, în veșnică mișcare, de un ritm mai variat, mai capricios, cere forme de exprimare potrivite cu firea lui. Prin aceasta simboliștii au ținut să realizeze armonia desăvîrșită între forma și fondul inspirațiunei poetice și, cu toate protestările pe care le-au întîmpinat, au izbutit să impună principiul versului liber. Ceea ce caracterizează această reformă metrică este libertatea care se lasă poetului de a întrebuința versuri cu număr inegal de silabe și reducerea importanței pe care o avea în versificația de mai înainte rima; armonia versului nou nu se mai razimă deci pe repetarea acelorași unități ritmice ori a acelorași sunete la sfîrșitul versului — rima poate chiar să lipsească sau dacă e întrebuințată ea apare mai mult ca un element accesoriu, ca un adaus discret, necăutat, uneori e înlocuită chiar cu asonanța (simboliștii francezi s-au emancipat și de principiul alternanței rimelor feminine cu cele masculine, după cum au renunțat de a respecta regulile de evitare a hiatului impuse în mod arbitrar de metrica veche). Pentru un poet simbolist muzicalitatea frazei poetice trebuie să reiasă din ritmul ei interior, din felul cum sînt asociate cuvintele și versurile, din polifonia tuturor unităților, care se desfășură într-un mers liber, dar supus unei anumite cadențe. S-a zis de adversarii simbolismului că versul liber ar fi numai o iluziune, pentru că orice poezie scrisă în felul acesta s-ar putea reduce la proză de îndată ce s-ar lua versurile și s-ar înșira în rînduri continue — nu ar fi deci nici o armonie poetică în tot ce scriu simboliștii. Ε și aceasta una din părerile care trădează spiritul de sistematică negare de care sînt stăpîniți atîți critici ce nu voiesc să recunoască nimic nou, nimic ce vine în conflict cu credințele lor. Numai cineva prevenit poate să conteste admirabila armonie care însuflețește versurile unui H. de Régnier ori Verhaeren — uneori ele lasă în urmă poeziile cele mai artistice din alte timpuri; cu atît mai mult apar superioare versurilor goale, pretențioase, ale romanticilor. S-a mai zis despre versurile libere că ar fi inferioare celor tradiționale, pentru că ar cere mai puțină abilitate, mai puțină artă — cu alte cuvinte, ar fi mai ușor să compui versuri libere și deci valoarea lor nu s-ar putea compara cu a celorlalte. Ε și aceasta o afirmațiune neîntemeiată. Versurile libere, cele care merită într-adevăr acest nume, presupun la un poet tot atîtea aptitudini artistice ca și versurile obișnuite pînă acum, dacă nu chiar mai multe în unele cazuri. Pentru a produce efecte de armonie fără ajutorul continuu — și adeseori așa de ieftin — al repetărei de versuri uniforme și de rime, trebuie să fii înzestrat cu un simț muzical deosebit, cu o intuiție fină a diferitelor posibilități de asociații între cuvinte, în așa fel încît din ele să rezulte o totalitate ritmică bine susținută. Varietatea de forme, de combinațiuni ritmice, pe care ne-o oferă versul liber face chiar ca un poet să-și poată pune mai bine în evidență personalitatea, originalitatea lui, decît în formele de versificație tradițională. De aici urmează o parte de superioritate a versificației nouă asupra celei vechi; întrebuințarea de mijloace stereotipe pentru a produce unele efecte, introducerea de umpluturi, așa de obișnuite în producțiunile poeților tradiționali, contrastează cu principiile de versificație nouă, și dacă se întîmplă să le întîlnim în poezii cu această versificație ele se observă imediat și ne izbesc în mod neplăcut. Poezia simbolistă îngăduie mai puțin slăbiciunile de formă tolerate pînă acum. Versul liber e menit să trăiască și, față de versificațiunea prea monotonă de mai înainte, are avantajul de a se potrivi mai bine cu varietatea de game sufletești și de situații proprie compunerilor dramatice — în teatru, tehnica nouă va ajunge, desigur, să reînvieze genul compromis al dramelor în versuri. S-au scris, fără îndoială, de unii adepți ai simbolismului și versuri lipsite de avînt, prozaice, dar cîte n-au scris și romanticii și clasicii? Detractorii simbolismului uită intenționat să facă deosebirea între cei care reprezintă în adevăr ideile acestui curent, izbutind să le realizeze în opere de frunte, și cei care au rămas în rîndurile din urmă, alături de toți poeții fără darul inspirațiunei. Și printre simboliști, ca în toate mișcările literare, era fatal să fie mulți comparși, alături de doi, trei protagoniști. Lipsa de orientare, de înțelegere artistică, a celor dintîi nu trebuie însă aruncată ca o vină asupra tuturor. Și tot așa rătăcirile, exagerările cîtorva, nu constituie o condamnare pentru întreaga mișcare simbolistă — rătăciri s-au văzut și în alte momente însemnate ale istoriei literare. Dealtfel, singuri simboliștii recunosc că au greșit uneori în aplicarea ideilor nouă; unii au persistat în asemenea greșeli, alții au căutat să se desfacă repede de ele, și în orice caz nu după aceste insuficiențe trecătoare se judecă o întreagă manifestare literară — valoarea ei rezidă în partea pozitivă cu care a îmbogățit literatura. Prin sinceritatea și obiectivitatea lor sînt interesante în această privință cuvintele pe care le rostia. H. de Régnier într-o conferință, Poètes d’aujourd’hui et poésie de demain, ținută în 1900: „Les jeunes poètes… portèrent à cette recherche du nouveau une hardiesse et une audace trop hardie et trop audacieuse, un goût d’extrême raffinement. Oui, je veux même reconnaître en eux, tout de suite, l’excès de cette tendance intéressante en elle- même, qui, plus d’une fois, par manque d’expérience, par maladresse, par bravade, les conduisit souvent à la bizarrerie, à l’obscurité, au jargon. Ni Jules Laforgue, ni Jean Moréas, ni Gustave Kahn, ni Edouard Dujardin, ni Vielé-Griffin, ni moi-même n‘échappâmes à ce reproche. Affaire de jeunesse à laquelle se joignait une idée peut-être erronée et abusive des droits de la poésie. Son isolement au milieu de l‘inattention contemporaine lui permettait, nous semble-t-il, toute liberté… Ne vous méprenez pas, et ne pensez pas que je veuille dire que tout soit parfait dans le symbolisme. J‘en connais les défauts et je les reconnais… mais il n‘en est pas moins vrai que son action et son oeuvre furent incontestables.“ Cît de intensă a fost influența simbolismului în cei din urmă douăzeci de ani se poate vedea și din împrejurarea că chiar adversarii lui au fost înrîuriți de el, uneori inconștient, alteori prin aceLe apropieri la care nu vrei să renunți, dar pe care nu spui cui le datorești. Să cetească cineva versuri ale parnasienilor întîrziați și va descoperi de nenumărate ori, într-o expresiune, într-o imagine, urmele influenței simboliste. S-a întîmplat în mișcarea simbolistă același lucru ca și în cea impresionistă; adversari aprigi ai lui Manet au început, încetul cu încetul, să-și însușească o parte din procedeele lui, ceea ce a făcut pe Degas să exclame într-o zi: „On nous fusille, mais on retourne nos poches”. Efectele binefăcătoare ale curentului simbolist vor fi și mai vizibile cînd o altă concepțiune artistică îi va urma, luîndu-și naștere din el prin acele transformări care se petrec în lumea gîndurilor chemate să realizeze mereu idealuri de frumos. Se va vedea atunci cum simbolismul a deschis sufletelor de azi, prea obișnuite să trăiască în țărînă, luminișuri de înaltă poezie și cum el a netezit drumul spre alte cuceriri în împărăția fără hotare a idealismului. Judecata nepărtinitoare va arăta atunci și cîtă nedreptate li s-a făcut poeților noi aruncîndu-li-se epitetele de bolnavi, suflete veștede, decadente. De s-ar ivi cît mai mulți asemenea „bolnavi” să dea vieață literaturei și artei!


content:
Este o putere care leagă sufletele și pe care nimic nu o poate slăbi, nimic nu o poate învinge — este puterea pe care ne-o dau convingerile și încrederea că idealul de astăzi va trebui să fie realitatea de mîne. Sînt, firește, convingeri și convingeri. Unele par mai mult umbra părerilor altora sau rămășițe ale unor gînduri care au stăpînit în trecut, pentru că își aveau atunci rostul lor; altele sînt manifestarea unui mod nou de a vedea, a unor necesități care se impun fără întîrziere, sînt semnul unei prefaceri adînci în felul nostru de a gîndi, și totodată pregătirea pentru un ideal de la care nu trebuie să ne îndepărtăm nici o clipă. Lupta între asemenea convingeri dă caracterul unei epoci. Și la o asemenea luptă asistăm astăzi în literatură. De o pante se văd aceia care țin cu stăruință la ce nu mai poate avea dreptul la vieață și se silesc să apere cu orice preț formulele literare ale epocilor trecute; de altă parte sînt aceia care voiesc să dea literaturei o îndrumare nouă, să lase să pătrundă în ea acel suflet al timpului de astăzi care a început să vibreze și la noi, cum vibrează în lumea din alte părți. Deoarece printre acești din urmă sîntem noi, cei grupați în jurul Vieței nouă, și deoarece am afirmat din capul locului și hotărît punctul nostru de vedere, arătînd că trebuie să ne îndepărtăm de la ce e socotit de alții ca singura literatură adevărată, ni s-a spus că ne abatem de la drumul firesc, rupem firul tradiției bune, sănătoase. Pentru că ni s-a adus de la început această învinuire, voi căuta s-o înlătur înainte de a trece la punctele care ne deosebesc fundamental de cei mai mulți care se cred chemați să ia parte la mișcarea noastră literară. Și ne întrebăm atunci ce înțelegem prin tradiție în materie de literatură. Cercetînd trecutul unei literaturi, ne găsim în fața unor opere din care unele se impun prin calitățile lor superioare de trăinicie, iar altele rămîn în umbră, pentru că n-au adus nici un plus de însușiri care să le facă să învingă uitarea. Tradiție literară înseamnă, prin urmare, transmiterea producțiunilor de valoare netăgăduită; ea este aceea care continuă un ideal literar superior, este, cu alte cuvinte, îndrumarea mai departe, sfătuitoarea care ne deschide drumuri nouă, sau — făcînd o comparație, oricît de îndepărtată s-ar părea, cu fapte din domeniul economiei politice — am putea spune că ea este capitalul, moștenirea, care înlesnește întreprinderi nouă. Dacă astfel trebuie să înțelegem tradiția, atunci pentru noi, pentru literatura noastră mai nouă, care sînt scriitorii care reprezintă această tradiție? Desigur, un Alecsandri, un Eminescu, un Negruzzi, un Odobescu. Dar aș voi să mi se spună cînd vreodată am contestat valoarea acestor scriitori? Totdeauna și fiecăruia din ei le-am recunoscut locul de frunte la care au dreptul, totdeauna am ținut să arătăm că aceștia sînt scriitorii ce reprezintă direcția literaturei adevărate și care, potrivit timpului nou, trebuie continuată de acum înainte. Și, lucru care s-ar părea curios dacă n-am cunoaște felul în care se acuză și se judecă la noi, tocmai adversarii noștri s-au făcut vinovați de ceea ce ne atribuiau nouă. Astfel îi vedem chiar pe ei neînțelegînd cum se cuvine tradiția literară și căutînd să prezinte sub o lumină falsă, să înjosească chiar, pe scriitorii care sînt podoaba literaturei noastre. Acum vreo patru ani, directorul revistei Sămănătorul (III, pag. 178) scria despre Alecsandri că nu i se pare deloc „poetul național, ci tot mai mult poetul boierimei și poetul de Curte”. Sînt multe înțelesuri în acest epitet tendențios de „poet al boierimei”, care se da lui Alecsandri. Se simte întreagă acea pornire care începuse acum cîțiva ani împotriva a tot ce e superior ca manifestațiune literară, ca manifestațiune sufletească. Dar pentru ca s-o înțelegem mai bine, să ne întoarcem la ceea ce se petrecea în lumea literară în anii din urmă. Cînd apare, în 1905, revista noastră, publicul, prea încrezător, se deprinsese cu ideea că singura literatură bună era aceea care se da la Sămănătorul și Luceafărul din Budapesta — alte reviste, mai vechi, fusese scoase din circulația literară; pește un an, apare la Iași Viața românească, cu pretențiuni de a stăpîni și ea mișcarea noastră literară; revista ieșană, ca să pară și ea de actualitate, își însușește, sub numele de „poporanism”, cele mai multe din părerile Sămănătorism — dealtfel, acest poporanism nu era decît o transfigurare a vechiului socialism literar, al cărui faliment ar fi putut arăta cît de zadarnice sînt asemenea încercări literare. Revistele cu care Vieața nonă a intrat în luptă susțineau superioritatea literaturii cu subiecte din păturile de jos, de la țară, și căutau să convingă pe cetitori că tot ce se face în afară de această direcție e fals, împotriva spiritului nostru — e literatură „ne-românească”. De aceea, cînd la Sămănătoml Alecsandri era calificat de „poet al boierimei”, se arăta bine felul de înțelegere care trona acolo, ca și la celelalte reviste țărăniste. Se spunea, cu alte cuvinte, că Alecsandri nu poate fi socotit ca poet al nostru național, pentru că versurile lui erau inspirate de sentimente ale „clasei boierești” și nu lăsau destul să se vadă acea notă care ar fi convenit mai bine teoreticianilor țărănismului. Pentru că Alecsandri adică a cîntat unele simțiri mai delicate, pentru că nu a scris mereu poezii în care să apară țărani, de aceea, după felul de a judeca de la Sămănătorul, n-ar trebui să-l înălțăm prea sus, să-l considerăm ca poet al neamului românesc. Astfel de păreri ne-a fost dat să auzim într-un timp cînd credeam că literatura noastră trecuse de vîrsta copilăriei; și nu vor avea dreptate să se mire cei care vor veni mai tîrziu că s-au putut decreta conducători ai literaturei cei care scriau în atîta întunecare a minței? Dar părerile acestea pleacă de la altele tot așa de ciudate și față de care surîsul e o întîmpinare prea blîndă. Adversarii noștri susțineau ca dacă este vorba să cunoaștem adevărata fire a românului, trebuie să ne ducem printre țărani, pentru că numai în ei ar trăi sufletul curat românesc, pe cînd la oraș, în clasele de mijloc și de sus, n-am întîlni decît amestec de toate naționalitățile, streini ori înstreinați, suflete care nu ar avea nici o legătură cu vieața poporului întreg. Și după credința acelorași, singur țăranul ar fi omul înzestrat cu toate însușirile, numai el ar putea înfățișa pe adevăratul român, blînd, cinstit și harnic. Ca o pildă a acestui fel de a judeca să cităm înseși cuvintele pe care le scria tot directorul Sămănătorului (III, pag. 689), cu prilejul unor impresii pe care le culesese dintr-o călătorie prin țară: „Dacă am întîmpinat neplăceri, aceasta a fost totdeauna la tîrgoveți, la fruntașii lor, și nu la săteni; între țărani m-am simțit oricînd ca între oamenii cei mai vrednici, cei mai de omenie și gata de ajutor”. Deci pacostea acestei țări ar fi numai tîrgoveții, nesuferiții oameni pe care-i întîlnim prin orașe. Ce se scria în Sămănătorul trebuia și de data aceasta, ca de atîtea ori, să se repete în Viața românească, unde chiar în fruntea primului număr se spunea cu aceeași convingere: „Clasele de sus stau în aer, fără atingere cu poporul de jos, care singur în țara noastră este o clasă pozitiva și a păstrat mai curat sufletul românesc”. Dar să vedem ce este acest suflet românesc, ce sînt acești țărani lăudați ca români ideali — să vedem cum ne sînt înfățișați chiar de cei care au urmat sfatul să nu se inspire decît din lumea de la țară. În același număr — și ca o ironie — în care se publicau în Sămănătorul rîndurile citate, d. Sadoveanu tipăria (pag. 695) o schiță care avea să ne arate sentimentele alese ale acelor români de care noi, barbarii și veneticii orașelor, ne-am deosebi atîta. Iată-l pe d. Sadoveanu prezentîndu-ne pe un bătrîn Simion, părăsit de toți ai lui, tîrîndu-și pașii din cîrciumă în cîrciumă — ca un român „vrednic”, nu-i așa? — și aducîndu-și aminte de blîndețea pe care o arătase altădată celor dimprejurul lui: „Simion… toată săptămîna muncia, umbla ba încolo, ba încoace; duminica trebuia să cinstească la crîșmă… Nu-i vorbă, se ducea și la biserică, că așa-i frumos, să se mai închine omul din cînd în cînd, dar de la crâșmă nu putea lipsi… O dezmierda pe Ilinca cînd era cu chef și o bătea când era trăsnit; ca omul cu nevasta lui.” Voiți ceva și din Viața românească? Ε ușor de găsit — s-au dat și acolo atîtea icoane din traiul înălțător de la țară… să deschidem vol. IV, la pag. 437, și vom ceti: „Ședeau acum tustrei pe lîngă foc; mai vorbiră de una, de alta, pe urmă flăcăul scoase sticla din buzunarul sumanului și o cinsti pe lelea Profira. Cinsti ea, dar nu cum trebuie, căci o păli plînsul; își aminti iar de răposatul bărbatu-său, Pavalache al ei, cum îi aducea și el odată rachiu în ploscă și pîne stătută sub stog, și ofta biata Profirica să i se întoarcă inima pe dos de alean și plîngea ștergîndu-și din cînd în cînd obrazul șirloit de lacrămi.” Cînd în chipul acesta ne e prezentată vieața de la țară, nu avem dreptul să ne întrebăm ce rămîne din ditirambicele laude care i s-au adus de apărătorii școalei. În contra căreia ne-am ridicat? Unde e poezia de care ni se vorbia, unde sînt oamenii înzestrați cu toate darurile sufletești ce ne erau date ca pildă? După ce critica a început să arate ce inconsecvență era între ce se afirma și ce ni se punea sub ochi, unii au mai lăsat pe țărani și s-au apropiat de orașe, dar s-au oprit în voiajul lor literar pe la… bariere, și au început să ne prezinte sufletele celor de la mahala — mahalaua e zona neutră între oraș și țară. Lumea în care eram duși de data aceasta nu apărea nici ea superioară celeilalte, și de aceea dacă cineva era deprins să caute într-o scriere emoțiuni superioare, zadarnic ar fi voit să le găsească într-o astfel de literatură. La prozatori a fost firesc să se alăture și poeții: am văzut atunci șiruri nenumărate de versuri în care tot ce venia de la țară era arătat într-o lumină ademenitoare de frumusețe și sănătate; în ochii acestor versificatori, noi cei din orașe eram niște ființe nenorocite, fără vlagă, bolnave și decrepite — unul din ei scria, tot în Sămănătorul (III, pag. 700), aceste versuri din care se poate vedea ce modele de literatură ni se recomandau: Cînd ciobănița cîntă, stă soarele din mers, Și-atîta duioșie-i în viersu-i plin de foc, Că apele-mpietrite, și ele, stau pe loc… Voi, palide mimose crescute prin palate; Văzut-ați voi o floare crescută-n sănătate? Pe „Mica ciobănița” din plaiurile noastre N-am da-o noi pe zece, o sută, de-ale voastre! Prin urmare, ascundeți-vă, chipuri gingașe care vă arătați prin saloane și tablouri — ideal de frumusețe, de adorare pentru poeți, nu poate fi decît… ciobănița. Sîntem, poate, prea aproape de timpul cînd s-au scris asemenea lucruri pentru ca să ne dăm bine samă de toate enormitățile la care a ajuns acest curent care a fost o pacoste pentru literatura noastră, dar cînd vor mai trece ani se va vedea mai limpede ce rătăciri, ce monstruozități de gîndire s-au dat cetitorilor ca hrană sufletească. Căci ne întrebăm cum se poate să afirmi că singur țăranul este român adevărat, că singur reprezintă neamul nostru, pe cînd clasele de sus sînt numai un amalgam de elemente streine? Nu se știe, nu se poate proba cu date certe că și țăranii s-au amestecat — cum era firesc, dealtmintrelea — cu popoare streine, ca slavii, ungurii ș.a.? Întru cît, prin urmare, țăranul este mai latin, mai roman, decît populațiunea de la orașe? Și cum să dai pe țăran ca model de calități superioare, să-l faci ideal de om, cînd se cunosc atîtea păcate ale firei lui, datorite, printre altele, lipsei de cultură? Dealtfel, ideea din care și-au făcut ceilalți programul de școală literară, ideea că numai întorcîndu-se cineva la țară poate găsi subiecte de literatură, n-are nici măcar darul de a fi originală, pentru că așa ceva s-a spus de mult, de la 1840, de scriitorii grupați în jurul revistei Dacia literară. În ce s-a scris despre acești premergători în revista noastră — nu s-a pus în evidență tot aici rolul însemnat pe care l-au jucat acum cincizeci de ani? — le-am recunoscut partea ce li se cuvine în regenerarea literaturei noastre, dar am arătat totodată că aceștia nu au ajuns la exagerările pe care le-am văzut în timpul din urmă și au fost mai puțin exclusiviști, mai puțin pedanți. Nu e nevoie de multă discuțiune pentru ca să se vadă cît de greșită este această concepție despre straturile noastre sociale aplicată la literatură. Cum adică, dacă trăiești la oraș, dacă sufletul îți este atins în fiecare zi de alte impresiuni decît acelea din mediul țărănesc, n-ai dreptul să le exprimi, să le pui într-o operă literară, sau dacă ai această îndrăzneală să nu fii îndreptățit la titlul de scriitor român? O asemenea părere vine în conflict cu principiul cel mai elementar sufletesc și literar; acela anume care spune că nu trebuie să-ți falsifici niciodată sufletul. Dacă este vorba ca o operă literară să fie manifestarea sinceră a sufletului tău, este firesc că nu o poți crea decît în mediul în care trăiești, în împrejurările în care s-a format, s-a limpezit zi cu zi ființa ta sufletească. După cum nu te poți întoarce la copilărie, tot așa ajuns la oraș nu mai poți simți cum simte omul de la țară. Și pentru că la noi, ca și aiurea, e fatală trecerea din ce în ce mai mult a unei părți din populațiunea de la sate la orașe și pentru că civilizațiunea adevărată se concentrează în acestea, numai o rătăcire te poate face să nu recunoști că literatura trebuie să corespundă acestei stări de lucrări. Dar din alt punct de vedere iarăși ideea țărănismului în literatură este ceva care nu poate fi pus în aplicare. Nu am negat — cu toate că mi s-a atribuit de mai multe ori contrariul — și nu voi nega niciodată că cetind cineva unele producțiuni populare va putea găsi pe alocuri motive, expresiuni, care să-i sugereze ceva nou, ca idei, ca imagini. Dar să susții că numai prin literatura populară și numai cu descrieri de țărani se poate alcătui o literatură românească, aceasta e o părere care, ca multe altele, nu rezistă la cea mai indulgentă critică. Orice s-ar zice, producțiunile noastre populare — chiar doinele, unul din genurile cele mai bogate — nu se disting prin o mare varietate de motive. Orizontul sufletesc din ele este mărginit, incomparabil mai sărac decît cred și voiesc să ne convingă, unii. Dealtfel, și în alte părți literatura populară nu se ridică prin bogății extraordinare. De ce am căuta atunci să ne mai înșelăm cu cuvinte, cu credința că asemenea mijloace poetice reduse pot servi ca temei pentru o producțiune literară de ordine mai înaltă? Să luăm un motiv care apare deseori în poezia populara — motivul suferinței, unul din izvoarele cele mai bogate de inspirațiune poetică. La țăran acest sentiment pornește din dorul de cămin, din iubire — și ea redusă la forma cea mai simplă — dar de multe ori îl vedem pus în legătură cu împrejurări mărunte din vieață, fără o valoare poetică deosebită; țăranul se plînge de obicei pentru că n-are ce să mănînce sau… că i-a murit vreun cal. Se pot compara asemenea stări sufletești cu acelea care stăpînesc o fire superioară, care sînt manifestarea unei sensibilități mai complexe, mai subtile? Și tonul în care sînt exprimate sentimentele în literatura populară, un ton trăgănat, molatec, nu e oare nepotrivit cu sufletul nostru de azi, dus de avînturi mărețe, vibrând de energie clocotitoare, așa cum trebuie să-l cerem de la poeții noi? Mai intervine încă o altă nepotrivire între literatura din popor și cea cultă. Poezia populară — nu numai de la noi, dar și din alte părți — nu este o poezie de idei. Dacă admitem că literatura trebuie să se alimenteze tot mai mult din idei, aceasta vine iarăși să vorbească împotriva unei apropieri mai mari — așa cum au voit-o unii — între poezia cultă și cea din popor. Astăzi, pretutindeni, atât poeții cât și prozatorii simt datoria de a da ân operele lor cât mai mult fond superior, fond intelectual. A trecut timpul cînd un poet se putea mulțumi cu un ciripit ușor, cu cîteva sclipiri de sentimentalism ori cu efectul ieftin al unor rime. Astăzi poeții trebuie să ia și ei parte la frămîntările sufletești ale timpului, trebuie să lase porțile gîndului deschise la toate ideile care stăpînesc lumea. Se uită de multe ori acest lucru la noi — s-a uitat prea mult și în trecut — și tocmai de aceea sîntem datori să dăm literaturei adevăratul ei înțeles. Și cum putem ajunge mai bine aici decît căutînd să observăm ceea ce se petrece în cultura din alte țări, în literaturile streine? Asupra acestui punct convingerea noastră este iarăși neșovăitoare. După părerea adversarilor noștri — spusă uneori mai pe față, alteori mai ascuns — ar trebui să înlăturăm de acum înainte orice influență a literaturilor streine, și aceasta pentru motivul că în contact cu ele ne-am pierde individualitatea. La o parte deci scrierile franceze și orice carte streină, la o parte orice ar putea alitera fondul nostru curat românesc. Nu se dedea tot în Sămănătorul (III, pag. 117) sfatul să se „pună taxe pe cărțile de lite- ratura streine, taxe pe ziarele streine”? Poate că în acest sfat se ascundea și un sistem protecționist pentru literatura română lăudată de cei care ne vorbiau astfel; dar cînd fanatismul naționalist și exagerările ne-au dat prilej să auzim și acest strigăt care trăda o uimitoare neînțelegere a dezvoltărei unei literaturi, cuvîntul nostru hotărît a fost: vă alarmați zadarnic, pentru că cine vede limpede și judecă cuminte nu se poate să nu recunoască necesitatea — și mai ales astăzi — a unei atingeri cu literaturile înfloritoare din alte părți; un scriitor nu se poate izola de ce se petrece aiurea, datoria lui e să urmărească zi cu zi mișcarea literară din streinătate și să aleagă tot ce poate fi folositor literaturei la înălțarea căreia voiește să aducă partea lui de muncă. Dealtfel, atitudinea dușmanilor oricărui contact cu streinătatea avea, privită mai de aproape, un alt înțeles și ascundea o vădită contrazicere. Ostilitatea era îndreptată mai mult împotriva influenței franceze, căci cum ne-am explica alltfel faptul că cei care condamnau înrîuririle streine arătau o deosebită simpatie pentru scriitorii germani ori maghiari? Deschideți revistele de literatură naționalistă din anii din urmă și veți găsi traduceri din Körner, Falke, Bierbaum, Petöfi ș.a. Toată pornirea aceasta era de fapt o manifestare contra influenței franceze, care s-a dat în vileag, cum știm, și pe alte căi. Voiți poate să știți de unde venia această contrazicere? Explicația e foarte simplă. Scriitorii — să le zicem astfel — care condamnau literatura franceză aveau un motiv foarte binecuvîntat să arate atîta ură împotriva ei: nu o înțelegeau și nu o puteau prețui, pentru că mai sînt și azi dintre aceia — mai ales peste munți — care nu sînt familiarizați cu limba franceză sau repetă, după vorbele altora, că literatura din Franța ar fi în plină decadență și o corupătoare a sufletelor. Iată, prin urmare, la ce se reducea în realitate și această nesocotită! campanie — se dezvăluiau în ea anumite motive mărunte, anumite slăbiciuni, printre care cea mai evidentă: lipsa de cultură. Și cu toate acestea ni se vorbia de principii, de o acțiune mîn- tuitoare pentru cultura noastră — se putea închipui o mai mare cutezanță și sfidare a bunului-simț? Dar pentru că am ajuns aici, să mai lămurim un alt punct din care ni s-a făcut un cap de acuzațiune. Ni s-a spus că am stăruit prea mult să ne apropiem de una din manifestările mai nouă literare, de simbolism. Am avut ocazia să arăt, în prima conferență, ce este mișcarea simbolistă, cum a pornit din Franța și a ajuns să cucerească literatura altor țări; am arătat tot atunci ce este această școală atît de mult criticată și cum corespunde unui fel superior și necesar actualmente de a înțelege literatura. Nu mai este deci nevoie să insist. Dar cînd ni s-a spus că în afară de simbolism nu voim să înțelegem alt fel de manifestare literară, ni s-a adus iarăși o acuzațiune gratuită. Am apărat simbolismul pentru că ne-o impunea o datorie de conștiință literară. Cînd scriitori care sînt fala literaturei nouă din alte părți sînt ignorați ori tratați cu dispreț, când o întreagă școală de emancipare artistică primește de la neinițiați și răuvoitori epitete nedrepte, acel simț care uneori se preface în revoltă justificată îți poate oare îngădui să stai indiferent și să te alături la cei care nu au curajul să se desfacă de prejudecăți? Și cît de dreaptă a fost lupta noastră se poate vedea din ce se petrece azi în literatura noastră: mai curînd chiar decît ne închipuiam am văzut adversari aprigi de altădată ai simbolismului recunoscîndu-i dreptul de a fi luat în samă; am văzut chiar în urmă cum unii au încercat — ca laudă — să dea ticlui de simboliști chiar unor poeți care nu-l justifică prin nimic. Dacă însă am susținut cu convingere simbolismul, n-am înlăturat alte manifestări literare. În Vieața nouă s-au tipărit versuri care nu au nimic din tehnica simbolistă, versuri după formulele tradiționale, fără înlănțuirea lor liberă, așa cum a introdus-o simbolismul; și chiar ca fond, unele din poeziile apărute în revista noastră se îndepărtează de motivele caracteristice ale școalei nouă. Le-am dat loc, cu toate acestea, alături de poeziile simboliste, pentru că și ele, în alt sens, îndepliniau condiția pe care o avem în vedere la tot ce publicăm, aceea anume că orice producțiune literară trebuie să fie expresiunea unor stări sufletești ce se înalță deasupra comunului și ne dau o mărturie neîndoioasă că ne găsim în fața cuiva care se ridică prin ceva propriu, personal, și dă probe de temperament artistic. Formula noastră literară nu este dintre acelea care mărginesc orizonturile și îngrădesc talentele; ea cuprinde în ea tot ce vine, pe o cale sau alta, să realizeze frumosul, așa cum trebuie să-l înțelegem, așa cum credem că e nevoie să fie simțit de cît mai mulți. Înțelesul pe care îl dăm literaturei este urmarea firească a idealului întreg de cultură urmărit de noi. Credința noastră este că trebuie să se stăruiască cît mai mult pentru formarea unei elite în mijlocul societăței noastre, prea dezorientată adeseori, prea puțin pregătită pentru prețuirea dreaptă a aspirațiunilor înalte de cultură. Din toate clasele și deasupra tuturor trebuie să se ridice acele elemente superioare fără de care nu se poate înțelege vieața unui popor chemat și el să stea alături de altele. A nu cruța nici un mijloc pentru a spori numărul acestor elemente și pentru a înlesni libera lor manifestare e idealul tuturor societăților moderne, cătră el trebuie să stea mereu ațintite și privirile noastre. Dacă trecutul, dacă împrejurări istorice dau titluri de nobleță unora, deasupra acestora se ridică aristocrația cîștigată prin daruri ale sufletului, aristocrația ce se poate mîndri cu comori ale minței. Fiecare clasă socială își are rostul și menirea ei, nici uneia nu i se poate tăgădui dreptul la vieață, dar între una și alta anumite împrejurări hotărăsc deosebiri peste care nu se poate, trece. Dacă la noi cei mai mici, cei care trăiesc la țară, au dreptul să ceară ce nu li s-a dat — și de cîte ori nu le-am luat apărarea în revista noastră, cu toate că ni s-a spus că-i disprețuim? — aceasta nu ne îndreptățește să mergem mai departe și să rătăcim pe calea utopiilor. Sentimentele de umanitate ne îndeamnă să nu uităm pe cei asupriți, judecata dreaptă însă, cînd este vorba de altceva, de întemeierea și afirmarea unei culturi superioare, ne spune: fiecare cu condițiunile lui de vieață, fiecare cu ce-i este dat — țăranul să-și trăiască vieața de la sat, dar deasupra lui, deasupra tuturor celor de jos, trebuie să fie alții, cei meniți să reprezinte elita, forțele intelectuale ale națiunei, acelea care hotărăsc în primul rînd de viitorul ei. Când partizanii poporanismului, care pe lângă rătăoirea lor literară vin să aprindă focul urei de clase, să deștepte o vinovată dușmănie contra celor de sus, susțin că țăranul trebuie să ne servească de pildă, oricine poate vedea cît de fals,, cît de inconsecvent este punctul lor de vedere. Dacă spre țărani trebuie să ne îndreptăm privirile, dacă după sufletul lor se cuvine să ne modelăm pe al nostru, de ce am mai căuta să asimilăm forme nouă de cultură, de ce n-am rămânea la starea idealizată de poporaniști, de ce am stărui să ridicăm pe cei de jos din ignoranța lor? A judeca în felul cum judecă adversarii noștri e a paraliza, orice avînt de îndreptare spre mai bine, orice gînd de progres. Și cîte ne rămîn încă de făcut, de schimbat în vieața noastră! De aceea nu se putea să nu ne deosebim și aici de cei care se pretind singurii înțelegători ai nevoilor noastre; de aceea am pus în programul de activitate căreia ne-am devotat realizarea unor idei care nu pot fi decît spre folosul tuturor. Pentru formarea acelei elite de care vorbim ne-am gîndit că este timpul, între altele, să se ia o inițiativă în vederea dezvoltărei sentimentului artistic în tinerimea noastră, într-o serie de articole apărute în Vieața nouă am căutat să arătăm că pentru a deștepta și la noi interesul pentru artă trebuie să ne adresăm sufletelor tinere, deprinzîndu-le încă din școală să simtă emoțiunile estetice. Ceea ce a început să se facă aiurea trebuie introdus și la noi, așa ca învățămîntul să nu mai rămînă unilateral, ci să se dea elementele indispensabile pentru înțelegerea artei — parte care s-a neglijat cu totul pînă acum. Fondarea unei „Societăți pentru cultura artistică în șooală“ va fi un alt punct realizat de cei grupați împrejurul Vieței nouă. Tot pentru afirmarea noastră culturală de acum înainte mai susținem că trebuie să căutăm să fim prețuiți și de alții ca un factor însemnat, de valoare reală, în mișcarea intelectuală a lumei întregi. Vrem, cu alte cuvinte, să se dea și manifestațiunilor noastre literare sau de altă natură acel caracter de universalitate care se întâlnește în alte părți. După cum cineva care se ocupă cu știința nu poate fi cunoscut și apreciat în streinătate decît atunci cînd activitatea lui se îndreaptă spre probleme care interesează și pe savanții altor țări, tot așa un scriitor care ambiționează un loc de frunte în literatura universală trebuie să dea opere care să atragă luarea-aminte a cetitorilor din toate părțile. La noi, acum vreo cincizeci de ani, știința nu ajunsese să aibă reprezentanți care să se impună streinătăței, deoarece starea cuhurei noastre și anumite prejudecăți împiedicau producerea de opere care să stea alături cu ale savanților streini; de cîtva timp însă activitatea noastră științifică e în progres, cîteva nume au pătruns în cercurile din streinătate; cei care au ajuns însă aici sînt dintre savanții care au contribuit cu munca lor la lămurirea unor probleme de interes general, trecînd peste ceea ce ne preocupă numai pe noi, ca români. Cînd în diferite ramuri ale științei vom avea mai mulți specialiști care să-și îndrepte activitatea în acest sens, se va putea spune că și o țară mică cum este a noastră a adus o parte însemnată în dezvoltarea științei de pretutindeni. Literatura noastră a rămas, din acest punct de vedere, în urma științei. S-a tradus și din scriitorii noștri cu intențiunea de a arăta că avem și noi opere de samă, dar totul a rămas o încercare fără mult ecou în lumea din streinătate. Și să nu ne mirăm. Ca să câștigi publicul din alte părți trebuie să-i dai mai mult decît au dat scriitorii noștri de pîna acum. Cînd cineva s-a deprins cu opere din care se desface o personalitate superioară, un suflet adevărat de artist, este firesc să nu se mai mulțumească cu orișice. Așa e publicul din Apus, acela care hotărăște valorile literare, și ne întrebăm atunci ce i-am dat noi ca să poată rivaliza cu scrierile de frunte ale altor literaturi? Mai puțin decât orice ar putea satisface exigențele acestui public tocmai literatura țărănistă, poporanistă, din ultimii ani, fără idei, fără stil, plină chiar de trivialități. Am putea chiar spune că niciodată, nici chiar la începuturile noastre literare, nu s-a scris cu atîta neîngrijire, cu atîta lipsă de concepțiuni literare vrednice de luat în samă, ca în acești din urmă ani. Dacă cineva s-ar încumeta să traducă bucăți lăudate ale unor scriitori de azi, cetitorii streini ar surîde și nu s-ar putea opri desigur să exclame: aceasta este literatura româneasca, aceștia sînt autorii care pretind să fie cunoscuți? Mulți din cei care scriu ar trebui să ia ca pildă literatura franceză și să se convingă că dacă ea a ajuns să cucerească atîtea suflete, aceasta se datorește caracterului ei de universalitate — orice om cult poate găsi în ea emoțiuni alese și calități artistice de compozițiune. Cînd și la noi vor fi mai mulți care să înțeleagă astfel rolul de scriitor, numai atunci literatura noastră va putea atrage atențiunea streinătăței. Dar mai este o condițiune pe care s-o îndeplinească literatura română pînă să ajungă aici. Ε vremea sa înțelegem că literatura trebuie să se emancipeze de orice preocupări streine, că e spre paguba ei să fie subordonată unor scopuri îndepărtate, și că dacă nu trăiește prin ea însăși încetează de a mai fi literatură. Fără nici o concesiune, fără ezitare, am arătat de la început că și aici convingerile noastre nu pot să ne apropie de ceilalți. Cînd sub numele de naționalism, de patriotism — cuvinte atît de compromise la noi — a început să ni se dea literatura pe care am văzut-o, protestarea noastră nu se putea să nu răspundă și la această falsificare a spiritului literar. Celor care uitase le-am amintit că scriitorul nu trebuie confundat cu cei care au alte îndatoriri, domenii de activitate impuse de necesități ale vieței sociale; el nu poate lua rolul sociologului, al omului politic etc., prefăcînd literatura în mijloc de propagandă, în armă de luptă. Problemele sociale, conflictele de clase și de rase implică în ele anumite soluțiuni, și numai acela care a ajuns la asemenea soluțiuni poate avea pretențiunea că contribuie cu ceva la transformările de ordine politică, socială. Un scriitor însă nu poate preface opera lui literară în formulare de soluții sociale, și dacă în calitate de cetățean ia și el parte la ce preocupă pe alții, ca artist cercul lui de activitate este cu totul altul, determinat numai de ceea ce e propriu idealului de artă. Dacă organizarea socială de azi a împărțit fiecăruia misiuni anumite, dacă sociologilor, oamenilor politici etc. le este lăsată în samă îndreptarea unor stări de lucruri, de ce ar veni scriitorii să le ia locul și să transforme literatura într-un gen hibrid? Cînd într-o țară scriitorii ne dau astfel de literatură, să fim siguri că sau ei nu sînt conștienți de ce trebuie să fie literatura sau cei chemați să se ocupe de chestiu- nile sociale sînt prea puțini ori nu-și îndeplinesc datoria și unul ori altul vine să le ia interimatul. Probleme sociale există totdeauna prin însuși faptul că un organism social își continuă vieața: unele ajung să fie rezolvite, altele își așteaptă dezlegarea. Dacă ar fi să admitem părerea celor care confundă literatura cu propaganda pentru anumite idei, ar urma ca totdeauna scriitorii să facă din opera lor o tribună socială. Dar atunci rezultatul fatal ar fi: opere de interes, de valoare trecătoare, cum trecătoare sînt și ideile pe care vin să le apere. Dealtfel, istoria literaturilor ne arată fără dezmințire că n-a rămas trainică nici o operă în care scriitorul și-a uitat menirea lui adevărată, singura care-l face să treacă peste veacuri, și a intrat în lupte de cuvinte și declamări pretențioase, de principii care în chip firesc își pierd interesul de îndată ce dispare actualitatea în numele căreia vorbiau. Cei care susțin amestecul naționalismului, al patosului patriotic, în literatură, ne amintesc pe fanaticii de la Vatican care acum cîțiva ani publicase o listă de autori „blestemați”, pe care nici un bun catolic nu trebuia să-i cetească, pentru că nu scrisese pentru întărirea credințelor creștine — pe lista celor condamnați se vedeau numele lui Flaubert, Zola, Bourget ș.a. Dacă ar fi fost consecvenți, naționaliștii și țărăniștii noștri ar fi trebuit să publice și ei un catalog al scriitorilor excomunicați din biblioteca bunului român. Cînd preoții pentru considerațiunile lor particulare vin să ciuntească literatura, tot pentru considerațiuni ale lor naționaliștii ar putea găsi cuvînt să reducă literatura la doi, trei scriitori — și firește pentru dînșii cei mai de merit ar fi cei care au scris, indiferent cum din punct de vedere literar, numai în sensul vederilor naționaliste. Închipuiți-vă ce ar rămînea dintr-o literatură dacă fiecare ar judeca-o după un anumit punct de vedere, absolut personal, fie acesta religios, fie patriotic, fie de altă natură. Din literatura italiană, de exemplu, ar trebui lăsată toată opera poetică a lui Dante și a lui Petrarca închinată Beatricei și Laurei, din cea provansală toate poeziile lirice ale trubadurilor, din cea franceză mai nouă toate versurile lui Musset și, din literatura română, Luceafărul lui Eminescu ar trebui trecut la index. Dar ca să vedem cum judecă criticii apărători ai literaturei „cu tendințe”, să privim chestiunea și sub o altă față. Dacă se cere unui scriitor să exalteze sentimentele noastre patriotice, de ce nu se impune aceasta și pictorilor și sculptorilor? Pe la expozițiunile noastre de artă s-au văzut picturi și sculpturi care nu reprezentau subiecte naționaliste, țărăniste, și cu toate acestea ele au fost lăudate chiar de revistele care susțineau în literatură o singură formulă. Nu este evidentă și de data aceasta inconsecvența, nu se vede cît de greșită este concepțiunea celor care mărginesc literatura numai la anumite teme? Pentru cine vede limpede, pentru cine înțelege rostul adevărat al criticei, criteriul de judecată trebuie să fie același: ce admiți pentru un fel de manifestare artistică trebuie să aplici și aiurea, căci altfel părerile tale rămîn încercări zadarnice de a te înșela și de a înșela pe alții. Și ne întrebăm acum de unde vine erezia literară pe care am combătut-o și care sperăm că nu va mai căuta de acum înainte să turbure literatura noastră. Pe lîngă împrejurări speciale de la noi — lipsă de cultură, de vederi mai largi asupra evoluțiunei literaturilor — a intervenit o împrejurare care a falsificat spiritul nostru critic. Romantismul a coincidat cu o epocă de prefaceri sociale adînci care s-au întîmplat în vieața popoarelor. O mare parte din scriitori s-au amestecat atunci în luptele politice și au aservit literatura preocupărilor de moment — să ne gîndim la atîtea aspecte din activitatea lui Victor Hugo. S-a asociat în felul acesta ideea de literatură de aceea de propagandă socială. Ce s-a întîmplat însă o dată nu urmează că trebuie să ia dreptul de obicei, de tiranie. A venit momentul să se înțeleagă și la noi, o dată. pentru totdeauna, că literatura își are, ca toate manifestațiunile artistice, domeniul ei hotărît, că trebuie să rămînă independentă, în afară de orice tendință dăunătoare bunului ei mers. …Este în sufletul nostru un colț tăinuit, pînă la care nu pătrunde dorul de a lucra numai pentru un folos de o clipă, numai din îndemnul unei preocupațiuni trecătoare — e partea cea ,mai luminoasă, cea mai senină, a sufletului, ca acele locuri ascunse ale palatelor din basme unde sînt adunate comorile cele mai scumpe și unde se opresc pașii celor veniți de pe tărîmul celălalt. Acolo trăiesc gîndurile care ne ridică deasupra vieței de fiecare zi, de acolo pornesc avînturile care ne înalță spre culmile artei. Să căutăm să se reverse lumină și în această parte a sufletelor noastre, pentru ca să putem spune, cu fruntea deschisă, cînd ni se va cere samă, că nu ne-am pierdut vremea cu lucruri nevrednice… Poate că cele arătate pînă aici ar fi de ajuns ca să se vadă limpede cum înțelegem noi menirea literaturei și a artei. Dar pentru că în polemica pe care am dus-o cu adversarii, am putea chiar zice detractorii noștri, a mai intervenit o altă parte de neînțelegere, e necesar să ne oprim puțin și asupra ei. Am spus anume ca în complexul de producțiuni artistice din trecut sau de astăzi se impune să facem unele distincțiuni. Sînt artiști și artiști: unii se mărginesc la anumite motive, alții reușesc să meargă mai departe, să dea opere superioare sub toate raporturile. Astfel, unii pictori nu ajung să dea decît subiecte mărunte, peisagii, scene de interior, alții însă se ridică la creațiuni care arată o fire de artist mai bogată. Se poate, d.e., să fie pus un Teniers alături de un Rembrandt sau Tintoretto? Și cînd este vorba de alte manifestări artistice, de muzică, de pildă, nu trebuie aplicat același criteriu — se poate compara un menuet de Boccherini cu o simfonie de Beethoven? De asemenea, în literatură, cînd ne găsim în fața unui scriitor care nu ne dă decît lucruri de toate zilele, personagii care nu se impun prin nimic deosebit sufletește, nu trebuie oare să-i dăm un loc inferior altuia care s-a ridicat la o concepțiune mai înaltă despre vieață și ne-a reprezentat figuri în care se vede trăind ceva din sufletele celor mari? Pentru ca se uită de multe ori aceasta, am căutat, fideli principiilor revistei, s-o aplicăm la tot ce privește arta noastră. Am susținut astfel că, după cum în literatură scriitorii care vor însemna mai mult de acum înainte trebuie să se distingă prin cultură, prin fond bogat de idei, tot așa în pictură sîntem datori să cerem de la cei care se îndeletnicesc cu ea însușiri de aceeași natură. Și punctul acesta de vedere l-am aplicat cînd a fost vorba — acum vreo doi ani — de a se da judecata definitivă asupra operei lui Grigorescu. Am spus atunci — cu toate că mi s-au interpretat greșit și de data aceasta afirmările — că incontestabil Grigorescu înseamnă mult în istoria începuturilor noastre de pictură, pentru că ne-a dat ce nu putuse alții înaintea lui; dar am voit cu această ocaziune să fac să se înțeleagă că formula lui Grigorescu — veșnicele tablouri de la țară — nu trebuie socotită ca singura demnă de urmat, ca termenul ultim al sforțărilor artiștilor noștri. După cum poezia romana nu s-a oprit la un Alecsandri și nici chiar la un Eminescu, tot așa pictura nu poate rămînea la ce ne-a dat Grigorescu, pentru că arta lui corespunde unor părți învechite din sufletul nostru. De aceea am spus, adresîndu-ne pictorilor: căutați să lărgiți și orizontul artei pe care o cultivați, părăsiți drumul îngust în care unii vă îndeamnă să rămîneți, lăsați să se desfacă și din pînzele voastre acele emoțiuni puternice pe care le simțim în fața unei opere care și-a luat ființă în lumea gîndurilor care singure eternizează o creațiune artistică. În chipul acesta am căutat să cuprindem în activitatea revistei tot ce atinge problemele însemnate de literatură și de artă. Se poate acum ușor înțelege care a fost spiritul în care am aplicat critica. Dacă am admis că literatura trebuie să fie exprimarea unor stări sufletești superioare, aceasta a fost și norma după care am apreciat producțiunile literare, și critica noastră n-a ținut samă decît de ce îndeplinea această condițiune. Era deci firesc să judecăm și de data aceasta altfel decît cei mai mulți — ce era primit cu laude de unele reviste a fost criticat cum se cuvenia în revista noastră, și timpul a arătat ca am avut dreptate. Să cităm cîteva cazuri. Acum vreo patru ani a apărut un volum de poezii — de Maria Cunțan — care ne aducea versuri de acestea: De grindă-atîrnă-un leagăn și-n el un prunc bălan, Al mamei cel mai tînăr, ce n-are nici un an. Ea lîngă leagăn toarce, cu ochii-n ochii lui; Prin tindă-și plimbă cloșca cei doisprezece pui; Ceaonul clocotește, bunica-i lîngă foc, Vițelul doarme-alături pe-un petec de cojoc. [1] Poezia era intitulată… idilă. Cum credeți că a fost întâmpinat volumul de criticii care-și ziceau arbitrii gustului literar? Nu găsiau cuvinte ca să-l ridice în slavă — la Sămănătorul (III, pag. 815) se spunea că „dintr-un singur avînt s-au desprins (în acest volum de versuri) cînturi care pot sta printre cele dintâi ale literaturei noastre…” Cînd astfel se lăuda „idila”… cu cojoc, ce credeți că a scris aceeași revistă despre versurile parnasianului Heredia cu prilejul morței lui? Luați vol. IV din Sămănătorul și veți citi acolo, la pag. 779 — scris de d. Iorga: „Heredia își declama un biet subiect sărac. Pentru mulți însă nu era deloc poet. Părerea acestora va fi desigur și judecata definitivă a istoriei literare.” Heredia… un biet poet — să mulțumim celor care ne dau asemenea prilejuri să rîdem — și cîți vor mai rîde încă, peste vreo zece, douăzeci de ani, de luminata critică a revistei cu nume plugăresc. Un alt caz. Știți cum era judecată opera d-lui Duiliu Zamfirescu tot de cei de la Samănătorul? Deschideți vol. III, la pag. 180, și veți ceti, negru pe alb: „Producția d-sale literară: largi romane, cu paginile subtile, străbătute de cunoașterea multor țării și multor civilizații… ne lasă reci, ne par artificiale.” Deci ar fi un mare păcat pentru cineva să se distingă prin subtilitate, prin cunoașterea culturei din alte părți, și o neiertată greșală a d-lui Duiliu Zamfirescu că n-a împărtășit formula țărăniștilor, ci a continuat să scrie în felul cum au înțeles literatura și Alecsandri și Odobescu și alții care, cum spuneam, reprezintă adevărata noastră tradiție literară. Putem aminti, în sfîrșit, că tot acel sistem de critică strîmtă, falsă, chiar pătimașe, a fost aplicată și altor scriitori; așa cînd D. Anghel a publicat volumul În grădină, directorul Sămănătorului (IV, pag. 239), privindu-l de sus, ca pe un începător, îi spunea că-și risipește talentul în „rafinerii”, în „meșteșugită turnare a unui vers aromitor” și-și pierde vremea cu reverii prin „grădini boierești”. Care a fost însă atitudinea noastră față de acești scriitori? Nicăieri nu se va găsi în Vieața nouă vreo critică de felul acesta. Nici d-lui Zamfirescu, nici d-lui Anghel nu le-am contestat meritele — cu toate că e obiceiul la noi să nu se laude într-o revistă decât cei care colaborează la ea; și chiar d-lui Sadoveanu i-am recunoscut unele însușiri, cu toate rătăcirile pe care, în calitate de critici conștiincioși, eram datori să i le punem în vedere și de care d-sa, în calitate de vechi sămănătorist, n-a voit să se desfacă. Și ca să vedeți cum ni s-a răspuns la această atitudine absolut loială pe care am păstrat-o, răsfoiți revistele țărăniste și veți vedea cu ce calificative am fost gratificați… Dar să trecem peste ele, pentru că nu ne ating și vor veni alții să le judece. Ceea ce voim însă să relevăm este că pe cînd, cum spuneam, noi am recunoscut merite și celor care colaborau la revistele din tabăra opusă, aceștia n-au voit să ne recunoască nimic — mai mult chiar, au căutat printr-o continuă campanie de denigrare să falsifice părerile noastre, să ne atribuie lucruri pe care nu le-am susținut niciodată. De altă parte, cînd noi ne susțineam cu argumente părerile, dînșii dezertau de la datoria de a se apăra, evitau orice confruntare cu faptele și se mulțumiau să arunce cîte un cuvînt la adresa noastră, care nu avea nici măcar darul de a fi urban sau spiritual — urbanitatea e tot o calitate disprețuită de țărăniști, pentru că amintește „urbs” — orașul. Cînd cineva se arată astfel, nu mai este vorba exclusiv de literatură, ci de ceva mai mult — se vede o mentalitate particulară, un fel special de a se manifesta și în alte împrejurări. Aceasta înseamnă că nu te găsești în fața unor suflete întregi, hotărîte, în stare să ducă o luptă demnă. De aceea i-am văzut pe mulți din adversarii noștri părăsind ce susținuse mai înainte, șovăind și nemaiștiind cum să iasa din impasul în care intrase. Ne-a fost dat astfel să vedem de la o vreme încoace la Viața românească literatură simbolistă alături de poporanism și pe cei care apărase înainte țărănismul la Sămănătorul trecînd aiurea, renunțînd la ducerea luptei mai departe. Unii, vînători de actualitate, simțind că direcțiunea literară de mai înainte e compromisă, caută apropieri de curentul care începe să se impună, alții se îndreaptă într-acolo unde li se pare că literatura aduce mai multe avantaje. De aceea îți vine uneori să te întrebi dacă au fost sinceri acești aprigi contestatori ai noștri, dacă convingerile lor de un moment nu au fost impuse mai mult de unele calcule, de dorul de a-și cîștiga mai ușor un loc prin favoarea de care se bucurau în ochii publicului anumite tendințe, anumite prejudecăți. În luptele literare însă cei care înving sînt cei duși de convingeri neclintite, cei care merg pînă la sfîrșit cu un singur gînd, cu o singură credință, învingînd toate piedicile. A avea o părere hotărîtă, pe care s-o susții cu energie, fără să te uiți la dreapta sau la stînga, dacă unul ori altul te dezaprobă — aceasta trebuie să fie astăzi linia de conduită în literatură, ca și aiurea. Timiditatea care ne-a stăpînit prea mult, care a stăpînit mai ales generațiunea de acum douăzeci de ani, trebuie înlăturată din vieața noastră intelectuală. Generațiunea de azi e datoare să nu uite că alta e calea pe care trebuie să meargă, daca ține cu tot sufletul să vadă învingînd idealurile nouă, dacă vrea să se impună ca o generațiune de energii, de voințe luminate. Acestea sînt convingerile noastre, acesta este idealul care ne călăuzește. Și nu este în el destulă vieață senină, destulă lumină, ca să servească de îndrumare, de îndemn, celor care se manifestă astăzi sau se vor manifesta de acum înainte în literatură, în artă? Dacă avem o mulțumire este aceea de a vedea că o parte din lumea de la noi ne urmărește cu simpatie, ne înțelege — și, terminînd, cuvîntul de încheiere nu poate fi decît exprimarea tuturor mulțumirilor noastre direcțiunei institutului care ne-a înlesnit ținerea acestor conferențe și publicului care ne-a ascultat cu atîta luare-aminte, cu atîta bunăvoință. Notes [ modifică ] ↑ Maria Cunțan, Poezii, 1905.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Pe lîngă probleme speciale de filologie, am căutat totdeauna în cursul meu să urmăresc și unele probleme de literatură. Acum doi ani, am consacrat — vă aduceți aminte — o parte din lecțiuni poeziei lirice provansale, arătînd evoluțiunea ei și înrîurirea pe care a avut-o asupra dezvoltărei poetice din celelalte țări romanice care s-au trezit devreme la o cultură mai înaintată; în alți ani m-am ocupat de epoca lui Dante, de literatura spaniolă, cea franceză din evul mediu, cea retoromanică etc., stăruind astfel să fac cunoscute cîteva monumente însemnate din istoria literară a popoarelor cu care ne înrudim. Reiau astăzi seria aceasta de expuneri și, înainte de a intra în dezvoltarea subiectului pe care l-am anunțat — Poeți de azi ai lumei romanice — voi căuta să arăt care este punctul de vedere care mă călăuzește și cum cred că trebuie înțeleasă istoria literară la Universitate. Au fost și mai sînt filologi care-și mărginesc munca de o vieață întreagă numai la cercetări asupra fenomenelor linguistice, închizînd ochii în fața manifestațiunilor literare sau privindu-le cu acel dispreț din care-și fac o mîndrie toți care au urmat la școala de odihnă a unilateralităței. Pentru acești filologi formele linguistice sînt ceva izolat, numai un obiect de speculațiune fone- tică ori etimologică, și gîndul lor nu merge mai departe, nu caută să pătrundă mai adînc, să urmărească raporturile dintre asemenea forme și altele, în strînsă legătură cu ele. În mintea acestor filologi nu a răsărit încă ideea că nu poți despărți fenomenele linguistice de cele literare, că între felul de a se exprima dintr-o epocă, între materialul linguistic și producțiunea literară proprie ei există totdeauna un raport determinat: la un anumit curent literar corespunde o anumită direcție linguistică, un anumit fel de redare a ideilor prin cuvinte — să ne gîndim la epoca lirică din literatura provansală, la cea epică din literatura franceză și cea spaniolă, la Renaștere etc., caracterizate fiecare prin anumite particularități de formă și de fond, imprimaie de același caracter și explicabile unele prin altele. A privi fenomenele linguistice independent de cele literare este a avea o concepțiune mărginită despre ele, a nu înțelege o parte din vieața lor, împrejurările care le-au dat un caracter hotărît și le-au făcut să evolueze într-o anumită direcțiune. Dacă ne gîndim, de altă parte, că filologul este dator să studieze particularitățile linguistice în legătură cu motivele psihologice și sociale care le-au determinat, aceasta îl apropie iarăși în cercetările lui de istoricul literar, pentru că și acesta este chemat — dacă nu mai stăruie în metode învechite — să urmărească transformările literare la lumina faptelor de ordine psihologică și socială. Nu este oare — ca să luăm un exemplu — limba franceză din secolul al XII-lea sau al XVII-lea produsul aceluiași suflet din care au izvorît poemele epice și tragediile spre care a culminat producțiunea literară a acestor epoci? Cînd se găsește în fața unor asemenea epoci și caută să fixeze fizionomia lor linguistică, filologul care ține să lucreze cu mijloace nouă și să pătrundă mai departe cu privirile lui cercetătoare nu se poate să nu se întîlnească cu istoricul literar, să nu se preocupe de unele probleme care ating și domeniul unuia și al celuilalt. Nu este însă destul ca istoria literară să-și aibă locul cuvenit în preocupațiunile filologului — se cere încă să avem bine limpezită ideea pe care trebuie să ne-o facem despre ea, să știm în ce spirit trebuie înțeleasă și pînă unde pot fi întinse marginile ei. Și tocmai acesta este punctul asupra căruia voiesc să insist în această lecțiune. După cum anul trecut am căutat să arăt în ce chip trebuie privit un alt domeniu cu care filologia are numeroase puncte de contact — acela al folklorului — tot așa astăzi cred necesar să expun vederile mele cu privire la studiile de istorie literară la Universitate. Ε un obicei, și la Universitățile noastre și la cele din streinătate, de a nu se ținea samă în studiul literaturilor decît de unele epoci, de producțiunile literare din timpuri mai depărtate: trecutul singur este socotit demn să formeze subiectul lecțiunilor universitare. Ε un obicei consacrat printr-o lungă tradițiune și dacă am căuta să-l explicăm am ajunge poate să descoperim în el rămășițe ale acelei concepțiuni care făcea altădată să se creadă că desăvîrșirea, adevăratul ideal de vieață trebuia căutat în vremuri străvechi, în nimbul de poezie cu care le plăcea minților naive să încunune trecutul. A fost însă altceva ce a întărit acest obicei. Spiritul modern s-a format în mare parte sub înrîurirea cultului pentru civilizațiunea greacă și romana. Cînd acum cîteva veacuri au început să se pună temeiurile unei vieți intelectuale superioare, din care să se poată împărtăși mai mulți, și în acest scop s-au înființat așezămintele de cultură din care aveau să se nască Universitățile de azi, idealul spre care aveau să se îndrepte spiritele doritoare de lumină a fost căutat dincolo de evul mediu, de întunerecul în care stătuse adîncită această epocă. Grija de a forma educațiunea literară a tinerimei fu lăsată atunci pe sama profesorilor de limbi clasice, singurii care puteau, după părerea acreditată, să inițieze sufletele în tainele frumuseților literare. Cînd după sute de ani cît a stăpînit această idee ca o dogmă inatacabilă, pe lîngă studiul literaturilor antice s-a alăturat — întîi timid — acela al literaturilor modeme, în predarea acestora s-a văzut furișîndu-se aceeași credință că numai trecutul merită să fie studiat, pentru că singur ar oferi pilde sigure pentru formarea gustului literar. Astfel s-a întronat și aici concepția pe care Carducci — un adorator și el al trecutului — o rezuma în cuvintele: Sol nel passato è il bello. Nu am fost și nu aș putea fi nici azi adversar al clasicismului; am ținut, dimpotrivă, să arăt în mai multe rînduri urmările păgubitoare pe care le-a avut pentru noi lipsa unei culturi clasice condusă cu stăruință și înțeleasă în spirit larg. Ar fi fost o rătăcire să mă ridic împotriva a ce poate aduce un plus în cultivarea gîndirei românești. Și tot așa nu am exclus din studiul literaturilor moderne cercetarea trecutului — probă cursurile pe care le-am ținut și din care am amintit o parte la începutul lecțiunei. Dar, după cum spuneam și cu alt prilej, este o greșală să-ți faci un cîmp exclusiv de cercetare din trecut și să închizi ochii în fața actualităței. Și din păcate așa înțeleg istoricii literari specialitatea lor. Dacă v-ați arunca ochii peste programele cursu- rilor de la Universitățile streine, ați vedea că și acolo profesorii se ocupă numai de epocile mai vechi din dezvoltarea unei literaturi — rar dacă se găsește cineva mai îndrăzneț să se apropie de timpurile nouă; o singură dată mi-a fost dat să ascult la Sorborna un curs despre Taine și Renan, iar producțiunea literară din timpul nostru nu mi s-a întîmplat niciodată s-o văd anunțată ca subiect de lecțiuni universitare nici în Franța, nici în Germania. Cred că a venit timpul să se înlăture acest fetișism pentru trecut și să i se dea actualităței dreptul pe care trebuie să-l aibă și între zidurile Universităței, unde spiritul de rutină continuă și azi să stăpînească prea mult, sub o formă sau alta. Călăuzit de această convingere, am crezut necesar să las un loc actualităței și cînd am studiat literatura spaniolă și cînd am ținut acum șase ani cursul asupra simboliștilor francezi — acel curs pentru care unii — chiar dintre colegi — ar fi voit să mă răstignească dacă în locul inchizițiunei de altădată ar fi fost iertată azi o inchizițiune literară. Ε greu, desigur — și mai ales la noi — să lupți cu unele prejudecăți, dar dacă ai credința că supunîndu-te lor te-ai face complice la o faptă rea, ți se impune datoria să arăți care sînt motivele ce te silesc să crezi altfel, ce te îndreptățește să nu împărtășești vederi impuse prin obișnuita tiranie a lenei intelectuale. Vom căuta dară să justificăm de ce și de data aceasta se cuvine să părăsim drumul urmat pînă acum și să luăm altul, pe unde putem culege roade mai bune pentru preocupațiunile literare, care cer și ele o continuă reînnoire. Să presupunem că am pune unui istoric literar întrebarea: „ce crezi despre producțiunea literară actuală? găsești în ea scriitori care să merite să fie luați în samă sau poate ți se pare ca nici unul nu este demn să fie pus alături de scriitorii de mai înainte? Sînt curios să cunosc părerea dumitale, pentru că, uite, am auzit vorbindu-se și bine și rău de cutare scriitor și nu știu ce să aleg din aceste critici; dumneata trebuie să-ți fi format vreo părere… ai experiență, ești familiarizat cu atîtea opere și ești mai în stare să ai o judecată dreaptă.” O asemenea întrebare ar pune desigur în încurcătură pe istoricul literar. Dacă dînsul ar fi dintre cei pe care-i întîlnim de obicei, răspunsul lui, îngăimat, ar fi: „părerea mea? dar nu pot avea nici una, mă întrebi degeaba, pentru că nu mă interesează actualitatea, cred că nu merită… eu m-am specializat în literatura mai veche”. În fața unui asemenea răspuns ar fi de prisos să mai reînnoiești întrebările și să stăruiești să-ți spună de ce nu se interesează de actualitate — așa s-a deprins să gîndească, așa a învățat de la alții. Ε istoricul literar „n-aude, n-avede”. Dar să presupunem că, excepționali, acest istoric literar ar fi urmărit cu oarecare atențiune scrierile mai nouă și ar răspunde ori că aceste scrieri înseamnă ceva, ori că sînt de o valoare neglijabilă. La un asemenea răspuns, firește, am avea dreptul să continuăm cu întrebările și să-i cerem să ne lămurească de ce operele despre care este vorba au sau nu valoare. Și dacă interlocutorul nostru ar fi profesor, am avea iarăși dreptul să-l întrebăm mai departe: „dacă aceasta este părerea dumitale despre mișcarea literară actuală, nu crezi că această părere merită să fie cunoscută și de alții, de cît mai mulți, de aceia mai ales cărora ești chemat să le dai îndrumări, să le dezvolți spiritul critic, pentru ca să nu dibuiască prin întunerec?” Ce ni s-ar răspunde putem prevedea: ni s-ar repeta iarăși stereotipa scuză că nu e bine să se atingă actualitatea în expuneri de pe catedră, pentru că nu o putem judeca obiectiv, nu putem avea o călăuză sigură în mulțimea de păreri care se ciocnesc — aprecierile noastre pot fi greșite, premature. Aceasta e, într-adevăr, întîmpinarea care se aduce ori de cîte ori se pune în discuție actualitatea, și pentru că mulți se adăpostesc după ea, vom căuta să vedem cît prețuiește și dacă nu se reduce și ea la o etichetă comodă pentru a-ți masca fie lipsa de curiozitate pentru manifestațiunile intelectuale ale timpului în care trăiești, fie neputința de a-ți forma o convingere. II [ modifică ] Cînd se susține că numai anii pot hotărî valorile literare și că, prin urmare, trebuie să așteptăm clepsidra timpului să ne spună cine merită să ia locul printre adevărații scriitori, se aduce un ciudat blam discernămîntului nostru, puterei noastre de judecată. A împărtăși acest mod de a vedea este a contesta cu desăvîrșire unui critic posibilitatea de a alege din producțiunea literară a timpului ceea ce se impune printr-o netăgăduită superioritate. Oare — pentru ca să dăm o pildă — printre scriitorii din timpul mișcărei romantice, personalități ca a lui Victor Hugo, Musset ori Lamartine nu au arătat de la început că se ridicau, prin anumite însușiri, deasupra altora? Numai critici pătimași sau influențați de concepții literare învechite puteau contesta între 1820—1840 valoarea acestor scriitori, dar alături de asemenea critici erau alții, mai pătrunzători, mai în stare să înțeleagă că literatura franceză se îndruma spre o nouă epocă de strălucire prin opera acestor poeți. Critici de felul acestora erau, firește, și atunci mai rari, dar cuvîntul lor cumpănia mai mult și el avea să hotărască împotriva celorlalți. Se va obiecta însă că, admițînd chiar posibilitatea de a distinge pe unii scriitori contemporani de alții mai puțin însemnați, rămîne totuși o parte în care aprecierile noastre pot să fie greșite, anume cînd este vorba de a fixa pentru fiecare din acești scriitori locul care i se cuvine în raport cu ceilalți. Și ca argument s-ar putea invoca împrejurarea că chiar autori consacrați au primit, după vremuri, după felul deosebit al publicului de a-și împărți simpatiile, cînd un loc superior, cînd inferior altora în ierarhia literară. La aceasta răspunsul e ușor de dat: nu poate fi totdeauna chestiunea de a hotărî dintre mai mulți scriitori de samă care este mai însemnat decît altul; acestea sînt cele mai de multe ori preocupațiuni de spirite pedante ori elementare; esențialul este de a recunoaște care dintre personalitățile epocei în care trăiești se impun atențiunei și vor rămînea în rîndurile celor aleși. Ne este indiferent, d.e., dacă pe un poet ca Musset unii din contemporani l-au crezut inferior lui Lamartine, cum este iarăși indiferent, în cazul care ne preocupă, dacă publicul de acum vreo douăzeci de ani l-a gustat mai puțin decît cel de pe la 1850 — aceste variațiuni de apreciere sînt naturale și explicabile; principalul este ca arunci cînd te găsești dinaintea unei asemenea individualități s-o recunoști fără șovăire și să-i dai locul alături de alții. Iată dar că nu poate fi vorba de o imposibilitate absolută de a judeca actualitatea literară — această imposibilitate nu există decît pentru unii, pentru aceia care, orice ar face, rămîn refractari la toate formele nouă de gîndire și caută să-și ascundă insuficiența sufletească la umbra unor principii care au păcatul de a fi copleșite de rugină. Și tocmai dintre aceștia nu ar trebui să fie profesorii universitari chemați să predea istoria literară. Putem chiar spune că lor, mai mult decît oricui altuia, sîntem în drept să le cerem această înțelegere mai largă, mai vie, a literaturei. Ocuparea unei catedre în învățămîntul superior presupune o pregătire îndelungată, o cultură întinsă, familiarizarea statornică cu toate problemele specialităței pe care ți-ai ales-o — și atunci, de la cine ai aștepta o mai temeinică înțelegere a faptelor literare actuale, de la cine ar trebui să aștepte tinerii o îndrumare sigură dacă nu de la un cunoscător adînc al acestor fapte? Ar trebui… dar, cum spuneam la început, e obiceiul să se renunțe la această așteptare îndreptățită. Și ne întrebăm atunci dacă renunțarea aceasta, concesiunea ce se face unei metode consacrate printr-o tradiție rău înțeleasă, nu este în prejudiciul specialităței pe care o reprezinți, nu scade o parte din interesul, din vieața pe care trebuie să i-o dai. Unde mai bine decît în cercetarea actualităței ai putea pune la contribuțiune bogăția de cunoștințe, experiența literară pe care ți-ai cîștigat-o prin cetirea atîtor opere, și de ce n-ai căuta să scuturi jugul unui prejudiciu de învățămînt care odată tot are să dispară? Dacă însă crezi altfel, dacă nu ești convins de utilitatea unei schimbări în vederile tale de istoric literar, să nu te surprindă că vor ajunge pînă la tine cuvinte ca acestea: „Nu este oare păcat că toată cultura ta ți-a deșteptat curiozitatea numai pentru lucruri moarte și te-a făcut să închizi ochii în fața realităței care te înconjoară, să fugi de vieața care te cheamă? La ce-ți folosește știința cu care treci, mîndru, printre umbrele trecutului, cînd ea n-a deșteptat în tine dorul de a cunoaște lumea în care te găsești, sufletele cu care te înfrățești? Crezi oare că din mințile de azi nu răsare tot atîta lumină ca și altădată, dacă nu mai multă, că atîtea frunți înfrigurate gîndesc zadarnic, că literatura de azi e numai pleavă?… Sau poate, discret, recules în tine, urmărești totuși ce se scrie în jurul tău, dar ți se pare că nu e nevoie să împărtășești și altora ce ai cules din observațiunile tale tăinuite? De ce însă te închizi după ziduri de zgîrcit, de ce nu Iași și pe alții să se împărtășească din ce a adunat gîndirea ta zi cu zi… uite, sînt tineri care așteaptă să li se spună un cuvînt nou, o părere care să-i lumineze, o judecată care să-i păzească de rătăciri?” Cînd cineva rămîne surd la asemenea cuvinte înseamnă că nu-și înțelege rolul care-i este încredințat. Ε într-adevăr datoria unui profesor să țină samă de ce alții așteaptă de la el. Tinerii care suie scările Universităței sînt doritori să li se deschidă calea spre înțelegerea vieței intelectuale ce se desfășură împrejurul lor — sufletul lor cere să știe ce merită să fie ales, pentru înălțarea lui, din vălmășagul de idei în care trăiesc. Cine a trecut prin Universitate și nu i s-a dat această mulțumire intelectuală știe cu ce gol pleacă în suflet după atîția ani petrecuți pe băncile ei… Și cîți n-au simțit acest gol! Spre a învedera și mai bine că actualitatea nu poate fi exclusă din expunerile literare ale lecțiunilor universitare să privim chestiunea și sub alte fețe — vom vedea că argumentele se înșiră convingătoare de partea ideei pe care o apăr. Este un principiu elementar de psihologie că sufletul nostru poate înțelege mai ușor pe aceia care stau sufletește mai aproape de noi. Aplicînd acest principiu la literatură, conoluziunea la care sîntem duși nu poate ti decît aceasta: e mai greu să înțelegi pe scriitorii din trecut decît pe cei de astăzi; transformările sufletești petrecute de la o epocă la alta cer, pentru pătrunderea celor dintîi, o sforțare de care nu ai nevoie la cei din urmă. Oricine, controlîndu-și bine impresiile literare, poate face această constatare. Și cu deosebire atunci cînd își formează cineva cultura literară se poate convinge de acest adevăr; sufletul lui prinde mai ușor pe al scriitorilor noi și numai după ce și-a dezvoltat înțelegerea literară în chipul acesta poate pătrunde mai bine frumusețile operelor din trecut. De ce am desconsidera atunci acest principiu inerent firei noastre și am căuta să punem temeliile culturei literare exclusiv pe cunoașterea literaturei din alte timpuri, și uneori așa de îndepărtate? Scrieri bine alese din producțiunea timpului nou nu sînt oare cel mai bun mijloc de a dezvolta simțul literar al tinerilor tocmai prin faptul că pun sub ochii lor idei și sentimente mai cunoscute lor, mai potrivite cu mentalitatea lor și așa cum au fost răsfrînse prin personalitatea scriitorului, înrudit sufletește cu ei? Desconsiderarea acestui principiu a fost una din greșelile grave ce s-au strecurat în învățămîntul literar de pînă acum. Și de acest neajuns a avut să sufere nu numai învățămîntul universitar, ci și cel secundar. Educațiunea literară ar trebui să plece de la literaturile moderne și nu de la cele clasice, care cer o pregătire mai îndelungată; cu pătrunderea spiritului literaturilor nouă ar trebui familiarizate în primul rînd mințile tinere. Numai cînd cineva a ajuns să înțeleagă frumusețile dintr-o bucată literară română ori franceză, numai atunci se poate presupune că are un substrat sufletesc îndestulător pentru pătrunderea și asimilarea operelor din antichitatea clasică. Astăzi — chiar după unele îmbunătățiri ale programului — se stăruiește încă pe o cale cu desăvîrșire greșită. N-au ajuns încă elevii să-și dea bine samă de ce cuprinde, ca fond superior, o bucată literară modernă — uneori nici profesorul nu le atrage destul luarea-aminte asupra ei — și cu toate acestea li se cere să cetească opere clasice greu de însușit. Și ne plîngem de decadența studiilor clasice… cînd răul este în chiar metoda care se urmează, în lipsa de pregătire suficientă ce se dă pentru a îndruma sufletele tinere spre înțelegerea unei lumi așa de deosebite de a noastră. Tot pe temeiul principiului pe care l-am arătat mai sus, ar trebui să se realizeze alte schimbări în învățămîntul literar. Dacă înțelegerea trecutului e înlesnită de cunoașterea actualităței, nu ar fi o exagerare să se ceară celor însărcinați cu predarea literaturilor clasice să nu rămînă cantonați numai în acest domeniu. Ε obiceiul, în adevăr, să se creadă cineva dispensat să cunoască o literatură nouă dacă își alege ca specialitate literaturile clasice. De ce și această unilateralitate cînd simțul estetic nu poate decît să cîștige în contact cu literatura mai nouă, asimilîndu-și elemente și criterii folositoare pentru judecarea literaturilor vechi? Ca o garanție chiar că cineva are toate însușirile să stăpînească și să comunice frumusețile literare ascunse în operele latine și grecești ar fi, cred, necesar, să i se ceară o lărgire a orizontului preocupațiunilor sale literare, o cunoaștere a cîtorva scriitori din epocile moderne și cea contemporană — pentru că cum poți avea pretențiunea sa înțelegi trecutul cînd sufletul îți este refractar la înțelegerea timpului tău? III [ modifică ] Necesitatea de a adăuga un mijloc eficace pentru dezvoltarea spiritului critic vine și ea să pledeze în favoarea studierei actualităței. Urmărirea producțiunei literare din timpul tău și obligațiunea pe care ți-o iai să-ți spui părerea ce ți-ai format-o despre ea te silesc să veghezi mereu asupra aprecierilor tale, să-ți controlezi fiecare impresie și să nu lași să se ridice sau să se coboare, pe nedrept, cumpăna judecăței într-o parte ori într-alta. Cînd activitatea de istoric literar te duce numai spre trecut, această îngrădire de precauțiuni nu va veni niciodată să te îngrijească, pentru că afirmațiunile tale rămîn în cercul constatărilor obișnuite, al faptelor recunoscute de mult. Îți va fi astfel ușor să te ocupi de un Goethe, un Victor Hugo și alți scriitori consacrați, să arăți ce cuprinde opera lor și să te entuziasmezi dinaintea ei — cuvintele tale vor fi cuvinte care s-au mai spus și critica ta va fi ecoul părerilor cărora vremea le-a dat puterea convingerilor de care nu te mai poți îndoi. Cît mai grea apare însă sarcina ta de judecător literar în fața actualităței, în fața mulțimei de aspecte spre care se opresc privirile cale. Aici e haosul în care te pierzi e nelămuritul care așteaptă lumină, sînt licăririle de răsărituri ce abia se zăresc prin întunerec… e vieața literară proteică, tumultoasă, din care se va închega literatura ce va trăi mîne. Și tocmai aici, mai mult ca oriunde, se poate vedea dacă într- adevăr ești omul al cărui ochi știe să aleagă, criticul a cărui judecată poate să deosebească ce e nou și trainic de ce e învechit și trecător. Dacă sufletul tău a trăit închis între zidurile muzeelor literare, actualitatea te va găsi nepregătit, în fața ei te vei simți strein, dezorientat, și vei fugi de ea ca de un lucru care te turbură ori te umilește; dacă însă ai lăsat un loc în mintea ta înțelegerei formelor nouă, actualitatea va fi pentru tine un prilej de bucurie intelectuală și de punere la încercare a spiritului tău critic. Atingerea cu ea va face și mai mult încă: va contribui să-ți întărești aptitudinile critice, pentru că te va îndemna să observi încontinuu ce se petrece în lumea literară din jurul tău și să înțelegi ce trebuie să alegi din ea, știind că numai astfel cuvîntul tău va fi ascultat cu încredere de alții. Celor care caută să evite actualitatea le-am putea, de altă parte, aminti că, fără să vrea, sînt împrejurări în care nu se poate să nu se ocupe, cîtuși de puțin, de ea. Să presupunem că cineva ar voi să studieze școala naturalistă, în întreaga ei evoluțiune, în legăturile ei cu romantismul, în formele deosebite sub care apare la diferiți reprezentanți pînă pe la 1880. O expunere adevărat istorică asupra acestei școale ar trebui desigur să atingă toate aceste puncte, să arate cum s-a format ea, cum a ajuns la perioada de înflorire și cum, pe urmă, a decăzut în opere care au adus compromiterea ei. Cel care și-ar alege un asemenea subiect s-ar vedea însă adus fără voie să vorbească și de mișcarea literară contemporană. Decadența naturalismului nu se poate înțelege într-adevăr dacă nu se pune în legătură cu mișcarea literară care a început după 1880. În acest moment a pornit, cum se știe, reacțiunea simbolistă care stăpînește și azi literatura europeană. Istoricul literar care s-ar ocupa de naturalism ar trebui, prin urmare, să atingă indirect și mișcarea simbolistă. Poate, dacă ar fi mai nehotărât, mai timid, ajungînd la acest punct ar găsi o formulă care să-l scutească de orice apreciere asupra simbolismului. N-ar fi însă surprinzătoare o asemenea eschivare? Pentru că dacă recunoști că o școală literară a fost învinsă de alta, nu recunoști prin însăși această împrejurare că aceea care a fost învingătoare își datora ascendentul unor principii temeinice și demne de luat în samă? Iată dar că oricît ai căuta ca istoric literar să înlături actualitatea, nu se poate să nu te atingi de ea — afară numai, bineînțeles, dacă iai prea ușor această sarcină, fără conștiința luminată de ceea ce ți se cere și responsabilitatea care este legată de misiunea ce-ți este încredințată. Și — pentru ca să încheiem cu considerațiunile de care cred că ar fi bine să se țină samă în direcțiunea ce trebuie dată învățămîntului literar — ne întrebăm de ce s-ar interzice unui profesor de literatură să se ocupe de actualitate cînd în alte domenii nu se impune această atitudine? Oare în filologie profesorul nu se simte dator azi să țină samă de părerile, de curentele nouă și să le facă cunoscute studenților; în filozofie, se poate trece în lecțiunile universitare peste teoriile care au revoluționat psihologia, estetica, neamintindu-se un Wundt, un Bergson sau Lipps; și — ca să luăm un exemplu în afară de specialitățile noastre — este oprit unui profesor de economie politică să vorbească de ideile care au schimbat spiritul acestui studiu, de mișcările sociale de azi ș.a.? Și într-un caz și în celelalte, părerile recente sînt discutate, profesorul le judecă și știința cîștigă tocmai prin această alimentare continuă cu ideile nouă ce se frămîntă azi. De ce numai în istoria literară se crede altfel, de ce stăpînește încă părerea că nu e bine să ne oprim la ce e nou, că trebuie să lăsăm pe scriitori să treacă întîi la cimitir și numai pe urmă să ne spunem părerea asupra lor? De ce? Pentru că istoria literară a fost cam soră pînă acum cu teologia. „Nu vă atingeți — Li s-a spus istoricilor literari — de canoanele consfințite… credeți numai în ce ați învățat, fugiți de ce nu a căpătat binecuvîntarea patriarhatului criticei… iar dacă duhul răzvrătirei vă îndeamnă să nu țineți samă de porunca aceasta, să știți, ereticilor, că păcat mare are să apese asupra sufletelor voastre, iar păcatul va fi și mai mare cînd veți face și pe alții să cadă în erezie.“ Supuși, istoricii literari au ascultat porunca și au continuat să se închine la dogmele la care se închinase și strămoșii lor. Ce bun ar fi fost aici puțin duh de răzvrătire… Dar pentru aceasta trebuie curaj. Și tocmai o asemenea însușire nu se prea vede la cei care vin în atingere cu literatura. Α-ți spune părerea despre oamenii și operele din timpul tău înseamnă a nu cunoaște șovăirile, a nu te teme de nimic — decît doar de prepusul minciunei față de tine și de alții. Cîți însă au curajul acesta? Și totuși ar trebui să fie mai mulți, pentru că literatura sufere și ea de pe urma deprinderilor care întrețin frica de a spune adevărul, cu tovarășa ei obișnuită, fățărnicia. Lașitatea intelectuală este și azi — mai ales la noi — o boală răspîndită; e boala care te scutește de orice surmenaj de convingeri și-ți garantează, pînă la adînci bătrînețe, o beatitudine invidiată de mulți și ade- seori rentabilă. Cei atinși de această boală în literatură ar fi timpul să mai scadă la număr… Și cel mai bun mijloc de a combate lipsa de sinceritate și curaj literar ar fi obligațiunea ce s-ar cere celor care vorbesc altora de literatură să nu se creadă scutiți de a avea o părere asupra scriitorilor și curentelor din timpul lor. Înlăturînd obiceiul tăcerei premeditate, al atitudinei de ezitare, de rezervă față de actualitate, s-ar ajunge în felul acesta și la o educare mai bună a sufletelor, s-ar atinge și un folos moral pe lîngă cel literar. Pentru că nu trebuie să uităm un lucru: orice studiu nu este menit să dea numai cunoștințe, să îmbogățească mintea, ci să înnobileze sufletele în întregimea lor, să lumineze toate părțile întunecoase care sînt în firea neformată a fiecăruia, să dezvolte însușirile bune ce stau ascunse și să facă din cît mai mulți caractere, oameni adevărați. Toate îndemnurile, toate pildele care se dau la anumite prilejuri în forme teoretice pompoase rămîn cuvinte sterpe dacă nu se caută pe altă cale, stăruitor și temeinic, cu fapte și îndrumări bune, să se stîrpească din suflete tot ce este dușmanul de fiecare zi al gîndurilor care nu cunosc nici frică, nici compromisuri, nici întîrzieri pe drumul idolatriilor pentru care nu mai putem avea evlavia oarbă de altădată. IV [ modifică ] Acordîndu-se un loc în învățămîntul universitar cercetărei actualităței, literatura ar profita și în alt sens: curentele literare fără vieață, menite să rătăcească pe unii și pe alții, să le falsifice judecata, nu s-ar mai putea bucura de încrederea prea îndelungată ce li se dă adeseori din lipsa unui control critic. Cînd și de pe catedrele universitare s-ar auzi un cuvînt luminat, s-ar arăta ce merită să fie luat în samă din scrierile pe care ni le aduce fiecare an și ce trebuie respins ca nevrednic, literatura ar cîștiga din această întindere mai departe a criticei, înlăturîndu-se multe din nedumeririle care vin să turbure atmosfera ei. Cînd este vorba de a înlesni pătrunderea cît mai departe a unui gînd bun, de a ajuta triumful adevărului, nici un mijloc nu poate fi de prisos și datoria fiecăruia este să-și îndrepte acțiunea alături de alții spre idealul ce așteaptă ziua înfăptuirei și care va fi cu atît mai binefăcător cu cît va putea fi realizat mai curînd. Și oare se poate ierta unui profesor universitar să dezerteze de la această datorie, să renunțe la rolul lui de luminator, mai ales într-un cîmp de studii ca acela al literaturei, unde indiferența, ori gîndurile ascunse lasă de atîtea ori întunerecul să înăbușe razele aducătoare de vieață? Sînt și la noi, ca și aiurea, două instituțiuni chemate să reprezinte manifestațiunile cele mai înalte de cultură: Universitatea și Academia. O fatalitate care nu știu dacă va putea fi înlăturată vreodată și pe care am primit-o în parte, odată cu numele, din Apusul bogat și el în rămășițe de rugină ale trecutului, face ca una din aceste instituțiuni — Academia — să nu răspundă chemărei sale. Academia noastră trăiește în afară de vieața intelectuală a timpului. Așa s-a deprins… și să avem pietatea să nu-i turburăm mulțumirea acestei deprinderi. Cum nu poți face dintr-o pivniță un palat tot așa nu am putea face din Academie o înțelegătoare a literaturei, și mai ales a literaturei de azi. Să renunțăm deci a-i cere sforțări peste puterile ei. Rămîne atunci Universitatea. Aici tirania tiparelor vechi poate fi ușor înlăturată și revizuirea formulelor la care alții s-au închinat ca la niște moaște nu mai poate fi împiedecată de gesturi autoritare — sau dacă i-ar trece cuiva prin gînd o asemenea dictatură este o putere a cuvintelor care să vie să protesteze. Ε departe desigur și Universitatea noastră, ca și altele din streinătate, să ia în toate împrejurările o atitudine mai îndrăzneață față de ce ne-a lăsat trecutul ca un balast supărător de prejudecăți. Reacțiuni într-un sens sau altul s-au produs din timp în timp, și roadele lor bune le putem prețui astăzi; alte reacțiuni încep sau ni le va aduce ziua de mîne, și ele sînt cu atît mai așteptate cu cît rutina a ținut mai mult timp mințile departe de realitate, ascunzîndu-le adevărul pe care trebuiau să-l recunoască. A nu lăsa Universitatea în pîcla care a acoperit-o prea deseori pînă acum, a-i deschide porțile largi ca să primească lumină de pretutindeni unde răsare azi, a o face să se împărtășească din tot ce frămîntă mințile făuritoare de idealuri nouă — acesta trebuie să fie gîndul nostru de fiecare clipă. Iar în „bric-à-bracul” vechiturilor să căutăm să lăsăm un loc credinței că Universitatea e un fel de lăcaș în care cîțiva pustnici intelectuali vin să se închine la aceleași icoane afumate, neîndrăznind să arunce privirea spre ferestrele de unde vine vreo solie a timpului nou, vreun surîs de primăvară… Adevărata Universitate nu poate fi decît aceea care nu rămîne streină de actualitate, trăiește cît mai mult din vieața ce clocotește împrejurul ei. Acesta va trebui să fie de acum înainte învățămîntul universitar și în ce privește studiul literaturei. Și se va ajunge, fără îndoială, aici, cu toată împotrivirea unora. Va fi și pentru istoria literară ziua dezrobirei de formulele strîmte ale tradiționalismului și nu ne va mai fi dat atunci să vedem în lumea universitară atîtea pilde de neînțelegere literară cîte se întîmplă să înregistrăm astăzi. Cunoașteți pe una din cele mai nouă și cea mai elocventă. Într-un număr din La revue, Emile Faguet a publicat un articol despre Baudelaire în care nu-i recunoștea marelui poet decît oarecare virtuozitate de tehnician și abilitate în redarea unor locuri comune ale poeziei. Protestări multe și îndreptățite s-au ridicat împotriva acestui articol în care un profesor de Universitate și membru al Academiei arăta atîta lipsă de simț literar. Dar să nu ne mirăm: Faguet e și el una din victimele sistemului de predare literară ce s-a practicat pînă acum, fără deșteptarea curiozităței pentru ce e nou sau formarea gustului pentru înțelegerea altei literaturi decît aceea a programelor de licență, agregație etc. De aceea critica lui Faguet ține tovărășie criticei atîtor profesori care fac din ea un exercițiu școlăresc și pedant. Și cînd ne gîndim că Faguet a scris după cincizeci de ani de cînd un Théophile Gautier, împotriva tuturor, venia să pună în lumină originalitatea lui Baudelaire, nu este oare semnificativă această neînțelegere nici azi a unui scriitor și nu ne dă dreptul să facem reflexia că decît duzini de critici de felul acesta mai bine un singur critic ca Théophile Gautier… care nu era totuși profesor universitar? Un spirit mai larg, pregătit să cuprindă în el și să comunice altora aspectele multiple ale literaturei contemporane, iată ce trebuie să cerem de acum înainte celor care se ocupă cu literatura. Și pentru ca un istoric literar să-și îndeplinească mai bine această misiune putem chiar să-i cerem să nu rămînă mărginit în domeniul literaturei, ci să-și îndrepte privirile spre tot ce concretizează cultura timpului său. Producțiunea literară dintr-o epocă nu este un fenomen izolat, fără legătură cu alte manifestațiuni ale gîndirei: între creațiunile scriitorilor și ale altor artiști — pictori, sculptori, compozitori — sînt asemănări numeroase, pe care ușor le putem descoperi și care se explică prin atmosfera intelectuală comună în care s-a format sufletul lor. Analiza mai adîncă a operelor literare ne poate fi chiar înlesnită prin apropierea lor de creațiunile artistice de altă natură. Aceasta e metoda pe care am urmat-o cînd am studiat anii trecuți simbolismul, și să nu vi se pară curios dacă în anul acesta, ocupîndu-mă de poeții italieni contemporani, voi stărui asupra artei italiene amintind nume ca ale lui Previati, Bistolfi ș.a., a căror operă ne ajută să cunoaștem concepțiunile artistice superioare spre care tinde Italia de azi și să vedem legătura dintre ele și ideile care însuflețesc pe scriitori. Numai procedînd astfel, literatura unei epoci ne apare în linii mai vii, în cadrul adevărat al vieței intelectuale, artistice, de care se leagă ca o parte de tot. Desigur, asemenea peregrinări dincolo de granițele literaturei îngreuiază sarcina istoricului literar, dar poate fi aceasta un motiv ca să ne eschivăm de la un plus de muncă? Greutăți din ce în ce mai multe, probleme tot mai numeroase vin să complice azi activitatea tuturor specialităților — cine vrea să se devoteze uneia din ele să aibă curajul sa le înfrunte, pentru că nicăieri progresul nu se realizează cu cei care-și aleg căile cele mai lesnicioase ori se leagănă în hamacul leneviei. Între concepțiunea de pînă acum asupra istoriei literare și aceea pe care am formulat-o timpul va hotărî care este mai întemeiată. Dacă părerea la care m-am oprit se îndepărtează de cea consacrată, oficială, ea a plecat din îndemnul de a supune criticei fiecare idee pe care venim să înălțăm altele și din care ținem să facem călăuza sigură a cercetărilor noastre. Ε un îndemn al sufletului nostru pe care nimeni nu-l poate opri — și tot așa de îndreptățit ca și dorința pe care o simțim de a ne întoarce din cînd în cînd privirile de la trecutul pe care am izbutit să-l dezgropăm din întunerec la prezentul care ne cheamă cu luminile lui. Uneori chiar sufletul nostru cere mai mult decît atît: peste trecut și peste actualitate el simte nevoia să se avînte pînă unde i se limpezește o parte din ce stă ascuns în tainele viitorului. A nu te opri numai la ce vezi desfășurîndu-se în jurul tău, ci a căuta să mergi mai departe și să deslușești cîteva din formele în care se va închega vieața intelectuală viitoare — la aceasta ești dus fără voie cînd mintea nu-ți este deprinsă să rămînă numai între hotarele peste care nu îndrăznesc să treacă alții. Și numai plecînd de la actualitate, căutînd s-o cunoști și s-o înțelegi, poți întrezări și în literatura ce se va înălța mîne din gîndurile semănate astăzi — numai astfel vei putea adăuga o nouă mulțumire la altele pe care ți le dă munca de fiecare zi închinată luminărei sufletului și statornicirei adevărului.


content:
I [ modifică ] În formarea sufletelor ce aspiră la o vieață superioară s-a recunoscut totdeauna literaturei un rol de frunte, nu numai pentru că ne înalță gîndurile, ne înnobilează sentimentele, ci și pentru că prin ea ajungem să cunoaștem puterea magică a cuvîntului cînd arta îl face să vibreze. Cît timp cuvîntul, fie rostit, fie scris, servește numai ca mijloc de exprimare, de comunicare, el are o valoare elementară, răspunde numai la o necesitate imediată, se reduce la ceva prozaic. Cînd însă îl smulgem din acest prozaism, îl facem să răsune duios ori cutremurător, îl lăsăm să se avînte în lumea armoniilor, el capătă alt înțeles, altă valoare, pentru că a primit binecuvîntarea artei, a devenit poezie. Literatura s-ar putea numi poezia cuvîntului — ca pictura: poezia colorilor; muzica: poezia sunetelor. Pentru ca să nu se interpreteze însă greșit această definiție ar fi de adăugat că prin „poezia Cuvîntului” nu trebuie să se înțeleagă numai o poezie de sonorități verbale, ci aceea care aduce și un conținut bogat, ne revelează un fond sufletesc deosebit. În literatură forma nu trebuie niciodată izolată de fond. Nu aș mai insista asupra acestui punct, pentru că el cuprinde una din exigențele cele mai elementare ale literaturei, dar pentru că nu se ține totdeauna samă de el, îndeosebi la noi, e nevoie să fie amintit. De multe ori ți se întîmplă. să vezi că sînt luate drept opere literare simple înșirări de impresii, neînsemnate observații culese la întîmplare, fără nici o preocupare de a le da o formă îngrijită, înfățișare literară. Chiar cînd fondul este superior întrucâtva, pleacă de la unele idei interesante, dar sufere de același păcat de a fi redat în expresiuni comune, plate, fără nimic artistic, nu poți spune că te găsești în fața unei opere adevărat literare. Alteori ți se întîmplă să deschizi vreun volum în care dai peste fraze măiestrite, peste feerii de cuvinte, dar îndată observi că te lasă cu desăvîrșire rece, pentru că aduce tot atîtea idei și sentimente cîte flori pe banchizele de la poli. Reînnoiești și de data aceasta constatarea că literatura adevărată trebuie căutată aiurea, acolo unde și cuprinsul și felul în care e redat nu rămîn departe de artă și se armonizează deplin. Un scriitor nu trebuie să piardă niciodată din vedere că opera literară cere această dublă preocupare și că mai ales astăzi i se impune să aibă o deosebită grije de chipul în care se exprimă. Prin sforțările atîtor generații de scriitori, literatura a ajuns la o așa perfecțiune de formă încît înlesnește și celor mai puțin înzestrați să dea scrisului lor un aspect mai artistic; cu atît mai mult cei care țin să se ridice deasupra altora trebuie să aducă în această privință o cît mai pronunțată notă de superioritate. Cînd cetești atîtea versuri ale poeților contemporani nu se poate să nu admiri muzicalitatea, bogăția lor de imagini și să nu recunoști că poezia a atins tot ce se poate concepe mai înalt în arta scrisului. Și era natural să se ajungă aici. Cît timp, ca în antichitate și evul mediu, muzica venia în ajutorul poeziei, versurile fiind cîntate, ea înlesnia obținerea efectelor armonice. Poeții nu se gîndiau prea mult să cizeleze compozițiile lor, pentru că muzica aducea partea ei la producerea emoțiunei estetice și ascultătorii rămîneau în încîntarea melodiilor ce întovărășiau versurile. Cînd poezia s-a despărțit încetul cu încetul de muzica — ceea ce caracterizează evoluția ei modernă — a urmat în mod firesc că ea a căutat să devie prin ea însăși cît mai armonioasă, să ne captiveze prin muzicalitatea asocierilor de cuvinte. Astfel s-a ajuns la acele polifonii minunate ce dau poeziei nouă o superioritate asupra celei de altădată. Oprindu-mă la această comparație, m-am îndepărtat un moment de la punctul inițial al expunerei și am atins un capitol din evoluția literaturilor ce reclamă dezvoltări și asupra căruia voi reveni cînd voi urmări diferitele epoci. Ca să reiau ideea de la care am plecat, rămîn de adăugat cîteva observațiuni cu privire la însemnătatea ce trebuie acordată studiului literaturei. Într-o vreme, literatura era socotită ca baza învățămîntului, dîndu-se un privilegiu pe care venia să-l justifice părerea că operele literare sînt cele mai în stare să lumineze mintea și inima. Știința era exclusă sau redusă la cîteva noțiuni elementare. Era o concepție unilaterală și în timpurile moderne ea a fost înlăturată, dîndu-se altă îndrumare pregătirei sufletești a tinerimei, lărgindu-se cadrele ei. Pe lîngă literatură s-a acordat științei locul cu- venit și la cîtăva vreme și artei i se arată mai multă atențiune în învățămînt. Nu se poate totuși spune că s-a ajuns, după experiențele făcute, la o armonizare deplină a lor, la o recunoaștere a importanței pe care trebuie s-o aibă fiecare din ele, fără a aduce prejudiciu celorlalte. Cum se exagera mai înainte în direcțiunea literară, s-a exagerat de cîtva timp în cea științifică. Și aceasta din cauză că s-a crezut că știința trebuie să intre mai mult în preocupațiunile noastre decît literatura. Spiritul pozitivist care a stăpînit în jumătatea a doua a secolului trecut a făcut să se acrediteze și în învățămînt părerea că mai mult e de așteptat de la el decît de la cel literar. De aceea am văzut pedagogi punînd mai mult preț pe cultura științifică decît pe cea literară. De aceea oricine a putut auzi deseori pe cei care reprezentau o specialitate științifică punînd la îndoială utilitatea unui învățămînt în care studiile literare și-ar păstra locul lor — pentru ei literatura, poezia erau numai o pierdere de vreme, frivolități, copilării. De aceea iarăși s-au văzut atîția părăsind școala fără să dea dovadă de o însușire care trebuie să distingă pe orice om cult, aceea de a-ți exprima gîndurile clar și cu oarecare eleganță. Constatarea acestei scăderi a învățămîntului se poate face ușor la noi, ea s-a făcut de cîțiva ani și în Franța — țara totuși a bunei tradiții literare — și cei care s-au alarmat de ea au găsit că singurul remediu este revenirea la un învățămînt în care pregătirea literară să nu mai sufere știrbirile care i s-au adus în timpul din urmă. Între știință, literatură și artă nu trebuie puse țărmuririle pe care le vreau unii, cum nu trebuie prea mult înălțată una din ele în dauna celorlalte. Literatura și arta nu pot decît să folosească din contactul cu știința și tot așa știința poate cîștiga mult apropiindu-se de ele. Un Edgar Poe ori un Villiers de l’Isle-Adam își îndreptau curiozitatea și spre unele probleme științifice; un Leonardo da Vinci era, cum se știe, și un savant de frunte; interesul pentru știință îl vedem și la antiști ca Gavarni ori Constable: cel dintîi s-a ocupat cu matematicile, iar celălalt cu geologia; ca literați, ca artiști, se poate spune că fiecare din aceștia nu datoresc ceva, chiar mult, culturei lor mai întinse? Un om de știință ca Charcot nu disprețuia nici literatura, nici arta; „cunoștea de aproape pe poeți” — cum spune Léon Daudet în paginile din Devant la douleur în care evocă figura lui — „cunoștea mai ales pe Eschyle, Dante și Shakespeare, era inițiat în filozofie, cu deosebire cea greacă, urmăria pictura europeană și admira pe Beethoven; de asemenea marele entomolog Fabre avea o cultură literară aleasă, cum poate constata oricine cînd cetește lucrările lui. Un savant nu trebuie să credem că e dispensat de cunoștințe în afară de specialitatea lui, că poate rămînea strein de literatură și artă care, pe lîngă unele idei, unele sugestiuni, îi revelează tainele stilizărei mai limpezi și mai artistice, îl inițiază în tehnica scrisului. O operă de știință nu poate decît să cîștige cînd se distinge și prin calități de stil. Numai savanții unilaterali, pedanți, încrezuți, își închipuiesc că pot fi scutiți de prezentarea ideilor într-o formă aleasă. Unilateralitatea e condamnabilă în toate, cu atît mai mult astăzi cînd fiecăruia îi stau la îndemînă atîtea mijloace de cultivare și cînd superioritatea intelectuală o hotărăște bogăția, varietatea de cunoștințe, de aptitudini pe care le aduce cineva. Importanța literaturei nu trebuie, deci, redusă cînd e vorba de a da îndrumări spre adevărata cultură. În învățămînt ea nu poate fi în nici un caz sacrificată în folosul științei. S-ar putea chiar spune că în general literatura oferă avantajul de a ne pune la dispoziție mijloacele educative mai multe și mai directe. Ea e mai accesibilă decît știința minților tinere, poate mai ușor pătrunde în cadrul lor de noțiuni, reclamă mai puține sforțări, mai puțină familiarizare cu abstracțiunile, pentru înțelegerea raporturilor de idei și de sentimente pe care se întemeiază ea. Prin aceasta nu voiesc să afirm că știința trebuie să ocupe un loc secundar în învățămînt față de literatură; din ce am spus mai înainte se înțelege că aceasta ar fi o rătăcire, ar duce la o exagerare în felul celei de care nu-și dedeau samă educatorii de altădată; și știința și literatura au însemnătatea lor proprie și esențialul este ca fiecare din ele să fie utilizate în măsura valorei lor educative și să fie puse în acord astfel ca să facă posibilă asimilarea unei culturi cît mai temeinice, cît mai cuprinzătoare. Pentru ca să se ajungă aici se impune însă o schimbare chiar în spiritul care a stăpînit cîtva timp în studiul literaturei, schimbare ce, de fapt, e o revenire la idei care nu trebuiau părăsite, pentru că o îndelungată experiență, o bine înțeleasă tradiție puteau arăta eficacitatea lor. Literaturile clasice se știe că nu mai sînt studiate cu aceeași rîvnă ca altădată. Era desigur o greșală cînd numai ele erau ținute în samă, cum s-a întîmplat în cursul atîtor veacuri. Cînd această greșală s-a înlăturat, dîndu-se atențiunea cuvenită și literaturilor moderne, cîtva timp clasicismul nu s-a văzut diminuat față de ele, dar încetul cu încetul s-a format un curent ostil lui, fiind socotit ca nefolositor și chiar ca o piedică pentru buna îndrumare a educației literare. Astăzi se poate ușor vedea ce a ajuns clasicismul mai ales la noi. Și aiurea el a fost în scădere în anii din urmă și de aceea s-a căutat să se reacționeze împotriva urmărilor rele pe care le-a avut direcția imprimată învățămîntului literar. În special în Franța se stăruie de o vreme încoace să se redea studiilor clasice locul ce li se cuvine, conformîndu-le exigențelor culturei așa cum trebuie înțeleasă de oricine nu-și lasă mintea falsificată de preveniri, de concepții exclusiviste. Din anchete ce s-au făcut, din numeroase articole ce s-au publicat prin reviste și ziare, s-a putut constata cît de mult se simte și în Franța nevoia unei remedieri la starea de pînă acum. Profesori, scriitori s-au exprimat categoric în favoarea clasicismului și nu s-a uitat să se releveze importanța lui chiar pentru cultivarea sufletului feminin. La o anchetă întreprinsă de La Revue des Français (25 august 1911), d-na Catulle Mendès răspundea: „Am învățat limba latină pe cînd învățam cum să fac reverențe și cred că mi-a folosit mai mult latina; cred de asemenea că există o diferență între scriitorii care cunosc autorii latini și cei care-i ignorează”; iar d-ra Hélène Miropolsky, doctoră în drept și înscrisă în baroul din Paris, observa: „Se mai poate întreba dacă o femeie e bine să învețe latina? pentru mine nu poate fi îndoială”, și adăuga, într-o frază nuanțată de feminism: „E intolerabil ca latina să rămînă privilegiul bărbaților”. O exagerare, deoarece nu se poate spune despre clasicism că e un privilegiu al bărbaților — a fost altădată, pe cînd în timpul din urmă ei nu s-au gândit prea mult să și-l însușească. Pentru că am atins problema clasicismului în legătură cu cultura femeiei, nu va fi fără interes să ne oprim un moment la părerile exprimate în această privință într-un articol, L’enseignement du latin pour les femmes, apărut nu demult în Mercure de France (1911, 1 april, 536—544). Articolul e semnat de un profesor, L. Thévenin, care a avut prilejul, în cursul mai multor ani de predare, să se convingă de ce folos poate fi studiul latinei în școalele de fete. După ce constată că în general „les jeunes filles aprennent le latin avec plus de zèle que les jeunes gens, avec plus de conviction et de facilité”, autorul articolului arată ce mijloc bun de disciplinare intelectuală este învățarea latinei: „Un professeur doit lutter… contre une précipitation impatiente qui bouscule toutes les lois de la syntaxe et piétine l’assemblage délicat des propositions. Chez la jeune fille surtout ce défaut est plus sensible que chez le jeune homme. Quelle nervosité fou- guese, quelle promptitude d’interprétation, quel agacement presque physique, en présence de la belle, calme et ordonée construction latine! Ses jeunes dents s’usent sur ce ciment. Elles commencent par attaquer la phrase à chaque bout, par chercher un mot, une expression, qui leur en révélera le sens. Mais il faut en rabattre. Il faut bien se soumettre aux exigences de la logique, reprendre la proposition à son début, en analyser les éléments… et faire entrer cette pensée toute en mousse, toute en écume légère, dans la forme grave et précise de l’écrivain romain. Or, ce n’est pas l’esprit seulement, c’est le caractère qui s’affermit dans ce travail. Après deux ou trois ans de cette méthode, j’ai vu s’équilibrer, se dompter, se rasseoir les intelligences les plus futiles et les moins gouvernées. Elles arrivent peu à peu à aimer ce travail. Quelques-unes même se passionnent pour ce jeu de l’abstrait, pour cette architecture de l’invisible.” Spiritul de fineță se poate și el dezvolta pe această cale: „J’estime qu’il n’existe pas au monde une étude que l’on puisse comparer au latin, dans l’art de développer et d’aiguiser chez un enfant l’esprit de finesse. Tout professeur qui a assisté à l’elfort de ces jeunes cerveaux, proposant pour un terme jusqu’à six ou huit acceptions différentes, s’est rendu compte de ce que j’essaie ici de faire comprendre. Ce travail d’évaluation, cette constante approximation, cet effort pour discerner les nuances les plus légères de la pensée, c’est cela même qui forme le goût. Vous pouvez être certain qu’une intelligence accoutumée à saisir dans l’abstrait des différences aussi subtiles portera dans la vie, dans ses jugements, comme dans ses sentiments, cette même mesure exquise, cette proportion et cette finesse.” Sufletul feminin nu numai că poate primi înrîuriri bune de la familiarizarea cu o literatură cum este cea latină, dar sigur aduce însușiri care-i înlesnesc înțelegerea și prețuirea ei: „La sensibilité plus fine de la jeune fille, sa délicate émotivité, la richesse de sa nature sentimentale se prêtent naturellement à recevoir des impressions qui atteindraient difficilement l’épiderme plus rude de nous garçons. Ici le professeur n’a presque rien à faire. Il lui suffit de solliciter l’attention, il est compris.” Am citat mai mult din părerile profesorului francez pentru că mi se par că cuprind constatări de care e bine să se țină samă, convingeri ce pleacă de la observații la care alții nu se prea gîndesc ori nu vin să ni le împărtășească. Ele pot fi meditate și la noi. II [ modifică ] Desconsiderarea clasicismului își găsește explicarea, în primul rînd, în interpretarea unilaterală ce s-a dat culturei, care, din motivul de a fi modernizată, a fost redusă, coborîtă, neținîndu-se samă de ce trebuie să rămînă ca un element permanent al ei. Pentru ca să fie cineva om cult s-a crezut că e destul să stăpânească unele cunoștințe potrivite exigențelor vieței moderne, să aducă o pregătire ce-l va face util într-o anumită direcțiune. Privit din acest punct de vedere, clasicismul s-a zis că nu mai poate fi de nici un folos: părând prea depărtat de sufletul nostru, prea puțin ân acord cu spiritul timpului nou, decretarea inoportunităței lui a fost socotită necesară și la ea am văzut asociinduse chiar aceia care țin să pară că aduc o luminată înțelegere a problemelor culturale. Numai printr-o întunecare a viziunei intelectuale s-a putut ajunge la o asemenea rătăcire. Cultura nu trebuie niciodată aservită unor preocupațiuni imediate, unor scopuri practice; ea cere împărtășire din tot ce poate îmbogăți sufletul, curiozitate vie, dezinteresată, avânturi idealiste; forța, prestigiul ei le hotărăște înălțimea de idei, de sentimente care o stimulează, o întrețin; cînd calcule utilitariste vin să se amestece, ea e diminuată, încetează chiar de a fi cultură, se schimbă într-un fel de barbarie, înșelătoare, mascată. Cultura adevărată cere, în același timp, să-ți îndrepți privirile spre trecut, să te pui în contact cu sufletele care au fost frămîntate de aspirațiuni nobile, să cunoști ce au adus și alții în stăruința de a cuceri adevărul și frumosul. Alături de ceea ce-ți oferă lumea în care trăiești, alături de impresiile actualităței, trebuie să lași un loc și trecutului, să nu disprețuiești luminile lui. O parte mare de vină la scăderea interesului pentru clasicism o au și aceia care l-au reprezentat. Persistînd în metode arhaice, stăpâniți de un spirit prea pedant, dînșii nu au știut să dea mai multă vieață specialităței lor, s-o prezinte în așa fel încît să nu îndepărteze sufletele de ea. Redus la un obiect de speculațiuni filologice — și încă de o filologie învechită — chinuit sub povara interpretărilor gramaticale, clasicismul a ajuns să fie privit cu repulsiune. Deși se plîng mereu de decăderea clasicismului, profesorii cărora le-a fost încredințată perpetuarea prestigiului lui sînt ei singuri vinovați pînă la punct dacă nu i se mai dă atențiunea cuvenită și i se contestă valoarea educativă. Și la Universitate și în liceu știm ce a fost în general clasicismul; fiecare din noi mai păstrează amintirea atîtor lecțiuni seci, adormitoare, în care glasul monoton al profesorului venia să înșire frazele unei traduceri searbăde, fără relief, fără simț literar, și cînd ajungea la interpretare lăsa să vorbească toate paragrafele gramaticei, să defileze paradigme după paradigme și la sfârșit textul latin ori grec rămânea ca un conglomerat rece de cuvinte; dacă ascultai asemenea lecțiuni și se întîmplă să fii dintre aceia care așteaptă de la lectura unui scriitor emoții literare, o adevărată voluptate intelectuală, nu se putea să nu faci reflexia: „Oare de aceea a scris un Sofocle ori un Virgil, pentru ca să îndure canonul tuturor pedanteriilor profesorale?“ Sistemul acesta de predare a literaturilor clasice a dăinuit prea mult, beneficiind de privilegiul ce se acordă de atîtea ori, tacit, vetustăței și de toleranța la care se fac complici cei care nu-și înțeleg responsabilitatea cînd sînt chemați să lumineze sufletele tinere; o schimbare se impune, deși pentru moment — referindu-ne la noi — nu se vede încă vreun semn care s-o vestească: rutina e încă tenace, dar cei care se preocupă de problemele învățămîntului și ale culturei generale vor trebui să se gîndească stăruitor la înlăturarea ei. Literatura trebuie predată viu, cu însuflețire, s-ar putea zice cu lirism, dar fără retorismul, patosul la care se recurgea altădată; numai astfel ea poate cuceri sufletele, făcîndu-le să vibreze, să fie pătrunse de emoțiuni înălțătoare. Literatura e înainte de toate expresiune sufletească și — mai mult — exteriorizarea a tot ce e mai poetic în noi; pentru ca s-o faci înțeleasă și altora, să pui în lumină tainele ei de frumusețe, se cere să fii un suflet adînc înțelegător, de o sensibilitate vie, și comunicativ, expansiv — să fii, cu alte cuvinte, singur un temperament poetic. În fața mulțimei de manifestări literare pe care ești chemat să le urmărești, înaintea atîtor scriitori ce așteaptă să fie înfățișați cu ceea ce e caracteristic fiecăruia din ei, trebuie să aduci însușiri rare, să arăți că știi să te multiplici, să te apropii de lumea de gînduri, de simțiri pe care ți-o revelează fiecare operă, să te identifici cu ea și s-o comunici altora cu căldură, cu entuziasm. Fără un temperament bogat, mlădios, în stare de a primi impresii cît mai multe, cît mai deosebite, nu vei ajunge niciodată să faci să trăiască dinaintea ochilor tăi și a altora toată poezia literaturilor, cu nenumăratele ei nuanțări, cu proteicele-i aspecte. Poezia e tot așa de variată ca și vieața, ca și natura ce ne luminează ori ne întunecă gîndurile. Ea ne vorbește și prin glasul bucuriilor și prin al suferințelor, desfășură sub privirile noastre și idile și tragedii; în ea se răsfrîng, ca într-o oglindă vrăjită, și apele blînde, visătoare, ale lacurilor și talazurilor mînioase ale mărei — și cîmpiile surîzătoare și munții sihaștri; prin ea trec ecouri și din cîntecul păsărilor și din glasurile sălbatece ale furtunei. Toată varietatea de motive poetice și înfățișarea lor deosebită, după firea scriitorilor, după condițiunile de timp și de loc, va găsi în tine un interpret luminat dacă ești înzestrat cu aptitudini multiple și dai dovadă de o largă comprehensiune. Prin literatură vei avea astfel mulțumirea de a participa la atîtea episoade din frămîntările sufletului omenesc, cum uneori vei avea surpriza să vezi cît de mult poate cuprinde sufletul unui poet, cîte idei, cîte sentimente care la alții se exclud vin să se întîlnească în el, să se armonizeze. Superioritatea unei literaturi, ca și a personalitaței cuiva, rezidă în mulțimea elementelor care intră în alcătuirea ei, în varietatea de stări sufletești pe care le exprimă și în redarea lor în forme cît mai artistice. Cît timp într-o literatură nu vedem exprimate cu strălucirea adevăratei poezii, alături de sentimentele viguroase, cutremurătoare, și cele mai blinde, mai gingașe, putem spune că ea e rămasă în urmă, nu dă dovada unei evoluțiuni bogate, impunătoare. Constatarea aceasta e și un indiciu că sufletul acelora la care găsim o asemenea literatură are încă unele părți nelămurite, nu a atins plenitudinea lui de dezvoltare. Cînd sufletul unui popor a primit zi cu zi îmbogățiri și a ajuns să se modeleze, să se clarifice, el se va răsfrînge în literatură și în creațiuni de poezie delicată, subtilă, și în altele, puternice, clocotitoare de vieață, cum în pictură ni se va arăta reflectat și în compoziții ușoare, pline de grație, și în altele de concepții înalte, de viziuni maiestoase, iar în muzică îl vom vedea înălțîndu-se de la melodii legănătoare, suave, ca ale unei simfonii. Dovadă literatura și arta franceză. Dovadă — în sens invers — și ce constatăm la noi. Literatura noastră e încă așa de săracă în unele genuri, stă încă așa departe de ce ar trebui să găsească ecou în ea — cît despre artă, ea apare și mai săracă. Explicarea o găsim în ce spuneam mai înainte. Sufletul românesc nu este încă destul de evoluat; el are încă ceva nebulos, haotic, în luptă cu întunerecul; dacă din el au răsărit pînă acum cîteva flori de lumină, altele nu s-au arătat încă și le așteptăm să ne aducă strălucirea lor. Pentru ca să ajungă la afirmarea lui definitivă trebuie să-i dăm impulsiuni, să-i aducem sugestiuni de pretutindeni. La aceasta ne vine în ajutor și studiul literaturilor streine, care ne dă atîtea prilejuri de a vedea pînă la ce culmi s-a înălțat sufletul altor popoare. III [ modifică ] Ce falsifică deseori studiul literaturilor nu sînt numai prejudecățile, ci și ideile nouă, cînd cercetătorii vin să le aplice înainte de a le supune controlului criticei, înainte de a se întreba ce trebuie ales din ele. Orice inovație, pe lîngă o parte de adevăr, aduce totdeauna și motive de interpretări greșite, de unele rătăciri. Ea fiind, la început, ceva neprecis, nebulos, și deșteptînd un fel de încredere oarba, duce ușor la generalizări grăbite. Numai după ce a trecut prin mai multe minți și a fost confruntată cu realitatea, a fost experimentată — după ce și-a făcut, ca să zicem așa, stagiul — o idee nouă ajunge să se clarifice, să ni se arate cu adevărata ei valoare. Un exemplu caracteristic în această privință e acela pe care ni-l oferă teoria mediului așa cum a fost înțeleasă în studiile de literatură. Se știe ce dezvoltare a dat Taine acestei teorii, cîtă stăruință a pus ca să dovedească temeinicia ei. Ideea de la care pleca dînsul era în general justă, dar, fascinat, fanatizat de ea, a crezut că o poate aplica pretutindeni, că cu ajutorul ei ajungem să ne explicăm particularitățile oricărei producțiuni literare sau artistice. O operă are, fără îndoială, legături cu mediul în care a trăit autorul, e determinată de unele condițiuni speciale de timp și de loc, reprezintă un anumit moment de evoluție sufletească, socială, dar ea e înainte de toate expresiunea unei individualități. Și dacă ne gîndim că o individualitate cu cît este mai puternică cu atît se emancipează de unele înrîuriri, trece peste contingențe din care alții nu se pot smulge, e evident că ceea ce ne va da o asemenea individualitate va fi semnificativ mai mult prin ce ne revelează asupra însușirilor ei decît prin ce ne lasă să întrezărim cu privire la împrejurările, la mediul în care și-a luat naștere. A judeca o operă după concepția lui Taine e a reduce valoarea elementelor personale care au intrat în alcătuirea ei. Nu trebuie uitat iarăși că scriitorii, artiștii vin de atîtea ori să afirme principii cu totul opuse celor dominante într-un moment; cum convingerile, sensibilitatea lor deșteaptă în ei nemulțumirea, revolta, ei apar astfel ca antiteza contemporanilor și anticipează asupra timpului. Pilde de asemenea conflicte între cîțiva aleși și mulțime s-ar putea cita multe cu privire la literatură — să amintim una singură și nu din timpuri prea depărtate, ci chiar din actualitate, pentru că ne dă prilejul să ne fixăm o impresie asupra prefacerilor intelectuale dintr-o lume pe care nu o cunoaștem decît vag, deși ar trebui să ne intereseze, mai ales că prezintă unele analogii cu ce se întîmplă la noi. înfățișînd evoluția intelectuală, în special literară, a Americei latine, F. Garcia-Caldéron face această constatare într-o carte apărută acum patru ani, Les démocraties latines de l’Amérique, 248: „Cine nu cunoaște America decît după frămîntările ei sociale, după războaiele civile și barbaria tenace, nu vede decît tumultul exterior: între politica zgomotoasă și arta rafinată e o prăpastie. Dacă teoria lui Taine asupra concordanței fatale între mediu și artă apare eronată, această se poate vedea în aceste democrații turburi unde întîlnim scriitori cu stil ales, poeți rafinați și analiști pătrunzători.” Progresul și în literatură și în alte manifestațiuni se realizează mai curînd prin asemenea contraste decît printr-un acord, printr-o armonie deplină între individualități și mediu, așa cum o admitea Taine. Concepția gînditorului francez trebuie deci redusă la simpla recunoaștere a unui oarecare raport între operă și mediu, fără a da acestui factor precădere, fără a exagera importanța lui în dauna celuilalt, celui individual. O altă idee care duce la interpretări false în literatură e aceea concretizată în termenul de „naționalism”. Ε și aceasta o idee relativ nouă. Altădată scriitorii nu erau judecați după canoanele naționalismului, nu li se cercetau operele pentru a se vedea întru cît exprimă ce este caracteristic țărei lor. Numai de pe la începutul veacului trecut, odată cu transformările întîmplate în vieața popoarelor, s-a pus în circulație și în literatură doctrina naționalistă și astăzi se repetă mereu, se impune de unii ca un principiu care nu iartă discuții. Concepția naționalistă pleacă de la două imperative categorice. Un scriitor, se zice, trebuie să se inspire numai din subiecte naționale, pentru că numai astfel poate contribui efectiv la îmbogățirea literaturei țărei lui, numai astfel poate da ceva original. Ε nevoie de multe argumentări pentru ca să se înțeleagă ce neîntemeiată e o asemenea părere — pe atît de simplistă pe cît de intransigentă? Destul să amintim doctrinarilor și sectarilor naționalismului că, dacă ar fi să-i urmeze, istoricii literaturei engleze, franceze sau germane ar trebui să pună la index, ca nefiind „naționale”, atîtea scrieri ale lui Shakespeare, Racine, Corneille, Hugo, Musset, Leconte de Lisle, Goethe, Schiller etc., pentru că sînt inspirate din istoria Italiei ori din lumea orientală. Oare inspirația trebuie circumscrisă între anumite zone? Ce s-a întîmplat sau se întîmplă în alte țări decît aceea căreia aparține un scriitor să fie oare interzis de a fi poetizat de el? Evocarea epocilor, personalităților însemnate din istoria universală, întreg exotismul literar, căruia îi datorim de o sută de ani încoace atîtea opere remarcabile, să fie rătăcite, păcate care ar lua unui autor dreptul de a figura în literatura căreia și-a închinat vieața? Nu este destul, mai spun naționaliștii, să se aleagă subiectele literare din însăși vieața poporului — se cere ceva mai mult: redarea lor în așa fel încît să recunoaștem calitățile proprii sufletului național, calități care să reiasă din personalitatea scriitoru- lui, căci altfel nu poate fi socotit decît ca un înstreinat, un „sans-patrie” al literaturei. Și din această părere se poate vedea ce rămîne dacă-i opunem numai cîteva considerațiuni. Înainte de toate sufletul unui popor nu rămîne neschimbat, ci suferă transformări continue, primește mereu elemente nouă or: se manifestă deosebit după înfățișarea particulară pe care o capătă elementele vechi din alcătuirea lui. Francezul de azi se deosebește atît de mult de cel din evul mediu ori din timpul Renașterei, după cum și un român din 1916 se aseamănă așa de puțin în muilte privințe cu cel de acum cincizeci ori o suta de ani. Persistă desigur ceva în sufletul fiecărui popor, dar pe acest fond cîte adausuri a adus timpul și cît de mult schimbă unele părți ale lui, așa că abia se mai poate recunoaște uneori substratul care s-a transmis în cursul vremei. Și pe urma, chiar predispozițiuni, însușiri persistente implică în ele posibilitatea de a se manifesta în chipuri deosebite, după condițiunile speciale de vieață, după exigențele momentului, după mersul firesc pe care îl urmează evoluția ideilor și sentimentelor. Cînd este vorba de manifestațiuni intelectuale trebuie să ținem samă, de altă parte, că la ele participă, pe lîngă suflete ce se apropie numai de o oarecare superioritate, și cele care reprezintă summum intelectualităței. În acestea se concentrează nu numai însușiri comune cu ale celor ce trăiesc pe același pămînt, ci și altele, universale, în care descoperim tot ce e mai profund omenesc. Un geniu trăiește două vieți: a connaționalilor lui și a tuturor, fără mărginirile hotarelor și veacurilor. În creațiunile unui Dante ori Shakespeare se răsfrînge sufletul întreg omenesc, nu numai cel italian sau englez. Superioritatea rezidă nu în a fi „național”, ci universal. Caracterele proprii, pînă la un punct, spiritului unui popor și numai ele se întîlnesc mai curînd la scriitori secundari, chiar mediocri, pe cînd la cei de frunte, adevărat reprezentativi, le vedem nuanțate deosebit și amplificate prin elemente de universalitate. La aceștia nota națională apare mai mult în formele de exprimare, în limbă și prin aceasta, propriu-zis, opera lor are legături mai strînse cu naționalitatea din care fac parte — altfel, ei aparțin înainte de toate omenirei. Să nu ne însușim deci părerile unilaterale, prejudecățile naționaliștilor, și cînd ei mai vin cu formule, cu decretări, să ne aducem aminte că sînt scrise pe nisip. Dacă vrem să dăm studiului literaturilor ceea ce așteptăm de la el, sîntem să ținem samă și de alte principii. Astfel, principiul că realizarea artistică, frumosul, nu sînt ceva imuabil, nu se obțin printr-o singură formulă. Paralel cu prefacerile sufletești se schimbă și concepțiile estetice. Ce altădată părea că nu poate preocupa pe un scriitor, pe un artist, ajunge cu vremea să i se recunoască acest drept, iar motivele permanente de inspirație sînt susceptibile de a fi redate în chipurile cele mai diferite, așa că sîntem datori să le privim pe toate cu o largă simpatie și să arătăm cum în operele fiecărei epoci s-a realizat, pe o cale sau alta, idealul pe care trebuie să-l atingă orice creațiune adevărat literară. Cu această simpatie, cu această înțelegere iluminată trebuie să întîmpinăm și manifestațiunile literare cele mai nouă, căutînd să desprindem din ele ce este caracteristic și ne dă convingerea că nu e ceva trecător. De obicei se crede că actualitatea nu poate fi judecată de noi, pentru că prezintă atîtea aspecte pe care nu le putem deosebi și prețui într-o viziune clară — singur timpul, se zice, poate fixa valorile. O asemenea părere e, de fapt, o mărturisire de slăbiciune, un fel de abdicare intelectuală. Cînd cineva e înzestrat cu discernămînt critic, are o îndelungată experiență literară, nu se poate să se simtă dezorientat în fața actualităței și de la el așteptăm indicațiuni, îndrumări pentru judecarea ei. Și putem spune că astăzi, cînd privirile noastre pot urmări atîtea veacuri de evoluție literară, cînd pentru formarea spiritului critic avem un cîmp așa de întins pentru observațiuni, aprofundări și confruntări, numai cine nu-și înțelege rolul de orientator în problemele literare ori se simte incapabil de a le pătrunde recurge la scuza imposibilităței de a judeca obiectiv actualitatea. Pentru că transformările care se produc în literatură nu sînt independente de cele din alte domenii, în special din artă, se impune să le studiem în legătură cu acestea. Cu deosebire cînd ne ocupăm de literatura mai nouă se cere să procedăm astfel și din motivul că scriitorii au început de cîtva timp să se intereseze mai mult de ce se produce în artă, să primească unele sugestiuni de la ea. Nu se poate închipui azi un scriitor superior fără să nu fie în curent cu ce se produce în pictură, sculptură ori muzică. Romanticii se mulțumiau în general cu ceea ce le da cultura literară, pe cînd naturaliștii și mai ales simboliștii au căutat să se apropie de lumea artiștilor, să cunoască aspirațiunile lor. De aceea mai ușor poate înțelege cineva spiritul scrierilor naturaliste ori simboliste dacă cunoaște mișcarea impresionistă și pe cea wagneriană, cu ramificările lor. Dar chiar pentru studiul literaturilor mai vechi e necesar să ne îndreptăm privirile spre arta epocilor corespunzătoare, pentru că astfel unele lucruri ni se lămuresc mai bine, ajungem să pătrundem mai adînc în sufletul celor pe care avem să-i judecăm. Istoria literară și critica nu trebuie să rămînă prea izolate în domeniul lor; celor care se îndeletnicesc cu ele sîntem în drept sa le cerem o cultură întinsă, o curiozitate mereu ațintită spre vieața intelectuală generală. În condițiunile speciale ale culturei noastre trebuie să mai ținem seamă și de alte considerațiuni. Ca latini sîntem datori sa cunoaștem literatura strămoșilor noștri mai bine de cum se întîmplă azi. Orice moștenire implică obligațiuni, cere să te îndrepți mereu cu gîndul spre ea, s-o prețuiești și să cauți în ea îndemnuri pentru înălțarea sufletului. Ne facem un titlu de glorie din latinitatea noastră, sîntem măguliți cînd ni se recunosc însușiri deosebite, dar nu ne gîndim destul să întărim prin toate mijloacele conștiința acestei superiorități și să ne afirmăm prin întreaga cultură așa cum istoria ne-a fixat destinele. Pe lîngă cei din care ne coborîm se cuvine să cunoaștem mai de aproape și pe cei printre care ne găsim. Deci literatura popoarelor învecinate nu trebuie să ne rămînă streină. Ce este sufletul celor care trăiesc lîngă noi și cum e exprimat în literatură nu ne poate fi indiferent. Pînă acum am dat prea puțină atenție acestei părți de informare, va trebui însă să nu o mai neglijăm, căci un semn de cultură e și curiozitatea pe care o arăți pentru ce se petrece în jurul tău, pentru vieața, mai ales intelectuală, a celor cu care vii în atingere. În expuneri asupra dezvoltărei literaturilor mai e nevoie, în sfîrșit, să se țină samă și de aceia la care ele se adresează. Cînd este vorba de cultura femeiei, ele trebuie, desigur, prezentate întrucîtva în alt chip decît de obicei. Astfel, din trecutul literar e bine să se evoce mai des figurile de femei care s-au distins prin calitățile lor sufletești, pentru oa să se concretizeze rolul pe care îl poate avea și femeia în cultura generală. Dar mai ales în ce privește inițierea în anumite genuri de literatură se impune să se procedeze într-un mod deosebit. Cum unele însușiri — gingășia, sentimentalismul, fantazia zglobie — sînt mai accentuate în sufletul feminin, nu este necesar să se recurgă prea mult la literatura care ar contribui la dezvoltarea lor și aceea care e aleasă trebuie să aibă ca scop limpezirea, buna îndrumare a acestor însușiri, pentru a nu le lăsa să degenereze în ceva bolnăvicios. În schimb, trebuie stăruit mai mult asupra acelei literaturi care deschide orizonturi spre viziuni înalte, înseninătoare, dă sufletului mai multă vigoare, îl pregătește să privească vieața cu deplină stăpînire de sine, curajos, eroic. Cînd d-na de Maintenon spunea: „Dieu préserve les demoiselles de faire les savantes et les héroïnes”, cerea prea puțin educației femeiei — ca și cum ea nu ar trebui îndreptată spre eroism. În condițiunile vieței de azi, cultura femeiei trebuie înțeleasă și ea într-un spirit larg, căutîndu-se să se dezvolte prin ea aptitudini de care altădată se ținea mai puțin samă. O asemenea cultură nu poate fi privită ca un lux, ci ca o necesitate, și ia afirmarea ei în acest sens ne vine în ajutor și literatura. Înțelegînd astfel studiul literaturilor, vom putea să ne apropiem sufletește cît mai mult de varietatea lor de forme și desprinde elementele pe care trebuie să se întemeieze cultura noastră, iar expunerile pe care le vom face vor fi ca o călătorie poetică prin minunatele priveliști pe unde au înflorit atîtea gînduri.


content:
I [ modifică ] Urmărind evoluțiunile literare, o constatare pe care o poți face adeseori este că un gen literar apare cu atît mai accesibil schimbărilor, se poate reînnoi cu atît mai ușor cu cît e mai mult cultivat — producțiunea multiplă înlesnește introducerea de elemente nouă, dă prilej temperamentelor variate să se manifeste. Oricît ar fi de adevarată această constatare în unele cazuri, ea rămîne la aceeași valoare relativă ca și alte constatări din domeniul faptelor literare. Ca pildă ne poate servi ce s-a scris în roman în cei din urmă treizeci de ani. Iată o producțiune de o bogăție cum nu s-a mai văzut în nici o altă epocă — opere peste opere îngrămădite an după an, nume lîngă nume disputîndu-și gloria și împărțindu-și, pentru mai mult ori mai puțin timp, sufragiile cetitorilor. Și cu toată această febrilitate de producțiune, romanul a rămas în multe privințe staționar, nu a evoluat în măsura în care ne-am fi așteptat. Comparat cu ceea ce s-a realizat în poezie în urma revoluțiunei simboliste, deosebirea e mare, așa că sîntem în drept să așteptăm și în roman o prefacere adîncă, hotărîtoare. De unde să vie întîrzierea aceasta în evoluțiunea romanului? Cauza principală trebuie căutată în împrejurarea că romanul s-a adresat unui cerc de cetitori cu dispozițiuni sufletești anchilozate — publicului mare, care păstrează mult timp un anumit fel de a simți, de a privi vieața. Să ne gîndim de altă parte că cel mai mare contingent de cetitori ai romanelor se recrutează printre elementul feminin. Psihologia feminină se distinge însă printr-o timiditate în fața inovațiunilor, printr-un cult stăruitor pentru ce este recunoscut, impus prin tradițiune. Cetiți, de exemplu, versurile atîtor poetese franceze de azi — veți descoperi în ele urmele întîrziate ale formulei parnasiene și mai ales ale genului propriu lui Sully Prudhomme — sensibilitatea caracteristica poeților noi, simboliști, a trecut departe de ele și parcă se vede în toată opera lor o neîncredere în eficacitatea transformărilor aduse de concepțiunea simbolistă. Rari sînt sufletele feminine care să înțeleagă deodată ce aduce nou o prefacere literară sau artistică. Educațiunea feminină tinzînd însă astăzi să devină mai intelectuală, e de așteptat ca în viitor și sufletul cetitoarelor să fie mai bine pregătit pentru formele nouă de literatură. O altă cauză — în legătură, dealtfel, cu cea de mai sus — este felul în care a fost considerat romanul de cei care s-au adresat lui ca să-i ceară cîteva clipe de satisfacțiune literară. Romanul a fost socotit în general ca o lectură ușoară, desfătătoare, necongestionantă, ca un prilej de a stimula unele capricii ale imaginați unei — o ușoară beție de hașiș, atîta au căutat și caută cei mai mulți care deschid paginile ispititoare semnate de vreun nume mai mult sau mai puțin cunoscut. Iată însă că printre mulțimea de romane scrise în acest fel și cultivînd anumite predispozițiuni ale cetitorilor se ivesc cîteva care vestesc ceva deosebit de genul care a tronat pînă acum. Să nu căutați aceste romane printre cele pe care ziarele și revistele le anunță că au primit cutare sau cutare premiu, nici printre cele care poartă pe copertă cuvintele de bucurie a editorului: „a 30-a, a 40-a mie” — premergătoarele, mai modeste, ale romanului de mîne le veți găsi printre cele remarcate izolat de vreun critic conștiincios, desfăcut de prejudiții, și care n-au ajuns să însemne alături de titlu decît a 3-a ori a 4-a mie. Să luăm vreo două din aceste puține romane ce aduc cîteva elemente nouă și să vedem ce putem întrezări din ele pentru literatura de mîne. Ne vom opri întâi la romanul pe care André Gide l-a publicat anul trecut sub un titlu simbolic, La porte étroite. Cine ar căuta în acest roman un subiect rar, incidente complicate, ar rămînea desigur decepționat. Tema e destul de simplă: ni se înfățișează un colț de provincie, Fougueusemare, aproape de Havre; aici trăiește o familie protestantă, Bucolin, care într-o zi va avea să sufere din cauza ușurinței mamei: cedînd temperamentului său aventuros de creolă ea pleacă într-o zi în tovărășia unui adorator; din cele două copiile care rămân cu tatăl, cea mai mare, Alissa, este de o sensibilitate care o va face să trăiască într-o continuă frământare, într-o veșnică nemulțumire și neîncredere în ea și ce-i poate aduce vieața. Cu asemenea fire, nici iubirea nu-i va da bucuriile la care se gîndește uneori: ea iubește pe vărul ei, Jérôme, și s-ar părea un moment că totul i-ar face să-și închine vieața unul altuia. Iată însă că într-o zi la gîndul de a se căsători ea răspunde cu un gest negativ — motivul: dorința de a vedea întîi căsătorită pe sora ei mai mică, un temperament de altă natură, înțelegînd vieața mai aproape de felul comun. Dar chiar după căsătoria surorei sale, dînsa refuză să se logodească cu Jérôme. De ce? cînd cu toate acestea îl iubia, îi scria cuvinte de cea mai frenetică dragoste. Nici el nu se dumerește de multe ori, și cînd, după cîțiva ani de îndepărtare, după o întrevedere în care ceva neînțeles, fatal parcă, îi înstreinează pentru totdeauna, ea moare într-un sanatoriu, dînsul poate desluși, mai bine din paginile jurnalului rămas de la ea luptele, nehotărîrile chinuitoare prin care a trecut vieața ce-i fusese scumpă și care-l va obseda mereu cu amintirea-i duioasă și stranie. Caracterul Alissei pare desigur ciudat; pentru a-l înțelege trebuie să ne gîndim la o parte din vieața în care ne transportă povestirea lui Jérôme — romanul se prezintă ca episoade istorisite de acesta. Ne găsim într-un mediu protestant care a influențat adînc sufletul Alissei, cum a atins și pe al lui Jérôme. Gîndul la perfecțiunea spre care ne cheamă morala creștină preocupă mereu pe Alissa și cetirea cărților de edificare ori ascultarea vreunei predici în biserică deșteaptă în amîndoi dorul de o vieață purificată, de un veșnic îndemn spre înălțare: „Dans la petite chapelle, il n’y avait, ce matin-là, pas grand monde. Le pasteur Vautier, sans doute intentionnellement, avait pris pour texte de sa méditation ces paroles du Christ: „efforcez-vous d’entrer par la porte étroite, car la porte large et le chemin spacieux mènent à la perdition, et nombreux sont ceux qui y passent; mais étroite est la porte et resserrée la voie qui conduisent à la Vie, et il en est peu qui les trouvent”. Alissa se tenait à quelques places devant moi. Je voyais de profil son visage; je la regardais fixement, avec un tel oubli de moi qu’il me semblait que j’entendais à travers elle ces mots que j’écoutais éperdument… …”Car étroite est la voie qui conduit à la Vie”, continuait le pasteur Vautier et par delà toute macération, toute tristesse, j’imaginais, je pressentais une autre joie, pure, mystique, séraphique et dont mon âme déjà s’assoiffait. Je l’imaginais, cette joie, comme un chant de violon à la fois strident et tendre, comme une flamme aiguë où le coeur d’Alissa et le mien s’épuisaient. Tous deux nous avancions, vêtus de ces vêtements blancs dont nous parlait l’Apocalypse, nous tenant par la main et regardant un même but.” La acest misticism, care ni se pare curios astăzi, dar care mai leagănă unele suflete, se adaugă o altă notă care pune într-un relief deosebit figura eroinei romanului. Alissa este o fire intelectuală, care se analizează încontinuu și din această analiză se întoarce adeseori micșorată, nemulțumită, cuprinsă de neliniștea, de teama că orice ar face nu va putea atinge niciodată visul de fericire, pentru că nu-i este dat să-l trăiască așa cum l-a întrezărit și cum caută să-l țină departe. Lîngă iubitul ei ea spune într-o zi: „Mon ami, je me sens plus heureuse auprès de toi que je n’aurais cru qu’on pût l’être… mais crois-moi: nous ne sommée pas nés pour le bonheur.” Și chiar dacă uneori i se pare că fericirea s-ar putea opri și în calea ei, o altă teamă vine s-o turbure. Poate că această fericire va fi prea obișnuită, prea ieftină, sau va amorți, printr-o mulțumire prea ușoară, orice avînt mai departe al sufletului: „O Seigneur! Gardez-moi d’un bonheur que je pourrais trop vite atteindre! Enseignez-moi à différer, à reculer jusqu’à Vous mon bonheur… Combien se rétrécit dans le bonheur tout ce qui pourrait’être héroique!” Și astfel, în această tortură, în această luptă sisifică, se stinge sufletul Alissei — el se grăbește parcă, eroic, să apună în tainele morței. Emoțiunea pe care o produce opera lui André Gide e dintre acelea care se strecoară, încet, încet, în suflet, și numai după cîtva timp ajungi să-ți dai bine samă de ea, s-o înțelegi în toate motivele ei. Cît te oprești la ultima pagină ți se pare chiar că lumea în care ai fost dus are o parte de nenatural, este înfățișată în colori forțate de autor și totuși, lăsînd să se desfășoare în minte unele momente, reamintindu-ți atîtea cuvinte rostite de cei doi eroi, nu se poate să nu te simți adînc impresionat, să nu te regăsești cu gîndurile și emoțiunile tale. Ceva din fiecare din noi trăiește în personajele lui André Gide: complexitatea sufletească de azi, acel tumult de simțiri, de pasiuni care te fac să șovăiești ori să te avînți spre hotărîri îndrăznețe și care îți dau impresiunea că trăiești o vieață de nenumărați alter ego — toate acestea răsar viu din urmărirea povestirei scriitorului francez. Ce distinge mai ales acest roman de altele care s-au scris? Ε în primul rînd atmosfera de mister oare plutește asupra unor situațiuni; te-ai aștepta cîteodată să ți se lamurească mai bine unele motive, unele conflicte sufletești. André Gide le indică numai și lasă gîndului nostru să le deslușească, să le explice. Și chiar partea din urmă a romanului, unde se reproduce jurnalul de confesiuni scris de Alissa și în care autorul a căutat, ca prin surprindere, să ducă mai departe firul povestirei — procedeu literar de o fericită originalitate — lasă încă multe puncte de întrebare în mintea cetitorului. Nu găsești în acest roman descrieri detaliate, așa cum ne deprinsese școala naturalistă — chipurile personajelor ne sînt zugrăvite în două, trei cuvinte, sau ni le reprezentăm mai mult după fizionomia lor sufletească; peisagiile ne sînt evocate în cîteva linii fugitive, în cîteva tonuri estompate, ca în tablourile impresioniștilor. Nimic din nesfîrșitele și obositoarele incidente descriptive ale școalei de altădată. În descrierea stărilor sufletești, André Gide a înțeles iarăși că nu este nevoie de multe cuvinte, de multe comentări. Totul este înfățișat sobru, fără lux de lirism, fără efuziuni sentimentale care se întîlnesc des și astăzi la unii romancieri. Pa- sagiul următor e caracteristic în această privință: — „Alissa t’attend dans le jardin, me dit mon oncle, après m’avoir embrassé paternellement, lorsque, à la fin d’avril, j’arrivai à Fougueusemare. Si d’abord je fus déçu de ne pas la trouver prompte à m’accueillir, tout aussitôt après je lui sus gré de nous épargner à tous deux l’effusion banale des premiers instants du revoir.” Și alături de acestea, de relevat nota de discreție care distinge personajele în convorbirile lor; de teamă de a nu redeștepta impresii neplăcute, amintiri turburătoare, convorbirile alunecă ușor asupra faptelor. Cînd Alissa vorbind, într-o seară, cu tatăl său despre Jérôme, pe care dînsa îl lăuda pentru seriozitatea și făgăduințele de o carieră strălucită pe care le arăta, bătrînul observă: „— Mais cela ne suffit pas pour réussir… Iar Alissa îl întreabă: — Qu’est-ce qu’il faut encore? — Mais, mon enfant, que veux-tu que je te dise? Il faut de la confiance, du soutien, de l’amour… — Qu’appelles-tu soutien? interrompit Alissa. — L’affection et l’estime qui m’ont manqué, répondit tristement mon oncle. Puis leur voix définitivement se perdit.” Cîtă discreție în aceste cuvinte ale bătrînului care lasă numai să se înțeleagă căsnicia lui chinuită, suferința pe care a avut s-o îndure cînd un capriciu a dus de la căminul familiei pe aceea în care credea că va avea o tovarășe de vieață. Ce prilej ar fi găsit aici un alt romancier să înșire pe cîteva pagini infidelitățile și ușurința soției bătrînului Bucolin. În felul acesta de a înțelege romanul se arată, fără îndoială, o orientare nouă. Și nu trebuie oare să vedem în cele cîteva trăsături caracteristice pe care le-am constatat la André Gide influența netăgăduită a simbolismului? Ceea ce ne este cunoscut de la poeții simboliști reapare în opera de romancier a acestui scriitor. Sub înrîurirea simbolismului romanul se îndreaptă deci și el spre forme nouă — unele din ele reies de acum în evidență, altele se vor accentua cu vremea, și va trebui să fim iarăși recunoscători poeților noi că au netezit calea spre regenerarea romanului, pregătind sufletele să-l înțeleagă în chipul cum se vestește de pe acum. II [ modifică ] Romanul lui André Gide ne ducea, cum am văzut, într-o parte din vieața sentimentală de azi, înfățișîndu-ne — într-un cadru mic, de mediu provincial — cîteva suflete chinuite de zădărnicia unui vis de iubire. într-o lume cu totul altfel și de o concepțiune artistică mai largă ne transportă romanul lui Paul Adam, Le trust. Vedem aici desfășurîndu-se unul din aspectele cele mai caracteristice ale vieței moderne: pasiunea pentru întreprinderile care pun în acțiune forțele industriei și fac să strălucească dinaintea atîtor suflete miragiul îmbogățirei, satisfacțiunea de a domina asupra altora. Paul Adam nu a voit să aducă în acest roman un imn de preamărire puterei banului; povestirea lui prezintă această putere și în ceea ce ea are respingător, neuman, distrugător pentru unii — cîți nu sînt sacrificați, cîte victime nu rămîn în urmă pe drumul unde se înalță unul singur, și chiar acel care ajunge eroul, tiranul din împărăția afacerilor de cîte ori nu-și simte sufletul tresărind — oricît de nesimțitor s-ar sili să pară — la unele viziuni care-i amintesc nedreptăți și chiar crime. Ca observator obiectiv al lumei de azi, Paul Adam ne descrie și în bine și în rău forța banului, a întreprinderilor uriașe puse la cale de vreun trust, și povestirea sa este o puternică evocare a tumultului de energii care luptă, se ciocnesc împrejurul unui gînd îndrăzneț de cuceriri nesfîrșite. Printr-un fel de misticism pitagorician, Paul Adam a voit să arate că lumea agitată în care ne învîrtim e stăpînită de puterea misterioasă a numerelor, a cifrelor care se combină, se adună, în nesfîrșite progresiuni — dialogul dintre două personaje ale romanului, Héricourt și Jim Ciamorgan, redă astfel această idee: „Vous aussi, vous redoutez cette influence mysthérieuse dans les Affaires, cette force des Nombres qui se lève entre les faits, et qui nous porte plus loin que notre prudence, en se multipliant toujours, toujours par mille nécessités inattendues de faire plus, de rassembler plus de clientèle, d’utiliser plus de machines, d’employer plus de gens, de faire réagir les cours d’Europe sur ceux d’Amérique, d’obtenir plus de crédit à Londres, d’associer plus de concurrences allemandes, d’atteindre plus de marchés en Asie, d’accaparer plus de causes, afin de rendre plus d’effets, afin de créer plus… — C’est là ce que l’on surnomme la divinité du Nombre. A l’exemple de quelques mathématiciens, nous croyons, n’est-ce pas, à la vie réelle du Nombre?” Acest adaus de misticism matematic nu l-am fi găsit desigur la un romancier naturalist, și cu toate acestea Paul Adam ne dă în acest roman multe lucruri care ne amintesc de aproape pe scriitorii din școala naturalistă. Întîi, subiectul — vieața industrială, comercială de azi, sentimentele care agită mulțimile orașelor — ne face să ne gîndim imediat la Zola. Pe urmă, tehnica prezintă unele asemănări cu scriitorii generațiunei trecute — Paul Adam a păstrat pasiunea pentru unele descrieri minuțioase, inutile adeseori, așa cum căutau să ne aducă mereu naturaliștii. Despre tehnica sa Paul Adam dedea, e adevărat, lămuririle următoare în cuvintele pe care le publica acum cîteva luni în Vers et prose (vol. XIX, pag. 29) asupra felului cum a compus romanul său: „Autant que le simple, le complexe exige son style propre qui, par des ellipses audacieuses, concentre, en une phrase, la somme d’impressions autrefois enumérées dans une scène éloquente de tragédie. Le sentiment, l’acte et l’idée, ou bien la foule, le groupe et l’individu doivent apparaître ensemble et avec les accessoires choisis pour évoquer les causes, les conséquences, les répercussions, même l’évolution du fait.” Să nu interpretăm însă aceste cuvinte decît ca o mărturisire a scriitorului francez de a căuta să scrie într-un stil precis, nervos, eliptic uneori — și în această privință desigur că se deosebește de atîți naturaliști. Opririle numeroase la descrieri, îngrămădirea de prea multe detalii fac însă din Paul Adam un continuator direct al naturaliștilor. Și cu toate acestea, ajungînd la ultima pagină din Le trust, rămîi cu impresiunea că e ceva — chiar mult — ce deosebește pe acest scriitor de predecesorii săi. De unde să vie această impresiune? Spuneam că Paul Adam, ca și naturaliștii, ne reprezintă vieața intensă din centrele industriale, pasiunile care clocotesc în sufletele mulțimilor etc. Acest punct de asemănare cuprinde însă în sine și ceva care deosebește deodată pe acest autor de alți romancieri. Pe cînd un Zola ne-a descris mulțimile izolate ale unei țări, Paul Adam lasă firul acțiunei să se desfășure peste un cîmp mai întins, printr-o lume mai variată, mai complexă. În cele două sute de pagini ale romanului, scriitorul francez ne duce cînd la New York, cînd în Cuba, cînd — peste ocean — la Paris, Londra, St. Petersburg și chiar în vechiul imperiu al faraonilor. Aceste continue călătorii literare deșteaptă în sufletul nostru sentimente multiple și — mai ales — ne fac să asistăm, la frămîntarea cosmopolită ce caracterizează epoca noastră. În felul acesta ni se dă o imagine mai cuprinzătoare, mai vastă, a lumei în care trăim, sîntem duși în realitatea vieței care ne înconjoară de pretutindeni. Cetind opera lui Paul Adam ni se pare că plutim pe oceanul de patimi care se întinde de la un continent la altul și prin valurile căruia trec triumfători unii privilegiați ai soartei, sau vedem scufundîndu-se unii naufragiați. Romanul lui Paul Adam ne dă astfel emoțiunea artistică a acestei universalizări a vieței care cucerește tot mai mult împrejurul nostru și ne dezvăluie priveliștea maiestoasă a forțelor care frămîntă timpurile moderne. Sînt și probleme interesante de interpsihologie etnică pe care le vedem atinse în acest roman; vedem conflicte de rase, gelozii ascunse, izbucniri provocate de ciocniri între temperamente prea deosebite. Disprețul de „yankee”, de om practic, al lui Jim Clamorgan asupra îmbătrîniților romantici, după credința lui, din Europa se revarsă în cuvintele pe care acesta le adresează într-o zi „civilizatorului” Héricourt: „Ah! quel diable de Français! On m’a dit à Berlin comment vous étiez tous… Ils vous appellent „dumme” — les „simples”. Oui, vous avez la manie de tout simplifier. C’est plus complexe que cela, la finance, monsieur Héricourt… Vous êtes un drôle de petit peuple étourdi et simpliste. Un peuple de bons, petits vieux artistes au milieu de collections sans pareilles, et qui ne voulez pas voir que l’humanité marche, court, galope, vole. Non. Vous ne voulez pas voir. Vos tableaux, vos cocottes, vos cathédrales, voilà ce qui vous intéresse. Et vous avez raison!… Oui. Laissez-nous mener le monde. Ce n’est pas votre affaire… Voilà bien les Français! Du sentiment. De la romance.” Și același Ciamorgan pune această ură împotriva latinilor chiar în lucrurile cele mai mici — la o partidă de golf mîndria lui de american nu poate ierta că Maggy Fuller, care voia să fie logodnica lui, nu reușește în acest sport tot așa de bine ca două creole: „Jim détesta cette victoire des Latines sur une Yankee lorsque Maggy eut compromis l’essor de sa balle. Il ne lui pardonna point d’avoir négligé le soin de se compléter physiquement… Elle lui faisait injure.” Asemenea reflexii ale americanului ne fac desigur să surîdem, pentru că ating copilăria, dar nu se deslușește din ele o întreagă psihologie? O altă notă care se desface din opera lui Paul Adam este pătrunderea mai adîncă a sufletelor, influențate de condițiunile vieței actuale. La naturaliști psihologia personajelor rămîne de multe ori în umbră, prea schematică, sau nu este urmărită mai de aproape în legătură cu mediul exterior — pe naturaliști îi preocupă mai mult acest mediu, descrierea lui în mii de amănunte, fără a ni se arăta cum el modifică mereu, fără a ne da totdeauna samă, felul nostru de a gîndi și simți. Paul Adam ne dă o sinteză bine închegată a vieței exterioare și a celei interne — personajele sale ne apar determinate în toate actele lor de împrejurările în care trăiesc. Un Clamorgan sau Jumillac amestecă pînă și în legăturile lor sentimentale calculele din lumea afacerilor care-i duc în vîrtejul lor. Din acest fel de a concepe romanul rezultă un fel de fatalism impus de felul în care se desfășură vieața modernă. Individualitățile par elemente inconștiente, mînate de ceva irezistibil, de mulțimea tumultuoasă a forțelor care dictează toate faptele noastre. Acest fatalism are, fără îndoială, pentru cine-l adîncește, o parte de pesimism: ne agităm, chinuim sufletul nostru, fără să știm pentru ce, fără să înțelegem rostul acestei robii pe care o primim de bunăvoie. Și cu această notă de pesimism se încheie romanul lui Paul Adam. Cînd, pe valea Nilului, Héricourt se duce cu tovarășii lui să vadă lucrările făcute pentru un canal, printre săpături li se arată mormîntul unui faraon care poruncise și el, cu treizeci de veacuri în urmă, să se sape în același loc un canal — și în fața acestei descoperiri, care amintia atîtea puteri îngropate sub țărîna timpului, Héricourt și Jumillac se gîndesc la zădărnicia muncei căreia-și închinase și ei viața: — „Ce Thoutmosis et nous… murmura M. Héricourt, ne sommes que deux gestes brefs du même espoir confus, et qui souffre à travers les temps. Ici, les vérités n’ont plus qu’un visage… — Et qui sourit de toutes les Faiblesses momentanées… dit Jumillac… de toutes les Forces provisoires, de tous les Dieux périmés, de tous les Soleils futurs, de tout Cela qui est apparemment inutile.” Oricît ar părea de descurajatoare asemenea cuvinte și oricît ar surprinde o asemenea încheiere într-un roman care ne descrie minuni ale energiei modeme, o scriere concepută în chipul acesta ne dă emoțiuni pe care nu eram deprinși să le găsim în atîtea romane apărute în anii din urmă. Le trust e o operă de observațiune pătrunzătoare și condensată, de gîndire adîncă asupra nenumăratelor aspecte ale vieței contemporane. Din analiza pe care am făcut-o atît asupra romanului lui Paul Adam cît și asupra celui publicat de André Gide, am putut observa o serie de schimbări chemate să dea cu totul altă înfățișare romanului de mîne. Deși subiectele dezvoltate de cei doi romancieri se deosebesc atît de mult, deși drumul pe care ne duce ceil dintîi nu este același ca al celuilalt, totuși din această diversitate se desprinde ceva comun — un nou mod de a înțelege și reda sufletele, o explorare mai adîncă a lor și corespunzînd mai bine realităței care ne înconjoară. Și ceea ce cu deosebire reiese din aceste două romane — ceea ce explică însușirile care le scot în relief deasupra altora — este impresiunea finală ce ne-o lasă de a fi izvorîte din mintea unor scriitori care privesc lucrurile la lumina unui intelectualism superior. Romanul — ca și poezia — se îndrumează tot spre o mai accentuată intelectualizare.


content:
I [ modifică ] Multe și nenumărate sunt punctele de vedere din care am putea studia și cerceta starea în care se află de un timp încoace literatura română. Ca într-un caleidoscop, în care imagini după imagini trec și se succed repede dinaintea ochilor noștri, literatura noastră de astăzi se prezintă sub fel de fel de fețe și sub cele mai variate colori, colori din nefericire fără consistență, lipsite de preciziune și putere de vieață, și care, prin urmare, dau un aspect trist, bolnăvicios, mult chinuitei noastre mișcări literare de astăzi. Nimeni nu poate contesta înfățișarea tristă, anemică și enervată pe care o are literatura noastră din timpul de față, și este de ajuns ca să aruncăm o singură privire asupra situațiunei generale în care ne aflăm din punct de vedere literar, pentru ca să ne convingem că este peste putință să mai continuăm calea piezișă pe care ne-am îndrumat, și că este de datoria fiecăruia din noi să ne gîndim serios la mijloacele cu care trebuie să ne înarmăm și la care trebuie să recurgem, pentru ca să punem odată capăt stărei anormale în care ne găsim, și astfel să ieșim din nefericitul impas în care am intrat. Ori prin cîte reticențe și paleative am căuta să mascăm și să lustruim la suprafață răul de care sufere și în care s-a cufundat de cîtva timp literatura noastră, este imposibil ca, înșelîndu-ne noi pe noi, să credem că nu este nimic de făcut, nimic de îndreptat, nimic de schimbat în direcțiunea pe care a luat-o spiritul și ocupațiunile noastre literare. Lăsînd la o parte acele cîteva cazuri rari și izolate, care la noi sînt considerate ca excepții, pe cînd la alte popoare mai culte ele formează regula generală, literatura noastră din timpul de față, privită în liniamentele ei generale și interpretată într-un mod rece și obiectiv, se prezintă vederilor noastre sub următoarea înfățișare. În toate părțile lipsă desăvîrșită de originalitate și completă secetă de convingeri sincere și de idei nouă și sănătoase; în toate direcțiunile afectarea și îngîmfarea triumfează asupra bunului-simț și al modestiei; la fiecare pas ochii noștri nu întîlnesc decît aceleași veșnice înscenări copilărești de mascarade literare din mijlocul cărora se ridică glasul cutărui sau cutărui aventurier literar, care tîrăște după sine o gloată de nepricepuți și cască-gură, care stau și admiră asemenea arlechinade de bîlci cu aceeași plăcere cu care vechii proletari romani din al doilea secol înainte de Cristos priviau și urmăreau toate parăzile și procesiunile militare — sau, ca să vorbim de la noi, cu aceeași plăcere și tîmpire cu care burtă-verzimea și mahalagiii priviau în timpul fanarioților la pantahusele de pompe stupide de la curțile domnești și boierești, pantahuse descrise de un Gheorgachi și în care se rezumă toată gloria nemernicilor domni și a lingușitorilor lor din acel timp nefericit. Paralel cu toate acestea, în fiecare zi avem de înregistrat afișări de clici și cîrdășii literare în care se înrolează toate inteligențele echivoce și suspecte, toți copiii pierduți, toți rahiticii și cleptomanii literari, care apoi, printr-o curioasă metamorfoză, ajung și se prefac în genii, de îndată ce vin și se adăpostesc în asemenea falanstere de pretinsă glorie, emancipare și educațiune literară. Din sînul unor asemenea cercuri vedem ieșind în lume acel întins convoi de scriitori, care, cu cîteva fraze furate și contrabandate din autori străini obscuri și din opere de a doua și a treia mînă, vin și înjghebează o literatură seacă de paradă, pe care ei o dau drept hrană intelectuală publicului naiv și puțin cunoscător. Tot în sînul unor asemenea cîrdășii își iau naștere toate principiile și teoriile demodate, care se pun în circulație și se repetă la fiecare ocazie și la toate discuțiunile în care drept autoritate ți se citează numele unor autori care, fără nici un scrupul și fără ca să fie chemați, îndrăznesc să-și desfacă marfa lor pe piața unde-și dau întâlnire toți declasații și dezechilibrații intelectuali de care te lovești la fiecare pas și care foiesc mai mult decît oricînd în lumea și viața societăților de astăzi. Dacă asemenea lucruri se trec și-și găsesc la noi teren priincios, aceasta provine mai întîi din cauză că publicul naiv primește tot ceea ce i se dă, și el nu este decît o simplă păpușă pe care o învîrtește fiecare după propriul său plac, un simplu fonograf în care fiecare-și trîmbițează numele și pseudo-meritele lui. A doua cauză este lipsa unui numeros și puternic element cultural, capabil de a face o selecțiune atît între merit și nulitate, cît și între minciună și adevăr, lipsa adecă a unei pături puternice de oameni superiori, muncitori, și modești totodată, a unui strat de individualități conștiente de propriile lor forțe, individualități care să fie în stare a elimina pe acei farsori, care obraznici și înfiați ca toate nulitățile, se îndeasă să dicteze și să-și deie aerul de conducători acolo unde nu-i iartă puterile și priceperea lor. Fără-ndoială că fenomenele asupra cărora am insistat mai sus denotă o stare patologică, un curent cu desăvîrșire nesănătos, și ele nu pot fi considerate decît ca simptomele unei complete anomalii și dezechilibrări, pe care, fără ca să exagerăm întru nimic, am putea-o numi bizantinism literar. Toate aceste părți rele ale spiritului nostru literar de astăzi ies cu atît mai mult în evidență și se impun cu atît mai mult vederilor noastre, cu cît ne lipsesc părțile bune, care să compenseze și să acopere ceea ce este stricat și putred. Cele ce le-am spus noi pînă aici constituiesc deja un punct din care se poate studia situațiunea în care se găsește o mare parte din literatura noastră de astăzi. Noi vom analiza în cele ce urmează o serie de idei, din care se poate lămuri pînă la un punct faza actuală a literaturei noastre. Urmărind în general aproape tot ceea ce se scrie și răsare pe ogorul tomnatic al literaturei române de astăzi, lucrul cel dintîi care ne izbește este lipsa de orientare fixă și lipsa de disciplină cu care scriitorii ies, fîlfîind și bojbăind ca liliecii, pe arena publicităței. Comparînd și confruntînd în masă operele literare care apar de un timp încoace, oricîtă bunăvoință am pune și oricîtă forță de atențiune am cheltui, ne va fi peste putință ca să găsim în ele o unitate de principii sau de vederi, o idee generală bine definită și precizată, care să circuleze în corpul fiecărei opere și să pună în mișcare, sub diverse forme, mintea și inima fiecărui scriitor. Dacă, prin urmare, în literatura noastră contemporană nu se poate surprinde nici o unitate de vederi, aceasta se datorește numai unei lipse fundamentale de solidaritate intelectuală între acei care-și supun operele lor la aprecierea publicului cetitor. În chipul acesta numai ne putem explica cum toți aceia care se pricep ceva în materie de literatură tind să se facă capi de școală cu cîteva idei ce le-au auzit de la alții, sau le-au cetit din întîmplare și numai pe jumătate în vreo carte apărută fie în Franța, fie în Anglia, Germania, Rusia ș.a. Acestea sînt deci faptele asupra cărora ne vom opri în restul articolului de față arătînd, în cîteva trăsături generale, de unde vine această anarhie, această confuziune și destrăbălare fără margini și fără păreche, în care zace și tînjește literatura noastră de astăzi, lăsînd ca cu timpul să revenim asupra unor cazuri speciale. II [ modifică ] În istoria politică și culturală a unui popor, epocele cele mai însemnate și care leagă firul faptelor istorice sînt epocele în care găsim predomnind o singură idee generală, un singur principiu unitar, un singur ideal în giurul căruia s-au alipit toți oamenii de muncă și de inimă, și toate spiritele Lucide și pătrunzătoare. Bineînțeles că la început o asemenea idee generala, în care se concentrează pe zeci și chiar sute de ani puterea și luminile vieței viitoare a unui popor, își iau naștere în mintea unui grup restrîns de cîteva inteligențe superioare, și numai mai tîrziu, datorită influenței acestor din urmă, o asemenea idee începe a-și largi cercul său de admiratori și-a electriza, prin propria sa forța, spiritul peste măsură impresionabil al maselor, care întotdeauna completează și duc mai departe activitatea începută și inaugurată de cîteva individualități rari și izolate. În asemenea momente în care toate privirile sînt concentrate și ațintite spre un singur ideal, elementele dezorientate și refractare, care voiesc să facă disidență și să paralizeze acțiunea, rămîn în afară de curentul mare al ideilor, și toate sforțările lor, sforțări oarbe ale unor simple cantități neglijabile, se pierd fără a putea împiedeca întru nimic succesul ideilor împărtășite de toți oamenii care-și dau sprijinul lor și se fac promotorii principiilor largi și luminoase. Ca exemplu al celor spuse mai sus ne pot servi atît figurile mărețe de la începutul secolului, care, deși persecutate și izolate, dar unite într-o singură idee, urmărind un singur ideal, au captivat toată suflarea românească și au reușit să aprindă toate spiritele cu care au venit în atingere; cît și energica și bărbăteasca generațiune de la mijlocul secolului nostru, care în timp de treizeci de ani și mai bine a luptat pentru aceeași singură idee generală, același singur ideal și acesta se răsfrînge în toate faptele îndeplinite de ei și asupra fericitei epoci în care au trăit, epoca bine definită prin însăși unitatea și comunitatea de idei a acelora care au creat-o. Ceea ce se întîmplă în politică se poate constata și în literatură. Adevăratele epoci literare se nasc numai într-un timp în care toți scriitorii de valoare pornesc dintr-un același punct și, însuflețiți de același principiu unitar și general, mintea lor vizează aceeași stea de pe orizontul lor intelectual. Așa, clasicismul întrupează în sine o întreagă epocă literară, pentru motivul că la toți reprezentanții săi autorizați se vede o comunitate de vederi și de idei, aceeași concepțiune despre artă și despre vieață, și același mod de a privi și interpreta, sub diverse forme, natura omenească. Același lucru se poate vedea în secolul nostru atît în activitatea literară a romanticilor, cît și într-aceea a naturaliștilor contemporani. La noi generațiunea bătrînă de acum cîteva decenii — față cu natura și caracterul special pe care trebuie să-l aibă mișcarea noastră literară — a lăsat o urmă bine întipărită și a format o epocă în întreaga evoluțiune modernă a literaturei noastre, numai pentru că toți au scris sub impulsul puternic al unei și aceleiași idei generale, care transpiră și circulează în toate operele ieșite din pana lor. Astăzi lucrurile nu stau tot așa, din cauză că toate raporturile noastre culturale au suferit o adîncă zguduitură și zdruncinare, în urma căreia a dispărut chiar acel puțin echilibru și unitate, care exista mai nainte. De aici lipsa de orientare precisă pe care o surprindem la cea mai mare parte din literații noștri de astăzi, care scriu fără ca să aibă o idee unică și generală, un fir conducător în întunecosul și încurcatul labirint al situațiunei în care se află, pentru prezent, toate relațiunile noastre sociale. Lipsindu-ne, prin urmare, acea coeziune de idei cari să vibreze în mintea fiecărui scriitor și care să rupă hotarele strîmte și rigide ale patimilor individuale și ale egoismului de castă, consecința imediată a acestor fapte nu poate fi decît cea următoare. Fiecare lucrează izolat și separat de ceilalți, fiecare spune ceea ce voiește și cît poate și unde nu mai poate; voiește tot ce nu voiesc alții, din dorul bolnăvicios de a se pune într-un punct de unde numai singur să se poată vedea, și astfel fiecare se crede îndeajuns de tare ca să poată ieși în lume cu cîteva idei fie cît de sarbede. Lipsind acea idee generală în giurul căreia să se grupeze puterea de gîndire, lipsește acea forță care stabilește o unitate, o solidaritate și o coeziune intelectuală între toți aceia care voiesc și pot să tragă o brazdă pe ogorul înțelenit al tinerei noastre literaturi. Lipsa unei asemenea solidarități mai este determinată și de o altă cauză. La noi în literatură nu se vede acea muncă serioasă și conștiincioasă, care există în alte părți și la alte popoare. Cînd fiecare muncește și-și pune în circulațiune forța și fondul real de gîndire de care dispune, este imposibil ca mai curînd ori mai tîr- ziu să nu se stabilească între toți un puternic curent de simpatie intelectuală, care tîrăște cu sine chiar elementele cele mai refractare și mai șovăitoare. Munca intelectuală în special consolidează mai mult decît orișice spiritul de asociațiune, și ea se poate considera ca fermentul cel mai energic pentru dezvoltarea spiritului de simpatie și solidaritate intelectuală între un grup mai mult sau mai puțin vast de inteligențe. Prezența muncei persupune existența unei cooperațiuni și cooperațiunea aduce cu sine o ciocnire zilnică de idei și de tendințe, ciocnire și atingere din care nu poate rezulta decît o singură unitate de vederi și un fond intens de solidaritate spirituală. Comunitatea de cercetări serioase aduce cu sine un spirit de fraternitate cu mult mai fecund, cu mult mai larg și ma,i pozitiv decît spiritul de fraternitate întemeiat pe baza șubredă și artificială a admira- țiunei mutuale. Prin muncă continuă numai se pot forma opiniunile, și numai ea poate pune temelia curentelor sănătoase în toate direcțiunile și, în special, și în literatură. Munca arată ce poate fiecare, ce face selecțiunea între forță și slăbiciune, și cu încetul chiar cei refractari, chiar cei ce vor să se impună fără muncă și fără forță, prin mijloace de intrigă și înșelăciuni de moment, bătuți mereu de concursul muncei, la comparațiunea forțelor, slăbesc, se conving și se închină, sau, ca niște netrebnici și răi la inimă, se eliminează singuri ori sînt dați deoparte. La noi pentru a se încungiura ori cel puțin amîna această eventualitate, s-au pus în practică o sumă de expediente și tertipuri cu scop de a înlocui munca și de a masca slăbiciunea, și a ajunge astfel la țintă, pentru un timp oarecare, nu numai fără muncă, dar și fără forță, fără calitățile absolut necesare pentru a obține rezultate reale și durabile. Rezumînd dar, concluziunea finală la care ajungem este următoarea. în literatura noastră contemporană, privită în lineamente generale, nu se vede nici o unitate de vederi, pentru că ne lipsește o idee generală, care să fie ca un fel de vade-mecum al fiecărui scriitor. Ne mai lipsește încă munca serioasă și conștiincioasă, ce dă vieață tuturor ideilor mari care străbat mintea acelor ce voiesc să lase pe urma lor un punct luminos în literatura poporului pentru care au muncit. Lipsind aceste două elemente, solidaritatea intelectuală dintre scriitori apare ca un vis, ca o himeră. Numai atunci cînd noi vom ajunge stăpîni pe o idee generală limpede și bine precizată pe care s-o urmărească scriitorii, numai atunci vom scăpa de trista priveliște de a da ascultare acelui noian de tot felul de idei, care de care mai sucite și mai curioase, din care toți voiesc să-și ridice un piedestal. Prezența unei asemenea idei va produce, inevitabil, acel proces de selecțiune în urma căruia cei mai mulți se vor face părtași ai acestei idei, formînd astfel, încetul cu încetul, un puternic curent de rezistență în contra acelor care, mai puțin pătrunzători, vor sta deoparte și în afară de cîmpul de luptă, pe care merg strîns uniți și adînc convinși de forța principiilor în giurul cărora s-au grupat. Și asemenea piroces de selecțiune va fi cu atît mai energic, cu cît ideea pusă înainte va fi mai limpede și mai intensă. Forța oricărei idei stă, totdeauna, în raport direct cu propria sa forță de selecțiune. În același timp, atunci cînd la noi gustul pentru muncă serioasă va ajunge să se dezvolte pe o scară mai întinsă, numai atunci vom putea fi față la agonia și la ultima sforțare a acelora care, cu un volum sau două de fraze copiate și compilate din alte cărți, au voit să frustreze și să stoarcă de la mulțime cîteva laude răsunătoare și cîțiva lauri falsi și artificiali cu care să-și satisfacă propria lor vanitate și să-și ascundă seceta de idei și de sentimente care i-a stăpînit în tot cursul vieței lor. Odată îndeplinite aceste două deziderate absolut necesare pentru progresul nostru literar, ne vom putea bucura de razele binefăcătoare ale unei solidarități intelectuale mai largi, și numai pe această cale vor dispărea aceste diviziuni și subdiviziuni de primătoare în care egoismul de castă sleiește orice manifestațiune liberă și sinceră, oprind în același timp pe scriitori ca să țintească spre același punct fix de pe orizontul nostru intelectual. Fără îndoială că, dacă nu astăzi cel puțin mîne, vom putea ajunge aici de îndată ce vom avea în mijlocul nostru cîțiva oameni de muncă și adînc cunoscători ai situațiunei noastre literare de astăzi, oameni care, punînd bazele unei idei generale conducătoare, vor reuși să grupeze în giurul lor cîțiva admiratori entuziaști ai unei asemenea idei, pentru că nu trebuie să uităm că nici o idee, fie chiar dintre cele mai strălucite, nu poate să rodească fără entuziasm. În chipul acesta, anarhia noastră literară de astăzi își va lua sfîrșit; și cu ea odată va apune și steaua acelora care i-au dat sprijin și ajutor.


content:
Mulți vă cred nefolositori și au dreptate să vă socotească așa cînd nu vă înțelegeți chemarea. Vorbiți adeseori fără să vă aduceți aminte că cuvîntul vostru trebuie trecut prin judecata cea mai largă și cea mai limpede, aceea care nu se oprește la zăgazuri ridicate de gînduri îndărătnice, ruginite, și aceea care pătrunde dincolo de ce poate prinde mintea orișicui. Vorbiți și ca niște pedagogi supărători, ursuji, pedanți, pe cînd ar trebui să vă arătați sfătuitori buni, oameni care spun un cuvînt și sînt ascultați cu luare-aminte, sau dacă se găsesc în fața unor firi mai dîrze, izbutesc totuși să le convingă, fără să strige, ci vorbind așezat, senin, și lăsînd să se strecoare un surîs discret — care poate ascunde totuși multă ironie — pentru ca să sublinieze mai bine ce li se pare rătăcire la cei cu care stau de vorbă. Să fie numai atît ce ajută pe detractorii voștri să creeze o atmosferă de neîncredere ori de antipatie în jurul numelui pe care îl purtați? Este ceva mai mult, o alunecare și spre alte greșeli, pe care cu mai multă înțelegere, cu o îndrumare mai pricepută a stăruințelor voastre, le-ați putea evita. Din cît se scrie, voi vă opriți de multe ori la ce nu se cuvine să fie luat în samă ori nu merită prea multă osteneală ca să se vadă ce preț are. Vă înflăcărați, puneți pasiune în rostirea de verdicte, în distrugeri — și ce ușoare sînt de obicei asemenea distrugeri! Vă înflăcărați însă mai puțin, vă entuziasmați nu cît s-ar aștepta, puneți paranteze și reticențe atunci cînd vă găsiți în fața unor opere ce aduc cutremurările noutăței, revărsări de belșug sufletesc care este poate numai al unuia singur, adevărat ales dintre mii și mii. Se întîmplă chiar să tăceți cînd se ivesc asemenea pîrguiri rare ale minței. Și ce urîtă e atunci tăcerea, ce mare vină cade asupra voastră că bucuria cu care s-ar cădea să le întâmpinați o lăsați inedită! Criticul are, fără îndoială, datoria să vegheze, să înlăture ce caută să întunece literatura ou înșelătorii, cu minciuni, dar se cere de la el să-și dea samă cînd și de unde vine într-adevăr această turburare. Loviturile lui trebuie să fie chibzuite, să dea impresia că sînt bine îndreptate, nu date la întîmplare, nu pornite dintr-un zel ușuratec și de prisos. Dincolo de această datorie stă însă aceea de care el trebuie să ție mai mult socoteală, pentru că împlinirea ei pune mai bine în evidență rolul lui și mărește autoritatea cuvintelor cu care el fixează valorile. Ε datoria care-i spune: „Oprește-te aici și privește: ceva nou, ceva clocotitor de viață a răsărit; înalță-i laude și vestește-l tuturor”. Da, întîmpinarea caldă, exuberantă, adusă operelor care sînt semne strălucitoare în drumul spre nesfîrșite înaintări, aceasta se așteaptă mai mult de la voi, aceasta trebuie să fie dovada înțelegerei luminate a misiunei voastre. Atrăgînd luarea-aminte spre ce se ridică deasupra nimicurilor, arătînd unde e literatura de realizări înalte, sînteți mai de folos, înlesniți mai ușor întemeierea unei judecăți literare decît dacă vă opriți prea mult la ce e numai zgură și pleavă. Cea mai mare putere, cea mai binefăcătoare înrîurire o are critica pozitivă, pe cînd cea negativă, chiar cînd este îndreptățită, e un ajutor slab pentru formarea gustului literar și, în orice caz, ea trebuie să ducă la cea dintîi, dîndu-i, prin excluderi, cîteva elemente de apreciere ce pot fi binevenite. E, desigur, o reminiscență din trecut cînd se face prea multă critică negativă. Era în firea celor de altădată să stăruie mereu asupra a ce trebuia osîndit, pentru că credeau că în chipul acesta ajung mai ușor la îndreptări. Așa se proceda si în morală, cu acele porunci ce repetau întruna: „nu fă cutare ori cutare lucru”; dealtfel, și azi se mai continuă — cu ce zădărnicii, știm bine — această metodă, pentru că morala suferă și ea încă de tirania concepțiilor din trecut. Nu, spre frumos și spre bine sufletele sînt călăuzite mai ușor dacă li se arată de-a dreptul ce răspunde acestor cuvinte decît dacă li se dau încontinuu pilde contrare… Înțelegeți aceasta, critici care vreți să fiți ascultați și să apăreți ca buni îndrumători ai literaturei. Pentru ca să fiți astfel nu uitați iarăși un lucru cu desăvîrșire elementar, dar pe care totuși îl pierdeți din vedere. Ca să fie cineva critic adevărat, trebuie să fie psiholog — cunoscător al oamenilor, al vieței. Literatura e proiectare sufletească, proiectare de vieață. Cum veți putea-o înțelege dacă veți fi prea streini de ce sînt elementele ei fundamentale, dacă nu veți aduce însușiri din care să se vadă că cunoașteți bine tainele sufletești, mișcările adînci și mărețe ale vieței în nemărginitul înfățișărilor ei? Cultura, cărțile nu sînt de ajuns ca să dezvolți aceste însușiri. Observarea stăruitoare a realitaței, pătrunderea în gîndurile, în sentimentele celor printre care vă găsiți, participarea largă la vieață, îmbogățirea de fiecare zi a impresiilor și confruntarea, analiza lor — acestea ascut mai mult aptitudinile critice și pot da cea mai bună pregătire pentru aprofundarea și judecarea dreaptă a creațiunilor literare. O comparație a spiritului în care au scris cîțiva critici va poate convinge. Uitați-vă la Taine… Minunat scriitor; puternică inteligență, și totuși critica lui e cu atîtea lacune, așa de puțin înțelegătoare adeseori, o critică rigidă, imobilizată în formule, silită să remorcheze teorii care dînsului i se păreau că explică tot. Și cu toate acestea, Taine era psiholog — dar psiholog de meditații în odaia de lucru, nu psiholog mai realist, format în atingerile dese cu vieața și care dau sugestiuni, precizează, amplifică intuiții, cum nu se întîmplă cînd ești prea mult robul cărților și operezi cu abstracțiuni. Așa a fost și Brunetière, căruia-i lipsia însă cultura largă artistică a lui Taine și i se părea că critica nu trebuie să se abată de la unele principii fixate de mult și cîștigă în autoritate dacă decretează în numele unor precepte care dau, prin exclusivismul lor, siguranță și încredere celui care le aplică; de aceea opera lui are ceva învechit, didactic și ne lasă deziluzionați. Altfel, cu totul altfel, se înfățișează Sainte-Beuve; descoperi la el un suflet mai mlădios, o înțelegere mai largă a individualităților literare și caracterizările lui se vede că sînt scrise de un om care are o cunoștință adîncă despre oameni și a privit de aproape vieața. Critica lui nu e — să-i zicem — cărturăreasca, ci de psihologie vie, pătrunzătoare, cîștigată printr-o intuiție ageră, prin peregrinări continue în lumea sufletelor — o critică, cu alte cuvinte, mai omenească. Și tot așa apare Théophile Gautier — cunoașteți paginile în care a fixat originalitatea lui Baudelaire și a avut curajul să ia apărarea contemporanului său, ponegrit de ceata neînțelegătorilor. Atît Sainte-Beuve cît și Théophile Gautier erau și ei scriitori cu o cultură întinsă, dar erau ceva mai mult: suflete primitoare de ce rămîne altora necunoscut și neînțeles, suflete cu o sensibilitate bogată, vibrantă, multiplu nuanțată, de intelectuali formați prin observarea pasionată a vieței, prin împărtășirea statornică din priveliștile ei aducătoare de înviorări, de premeniri ale gîndurilor. Și erau astfel pentru că aveau fire de poeți — biografia lor e așa de deosebită de a unui Taine ori, mai ales, Brunetière, și în opera lor poezia are un loc pe care nu-l găsim la aceștia. Dacă nu aveți acest dat al pătrunderei psihologice și al recunoașterei valorilor vieței, veți putea fi „critici” ca să vorbiți de pe o catedră sau să scrieți vreun manual de literatură, dar critici îndrumători, care să ajute la afirmarea inovațiilor — niciodată. Ați urmărit ce s-a petrecut în literatură — și încă în cea franceza unde spiritul critic e mai dezvoltat — de treizeci de ani încoace? Aceasta poate fi o indicație pentru atitudinile pe care trebuie să le luați cînd țineți să se recunoască însemnătatea rolului vostru. Ε un caz tipic ceea ce s-a petrecut în curs de trei decenii, o pildă vie, sub ochii noștri, și de aceea cu atît mai elocventă. Timp de mai mulți ani cîțiva tineri au venit să proclame crezul lor nou literar prin reviste și prin scrieri ce nu semănau cu ce produceau alții, cum nu semănau cu tot ce se scrisese altădată. Criticii s-au năpustit asupra lor ori i-au disprețuit… tăcînd. Cineva, scriitor și el, dar nu critic de profesiune, a venit într-o zi să semnaleze în cronica literară a unui ziar opera unuia din tinerii oropsiți, arătînd că ea aduce făgăduințele unui mare talent și realizări de o noutate ce nu poate fi tăgăduită. Cel care făcea acest gest era Octave Mirbeau, și el a vorbit pe cînd un Brunetière, un Faguet tăceau, pentru că tînărul scriitor era un necunoscut și critica lor mîndră nu se putea opri la cine avea acest păcat. Necunoscut, tînărul căruia îi adusese laude Mirbeau s-a impus atențiunei publicului și mai tîrziu a ajuns celebru, pentru că-i zicea… Maurice Maeterlinck. Și ca el, mai mulți au scris ani de-a rîndul, au îngrămădit opere peste opere — și din cele care vor trăi totdeauna — dar critici de profesiune, consacrați, nu s-au ocupat de ele, cum nu se prea ocupă nici azi, deși cîteva au ajuns să fie cunoscute în cercuri mai largi, admirate de cetitori cu gustul literar mai înaintat decît al domnilor critici. Explicația? În cîteva cuvinte: în fața sufletului nou pe care-l aduceau tinerii scriitori sta sufletul vechi al criticilor. Da, așa era sufletul acestor scriitori, pentru că se formase din acumularea unor impresii nouă, din ce oferia o vieață așa de mult schimbată în cursul cîtorva ani — ce repede se schimbă sub ochii noștri! — și pentru că venia cu aspirații, viziuni cum nu putuse fi cunoscute de cei de mai înainte. Altfel era sufletul criticilor, și chiar azi tot așa îl păstrează cei mai mulți. Ei continuau să trăiască în lumea de altădată, nedîndu-și samă că multe se schimbase sau neprețuind de ajuns înțelesul pe care-l aveau unele prefaceri pe care, oricum, le vedeau și ei, pentru că erau prea izbitoare. Că erau așa de refractari poate să ne mire, și totuși nu… Cîți nu trăiesc în mijlocul nostru cu păreri, cu sentimente de acum cincizeci și chiar o sută de ani sau numai cu vagi, întîmplătoare apropieri de cei care sînt într-adevăr oameni ai vremilor nouă! Α-ți însuși ce e mai mult înfățișarea exterioară a lumei de azi, vieața ei materială, a avea unele deprinderi care sînt ale tuturor, a te manifesta prin vorbă, prin gesturi, ca și alții — aceasta nu înseamnă că ești deplin modern. Dacă nu ai prins taina tuturor transformărilor ce se întîmplă în fiecare clipă, dacă sufletului tău nu i-ai dat posibilitatea să urmeze linia ascendentă pe care o urmează vieața din jurul tău, dacă nu l-ai modelat după sugestiunile și cerințele timpului, ești, de fapt, un rămas în urmă și nu vei fi niciodată în stare să pricepi și să judeci pe alții, pe cei care sînt suflete evoluate. Astfel au fost criticii care au rămas streini de literatura nouă și s-au arătat cu totul nepregătiți s-o prețuiască, așa că veți recunoaște că aceasta duce la un fel de abdicare intelectuală și pilda lor nu este aceea care poate fi urmată. Scriitorii știu să dea vieață și neînsuflețitului — se spune și în cărțile de școală. Mare dar, într-adevăr, acesta și multe pagini ne rămîn întipărite pentru totdeauna în minte, pentru că însuflețesc ce altfel ar părea mort. Dar dacă scriitorii au acest dar, ei v-ar putea spune că sînteți opuși lor pentru că de multe ori luați vieața la ce e însuflețit. Scrieri în care fiecare rînd e gîndire avîntată, simțire puternică, par altfel, îndură o micșorare, cînd trec prin mintea voastră și veniți să vorbiți despre ele. Ε ceva de veștejire în atingerile voastre, faceți să pălească ce e tinerețe și sănătate. Cîte decepții cînd ai cetit pe vreun scriitor și pe urmă te îndrepți la ce spuneți voi despre el! Aproape nu-l mai recunoști în disecările voastre stîngace, în interpretările care-l denaturează, îi înăbușe sufletul, îl strivesc. Fiți mai îndemînateci cînd vă apropiați de ce voiți să înfățișați și să lămuriți altora, nu schilodiți ce e frumusețe vie, plăsmuire măiastră, și puneți, mai ales, mult suflet, cît mai mult, cînd vă opriți la aceia pe care vreți să-i faceți cunoscuți și mai bine înțeleși. Pentru că judecați pe alții cum scriu, să îngăduiți să fiți judecați cu aceeași măsură. Dacă autori care nu-și îngrijesc stilul sînt mustrați de voi, de ce ați fi scutiți de mustrări la fel, cînd vi se pot aduce pe drept? Credeți de obicei că un critic nu are decît să-și arate părerile, indiferent de cum le prezintă, sub ce formă. De aceea vedem atîtea pagini de critică peste care nu a vegheat grija stilistului, cu fraze ori de gazetărie ușoară, ori mișcîndu-se greu, pahidermic, ca în cărțile unor filozofi și filologi. Trăiți în lumea celor care au știut să dea exprimărei desăvârșire, aveți prilejui să vă opriți în fiecare zi ochii pe podoabe ale stilului și să vedeți osteneala pe care și-au dat-o alții ca să îmbine cuvintele în minunate armonii, și nu sîntem oare îndreptățiți atunci să vă cerem îngrijire, eleganță în scrisul vostru? Critica trebuie să fie și artistică, nu numai instructivă. Cine e chemat să formeze gustul trebuie să arate că el însuși prețuiește frumosul, năzuiește la el totdeauna, și în exprimarea gîndurilor. Căutați deci să fiți artiști cînd scrieți, și prin aceasta veți da o dovadă că ați înțeles și mai mult pe aceia despre care ne vorbiți și pe care ne sfătuiți să-i urmăm. Poate că uneori scepticismul, descurajarea vă cuprind; poate vă ziceți că cu toate silințele pe care vi le dați, îndrumările voastre au un ecou prea slab, nu sînt primite cum s-ar cuveni, nu schimbă cît ați dori păreri adînc înrădăcinate. Constatarea aceasta sînteți duși s-o faceți pentru că aveți, într-adevăr, destule prilejuri să vă dați samă de ce se întîmplă, cu toate stăruințele voastre, dar trebuie pentru aceasta să vă pierdeți cumpătul? Sforțările voastre nu se poate să nu-și arate roadele; dacă ele se izbesc cîtva timp de piedeci, încetul cu încetul efectul lor ajunge să se simtă, să pătrundă pe drumuri închise mai înainte — oricît de dîrze ar fi cetățuile ignoranței și prejudecăților, în cele din urmă ele tot se risipesc, una cîte una. Nu lăsați deci pesimismul să se furișeze în sufletul vostru și gîndiți-vă că poate mai mult ca oricînd critica are azi o înaltă menire de îndeplinit. Se scrie cît nu s-a scris niciodată; se recurge la procedee de pervertire a simțului literar pe care spiritul inventiv în rău le pune în circulație în fiecare zi; se falsifică cu sfruntare valorile, se practică, în sfîrșit, tot ce pun în mișcare vanitatea, cabotinajul, îndrăzneala, reaua-credință. Pe de altă parte, în împrejurările de azi numărul celor doritori de a se cultiva crește mereu și cum cei mai mulți nu aduc o tradiție, o pregătire, sînt ispitiți de ce nu le poate fi de folos, se zbat în nedumeriri, expuși tuturor rătăcirilor. Înțelegeți ce binefăcătoare poate fi înrîurirea voastră, în această dezorientare, în acest haos, și cît sîntem în drept să așteptăm de la cuvîntul vostru pentru înălțarea culturei.


content:
În valuri albe mii de focuri Plutesc – e drumul nesfârșit Al robilor; din el se spune Că după veacuri e ursit Câte o stea să se desfacă Și, ridicându-se mai sus, Alături de-altele să treacă În lumea fără de apus. O cale-a robilor se-ntinde Și pe pământ, dar nu de foc, Ci de-ntuneric – e convoiul Atâtor vieți făr' de noroc. Și printre ele câteodată Se-oprește soarta ca s-aleagă Un suflet – stea chemată poate S-aprindă raze-n lumea-ntreagă. Purtând povara de durere, Măcar atât s-aveți și voi, Iloți: un gând de mângâiere, Că și din robi se nasc eroi.


content:
La răspântia neagră S-au oprit trei care. Cei care le mână Scapără-n amnare. Unul din ei zice: – Fost-am la oraș Să mă judec iară: Tot eu păgubaș. Altul: - O făclie Și-un coșciug am luat: Mi-a ucis vechilul Unicul băiat. Cel din urmă: - Uite, Mai aveam doi boi; Pentru bir mi-i vinde Mâine pe-amândoi. Din răspântia neagră Carele-au plecat Și merg greu, de parcă Piatră duc în sat.


content:
Glasuri de aramă Printre codri-adânci, Glasuri ce ne cheamă Dincolo de stânci; Glasuri peste valuri De cântări de-argint, Glasuri de Sirene Ce mereu ne mint; Glasuri de morminte Ce ne-opresc în drum Și ne fac să plângem Între „ieri” și-„acum”, Pentru ce mai tare Răsunați voi azi? - Parcă-aleargă vântul Peste munți de brazi. ...Suflete, deschide Temnița-nghețată Solilor vieței Ce la poarta neagră – Poarta sihăstriei – Vin acum să bată.


content:
Ieri gândurile îmi păreau ca blocuri de granit Pe care-eternitatea înghețase, Și mă-nchinam la ele ca păgânul Ce roagă marmurele sfinte să nu-l lase De duhurile negre ispitit. Azi gândurile-mi sunt ca trestii ce se pleacă, Și simt o bucurie ne-nțeleasă Văzându-le așa plăpânde C-ar tremura și de-un suspin, De-o șoaptă... O, vraja-amețitoare a gândurilor blânde! Ce oare a venit să schimbe dintr-o dată Viața rece-a sufletului – Ce mister? Și ce să fie raza rătăcită Ce-a coborât s-aducă-nduioșare În gândurile prinse-n lanț de fier? ...Un cântec se aude-n stradă, E cântecul banal, dar tragic, ce-nsoțește Pe cei ce spun adio celor vii – Și soarele ferestrele dezmiardă... O, cum uitasem, primăvară, c-ai să vii!


content:
Nu mai gândi la zilele apuse, Nu mai privi la umbrele rămase În urmă; sufletele duse În altă lume - cine știe? – poate Ne uită. Când morții sunt așa departe, Și când de la pământ la stele Atâta cale ne desparte, Durerea – cine știe? – dacă La cer peste morminte poate Să treacă. Privește-n jurul tău – e marea Vieței; pleacă și o-nfruntă, Îmbată-ți ochii-n contemplarea Minunilor ce te așteaptă; Trăiește, mergi oriunde soarta Te-ndreaptă.


content:
Dacă vreți s-aflați Din ce locuri viu, Munții-i întrebați, Că ei singuri știu. Codru mi-a fost frate Prin pustietate. Dacă vreți să știți Cin' m-a mângâiat, Cerului-i vorbiți, Că el m-a veghiat. Stelele mi-au fost Noaptea adăpost. Și-ncotro-mi duc zborul De vreți să vă spui, Întrebați izvorul Care-i drumul lui. Calea-mi se sfârșește Unde el se-oprește.


content:
Au adormit în visul pietrei, Au adormit și i-am privit Cum ochii lor uitase-ndată Că mai-nainte cuprinsese – Minune – câmpul înflorit. Erau pribegi ce nu știu unde Mergeau – atâtea drumuri sunt Pe care chinul le deschide Prin lume – și ei toți cu gesturi Înlocuise-orice cuvânt. Îi întâlnisem în lumină Bolnavă de amurg, și-n urmă, Când întâmplarea ne-apropiase, Am mers pe lângă ei privindu-i Cum toți tăcuți păreau o turmă. ...Pe când dormeau văzui de-odată Cum tresări cel mai bătrân. Se ridică, făcându-și cruce, Și zise zarea cercetând-o: „Fă, Doamne,-aicea să rămân!”


content:
Luminile ce fug de ele Și famecul măreței înfrunziri Le chinuiesc, când știu că-s numai umbra În care adăpost își caută Hidoase viețuiri. Întunecimea lor le face totuși Șă fie mândre că într-una Puterea-atâtor trunchiuri ele-o sapă, Dar de mândria lor își râde codrul Când știe că pe el nu-l risipește Nici furtuna. Și iarna, când frunzișul Nu le mai turbură și nu le umilește, Mai îndrăzneț privesc, crezându-se stăpâne, Dar strălucirea albă a zăpeziei Le-neacă și holbarea neagră A lor o biruiește.


content:
Poezii [ modifică ] Pianistul Spleen Monotonia Pastel alb Din pragul unui vis Amorul meu Păianjenul de aur Colocviu sentimental (de Paul Verlaine ) Sonuri și culori Cugetările lui Préville asupra artei dramatice Teatru [ modifică ] Renegatul Visul lui Ali Un amic Altele [ modifică ] Dafin, Făt-Frumos și Frumoasa Ileana Mircea Demetriade nu a fost frate cu actorul Aristide Demetriade. Aristide Demetriade a crescut la Dumitresti, fostul judet Ramnicu Sarat.


content:
Famila Mitescu, 1901 Cuprins 1 Originile familiei de preoți Mitescu 2 Descendenții preotului Ioan 3 Note 4 Documente 5 Referințe Originile familiei de preoți Mitescu [ modifică ] Coperta monografiei În Transilvania totdeauna au urmat certe, neînțelegeri și fel de fel de apăsari și înfricoșate persecuții, din partea Ungurilor asupra Românilor, de multe ori iscate din ura cea mare, din lucruri de nimic și întâmplări de nici o importanță și de nimica și ajungeau la un grad de neînchipuit de barbarie, de multe ori chiar la moarte. Lupta și suferința erau fără margini. Unii dintre Români, care erau mai răbdători, sufereau în tăcere ridicând ochii la cer și visând ziua cea mare, care abia acum, după o mie de ani s-a împlinit aevea, dar între aceștia erau și caractere mai bățoase care nu puteau suferi persecuțiile și nedreptățite strigătoare la ceriu ce veneau sistematic, de la însăși autoritățile ungurești administrative și care erau îndreptate exclusiv în contra preoților, învățătorilor și conducătorilor poporului român. Nici străbunicul nostru Preotul Ștefan și soția sa, presbitera Aquilina, românii get-beget de religiune ortodoxă, cu cinci copii, trei băeți și două fete, dintr-un sat de pe Ceremușul negru [1] care pe atunci se chema Dorcoșeni, nu ducea casă bună cu fișpanul unguresc, care-i purta sâmbetele, cătând nod în papură. Din cauza unei certe ce avusese cu fișpanul și a răspunsurilor prea îndrăznețe a prins grijă și disperare, care l'au făcut să ajungă la hotărârea de a-și părăsi țara și satul și într'una din zile veni la Iași la Mitropolitul Iacob Putneanul în anul 1758, căruia expunându-i toate suferințele ce le îndură de la unguri îi solicită un loc de preot în Bucovina. Cererea admițându-se, se întoarce acasă și luându-și soția și copii într-o noapte, trece munții din preajma izvorului Ceremușului negru și se așează ca preot la Câmpulung în Bucovina, la satul Răchita-Albă. S-ar fi dus el mai departe, dar legăturile de înrudire în satul său părăsit, nu puteau fi rupte așa repede căci lăsase acolo, frați, surori și alte rubedenii la care trebuia să se mai răpează batâr noaptea, mai ales că și el fiu de preot lăsase pe mama sa văduvă. Așa se exprimă el însuși într-o notiță scrisă într-un Moliftevnic tipărit în Iași la 1747. Aici, unul dintre băeți cu numele de Iacob, după moartea tatălui său întâmplată în anul 1765, se face preot în acelaș sat. Acest preot Iacob când s-a răpit Bucovina, în anul 1777 de către Nemți, avea 7 băeți, Ștefan, Simian, Vasile, Iacob, Ion, Ioniță și Grigore și două fete, Ana și Smaranda. Văzând familia lui abia scăpată de sub jugul străin unguresc, că a căzut din nou sub jug străin mai ales având grijă, că toți șapte băeții lui vor fi luați la armată, de care până atunci nu se temea de oare-ce în Moldova și Bucovina încă din timpul Fanarioților, nu exista vreo lege relativă la armata regulată, îi venea foarte greu și nu putea suferi să-și vadă băeții în armată streină, nemțească. Din acest motiv își lua și el calea de pribegie ca și tatăl său preotul Ștefan și în timpul Mitropolitului Gavril Calimach căpătă înalta sa binecuvântare de a se strămuta cu preoția în Moldova și descălecă la satul Mitești, din județul Suceava de unde urmașii săi își luară numele Mitescu. De aici nu târziu se strămută la Fântâna-Mare lângă Fălticeni unde începe a-și însura feciorii, dintre care trei se fac preoți și anume: Simion, Ion și Ioniță. Simion și presbitera Suzana la Mitești. Preotul Ioan și presbitera Ecaterina la Mănăstirea Probota. Preotul Ioniță și presbitera Agafia la Dolhasca iar ceilalți patru rămân gospodari la Fântâna-Mare. La biserica cu hramul Adormirea Maicei Domnului, din satul Deleni, Județul Hârlău (actualmente județul Botoșani) în timpul proprietarului moșiei Iordachi Cantacuzin Deleanu, pe la anul 1788 erau trei preoți, un diacon, doi cântăreți și doi eclisierchi, îngrijiți foarte bine de proprietar după obiceiul timpului când boerii se întreceau care de care să-și aibă biserica mai bine îngrijită mai frumoasă și clerul cât se poate mai corect și mai la înălțimea misiunei, căci și acești servitori bisericești aveau lefuri bune, pământuri de hrană, tainuri și fel de prezenturi la zile mari și în fine ce le trebuia. Și în schimb nu li se cerea decât corectitudine și exactitate în serviciu. Ei bine, cei trei preoți într'un îndelungat timp numai conteneau cu certele în biserică de la bani, colaci etc. și apoi cu jalobe necontenite și cu intrigi la boeri, judecăți peste judecăți zadarnice, căci de îndreptare și liniște nici vorbă și nici o speranță. Până într'o zi din anul 1795 când boerul Cantacuzin încarcă pe toți cei trei preoți, pe cântăreți eclisierchi și-i trimite peste hotarul moșiei, rămânând numai singur Diaconul Vasile care se constatase că era mai pașnic și liniștit. Apoi se duce la Mitropolitul Iacob Stamate și-i cere cu insistență să-i dea trei preoți frați, „ căci chiar dacă ar veni vrenea să se certe, frați fiind se vor împăca între ei și le voiu scăpa de bocluc și de judecăți " [2] . Mitropolitul chemă pe toți protoereii din Eparhie și îi întrebă : „ care dintre moliftele Sf. V. are trei preoți frați în județ? ". Protoereul județului Suceava răspunse că la dânsul în județ se află preoții, Simion în satul Mitești, preotul Ioan la Probota și preotul Ioniță la Dolhasca, că sunt frați drepți, fiind-că și tatăl lor a fost preot și că toți poartă numele de familie Mitescu. „ Pe acești preoți să-i strămuți cu preoția la satul Deleni, din județul Hârlău. la moșia Marelui boier Iordachi Cantacuzin Deleanu ". Apoi chemă și preoții le arătă împrejurările și incorectitudinea predecesorilor lor, pentru care au fost depărtați cu necinste, îi sfătuește că un bun părinte și le dă o singură carte de strămutare [3] . Acești preoți luându-și colectiva carte de strămutare cu data, 9 Martie 1796, se așează toți trei chiar în primăvara acestui an, cu serviciul preoției la biserica cu hramul Adormirea Maicei Domnului din satul Deleni, ajutați fiind cu tot concursul și cheltuelile drumului de marele boer Iordache Cantacuzin Deleanu, care arătă o deosebită îngrijire la așezarea lor, dându-le case de locuință aproape de biserică și tot ajutorul necesar traiului. Și în adevăr marele boer nu s'a înșelat în planul său căci în scurt timp cei trei frați au ajuns pildă de cumințenie și purtare atât în biserică cât și în popor. Unul dintre dânșii cel mai tânăr a fost prohoristisit cu rangul de blagociu (sub protoiereu) în județul Hărlăului iar biserica lor prin curățenia sfințenia și exactitatea serviciului era arătată de model împrejurimilor. Să venim la familia și descendenții acestor preoți: 1) Preotul Simion Mitescu [4] cel mai mare dintre frați și presbitera Suzana n'au avut copii și n'au lăsat nici un urmaș. 2) Preotul Joan Mitescu cu presbitera Ecaterina au avut 3 băeți și 2 fete: Gheorghe, Costache, Alexandru, Safta și Sultana. Descendenții preotului Ioan [ modifică ] a) Preotul Gheorghe Mitescu luând în căsătorie pe Ecaterina fiica preotului Ionașcu din Deleni, s'a făcut preot la 1826 la biserica cu hramul St. Pulheria din satul Pârcovaci zidită de Marele Vistiernic Iorgu Ghica la 1827. Ei au avut 3 băeți Costache, Gheorghe (Iordachi) și Ioan și 3 fete Profira, Ileana și Măria. Dintre cei trei băeți numai cel mai mic cu numele de Ioan, scriitorul acestor rânduri, sfârșind cursul seminarial în seminarul Veniamin Costache din Iași s'a făcut preot la 1870 luna Noembrie 29. De observat: pe când predecesorii năziau câte-și trei frații de ajungeau la preoție, acum de abia unul din trei ajunge preot și acesta impresionat de cuvintele tatălui său care numai cu un ceas înainte de moarte întâmplată în 1868 știind că acesta sfârșise cursul seminarial și își dobândise dreptul la preoție și unul dintre fii, nepoți și verii săi, nu se vor face preoți, a zis: „ Tu să te faci preot ca să nu se stingă făclia care arde de 200 ani ”. Și în adevăr, până astăzi în anul 1919 făclia nu s'a stins, iar de aicea în linie directă bărbătească, făclia s'a stins căci eu preotul Ioan Mitescu având doi băeți Ilie și Ioan nici unul din ei nu s'a pregătit pentru preoție. Cel mai mare dintre fii tatălui meu a fost Costache Mitescu născut la 1832 în Pârcovaci căsătorit cu Ana...El a murit la 1897 luna August în Iași. A avut 2 băeți și 4 fete: Costache († 1918), Jorj (trăește), Elena, Janeta, Cleopatra și Măria. Al doilea fost Profirița (1834 - 1913). A fost căsătorită cu Enache Vasiliu (Familia Vasiliu-Berești). Al treilea Elena (1836 - 1913) căsătorită cu Iancu Romanescu († 1884). Al patrulea Măria (1840- 1874) căsătorită cu Teodor Beiu (din Basarabia). Dintre copii le-a rămas o singură fată Cleopatra. Al cincilea Iordachi Mitescu (1842- 1907) căsătorit cu Chiriachița Samoil la Galați. A avut copii pe Dimitrie, Mihai, Gheorghe, Costache, Ioan, Caterina, Ana, Măria și Elena. Al șaselea Ioan Mitescu (1847) care se face preot la 1870, căsătorit cu Ecaterina fiica preotului Gh. Vasiliu din Hărlău. A avut copii pe Ilie, Ioan, Natalia. a) Mitescu Costache n'a lăsat nici un urmaș. b) Alecu Mitescu a avut 2 fete și un băiat, Mihalache, (mort la 27 ani neînsurat) Eufrosina și Smaranda (măritată cu Enache Ionescu). 3) Preotul Joniță Mitescu și presbitera Agafia au avut patru băeți și anume: Iordachi, Dimitrie, Alexandru și Andrei și o fată Ecaterina. Din aceștia nu a rămas decât o singura fată Profira încă în viața, fiica lui Andrei. Dintre băeți numai Alexandru s'a făcut preot la Deleni. Acesta nu a avut nici un copil. El a avut de soție pe Zamfira. Ceilalți doi Iordache și Dimitrie necăsătoriți au murit în Iași și sunt înmormântați la Biserica 40 Sfinți. Amândoi au ocupat funcțiuni însemnate la visterie pe timpul marelui Vistiernic Iorgu Ghica Deleni. Iordache Mitescu a fost multă vreme secretarul vistiernicului Ghica, el fuma tutun de 2 galbeni oca era considerat ca boer, nu pleca nicăeri Ghica fără el și avea 2 camardinieri. Acestea au fost scrise de mine, Camil I.Mitescu fiul lui Ilie Mitescu și nepotul preotului Ioan Mitescu din Iași, după cele scrise cu mâna lui proprie de bunicul meu, preotul Ioan Mitescu dela Biserica “Sf. Neculai” domnesc în Iași, spre veșnică aducere aminte urmașilor a originei noastre. CAMIL MITESCU 21 — 27 Ianuarie 1921 — Iași, str. Zmeu No.8. Note [ modifică ] 1) Preotul Gheorghe Mitescu spunea de moșul său, Iacob fratele preotului Ioan, rămas gospodar la Fântâna-Mare și care venea din când în când la nepotul său, preotul Gheorghe și adesea spuneau că ei sunt nemeși [5] de la Dorcoșani din Maramureș. Preotul Gheorghe, pomenea adesea pe „moșul" Iacob. Bunicul preotul Ioan spune că lui i se pare că și fratele său Costache Mitescu l’ar fi văzut fiind băețandru, pe moșul Iacob care era foarte bătrân. Acest Iacob de la Fântâna-Mare a avut copii despre care nu se știe nimica. Preotul Gheorghe pomenea adesea și de moșul său Vasile dar ce anume bunicul nu știe. 2) Preotul Gheorghe băețandru fiind a fost trimis să învețe carte bisericească în vedere de a se face preot, la mănăstirea Pobrata ce și azi mai există pe a cărui stareț, tatăl preotului Gheorgbe, preotul Ioan îl cunoștea foarte bine și el era cu el prieteni fiind-că fusese și dânsul preot la Pobrata până a nu se strămuta la Deleni. 3) Mitropolitul losif Naniescu al Moldovei, spunea bunicului meu, preotul Ioan Mitescu, că cunoscuse bine pe Ioniță moșul preotului Gheorghe fiind-că el, Iosif, crescuse la mănăstire la Deleni când era copil. Costache Mitescu fratele preotului Gheorghe era foarte bun de gură și ștrengar. Când izbucni Eteria la 1821 în Moldova, el era băețandru de 18 — 19 ani, deci se întovărăși cu un alt băetan din Hărlău, ce-i zicea Matei și se duseră la Iași unde intrară în rândurile Eteriștilor și căpătară haine, arme și cai, se duseră ei până pe aproape de Focșani, unde întâlnindu-i trupele turcești îi puseră pe fugă pe Eteriști. Costache Mitescu și cu tovarășul său Matei se răzlețiră de ceilalți, dar fură urmăriți de o ceată de turci până prin apropierea Bacăului. Acolo întâlnind în drumul lor o laie de țigani, știind ei puține vorbe țigănești s'au amestecat cu ei s'au îmbrăcat în haine țigănești, au dat drumul cailor lor între cei ai țiganilor și numai astfel au scăpat de turci. Au plecat ei înapoi la Iași de unde fugise toată boerimea și curtea, aci s'au întâlnit din nou cu Eteriștii. Ce a făcut el, ce a dres a căpătat pe la curtea Domnească o pereche de pantaloni ce-i purtase Vodă din Iași. Costache Mitescu s'a reîntors la Deleni acasă, rupt prăpădit de oboseală și plin de păduchi, iar tovarășul său Matei plecând cu Eteriștii spre Prut a murit în bătălie la Sculeni. Costache Mitescu era mare taclagiu și lăudăros, făcuse el ce făcuse și căpătase rangul de sulger și se lăuda el către oamenii din sat. “ Mă, eu îs boer, eu am purtat șacșării lui Vodă ”. “Sfârșit și lui D-zeu laudă” Documente [ modifică ] Documentele în baza cărora am alcătuit monografia Vechei familii Mitescu din Iași sunt următoarele: 1) O notiță scurtă scrisă într-un moliftevnic, tipărit la Iași la 1740 de către străbunicul nostru preotul Ștefan emigrat din Maramureș. 2) O notă scrisă de tatăl meu, preotul Gh. Mitescu într-o liturghie găsită de mine în biserica din satul Pârcovaci unde a fost preot de la 1826 până la 1865. Liturghia Mitropolitului Stamati din 1794. Nota cu data 1829 în cuprindere următoare: „ Acest pomelnic l-am găsit între hârtiele rămase de la moșul meu, preotul Simion Mitescu mort în Deleni la 1809 scris de dânsul. ” P O M E L N I C Preotul Ștefan, presvitera Achilina, Iacob preot fiul preotului Ștefan și presvitera Ileana. Adaos mai pe urmă. Simion preot, presvitera Suzana, Ioan preot, presvitera Ecaterina, Smaranda, Grigore, Teodor. Ioniță preot, Agafia presvitera, Iordachi, Dimitrie Andrei, preotul Alexandru, presvitera Zamfira. 3) Cartea colectivă de strămutare a preoților Simion, Ion și Ioniță din jud.Suceava la Deleni, dată de Mitropolitul Iacob Stamate, în anul 1796. Referințe [ modifică ] ↑ din Maramureș ↑ Marele boer Iordachi Cantacuzin Deleanu pe lângă, neliniștea ce-i făceau preoții și ceilalți servitori bisericești mai avea mare grijă și supărare fiind-că era urmărit foarte de aproape de Domnitorul C. D. Moruzi și amenințat cu tăierea capului fiind învinuit de complice, în complotul urzit de boerii Cuza și Bogdan contra lui Grigore Ghica cel decapitat în Beilic, pe care prinzându-i le-a tăiat capetele, iar Cantacuzin Deleanu a scăpat de moarte prin mijlocirea și influența Hatmanului Costachi Ghica care a luat în căsătorie pe fica sa Mariuța. ↑ Această carte de strămutare a luat-o Iordachi Mitescu când a plecat la Galați în 1869 Ianuar. ↑ După moartea lui a urmat ca preot, preotul Ionașcu cu presvitera Maria tatăl și mama mamei mele hirotonit de Mitropolitul Veniamin Costarche la 1809. ↑ Noi suntem „nemnieși" spunea el, pronunțând cum pronunță oameni de la munte era un fel de laudă.


