# FragmentsContent

content:
După atâta cochetărie Și necredință și viclenie, În sfârșit, Nino, simt că trăiesc. Inima-mi astăzi e izbăvită D-acea robie nesuferită; Mai mult asupră-mi nu m-amăgesc. S-a stins în mine flacăra toată: Sub o mânie neadevarată Mai mult amorul nu e ascuns. Dacă în lipsă-ți ești pomenită, Sau înainte-mi de ești slăvită, De tulburare nu sunt pătruns. Eu dorm în pace fără de tine; Când deschid ochii, când ziua vine, Nu ești dorința-mi cea mai dintâi. Nu-mi mai însufli nici o gândire; Fară plăcere, fără mâhnire Te las, te-ntâmpin, mă duc când vii. Nici ale mele lacrimi trecute, Nici suvenire dulci și plăcute Nu pot a face să te doresc. Cât mi-ești de scumpă poți vedea bine: Fără de pizmă, acum de tine Chiar cu rivalu-mi pot să vorbesc. Fii cât de mândră, fii nempăcată, A ta mândrie e nensemnată Ca și blândețea ce ai avea. Nu-mi zic nimica vorbele tale, Și nici ochii-ți nu mai au cale Ca să patrunză-n inima mea. La al tău zâmbet, l-a ta mânie A mea mâhnire sau bucurie Nu pot nici crește, nici a slăbi. Crânguri stufoase, peșteri tăcute, Fără de tine îmi sunt plăcute Și iar cu tine pot a nu-mi fi. Tu-mi pari frumoasă ca ș-altădată, Dar mai mult nu ești Nina ce-odată Desăvârșită eu o vedeam. Dreapta gândire, ce târziu vine, Azi mă învață și văz în tine Greșeli ce grații atunci numeam. Când zdrobii lanțul robiei mele, Doamne! ce luptă, ce chinuri grele! În mâna morții credeam a fi. Dar în nevoie, când omul are Curaj statornic, pentru scăpare Ce rău nu poate a suferi? Așa din cursa primejdioasă O păsărică simplă, fricoasă, Prilej să scape când a găsit, Pierzându-și pene, ia măsuri bune Și-nvățătură de-nțelepciune Să se ferească de ce-a pățit. Tu crezi că poate tot te slăvește Acela care încă vorbește De niște chinuri ce a cercat; Dar însă astfel scapând din mare Corăbierul fară-ncetare Spune-n ce valuri el s-a aflat. Acel războinic ce biruiește După izbândă ne povestește Prin ce primejdii el a trecut; Și robul slobod, după robie, La toți arată cu bucurie Lanțul în care ani a zăcut. Îți arăt starea-mi fară sfială; Vorbele mele n-au îndoială, Că sunt zadarnici sa nu gândești; Și orice-ai zice, fără-osebire, Deloc nu-mi pasă, n-am mulțumire Și știu de mine ce fel vorbești. Nici frumusețea-ți prea lăudată, Nici viclenia-ți n-or găsi-ndată Amorez astfel cum mă fălesc. Te pierd, dar soarta-mi rea nu îmi pare, Căci eu o alta înșelătoare Mai cu lesnire pot să găsesc.


content:
O vedeți colo, colo în vale, Unde natura vesel zâmbește, Unde păstorul zilele sale În paza turmei le mărginește? Inimă simplă, nevinovată, Orice dorință lesne-mplinită. La câmp simțirea e-adevărată, La câmp viața e fericită: La câmp, nădejdea zice, veniți, În fericire de vreți să fiți. O vedeți colo, în palat mare, Înconjurată de bogăție Vedeți ce cinste, ce drepturi are, Vedeți pe fruntea-i ce bucurie? Relele-i fapte se schimb în bune, Orice dorință are-mplinirea, Numai mărirea toate supune, Numa-n palaturi e fericirea. Măriri, nădejdea zice, goniți, În fericire de vreți să fiți. O vedeți colo, colo-n războaie, De steagul slavei falnic umbrită? Ochii sunt groaznici, plini de văpaie, De morți, de sângiuri stă ocolită; Apără dreptul, legea, credința, Și răsplătirea-i e nemurire. A! ce plăcută e biruința! Ce fericire e la oștire! Nădejdea zice: războinici fiți, De fericire dacă doriți. O vedeți colo, colo pe mare, Cum își încrede soarta la vânturi, Cum se preumblă fără-ncetare, Și ce departe e de pământuri? Busola drumul la pol i-arată, Află lumi nouă, crește simțirea Măsoară-adâncul, lățimea toată: Numai pe mare e fericirea. Nădejdea zice: pe mări trăiți, În fericire de vreți să fiți. O vedeți colo,-n țara grecească, Azil al slavei ș-al libertății, Fantoma mândră, urieșească, Unde-a scris Solon cartea dreptații? Frumoasa climă, ceruri senine, Care însufla-n veci bucuria! În aste locuri cît e de bine! Ce fericire e în Grecia! Nadejdea,-acolo, zice, trăiți, În fericire de vreți să fiți. O vedeți colo, colo departe, În noru-acela ce se zărește? A ! zice omul care la moarte, Albit de zile, mâhnit sosește: Ca voi odată aveam greșeală, Dar al meu sânge astăzi e rece, Astăzi nadejdea nu mai mă-nșeală: Veți vedea singuri norul cum trece! Pân-atunci însă, mergeți, goniți, Norul acela unde-o zăriți.


content:
Așteptarea , de Vasile Alecsandri Așteptarea , de Grigore Alexandrescu Vezi și [ modifică ] Așteptare


content:
După poetul francez Casimir Delavigne (1793 ­ 1843) Rănit la războaie, soldatul căzuse, Și-n puține zile chinuit muri, Departe de-o mumă care îl crescuse, Și care-l iubi! Sărman, fără rude, pe țărmuri străine, N-avea nici prieteni, nici un ajutor; Nu era ființă care să suspine Pentr-un trecător! Singurul tovarăș de nenorocire, Singura-i avere, un câine iubit, Ședea lângă dânsul și-n mare mâhnire Părea adâncit. Acum tot e gata pentru îngropare, Acum ridic trupul pe mâini de soldați, Cinste hotărâtă acelora care Mor pentru-mpărați. În fruntea paradei câinele pornește, Din ochii lui pică lacrimi pe pământ, Ca un iubit frate el îl însoțește Până la mormânt. Aci se oprește, aci se așează, Nimic nu îl face a se depărta: Așteaptă să-l strige, crede c-o să-l vază Când s-o deștepta! Câteodată cearcă piatra s-o ridice, Câteodată latră după-un călător, Cuprins de durere: Vino, parc-ar zice, Să-mi dai ajutor. Apoi când străinul de milă voiește A-l trage deoparte și hrană a-i da, El își pleacă capul, în pământ privește, Și nimic nu vrea! De două ori noaptea cu umbrele sale Emisferul nostru l-a învăluit, Și sărmanul câine din locul de jale A fost nelipsit! Dar în dimineața acea viitoare, Pe când se deșteaptă omul muncitor, Zăcea lângă groapă, mort de întristare, Câinele Azor!


content:
Culcat pe-aste ruine, sub care adâncită E gloria străbună și umbra de eroi, În liniște, tăcere, văd lumea adormită Ce uită-n timpul nopții necazuri și nevoi. Dar cine se aude și ce este ăst sunet? Ce oameni sau ce armii și ce repede pas? Pământul îl clătește războinicescul tunet, Zgomot de taberi, șoapte, trece, vâjâie-un glas... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Dar unde sunt acestea? S-au dus! Au fost părere. Căci armele, vitejii și toate au tăcut. Așa orice mărire nemicnicită piere! A noastră, a Palmirei și-a Romei a trecut. Și pe țărâna-aceea, de care-odinioară Se spăimântau tiranii, de frică tremurând, Al nopții tâlhar vine și păsări cobe zboară, Pe monumente trece păstorul șuierând. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Mă scol, mă mut de-aicea; duc pasurile mele, Ce pipăiesc cărarea, în fundul unui crâng. Și las aste morminte cu suvenire grele, Pe care nu am lacrimi destule ca să plâng. Aicea am speranță să aflu mulțumire; Eu voi să aud unda și cerul să-l privesc, Să văd a aurorii mult veselă zâmbire, Razele dimineții ce norii auresc; Aci stejari cu fală se-nalț, se îndreptează, Urcând ale lor ramuri spre-azurele câmpii; Aci plopii cu frunza o vale-ncoronează; Acolo se văd dealuri, ș-aici sălbatici vii. Din coasta-acestor stânce, din vârful ăstui munte, De unde își apucă vultůrul al său zbor, A nopții stea revarsă lumină pe-a mea frunte Și raza-i se reflectă pe limpede izvor. Aci zefirul vesel prin frunze-ncet suspină; Aicea orizontul e dulce, luminos; Aici aceste râuri... Dar unda lor e lină, Iar sufletu-mi e-n valuri, n-am soare seninos. Din sânul maicii mele, născut în griji, necazuri, Restriștea mi-a fost leagăn, cu lacrimi m-am hrănit, Ca ale mării repezi și groaznice talazuri, De vântul relei soarte spre stânci am fost gonit. Acuma pretutindeni întorc a mea vedere, Dar ochii-mi mulțumire deloc nu întâlnesc, Căci nimenea nu simte cumplita mea durere, Și oamenii pe mine trecând mă ocolesc. Așa! așa! iubite, s-a dus scumpul meu bine; Văzând că nu-mi rămâne plăcere pe pământ, Văzând că pentru mine s-au dus zilele line, Pui mâna pe-a mea frunte și caut un mormânt. Din zilele trecute, din vechea fericire, Din vârsta mea de aur, din sfântul lor amor, Idei au rămas numai, precum o nălucire Rămâne dimineața din visuri care zbor; Așa, fără-ndoială, amara mea viață De-acum e pentru mine nisip neroditor, Ce vara îl usucă și iarna îl îngheață Și nici o floare n-află sărmanul călător. Dar însă suvenirul ființelor iubite Va fi la al meu suflet etern înfățișat Ca frunzele aduse de vijelii pornite La vechea lor tulpină ce-odată le-a purtat. De visurile voastre, speranțe-amăgitoare, Acum peste măsură mă văd îndestulat; Fugiți, zadarnici zile, ce griji omorâtoare Pe tânăra mea vârstă curând ați adunat. Când toamna se arată al iernii rece soare, Copacii plini de jale pierd frunza, se usuc: Așa nenorocirea uscând a vârstei-mi floare, Zic lumii un adio: iau lira și mă duc.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 Note I [ modifică ] Pe antice monumente am văzut ades sculptate Acvila ce poartă crucea, zimbrul țării-nvecinate, Sub o mână, o coroană, întrunite figurând; Și în vechea capitală, o măreață mănăstire, [1] După lupte sângeroase monument de înfrățire, De-al Moldovei domn clădită, stă trecutul atestând. II [ modifică ] Ce spun aste suvenire? ele-arată că-altădată, Înainte-acelor lupte, în vechimea depărtată, Fii ai Romei cei eterne, acești popoli au fost frați; C-ale lor restriști cumplite au izvor în despărțire, Că la răul ce-i apasă nu pot s-afle lecuire, Decât numai în unirea către care sunt chemați. III [ modifică ] Căci de urile interne mult a profitat străinul; Căci în suflete și-n inimi el a infiltrat veninul, Ce corumpe, ce îneacă tot instinctul generos; Căci slăbiți prin moliciune, umiliți prin apăsare, În furtune și în intrigi balotați fără-ncetare, Am uitat noi vechea cale și trecutul glorios. IV [ modifică ] Astăzi nu ni se cer lupte, sacrificiuri de sânge, Virtuți mari de altădată; astăzi ținta vom ajunge Prin credință în unire, prin unire în dorinți. Mari puteri acum iau parte la destinul ce ne-așteaptă, Orizontul se-nsenină, calea noastră este dreaptă, Și asupră-ne se-ntinde mâna bunei provedinți. V [ modifică ] Români! Dulce e unirea! Ascultați... glasu-i răsună... De la fiii României cere patria comună... Steaua merge înainte-i, simbol sacru pe pământ; Cum în Vitleem odată stea din cer mântuitoare, Conducea pe-ncoronații cavaleri, din depărtare, De le marginile lumii, către leagănul cel sfânt. VI [ modifică ] Când citim în vechea carte a istoriei străbune Virtuți mari, ilustre fapte ale nației române, Care inimă stă rece? Care suflet nemișcat? Cine n-are dor să vadă țara sa în fericire, Cu legi bune, cu legi drepte, în tărie și-n unire, Cultivând artele păcii pe al său pământ bogat? VII [ modifică ] În tăcutele morminte Bogdan, Mircea se-ntâlniră, Și-ntr-o lungă-mbrățișare pe români îi înfrățiră; Împrejuru-le stau dese umbre de măreți eroi... Ele astăzi zbor în aer, inimile-nflăcărează... Deputați! asuprta voastră ei privirea-și ațintează; Fala sau rușinea țării se așteaptă de la voi. VIII [ modifică ] Fii voștri vor ascunde a lor frunte în țărână, Dacă voi acum veți pierde marea cauză română, Prin meschine interese ce-n mici inimi locuiesc; Timpul trece, omul piere, dar a patriei iubire E averea cea mai rară, cea mai scumpă moștenire, Ce de la părinți de merit nobili fii o priimesc. Note [ modifică ] ^ Biserica Stelii de la Târgoviște (n. a.)


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Timp dorit, zi de speranțe, Fiu al țării, salutare! România învestită În veșminte de serbare, Îți dorește, îți urează De mari fapte viață plină, Și se-nclină stelei tale Ce străluce de lumină. II [ modifică ] Când de glasul omenirii Inspirată și condusă, Pleiada europeană, De puternici regi compusă, Reda nației gemânde Antici drepturi de tărie, Soarta-ți se-nscria în ceruri Cu lumina cea mai vie. III [ modifică ] Fă dar numele-ți să treacă Între numele divine, Celor ce au fost ai lumii Nobili făcători-de-bine. Secolul să te admire, Și cu noi să se fălească Franța, nația cea mare, Nația cavalerească. IV [ modifică ] Căci e aspră datorie Ce o nație impune, Căci e grea, mult grea, coroana Ce pe capul tău se pune. Țara te salută, prințe, Cu plăcere și iubire, Și-ți încrede viitoru-i Zâmbitor de fericire.


content:
Domnilor alegători, mă rog să fiu ascultat, Și după ce m-ăți citi mă rog să fiu deputat. Căci am cuvinte să crez că la Divanul ad-hoc, Bine lumei o să fac și rol nobil o se joc, După cum puteți vedea Din mărturisirea mea. Încă pînă-a nu mă naște, eu am fost patriot mare, Și după ce m-am născut Pentru ale noastre drepturi m-am luptat fără-ncetare Pînă într-acest minut. Cunoscînd că într-o țară fericirea generală Se compune totdeauna din acea particulară, Ca un iconom politic, prin mici slujbe, mici lefșoare, Am îmbogățit eu statul, cumparînd-mi moșioare, Iar guvernul, ce văzuse vrednicia și talentul, Îmi da ranguri pe tot anul, siluind Regulamentul, Pe cînd mulți păcătoși alții, lipsiți de capacitate, Servind țării din pruncie stau cu buzele umflate. Apoi cînd streine armii țara noastră ocupară, De la cine înlesnire întru toate ele-aflară? Cine pentru zece care a făcut ades cinci sute, Numai ca să nu se-ntîmple s-auz vorbe neplăcute? Cînd era în lipsă țara, subt a mea isprăvnicie, Am ținut-o eu cu grîne precum fiecine știe. Apoi daca neplătite au rămas prin multe sate, Daca eu la socoteală le-am trecut ceva-ncărcate, Am făcut-o-n conștiință, de iubirea omenirei, Numai spre a mă deprinde cu regula înmulțirei. Las doparte ale mele osteneli și cheltuială, Căci îmi place a le crede nepuse la îndoială, Căci aceasta mai cu seamă fu rezonul cel mai mare, Pentru care azi Europa, foarte recunoscătoare, După lupte sîngeroase încheind tractat de pace, Hotărî pe România fericită a o face. Pe aceste dar temeiuri, frați români, eu vă cer votul, Și la cauza cea sacră zi mă devotez cu totul. Apoi daca dup-acestea mai aveți cumva dorință Să v-arăt printr-o programă care e a mea credință, La Divan ce voi susține, vă poci da încredințare Că unirea o crez sîntă, c-o voi cere cu-nfocare; Căci mărindu-se pămîntul, lefile poate vor crește; Însă prinț strein nu-mi place, căci nu știe românește; Și cînd slujbe îi vom cere el de loc n-o să privească De sîntem boieri sau ținem de vro casă boierească, Ci d-avem talent, virtute, merite sau probitate, Calități din altă lume, foarte grele și ciudate; Pentru cea mai mică vină, ce o va numi hoție, Ne vom vedea prin gazete, poate și la pușcărie. Protejați ca și protectori, toți vom fierbe, într-o oală Ș-a streinului domnire țării îi va fi fatală; Și religia vom pierde și vom uita românește, Ca în Grecia modernă, unde azi vorbesc nemțește. Pe cînd unul dintr-ai noștri, domn de viță românească, Tot mai lesne o să ierte slăbiciunea omenească. Nu-l voi însă ereditar, căci a țării veche lege Pe domn chiar și din opincă ne dă voie a-l alege; Și așa cu chipu-acesta de loc nu e de mirare Daca chiar și nouă rîndul ne-o veni din întîmplare. Autonomia-mi place, o voi cum e scrisă-n carte, O cer pentru țara-ntreagă, dar și pentru mine-n parte; Adică orce cazuri să urmez eu cum îmi place, Fără a putea guvernul observație a-mi face. Cît pentru guvern și forma-i cea constituțională, Căci, vorbind drept, nu știu bine ăst cuvînt ce va să zică, Daca, cum mi-a spus un dascăl cu destulă pricopseală, Un guvern în constituții e supus la socoteală, Daca adunări sau cameri pot vorbi făr-a se teme, Astea n-o să ne aducă decît pierdere de vreme, Decît lupte fără margini și dezbateri încurcate, Care plac junimei noastre cei cu capete stricate. Trebile cu vechea formă nu cerc nici o-mpiedicare, Ș-un ofis redijat bine e o lege-n prescurtare. Dup-aceste dar cuvinte, frați români ce mă-nțelegeți, Puteți fără de sfială la Divan să mă alegeți, Căci să nu fiți la-ndoială, vă voi face treabă bună, Și-mi veți mulțumi odată daca-mi veți cădea pe mînă; Iar pînă să vie vremea să vedeți astă minune, Sînt supusul dumneavoastră și mă-nchin cu plecăciune. ("Românul", 12 august 1857) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
I [ modifică ] Pe câmpul României Trompeta când răsună, La glasul datoriei Oștirea se adună. Și steagul o umbrește, Și arma-le lucește, Și inimile-n piepturi Bat repede, voios. De nici un fel de vreme Soldatul nu se teme, Deviza-i e credință Și suflet curajos. II [ modifică ] Când bolta din tărie De nori se încunună, Pe munți și pe câmpie Când fulgeră și tună, Soldatu-naintează, Și marșul său urmează, De misia sa mândru, Nu cată înapoi. El legea împlinește, Și țara-și ocrotește, E totdeauna gata, În pace și-n război. În astă lume mare Oriunde soarta-l duce, Viața-i schimbătoare Plăceri cu ea aduce. III [ modifică ] Apoi când totul trece, Când bate ceasul rece, De frații săi de arme Măreț e-nmormântat; El vesel viețuiește Și moare bărbătește, Căci astfel este traiul Și moartea de soldat.


content:
Cometă cu lungi coade, însă cu scurtă minte, De ce vrei să arzi globul ce noi îl locuim? El, drept, mult nu plătește, dar tot avem cuvinte Viața-i păcătoasă cîtva să prelungim. De ne vei arde-acuma, să știi că or să nască În locu-ne ființe mai rele decît noi, Ce-n grab or să-ntărîte mînia ta stelească, Prin fapte mai cumplite, prin crime și război. Ce! ai uitat tu oare potopul d-altădată, La care, cum s-aude, destul ai conlucrat, Atunci cînd tata Noe în luntrea-i deșălată Plutea pe universul subt unde înecat? Ei bine! omenirea ce moșteni pămîntul, Ființe, lighioane, ce-n urmă s-au ivit, Întrec ele p-acelea ce ș-au găsit mormîntul În marea adîncime și monstri au nutrit? Cîmpiile de astăzi sînt ele mai mănoase Decît cele antice? măgarii mai deștepți? Broasca mai muzicantă în bălțile stufoase? Tigrii mai cu blîndețe, și oamenii mai drepți? Nu, nu! bagă de seamă să nu faci o greșeală, De care mai în urmă amar să te căiești; Ba încă să dai, poate, o aspră socoteală Preabunului părinte al rasei omenești. Căci noi avem de lucru în Țara Românească; Legi vechi și ruginite avem să le-nnoim, Regulamentul multe are să pătimească, De ne-or lăsa în pace așa precum dorim. De ești tu executor înaltelor decrete, Mai dă-ne un mic termen de zece mii de ani, Să ne-ndreptăm purtarea, să ne spălăm de pete, Să nu cădem în iaduri pe gheare de satani. Atuncea, daca globul n-o merita viață, Poți să-l prăjești în voie-ți, eu nu mă-mprotivesc, Dar azi, topește numai a inimilor gheață, Și arde astrologii ce lumea îngrozesc. 12 fevruarie 1857 („Concordia“, 13 februarie 1857) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
<poem>     Iubit muritor, Astăzi am priimit, Prin poștia cerească, Biletul tău pornit Din Țara Românească. Odată cunoșteam Subt nume de roman Un preaputernic neam, Al lumei crud tiran; Neam ce-l credeam perit, Căci nu l-am mai zărit; Și pînă-ntr-ast minut (Mă jur pe al meu nume), Eu nici aș fi crezut Că existați pe lume; Dar de vreme ce scriți Voi trebuie să fiți. Numai nu înțeleg cine v-a putut spune Că aveam pentru glob intenții așa bune. E netăgăduit C-a lui desființare De timp nepomenit Mi-era în cugetare, În cerc tot vițios Văzînd că se-nvîrtește, Și omul păcătos În rele mult sporește, Văzînd că jos la voi mulți oameni mari și buni, Lumei folositor, au trecut de nebuni, Au fost persecutați În vreme ce-au trăit, Și foarte lăudați După ce-au murit. Eu prea rău am urmat, Cînd am lăsat odată Pe Noe d-a scăpat Cu luntrea-i deșălată, Căci știi ce a făcut Cît liber s-a văzut? El a sădit o vie Ș-a căzut pe beție! Iar cu fetele lui Ce-a mai făcut nu spui. Iar de atunci încoaci din el cîți s-au prăsit, Acei ce au fost tari pe cei slabi au robit; Soarele-au spăimîntat prin lupte și omor, Pentru globul pămînt, ce nu era al lor. Căci socotesc că știi, nevoie n-am să-ți spui, Că nu e-al vostru el, ci voi sînteți ai lui. Apoi v-ați apucat Cerul d-ați spionat, Prin sticle cercetînd Ce avem noi de gînd, Ce fel ne preumblăm, Pînă și ce mîncăm. Ba încă ați scornit Feluri de secături, Și pe voi v-ați numit Alese creaturi! Acestea, drept să spui, eu nu le sufeream, Dar fiindcă îmi scrii că sînteți ocupați Proastelor voastre legi spoială să le dați, Fiindcă ai cerut sorocul mărginit De zece mii de ani, fiindc-a mijlocit Ș-o grațioasă stea dintr-ale curții mele, Pentru cîțiva poeți ce casc gura la stele, Mă-nduplec în sfîrșit, astîmpăr al meu foc, Îmi pui caii la grajdi și coadele la toc. Numai luați măsuri, gîndiți și căutați De indulgența mea acum să profitați. Căci daca spre pămînt vrodată m-oi porni, Vă poci încredința că bine nu oți fi. („Concordia“, 30 mai 1857) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Frumoasă e natura, frumoasă dimineața, Plăcut este al undei murmur melodios: Și roua și zefirul, și floarea și verdeața, Dar lumea nimic n-are ca tine de frumos. A mea inimă, suflet pe pasurile-ți zbor, Și vântul îți șoptește misterul de amor. Sunt dulci ale prunciei dorite suvenire Și visuri fericite, iluzii îngerești, Dar nu e nimic dulce ca dulcea ta zâmbire, Dar nici un vis nu-mi place, de nu-l pricinuiești. Când soarta nemblânzită m-adapă cu durere, Când lumea ș-orice bunuri aș vrea a le uita. Nimic nu cer vieții, mărire, nici putere, Nimic nu mă mângâie decât iubirea ta. A mea inimă, suflet pe pasurile-ți zbor, Și vântul îți șoptește misteruri de amor.


content:
Din ziua când am citit scrisoarea către Horace, Doream, de s-ar fi putut, toată sfiala să las, Să-ți scriu pe un ton măreț, cât de măreț s-ar putea, Și să-ți pornesc un bilet lucrat în fabrica mea. Dar auzeam că voi, poeți, scriitori vestiți, Îndată ce ați murit, vă faceți cam neciopliți, Cam groși, necivilizați; și, drept să spui, mă temeam Să nu-mi întorci un răspuns mai aspru decât doream: Răspuns ca acel ce zici că-n anul trecut ți-a dat, Din partea lui Boileau, un secretar nenvățat. Aicea ca și la voi se află mulți nătărăi, Care s-ar da bucuros că sunt secretari ai tăi. Cu toate-acestea acum dorința mea o ascult; Respectul numelui tău nu mă oprește mai mult, Și pare-ți bine sau rău, slobod din partea mea ești. Nu cercetez dacă-n rai, dacă în iad locuiești, La ce fel de munci, pedepse, păcatele-ți te-au supus Și dacă în lungi frigări dracii acolo te-au pus. Sunt sigur că sfinții toți asupră-ți au reclamat, Și chiar de nu-i fi prăjit, ești negreșit afumat. Trebile acolo-n iad nu merg c-aici pe pământ, Unde păgâni sau creștini cu toții la au loc sfânt, Unde vedem fericiți pe cei mai mari păcătoși, Și soarele luminând pe răi ca pe credincioși; Faptele-acolo ne pun la locul drept meritat. Dar spune-mi, te rog, Voltaire, tu ce folos ai aflat, Deși al legii vrăjmș, să critici, să osândești Acele nalte cântări, acele gândiri cerești Care-al naturii stăpân el însuși le-a însuflat, Spre slava numelui său, poetului împărat? De nu ca om, ca creștin, dar însă ca autor, Vrednic erai, socotesc, să simți înălțimea lor, Și geniul tău frumos, până acolo să-l sui. Cerul, tăria vestind faptele mâinilor lui, Din pavilionu-i de nori, acel prea înalt tunând, Cu fulgerele-i de foc vrăjmașii lui răsturnând, Pământul din temelii clătit, dezrădăcinat, Suflarea-acelei mânii ce mările-a-ntărâtat, Aste mărețe trăsuri tu cum le disprețuiești? Idei, icoane, figuri, toate în ele găsești. Racine, pe care-l iubeai, din ele s-a adăpat; Rousseau, pe care-l urai, adesea le-a imitat: Toate acestea le știi, dar furia-ți te-a orbit. Tu, ca odată Satan, pe om din rai l-ai gonit, Nădejdea, rodul ceresc, în inimi o ai călcat, Și care despăgubiri în locul ei ne-ai lăsat? Ucideri și desfrânări, iată ce-ți suntem datori! Viața-ai făcut-o grea sărmanilor muritori, Iar pe șcelerați i-ai scos din jugul lor neplăcut. Vor în zadar a-ți găsi un cuget ce n-ai avut, A zice că te-ai luptat abuzul să războiești; Nu, temelia-ai surpat în dogmele creștinești. A! dacă talentul tău, mai bine-ntrebuințat, Cu soarta-i a se lupta pe om l-ar fi înarmat! Dacă pe drepți întărind, pe răi ai fi îngrozit, Îngerii numele tău cu drag l-ar fi pomenit. Ani ai trăit îndestui, rol măreț-ai jucat, Ai lumii stăpânitori adesea te-au vizitat: Acum acestea pe noi nimic nu ne folosesc, Iar duhu-ți nemărginit e singur ce pizmuiesc. La toate-ai fost norocit: nu crez c-atât izbuteai, De-ai fi avut să formezi limba în care scriai; Dar veacul te-a ajutat; în vremea când te-ai născut, Stilul era curățit și drumul era făcut. Altfel e-n țară la noi: noi trebuie să formăm, Să dăm un aer, un ton, limbii în care lucrăm; Pe nebătute cărări loc de trecut să găsim. Și nelucrate câmpii de ghimpi să le curățim. Aș vrea să poți să-nviezi, o zi numai să trăiești, Parnasul nostru să-l vezi, apoi să ne mai vorbești. Unul, iscoditor trist de termeni încornorați, Lipsiți de duh creator numește pe toți ceilalți. Se plânge că nu-nțeleg acei care îl ascult, În vreme ce însuși el nu se-nțelege mai mult. Altul, strigând furios că suntem neam latinesc, Ar vrea să nu mai avem nici un cuvânt creștinesc, Și lumii să arătăm că nu am degenerat; Altul ce scrie pe șleau ca preotul de la sat Zice că e deslușit, se crede simplu; iar eu Mă trag deoparte, privesc, și scriu cum dă Dumnezeu. Cu toate-acestea luăm titluri de mari autori, Dăm sfaturi și osândim, ne facem legiuitori, Ne credem pe cât putem ai lui Apolon nepoți, Râdem de unii câțiva, și publicul de noi toți. Amestecul întâmplat în limbile omenești, Când s-a zidit acel turn, în vremile păgânești, N-a fost atât de pestriț, n-a putut fi mai ciudat Decât acel ce aici urmează neîncetat. Uniți am face ceva, am fi de vreun folos: Avem un dialect bun, ușor și mlădios; În el fiece cuvânt nu e ca la voi legat, Cu un articol semeț, cu un pronume ciudat; Pronume,-articole lungi care sufletul ți-l scot, Și seamănă când pâșesc suita unui despot. Dar ce mai mult să vorbesc? Câte am avut de zis, Câte de tine gândesc, mă vezi că slobod le-am scris: Cât pentru noi, lucruri mari nu e să nădăjduiești; Numai acel Dumnezeu, sub mâna căruia ești, Duhul unirii de sus spre noi de îl va porni, Părerile ce se bat, el numai le va-nvoi. Altfel, decât să gândesc că noi ne-am alătura, Mai lesne-aș putea să cred că tu te vei boteza.


content:
"Cum măsori ți se măsoară" este un proverb știut: Aste versuri, de lungimea celor ce tu mi-ai făcut, Sunt pornite să-ți aducă ale mele mulțumiri, Sunt răspuns la ale tale vrednici de cinste gândiri. Nu știu bine dacă cerul, precum zici, m-a înzestrat C-un talent ce mi se pare puțin, slab, neînsemnat. Dar iubesc talentu-acesta care tu îl prețuiești; Tot ce e mai sfânt, mai nobil, în duh, inimi oamenești Prin el ni se-nfățișează, și al binelui amor Se aprinde la făclia unui geniu creator. Pe acei ce mi-i dai pildă eu adesea i-am citit; La o slavă meritată cu mândrie m-am smerit; Șă-i urmez este alt lucru; cinstea poate o doresc, Dar a lui Torquato soartă nicidecum n-o pizmuiesc, Am temeinice cuvinte: mă cunosc, mă simt prea mic Și nevrednic să iau urma unui mare mucenic. Cred cu tine că talentul ne e din cer dăruit, Că e foc care se stinge dacă nu va fi hrănit. Și de am o zi mai lină, un ceas bun de întâlnesc, Cu plăcere a-l aprinde, a-i da hrană mă silesc. Dar pe om și-a lui natură destul nu ai cercetat De voiești să fiu ca râul care curge ne-ncetat. Acel râu trece pe-o vale, pe câmpie, pintre flori, Iar prin relele vieții e mai greu să te strecori: Prozaice umilințe nu pot a le înfrunta. Tu vezi vremile de astăzi. Te-ntreb dacă muza ta, Poftită la tribunale, ar merge să dea cuvânt, Să spuie în bună proză de ce umblă după vânt: De ți-ar zice judecata: "Fiindcă-am aflat că scrii, Fiindcă vorbești cu norii și pui slove pe hârtii, Adu versurile tale, avem poftă să citim, Și de n-ai atins pe nimeni noi osânda-ți mărginim". Dacă, zic, plăceri de-acestea de l-ai tăi ai fi cercat, La atâtea dobitoace suflet oare ai fi dat? Ai fi zis cu îndrăzneală de-un vulpoi judecător Că îl vezi câteodată cu puf alb pe botișor, Că în cumpăna dreptății cașul el l-a cumpănit, Până ce prigonitorii cu nimic s-au pomenit? La voi sunt mai domoli oameni, ei nu s-ating de nimic: Aicea dau de nevoie, orice mă încerc să zic. De voi să cânt eroismul bunilor noștri strămoși, Aud o sută de glasuri: "Ce? noi suntem ticăloși? Numai cei vechi îți plac ție? Prilejul s-a-nfățișat Și noi dovezi de virtute, curaj nu am arătat?" De laud vreun om de merit, vreun amploaiat cinstit, "A! îmi zic de pe de lături, pe noi acum te-ai pornit? Lăudând faptele bune, arăți, și învederat, Că nu suntem de aceia! Pe noi tu ne-ai satirat!" Căci dumnealor știu prea bine, ca oameni care citesc, Că în lauda virtuții acei răi se osândesc. De ar fi o mulțumire să te vezi în tipar dat, Și pe uliți câteodată cu degetul arătat, S-auzi: ăsta e cutare! apoi eu te-aș ferici Pentru scrierile tale, ce iubesc a le citi, Ale cărora sujeturi, stil ușor și lămurit Au a fabulei plăcute merit netăgăduit. Suțu zice într-o carte că în Grecia, de vrei, Poți să scrii orice îți place, fără vorbe și idei; Mulți din autorii noștri au acest talent dorit, Cu locul, cu-mprejurarea, cu vremile potrivit. Văd că o duc foarte bine, și eu o să-i imitez; O să-i întrec de se poate, nimic n-o să mai lucrez; Numai din vreme în vreme, ai să afli că trăiesc Și muzele din Moldova că știu să le prețuiesc.


content:
Tu, care-ai fost din pruncie al muzelor favorit, Și ca strămoșască-avere geniul l-ai moștenit, Cântător al primăverii, ce ai darul a plăcea, A fi-nalt cu deslușire, simplu fără a cădea, Care lucruri mici de sine știi să le mărești frumos, Și să nu zici niciodată cuvânt ce-ar fi de prisos, Dacă mai gândești și astăzi cum atuncea socoteai, Când hotărât de natură să fiu poet mă credeai, Făr-a-ți vorbi de folosul bunelor tale poveți, La a mea nedeslușire, alerg încă să mă-nveți. Când nențeleasa natură, din sânu-i cel roditor, Cu talentul poeziei naște pe un muritor, (Fără să mergem departe, atât aș dori să-mi spui), Hotărăște deodată și felul scrierii lui? Mulți îmi zic cum că aceasta nu e de tăgăduit Și că tot omul s-apleacă la ce este mai pornit; Că acela ce-n tragedii face patimi a vorbi Nu poate și-n elegie chinurile a descri. Dacă iar în cea din urmă știi frumos să zugrăvești Plăcerea, melancolia, amor, chinuri sufletești, Al odei cei înfocate ton înalt nu poți să-l ții, Nici să alergi pe-ale slavei pline de sânge câmpii. Felurile-s osebite, și voiesc osebit dar: Cine-n mai multe se cearcă, osteneala-i e-n zadar. Eu dar, ce din cruda-mi vârstă, de când ochii am deschis, Când a-nceput pentru mine al vieții amar vis, Am iubit deopotrivă tot ce mi-a părut frumos, Tot ce sufletul înalță și e minții de folos; Poet cum pot a mă crede, când al lirei Dumnezeu Încă nu vrea să-mi arate care este felul meu? Tot ce-mi place mă aprinde, și-n minutul ce citesc A putea lucra întocmai deocamdată socotesc. Apoi vine cugetarea. Pe-al meu duh îl întreb: Știi Dacă tu în felu-acesta ești născut sau nu să scrii? Câte planuri astă aspră idee mi-a stânjenit! Și din ce cărări plăcute cu putere m-a oprit! Eu aseamăn a mea stare cu a unui călător Care neștiindu-și calea, fără povățuitor, Se oprește pe-o câmpie și, cu totul întristat, Drumul vede, dar nu știe care e adevărat. Pleacă, se întoarce-ndată, se pornește iar pe loc, Pierde vremea prețioasă și aleargă-ntr-un noroc. Astfel sunt și eu; ca dânsul totdeauna rătăcit. Ca să nu-l pierd, lăsând drumul, poate când l-am nimerit. Apoi nu ajunge-atâta, ci și chiar când mă pornesc A lucra cu hotărâre, pe un plan ce îmi croiesc, Nu pot păzi cuviința, nici c-un umblet măsurat La sfârșit s-ajung de-a dreptul, fără să mă mai abat. Dacă descriu o pădure, suma de copaci îi las Și la un stejar mai mare trec cu un repede pas. Dacă sunt într-o grădină, pe la flori de rând nu merg, Ci la trandafir îndată și apoi la crin alerg. Depărtarea cea mai mare, și ocolul cel mai lung Un ceas nu mă zăbovește, fac trei pasuri și ajung. Mărunțișurile-mi scapă, și ideile ce-mi vin, Dacă-ncep cu o zâmbire, se sfârșesc cu un suspin. Aplicarea îmi lipsește, și n-am darul însemnat A strica și a preface câte sunt de îndreptat. Fără astă slăbiciune ceva tot aș izbuti; Osteneala și răbdarea pot orice a dobândi. Însă eu, ca să mă apăr, las un lucru început Și-ntr-un sfert stric câteodată ce-ntr-o lună am făcut. De pământ trântesc condeiul, meseria o urăsc, Și să nu-l mai iau în viață, eu mă jur și hotărăsc. Dar precum Boileau zise: un astâmpăr nențeles Nencetat se-mpotrivește hotărârii ce-am ales; De urechi parcă mă trage, din somn noaptea mă deștept, Și cu multă plecăciune rima mândră o aștept. Patima inimii mele, chiar și străine nevoi, A le pune pe hârtie sunt silit fără să voi. Apoi când în elegie destul nu pot să vorbesc, Și s-arăt fără sfială toate câte socotesc, Vreun dobitoc îndată vine înaintea mea Și-mi ridică cu lesnire sarcină oricât de grea. Lupii, urșii îmi fac slujbă, leii chiar mi se supun, Adevăruri de-un preț mare, când le poruncesc, ei spun. Socotesc că putem zice, fără să ne îndoim, Că e prea bun pentru fabuli veacul în care trăim; Măcar că se află oameni care nu pricep deloc Cum a putut să vorbească un sălbatic dobitoc, Și care vin să te-ntrebe dacă e adevărat Că în vremea veche câinii au vorbit așa curat. Însă, cum știi foarte bine, adevărul deslușit, Fără mască, între oameni lesne nu e priimit: Și sub feluri de podoabe dacă nu îl tăinuiești, Nențeleapta lui ivire poate scump să o plătești. Tu dar, care-ai zis odată cum că neamurile-ncep Prin poezie ființa și-a lor stare de-și pricep, Slăbiciunea muzei mele vino a o îndrepta; Căci de scriu astăzi în versuri, asta este vina ta. Tu amorul poeziei mie mi l-ai însuflat, Și exemple îndestule de ce e frumos ai dat. Așa, când viitorimea, al nostru judecător, Care fără de sfială, aspru, nepărtinitor, L-al său tribunal supune pe războinicii vestiți, Pe despoți și pe miniștri, scriitorii străluciți, Va voi să cerceteze pe acei care întâi Stătură începătorii româneștii poezii, În rândul celor de frunte numele tău vom găsi, Și a-ntemeierii cinste de la ea vei dobândi. Sunt mult mai vrednici de slavă acei care au făcut, În științi sau meșteșuguri, fericitul început, Decât cei ce după dânșii, și de dânșii îndreptați, Au ajuns desăvârșirea de exemple ajutați.


content:
Ziceai că în viață cea mai plăcută stare E a omului slobod de orice-nsărcinare, Care grijile lumii departe le aruncă, Și-n pace, în tăcere, în liniște adâncă, Lungit frumos pe spate, cu un ciubuc în gură, Avându-și întru toate plăcerea de măsură, La fumul ce se-nalță se uită, se gândește, Și slava drept nimica, drept fum o socotește. Tu dar, apostol vrednic al acestei doctrine, Care ne izbăvește de grijile străine, Spune-mi prin ce mijloace natura-mi pot preface Și zilele ca alții să le petrec în pace. Cum să mă scap de muze, de vechea tiranie, De-ale lor capricii, de-a lor cochetărie, Care întotdeauna mi-au fost supărătoare, Și pricini felurite de lungă întristare? În ce muzele noastre pot să ne folosească? Nici chiar de un datornic nu știu să ne plătească! În zadar mai deunăzi, am vrut, prin poezie, Să scap de-o bagatelă, de-o mică datorie; Ș-am arătat acelui care cerea parale Că viața e scurtă și vrednică de jale; Că aurul, argintul, metale păcătoase, La omul ce-o să moară nu sunt trebuincioase, Că averea n-o ducem în lumea viitoare; I-am făgăduit încă o elegie mare, Care pe larg să-i spuie, curat să-i dovedească Cum trebuie averea să o disprețuiască, Și versuri prin grămadă i-am dat ca să-și aleagă. Dar toat-a mea silință A fost peste putință Puterea armoniei să-l fac s-o înțeleagă. M-aș mângâia d-aceasta, când aș vedea că, poate, Prin scrieri vom preface năravuri desfrânate; Atunci, lăsând odihna, pentru al multor bine, Aș zice și aș face cât spânzură de mine. Acum însă ce iese, de-oi alerga prin casă, De m-oi lovi de-un scaun, de sobă și de masă, Ca să arăt în versuri, în rânduri măsurate, Că cinstea și virtutea sunt lucruri lăudate, Că numai fapta bună este izvor de bine, Iar cea rea își aduce pedeapsa ei cu sine? Astea sunt prea frumoase și bune pe hârtie, Cine însă le-ascultă sau va ca să le știe? De când lumea e lume, ce carte omenească Putu de fapte rele pe oameni să oprească, Tiranilor să-nsufle a patriei iubire, Pe cei fără de suflet să-i facă cu simțire, Pe hoți să-i îndemneze cu cinste să trăiască, Și câți judec norocul să nu-l năpăstuiască? Cânte lupii și urșii în pilde cât le place Omu-și caută treaba și tot ce-a-nvățat face. Povețele sunt vorbe, dar fapta e departe; Și prea puțini urmează moralul dintr-o carte. De aș avea-ncai darul să scriu de porunceală, Și când cearcă pământul vreo mică zguduială, Să fac câte-o duzină de ode sugrumate, Să laud rău sau bine, aș fi mulțumit, poate, În vreme ce acuma, vorbind cum mi se pare, Îmi fac vrăjmași. Sunt oameni ce nu iau îndreptare, Iar mai vârtos aceia ce vor să ne muncească, Cântându-ne cu iadul cântarea cea drăcească Tu știi că am pățit-o, când am cercat a spune Că versuri schilogite nu cred să fie bune, Și că deocamdată noi nu știm latinește. Ura neîmpăcată, ce-n furia-i scrâșnește, A zis (ce urât vede a omului orbire!): Că lupii, urșii, leii vorbesc de stăpânire, Că lupul e cutare, ce judecă, despoaie, Și ia de pe om pielea ca lupul de pe oaie, Că lebăda e omul ce dă povățuire Acelor care umblă pe calea de pieire, Că boul e cutare ajuns în treaptă mare, Dator de orice bine la oarba întâmplare, Și-n sfârșit că măgarul ce zbiară și răcnește E un autor jalnic ce prost ne sfătuiește. Iată ce înțelesuri și ce cugete rele Vrăjmașii fără lege dau scrierilor mele. Apoi pas de lucrează în aste vremi de jale, Când vor să-ncurce statul în pricini literare. În zadar și cenzura de mine-ncredințată Și alți câțiva prieteni cu bună judecată Mă apără în lume, le spun că au greșeală, Căci ei o țin tot una și zic că nu se-nșeală. Mulțumesc astă dată și stăpânirii noastre, Care nici vru s-asculte la vorbe așa proaste. Altfel, zău, îmi e teamă că-n loc de mulțumire M-ar fi făcut prieten cu vreo mănăstire, Unde spălându-mi vina, prin post și nemâncare, Mergeam în rai de-a dreptul și fără cercetare. De ce, domnilor critici, atâta urâciune? Dobitoacele mele au cugete prea bune; Și numai ton de cârciumi, poezii monstruoase, Cenzura cea deșteaptă e drept să nu le lase; Ele ne strică gustul, și trista lor mânie Parnasul îl preface în proastă băcănie. Dar fabulele mele detot nevinovate Nu se ating de nimeni, n-au personalitate. De vă găsiți în ele, îmi pare foarte bine; Însă de vă e teamă, ca nu cumva prin mine Să se-ndrepteze lumea, greșeala vă e proastă; Puteți să luați pildă chiar de la dumneavoastră, Care nu vă prefaceți, și fără încetare Acelor ce v-ascultă aduceți supărare. Oricum, îmi e cam frică; de astăzi înainte La păsări, lighioane, voi da alte cuvinte. Deși mai aveam încă, mărturisesc păcatul, Să zic câteva vorbe de Paris răposatul, Care, bărbat de cinste, om plin de bunătate, Făcea versuri d-acelea ca din topor lucrate, Cum faceți dumneavoastră. Dar iar v-auzeam gura, Și iar mânjeați hârtie, iar v-arătați căldura; Furioși de mânie, iar strigați după mine: "Auzi, nelegiuitul, că morții nu scriu bine! Auzi ale cui versuri le socotește glume, Și cu ce chip vorbește de dușii de pe lume! Aceasta este vină grozavă, criminală, Și merită osândă, pedeapsă capitală." Așa ca să nu sufăr strigări, nemulțumire, Ca să nu trag asupră-mi vreo nenorocire, Gândește-te și-mi spune un mijloc de-ndreptare, Tu, care petreci vremea în sfântă nelucrare, Care ai scri prea bine, de ai avea dorința, Dar care în odihnă îți mărginești silința, Spune-mi cum poți de rimă, de muză-a mă desface, Și eu, drept răsplătire, o satiră ți-oi face.


content:
Prietene, mai ții tu minte acele povățuiri Care-mi dai la ale mele trecute nemulțumiri? C-aveai cuvânt, o văz bine; eu prea înșelat eram, Când socoteam de cumplite relele ce-atunci cercam. Într-o zi (de atunci însă multă vreme a trecut), Povestindu-ți eu o nouă neplăcere ce-am avut, Te-ai întors, și c-o zâmbire: ­ "Văz adevărat, mi-ai zis, Și cunosc că ai dreptate, dar arată-o în scris, Și în versuri, iar nu-n proză, căci oricâți sunteți poeți, Voie a vă plânge-n proză de l-Apolon nu aveți". Uitasem această glumă. Acum, fără să gândesc, Cea dintre noi depărtare, locul unde locuiesc, Neîngrijirea, nelucrarea poet mă silesc să fiu Și în versuri de un stânjen lucruri de nimic să-ți scriu. Sunt încredințat c-ai râde, când vreodată ai putea Să mă vezi umblând pe câmpuri, rătăcit cu muza mea, Și vânând câte-o idee, câte-o rimă, un cuvânt, Când prin lună și prin stele, când pe cer și pe pământ. Iar de gropi nici că e vorbă, căci în câte-am căzut eu, Căutând câte-un fraz nobil, știe numai Dumnezeu! Nu gândi cu toate-acestea cum că mă gătesc să cânt Slava vremilor trecute, veacuri care nu mai sânt, Sau să laud pe vitejii fii ai vechii libertăți, Care cu fierul în mână, pe zidul sfintei cetăți, Pentru a unei cruci umbră în războaie au pierit, Și ghirlanda veșniciei cu-a lor moarte-au dobândit. Astfel de nalte sujeturi pentru muza mea nu sânt; Pân-a nu zbura în ceruri, ea se cearcă pe pământ, Precum soldatul ce este pentru război pregătit, Pân-a nu pleca, și-ncearcă al sabiei ascuțit. Vino dar, de ai răbdare, și ascultă să-ți descriu Un cuprins unde-ntâmplarea astăzi voiește să fiu, Ca să n-ai cuvânt a zice c-a mea muză n-a făcut, Pentru buna ta plăcere, orice-n mână i-a stătut. Aici nu sunt văi sau dealuri, nu sunt crânguri sau păduri, Care-mpodobesc cu fală sânul veselei naturi, Și de unde își înalță cântărețul zburător Imnurile-armonioase l-al naturii ziditor. Nu e locul însuflării ș-al înaltei cugetări, Ce umple duhul de gânduri, inima de desfătări, Ci câmpie fără margini, ce arată nencetat O vedere monotonă ochiului cel întristat. Spre amiazăzi se vede niște pomi și niște vii, Niște salcii semănate ici și colea pe câmpii. Iar la răsărit departe a lor frunte își ivesc Niște munți care cu slava cea pierdută se fălesc. Spre apus curge o apă, între două țări hotar: Frați a căror neunire a avut sfârșit amar. Pe o margine e zimbrul, iar pe alta un vultůr, Care nici nu mai visează de al Tibrului murmůr, Care sub o nouă formă și numire ce-a luat, Ca mulți, cântecul, purtarea și năravul și-a schimbat. Alt oriîncotro-ntorci ochii și oriîncotro privești, Nimic nu se mai arată, deșertul îl întâlnești. Se preumblă peste câmpuri milioane de țânțari, Care după răutate seamănă a oameni mari; Mușcă cât îi iartă gura și cu câte au puteri, Prin cântări mă desfătează, parc-ar fi paracliseri. Turme de oi sunt mulțime, însă încă n-am găsit Un păstor ca în idile, un cioban de pizmuit. Și nu știu cum în vechime atâți mari biruitori Părăseau avere, slavă, și trăiau între păstori. Dar adeseaori poeții lucrurile zugrăvesc Nu precum sunt în ființă, ci cum și le-nchipuiesc. Și acei ce fericita neavere-au lăudat Ale ei dulceți și bunuri nu cred să le fi gustat. Nimfele le văd desculțe; îmbrăcate-n piei de oi, Păstorițele, pe viscol, pe furtune și pe ploi, De a lor ticăloșie ocolite ca de-un lanț, Îți ridică toată pofta de a face vreun romanț. Mie-mi pare rău din suflet, căci de aș fi nimerit Ciobăncuțe cum văzusem într-o carte ce-am citit, Ca un om care din fire nu am fost aristocrat, Fără pierdere de vreme m-aș fi și amorezat. Acum însă ce pot face, cu ce mijloc să suspin, Când nimica nu mă doare și când nu simt nici un chin? Bine-ar fi dacă vederea aș putea s-o amăgesc, Ș-un obiect ce urât este frumos să-l închipuiesc; Dar măcar deși-nchid ochii, nu pot imita detot, Pe modelul rătăcirii, pe viteazul Don Quichotte Așa mărginit în sine-mi, trăiesc aici ca un sfânt, Și-mpărat al neființei mi se pare cum că sânt; Fericit când se întâmplă, gonit de vrun viscol greu, Un călător să se-abată puțin în locașul meu! Nu că e deșert pământul detot de locuitori; Pimprejur sunt câțiva nobili, de moșii stăpânitori, Care din copilărie aici s-au obișnuit, Ș-ale lui Avraam bunuri din strămoși au moștenit. Dar vorbesc numai de vreme, n-a-nvățat a se gândi, Și decât zilele lunii, alta nu doresc a ști. Poate vrei să-i afli-anume, însă alt nu pot să-ți spui, Decât că fieștecare e copil al mumei lui. Nu de mult, unul dintr-înșii părăsise-al său locaș, Cu cuvânt că-l locuiește al cerurilor vrăjmaș; Dar în zilele trecute, după cum am auzit, Cu tămâie și o cruce pe toți dracii i-a gonit. Despre altele, buni oameni; ei sunt gata-a arăta, Că după sfânta scriptură cred tot făr-a cerceta. Pentru ce ? ăst cuvânt aspru, la auz supărător, Și de tulburări grozave lumii pricinuitor, Cuvânt vrednic de osândă, care totdeauna-a fost Ca un termen de chimie la norodul acest prost, Nu se zice p-aste țărmuri, unde omul liniștit, Se-ngrașă în neștiință, ca în veacul aurit. Dar destul, iubită muză, stai să te mai odihnești, Că puterea-ți este slabă, și cam lesne ostenești. Și tu, înțelept prieten, care-adeseori mi-ai dat Povețe folositoare ce eu nu prea le-am urmat; Ale cărui fapte bune sunt vrednice-a se cinsti, Și o dreaptă răsplătire merită a dobândi, De se vor pune vreodată în cumpenele cerești, La poríle veșniciei, purtările omenești, Adio! de ale mele nu-ți mai vorbesc rătăciri, Singur pricină adesea mi-am fost de nenorociri, Măcar că și a mea soartă, care nu prea mi-a zâmbit, Nencetat ca o fantomă pretutindeni m-a gonit. Dar ce sunt relele mele? Nimicuri le socotesc, Când cu ale soartei tale nedreptăți le-asemuiesc. Astfel când de pe un munte mă uit în jos pe pământ, Dealurile celelalte foarte mici îmi par că sânt, Ochiul abia se oprește pe-al lor vârf neînsemnat, Și mare îmi pare numai muntele cel înălțat.


content:
1 Cine e-acela care visează, Atîtea proaste, mici secături Și vrea de înger lumea să-l crează Că ne vorbrește ca din scripturi ? 2 Acesta este nea Ionică Care se crede și satiric ; O mică iasmă, un nas de pică , Văpsele multe nu voi să stric. 3 Eu în credință zîmbesc de milă, Cînd văz atîția oameni cinstiți Cum că de dînsul nu le e silă Și că de vorba-i sînt amăgiți. 4 Din vreme-n vreme la certuri cată, În sus trimite cîte-un suspin [1] ; Inima-i însă cea necurată Al vicleniei poartă venin. 5 Parcă cu sfinții el se rudește, De conștiință-l auzi vorbind [2] ; De porunceală lăcrimi găsește, Nimicnicia lumii jelind. 6 Fanfaronada i-e sentimentul, Om de nimica și ticălos ; Crede că singur are talentul, Și că e lumii prea de folos. 7 La pavilonul de la cîmpie, Unde azi este al său Parnas, Să-ți povestească o poezie, Din drum te-ntoarce cu mare glas. 8 Și precum zice un poet mare, Ce într-o vreme eu am citit, D-ale lui vorbe n-afli scăpare, Nici în altarul cel mai sfințit. 9 Amorezată-i muză-nsuflată Îi dete cheile frumuseți Și la tot pasu-n silă-ți arată Dup-a lui voie mii de tandreți. 10 Dar vai d-acela care-ntrăznește Să ia patentă de autor, Cînd sîrmănuțul n-o iscălește Bietul Apollon de la Obor. [3] 11 Defăimări multe are s-auză, Are să treacă de nenvățat, Căci din greșeală smerita-i muză La cea bătrînă nu s-a-nchinat. 12 Apoi e încă viteaz din gură, Dueluri spune cum c-a avut, Însă rivalii, cum el se jură, Să-i dea-mpotivă nu au putut. 13 Deschizînd ochii, viteazul spune Că heruvimii fug d-a lui frică, C-au stătut zile de aur bune, Și alte lucruri chiar de nimică. 14 După aceasta parcă să-nsoară, Parcă e tată norocit ; Pe urmă viața-i pare amară, Parcă defaimă tot cea iubit. 15 Ba chiar ființe nevinovate, Care de dînsul nici nu gîndesc, Cu văpseli negre și-ntunecate Încondeiete să pomenesc. 16 Apoi viclenul, vrînd să ne-nșale, Zice că visul care-a visat, Este din scrieri orientale, Ce un prieten lui i-a narat . [4] 17 Parcă sînt lucruri așa-nsemnate Care la alții s-a mai întîmplat ; Sînt chiar vedenii pe ceas schimbate Ce n-au în ele nimic sărat. 18 Patriot este plin de-nfocare, D-al omenirii arde amor, Cînd chiar pe tată cu-ncredințare În tîrg l-ar vinde p-un mic favor. 19 Zice că lira el nu și-o-ntină, Nici că tămîie el la palat, Ș-apoi lui Dobre acum să-nchină, Cît puțin vremea s-a mai schimbat. 20 Laudă astăzi, mîine defaimă ; N+are nici cinste, nici caracter, Și heruvimii, coprinși de spaimă, Cînd el îi cheamă, s-ascund în cer. 21 Dar pe morți oameni cînd îi înjură, De el în contra sînt lăudați, Și a lui pană cu o trăsură În rai îi bagă necercetați. 22 Acesta este, să-i dăm dreptate ; La ce se cade, îl veți cinsti ; Căci eu pe dînsul, să mă crezi, frate, Și d-ar fi-n groapă, nu l-aș iubi. Publicată în C. D. Aricescu, „Satire politice care au circulat în public, manuscrise și anonime, între anii 1840-1846“ , 1884 ↑ - Aluzie la scriirile cu caracter religios ale lui Eliade ↑ - „Serafimul și heruvimul sau mîngîierea conștiinței și mustrarea cugetului“ este titlul unei poezii a lui Eliade ↑ - Eliade avea propietăți în cartierul Obor. ↑ - Aluzie la poemul „Visul“ , publicat în „Culegere din scrierile lui I. Eliade“ din 1836, care avea o asfel de însemnare.


content:
Trageți toți câte o carte: domnule, ești cu mine. Șezi, mă rog, împotrivă, și vezi de joacă bine! ­ Dar ți-am spus, coconiță, că eu, din întâmplare Nici bine, nici nebine nu pot să fac cercare; Am cuvintele mele: aste jocuri plăcute, Cu voia dumitale, îmi sunt necunoscute. ­ Nebun cine te-o crede; vrei să te rugăm, poate Astăzi chiar și copii știu jocurile toate, Veacul înaintează: Caro; vezi că ți-e rândul; Dar ce făcuși acolo, unde îți este gândul? Când eu am dat pe rigă, bați cu alta mai mare? Astfel de neștiință e lucru de mirare! Așa-mi zicea deunăzi, cu totul supărată, O damă ce la jocuri e foarte învățată, Apoi șoptind pe taină cu câteva vecine: ­ Vedeți, zise, ce soartă, și ce păcat pe mine? Două greșeli ca asta, zău, sufletul mi-l scot, A! ce nenorocire! ma chere, ce idiot! Vino acum de față și stai la judecată, Tu care le faci astea, duh, ființă ciudată, Ce vrei să joci o rolă în lumea trecătoare: De ce treabă-mi ești bună, putere gânditoare, Când nu pot la nimica să mă ajut cu tine, Când nu te-ai deprins încă nici vistul să-l joci bine? Nu mai ești tu acela care-n copilărie Știai pe dinafară vestit- Alexăndrie, Și viața ciudată a unui crai cuminte, Care lăsa pe dracu fără încălțăminte? [1] Tu, care mai în urmă, râzând de-acestea toate, De rost puteai a spune tragedii însemnate, Meropa, Atalia și altele mai multe, Declamându-le toate cui vrea să te asculte? Negreșit îmi vei zice, țin minte ce îmi place, Dar cărțile cu mine e greu să se împace. Mai lesne pot a spune hoțiile urmate La zece tribunaluri sub nume de dreptate, Mai lesne pot să număr pe degetele mele Câți sfinți avem pe lună și câte versuri rele, Decât să bag de seamă ce carte nu e dată, A cui este mai mică și cine o să bată. Când sunt în adunare, n-am altă mulțumire Decât să se deschidă sujeturi de vorbire: Atunci sunt gata, slobod, ascult, și cu plăcere Tușesc, zâmbesc, mă leagăn și-mi dau a mea părere. ­ Frumos răspuns! Ascultă: pe cât mie îmi pare, De lume, de năravuri ai slabă încercare. Trebuie să știi jocul și dansul ce-ți lipsește, Și niște mici petreceri, ce se zic românește Jocuri nevinovate. Nevinovate fie, Măcar că vini destule din ele pot să fie; Trebuie să faci pasuri și complimente bune, La vorbe serioase când alții se vor pune, Să n-asculți, să spui glume, să scoți la jucării, Și pân-a râde alții, să râzi tu mai întâi. Vezi domnișoru-acela care toate le știe, Căruia vorba, duhul îi stă în pălărie, În chipul de-a o scoate cu grații prefăcute? Hainele de pe dânsul sunt la Paris cusute: Singur ne-ncredințează. Lorneta atârnată Este și mai străină, de-o formă minunată; Vrea s-o cumpere prințul, dar ca un om cuminte Dumnealui o tocmise ceva mai înainte. Când le-a spus astea toate, o ia la ochi, privește Chiar pe dama aceea cu care-atunci vorbește; I-o dă în nas, se pleacă, și în sfârșit o lasă, Zicându-i: Ce lornetă! te-arată mai frumoasă! Fieșcine cunoaște ce cap tânărul are; Dar pentru că dă bine din mâini și din picioare, Și trântește la vorbe fără să se gândească, Am văzut multă lume cu duh să-l socotească; Iată de ce talente avem noi trebuință. Dar tu care uiți lesne, duh fără de știință, Socotești că poți oare, prin altfel de mijloace, Arătându-te-n lume vreo figură-a face? Pretenția aceasta mi s-ar părea ciudată. Când pe la nunte, baluri, ne ducem vreodată (Căci din nenorocire puternica natură Ne-a unit împreună c-o strânsă legătură), Râd văzându-te singur, și într-un colț deoparte, Parc-ai fi mers acolo ca să compui o carte, Iar nu ca să te bucuri cu lumea dimpreună. Dacă vreo coconiță, frumoasă, dulce, bună, Crezând că ne prefacem, ne-ndeamnă, ne poftește, Ne ia la joc, greșeala-i îndată și-o plătește; Rar să se afle damă de mijloc așa tare, Ca să n-o fac să cadă la cea dintâi mișcare. Ăsta îți e talentul și darurile toate. Cât pentru darul vorbei, ce crezi că îl ai, poate, E numai o părere: îți cer și iertăciune, Că nici pentru prieteni minciuni nu voi a spune. Adevărat se-ntâmplă să zici pe la soroace Câte o vorbă-două, care la unii place; În câte rânduri însă distracțiile tale Te fac să scoți cuvinte ce nu ar fi cu cale, Să superi din greșeală persoane însemnate, Ba încă câteodată și dame delicate, Râzând de-acele două, statornică pereche Care își petrece seara șoptindu-și la ureche, De celelalte patru contese ideale, Umflate de pretenții și vrednice de jale, Pe care dacă prințul le ia la bal de mână, Nu mai vorbesc cu nimeni câte o săptămână. Astăzi râzi de-o pedantă, mâine de-o prețioasă; Zici de una ajunsă în vârstă cuvioasă Că atestatul vremii nu va să-l priimească; Și de-alta ce iubește de cinste să vorbească, Ce laudă virtutea și-n veci ți-o pomenește, Zici că e virtuoasă cât știm noi evreiește. Greșelile acestea îți fac un urât nume. Tu știi ce se întâmplă când se aude-n lume Că cinevași s-apucă defecturi să arate: Mulți scot sub al lui nume minciuni nenumărate. S-a vorbit într-o casă de un fanfaron mare, Declamând sentimente ce sigur nu le are, Care la tot ar pune suflarea omenească, Când cineva cu dânsul ar vrea să o tocmească; S-a zis ceva de Iancu, de Stan, de Lăurescu; Cine le-a scos acestea? ­ Le-a scos Alexandrescu. Făr-a zice nimica, singura ta zâmbire, De te-i afla de față, e o-nvinovățire. În zadar te porți bine și lauzi câteodată, Chiar lauda în gură-ți de satiră e luată. Așa, în loc să critici greșelile străine, În loc să râzi de alții, mai bine râzi de tine; Învață danțul, vistul și multe de-alde alea; Iar de vrei să faci versuri, ia pildă de la Pralea. Note [ modifică ] ^ Arghir , eroul poemei ce poartă numele lui, a furat de la dracu o pereche de papuci care slujeau drept aripi acelui ce se încălța cu dânșii (n. a.).


content:
Prea înaltă stăpînirre, este vreme, socotesc, Cu adîncă plecăciune, două vorbe să-ți șoptesc : Ți-am slujit cu înfocare, și la orice ai urmat, Faptele măriii tale glasul meu le-a lăudat. Și în versuri, și în proză, tuturor am dovedit, C-așa bună stăpînire de mult nu s-a pomenit. Cînd asprimea, nedreptatea (vorba fie între noi) Apăsa sărmana lume cu necazuri și nevoi, Eu povățuiam norodul a-mpleti cununi de flori, Și strigam că se pogoară fericirile din nori. Pîn-acum, cu toate-acestea, pentru cîte am făcut, Vreo dreaptă răsplătire de la nimeni n-am văzut ! Doamna mea, să ne-nțelegem, căci de nu mi-i răsplăti, Veacul fericirei noastre, veac de fier [1] îl voi numi ! Voi lua cu înlesnire virtuți mari ce am răpit Din America vestită și ușor ți-am dăruit. Opoziția m-așteaptă, ea dorește al meu vot Și-i vedea cînd s-o aprinde sîngele de patriot ! Drepturile țării mele care nu prea să păzesc Sînt materie destulă ca să strig și să vorbesc ! D-or voi apoi să-ntrebe cum defaim ce-am lăudat, Atunci ... atunci voi răspunde că vremile s-au schimbat, Că era odată bine, cel puțin de suferit, Dar acum românul jalnic a ajuns nenorocit, Că țăranul pătimește, că se află-mpovărat, Că la judecată pierde tot acel nevinovat, Că dreptatea este surdă, că pravila a căzut, Că intriga e cinstită, și meritul nevăzut. C-un cuvînt numai eu singur o să strig cît stigă toți. Ș-o să las patriotizmul moștenire la nepoți ! „Poporul suveran“ 3 Septembrie 1848 ↑ - Aluzie la ultima și cea mai rea dintre erele mitologiei antice


content:
Pe Dealul Mitropoliei, În Arhiva României, Unde statul grămădește Tot ce nu-i mai trebuiește, Unde s-află aruncate Secături nenumărate, Hârtii, condici osândite, Judecăți nenorocite, Are cuiburi din vechime Numeroasă șoricime, Seminție roditoare Și de literi rozătoare; Șeful ei, un ghiscan mare, În dosare locuiește, Nume de Rozon el are Și pe polițe domnește: El e strănepot de frate Lui Raton, care odată Trăia de zgomot departe, Într-o cameră privată. Într-o zi ­ nu, era seară ­ Dup-a lui Rozon poruncă, Șoarecii toți s-adunară Și într-o tăcere-adâncă Aste vorbe ascultară: "De când sub aceste bolte ne aflăm adăpostiți, Fraților! voi știți prea bine cât am fost de fericiți; Șeful de azi al Arhivei, om de pace iubitor, Ne-a fost chiar ca un părinte, un zelos ocrotitor. Nimeni din voi nu se plânge că din cuib a fost gonit, Sau că într-aceste ziduri vreo pisică a-ntâlnit. Sau că n-a putut să roază de frica vrunui dușman Pergamentele antice, condicile de divan; Soarta ne era prosperă, șeful trecea zâmbitor, Generațiile noastre aveau falnic viitor. Dar azi, vai! totul se schimbă, azi suntem amenințați Să ne pierdem locuința și să fim dizgrațiați. Căci un moldovean obraznic, Sion, care a cântat Paradisul (deși iadul el cu drept l-a meritat), A scris nu de multă vreme, într-un stil neomenos, Că a șefului Arhivei pană noi o am fi ros. Apoi suferi-vom oare ca acel cutezător, Vrednic a purta mai bine nume de defăimător, Să vie, precum venise, chiar într-al nostru pământ, Să ne strice fericirea? Nu, cât eu în viață sânt, Nu va fi: acum e timpul să ne răzbunăm și noi, S-arătăm că-n șoareci curge nobil sânge de eroi Și că păgânul acela, ce ura a meritat, Nume de moldovean vrednic cu nedrept a câștigat: Mergeți dar și-n astă noapte picerile vă gătiți, Și când s-o ivi de ziuă cu toții pe drum să fiți. Ca prin marș repede, grabnic, la Moldova să-l călcăm, Cine sunt șoarecii noștri și Rozon să-i arătăm. De veți găsi-mpotrivire, să nu vă descurajați, Și la orice întâmplare, totdeauna s-alergați Unde-ți zări că se mișcă vârful de la coada mea, Ce pe a gloriei cale pururea o veți vedea." Zise, și auzitorii așa mult au aplaudat, Cât dulapurile toate în Arhivă s-au mișcat. A doua zi șoricimea cu mare grabă porni Făcu la Focșani gustare, și seara în Iași sosi. II [ modifică ] Noaptea domnea în natură, Și zefirii răcoroși Suflau cu-aceeași măsură La drepți sau necredincioși; De a zilei osteneală Sion dormea obosit: Dormea! fără îndoială, În somnul lui fericit, Visele, tainici ființe, Din loc în loc îl purtau Și toate-ale lui dorințe Împlinite-i arătau. C-o grațioasă munteancă i se părea că vorbea Și inima ei, și mâna c-o bună zestre cerea. Când deodată el dete un țipăt îngrozitor: Țârcovnicii cu lungi plete alerg întru ajutor; Departamentul Credinței, la care fu mădular, Cu toți darabanii vine... însă târziu, și-n zadar: Pe patul lui de odihnă Sion zăcea sângerat, Ca un cașcaval de Parma pe jumătate mâncat: Urechile lui și nasul, chiar dacă le-o fi avut, Atuncea să le găsească deloc nu s-a mai putut. Numai l-a doua-nviere eu cred că se vor găsi, Când șoarecii le-or aduce, dacă or mai trebui. Cu toate acestea lupta, de-o fi cum am auzit, Mortului face onoare, căci mult s-a împotrivit: Și s-au găsit împrejuru-i, de mâna lui sugrumați, Un mare număr de șoareci tot din cei mai însemnați. Ba încă spun (dar aceasta eu nu v-o asigurez, Căci fapta e de mirare, și nu îmi vine s-o crez), Spun că și chiar comandirul, faimosul acel Rozon, Lăsă o labă în mâna eroicului Sion. Ce s-a întâmplat în urmă eu nici am mai cercetat, Căci de pierderea aceasta foarte mult m-am întristat, Sion amic îmi fusese, talent și inimă-avea, Și crez c-ar fi trăit încă dacă atunci nu murea; Literaturii române el ar fi fost de folos, Dacă din nenorocire șoarecii nu l-ar fi ros. Note [ modifică ] [1] Pralea, traducătorul Psaltirii în versuri (n. a.).


content:
<poem>Pocit, faimos proconsol, model de tiranie, Cuplită fie calea pe care ai plecat, Cu apa consacrată prin somnul de veci Vom curăți pământul ce tu ai întinat Schelet fantasmagoric, ființă infernală, Geroasa, trista-ți climă ea încă n-a produs Jiganie mai crudă, o iazmă mai fatală, De când soarele seara să pleacă la apus. Dator este românul a sa recunoștință Monarhului ce țara cu tine înzestra, Căci zelul tău sălbatic, fanateca-ți silință De grația robiei pe robi chiar deygusta. Căci mulți care-mprejuru-ți cerșau a ta rânjire Vrăjmași ai libertății, ce binele nu-l vor, Născuți erau să fie cu tine în unire, De nu umileai, crude, și chiar basețea lor. Tiran omiopatic, cum nu des se găsește, Otrava prin otravă în noi ai vindicat. O nație întreagă prin mine-ți mulțumește Și te proclam din parte-i al țării Ipocrat. A! Dacă vom ajunge la ținta mult visată, De voi trăi atuncea (și-mi place să o crez), Tu vei avea, fii sigur, o statuă bogată, Al cării bust cu lanțuri eu am să-l decorez. În jocul lor, copiii o vor scuipa în față; Și când vreunui gîde vom da numele tău, Acel om se va crede nevrednic de viață, Pierdut din omenire, bătut de Dumnezeu. Așa când toamna rodul s-a copt în vii, grădină, Țăranul ce se teme de hoții zburători Pe ramură înaltă expune la lumină Scheletul coțofenei, cadavrul unei ciori. Spectacolul gonește jivine răpitoare, De lacoma lor ceată ogorul e ferit. Țăranu-atunci profită d-a feței lui sudoare. E veselă natura și omul mulțumit. Adio! lung adio! și fără revedere, Departe, mult departe te du din țara mea, Pustiul Siberiii te-așteaptă cu plăcere, Pământul să te-nghită și dracul să te ia.


content:
<poem>Ascultă-mă, sfânt preot, ascultă-mă, părinte. Ajută un nevrednic, lipsit de ajutor; Consolă un trist suflet ce soarta își presimnte, Când sună ceasul groaznic, veciei vestitor. Viața-mi de necinste și crimile-mi trecute, Ca furii nempăcate asupră-mi năvălesc; Vânzări, satanești planuri, de lume neștiute, În inima-mi pun iadul, ca iesme îmi scâșnesc. Nopțile-mi sânt grozave, tăcerea îmi șoptește, Mă înconjor prăpastii la fiecare pas; Părul meu c-al lui Cain pe frunte-mi se zbârlește; Gura mi se-ncleștează și nu poci scoate glas. Mă rătăcesc pe câmpuri, dar iarba înviază, Dar arborul pădurei ia formă, mi-e vrăjmaș; Vulturul mă privește și ochiu-i scânteiază, Ș-a sfâșia e gata un leș de ucigaș. Vezi ceasornicul-acesta care la pieptu-mi bate? E vechea recompensă unui păcat cumplit. Câte cu a mea faptă am drepturi câștigate? Vânzarea fu plăcută, dar eu desprețuit. Am cunoscut bărbați lucrând l-al țărei bine. Cu-nalte simțimente la ei m-am arătat; Târându-mă la dânșii, s-au încrezut la mine, Ieri le-am jurat credință, și astăzi i-am trădat. Urând orice virtute ce n-o putem ajunge, Pe orice om de merit în veci am defăimat; Proteu cu fețe multe, strigoi setos de sânge, La umbră, la-ntuneric, pe mulți am sugrumat. Subt aer de blândețe, urmam a mea turbare, Și gheara-mi veninată în inimi înfingeam. Având nepedepsirea de preț l-a mea vânzare, Minciuni nerușinate eu liber tipăream. Angel de întuneric pentru-ale lor păcate, Ieșind din adâncirea noptosului Tartar, Am auzit cu spaimă cuvântul de departe, M-am prefăcut că-mi place, și am zâmbit amar. Am zis: iată speranță, prilej de bucurie! Și bogătii și titluri acum să dobândesc E timpul să se-nalțe smerenia mea trufie Am imitat virtutea, dar o s+o prigonesc. Poci să sugrum p-asti oameni, și să le iau vesmântul, Căci eu sînt cel mai tare, având tainele lor, Multe fiare ca mine le sufere pământul Și oerul cu zăbavă trimite ajutor. De ură nici nu-mi pasă, când e fără putere, Desprețul e o vorbă deșartă de-nțeles; Mai sînt poate și alții cu mine d-o părere, Și când fac al meu bine, drum sigur mi-am ales. Iată puține, taică, din multele-mi păcate, Iată crime ce astăzi nu poci să mai lucrez, Într-al lui Hristos nume drăcește-au fost lucrate; Râdeam de semnul crucei, dar lângă moarte crez. Asta e adevărul ce pocăința-l naște; De frica judecății în sânu-ți îl depui, Amăgitorul șarpe abia se mai râraște; La glasul veciniciei cu groază mă supui. Dar ce-am zis? Nu voi ruga, nu voi a ta credință; Urăsc a voastră lege ș-al vostru ajutor. Este o slăbăciune oricare pocăință; Gâde am fost în viață, și gâde voi să mor. <poem>


content:
Un om avînd un armăsar Îl înhamă la jug C-o vită de măgar Și cu un bou de plug. Boul fiind sacat, La un picior rănit, Măgarul nenvățat Și prea rău nărăvit, Stăpînul lor, din car, Striga, plesnea-n zadar; Calul se asvîrlea, Dar boul îl oprea, Măgarul îl lovea, Și carul nu mergea. „Prea rău i-ai potrivit“, Zice un trecător. „Ești foarte amăgit, Domnule privitor — Răspunse omul — eu Lumea am vizitat, Și, daca vrei să știi, Într-însa am aflat Multe dregătorii Tot astfel întocmite ca atelajul meu.“ („Păcală“, 17 septembrie 1860)


content:
Bursucului îi venise rîndul și el să domnească Peste un pogon de tufe, în pădurea părintească, Pe marginea unei ape. Rigatul îi era mic Și acei ce îl văzură Toți într-o unire zic Că nu era alt nimic Decît o miniatură. Dar riga voiajase, Și-n streinătate-aflase Că un bursuc domnitor, Ce va să-și facă un nume Mare și faimos în lume, E neapărat dator Să ia un tron de mărire, Să dea porunci pe ostire, Chiar de n-ar avea soldați, Căci astfel obișnuiesc Toți acei care domnesc, Duci sau regi sau împărați. Așa el și slobozi Patru ordine de zi Într-acest chip redijate: „Către armiile noastre de linie și de mare, Cavalerii, infanterii și-artileriei ușoare, Poruncim… și celelalte.“ O poruncă din acestea, nu știu cum s-a întîmplat, De vînt a fost aruncată În țara învecinată, Unde domnea leopardul; acest domn s-a îngrijat Văzînd că bursucul are Armie așa de mare; Spre a fi încă mai sigur, el într-acolo porni Pe ministru Dinafară, pe vulpe, și-i porunci Să saluteze pe prințul, dar în taină-a spiona Și a trage cu urechea, dar mai ales a afla Cum merg trebile p-acolo, cît e de primejdios Și cîtă armie ține vecinul său cel păros. Sfîrșindu-se ambasada, vulpea înapoi veni, Se înfățîșă la curte, se închină și vorbi: „Porunca am împlinit; Cu ochii-mi le-am văzut toate, Și poți dormi liniștit, Fără să ai griji deșarte, Căci toate acele armii de linie și de mare, Cavalerii, infanterii și artilerii ușoare Nu sînt alt, poți fi prea sigur, pestrițule împărat, Decît un soldat pe apă și o luntre pe uscat.“ Vanitatea e mic vițiu, dar cu bună-ncredințare, Ea adesea ne expune la ridicol foarte mare. Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Plin de bucurie mare, Oarecine îmi spunea C-a vândut din întâmplare Și cu un preț de mirare Un cal prost ce el avea: "Căci bietul cumpărător, Zicea el, s-a înșelat Și puțin cunoscător Orice i-am cerut mi-a dat." La acestea ce să-i zic? Atunci n-am răspuns nimic: Dar peste puține zile îl văz, însă furios, Și-mi strigă: "Nu știi, frate, un mișel, un ticălos, Ce semăna om de treabă, fără milă m-a-nșelat. Mi-a vândut o sticlă proastă drept un diamant curat; Cum ți se pare aceasta?" ­ "Zău, așa cum mi-a părut Întâmplarea de deunăzi cu calul ce ai vândut." Strigăm și protestăm tare Când nedreptatea cercăm, Dar mulți urmăm la-ntâmplare Fapta ce o defăimăm.


content:
Mai multe lighioane, locuind într-o vale, Erau des vătămate d-un iute rîu vecin, Care, ieșind cu zgomot din malurile sale, Strica vizunii, cuiburi, și traiul lor cel lin. Ele dar s-adunară Și mult se consultară, Ce fel ar putea face, Și prin care mijloace Stavilă ar opune L-acea înecăciune. „Frați — zise un castor, Zidar de soiul lui — Eu asta socotesc, De mi-eți da ajutor, Să m-apuc să clădesc Zid tare de pămînt și apei să-l opui.“ — „Bravo! bine-ai gîndit, Strigară toți pe loc; Ești patriot vestit Și mare dobitoc.“ Castorul încîntat, Făr-a mai zăbovi, S-apucă de lucrat, Dar nu fu ajutat, Și pre rău izbuti, Căci rîul furios, De multe ploi umflat, Izbi ș-azvîrli jos Pămîntul înălțat. Atunci ceilalți fugînd Pe meșter blestemau Și toți îl defăimau Zicînd: „Ce ticălos, El a pricinuit Răul ce s-a-ntîmplat, Pentru că a cercat, În neroada-i dorință, Lucru peste putință; Eu l-am povățuit, Dar nu m-a ascultat, Și de aceea noi Tragem aste nevoi“. Adeseaori virtutea așa se prețuiește: Orice nobilă faptă, orice dreaptă-ncercare, Pentru-al mulțimei bine ș-a țărei apărare, Mișeii o defaimă, daca nu izbutește. („Romînul“, 22 aprilie 1858) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Catîrul unui părinte Cu proastele lui cuvinte Noblețea își lăuda, Zicînd fără încetare Că de o virtute mare Exempluri mumă-sa da, Că ea a fost la războaie, Că la cutare bătaie Singură a biruit, Și că l-a ei privire, Oricare om cu simțire De tot rămînea uimit; De aceea se cuvine Oamenii să i se-nchine, Domnul catîr socotea; Și uitînd a sa rea stare, Părinteasca naintare La lumină tot scotea. Dar cum se sfîrși noblețea? Cînd îi veni bătrînețea. La rîșniță el fu pus, Unde, prost, în scăpătare, De tatăl său, măgar mare, El aminte și-a adus. (Ed. 1832) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Deunăzi un văcar de sat Catîrului i-a atîrnat Salbă de clopoței, Numindu-l el îngrijitor Și înainte mergător Ciredei de viței. Însă curînd s-a-ncredințat Că ș-a făcut mare păcat Cu bietul dobitoc, Care, cît s-a simțit Așa împodobit, Strigă: „O, ce noroc! În sfîrșit, iată-mă chemat La gradul ce am meritat. Meritul meu recunoscut De lumea toată e văzut. Acum de sus am să tratez Soiul dobitocesc; Pe nimeni nu mai salutez, Căci prea mă umilesc.“ Așa zicînd, așa făcu, Și plin de îngîmfare El clopoțeii începu Să-i sune foarte tare; Așa de tare îi sună, Cît mintea i să răsturnă; Și el care june fiind Trecea de cam smintit, Acum mai mult îmbătrînind De tot a-nnebunit. Cum socotiți și dumneavoastră, Dar eu gîndesc că-n țara noastră Se află așa dregător, Numit chiar ecselență, Ce cu catîrul sunător Poate da concurență, Care să crede om de stat, Chiar și politic însemnat, Și care netăgăduit De clopoței este smintit. („Romînul“, 12 februarie 1861.) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Lupul cu toată prostia Cîrmuia împărăția; Și ca un stăpînitor, Unora le da avere, Altora, pe o părere, Le lua chiar starea lor. Favor, ură schimbătoare, Izgonire sau chemare Al domniei era plan. Cîinele gonit de soartă S-auzise cum că poartă Simtimenturi de dușman; C-ar fi zis, nu știu la cine, Cum că nu este prea bine A mînca atîția miei, Și că dacă le adună Lîna lor pe orice lună, Să-i lase măcar cu piei. Asemenea mari cuvinte, Pe cum fieșcine simte, Nu sînt prea de suferit. Pe loc vrură să-l gonească; Dar politica domnească Alte pricini i-a găsit. A zis că nimic nu știe, Că nu este bun să ție Un rang între curtezani; Că la orice-l rînduiește, Nici o slujbă nu-mplinește, Că nu face nici doi bani. Atunci vulpe, șarpe, broască, Fără măcar să-l cunoască, De prostia lui vorbea. Unul zicea că glas n-are, Altu că nu este-n stare O piatră de jos să ia. Se mira cum de răbdase Domnul, și nu depărtase Pe un cîine ticălos, A căruia toată treaba E să mănînce degeaba, Făr-a face vrun folos. Dar după o lungă vreme, Sătul în zadar a geme, Jalbă cîinele a dat, Zicînd că d-acu-nainte, Toate îi vor părea sfinte, Numai să fie iertat. Adesea nenorocirea Schimbă gîndul și simțirea: Pe loc fu și slobozit. Cinsti, averi nu se mai spune: Ce zicea el era bune, Duhul lui era vestit. Într-o zi neavînd treabă, Domnul pe ai săi întreabă: „Voi de cîine ce gîndiți?“ Șerpi, șopîrle, deodată, Toți răspunseră îndată: „Înălțime, să trăiți! Tutulor este plăcută Cinstea cea cu drept făcută Astui vrednic dobitoc. Al lui cap, a lui știință, Glas, putere, iscusință Pentru noi sînt un noroc. De trup este prea puternic, De slujbi multe este vrednic, Și în lupte e vestit.“ — „Astea le știam prea bine, Știam ce i se cuvine, Dar atunci era gonit.“ (Ed. 1838) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
„Cît îmi sînt de urîte unele dobitoace, Cum lupii, urșii, leii și alte cîteva, Care cred despre sine că prețuiesc ceva! De se trag din neam mare, Asta e o-ntîmplare: Și eu poate sînt nobil, dar s-o arăt nu-mi place. Oamenii spun adesea că-n țări civilizate Este egalitate. Toate iau o schimbare și lumea se cioplește, Numai pe noi mîndria nu ne mai părăsește. Cît pentru mine unul, fieștecine știe C-o am de bucurie Cînd toată lighioana, măcar și cea mai proastă, Cîine sadea îmi zice, iar nu domnia-voastră.“ Așa vorbea deunăzi cu un bou oarecare Samson, dulău de curte, ce lătra foarte tare. Cățelu Samurache, ce ședea la o parte Ca simplu privitor, Auzind vorba lor, Și că nu au mîndrie, nici capriții deșarte, S-apropie îndată Să-și arate iubirea ce are pentru ei: „Gîndirea voastră — zise — îmi pare minunată. Și simtimentul vostru îl cinstesc, frații mei.“ — „Noi, frații tăi? răspunse Samson, plin de mînie. Noi, frații tăi, potaie! O să-ți dăm o bătaie Care s-o pomenești. Cunoști tu cine sîntem, și ți se cade ție, Lichea nerușinată, asfel să ne vorbești?“ — „Dar ziceați…“ — Și ce-ți pasă ție? Te-ntreb eu ce ziceam? Adevărat vorbeam, Că nu iubesc mîndria și că uresc pe lei, Că voi egalitate, dar nu pentru căței." Acestea între noi adesea o vedem, Și numai cu cei mari egalitate vrem. (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Cu urechea pleoștită, cu coada-ntre picioare, Cîinele, trist și jalnic, mergea pe o cărare. După îndestul umblet, iată că-l întîlnește Un măgar, și-l oprește: „Unde te duci? îi zise, Ce rău ți s-a-ntîmplat? Știi, parcă te-a plouat, Așa stai de mîhnit.“ — „Dar, sînt nemulțumit. La împăratul Leu în slujbă m-am aflat: Însă purtarea lui, De e slobod s-o spui, M-a silit în sfîrșit să fug, să-l părăsesc, Acum cat alt stăpîn; bun unde să-l găsesc?“ — „Numai d-atît te plîngi? măgarul îl întrebă; Stăpînul l-ai găsit, îl vezi, de față stă. Vino numaidecît la mine să te bagi: Eu îți făgăduiesc Nu rău să te hrănesc; Nimic n-o să lucrezi, nici grijă n-o să tragi.“ La propunerea sa, cîinele i-a răspuns: „Ascultă-mă să-ți spui: e rău a fi supus La oricare tiran; dar slugă la măgar E mai umilitor, și încă mai amar.“ (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Pe o cîmpie Mare, bogată, Urmă odată O bătălie Aspră, cumplită, neasemănată, Încît cadavre nenumărate Zăceau grămadă neîngropate. Corbii îndată luară știre; Lacomi de pradă, ei năvăliră, Și cu grăbire Aci sosiră. Și după ce mîncară, și după ce băură Mult sînge, începură C-un glas îngrozitor Să cînte cina lor. Barza cea simțitoare, Care pe om iubește Și-n preajmă-i se nutrește, Văzîndu-i, de departe Le strigă: „Cum se poate Așa nerușinare? E locul pentru cină? e ora de plăcere, Pe un pămînt de doliu, în ziua de durere? Mumele își plîng fiii; Izvorul bogăției, Cîmpul, e ruinat, Iar voi vă îndopați, Și cîntați!“ — „D-aceasta ne iertați — Răspunse deodată, Ceata întunecată — Omului cît îi place Poate fi ruinat, Dar noi suntem în pace Și mult ne-am îngrășat.“ Acei ce de a țărei grea soartă profitară, Ce de streini în posturi, în ranguri se-nălțară, Ce prin trădări, basețe, sînt astăzi mari, bogați, Poate și decorați, După a mea părere, sînt corbi nerușinați. Dar aș dori să-mi spuneți, domnilor cititori, (Căci eu vorbesc d-o țară De tot imaginară) La noi să află oare astfel de muritori? Dacă aveți de oameni idee așa proastă, Las răspunderea toată asupra dumneavoastră. („Concordia“, 12 martie 1857) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Cucul, pasere proastă, dar plină de mîndrie, Socotind c-al său nume Este vestit în lume, Hotărî să mai facă vreo călătorie, Ca s-adune respecturi, și însuși să privească Cu ce chip îl slăvește nația păserească. Plecă: dar abia merse pînă-n vecinătate, Și găsi felurimi de păsări adunate, Care din întîmplare Se-ntrecea la cîntare. Stătu să le asculte: toate pe rînd cîntară, Care prost, care bine, talentul și-arătară. Iar bietei coțofene îi cerură iertare Că nu-i dau ascultare: Îi ziseră: „Taci, soro, te roagă obștea noastră: Despre cîntec, ne iartă, ești ca un cuc de proastă“. Asfel păți și cioara; în rîs ea fu luată, Și cu un cuc nemernic de toate comparată. De asemenea cinste cucul supărat foarte, Se duse mai departe; Dar oriunde mergea, Nimic alt n-auzea. În sfîrșit obosit, Și desnădăjduit, La cuibul său veni, Făr-a se mai opri. Puii cît îl zăriră Pe loc îl ocoliră; Apoi îl întrebară: „Ce mai veste p-afară?“ „Urîtă — le răspunse — și vrednică de jale: Am umblat multe locuri, dar nu m-am mulțumit. Toate îmi par schimbate și toate merg la vale, Păsările sînt bete și lumea-a nebunit.“ Tot omul despre sine lesne se amăgește. Nimenea nu își este aspru judecător, Dar judecata obștii e o învățătură. Mulți ce se cred pe sine un ce rar în natură Mai lesne zic că lumea nu știe ce vorbește, Decît să va să-și simță nimicnicia lor. (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Se povestește cum că odată Un derviș pustnic, om cuvios, S-amorezase, văzând o fată Cu trup subțire, cu chip frumos. Dintr-una-ntr-alta vorba aduse Și în stil neted patima-și spuse, Zicând: „Ascultă, eu te iubesc, Și pentru tine mult pătimesc”. Stilul acesta, adevărat, Nu mi se pare prea minunat; Dar pentru-un pustnic trăit departe De ale lumii valuri deșarte, Putem să zicem că nu e prost. Fata răspunse: „Poate-aș fi fost Destul de bună ca să te crez, Dar aste haine bisericești Nici n-au a face cu ce-mi vorbești; Ș-apoi de barbă mă-nfiorez”. Pustnicul nostru pe loc se duse, Își rase barba, se pieptănă, Nemțește bine se îmbrăcă, Ș-o pălărie în cap își puse. Veni la fată: „Cum ți se pare? O-ntrebă. Spune-mi, mai te-ndoiești? Vezi ce putere amorul are? Mi-am lăsat legea; alt mai voiești?” ­„Nu voi nimica, atunci ea zise; Credincios mie cum o să-mi fii, Când jurăminte în ceruri scrise Și a ta lege nu poți s-o ții?” Fata avea dreptate de nu vrea să-l asculte. Cine-a făcut o crimă poate face mai multe. Note [ modifică ] ↑ Derviș – călugăr musulman.


content:
Leul, de multă vreme, rîdicase oștire, Să se bată cu riga ce se numea Pardos; Căci era între dînșii o veche prigonire, Și gîlcevire mare, pentru un mic folos. Vrea, adică, să știe Cui mai mult se cuvine Să ție pentru sine Un petec de cîmpie Și un colț de pădure, de tot nensemnător, Ce despărțea ținutul și staturile lor Acum sînge mult curse, și multe luni trecură, Făr-a se putea ști Cine va birui. Elefantul năsos, Și bivolul pieptos, Cu lupul coadă-lungă Multe izbînzi făcură. Fieșcare tulpină era plină de sînge. Ici se vedea un taur jumătate mîncat; Lîngă el un tovarăș ce zbiară și îl plînge; Colo, un porc sălbatec fără două picioare; Și mai la vale, vulpea se tăvălește, moare, Oftînd după curcanii ce încă i-au scăpat! Iar mai vrednic de jale era viteazul urs, De două coarne groase în inimă pătruns. Leul, văzînd că lupta nu se mai isprăvește, Trimise la maimuță, vestită vrăjitoare, Ce spun că știa multe, și că proorocea Întîmplările toate, după ce se trecea; Trimise, zic, la dînsa să-i facă întrebare, Cum poate să ajungă sfîrșitul ce dorește. Ea se puse pe gînduri, tuși, apoi răspunse, Rozînd cu mulțumire darurile aduse: „Ca să poată-mpăratu lesne să biruiască, Trebuie să jertfească Pe acel ce în oaste e decît toți mai tare, Mai vestit în războaie, mai vrednic și mai mare.“ Auzind astea leul strînse a sa oștire: „Lighioanelor! zise, viu să vă dau de știre Că astăzi din noi unul trebuie să murim: Așa va proorocul. Rămîne-acum să știm Cine este mai tare. Cît pentru mine unul, cum vreți… dar mi se pare Că nu prea sînt puternic, căci pătimesc de tuse.“ Vulpea era aproape: „Ce-are a face! răspunse, Înălțimea ta ești Oricît de slab poftești.“ — „Dar și puterea noastră E îndestul de proastă“, Strigară tigrii, urșii, și cu un cuvînt toate Lighioanele-acelea ce erau mai colțate. „Nu rămîne-ndoială“, le răspunse-mpăratul. Iepurile, sărmanu — crez că-l trăgea păcatul, Sau păcate mai multe De moșii lui făcute — Veni să-și dea părerea. Dar toți, cît îl zăriră, Asupră-i năvăliră. „Ia vedeți-l! strigară. Cu bună-ncredințare El este cel mai tare! S-ascundea urecheatul, și nu-i plăcea să moară Ca să ne facă nouă biruința ușoară! Pe el, copii! Luați-l: el are să-mplinească Ce ne-a zis proorocul din porunca cerească!“ Cîinii atunci săriră Și-n grab ți-l jupuiră. Se află vreo țară, unde l-așa-ntîmplare Să se jertfească leul? Nici una, mi se pare. Nu știu cum se urmează, nu pricep cum se poate, Dar văz că cei puternici oriunde au dreptate. (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
În vremea de demult, dobitoacele toate, De împăratul Leu sătule, dezgustate, Își aleseră lor Un alt stăpînitor, Pe domnul Elefant, cu nasul învîrtit, Puternic îndestul, dar însă necioplit, Și de cap tare, gros, cît vreți să socotiți. Însă ca să puteți să vi-l închipuiți, Mă grăbesc să vă spui O judecată-a lui. Noul stăpînitor, Cît s-a orînduit, Puse-n slujbă pe boi, Iar lupu mîncător Se făcu favorit Și ministru la oi. Vă las să judecați, Cîți miei fură mîncați, Și cîte oi slutite De fiarele cumplite! În zadar fac strigare Oile-mpovărate, Chip nu e de scăpare, Și plîngeri necurmate Ce vin de pe la turme Răul nu pot să-l curme. Lupul dar își urmează A sa nelegiuire, Căci de ce se lucrează Craiul n-are de știre; Ba cîte lupul spune Le ia toate de bune. A! cînd o să ne vie O zi de bucurie, Zi foarte așteptată Și scumpă în nevoi, Ca să vedem odată Pe lupi mîncați de oi? „O! asta nu se poate“, Zic unii-alți în lume. Domnii mei, se pot toate, Deși le spui drept glume. Apoi, știți dumneavoastră Că oaia este proastă, Și că nădejduiește Aceea ce dorește. Eu cu încredințare Am auzit odată, La o turmă cam mare, O vorb-așa ciudată. Dar cum poci ști ce spune Oile între ele? Pentru astă minune Am cuvintele mele. Acum, să venim iar la vorba începută: Văzînd bietele oi că toate o să piară, După lungi chibzuiri s-aleseră o sută Și merseră la crai izbăvire să ceară. Craiul sta ocolit d-o număroasă curte: Cerbii cu coarne lungi, urșii cu coade scurte Alcătuia un ștab vrednic a fi privit. Un berbece-nvățat, ce știa să citească, Se-nfățișă smerit și-ncepu să vorbească: „Ne rugăm să ne-ascultați, craiule strălucit! Și să întorci spre noi mila măriei-tale. Starea-n care ne-aflăm e vrednică de jale, Pentru că domnu lup, ministru ce ne-ai dat, În loc a ne păzi, de tot ne-a-mpuținat.“ Domnul lup, întrebat, Răspunse cu glas mare: „Stăpîne luminat! Nici un cuvînt nu are: Cînd le-am năpăstuit? Cînd am scos biruri grele? Eu iau obicinuit De oaie cîte-o piele. Dar prostimea ciudată Așa e învățată, Și făr-a ști ce cere Va nencetat să zbiere.“ Mărețul elefant, după ce se gîndește, Dă de trei ori din cap și lupului vorbește: „Ascultă — zice — și ia aminte La ale noastre crăiești cuvinte. Cît pentr-o piele, treacă și meargă, Fiindcă singur spui c-ai dreptate. Dar pentru c-astăzi oaia aleargă La mila noastră, care mult poate, O iert; de dajdii fie scutită; Ale ei plîngeri voi să le-ascult; Și decît pielea obicinuită Să nu poți cere un păr mai mult.“ (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Lebăda odată-aflase (Însă cum se întâmplase, Nu pot să vă dau cuvânt) Cum că într-un colț de lume, Într-un loc cu mare nume, Și pe un frumos pământ, Niște păsări osândite, Corbi de câțiva ani numite, În primejdie trăiesc. Lebedele au din fire O ciudată presimțire, Care este dar ceresc. Așa, să le izbăvească, Cu o râvnă părintească, Ea plecă până în zori. Ajungând într-o livede, În culcuș de vulpe vede Pui de corb nezburători, Care într-o vizuină Petrecea ca în grădină, De-a lor soartă mulțumiți. Pasărea cea albă-ndată Către dânșii se arată, Zice: "Puilor iubiți! Soarta voastră e de milă: Spuneți cum pe voi în silă Aici vulpea v-a adus?" Corbuleții în mirare Răspund iute, râzând tare: "Noi de voie ne-am supus. Vulpe ce e, nu știm spune, Decât că năravuri bune Acea damă arăta: Că avea coadă pe spate, C-al ei păr în galben bate Și că ochi lucioși purta. Ea când ne-a luat de-acasă, Ne-a spus că la a sa masă Are feluri de mâncări, Că e prinț de dobitoace, Că pe noi va a ne face Să ajungem la mari stări. Ne-a mai spus că ne e rudă, Că din vârsta cea mai crudă Neamul nostru l-a iubit. Ea, ca și al nostru tată, Că ne tragem ne arată Din vultůrul cel slăvit. Și adesea ne vorbește Că din suflet se silește A ne da slava dintâi." Lebăda strigă cu jale: Sunteți pe a morții cale, O, voi ai corbului fii! Dar al vostru sec părinte Cum nu și-a adus aminte Ceea ce i s-a-ntâmplat, Când își părăsi locașul Și din gură lăsă cașul, Iar de vulpe înșelat?" Puii nebăgând-o-n seamă: "Cale bună,-i zic, madamă, Noi nu știm ce ne vorbești. Și prin astfel de cuvinte, Să ne scoți acum din minte Cam degeaba te silești." "Eu mă duc, lebăda zise, Însă vouă vă sunt scrise Multe rele să răbdați; Căci prostia-vă cea mare, Ca ș-a penii-ntunecare, Nu se poate s-o spălați."


content:
Spun că-n vara trecută o lișeță ș-o rață, Ai lebedei de baltă consilieri privați, Supt președința gîștei s-au strîns de dimineață Pe lac la Cișmegiu; acolo invitați Erau din înalt ordin a hotărî în sfat O pricină de stat, Adică prin dezbateri adînc să chibzuiască Pentru un pește mare, cu ce sos să-l gătească. Căci lebăda gîtoasă Voia să dea o masă; Mare le fu gîlceava și lungă convorbirea: Prezidentul le zise: „Fraților senatori! Să lăsăm chibzuirea, Pricina, cum să vede, e foarte delicată, Și dup-a mea părere trebuie amînată: Veniți mîine în zori.“ Propunerea aceasta cu toți o aplaudară Și pentru-ntîia oară Pe gîscă lăudară Pentru a ei ideie, apoi se risipiră Și a doua zi iară l-același loc veniră. Pîn-a doua zi însă știți ce s-a întîmplat? Fiind vară și soare și o căldură mare, Peștele s-a stricat Și racii l-a mîncat. Cuvintele-aci scrise să nu vă pară glume; Consiliuri d-acestea vedem destule-n lume, Și la noi mai ales Se-ntîmplă foarte des. („Reforma“, 18 octombrie 1862) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
V-am spus, cum și se pare, de nu îți fi uitat, Că lupul se-ntîmplase s-ajungă împărat. Dar fiindcă v-am spus-o, voi încă să vă spui Ceea ce s-a urmat subt stăpînirea lui. Auzind împăratul că-n staturile sale Fac năpăstuiri multe păroșii dregători, Că pravila stă-n gheare, că nu e deal sau vale Unde să nu vezi jertfe mai mulți prigonitori, Porunci să se strîngă obșteasca adunare, Lîngă un copaci mare; Căci vrea pe unii-alții să îi cam dojenească, Și-n puține cuvinte, Să le-aducă aminte Datoriile lor. Toți se înfățișară: și-nălțimea lupească Începu să vorbească C-un glas dojenitor: „Domnilor de tot felu! Bune sînt astea toate? Datoriile slujbei astfel le împliniți? Nu aveți nici sfială, nici frică de păcate, Să faceți nedreptate și să năpăstuiți? Toate slujbele voastre țara vi le plătește; Încă, pe la soroace, Cîte un dar vă face. Dar reaua nărăvire, Ce o aveți din fire, Nu se tămăduiește. Vedeți cu ce morți grele Se isprăvesc din lume Și cum lasă rău nume Acei care fac rele. Gîndiți-vă că poate veți da cuvînt odată. La-nalta judecată. Gîndiți-vă la suflet, și luați de la mine Pildă a face bine.“ Ast cuvînt minunat, Pe care domnul lup auz că l-a-nvățat, Trecînd pe lîngă sat. La ziua unui sfînt, cînd preotul citea Și propoveduia, Pe mulți din dregători, să plîngă i-a-ndemnat. „E! ce ați hotărît, jupîni amploiați? Oare-o să vă-ndreptați?“ Îi întrebă atunci înălțimea-mblănită, Ce purta o manta de oaie jupuită. „Spuneți, o să schimbați purtarea-vă cea proastă?“ — „Să trăiți la mulți ani, dobitocia-voastră, Răspunse un vulpoi, în slujbe lăudat; Ne poate fi iertat, Să vă-ntrebăm smerit, de vreți a ne-arăta, De unde-ați cumpărat postavul de manta?“ Cînd mantaua domnească este de piei de oaie, Atunci judecătorii fiți siguri că despoaie. (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Un măgar văzu odată P-al său stăpîn că dormea, Și s-apropie îndată Binișor a-l mîngîia. Dar să știți că dinainte Era trist și supărat, Căci vedea cu ce cuvinte Mîngîia învederat Un cățeluș mic de casă, Glume, jocuri ce-i făcea, Și cu dînsul tot la masă Ziua și noaptea petrecea; „O ! ce rea nenorocire !“ Își zise bietul măgar, „De ce astă osebire ? Are potaia vreun dar ? Eu alerg pînă seara, Că muncesc necontenit, Ar cu boii toată vara, Și de fîn chiar sînt lipsit, Ba adesea și ciomege Pe spinare cam cîștig Aceasta este a mea lege, Să mă ierte, surda strig Blestematul de cîine, Căci îi joacă împrejur, Îi dau cea mai bună pîine Și pe mine toți mă-njur. Dacă lingușirea este Mijlocul d-a-nainta, Să mă duc fără veste Ca dînsul a-i sălta“ Cugetînd astfel în sine, Vine, calcă-ncetișor, Și cănd s-apropie bine, Îl lovește c-un picior Atăt de greu în spinare (Ba încă alăturînd Drăgăstosul glas ce are, Ca mai mult să-i placă vrînd), Încît omul de mirare, De durere stăpînit, Strigă, se vaită tare: „Săriți, că m-a prăpădit !“ Slugele alerg îndată, Pe jupîn îl ciomăgesc, Că e măgar îi arată Cu tufele-i mulțumesc. Nu siliți natura ; Veți fi neplăcuți Cu talentul care Nu sînteți născuți. Eliezer și Neftali , 1832


content:
Fiu al unui berbece care de mult murise, Un miel se bolnăvise, Mușcînd din întîmplare O-nveninată floare Sau iarbă, nu să știe; Destul că a lui moarte Nu mai era departe. Acum el își făcuse datoriile toate Cîte și le fac mieii în ceasul cel cumplit. Mumă-sa cu durere Începuse să zbiere; Îl săruta, sîrmana, plîngînd necontenit, Și-i zicea: „Ce mi-e bună viața fără tine? Cui mă lași, fătul meu? Spune tată-tău, dragă, că viu curînd și eu, Căci pe această lume nu mai aștept vrun bine!“ „Dar ce să-i răspunz, mamă — întrebă micul miel — De-mi va face-ntrebare Despre a turmei stare? Tu știi bine că el Iubea mult să vorbească De dulăii din turmă și de ceata lupească.“ — „Spune-i că turma toată zace de rea gălbează; Că are șapte doctori ce prea rău o tratează. Mai spune-i că ciobanul a pus pe un nepot, Ce tată-tău-l cunoaște, îngrijitor la turme, Ca să stîrpească-abuzul și relele să curme; Atîta spune-i numai și-nțelege el tot.“ După acei din preajmă care îi ocolesc, Poți judeca prea lesne pe cei ce cîrmuiesc. („Romînul“, 17 februarie 1861) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Într-o pădure deasă, de cetăți depărtată, Mierla se-ntîlni seara cu bufnița umflată. „Prietenă — îi zise — ți-aș face o-ntrebare, Daca a mea-ndrăzneală n-aduce supărare. Spune-mi, mă rog, lumina de ce nu-ți e plăcută, De ce stai toată ziua ascunsă, nevăzută? Nu cunoști, cum se vede, razele dimineței, Dulceața primăverei, plăcerile vieței. Poate ești rușinoasă, și crezi că nu cînți bine: Dar eu și alte păsări mai vrednici decît mine Îți vom da-nvățătură, și vom pune silință Să-ți mai supțiem glasul cît va fi prin putință. Vino mîine la mine să mergem la plimbare, Ca să faci cunoștință cu o privighitoare.“ Bufnița îi răspunse: „Îți mulțumesc, iubită, Eu cu soarele vostru nu sînt obicinuită; Îmi supără vederea. Lumea o să mă vază, Însă, cînd m-oi deprinde cu a luminei rază.“ Mulți zic că neamul nostru nu este încă-n stare, Ca altele, să facă cercări de-naintare, Că-nvățătur-adîncă, idei, filosofie Sînt prea vătămătoare l-a lui copilărie, Declamația-aceasta, pompoasă, îngîmfată, De vreți, poate să fie despoților iertată: Numai lor le e bună a unui neam orbire, Căci nu-l lasă să-și vază a sa nenorocire: Dar în gura acelor ce-o zic pe dinafară, Sau e o nerozie, sau este o ocară. Noi le-am putea răspunde puținele cuvinte Bufniței adresate de mierla cea cuminte: „Ai vorbit de minune! Dar ia spune-mi, vecină, Daca măcar cercare tu nu faci vreodată Să scoți cel puțin capu din noaptea-ntunecată, Apoi cum t-ei deprinde cu soare, cu lumină?“ (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
În niște fabule un poet scrie Că Nebunia și pruncu-Amor Se jucau singuri pe o câmpie, În primăvara vieții lor. Știți că copiii cu înlesnire Găsesc sujeturi de neunire; Ei dar odată se gâlceviră Pentru o floare ce întâlniră. Striga Amorul în gura mare; Cealaltă, însă, minut cumplit! Îl izbi-ndată atât de tare, Cât de lumină ea l-a lipsit. Adânc copilul simți durere, Rămânând astfel fără vedere. Trista lui mumă jalbă pornește L-al său părinte, stăpân ceresc: Va răzbunare, se tânguiește; Cu ea toți zeii compătimesc. Mars și Apolon, mai c-osebire, Arată mumei a lor mâhnire. S-adună sfatul cel fără moarte Și hotărâră în obștea lor Ca Nebunia în veci să poarte, Să cârmuiască pe orbu-Amor. Această dreaptă, grea osândire. Din ziua aceea luă-mplinire; Din ziua aceea sunt împreună, Și Nebunia-l ține de mână.


content:
Am citit altădată, nu mai știu în ce carte, Că într-o țară mare, de aici nu departe, Plăcuta frumusețe trecea de urîciune: Cîți se-ntîmpla s-o aibă se socotea slutiți; Iar frumoși de minune Se socotea aceia ce era mai pociți. Oglinzi ca să se vază nu se afla în țară, Și era poprit lucru să s-aducă d-afară. Așa fieștecine Socotea despre sine Ceea ce auzea, Căci chiar undele gîrlei ce curgea prin cetate Era atît de negre ș-atît de-ntunecate, Încît nu putea omul nici umbra a-și vedea. Dar după multe zile și vreme-ndelungată, O corabie mare, cu oglinzi încărcată, Trecînd pe lîngă țara de care vă vorbesc, O apucă furtuna, o furtună cumplită, Sau ca să zic mai bine, furtună norocită, Pricină de prefaceri, de un folos obștesc; Și pentru-al obștei bine, o pagubă oricare Nu mi se pare mare, Mai vîrtos cînd acesta nu s-atinge de mine. Împinsă de talazuri, corabia slăbită Se sfărîmă, dar marfă puțină s-a-necat; Oglindele mai toate le scoase la uscat. Locuitorii țării, Cîți se afla atuncea pe țărmurile mării, Cu toții alergară, Și-n grab le adunară. Se priviră în ele, și coprinși de mirare Văzură adevărul, mulți însă cu-ntristare. Dar aflînd dregătorii minunea întîmplată, Porunciră îndată A se sparge cu pietre ș-a se desființa Oglindele acelea oriunde s-ar afla. Multe se sfărîmară, dar ascunseră multe Acei care porunca nu vrură s-o asculte. Și din vremea aceea toți oamenii frumoși Arăt cîte-o oglindă acelor urîcioși. (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Lăsând a sa colivie, În pădure vru să vie Papagalu-a se plimba; Și îndată ce ajunse Să judece el se puse Păsările ce cânta. Că deloc nu suie bine, Că glasul ei prea lung ține, Filomelei tot zicea. Și așa pe orișicare Pasăre mică sau mare El să tacă le făcea. Dar odată supărate, Păsările adunate, Împotriva lui strigând, Merseră ca să vorbească Cu dânsul, și să-l silească Să cânte ceva, zicând: "Cântă dar tu, împărate; Fă această bunătate, Un exemplu să ne dai: Căci din a ta șuierare, Socotim cu-ncredințare Că prea minunat glas ai." El atunci stă la-ndoială, Și prea cu multă sfială Le răspunde c-un cuvânt: "Domnilor! eu râz prea bine De-alții; iar cât pentru mine, Deloc cântăreț nu sânt."


content:
Un cotoi sau pisică, Din două nu știu care, Nici mare, nici prea mică, Dar foarte mîncătoare, Și din soiul acela ce-n păduri locuiește Și pe copaci trăiește, Văzu un tigru mare Trecînd pe o cărare. De sus de pe ghindaru unde era urcată, Pisica socoti Că poate a-l îngrozi; Și făr-a pierde vreme se adresă îndată La tigru ce trecea, Fără a o vedea: „Ia stăi, mă rog, puțin, jupîne de pe jos, Care te socotești Că nu știu cine ești; Mîndria ce arăți cu noi e de prisos: Știi din ce neam mă trag și că strămoșii mei Sînt fii de dumnezei? Nemuritorii toți, din cer cînd au fugit, Subt nume de pisici în lume au trăit. Preoții egipteni în templuri îi slăvesc, Și niște tigri mici cu noi se potrivesc!“ — „Dacă strămoșii tăi cu tine semăna, Negreșit era proști cîți lor se închina, Răspunse tigru meu; iar daca au avut Vrun merit cunoscut, Ceva dumnezeiesc, Atunci eu te căiesc, Și pentru starea ta de milă sînt pătruns, Căci d-or fi cîte spui, zău, prea rău ai ajuns.“ Deși mulți au zis-o, eu tot o mai zic: Slava strămoșească pe strămoși cinstește; În zadar nepotul cu ea se fălește, Cînd e, cum se-ntîmplă, un om de nimic. (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Cînd s-au liberat țiganii, în anul de la Hristos O mie și ... nu știu cîte, unul din ei, omenos, Vru și el să libereze pe un porc ce el avea, Și în jug de multă vreme lîngă șatră îl ținea. Îl chemă dar și îi zise : —„Porcule, purcelul meu, Cunosc însumi, din cercare, jugul cît este de greu. De aceea te fac liber ; d-acum poți viețui Oricum ți-o plăcea, și hrana singur a ți-o dobîndi.“ —„Să trăiești ! însă stăpîne, în grădini poci eu intra, Pepeni, dovlecei și verze fără grijă a mînca ?“ —„Ba nu, astea sînt oprite.“ —„Așadar îți mulțumesc, Cu un sfert de libertate, drept să spui, nu mă-nvoiesc. Ba crez chiar că e rușine, cînd toți porcii au trăit La coșare în robie, să ies eu mai osebit, Să-mi ridic mai pe sus botul și de treapta lor să fug, Ș-apoi ce ar zice boii văzîndu-mă fără jug ?“ Unii-nțeleg libertatea ca porcul cel țigănesc ; Alții, deprinși cu robia, de ea greu se despărțesc. „Rumânul“ 14 / 27 Decembrie 1857 „Meditații, elegii, epistole, satire și fabule“ , 1863


content:
O cântăreață privighetoare, De mică prinsă, stă la închisoare, Și colivia i-era locaș. Vreme la mijloc multă trecuse, Dar ea să uite tot nu putuse De unde-a luat-o omul vrăjmaș. Nencetat tristă gândea cu jale L-a tinereții veselă vale, L-acele crânguri, l-acel izvor, Unde l-a nopții lină tăcere Ea a vieții cânta plăcere, Razele zilei, dulcele-amor. La câte păsări sunt zburătoare, Sloboda viață e lucru mare; Natura este patria lor. Așa și mica pasărea noastră, Care de minte era cam proastă, Căta mijloace să scape-n zbor. Astă dorință e lăudată, Când e-ntărită pe judecată Și când folosul e prevăzut; Dar ea uitase că mai-nainte O-nștiințase un pui cuminte Că vrând să zboare mulți au căzut. Ea n-avea aripi. Fără mijloace, O păsărică ce poate face, Decât supusă soartei a fi, Sau să aștepte până să-i crească Smulsele aripi, și să găsească Noi miloace de a fugi? Astfel pe dânsa o sfătuiește O rândunică ce o iubește Și care gândul ei îl știa. Exemple multe des îi tot spune Și îi arată cu dovezi bune C-acum să scape nu va putea. Dar tinerețea neînțeleaptă Poveți n-ascultă, vremi nu așteaptă; Toate-nainte-i jucării sânt. Printre zăbrele ea se strecoară, Puțin se-nalță, de-o palmă zboară, Și cade-ndată jos pe pământ.


content:
Nenorocita privighitoare Cînta-n pădure a ei durere, Natura-ntreagă da ascultare, Tot împrejuru-i era tăcere. Alții în locu-mi ar descri poate Acele tonuri neimitate, Glasul acela-nmlădiitor, Ce c-o-ntorsură lină, ușoară, Treptat se urcă și se coboară, Plin de simțire, plin de amor. Eu vă spui numai că despărțirea Și suvenire pline de jale, Că nedreptatea, nelegiuirea Era sujetul cîntării sale. Un măgar mare ce-o ascultase, Și ca un aspru judecător Capul pleoștise, sau rîdicase Cîte-o ureche,-n semn de favor, Ieși-nainte să-i dea povață, Și c-o neroadă încredințare: „Am fost — îi zise — aci de față, Dar, zău, nu-mi place a ta cîntare. Cu toate-acestea, am nădejdi bune, De nu îți pare lucru prea greu, La niște reguli a te supune, Luînd de pildă cîntecul meu.“ Atunci începe cu bucurie Un cîntec jalnic și necioplit, Încît de aspra lui armonie Toată pădurea s-a îngrozit. Privighitoarea, fără sfială, Zise: „Povața e în zadar; Căci d-aș urma-o, nu e-ndoială Că eu în locu-ți n-aș fi măgar“. (Ed. 1838) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Filomela drăgăstoasă Văzînd vremea cea frumoasă, Zile dulci de fericiri, Povestea cu întristare La eho răscîntătoare Tristele-i nenorociri. Atunci însă deodată Un păun i se arată (Domn era într-acel loc). Veni plin de supărare; Mînios și c-un ton mare Astfel îi vorbi pe loc: „Nu vezi că nu-ți șade bine, Că nici nu ți se cuvine, Cu acel cioc urîcios, Cu a ochilor grosime, Cu a penii-ntunecime Să cînți în ast crîng frumos? Frumusețea cu dreptate Cît va vrea a cînta poate, Pe ea cîntece n-o stric: Dar tu cum n-ai stîmpărare? Eu sînt frumos de mirare, Și tot nu vorbesc nimic.“ Filomela îi răspunde: „Iartă-mă, nu poci ascunde, Frumoasă de loc nu sînt; Și de cînt cîteodată În pădurea adîncată, Soarta mea este de cînt. Tu însă, ce cu mîndrie Astfel îmi poruncești mie Și atîta zgomot faci, Tu nu cînți, căci n-ai putere, Și singura-ți mîngîiere Este căci gîndești că placi. Trupul tău frumos s-arată, Și cu coada-ți lăudată Poate mult să strălucești: Dar amorul vederi n-are; La auz s-aduci mirare, Asta vezi să dobîndești.“ (Ed. 1832) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
La un neguțător mare Cărui vederea-i slăbise Fără nici o invitare Un doctor vestit venise. Cînd zic vestit, se-nțelege că nimeni nu-l cunoștea, Însă avea atestate Numai în aur legate, Diplome ce-n academii luase, cum el zicea, Prin țări care niciodată Nu au figurat pe hartă, Dar care cu bună seamă el nici le-ar fi părăsit, D-ar fi mai avut acolo vrun bolnav de lecuit. Bunul pătimaș îl crede, Doctorul vreme nu pierde, Ci-l unge c-o alifie, apoi la ochi l-a legat, Apoi după ce îi spune din partea lui Ipocrat Că are să șază astfel o săptămînă deplin Întinde mîna… pe masă era un frumos rubin, Inel de formă antică, vechi suvenir părintesc; Doctorul îl ia, se duce, și ca să vă povestesc Mai pe scurt, el vine iară a duoua ș-a treia zi, Și nencetat, totdauna, la orice vizită nuouă, Luă cîte unul-duouă Din lucrurile mai scumpe cîte în casă găsi. Cînd se-mplini săptămîna, pe bolnav îl deslegă: „Uite-te, cum ți se pare, și cum vezi?“ îl întrebă. „Cum văz? răspunse bolnavul, împrejurul său privind, Și din averile sale nimica nemaizărind. Cum văz? nu știu, frate, atît numai poci să zic Că din ce vedeam odată acum nu mai văz nimic.“ Cunosc patrioți politici, care-așa exploatez Simplitatea populară, și ei singuri profitez. („Colecțiune de nuvele, poezii și altele“, Buc., 1855) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Un șoarece de neam, și anume Raton, Ce fusese crescut su’ pat la pension, Și care în sfîrșit, după un nobil plan, Petrecea retirat într-un vechi parmazan, Întîlni într-o zi pe chir Pisicovici, Cotoi care avea bun nume-ntre pisici. Cum că domnul Raton îndată s-a gătit Se o ia la picior, nu e de îndoit. Dar smeritul cotoi, cu ochii în pămînt, Cu capu-ntre urechi, cu un aer de sfînt, Începu a striga: „De ce fugi, domnul meu? Nu cumva îți fac rău? Nu cumva te gonesc? Binele șoricesc cît de mult îl doresc Și cît îmi ești de scump, o știe Dumnezeu! Cunosc ce răutăți v-au făcut frații mei, Și că aveți cuvînt să vă plîngeți de ei; Dar eu nu sînt cum crezi; căci chiar asupra lor Veneam să vă slujesc, de vreți un ajutor. Eu carne nu mănînc; ba încă socotesc, De va vrea Dumnezeu, să mă călugăresc.“ La ast frumos cuvînt, Raton înduplecat, Văzînd că Dumnezeu de martur e luat, Își ceru iertăciuni și-l pofti a veni Cu neamul șoricesc a se-mprieteni, Îl duse pe la toți, și îl înfățișă Ca un prieten bun ce norocul le dă. Să fi văzut la ei jocuri și veselii! Căci șoarecii cred mult la fisionomii, Ș-a acestui străin atîta de cinstit Nu le înfățișa nimic de bănuit. Dar într-o zi, cînd toți îi deteră un bal, După ce refuză și limbi, și cașcaval, Zicînd că e în post și nu poate mînca, Pe prietenii săi ceru a-mbrățișa. Ce fel de-mbrățișări! Ce fel de sărutat! Pe cîți gura punea, Îndată îi jertfea; Încît abia doi-trei cu fuga au scăpat. Cotoiul cel smerit E omul ipocrit. (Ed. 1838) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Minuni în vremea noastră nu văz a se mai face, Dar că vorbea odată lemne și dobitoace Nu rămîne-ndoială; pentru că de n-ar fi, Nici nu s-ar povesti. Și caii lui Ahil, care proorocea, Negreșit că au fost, de vreme ce-l trăgea. Întîmplarea ce știu și voi s-o povestesc Mi-a spus-o un bătrîn pe care îl cinstesc Și care îmi zicea Că și el o știa De la strămoșii lui, Care strămoși ai lui zicea și ei c-o știu De la un alt strămoș, ce nu mai este viu Și p-ai cărui strămoși, zău, nu poci să vi-i spui. Într-o pădure veche, în ce loc nu ne pasă, Un țăran se dusese să-și ia lemne de casă. Trebuie să știți, însă, și poci să dau dovadă, Că pe vremea aceea toporul n-avea coadă. Astfel se încep toate: vremea desăvîrșaște Orice inventă omul și orice duhul naște. Așa țăranul nostru, numai cu fieru-n mînă, Începu să slutească pădurea cea bătrînă. Tufani, palteni, ghindarii se îngroziră foarte: „Tristă veste, prieteni, să ne gătim de moarte — Începură să zică — toporul e aproape!“ — „E vreunul d-ai noștri cu ei să le ajute?“ Zise un stejar mare, ce avea ani trei sute Și care era singur ceva mai la o parte. — „Nu“. — „Așa fiți în pace: astă dată-avem parte; Toporul și țăranul alt n-o să izbutească, Decît să ostenească.“ Stejaru-avu dreptate: După multă silință, cercări îndelungate, Dînd în dreapta și-n stînga, cu puțină sporire, Țăranul se întoarse fără de izbutire. Dar cînd avu toporul o coadă de lemn tare, Puteți judeca singuri ce tristă întîmplare. Istoria aceasta, d-o fi adevărată, Îmi pare că arată Că în fieșce țară Cele mai multe rele nu vin de pe afară, Nu le aduc streinii, ci ni le face toate Un pămîntean d-ai noștri, o rudă sau un frate. (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Ion prinse un uliu și, ducându-l acasă, Îl legă cu o sfoară, Lângă coteț afară. De o vecinătate așa primejdioasă Găini, cocoși și gâște întâi se îngroziră, Dar cu-ncetul, cu-ncetul se mai obișnuiră, Începură să vie cât colea să-l privească, Încă și să-i vorbească. Uliul cu blândețe le primi pe toate; Le spuse că se crede din suflet norocit Pentru vizita-aceasta cu care l-au cinstit. Dar îi pare rău foarte căci el însuși nu poate La dumnealor să vie, Vizita să le-ntoarcă după-a sa datorie. Mai adăugă însă că dacă dumnealor Îi vor da ajutor Ca să poată scăpa, El le făgăduiește - Și Dumnezeu cunoaște cum vorba și-o păzește - Că la orice primejdii va ști a le-ajuta: Încă din înălțime, el le va da de știre, Când asupră-le vulpea va face năvălire. Astă făgăduială Nu mai lăsă-ndoială; Și găinile proaste, ce doreau să găsească Pe cineva destoinic să va să le păzească, S-apucară de lucru: azi, mâine, se-ncercară, Și cu ciocuri, cu unghii, abia îl dezlegară. Uliu-și luă zborul. Dar se întoarse-ndată Și răpi o găină, pe urmă două, trei, Pe urmă câte vrei. "Ce pază este asta? strigă una cu jale, Vorba măriei tale Era să ne păzești, Iar nu să ne jertfești." - "O! eu știu foarte bine cuvântul ce v-am dat, Și ce fel m-am jurat. Dar când mă juram astfel, eram legat, supus, Acum însă sunt slobod și vă vorbesc de sus". Eu, de-aș fi fost găină, nu l-aș fi slobozit: Dumnealor au făcut-o și văz că s-au căit. Uliii sunt cinstiți, Când sunt nenorociți.


content:
<poem>   Împărăția dobitocească, Ca și a noastră cea omenească, Statornicie vecinică n-are: Toate supuse sînt la schimbare! Din mînă-n mînă sceptrul se plimbă. Cel de ieri mare astăzi e mic; Leu pe urs bate, urs pe leu schimbă, Dintr-o întîmplare prea de nimic. De curînd ursu pe leu schimbase, Și pe domnescul tron înălțat, Cîrma în labe tare-o luase, Și cu verzi tufe sta-ncoronat. Dator eu însă sînt a vă spune Că ursu-acela, măcar că urs, Dar simtimente avea preabune: D-al obștei bine era pătruns. Fiarele toate-ndată ce-aflară Că le-a dat cerul un stăpîn nuou, Să se închine lui alergară, Una c-o vacă, alta c-un bou. Lupul în urmă spre tron se duce, Și după vechiul bun obicei Măriii-sale plocon îi duce, Și înainte-i pune doi miei. Într-o frumoasă precuvîntare, Îi dovedește c-ar fi avînd Niște hrisoave arătătoare Ce-au făcut urșii, zău nu știu cînd. C-aste hrisoave, pe piei de oaie Scrise cu apă, spun lămurit Cum au mers urșii la o bătaie, Și cîte mure ei au jertfit. Cu plecăciune apoi i-arată Cum că din suflet s-a bucurat De întîmplarea cea minunată, De-ncoronare cînd a aflat, Cum că dorește supus să-i fie, Că totdauna el l-a iubit, Că pentru dînsul vieți o mie Să le jertfească e mulțumit. Asfel de vorbe se zic în lume, Însă drept formă se socotesc; Căci fieșcine le ia de glume, Care se uită cît se vorbesc. Dar ursul crede, se amăgește, În slujbe pune neamul lupesc: Cum că prieteni are, gîndește, Care persoana lui o slăvesc. După o vreme leul se scoală, Tocmai cînd urșii mort îl credea, După o mare și lungă boală, Vine să-și ceară tronul ce-avea. Locuitorii se îngroziră; Veste se duse pîn’ la palat; Lupii îndată la lei fugiră; P-al lor prieten toți l-au lăsat. Taurii numai, ce niciodată A-i fi prieteni nu s-au jurat, Peste cinci sute veniră-ndată, Pe crai și țară ei au scăpat. Prea cu lesnire omul se-nșală! Dar foarte mare face greșală Cine la vorbe dă crezămînt. Faptele numai ne dovedește Fieștecine cît prețuiește, D-avem prieteni și care sînt. <poem> (Ed. 1838) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
„Ce bine au să meargă trebile în pădure, Pe împăratul tigru cînd îl vom răsturna Și noi vom guverna — Zicea unei vulpi ursul — c-oricine o să jure Că nu s-a pomenit Un timp mai fericit.“ — „Și-n ce o să stea oare Binele acest mare?“ Îl întrebă. „În toate, Mai ales în dreptate: Abuzul, tîlhăria avem să le stîrpim, Și legea criminală s-o îmbunătățim; Căci pe vinovați tigrul întîi îi judeca Ș-apoi îi sugruma.“ — „Dar voi ce-o să le faceți?“ — „Noi o să-i sugrumăm Ș-apoi să-i judecăm.“ Cutare sau cutare, Care se cred în stare Lumea a guverna, Daca din întîmplare Ar face încercare, Tot astfel ar urma. Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
„De n-oi împușca ursul, să nu-mi ziceți pe nume,“ Striga șezînd la masă faimosul vînător, „Eu știu ce spui, și credeți că nu vă vorbesc glume, Eu nu zgîrii cu glonțul, și unde trag omor...“ Atunci mulțumi de „bravo !“ în aer se-nălțară Și veseli vînătorii cu grab încălecară. Era o zi frumoasă, p-aici cam de mirare ; Lătrau de bucurie copoii nemîncați, Și caii, gloabe mîndre de șeaua din spinare, Gemeau sub grele sarcini slăbiți și deșelați ; Sîrmanul urs, ce singur în vechia-i locuință De astă pregătire n-avea nici o știință, Dormea atunci ; și visuri, de mure-mpodobite, Îi arătau o turmă de vite jupuite, La care el cu poftă în grabă alerga. Dar ce să vorbesc multe : sosiră vînătorii P-un vîrf unde se zice că sînt aproape nourii, La pîndă se așezară... eroul meu strigă : „Așază-te tu colo, Dumitru mai departe Ion pe aceea piatră, și Stancu d-altă parte Și dacă cătră mine îl va împinge dracul, De n-o lua foc pușca, el o să-și spargă capul Lovindu-se de piatră, și tot îl biruiesc.“ Abia sfîrși, cînd iute ursoaica-ngrozitoare C-un pui de vîrstă jună, ursei născut din flori, Frumos cum puteți crede, venea pe o cărare, Dorind să asisteze pe bunii vînători ; Mai multe puști trăsniră ; eroul de sub stîncă Din sigura-i cetate privește pe dușman ; Îi saltă-n cap căciula, și-n valea cea adăncă Ursoaica se coboară ; dar un mișel țăran, C-o armă ruginită sloboade ... și îndată Cu puiul său ursoaica pe coaste e culcată. Eu i-am văzut gibeaua și jalnica soartă ; Dar vînătorii noștri se cert nencetat, Strigînd iarăși la masă că, daă n-ar fi moartă, Ei negreșit atuncea de ea n-ar fi scăpat. „Buciumul român“ , 23 Ianuarie 1863


content:
O vulpe de ani mică, însă de minte mare, Și care meseria abia ș-o începuse, Pentru înîiași dată văzu din întîmplare Un cal, dobitoc falnic, ce ea nu mai văzuse. Așa după ce vreme destulă privește, Plină de mulțumire D-acea descoperire. Pe cumătrul lup caută, și-i zice : „Te gătește Să mergem împreună acilea la un loc, Să-ți arăt un frumos și mare dobitoc: Ce știi cum se întîmplă ? poate să-ți iasă bine.“ Lupul rînjind răspunse : „Să se lupte cu mine, Și să vezi jucărie ! Însă ia-ncepi să-mi spui, Ce fel de gură are, cum e făptura lui ?“ „O ! Pentru astă dată să fiu iertată, Îi zise doamna vulpe, eu îți spui ce-am văzut, Dar ca să fac portreturi, zugrav nu m-am născut ; Și, după cum știi singur, sînt foarte nenvățată.“ Vorbind așa-ntre ele Dobitoacele mele Îndată au sosit La locul cel dorit. Calul cît le zărește De fugă se gătește, Căci vizita lupească Nu vrea s-o primească Și nici n-avea dorință Să facă cunoștiință. Dar vulpea cu iuțeală îi iese înainte Și cearcă să-l încurce prin aceste cuvinte : „Stăpîne ! D-avem voie și de găsești cu cale, Noi, cele prea plecate slugi ale dumitale, Am avea-o de cinste să-ntrebăm cine ești, Care îți este neamul și ce fel te numești.“ Calul, ce cu lesnire gîndul lor îl pătrunde, Fără a pierde vreme, să-ntoarce și răspunde : „Cît pentru mine, zise, vă spui că nu știu carte; Căci familia noastră, fiind cam scăpătată Și neavînd mijloace, la școală nu m-a dat ; Dar a domnului lup, și mare, și bogată, Mai mult decît o carte nescrisă l-a-nvățat.“ Lupul, umflat în sine de lauda vulpească, Veni pînă aproape, numele să-l citească. Calul, care sta gata, cu un picior în vînt, Îi dă o lovitură și-l culcă la pămînt. Deslușit ne dovedește Fabula ce am văzut Că-nțeleptul se ferește De orice necunoscut. „România“ , 5 Martie 1838


content:
Vulpea fără-ncetare Striga în gura mare Că de cînd elefantul peste păduri domnește Trebile merg la vale și lumea pătimește. Că este nedreptate Că va să cheltuiască Veniturile toate Pentru masa crăiască. D-acestea elefantul, cît a luat de știre, Temîndu-se, cu dreptul, de vreo răsvrătire, Pe iepure la vulpe cu un bilet trimise, O invită la curte, o-mbrățișe și-i zise: „Am aflat, jupîneasă, că ai mare talent. Voi să te pui în pîine; Și începînd de mîine Îți dăm cu mulțumire, Ca un semn de cinstire, Al găinelor noastre întins departament: Caută-ți bine treaba.“ — „Pe seama measa ve Răspunse oratorul și, sărutîndu-i laba, Se întoarse acasă. În ziua viitoare, Vulpea ca totdeauna veni la adunare; Dar însă oblojită, pe subt barbă legată, „Ce ai, de ești asfel?“ o întrebară toate. „Îmi e rău de aseară, îmi e rău cît se poate, Și cu trebile țării să mă lăsați în pace. Craiul știe ce face; El ne-ncetat gîndește la al obștii folos. Adio! sunt bolnavă: m-am înecat c-un os.“ Cunosc mulți liberali, la vorbe ei se-ntrec, Dar pînă în sfîrșit cu oase se înec. (Ed. 1842) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Un vulpoi coprins de boală, La putere foarte prost, Însă învățat în școală, Logica știind de rost, Făcu plan ca să vorbească Și să predice-n pustii; Se silea să dovedească, C-un stil dulce, vorbe mii, Că cu o simplicitate Și cu traiul cel cinstit, Cu năravuri lăudate, E oricine fericit; C-astă lume desfrînată Totdauna ne-amăgește, Fără a ne da vrodată Cîte ne făgăduiește. Dar la buna-i predicare Nimini nu da ascultare. Cîțiva șoarici, cerbi de munte Veneau rar să o asculte; Însă ei în depărtare, Neavînd nicidecum stare Fără cinste sau favor, Nu putea da-ncredințare, Slavă astui orator. Așa el schimbă vorbirea, Defăimă năpăstuirea, Pe urși, tigri, lei, pardoși, Arătînd a lor turbare Și a sîngelui vărsare, Și că sînt nesățioși. Atunci cerbi, ciutele toate Ascultau întru mirare, Și în lacrimi cufundate Plecau de la adunare. Vulpea-și făcu mare nume; Un leu foarte cu credință, Domn p-acea parte de lume, Să o vază-avu dorință: Deci și ea cu bucurie La palat grăbi să vie, Unde ajungînd vorbește; Tonul ei înmărmurește P-ai pădurilor tirani: Cu putere ea descrie Slaba nevinovăție, Pradă acestor dușmani, Cufundată în durere, Cerînd la-nalta putere Asupră-le ajutor. Curtezanii în mirare Ascultau cu supărare, Căci așa vrea prințul lor, Care plin de bucurie La palat pofti să vie Vulpea în acel minut. „Ce-ai vorbit, îi zise,-mi place, Căci prin tine mi se face Adevărul cunoscut; Însă pentru osteneală, Spune fără de sfială, Ce vrei? slujbă, rang sau bani?“ Oratorul zise-ndată: „Prințule, în loc de plată, Aș pofti cîțiva curcani.“ (Ed. 1832) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
<poem>La un zugrav foarte vestit mergînd din întîmplare, Portretul meu îi comandai; întîi însă-ntrebare Artistului îi adresai, de poate să mi-l facă Așa cum orcui l-o vedea portretul meu să placă; Căci am un mare interese, voi ca-n streinătate, Ș-anume-n Franța mai ales, la ochi să poci eu bate, Fiind acum de măritat o fată foarte rară, Ș-ai ei epitropi căutînd un bărbat în astă țară. „Prea lesne — îmi răspunse el — nu e întîiași dată Cînd pe urîți făcînd frumoși luai o bună plată: Ești negru, te voi face alb; ești slab, te îngraș bine, Numai vezi de portret departe a te ține.“ Vorbind așa, mă zugrăvi, și daca al meu nume Jos la portret n-ar figura, nici un creștin pe lume N-ar putea crede că sînt eu, atît sînt de schimbate Trăsurele-mi, ochi, gură, nas, și înfrumușețate. Ai noștri rîd cîți mă cunosc, dar prea puțin îmi pasă, De voi putea să dobîndesc pe nobila mireasă, Și daca vreun venetic, ieșit din țări streine, Sau vrun romîn mai îndrăzneț n-o izbuti mai bine.         Redactori care lăudați         Pe unii dintre candidați,         Ce proștilor le dați virtuți,         Și elocuență celor muți,         Ce pe răi faceți virtuoși         Și patrioți pe ticăloși, Crez că nu rău vă potriviți cu omul ce m-a zugrăvit, Sau cu vestitul Carcalechi, redactor care a trăit,         Al cărui jurnal fabulos         Era destul de mincinos,         Dar care cel puțin spunea         Acelor care nu-l credea         Că adevăru-adevărat         Este prea lesne de aflat;         Că n-au decît să ia pe dos         Cîte a scris el de prisos,         Ș-atunci pot fi încredințați         Că n-au să fie înșelați. („Romînul“, 30 martie 1861) Fabule , de Grigore Alexandrescu Atelajul eterogen - Boul și vițelul - Bursucul și vulpea - Castorul și alte lighioni - Catîrul ce-și laudă nobilitatea - Catîrul cu clopoței - Cîinele izgonit - Cîinele și cățelul - Cîinele și măgarul - Cometei anonsate pentru 13 iunie - Corbii și barza - Cucul - Dreptatea leului - Elefantul - Iepurele, ogarul și copoiul - Lișeța, rața și gîsca - Lupul moralist - Mielul murind - Mierla și bufnița - O profesiune de credință - Oglindele - Pisica sălbatică și tigrul - Privighitoarea și măgarul - Privighitoarea și păunul - Răspunsul cometei - Șarlatanul și bolnavul - Șoarecele și pisica - Toporul și pădurea - Uleul și găinile - Umbra lui Mircea - Ursul și lupul - Ursul și vulpea - Vulpea liberală - Vulpoiul predicător - Zugravul și portretul


content:
Ruga pe un prieten să facă încercare, Ca unul ce la curte avea multă putere, De la prinț sau miniștri iertarea lui a cere. "A! răspunse acela, nu te pot ajuta, Pentru că de aș face-o, eu te-aș compromita."


content:
Dar, boala poeziei este nelecuită: Ai zis și tu-n viața-ți un singur adevăr; Dovadă la aceasta e muza-ți cea pocită, Și versurile tale, care se trag de păr. De-atâta vreme lumea își bate joc de tine, Și-n loc să pui silință a scri ceva mai bine, Din zi în zi mai tare te văz că șchiopătezi. Ce doctor așa mare poate să se găsească, De a ta nebunie să te tămăduiască, Sau cel puțin să facă în proză să visezi?


content:
M-am silit totdeauna să-mi dobândesc bun nume, Și prin purtări cinstite să mă cinstesc în lume, Fără să am mândria să zic c-am izbutit. Dar de când luai știre că tu, ș-alții ca tine, Mă defăimați în obște și vorbiți rău de mine, Încep să mă crez singur de ceea ce-am dorit.


content:
Un preot cuvios Odată spovedea Un crai religios, Și astfel îi vorbea: "Ajută, domnul meu, Pe câți săraci găsești, Căci chiar pe Dumnezeu Într-înșii îl cinstești. Știi ceea ce-a grăit Al lumii ziditor, Că cerul e gătit De moștenire lor." – „O! dacă e așa, răspunse mulțumit Acel spoveduit, Nici o grijă să n-ai, cuvioșia-ta; Căci bunul Dumnezeu de mă va ajuta, Eu îți făgăduiesc Pe toți supușii mei de rai să-i pregătesc."


content:
În iad, mai deunăzi, câțiva răposați, Care în viață treceau de-nvățați, Dăduseră jalbă,arătând că cer Să se pedepsească jupânul Voltaire, Pentru câte rele de dânșii vorbea, Atunci când trăia. "Domnilor, strigă Voltaire mânios, Jalba ce ați dat este de prisos; Ce pedeapsă-mi vreți? ce rău îmi doriți? Eu vă socoteam destul mulțumiți, Când în București, după cum v-am spus, Doi vrăjmași ai mei știți cum m-au tradus


content:
La curte la Stefan-Vodă S-au strâns boierii la vorbă; Stau închiși, se sfătuiesc: Ostașii la uși păzesc. Crez, vreun bine nu gătesc, Ce știi ce mai născocesc! — "Beți, boieri, și ospătați, Și în urmă vă culcați, Și vă sculați în prânz mare Să plecați la vânătoare După păsări gălbioare , Ce sunt lesne la vânare Și ușoare la purtare, Când îți avea vreun zor mare. Noi le vânăm asudând, Iar voi pe saltea șezând, Căci ne jupuiți pe noi Și vă-mbogățiți pe voi! Da-va Dumnezeu cel mare Să facem noi vânătoare, Cu flintulița-n spinare După corbi cu barba mare!"


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 IX 10 X 11 XI 12 XII 13 XIII 14 XIV 15 XV 16 XVI 17 XVII 18 XVIII 19 XIX 20 XX 21 XXI 22 XXII 23 XXIII 24 XXIV 25 XXV 26 XXVI 27 XXVII 28 XXVIII 29 XXIX 30 XXX 31 XXXI 32 XXXII 33 XXXIII 34 XXXIV 35 XXXV 36 XXXVI 37 XXXVII 38 XXXVIII 39 XXXIX 40 XL 41 XLI 42 XLII 43 XLIII 44 XLIV 45 XLV 46 XLVI 47 XLVII I [ modifică ] Foaie verde aluniță, Aolică fa, leliță! Fire-a-ți pieptu-o grădiniță Și țâțele lubeniță Și gura o fântâniță, Măselele pietricele, Și buzele ghizdurele, Și limba o ciuturea, S-adăpi pe neica din ea, Seara și dimineața, Peste zi, totdeauna. II [ modifică ] Între Olt și-ntre Olteț Răsărit-au nuculeț, Nucu-i mare, frunza rară; Strânși-s toți cucii din țară Și cântă de se omoară. Iar mai sus, pe rămurele, Cântă două turturele, Ce sunt mândruțele mele. Dar în vârful nucului Cântă puiul cucului Rășchirîndu-și penele, Ca mândra sprincenele, Și tot mișca din codiță Ca mândruța din rochiță. III [ modifică ] Cântă cucul, se rotește; Neica se călătorește. Foaie verde sălcioară, Călator ești, frațioare, Nu mă pune la uitare, Nici la plâns amar de jale, Cât îi fi și-i== fi pe cale. Foaie verde usturoi! A plecat neica de joi... Parcă mi-e de-un an, de doi. IV [ modifică ] De nu ț-ar fi leleo, dor, N-ai veni după obor, Tremurând cu capul gol. De nu ț-ar fi, leleo, milă, N-ai veni după gradină, Tremurând, cu furca-n mână. De-aș muri de dor, de drag, Târg cu fete nu mai fac, C-am facut eu târg cu tine Ș-am pierdut firea din mine. V [ modifică ] Foaie verde arțăraș, Te iubii de copilaș Ș-acum te duci și mă lași! Aoleo! ce foc mă calcă! Neica mă lasă și pleacă Și mi-și trece prin dumbravă Și pe mine nu mă-ntreabă, Parc-aș fi de nici o treabă. VI [ modifică ] Lele, ce păgână ești, Pe la biserică treci Și nu faci o sfântă cruce, Când pe mine mort mă duce. VII [ modifică ] Dacă-ți este, neică, dor, Dă-mi basmaua ta odor Și-n basma un leușor, Să-mi botez un finișor, Și să-i pun numele tău, Nume dulce ca și-al meu, Când m-o prinde dor de tine Mi-oi striga finul cu bine, Zi și noapte l-oi striga Și pe ochi l-oi săruta. VIII [ modifică ] Nu știi, vecină, ceva? M-a-mbolnăvit nevasta. — Ba eu știu, vecine, bine, Leacul tău e-n sân la mine. — Nu știi, cumătre, ceva? S-a-mbolnăvit nevasta. — Ia porumb și fă la moară, Că nevasta ți se scoală. De-ar da Dumnezeu o sloată Se găsești la moară gloată, Să șezi o lună-ncheiată, Și porumbul să se moaie Să nu treacă prin piscoaie. IX [ modifică ] Cuculeț, unde-ai iernat? Peste Jiu, la Vadul lat, Într-un cătun afumat. Cât e Cladova de mare, Haz ca Siberelul n-are! Siberelu-i mititel Ș-a-mpuiat dragostea-n el. Dragostea ce-aveam odată, Gândeam moartea ne-o desparte Ș-o grădină cu bucate, Să nu mai avem păcate, Ș-o leasă de mărăcini, Ca să nu mai fim vecini. X [ modifică ] Foaie verde măr mușcat, De când neica mi-a plecat, Furca-n pod am aruncat. De când neica mi s-a dus, Trei fire pe fus n-am pus. XI [ modifică ] Bată-te crucea de cuc! Cântă-mi bine că te-mpușc. Și te-mpușc și te mănânc, Nici fript bine, nici sărat, Numai prin cenușă dat. XII [ modifică ] Bălă, cărtogelele Fi-le-ar bătut stelele, Gardul cu nuielele! Bălă, cărtogelul tău Fi-l-ar bătut Dumnezeu, Că l-ai fost pus la loc rău, Pe-o margine de pârău. Râul mare mi-a venit, Cărtogel mi-a nămolit. Bălă, cărtoagele noastre, Cum stau pustie pe coaste, Să le văd nu le-aș cunoaște. În cărtogul de la vale, Răsărit-a iarbă mare, În cărtogul din mijloc Mi-a răsărit busuioc Și-mi vine ca să-i dau foc. Am pus fir de trandafir Și n-a ieșit nici un fir, Parc-a fost mâna de sare, Că ce pun nu mai răsare! XIII [ modifică ] Frunză verde otrățel, Pe deal, pe la Corlățel Fuge dorul mărunțel Cu dragostea după el. Unde te duci, dorule? La voi, puișorule, Să-mpărțim dragostele, Cât la mine, și la tine, Să trăim amândoi bine. XIV [ modifică ] Frunză verde mărăcine, N-a lăsat Dumnezeu bine. Frumosul fuge de mine Și urâtul calea-mi ține! XV [ modifică ] Frunză verde mărăcine, S-a dus neica, nu mai vine, Tuturor le pare bine, Numai mie-mi pare rău C-a fost puiușorul meu. XVI [ modifică ] Frunză verde de sipică, Bine-a fost cu nevestică Și prin sat cu ibovnică. Nevasta te primenește, Ibovnica te-ncălzește Ș-inimioara voios crește. XVII [ modifică ] Frunză verde de secară, Ibovnico de-astă-vară, Vină să ne iubim iară. De iubit să ne iubim, Numai amândoi să fim Și de dragi să ne fim dragi, Dar nădejde să nu tragi, Că nădejdea de la mine E ca sârma de subțire. Când o-ntinzi pe mărăcine Și mi-o bate vînt cu rouă Se despică sârma-n două. XVIII [ modifică ] Foaie verde calomfir, Am ibovnicel copil Și mi-l cheamă Constantin. Dușmanii mi-l pun la bir Și nu-l pun ca pe-un copil, Ci mi-l pun ca pe-un mazil. El de frica birului, De groaza zapciului, Trecu vadul Jiului. XIX [ modifică ] Foaie verde de areu, Ibovnică ce-aveam eu Nu se găsea-n sat la Leu, Nici la Leu, nici la Ghindeni, Numa-n sat la Coșoveni. Leică, de dragostea noastră A răsărit pom pe coastă Cu tot felul de odraslă. O să-l sap, să-l bag în casă, Ramurile nu mă lasă. O să-l sap, să-l bag în tindă, Ramurile dau de grindă. Poezii și proză Ultimele trei versuri par să provină din alt cântec. XX [ modifică ] Mândro, când eram iubiți, Toți pomii era-nfloriți Și dafinii-mbobociți. De iubit cât ne-am lăsat, Toți pomii s-au scuturat Și dafinii s-au uscat. XXI [ modifică ] Colo-n luncă la privită, Găsii pupăza-nflorită Și mândruța mea mâhnită. Nu știu pupăza s-o rup Ori pe mândra sa mi-o pup. Foaie verde mărgărit, Păcat c-am îmbătrânit Ș-încă bine n-am trăit! XXII [ modifică ] Foaie verde usturoi, De ți-e dor, neico, de noi, Fă-te negustor de boi Și vino-n gazdă la noi, C-are taica șase boi Și din șase vinde doi, Doi îi vinde, doi oprește, Doi mi-i dă mie de zestre, Pe roșul și pe plăviț, Cumpărați din Mehedinți. Până boii veți tocmi, Amândoi ne-om logodi. XXIII [ modifică ] Foaie verde mărăcine, Cât te ții, mândro, de mine, Poartă-te puțin și bine, Că nu știi moartea când vine Și te ia de lângă mine, Iar mie nu-mi pare bine Și plec și eu după tine. XXIV [ modifică ] Luna-afară-mi luminează, Puica-n casă mi-și oftează. Oftează, puică, oftează, Toată lumea să te crează. Oftează și pentru mine, Că eu m-am topit de tine Și văz că nu-mi vine bine, Că nu sunt pe-un loc cu tine. Aideți, puică, să fugim, Amândoi să pribegim, Că-acum e vremea de fugă, Până-mi este iarba crudă, Unde calci, Urmă nu faci, Unde șezi, Nu te mai vezi. XXV [ modifică ] Bată-te crucea de vale, Cum oi să rămâi de jale, Făr'de glas de fată mare, Fără voinicel călare. Câți în tine se-ntâlniră Doi cu doi nu se uniră. Câți în tine se jucară Doi cu doi nu se luară. Vale lungă, vale-adâncă, Aici lupii mă mănâncă. Stăi, lupe, nu mă mânca, Pân' să-mi văd ibovnica. XXVI [ modifică ] De te duci, neică, cu bine, Să iei și dorul cu tine, Și dorul și dragostea, La mine n-ai ce lăsa. Du-te, neică, și să vii Colea-ntre Sântă-Mării, Când se coace boaba-n vii Și-i bine de veselii. De-i zăbovi peste-o lună, Mă găsești pe câmp nebună, Dar de-i zăbovi un an, Mă găsești neagră buștean. XXVII [ modifică ] Du-te, neico, să te duci Până-i cădea rob la turci, Să te duci la Marea Albă, Să tragi ziua la catargă, Și s-o tragi tot pe uscat, Să șezi noaptea-n lanț băgat, Să știi că te-am blestemat, Și să-ți faci inimă rea Cum ai făcut-o pe-a mea. XXVIII [ modifică ] Frunză verde mărăcine, Oliolio, neică Marine, Nu ți-e păcat și rușine, Noaptea fugi de lângă mine Și te duci l-alte străine. Dusu-te-ai și la surata, Și te-a priimit, șirata! Surata mi-e ca o sor, Nu pot să dau s-o omor. De mi-ar fi ca o străină, I-ar plânge mă-sa de milă. XXIX [ modifică ] Trage, bălă, bobii bine, De-mi spune, neica când vine? De-ar da bobii până-n nouă, Neica taie Oltu-n două. De-ar ieși bobii la cinci, Nu mai văz pe neica ici, Și plec și eu să-l găsesc Măcar să mă prăpădesc; Trage, bălă, boabele, De-mi ghicește zilele, De la Paști pân' la Ispas Câte necazuri am tras. XXX [ modifică ] Cântă cucul să mă duc Și mierlița să mă-ntorc, Să pun dușmanilor foc. Spune-mi, cuce, de-unde vii? De la noi, de peste Jii? Dar de bălă ce să-mi spui? — Băla ta e sănătoasă, Șede la umbră și coasă, Și lucrează tot plângând, Ziua, noaptea așteptând. XXXI [ modifică ] Spune-mi, bălă, și-mi ghicește, Voinic de ce-mbătrânește Ș-așa curând se topește? De umbletul drumului, De bătaia vântului, De arsura soarelui, De grija argintului, De-nverzirea codrului, De cântarea cucilor, Sau de dragul mândrelor? Că mândrele pot mai mult, Ele te bagă-n pământ! XXXII [ modifică ] Decât neica-n cale dus, Mai bine la cruce pus, Să mă duc duminica, Să tamâi pe neicuța, Să mă uit pe cruce sus, Să văz chipul neicăi scris, Să mă mai mângâi de plâns. De când te-ai dus, băiețele, N-am mai pus la gât mărgele, Nici la coadă panglicele, Vai de păcatele mele! Toată ziua cânt și plâng Și tot neica mi-este-n gând. XXXIII [ modifică ] De n-ar fi ochi și sprâncene, N-ar mai fi păcate grele. Ochii și sprâncenele Fac toate pricinele; Pentru ochi negri din cap Trecui Jiul fără vad, Pentru sprâncene din frunte Trecui Jiul fără punte, Ș-ajunsei la puica mea, De-mi răcori inima. XXXIV [ modifică ] Nu blestema cucul, lele, Că să jumule de pene Și se trântește de lemne. Și cucul nu-i vinovat Că mai la mulți a cântat, Mai pe toți i-a mângâiat. XXXV [ modifică ] Cucule, drăguțule, Surule, mândruțule, Vara vii, vara te duci; Spune-mi, iarna ce mănânci? — Mănânc putregai de fag Și viu să vă cânt cu drag. — Cuculeț, pasăre sură, Mânca-ți-aș limba din gură, Ca să pot și eu cânta Să fiu drag la puica mea. XXXVI [ modifică ] Ierte-i Dumnezeu păcatul Celui ce-a lăsat oftatul, Că omul dacă oftează Parcă se mai ușurează. De oftat ce oftai tare, Și soarele zare n-are, Parcă eu l-am blestemat Și de tot s-a-ntunecat. Du-te, dor, până e nor La puica pe delișor Și-i spune că stau să mor. XXXVII [ modifică ] Puico, pentru Dumnezeu Și pentru binele tău, Nu mă tot ținea de rău De la sânișorul tău, Că m-ai mai ținut o dată Ș-am zăcut o vară toată, De mi-au plâns atunci de jale Chiar și iarba de pe vale Și norii opriți din cale. XXXVIII [ modifică ] Auzi, lele, cucul cântă; Ieși afară de-l ascultă, Ș-ascultă cum popa toacă, Ieși afară de te roagă, Te roagă lui Dumnezeu Să moară bărbatul tău, Să mă-nsor și să te ieu. XXXIX [ modifică ] Lată-i, lată-i Dunărea! Las-o la pârdalnica, Ca pe ea s-a dus neica. Nu mai plânge, Mărioară, Că iubitu-ți vine iară. El s-a dus cu șaică veche, Când bătea vântul de streche, Ș-acum vine-n alta nouă, De taie Dunărea-n două Și trage la opt lopeți. Ieși, Mărioară, de mi-l vezi. XL [ modifică ] Foaie verde de malure, La cârciuma din pădure Băui astăzi, băui mâine, Băui patruzeci de zile. Băui prețul a trei cai, De vin nu mă săturai. Băui prețul murgului Și cioltarul negrului, Aflai sațul vinului, Vinului, hainului. XLI [ modifică ] Luniță, luniță, Fa-mi o luminiță, Că am înserat La umbră de gard, Cu doi călușei Negri, mititei, Și nu-s de furat Ci-s de cumpărat De la noi din sat, De la popa Vlad. Mărturie-am dat Ieslea cailor, Ușa grajdului, Drumul codrului. XLII [ modifică ] Codri, codri, frate codri, Nu mă da, codri, legat, Că nimic nu ți-am stricat, Numai o cracă-am tăiat Și de arme-am atârnat, Că le băteau ploile, Rugineau oțelele În care-mi stau zilele. Cât codrul frunza mi-și ține, Toți voinicii trăiesc bine; Dacă codrul frunza-și lasă, Toți voinicii pleacă-acasă La copii și la nevastă. Cât mi-e codrul de frumos, Iarna putrezește jos Și voinicii stau culcați Ca stejarii răsturnați. Codri, codri, loc iubit, Nu te-oi mai vedea-nverzit, Să zic c-am întinerit? XLIII [ modifică ] Topitu-s-au ghețile! Oi să-mi caut armele, Armele și căișorii Ș-oi să-mi adun și feciorii. Croiește-mi, maică, croiește, Și de lupte mă gătește; Croiește-mi de-un comănac Verde ca foaia de fag, Să-l port în codru cu drag. Croiește-mi, maică, cămașă, Că mă cheamă harambașă Să mă puie bulucbașă. Peste cincizeci de voinici, Toți încălțați cu opinci, Opince de săftian, Nojițe de găitan; Găitanul de mătase, Împletit în câte șase, Cu poturii roșiori... Unde-i vezi, te iau fiori. XLIV [ modifică ] Cine e voinic, voinic, Nu șază ca vulpea-n crâng, Ci să iasă la colnic, Făr' de-arme, făr' de nimic. Fie potira aleasă, O lovesc unde mi-i pasă. Aibă flintă și pistoale, O lovesc unde mi-o doare. XLV [ modifică ] Când mă primblam pe culare, Aveam în pungă parale. Scoborând de pe culare, Mă-ntâlnii cu frați în cale, Golii punga de parale Și strigai din gura mare: Nu vedeți voi, fraților, Nu vedeți, voinicilor, Că se iau banii la crâng Și se cheltuiesc la câmp? XLVI [ modifică ] Rău, maică, m-ai blestemat Să stau în pușca rezemat Și prin codru înfundat, Să mănânc tot de furat, Să fiu groaza satelor Și spaima potirelor. M-a făcut maica pe mine, Nu-și aude nici un bine! M-a făcut taica fecior, Ca să-i dau vreun ajutor. Ajutorul ce i-am dat, Șapte sate c-am prădat, Șapte sate de pe Olt Și Mehedințul mai tot! XLVII [ modifică ] De când maica m-a făcut, Soarele nu m-a văzut! Daleu! soro căprioară, Căprioară, surioară, Roade poala codrului, Să văd raza soarelui Pe muchea cuțitului, Pe coiful pistolului, Și pe coama murgului.


content:
Frunză verde măr crețesc, Stau în loc și mă gândesc: Cu ce să mă arănesc? Cu arana moșului, De coarnele plugului; Plugul este-o goangă rea, Umblă de-a dărătelea, Cu niște coarne-ndărăt, Mă lovește tot în piept; Niște lemne învrăjbite, Niște vite prăpădite; Niște lemne-ncrucișate, Niște bucate stricate. Au s-o face,-au nu s-o face, Au de vară n-avem pace. Mă gândii ca s-o brodesc, Mai bine să mă hrănesc, Să pun plugul, să brăzdesc, Unde-o fi crângul mai des; Să trag brazda dracului Prin ușa bogatului, Să-i dau măciuci după cap, Să-l aduc la plug legat, Să-i iau ce a câștigat. Arde-vă focul, ciocoi! Pune-voi mâna pe voi, Cu măciuca să vă moi, Că voi ne beliți pe noi. Bate vântul, viscolește, Eu de gazdă n-am nădejde. Căci mi-e gazda-n valea rea, Mi-o pândește potira, Potira din Slatina, Bat-o Maica Precista Și sfânta Duminica! Ține, gazdă, nu mă da, Că ți-oi face-o malotea Cu florile cît palma, Să se mire și doamna, Și doamna lui Caragea. Ține-mă cum ai ținut Să mă văz Oltul trecut. Măi bădiță, măi podar, Greu de mine, greu ș-amar! Trage podul să trec Oltul, Că ne-am prăpădit cu totul; Trage podul mai la vale Că-ți arunc un glonț în șale, Trage podul mai de-a drept Că-ți arunc un glonț în piept, Mi-e degrab, nu pot s-aștept, Și mi-e murgul cam nebun, Trece prin Olt ca pe drum, Și mi-e murgul cam nerod, Trece Oltul ca pe pod. Dă-te, murgule, pe lat Și mă trece neudat. Frunză verde de lipan, N-ați auzit de-un Jian, De un hoț de căpitan? Bea vin de la cârciumari, Ia miei de pe la ciobani Și nu le dă nici un ban. Măi bădiță cârciumar, Scoate o oca de vin, Ș-încă una de pelin, Scoate una, scoate două, Scoate patruzeci și nouă. Scoate vin de ne cinstiți, Că-s feciorii osteniți. Scoate, mări, vin să beau Că bune parale-ți dau. Dar de-oi sta să tot plătesc... La ce foc mai haiducesc? Ți-oi da, mări, niște palme, Ți-ar părea că sînt parale, Și ți-oi da niște măciuci, Ți-ar părea că-s lei bătuți. Ardă-te focul de prun! Ce-ai făcut rachiul bun, De-a adormit Iancu-n drum? Iancule, ciocoi turcit, Ce te porți numa-n argint, Din creștet până-n pământ, Căci mintea nu ți-a venit? — Iancule, Jianule, Poezii și proză Lasă-ți nebuniile; Lasă-te de nebunii C-am să-ți dau și boierii. — Nu-mi trebuie boierii, Nu mă las de nebunii, Că ce câștigi tu-ntr-o vară, Eu câștig numa-ntr-o seară, Și geaba, mări, umblați Pe mine să mă-nșelați. De-oi pune mâna pe voi, De piele-o să va despoi Și din pielea după cap Să-mi fac un toc de băltag, Iar pielea de la picioare Să-mi fac tocuri la pistoale. Oltu-i mic, Oltețu-i mare, Trece-un căpitan călare Cu cinci sute de cătane, Tot cătane spătărești, Unde dă nu nimerește Și pe Jianul gonește. Dar Jianul e voinic, Șade la tulpină-n crâng, La brâu cu două pistoale, Strălucesc ca sfântul soare, Și cu flinta la cătare, Fuge potera să moară.


content:
După o preumblare de o lună și jumătate, mă întorsesem în București, loc obișnuit al rezidenței mele. N-apucasem încă să mă scutur bine de praf, când îmi aruncai ochii pe o scrisoare sosită de la Iași, în lipsă-mi. Amicul ce mi-o adresa, informat de mai-nainte de voiajul nostru, își arăta părerea de rău că n-a putut să ne însoțească și sfârșea zicând că se mângâie cu ideea că literatura noastră se va îmbogăți cu vreo producție vrednică de... Neînțelegând tocmai bine spiritul celor din urmă fraze, convocai îndată consiliul meu obișnuit, care se compunea de mine și de Ioan Ghica, tovarășul călător și statornic părtaș al întâmplărilor bune sau rele. Aici citii menționata scrisoare și cerui opinia Adunării; toți, afară de mine, îmi răspunseră astfel: "Înțelesul scrisorii este că tu trebuie să descrii tot ce ai văzut pe la locurile pe unde ai umblat." O asemenea opinie din partea consilierilor în judecata cărora am multă încredere făcu să-mi cază hârtia din mână. Ideea de a face o carte sau o broșură mă umplu de fiori, necunoscute oamenilor fericiți care n-au căzut niciodată în ispită de a se numi autori, ca să ia un rang pe polițele librarilor; căci fiecare autor ce se tipărețte, o dată sau de două ori, și face a se vorbi de dânsul, parcă ar lua o îndatorire către public, și fiecine se crede în drept a-i cere socoteală de întrebuințarea timpului, când el, ce ar putea să facă la mulți aceeași întrebare, n-are curajul nici a deschide gura, fiind sigur că ar auzi drept răspuns că scrisul nu este treaba lor. Dar ca să mă întorc de unde plecasem, ideea de a face o carte mă umplu de fiori: sperând însă că judecătorii se vor fi înșelat, ca niște muritori ce sunt, mă aruncai într-un fiacar și ieșii pe uliță. Aceasta era la 30 august 1842, zi și seară în care toată suflarea era datoare să se bucure: toate cunoștințele ce întâlneam îmi strigau de departe: "— A! te ai întors de la mănăstiri. — Acum să mai vezi! O să viu să-mi arăți ce ai lucrat pe acolo." În sfârșit, zării pe I. Văcărescu, care, amestecat în mulțimea ce privea cu gurile căscate o păcătoasă luminație, părea a alerga după vreun vers pierdut sau după vreo copiliță de 16 anișori. El asemenea mă opri și-mi ceru să vază versurile ce nu le făcusem. Atunci în credința că amicii mei aveau dreptate și că sunt negreșit osândit să descriu voiajul nostru, mă întorsei acasă, sigur că luminația își poate urma cursul fără de mine. Apoi se întâmplase să fiu și cam supărat în seara aceea, și-mi era teamă să nu mă vază astfel jandarmii poliției, care păzeau pe ulițe, și să socotească cu greșeală că sunt om îndărătnic, care nu se bucură de fericirea publică; jandarmii au pentru mine niște fiori deosebite, care îmi aduc aminte că am primit odată vizita unui comisar și unui căpitan de dorobanți șchiop, care venea cu multă plecăciune să-mi ceară hârtiile, ca să vază ce am scris, fiind mari amatori de literatură; și de atunci vederea unui om al poliției îmi face impresia unei omizi ce ar cădea pe mine, adică dezgust și cutremur. Acasă mă gândii serios la datoria ce îmi dovediseră că am; dar că să înșel speranța unora care așteptau versuri, ca să evit bănuielile altora, care nu prea cred adevărurile poeziei (cu toate că proza este asemenea de minciunoasă, cu osebire numai că minciunile celei dintâi mângâie inima și înalță sufletul, iar ale celei din urmă sunt amare și păgubitoare), mă hotărâi în fine să scriu voiajul meu în limbajul dlui Jourdain, și începui astfel. Din copilăria mea auzeam vorbindu-se de mănăstirile de peste Olt, de poziția lor, de munți înalți, de peșteri minunate, și simțeam un fel de rușine că nu le cunoșteam, eu care cunosc cu osebire toate ulițele și mahalalele capitalei. Așa găsind pe Ioan Ghica cu aceeași dorință, hotărârăm să facem împreună o expedițieune, el cu un cuget de știință, iar eu ca simplu privitor al naturii sălbatice și admirator al eroilor care au zidit acele sfinte locașuri. Până a nu pleca, am găsit de cuviință să ne înarmăm cu ceva recomandații, neapărat trebuincioase ca să călătorească cineva în țară la noi, și ne-am adresat pentru aceasta la dl V., de a căruia bunăvoință ne credeam siguri; se poate înțelege însă mirarea noastră, când el ne răspunse că trebuie mai întâi să ceară voie de mai sus, căci suntem cam bănuiți și poate să nu fie plăcută întreprinderea noastră. Dându-ne cu aceasta să înțelegem că aveam de gând să complotăm vreo răscoală cu pașnicii locuitori ai oltarilor. Ne-am mirat îndestul de o reputație uzurpată, care am dobândit-o fără să o căutăm, și aceasta ne-a făcut să gândim că dacă libertatea presei ar fi fost ceva mai întinsă, noi am fi putut, fără a atinge guvernul, nici religia, nici morala, să demascăm pe acei care inventează asemenea calomnii, ce interes găsesc în ele, cât de vătămător e soiul acesta de oameni, ce deosebire există între breasla spionilor și calomniatorilor nerușinați, dintre care cei dintâi se mărginesc a repeta ceea ce aud, și cum un guvern care își cunoaște interesul și consultă opinia publică trebuie să trateze pe cei dintâi; dar pentru că lucrurile mergeau altfel, aceste reflecții le-am păstrat pentru noi. Așa, iubite cititor, fără să mai așteptăm dezlegarea, ce putea să nu vie, iată-ne într-o frumoasă trăsură (caleașcă care nu era a noastră), alergând pe drumul cel mare al poștii, trași sau mai bine târâiți de opt cai ce aveau multă greutate să se târască singuri. Ar fi de prisos să vorbesc de starea poștiilor: căci prea puțini sunt care să nu știe de câte ori se deznod ștreangurile, "de câte ori se rup hamurile" și câți cai rămân pe drum de la o poștă până la alta; întru aceasta nu ni s-a întâmplat nimic mai neobișnuit decât altora; dar tăcând despre lucrurile obișnuite, nu mă pot opri de a spune în treacăt câteva amănunte care ne-au interesat. Căpitanul de la a 2-a poștă, numită Baciul, pe drumul Slatinei, era un om foarte glumeț; el avea vreo zece câini de o grăsime nepilduită, care ne-au primit cu lătrături vrednice de câinii cei mai vestiți în istorie. Contrastul grăsimii lor cu slăbiciunea cailor, din care aduseserăm cu noi numai cinci, ne făcu să întrebăm pricina, căci bănuiam că poate căpitanul, abuzând de puterea sa, împarte la câini nutrimentul ce se cuvine cailor; dar el, înțelegând cugetarea noastră, intră în odaie fără să răspunză, și ieși îndată încărcat cu o condică: "Cât pentru câini, zise, știți dv. că nu mănâncă fân; așa mă puteți crede că i-am îngrășat eu și călătorii ce trec pe aici; iară pentru cai am făcut mai deunăzi un raport la casă, arătând starea lor și cerând adăugire la hrană: iată răspunsul ce am primit". Atunci ne citi un ordin al casei, în care îl dojenea strașnic pentru cererea lui și îi poruncea să nu mai dea crezământ la minciunile surugiilor, care se silesc să-i dovedească pentru interesul lor că sunt caii slabi. "Neputând îmbunătăți starea cailor, urmă căpitanul, mă silesc să îmbunătățesc pe a mea și a câinilor." Și adevărat, după rotujimea obrazului său, putea judeca cineva că a doscoperit pentru aceasta cel mai bun metod. Așa, mulțumiți de conversația lui, îi poftirăm sănătate și plecarăm. Era cinci ore după-amiază; abia avuserăm timp să ajungem la poștia de la Talpa, unde hotărârăm să petrecem noaptea; coborân- du-ne din trăsură, văzurăm două arcuri de triumf care decorau cele două intrări ale poștii. Această vedere într-un loc ce poartă un nume faimos, scris cu sângele a două nații puternice, întoarse gândul meu spre timpii trecuți; îmi închipuiam că sunt în lagărul viteazului împărat care a spălat rușinea armelor romanești, și așteptam să văz acvila taberei fluturând înaintea triumfătorului. Dar iluziunea nu ținu mult, căci locuitorii poștii, care n-auziseră niciodată vorbind de daci sau de romani, îmi spuseră că acele arcuri s-au făcut de curând pentru o onor. persoană ministru de Interne, care în adevăr n-a triumfat în contra nimului, dar a bătut pe mulți surugii, trecând pe acolo, lucru ce făcea totuna după părerea lor. Înșelați în iluziile noastre, căutarăm un loc unde să ne putem despăgubi cu somnul; un umbrar sub care se odihnise strălucita persoană ne servi spre aceasta. Ne flatam cu speranța că sub un asemenea acoperiș ne vom odihni mai bine decât am merita; dar aci încă o amăgire: avurăm curând prilejul să ne încredințăm că cei mari dorm adesea pe ghimpi; lighioane de purici ne-au muncit toată noaptea: socoteam că Decebal și oștirea lui, ce credea la metemsicoz, au înviat negreșit sub forma acelor insecte, ca să ne pedepsească, căci nu puteam crede că cercam aceasta din partea armatei lui Traian, care n-ar fi avut nici un interes să-și facă o glumă din repaosul nostru, pedepsind fără milostivire pe nevinovații și debilii săi strănepoți. A doua zi, foarte de dimineață, ne grăbirăm a închina arcurile de triumf geniurilor ce triumfaseră de pielea noastră și a pleca cu repeziciune, fără măcar a întoarce ochii spre locul de osândă. Pe la amiază sosirăm la Slatina, oraș vechi, dar cel mai anevoie de vizitat ce am văzut vreodată. Risipit pe coastele dealurilor ce îl înconjoară, orașul înfățișează o vedere împestrițată, și poate mulțumi privit de departe; însă cele mai multe case, după pozițiunea lor, sunt un fel de baterii care trebuie să le iei cu asalt, în pericol de a-ți frânge gâtul, dacă din întâmplare vei avea acolo vreun amic pe care să dorești a-l vedea. Pe la anul 1530 trăia în acest oraș un boier, anume Vintilă, ce ocupa postul de jude sau de judecător, după cum se zicea în idioma părinților noștri. Simțămintele lui religioase și patriotice erau în genere cunoscute, căci nu era sărbătoare să lipsească el de la biserică, și nu era ocaziune în care să nu declame împotriva tiranilor lui Moise I. După moartea acestui din urmă, și după luptele interne din Transilvania. "Tiraniile" de care vorbește Alexandrescu sunt uciderile de boieri din partida potrivnică domnitorului. Este la rândul lui ucis în lupta de la Viișoara de o armată turcească, adusă de boieri împreună cu un nou domnitor, Vlad "Înecatul", care se sfârși în undele Dâmboviței, alegătorii prinților, ca să înceteze neunirea ce domnea între ei, deteră tronul acelui boier din Slatina, și Vintilă I fu unul din domnii cei mai tirani și vărsători de sânge. În scurtul timp ce zăbovirăm acolo până să ne aducă caii, văzurăm pe noul prefect, care trecea în județ, ocolit de o ceată întreagă de dorobanți. Tistul sau șeful lor venea, în urma trăsurii, ținând deasupra capului și înfățișând fără rușine orășenilor vederea unei mobile misterioase, ce da tuturor să înțeleagă că dl cârmuitor este supus la slăbiciuni care îl apuc adeseori în mijlocul târgului. Acum era aproape de România Mică. Această parte a țării e cea mai bogată în suvenire istorice: mănăstirile ei, pădurile, munții, râurile ce o adapă, toate poartă un caracter de sălbăticiune și de mărire; cântecele haiducilor, tradițiile populare, costumul pitoresc al pandurilor, toate arată un popor născut pentru arme și demn de a le purta. Valoroșii Buzești, nobili cavaleri ai patriei și ai libertății, preotul Farcaș, general al românilor, bătrânul Manta, banul Craiovei, spaima tătarilor și amicul lui Mihai Viteazul, și însuși acel Mihai, fala oștirilor și eroul creștinătății, sunt fii ai acestui pământ. Impacienți dar de a vizita teatrul atâtor întâmplări mari, a vedea locul nașterii atâtor bărbați demni de comemorare, ne pornirăm curând de la Slatina și sosirăm la 7 ore pe marginea Oltului, care în acel loc este de o lățime ca la 200 picioare. Aci până să tragă podul, ce se află de ordinar de cealaltă parte, ne ocuparăm privind un măreț apus. Soarele înconjurat de nori vineți avea o față sângerată și forma în unde o coloană de aur ce se părea că iese dintr-un vulcan de flăcări. Apoi, când fu aproape a se ascunde, norii rămâși deasupră-i subțiindu-se și întinzându-se ca o pânză de păianjeni, îi formară o diademă strălucită de diferite culori. Valurile, cu o șoaptă înecată, se sfărâmau de mal, și tăcerea misterioasă ce domnea împrejur predispunea sufletul la cugetările melancolice care ne cuprinseră, când după puțin umblet sosirăm la locul numit Drăgășani, loc cunoscut de iubitorii petrecerilor pentru dealurile lui și calitatea vinurilor, iar de amicii omenirii nefericite, pentru moartea atâtor atleți ai libertății grecilor. Noaptea ne ascundea vederea obiectelor, dar cerul era limpede și stelele scânteietoare păreau a-și aținti cătătura spre câmpul de rezbel. Din când în când, câte unul din acele focuri care călătoresc în spațiu se desfăcea din tărie, lăsând după dânsul o urmă luminoasă, și se cobora a vizita batalionul sacru prefăcut în țărână. A doua zi cercetarăm cu de-amănuntul locul acela: nici o urmă nu arăta că aici a fost începutul luptei pentru libertate; plugul a trecut peste oasele grecilor, și sângele lor nutrește semănăturile; o singură cruce înnegrită de timp e monumentul ce îl arată locuitorii care au fost martori întâmplărilor de atunci. Simbol al păcii, ea unește sub umbra sa pe turci și pe creștini, care se odihnesc împreună în liniștea morții, marele împăciuitor al patimilor și sfârșit al luptelor omenești. Am auzit pe mulți condamnând entuziasmul unui istoric, care pune batalionul de la Drăgășani în aceeași linie cu batalionul tebenilor, sparțiaților de la Termopile și garda împărătească de la Waterloo. Cu toate acestea sunt de părerea lui: trebuie să facă cineva o comparație relativă; trebuie să judece că o mică oștire rău armată, străină de tot felul de tactică, și având a se lupta în contra unei mulțimi de zece ori mai mare, e tot atât de demnă de laudă ca și oastea acelei faimoase batalioane care, în fine, n-au făcut alta decât a muri până la unul, ca și cei de la Drăgășani. Grecia le este datoare onoarea întreprinderii; cele din urmă strigări ale lor au mișcat munții Epirului și inima lui Boțari și au făcut să nască soldați din fiecare stâncă. Dar oamenii înțeleg anevoie și râd bucuros de întreprinderi al cărora sfârșit li se pare himeric: numai spiritul libertății urmează un punct luminos prin mulțimea anevoințelor: numai el singur inspiră curajul a semăna fără a culege; și acei care mor pentru libertatea unei națiuni sunt demni a trăi în memoria națiunilor. Puțin mai-nainte de valea unde odihnesc jertfele oamenilor, pe marginea unui pod, ne oprirăm la vederea unei jertfe a naturii sau mai bine a întâmplării: acesta era un copil ca de zece ani, născut fără mâini; mila ce el inspira era amestecată de groază: în locul umărului drept avea un deget de forma degetului cel mare al mâinii, și se slujea de dânsul cu o iuțeală deosebită. Îi aruncarăm un sfanț, care îl luă cu gura; apoi plecându-și puțin capul, îl aruncă după deget; întinzând piciorul, apucă pâinea ce îi deterăm și fără cea mai mică greutate o aduse la gură. În poziția ce avea atunci și după furia cu care mușca din pâine, semăna mai mult o fiară sălbatică sau o pasăre carnivoră, decât ființă cuvân- tătoare. În staturi unde mijloacele iert a avea instituturi pentru asemenea oameni nedreptățiți de natură, acest nenorocit și-ar ține viața învățând vreun meșteșug potrivit facultăților ce îi mai rămân; dar acolo unde se afla, era pericol a muri de foame și de frig, dacă sătenii dimprejur nu ar fi îngrijit de hrana lui. În aceeași zi sosirăm la Ocnele-mari, unde fuseserăm primiți și tratați ca niște mari prinți, mulțumită dlui Otteteleșeanu, care ține acele ocne și cu care uitasem să spui că veniserăm până acolo. Două zile am întrebuințat a vizita locurile și munții dimprejur: pe vârful lor se văd două mici schituri: unul făcut de spătarul Mihai Cantacuzino și numit Titireci, spre mulțumire că în timpul fugii sale în Transilvania, pe la 1677, s-a ascuns câteva zile în acele păduri și a scăpat de sateliții ce Duca-vodă pornise după dânsul, și pentru că luaseră sfârșit nenorocirile familiei sale; iar celălalt schit, mult mai nou, s-a clădit de un călugăr al căruia nume nu l-am găsit. Ioan Ghica, încântat atât de maniera cât și de frumusețea cămărășiței, i-a făcut pe ascuns portretul. E de prisos să laud talentul pictorului; vă spui numai că, după ce mi-a arătat portretul, zicându-mi că este femeia cămărașului, pe care o vedeam în tot ceasul, m-am încredințat că amicul meu este un mare politic, un bun matematic, un bun mineralog, în sfârșit că este orice alt afară de pictor. După aceasta, ca să nu lăsăm nimic nevăzut, ne coborârăm în ocnă, care e de o adâncime ca de 30 stânjeni; se auzise că guvernul avea de gând să ne-o dea drept lăcaș, cu prilejul unui complot himeric, și îmi aduc aminte că această idee era atât de întemeiată, încât mulți care nu mă văzuseră pe afară se mirau când mă întâlneau, și în mirarea lor aveau un aer care părea a zice: "Ce păcat că nu sunteți acolo!" Așa nu vrurăm să pierdem ocazia de a face cunoștința unei mine atât de tristă pentru cei care o locuiesc și atât de profitabilă pentru dl Otteteleșeanu, care o exploată. După aceasta ne adunarăm în formă de tribunal ca să cercetăm reclamația unui ciobănaș care se plângea că l-a lăsat femeia sa; făcând toate protestațiile de buna sa purtare în timpul unei scurte căsătorii, conchidea zicând că trebuie să se îndatoreze femeia a veni să locuiască cu dânsul. "Dar ce vină îți găsește?" îl întrebarăm. "Nici o vină alta decât că nu mai va și că s-a împlinit sorocul" ­ "Dar ce soroc?" ­ "Pentru că, să vedeți d-voastră, noi ne luaserăm cu învoială să trăim împreună doi ani, și, de ne-o plăcea, să mai trăim; acum, pentru că ei nu-i mai place, zice că s-a împlinit sorocu, dar eu știu bine că mai este o lună, și am făcut cu dânsa cheltuieli de care trebuie să mă despăgubesc." — "Preotului care v-a cununat spusu-i-ați învoiala?" — "Ba nu, pentru că, să vedeți dv., nu ne-a cununat nici un preot, numai după ce am făcut vorba între noi Ilinca s-a mutat acasă la mine". O asemenea demoralizație sau furialism în mijlocul munților și la oameni care n-au nici o idee de Fourier, ne-a făcut să ne gândim mult la starea civilizației noastre; dar aceasta nu fu singura distracție ce avurăm acolo. Între micii funcționari ce veniră să se închine înaintea dlui O., era unul îmbrăcat boierește, și după aerul său de mândrie părea a se socoti mai presus decât toți ceilalți; întrebând despre dânsul, aflarăm că se numește banul Nicolaie, și că mândria lui nu este neîntemeiată, căci este, sau a fost aproape să fie ban mare; împrejurarea urmează astfel: el avea amiciție cu un beilicciu turc; protectorul acestui turc, ajutat de desele revoluții ale saraiului, devenit vizir, și protejatul mare hasnatar; atunci Nicolae al nostru, mergând cu unt și cu miere la Constanti- nopol, rugă pe amicul său să facă ceva pentru dânsul, și acesta îl recomandă bucuros marelui vizir. Nicolae dar se învrednici a săruta poala acelui înalt funcționar, care, în considerația favori- tului său, îl întrebă ce post este mai mare în țară. "Domn", răspunse Nicolae. "Știu, zise vizirul, dar domn nu pot să te fac, căci cel de acum este sprijijnit de mai multe puteri; spune-mi însă după domn cine este mai mare la voi?" ­ "Mitropolitul" ­ "Mitropolit să fii, bre! " ­ "Să mă ierți, înălțimea-ta, dar acesta este un rang bisericesc și trebuie să fie cineva călugăr și să treacă prin toate treptele; apoi să fie consacrat de patriarh." ­ "Nu strică nimic; trimit eu la patriarh să le facă toate acestea într-o zi." ­ "Dar aceasta ar fi împotriva religiei noastre." ­ "Spune dar rangul mirenesc cel mai mare." ­ "Acest rang este ban." ­ "Ei bine: ban să fii!" Atunci porunci de aduseră un caftan de postav roșu cu care îmbrăcă pe Nicolae; apoi îi dete o scrisoare de recomandație către prințul Caragea. Sosind în București, N. aduse scrisoarea la prințul, care, după citirea ei prin dragoman, îi propuse să-l facă serdar și vătaf de plai, dar el răspunse că nu poate primi nimic mai jos de banie. În zadar i-au dat să înțeleagă că aceasta este împotriva legilor țării, că e peste putință. Nicolae nu se îndupleca. Așa, domnul supărându-se, ordonă să-l așeze într-o căruță de poștă, și îl porni la o mănăstire; iar vizirul îi răspunse că recomandatul său este un hain și nemulțumitor către Înalta Poartă, pentru care s-a și pedepsit. Sunt 190 de ani de când, într-o seară de toamnă ploioasă și friguroasă, trei călăreți urmați fiecare de câte o slugă intrau în strâmtoarea acestor stânci: pătrunși de ploaie până la oase, și sfâșiind cu pintenii coastele obosiților armăsari, ei aruncau în urmă-le căutături speriate, se păreau a fugi de o mare primejdie. Sosind la locul unde este azi mina, o luară în stânga pe muchie și se înfundară în desimea cea mai întunecată a pădurii. "Să ne oprim aici, zise unul dintr-înșii care se părea mai în vârstă, caii nu sunt în stare să ne mai ducă, al meu a căzut detot; apoi pe ăst întuneric, necunoscând bine drumurile, poate să cădem în vreo prăpastie." ­ "Prea bine, răspunse cel mai june, eu însă nu sunt liniștit până nu vom pune piciorul pe hotarul Transilvaniei; îmi e teamă în tot minutul să n-auz umbletul sateliților lui Duca, dar în sfârșit nu putem face altfel." Atunci descălecaseră toți și legând caii de copaci se trântiră pe iarbă, cu capetele rezemate de buturugi și înfășurați în ghebele ce le slujeau de mantale. "E frig aici", zise cel mai june. "Și căpătâiul meu nu e nicidecum moale", adăugă cel de al doilea. "Căpătâiul tău, Matei, este mai moale decât acela ce îl avu la Znagov nenorocitul nostru tată ­ răspunse cel mai mare ­ și ție, Gheorghe, trebuie să-ți fie mult mai cald decât în temnița lui Gr. Ghica, sau în aceea care ne pregătea câinele de Duca. În adevăr, fraților, când mă gândesc la relele ce a suferit familia noastră pe nedreptate, îmi vine să crez că este o ursită care gonește neîncetat pe unele familii." ­ "Asta poate să fie, zise Matei, dar când vei cerceta mai de aproape, găsești că unele le pățim pe dreptate; tatăl nostru, care a fost om bun și drept, a făcut țării un rău cum nu putea cel mai mare vrăjmaș: i-a dat un domn care a lăsat-o în sapă de lemn; care a intrigat chiar împotriva tată-său și l-a defăimat ca să-l scoată din domnie, și care a plătit făcătorului său de bine cu moarte. Fratele nostru Drăghici mijloci asemenea pentru un alt tâlhar, și plata îi fu tot aceeași; în sfârșit, nelegiuitul Duca este dator domnia iar unuia din familia noastră, și de aceea noi acum fugim în țări străine și ne ascundem în pustietăți ca niște făcători-de-rele." În astfel de convorbire petrecură acei trei oameni o noapte tulburată, deschizând urechea la orice zgomot și ascultând cu bătaie de inimă șoapta vântului printre frunze. Încă nu se luminase de ziuă și ei erau călări pe potecile cele mai ascunse ale munților. Norocirea îi ajută astă dată și ajunseră la hotar, de unde intrară în Transilvania. După câtva timp, soarta familiei lor și a țării luă o față zâmbitoare, sub domnia lui Șerban II, și spătarul Mihai Cantacozino, ce se întoarse cu frații săi, zidi schitul Titireci, în locul unde au petrecut noaptea în vremea nevoiei. După o ședere de două zile într-un loc unde ne aflam foarte bine, și unde am fi putut zăbovi mai mult, plecarăm într-un după-prânz, și petrecând noaptea în orașul Râmnicul-Vâlcea, a doua zi ne pornirăm la mănăstiri, după ce ne luarăm adio de la dl Otteteleșeanu, cu care veniserăm până acolo, de la caleașca d-sale, de la dulcețile d-sale, în fine, de la toate bunurile care fac viața materială, pentru care făcuserăm un drum de ocol, ce trebuie să fi obosit pe cititor mai mult decât pe noi.


content:
Ca la trei ore depărtare de Râmnic, pe un braț de pământ ce din poalele Carpaților se întindea deasupra Oltului, este zidită Cozia. Ca operă de arhitectură, mănăstirea aceasta nu diferă întru nimic de cele mai multe. Numai numele fondatorului deșteaptă niște suvenire mărețe, nutrite încă de zgomotul valurilor care udă înaltele ziduri și se închin în treacăt țărânii eroilor. De ceealaltă parte a râului, un șir de munți acoperiți de arbori formează mănăstirii o statornică barieră, care o apără despre răsărit și oprește razele soarelui de a tulbura fără timp (la 1386) repaosul părinților. Oltul, în mărețele lui capricii, aci desfășoară cu fală undele sale, aci strecurându-se ca un șarpe printre două stânci, ce se par a se împreuna ca să-i închiză dr umul, își răzbună prin urlete sălbatice de strâmtorirea ce suferă, și spărgându-se cu furie de pietroasele lor temelii, pare a le amenința că, ajutat de timp, va surpa odată culmea și trufia lor. În cea dintâi intrare, la ușa bisericii, este un tron de piatră, și vulturul cu două capete ține deasupră-i coroana regală. În acel tron spun că se odihnea Mircea, care se află pictat înăuntrul bisericii, june încă, după cum era când a fondat-o. Statura lui e de mijloc, chipul blând și voios, ochii mari și albaștri, părul casta- niu-blond și bucălat. O parte din îmbrăcămintea lui e vechiul costum al cavalerilor cruciați: veșmânt scurt și spată, călțuni și culți, la genunchi are cusuți în fir vulturi cu două capete, pe deasupra poartă mantie roșie cu marginară de aur, și pe cap o coroană. Valorosul domn este înmormântat în biserică, în cea dintâi intrare; două mari pietre acoperă mormântul. Inscripțiunea uneia a început a se șterge, încât abia poți descifra câteva cuvinte și numele Mircea, iar pe cealaltă se citesc deslușit aceste cuvinte: "Aici odihnește maica Teofana călugăriță, cu fie-sa doamna Florica și fiul seu Nicolae-vodă, leat 1425." Descoperire neașteptată și plăcută! Familia lui Mihai Viteazul în același mormânt cu bătrânul Mircea. Deși o istorie zice că doamna Florica a murit în sclavie la hanul tătăresc, căruia se trimisese în dar de Sigismund Batori în urma bătăliei de la Boroslo, dar se vede că sau Mihai însuși a reușit s-o scape cu promisiuni trimise hanului prin deputații săi, sau că Radu Șerban I, moștenitorul tronului, și boierii țării au liberat-o cu dare de bani, crezând că este o dezonoare generală să se afle în mâinile tătarilor familia unui astfel de om. Cât pentru maica lui, Teodora, pe care în anul 1599, în timpul cutezătoarei expediții în Transilvania, o trimisese spre siguranță la Cozia, este de crezut că, amărâtă de moartea dureroasă și timpurie a fiului său, după care ea mai trăi doi ani, a îmbrățișat viața călugărească, și s-a înmormântat acolo lângă un principe de aceeași familie și valoros ca și fiul său. Aci se păstrează asemenea comemorarea acelui principe religios, amic al sfântului Nifon și cel mai fanatic fondator de biserici. Am văzut cu părere de rău că, pentru o mănăstire cu venit de 4 sau 5.000.000 lei, Cozia nu era îndestul de bine ținută; picături de ploaie și-au lăsat urmele pe pereții camerelor celor mai bune, și lumina zilei spera să intre curând în biserică prin locurile cele mai oprite. Părintele Ipolit, economul, care după cunoștințele sale ni s-a părut demn de postul ce ocupă, ne spuse că aceasta nu este culpa egumenilor din diferite timpuri, și spre dovadă ne încredință că unii dintr-înșii au murit săraci ca Aristid cel Drept. Aceasta însă nu oprea banii mănăstirii de a se cheltui, căci părinții egumeni, spre a se ține în posturile lor, erau nevoiți adeseaori să dea sume mari la unele persoane. Întrebarăm de ce cuvioșii părinți nu-și dau demisia din egumenie când li se cerea să întrebuințeze rău venitul bisericii; dar o asemenea abnegație de sine se păru ca un lucru peste putință părintelui Ipolit, și ca să ne încredințeze că astfel merg lucrurile lumii ne zise cu cea mai profundă umilință: "Veți vedea d-voastră și celelalte mănăstiri, dar credeți că, dacă la noi pică, la Bistrița plouă." Nemulțumiți de această rațiune, eram să răspundem prin mai multe moralități, când ne aruncarăm ochii la un aruncător de apă plin de cei mai frumoși păstrăvi, care jucând și sărind se părea că protestau în contra imprudentelor noastre cuvinte. Această vedere ne pătrunse până în suflet, opri nemulțumirea pe buzele murmurătorilor și împăcă spiritul nostru cu starea lucrurilor de acum. După un prânz de acelea ce nu se șterg ușor din memorie, ne aruncăm într-o luntre, însoțiți de un june călugăr, și trecurăm pe malul din dreapta, ca să vizităm un metoh al Cozii, numit Ovedenia, ce se află pe coasta muntelui în desimea pădurii. După ce mergi câtva pe marginea râului, te sui pe un fel de galerie tăiată în piatră, care negreșit face parte din drumul romanilor; apoi o scară cu câteva trepte, iarăși de piatră, facilitează suirea pe o măreață terață, spânzurată ca printr-un farmec deasupra abisului. Aci sunt stâncile ce privite din foișorul mănăstirii se par a se împreuna ca să oprească Oltul. La spatele terasei, pe culmea muntelui, se văd rămășițele unei zidiri ce se numește Turnul lui Traian, loc de observare demn de acei oameni în care toate erau mari, virtuți ca și crime. Ca să vorbim ceva cu călugărul ce ne însoțea, îl întrebarăm ce mână puternică a făcut acel drum? "Traian", ne răspunse el; până aici foarte bine, dar noi adăugarăm: "Și în ce timp?" ­ "În timpul când se bătea cu Mircea." ­ "Dar Mircea a trăit cu o mie de ani în urmă." ­ "Aceasta nu face nimic, Dumnezeu a putut să învieze pe Traian." Aci părintele ne lăsă fără cuvânt, căci, deși se vedea ușurel în istorie, dar era bine întemeiat în credință, și în contra minunilor noi nu ne puteam pune. Adevărat, ar fi frumos lucru să învieze câțiva domnitori care au fost apărătorii națiunii, dar ia închipuiți-vă pe Țepeș și alți asemenea lui ieșind din pământ ca să ne măcelărească; sunt încredințat că ne-ar socoti oameni fără de gust și că n-ar lăsa să se piarză astfel datinile strămoșești. Ne trebui mai mult de o oră până să ajungem la Ovedenia, mic schit locuit de vreo zece călugări și fondat de mitropolitul Varlaam, pe la anul 1675, în timpul domniei lui Duca-vodă. Părinții, în buna lor voință de a ne arăta tot ce au mai interesant, ne duseră la două chiliuți făcute în piatră, care în termeni bisericești se numesc peșteri: una din ele, încă neterminată, se lucrează cu cheltuiala unui boier din Râmnic. Am făcut observație părinților că cu 600 de lei ce ziceau că s-au cheltuit la dânsa putea acel boier să facă 5 sau 6 camere, când în chilia de piatră abia te poți învârti. Dar opinia părinților era cu totul contrarie; ei considerau scobitura în piatră ca cea mai completă probă de cuvioșie și cel mai mare serviciu ce poate cineva să facă lui Dumnezeu. Cu un cuvânt, un om care face o peșteră, oricum ar fi trăit în lumea aceasta, este sigur că ar fi mântuit în cea viitoare. Aceste cuvinte semănau zise ca să ne îndemne și pe noi la asemenea faptă; dar din nefericire ne lipseau și mijloace, și voința de a pune în lucrare îndemnul. Ca să nu fim însă crezuți de eretici, dădurăm ceva părinților ca să ne comemoreze. "Aveți și ceva morți?" ne întrebară. "Avem, dar pentru că au murit de mult i-au comemorat alți preoți." ­ "Asta nu face nimic: noi aici n-avem nici o treabă și putem să ne rugăm pentru dânșii." Acum era târziu ca să mai pierdem timpul în vorbe, luarăm dar binecuvântarea părinților, promițându-le a cugeta mai serios la fondarea unei peșteri, și ne întoarserăm la mănăstire. Ziua începuse a se ascunde după munții de la apus, mai luminând încă puțin culmile cele din față. Apropierea serii da obiectelor culori fantastice și deștepta nenumăratele voci ale singurătății. Hotărâți de a pleca a doua zi de la Cozia, ne mai suirăm o dată în foișorul ce dă asupra Oltului: de acolo preum- blarăm căutătura noastră pe deșertele-i țărmuri, și îndeplinind lipsa talentului cu entuziasmul pentru gloria națională, plătirăm un tribut de laude meritate valorosului Mircea, prin poezia intitulată: Umbra lui Mircea sau O seară la Cozia.


content:
Mulțumiți de buna petrecere de la Cozia, ne pornirăm de acolo în dispozițiile cele mai bune, și întorcându-ne prin Râmnic luarăm drumul Mănăstirii Dintr-un lemn, care este în depărtare ca la două poștii de la cea dintâi mănăstire. Depărtându-ne de oraș și lăsând Oltul în stânga noastră, perspectiva luă altă față : acum n-aveam a mai vedea nici munți înalți, nici ape mărețe. Râuri multe, dar mici, care curg în deosebite direcții, care aci se împreun, aci se despart și se întâlnesc iară, ca să intre deodată în râul cel mare, dealuri în proporția apelor, dar împodobite de crânguri frumoase, în sfârșit, toate mici, dar toate cochete și elegante. Iată ce întâlnești de la Cozia până la Mănăstirea Dintr-un lemn, așezată asemenea în marginea unui deal. Ca să luăm lucrurile pe rând, trebuie mai întâi să vorbim de tradiția ce se păstrează asupra zidirii acestei mănăstiri. Cu vreo treizeci ani înainte de a se zidi biserica, un cioban își avea stâna în locul acela pe coasta dealului. Într-o noapte i se înfățișă în vis Maica Mântuitorului, poruncindu-i să taie stejarul cel mare ce era lângă stână. Ciobanul însă nu socoti de cuviință a se osteni să execute porunca: dar visul se repetă în mai multe rânduri, amenințându-l cu pedepse care îl făcură să se arate ascultător; abia lovi de câteva ori cu securea, și copacul, ce era sec, căzu. În mijlocul lui se găsi o icoană pe care ciobanul o aduse la biserica satului; dar noaptea, aceeași viziune i se arătă, porun- cindu-i să facă biserică în locul unde a fost copacul; ducându-se la acel loc, găsi iarăși icoana ce dispăruse din biserică. Atunci, ajutat de tovarășii săi, ciobanul făcu o bisericuță de lemn, ce se vede încă pe deal din susul mănăstirii; pe rădăcina stejarului este zidit oltarul, și multe minuni s-au făcut atunci de către icoana aceea. Mai în jos de biserica de lemn este un alt stejar vechi, nepot al celui tăiat, fiindcă se trage din rădăcinile lui: acesta asemenea face minuni întocmai ca răposatul unchiul său; între altele, este una de care starița și celelalte maici ne-au încredințat: ele spun dar că, în timpul ocupației turcești, pe la 1822, unul dintre ei, având trebuință de lemne, a voit să-și facă provizie din copacul cel sfânt. În zadar i s-a zis că aceasta este o nelegiuire grozavă, turcul care nu-și aducea aminte să i se fi citit în Coran==aseme- nea lucrări, s-apucă de tăiat ; dar la cea dintâi lovitură toporul îi sări din mâini și el căzu mort. Căpetenia musulmanilor, ca să răzbune nenorocirea mortului, îndatoră pe maici de-l plătiră cu trei sute lei, căci, deși era bine încredințat că nu l-au tăiat ele, dar zicea că astfel o cere dreptatea, fiindcă copacul este al mănăstirii. Cel puțin de această minune nu ne puturăm îndoi, căci toate maicile țineau minte că au plătit bani. La sosirea noastră acolo, găsirăm patru dame craiovence, care făcuseră sfântul pelerinagiu pentru deosebite pricini. Am avut plăcerea a le însoți la vizita ce au dat minunatului stejar, din care, cu multă devoție, au rupt câteva frunze, s-au închinat, le-au sărutat și le-a băgat în sân. Matei Basarab, prinț religios, ca cei mai mulți din timpii vechi, auzind de aflarea icoanei de care vorbirăm, fondă pe la 1640, în poalele dealului, în josul bisericii de lemn, o frumoasă biserică, în care se vede că icoana a primit să fie mutată. Devoția credincioșilor, și mai ales a femeilor credincioase, a împodobit cu cercei de smaranduri, coleturi și diademe scumpe această veche icoană, îmbrăcată peste tot în argint de logofătul C. Câmpineanul. Înăuntrul bisericii, în dreapta, se vede un mormânt a căruia inscripție abia se citește; pe piatră, la cap, este săpată o cunună, în ea vulturul, și de amândouă părțile câte un heruvim: acest mormânt este al familiei tale, viteazule Șerban, prinț demn a te odihni în sfântul lăcaș zidit de Matei Basarab; timpul și oamenii ți-au lipsit pentru libertatea noastră! dar românii îți vor fi totdeauna recunoscători pentru bunele tale cugetări; tu știai că luminile și învățătura, vrăjmași ai tiraniei, sînt prieteni și reazem al prinților celor buni. Ocolit de învățați străini, onorând și încurajând pe ai țării sale, introducând artele și întemeind școale pentru educația publică, tu ai vrut să formezi cetățeni, și ai fost din micul număr de prinți începători ai civilizației și fala noroa- delor. Odihnește în pace, măreață umbră, ocolită ca de atâtea diademe de suvenirele faptelor tale; și, când bolta bisericii răsună de gloria dumnezeirii, când credincioșii își fac rugăciunea în limba părinților noștri, când înțelegem aceea ce vrem și aceea ce zicem, gândește atuncea cu mulțumire că numele tău ne va fi totdeauna scump, pe câtă vreme vom fi români și vom avea o limbă. Mănăstirea are un aer de veselie și se ține în starea cea mai bună, în curățenia cea mai plăcută. Aceasta face onoare stareței de acum și dovedește că femeile au pentru îngrijirea casnică un dar deosebit, la care bărbații sau nu vor, sau nu pot a ajunge. Acolo locuiesc vreo nouăzeci de maici, și eu nu îndemn pe nimeni să le viziteze, de voiește a-și mântui sufletul. Multe din ele sînt june, multe încă copile, care nu știu nici cum, nici pentru ce se află acolo. Ar fi de trebuință să ridice cineva glasul împotriva nedreptului obicei de a închina la slujba lui Dumnezeu niște ființe a cărora judecată încă slabă nici știe prețui mărimea îndatoririlor, nici poate avea libertatea alegerii; cu cît mai ales de vom zice că multe sînt silite de părinții lor sa îmbrățișeze această viață! Oare pentru greșelile ce pot face și păcatele în care pot cădea, cine trebuie să răspunză, ele sau părinții? Când în ochii acoperiți de vălul fecioriei arde focul dorințelor, când sub rasa călugărească bate o inimă fierbinte, oare sînt ele de osândit dacă, în loc de rugăciuni sfinte, de cugetări cerești, duc la altar suspinuri înecate și patimi osândite? A fi primite acolo femeile care dezgustate de lume și de nenorociri își aleg azilul acesta ca liman de scăpare, sau acelea ce au o aplecare hotărâtă pentru viața din mănăstiri, nimic mai bun ; pentru aceea s-au înzestrat de fondatorii lor cu dări și venituri; dar ca un tată, spre a-și împuțina cheltuielile, spre a scăpa de grijile înzestrării să sacrifice pe una din fiicele sale ca să norocească pe alta, aceasta mi se pare a păcătui deopotrivă înaintea oamenilor și înaintea lui Dumnezeu. Multe nenorociri, ca să nu zic crime, s-au întâmplat din pricina acestui necreștinesc obicei. Un boier bătrân cu care vorbeam despre aceste lucruri îmi dete un manuscris în care citii următoarea nuvelă, ce mi se păru a merita să fie cunoscută, și pe care o inserai aici, modificând puțin stilul manuscrisului ce era anevoie de înțeles.


content:
Aceasta era în timpul domniei fericitului sau, ca să zic mai bine, a nenorocitului prinț Constantin Brâncoveanul, pe care l-am cunoscut în viață și l-am plâns după moarte. Nuvela este întreagă aici; titlul provine din publicările fragmentare din periodice. Să ne aducem puțin aminte de puterea familiei lui, de nenumăratele lui bogății, de dulcețile unei lungi vieți pline de desfătări, și vom mărturisi că soarta nu putea face nimic mai mult pentru un Cris modern. Apoi să ne întoarcem cu gândul în capitala sultanilor la leatul 1714: să vedem un bătrân cu o fizionomie măreață, cu barba lungă, cu părul alb, ce îi cădea în plete pe umeri, înaintând către locul osândei, ocolit de fiii și de nepoții săi; să vedem capetele acelor copii căzând câte unul-unul înaintea bătrânului, și sângele lor stropind hainele nenorocitului tată martor, deznădăjduit al sfârșitului lor; să-l vedem în minutul morții, aruncând o dureroasă privire asupra celui din urmă copil care-i mai rămăsese, îmbrățișându-l cea din urmă îmbrățișare și întinzând capul la satârul gealatului; să le vedem acestea, și vom zice cu un filozof: "Nu ferici pe nimeni înaintea sfârșitului!" Dar curajul cu care știu a muri și statornicia ce avu în religia sa fură demne de un vechi creștin și spălară o crimă. Familia Corbenilor era una din cele mai însemnate sub domnia acestui prinț, și soția marelui logofăt Corbeanu, pe lângă o bunătate naturală, avea acea aplecare la faceri de bine, care o dobândise în societatea prințeselor Brâncovence; pentru biserici mai ales, nici un sacrificiu nu i se părea mare, și toată părerea de rău îi era că nu poate să închine la mănăstiri atâtea moșii câte ar fi dorit. Locul de întâlnire a călugărițelor din toate părțile era casa sa, sigure fiind că vor găsi acolo ajutorul și înlesnirile de care ar avea trebuință. Două fete și un băiat compuneau această familie; fata cea mare, Elena, în vârstă de 17 ani, era nu numai frumoasă, nu numai că moștenise calitățile sufletești ale mumei, dar se afla încă împodobită cu învățătura câtă se putea dobândi pe acele vremi. Mulți juni s-ar fi socotit norociți să o ia de soție; dar atunci zestrea nu era cea dintâi condiție a căsătoriei, și ei ar fi vrut mai întâi să se încredințeze de pot fi plăcuți, lucru cam anevoie într-o epocă când adunările erau rare, și când fetele, departe de închinăciunile cele viclene și interesate ale bărbaților, n-aveau altă societate decât a mumelor sau a tovarășelor de copilărie. Apoi cum, prin toate aceste greutăți, junele Leurdeanu găsi prilej a face pe Elena să gândească la dânsul, acesta este secretul amorului, și îl cunosc toți aceia care au iubit vreodată; el nu era mai frumos decât ceilalți juni, dar se deosebea din mulțimea lor prin niște sentimente romantice și un caracter cavaleresc, daruri deopotrivă prețuite de femei, cel dintâi pentru că răspunde la viața lor de iluzii, și cel de al doilea pentru că femeile, neputând dobândi singure gloria, iubesc chiar umbra ei, în aceia care o au sau care se par vrednici a o avea; și junele amorez se purtase ca un brav în bătălia din 21 august 1690, bătălie în care românii câștigară o biruință strălucită asupra nemților. Apoi afară de aceste cuvinte, poate că Leurdeanu avea facultatea a iubi mai mult decât alții, poate că pătrunderea femeiască descoperise în el o inimă tânără și neprefăcută. Adevărat, în adunări el niciodată nu pomenea numele Elenei, ba încă se părea a cerca un fel de supărare și mânie când auzea pe alții numărând frumusețile ei; dar pentru acel ce s-ar fi interesat să-i afle secretul, chiar purtarea aceasta ar fi fost o dovadă. Oricum ar fi însă, Elena auzise vorbind de dânsul; îl văzuse de câteva ori călare în parada domnească, ba chiar în casa părinților săi, unde însoțea câteodată pe tatăl său la zile de vizită, și atâta a fost destul ca să-l judece demn de iubirea sa. Înțelegerea lor se urma de mai multă vreme, și acum hotărâseră ca el să trimită pe tatăl său a o cere formal în căsătorie: toate se puseseră la cale pentru aceasta, când o întâmplare neprevăzută le strică planul, cel puțin pentru câtăva vreme. Doi oameni însemnați în istoria lumii atrăgeau atunci interesul și atenția; unul, general mare și războinic viteaz, până la nesocotință, destoinic de întreprinderile cele mai îndrăznețe, natură de fier, fără slăbiciuni și fără de preget, deștepta acel interes ce-l inspiră gloria în nenorocire. Celălalt, viteaz și înțelept totdeodată, care smulgea în silă după ochii supușilor săi valul superstiției și al neștiinței, care prin despotismul cel mai absolut civiliza o nație sălbatică, insufla un interes obștesc și exalta spiritele acelora care vedeau într-însul un liberator al creștinătății. Românii ar fi putut profita de ocazia ce se înfățișa; dar caracterul cel nehotărât al prințului Brâncoveanu și împotrivirea unor boieri bătrâni zădărniciră toate speranțele. Războiul se declanșase între Rusia și Poarta otomană, din pricina unui rege odată puternic, care, dispozând mai-nainte de mai multe coroane ajunsese acum să aștepte pe a sa de la mărinimia unei puteri străine: oștirile rusești se coborau dinspre nord, și ura și neunirea domnea între prinții români. În astă stare a lucrurilor, bătrânul Corbeanu plecă la Moldova, însărcinat cu o misie tainică, și tot în acea vreme muma Elenei căzu într-o boală grea din care toți ai săi pierduseră speranța de-a o putea scăpa; ea avea puțină încredere în doctoriile omenești, și prin urmare doctorii săi cei mai favoriți erau călugărițele care îi înconjurau patul ziua și noaptea. Ele îi aduceau toate ajutoarele sufletești ce le era prin putință, o încredințau că faptele ei cele bune îi vor dobândi sănătatea și îi dau despre aceasta mai multe exemple de boale primejdioase tămăduite prin credință; cuvinte negreșit mângâietoare și drepte, căci, când va, își întinde mâna și ne oprește pe marginea mormântului. Dar ele îi mai spuseră că mulți și-au câștigat tămăduirea închinând călugăriei câte unul din copiii lor sau pe singurul copil ce au avut, și sfârșiră povățuind-o a face asemenea. Nimic nu putea fi mai potrivit cu dispozițiile religioase ale bolnavei; spiritul ei cel slăbit de suferințele trupului văzu în această idee cea din urmă ancoră de scăpare: soarta căzu pe Elena, care, după starea inimii ei, nici dorea o asemenea onoare, nici era demnă de dânsa; dar jurământul se făcuse și sacrificiul trebuia să se împlinească. Boala începuse a merge spre bine, și logofătul Corbeanu se întorsese de la Moldova. Acesta era timpul dorit de amorezi. Dar vai! durerea trebuia să fie cu atât mai mare, cu cât era mai neașteptată. Nu fu cu greu doamnei Corbencei să înduplece pe bărbatul său la ceea ce hotărâse în lipsă-i. Deși el nu era atât de stăpânit de fanatismul religiei, dar vedea în împuținarea copiilor un mijloc de a asigura moștenitorului său o avere mai însemnată și a scăpa de o înzestrare ce din zi în zi se apropia. Acum trebuiră să spuie fiicei lor ceea ce i se gătește. Sărmana copilă nu știa încă nimic de hotărârea părinților; ea se afla gândind totdeauna la iubitul ei și, închipuindu-și ziua când va îmbrăca hainele de mireasă și când unirea lor se va consfinți de binecuvântarea părinților: "Fata mea, îi zise tatăl său într-o dimineață, știi că maică-ta a fost bolnavă, dar ceea ce nu știi este că, pentru dobândirea sănătății, a făgăduit să te închine călugăriei, și..." Abia cuvântul de călugărie izbi urechile fetei, și gălbeneala ce îi acoperi obrazul ridică tată-său curajul de a urma. Deznădăjduirea se zugrăvi în ochii săi, suspinurile o înecară și lacrimile, făcându-și loc, începură a curge în șiroaie fierbinți. "Trebuie să fii mândră de asemenea cinste, urmă mumă-sa, în care zelul pentru religie îneca simțul naturii: ce sunt plăcerile lumii pe lângă plăcerea de a servi lui Dumnezeu? Eu când eram jună m-aș fi lepădat bucuros de lume, dacă părinții ce mă aveau numai pe mine mi-ar fi îngăduit. Știi tu ce noroc poți să ai și de o să nimerești un bărbat cum trebuie? Apoi grijile căsniciei, boale de copii, și alte; numai în mănăstiri poate cineva să scape de ele; îmi aduc aminte de grozăviile de mai-nainte, de nenorocirile atâtor familii care s-au risipit prin țări depărtate, pentru că unii bărbați țineau cu un domn, iar alții cu altul, care, dacă biruia, trebuia toți vrăjmașii lui să scape cu fuga, și mă îngrozesc când gândesc că acele vremi pot să se întoarcă pentru copiii mei." Un șir de asemenea cuvinte ieșiră din gura dnei Corbencei, ca să facă pe fiica sa să înțeleagă folosul și trebuința unei vieți liniștite; dar aceasta era ca cum ar fi cântat la urechile unui surd; fata vedea cu un ochi detot deosebit perspectiva vieții; în locul grijilor casnice, o fericire fără sfârșit, în locul boalelor, sănătatea; în locul neînțelegerilor, o unire netulburată. Cât pentru expatrieri, nu puteau să se mai întâmple, căci bărbatul său trebuia să ție totdeauna cu partea cea mai dreaptă, cu domnul cel mai puternic. Ea căzu la picioarele părinților, și îi rugă cu cele mai pătrunzătoare cuvinte să-și schimbe hotărârea: ea vru a mărturisi că iubește, dar frica îi opri pe buze taina ce era gata a-i scăpa: "Ei bine ­ îi zise tată-său ­ du-te numai să vezi cum e pe acolo, să petreci câtăva vreme, și de nu te vei putea obișnui, ne vom mai gândi". Nenorocita n-avu curajul a se împotrivi mai mult, și mumă-sa îi vesti că trebuie să se gătească, că a doua zi să plece împreună. Nici o altă idee de mântuire nu se înfățișa Elenei; numai supunerea putea să-i folosească; vorbele cele din urmă ale tată-său îi mai sprijinea oarecum nădejdea. Dar mai înainte de toate vru să vază pe iubitul său și să se consulte cu dânsul. Niciodată nu s-a socotit el atât de norocit ca în seara aceea când Elena îl înștiință că îl așteaptă singură în grădina sa. Până atunci toate întâlnirile lor se urmaseră de față cu doica cea bătrână, care o crescuse, și toate favoarele ce dobândise el până acum se mărginiră în a-i săruta mâna, lucru prea puțin după părerea mea, dar care el îl prețuia mai mult decât orice ar fi putut câștiga de la alte femei. Aceasta însă nu îl opri de a-și face mulțimi de închipuiri plăcute pe care urmarea Elenei le adeverea oarecum. În bucuria lui, el fu aproape să îmbrățișeze pe sluga care îi curățea hainele, sărută cățelul pe care îl bătea altă dată și îl strânse în brațe, încât era aproape să-l sugrume: acum se credea la sfârșitul dorințelor, și cu cea mai adâncă mulțumire zicea în sine: "Iată cum sunt femeile! nici o rugăciune, nici o dovadă de dragoste nu le scoate din hotărârea lor, orice greutate le sperie, orice sacrificiu li se pare peste putință; dar când nici gândești, ideile lor se schimbă și tot li se pare lesne; poate că ele socotesc că un bine nădăjduit este mai prețios, sau poate vor să arate că ele nu se înduplecă decât de sineși și că noi suntem niște sclavi care trebuie să așteptăm buna lor voință: oricum, eu sunt un om foarte norocit. Nu că doar până acum mă îndoiam de iubirea ei, dar mai mult e tot- deauna mai mult, și mă asigură în contra temerii ce am câteodată că poate să mi-o ia altul: să vedem câte ore sunt; afurisite ore... mai am încă câteva... Dar să încep a mă găti ­ până să mă îmbrac, până să ajung, sosește și ora: părinții săi nu șed prea mult seara..." Puțin după aceasta un om se strecură în grădina părinților Elenei, pe la un loc ascuns; se vârî sub o boltă de frunze, și aci așteptă; multă vreme, căci în nerăbdarea lui venise cu două ore înaintea celei hotărâte; în sfârșit văzu în întuneric un veșmânt alb, și Elena intră sub boltă. "Sunt două ore de când te aștept", șopti el. Dar fără să-i răspunză la cuvintele acestea: "Am venit, îi zise ea plângând, să te mai văz o dată, mâine mă duc la mănăstire". ­ "Ce vorbe sunt astea, vrei să glumești, dar nu, mi se pare că plângi..." Se apropie de dânsa, îi luă mâinile, îi văzu lacrimile. "Pentru Dumnezeu! spune-mi curând, spune-mi fără zăbavă, de ce plângi? ce s-a întâmplat? cine a putut să te mâhnească?..." Fata îi povesti hotărârea părinților, împotrivirea ce a opus, și neizbutirea sa. El o ascultă în tăcere, o furtună se formă în inima sa: "Nu, tu nu mă iubești, strigă el fără să se gândească că poate îl aude cineva, tu nu m-ai iubit niciodată, singură ai cerut-o aceasta de la părinții tăi, sau cel puțin nu te-ai împotrivit îndestul: ai vrut să scapi de mine; trebuia să le spui că nu ești liberă, că mă iubești și că n-au dreptul să-mi ridice viața". ­ "Ar fi fost mai rău; tu nu cunoști pe mumă-mea, și câtă putere au călugărițele asupră-i: ele au pus-o la cale." ­ "Călugărițele? o să le omor pe toate; dar dacă mă iubești, nu trebuie să te duci, să fugim în ceasul acesta." ­ "Niciodată, în câtă vreme îmi mai rămâne nădejde: tată-meu mi-a făgăduit să mă aducă înapoi." ­ "A, acum văz cât te costă să trăiești fără mine; acum cunosc dragostea ta; bine, du-te, o să auzi de mine, poate că o să mă plângi, dar atuncea o să fie prea târziu..." Fata acum plângea cu amar. "Eu nădăjduiam să găsesc la tine mângâiere ­ zicea ­ și tu îmi îndoiești durerea..." El își cunoscu greșeala, căzu în genunchi și ceru iertare... "Eleno, Eleno! unde este Elena?" strigă mumă-sa, care se deșteptase și o căuta. "Mă duc, zise fata tremurând, și vrând să alerge la glasul ce o striga. Atunci el se sculă, o apucă în brațe cu furie, cu disperare; buzele lor se întâlniră, într-un lung sărutat părură a-și vorbi sufletele; frunzele se înfiorară de plăcere, și cuvântul pentru totdeauna , cuvânt al iluziei și al amorului, fu cel din urmă care ieși din gurile lor. Peste câtăva vreme după aceasta, mai mulți juni se aflau adunați la casa unuia dintr-înșii și vorbeau de noutățile zilei și de împrejurările vremii de atunci, care se păreau a pregăti o altă soartă pentru români; doi oameni însemnați erau sugetul convorbirii, și atrăgeau înteresul și atenția generală; unul, general mare și războinic viteaz, inspira acel interes ce simte cineva pentru gloria nenorocită; celălalt, totodată viteaz și înțelept, care smulgea în silă după ochii supușilor săi vălul superstiției și al neștiinței, care prin despotismul cel mai absolut civilizase o nație sălbatică și formase un imperiu puternic, ispira un entuziasm general și ridica spiritele acelora care vedeau într-însul un izbăvitor al creștinătății. Toți vedeau un folos însemnat pentru țară în alianța prințului Brâncoveanu cu Petru cel Mare, dar caracterul cel nehotărât al prințului și împotrivirea unor boieri bătrâni inspirau oarecare temere. "Păcat că nu e și Leurdeanu între noi, zise unul, sunt sigur că el ar găsi cu cale să ne unim cu Carol XII, favoritul său." ­ "Am băgat de seamă, răspunse altul, că de la o vreme s-a făcut într-însul o schimbare deosebită; de unde era glumeț și vesel, acum este serios și posomorât; abia îi scoți vorba din gură și se supără de orice; apoi își petrece viața la vânătoare, lucru ce nu-l obișnuia; Dumnezeu să mă ierte, dar crez că este amorezat; tu Cupărescule, care îi ești amic mai intim, ai putea să ne spui ceva." ­ "Ba zău nu știu nimic, el are o natură afurisită, își păstrează secretul numai pentru dânsul." ­ "Și prea bine face, strigară mai mulți râzând ­ când și le-ar spune, ai bate toba, cum faci și pentru ale tale; când erai amorezat de fata Corbeanului, nu te consultai cu toată lumea ce trebuie să faci?" ­ "Bine că sunteți voi mai buni; mărturisesc că Elena îmi plăcea, dar acum s-a isprăvit tot, săraca fată vor s-o călugărească cu sila, și am auzit că starița, care este o femeie foarte aspră, o maltratează, neputând s-o înduplece; o ține închisă într-o chilie întunecoasă și o sperie totdeauna cu iadul și cu dracii, încât este aproape să-și piarză mintea; adevărat, mumă-sa spune în lume că singură a cerut să meargă la mănăstire, că se mulțumește prea mult... Dar cine o crede?" Ușa se deschise, și Leurdeanu intră; el spuse că s-a întors de la vânătoare. A doua slujbă a nopții sau priveghere luase sfârșit și cele din urmă făclii se stinseră în biserica schitului... Mulțimea călugărițelor se împrăștia în toate părțile pe la chilii; lungimea veșmintelor și lungile rase ce se târau pe iarba înaltă a curților mânăstirii, care părea a se mișca sub pasurile unor fantome, da acestei scene o față fioroasă și mormântală; lumini se văzură aprinse pe rând în toate odăile, dar peste puțin se stinseră toate, și tăcerea și întunericul rămase singure; un vânt rece sufla despre apus, și glasul cobitor al unei cucuvaie răsuna din vreme în vreme în turnul clopotniței și se prelungea din vale în vale; atunci o luntre se dezlipi de cealaltă parte a lacului, se apropie fără zgomot de mănăstire, și un om din doi ce erau într-însa se îndreptă spre o chilie așezată aproape de locul mormintelor. În minutul acela starița făcea o revizie de noapte, ca să se încredințeze dacă s-au culcat toate maicile: apropiindu-se de acel loc i se păru că aude vorbind, apoi văzu ieșind un bărbat însoțit de o jună călugăriță; vru să strige, dar ei o văzură; o mână puternică îi astupă gura și o târî în silă până la luntre. Aci, ca să nu poată chema ajutor, o băgară înăuntru și hotărâră să o lase pe celălalt mal. Dar abia brațul ce o ținea o lăsă ca să apuce lopata, și ea, văzându-se slobodă, vru să saie pe mal, să cheme ajutor. Luntrea pe nesimțite se depărtase puțin, eleșteul era adânc ­ ea căzu înăuntru și nu se mai văzu. A doua zi era o tulburare deosebită în mânăstire: starița și o călugăriță lipseau, și nimeni nu putea spune ce s-au făcut. Toate cercetările rămaseră fără ispravă; în oraș vornicul Leurdeanu era foarte îngrijit pentru fiul său, care de câteva zile nu se știa ce s-a mai făcut. Peste câțiva ani după această întâmplare, o trăsură cu cai de poștă se opri puțin în dreptul mânăstirii; înăuntru era un bărbat cu o femeie și o copilă ca de 6 ani. După ce se odihniră puțin: "Să plecăm mai curând, zise femeia, acest loc îmi aduce aminte o întâmplare nenorocită, la care aș vrea să nu mai gândesc"; apoi adăugă, netezând părul cel castaniu al junei copile: "cel puțin întâmplarea mea e o învățătură care o scapă de asemenea soartă".


content:
După o ședere de o zi și o noapte, plecând de la Mânăstirea Dintr-un Lemn și vizitând în treacăt un alt schit de maici, ce se cheamă Surpatele sosirăm pe la amiază la mănăstirea Bistrița. Barbu Craiovescu, banul Craiovei, și fratele său, vornicul Pârvu, începură zidirea acestei biserici în timpul domniei lui Mihnea cel Rău, la anul 1512. Dar siliți de cruzimile lui, ei fugiră în Turcia, și abia o putură isprăvi, după întoarcerea lor, când cu oștirea adunată de peste Olt goniră pe tiran. Surpatele se despart de Mănăstirea Dintr-un Lemn numai printr-o gârliță; acest schit, așezat pe-un deal și ocolit de un crâng, s-a clădit pe la anul 1591, de către Ștefan al II-lea Surdu, fratele lui Mihai Viteazul, prinț blând, dar necapabil și din marele număr de domnitori neînsemnați care slujesc numai drept date cronologice la repedele curs al întâmplărilor omenești. Banul Barbu, vrăjmaș neîmpăcat al tuturor prinților ce se alegeau fără voia lui, goni asemenea și pe Vlad al VIII-lea, care se orânduise domn de Înalta Poartă, dar în sfârșit fu și el ucis de un capiciu-bassa turc ce venise în țară sub cuvânt ca să-l așeze pe tron. La anul 1524, luând domnia Radu al VII-lea, care se afla poprit la Constantinopol, făcu ban al Craiovei pe vornicul Pârvu, fratele Barbului, și după dânsul Moise I-i îi dete de soție pe sora sa, vrând să aibă mai de aproape puternica familie a Pârvuleștilor, care era groaza mai multor prinți; dar rudenia aceasta nu fu destulă ca să sprijinească pe Moise împotriva furtunii ce cruzimea lui ridicase asupră-i, și banul Pârvu dimpreună cu Moise căzură în bătălia care acesta avu cu Vlad IX, orânduitul din partea Porții. Amândoi frații Pârvulești, cum și Moise-vodă, sunt îngropați în biserica Bistriței. Pârvuleștii sunt și zugrăviți în costum boieresc, anteriu și giubea, meși cu papuci, și la cap legătura turcească. Se vede că egumenii după vremi ai acestei mănăstiri, mândri de vechimea locuinței lor, n-au găsit alt mijloc să încredințeze despre aceasta pe călători, decât lăsând biserica și împrejurimile ei să cază în ruine. La cea dintâi vedere mi-am adus aminte de cuvintele economului de la Cozia: "La noi pică, dar la Bistrița plouă ". Tot e trist și dărăpănat înăuntru, tot e vechi și neîngrijit pe dinafară. Îngrijitorul de acum, având un respect deosebit pentru antichități, n-a găsit cu cale să se atingă cu vreo înnoire nelegiuită de sfintele chilii, dar pe de altă parte, urmând înțelepciunii omenești, a zidit pentru sine afară din mânăstire o pereche case îndestul de lumești, dar minunate pentru odihnă. Ceilalți călugări, supuși la ploaie și la frig, locuiesc în chilii neînvelite, și suferă tot ce trebuie să sufere cineva ca să se învrednicească a ajunge mucenic. Nu sunt deloc la îndoială că în lumea cealaltă vor fi fericiți, căci într-aceasta sunt îndestul de rău. După odaia ce ne-o deteră de locuință, ne făcurăm o închipuire jalnică de prânzul ce ni se gătea, și astă dată nu furăm înșelați. Ca să ne mângâiem, hotărârăm a vizita pe pustnicul ce locuiește în munte în susul mânăstirii; un părinte bătrân ne sluji de călăuză. Ne trebui mai mult de un ceas până să ajungem, poteca era strâmtă, înainte și în dreapta prăpăstii, în vale râul ce poartă numele mănăstirii, împotriva stânci râpoase și goale, și în stânga peștera, în care intrarăm pe brânci ca într-o vizuină, cu toate că înăuntru e destul de largă. Fiecare dintre noi ținea câte o făclie aprinsă și înaintea tuturor mergea bătrânul pustnic, ce ne ieșise spre întâmpinare. După ce înaintarăm câtva, el se opri și, întinzând mâinile, ne arătă cu un fel de mândrie întunecoasa și umeda sa locuință și mulțimea liliecilor, înaripaților săi tovarăși, care speriați de lumină vâjâiau în toate părțile pe la ochii noștri. Acest om fără a fi mut, s-a supus de sine la o tăcere veșnică. Este câtăva vreme de când niște tâlhari au intrat la dânsul. Și socotind că poate se află ascunse acolo averile mănăstirii, cu feluri de casne l-au silit să vorbească; dar toate au fost în zadar. În sfârșit, pierzând nădejdea de a afla, în necazul lor, l-au aruncat în prăpastie. Dar, sau minune, după cum spun părinții, sau întâmplare după cum ar zice un necredincios, el rămase atârnat de un copac; a doua zi îl găsiră în aceeași poziție, și cu multă greutate îl traseră în sus. Înăuntrul peșterii sunt două mici altare în fața prăpastiei, al cărora pusnicul e singurul slujitor. Nu știu de ce, până să nu văz pe acel om al muntelui, îmi făceam o altă idee de un pustnic. Nu îmi aduc aminte bine ca ce idee îmi făceam: destul numai că un pustnic mi se părea o ființă care nu seamănă întru nimic cu ceilalți muritori, un ce nematerial, care se pierde dinaintea ochilor, sau un fel de sălbatic ce iese din despicătura unei stânci și se pierde într-alta, călare pe un urs îmblânzit de dânsul. Îmi închipuiam că trebuie să-l prindem cu vânătoarea; dar când îl văzui că își pleacă capul și salutează, când îl pipăii și înțelesei că este de carne și de oase, era aproape să strig: "Nu, acesta nu este pustnicul!" întocmai ca acea damă de provincie care mergând la Paris să vază pe dnul Balzac, pe care după romanțurile lui și-l închipuia un june galben ca lămâia și elegant ca crinul, subțire să-l tragi prin inel și slab să cază de o suflare, un ce delicat care nici mănâncă, nici bea, apoi văzând în locul acestui ideal un om gras și gros, rumen și rotund, care gustă dimineața nu știu câte biftecuri, a zis în uimirea sa: "Nu, acesta nu poate să fie Balzac".


content:
Coborându-ne de la peșteră, însoțiți de vuietul Bistriței, ce curgea în vale, luarăm o potecă ce duce la Arnota, mică biserică, spre miazănoapte, așezată la o înălțime de două ori mai sus decât peștera; deși Arnota se vede din curtea mănăstirii, dar îndată ce începi a sui, desimea pădurii și înălțimea vechilor stejari îți ast- upă vederea. Nimic nu îți spune că te-ai apropiat, decât lătratul câinilor ce te presimt și vestesc părinților că le vine o vizită. Ne mirarăm de iuțeala cu care suia călugărul nostru, căruia mulțimea anilor trebuia să-i fi slăbit puterile, dar care nu se arăta nicidecum obosit, în vreme ce noi avurăm trebuință să ne odihn- im în multe rânduri; iată ce e deprinderea. Pe muchia dealului, afară de zidurile Arnotei, este un foișor de lemn, pereții căruia sunt acoperiți cu numele fiecărui vizitator credincios care a avut răbdare să se suie acolo. Între alte nume citirăm pe al unei dame cunoscute și un fel de aforism scris de aceeași mână împotriva bătrânelor cochete care se joacă cu liniștea familiilor și-și fac o proprietate din bărbații altora; lucru ce ne făcu să credem că d-ei se afla atunci în minute de gelozie și că avea să se plângă de vreo necredință casnică. Din acel foișor vederea se întinde în depărtare peste munți și câmpii, până aproape de Râmnic. În dreapta mai jos, este peștera pustnicului, și în vale Bistrița. Mare trebuia să fi fost anevoința cu care se făceau aceste ziduri la astfel de înălțimi; dar se vede că greutatea biruită era unul din meritele religioase ale vremilor de atunci. Apoi aceste mânăstiri pe înălțimea munților erau ca niște cetăți care slujeau de azil libertății la împrejurări grele. Trei călugări alcătuiesc toată populația Arnotei. Această biserică are un venit de 100.000 lei, și cu toate acestea, nu știu de a cui pricină, călugării sunt siliți să cerșetorească prin sate pentru ținerea vieții lor și a candelei care arde neîncetat la mormântul domnului M. Basarab, mormânt frumos, care despăgubește cu mulțumire pe călător de osteneala ce-și dă ca să-l viziteze. Acest mormânt este de marmură albă, ridicat pe pământ ca de patru palme și lung ca de 4 picioare. Pe dânsul este săpat în relief armura prințului și a țării, tunuri și steaguri. Am zăbovit mai multe ceasuri înlăuntrul bisericii, șezând pe piatra mormântului și vorbind de virtuțile unui prinț cu inima nobilă care, știind a birui, a preferat totdeauna bunurile păcii, care, destoinic a dobândi numele de concherant, a ales pe acela de legiuitor și civilizator al nației sale. Generos către vrăjmașii săi și drept către toți, poate să zică cineva că el n-a făcut altă greșeală decât aceea de a trăi prea mult. Bătrânețile lui l-au făcut să cază sub influența unor miniștri necinstiți și nevrednici, care i-au întunecat gloria și i-au amărât cele din urmă zile ale vieții. Bătrânul prinț este zugrăvit în biserică în fața mormântului; el poartă anteriul cu flori, malotea îmblănită cu râs și coroană; statura lui este înaltă, părul alb și chipul bărbătesc. După ce văzurăm cu de-amănuntul tot ce Arnota avea de văzut, ne întoarsem la mănăstire, unde sosiră în lipsa noastră și alți vizitatori. O copiliță ca de trei ani, veselă și frumoasă, se juca pe Cuceritor. . Întrebând de numele călătorilor, aflarăm că este un boier craiovean cu familia sa. Înaintea bogatului coșciug în care odihnesc moaștele sf. Grigore Decapolitul, văzui o femeie îngenuncheată, care părea a se ruga cu fierbințeală; lângă dânsa era altă tânără, ce se părea că n-are să supere pe sf. cu nici o rugăciune; când femeia cea dintâi își întoarse capul, văzui niște trăsuri care îmi aduceau aminte o persoană ce am cunoscut altă dată. Dar vechea mea cunoștință avea un chip însuflețit de culorile dimineții, ochii plini de foc și de vioiciune și un ce zâmbitor în toate mișcările; acesta dimpotrivă avea suferința și gălbeneala pe chip, ochii stinși și fără expresie și un ce dureros în toată ființa. Ea se uită la noi, apoi șopti un ce tovarășei sale, apoi, după ce ieșirăm din biserică, îmi dete cunoștința. "Sunt sigură ­ zise ­ că nu mă mai cunoști; dar nu pot să mă mir, că știu bine cât m-am schimbat." Se poate înțelege uimirea mea, când mă încredințai că este aceeași persoană pe care cu trei ani mai-nainte o văzusem tânără și frumoasă; îmi adusei aminte de cuvintele prorocului: "O suflare trecu și floarea căzu, și pământul ce o purta nu o va mai cunoaște". Trei ani au fost destul ca să pună o deosebire grozavă între fata de atunci și femeia de acum. Dar multe sunt durerile omului, și adânci și amare suferințele inimii, schimbarea adusă de vreme este o lege a naturii, ce-și urmează cursul fără să aibă în sine nimic sfâșiitor, căci își găsește un fel de mângâiere în soarta obștească, dar aceea pricinuită de suferințele morale e tristă ca moartea și apasă sufletul cu un sentiment dureros. "Bogatul coșciug" de argint a fost dăruit de Constantin Șerban Basarab în 1656. Când te primbli seara pe o livadă veștedă și vezi copacii descărcați de podoaba lor și frunzele galbene risipite de vânturi în adâncimea văilor, vederea aceasta deșteaptă în suflet idei melancolice, fără amărăciune, o reverie nedeslușită, și te gândești, poate, la iarna vieții. Dar când primăvara o vijelie neașteptată ruinează parterul, și zambilele veștezite acoperă pământul, de ai vreun fiu pe care l-ai pierdut încă în leagăn, vreun frate, sau un prieten, sau orice ființă iubită care te-a lăsat fără vreme, găsești o asemănare tristă între viața lor cu a acelor plante, și zici că așa piere, așa se trece tot ce e bun și frumos în lumea aceasta! În puțină vreme cât mai zăbovirăm la Bistrița, călugării ne spuseră multe despre ticăloșia lor și obiceiurile aristocratice ale părintelui egumen; norocire că noi veniserăm în trăsură cu 4 cai, cu un surugiu care striga de îți lua auzul și cu 2 dorobanți ce îi eram datori prieteneștii îngrijiri a cârmuitorului acelui județ. Altfel am fi fost în primejdie să mânem afară din mânăstire, după cum se urmează cu alți păcătoși care vin pe jos și fără suită. După un adevăr trivial, înaintea lui Dumnezeu suntem toți deopotrivă, și în locașul lui nu este mic sau mare; dar unii din următorii apostolilor, uitând adevărul acesta și cercetând cu scumpătate distincțiile societății, te primesc bine dacă vei fi boier, și încă boier mare; mai puțin bine dacă vei fi neguțătoriu, iar de vei fi țăran te poftesc afară. Apoi se plâng că stăpânirea îi nedreptățește, luând o parte din veniturile mănăstirești pentru trebuințele statului; stăpânirea le-a lăsat îndestul ca să trăiască după cuviință, și încă să facă și ceva bunătăți; să ne arate dar bunătățile care le fac, sau care le-au făcut, chiar până să nu li se ia aceste venituri; să ne arate fetele sărace care le-au ajutat, copiii săraci care i-au pus în școale, spitalele care le-au întemeiat; să ni le arate acestea, și atunci vom zice că trebuie nu numai să li se lase veniturile, dar încă să li se mai adaoge. Cei dintâi călugări cărora li s-au încredințat direcția mănăstirilor s-au arătat vrednici de sarcina lor și au împlinit în cuget curat dorința fundatorilor; dar alții mai târziu, molipsindu-se de patimile și vanitățile care muncesc societatea, au vrut să adune comori și să înoate în aur. Dumnezeiescul fiu al Mariei era sărac și smerit, iar oamenii care au făcut jurământ de sărăcie și de smerenie s-au întrecut la bogății și au preumblat trufia lor în mijlocul obștii. Știu că sunt la aceasta excepții vrednice de cinste, dar aș dori să fie încă mai multe, pentru interesul unei credințe care slăbește din zi în zi, care nu s-a întins atât decât prin morala sa cea desăvârșită, prin abnegație și iubire de omenire, și al căreia întemeietor zicea ucenicilor săi: "Cel dintâi dintre voi să fie cel din urmă".


content:
Cu toate că mănăstirea Polovracilor nu este din cele însemnate ale Micii Valahii, dar poziția ei și frumoasa peșteră de stalactiți ce se află acolo o fac vrednică de băgare de seamă. Ea este așezată pe o întinsă câmpie, între 2 stânci care încep două șiruri de munți și ale cărora coaste cenușii și vulcanice se văd de departe; între ele în vale curge râul Oltețul, care printr-un fel de urlet sălbatic devedește rudenia ce are Oltul. Biserica este pe malul din dreapta, are curți de zid și vreo 5 ­ 6 chilii, care slujesc de locuință unui gros arendaș. Nici un călugăr nu se află acolo, afară de preotul orânduit pentru slujba bisericii. Această mică mănăstire s-a fondat pe la anul 1640 de jupân Danciu Părăianu și Stan, marele postelnic. Acești boieri erau din numărul acelor ce se ridicaseră asupra lui Leon I, sub comanda aghii. Norociți în bătălia de la satul Ungureni, ei se biruiră la Persiceni și își găsiră scăparea în mănăstirea Tismanei, de unde fugiră în Transilvania. Apoi, pe la anul 1633, se întoarseră cu șeful lor, care era chemat de dorința obștească, și cinstiți de dânsul cu posturi mari, luară o mare parte la biruința lui Radu XI și asupra lui Vasile Arnăutul, domnul Moldaviei. Puțină vreme ne trebui ca să ne îndestulăm de vederea bisericii; lucru cel mai însemnat ce găsirăm într-însa fu un mormânt, pe piatra căruia este săpată o ghirlandă, în ea o mână care ține o sabie, și dedesubt cuvintele: Andrei Scorei . După cercetările ce făcurăm în vechile hârtii ale mănăstirii, aflarăm că acest Scorei trăia pe la anul 1690, că era fiu al unui cioban și în copilăria sa păzea oile părintești, în poalele muntelui Vâlcan, unde se află și astăzi stâna familiei sale, ocupată de ciobani din același neam. Despre aceasta putem fi înșine chezași, căci am petrecut o noapte în stâna familiei lui Scorei și am băut acolo cel mai dulce lapte. La anul 1687, când Șerban al II-lea se gătea, prin alianța sa cu Ioan și Petru, țar al Rusiei, a scutura jugul turcilor, și aduna pe taină oștirea în munții de peste Olt, tânărul Scorei intră ca voluntar în slujba lui Șerban și ajunse prin destoinicia sa la rangul de căpitan. Cea dintâi grijă după sosirea noastră acolo ne fu să vizităm peștera de salactiți, ce este într-una din stâncile de care am vorbit. Ieșind din curtea bisericii pe o portiță spre miazănoapte, apucarăm pe malul Oltețului pe sub stânca din dreapta: acum trebui, după o expresie țărănească, să ne luăm inima în dinți, căci poteca era râpoasă și așternută cu pietriș, care, la cea mai mică mișcare, se pornea în prăpastie. Aci un pas greșit sfârșește o viață. Ne țineam dar cu multă greutate de colțurile pietrelor și chemam în ajutor pe sfinții călătorilor. În sfârșit sosirăm la intrarea peșterii; acolo aprinserăm făcliile și intrarăm. La cele dintâi pasuri noi ne oprirăm; ni se păru că ne aflăm într-una din acele cetăți încântate ce le-a inventat imaginația zâmbitoare a poeților arabi; ne văzurăm ocoliți de o mulțime de figuri de pietre, care, la lumina făcliilor, luau o formă de figuri omenești. Ici se vedea un grup de copii, ce părea a se îndeletnici la lucrările vârstei lor; mai încolo alte ființe care se împărtășeau de om și de hiare, fauni, sau silvani care se ascund după o coloană piramidală. Înaintezi, și aceleași figuri parcă au trecut înainte ca să te aștepte; unele îți râd, altele, cu un aer misterios, îți fac semn de tăcere. Într-un colț la întuneric se văd 2 chipuri sălbatice ca 2 tâlhari, care, cu armele gata, așteaptă pe trecător. Împotrivă, contrastând cu această scenă, o despărțire formează un alcov; o femeie se arată în fund și privește prin dantelele unei perdele ce se coboară din bolta stâncii, în îndoituri grațioase; la un loc bolta se pleacă, încât abia te strecori de cealaltă parte; apoi iar se ridică, apoi se întinde și se lărgește, formând o a 2-a peșteră și desfășurând o nouă priveliște. Aci nu simți nici umezeala aceea pătrunzătoare, nici aerul greu, care te apasă în peștera pustnicului; o răcoare dulce te însoțește, pieptul răsuflă mulțumit, o uimire plăcută rătăcește vederea. Varietatea boltelor gotice, albeața și luciul parchetu- lui, nenumăratele statui care te înconjoară, grozave sau blânde, posomorâte sau zâmbitoare, după cum le privești, de aproape sau de departe, la lumină sau întuneric; toate îți cuprind cu putere simțirile, și omul cel mai fără iluzii se crede transportat într-o altă lume. Ca să lăsăm un suvenir de vizita noastră, ne scriserăm numele pe o coloană care lucea de mii de steluțe, ca acelea ce licăresc dimineața pe un mal de zăpadă. Dar picătura muntelui, adăugând piatră peste piatră, va șterge cu încetul acele nume; sau, de vor mai rămânea câteva litere până când un alt călător va trece pe acolo, ele vor fi pentru dânsul ca acele simboluri nedeslușite, înscrise pe monumentele unui norod necunoscut ce nu mai trăiește.


content:
Iată cea mai veche și mai măreață din toate mănăstirile de peste Olt. Începută de Radu al II-lea Basarab, la 1366, ea se săvârși de fiul său, Dan, și mult mai târziu se prefăcu de Neagoe Basarab, în semn de recunoștință că și-a găsit acolo scăparea când se afla gonit de Radu cel Mare, pentru găzduirea ce dăduse sfântului Nifon. Dar prietenul unui sfânt, religiosul și blândul Neagoe, n-avea trebuință de acestă nenorocire ca să înnoiască biserica. Oricum va fi, el a fost unul din prinții cei mai buni; dar virtuțile lui au pierit cu dânsul și n-au adus nici un bine statornic la nația în care au strălucit. Atât este de adevărat că calitățile personale nu pot aduce nici un folos temeinic, când toate lucrările se întemeiază pe voință, iar nu pe legi. "Când Marcu Aurelie muri, zice Chateaubriand ­ romanii se readânciră în relele năravuri cu o astfel de înfocare, încât i-ar fi luat cineva de oameni care și-au dobândit de curând libertaea, ei însă nu scăpaseră decât de virtuțile celor din urmă stăpânitori." Ca să zidească Tismana, Radu al II-lea avu trebuință să reteze o parte din munte. Așezată la o înălțime ca de 100 picioare, apărată în față de o măreață stâncă ce se pleacă deasupră-i, ocolită de zidiri vechi, care se întind pe marginea prăpastiei, și încoronată de turnuri, această zidire, privită din vale, seamănă unul din acele palaturi din veacul de mijloc, una din acele cetăți feudale, din care baronii și cavalerii înfruntau puterea absolută, absoluți ei înșiși în proprietățile lor. În stânca de care pomenirăm și care se înălță îngrozitoare la spatele zidurilor, este o mâncătură adâncă, un fel de peșteră, din care iese un izvor ce trece pe sub pământ, prin curtea mănăstirii, se aruncă din înălțime ca un torent, și, împreunându-se cu râul Tismanei, ce curge în vale, formează împreună o gârliță ce șerpuiește între 2 șiruri de munți și se pierde în depărtare. Tot în aceeași stâncă, deasupra peșterii, la o înălțime ca de 30 picioare, este o vizuină adâncă, chilie nemuritoare a sfântului Nicodim, care se află egumen al Tismanei. Călugării și locuitorii de primprejur vorbesc multe despre minunile acestui sfânt; și negreșit trebuie să fi făcut, de vreme ce putea să locuiască așa de sus, pe un perete de piatră, fără să aibă aripi. Un singur călugăr, un tânăr frate, s-a deprins să se suie acolo. L-am văzut înșine agățându-se de pietre cu unghiile ca o pisică sălbatică, intrând în chilie și scoțând cenușă din vatra sfântului. Ceilalți călugări, mai înțelepți și mai puțin iubitori de gloria cerească, se mărginesc a cinsti pe sfântul în biserică, unde își are coșciugul; căci trupul s-a făcut nevăzut într-o noapte, după ce o vedenie amenințătoare a îndatorat pe egumen să taie degetul sfântului, ca să rămâie drept suvenir bisericii. Aci se păstrează asemenea crucea de fier a sfântului, haina cu care a trecut prin foc, și un patrahir de o stofă bogată, ce se zicea a fi dăruit de mateiaș Corvin, regele Ungariei. În această mânăstire se adunau la 1820 vitejii panduri ai Mehedințului sub steagul lui Tudor Vladimirescu, om mărginit și crud, dar a cărui întreprindere înaintă cu un pas libertatea politică, după cum se urmează pretutindenea, unde oamenii sunt siliți a intra vremelnicește în independență naturală; supunându-se pe urmă la legi, ei păstrează totdeauna pomenirea slobozeniei lor. În vreme când ne îndeletniceam a vizita biserica și priveam toate amănuntele, cu acel interes ce-l deșteaptă un monument istoric de care multă vreme ai auzit vorbind, văzurăm venind către noi un bătrân, de talie scurt, cu ochii cufundați în cap, dar vii și vorbitori; el ne spuse că este fiu al împăratului Americii; ne arată câteva decorații de hârtie și ne întreabă ce face împăratul Nicolae; de a răspuns la scrisorile ce i s-au adresat de dânsul și de are de gând să declare război. Îi răspunserăm că toate merg bine și împăratul se închină cu plecăciune, și-l rugarăm să ne spuie de când este fiu de împărat. "Din vremea lui Capudistria ­ ne răspunse ­; la moartea lui mă aflam în biserică, și toată Grecia s-a sculat să mă puie pe tron, dar n-am primit". Acest nebun este unul din cei mai fericiți ce am văzut vreodată; el ține o corespondență ideală cu toți suveranii Europei, care au să pornească curând un război obștesc pentru drepturile lui. Îndemnați de bunii părinți, noi plecarăm să vizităm un metoh al mănăstirii, zidit pe munte spre miazănoapte, la o înălțime deosebită; el este făcut de sfântul Nicodim, și atât de mic, încât abia cinci sau șase oameni pot încăpea într-însul. Părinții de acolo ne spuseră că în susul acestei zidiri, la o depărtare ca de trei ore, pe creștetul cel mai înalt al muntelui, este o altă biserică făcută de același sfânt care slujea în aceeași zi la câteșitrele biserici; întreprindere cam anevoie, și pot zice peste putință pentru un om care nu ar fi sfânt. Cu toată râvna ce aveam a nu trece nimic cu vederea, dar astă dată vremea sau mai bine curajul ne lipsi și ne întoarserăm iarăși la mănăstire, unde ne odihnirăm puțin în foișorul ce dă asupra prăpastiei în fața drumului. Seara începuse a da obiectelor o culoare fantastică, dar în fața noastră, spre răsărit, o lumină roșietică vestea apropierea lunii; peste puțin o văzurăm licurind ca o stea depărtată, ca o făclie, care se aprinse în deasa întunecime a copacilor ce acoperă muntele, apoi un glob rubinos se văzu legănându-se printre frunzele desfăcute de vânt și, înălțându-se puțin, aruncă o rază piezișă pe rămășițele unei zidiri ce se vede pe coastă, apoi deodată arătându-se deasupra stejarilor celor mai înalți, ca pe un piedestal de verdeață, lumină peștera sfântului, turnurile mănăstirii, potecile tainice și stâncile din față, în vreme ce o parte a pădurii, rămasă în umbră, făcea să se auză un vuiet fioros, asemenea cu zbieratul depărtat al hiarelor sălbatice. Am văzut de multe ori răsărind și apunând luna, dar niciodată acea priveliște nu mi-a făcut atâta impresie. Tăcerea acestei cetăți unde răsuna odată zgomotul armelor, întinderea pustiului, singuratica lună ce se înălța melancolică pe câmpiile cerului mi se părea a înota în atmosferă ca un fanal aruncat pe nemărginirea oceanului; toate umpleau inima de melancolie și deșteaptau ideea unei vieți petrecute în singurătate, în sânul naturii. Pe la miezul nopții plecarăm de la Tismana, fără a ne lua ziua bună de la părinți, care gustau în ceasul acela dulcețile somnului, și îndreptarăm calea noastră spre Turnul lui Sever.


content:
Sunt câțiva ani de când pentru păcatele mele mă aflam înrolat sub steagurile armiei noastre. Dumnezeu să ierte pe aceia care, socotindu-mă destinat a apăra patria de primejdii, mă însărcina cu străjuirea Dunării și vizitarea numeroaselor picheturi de pază. Născut sub o stea blândă, eu sunt de caracterul cel mai liniștit și niciodată sabia mea n-a fost în ispită a se mânji de sânge. Dacă vrăjmașii țării ar fi știut cu ce om au a face, s-ar fi purtat negreșit cu oarece obrăznicie, la care pașnicele mele aplecări m-ar fi oprit de a le răspunde. Cu toate acestea, sunt departe de a regreta vremea ce am pierdut cu acea ocupație: traiul ostășesc face pe om răbdător și exact. Când ai petrecut câtva sub pământ în bordeie afumate sau în colibe bătute de valuri, spulberate de vânturi, varietatea vremilor și schimbările soartei nu te sperie lesne. Apoi câte relații prietenești, câte dulci suvenire sunt rezultatul acestei vieți! Dar iată cuvinte de prisos când este vorba de niște obiceiuri țărănești ce am avut prilej a cunoaște în cursul strălucitei mele cariere ostășești; obiceiuri cu atât mai curioase cu cît originea lor e mai necunoscută. Acestea erau, după cât îmi aduc aminte, în județul Râmnicul Sărat, într-un sat numit Râmniceni. Subcârmuitorul locului, om vesel și deștept, mă invită să merg la o nuntă ce se făcea în vecinătate: propoziția nu-mi păru de refuzat, și peste puțin norociții nuntași văzură sosind o trăsură ocolită de dorobanți care făcea să se ridice de departe căciulile, în cinstea persoanelor de ei escortate. În ceasul când sosirăm, adunarea se dispoza a merge la biserică spre săvârșirea cununiilor. Un car cu patru boi și acoperit cu procoave sta gata pentru mireasă, care se și sui într-însul, însoțită de câteva bătrâne, mume, nune sau soacre, și îmbrăcată cu trei malotele, lux ce mărturisea în favorul stării părinților, dar care nu-mi pricinui mai puțină mirare, căci ne aflam în luna lui iulie și căldura era grozavă. Oricum va fi, mireasa se sui în car, după cum vă spusei, și plecă precedată, urmată și ocolită de cavalerii satului călări, împodobiți cu flori, înarmați cu pistoale. Aici poate așteptați să desfășor înaintea dumneavoastră pateticul romanț al acestei căsătorii, sau să vă descriu frumusețea miresei, eleganța taliei, colora părului, strălucirea ochilor și altele după obiceiul nuveliștilor. Dar pentru cel dintâi punct vă arăt cu mâhnire că nici o luptă de patimi, nici o scenă tragică nu a însemnat istoria acestei perechi: se zice numai că potriviți întru toate ei se uneau cu mulțumire; că deși mai-nainte cântărețul bisericii și văcarul satului arătaseră oarecare pretenții asupra inimii ce acum se lega pentru totdeauna, dar greutatea brațului delicatei copile le lăsase semne neșterse de antipatia sa. Cât pentru frumusețile miresei, vă mărturisesc că hotărârea mea era să vi le descriu cu de amănuntul; dar fatalitatea, care pune adesea stavile la execuția celor mai nevinovate planuri, mă oprește de a vă mulțumi, căci mireasa, afară de celelalte podoabe, purta pe cap un lung șal de pânză ce i se pogora până la picioare. Statornic în dorința de a vedea figura acelei femei, o urmai la biserică cu mulțimea nuntașilor și mă așezai lângă dânsa, căci am avut totdeauna o slăbiciune deosebită pentru mirese — se înțelege, pentru ale altora — din ziua de când se numesc femei și până când încetează de a merita acest nume. Dar formalitățile religioase se săvârșiră, și pâinea cu vinul sfânt fură gustate de mireasă sub statornicul ei voal. Când zic gustate, va să zică mâncate și băute cu desăvârșire, paharul ce era ca de o litră nemaicuprinzând în urma acestei operații nici o picătură de vin. Mâhnit de neplăcutul rezultat al cercărilor mele, mă întorsei cu nunta la casa socrului, unde se începură în bătătura gunoioasă danțurile și hora. Orchestra nu era numeroasă: doi lăutari trențăroși alergau împrejurul cercului, cântând la urechea fiecărui dănțuitor: operație ce era, după cum pricepui, o mare cinste pentru acela în favorul căruia se făcea; pentru că toți ceilalți cavaleri se păreau a privi cu un fel de gelozie pe alesul ascultător, parcă ei ar fi fost la o mie de pași departe de dânsul. După ce mireasa întoarse de câteva ori danțul, două bătrâne se apropiară de dânsa și, luând-o fiecare de câte o mână, o duseră spre ușa casei. Aci ea se opri și, punând mâinile amândouă pe pragul de sus, stătu nemișcată. Peste puțin, un glas bărbătesc se auzi înăuntrul casei zicând: „Intră". Dar mireasa răspunse cu multă filozofie: „Nu intru până când nu îmi vei spune ce-mi dai". „Îți dau — adăugă glasul din casă — o pereche de boi, o vacă cu lapte și zece oi". Se vede că darurile făgăduite nu se părură îndestule înțeleptei mirese, căci nu se grăbi nicicum a schimba poziția ce luase. Dar acela care încercase mijloacele amăgitoare ale făgăduielilor, văzând că prin acestea nu izbutește, se arătă îndată ținând în mână un frâu și un căpăstru, simboluri magice ale supunerii, și cu cea mai desăvârșită eleganță le puse de gâtul miresei, apoi o trase înăuntru, fără a mai adăuga nimic la darurile sale. Acum nunta era săvârșită și masa întinsă pentru cei chemați. Ce s-a mai urmat după aceea nu știu: îmi place numai a crede, pentru cinstea neamului omenesc, că femeia era frumoasă, și atât mai frumoasă cu cât am văzut-o mai învelită. Nădăjduiesc că ginerele, de nu va fi fost un dobitoc mare, trebuie să-i fi ridicat în mai multe rânduri voalul și să fi prelungit plăcerea lunii de miere, până când arendașul trebuie să fi venit, înarmat cu dorobanțul domnului subcârmuitor, a-i aduce aminte niște vechi datorii ce negreșit nu era dator.


content:
Lungani—Pașcani S-aude, s-aude, departe la munte, gomăn, gomănaș, glas de buciumaș, de trei ciobănași, gomăn, gomănind, oile pornind, pe-un picior de munte cu hățașuri multe. Ș-apoi suie și coboară, zi mare de vară, din vărsat de zări, pân la țărcători și din țărcători, pân la sâniori, trei cârduri de oi, de oi bucălăi, la lână țigăi, la coadă pârnăi, cu coarnele ciute, cu steluță-n frunte, cu trei ciobănei, tustrei verișori, că-s din trei surori. Unu-i ungurean, unu-i moldovean și uni-i vrâncean. Da cel ungurean și cu cel vrâncean pe cel moldovan, ei mi s-o grăit, mi s-o dămolit, ca să mi-l omoare în apus de soare, umbre când pornesc, negure s-opresc pe munți și pe ape… dorm apele toate. Dară cea mioară, de trei miei în vară mult mi-i năzdrăvană. De trei zile-ncoace, iarba nu-i mai place, gura nu-i mai tace — Cioban stăpânesc, fecioraș domnesc, ciobănaș de oi, de pe ieste văi, cu sumanul lăi, mâncat de nevoi și bătut de ploi… Ciobănaș cu lance, dă-ți oile-ncoace, la verde zăvoi, că-i iarbă de noi și umbră de voi… sus frunza rătundă, jos iarba măruntă, sus îi frunza deasă, jos îi iarba grasă… Ciobănaș cu glugă, dă-ți oile-n luncă… luncuța-nflorită, inima-mpărțită, luncuța pletoasă, inima duioasă… că mi s-o vorbit, mi s-o dămolit cei trei ciobănei, verișorii tăi, ca pe la chindie, ei să te răpuie, și la-apus de soare, ei să te doboare, să mi te omoare și la miez de noapte, dorm apele toate, să mi te îngroape, la valea adâncă, la potica strâmtă. El din gură o zis — Mioară, mioară, de trei miei în vară, de-mi ești surioară, de-mi ești năzdrăvană, de-s gata de moarte, spune-le tu toate… ca să mă îngroape, în strunga de oi, în jocul de miei, în dosul stânii, să mă urle cânii… Iar tu din gluguță, să-mi faci iconiță și din trișculiță, să-mi faci cruciuliță și din buciumaș, să-mi faci prăpuraș… Tot să mă mângâi, tu la cap să-mi pui flueraș de os că-mi zice duios, flueraș de soc că-mi zice cu foc, flueraș de fag că-mi zice cu drag… Vântul mi-a sufla, oile-or zbiera, cânii m-or urla și m-or căuta… Iar dac-ăi zări, dacă-i întâlni, mândră copiliță, albă la peliță, neagră la cosiță, boură la țâță, la haine pestriță, băluță, băluță, glas de copiliță, prin munți alergând, din ochi lăcrimând, de mine-ntrebând, să-i spui c-am plecat departe-n iernat, pe-o gură de rai, cam de peste plai… Iar de mi-i zări, dacă-i întâlni, măicuță bătrână, cu brâul de lână, din caer trăgând, din fir răsucind, din ochi lăcrimând, din gură-ntrebând — Cioban ungurean și cu cel vrâncean, mări, n-ați văzut și n-ați auzit tot de-un ciobănaș, tot de-un flăcăuaș și de-un fecioraș, pe-un picior de munte, cu oi multe, multe, cu coarnele ciute, la lână țigăi, la coadă pârnăi. Mioară, mioară, tu-mi fii sorioară, să-i spui c-am plecat și m-am însurat c-o fată de crai, tot de peste plai… Pe-un picior de plai, pe-o gură de rai mult plânge maica, mai cu foc mândra… — Măi Ioane, măi, de pe ieste văi, cu sumanul lăi, mâncat de nevoi și bătut de ploi, ce nu vii la noi, pe la miez de noapte, dorm oile toate…? — Băluță, băluță, albă la pieliță, neagră la cosiță, neagră la straiță, ce-mi sui pe Bistriță? — Mioară, mioară, de trei miei în vară, colo-n calea ta, n-ai văzut badea? — Ba l-oi fi văzut, nu l-am cunoscut. — Lesne-i de-al cunoaște nalt și subțirel, tras printr-un inel, la față-albureț, la păr negru creț, negru câte-un fir, fața trandafir, negru câte-un strop, fața busuioc. — Băluță, băluță neagră la străiță, ba l-am cunoscut și l-am auzit, cu gomăn de om, mă chema din somn, gomăn gomănind, prin plaiuri suind, pe la miez de noapte, dorm apele toate… Și el mi-o plecat, depart-n iernat, dincolo de munte prin hătașuri multe… — Mioară, mioară, de trei miei în vară, la lână plăviță, ciută la corniță, m-aș duce, m-aș duce și mi-i calea-n cruce și nu pot străbate, de străinătate, de pustietate, de voinici stătuți, de butuci căzuți, de cârlani lânoși, de voinici frumoși… Ș-apoi pe-un picior de plai, pe-o gură de rai, mult plânge maica, mai cu foc mândra… Iară cea măicuță, neagră la străiță — Cioban ungurean și cu cel vrâncean mări, n-ați văzut și n-ați auzit, tot de-un flăcăuaș și de-un fecioraș și de-un ciobănaș? Mări, de mi-ți spune, de voi a fi bine, iar de nu mi-ți spune, de voi a fi bine, iar de nu mi-ți spune, mult oi lăcrăma și v-oi blăstăma și v-iți clătina, mări, ca frunza, și v-iți legăna, mări, ca iarba. — Noi că l-am văzut și l-am auzit, sara pe-nsărat, la dealul bărbat, la drumul săpat, la bradul plecat… el îi îngropat în țărnă-astupat, la capăt de deal, la muche de mal, la valea adâncă, la poteca strâmtă, de vânt nebătută, de ochi nevăzută… mătușă bătrână, cu brâul de lână albă la cosiță, neagră la străiță, nu mai întreba nu mai blestema, că vânt s-o porni, în pământ te-a trânti, pân-om alerga, mi te-a astupa.


content:
Călinățuiului, copilăriei mele și mai ales părinților mei, fiii satului meu, care m-au crescut în lumea lor bună și curată. PERSOANELE [ modifică ] CONU GRIGORE, învățător COANA SOFICA, soție OLGUȚA GEORGICĂ / Copiii lor PĂRINTELE ILIE UDRIȘ RADU COCIAȘ IONICĂ CONSTANTIN CÂRNUL, lăutarul Cam în vremurile noastre. Într-un sat. În ceardacul unei case gospodărești ca de învățător, mai mult sărac decât înstărit, cum sunt mai toți învățătorii noștri. ACTUL I [ modifică ] Seară proaspătă de vară. Lumina aprinsă în ceardac. Scena I [ modifică ] CONU GRIGORE și PĂRINTELE ILIE joaca tabinet. CONU GRIGORE (uitându-se în cărțile lui, mai decât e nevoie de obicei, pentru că se vede limpede ca nu urmează să joace el, ci îl așteaptă pe părintele. Fredonează, pe o melodie cunoscută, versurile improvizate) : Joacă, popă, joacă, joacă, Că afară-i timp de toacă... PĂRINTELE ILIE (lehămesit de cartea proastă care vine, după ce-i ținuse hangul la cântec, fără cuvinte, răspunde tot fredonând, ca și celălalt, versuri improvizate): Dar ce dracu vrei să joc, Că n-am carte mai deloc... CONU GRIGORE (n-are însă vreme de așteptat. Norocul îl face grăbit și de aceea dă pinteni, agresiv): Joacă și tu ce-i juca Om bătrân și tralala. PĂRINTELE ILIE (e însă prea descurajat ca să mai găsească cadență și rimă potrivită și de aceea, pesemne, se poticnește între versuri): Dar ce vrei ca să mai fac, Că nu-mi vine nici o carte. CONU UGRIGORE: Stai mă, nu vezi că n-ai nimerit-o? PĂRINTELE ILIE: D-apoi crezi tu că la nimereala asta mi-era mie gîndul? CONU GRIGORE (o ia de la capăt cântând): Joacă popă, joacă, joacă Că afară-i timp de toacă. (Pauză fredonată.) Dar haide, bre omule, zvârle jos, că toate-s la mine. Uite colea și dame și popi și ași. Ce dracu vrei să faci cu pricăjitul cela de fante? Dă-le încoa! PĂRINTELE ILIE: Stai, făptură bătrână a lui Dumnezeu. Fără grabă! Poate am și eu ceva de luat. CONU GRIGORE: Îi fi având, dar deocamdată iau eu. Adevăratu-i? (Ia cărțile.) PĂRINTELE ILIE (oflind cu jale mare): Adevăratu-i! CONU GRIGORE (imperativ): Gologanii! PĂRINTELE ILIE: Și ăștia îi iei? CONU GRIGORE: Închipuiește-ți că și ăștia! Adevăratu-i? PĂRINTELE ILIE (cu rupere de inimă): Adevăratu-i. CONU GRIGORE: Sfinte Sisoe! Și ce oftat! Lasă, popă, că ai făcut azi trei masluri. PĂRINTELE ILIE: Biblia zice: „Din pământ te-ai născut și-n pământ te vei întoarce" și încă una: „Dă Cezarului ce-i a Cezarului". CONU GRIGORE: Adică?... PĂRINTELE ILIE: Adică cine are urechi de auzit să auză. (Alt ton.) Păi bine, mă moșnegărie, banul de pe maslu la maslu trage, și cel cuvenit popii tot la popă se întoarce. CONU GRIGORE: Și adică în ce fel vine pilda? PĂRINTELE ILIE: Află în clipa asta mare că maslul n-am să ți-l fac fără de parale. CONU GRIGORE: Noroc că mie are să mi-1 facă urmașul Tău! (în vremea asta carțile adunate și amestecate au fost împărțitedin nou.) Bine omul lui Dumnezeu, când le dau eu înțeleg să-mi trag partea, dar nici când le dai tu nu-ți pui, acolo, un popă? Toți-s la mine! PĂRINTELE ILIE: Se vede că asta se leagă de maslul de care vorbeam. CONU GRIGORE: Eu cred altfel, dar să zic cum zici tu: atunci damele astea ce rost au? PĂRINTELE ILIE: Bocitoare, taică, bocitoare! (Preotul cântă). ,,Venit-au la mormânt întristatele femei..." CONU GRIGORE: Dacă ar fi întristate n-ar aduce parale, ar lua! Ăsta-i semn, popă, asta nu-i joc de cărți. E simbol, cum zice GEORGICĂ! PĂRINTELE ILIE: Și cam "în ce fel se arată simbolul? GONU GRIGORE: În felul că damele la mine, popii la mine și fanții tăi dau din buze. PĂRINTELE ILIE: Mă miram eu să treacă zi lăsată de la Dumnezeu și să n-o iei de la capăt. Cântă, flașnetă hodorogită... CONU GRIGORE: Dar ce? Nu-i așa? Mă rog, în pachetul ăsta erau patru dame? Erau! Voiai să vie la tine? Voiai! Dar uite-le, că damele au venit la mine. PĂRINTELE ILIE: Și adică în ce fel vine pilda? CONU GRIGORE: Pilda vine așa: damele trag la mine! PĂRINTELE ILIE: Și pe astea le-ai furat, cum ai furat-o pe Sofica? CONU GRIGORE: Întocmai! PĂRINTELE ILIE: Atunci dă banii înapoi! (Dă să ia banii de pe masă.) CONU GRIGORE:Stai, popă, că nu-i așa! Nu mă face s-o chem pe Sofica să spuie singură. PĂRINTELE ILIE: Ce să spuie? CONU GRIGORE: Că a fugit cu mine de bunăvoia ei, nu cu furătura! PĂRINTELE ILIE: Și nu ți-e teamă c-oi zice s-o chemi? CONU GRIGORE: Sofico! PĂRINTELE ILIE: Lasă femeia în pace la treburile ei! Mă! Mă! Mă! Că hapsân ești! CONU GRIGORE: Nu-iașa! Trebuie să ne lămurească. PĂRINTELE ILIE:Ce să ne lămurească; de douăzeci și cinci de ani tot ne lămurim și nu ne mai lămurim. CONU GRIGORE: Păi cum să ne lămurim, dacă-mi scoți ochii c-am furat-o? De ce n-ai furat-o tu, dacă socoți că era marfă de furat? PĂRINTELE ILIE: Păi tocmai asta-i, moșnegărie! Eu n-am socotit-o marfă de furat, dar tu ai socotit-o marfă de furat și... CONU GRIGORE: Măi! Iar o luăm de la capăt? PĂRINTELE ILIE: Iar! CONU GRIGORE: Eram vecini cu casele? PĂRINTELE ILIE: Eram! CONU GRIGORE: Ședea Sofica peste drum de noi? PĂRINTELE ILIE: Ședea. CONU GRIGORE: Am crescut laolaltă? PĂRINTELE ILIE: Crescut! CONU GRIGORE: Și cu Sofica? PĂRINTELE ILIE: Și. CONU GRIGORE: Am plecat la școală amândoi? PĂRINTELE ILIE: Sofica a rămas acasă. CONU GRIGORE: Am zis amândoi, nu amântrei! PĂRINTELE ILIE: Ai zis! CONU GRIGORE: Și ni s-au aprins călcâile după ea într-o bunăzi. Adevăratu-i? PĂRINTELE ILIE: Cu aprinsul, adevăratu-i, dar cu ziua nu! CONU GRIGORE: Adică? PĂRINTELE ILIE: Ziua aceea n-a fost bună. CONU GRIGORE: Apoi te cred! Dar pentru mine a fost! Ce dai din cap?A fost! PĂRINTELE ILIE: S-o întreb și pe cumătră Sofica despre partea asta! CONU GRIGORE: Ia nu schimba tu vorba, că eu îs pornit pe răfuială mare! Și cum zic: erai lulea, și eram lulea!' PĂRINTELE ILIE: Erai! CONU GRIGORE: Și tu nu erai? PĂRINTELE ILIE: Păi bine măi, meseria mea e să îngrop morții, nu să-i dezgrop. CONU GRIGORE: Ba-i dezgropi și tu la șapte ani! PĂRINTELE ILIE: La șapte, dar nu la douăzeci și cinci și nu în toată ziua, ca tine. Și la urma urmei ce poftești dumneata de la mine? CONU GRIGORE: Să te fac knokout, cum zice GEORGICĂ! (Reluând firul.) Și va să zică amândoi, prieteni buni și îndrăgostiți de Sofica. O cer cu de la tată-său, nu mi-o dă; o ceri tu de la tată-său, nu ți-o dă! PĂRINTELE ILIE: Și atunci ai furat-o și gata! CONU GRIGORE: Nu-i gata, că acu chiar o chem! (Strigă.) Sofico! PĂRINTELE ILIE: Las-o, omule, că i se ard plăcintele! Și pe urmă eram knockout cum zice GEORGICĂ. CONU GRIGORE (furios): Ia ascultă, popă, să nu mă iei pe mine ușurel, c-apoi... Taie cărțile. Na! (îi dă pe față cărțile.) Râzi! râzi! Uită-te la el, mutră să fie rivalul meu! Mai na! Hai, joacă! Pune fantele jos! Pune-1, că-i acolo! Așa! Eu pun dama aici! Uite-o, mă, o vezi? Așa! Nimic n-ai, mă, nimic... așa! Și acum, uite, că iau cu popa... uite-l! Îl vezi? Popă e, ori ce e? PĂRINTELE ILIE: Cu dama acu mai merge. Simbol-nesimbol, nu știu ce șmechereală faci tu, dar văd că-ți iese. Dar ce caută popa la tine? CONU GRIGORE: Dar tu n-ai venit după mine? Că după fuga mea cu Sofica, nu te înfundaseși în creierii munților, unde a înțărcat dracu copiii? Și te-ai întors! Cum a murit biata preoteasă, protos, ai fost aici! Și de douăzeci de ani îmi scoți sufletul. PĂRINTELE ILIE: Apoi, frate Grigore, asta-i gelozie! Nu te mai da după deget ! Tot simbol e, dar altfel de simbol. Știi tu vorba cea de frupt: cine pierde la cărți câștigă în altă parte și cine câștigă la cărți... CONU GRIGORE (necăjit): Ei, acuma scrum s-alege! PĂRINTELE ILIE: Din mine? CONU GRIGORE: Nu, din plăcinte! Sofico! Hm! Rival și acu! Bine, domnule! Vedem noi! Sofico! Rival, hai ! PĂRINTELE ILIE: Strig-o! de ce te arăți mai gelos! CONU GRIGORE: Eu gelos pe tine? PĂRINTELE ILIE: Mori de gelozie! CONU GRIGORE (furios): Gelos eu? (Pauză) Fugi, mă, că nu-s gelos! PĂRINTELE ILIE: Apoi bine, de douăzeci de ani te zbați să-mi arăți că n-ai furat femeia și că a venit de bunăvoie. Dar să te întreb și eu de ce te frămânți atâta, dacă n-ai la inima ta nici o căință? Hai! CONU GRIGORE: Căință eu? (Jalnic.) Soficooooo! PĂRINTELE ILIE: Căință tu! Pentru că-ți spune sufletul că de n-o furai, nu o aveai! Mai eram și eu pe acolo! Dar, față bisericească, nu puteam să fur femeia, pe când tu, cioflingarule, căciula pe băț și ce-am avut și ce-am pierdut... CONU GRIGORE (și, mai jalnic): Soficooooo! PĂRINTELE ILIE: Mă, nu taci? Apoi să nu mă faci să-mi treacă și mie cheful de plăcinte că pe urmă o chem eu. CONU GRIGORE: M-ai omorât! Sofico PĂRINTELE ILIE: Ala, taci? CONU GRIGORE (nu i se mai râs în glas): Sofico! PĂRINTELE ILIE (tare): Cumătră Sofico! Ia, rogu-mă ție, poftim încoace un piculeț. CONU GRIGORE (speriat): Las-o în pace că se ard plăcintele! PĂRINTELE ILIE: Aha! Ți-e frică! CONU GRIGORE: Plăcintele! PĂRINTELE ILIE: Biiine! Mă rog! Dacă ți-e frică, s-a lămurit! CONU GRIGORE: Așa? (Răgușit.) Soficoo! N-aude! Strig-o tu! PĂRINTELE ILIE: Iaca nu vreau. Strig-o tu! CONU GRIGORE: Ahaaa! Va să zică ție ți-e frică, nu mie. (Și deodată strigă amândoi, disperați.) Soficooo! Scena 2 ACEIAȘI, COANA SOFICA. COANA SOFICA: Ce-i, moșnegilor? Vi-i foame? (Cei doi se poftesc unul pe altul să înceapă, dar fiecăruia i-ar plăcea să înceapă celălalt.) Ei, ce-i? Ați amuțit? CONU GRIGORE (preotului): Hai, spune tu! PĂRINTELE ILIE: Ba tu! CONU GRIGORE: Eu nu spun! PĂRINTELE ILIE: Măi, spui? CONU GRIGORE: Nu!Spune tu! PĂRINTELE ILIE: Ba tu să spui! CONU GRIGORE: Nu. PĂRINTELE ILI E: Și de ce, mă? CONU GRIGORE: Iaca așa! COANA SOFICA: Ei, începeți odată, ori nu începeți? PĂRINTELE ILIE: Hai, începe tu. CONU GRIGORE: Ba tu. PĂRINTELE ILIE: Eu nu încep. CONU GRIGORE: Așa? PĂRINTELE ILIE: Așa! CONU GRIGORE: Și de ce, mă rog? PĂRINTELE ILIE: Iaca așa? COANA SOFICA: Oameni buni, nu mă țineți degeaba, că mi se ard plăcintele! CONU GRIGORE (furios): N-auzi, domnule, că se ard plăcintele? PĂRINTELE ILIE: Ei, și ce-mi pasă mie? CONU GRIGORE: Și vrei s-o sărbătorim pe fină-ta cu plăcinte arse? PĂRINTELE ILIE (indignat): Pe mine, te rog, să nu mă iei pe coarda sentimentală, auzi? CONU GRIGORE: Mda! Sentimentală! Uite-te cine vorbește de coarda sentimentală! PĂRINTELE ILIE: Adică ce? Nici la OLGUȚA n-am voie să țiu? Păi am ținut-o în brațe, când era, un gogoloș de carne, și eu am crescut-o, n-ai crescut-o tu, măcar că-i ești tată, nu i-ai mai fi fost! CONU GRIGORE: Bine că recunoști măcar că i-s tată! PĂRINTELE ILIE: Tare aș vrea eu să nu recunosc, dar ce să mai fac eu azi, când împlinește optsprezece ani bătuți? COANA SOFICA (rugătoare): Plăcintele! CONU GRIGORE (imperativ): Plăcintele! PĂRINTELE ILIE (cu dispreț): Plăcintele! COANA SOFICA (se scuză): Plăcintele! PĂRINTELE ILIE (resemnat și scârbit, pronunța): Plăcintele... COANA SOFICA: Apoi eu mă duc fiindcă nu înțeleg nimic... (Dă să plece.) CONU GRIGORE: Se duce! PĂRINTELE ILIE: Se duce! CONU GRIGORE: Vasă zică o lași să se ducă! PĂRINTELE ILIE: Batu o lași'să se dură,pentru că ți-i frică! CONU GRIGORE: Frică i-i cui spune! (Și deodată amândoi.) Soficoo! COANA SOFICA (întoarsă din drum): V-ați hotărât? PĂRINTELE ILIE: Da! CONU GRIGORE: Da! COANA SOFICA: Ei! CONU GRIGORE: Ne-am certat! PĂRINTELE ILIE: Da, amarnic ne-am certat! COANA SOFICA: Asta am cam înțeles-o eu,dar vorba-i din ce pricină? PĂRINTELE ILIE, CONU GRIGORE (arătându-se unul pe altul): Din pricina dumnealui. COANA SOFICA: Acum îs lămurită, așa că pot să plec. CONU GRIGORE: Stai,Sofico, nu te duce, că spun eu. (Către preot.) Ce crezi că nu spun? Spun! Uite, nevastă! Răspunde tu. Am eu dreptul să fiu, cum să zic?... să fiu... PĂRINTELE ILIE: Gelos... COANA SOFICA: Gelos? CONU GRIGORE: Ei da... Am eu dreptul să fiu așa? COANA SOFICA: Nici vorbă! PĂRINTELE ILIE (lui CONU GRIGORE): Vezi? Apoi să nu mă faci... CONU GRIGORE: Stai, că n-a înțeles! Adică de ce să am dreptul? COANA SOFICA: Tot omul are dreptul să fie gelos! CONU GRIGORE (părintelui):Vezi? PĂRINTELE ILIE: Stai, că n-a înțeles! CONU GRIGORE: Lasă-mă pe mine, să întreb eu acu. Uite ce-i, Sofico. Vreau să zic: Pot eu să fiu...? (Și ezită.) PĂRINTELE ILIE: Gelos... CONU GRIGORE: Las-o în pace că a înțeles ea. Ei?... Pot să fiu? COANA SOFICA: De unde să știu eu? Unii pot, alții nu... CONU GRIGORE: Nu, bre omule, am eu de ce să fiu gelos? COANA SOFICA: Dar ce? Ești gelos? CONU GRIGORE: Nu-i vorba de asta! Mi-ai dat tu vreo dată prilej să fiu gelos? COANA SOFICA: Știu eu? Tu ce crezi? CONU GRIGORE: Nu-i vorba de mine, e vorba ce crezi tu. Ei, răspunde! La ce te gândești acu? COANA SOFICA: La plăcinte! PĂRINTELE ILIE (râde în hohote): Nu vezi, tinichea bătrână, că-și bate joc de tine? CONU GRIGORE: Ce să-și bată joc, domnule, păi dumneaei a înțeles că aici e ceartă mare și trebuie curmată într-un fel. Să întreb atunci de-a dreptul. Am eu de ce să fiu gelos pe rabla asta de popă? COANA SOFICA: Da ce, părinte? Aveți amândoi vre-o ibovnică în sat? CONU GRIGORE: Nu, bre omule, din pricina ta! Să întreb mai de-a dreptul: ții la el? COANA SOFICA: Țiu și țiu mult. PĂRINTELE ILIE (lui CONU GRIGORE): Așa! CONU GRIGORE: Dar la mine ții? COANA SOFICA: Țiu și țiu mult.! CONU GRIGORE (pufnind): Așa!... Dar la care ții mai mult? Care dragoste e mai mare? COANA SOFICA: Asta-i ca întrebarea ceea: Ce-i mai greu: un kilogram de puf ori un kilogram de fier? CONU GRIGORE: Mă rog. dacă ar fi să alegi acu între noi pe cine 1-ai alege? COANA SOFICA: Trebuie să spun drept? PĂRINTELE ILIE: Trebuie! COANA SOFICA: Și nu-i păcat? PĂRINTELE ILIE: Nu-i. COANA SOFICA: Și dacă-o fi păcat? PĂRINTELE ILIE: Te dezleg de păcat numaidecât, mielușica Domnului. COANA SOFICA: Apoi atunci aleg pe părintele! PĂRINTELE ILIE: Vezi cucoane? CONU GRIGORE: Și nu mă alegi pe minei' COANA SOFICA: Păi nu te-am ales o dată? Și pe urmă dacă mă dezleagă de păcate... CONU GRIGORE: Nu râde, popă, că o limpezesc numaidecât! Dar ia mai spune ceva. Înainte să te iau eu, la cine țineai mai mult? COANA SOFICA: Știi foarte bine. La contabilul de la Federală. CONU GRIGORE: Nu. frate, răspunde la ce te întreb eu. Dintre noi doi trebuie să-ți fi plăcut, unul mai mult. Eu aveam mustață, el barbă, în sfârșit era o deosebire. Ție cum îți plăcea mai mult să fie un bărbat? COANA SOFICA: Ras de tot. CONU GRIGORE: Nici asta! Dar eu eram învățător și ăsta popă. Ce ai fi vrut tu să-ți fie bărbatul? COANA SOFICA: A! Locotenent de Roșiori. (Râde o dată cu preotul) CONU GRIGORE: Îmi pare rău, Sofico, dar eu întreb în serios și ție-ți arde de glumă. COANA SOFICA: Păi bine bărbățelule, acum de asta-ți cășunează ție? Bateți-vă pe dragostea copiilor, nu pe dragostea femeilor. Că aveți și mutră amândoi să vă certați pe o biată babă ca mine. PĂRINTELE ILIE: Drept! CONU GRIGORE: Ce-i drept? PĂRINTELE ILIE: Că-i babă! CONU GRIGORE: Ia te rog să nu-mi insulți nevasta că te zvârl pe poartă în drum. PĂRINTELE ILIE: Ar fi și asta ceva dacă zvârlitui meu ar în tineri-o. COANA SOFICA: Da! Zău! Și atunci am vedea noi dacă nu s-ar întoarce lucrurile... PĂRINTELE ILIE: Bravo, cumătră! Mai pune-1 cu botul pe labe! COANA SOFICA: Nu-i nevoie, că-1 pun copiii destul. CONU GRIGORE: Copiii? Apoi bine, cucoană, cu dumneata nu-s neam decât așa, dar cu ei îs neam de-al binelea, așa că acolo nu mai încape trădare ca la dumneata. Că dumneata mi-ai cam scăldat-o de dragul popii... COANA SOFICA: Ai băgat de seamă? CONU GRIGORE (popii): Dar las' că mi-o plătește el cu vârf și îndesat la tabinet. (Către preot.) Taie cărțile! Scena 3 ACEIAȘI, OLGUȚA OLGUȚA: Hai, mamă, că s-au rumenit plăcintele… COANA SOFICA: Mai au vreme destulă, nu-i nici o grabă. CONU GRIGORE (indignat): Apoi bine, dar adineauri spuneai... COANA SOFICA: Vream să scap mai repede de gura ta. CONU GRIGORE (mânios): Bine, doamnă! M-am lămurit! Te poți duce! COANA SOFICA: Sărutmâna! (Părintele râde, Sofica și OLGUȚA pleacă.) CONU GRIGORE: Iar râzi? (Furios.) Să nu-mi faci pe biruitorul că chem fata și băiatul și te fac praf. Să-ți iasă din minte că ești aici la tine acasă! Iar râzi? Olguțooo! Ia stai! Scena 4 CONU GRIGORE, PĂRINTELE ILIE, OLGUȚA CONU GRIGORE (cu nobil accent părintesc): Olguțo, tu astăzi împlinești optsprezece ani! Ești prin urmare o femeie formată pentru viață. (Se încurcă.) Așa... că... ăăă... PĂRINTELE ILIE: Aăăă... CONU GRIGORE: Așa că, Olguțo, am să-ți pun o întrebare. Nu te mai uita la ghiujul ăsta, că n-are pic de seriozitate în el. Eu vreau să știu: pe cine iubești mai mult? Pe el sau pe mine? OLGUȚA: Totuna pe amândoi, așa mi-ai spus mata. CONU GRIGORE: Bine, eu ți-am spus din politețe față de el. Dar cum e într-adevăr? (Preotului.) Te poftesc să nu-i faci semne! Spune, Olguțo! OLGUȚA (grăbită, zâmbind): Pe mata, firește! CONU GRIGORE: Bine, dar dacă ar fi să-ți alegi un tată, între mine și el pe cine 1-ai alege? OLGUȚA: Ce să mai aleg, că a ales mama. CONU GRIGORE (indignat): Pe cine-a ales? OLGUȚA: Pe mata, pe cine altul? CONU GRIGORE: A! Da, firește! Dar las-o pe maică-ta, că-i trădătoare. Acu a trecut de partea popii. Ce râzi? Ce dracu, treceți și voi de partea lui? Mă rog, cum ai vrea să fie tatăl tău ideal? OLGUȚA: Orice tată este ideal prin definiție, cum zice GEORGICĂ. Scena 5 ACEIAȘI, GEORGICĂ GEORGICĂ: Completează, te rog, femeie: orice tată este ideal prin definiție, afară de tatăl ceresc. PĂRINTELE ILIE: Și el de ce nu e ideal? GEORGICĂ: Fiindcă el ar trebui să ne facă după chipul și asemănarea sa și nu ne face. E drept că pe mine m-a făcut după chipul și asemănarea tatii, dar dacă te uiți bine la tata, vezi că nu seamănă decât foarte puțin cu Dumnezeu. Du-te, femeie, la plăcinte și lasă bărbații să discute chestiuni mai firbinți și mai aprinse decât rola bucătăriei. OLGUȚA: GEORGICĂ, nu abuza de gentilețea unei surori mai mari decât tine și... GEORGICĂ: Olguțo, nu abuza de cavalerismul unui sportmen mai mare decât tine și... să ne întoarcem la oile noastre, cum zice franțuzul: tu întoarce-te la mama, că te-a chemat, și eu rămân cu tata că m-a chemat. CONU GRIGORE: Respectă-ți părinții, domnule! GEORGICĂ: Nu pot. Cum să-i respect, dacă au avut o idee așa de proastă, să fiică un sportmen ca mine. OLGUȚA: Bravo! GEORGICĂ: ...după ce făcuseră o gâsca romantică, ca tine! CONU GRIGORE: Ce romantică, domnule? OLGUȚA de acum e emancipată. GEORGICĂ: Cum emancipată? CONU GRIGORE: Azi împlinește optsprezece ani și după lege e emancipată! GEORGICĂ: Ce emancipare?... Mata n-o vezi? în veacul al XX-lea numai două persoane mai păstrează asemenea codițe romantice: OLGUȚA și părintele. Deosebire e că OLGUȚA e o fată mică, dar cu coada mare, și părintele un om mare cu coada mică. Apropo, părinte, o idee: Vă propun la amândoi să vă tundeți! CONU GRIGORE: Măi domnule, nimica nu respecți pe lume! GEORGICĂ: Așa-s eu. Nu pot să respect nici pe Dumnezeu, dacă nu l-oi trage puțin de barbă. OLGUȚA: GEORGICĂ! GEORGICĂ: Te rog să taci! fa spune, tată, de ce m-ai chemat ? CONU GRIGORE: Eu? GEORGICĂ: Da, mi-a spus mama. CONU GRIGORE: Nu le-am chemai eu! L-am chemat eu? N-auzi, mă popă? Răspunde! L-am chemat eu? PĂRINTELE ILIE: Îhî! ca să spuie de partea cui este. CONU GRIGORE: Ce să spuie? Nu -l auzi că-i de partea mea? GEORGICĂ: În ce privință? PĂRINTELE ILIE: La cine ții tu mai mult? La mine ori la rabla asta? OLGUȚA ține la dânsul. GEORGICĂ: Nu-i adevărat! Ai curaj ul opiniei, femeie! N-am discutat noi chestiunea asta? Ai spus că ți-ar plăcea să ai un tată care să-i cuprindă pe amândoi. Dar eu nu admit părerea Olgutței. Asta-i romantism curat! Nu se poate să ai tată doi oameni. Trebuie să ai numai unul! CONU GRIGORE: Pe mine! PĂRINTELE ILIE: Ba pe mine! GEORGICĂ: Nu -i așa! CONU GRIGORE: Atunci tai în două și ne împaci pe amân- doi. OLGUȚA: Și tot acolo vine. GEORGICĂ: Zău? N-ai nici o aplicație la matematică! Absolventă la liceu ești tu? Mai mare rușinea! OLGUȚA: Unu și cu unu, împărțit la doi, cât fac? GEORGICĂ: Stai, că nu- i așa! Tata nu-i unu, e jumătate! CONU GRIGORE: Jumătate?! GEORGICĂ: Da, jumătatea mamei! Ce să-ți fac, dacă ai nevastă! CONU GRIGORE: Și popa cât îi? GEORGICĂ: Eh! Părintele e un om și jumătate! Deci: jumătate plus unu și jumătate fac doi. Împărțit la doi, fac unul. Numai bine. Dar de la mata e un sfert și de la părintele trei sferturi! PĂRINTELE ILIE: Bravo, GEORGICĂ! CONU GRIGORE (obidit): Bravo, GEORGICĂ! Halal copil ce mai am și eu! GEORGICĂ: Mai întâi că asta nu se știe! CONU GRIGORE: Ce nu se știe, mă? GEORGICĂ: Că-s copilul matale. Este unul Strindberg care... CONU GRIGORE: Ce bâîgui tu, domnule? Atunci cine ți-e tată? PĂRINTELE ILIE (jucând): Popa! CONU GRIGORE (indignat de aluzie): Cum? Ce? A! Vrei să faci simbol? Apoi tot simbol este, dar mai altfel decât crezi tu. Că la tabinet, frate, poți să pui popa jos și poate să vie după dânsul și dama de la mine, că tot degeaba-i dacă am dat eu cărțile. Și așa, uite că iau tot, și popă și damă și fante și as... și banii de pe masă. Scena 6 ACEIAȘI, CONSTANTIN CÂRNU, lăutarul, care vine cântând:„Mulți ani trăiască". CONU GRIGORE: Așa, CONSTANTIN! Bravo! Credeam că ai uitat. CONSTANTIN: Ce să vă uit, coane Grigorie, că mi-a trimis vorbă și părintele. La mulți ani, duduie OLGUȚA și toate cele bune! OLGUȚA: Mulțumesc, CONSTANTINe. Ia de aici un păhărel de vin. CONSTANTIN: Să trăiți! Sfinția ta să-ți trăiască fina și să-i cântăm la nuntă! Să vă trăiască! Ura! GEORGICĂ: Ura! CONU GRIGORE: Mulțumesc, CONSTANTINe. Să trăiești și tu. (Ciocnesc paharele.) Dar IONICĂ n-a fost pe la tine? Că pe el î1 trimisesem să te aducă. CONSTANTIN: A fost, cum să nu fie! Ce nu face dom' IONICĂ pentru duduia OLGUȚA? PĂRINTELE ILIE (tușește): Hm, hm! Uite mă, că ți-a venit și ție un fante. CONU GRIGORE: A venit, cum să nu vie, și-i bun că ia! Dar IONICĂ nu vine? CONSTANTIN: Vine îndată. Am auzit că s-ar fi dus la Franz neamțul. Cică ar fi trecut într-acolo conașul Răducu. GEORGICĂ: Care Răducu? ( OLGUȚA ascute urechea.) PĂRINTELE ILIE, CONU GRIGORE: Răducu? Răducu al lui Cociaș? CONSTANTIN: Da, băiatul lui conu Zamfir. TOȚI: Când? Cum? GEORGICĂ (sare în sus de bucurie): Vine nenea RADU! Vine nenea RADU! Ura! PĂRINTELE ILIE: Pune cartea jos. CONU GRIGORE: Ce? A da! Cartea! Uite asul! Scena 7 ACEIAȘI, COANA SOFICA COANA SOFICA: Ce-i. gălăgia asta? OLGUȚA: Cică ar fi venit Răducu — așa spune CONSTANTIN. COANA SOFICA: Und e-i? CONU GRIGORE: Ce-ai acolo, o damă? PĂRINTELE ILIE: Nu, damă ai tu! CONSTANTIN: Sărutăm mâinile, coană Sofico! Aud că-i la Franz. Ar fi trecut acușica cu bicicleta și s-a dus dom' IONICĂ după dânsul. GEORGICĂ: Cu bicicleta? Mă plimb cu bicicleta! Mă plimb cu bicicleta. CONU GRIGORE: Ce țipi așa ca un dezmetic, domle? GEORGICĂ: Păi cu am numai două pasiuni în viață: boxul și pe nenea RADU! Box fac în fiecare zi, dar pe nenea RADU nu 1-am văzut de când am plecat în vacanță! Ura, ura, ura!!!! (Cum CONSTANTIN a început un cântec, îl întrerupe.) Las-o pe asta de post, CONSTANTINe, și cântă una de frupt. COANA SOFICA (Lângă CONU GRIGORE): Tu'ai auzit? CONU GRIGORE: Ce? COANA SOFICA: A venit Răducu în sat și n-a dat pe la noi. CONU GRIGORE: Vine el acușica, n-ai grijă! (Fredonând pe melodia ce-i cântă CONSTANTIN.) Uite-l! Uite-1! COANA SOFICA: Cine? RADU? PĂRINTELE ILIE: Uite-1! Uite-1! CONU GRIGORE: RADU? PĂRINTELE ILIE: Nu popa! Și ici e un as și o damă... și vine popa și ia! ( COANA SOFICA a ieși după ce i-a făcut un semn lui CONSTANTIN. Lăutarul răspunde cu un semn din cap că a înțeles.) Scena 8 CONSTANTIN, PĂRINTELE ILIE, GEORGICA, CONU GRIGORE — care se scoală de la joc. PĂRINTELE ILIE: Ce? Nu mai joci? CONU GRIGORE: Ba da, să-mi ție GEORGICĂ locul că am ceva treabă în casă. GEORGICĂ, joacă în locul meu și să bagi bine de seamă că popa face smoc berileuri. GEORGICĂ: Loviturile sub centură nu-s permise. (Râde.) Pe ring! Hai părinte, dă la sorți mănușile, fă prezentările și bate gongul! Gata? PĂRINTELE ILIE: Gata! Să te văd eu acu ce-ai învățat tu anul ăsta la școală! CONU GRIGORE (aproape de urechea lui CONSTANTIN, continuă, în șoaptă, o frază începută): Eu o scriu acum și ți-o dau ca s-o duci mâine. (iese.) GEORGICĂ (fredonează pe muzica lăutarului): Vine nenea RADU, nenea Răducu! Vine cu bicicleta... și-am să mă plimb cu bicicleta. (Vorbind.) Am pierdut, poftim gologanii! (Iar cântă.) Și am să pedalez... Sport... sport... am să pedalez. (Vorbind.) Dă-o dracului de femeie! De-aceea nu pot eu să le sufăr! Cum îți iese femeia înainte, cum piezi! (Cântă.) Vine nenea RADU și-am să mă plimb cu bicicleta! PĂRINTELE ILIE: Mă, mă, mă, că vesel mai ești! GEORGICĂ (vorbind): Vesel că (trece în câtec) vine nenea RADU... RADU... bicicleta... PĂRINTELE ILIE: Pare-mi-se că ție ți-i mai mult de bicicletă decât de RADU. GEORGICĂ: A! nu, părinte! Acu vorbesc serios! Dacă ar fi toți pedagogii la internat ca nenea RADU... PĂRINTELE ILIE: V-ați face toți de cap... GEORGICĂ: Nu, că el discută frumos cu noi... A fost elev foarte bun. Fotografia lui e trecută și pe tabloul de onoare. Și pe urmă nu-i rău, ca pedagogii ceilalți... (Cântă.) Vine nenea RADU... bicicleta... (Vorbește.) Păcat că-i sărac... PĂRINTELE ILIE: Ei,ce vrei? Conu Zamfir a cam fost mână spartă. GEORGICĂ: Dar nici bogat nu era. PĂRINTELE ILIE: Nu, dar cât a ținut cu arenda moșia asta, tot putea să strângă ceva. GEORGICĂ: Tata spunea că n-a ținut-o mult. PĂRINTELE ILIE: Ba da, vreo douăzeci și doi de ani și mai bine. Răducu a fost născut aici, a învățat școala primară, la Grigorie, cu IONICĂ într-o clasă. GEORGICĂ (un țunci obraznic din buze): Nu face doi bani! PĂRINTELE ILIE: Tata-tău, IONICĂ, ori școala? GEORGICĂ (râs): Nu, prostul ăsta de fante! Poftim gologanii! Va să zică de atunci îs ei prieteni... PĂRINTELE ILIE: Cine? GEORGICĂ: Nenea RADU cu odrasla crâșmarului! PĂRINTELE ILIE: Da, dar nu-i mai zice așa, că nu-i frumos. IONICĂ este om sârguitor... priceput. GEORGICĂ: Dă-1 dracului, că-i un mototol. Nu mă dumiresc eu ce-a găsit tala la el de vrea să-1 însoare cu OLGUȚA. Da ce? Soră-mea e de nasul lui? PĂRINTELE ILIE: E un băiat foarte cuminte, învățător bun... GEORGICĂ: Cum? Și mata l-ai lăsa pe tata să facă prostia asta? Dar mai degrabă dau dreptate mamei, că vrea s-o mărite cu contabilul de la Federală. Acela, cel puțin, are parale. PĂRINTELE ILIE: Asta-i altceva. GEORGICĂ: Bătrânii ăștia sunt niște romantici. Ei trăiesc tot ca pe vremea diligenței! Vor să-și mărite fata aici.De parcă n-ar fi tren și aeroplan și radio ca să scurteze drumurile. Acum, mama e femeie, treaba ei... E femeile nu discut și nici nu mă interesează. Dar tata mă face de râs. Spune și mata dacă nu-i adevărat PĂRINTELE ILIE: Ei, mă GEORGICĂ, nu-1 judeca așa de ușor pe Grigorie. Tată-tău e o inimă de aur. Eu când stau și mă gîndesc la prieteșugul dintre noi, pe, care nu l-a stricat nimic — și tu nu știi câte ape au trecut între noi... GEORGICĂ: Ei, pe dracu! Nu mai face din mama atâtea ape! Ți-a suflat-o pe mama și ai înghițit. Și dumneata ești un romantic! Auleu! Ce mai directă la carotidă i-aș fi tras! Ia gologanii, că ai câștigat. Cât te-ai certat cu tata ai pierdut. Acu, de când te-ai făcut sentimental, văd că-mi sufli toți gologanii. Asta trebuie să-ți fie învățătură: fii romantic și sentimental cu tala, și n-o mai face pe certărețul, că știu eu cum vi-i cearta. Urlați de se zguduie pereții, dar să ferească Dumnezeu să se atingă cineva de unul din dumneavoastră, îi sare celălalt în cap. Dar acum știi ce? Eu îți propui să facem alianță amândoi și s-o scăpăm pe Olguta. Femeie, femeie, dar nu vreau să încapă pe cine știe c o mâini, mai ales că-i săracă. Și pe urmă, drept să-ți spun, de-o mărită tata cu băiatul cârciumarului, fac una, de urlă toată Moldova! PĂRINTELE ILIE: Nu. mai spune! Și ce anume? GEORGICĂ: În ziua nunții îl felicit eu o directă la carotidă, de nu se mai scolă unsprezece secunde de la pământ. Și-i dau și una de cincizeci și trei de kilograme, sub centură. N-au decât să mă descalifice. PĂRINTELE ILIE: Ai pierdut iar. GEORGICĂ: Na, ea nu mai am nici un ban. PĂRINTELE ILIE: Astăzi e semn că planul tău nu-i bun! Pedeapsă de la Dumnezeu, fiule! GEORGICĂ (râzând): Nu, că nu-s paralele mele, îs ale tatii. Asta-i semn că planul lui nu-i bun! Tralala! Ce bine-mi pare că i-am pierdut toți banii! Are să turbeze de necaz. PĂRINTELE ILIE: Și-ai să înghiți un frecuș, să-l pomenești! GEORGICĂ: Nu. Mata ai să-l înghți. Are să spuie c-ai făcut șmecherlâcuri... Scena 9 ACEIAȘI, CONU GRIGORE CONU GRIGORE (intră și pune în buzunarul lui CONSTANTIN, pe ascuns, o scrisoare): Ei, ce-ai făcut? GEORGICĂ (pufnind): Bate gongul, că m-a îngrămădit în funii... CONU GRIGORE: Ce-i asta, popă? Păi nu ți-i rușine să-i iei banii cu șmecherlâcuri ? Frumos îți sade, om bătrân, să te bucuri de-o minte de copil? PĂRINTELE ILIE: Păi, dacă-i minte; de copil, cine: te-a pus să-1 lași să joace în locul tău? CONU GRIGORE: Dă banii înapoi; PĂRINTELE ILIE: Nu-i dau! CONU GRIGORE: Dă-i încoace! PĂRINTELE ILIE: Nu! Să stai aici și să joci, dacă n-ai încredere, nu să umbli creanga după plăcinte, la bucătărie. CONU GRIGORE: Va să zică, nu-i dai înapoi? PĂRINTELE ILIE: Nu-I dau. CONU GRIGORE: Bine! Atunci nu mai joc. PĂRINTELE ILIE: Te cred! Nu-ți dă mâna, că sa joci cartea! CONU GRIGORE: Nu știam că așa se zice la șmecherie. PĂRINTELE ILIE: Șmecherie? CONU GRIGORE: Șmecherie! PĂRINTELE ILIE: Bine! Atunci poftim banii înapoi. Na tot! CONU GRIGORE: Nu-mi trebuie, ține-ți banii! PĂRINTELE ILIE: Na, dacă zici că-i șmecherie, ia-ți banii și joacă înainte! CONU GRIGORE: Da, ce? Mie-mi trebuiesc banii tăi? PĂRINTELE ILIE: Aha! Va să zică recunoști că-s banii mei! CONU GRIGORE: Nu recunosc nimic! PĂRINTELE ILIE: Atunci nu mai joc nici eu. CONU GRIGORE: Treaba ta. Ia-ți banii de-aici. PĂRINTELE ILIE: Nu-i iau! CONU GRIGORE: Îi zvârl! GEORGICĂ: Zvârle-i la mine. CONU GRIGORE: Îi dau. PĂRINTELE ILIE: Dă-i. ( GEORGICĂ i-a și luat.) GEORGICĂ: Meci nul! Hai acu la repriza doua! CONU GRIGORE: Acu, hai, vino încoace și joacă, harpagonule! Na, dă tu cărțile. PĂRINTELE ILIE: Ia mai zi. CONSTANTINe! CONSTANTIN: De post ori de frupt? PĂRINTELE ILIE: De frupt, (Lăutarul cântă.) GEORGICĂ: Schimb-o! Zi una de post. CONU GRIGORE: De ce? GEORGICĂ: Vine IONICĂ, mototolul, cu o varză fără carne. CONU GRIGORE (cu mustrare): GEORGICĂ! CONSTANTIN dispare cu scrisoarea. Scena 10 IONICĂ: Bună seara! GEORGICĂ: Olguțo! Olguțo! IONICĂ: Să vă trăiască domnișoara! Sărut mâna, părinte, să-i trăiască fina. CONU GRIGORE, PĂRINTELE ILIE: Să dea Dumnezeu, mulțumesc. Să trăiești și dumneata. GEORGICĂ: Să ne trăiască. OLGUȚA: Cine rnă strigă? GEORGICĂ: A venit… OLGUȚA: Cine? Răducu? A! Credeam... IONICĂ: Bună seara, domnișoară OLGUȚA, sincerele mele felicitări. ( OLGUȚA dă din cap.) Îmi dați voie să vă ofer un mic cadou... Știu că vă place... O mușcată... nu-i așa de frumoasă ca cealaltă din fereastră... OLGUȚA: Ba da! Mulțumesc. Acu, mușcata din fereastra marnei are soră... IONICĂ: Îmi pare bine. Îmi dați voie s-o duc eu? OLGUȚA: Nu, vreau, s-o las aici, pe masă... IONICĂ: Cum vreți dumneavoastră. CONU GRIGORE (nu-și mai poale lua ochii de la floare): Frumoasă floare! PĂRINTELE ILIE (cu ochii la floare): Da, frumoasă! OLGUȚA: Foarte frumoasă. Dar spunea CONSTANTIN că a venit Răducu. E adevărat? GEORGICĂ: Auleu, asa-i! Unde-i? IONICĂ (răspunde): Da! Are să vie. El e în treacăt. A avut ceva treabă la mecanic. GEORGICĂ: Și nu i-ai spus că-i ziua Olguței? IONICĂ (stingherit): Nu... am scăpat din vedere... dar cred că știe... El n-a spus nimic, dar așa cred... (Vrea să scape.) Dar unde-i COANA SOFICA? GEORGICĂ: Eu mă duc să-i ies înainte. (Pleacă.) IONICĂ: Să-i dau bună seara. (O mică pauză; toți cu gândul altundeva.) E în casă? OLGUȚA: Cine? A! mama? Da, e în casă. Poftim. IONICĂ: Vă rog, dumneavoastră întâi! (iese.) Scena 11 PĂRINTELE ILIE și CONU GRIGORE PĂRINTELE ILIE: Ți-ai făcut un păcat cu băiatul ăsta. I-ai vârât în cap însurătoarea cu Olguta, și-i prăpădit de amorezat. Tu, ca totdeauna, nu te-ai gîndit cât negru sub unghie ce faci! Auzi tu ce spun, ori n-auzi? CONU GRIGORE: Ce? (Preotul dă din umeri.) Spune! PĂRINTELE ILIE: Popa nu toacă de două ori pentru o babă surdă! (Apoi deodată.) De ce i-ai vârât în cap că-1 însori cu Olguta? Și dacă nu s-o putea face? Hai? L-ai nenorocit? L-ai nenorocit! Om bătrân și fără minte ce ești! CONU GRIGORE: Ai dreptate! (Izbucnind.) Ei, drăcia dracului! Așa caraghioslâc încă n-am mai pomenit. PĂRINTELE ILIE: Ce caraghioslâc? CONU GRIGORE: Uite colea. PĂRINTELE ILIE: Asta nu-i caraghioslâc, asta-i floare! CONU GRIGORE: Zău? Dar tu nu vezi ce fel de floare? PĂRINTELE ILIE: O mușcată. CONU GRIGORE: Așa! Câți ani împlinește OLGUȚA azi? PĂRINTELE ILIE: Optsprezece... CONU GRIGORE: Și câți ani împlinise Sofica mea când i-ai dat tu mușcata ceea, care-i în fereastră? PĂRINTELE ILIE (uimit de repetarea faptului): Optsprezece ani. CONU GRIGORE: Apoi? (Apoi furios.) N-o ia dobitocul! PĂRINTELE ILIE: Care dobitoc? CONU GRIGORE: Mototolul crâșmarului! N-o ia el! Asta-i semn mare, popă, semn mare! Soficăi tu i-ai dat floarea și pe Sofica eu am luat-o. Acu unde-i popa? Cine-i popa? PĂRINTELE ILIE: Care popă? CONU GRIGORE: Mă! Nimic nu înțelegi! Dă cep la creier! Unde-i popa? Eu eram învățător și tu popă. Popa, adică tu, i-ai dat floarea și învățătorul - adică eu - am luat fata. Acu învățătorul i-a dat floarea și trebuie să vie un popă să ia fata. Unde-i popa și cine-i popa? Unde-i, domnule? PĂRINTELE ILIE: Contabilul de la Federală! CONU GRIGORE: Nu... nu... trebuie să vie altul... să vie altul... Din pământ, din iarbă verde trebuie să vie altul... Scena 12 ACEIAȘI, GEORGICA, apoi RADU, apoi COANA SOFICA, CONSTANTIN și OLGUȚA GEORGICĂ: A venit! CONU GRIGORE: Cine? Popa? GEORGICĂ: Ce popă, tată? Nenea Răducu. CONU GRIGORE: A, Răducu! Bravo! (Intră RADU.) Bine ai venit pe la noi, flăcăule! RADU: Bună seara, bine v-am găsit! Sărutăm dreapta, părinte. CONU GRIGORE: Cu ce treburi pe la noi, Răducule? ( COANA SOFICA intră.) RADU: Sărut mâna, coană Sofica! COANA SOFICA: Bine-ai venit, Răducule! Hai, Olguțo maică. Ce mai face coana Măria, conu Zamfir? RADU: Cu bătrânețele. (Intră IONICĂ, RADU îi face o salutare amicală cu mâna — se vede că s-au întâlnit înainte.) COANA SOFICA: A, tu vii de la Galați? Dar OLGUȚA nu vine? OLGUȚA! RADU: Nu, eu viu de la Minjina. CONSTANTIN: Sărut mâna, conașu Răducu... Bine-ați venit pe la noi! RADU: Bună seara, CONSTANTINe. COANA SOFICA: Ia stai jos colea. CONU GRIGORE: Un păhărel de vin, și spune ce vânt te-a adus pe la noi. (Intră OLGUȚA.) RADU: Să trăiești, OLGUȚA! ( OLGUȚA dă mâna dar nu-i răspunde.) Apoi ce vânt să m-aducș. M-a chemat mătușa Tudora la Minjina să fac un pic de rânduială. Ea stă cam prost cu sănătatea și... COANA SOFICA: Vai de mine, dar ce are? RADU: Bătrânețe, slăbiciune, și acu focul treierului. Sa mai întâmplat să se strice azi un val la o mașină din arie de deasupra Gerului si-am venit să chem pe neamțul ăsta, că pe-acolo nu-i nici un mecanic. Era unul ! Cudalbi, dar cică-i plecat la Bujor. CONU GRIGORE: Ia uite ce flăcău voinic s-a făcut din țâncușorul cela. Eh! Doamne, cum trece vremea! Vezi, mă popă, că avea dreptate GEORGICĂ. GEORGICĂ: Învingător la puncte! COANA SOFICA: Olguțo, să-i pregătim odaia mare. RADU: Nu vă osteniți zadarnic, că eu nu răm ân. Trebuie să plec înapoi. CONU GRIGORE: Nunu te uita la mofturile lui... Fugi de aici! Pregătește odaia. PĂRINTELE ILIE: Lasă, nu-i mai pregăti nimic, că doarme și la mine! CONU GRIGORE: Ia scutește-mă, popă! Că purici ca ai tăi se găsesc și pe-aici. PĂRINTELE ILIE: Ferească Dumnezeu! La mine-s cât bobul de grâu și s-or flămânzi. COANA SOFICA: Vai de mine. D-apoi așa vă lăudați? PĂRINTELE ILIE: La omul cu treabă puricele îi ca deșteptătorul. Nu-i așa Răducule? RADU: Nu știu, că eu dorm ca lemnul. PĂRINTELE ILIE: Bun! Dac la mine puricii trezesc și scândurile patului! COANA SOFICA: Ia acum haideți în casă. Eu n-am pus masa afară că bate un pic de vânt și cam aduce țînțari de la baltă. PĂRINTELE ILIE: Auzi, Răducule? Țânțari de la baltă. Îți mai aduci tu aminte? RADU: Mi-i toată copilăria aici... Și nu se uită așa de ușor. GEORGICĂ: Hai, nene Răducule... CONU GRIGORE: Hai, flăcăule! RADU: Bicicleta unde-i? GEORGICĂ: Aici! CONU GRIGORE: Stă bine, n-ai grijă. RADU: Știu, dar e un ventil stricat și vreau să-1 schimb. CONU GRIGORE: Ai destulă vreme după-masă. RADU: Nu se poate. Trebuie să-1 schimb acuma și să umflu roata la loc, ca să-i fac o probă. Altfel mă pomenesc că se dezumflă pe drum. Vin imediat. GEORGICĂ: Rămân și eu. Și venim imediat. Un sportmen datorește ajutor oricărui sportmen în pană. Scena 13 RADU, GEORGICĂ — lucrând la ventilul bicicletei GEORGICĂ: Să mă bată Dumnezeu dacă asta-i bicicleta cu care vii mata de la Mânjina. RADU: Dar de unde? GEORGICĂ: Nu știu exact, dar eu tare aș vrea să fiu convins că vii de-a dreptul de la Galați. Și asta fiindcă optzeci de kilometri prin hârtoape, cu bicicleta asta care trebuie să fie una din cele două luate de Noe pe corabie... RADU: Noe? GEORGICĂ: Păi n-a luat câte o pereche din fiecare soi de animale? Cum zic, ar fi un tur de forță, care ți-ar da în ochii mei tocmai ce n-ai: aureola sportivă, deși ar fi de un romantism nemaipomenit. RADU: Cum asta? GEORGICĂ: Ar însemna că ai venit dinadins de la Galați s-o feliciți pe OLGUȚA și n-ar fi adevărat că ai uitat de ziua ei, cum mi-ai spus pe drum. RADU: Da, GEORGICĂ, dacă-ți place așa, fie și așa! GEORGICĂ: Nu zău, nene Răducule, sântem bărbați. Vrei să mă tragi pe sfoară? Apoi eu îs vuipoi bătrân, nene Răducule. RADU: Bine, veveriță mică, bine! Ești vulpoi bătrân... Scena 14 ACEIAȘI, OLGUȚA OLGUȚA: N-ați terminat? GEORGICĂ: N-am terminat, femeie! Lasă-ne în pace să curățim calul de fier. OLGUȚA: Hai, că se supără mama. RADU: Numaidecât, Olguțo. GEORGICĂ: Bă, bă, bă. Și ce te-ai îmbufnat? Se putea să nu vie femeia sa strice plăcerea bărbaților? OLGUȚA: Hai, terminați, că eu nu mă întorc la masă fără voi. RADU: Asta ne face plăcere.Olguțo. OLGUȚA (bosumflată): Da! GEORGICĂ: Auzi cum răspunde femeia la o vorbă frumoasă? OLGUȚA: Termini odată, ori nu termini? GEORGICĂ: Cu dumneata am terminat-o, reprezentantă a sexului infernal. Dar n-am terminat cu curățatul calului de fier. OLGUȚA: Du-te de adă o cârpă curată, dacă vrei s-o cureți, nu zdreanță aceea... GEORGICĂ (cu subînțeles): A! Da! Așa e, domnule! Olguțo! Olguțo! Dă-mi voie să te sărut! (O sărută.) OLGUȚA: Ce te-a apucat? GEORGICĂ: Un val romantic de recunoștință sportivă... pentru ideea… ideea curățirii cu o cârpă curată! Ce vrei ? Și un sportmen are slăbiciuni când primește câte o directă la plex. Asta-i foarte complicat pentru o soră de optsprezece ani, dar e foarte limpede pentru un frate care știe box. (Iese.) Scena 15 RADU, OLGUȚA OLGUȚA: Tare-i obraznic! RADU: Obraznic, înseamnă deștept! OLGUȚA: Ține-i partea! Din pricina ta a ajuns de nesuferit. RADU: Lasă, că se cumințește el, când o fi mare. Așa eram și eu la vârsta lui. OLGUȚA: Da? RADU: Da! Disprețuiam femeia, mi-era dragă oină și paralelele — asta era modem pe-atunci... și uite astăzi. OLGUȚA: Adevărat, azi nu mai disprețuiești femele... Am ințcles și din scrisoarea Anei. RADU: Care Ana? OLGUȚA: Uite ce memorie scurtă ai!? RADU: A! Ana Dimitriu! Dai ce-i cu Ana? OLGUȚA: Mi-a scris că v-ați întâlnit, că v-ați plimbat în grădina publică... RADU: Da, de altminteri am fost și pe la dânșii pe-acasă. OLGUȚA: Ei? Asta nu mi-a scris. Te pomenești că ai fost la ziua ei. RADU: Da, firește. OLGUȚA: Asta e foarte frumos... Ana trebuie să fie mulțumită. E o răsplată frumoasă pentru sentimentele ei... Ce zâmbești? Nu-i așa? Știi foarte bine că Ana te-a iubit, în definitiv, merită să ții minte când e ziua ei. ( RADU zâmbește) Nu, să nu iei vorbele mele cum nu trebuie, dar mi-i necaz!... RADU: De ce? OLGUȚA: Dacă n-aveai treabă la mecanic, nu veneai azi. La urma urmei sunt o proastă. Dacă nu veneai, poate că nici nu mi-aș fi adus aminte. E așa de departe de la Galați până aici. Aneta-i acolo... ș-apoi, orășancă, elegantă, frumoasă. RADU: Olguțo? Acum să lăsăm copilăriile. Uite de ce-am venit! Că pot să-ți spun — am venit de la Galați înadins. N-am vrut să vin aici de-a dreptul. Știam că e ziua ta și dovada uite-o aici: darul pe care ți-1 trimite mama. Olguțo, eu m-am hotărât să mă însor. Poate-i cam devreme, dar viața singur e păcătoasă, proastă. Ai mei nu mai au mult. Nu ești bogată, nu-s bogat, dar ești ca și mine: curajoasă, simplă și muncitoare. N-are să ne meargă rău, crede-mă. O să răzbim în viață dacă ne-om ajuta îndeajuns. Vezi, eu nu știu să vorbesc! Pentru că am eu încrederea asta mare, că avem inimi la fel și că simțim laolaltă și ce-i bine, și ce-i rău. Și-apoi hotărirea de-acum s-a copt în mine în preajma ta. Nu m-am gândit niciodată să mă însor, așa, cu oricare. M-am gândit să mă însor cu tine. E o deosebire și tu o înțelegi. Poate că fără tine nu m-aș fi gândit. Mama și tata știu de toate câte ți le spun. Îs fericiți să te aibă lângă dânșii. Eu? Ce să-ți mai spun... Eu... Hai, dă mâna încoace. Ei bai! Nu-ți fie frică. Nu știi ce viață frumoasă m-am jurat să-ți croiesc ici, lângă bucățica asta de vietate din pieptul meu, care se zbate speriată acum, de o faptă așa de mare, ca pasul meu de azi. Dă mâna. Așa. De ce tremuri? Dacă-s eu aici n-are ce să mai... n-are de ce... Scena 16 ACEIAȘI, COANA SOFICA -îi vede; apoi – GEORGICĂ COANA SOFICA: Dar ce stați voi aici? Bine, Olguțo, eu te trimit să-i chemi, și tu îi ții de vorbă? Dar GEORGICĂ unde-i? GEORGICĂ: Aici! COANA SOFICA: Și ce faci acolo? GEORGICĂ: Limpezesc cârpa asta de șters. COANA SOFICA: Haideți la masă! RADU: Coană Sofică. am ceva de vorbit cu dumneavoastră. COANA SOFICA: Chiar acu? Lasă după masă. RADU: Nu, e mai bine acu. Fii bună și cheamă-1 și pe CONU GRIGORE. COANA SOFICA: A! Și cu el? Ia du-te GEORGICĂ și cheamă-l ( GEORGICĂ iese.) RADU: Numai noi. Olguțo, fii bună și lasă-ne o clipă singuri. ( OLGUȚA iese.) Scena 17 COANA SOFICA, RADU și CONU GRIGORE COANA SOFICA: Ce este? Ia să stăm frumos și spune. CONU GRIGORE (vine): Ce-i, Sofico? RADU: Eu te-am supărat.Iartă-mă, dar vreau să vă cer ajutorul într-o împrejurare tare însemnată pentru mine. CONU GRIGORE: Zi-i. Îs numai urechi. RADU: Pe scurt: vreau-să mă însor. CONU GRIGORE: Bravo, flăcăule! Foarte bine faci! Însurătoarea devreme și sculatul de dimineață-s un lucru bun. Nu-i așa, Sofico? Băiat bun, vrednic, neam ales, suflet frumos... Bravo, iaca. Aista-i gând bun. Și ce zice conu Zamfir? RADU: Ce să zică? Și tata și mama îs foarte, foarte mulțumiți. CONU GRIGORE: Te cred, cum să nu fie? Să vezi ce are să se bucure boaita de popă când o auzi! Dar coana Tudora știe? RADU: Da! Firește! CONU GRIGORE: Și trebuie să fie și ea foarte mulțumită... Ei, dar fata cum îi? RADU: Tocmai despre asta voiam să vorbesc cu dumneavoastră. COANA SOFICA: Da? O știm și noi? E de pe aici? E... De ce râzi? RADU: OLGUȚA. CONU GRIGORE (amuțit o clipă): Aaa! (Alt ton, moale, tărăgănat.) Va să zică OLGUȚA... COANA SOFICA: OLGUȚA? Eu credeam că-i altcineva... RADU: Mi-o dați? Ori nu prezint încredere? CONU GRIGORE: Ei! Ce vorba! COANA SOFICA: Da zău… se poate să crezi că noi... RADU: Atunci rni-o dați. CONU GRIGORE (nu imediat): Tu, Sofico, co zici? COANA SOFICA: Ce să zic? Mie îmi pare foarte bine, dar de! Știi - ca mama - aș vrea să am și cu fata mai aproape. CONU GRIGORE: Dar nici vorbă, e foarte bine când copilul e lângă ai lui... RADU: D-apoi lângă mama, OLGUȚA ar fi ca lângă ai ei. Ei o cunosc, de mică... CONU GRIGORE: Dar mă rog ție, alde conu Zamfir știe că-i vorba chiar de OLGUȚA? RADU: Firește! COANA SOFICA: Apoi atunci... De! Eu zic... că n-avem nimic de zis deocamdată. Nu-i nici cine știe ce grabă. CONU GRIGORE: Dar firește... însurătoarea e lucru de multă cumpăneală. COANA SOFICA: Și până îi ieși și tu la un liman, până îi sfârsi universitatea... CONU GRIGORE: A! Da! Mai ai doi ani... RADU: Nu! Fiindcă eu las de-acum universitatea. CONU GRIGORE: Cum asta? COANA SOFICA: Se poate să faci una ca asta? Dar din ce o să trăiești, din ce să-ți hrănești familia?... RADU: Ies eu la capăt cu toate. Am un pic de pământ - un colț de vie. Și apoi avocatura nu-i de mine. CONU GRIGORE: Te faci magistrat, omule: leafa-leafă, vacanța-vacanță, pensia-pensie! Se poate să zvârli tot din mână și să te lași într-un petec de pământ și-o palmă de vie? Dar poți să trăiești dintr-atâta? Apoi ou am de două ori cât voi și nici pe-o măsea nu pun ce iese din toată truda. Mă bate gândul să vând tot. Iaca, să spuie și Sofica. COANA SOFICA: Dar nici vorbă. Și fără venit bun să nu se însoare omul, ferească Dumnezeu. Nenorocește o biată femeie degeaba. Nu zic, dacă am avea măcar noi avere, n-ar fi nimic. Dar ce avem noi și cu nimic e totuna. Nu-i așa. Grigore? CONU GRIGORE: Daaa! Hotărât! RADU: Așa? Bine!Va să zică nu vreți să mi-o dați? COANA SOFICA, CONU GRIGORE (odată): Dai- nu-i așa,.. Vai de mine... CONU GRIGORE: Am zis eu nu? Noi vrem să fie fata gospodărită bine și cu un om vrednic. Și, slavă Domnului, te știm ce om ești, iți știm părinții - nu-i așa, Soifico? COANA SOFICA: Da, dar eu zic să-ți faci universitatea... nu-i așaș Grigore? CONU GRIGORE: Nici vorbă! RADU: Coane Grigore, cu mine trebuie să vorbești bărbătește. Eu când pornesc pe un drum, mă țin de el. Și dacă-i piedică mare, stau să văd; pot s-o dărâm ori nu pot? Dacă pot, bine, dacă nu, iau alt drum, ori mă opresc pe loc. Să nu credeți că eu mă însor fiindcă mi-a venit vremea însurătorii... COANA SOFICA: Tocmai... ești și tânăr. De ce să te grăbești ? RADU: De ce? Pentru că... în sfârșit, eu cu OLGUȚA, așa am socotit eu, că ne putem ajuta bine unul pe allul. Cât privește averea și câștigul, nu-s om să mă dau bătut. CONU GRIGORE: Ei, fără slujbă sigură... COANA SOFICA: Fără venit... RADU: Asta este!... Eu am spus ce-aveam de spus. Dumneavoastră gîndiți-vă, socotiți-vș și mai dau eu p-aici peste vreo două-trei săplămâni... CONU GRIGORE: D-apoi unde te grăbești, omule? COANA SOFICA: Dar zău... RADU: Mi-a cășunat mie să m-apuce toamna la casa mea și însurat cu OLGUȚA. Și când am apucat sa-i spui mamei și mama m-a binecuvântat, mi s-a părut lucrul ca și făcut. Apoi rămâne așa! Dumneavoastră gândiți-vă și când voi veni după răspuns, să mi-1 dați lămurit, ca să știu ce cale apuc. Și-acum s-o pornesc la druml CONU GRIGORE: Cum la drum? RADU: Acasă, la Galați. CONU GRIGORE: Vai de mine, se poate să-mi faci mie rușinea să nu mănânci o masă la mine, și să dormi o noapte în casa mea? RADU: Dar nu-i nici o rușine, coane Grigore. Am zis cu că-mi faci rușine când nu-mi dai pe OLGUȚA? Și-i ceva mai mult decât o masă. Nu se poate să stau. Lasă că, oricum ar fi fost, tot aș fi plecat. M-așteaptă aria întinsă. Dar mai ales acuma, înțelegi dumneata, că nu pot să mă uit în ochii Olguței. CONU GRIGORE: Da ce? Știe? I-ai spus? RADU: Nici n-aș fi vorbit cu dumneavoastră dacă nu mi-ar fi îngăduit ea. COANA SOFICA: Asta nu-i bine. RADU: De ce, coană Sofico? Dacă ea are să ție la mine, lucrul - trag nădejde - că tot are să se facă. Altfel, mai bine să nu se facă. COANA SOFICA: D-apoi ea ce știe? E un copil. RADU: Cum ai fost și dumneata... CONU GRIGORE: Ei! Cu ea a fost altceva, alte vremi... RADU: Vremurile nu se schimbă așa de ușor, coane Grigore. Numai pe deasupra - dedesubt e același lucru, câtă vreme-I dragoste pe lume. Apoi rămâneți cu bine! CONU GRIGORE: Dar nu te las să pleci, ferească Dumnezeu! (strigă) Mă popă! RADU: De ce nu-1 lași la masa lui? CONU GRIGORE: Dar lasă-1 în plata Domnului, că mănincă la toate praznicele. Să-mi dea un pic de ajutor când am nevoie, că tot nu-mi face nici o treabă. Scena 18 TOȚI PĂRINTELE ILIE (preoțește): „Către tine strigat-am"... (Vorbind.) Ce? Vi s-au încurcat socotelile? CONU GRIGORE: Ce socoteli? Nu. Dar oprește pe băiatul ăsta să plece nemâncat. PĂRINTELE ILIE (a înțeles): Păi dacă-i socotința lui să plece, cu sila nu-1 țin. CONU GRIGORE: Apoi tu, tot în răspăr trebuie să-mi faci! PĂRINTELE ILIE: Cine ți-i de vină dacă n-o brodești când trebuie! CONU GRIGORE: Adică în ce fel n-o brodesc? PĂRINTELE ILIE: Nu știu, poate că o fi el vreun fel. Decât, să mă întorc și să zic și eu ca nevrednicul ăsta bătrân: de ce nu mai stai? RADU: Acum nu se poate, părinte. Dar peste vreo două-trei săptămâni am să vin iar și poate că oi sta atunci. PĂRINTELE ILIE: Ești mulțumit, ghiujule! Uite că-i limpede ca apa Iordanului, cu care nu te-ai botezat tu, că tu te-ai botezat cu apă din baltă - de colea - de aceea ai rămas năclăit la mintea ta cea puțintică. CONU GRIGORE: Și-acu ce vrei să spui cu asta? PĂRINTELE ILIE: Că am înțeles și că trebuie să lași omului căile lui. Drum bun, RADUle, și toate cele bune bătrânilor. Dumnezeu cu tine și cu cei care-s cu tine. Iar cei nerod, ardă-n focul gheenei, să nu-i mai găsești pe-aici. GEORGICĂ: Ce-i, nene RADUle, pleci? De ce? (Au intrat și OLGUȚA și IONICĂ. OLGUȚA nu mai spune o vorbă, rezemată de stâlpul din ceardac.) RADU: Apoi bine, copii. Dar eu am venit cu treburi. Le-am terminat și gata. GEORGICĂ: Spune cui să-i dau directa la carotidă. Să nu-mi pară rău cel puțin că am pierdut un ceas de bicicletă. RADU: Mie! Haide! GEORGICĂ (îl sărută): Asta-i cea mai directă. RADU: Olguțo! (Și cu înțeles.) La revedere! (Dă mâna cu toți și pleacă, în treacăt pune brutal mâna pe strunele lui CONSTANTIN, oprind marșul ce-l începuse lăutarul. Strunele zbârnâie o clipă jalnic, apoi tac. OLGUȚA și-a înfundat năsucul în stup, scobind cu unghia în lemn. O pauză. GEORGICĂ urmează pe RADU, odată cu IONICĂ.) Scena 19 ACEIAȘI, fără RADU, GEORGICĂ și IONICĂ COANA SOFICA: Haide de mănâncă și tu ceva. CONU GRIGORE: Nu mi-e foame. (Și, fără să vrea, se, așază pe scaun, primind cărțile pe care le dă părintele. Ca izvorând din biata tristețe căzută peste toți, un cântec trist suspină sub arcușul lui CONSTANTIN. COANA SOFICA a plecat.) Scena 20 OLGUȚA, CONU GRIGORE, PĂRINTELE ILIE ( OLGUȚA înghețată acolo, mică și cu umerii strânși de un plânset care ori nu vrea, ori nu poate să izbucnească, face un singur gest de enervare care taie ca un cuțit cântecul lui CONSTANTIN, cel cu ochii numai la ea ațintiți. Dă să plece în casă.) PĂRINTELE ILIE (care a văzut-o): Olguță! ( OLGUȚA ia floarea și iese.) Scena 21 ( CONU GRIGORE stă cu ochii pe fată și parcă nu înțelege nimic.) PĂRINTELE ILIE (reîncepe cântecul de la începutul actului, pe aceleași versuri, dar invers rostite): Joacă, măi băiete, joacă. Că afară-i timp de toacă. CONU GRIGORE: Dar ce dracii vrei să joc, că n-am carte mai deloc. PĂRINTELE ILIE: Joacă și tu ce-i juca, Om bătrân și tralala. CONU GRIGORE (greșește): Dar ce vrei ca să mai fac, Că nu-mi vine nici o carte. PĂRINTELE ILIE: Stai, mă, nu vezi că n-ai nimerit-o? CONU GRIGORE (oftând și cu ochii după OLGUȚA): D-apoi crezi tu că la nimereala asta mi-era mie gândul? Cortina ACTUL II După-amiază. Scena 1 COANA SOFICA și CONU GRIGORE beau cafeaua și fumează în ceardac. CONSTANTIN lăutarul se ivește. Are o privire care dă dreptul să se creadă că o taină mare îl aduce; dar ochii lui vorbesc spre amândoi bătrânii deodată. CONU GRIGORE (îi face semn cu ochiul că a înțeles - după ce s-a asigurat că nevastă-sa nu-l vede - și zice): Ce vrei, CONSTANTINe? CONSTANTIN (tare mieros): Apoi, ce să vreau? Ia, m-am abătut și eu pe la dumneavoastră. COANA SOFICA (după ce i-a făcut semn ca și CONU GRIGORE): Ba 1-am chemat eu, să-i dau niște plăcinte din celede ieri. CONU GRIGORE: Apoi iaca tot e bine c-au mai rămas plăcinte... nu-i așa, CONSTANTINe? (Cască silit, ca să dovedească pare-se, că i-i somn, apoi se scoală cu greu și se întinde și iar cască.) Ei! Ia să mă duc eu să-mi fac somnișorul. COANA SOFICA: Bine faci. CONU GRIGORE: Dar, mă rog ție, Sofico, să nu se mai vânture lumea pe ușa mea. Să mă lase să dorm liniștit. COANA SOFICA: Încuie-te în odaie cum fac și eu. CONU GRIGORE: Că bine zici! Dar tu nu vii? COANA SOFICA: Eu mă culc în odaia fetei, că ea tot nu doarme. Ce să te mai supăr pe tine? CONU GRIGORE: Și mai bine! Iar tu, CONSTANTINe, îi fi bun și-i mai trece pe sub seară - că aveam eu ceva să te rog, dar iaca, nu-mi aduc aminte chiar acuma. CONSTANTIN: Peste vreun ceas. Așa... CONU GRIGORE: Așa, CONSTANTINe, așa! (Cască.) Hai, Sofico! COANA SOFICA (se vede că vrea să mai rămâie): Viu, viu. Numai sa diretic puțintel aici mișelia asta. Nu de alta, dar vine careva și-i mai mare rușinea… Scena 2 COANA SOFICA și CONSTANTIN vorbesc aproape în șoaptă și grăbiți ca doi vechi conspiratori de melodramă. COANA SOFICA: Prinde bine ceasul lui de somn. Eu mă încui în odaia fetei. Scriu scrisoarea și ți-o dau când vii. CONSTANTIN: Bine, coană Sofică. Atunci oi trece, când vin să dau ochii și cu dumnealui. COANA SOFICA: Dar să treci întâi pe la bucătărie. CONSTANTIN: Nu-i planul bun. Lasă să vin eu tot aici, cu vorba cu plăcintele rămâne pe-atunci. Zic că nu le-am luat acuma. Să nu prindă de veste. COANA SOFICA: Așa! Ai dreptate. Atunci rămâne cum ai spus tu! Scena 3 ACEIAȘI, GEORGICĂ - ascunzând ceva la spate. GEORGICĂ: Ce-i, CONSTANTINe, pleci? CONSTANTIN: Da, dom' Georgieă. GEORGICĂ: Ții! Și la târg când te mai duci? COANA SOFICA: Cică se duce mâine. Vrei să-ți cumpe ceva? GEORGICĂ: Nu, să-mi puie o scrisoare la poștă. COANA SOFICA: Dă-i-o acuma. GEORGICĂ: Da, dar n-am scris-o. COANA SOFICA: Scrie-o și dă-i-o peste un ceas, că se mai întoarce pe aici. Atunci, rămâne așa, CONSTANTINe. Mergi sănătos. CONSTANTIN: Sărut mâna! (și dispare.) Scena 4 COANA SOFICA, GEORGICĂ GEORGICĂ: Tiii, că rău îmi pare! Se cunoaște că-s sportmen. N-am noroc la literatură; nu pot să scriu că n-am plic. COANA SOFICA: Am priceput! Iar vrei plic. GEORGICĂ: Vreau, dar nu-mi dai. COANA SOFICA: Cere lui tată-tău. GEORGICĂ: Nu pot, că s-a ferecat în odaie. Nu răspunde. COANA SOFICA: Doarme omul! GEORGICĂ: Ce doarme! Mofturi. Scrie. Vorba e că n-arn plic. COANA SOFICA: Și OLGUȚA n-are? GEORGICĂ: Ia lasă-mă-n pace cu plicurile Olguței... scrie pe plicuri comerciale. Zău, mamă, dă-mi tu un plic bun! COANA SOFICA : Nu-ți mai dau că n- am nici eu. GEORGICĂ: Nu-mi dai! COANA SOFICA: N-am. GEORGICĂ: N- ai? Și dacă le găsesc eu, mi le dai pe toate? COANA SOFICA: Ei asta-i! Îți place vorbă lungă. Am, n-am, nu-țidau! GEORGICĂ: Bine! Mu duc la tata, fac scandal la ușă și-i rog să-mi dea bani, să-mi cumpăr un plic bun, fiindcă mata nu mai ai plicuri bune, din care mi-ai dat până acum. COANA SOFICA : Nu ți-i rușine obrazului! Va să zică, așa te porți! Eu îți fac hatâr de-ți dau din plicurile mele bune și fiindcă știi că mă feresc să nu le vadă tată-tău, îmi pui cuțitul în gât! Frumos îți șade? GEORGICĂ: Nu, dar vorba lungă sărăcia omului; îmi dai ori nu-mi dai? (Gata să pornească.) COANA SOFICA: Așa, nu-ți dau. Ei, stai, zăpăcitule! Dar dacă mă rogi frumos, poate că mă înduplec. GEORGICĂ (o ia de gât și o sărută): Mămică, dă-mi un plic. COANA SOFICA: Așa! Acum hai să-ți dau, dar de mâine să nu-mi mai ceri, că nu mai am. Hai să-ți dau! GEORGICĂ: Nu, mi-i nevoie. Eu voiam să capăt numai aprobarea, mamă romantică ce ești. Că plicul 1-am luat, eu, ca să fiu sigur. Knock-out ! Prin indirectă cu stângă în șifonier, sub cămășile de noapte. COANA SOFICA: Va să zică, de asta erau toate rufele vânjolte în dulap! GEORGICĂ: Obligația mea era să găsesc plicurile, restul e treabă femeiască și nu mă interesează! COANA SOFICA: A! Apoi nu-mi place! Să știi că de-acum închid cu cheia și țin cheia la mine! GEORGICĂ: Rău! Știi bine că Dobrin fierarul nu poate să facă asemenea chei și n-ai să mai ai cu ce mai deschide. Bagă de seamă! COANA SOFICA: Bravo! Frumoase apucături, n-am ce zice! GEORGICĂ: Ce să zici. Doar mata ești de vina! Copilul ar fi bun dacă părinții nu 1-ar sili să fie păcătos! COANA SOFICA: D-apoi cu tine nimeni n-o scoate la capăt. Mă duc să mă culc. Scena 5 GEORGICĂ, apoi OLGUȚA GEORGICĂ (strigând în urma mamei lui): Să nu-mi trimiți femeia pe cap. Trirnite-o la bucătărie! (Se așază la scris.) Dragă nene Răducule. (Aude ceva și vâră repede hârtia sub masa. Când o vede pe OLGUȚA, trântește foaia la loc, furios.) Ce poftești, femeie? OLGUȚA (moleșila de căldura după-amiezii și de un val de tristețe care i-a tras bujorii din obraji și i-a adâncit ochii, nu mai are putere să reacționeze, împotrivirea ei e moale, fără putere de convingere. Doar o biată inimă obidită, sub o povară nemărturisită, dar dureroasă, ca suferința ce ucide un copilaș care nu știe să vorbească și să spuie unde și ce îl doare): Am venit să stau aici. M-a gonit mama din odaie, ca să se culce. GEORGICĂ: Du-te, femeie, în apartamentele tale, la bucătărie, că-mi gonești muza. OLGUȚA: La bucătărie știi bine că doarme femeia, și pe urmă, e cald. GEORGICĂ: Coboară atunci la subsol, în zămnic. E răcoare, întuneric și miroase a murături: atmosferă ideală pentru o eroină romantică de optsprezece ani și trei săptămâni. Ce le-ai așezat aici? Dacă nu pleci tu, plec eu. ( OLGUȚA se scoală, incapabilă să răspundă. Mișcarea asta schimbă brusc tonul lui GEORGICĂ.) Unde te duci? OLGUȚA: La părintele. GEORGICĂ: Nu-i acasă. E invitat la masă într-o familie... (lămuritor) ...la un praznic, femeie! OLGUȚA: Ai fost tu pe la el? GEORGICĂ: Firește c-am fost! Tu nu vezi ce fac eu aici? Scriu o scrisoare și încă o scrisoare tainică. Prin urmare trebuie să mă duc la părintele. De unde vrei tu să am gologani de mărci? OLGUȚA: Și cum? Tu îi ceri lui gologani pentru mărci? GEORGICĂ: Nu pricepi nimic, femeie! Hotărât lucru, voi nu sunteți sexul slab, sunteți sexul slab la minte! Nu da din umeri și înțelege ce-ți spun. Eu mă duc la părintele și întreb de dânsul - fără să dau ochii cu el. Părintele - om deștept - imediat ce aude c-am întrebat, pune picioarele în bărci, ramează încoace și debarcă în pridvor. ”Ce-i, GEORGICĂ?" -zice. „Nimic" - zic eu. „Ai fost pe la mine?" - zice. „Am fost" - zic eu. „De ce, GEORGICĂ?" „Ca să te văd!" „Uite-mă" - zice. „Te văd" -zic. Și mă uit la el, și el la mine. Și ca să ne vedem și mai bine ne așezăm la tabinet. Eu bani n-am de unde face, și el cu banii n-are ce face. Deci îmi dă câțiva bani ca să am capital și eu - om econom - pun câțiva deoparte pentru cazul când nu câștig. Și-așa scot mărcile: Quod erat demonstrandum. OLGUȚA: Halal! De nimic nu ți-i rușine. Asta-i mai rău decât i-ai cere bani de-a dreptul. GEORGICĂ: Păi știi tu cui scriu eu scrisoarea asta? OLGUȚA: Ce-mi pasă cui îi scrii? GEORGICĂ (se ridică): Îți pasă, fiindcă și lui i-ar păsa și mie mi-ar păsa, dacă am ști că nu-ți pasă, dar îmi pasă cum îți pasă. Îi scriu lui nenea Răducu. Ei? Nu-ți pasă? Ai amuțit! Te cred! Directă cu dreapta la plex! Scena 6 ACEIAȘI, PĂRINTELE ILIE PĂRINTELE ILIE: Ce-i, GEORGICĂ? GEORGICĂ: Nimic. PĂRINTELE ILIE: Ai fost pe la mine? GEORGICĂ: Am fost! PĂRINTELE ILIE: De ce, GEORGICĂ? GEORGICĂ: Ca să te văd. PĂRINTELE ILIE: Uite-mă! GEORGIGĂ: Te văd. PĂRINTELE ILIE: Și ești mulțumit, GEORGICĂ? GEORGICĂ: Mulțumit! PĂRINTELE ILIE: Bravo! Și alt nimic? GEORGICĂ: Nimic, părinte. PĂRINTELE ILIE: Și-acu ce facem? GEORGICĂ: Stăm! PĂRINTELE ILIE: Să stăm, da-i mare păcat. GEORGICĂ: Dar Dumnezeu cum stă? A muncit șase zile și tot duminică se crede. PĂRINTELE ILIE: Ei, GEORGICĂ! D-apoi zilele acele au fost zile mari! GEORGICĂ: Asta se poate. Eu n-am de unde ști, că n-am fost pe vremea aceea, să văd cu ochii, cum ai văzut mata. PĂRINTELE ILIE (râde): Asta-i lovitură neîngăduită. Te reclam la arbitru. Ia-mi partea, mielușica Domnului. Uite, păgânul aista mă învinuiește că-s mai bătrân decât orătăniile pământului. OLGUȚA: GEORGICĂ! GEORGICĂ: Nu behăi romantic! Protestează sportiv, oaia Domnului ce ești! PĂRINTELE ILIE: Nu greși din Biblie, fiule! Acolo zice mielușica Domnului! GEORGICĂ: O fi zicând. Dar o mielușică emancipată, de optsprezece ani și trei săptămâni, se cheamă oaie în limbaj sportiv: Quod eram demonstrandum! Directă cu stânga la carotidă! Trebuie să cazi la pământ! Imediat! (părintele cade pe scaun.) Alia! Ai căzut! (Numără, ca la box, cu mâna.) Unu, doi, trei, patru, cinci, șase, șapte, opt, nouă, zece, unsprezece. PĂRINTELE ILIE: Asul... GEORGICĂ: Doisprezece. PĂRINTELE ILIE: Fantele. GEORGICĂ: Ce spui mata acolo? PĂRINTELE ILIE (râzând): Asul, fantele... GEORGICĂ: Apoi, cu mata nu poate vorbi omul serios. Numai la tabinet ți-I gândul. PĂRINTELE ILIE: Și ce? Adică, tu n-ai juca acum un tabinet? GEORGICĂ (îi dă un ghiont Olguței, s-o fcă atentă): Nu! Că n-am bani!... PĂRINTELE ILIE: Pe chibrituri. GEORGICĂ: Asta era la '48, părinte! Azi, ori joci pe bani, ori nu joci! Și eu n-am bani, nu joc. PĂRINTELE ILIE: Și eu ce vrei să mă fac? Du-te de cere bani lui Grigore. GEORGICĂ: Doarme! PĂRINTELE ILIE: Și maică-ta doarme? GEORGICĂ: Tot satul doarme, afară de noi și de femeia asta, care visează. PĂRINTELE ILIE: Atunci ce-i de făcut? Să-ți dau eu bani. GEORGICĂ: Începi să te apropii! Mai departe! PĂRINTELE ILIE: Acu, ce mai vrei? Îți dau bani și gata! GEORGICĂ: Nu-i așa! Ce-mi folosește mie că-mi dai câțiva lei, faci șmecherlicuri, mi-i iei înapoi, mă faci să intru în datorii - că eu îs pătimaș teribil, când mă pornesc - și pe urmă rămân și dator vândut și-mi mai scoți și ochii că mi-ai dat bani. Dacă vrei să joc tabinet, îmi dai: zece lei capital și acoperi pagubele. Așa, sunt sigur că nu faci șmecherlicuri. PĂRINTELE ILIE: Dacă nu-i chip altfel, fie și așa. Du-te, Olguțo, și adă cărțile. ( OLGUȚA iese.) Și tu ține-ți capitalul. GEORGICĂ: (numărând banii și punând o parte în buzunar): Dar, fără șmecherlicuri! PĂRINTELE ILIE: Așa? Dar de ce-I vâri în buzunar? GEORGICĂ: Capital de rezervă. Acum până aduce femeia cărțile, să termin scrisoarea asta. PĂRINTELE ILIE: Cui îi scrii? GEORGICĂ: Lui nenea Răducu. Îi dau vești de pe-aici, din partea matale ce să-i scriu? PĂRINTELE ILIE: Hm! Din partea mea? Nimic. GEORGICĂ: Nimic? Zău? PĂRINTELE ILIE: Păi ce să-i scrii? Și pe urmă, trebui să pice azi-mâineaici Alaltăieri s-au împlinit trei săptămâni de când a fost pe-ici și se ține de cuvânt. Pot spune atunci, de-oi avea ce spune. GEORGICĂ: Ce-area face? Eu tot nu trimit scrisoarea. O scriu așa ca să fac literatură. Pun map, o lipesc si o țin în buzunar, și-i ca și când aș fi trimis-o. PĂRINTELE ILIE: Va sa zică, de asta nu scrii tu acasă decât din an în Paști? GEORGICĂ: Nu! Glumesc! Aici nici nu se poate așa ceva, fiindcă plicurile astea îs primejdioase. PĂRINTELE ILIE: Da, tocmai cam prea frumoase plicuri pentru nasul tău. GEORGICĂ: Ai și mirosit a fustă, romantic ce ești! Păi îs plicuri de la mama. Dar ea le ține ascunse. Cică să nu afle tata. Și tata are altele, mai mari - mi-a dai de vreo două ori - și cică să nu afle mama. Romantici bătrânii! Au ei noroc c-au dat peste un sportmen parolist, că le-aș face o intrigă, să mă ție minte cine cu cine se pune. Ei tare ar vrea să-și împlinească visul prin OLGUȚA. Dar io nu mă las! Duc o politică teribilă! Scriu scrisori în care pun de nici eu nu măi știu răuțățile pe care le țin minte de prin romane i le pun în spinare și i le spun lui tata. Și tata nu mai poate de bucurie. PĂRINTELE ILIE: Și cu asta ce-ai folosit? Este IONICĂ mai bun? GEORGICĂ: Pe dracu! Parcă mamei nu-i spun toate năzdrăvăniile despre IONICĂ? Lasă, c-am aranjat-o eu și pe asta. Cine crezi că i-a scos vorbă mototolului că trăiește cu Mărgărita lui Mazâlu și că 1-a prins Dobrin la fiică-sa și i-a dat cu barosul în cap - știi acu o săptămână, când zicea el că 1-a răsturnat trăsura! Dar astea nu-s nimic! Le aranjez eu acu ceva teribil. Am să le scriu la amândoi scrisori anonime, să le spun că-i impuse dacă le mai calcă picioarele pe-aici. PĂRINTELE ILIE: Și-atunci or să afle de unde vin scrisorile - ori or să dea vina pe RADU. GEORGICĂ: Nuuu! Că hamalului îi scriu ca din partea unui flăcău din sat, care-1 bănuiește că-i fură ibovnica, iar mototolului din partea unei fete care-1 iubește - Catinca lui Bălan. Păi, alaltăseară IONICĂ pornise încoace - eu îi chemasem - și 1-arn așteptat după gard, în păpușoiul lui Țară-Lungă. Când 1-am văzut venind, am tras două focuri din pistolul cu dopuri și am șters-o, să nu mă prindă. Nu știu ce o fi crezut, dar nici c-a dat pe-aici! De ce râzi? PĂRINTELE ILIE (mișcat): Nu râd. Mi-aduc aminte de un lucru pe care mi 1-a dat RADU să-1 citesc. Era acolo vorba de un saltimbanc de la panoramă, care s-a călugărit. Și într-o zi, 1-au prins călugării că ședea în fața icoanei Sfintei Fecioare și făcea drăcovenii din cele din panoramă. Asta era ce-avea el mai bun, și asta era prinosul lui de laudă la Dumnezeu... Apoi ai câștigat,.. GEORGICĂ: Am câștigat, dar n-am înțeles! PĂRINTELE ILIE: Și eu am înțeles, dar n-am câștigat. Fiecare cu folosința lui. (Și începe să fredoneze.) Haide măi băiete joacă, Că afară-i timp de toacă... GEORGICĂ (din ce în ce mai tare, până ce, cuprins și el de veselie, accelerează, bate din picioare și urlă): Dar ce dracu vrei să joc, Că n-am carte mai deloc... Scena 8 PĂRINTELE ILIE, GEORGICĂ, CONU GRIGORE întinzându-se somnoros. CONU GRIGORE: Ce-mi urli aici, mă popă! Ce dracu, n-are omul parte să închidă un ochi din pricina ta? PĂRINTELE ILIE: Ba închide-i pe amândoi, rebegitule! Și închide-i pentru totdeauna, din partea mea. Dar pe mine lasă-mă în pace să-mi joc tabinetul meu și du-te-n plata Domnului, care s-a trudit să te facă după chipul și asemănarea lui și degeaba i-a fost truda, că n-a nimerit-o. CONU GRIGORE: Ai ajuns în mintea lui GEORGICĂ! Bine că și-a găsit tovarăș. GEORGICĂ: Ia te rog, tată, să nu mă insulți. (Se ridică.) Te rog să retractezi! CONU GRIGORE: Nu te insult pe tine, pe el îl insult! PĂRINTELE ILIE: Lasă, bine, că și Isus a fost batjocorit, și scuipat și bătut pe cruce, dar praf și pulbere s-a ales din necredincioși, cum are să s-aleagă și de nevrednicul tău părinte când 1-oi duce să joace tabinet cu Belzebut cel negru peste tot, cum e rabla asta în cerul gurii! CONU GRIGORE: Sfinte Sisoe, nici acolo n-am să scap de tine? PĂRINTELE ILIE: Ba scapi, fiule! Că eu te-oi duce în cântări numai până la gura cea întunecoasă a pământului și ți-oi da drumul să te tot duci și să nu te mai întorci. Dar grjă n-ai, fiule! Cărți de tabinet ți-oi pune și-oi mai da și de pomană câteva perechi. Dar acu du-te, nu-mi sta chibiț aici, că eu am chef de jucat tabinet! CONU GRIGORE: Și eu de ce să n-am chef? (Trântește bani pe masă.) GEORGICĂ: Noi jucăm în, doi. CONU GRIGORE: Om juca în trei. GEORGIGĂ: Nu joc, că faci șmecherlâcuril CONU GRIGORE: Vreau să joc și eu! GEORGICĂ: Cât îmi dai? CONU GRIGORE: Doi lei. GEORGICĂ: Mai jos de cinci nu stăm de vorbă. CONU GRIGORE: Na patru! GEORGICĂ: Cinci! CONU GRIGORE: Schimbă doi lei! GEORGICĂ: N-am. CONU GRIGORE: Schimbă doi lei, popă! PĂRINTELE ILIE: Nu fac meșteșuguri de astea! Dă-i doi lei, că n-ai să mori! CONU GRIGORE: Va să zică mă faci să pierd un leu! Lasă că scot eu paguba de la tine! GEORGICĂ: Așa! Acum poftim de joacă aici, că eu nu mai joc! (Vâră banii în buzunar și ascunde ușor scrisoarea, de care abia acum și-a adus aminte.) CONU GRIGORE: Ce scrisoare ai ascuns acolo? Ia dă-o încoace. GEORGICĂ: Nu se poate! Te rog să ai încredere în mine, că altfel e rău! CONU GRIGORE: Dă-o încoace! GEORGICĂ: Mă consider insultat dacă n-ai încredere în mine! CONU GRIGORE: N-am nici o încredere! Dă să văd! GEORGICĂ (ia poziția de box): Mai zi o dată! CONU GRIGORE: Dă să văd! GEORGICĂ: Nu asta! Chestia cu încrederea! Ai ori n-ai? CONU GRIGORE: Bine, bine! Am încredere! GEORGICĂ: Acu, tată, dă-mi o marcă pentru scrisoare! CONU GRIGORE: N-am! Cumpără-ți. GEORGICĂ: Poftim parale. (Ia de la preot.) PĂRINTELE ILIE: Stai, mă, tătare! Nu ți-am dat o mulțime de gologani? GEORGICĂ: Lasă că-ți merge bine și câștigi de la tata. Poftim bani, tată. Uite și un leu câștig. Și dacă nu vinzi, iau pe degeaba. CONU GRIGORE (ia banii): Du-te și ia o marcă, dar să știi că le-am numărat. GEORGICĂ (revine): Să-mi dai și un plic! Dar nu din cele de băcan! Din cele bune - știi mata-plătesc cinstit! Nu află nimeni - ca pământul! Nu? Zău că nu? Bine! Părinte, dezleagă-mă de păcatul pe care trebuie să-1 săvârșesc! Ai fost de față și-ai văzut cum un tată romantic își silește odraslele să fie păcătoase! PĂRINTELE ILIE: T-am dezlegat, fiulel Și acum și pururea și în vecii vecilor, amin! GEORGICĂ: Nu! Eu deocamdată îi plătesc plicul ca să fiu împăcat. Poftim, tată, cinci lei. Dezlegarea asta de păcat o păstrez. Poate c-o să- mi prindă bine mai târziu. (Iese.) Scena 9 CONU GRIGORE, PĂRINTELE ILIE PĂRINTELE ILIE: Mori de dragul lui! Stai cu gura căscată la toată zbenguiala lui. CONU GRIGORE: Ia dă cărțile și nu mai mormăi de-a surda. PĂRINTELE ILIE: „Părintele își silește odrasla să fie păcătoasă." Ai auzit? CON U GRIGORE: Cine a spus asia? PĂRINTELE ILIE: GEORGICĂ a spus-o glumind și OLGUȚA o simte plângând! CONU GRIGORE: Iar începi? Iar te amesteci în treburile mele? Dar lasă-mă, domnule, în pace, pentru Dumnezeu! Mi-am luat stăpâni pe cap și nu mai pot să spun o vorbă, nu mai pot să-mi fac un plan. Am ajuns să-mi fie teamă să mișc un deget în casa asta, că-mi sare haita în gât. Dar scutiți-mă cu-atâta interes, că mi-i părul alb în cap și oi fi având și eu dreptul să am socotelile mele și judecățile mele! PĂRINTELE ILIE: Aibi-le, Grigore, dar vezi să nu osândești cu ele tocmai pe cine nu trebuie! Uite, acum eu îți vorbesc cu toată cinstea și cu toată prietenia! Mie nu-mi place ce se petrece cu OLGUȚA. A slăbit, s-a schimbat și i-a pierit râsul de pe gură! CONU GRIGORE: Foarte bine! Era și timpul! Azi, mâine, o mărit! S-a dus vremea copilăriei! N-are să se zbănțuiască omul o viața întreagă. Se gândeste, chibzuiește la rosturile lui, începe să-și dea seama de calea pe care-o apucă - în sfîrsit, i se ridică perdeaua de pe ochi... Cine Dumnezeu n-a trecut pe acolo? PĂRINTELE ILIE: Tu! CONU GRIGORE: Așa crezi? Și de ce? Fiindcă am scos-o pe Sofica, noaptea, din casa lui tată-său, am suit-o în căleașcă și pe-aici ne-a fost drumul? Dar ce? Îți închipui tu că mie mi-a venit ușor să încep viața cu un surtuc pe mine, cu rochița cu care fugise ea, cu un șal și cu mușcata ceea pe care i-ai dat-o tu? Că asta a fost tot ce a luat cu dânsa. Iar de Sofica ce să mai spui? Cum s-o fi zbătut, ce-o fi pătimit până să cuteze să fugă cu mine, numai unul Dumnezeu știe! PĂRINTELE ILIE: Bine, omul lui Dumnezeu, dar alta-i să știi că fata ține la doi oameni, și alta-i să nu ție la nici unul. Dar ce are ea de-a face cu IONICĂ, ori cu cela de la Federală? CONU GRIGORE: Ai să zici că are cu RADU. Ba da, la asta te gândești, și eu cred că are. PĂRINTELE ILIE: Apoi atunci? CONU GRIGORE: Apoi atunci să stăm și să vedem ce-i! Eu am făcut o prostie în viața mea, o prostie mare! Și anume, că m-am luat după vânturi și în loc sa-mi dau fata la școala normală, s-o fac învățătoare, cum sunt și eu, am dat-o la liceu. Tot așa prostie am făcut și cu băietul - decât la băiet e altceva. El își croiește drumul lui cum poate și pe unde poate. Dar cu fata-i bucluc, pentru că la femeie trage greu și nașterea, și gologanul - și femeia își capătă în lume locul pe care i-l dă bărbatul. Cine, mă rog ție, îi nărod să-și lege de gât piatra de neam prost și fără bani? PĂRINTELE ILIE: RADU. De ce taci? Acu poți să spui drept, că a cerut-o! CONU GRIGORE: Ei da, așa-i: a cerut-o. Dar eu din fata mea nevastă de mâutuială nu fac. Mie odrasla de boieri să nu vie să-mi spuie că i s-au aprins călcâiele după fiică-mea și că nu mai găsește alta pe lume. Povestea cu coana Tudora - că-1 lasă moștenitor - n-o cred eu. Cum are să lase ciocoaica de la Mânjina, moșia pe mâna fetei mele? Dar ce-s, eu decât un dăscălaș acolo, într-un fund de sat? Asta-i semn de mare sărăcie, mă frate, dacă a ajuns să se gândească la cele câteva fălci de pământ ale mele. De altfel, nu-1 mai prind pe-aici. Ascultă-mă pe mine! PĂRINTELE ILIE: Bine, măi bătrân fără minte, dar dragoste pe lumea asta nu mai este? CONU GRIGORE: Dart unde Dumnezeu o mai vezi? Acuma-i prea multă socoteală pe lume, ca să mai aibă loc și dragostea. Nu râde tu așa, că nu vorbesc în bobote! Uită-te la GEORGICĂ: box, nu poate suferi femeile, pentru că a văzut el la teatru nu știu ce piesă de Strind-berg... n-are respect de nimeni și, de unde poate, ciupește gologani. Deștept - ți-i drag de el -, dar să nu-i ceri inimă. Și ca el îs toți de azi! OLGUȚA, dacă era o învățătoare - acolo, i s-ar fi părut că IONICĂ e de teapa ei. Dar am dat-o la liceu și iaca i-a intrat în inimă altă lume. De aceea, pricep de ce o fi mai pornită spre Răducu. Decât chibzuință mea așa-i: mai bine un drob de suferință la început, decât o viață de lacrimi și cine știe ce rușine mai târziu. PĂRINTELE ILIE: Prăpăstios ești! D-apoi bine, Grigore, tu vorbești de Răducu, de parcă acu ar fi venit din fundul lumii. Dar ce Dumnezeu, a crescut între noi, omule, îl știm ce sânge are în el și slavă Domnului... CONU GRIGORE: Apoi nu mă face să-ți arăt eu alb pe negru care-i adevărul. PĂRINTELE ILIE: Și ce ai să-mi arăți? Sufletele oamenilor scrise pe hârtie? CONU GRIGORE: Ba fapte, domnule, fapte! PĂRINTELE ILIE: Să le văd! Hai arată. Nu vezi că ți-i rușine și ție de ce spui ? CONU GRIGORE: Așa? Ei atunci ascultă aici. (Scoate din buzunar o scrisoare.) De două săptămâni primesc, mai în toată ziua, câte o scrisoare de asta. PĂRINTELE ILIE: De la cine? CONU GRIGORE: De la un om în toată firea - om de încredere, în sfârșit. Ascultă: scrisoarea asta azi am primit-o (citește). „Să nu credeți că sunt o persoană interesată în cauză. Dar eu simpatizez peste măsură pe drăguța dumneavoastră fiică și n-aș putea să înăbuș mustrările de conștiință ce le-aș avea, dacă tăcând din lașitate, nu v-aș informa asupra acestui al doilea pretendent." (Vorbind.) ... Vorbise întâi de altul... care se numește RADU Cociaș. Fără îndoială, domnișoara OLGUȚA se va lăsa convinsă de dumnealui, însă dumnealui este un om care n-are s-o facă fericită, pentru că dumnealui n-a putut să facă fericită pe nici una din nenumăratele femei cu care s-a iubit. V-aș putea da tot felul de nume, dar destul să spun că chiar acum, când pretinde că vrea să se căsătorească, întreține legături nepermise cu o văduvă din strada Brăilei și cu soția unui evreu angrosist de vinuri. De altfel, domnia sa s-a lăudat că nu ia fata dumneavoastră decât pentru că îl obligă tatăl său, care a fost obligat acuma să mai vândă două hectare de pământ și că n-o iubește. Grăbiți-vă deci și cred că nu puteți înlătura primejdia decât măritând fata cât mai repede..." (Vorbind.) Și așa... mai departe! Ei? Poftim! Alb pe negru. PĂRINTELE ILIE: Dar tu înainte de a te însura n-ai trăit cu trei femei în sat? CONU GRIGORE: Dar n-auzi,domnule, că și acuma! PĂRINTELE ILIE: Ia dă scrisoarea încoace. Nu vrei? Am înțeles! Ai scris-o singur! CONU GRIGORE: Trebuie să fi nebun! Poftim! PĂRINTELE ILIE: Lasă s-o citesc toată. CONU GRIGORE: Dar asta nu interesează - aici îs fleacuri! PĂRINTELE ILIE: Uite că-1 înjură și pe IONICĂ... Ăsta-i omul tău... Dar bine-i zice: va să zică și el trăiește cu Mărgărita lui Mazîlu și a dat Dobrin cu barosul în el. CONU GRIGORE: Asta nu-i adevărat! M-am interesat eu! PĂRINTELE ILIE: Dar încolo e adevărat, nu? Cine scrie e din Galați ori de aici? Văd că-i cunoaște pe amândoi - scrisoarea trimisă din Ivești... Ce are a face una cu alta?... (Privește plicul.) Eu am văzut undeva plicuri de astea... (își aduce aminte. Izbucnește într-un râs din toată inima. Abia să treacă și, la ivirea coanei Sofica, râsul izbucnește din nou.) Scena 10 ACEIAȘI, COANA SOFICA COANA SOFICA (rămâne o clipă înmărmurită): Ce râzi părinte? PĂRINTELE ILIE: Ia ascultă, cumătră, după vârful nasului te cunosc că azi ai primit o scrisoare. COANA SOFICA: Da, i-adevărat! PĂRINTELE ILIE: Și-acolo îi încondeiat al dracului Răducn și contabilul de la Federală. COANA SOFICA: RADUcu da... despre contabil, așa, în treacăt... Dar de unde știi dumneata? Eu lui Grigore m-am tot ferit să-i spun... PĂRINTELE ILIE: Păi și el primește, și el s-a ferit să-ți spună, (iar potop de râs.) I-ascultați aici un sfat bun. Ar cam trebui să sfârșiți cu prostiile astea. CONU GRIGORE, COANA SOFICA: Adică ce crezi, părinte? Ce vrei să spui, mă? PĂRINTELE ILIE: Nu cred nimic și nu vreau să spun alta, decât că vă jucați ca doi copii cu un foc marc și focul acela se cheamă sufletul Olguței. La voi nu joacă rol nici averea, nici dragostea, nici nimic! Numai ambițiile voastre. Vouă v-a intrat în cap câte un gând și nu vă lăsați de dânsul din joacă. CONU GRIGORE: Din joacă? Ei, asta-i friumos! PĂRINTELE ILIE: Din joacă, da! Și din încăpățânare. COANA SOFICA: Încăpățânare? PĂRINTELE ILIE: Așa cum am zis, cumătră! Că prost ar fi trist și lucru pentru sufletele voastre, dacă ar fi dinadins. Ați fi ca cele două femei de la judecata lui Solomon. Dar ce-ar fi mai rău, ar fi că între voi nu s-ar afla femeia cea bună, care n-a lăsat copilul la tăiere. Și atunci, vai și-amar de biata OLGUȚA. CONU GRIGORE: Și tu ce-ai face în locul nostru? Ai da fata așa, cui îți iese în cale? COANA SOFICA: Da zău! PĂRINTELE ILIE: Nuuu! Pe semn dumnezeiesc, cumătră. Să zicem, de pildă, că o cer doi. Stai colea și dai încolo Federala și încolo crâșma lui IONICĂ. Scuipi în palmă, bați așa... și te iei după scuipat! CONU GRIGORE: Rău trebuie să fi ajuns eu, de-am ajuns de batjocura ta. PĂRINTELE ILIE: A! Asta-i drept! COANA SOFICA: Ei, nu zău, părinte, crezi că nouă ni-i inima ușoară că nu ne înțelegem? PĂRINTELE ILIE: Mintea vi-i ușoară, cumătră, nu inima. CONU GRIGORE: Tu râzi! Atâta știi! Dar tu crezi că mi-i ușor să nu mă înțeleg cu nevastă-mea? Și când doi oameni ca noi se ceartă... PĂRINTELE ILIE: Câștigă al treilea!. CONU GRIGORE: Care-i acela? Tu? Spune, care-i acela? Scena 11 ACEIAȘI. GEORGICĂ GEORGICĂ: Nenea RADUcu! Vine nenea RADUcu, pe ulița Mânjinci. E călare pe un cal teribil. Mă duc, să-i deschid poarta... (Iese.) PĂRINTELE ILIE: Ei! Ați amuțit! Vezi, mă rablă, că a venit iar? Acu întrebaț-i-l de cele scrise în scrisori - arătați-le, să spuie omul ce este și ce nu-i. Chemați fata să spuie și ea. CONU GRIGORE: Asta ar mai trebui! Să mă iau după mintea fetei! Un copil! PĂRINTELE ILIE: Dar dacă ar spune că iubește pe IONICĂ, ai zice că bine a ales! COANA SOFICA (cu necaz): A! Firește! Noroc că mai sunt și eu pe aici! CONU GRIGORE (supărat): Ia te rog! Cu tine Dumnezeu se mai înțelege. COANA SOFICA: Halal! (Supărată foc.) Să-mi spui tu mie așa vorbă, din pricina mototolului cârciumarului! CONU GRIGORE (supărat): Ia te rog să nu vorbești ca GEORGICĂ. Că la urma urmei nici hamalul tău nu-i mai breaz! COANA SOFICA: Hamal, nehamal, vorba-i că are bani și are meserie bună! Aș vrea eu să am bărbat ca ei! CONU GRIGORE: Dar du-te, cucoană, la dânsul și lasă-mă să-mi mărit fata cum mi-am dat cuvântul de om cu părul alb. COANA SOFICA: Așa? Va să zică asta-i? Apoi dacă-i pe aceea, și eu mi-am dat cuvântul că nu pot. PĂRINTELE ILIE: Bine, oameni buni, de ce nu spuneți așa? Păi e așa de limpede, cum nu se mai poate. Spuneți-i băiatului ăstuia să se ducă și să-și caute de drum. Și dacă n-aveți cutezanța, iaca i-oi spune eu. CONU GRIGORE: Ba te rog, să nu te amesteci în trebile mele. Am și eu cutezanță. PĂRINTELE ILIE: Atunci îi spuneți și gata. CONU GRIGORE: Dar nici vorbă c-am să-i spun! Ce? Mi-i frică mie de el? Dar cine-i el la urma urmei? Toate ca toate, până unde-i vorba de copila mea! COANA SOFICA: Dar nici vorbă! Cum am să-mi dau eu fata să se ducă unde a înțărcat dracu copiii... și să moară de foame pe-acolo. PĂRINTELE ILIE: Dar să știi că-i spun eu, dacă nu-i spuneți voi! CONU GRIGORE: Ia te rog să nu te-amesteci în trebile noastre. Am să-i spun eu! COANA SOFICA: Dar ce, crezi că eu n-am gură? CONU GRIGORE: Îi spunem amândoi. COANA SOFICA: Amândoi! Scurt și cuprinzător. CONU GRIGORE: Scurt și cuprinzător: două vorbe. COANA SOFICA: Două vorbe și gata! CONU GRIGORE: Și gata! Scena 12 PĂRINTELE ILIE, COANA S0F1CA, CONU GRIGORE și RADU RADU: Bine v-am găsit! (Sărută mâna coanei Sofica, dă mâna cu părintele și CONU GRIGORE.) COANA SOFICA: Bine-ai venit! CONU GRIGORE: Noroc! (Mică pauză.) Frumos cal! E al coanei Tudora? RADU: Nu, al meu! COANA SOFICA: Așa? Dar parcă avea ea unul la trăsură... RADU: Nu, ăsta-i cumpărat de mine, acu o săptămmă. Și nu-i scump: vreo cincisprezece mii de lei; un fel de rasă Orloff. Ține de la Galați la Mânjina, fără să simtă. De altfel, fac cam des drumul ăsta și teamă mi-i c-o să-1 fac și mai des. CONU GRIGORE: Zău? Da ce-i cu coana Tudora? RADU: Inima merge prost. Un fleac de supărare poate s-o dea gata. COANA SOFICA: Ei, nu mai spune! Și cine știe pe-a cui mână încape gospodăria ei! RADU: De! Știu eu? Dacă n-o fi având vreun testament special, eu aș fi singurul moștenitor. CONU GRIGORE (face ochii mari): Adevărat? RADU: Dar, în sfârșit, să nu mai vorbim de asta! Să dea Dumnezeu să-și trăiască zilele toate. Mie-mi merge destul de bine, slavă Domnului! Am avut un rod bun de tot anul ăsta, așa că am mai cumpărat cinci hectare. Acu fac o fermă chiar în buza Galațului. Via are un rod minunat. Fac o căsută chiar acolo, o căsuță simplă, să fie gata până la iarnă și ce-o fi, om mai vedea noi. Ei! Cum stăm? CONU GRIGORE: Dă, bine... dar conu Zamfir ce mai face? COANA SOFICA: Și coana Măria? Zău, chiar adineauri vorbeam noi și m-apucase dorul să-i mai văd. RADU: La nuntă. COANA SOFICA: La care nuntă? RADU: La nunta mea. CONU GRIGORE (se face că pricepe târziu): Al Da! (Râs silit.) Ei bată-te să te bată... Așa zi... nunta ta. COANA SOFICA: A! Nunta lui... Da! Ba nu zău, Răcucule, ție ți-a fost vorba înadins? RADU: Ce vorbă este asta? CONU GRIGORE: Ei, femeia vrea să spună că, așa de repede, adică... și mai este vreme... RADU (se scoală): Da! Am înțeles. Eu v-am rugat și rândul trecut să-mi spuneți limpede și de-a dreptul. Nu-mi place vorba lungă. COANA SOFICA: Stai, bre Răducule, n-o lua turcește! Tu trebuie să înțeleși că ne ești foarte drag, dar... RADU: N-aveți fată de măritat... CONU GRIGORE: Nu-i vorbă, cum să zic că n-am, dacă am? RADU: Atunci îți fi făgăduit-o cuiva...(Tăcere de moarte.) Ei, asta este? CONU GRIGORE (bîlbâie ceva fără rost): Nu că... COANA SOFICA: Nu, vezi, ce să făgăduim?... PĂRINTELE ILIE (își ia pălăria): Să vă fie rușine obrazului! Apoi pe mine nu mă mai vedeți pe-aici! (Și dă să plece.) COANA SOFICA: Părinte, dar ce înseamnă asta? CONU GRIGORE: Stai bre, omule. Ce? Ai înnebunit? PĂRINTELE ILIE: N-am înnebunit cu. Voi ați înnebunit. Dar de-acuma puțin îmi pasă! V-am spus, am stăruit, v-am arătat și de-a surda am vorbit, ca la ist stâlp de lemn. Rost nu mai am aici. Dacă vorba și stăruința mea îi sămânță zvârlită pe piatră. Rămâneți cu bine și să vă dea Dumnezeu fericire. Lăsați-mă să plec... COANA SOFICA: Părinte, dar pentru Dumnezeu! CONU GRIGORE: I-ascultă, ți-i a glumi? Ori vorbești dinadins? PĂRINTELE ILIE: Iaca, vezi se întâmplă să vorbesc dinadins, că am mai văzut prăpăduri dinaintea ochilor mei și inima asta bătrână nu mai poate să mai vadă altele. Și daca voi, ca fericiții din Biblie, nu știți ce-i suferința, cată s-o aflați fără pierdere de vreme. Dar eu nu pot să văd cum îngropați voi zilele Olguței mele. Că acu văd eu că-i mai mult a mea decât a voastră! COANA SOFICA: Vai de mine, părinte, dar cum vorbește și sfinția ta. CONU GRIGORE: Dar ce-am ajuns eu, omule, dușmanul fetei mele? PĂRINTELE ILIE: Dușmanul sufletului meu, Grigore! Că tu niciodată n-ai înțeles.cum rodul trupului vostru era plămădit cu inima mea. Eu mi m-arn uitat c-ați bătut-o în cuie ca să vă bucurați voi. M-am întors aici, umilit, curn e clinele cel alungat și năpăstuit și mi-am aninat viața de rămășița zilelor voastre, ca să ocrotesc, cu sufletul, ce-ați făcut voi cu carnea. COANA SOFICA: Nu-1 lăsa, Grigore! Părinte! Dar cu ce-am greșit?! PĂRINTELE ILIE: Uite colo, Grigore, că-ți vine IONICĂ. Ține-1 pe dînsul, că-i inimă tâtiără. La ce vă folosește o rablă bătrână ca mine? CONU GRIGORE (clipind): Să nu pleci popă, că fac o nenorocire! Înțelegi tu? Nenorocire fac. M-auzi ce spun eu, ori nu m-auzi? Nu mă face să-mi pierd mintea, că dau dracului și casă, și fată și te dau dracului și pe tine! (Amețit, vorbește încet. Părintele pleacă.) Vai de mine, înnebunesc! Nici nu mai văd înaintea ochilor... A plecat? De ce nu 1-ați ținut.? (Țipă.) De ce nu 1-ai ținut, femeie? (Moale și deodată.) Lua-ți-ar dracul contabilul! Din pricina contabilului de la Federală să se supere popa pe mine! Parcă ar fi contabil la Banca Națională de la București, așa m-ai amărât cu el. Să nu te-aud! Alt ginere n-ai mai găsit? Să nu te văd plângând că fac o nenorocire! COANA SOFICA: (plângând): lartă-mă, Grigore... Eu din dragoste pentru fată... așa am crezul... iartă-mă... CONU GRIGORE (muiat deodată): Ei, nu plânge... nu mai plânge... Haide, iartă-mă... Faci ce vrei tu... numai să nu mai plângi... Iartă-mă. (îi sărută mâna) Hai du-te că uite, vine băiatul cela, să nu te vadă plângând... ( COANA SOFICA iese, CONU GRIGORE dă cu ochii de RADU, începe să-și verse focul pe dânsul.) Îmi pare foarte rău, RADUle, că din pricina ta am eu asemenea buclucuri. Nu șade frumos deloc... Nu râde, că nu-i de râs! Omul să nu stăruie a se da cât când se cuvine. Tu... (Dă cu ochii de IONICĂ.) Uite, cum vine, haida-hai, haida-hai! Calcă încet, să nu se scufunde pământul sub el. Cică ăsta-i tânăr... Scena 13 CONU GRIGORE, RADU și IONICĂ IONICĂ: Bună ziua! CONU GRIGORE (îl strâmbă): Bună ziua! Mă mir că nu ți-a fost frică să deschizi gura! Băiat tânăr ești dumneata? Halal! Și din pricina dumitale m-am certat eu la cuțite cu popa, lua-l-ar dracu! Acu, din pricina dumitale nu mai vine la mine în casă. Dar cine ești dumneata domnule ca să mă cert eu cu popa din pricina dumitale? Ce ești? Inspector, ministru? Ce dracu ești? IONICĂ: Dar coane Grigore, ce-s eu de vină... CONU GRIGORE: Ce ești de vină? D-apoi mă rog dumitale, domnule, nu știu cum îți zice, datu-ți-am eu drumul să vii la mine în casă... ori nu? Și de ce, mă rog, ți-am dat voie să vii la mine în casă, când aveam aici o fată de măritat? Hai? IONICĂ: Vai de mine, coane Grigore, dar eu n-am făcut nici o greșală! CONU GRIGORE: Apoi ce fel de tânăr ești dumneata, să te ferești de greșală, când te împinge omul la fata lui? Mă rog, ce, ce mai voiai de la mine? Să ți-o pun în brațe? Să-i lipesc buzele de freza dumitale? Dormne iartă-mă! IONICĂ: Coane Grigore, dar ce trebuia sa fac? CONU GRIGORE: Să te duci dracului, să te spânzuri, s-o omori... Dar s-o faci sa te iubească, nu să-i aduci flori, să-mi fie mie senin rău în casă... Auzi, domnule, ce mă întreabă! IONICĂ: Ba nu zău! Nu era s-o fur? CONU GRIGORE (violent): Dar de ce n-ai furat-o, domnule? Cine te-a împiedecat? IONICĂ: Să vă fac eu rușinea asta? CONU GRIGORE (în paroxism): Rușine? Da ce? Eu i-am făcut rușine lui bunică-său când i-am furat-o pe Sofica? Cinste i-am făcut, domnule, cinste, nu rușine! Dar trebuie să fie cineva om ca să facă așa ceva, nu un ăla, cum te-a poreclit GEORGICĂ. (Alt ton.) Acuma mă duc să ți-o trimit pe OLGUȚA încoace și dacă în cinci minute nu aranjezi cu ea, poți să te duci la toți dracii, mototol ce ești! Scena 14 IONICĂ și RADU IONICĂ: Ce-a fost asta, Răducule? RADU: Acum sânt lămurit! Uite, IONICĂ... CONU GRIGORE vrea s-o mărite pe OLGUȚA cu tine; COANA SOFICA cu contabilul de la Federală, și eu vreau s-o iau eu. IONICĂ: Va să zică e adevărat că vrei s-o iei. RADU: Da. Acuma, tu știi cum sunt. Dărâm tot și fără milă când e vorba de ceva care rni-i neapărat trebuitor. Contabilul nu-i nici o primejdie. N-am nici o datorie față de dânsul. Cu tine-i altceva. Am crescut laolaltă, am învățat ani de zile în aceeași bancă, mi-ești drag. Nu vreau să fie nici durere, nici amărăciune între noi. Mi s-ar părea mie că-mi încep prost viața, dacă ar trebui să lovesc într-o inimă cinstită ca a ta. Între noi doi, însă, stă OLGUȚA. Poți să-mi spui cum stau lucrurile? IONICĂ (după o pauză, învins, sincer, dulce): N-am țtiut până acum că vrei s-o iei. Bănuiam, dar... în sfârțit… Tu știi că eu n-am avut niciodată doruri mai sus de mine. Mi-a fost rușine să râvnesc prea mult. Drept să-ți spun, nici nu mă gândeam... RADU: ...la OLGUȚA. IONICĂ: Da. Eu învățător, tata cârciumar, nu-i rușine, dar nici laudă... Eu am suferit mult în școală din pricina asta. Omul zice „țăran" și-i mult mai frumos declt „cârciumar". Poți să explici! Ce nu se poate explica? Dar e ciudat. În sfârșit... Am uitat de unde am pornit... RADU: Spuneai că ești învățător și tatăl tău... IONICĂ: Da, tu ai mintea limpede, eu mă pierd repede. Am văzut-o pe domnișoara OLGUȚA - mi-a plăcut. Dar ea a făcut liceul, credeam că are să facă și universitatea - și nu mă gîndeam că s-ar putea vreo apropiere între mine și dânsa. Omul visează uneori fleacuri, dar astea-s visuri, nu le poți împiedica, nu-i așa? Într-o zi, CONU GRIGORE îmi spune la școală că n-o mai lasă pe domnișoara să urmeze universitatea și vrea s-o mărite cu un învățător. Asta, înțelegi tu, a răsturnat tot, mi-a schimbat viața. (Brusc, își acoperă ochii cu mâna.) RADU: Ei ce-I, IONICĂ? Ce-i asta? Plângi? IONICĂ! Haide, uită-te la mine. Îți mărturisesc un lucru: din clipa asta siguranța mea s-a dus... Și fără să te dușmănesc. Eu n-aș putea să plâng. IONICĂ: Asta-i slăbiciune! M-au umilit tare mult, și-am plâns uneori, dar m-am ascuns prin colțuri. Față de tine nu mă ascund. Nu, RADUle! Eu simt care-i deosebirea dintre tine și mine. La mine, inima îmi spune că nu pot trăi fără dânsa, și că pot zice: ea n-are să poată trăi cu tine. La tine, toate-s limpezi și hotărâte. RADU: Îți exagerezi umilirea. IONICĂ: Nu! Nu știi tu până unde poate să meargă. Și CONU GRIGORE care n-a înțeles nimic, nimic. (Lacrimile îl înăbușă.) Ascultă, RADUle, tu ai neamuri bune. Mută-mă de-aici, că nu mai pot îndura... RADU: Nu. Lovitura văd c-am primit-o eu, în plin. Nu-mi dau bine seama, fiindcă prea e aproape, dar poate că n-aș fi în stare să trec peste toate astea. O iubești! IONICĂ: Asta nu-i dragoste! E ceva bolnav, ceva deznădăjduit – osândit dinainte. La ce folosește, dacă domnișoara OLGUȚA - vezi ce diferență fac, fără să vreau: domnișoara OLGUȚA! Și crede-mă că n-am ajuns iniciodată, în mintea mea, să-i zic altfel. RADU: Uite ce-i, IONICĂ. Acum, că știu tot, nu facem alta decât să lăsăm să treacă vremea. Fă-o pe OLGUȚA să înțeleagă ce-i în inima ta. Și-i mult acolo! Te rog eu s-o faci să înțeleagă. Ea trebuie să știe. Ce jertfește în cazul când vine după mine, și eu știu acum ce am să-i datorez. De azi înainte, noi trebuie să mergem orbește,după cum ne poruncește sufletul. (Trece mâna peste ochi.) E îngrozitor! Nu știu în ce roman rusesc am citit un lucru. Doi prieteni se dușmăneau de la o femeie. Unul dormea, erau într-o barcă. Celălalt 1-a sărutat, pe urmă i-a tăiat gâtul și 1-a azvârlit în apă... Sărută-mă, IONICĂ... Să te sărut și eu. Și rămas bun! (Pleacă.) Scena 15 IONICĂ, OLGUȚA IONICĂ: Drum bun, RADUle, drum bun!... (se învârte fără rost. Pare amețit, își ia pălăria; ar vrea să plece și nu se îndură. Tresare, uitându-se afară, șoptit.) Ce îngrozitor gonește! OLGUȚA (intră repede): Cine a trecut călare în goană? RADU? (Uluită.) A plecat? (Șoptit.) A plecat? De ce-a plecat așa? De ce?... De ce gonește calul? IONICĂ (își face curaj, se hotărăște): Domnișoară OLGUȚA... OLGUȚA (dând din cap): A plecat... așa! IONICĂ: Domnișoară OLGUȚA, de mult voiam să vă spua ceva... OLGUȚA: Spune, IONICĂ. IONICĂ: Domnișoară OLGUȚA, noi ne știm de mici. Am crescut laolaltă, ne-am jucat împreună și ne-am înțeles totdeauna... OLGUȚA (curg lacrimile șiroi din ochii ei): De ce-a plecat așa? IONICĂ (primește lovitura și cedează): Așa-i că-1 iubești mult? ( OLGUȚA izbucnește în plâns și se întoarce cu spatele. IONICĂ își ia pălăria și, hotărât, liniștit, aproape senin, pleacă încet, ca un om care n-o să se mai întoarcă.) Scena 13 OLGUȚA, GEORGICĂ GEORGICĂ (se apropie de OLGUȚA, îi ridică capul, îi șterge ochii și-o sărută): M-a făcut knock-out măgarul! OLGUȚA: Cine? GEORGICĂ: Mototolul cârciumarului! A plecat, și-i erau ochii plânși. OLGUȚA: De ce-a plecat așa? GEORGICĂ: Cine? Mototolul? OLGUȚA: Nu, Răducu. Ce-o fi fost aici? GEORGICĂ: Nu știu, ceva din pricina bătrânilor. OLGUȚA (trece la masă, plânge, șade): Ți-a spus că se întoarce? GEORGICĂ: Nu! M-a disprețuit! Nu mi-a spus nimic, dar n-ai văzut în ce goană a plecat? Asta înseamnă că tot în goană se întoarce. Cel care pleacă încet, acela-i greu de întors - cum îi mototolul. (Grav.) În orice caz, pregătește-ți un costum de cadână, fiindcă am să fac un scenar de film care se va numi „Răpirea din Serai". Ție-ți dau rolul principal, și eu... am să joc pe eunucul trădător. Scena 17 OLGUȚA, GEORGICĂ și CONSTANTIN CONSTANTIN: Sărut mâna! OLGUȚA: Ce-i, CONSTANTINe? CONSTANTIN: M-a chemat COANA SOFICA. OLGUȚA: A! Da! O chem îndată. (Pleacă.) GEORGICĂ: Bravo, CONSTANTINe! Am să-ți dau și eu să-mi duci două scrisori. Uite-le ici. Dar pe asta să n-o vadă mama, și pe asta să n-o vadă tata. Asta n-are marcă: îi pui tu la târg. Uite gologani: ascunde-le bine. CONSTANTIN: Amândouă la un loc, să nu le vadă nimeni. Am eu un buzunar de taină! Scena 18 CONSTANTIN, COANASOFICA, GEORGICĂ COANA SOFICA (grăbită, cu scrisoarea sub șorț - minte vădit): Fugi de-1 cheamă pe tată-tău, că nu știu ce are să-i dea lui CONSTANTIN. ( GEORGICĂ pleacă.) Ascunde-o repede! Dar ce? A căzut marca? Dă-o încoace și dă repede plicul...Dă-1 încoace. CONSTANTIN (încurcat): Păi lăsați, că pun eu la târg... COANA SOFICA: Hai mai repede! CONSTANTIN: Păi să vedeți, mai am două plicuri din sat... COANA SOFICA: Ce din sat? Trebuie să fie de la Georgjeă, doară eu i-am dat plicuri. CONSTANTIN: Știți că eu nu știu să citesc și mi-a dat și dumnealui unul fără marcă... (Arată plicurile.) Vedeți dumneavoastră care este... COANA SOFICA (dă de plicul lui CONU GRIGORE): Dar ce-i plicul ăsta? CONSTANTIN: Păi, n-ați spus dumneavoastră că i-ați dat... COANA SOFICA: Ei, acu s-a limpezii! Lasă că-i arăt eu lui! Grigore! GEORGICĂ! Ia poftim încoace. Poftim încoace! Scena 19 ACEIAȘI, GEORGICĂ și CONU GRIGORE GEORGICĂ: Ce-i mamă? CONU GRIGORE: Ce-i? COANA SOFICA: Ia te uită, bărbate, cum își bate joc copilul ăsta! Uite cine-mi scria mie plicuri de astea! Ei ce zici, Grigore? Scrisori anonime și înjurături și bătaie de joc pentru bietul contabil... Apoi nu ți-a fost păcat de Dumnezeu să terfelești niște oameni cumsecade? GEORGICĂ (pricepe și începe să râdă): Ha! Ha! ha! Tată, ce zici matale de treaba asta? COANA SOFICA: Și mai râzi, hai! Înțeleg să ții la soră-ta, dar ce-ai avut cu oamenii? Până și pe Răducu să-1 batjocorești? GEORGICĂ (deodată, serios): Ce? Eu pe nenea Răducu? Scena 20 COANA SOFICA, CONU GU1GORE, CONSTANTIN (Bărbații stau o clipă, se privesc, apoi plimbându-se nervoși, în așa fel stingheriți unul față de altul, că nici în fața evidenței nu se pot da bătuți.) CONU GRIGORE: Dar nu cumva se întâmplă să cunoști și plicurile astea? (Scoate din buzunar plicul pe care-l citise părintelui.) GEORGICĂ: Hai ha! Am înțeles! Le cunosc! Le cunosc! COANA SOFICA: Ce-ai înțeles? CONU GRIGORE: Mă rog, ce-ai înțeles? GEORGICĂ: Cine nu-i vinovat să-mi arunce piatra. Ia uitați-vă unul la altul. Romantici bătrâni ce sunteți! Dar faptul că l-ați înjurat pe nenea Răducu, îmi rezervă dreptul să-1 răzbun cu alt prilej, (iese triumfător.) CONU GRIGORE: Ce vrea să zică ăsta? COANA SOFICA: Știu eu?! N-am priceput nimic! CONU GRIGORE: Prostii! COANA SOFICA: Chiar prostii! CONU GRIGORE (dă cu ochii de CONSTANTIN, care s-a făcut mic și fiindcă trebuie să se răzbune pe cineva, pornește): Uite. CONSTANTIN așteaptă! COANA SOFICA (de asemenea furioasă): Ce mai vrei, CONSTANTINe? CONSTANTIN: Apoi ce să vreau? Ia, m-am abătut și eu pe la alde dumneavoastră... CONU GRIGORE: Ba te-a chemat Sofica, să-ți dea niște plăcinte din cele de ieri... COANA SOFICA (răzbunătoare): Apoi iaca îi rău, că n-au mai rămas plăcinte... Nu-i așa, CONSTANTINe?... C o r t i n a ACTUL III Noaptea, târziu. Scena 1 CONU GRIGORE și COANA SOFICA CONU GRIGORE: Să-mi facă el mie una ca asta!... COANA SOFICA: Dar lasă, Grigore, lasă! Ia adă-ți și tu aminte de acu douăzeci și cinci de ani... CONU GRIGORE: Acu douăzeci și cinci de ani era altceva! Alți oameni, alte întâmplări, Sofico! COANA SOFICA: Totuna, Grigore, și atunci ca și azi... Numai nouă ni se pare, Grigore... Nu se schimbă nimic pe lume! Toate se întorc și se tot întorc, iaca așa, ca într-un cerc... Și acu douăzeci și cinci de ani aici, în ceardac, ședea și el - bietul părinte și cu tata și cu mama - după ce fugisem noi și se zbătea și te blestema de ce i-ai făcut, cum îl blestemi tu acuma... Și iaca, s-au întors lucrurile și s-or întoarce mai departe! Și-ai să-1 vezi intrând iarăși pe poarta casei, cum 1-ai mai văzut... Căci nu se schimbă nimic pe lume și toate se întorc și se tot întorc, iaca așa, ca într-un cerc fără capăt... (Înfrânt și moale, CONU GRIGORE lasă capul în jos și cei doi bătrâni, nemărginiți și triști, ascultă departe tremurul unei strune întârziate, ori poate fără de somn.) CONU GRIGORE (întoarce capul privind undeva, afară): Nici la el nu s-a stins lumina... COANA SOFICA: Nu doarme, săracul! Nu crede că i-i ușor nici lui. Eu îi pricep amărăciunea. N-a avut dreptate, dar la urma urmei cum țineam și noi morțiș s-o mărităm - eu cu contabilul și tu cu IONICĂ - ținea și el s-o mărităm cu Răducu... CONU GRIGORE: Dar acum s-au schimbat lucrurile, putea să se întoarcă și el. COANA SOFICA: Poate nu știe! CONU GRIGORE: Ce să nu știe? Nu 1-am văzut eu, acu o săptămână, vorbind cu învățătorul cel nou? Și cum să nu fi aflat că IONICĂ s-a mutat în Cadrilater? Se poate? COANA SOFICA: Așa-i! Că mi-a spus și contabilul ăsta proaspăt, de la Federală, când a fost alaltăieri pe-aici, că s-a văzut cu părintele de multe ori. CONU GRIGORE: Nu-ți spun eu? Și slavă Domnului, știe toată lumea că pe celălalt 1-au zvârlit în Sighetul Marmației, pungașul dracului! COANA SOFICA: Ei! Doamne, și tu, Grigore! De unde și până unde îl scoți pungaș? CONU GRIGORE: Dar nu-i mai lua acuma și tu apărarea, că nu 1-or fi măturat ei de prea multă cinste! Ce mai nas am avut de mă împotriveam! Simțeam eu că nu-i el de obrazul nostru și pace! COANA SOFICA: Simțeai! Vorba vine! Îți cășunase ție să-ți măriți fata cu IONICĂ, asta a fost tot buclucul! Și dumnealui încalte, ai văzut rușinea ce ți-a făcut-o: s-a mutat singurel, de parcă OLGUȚA i-ar fi fost pacoste pe cap. Feciorul de cârciumar, tot fecior de cârciumar! CONU GRIGORE: Ce-i drept îi drept! Dar bine că s-a dus, că i-a fost plecatul cu noroc! Învățătorul ăsta nou e floare pe lângă el! Deștept, curățel, îndrăzneț... Cu el nu mori de foame! Acu pot zice și eu că am pe cine să-mi las în loc, și să-mi mănânc pensioara liniștit. COANA SOFICA: Da! I-adevărat, bun băiat! CONU GRIGORE: Nu-i așa? Îi lași ce ai mai scump pe mână și nu ți-i frică. COANA SOFICA: Dar și contabilul cel nou! Halal băiat!,.. Și de familie bună... CONU GRIGORE: Da, i-adevărat, bun băiat! COANA SOFICA: Nu-I așa? Și meserie mănoasă... CONU GRIGORE: Da, mănoasă; dar negustoria îi lucru grosolan, bre Sofico! COANA SOFICA: Ei, Doamne iartă-mă, dar nu-i băcănie, îi bancă... Lucru subțire... CONU GRIGORE: Nu Sofico, nu! Ca dăscălia nu-i! COANA SOFICA: Eh! Dăscălia! Dăscălia îi bună pentru holtei, nu-I pentru oameni însurață și cu copii. CONU GRIGORE: D-apoi bine. Sofico, poți să spui tu că noi am murit de foame? COANA SOFICA: De murit n-am murit, dar nici în puf n-am trăit! CONU GRIGORE: D-apoi omul nu trăiește numai pentru puf, Sofico, mai trăiește și pentru cinstea lui și pentru inima lui... COANA SOFICA: Cinstea fără bani, Grigore, nu se vede... că iacă, învățătorul intră ici în cotlonul ista și aici moare. Dar contabilul azi îi la Federală, mâini-poimâini contabil la Tecuci... Pe urmă face o bancă și într-o bună zi - că-i meseria spornică - îl vezi cine știe ce om mare pe la Galați ori la București! Parcă alde conu Iancu n-a făcut așa? CONU GRIGORE: Ei și tu! Conu Iancu! Apoi conu Iancu nu s-a însurat cu fata mea, ci s-a însurat cu fata lui boier Costache... Și pe urmă, dacă-I vorba să-mi las fata să se ducă unde a înțărcat dracu copiii... COANA SOFICA: O las, de ce să n-o las, dacă-i spre binele ei... CONU GRIGORE: Apoi, atunci dăm dreptate popii, cu Răducu-al lui, lua-i-ar dracii pe-amindoi... COANA SOFICA: D-apoi nu te teme, că și Răducu a dat bir cu fugiții ca și ceilalți - parcă au fost vorbiți. CONU GRIGORE: Da zău, chiar așa. Și să nu mai vie popa două luni pe la noi, din pricina lui? COANA SOFICA: Două luni... CONU GRIGORE: Două luni... COANA SOFICA: Și-așa chef m-apucă uneori prin toate colțurile... CONU GRIGORE: Eu ca eu, mă mai luam, dar el, cum dracu de-a răbda… Și cum uneori zic să-i ies înainte... și apuc ape altă uliță, îndrăcit popă! COANA SOFICA: Dar adică de ce nu te-ai dus tu odată la dânsul? ( CONU GRIGORE tace.) Zău, Grigore, du-te! CONU GRIGORE: El să vie! Eu nu mă duc nici mort! COANA SOFICA: El îi supărat. CONU GRIGORE: Dar ce? Eu nu-s supărat? COANA SOFICA: Bine, bine, dar zici că ți-a trecut! CONU GRIGORE: Mi-a trecut? Dar ferească Dumnezeu! Ba acum mai al dracului îs supărat. COANA SOFICA: Păi adineauri... CONU GRIGORE: Adineauri m-a apucat așa... un dor... de un tabinet, în sfârșit, am crescut laolaltă... Slăbiciuni... Dar acu mi-am adus aminte... Tu nici nu-ți închipui ce a fost în stare să-mi facă într-o zi! Și asta acu, încoace, după supărare.... COANA SOFICA: Ce? CONU GRIGORE: Nu! Nu-ți mai s u re a vie că iar m i-a duc uasă-1dracului! toată noaptea-i aminte și rni se Nici să nu maivie!(.}f ică pauză.) COANA SOFICA: Și lumina tot aprinsă! CONU GRIGORE (potolit): Da! Da! în așa. De-o vreme încoace arde lumina ceea toată noaptea. COANA SOFICA: O fi bolnav, Grigore! CONU GRIGORE: Te pomenești! De duminică încoace nu 1-am mai zărit. COANA SOFICA: Să știi că i s-a întâmplat ceva, săracul. Du-te mâine, Grigore, să-1 vezi, las-o încolo de supărare și... CONU GRIGORE: Ei! Ce mai vorbă! La supărare să mă gândesc eu acuma... Și-i singur. COANA SOFICA: Da zău, săracul, singur pe lume! CONU GRIGORE: Amărâtă viață. COANA SOFICA: Tare amărâtă... Numai pe noi ne avea… CONU GRIGORE: Numai pe noi! (Și după o clipă.) Adică, ia spune, ce-ar fi dacă... m-aș duce acu... Scena 2 ACEIAȘI, PĂRINTELE ILIE urcă scările. COANA SOFICA: Cine-o fi? (Părintele intră.) CONU GRIGORE: El era! În sfirșit, te-a adus Dumnezeu, lua-te-ar dracu, rablă neagră în cerul gurii! Și mă rog, cum îmi intri tu în ogradă, ca în ogorul lui tată-tău? Să fi stat acasă la tine, să prinzi mucegai, nu să mai îndrăznești să calci pragul casei mele! COANA SOFICA: Grigore! Bre Grigore, dar astâmpără-te! CONU GRIGORE: Ce să mă astâmpăr, cucoană? Lasă-mă-n pace să-mi vărs năduful, că de două luni aștept să-mi vie apa la moară. COANA SOFICA: Dar pricepe, Grigore... PĂRINTELE ILIE: Lasă-1, cumătră, să spuie până o osteni... CONU GRIGORE: D-apoi că nu ostenesc eu așa de repede! Că astea n-au fost două luni astea... astea două veacuri au fost!... PĂRINTELE ILIE: Așa-i, Grigore, veacuri au fost! Și n-au fost numai pentru tine! CONU GRIGORE: Așa! Îi fi având pretenția că au fost și pentru tine? Nu? De aceea mi-ai fugit și ai sărit gardul, când n-am mai putut și am venit să ne împăcăm? De aceea? Hai? Câine ai fost, nu prieten! Câine, nu prieten! PĂRINTELE ILIE: Nici nu ți-s prieten, Grigore! CONU GRIGORE: Așa? Atunci ce cauți aici? Pleacă! M-auzi ce-ți spun eu? Pleacă! COANA SOFICA: Grigore! CONU GRIGORE: Pe mine să mă lași tu în pace! Eu nu-s muiere să mă topesc de dorul lui... Ducă-se! Să plece!... Să plece de tot și să nu-l mai văd, că-1 zvârl pe scări și dau drumul câinilor din lanț. Să plece! N-am, la urma urmei, nevoie de nimeni... De nimeni, așa să știi tu... Nici de tine... nici de tabinetul tău... (Furia îi dă în lacrimi, îl îneacă și cum nu mai știe ce să mai zică, iese.) Scena 3 PĂRINTELE ILIE, COANA SOFICA COANA SOFICA (care a simțit câtă durere s-a destins sub naiva izbucnire a lui CONU GRIGORE, stă podidită de lacrimi și se tânguie încetișor): Iaca, așa-i de două luni încoace. Parcă nu mai este cum a fost. Se înfurie de te miri ce și acu zice una, acu alta... Și-a pierdut cumpătul de tot... Tare 1-a durut, părinte! Nu se cuvenea să vâri așa cuțit în inima noastră... Eu m-am făcut posacă — el a slăbit... PĂRINTELE ILIE: Nici mie nu mi-a mers mai bine! COANA SOFICA: Văd. Te-ai tras la față, toată noaptea lampa ți-i aprinsă... PĂRINTELE ILIE: M-a ajuns vorba Scripturii, cumătră: „Vai și vai zic culcându-mă și sculându-mă și în sfârșit ostenesc șezând..." Dar toate-s trecătoare ca iarba câmpului și ca apa izvorului... Și europenele grele îs și ele… SFÂRȘIT


content:
Personajele [ modifică ] CADÂR IANKE TAKE ILIE IONEL ANA SAFTA DOI COPII ACTUL I [ modifică ] Vezi înaintea ochilor un șir de case că și cum le-ai privi din stradă. Sunt acolo trei prăvălii modeste, de târgușor provincial, întâia este a lui Take, a două este a lui Ianke și cea din urmă și micuță, de tot a lui Cadâr. Casa lui Take și a lui Ianke sunt construite absolut la fel, numai că sunt cu totul altfel zugrăvite. De pildă, zidurile casei lui Taka sunt roșii, iar tabla de pe acoperiș albă, pe când casa lui Ianke are zidurile albastre și tabla de pe acoperiș roșie. Firma lui Take, pe care-i scris doar: "La Take", e neagră, cu litere galbene, iar a lui Ianke e galbenă cu litere negre. Căsuța micuță a lui Cadâr și firma lui au luat de la fiecare câte o culoare. Așa, de pildă, zidurile sunt roșii, tabla neagră, firma galbenă cu litere albe. Take și Ianke țin mărfuri la fel, coloniale, un pic de fierărie și mărunțișuri de marchitănie. Numai Cadâr are specialitatea nației lui: cafea, rahat și tot felul de dulciuri. E vreme de vară. Toate cele trei prăvălii au perdele în față, cât ține micul trotuar provincial – firește, și ele deosebit colorate. E cald și zăpușeală. Ghicești apropierea serii - dar văpaia nămezii s-a prelungit până aici. Poate să fie ora cinci. Ulița e pustie și nu se aude decât foarte departe - undeva - cântecul trist al unei flașnete. toți trei negustorii, ușor și comod îmbrăcați de vară, dormitează pe scaune înadins puse în față, fiecare la prăvălia lui. Scena 1 [ modifică ] TAKE, IANKE și CADÂR TAKE (somnoros și lehămesit de căldură, își șterge nădușeala oftând): Ooof, cald e! IANKE: Și ce-mi spui asta mie? TAKE: Dar cui să i-o spui? IANKE: Ce mă interesează pe mine că ți-i cald? Dacă-i cald, du-te în casă și te răcorește! Ce? Eu pot să mă răcoresc? TAKE: Dar ce, te-am rugat eu să mă răcorești? Lasă-mă-n plata Domnului! IANKE: Ei poftim! Acum eu nu-l las! TAKE: Mă rog, ție nu ți-i lene să vorbești așa? IANKE: Și ce te privește pe tine dacă mi-i lene sau nu mi-i lene? TAKE: Dacă ți-ar fi lene ai dormi. (Pauză; se aude caterinca.) IANKE: Uuf! Mare căldură! Așa o căldură n-am avut toată vara! TAKE: Și acum ce-mi spui mie asta? IANKE: Dar ce, ție-ți spui? TAKE: Atunci cu cine vorbești? IANKE: Ce te privește pe tine cu cine vorbesc? Vorbeam cu Dumnezeu! (Iarăși pauză și iarăși se aude caterinca tare.) TAKE: Ia te uită, pe căldura asta, lui îi arde de cântat. IANKE: Ei și ce parcă el cântă? Cântă mașina. TAKE: Da, dar el dă din mână. IANKE: Ce ești dobitoc? El dă din mână încet și mașina cântă tare. (Iar mică pauză. Cadâr sforăie.) Nu sforăi că nu pot să dorm. TAKE: Nu sforăi eu. Turcu sforăie. IANKE: Spune-i să tacă. TAKE: Nu pot, că-l trezesc. IANKE: Da, dar el de ce mă trezește pe mine? Ei, Cadâr! Acuși îi dau în cap cu un calup de săpun! Cadâr! Ce-ai luat-o așa turcește? Cadâr! Aista-i surd de tot când doarme. Du-te de-1 trezește! TAKE: Nu mă mișc de-aici nici mort. IANKE: Dar ce, crezi că eu mă mișc? Mai bine stric un calup de săpun. I-auzi domnule cum sforăie! Aista nu mai este turc, aista-i curat harmăsar persan! Cadâr! (Ia o bucată de săpun și o zvârle în Cadâr. Cadâr, lovit, crapă un ochi, murmură ceva neînțeles, se răsucește puțin în scaun, apoi se așează zdravăn și adoarme iar. Nu mai sforăie.) IANKE: Ei așa! Dai un ban, dar face! (Cadâr începe să sforăie iar.) TAKE (râde): Mai zvârle un calup. IANKE: Dar ce, crezi că eu am fabrică de săpun? Spune-i că i-a venit un mușteriu, că pe mine nu mă crede. TAKE: Fă-te repede că dormi, că vine baba Safta să cumpere ceva! IANKE: Și ce-mi pasă mie? Ea nu cumpără de la ovrei. Fă-te tu că dormi. (Dar și el închide ochii.) Scena 2 [ modifică ] TAKE, IANKE, CADÂR, și BABA SAFTA BABA SAFTA (se duce la Take): Dom' Take! Un calup de săpun! TAKE: N-am săpun bun, babă. S-a stricat. Cere-i lui Ianke. BABA SAFTA: Ooor! Păcatelor! Dom' Ianke, ia dă-mi un calup de săpun! IANKE: Săpun? De unde am eu săpun? N-am deloc! Ia de la Take că el are! BABA SAFTA: Are, da spune că nu-i bun! IANKE: Parcă se pricepe el la săpun? BABA SAFTA: Dom Take, auzi că jupânul n-are. TAKE: Are, nu te uita în gura lui. BABA SAFTA: Ei, Doamne, jupâne, zău dă-mi un calup de săpun! IANKE: Se poate așa o creștină că dumneata să cumpere de la un ovrei că mine? Ia de la Take, că ți-1 dă mai ieftin! TAKE: Uite, babă, ia bucata ceea de jos! Ți-o dau ieftin! BABA SAFTA: Apoi vezi că nu-i rău? Dar cu cât? TAKE: Da cât vrei! Cinci lei! Poftim! BABA SAFTA: Ei, îi murdară, nu se poate, maică! Trei lei! TAKE: Trei! (Ia banii. Baba pleacă.) IANKE: Dă zece lei încoace. TAKE: Pe ce? IANKE: Pe bucata de săpun. Dar ce am vândut-o eu? TAKE: De ce-ai zvârlit-o? IANKE: Ce te privește pe tine ce fac eu cu marfa mea? O așez unde-mi place! Dă zece lei! TAKE: Nu dau nimic! IANKE: Ei dă-mi atunci un calup de săpun de la tine. TAKE: Și eu ce câștig? IANKE: Ia nu fi măgar! N-ai câștigat cincizeci de bani? Dă-mi un calup de săpun! TAKE: Vino de ia. IANKE: Dacă nu dai imediat, te pun la dobândă! TAKE (zvârle banii): Na, domnule, ia-ți-i toți! Trei lei. IANKE: Poftim restul! (și-i zvârle și el jos niște gologani.) Cinzeci de bani, câștigul tău! TAKE: Dar ce, am vândut săpunul meu că să câștig? IANKE: Dar ce, eu 1-am vândut că să câștig? Tu 1-ai vândut, tu să-ți iei câștigul! TAKE: Bine, l-am luat. IANKE: Să-i porți sănătos, dar, fiindcă tot te-ai sculat, da-i încoace și pe ai mei. TAKE: A, asta era? Scoală-te tu și-i ia? IANKE: Nu pot! TAKE: Nici eu nu pot! Mai dai cincizeci de bani? IANKE: Nu pot, că pierd! TAKE: Bine, altfel nu ți-i dau! IANKE: Așa? Dă înapoi cincizeci de bani! TAKE: Acu nu mai dau! Gata! IANKE: Mă, dă înapoi! TAKE: Nu dau. IANKE: Serios vorbești? TAKE: Foarte serios! IANKE: Ai luat tu pomană de la un ovrei că mine? TAKE: Am luat! IANKE: Ptiu, păcătosule! (Pauza.) TAKE: Na banii, mă! (și-i zvârle jos.) Ia-i  ! N-auzi! IANKE: Dorm! TAKE: Îi lași așa în mijlocul drumului? IANKE: Ce te privește pe tine unde-mi fac eu casa de economie? Lasă-i acolo, că poate-s buni de sămânță. (Cadâr iar începe să sforăie.) Pii! Iar a început! Turcii ăștia ne-au necăjit totdeauna pe noi, săracii români! Iar zvârl un calup! Mă, tu ai rezervă, că dacă mai sforăie mult trebuie să deschid o fabrică! TAKE: Am, dar l-am scumpit! IANKE: Dă-te dracului, n-ai câștigat destul la el? Nu mai vând săpun și gata! Să nu se mai spele mahalaua atât de mult, că nu-i sănătos! Cadâr!? (Zvârle săpunul) TAKE: Ce-ai făcut? IANKE: Eu n-am făcut nimic, săpunul a făcut! Așa un săpun prost! Eu îl trimit la Cadâr și el nimerește în zid! TAKE: A dat jos zugrăveala? IANKE: Să știi că-i semn de ploaie. Așa un săpun bun, numai cât l-am zvârlit și a mirosit a ploaie a și spălat vopseaua! Ăsta-i săpun patent! Am sa-l vând mai scump de-aci încolo, că să-mi scot vopsitul casei. TAKE: Apoi, fără glumă, ar cam trebui să ni le vopsim! IANKE: Treaba ta, dacă vrei să vopsești, vopsește! Ce, eu am să ți-o vopsesc? TAKE: Bine. Atunci trimit vorbă lui Stanică să vie și pun la vopsit. IANKE: Zău? Așa crezi tu? Și eu ce fac? TAKE: Treaba ta. IANKE: Păi n-a fost vorba să așteptăm să vie copiii? Să-i întrebăm cum vor ei? Așa o vorbă ai tu? TAKE: Da, dar băiatul meu a venit. IANKE: Dar ce mă privește pe mine băiatul tău? Pe mine mă privește fata mea, și ea n-a venit. Dacă fata vrea o culoare și băiatul tău vrea tot culoarea aceea? TAKE: Bine, mă, înțeleg, dar cât am să stau cu cu casa necurățată? IANKE: De unde vrei să știu eu? TAKE: Dacă nu știi tu când vine fata vrei să știu eu? IANKE: Dar ce te-am obligat eu să știi? Parca tu ai știut când vine băiatul. N-ai știut! Am zis eu ceva? N-am zis. TAKE: Da, dar a venit. Fiica ta văd că nu dă nici un semn. Mai vine ori nu mai vine. IANKE: Ei, o să vie dacă vrea și dacă n-o să vrea n-o să vie și gata!... așa o cultură mare cum învață ea poate că nu-i dă voie să vie. TAKE: Ei na! Că băiatu-meu nu învață tot la Academia comercială. IANKE: Da, dar ce, el e femeie?... TAKE: Păi școala e totuna și pentru băieți, și pentru fete! IANKE: Ce vorbești? Și le ia și la armată? TAKE: Ia lasă-mă în pace. Eu vorbesc serios și ție îți arde de glumă. IANKE: Păi bine, dobitocule, cine a știut vreodată în lumea asta, ce-i în capul unei femei? Și dacă nu știe de ea, când vine, nici Ionel al tău care, a văzut-o acum trei zile, de unde vrei să știu eu, care n-am văzut-o de doi ani! Lasă să fie ea sănătoasă, acolo!... Ce are să folosească dacă are să vie la un ovrei bătrân că mine? Eu bani să trimit. Dacă trimit bani, gata! E! dacă ar mai trăi maica-sa, ar mai fi o frumusețe - dar așa? Parcă tu ce folos ai că ți-a venit băiatul? Îl vezi? Nu-1 vezi! El umblă, se plimbă și cere bani! Ce nevoie e să facă asta aici? Poate s-o facă și la București, că tot atât costă! Ba aici costă mai scump, că vrea să sperie târgul. Tu nu-1 vezi pe Ionel cu așa o eleganță? Parca n-ar fi băiatul lui Take din Podeni, parc-ar fi băiatul prefectului! TAKE: Lasă să fie dacă-i da mâna lui tată-său! IANKE: Zic eu ceva? Lasă să fie că-i tânăr! Dar ce folos ai tu de asta? TAKE: Am să mă mândresc că am cogeamite flăcău, voinic și deștept! IANKE: Iote, iote. Că nu ești tu chiar așa de prost,dar tot negustor prost ești! Tu nu știi să lauzi decât marfa care n-o ai de vânzare! TAKE: Dar ce vrei să spui că nu-i marfa bună? IANKE: Zice cineva ceva? Bună... chiar mă mir că a ieșit așa o marfă dintr-unul ca tine. TAKE: Nu mai spune! D-apoi bine, măi, nu-ți aduci aminte cum eram când am deschis noi prăvăliile aici? IANKE: Ce vorbești? Erai un pârlit de negustor și asta-i tot. Ce te pui tu alături cu așa o floare de băiat ca Ionel. TAKE: Pârlit de negustor, ai? Apoi, ai avut tu noroc că eram noi prieteni, că-ți arătam eu ție... IANKE: Ei, și ce era să arăți? Ai mai spus tu de multe ori așa o prostie... Ei și ce folos aveai tu dacă mi-ai fi pus acolo câteva coarne? Eu tot cu nevasta frumoasă rămâneam. Mai bine te-ai gândi că nevasta-ta, geloasă cum era, se întoarce în groapă de câte ori te aude că zici așa o prostie... și de-atâtea ori o zici, că trebuie să fi ajuns săraca ventilator! Scena 3 [ modifică ] TAKE, IANKE, CADÂR dormind și ILIE ILIE: Ce vorbești? Cine a ajuns ventilator? IANKE: Ho! Nu te speria că nu-ți face concurență. ILIE: Ce poftesc? Poftesc un calup de săpun! IANKE: Ce vorbești? Și ce să faci cu el? ILIE: Ce te sperii așa? Crezi că am să mă spânzur? IANKE: Și dacă ai să te spânzuri, crezi că eu pierd ceva? ILIE: Și chiar dacă am să mă spânzur, ce te-ai speriat așa? IANKE: Eu am crezut că vrei să te speli! ILIE: Cu așa un nebun nici nu poți vorbi serios. Mă rog îmi dai săpun, ori nu-mi dai? IANKE: Săpun? Vrei săpun? N-am săpun! Cumpără de la Take. TAKE: Al meu nu-i bun! IANKE: Ce vorbești prostii! Cumpără de la el, Ițic, ascultă ce-ți spun eu! Are așa un săpun fain! Poți să spui că poate să dea pe obraz cu el, ca și cu o cremă! TAKE: Dă-i, mă, săpun omului! IANKE: De ce ești dobitoc, mîi Take! Așa să aibă el bine dacă a venit pentru săpun. Pentru că nu știu ce caută el? Ei, n-a venit! Auzi? N-a venit! ILIE: Ei și dacă n-a venit? Ce țipi așa? N-are decât să nu vie! TAKE: Cine să vie? ILIE: E nebun! EI crede că eu vreau să văd dacă a venit fiică-sa! Ei, n-a venit, foarte bine. IANKE: Ia, te poftesc! Cum foarte bine? Foarte rău! ILIE: Ei na, foarte rău! Acum ești mulțumit? Și mă rog de ce te superi dacă mă interesez. Ce, n-am voie? Ce, n-am băiat de însurat? TAKE: A, pentru Ștrul? IANKE: Ai înțeles acum? Pentru Ștrul. Așa unul ca el se cheamă băiat de însurat cu fata mea! Mă rog, fata mea a învățat Academia, poți să spui tu ce cultură 1-ai învățat? ILIE: L-am învățat eu așa o cultură cum n-a învățat fata ta! Câștigă la un vagon de grâu cât câștiga Cristescu la cinci procese! Ce cultură mai vrei? IANKE: Dobitocule! Asta-i cultură? Să se învețe întâi să umble cu săpunul și pe urma să vorbească de cultură.Tu nu vezi că n-a purtat guler în viață? Așa o cultură fără guler, să te speli pe cap cu ea! Ei, și la urma urmei, n-am săpun și du-te dracului și lasă-mă în pace! ILIE: Ce te enervezi? Ce te enervezi degeaba? Nu se poate să vorbească liniștiți de-o afacere doi ovrei că noi? IANKE: Ovrei? Cine-s ovrei? ILIE: Eu și cu tine, cine vrei să fie? IANKE: Tu ovrei? Uite-te la el! Ovrei tu? Tu nu ești ovrei - tu ești un jidan scârbos, du-te dracului! ILIE: Ei ho! Și vorbește mai încet că mă duc! Ce țipi așa? Ai să aduni toată mahalaua! Va să zica n-ai săpun? IANKE: N-am! Poate că am s-aduc la toamnă și peste iarnă ai să te speli de câte ori vrei. ILIE: E nebun! Ce să mai vorbesc degeaba cu el? Bună ziua. (Iese.) Scena 4 [ modifică ] TAKE,IANKE, CADÂR dormind TAKE: Și ce te superi și tu de pomana dracului? IANKE: Dar cum să nu mă supăr? Mai întâi că n-am să vărs eu apă de doi lei că să câștig cincizeci de bani. Și pe urmă, mă rog, ce crede el? Dacă Ștrul și-a pus patru dinți de aur în față am să cad în genunchi în fața lui? Auzi, cine vorbește de cultură: Ițic Tinichigiu, care s-a lăsat de meserie, fiindcă a fost odată amețit și-a căzut de pe casă și și-a frânt un ciolan. Acu, de când vine cereale, vorbește de cultură și vrea să-i dau fata lui Ștrul. TAKE: Ei, nu i-o da și gata. Ce atâta supărare? IANKE: Așa? Ce atâta supărare? Apoi tu ești mai dobitoc că el. TAKE: De ce ? IANKE: Să nu umble acu după fete subțiri, fiindcă a câștigat la cereale! S-o ia măgarul pe fetița lui Leibovici Pascani, c-a lăsat-o cu copil. Dacă-i ovrei, să fie ovrei cinstit și să se ție de copilul lui. TAKE: A, așa? Apoi asta nu știam! IANKE: Apoi tu ce știi? Și-i așa un copil frumos săracul și râde și dă din mânuțe și nu-i dă păcătosul nici bani de-o rochiță. Decât așa un om cu așa o inima, nu-i nici ovrei, nici creștin, nici turc - e câine. Scena 5 [ modifică ] TAKE, IANKE, CADÂR dormind și IONEL TAKE: Unde-ni fost, flăcăule? IONEL: Din dos, pe bancă. M-am uitat la tren! IANKE: Frumos, nu? Așa o frumusețe când trece trenul! Te apucă așa un chef să te faci milionar! IONEL: Da, asta-i adevărat! Dar eu am chef totdeauna să fiu milionar, nu numai când vad trenul! Dumneata nu? IANKE: Ce să mai vorbim degeaba ? Când ești catâr, ai fi foarte fericit să fii cal. Greu să te gândești s-ajungi aeroplan! Eu și cu tată-tău ne uităm după tren și oftăm! Tu te plimbi cu el. Nu-i totuna! IONEL: Asta așa-i, capra sare masa, iada sare casa. IANKE: Da, dar tu vrei să sară capra peste casă. Atunci ce se vede iada: aeroplan! Tocmai ce spun și eu! IONEL: Tată, ia du-te de te îmbracă. TAKE: Dar ce, nu-s îmbrăcat! IONEL: Ești tu, dar nu-mi place cum ești îmbrăcat.. Ai haine berechet, poți să umbli mai curat. Când trăia mama umblai altfel. IANKE: Aha! Bine faci, bine faci! Adă-i aminte! Face o concurență teribila lui Matei care cerșește pe podul pescăriei! TAKE: Ia lasă-mă în pace, mă, că nici tu nu umbli mai curat! IANKE: Pai de ce să umblu curat? Dar așteaptă tu să vie fata și să vezi curățenie. Ce, vrei să-i fie rușine cu un tată că mine? TAKE: Dar ce tu crezi că lui fiu-meu îi e rușine cu un tată că mine? IANKE: Păi cum să nu-i fie rușine! Uită-te la așa o floare de flăcău, și uită-te la tine. Parcă ești adunat de la gunoi. IONEL: Vorba lungă, tată. Hai. du-te și te îmbracă! TAKE: Ia te uită cum poruncește! Asta încuie, tu m-ai făcut pe mine, ori eu te-am făcut pe tine? IONEL: Asta a fost odată! Acuma, gata, suntem făcuți amândoi! TAKE: Uite, uite! IANKE: Bravo, bravo! IONEL: Hai, că te rog eu. Am motivele mele să te rog. TAKE: Ei, așa da! Asta-i altceva! Că ai dreptate, îs cam ponosiți pantalonii ăștia! Mă gândeam și eu să-i schimb. IONEL: Tot să schimbi.Te îmbraci de sus și până jos. TAKE: Nu se ponte să știu și eu de ce? IONEL: Am credit ori n-am? TAKE: Ai, ai! Scena 6 [ modifică ] TAKE, IANKE, CADÂR dormind, IONEL și BABA SAFTA IANKE: Pii! Uite baba Safta! Să vezi că tot săpun vrea. Eu dorm. Să nu mă mai trezești, ticălosule, că te ia mama dracului! BABA SAFTA: Dom' Take, stafide ai? TAKE: Am, o sută douăzeci și opt kilogramul! BABA SAFTA: Scumpe foc maică, nu pot să dau atâtea parale pentru o pustie de colivă. TAKE: Nu pot mai ieftin babă, încearcă și dumneata alături. BABA SAFTA: Jupâne! (îl zgâlțâie.) Jupâne! IANKE: Ce vrei? Iar săpun? N-am săpun! BABA SAFTA: Nu, stafide! IANKE: Ihâ! Cât? BABA SAFTA: O jumătate de kilogram pentru o colivă! IANKE: Ce vorbești? Îți faci coliva de pe acu? BABA SAFTA: Eh! Pomană, maică, pomană. IANKE: Dar eu nu dau de pomană. BABA SAFTA: Știu, maică, dar poate lași mai ieftin. IANKE: Mai ieftin! Decât cine mai ieftin? BABA SAFTA: Ia, decât dom' Take aista. Tare s-a mai scumpit și el. Parcă n-ar fi suflet de creștin. IANKE: Bine c-am ajuns eu! Ce te făceai dumneata altfel? Ei, și cât ți-a cerut Take? BABA SAFTA: O sută douăzeci de lei maică - avere! IANKE: O sută douăzeci de lei? Ce vorbești? Așa de ieftin? De unde a scos el așa un preț? Să știi că sunt false. Eu nu pot să le dau fără o suta patruzeci. BABA SAFTA: Ei hai o sută douăzeci! Că nu vreau să mă mai întorc la el. IANKE: Așa să am eu bine dacă pot mai jos de o sută optzeci. BABA SAFTA: N-am făcut nici o treabă... Dar turcu de ce nu ține stafide? IANKE: Întreabă-1 pe el. BABA SAFTA: El dă ieftin, săracul, îi bun suflet de creștin. IANKE: Ce să-i faci? Dacă Dumnezeu n-a vrut să ne facă turci pe toți! BABA SAFTA: Da bomboane n-ai, maică? IANKE: Asta ține numai Cadâr. Așa e învoiala noastră. Ce ține el, nu ținem noi. BABA SAFTA: Așa? IANKE: Păi ce, n-are drept să trăiască? Din ce să trăiască? BABA SAFTA: Apoi, cumpăr de la el... Bună ziua, maică! (Și baba trece la Take în prăvălie.) IANKE: Buna ziua!(Iese în prag și șade iar pe scaun.) IONEL (intră în prăvălie după babă): Stafide? Tată, cât dai stafidele? TAKE (de dincolo): O sută douăzeci și opt, tată. BABA SAFTA (încet lui Ionel): Mai ieftin nu se poate, maică? IONEL: Nu dă voie stăpânul. Dar hai să-ți mai las eu de la mine opt lei. BABA SAFTA: Așa, maică, așa. Să trăiești! Dar bomboane n-aveți? IONEL: Tată, bomboane n-ai? TAKE (de dincolo): La Cadâr! BABA SAFTA: Ooof! Că greu e când trebuie să târguiești de la străini!... Bomboane! (Iese, îl scoală pe Cadâr.) IANKE: I-ai lăsat mai ieftin? IONEL: Eh! Câțiva lei! IANKE: Prost, prost, foarte prost! Mâine vine să ceară pe degeaba. Hai să zic să fii cinstit și să nu dai lipsă la cântar. Dar inima bună la negustorie... IONEL: Știu, dar dumneata de ce n-ai vrut să-i vinzi? Știu că ai aceleași prețuri ca tata, nu? IANKE: Ce? Facem aici hoție de clienți, pentru un fleac de cinci parale? În mahalaua asta n-avem prăvălie decât noi doi. De la el cumpără creștinii și de la mine ovreii. Cine nu-i nici creștin, nici ovrei, cearcă pe unde poate, ca zgârcita asta de babă ori scârbosul cela de Ițic. Pe așa niște clienți poți să-i dai dracului,că nici noi nu sărăcim, nici dracul nu câștigă. Scena 7 [ modifică ] IANKE, IONEL, ANA ANA (se oprește, zâmbind la Ionel, apoi la Ianke): Papa! IANKE (înlemnit): Ce vorbești? Așa o surpriză... așa o surpriză... Ei, asta zău că se poate să-i zici o surpriză... (e așa de emoționat, că nu poate să mai vorbească. ) ANA: Ei! Papa... și nu mă săruți? IANKE: Să te sărut? Cum să te sărut! Mi-i și rușine să te sărut, așa prost îmbrăcat cum sunt... așa o cucoană ca tine... mă duc să mă îmbrac... că să am curaj... ANA: Ei haide, lasă! Acu te iert! Te îmbraci după aceea... Hai, sărută-mă... IANKE: Unde-i maică-ta să te vadă... ANA (înduioșată): Papa! IANKE (lui Ionel): Mă rog,sunt eu așa un dobitoc, sau e frumoasa de-a binelea? IONEL: Îi frumoasă de-a binelea, nene Ianke. ANA: Vai, Ionel! Înțeleg să-mi facă tata complimente, că nu m-a văzut de doi ani, dar tu... IANKE: Ce vorbești? Ce complimente! Astea nu-s complimente... ești așa de frumoasa... ești mai frumoasă decât era maică-ta când eram eu logodit cu ea... ANA (înduioșată): Papa! IANKE: Frumoasă! Și ea era așa de frumoasă. Nu era alta mai frumoasă că ea... și-așa un copil am eu?.. O fată așa frumoasă... Spune! Tu ești a mea? A mea? Chiar a mea? Un ovrei bătrân și urât ca mine are o fată așa de frumoasă? Un biet negustor, care vinde măsline într-o mahala, a făcut așa o frumusețe... așa o comoară? ANA (înduioșată la culme): Papa! IANKE: Așa o comoară? Apoi atunci ce milionar? Gata! Capra s-a făcut aeroplan. Aeroplan s-a făcut! (șsi plânge și râde și-i săruta mâinile, stând istovit pe scaun.) ANA (mângâindu-l): Ce-i asta? (Lui Ionel.) Ce înseamnă asta? IONEL: Vorbisem noi ceva, înainte... IANKE: Ei, așa o bucurie face s-o împart și la alții... Hai, hai, să te vadă și păcătosul cela de Take, și Cadâr... IONEL: Tata vine imediat. ANA: Și ce mai face moș Cadâr? IANKE: Ce să facă, doarme! Ce grijă are el? ANA: Tot nu s-a însurat? IANKE: Așa un păcătos să se însoare? Dar să nu-i zici de asta nimic - că asta-i mare durere la inima lui. (Ana s-a oprit în fața prăvăliei.lai Cadâr și bate în geam.) Scena 8 [ modifică ] IANKE, IONEL, ANA și CADÂR CADÂR (iese în prag, o recunoaște, și uluit și duios): Fru-mooos estem! Ca un trandafir de la Eyub frumos estem! Frumos! Ana-Aniki înapoi venit! Dai voie Cadâr sărutam... (O sărută printre lacrimi.) Ana-Aniki! ANA: Ana-Aniki a ta, moș Cadâr. I-a fost dor de tine... N-ai uitat-o, spune? CADÂR: Uitat? Ana-Aniki în inima, în casa ținut, cum ținut Coran. Asta fata, Ianke bre, tu făcut? Asta fata așa frumos? Halal bre! Asta soare în casa estem - asta soare la inima bătrâna estem... numai Cadâr singur estem... (și plânge.) ANA: Moș Cadâr! Ai să mă faci să plâng. CADÂR: Asta mâna lui Allah! Asta comoara de la Allah! Ana-Aniki... iubeștem puțin moș Cadâr bătrân... viața râdem puțin... ANA: Dar te iubesc, moș Cadâr, te iubesc mult... Apoi de ce crezi că am venit eu aici? Hai? Să-mi dai coșulețul meu cu bomboane... Unde-i coșulețul meu cu bomboane? CADÂR: Bomboane de la inima dam... de la Allah! Ana-Aniki... iubeștem puțin moș Cadâr, suflet dam... Tot suflet dam Cadâr la Ana-Aniki... așa micuț plecat, așa frumos întors... Când Ana-Aniki la Cadâr venim, Allah venim în casa (o sărută), mereu Cadâr când singur estem... Halal, Ianke bre! La Allah al tău când mergem putem lui spune: Ianke urât fost, sărac fost, dar vrednic la Allah fost, frumusețe de la Allah pe pământ adus... cântec de la Allah pe pământ cântat... Halal, Ianke, bre!... în gradina lui Allah, bun grădinar fost! Scena 9 [ modifică ] IONEL, IANKE, ANA, CADÂR și TAKE TAKE: Hahaaa! Halal mă Ianke, asta nu e fata ta, cum nu-i a mea. IANKE (lui Ionel): Ce ți-am spus eu? (Lui Take.) Și eu am zis tot așa! Nici eu nu cred deloc, dar ce dracu să facem numai noi amândoi când toți ceilalți zic că-i a mea ? TAKE: Mă fato, mă, dar frumoasă te-ai făcut! Ptiu! ANA: Ce să fac, nene Take, am crescut; era și vremea. TAKE: Ce se face acuma păcătosul aista de tată-tău cu tine? IANKE: Știu eu ce să fac? Dacă n-am putut să am o fată slută, mă mulțumesc și cu una frumoasă! Nu știi tu: când n-ai pâine mănânci cozonac... Nenorocire, ce vrei? Acu trebuie să-mi tocmesc toți jandarmii din târg, să-mi păzească casa, ca pe Banca Națională... ANA: Lasă, că se păzește singură, papa! IANKE: Ce, ești safe? Ca o casă de bani? ANA: Întocmai! IANKE: Ei, bun! Atunci m-ai scăpat de-o cheltuială și de-o grijă! Dar eu tot zic să fac niște obloane mai tari! Poate că tot nu ești așa de "safe"! IONEL: Nu, nu, e foarte "safe". IANKE: Ce vorbești, ai încercat? Ei bun! Atunci pot să las casa așa cum este! ANA: Las-o așa, numai s-o vopsești. IANKE (lui Take): Ei poftim, nu ți-am spus? TAKE: Ba eu ți-am spus - nu tu. Hai să-i întrebăm acum că-s amândoi veniți. A rămas vorbă să le vopsim după gustul vostru. ANA: Albă, papa. IONEL: Albă. IANKE: Amândouă la fel de albe? IONEL: Exact! Practic, curat. ANA: ...vesel și frumos! IANKE: Asta ați învățat la școală? ANA: Nu te mai mira și fă cum spunem noi! IANKE: Eu am să fac, dar tot am să mă mir! ANA: Eh! Lasă că mai vorbim noi, acum mă duc puțin în casă să mă aranjez și mă întorc. Sper că nu s-a schimbat nimic pe-acolo, papa! IANKE: Ce să se schimbe? Toate au îmbătrânit de două ori cât erau și fiindcă te-ai făcut și tu de două ori mai frumoasă or să-ți pară de două sute de ori mai urâte. Încolo, totul e cum știi. Dar nu-ți mai dau voie să-mi iei papucii, că i-am renovat cu pingele noi. Te rog! Scena 10 [ modifică ] IANKE, TAKE, IONEL și CADÂR, apoi ILIE TAKE: Mă dihanie, frumoasă fată ai făcut, strașnic îmi place. IANKE: Ala pezevenghiule, tu spui că-ți place ca să cred eu că nu-ți place, dar eu știu că-ți place! A! Uite și pe domnul ventilator. Ce poftești mata, domnule ventilator? ILIE: Mă rog, ce mă iei tu așa pe mine? Ce sunt eu? IANKE: Tu ești ventilator! Ei, acu gata, s-a terminat! Ai auzit c-a venit? Ei, a venit! ILIE: Ei și dacă a venit, ce îmi pasă mie? IANKE: Cum ce-ți pasă, Ițic? Ce vorbești prostii, Ițic! Cumpără un săpun potent. A adus Take de la Galați un săpun ceva teribil. Faci ce vrei cu el, poți să-l și mănânci. Cred chiar că de mănânci două calupuri, crește și un guler la gât... Cu o ladă de săpun faci din Ștrul cel mai prima întâi băiat de însurat. Zău, Ițic! ILIE: Ce tot Ițic, Ilie, Ilie! Ce tot îmi spui Ițic. Te-am rugat să-mi zici Ilie! (Toți râd.) Ce râdeți? Ce-i de râs? Cât eram tinichigiu, putea să mă cheme și Ițic, dar de când fac comerț cu cereale, nu se poate. Dacă m-ar chema Ițic, îndată ar ghici oamenii că sunt ovrei. IONEL: Și așa nu ghicesc? ILIE: Când te strigă Ilie? IANKE: Uitați-vă la el că-i așa un mare dobitoc! El crede că dacă zic măgarului-oaie, nu nechează tot ca măgarii? Scena 11 [ modifică ] IANKE, TAKE, IONEL, CADÂR, ILIE și ANA ILIE (văzând pe Ana): Ce vorbești? Așa o fată frumoasă ai făcut tu, mă Ianke? IANKE: Dar cine crezi c-a făcut-o? Franz-Joseph? ANA: Bună ziua, domnule Ițic... ILIE: Bine-ai venit, Ancuța. IANKE: Acu nu te superi că ți-a zis Ițic? ILIE: Așa o gură frumoasă poate să spuie cum poftește - tot muzică este! IONEL: Frumos compliment! ILIE: Ce să-i faci? Când vezi așa o frumusețe cânți fără să vrei! IANKE: Și tu adică nu vrei să cânți deloc? ILIE: De ce ești păcătos? Pentru de ce să vreau? IANKE: Știi tu pentru de ce. Ce? Vrei să-i spun? Eu îi spun. ILIE: Ei și dacă-i spui? Ce crezi că mi-i rușine? ANA și IONEL: Dar ce e? IANKE: Nu vrei să te măriți? Are așa un juvaier de băiat, cum nu s-a mai pomenit pe fața pământului. Cuminte și rodnic ceva teribil. Numai cât s-a uitat peste gard la fata lui Leiboviei și i-a și făcut un copil. ILIE: Ei, să știi că acum chiar mă supăr! IANKE: Nu te cred! ILIE: Să știi că plec! IANKE: Nu te cred! ILIE: Ești un dobitoc! IANKE: Ei, nici asta nu te cred! (Ițic supărat foc, își înfundă pălăria pe cap și pleacă, în urma lui.) Ițic! Acu cred! Dar să nu te întorci, că te ia mama dracului. Scena 12 [ modifică ] IANKE, TAKE, IONEL, CADÂR și ANA ANA: Și ce te-ai supărat dumneata așa de tare pe el? IANKE: Dar cum să nu mă supăr? Ia te uita la el! Uite ce econom calcă! Și el crede, că am să apuc pe Dumnezeu de un picior dacă o să am așa niște nepoți că el. Și încă el nu-i nimic! Să-1 vezi pe Ștrul! Îți închipui tu ce sionist a ieșit dintr-un galițian și-o spaniolă că Ruhala. ANA: Mă rog, are parale? IANKE: Ei și ce dacă are parale? Ai să faci copii cu paralele lui? Mă rog, vrei numaidecât să te măriți cu el? ANA: Și de ce nu? IANKE: Apoi așa de târziu spui? Trebuia atunci să te trimit la altă școală. Fiindcă una care vrea să se mărite cu Ștrul, trebuie numaidecât să aibă capital și să învețe ca să deschidă imediat o fabrică de săpun și una de parfumerie! ANA: Săracul de el! IANKE: Nu săracul de el, săracul de cine-i lângă el! Când era tinichigiu tot mai mergea. Pesemne că se spăla cu apă tare, dar acum, de când face negoț de cereale, a căpătat un miros foarte agricultor! ANA: Îmi pare rău. Văd că nu-i chip să ajung femeie bogată... Hai să-ți fac pe plac și să-1 trimit la plimbare. IANKE: De ce să-l trimiți la plimbare, mai bine plimbă-te tu cu el, dar să-ți cumperi un răcitor și sa-l ții la răcoare. ANA: Ei nu, nu-1 iau, că nu-ți place ție. Am să-mi caut și eu un alt bărbat... IANKE: Lasă nu-ți mai căuta tu, că-ți caut eu, când ți-o veni vremea. ANA: Lasă că-mi caut eu! E mai simplu și mai sigur! IANKE: Zăăău? Și eu să n-am nici un fel de comision la afacerea asta? ANA: Ba da, niște nepoți! TAKE: A zis bine, Ianke! Ăsta-i cel mai bun comision! IANKE: Ascultă, mă dobitocule, nu-i mai bate în strună, că să te ferească Dumnezeu să te aud zicând o vorba când o fi să se însoare băiatul tău! IonNEL: N-o să-l auzi! TAKE: Nu mai spune, flăcăule! IONEL: Dar desigur! Ce rost ar avea să te amesteci dumneata, că doar nu te însori dumneata, mă-nsor eu. Cine poate să-mi știe interesul mai bine ca mine? ANA: Firește. IANKE: Tocmai așa i-am spus și eu tatii. TAKE: Și eu! IONEL: I-ați spus așa, dar ați făcut cum au vrut ei! Noi facem cum vrem noi! ANA: Dacă voiați să vă ascultăm, cum ziceți, trebuia să ne faceți acum două sute de ani, nu acum! IANKE: Ei vezi, Take, ce dobitoci am fost amândoi! Eu ți-am spus să-i facem acum două sute de ani, și n-ai vrut! IONEL: Dumneata glumești, dar Ana are dreptate! Ce Dumnezeu, suntem oameni moderni! Să ne mai încurcăm de fleacuri? IANKE: Take, auzi? Fleacurile noi suntem! IONEL: Nu dumneavoastră, dar pretențiile astea pe care le aveți ca să ne alegeți dumneavoastră nevestele ori bărbații, înțeleg să nu ne căsătorim fără voia dumneavoastră, să ne dați un sfat - dacă e nevoie , dar atât. TAKE: Apoi atunci ce mai aveți nevoie de părinți? Legați-le câte o piatră de gât și dați-i pe gârlă. IONEL: Nu-i așa, tată. Părinții au și ei rostul lor. IANKE: Ce vorbești? Și care mă rog? IONEL: Întâi și întâi să ne facă... IANKE: Ce vorbești? Așa niște copii moderni ca voi ar trebui să se facă singuri! Ar fi foarte comod și pentru noi! IONEL: Ei pe dracu, parcă de dragul nostru ne-ați făcut! IANKE: Ana, du-te în casă, că conversația a început să fie prea modern pentru o fată! ANA: Nu-i nevoie, tată, am auzit eu și altele mai moderne decât asta. IANKE: Ei, atunci mi se pare mie că nu ești așa de "safe" cum spuneai tu! ANA: Ba da, poate că tocmai de aceea sunt așa de "safe". IANKE: Curios! Și mă rog, safe-ul asta are tot două chei, ca și celelalte? ANA: Întocmai! IANKE: Și le ții pe amândouă la tine? ANA: De ce nu? IANKE: Ce te faci dacă le pierzi? ANA: Ei, vezi, tocmai asta-i! Nu le pierd! IANKE: Așa o fată frumoasă ca tine poate să piardă și o duzină întreaga! Ce? Te miri!Eu zic că e mai bine să lași și una la mine! Eu îs om bătrân și cu mai multă grije! ANA: N-o să ai mai multa grije de mine decât am eu, papa! IANKE: Copii moderni ai vrut, copii moderni ai! TAKE: Dar lasă că și eu tot așa am vorbit! IANKE: Tocmai asta voiam să spun și eu. Mă copii, toți am fost odată moderni. Că și eu eram teribil de modern! Dar cum a țipat o dată tata, cum am uitat că-s modern! TAKE: Chiar așa! IONEL: Ei, eu nu cred că ar fi nimerii procedeul ăsta cu oameni ca noi! TAKE: Taci din gură, mă băiatule! IANKE: Lasă-1 să vorbească! Și pe Ana las-o să vorbească tot așa! Că așa trebuie să vorbească un om tânăr, așa se cade și așa-i frumos! ANA: A, bun! Va să zică recunoști și dumneata! IANKE: Recunosc, de ce să nu recunosc. Crezi cu ceva dacă recunosc? Nu pierd nimic. IONEL: Asta spunem și noi. IANKE: Da, dar credeți că voi câștigați! Ei bine, nu câștigați nimic. Vedeți voi copii, omul tânăr trebuie să creadă că poate orice și că tot ce face e așa de bun. că nimeni nu poate face ca el. Tinerețea are așa o frumusețe pe dinăuntru că mare păcat ar fi de n-ar putea s-o zvârle și pe dinafară... Ați auzit voi de ochelari de vacă? N-ați auzit! să va spun eu, că eu am auzit! Ăsta e așa un obicei pe unde se face brânza de Olanda, nu știu ce țară o fi pe acolo. Nu râdeți, că eu îs prost, de unde vreți să știu eu? Și ascultă ce spun. Acolo, pe la august, când începe iarba de se îngălbenește, vacile nu mai au poftă de mâncare și dau lapte puțin. Și atunci cine are vaci, le pune așa un fel de ochelari verzi, că le arată așa o iarbă verde de tot, că juri că-i primăvară. Și vacile mănâncă cu poftă și dau brânză multă... Ei vezi, așa face și Dumnezeu cu oamenii tineri. Și fiindcă au așa niște ochelari de tinerețe li se pare că tot îi frumos și bun... Dar noi, că suntem mai bătrâni, mai tragem pe sfoară pe Dumnezeu, c-am învățat așa un vicleșug, că ne uitam peste ochelari... Of, of, of! ce se vede peste ochelari să nu mă întrebi... Ce să te amărăsc de pomană. Ai să vezi tu la vremea ta... Lăsați-ne acum să avem noi grijă de voi, că nu va sin tom dușmani. Iaca, Take nu spune nici o vorbă - stă cu gura căscată ca o ciubotă ruptă, dar și el gândește ca mine. Că dacă Ana zice că se mărită singură, lasă să zică ea, să dea Dumnezeu să fie așa, dar eu știu că tot eu am s-o mărit... și m-am gândit, și-am socotit, și-am vorbit și cu unul și cu altul, și am întrebat și pe unul și pe altul... IONEL: Dar pe mine nu mă întrebi? IANKE: Pe tine? De ce să te întreb pe tine? Dar ce, ai făcut-o tu? IONEL: Nu, ai făcut-o dumneata! Dar pentru cine ai făcut-o? IANKE: Dar de unde vrei să știu eu pentru cine am făcut-o? IONEL: Da, dar eu știu! IANKE: Ei bravo! Și mă rog pentru cine am făcut-o? IONEL: Pentru mine! IANKE: Așa o noutate! Și uite ce serios vorbește! Chiar vine să-l crezi! IONEL: Apoi, poți să mă crezi! IANKE:(lui Take): Ei vezi, mă dobitocule! Ce spunei tu că n-are să afle! El tot a aflat! TAKE: Ia stai, stai oleacă, mă omule. Ție-ți vine să râzi, dar de aici iese un bocluc! IONEL: Nici un bocluc, tată. E foarte simplu..Noi am hotărât să ne căsătorim. IANKE (sare în sus): Ei comedie! Dar cum se poate sa vă gândiți la o așa prostie? ANA: De ce prostie? Papa! E foarte logic! IANKE: O fi el cum spui tu, dar tot prostie se cheamă! Ei, ți-am spus eu c-ai să pierzi cheile, uite că le-ai pierdut! IONEL: Nu le-a pierdut deloc, sunt Ia mine, și stau în mâini foarte bune! TAKE: Stai, mă băiete, ia-o mai încetișor, că aici e lucrul dracului. ANA: De ce, nene Take? IANKE: Uite ce întreabă? Dar asta nu se poate! ANA: De ce? IONEL: Spune de ce? TAKE: Pentru că nu se poate... IANKE: Dar nu se poate deloc - dar deloc, știi... ANA: Papa, te rog, gândește-te! IANKE: Dar nu mă gândesc deloc! Dar de ce să mă gândesc! Nici nu trebuie să mă gândesc! (Furios, lui Take.) Vorbește și tu, dobitocule, că mie mi s-au tăiat picioarele ! Uite, domnule! Uite, domnule ce bucurie pe capul nostru pe ziua de azi! IONEL: Asculta-mă... IANKE: Nu ascult! IONEL: Ba trebuie să m-asculți! IANKE: Eu nu ascult! Să te asculte dobitocul ăsta de Take, dacă poftește, că eu nu poftesc deloc. TAKE: Ce să-l ascult! Îi de ascultat? ANA: Bine, oamenii lui Dumnezeu, spuneți-ne care-i pricina? . TAKE: Bine, mai copii, dar asta-i o treabă la care nu m-am gândit niciodată... să mă fi tăiat și nu m-aș fi gândit! IONEL: Ei și? IANKE: Cum ei și? Nu ne-am gândit! Cum să facem așa o negustorie la care nu ne-am gândit... înseamnă că nu era de făcut... IONEL: Ei bine astea-s fleacuri, începeți și dumneavoastră să faceți că toți părinții... IANKE: Și ce, asta-i o rușine? TAKE: Nu suntem părinți? IONEL: E o greșeală care nu rezolvă nimic! Ne amărâm degeaba toți și ne puneți bețe în roate așa, Dumnezeu știe pentru ce, poate că nu mai puteți să va mândriți că ați ales dumneavoastră... Ei bine, trebuie să ne înțelegeți un lucru. De hatârul chefurilor și nazurilor ce faceți, n-o să ne ucidem noi viața noastră. Scurt! IANKE (lui Take): Dar vorbește și tu ceva, dobitocule! N-auzi ce vorbește odrasla ta?... Chefuri... și nazuri se și ucide... și, mă rog, două palme nu-mi dai? ANA: Ei gata! Gata! Destul! Nu mai discutăm! IANKE: Dar eu nu discut! ANA (foarte categorică): Nu mai discutăm! IANKE: Dar de ce să nu discutăm? ANA (categorică): Papa! Am zis gata! Ionel – încheiem discuția. Se vede că am nimerit-o prost! IANKE: Ei bravo, vezi, așa! ANA: Ei destul! (Lui Ionel.) Vorbim altădată, când s-or liniști lucrurile. IANKE: Eu zic să așteptăm să se liniștească așa de mult, ca să nu mai vorbim deloc. ANA: Ei bine, papa, mie nu-mi place să vorbești cu mine așa. Să știi că dacă mă mai superi, mâine plec înapoi la Bucuresti... IANKE: Ei bravo! O să mai fie o surpriză... De ce să nu fie... dacă mai ai în rezervă vreuna, scoate-o și pe-aceea... ANA: Haide, Ionel, în grădină! (iese.) Scena 13 [ modifică ] IANKE, TAKE și CADÂR IANKE: Ei poftim! Alai spune ceva! Tot ea s-a supărat! Asta-i că maica-sa. Îți dă cu parul în cap și pe urmă plânge și te face dobitoc c-ai stat în dreptul parului... Ce să zic. Am așa un noroc pe ziua de astăzi,că-mi vine să dau de lucru lui Steflea de la morga spitalului... TAKE: Ei ho! ia-o și tu mai încet... IANKE: Ce s-o iei încet, cum s-o iei încet? Tu nu vezi pe ei ce repede merg? Cu așa o electricitate vrei să te întreci călare pe-o vacă bleagă! TAKE: Să vedem, să chibzuim! IANKE: Ce să mai vezi? N-ai văzut? Și ce să chibzuiești? Ai ceva de chibzuit? CADÂR: Chibzuim Ianke bre, chibzuim! IANKE: Chibzuim! Bine c-ai gură odată. CADÂR: Cadâr nu știi vorbeștem. Cadâr știi râdem și vedem. Cadâr puțin vorbeștem Ianke mult vorbeștem. Adunam și dam în doi. IANKE: Du-te la dracii tăi turcești. Și de-aici vrei să câștigi? Scena 14 [ modifică ] IANKE, TAKE, CADÂR, ILIE . IANKE: Iar ai venit? Ce poftești? Iar săpun? Nu mai vând! Am închis prăvălia. ILIE: Știu! IANKE: Ce știi, mă rog? ILIE: Că ai închis prăvălia... și de ce te superi ? IANKE: Dar nu mă supar deloc. De unde vezi tu că mă supăr! (Lui Take.) Și tu ce stai așa ca un prost aici... Du-te în gradina să vezi ce-i acolo! TAKE: Ei bine, bine, ho, că mă duc! IANKE: Dar ia vezi să nu te apuci să spui vreo prostie, că apoi nu te speli de mine cu toată apa Bârladului. (Cadâr se scoală să plece, în vreme ce Take a ieșit.) Și tu unde pleci? Ai să mă lași singur aici? CADÂR: Cadâr la cântar mergem: Allah dat la Cadâr cântar... Asta lucru la cântar de la Allah trebui să cântărim... Asta nu vorba multă vorbim... cum Ianke vorbim... asta mult gândim cum Cadâr gândim... IANKE: Ei bine, bine! Du-te dracului și tu... și, când îi termina, să poftești să-mi spui ce-ai gândit... (Cadâr intră în prăvălia lui.) Scena 15 [ modifică ] IANKE, ILIE ILIE: Mă rog, ce s-a întâmplat? IANKE: Ce vrei să se întâmple? Nu s-a întâmplat nimic! ILIE: Așa? IANKE: Și ce te privește pe tine ce s-a întâmplat, dacă s-a întâmplat ceva? ILIE: Am zis eu că mă privește? IANKE: Atunci, de ce întrebi? ILIE: Și de ce să nu întreb? Ce? Costă parale? Eh! Cu atât mai bine dacă nu s-a întâmplat nimic... și acu ce faci? IANKE (plimbându-se) Ce? ești chior? Nu vezi? Mă plimb! ILIE: Ei și pe urmă i-o dai? IANKE: Ce să dau? ILIE: Fata s-o dai... IANKE: Ce, ești nebun? Cui să i-o dau? ILIE: Lui Ionel. IANKE: Nu dau nimic! Ce? Trebuie s-o dau numaidecât? Dar ce, asta-i fată s-o dau eu? Se duce singură dacă poftește... ILIE: Și se duce? IANKE: Tu ești nebun ? Cum să se ducă, dacă nu-i dau eu voie... ILIE: Foarte bine! IANKE: Și de ce foarte bine? Foarte rău! Ce, adică tu crezi că am s-o dau lui Ștrul al tău!? ILIE: Am spus eu s-o dai? IANKE: Dar poți să spui cât poftești și tot n-o dau! Ștrul al tău e de nasul fetei mele? ILIE: Ei și ce, are să vie un ministru de la București s-o ieie? IANKE: Și de ce să nu vie? Tu nu vezi cine-i ministru azi? Și chiar dacă n-are să vie, crezi că am să plâng? Așa să aibă el bine alt am să plâng eu. Nici n-o dau după ministru... Ce? Un ministru îi sigur? Azi e și mâine nu-i! Și pe urmă eu vreau s-o mărit după un om de treabă, și tânăr, și frumos... ILIE: Poate vrei s-o măriți cu un ofițer? IANKE: Și de ce să n-o mărit cu un ofițer? Tocmai cu un ofițer am s-o mărit... așa o fată că ea se mărită cu orice ofițer vrea... și cu un colonel se poate mărita. Și un colonel de infanterie, unul de cavalerie, un colonei de aeroplane - așa să știi tu! ILIE: Și se botează? IANKE: Ce să se boteze, ești nebun? ILIE: Apoi dacă nu se botează, ce face? El creștin și ea evreică? Așa o calculație faină faci tu? IANKE (rămâne împietrit): Iotete, iotete... (Apoi, deodată țipând.) Take! Take! Scena 16 [ modifică ] IANKE, ILIE, TAKE TAKE: Ce-i mă? IANKE: Nu se poate, Take! Nu se poate, ferească Dumnezeu! TAKE: Nici vorbă că nu se poate! Păi n-am spus adineauri? IANKE: Da, dar acu chiar nu se poate - nu se mai poate deloc! Dobitocul asta de Ițic a spus așa un adevăr, că nici nu m-așteptam de la el! TAKE: Dar ce-a spus? IANKE: Cum ce-a spus?... Eu am așa o enervare că am uitat... TAKE: Ce-ai spus, Ilie? IANKE: Ce să spuie? că fata e evreică și Ionel creștin! TAKE: Aa! așa e, domnule! Nu se poate! IANKE: Nu se mai poate deloc! Ții! Ce păcat că nu se poate! ILIE: Ei și acu, ce faci? IANKE: Am să-ți zic mersi, și-am să te rog să te duci acasă și să iei pe Ruhala și pe Ștrul și să veniți aici... (până acum gura lui Ilie a crescut în zâmbet) ...ca să vă trimit la toți dracii, fiindcă vouă tot nu v-o dau! Ai înțeles? Hai, pleacă de aici! ILIE: Frumos vorbești! IANKE: Chiar foarte frumos, acum sunt nervat teribil și te rog să te dezinfectezi de aici! ILIE: Să știi una! Dacă te scapi cu așa vorbe de mahala, apoi nu-1 mai las eu pe Ștrul s-o ia pe fata ta! IANKE: Să te ferească Dumnezeu de una că asta, că mă găsești spânzurat de gardul lui Leibovici! (Ilie întoarce spatele furios și pleacă.) Scena 17 [ modifică ] IANKE, TAKE TAKE: Ce facem acum, măi frate? Nu da din umeri. Gândește-te bine și spune... Aici ni s-a înfundat. Amândoi copiii nu știu de glumă. Sunt porniți să facă nebunii mari. Tinerețea nu se mai gândește la nimic - ea știe de ofurile ei. Nu-i pasă nici de oameni, nici de întâmplări, nici de Dumnezeu... știu că nu se poate, dar să amânăm, să căutăm... să vedem... Atât avem și noi pe lumea asta... și-ar fi păcat - mare pacat, mă frate... poate mai mare păcat decât să… (și lasă vorba neterminată.) Scena 18 [ modifică ] IANKE, TAKE și IONEL IONEL: N-ai terminat, treaba? TAKE: Ba da, flăcăule! IONEL: Atunci vino încoace să vorbim mai departe... IANKE (mai încet): Nu te duce. Stai aici, că te pomenești că dai drumul la vreo prostie. Ionel, vorbește aici, că sunt și eu. IONEL: Tocmai de aceea. Eu n-am să vorbesc cu dumneata. Eu vreau să vorbesc cu tata. Haide, tată! TAKE: Ei spune aici. Nu-i totuna? IONEL: Da. dar nu vreau să se amestece nimeni în vorba noastră. IANKE: Pe mine mă cheamă nimeni? Bine! Uite că nimeni mă cheamă! TAKE: Ei gata! Stai colea frumos și spune!... IONEL: Cum ți-am spus, nu vreau să-ți fac nici o supărare, dar să nu mă silești să ți-o fac. IANKE: Dacă nu vrei, n-o faci! IONEL: Nu vorbesc cu dumneata! TAKE: Bine, mă băiatule, cum te silesc? IONEL: Nu trebuie să te încăpățânezi. IANKE: Bine că ne încăpățânam numai noi. IONEL: Tată! TAKE: Bine, mă flăcăule, tu nu vezi că lumea îi prost croită și că se uita urât la lucruri de astea! IONEL: Bine, tată, dar eu cu lumea mă însor? TAKE: Nu, dragul tatii, dar trebuie să trăiești în ea. IANKE: Și să ai un mic beneficiu de la ea. IONEL: Dacă continui, plec! TAKE: Hai, spune! IONEL: Am s-o iau și-am s-o duc în fundul lumii, unde nu mă știe nimeni, și am să trăiesc mulțumit c-o femeie care mi-i dragă. Vrei să osândești două suflete care n-au nici o vină că se înțeleg? IANKE: Dar ceilalți înțeleg? IONEL: Puțin îmi pasă mie de ceilalți! Tată, eu cu tine vorbesc și nu îmi place să vorbesc mult. Mie îmi trebuie aprobarea ta. IANKE: Ce vorbești, dar pe mine nu mă întrebi? IONEL: Nu! IANKE: Îmi pare bine că nu rna întrebi, că atunci am să te întreb eu ceva: ce-ai să le faci dacă aveți copii? Raspunde! Dacă ar fi fete, hai să zicem că nu prea se bagă de seamă, dar dacă-s băieți? TAKE: Asta-i adevărat, mai tată draga! IONEL: Dar bine, tată, pentru bănuiala că s-ar putea să avem - știu eu - oarecare sâcâieli cu copiii – ceea ce nu cred... TAKE: Tu nu crezi, dar... IONEL: Nu cred fiindcă Ana e înțeleaptă. IANKE: Dar e ovreică. IONEL: Dragostea trece peste astea. IANKE: Cât îi tânără, cred și eu, sare... dar când îmbătrânește și nu mai poate sări, ce faci cu copiii? IONEL: Dar dacă n-avem copii? TAKE: Aici are el dreptate... IANKE: Ce vorbești? Biata nevasta-mea, dacă nu murea în treizeci de ani făcea treizeci și cinci de copii. Ăsta neam de iepuri... Cum să n-aibă Ana copii... TAKE: Lasă-l, domnule, să spuie... IANKE: Dar de ce să vorbească rău de Ana? IONEL: Dar nu-i vorba de Ana, aici e vorba de mine... IANKE: Parcă ai să faci copii singur... IONEL: M-am plictisit! înțelege odată că nu vorbesc cu dumneata. IANKE: Ei, bun! Atunci se vede că iei pe fata lui Leibovici... IONEL: N-are nici o importanță pe cine iau... IANKE: Ei bravo, mersi pentru Ana... TAKE: Lasă, mă Ianke! IANKE: Las! Acu las, de ce să nu las! Dacă ia pe fata Iui Leibovici ce mă mai interesează pe mine... IONEL: Asta era să spun eu. În orice caz e sigur un lucru. Din tot ce-ai spus până azi se vede că ții la aceea pe care vreau eu s-o iau tot atât cât ții la fata lui Leibovici. TAKE: Ionel! IANKE: Ei bravo! Așa un cavaler zic și eu. Dacă scuipi pe inima mea de tată, scuipi și pe mormântul nevestei, mai vezi de n-ai vreun mic revolver prin buzunar și gata! IONEL: Dar cum vrei să spun altfel când eu tremur tot aici, și-mi pierd mintea să vă explic că ni-i viața în joc și dumneavoastră vorbiți că de-o marfă din prăvălie. Și dumnealui mai găsește loc să glumească. Dar v-ați întrebat cum v-ar veni de-ați rămâne fără noi ? TAKE: Ionel! IANKE: Ia, te rog, să nu vorbești prostii! IONEL: Ei vedeți, pe dumneavoastră vă sperie numai vorba asta - dar trebuie să înțelegeti că ceea ce faceți acum, acolo ne duce. Nu glumesc deloc și sunt un om care știe ce vorbește! În sfârșit! Să nu mai lungesc vorba degeaba. Tată, cu tine vorbesc și vreau să știu ultimul tău cuvânt. TAKE: De, mă flăcăul tatii... eu... IANKE: Take, ia seama să nu spui o prostie! Că o să te coste scump! IONEL: Mai degrabă ia seama dumneata să nu te coste mai scump înțelepciunea asta a dumitale! TAKE: Dar zău, Ianke... să amânăm, să vedem... IONEL: Nu mai este timp de nici o amânare. E da ori nu! IANKE: Take, bagă de seamă! Și la urma urmei, dacă nu vreau eu, ce-o să se întâmple? Că nu vreau și gata și să mă scutiți pe mine cu amenințările voastre. Vouă vi-i ușor să plecați. Și dacă nu vă înțelegeți și vă despărțiți? Și fata vine înapoi - să ne arate lumea cu degetul... TAKE: Ianke! IANKE: Nimic! Nu vreau și gata! (Atrasă de zgomot, Ana a ieșit în prag mai de sus și ascultă.) Scena 19 [ modifică ] IANKE, TAKE, IONEL și ANA ANA: Ce nu vrei, papa? IANKE: Ia nu mă mai întreba degeaba! Știi tu bine ce nu vreau! ANA: Și de ce papa? IANKE: Pentru că asta e o așa prostie, că avem să ne mușcăm degetele cu toții dacă om fi așa de dobitoci s-o facem... ANA: Dar cine-i de vină, papa, dacă nu se poate schimba nimic - că nu se poate schimba nimic. Cine-i de vină? IANKE: Acuși ai să spui că eu, nu? ANA: Nu numai dumneata, și nenea Take. TAKE: Eu? ANA: Da, și mama, și mama lui Ionel și boala care o-a făcut să moară o dată din devotamentul uneia pentru alta, și împrejurările. Vezi, el nu ți-a lămurit tot, că să vezi că orice ar fi să se întâmple, lucrurile au venit firești, fără să le silească nimeni. IANKE: Ei, asta vreau și eu să văd! ANA: Sunteți prieteni de-o viață întreagă - mamele noastre au fost prietene, m-am născut la câțiva ani după el... IANKE: Asta numai maica-ta a făcut-o. Eu i-am spus să te facem mai devreme - dar n-a vrut... ANA: Nu, te rog să nu mai glumețti deloc. Vorbesc foarte linștit, dar numai eu știu cum vorbesc... Am, crescut laolaltă - am învățat laolaltș. V-a placut să ne vedeți totdeauna laolaltș. Lângă dânsul mă simțeam ocrotită și el știa să mă ocrotească. Pot spune că am crescut în umbra lui Ionel, papa. Nu se poate că înțelegerea dintre noi să nu ne lege cum ne-a legat. Ce vină avem că am ajuns aici? Când dumneata și nenea Take sunteți așa de buni prieteni, că v-ați zidit și casele alaturi și le-ați făcut la fel, poate să ne mai desparta pe noi faptul că eu sunt ovreică și el creștin? IANKE: Dar ce, eu fac copii cu Take? ANA: Papa. Mă faci să plâng și să știi că are să-ți pară rău... IANKE: Dar eu nu știu ce să-ți mai spun că să te fac să înțelegi că nu se poate... că nu se cade... să mă ia dracu dacă mai știu ce să-ți spun! Am ajuns mai dobitoc că dobitocul asta de Take!... Ce-ai să faci cu copiii? ANA: Asta te îngrijește. Uite, facem un băiat și o fată, doi baieți și doup fete... IANKE: Mersi, și fetelet mie o să mi le dați? ANA (zâmbind și în lacrimi): Dar lasă odată glumele astea, pentru numele lui Dumnezeu. E viața copilului dumitale în joc. Dar cu ce ți-am greșit? Așa te ții de făgăduiala pe care i-ai făcut-o mamei că ai să mă faci fericită în viață? Asta e fericirea pe care mi-o dai, să mă desparți de singurul om pe care-1 pot iubi că să m-arunci într-o bună zi în brațele unui om din toată lumea care n-o să aibă alt merit decât că-i ovrei?! Asta e dragostea? Așa de măruntă, așa de idioată e dragostea la dumneavoastră?... Dar pricepi că nu există pe lume un lucru care să mă împiedice să-1 iubesc pe omul ăsta, care a știut să treacă peste toate și să mă ție apropiată de el?... Uită-te bine la ochii mei, papa, și dă-ți seama că nu mă joc cu vorbele. Fii bun, fii așa cum te știu eu că ești în adâncul inimii tale, acolo unde nu mai simți nici tu de ești creștin sau ovrei, acolo unde ești numai om, că eu pentru omul acela te iubesc, nu pentru ovreiul de deasupra. (Take iese.) Fii bun și înțelegator și iubitor... nu-ți aduce fata să-și piardă mintea... Ai plânge mult, mult papa, și tu știi că ai plânge mult... Hai spune o vorbă... nu mă face să... Sunt în stare, știi bine... E trenul la doi pași de noi... (Take emoționat, stapânindu-și lacrimile intră în prăvălie.) IANKE: Dă-1 dracului de tren! Ce? Vrei să glumești cu el? ANA: Ei bine, să știi că nu glumesc, papa! IANKE (ridicând glasul): Ei te rog, să nu vorbești ca maică-ta, că mă supar foc! Fir-ar al dracului de tren, că toată viața m-a chinuit. Și așa o linie păcătoasă, trece tren după tren... ANA: Va să zică, nu vrei să răspunzi... IANKE (o clipă vrea să spuie ceva, apoi se supără pe el însuși că nu găsește o vorbă. Violent): Ei, lasă-mă în pace că mă duc să mă îmbrac. (Se oprește în prag, se uită înapoi.) Ascultă! Să știi că dacă mă silești să-ți răspund, al dracului să fiu, de nu încep să-ți vorbesc și eu de tren. (lese, podidit de lacrimi.) Scena 20 [ modifică ] ANA, IONEL IONEL: Plângea. ANA: Eu nu plâng? IONEL: Noi am crescut strâmb, ori ei? Nu mai știu nimic. Acum ce facem ? (Ana dă din umeri.) IONEL: Trebuie să plecăm noi. ANA: Și ei? Abia acum îmi dau seama cum ar rămâne, dacă ei, cei mai buni, sunt așa, cum trebuie să fie ceilalți. Dumnezeule!... și apoi durerea pe care le-am făcut-o... IONEL: Atunci? ANA: Nu știu, nu știu... Sunt amețită de toate astea... Am venit așa de veselă, cu inima așa de plină... și deodată... mă simt înfrântă, umilită, înjosită... Mi-i scârbă și de mine... IONEL: Dragă fată... N-ai nici o grijă. Sunt aici și aici rămân. De altfel chiar de mâine încep ceva, nu știu ce, dar încep. ANA: Fără nimeni? Fără nimeni? IONEL: Trebuie să vie de undeva ceva, nu știu ce-i, o minune... și de n-o veni o fac, chiar dacă ar trebui s-o plătesc cu sânge din mine; vreau să ai un pic de încredere în mine și-atunci toate or să meargă. Auzi! Toate... Scena 21 [ modifică ] ANA, IONEL, CADÂR ANA: Ai auzit, moș Cadâr? CADÂR: Sărac voi copii... rău oameni, rău viața... ANA: Și acum ce facem noi? Spune-ne. Dumneata ai fost întotdeauna cu noi și ne-ai dat sfaturi și ne-ai mângâiat. Spune-ne. E păcat dragostea noastră? CADÂR: Unde dragoste este, Ana-Aniki, păcat nu este... Păcat este viața la om singur. Păcat la Allah. ANA: Dar ce-o să facem? CADÂR: Nu știe. Gândeștem. Cu dragoste la Ana-Aniki gândeștem, că copil la el așa drag este. Ana-Aniki, nu plângem, Ana-Anikiașteptăm. Așteptăm de la Allah semn bun. Nu singur rămânem... Singur Cadâr rămas, păcat mare făcut. Și sarac Cadâr iubit odată fata frumoasa, creștin fost fata de la el - și sărac Cadâr nu priceput la dragoste semn de la Allah estem și el frica de fata creștin și lăsat și suferit și plâns mult avut... și așa singur ramas. Și acum Cadâr batrân și singur estem. Frig la inima fost, frig la casa fost... frig în casa rămas... Ala tot degeaba! Asta pacat! Ana-Aniki asta păcat nu facem. Floare jos la vânt căzut, viața zburam. Ăla om fără iubire, copac uscat estem, floare uscat estem, frate Cadâr estem... ANA: Moș Cadâr... CADÂR: Om ala singur, casa mica facem. Așa cum casa de la Cadâr. Floare nu punem, copac nu punem. Ala tot degeaba... că ala câine de la Stambul la ulița ramas... Noaptea singur ochi deschiși stam... moarte așteptam... Ala femeie nu estem... copii nu estem... moarte așteptăm... Ala femeie nu estem... copii nu estem... nimeni Cadâr plângem... Ala tot, degeaba estem. Câine trăit, câine aruncat murit... Allah plata dat… (Ana plângând intră în casă.) Tu Ionel bun la Ana-Aniki estem și azi și mâni și când batrân estem. Iubim la ea mult... El mult bun fost la Cadâr, tot la Cadâr la inima fost... Ionel, nu facem Ana-Aniki plângem... moș Cadâr ala batrân, Ionel mult rugam... IONEL: Bine. moș Cadâr... n-ai grij... Atâta am și eu pe lume... pe Ana... CADÂR: Bun estem Ionel. Allah inima bună vedem, inima bună estem. Scena 22 [ modifică ] IONEL, CADÂR, IANKE, apoi TAKE IANKE: Dar ce? Mi s-a părut că aud pe cineva plângând... Cine plânge? IONEL: Se vede că Ana. IANKE: Și mă rog de ce plânge? De ce trebuie să plângă? Fata asta parcă-i maică-sa! Așa o nenorocire pe capul meu... Take! Take! TAKE (vine): Ce-i mă? IANKE: Du-te, mă rog ție și vezi ce-i cu fetița mea; eu nu pot să mă duc... mă nenorocește, du-te și spune-i să nu mai plângă. Mă rog, ce poftește? Să pornesc și eu? Apoi să ferească Dumnezeu să pornesc și eu ci pe urmă nici dracul nu mă mai oprește și gata! O botez și pe ea, mă botez și pe mine, o botez și pe maică-sa din groapă și pe urmă mă dezbrac și mă duc la tren. (Take iese.) Și ce nenorocire pe capul meu să am numai fete. Nevastă-mea s-a aranjat bine, ce-i pasă? Mi-a trântit două fete și a murit! Foarte comod! Dar eu ce să fac? Nu pot, nu pot! Zău nu pot... dacă s-ar putea, aș lăsa-o eu să plângă? Mă Ionel, de ce sunteți voi așa niște oameni și nu pricepeți cum îi politica în lume? Ce vreți? Adică îți închipui tu că așa o inimă de câine am eu, să zic nu dacă aș putea să zic da?... Și crezi că vreau să-mi nenorocesc copila? Așa crezi tu?... și nu vreau eu s-o văd fericită. Dar de ce dracu crezi tu că vând eu săpun prost la dobitoci și nu mă îndur să fumez o țigară mai mult pe zi? Ca să am pentru ea... și poftim, acu plânge! Și pe tine nu te iubesc? Poți să spui tu că nu te iubesc? Nu ți-aș da eu ție fata, dacă s-ar putea? Cum să nu ți-o dau, că te cunosc de când erai mititel, și-ai făcut de toate pe mâinile mele! Cum să nu ți-o dau... Dar nu pot, dacă nu pot, dacă nu mă lasă alții să pot, ce sunt eu de vină? Așa treabă să fie afurisită! (Izbucnind.) Cine dracu m-a făcut ovrei! (Vine Take.) Ce-i, Take, tot mai plânge? TAKE: Nu, acum s-a liniștit, acuma cântă! IANKE: Cântă? Și înseamnă la tine că s-a liniștit? Asta-i fata măsii, cântă și se gândește la tren... Ce facem acum? TAKE: Dar mai știu eu? I-auzi, nu mai cântă Ana! IANKE: Slavă Domnului! Ei Cadâr, spune bre și tu o vorbă. Tu ești deștept câteodată, da-ne un sfat! CADÂR: E! Ianke! Sfat ușor dam Cadâr! Ala sfat Ianke ascultam? IANKE: Ei spune! (Trist, Take începe să cânte "Ada-ida-vavâla".) CADÂR: Asta tot așa de mare durere estem ca atunci când Cadâr avut mare durere la inima... și asta tot durere estem și moarte estem, și tot degeaba estem! IANKE (lui Take): Du-te dracului, ce cânți jidovește! Iar îmi aduci aminte! CADÂR: Lasă aducem aminte! Ala nu suparam, Ianke... ovrei, creștin, mahomedan, totuna estem. Ala bun ovrei, așa bun creștin estem. Allah poate zicem mahomedan estem... Totuna, Ianke bre! Tu ovrei - el creștin. Frate estem... Voi la fel casa estem... peretele la fel... mare la fel... tot la fel... numai zugraveala alta estem... IANKE: Așa o fi, dar să fie ea a dracului de zugrăveală, că pe asta n-o spală săpunul lui Take! CADÂR: Mult voim ușor spalam... Ala dragoste mare estem... Facem Ionel ovrei! TAKE: Ei asta-i. IANKE: Ce prostie! Nu se poate! Creștinul să ramâie creștin și ovreiul ovrei... Cât o fi el de rău cotețul de noua uși, tot mai rău e cățelul de două religii... și dacă-i vorba de asta, mai ușor ar fi să botez pe Ana, că nu-i mare deosebire... CADÂR: Botezam Ana... TAKE: Nu-i totuna? Asta nu schimbă nimic, Cadâr... CADÂR: Botezam ala Ionel ovrei, doare la inima la Take, botezam Ana creștin, doare la inima la Ianke. Haide, doare tot la fel inima-la toți; facem amândoi copiii mahomedani. Nici asta nu place. Nimic nu place. Numai lacrimi de la copii place... (Pianul a început în casă o melodie tristă. Furat de ea, Ionel o fredonează în prag.) IANKE: Ia taci dracului din gură. (șoaptă.) I-auzi, iar cânta... CADÂR: Frumos cântam... cu lacrima cântam... Ianke - ascultam. Și ea bine cântam... și Ionel frumos cântam... IANKE: Ei, da, dar vezi - ea cântă din pian, și el din gură... Ooof! De ce nu văd ei singuri că nu se poate? De ce? CADÂR: Ala tot la fel estem... Creștin... Ovreica... Ianke bre - la fel estem - dacă la fel cântam. (Cortina cade) ACTUL II [ modifică ] (Se petrece într-o seară, după aprinderea lămpilor. Vezi spatele caselor lui Ianke și Take - tot așa de asemuitoare și pe aci că și prin față. E un fel de prispă foarte largă și acoperită. Nu are balustradă, ci numai stâlpi subțiri de lemn. Aci se mănâncă vara pesemne, căci de la început se văd puse mesele. Pe stânga masa lui Ianke, în dreapta masa lui Take. Granița dintre cele două case o formează un fel de geamlâc cu ușile deschise. Și scaunele și mesele și tacâmurile sunt la fel, o simetrie perfectă. De la prispă până în față mai este puțin loc, atât cât să se vadă că aici sunt straturi de flori și că cele două curți sunt despărțite printr-un gărduleț de șipci, înalt până la jumătatea coapsei unui om. Dar imediat de lângă prispă e o portiță în gărduleț și portița e deschisă. Cele două curți sunt mărginite spre dreapta de un fel de spate al magaziei de scânduri din curtea alăturată și spre stânga de zidul întunecat al curții lui Cadâr. Au trecut numai câteva zile de la întâmplările de mai înainte). Scena 1 [ modifică ] CADÂR și ANA stau pe prispă duși pe gânduri. ANA: Nu știu... nu știu... nu știu. Ce-o să se mai întâmple și cum or să se termine toate astea? Bate un vânt de nenorocire peste casa asta, cum n-a mai bătut de multă vreme, de la moartea mamei... Poate că de aceea o și tot visez. CADÂR: Visezi pe dânsa? ANA: Da, mereu. De când am venit n-am dormit nici o noapte. Abia ațipesc și sar din somn îngrozită... toată o apa rece. În clipele acelea, două-trei, de somn, o văd pe mama slabă, cum era când a murit și mă cheamă. (Cu un suspin.) Ah! măcar de-ar fi adevărat, să se termine odată cu chinurile astea fără nici un folos. CADÂR: Ana-Aniki, nu vorbim aste cuvinte. Tânăr estem, frumos estem... Viața la Ana râde cum soarele la ochi de la floare... ANA: Floare? Am slăbit și m-am ofilit zilele astea de parcă am zăcut de o boală. N-am avut noroc, moș Cadâr, asta este! N-am avut noroc... Trebuia să nu fiu la școală când s-a îmbolnăvit mama de tifos... trebuia să fiu aici. S-o îngrijesc eu, nu mama lui Ionel, și să mor eu odată cu dânsa, nu biata femeie aceea străină. CADÂR: Allah voit așa. Ana degeaba părut rău. și nu-i drept părut rău la asta. Ana tineri estem, marna de la Ana avut viata, avut mulțumire, avut copii. știi Allah ce poruncestem... Nu, Ana-Aniki, supărare gonit trebui, repede gonit trebui! Inima tare facem. Așteptăm glas de la Allah. El trebuie vorbeștem unde viata tâner estem... Așteptăm și Ana și Ionel, cum moș Cadâr așteptăm. că moș Cadir la ala suflet dureri mari avem, când Ana-Aniki slabim, și plângem... Ataturk bătrân la voi, copii de la ei suntem, copii de Ia el iubestem... Ga viata de la el iubeștem pe voi... Gândir-o și așteptăm... Allah e bun, Allah e mare... ANA: Așteptăm, moș Cadir, trebuie să așteptăm, fiindcă nu avem nimic altceva de făcut... Dar așteptarea asta n-are nici un fel de licărire înaintea ei, înțelegi dumneata? Nimic! CADÂR: Ana-Aniki. Mos Cadâr gândit bine. Cântărit bine! Dacă nimic nu izbuteșten voi trebui plecam, repede plecam, repede plecam, în lume plecam. Asta tata bătrâni frica avem pentru obraz de la ei - dar asta mare păcat estem - mare greșeală estem. Asta tata bătrân trebui frica avem pentru fericirea de la copii, pentru viața de la copii. Dacă el nu înțelegem, voi plecam... Cadâr vrei vorbeștem bătrânesc cu ele amândoi, dar dacă el nu înțelegem, dacă Allah mintea de la el nu luminam apoi plecam! Alta nu făcut... ANA: Bine, moș Cadâr. ne-am gândit și noi la asta, dumitale pot să-ți spun fiindcă în împrejurarea asta numai dumneata ești de partea noastră... Vrem să plecăm. CADÂR: Asta bun estem! Asta înțelept estem... ANA: Da, dar cum? Și cu ce bani? N-avem nimic și nici papa n-are să ne dea, nici nenea Tache n-are să-i dea bani lui Ionel, Atunci? Cu ce bani? CADÂR (oftând): Cum Cadâr sărac estem? Păcătos Cadâr! ANA: Dar dumneata, de ce să ne dai? CADÂR: Ann-Aniki, moș Cadâr la tine iubeștem... ANA: Da, înțeleg, dar nu este datoria dumitale... CADÂR: Inima de la om, datoria de la ala om estem... și Ana-Aniki, inirna de la moș Cadâr estem... El dai la voi tot ce ai... ANA: Îti mulțumesc, moș Cadâr, dar nu ne gândim noi să luăm de la dumneata... CADÂR: Ba luam, ce moș Cadâr dam, trebui luam... Ala bani de la inima, că rugăciune la Allah bun estem... Dar la voi puțin estem... mult puțin estem... Aici bani avem... Noi gata avem... La moș Cadâr, Ana-Aniki spunem, și dam... tot dam. ANA: Ce bun ești, moș Cadâr... Nu banii dumitale, inima dumitale să ne-o dai... Ce bun tovarăș ne-ai fi în viață. Eh! Dar deocamdată nu poate fi vorba de asta. Să vedem ce face Ionel, și dacă izbutește să facă ceva... CADÂR: El lucram? ANA: Caută să găsească ceva. Nenorocirea e că nu și-a terminat încă Academia, și-i greu de găsit un rost cumsecade. Aleargă bietul de înnebunește și degeaba... și-i așa de slăbit... așa de demoralizat, că uneori mi-e frică să mă gândesc la ziua de mâine... Zilele trecute a fost la Galați și izbutise să aranjeze ceva. Seara, când s-a întors, a primit o telegramă că totul căzuse în baltă din pricina unuia. Azi iar trăgea nadejde să facă ceva. Îl aștept, dar nu mai am nici o încredere. Zilele astea blestemate au măcinat toată tăria din mine, toată încrederea în viață... toată bucuria, tot! Bate în mine un pustiu în care mi-am pierdut toată vlaga pe care o aveam, sunt obosită... și trupul mi-e obosit, și sufletul mi-e obosit... CADÂR: Nu, Ana-Aniki, asta obosit nu lăsam prinde rădăcină. Asta obosit boală la suflet estem - asta floare de moarte estem... Asta moș Cadâr poate știe. Asta Ana-Aniki nu trebui știe... ANA: Nu trebuie, știu, dar de unde să scot eu tăria să mai îndur? CADÂR: Ala suflet dragoste în el avem. Allah în el avem!... Acolo tare putere luam... Ala dragoste care nu ajutam, ala nu dragoste chemam... ala minciuna chemam. Din inima rupem la vânt aruncam... Scena 2 [ modifică ] ANA, CADÂR, IONEL - groaznic abătut. ANA: Ce-i? (Ionel dă din umeri și șade.) N-ai făcut nimic nici acum? (El răspunde numai cu o mișcare a capului.) Știam eu. Ne urmărește zdravăn soarta... La urma urmei bine face. Limpezește mai devreme niște vieți încurcate și chinuite.. și nu mai ai nici o speranță? De nicăieri?... Absolut de nicăieri? (Moș Cadâr scoate banii pe care-i avea la el și-i dă lui Ionel.) IONEL: Ce-i asta? CADÂR: Asta bani moș Cadâr dam! Voi trebui plecam... astă-seară plecam - cu ala tren fugim... IONEL: Dar nu se poate, moș Cadâr... CADÂR: Ala bani puțini, moș Cadâr, pe urma alta bani trimetem... Cadâr batrân estem, vindem tot și la Ana trimitem. Asta suflet doare la el când Ana plângem. La Cadâr voi copii estem... IONEL: Moș Cadâr! Dar nu se poate, moș Cadâr! Nu pot să-mi încep viața așa... lăsând pe drumuri un om bătrân că dumneata... N-ai un pic de avere, afară de căsuța asta, făcută și ea pe locul tatii și cu bani de la tata... Uite, nici Ana nu primește și nici eu. Lasă. Ține-ți dumneata banii. CADÂR: Asta bani Cadir înapoi nu primeștem! Asta Cadâr pentru Ana-Aniki adunat, pentru nunta de la Ana-Aniki pastrat... La Ana-Aniki dat... Allah așa auzit la Cadâr - Allah suparam când Cadâr bani înapoi luam... ANA: Dar moș Cadâr, nu putem pleca așa. CADÂR: Așteptăm, dar Cadâr bani înapoi nu luam. Asta Allah suparat estem, când Cadâr bani înapoi luam. Pastram voi bani. Pentru voi făcut... și așteptăm și gândim. Poate lumina odata tot venim... moș Cadâr așa gândeștem... Dar Ana-Aniki nu mai plângem! Asta floare de la ochi, inima topestem... asta plâns S păcat la tineri estem, păcat la dragoste estem. Ana-Aniki nu trebuie păcat facem... moș Cadâr așa sfatuiam, așa rugam... ANA: Bine, moș Cadâr, am să încerc să te ascult.-.. CADÂR: Și așteptăm. Rugăciunea de la om bătrân care mult a suferit, Allah mult ascultat. Și Cadâr roagă la el... Așteptăm... Allah înțelegem... Allah dreptate facem. Nu poate Allah dreptate nu facem... Allah dreptate estem... dreptate Allah estem. Cadâr acum la el acasă plecam. Toate după-masa... vorbește la ala tata bătrân. Voi așteptăm el vorbește. Pe urma la voi spunem ce credem... La suflet la Cadâr așa venit - de la cer - un gând. Cadir la suflet zâmbeștem, nu plângem. El credem după masa veste buna dat... Așteptăm... (Iese.) Scena 3 [ modifică ] ANA, IONEL ANA: Bietul moș Cadâr!... și el își mai închipuie că poate schimba drumul lucrurilor, bieții lui două mii de lei... E înduioșător! (îl ia de brațe deodată și sărutându-l.) Mamă, ce mi-ai făcut tu mie, cu ce mi-ai greșit tu mie ca să te răsplătesc eu cu toată suferința asta idioată și absurdă? Că m-ai iubit? Că m-ai apărat? Că mi-ai fost și soră și frate și mamă și tată și tot? IONEL: Dar ce-i asta, Ana? Ce-i deznădejdea asta, fată dragă? ANA: Mă întrebi pe mine ce-i? Dar uită-te puțin în ochii tăi, în fașa ta și spune-mi că sunt o nesimțitoare că nu urlu de durere când te văd topit... Fuge viața din tine pe fiecare zi, de nu te mai recunosc seara când te întorci! Un străin din toată lumea ar plânge văzându-te... și eu vrei să nu înnebunesc când îmi vii înapoi de fiecare dată cu câte o nouă speranță ucisă? A început să miroasă toată casa a mort... înțelegi tu? IONEL: Dar, Ana, ce-s ideile astea? Ce-i slăbiciunea asta care te-a cuprins? Am trecut prin atâtea mizerii până acum și mi-ai fost tare, și de ajutor! Se poate, tocmai acum, când am nevoie mai mult ca oricând de o îmbărbătare, să mă mai deprimi și tu cu suferința și deznădejdea asta absurdă? ANA: Ce vrei să fac! Nu pot altfel.. IONEL: Bine, dar îmi faci rău! Îmi faci un rău imens. Îmi încarci inima cu o teamă care îmi încetinește mersul în hățișul ăsta oribil în care mă zbat. Sunt destul de amărât, destul de chinuit, că nu pot să dau de un drum. Mai vii și tu cu durerea asta că să-mi arăți că durerea e și mai mare! Dar gândește-te puțin la inima cu care mă duc eu și încerc câte ceva când știu că probabilitatea unei nereușite poate să te aducă la o disperare ca asta. E îngrozitor! ANA: Vezi că-ți fac rău? Vezi că-ți fac numai rău? De ce mai protestezi atunci? IONEL: Pentru că poți să nu mi-1 faci! Ce Dumnezeu, strânge puțin pumnii. ANA: Nu pot! N-am crezut niciodată c-am să ajung aici. Eram tare, senină, credeam că pot trece peste orice - dar eram așa, fiindcă te aveam pe tine, fiindcă știam că orice ar fi îmi ești aproape... fiindcă nu m-am gândit o clipă că ar putea să se puie ceva între noi și să ne despartă, înțelegi tu... nu știu cum să-ți spun?! Un trup tânăr și plin de energie și de frumusețe și de visuri și tot ce vrei... răstoarnă lumea... scoate-i bucățica aceea de carne care-i bate în piept - nimica toată - și 1-ai făcut un lucru dezgustător, penibil... Inima aceea tu ai fost în viața mea. Și-am rupt-o din mine, nu mai însemn nimic, nu mai pot face nimic, nu mai am nimic. Ah! Toate și-au dat mâna să ne aduc aici! Tu fără surori, eu fără frați... mamele noastre care au murit odată... din devotamentul uneia pentru alta... și asta e o legătură pe care ne-am îngrozi de-am adânci-o. Școala noastră împreună... casele astea... și nu știu cum să-i zic, fericirea sau nefericirea noastră, să nu fi avut până azi nici unul o dragoste... o amăgire măcar în afara de noi... toate astea la un loc au făcut din tine ceva care nu mai este deosebit de mine. Sunt eu și ăsta, eu, trupul asta, e același lucru cu tine. O singură ființă, dar două înfățișări, și-acum mă taie cineva în două și vrei să nu simt? E o chestie de viață, nu a mea, a noastră. Mă băiete, dacă aș bănui măcar o clipa că poți trai fără mine... IONEL: Ana, dragă fată... ANA: Spune-mi că poți trăi fără mine și-ți jur că într-o clipă se limpezesc toate... IONEL: Și cum? Tu... uită-te în ochii mei... ai putea să mori fără mine? ANA (izbucnind în hohote de plâns): Nu mai știu ce spun, iartă-mă... IONEL: Haide, haide, lasă gândurile astea. Cel puțin deocamdată... Lasă-le! Trebuie să așteptăm încă puțin. Nu văd nimic înainte, absolut nimic... și totuși... totuși... se petrece în mine ceva foarte, foarte ciudat... Vorba lui moș Cadâr... să așteptăm. Ssst! Vine tatăl tău. Șterge-ți ochii... Scena 4 [ modifică ] IONEL, ANA, IANKE IONEL: Bună seara, nene Ianke! IANKE: Bună seara! (Dar spune rar și neconvins, fiindcă se uită lung după Ana. A văzut-o plânsă.) Putem sa mâncam? ANA: Cred că da, mă duc să văd. (Iese.) IANKE: Ce, iar a plâns? Ce mai este? IONEL: Nimic. IANKE: Așa nimic care plânge, eu... eu nu-1 înțeleg... Dar tu de ce nu-i spui să nu mai plângă? IONEL: Crezi că nu-i spun? IANKE: Și de ce nu te-ascultă, dacă-i spui? IONEL: Fiindcă m-ar asculta numai când i-ar da voie lumea să mă asculte în toate! Și cum așa ceva nu-i posibil, nici nu pot să-i cer să mă asculte. IANKE (enervat, desface jurnalul): Ai văzut? Iar s-au omorât opt astăzi! IONEL: Nu-s ei de vină. IANKE: Și cine, mă rog? Eu? IONEL: Soarta! IANKE: Bine că nu mă cheamă așa! IONEL: Numele se schimbă ușor! IANKE: Dar ce eu îs Ițic Tinichigiu? IONEL: A, nu! Că acela nu s-ar da îndărăt de la nimic pentru copilul lui! IANKE: Mersi pentru tată-tău! IONEL: Și eu îți mulțumesc pentru Ana. IANKE: Ai să mă tai la gât, cu așa un brici ascuțit de vorbă... IONEL: Ce-ți pasă, de vreme ce sângerează alții? (Ianke furios, vâră nasul în jurnal.) Scena 5 [ modifică ] IONEL, ANA, IANKE, TAKE și cei doi copii mici ANA (s-a întors cu mâncarea): Gata masa, papa! IANKE: Stai să vie și dobitocul cela de Take! (Strigă.) Take! (Toți stau la masă.) TAKE (intră posomorât): Poftă mare, jidane. (Ianke citește ziarul.) Ei, n-auzi mă frate? Poftă mare! IANKE: Acu aud! Mulțumesc! Asemenea! TAKE: Dar de ce mai ești posomorât? IANKE: Bată-te mama lui Dumnezeu, iar începi? TAKE: Ei ho! Că nu m-am gândit la ce te gândești tu... IANKE: Nu isprăvești? (După o lingură.) Ai tras obloanele ? TAKE: Ce mai întrebi degeaba? IANKE: Nu întreb degeaba, întreb să-mi răspunzi! Le-ai tras? TAKE: Dar lasă-mă odată în plata Domnului! De douăzeci de ani îmi scoți sufletul cu obloanele. IANKE: Lasă că-i mai bine. Tot nu face parale! Mai bine așa, decât să-ți scoată hoții marfa din prăvălie... TAKE: Și atunci știi bine că le-am uitat netrase din pricina neveste-mi... IANKE: Din pricina prostiei le-ai uitat, nu din pricina nevestei... și nevasta s-a dus și prostia a rămas… TAKE: Of f! Că mult mai vorbești! IANKE: Ce vrei să fac? Așa-i omul vădan! Când trăia nevasta vorbea și ea. Acum trebuie să vorbesc pentru doi. TAKE (s-a uitat la mâncările de la masa lui Ianke): Mă Ianke. IANKE: Ce poftești? TAKE: Eu nu poftesc nimic - dar vreau să știu dacă nu poftești tu din tocana asta. Știu că-ți place grozav. IANKE: Mă, păcătosule, iar vrei să mănânci știucă umplută? TAKE: Dar nu, mă omul lui Dumnezeu! IANKE: Nu spune minciuni! Vezi că tot tu poftești? Hai, dă o farfurie încoace! TAKE: Nu, Ianke... eu... IANKE: Taci din gură, că acum mă supăr și te cred pe cuvânt, și are să-ți paraă rău. Ana, pune-i și lui o bucățică să guste. Ei, da pune-i o bucățică mai mare să guste bine. Ce? Vrei să n-aibă timp să vadă că-i bună? TAKE: Mulțumesc! IANKE: Poartă-o sănătos. Dar ce, tocana n-o dai? Nu știi că nu dau pe datorie? ANA: Uite că e aici, tată. TAKE: Vezi mă? IANKE: Nu văd, gust! TAKE: Și-ți place? IANKE: Deloc! Așa de ieftin nu vând! Ce mai ai acolo? TAKE: Niște sarmale de purcel! IANKE: Cu varză? TAKE: Îhâ! IANKE: Ce vorbești? Ana, tu mănânci sarmale cu carne de porc? ANA: De ce să nu mănânc? IANKE: Ei, atunci adă încoace! TAKE: Poftim, Ana! IANKE: Ce, am zis s-o duci la Ana? Am zis: adă-încoace! TAKE: Nu se poate mă, că se supără Dumnezeu! IANKE: Ei, lasă-1 să mai fie și el supărat! TAKE: Va să zică tot supărat ești! IANKE: Mda! (Pauză mică.) Dar plăcintă nu vrei? TAKE: Nu! IANKE: Și dacă vreau eu doi colțunași, ce-ar să fie? TAKE: Am să ți-i dau! IANKE: Și bine ai să faci! TAKE: Altceva mai poftești? IANKE: Du-te dracului, dar ce crezi c-am să mănânc toată mâncarea care ți-a rămas ție? Uite, îți vând două mere pe doi struguri, că să nu zici că-s om rău și te rog să mă lași în pace. ANA: Dar eu nu înțeleg papa, de ce nu facem masa laolaltă... ANKE: Ce vorbești așa o prostie? Se cade? Ovreiul să mănânce la masa lui ovreiască și creștinul la masa lui creștinească. Și ce stai tu așa? Te doare capul? ANA: Nu! IANKE: Atunci ce ai? ANA: Nimic! IANKE: Bine! Dacă așa îl cheamă! ANA: Vezi papa! Și mai spui că alții încep... IANKE: Dar de ce te-ai supărat? Ce-ai înțeles tu? ANA (nici nu ascultă): Ionel, ai mâncat? IONEL: Da. TAKE: Stai, măi băiatule, de mănâncă! Ce Dumnezeu? De când ai venit acasă nu mănânci nimic! IONEL: N-am poftă de nimic, tată! IANKE: Uite că și el îi cu nimic... TAKE: Bine, mă băiatule, dar și fără poftă trebuie să mănânci, că slăbești! IONEL: Ei, nu, eu vreau să am poftă, tată! IANKE: Are dreptate, zău ai slăbit teribil. Ce-ai să zici că erai un flăcău că floarea soarelui... ce să mai vorbim... faci așa o concurență la lămâile lui Cadâr! IONEL: Ce-am să zic? Am să-ți mulțumesc! IANKE: N-ai pentru ce! IONEL: Da, știu. Tocmai de aceea. IANKE: Așa teribil ai ascuțit briciul, că i s-a rupt ața! IONEL: Bine că-i numai atât! Ferească Dumnezeu de mai mult! TAKE: Ce spuneți voi acolo? IONEL: Nimic! Glumim... Ei haide, Ana! TAKE: Unde vă duceți? ANA: Aci pe bancă. (Pleacă.) IANKE: La tren... (Copiii cei mici ies și ei.) Scena 6 [ modifică ] TAKE și IANKE TAKE: Tare-o mai amărăști și tu, mititica. IANKE: Dar cu ce o amarase? Ce i-am mai zis? TAKE: Apoi dacă nu-ți bagi 4e seama la ce spui, Dumnezeu să te mai înțeleagă, îi negrul mima în tine fi~ti turuie gura așa că la o mașina. Le trântești cum îi vine. IANKE: Ce.vrei? Nărav de negustor... TAKE: Eli! asta, parca eu nu-s negustor? IaNKE: Da, dar tu ești negustor prost, și eu îs negustoi ' bun! și mă rog ce-am zis? TAKE: Copiii ăștia plâng toată ziua și tu faci haz... IANKE: Dar ce vrei să fac? să plâng? Ei, nu mai pot să plâng; am plâns destul și mai rău a fost. Eu claca nu? vorbesc mă otrăvesc. știu că nu fac bine, dar ce să fac? Ai văzut cum face pestele cu gura în apa? Vorbește el în limba lui acolo - și vorbește și trage aer în piept și mănâncă, o dată toate... Așă-i și la mine vorba. Eu mă gândesc la una, și gura spune ce poftește ea... și azi mai ales are dreptate. S-a supărat, cum să nu se supere după așa o zi că azi? TAKE: Ei, și de ce? IANKE: Cum de ce? Păi știi tu ce a fost la mine acolo? TAKE: Și la mine a fost tot așa. Ei și? IANKE: Cum "ei și" ? M-a înnebunit. Cumpără de cinci parale și te întreabă de cinci lei! Dacă o mai fi și mâine așa, poimâine mă pun în vânzare că placa de gramofon... TAKE: De ce răspunzi? IANKE: Dar ce vrei să fac dacă mă întreabă? TAKE: Fă ca mine, nu răspunde! IANKE: Crezi că pot? TAKE: De ce să nu poți, că-i mai ușor! IANKE:Vezi că habar n-ai! Cum mai ușor? Mai ușor să tac? Pentru mine e mai ușor să vorbesc decât să tac. TAKE: Apoi atunci, nu te mai plânge... IANKE: Ție îți vine ușor, că ești blagoslovit de Dumnezeu: ești prost pe dinafară, dar ești deștept pe dinăuntru. Dar eu... eu îs deștept pe dinafară. Scena 7 [ modifică ] IANKE, TAKE și CADÂR CADÂR: Ei! voi, ce facem bre! IANKE: Stam! CADÂR: Cu copii ce facem? Asta mare durere bre! Aici, la casa, voi liniștit ciubuc tragem... dar copiii acolo stau și plângem. IANKE: Apoi știam eu. Nu ți-am spus? Plâng și stau la tren! Noroc că nu mai trece decât un tren până mâine dimineață... CADÂR: Ianke bre, păcat mare facem ala gluma de la noi... Ana-Aniki tot la ziua plângem. Asta plâns la inima cădem... pârjol la inima facem... la piept ardem... boala la piept căpătam... Asta plâns sămânță la ala oftica estem... IANKE: Ei, taci din gura odată. Ce poftești să mai fac? CADÂR: Dai la ei voie. Călcam la inima o dată! Nu -avem frica de la gura haina care poate vorbește afara de la gard... la ulița. Acolo tot câne lătram, tot lături vărsam, tot gunoi estem... Grijim curat în casa. Voi estem, cum casa de la voi estem. Numai afara de la ulița, altfel vopsit estem.. Aici la înauntru la fel de tot estem... degeaba alta cum este cautam. Bre Ianke, frica gura de la lume avem? IANKE: Dar nu-i vorba numai de lume. CADÂR: Atunci care frica estem, bre? Neamuri de la tine? IANKE: Dar n-am nici un neam. CADÂR: Atunci care frica estem? De la ala Dumnezeu al vostru, frica estem? Răspunde bre! IANKE: Dar și asta... și la urma urmei ce mă tot întrebi? Ai ajuns judecător? Tu de ce nu te-ai însurat cu creștina ceea cu care te-ai iubit? CADÂR: Eee! Asta bine vorbit, Ianke! Asta moarte la inima mea fost! Și Cadâr nu vrei, asta moarte de la inima de la Ana estem!... Cadâr știi ce moarte estem. Văzut la el. Simțit la el. Viața păcătos de la Cadâr, cum icoana vede de la Ana. și Cadâr nu vrei... și nici : Ianke nu vrei. Și nici Take nu vrei! Ascultă bre Ianke, tu tare supărat dacă fata de la ala Leibovici băiat creștin iubește? IANKE: Dar dă-i dracului! Treaba lor! N-au decât să se iubească!... CADÂR: Băiat creștin este, fata ovreică este. IANKE: Ei, și ce-mi pasa mie! Treaba lor!... CADÂR: Ovrei de la tine de la inima, nu supărat foc? Bun! Dacă Ana fata de la tine nu fost... dacă nevasta făcut Ana și nu Ianke fost tata? IANKE: Ia nu mai vorbi degeaba. CADÂR: Ianke bre, uite, tu! Zicem așa: Take mort estem! Și Cadâr venit aici cu Ianke așa spus: Ianke bre... Ana, fata de la Take estem... nu fata de la tine. IANKE: Ce ești nebun? CADÂR: Allah știi! Așa zicem! Nevasta al tău frumos ca soarele fost. Take frumos fost. Tu urât fost... Nevasta al tău iubit Take... TAKE: Ia lasă, mă Cadâr... IANKE: Vorbește așa niște prostii, că-ți vine să turbezi... ori să mori de râs. CADÂR:Nu râdem, Ianke, răspundem... Ce facem? Fata atunci jumătate creștin estem... Răspundem Ianke! IANKE: Dar nu răspund deloc... La așa o idioțenie nu răspundem!... CADÂR: Tu plecat. Armata făcut. Nevasta singur lăsat... Aici Take singur fost cu nevasta al tău... TAKE: Ei de, nu întinde gluma, turcule, că mă superi! IANKE: Ia stai, stai. Te rog... lasă-1 să vorbească! TAKE: Ei, știi că-mi place? IANKE: Dar ce, aci e vorba să-ți placă ție? Să-mi placă mie... că aici e vorba de mine... TAKE: Ba mie mi se pare că-i mai mult vorba de mine... IANKE: Și mă rog de ce te superi? Ei știi că asta e așa un lucru curios! Ai vreun interes să nu vorbească? TAKE: Dar n-are decât să vorbească! Poftim!... IANKE: Mersi! Ei, Cadâr, acu zi mai departe, că ne-a dat voie boierul să vorbim de nevastă-mea. TAKE: Tu ești mai nebun că el! Treaba voastră! Vorbiți ce vreți!... IANKE: Tocmai asta vrem! Spune, Cadâr! Și ce-a fost când am făcut eu armata? Că-i adevărat, tu nu erai însurat, și Cadâr era aici. TAKE: Ei și ce-s vorbele astea? Ce-i dacă era aici? IANKE: Te poftesc să nu țipi! Ori îl lași să vorbească, ori înțeleg tot! Și atunci vă dau dracului cu fată cu tot! CADÂR: Bun! Bun! Bun! Ianke bre! Cadâr asta vrut ajungem! Fata putem mărita cu creștin. IANKE: Ia lasă-mă acum în pace cu chestia asta. Mie să-mi spui ce rost au toate bâiguielile de adineaori! CADÂR: Nu! Întâi tu! Putem măritam cu creștin? Fata jumătate creștin. Spune! IANKE: Dar ce mă privește pe mine? Mărit-o cu cine vrei! S-o mărite el, poftim! Dacă-i a lui, ce mă mai întrebi pe mine? TAKE: Bine, mă Cadâr, ce naiba ți-a mai trecut prin cap? IANKE: Te poftesc pe tine să taci, că tu ești mort! TAKE: Ești nebun! (Se ridică și trece în stânga.) IANKE: Mă privește cum sunt! Cadâr, te rog să spui ce știi. Că tu trebuie să știi ceva! (Lui Cadâr.) Spune! Ce știi? CADÂR: Linișteștem, Ianke, Cadâr nu știi nimic. IANKE: Atunci ce bănuiești? CADÂR: Cadâr nu bănuit nimic! IANKE: Atunci de ce spui că a fost ceva! CADÂR: Cadâr nu spui că a fost. IANKE: Dar poți să juri tu pe Mahomed al tău că n-a fost nimic ? CADÂR: A! Asta nu! Asta numai Take putem spune! IANKE (lui Take): Acu ce stai? Spune! TAKE (supărat): Ai spus că sunt mort! Iată că sunt mort și nu vorbesc! IANKE: Ascultă. Nu vă jucați cu așa un foc! Treizeci de ani nici nu m-am gândit că s-ar putea să... și acum îmi vârâți în cap așa o idee... că-ți vine să înnebunești... TAKE: Bine, mă nătărău bătrân, se poate să crezi tu așa ceva? IANKE: Nu așa! Nu mă lua pe mine așa. Te rog să juri! Să juri pe mormântul nevestei tale și pe mormântul nevestei mele!... TAKE: Ei poftim jur. IANKE (domolit o clipă, dar imediat): Și chiar dacă a fost ceva tu ai să juri... TAKE (foarte serios, luându-l de brațe): Mă, Ianke! Uită-te ici în ochii mei... mă uit cu treizeci de ani de prietenie, înțelegi tu? Să mă trăsnească Dumnezeu în clipa asta, de-i adevărat o vorbă! IANKE (o clipă, apoi răzbunător, violent, lui Cadâr): Și chiar dacă ar fi fata lui, tot nu se poate mărita cu el, că-i soră, păcătosule! Iaca așa! CADÂR: Da Ianke bre, dar și eu fost tânăr! IANKE: Ce? Acuma tu? CADÂR: Nu cu nevasta al tău... nevasta al lui... TAKE: Ia nu mai porni altă prostie... CADÂR: Eu cunoscut nevasta al tău înainte de tu cunoscut la el... Asta tu știm... iubit nevasta al tău, și ea iubit la mine înainte... asta tu știm... TAKE: Da, dar eu îmi făcusem armata... CADÂR: Dar și mult negustorie la Galați făcut... mult pe ala drum fost. TAKE: Ei acu te rog să nu faci cu mine joaca pe care ai făcut-o cu Ianke! Te rog! IANKE: Dar ce, tu crezi că asta o face cu tine? Tot cu mine o face. Ăsta vrea să dovedească că chiar fata dacă ar fi a ta, Ionel ar putea s-o ieie! TAKE: Dar fata nu-i a mea, mă? IANKE: Dar de unde vrei să știu eu că ea mea? Poți tu să juri!? TAKE: Asta cum am să jur? IANKE: Apoi vezi! Vezi ce idee poate să vâre în capul unui om un ticălos de turc? CADÂR: Lasam fata, luat Ionel! Bre Ianke, bre! Cadâr iubeștem la voi. La toți voi iubeștem! Ca viața lui iubețem. Asta tot gluma fost... asta încercare fost. Vrem arătam la Ianke: creștin, ovrei, turc totuna estem... Acum nici Ianke, nici Take nu spus... o dată măcar... ăla creștin, ala ovrei. Acum gândit supărare făcut, înșelat copil pierdut... Ascultam vorba la Cadâr: unde lacrima picat, unde inima tare bătut, unde nuca dinlăuntru la viața este... om este bre, nu ovrei, nu creștin, nu turc... Asta coaja estem... buna estem. Dar nu nuca estem!... Cadâr știm vorba de la Allah: nu păcat nuca ala fără coaja... păcat ala coaja fără nuc... Ianke bre! Pricepem inima de la bătrân Cadâr? IANKE (trezit din gânduri): Mai bine! că dacă era fata lui Take, era soră cu Ionel și atunci chiar nu putea s-o ia deloc! Și era păcat! CADÂR: Ei, facem la ei o bucurie mare? ANKE: Ce zici Take? TAKE: Da! Eu ce să zic... aș fi bucuros să limpezim lucrurile ! IANKE: Da, dar ce te faci cu mahalaua? Ce-o să zică mahalaua?... Parcă văd că pățesc ce-a pățit păcătosul de Herțcu. Nu mai calcă nici o gâscă chioară în prăvălie la el. Toți târguiau de alături! Să ajung la faliment ca el? TAKE: Da. Asta-i adevărat! CADÂR: În mahalaua asta, numai voi doi negustori suntem.... Altul nu venim... Creștin dacă supărat de la Ianke cumparam... ovrei dacă supărat de la Take cumpăram. Socoteala tot... tot rămânem… IANKE: Dar asta poate că nu-mi convine mie. TAKE: De ce, mă Ianke? IANKE: Eu știu că ovreii mei or să cumpere de la tine, că sunt țâfnoși. Dar cine-mi garantează mie că creștinii tăi or să cumpere toți de la mine. CADÂR:Voi la fel câștigat până la astazi... nu-i adevărat? Atunci o singură prăvălia făcut și amândoi... la jumătate avut! TAKE: Asta-i foarte bine! IANKE: Ei așa da! Știi că-i deștept dobitocul! Tot vroiam noi să facem o asociație. TAKE: Și atunci-spargem zidul de la mijloc... IANKE: Că-i foarte subțire și nu costă mai nimic! TAKE: Rafturile-s vopsite la fel... IANKE: Și tot trebuie să vopsim casele albe cum vor copiii. Vezi tu ce bine a ghicit Ana mea că trebuie să vopsim casa la fel? TAKE: Și iese un magazin frumos... IANKE: Ca în centru, mă rog! Ce? Nu suntem lângă podul pescăriei ? TAKE: Și deasupra o firmă mare... IANKE: Așa cu niște litere, ne spun ei copiii cum. TAKE: "Take și Ianke". IANKE: Nu: "Ianke și Take".. TAKE: Nu, cum am, zis eu, "Take și Ianke". Eu întâi, că-s mai bătrân! IANKE: Dar ce mă privește pe mine bătrânețea ta! Asta-i firma! Ce îi act de naștere? La primărie cu el! Ăsta-i comerț și în comerț eu am început întâi! TAKE: Da. Dar prăvălia tot eu am avut-o întâi. Tu vindeai nasturi... IANKE: Dar ce fel de nasturi vindeam... nasturi fără nevastă... patent... și ce importanță are dacă te poartă pe tine prăvălia, ori porți tu prăvălia... Ce infanteristul nu-i și ei tot militar că și artileristul ? Ce ți-i pușca, ce ți-i tunul! TAKE: Bine mă Ianke! Gândește-te că eu am avut o mulțime de... de! Eu am avut întâi copil... IANKE: Da, dar eu m-am însurat întâi... TAKE: Eu am avut capital de la tata. IANKE: Da, dar eu 1-am făcut singur. Ei și la urma urmei eu îs negustor bun și tu negustor prost. TAKE: Ei, apoi dacă e așa nu mai face tovărășia cu mine și gata! IANKE: De ce te superi degeaba! Eu tot am s-o fac, dar pe firmă are să fie "Ianke și Take"! TAKE: Dacă nu-i "Take și Ianke", nu fac! IANKE: Bine, poftim! Să fie așa! Dar am să fac acum o propunere care te mulțumește și pe tine și pe mine, dar n-ai s-o primești! TAKE: Dacă mă mulțumește o primesc! IANKE: N-ai s-o primești! TAKE: Dacă-ți spun c-o primesc. IANKE: Jură c-o primești. TAKE: Jur, poftim! IANKE: Să scriem ovreiește... că se citește de la dreapta! Ei vezi că te-ai jurat degeaba? TAKE: Apoi dacă umbli cu prostii... mai bine, știi ce? Hai s-o scurtăm. Să ăsam pe copii să hotărască. CADÂR: Asta tot acolo estem! Dar pe dos! Ionel vrei "Ianke și Take" și Ana vrei "Take și Ianke"! IANKE: Ce vrei? Omul bătrân spune femeii îmbracă-te și omul tânar îi spune dezbracă-te! Și femeia la fel bărbatului! Asta-i de când lumea... TAKE: Bine, bine, dar vorba-i ce facem? CADÂR: Ala mica hârtiuța la fes... Cadâr scutur... Cadâr trage! IANKE: Ei poftim, haide și-așa! Vrei? TAKE: Dar fie și-așa. (Așază foițele în fes.) CADÂR (arătând): Take... IANKE: Ei bun... și acum înc-o dată... TAKE: De ce? Gata! IANKE: De ce gata? Ia nu mă lua pe mine așa! N-a fost, vorba de trei ori? Ce vrei să mă faci mincinos? TAKE: Hai mă de trei ori! CADÂR (scoate bilețelul): Ianke! IANKE: Ei, vezi, așa! Acuma-i bun! Ei, va să zica: "Ianke și Take" ! TAKE: Ești nebun. IANKE: De ce nebun. N-am hotărât că întâia oară n-a fost bun? Ce faci așa niște ochi! Dacă te-ai ramolit și nu mai știi ce spui, te privește! TAKE: Hai și a treia oara! IANKE: Ei haide, să nu zici că nu vreau eu! CADÂR (scoate biletul): Take! IANKE: Nu se poate! Să știi că a fost o greșeala! Ia cată și vezi, nu mai este unul? Ei așa, vezi! Uite: Ianke! (Pufnește în râs.) Dă-o dracului măi. Așa niște oameni serioși ca noi se joacă în hârtiuțe cu turcu? Parcă scoatem bilete de papagal! Lasă, ne odihnim bine și mâine dimineață facem înc-o dată. Poate că iese mai adevărat! TAKE: Mă miram eu să fii și tu serios o dată! IANKE:Ei ce vrei? Am învățat de la tata o vorbă mare. Cică nenorocirea e o persoană foarte delicată și foarte pretențioasă. Când dă de un om supărat și încruntat, îndată zice: Poftim! Aici e! Mă așteaptă. Dar când dă de unul vesel, zice: Pardon, am greșit... și se ducel altul! Uite-o că vine! TAKE: Cine? IANKE: Nenorocirea! Baba Safta! Ei cum să nu râd?... și să vezi că se duce la altul! Scena 8 [ modifică ] IANKE, TAKE, CADÂR și BABA SAFTA BABA SAFTA: Buna seara. Dom' Take, la dumneata am venit! IANKE: Nu ți-am spus eu? TAKE: Ei și ce vrei de la mine? BABA SAFTA: Apoi, avem ceva de vorbit. TAKE: Spune. BABA SAFTA: Că au pot spune așa... îi lucru cam anevoie și nu-i bine de spus față de toată lumea. IANKE: Mă rog, dacă-i nevoie eu pot să surzesc urgent.Numai să nu mă trimiteți în casa, că-i cald și nici la tren, că nu mă duc! TAKE: Lasă, stăm noi de vorba aici, deoparte, și n-ascultă nimeni! BABA SAFTA: Mă rog, cum vrei dumneata. TAKE: Hai, spune. BABA SAFTA: Of, lasă-mă să stau pe prispa asta și să-mi trag sufletul... IANKE: Ce? ai înnebunit, babo? Vrei să-ți tragi sufletul pe prispă la mine? BABA SAFTA: Apoi dumneata și când ai să mori ai să râzi... IANKE: Unde să dea Dumnezeu! Te pomenești că se supară și se duce la alta... BABA SAFTA: Dar se mai întoarce, n-avea dumneata grijă, jupâne... IANKE: Uite, dacă te-învârtești pe lângă dânsa, cum îi știi obiceiurile! TAKE: Ei acum termină și tu, că femeia a venit cu treabă aici. Las-o să-mi spuie ce are de spus. IANKE: Mă rog, ce? O opresc eu? TAKE: Spune, babă. BABA SAFTA: Să spun. Dar nu știu cum ciorilor să încep, mi-i că te-i supăra... IANKE: Nenorocirea! N-am spus eu? TAKE: Ei, taci odată din gură! BABA SAFTA (încet): Dar să știi maică, un lucru. Dacă ți-o fi o supărare nu-s eu de vină. Eu vreau să-ți fac un bine, maică... asta-i. Nu care cumva să crezi că mă dau și eu de partea lor. TAKE: Dar ce-i? BABA SAFTA: Ia, păcătoasa asta de lume... vorbește și nu se mai satură… IANKE: E, acum ce se leagă de mine? TAKE: Ia taci, mă, din gură. Dar de ce e vorba, babă Safta? BABA SAFTA: Ia, de flăcăul dumitale și (mai încet) de fata jupânului. E adevărat? TAKE: Ce să fie adevărat? BABA SAFTA: Că or să se ia? TAKE: Și cine ți-a spus asta? BABA SAFTA: Ei, Doamne! S-a auzit! Nu știi dumneata? Vorbele bune nu se aud, dar cele rele bată-le pustia, nici n-au apucat să scape de pe gura omului și au și făcut aripi... și creștinii nostri îs tare supărați, maică, așa să știi dumneata. E mare păcat, dom' Take, să nu le dai voie cumva, că se mânie Cel de sus!... IANKE: Ce vorbești? Parcă Dumnezeu n-are altă treabă decât să vorbească cu așa una că ea... TAKE: Ei acum, bre Ianke, chiar te rog să sfârșești, că nu mai e de glumă. Uite că a început să se amestece mahalaua în casa mea și începe lucrul dracului. IANKE: Bine că ai băgat și tu de seamă... TAKE: Și mă rog, ce poftește lumea de la mine, babă? BABA SAFTA: Ei parcă dumneata nu știi. Am auzit că vrei să-i dai voie flăcăului? TAKE: Ei și? BABA SAFTA: Apoi nu-i bine! Că oamenii pun la cale tot felul de lucruri... că s-au vorbit să nu mai cumpere nimic de la dumneata... dacă se întâmplă una că asta! IANKE: Ei foarte bine! O să cumpere de la mine! Pierd eu ceva? BABA SAFTA: Dumneata nu, dar pierde el, maică... și-i păcat. Și pe urmă, mă întorc și altfel. Dar ce? Dumnealui nu-i suflet de creștin? Cum are să facă una că asta. Să-și nenorocească frumusețe de băiat! IANKE: Dar ce, băiatul lui nu-i de nasul fetei mele? E așa un nobil mare, că i se strică sângele? TAKE: Și-acum ce te legi de băiat? IANKE: Dar ea ce se leagă de fată? TAKE: Dar acu nu-i vorba de fata ta. Acu e vorba de mine. Lasă-mă în pace cu fata ta cu tot! IANKE: Așa? Ei, foarte bine! De ce n-ai spus-o de la început. Asta voiam și eu. TAKE: Bine că recunoști că asta voiai. Atunci ce mai încurci lumea de pomană. IANKE: Iote la el. Cică eu încurc, mă rog, vrei să te descurc. Iote că te-am descurcat și gata! Du-te, mătușă, și spune la toată lumea că nu dau fata, și gata! TAKE: N-o dai? N-o da! Ce, ți-am cerut-o eu? IANKE: Dar ce, mă rog, ți-am vârât-o eu pe gât? L-am tras eu pe plodul tău de mânecă? Dar lasă-mă în pace cu ei. Nici nu mai vreau să aud de ei. Am terminat. TAKE: Așa! Apoi dacă-i așa, am terminat și eu. Scurt. IANKE: Foarte bine! BABA SAFTA: Ei bun! Va să zică nu-i dai voie? TAKE: Dar cine a spus că-i dau voie? IANKE: Va să zică, spui serios că nu-i dai voie?... TAKE: Spun ce-mi place! Ascultă, babă! Să mă lase lumea aceea în pace, auzi? Că vezi dumneata, am început să cam miros cine-i lumea aceea care vorbește. Nu-1 dau după nici o fată dia mahalaua asta, așa că toate supărările îs degeaba. N-am nevoie de pețitoare... BABA SAFTA: Dar cine a spus, maică... TAKE: Te rog să mă lași în pace că-ți cunosc și măselele din gură... IANKE: Ești un dobitoc, va să zică nu cunoști nimic! TAKE: Ba cunosc al dracului, că de m-or scoate din sărite, încep să-mi aduc aminte de unele de pe când eram tânăr și tot dădeam prin cotloanele de sub dealul mare de băiatul lui Frachtmann Chiristigiul... BABA SAFTA: Eh!... Maică... dom' Take, dar erau prostii de tinerețe, bată-le pustia... Dar ce, m-am cununat cu el? IANKE: Da, dar tot ai izbutit să faci un copil cu el. BABA SAFTA (jignită): Apoi îmi pare rău, jupâne, că vorbești așa! Eu îmi trudesc sufletul că să fac cum-e bine și dumneavoastră vă bateți joc! Să mă bata Dumnezeu dacă mă mai amestec! IANKE: Așa să te audă Dumnezeu! BABA SAFTA: La urma urmei, nu-s copiii mei... IANKE: Uite că a bagat de seamă! BABA SAFTA: ...dar nici ai dumneavoastră nu-s... IANKE: Ce? BABA SAFTA: Apoi chiar așa! Dacă-i lasați să se nenorocească, are să aibă dreptate lumea să spuie că nu v-ați purtat cum se poartă omul cu copilul lui! Bună seara! (Pleacă.) IANKE: Ce? Ce? Și asta începe? Scena 9 [ modifică ] TAKE, IANKE și CADÂR IANKE: Mă dobitocule, n-auzi ce spune? Ce taci așa ca o scândură de la dușumea? Ce, acu are să înceapă toată lumea la chestia asta? TAKE: Și eu îs de vina? IANKE: Ba nu! Împaratul Franz-Joseph. Taci ca o furculiță fără dinți și are să creadă toată lumea că dobitocul cu coarne îs eu. TAKE: Mă, multe prostii ai spus tu în viața ta... IANKE: Eu le-am spus, dar mi se pare că tu le-ai și făcut... TAKE (scos din fire): Ei, dar pune capăt odată, pentru Dumnezeu! IANKE: Ei și acu, ce te superi? TAKE: Dar cum să nu mă supăr, când nu vrei să stai și tu cinci minute să te gândești! IANKE: Ei ce vrei, eu nu gândesc mai repede. TAKE: Te gândești pe dracu! Îți turuie gura că la o moară hodorogită și nu-ți dai seama ce buclucuri ne așteaptă! IANKE: Nu ne așteaptă nici un bucluc... ce să ne aștepte? Ei, și chiar dacă ne așteaptă buclucuri, ce sunt eu de vină? TAKE: Dar cine-i de vina, eu? IANKE: Dar cine, eu? Ai vrut să facem negustorie alături... Uite ce faliment prima a ieșit! TAKE: Apoi da, că eu îs de vină că ai făcut fete. IANKE: N-aveai decât să faci și tu, dacă aveai așa o desteptăciune! TAKE: Vezi că eu apucasem să fac, băiat. IANKE: De ce te-ai grăbit? TAKE: Ia du-te la toți dracii și lasă-mă în pace! IANKE: Am să mă duc, să crezi tu că am să ma duc. Dacă mă faci tu pe mine de vină de tot ce s-a întâmplat... atunci mă duc și gata! Cu fată cu tot mă duc! Așa să știi tu! TAKE: Dar umblă sănătos! N-am să mă omor eu din pricina fetei tale! IANKE: Dar așa să am eu bine dacă am să mă spânzur din pricina băiatului tău! TAKE: Dar nu te roagă nimeni! IANKE: Dar chiar să rogi! TAKE: Decât un lucru să știi. Dacă nu te gândești bine ce faci și de se întâmplă să iasă vreo nenorocire, uită-te ici în ochii mei. Mă jur pe mormântul tatii și al mamei că las tot, și prăvălie, și casăa, și mă duc în lume... (Iese pe ușa casei.) IANKE: Foarte bine. Am să cumpăr eu mai ieftin! (Take, supărat, întoarce spatele și iese.) Scena 10 [ modifică ] IANKE, CADÂR IANKE: Du-te dracului... N-ai auzit? Cică eu vorbesc prostii. După treizeci de ani vrea să plece. Vrea să lase și prăvălia, și casa, și pe mine și să plece. Foarte comod! Încalte să mă taie și pe mine bucățele și să dea foc la casă și gata! (Deschide ușa lui Take.) Du-te dracului! Așa un prieten, nici n-am nevoie! Dobitocule! Ce crezi? Pentru trei sarmale? Pot să fac și eu trei sarmale! La urma urmei ce, crezi c-am să mor? N-am să mor! Mi-a murit și nevasta și n-am murit... dacă așa o prietenie ai tu pentru mine și poți să mă lași singur, singur de tot, foarte bine!... Ei am să mor! (Același joc.) Și ce-ți pasă ție dacă am să mor? Am să mor fără prieteni. Ce te privește? N-am nevoie și gata de așa un prieten că tine... Dobitocule! Du-te dracului! Ei poftim!... Acum vine Ițic - vine nenorocirea... eram sigur. Acum îs supărat eu... vine la mine. De ce să nu vie la mine? Vii la mine, nu-i așa? Scena 11 [ modifică ] IANKE, CADÂR și ILIE ILIE: Și de ce să nu viu la tine? IANKE: Asta zic și eu. Eram sigur! Ei hai, vorbește! ILIE: Am să vorbesc! IANKE: Bine faci! Dar vorbește mai repede, că să scapi. ILIE: Te rog să fii serios! IANKE: Nici acum nu-s serios? Ei atunci nu pot să fiu serios! M-a făcut Dumnezeu așa un om că nu pot să fiu serios! Și asta înseamnă că Take are dreptate și eu sunt un prost. S-a suparat! Și zău degeaba s-a supărat... așa să am eu bine dacă am vrut să se supere. De unde să știu eu că e așa o bubă coaptă? Mă Ițic, mă! Pardon... mă Ilie, tu ești om deștept. Spune și tu. Așa un prieten că Take poate să plece și să mă lase singur de tot? Și ce vrea el să fac eu singur de tot? Să mă spânzur? Bine, mă spânzur! Dar de câte ori am să mă spânzur, ce crezi că merge de multe ori? Ei și pe urmă? Dacă avea de gând să mă lase, n-avea decât să mă lase când eram tânăr, nu acum, când am ajuns așa un măgar păcătos, care plânge ca o oaie. Dacă nu vrea să dea băiatul, n-are decât să nu-1 dea... ce? Am să-1 omor? Dar dacă vrea să-i dau fata, i-o dau. Dacă ei se iubesc înseamnă că vrea Dumnezeul și cine are să zică nu, când a zis Dumnezeu da? ILIE: Comunitatea! IANKE: Cine? ILIE: Comunitatea! Ce ești nebun? IANKE: Nu, sunt surd. Cine ai spus? Comunitatea? Dar ce amestec are Comunitatea? Eu am făcut fata cu Comunitatea, stai puțin să mă trezesc. Ce cu Comunitatea. De ce vorbești tu de Comunitate? ILIE: De ce vorbesc? Vorbesc, fiindcă m-a trimes Comunitatea să vorbesc. IANKE: Iote, iote! Și așa o mare secetă a fost că n-a gaăsit alt măgar să trimită? ILIE: Te rog să vorbești cu respect, că eu vorbesc oficial! IANKE: Ce spui? Știam că vorbești jidoveste... și așa unul că tine poate să vorbească oficial? Și mă rog, ce-ai să vorbești oficial? ILIE: Am să vorbesc, că Comunitatea nu-ți dă voie să-i dai fata lui Ionel! IANKE: Bine! Și dacă eu tot am s-o dau, ce recoltez eu? ILIE: Ai să recoltezi așa un mic faliment sigur! Că nu mai cumpără nimeni de la tine! IANKE: Ei, bruvo! Tot m-aleg cu ceva! Ei și dacă nu dau faliment? ILIE: Și ce, la o mare supărare, crezi că un mic foc nu se poate pune? IANKE: Ce vorbești?... Ca la Haim Rabinovici? ILIE: Chiar așa! IANKE: Și dacă eu îs asigurat pentru foc? ILIE: Dacă ești asigurat pentru foc, tot nu ești asigurat pentru concurență. IANKE: Ei și dacă m-am asigurat și pentru asta? ILIE:Tot ai să închizi prăvălia... IANKE: Ei dacă am s-o închid și deschid altă în asociație cu Take... ILIE: Și dacă Comunitatea ajută un alt ovrei să deschidă alături... IANKE: Și dacă îi dau eu foc? Ce se întâmplă? ILIE: Deschide alta, că și el o să fie asigurat și gata! IANKE: Ei comedie! La toate s-a gândit madam Comunitatea asta! Așa o cucoană teribilă, mai să pui mâna în foc că-i bărbat! Și la așa un bărbat pot să-i dau chiar pe Ana! Nu cumva îl cheama Ștrul? ILIE: Ei, te rog! Fără aluzie! Eu vorbesc aici oficial! IANKE: Așa, zau? Și cine mă rog te-a făcut oficial, Ruhala? ILIE: Te rog! IANKE: Dar acu te rog eu, că am înțeles ce șuruburi pui tu aici. Ce crezi că n-am aflat ce negustorie învârtești tu, pezevenghiule, de când a venit fata și până acum? Așa crezi? Și pe baba Safta cine a trimis-o? Ce crezi că n-am știut că ai trimis-o tot tu? Ai noroc că nu port câini în ogradă, că te-aș da afara cu câinii, auzi tu, păcătosule! ILIE: Așa o politeță de ovrei ai tu în vorbă? IANKE: Te poftesc să nu mă faci să-ți arat eu ție ce politețe de ovrei am eu pentru tine, că pe urma îi rău/ ILIE: Te rog arată! IANKE: Fii deștept și nu mă ațâța! ILIE: Ei, am să fiu deștept, dar tot am să te ațâț! Poftim. Crezi că mi-i frică? N-are de ce să-mi fie frică! IANKE: Măă! ILIE: De ce să-mi fie frică de așa unul că tine? Pentru că țipi? N-ai decât să țipi, că țip și eu și gata! IANKE: Mă Ițic! ILIE: Nu-i Ițic! Comunitate! IANKE: Nu fi prost! ILIE: Nu sunt prost, sunt Comunitate! IANKE: Așa? Ești Comunitate? Și mă rog cum ești când ești Comunitate? Tot așa cum ai fost la Nicorețti după vin? Ce crezi că nu știu? Păcătosule! ILIE: Și taci odată! , IANKE: Nu vreau să tac! ILIE: Vorbește încet, ce ești prost și nu înțelegi! Din partea mea fă ce poftești. Și eu aș face că tine. Ce-s eu de vină dacă Ruhala e așa cu o ambiție la fata ta. S-o ia dracul de femeie... toată săptămâna a umblat pe acunsc la gard. Ce vrei să am bocluc? IANKE: Dar ce vrei să-1 am eu? De ce vă amestecatț voi în casă la mine? Ce, eu mă amestec în casă la voi! Ce vreți voi să știți ce se petrece aici? Ce, eu umblu să știu ce se petrece la voi când te bate Ruhala și te vâră sub pat? ILIE: Eh! te rog... ești așa un om indiseret, că mă și supăr! IANKE: Ei bravo! Supără-te și tu! De ce să nu te superi? Numai cât trece un om pe lângă mine și gata s-a supărat... toți s-au supărat! Bine că nu-s eu suparat! Am să fac explozie de atâta bucurie! ILIE: Dar de ce te amărăști? Ce ești așa copil? Fă ce poftești! IANKE: Cum să fac ce poftesc, când mi-ați ridicat mahalaua în cap? Eu cu ce trăiesc? Copiii cu ce-i hrănesc? Am muncit o viață întreagă că să ajung la batrânețe să dau faliment? Ei bine! N-am să mărit fata. Am s-o omor, dacă așa vreți voi. ILIE: Dar ce te potrivești? Lasă-i dracului pe toți... IANKE: Tocmai tu vorbești? ILIE: De ce să nu vorbesc? Poate că și eu aș face la fel dacă aș fi în locul tău... Fa ce poftești, dacă-i fata ta... IANKE: Dar de ce să nu fie fata mea? ILIE: Mă rog, n-are decât să fie! Ce mă privește pe mine! IANKE: Da mă privește pe mine, dobitocule! Poftim că a început și el! Dar ce vreți cu mine pe ziua de azi, vreți să mă înnebuniți?... mă rog, îi fata mea ori nu-i fata mea? ILIE: Ce întrebi așa că un prost? Dacă nu știi tu, de unde vrei să știu eu! IANKE: Da eu de unde vrei să știu? Poftim! Și să vezi că toată mahalaua vorbește ca el. ILIE: Dar dă-o dracului de mahala, ce-ți pasă de ce vorbește? IANKE: Dar cum să nu-mi pese? Cum să nu-mi pese... că atunci oricum aș face tot nenorocire iese. Dacă n-o mărit cu Ionel înseamnă că-i a mea și-o omor... dacă o mărit înseamnă că nu-i a mea și mor eu... și uite cine-mi aduce mie nenorocirea în casă... Uite de la ce păcătoși... De ia dobitocul aista și de la Ruhala... ILIE: Iar te-ai supărat? IANKE: Nu m-am supărat. Am înnebunit! Voi m-ați înnebunit... să fiți voi ai dracului de păcătoși că de asta nu vă iert. Auzi? Și acu te poftesc imediat să pleci de-aici că stric o masă pe tine! M-ați înnebunit! ILIE: Ei, stai că plec... poftim plec! IANKE (în urma lui): Și să știi că n-am nevoie de voi... și puțin îmi pasă dacă nu cumpărați... și puteți să-mi dați și foc, păcătoșilor! Și știi tu, să-ți spun una: să vă ferească Dumnezeu să mă fac și eu antisemit! (Istovit.) Am să înnebunesc! Cadâr bre, am să înnebunesc! Și dacă-i vorba că tot trebuie să înnebunesc, cel puțin să înnebunesc cu folos. Am să dau fata! I-o dau. Acum s-a terminat, și-i însor și gata! (Ilie a dispărut.) Scena 12 [ modifică ] IANKE și CADÂR CADÂR: Asta nu bun, bre. Asta acum nu bun! Primejdie mare la voi estem. Lume supărat tare apoi estem. Nu cumpărat nimic prăvălia... alta făcut... greu! Primejdie mare la voi... IANKE: Crezi? CADÂR: Cadâr bine gândit și scapare bun găsit, voi trebui copii lasam fugim... departe voi. Bani dat la ei... ei fugit sus la tren... puf, puf... iute mergem... la ceas Galați ajuns... voi nimic știut... La lume spus: voie nu dat și copii singur, fără voie, plecat... Atunc lumea nu suparam.... nenorocire estem.. lumea bun la nenorocire de la om estem... nu suparat aratam... Pricepem, Ianke bre? IANKE: Aista e așa un plan... că-i o idee bună. Dar poftiml Ce facem cu Take? A spus că nu mai vrea el. CADÂR: Take nu vrei! Take nu vrut de la capat... El ai bucluc la inima... el ai negru la inima... batrân bucluc… El nu vrei faci fericire la copil! IANKE: Dar ce? Vrea să-și nenorocească copilul? CADÂR: Nu știi! IANKE: Dar el nu pricepe că-1 nenorocește! Cum să facă el o treabă ca asta? Ce nu-i copilul lui? Ei, dobitocul! Apoi chiar că ar avea dreptate lumea să zică că nu-i al lui... Tot nu seamănă eu el... nu-i așa că nu seamănă? Și mai bine că nu seamănă cu așa un dobitoc! CADÂR: Ionel nu copil de la Take estem! IANKE (uluit): Ce spui? CADÂR: Ianke. Frate! Ascultam Cadâr! El spunem acum lucru, taina mare! Ionel copil de la Cadâr estem... IANKE: Ce vorbești? Săracul Take! Așa o surpriză pentru el... CADÂR: El nu știi... el nu trebuie știm, Ianke, juram, la Take nu spunem. IANKE: Și el nu știe? CADÂR: Nu știi... bănuit numai. Asta negru la inima la dânsu estem! IANKE: Ei, și cum ai putut tu să faci așa un lucru, bre Cadâr? CADÂR: Eh! Ianke bre! Cadâr tânăr fost, nevasta de la Take tânăr fost! Singur azi mine ramas... Take afaceri Galați! Inima păcătos păcat făcut... Asta adevărat estem. Take la Ionel nu mult iubeștem... el inima îndoit estem. El bani de fugă nu dam; el voie nu dam, el ajutor nu dam. Nu așteptăm. Dam noi; Ianke bre, împrumute la mine douazeci mii lei. IANKE: Ce să faci cu ei? CADÂR: Cadâr dai la Ionel... copil de la el! Cadâr n-ai bani... dar Cadâr muncețtem, tot la viața munceștem... la Ianke înapoi dam. IANKE: Ce să te împrumut pe tine? Lasă că am eu grija să dau fetei! Ce, crezi că n-am să dau? Ce, eu sunt Take?... Ce? Eu?... (și deodată face ochii mari.) Ei comedie! Dar te pomenești că... Te pomenești că-i adevărat cu fata. Ei, așa o poveste ar fi teribil! CADÂR: Ala nu adevărat. IANKE: Ascultă, Cadâr, te rog să nu glumești cu mine. Scoate ghimpele ăsta din inima mea... că eu singur nu pot să-1 scot... și degeaba jură Take, că tot nu pot să-1 scot. Ana e fata mea? Adevărat că-i fata mea? CADÂR: Asta țșim Cadâr! Bine știm! Pe Allah juram! Avem frica Ianke bre! Ala al tău fata estem! Acum dui bani la Cadâr? IANKE: Acum de ce să nu-ți dau! Și drept să-ți spun, am așa o fericire... nu știu... se duce o fat, dar parca o câștig... Parc-a înviat din morți... și zău că-mi pare bine și de Ionel că-i amestecat... Parcă se bagă de seamă mai puțin... Devine o căsnicie așa ceva mai internațional... Săracul Take... de el îmi pare rău! Dar dă-1 dracului, că dacă nu era așa, îmi nenoroceam fata. Tot răul cu câștigul lui. Eu mă duc să aduc banii și să-i dau fetiței. CADÂR: Și tot la el dai și pentru Cadâr... Spune asta de la Cadâr... pentru Ionel. Eu chemam Ana, apoi plecam acasă... (Ianke intră în casă.) Scena 13 [ modifică ] CADÂR, apoi TAKE CADÂR (bale ușor în geam): Take bre, unde estem? Cadâr vrei vorbim ceva la tine. TAKE: Ce? CADÂR: Intram în casa... TAKE: Mai bine aici... că băiatul cel mic n-a adormit. Ce-i ? CADÂR: Take bre! Ala copii... trebuie fugim... cu tren acum fugim!... TAKE: Așa m-am gândit și eu. Zicem că n-am vrut să-i căsătorim și au fugit! CADÂR: La tine inima îndoita estem. Cadâr știm tu frate la Ianke fost... dar inima la tine tot îndoit estem. Tu credeam ala casa de la creștin cu ovrei nu bun estem. Frica avem. Mare frica avem. TAKE: Ei, ce să-ți spun, mă Cadâr... ai dreptate. Așa cu capul mă gândesc că n-ar avea rost teama... dar mi-e teamă, ce vrei? CADÂR: N-ai frică... Ana nu ovrei estem. TAKE: Ei nu mai spune? Și de unde știi? CADÂR: Fata de la Cadâr estem. TAKE: Săracul Ianke! Și el stie? CADÂR: El bănuiește numa. Ala inima la el îndoit estem! El nu vrei dai Ana! El ovrei ala gura de la el spune... ala inima nu vrei! Ajutam copii fugim... Astazi fugim... prumuta la mine douazeci mii lei dai la Ana... TAKE: Na, că iese Ianke din casa... Hai încoace să vorbim. Poate că o fi adormit băiatul cel mic. (Ies amândoi.) Scena 14 [ modifică ] IAKKE, apoi ANA cu IONEL și TAKE - chemându-i. IANKE: Ana! ANA: Da! IANKE: Vino încoace! ANA: Ce-i papa? IANKE: Uite ce-i. (și arată banii.) ANA: Papa! (îi sare de gât.) IANKE: Iote, iote! Cum se cunoaște că ești fata maică ti... cum ai zărit un pachet de hârtii, mi-ai și sărit de gât! Așa! așa!... Sărută pe ovrei aista bătrân... că el îi tatăl tău, nu-i așa? ANA: Da, da, e papa al meu... Am înțeles tot. IANKE: Ai înțeles și tu? Bravo! Vino să te sărut... și du-te de-ți fă bagajele, dar să nu vadă Take. IONEL: Bravo, nene Ianke! IANKE: De ce nene? Poți să-mi spui și tată... IONEL: Da, tată... (iese.) IANKE: Ei așa! Tatăl... tău! Și el te lasă să pleci. Și-i rupi inima că ți-i tată, nu-i așa? Spune? ANA: Da. IANKE: ...Dar te lasă să pleci ca să fii tu fericită și să nu mai plângi... și să nu te mai gândești la tren... nu mai întreba... cum și ce... că a fost greu, dar ce nu ar fi făcut un tat că mine, că doar ți-s tat, nu-i așa? ANA: Da, papa. IANKE: Ei bravo! Dacă zici tu, te cred... Tu trebuie să știi... dar păcătosul de Take nu-1 lasă pe Ionel... nu te speria. Fugiți fără să afle. Am să fac eu așa că nici n-are să-i pară rău când o să-i spun ce-am aflat acum... E o chestie mare... dar în sfârșit, asta-i altă treabă! Și uite, iei să-i dai lui Ionel de la Cadâr. Și-acum du-te și fă geamantanul repede. Ți 1-am pregătit eu,... tatăl tău... și să ieșiți pe din fatță că am deschis oblonul... și să fii fericită și să te gândești că-s bătrân și păcătos și că te iubesc... că ești fata mea... și du-te și lasă o scrisoare că ai fugit... Asta-i un fel de certificat. Și în colț v-am oprit o trăsură, că să vă duceți la tren... Acu puteți să vă duceți la tren... (Din prag Ana se mai întoarce o dată, îl sărută și iese repede.) Scena 15 [ modifică ] IANKE, TAKE IANKE: Și dobitocul cela de Take stă în casă! Să vezi că încurcă lucrurile și nu pot copiii să fugă... și nu au decât un sfert de ceas... (Strigă.) Take! Take! TAKE (ieșind): Ce-i? IANKE: Ce stai în casa? Pe așa o vreme? Nu-i cald în casă? TAKE: Ba da. Am și nădușit! IANKE: D-apoi eu… E, ce să-i faci! Greu... TAKE: Greu! IANKE: Dacă așa a fost să fie!... Dacă a vrut Dumnezeu așa! TAKE: Ai dreptate... Nici nu știi câtă dreptate ai. IANKE: Poate că tot știu... TAKE: Nu, nu știi... IANKE: Cadâr, unde-i? TAKE: S-a dus acasă, să se culce. IANKE: Eh! Lui ce-i pasă! TAKE: Adevărat! IANKE: El n-are copii! TAKE: N-are! IANKE: Oricum ia și el parte... TAKE: Ei da, se și cade. IANKE: Sigur că se cade... au crescut pe lângă el, parc-ar fi puțintel și copiii lui. TAKE: Da, ai dreptate, (îl vede pe Ianke tresărind.) Ce-i? Ce ți s-a părut? IANKE: A! Nimic! O trăsură s-a depărtat. TAKE: Da... uite... nu se mai aude... IANKE: Îhâ... TAKE: S-o fi ducând la gară. IANKE: Te pomenești... nici n-ar avea unde să se ducă la ora asta. TAKE: Da. IANKE: Acuși trece și trenul. TAKE: În câteva minute. IANKE: Și gata, se liniștește. TAKE: Se liniștește. Scena 16 [ modifică ] TAKE, IANKE și CADÂR TAKE și IANKE: Ce e? CADÂR: Întâlnit copii amândoi! TAKE și IANKE: Unde? Cum? CADÂR: Afară la trăsură, încolo plecat! Ei asta scrisori dat, la tine Ianke... la tine Tako. TAKE și IANKE (citesc scrisorile și joacă teatru): Pii! Aaa! IANKE: Ce nenorocire! TAKE: Grozăvie! IANKE: Au fugit copiii! TAKE: Da, au fugit! IANKE: Ei, ce facem? TAKE: Ce să mai facem! IANKE: Dacă ne-am duce după ei la gară? TAKE: Da, haidem! IANKE: Haidem! TAKE: Stai! Trece trenul! IANKE: Trece trenu? TAKE: Uite! Uite colo! IANKE: Ei trebuie să fie! Fă semn cu batista dobitocule... Fă semn cu batista dobitocule! (Dar n-are batista și face semn cu mâna.) De ce n-ai răspuns? TAKE: Poate că nu ne-au văzut. IANKE: Așa de repede? TAKE: Așa se uită... IANKE: Nu se poate!.., TAKE: Așa am uitat și noi! IANKE: S-au dus! TAKE: S-au dus! (Și acum plâng amândoi în voie.) CADÂR: Lăsam, bre! Nu mai plângem bre! Copiii torcem fericit... și voi fericiți și ei fericiți și eu fericit... TAKE și IANKE (amândoi deodată): Și tu? IANKE și TAKE (odată amândoi): Și el! TAKE: Spune! IANKE: Nu, spune tu, mă Take! TAKE: Mă frate, acum că au plecat copiii, să dăm cărțile pe fașă cu turcu. IANKE: Asta voiam și eu! TAKE: Copilul îl iubești, nu numai pentru că 1-ai făcut. Îi iubești și când l-ai crescut și l-ai îngrijit. așa că asta nu schimbă mare lucru! IANKE: Foarte adevărat! Și noi ne-am făcut datoria! TAKE: Dar turcu nu și-a făcut-o! IANKE: Și nu și-a făcut nici datoria de prieten! TAKE: Va să zică știi? IANKE: Asta voiam să-ți spun! Dar eu credeam că tu nu știi! TAKE: Cum să nu știu? IANKE: Și de ce nu mi-ai spus și mie? TAKE: Era greu să-ți spun, ce vrei? Câtă vreme era copilul aici. IANKE: Și ce-ai zis când ai aflat? TAKE: Ce era să mai zic? Dar un lucru tot am zis: Asta n-a fost prietenie, măi frate! IANKE: Foarte adevărat! Eu unul, fiindcă copiii au plecat, eu pe Cadâr nu-1 mai cunosc. TAKE: Mă frate Ianke, crede-mă că asta fac și eu. IANKE: Te cred, și merita. A fost o ticăloșie. TAKE: Da, și eu n-o iert! IANKE: Da cum am s-o iert eu? TAKE: Așa încât Cadâr de-acum încolo te-am șters din inima mea. IANKE: Și nici bună ziua nu-ți mai dau. TAKE și IANKE: Rămâi sănătos! (Pleacă amândoi.) CADÂR: Allah mare estem și Mahomed profet de la el estem., mă tot turca plateștem! (Cortina cade) ACTUL III [ modifică ] (Ar fi tot decorul din actul al doilea, dacă toate câte se vedeau acolo n-ar fi date foarte în fund și nu li s-ar fi pus În față un gard. Este de fapt o vedere a celor două curți, din cărăruia care trece prin spatele lor, despărțindu-le de calea ferată, de care s-a tot vorbit până acum. Firește, fiecare curticică își are portița ei, de-a dreapta și de-a stânga unui copac mare și bătrân – sădit pe linia gardurilor, în preajma și la umbra lui o laviță rudimentară de lemn. Dar curțile au ajuns până aci îngustându-se. Parcă ar porni toate - chiar și a lui Cadâr - din rădăcina copacului bătrân. Astfel și copacul, și banca aparțin celor trei curți deopotrivă. Va fi trecut o lună, două de la întâmplările povestite mai înainte. Pe dinafară nimic nu se vede schimbat. Doar bătrânii cei doi - Ianke și Take - care fumează și stau pe bancă, par ceva mai obosiți, pe gânduri și parcă mai triști. Poate unde se simt ceva mai singuri, de când le-au plecat copiii și, mai ales, de când au rupt prietenia cu Cadâr. E seara lăsată, și cu ea o dată, liniștea aceea cuminte, caldă și primitoare a târgurilor noastre, în care inima se topește că o apă și se prefiră încet-încet de tot în larg, în cer, în noapte. Bătrânii, cu ochii dosi, cântă ceva, destul de încet și de amărât, cum ar fi - știu eu? - poate acel dureros cântec ce este "Ada-ida-vavala")... Scena 1 [ modifică ] Take, Ianke IANKE: Nu te duci să mănânci? TAKE (dă din cap): Mh! Am dat băiețelului să mănânce! IANKE: Ce? N-ai poftă? TAKE: Nu prea. Poate c-oi lua ceva în gură, mai târziu... IANKE: Lasă pe mâine, poate că mâine tot ai să mănânci, TAKE: Că și azi... IANKE: Nu-i nimic. Faci economie! TAKE: Dar tu? IANKE: Și eu! Fac economie și siluetă! Așa-i modern. TAKE: N-ai nici tu poftă? IANKE: Am așa o poftă că de-ar avea toată lumea ca mine, ai umbla cu lumânare să găsești un om sărac. TAKE: Bătrânețea... IANKE: Bătrânețea... TAKE: Nu mai mănânci, nu mai dormi... IANKE (ca un ecou): ... nu mai dormi... TAKE: Și aștept... IANKE: Ce aștepți? TAKE: Moartea... IANKE: Ce vorbești? Așa o vizită plăcută aștepți tu? Du-te la dracul cu ea de gât! Așteptat-o tu și pentru mine... TAKE (blând): As așteptă-o eu și pentru tine dacă s-ar putea. Dar nu se poate, mai frate Ianke! Asta trebuie sa ți-o aștepți singur! IANKE: Singur..! Ei, ce vrei? TAKE: Tot trebuie să vie odată! IANKE: să vie? Cine să vie? TAKE: Ei, cine? Moartea! IANKE: Dă-o dracului de moarte! Tot la ea te gândești? Am să stric de tot banca asta, că numai ea-i de vină! Cum să nu te gândești la moarte dacă stai la tren? TAKE: Vine! IANKE: Cine? TAKE: Trenul! IANKE: Ei bun! Nu-i nimic. El vine și trece și te lasă în pace... măcar de-ar face și ea ca trenul! TAKE: Cine? IANKE: Moartea! TAKE: Frumos vine. IANKE: Cine? TAKE: Trenul. IANKE: Foarte frumos când vine. Și se face mare și crește... și-i așa ca un flăcău vesel... (Amândoi urmăresc ceva în trenul închipuit ce le trece prin față, apoi se lasă iar pe bancă, mai obosiți ca înainte. Pesemne că li s-a părut ceva, ori așteaptă ceva.)... Dar lasă așa o amărăciune pe inimă când pleacă... și se face mic... și intră în pământ... TAKE: S-a dus... IANKE: Nu se mai vede. TAKE: Văd! IANKE: Ce, ești prost? Ce să vezi dacă nu se vede? TAKE: De ceva vreme mă trezesc noaptea la fiecare tren. IANKE: Și eu. TAKE: Și aud cum vine și vine... IANKE: Și pe, urina cum se duce... și se duce... și se duce la dracu. Așa o civilizație care nu te lasă să dormi. TAKE: Eh! Parcă numai trenul?... și când aud un pas pe stradă... tot mi se pare... IANKE: Nu-i așa?... și mie! TAKE: Și ce vrei... Bătrânețe!... IANKE: ...Bătrânețe! TAKE: Și singurătate... IANKE: Și singurătate... TAKE: Ce să-i faci, nu poți să ții pe nimeni în lanț... IANKE: Pe cine să ții în lanț? TAKE: Chiar și pe Cadâr... IANKE: Și de ce să-l ții în lanț? Dă-1 dracului de păcătos! Acu să-1 ții în lanț? Așa unul ca el, când era tânar trebuia să-1 ții în lanț! TAKE: Dar de unde era să știu eu? IANKE: Dar eu? TAKE: Uite că vine! IANKE: Cine? Cadâr? TAKE: Nu, trenul. (Și amândoi urmăresc trenul, care trece potrivnic celui dintâi.) Ai văzut ceva? IANKE: Ce să văd? TAKE: Trenul! IANKE: A! Trenul mi se pare că 1-am văzut... TAKE: Mi se păruse... IANKE: Da! și mie... TAKE: N-a fost.. IANKE: Nu! Ei hai, mai fumează o țigară... TAKE: Mulțumesc. (Oftând.) Tinerețe... IANKE: Și dragoste... Ce să-i faci? Când ieși din casă, și afară-i așa o lumină nouă, și o frumusețe pe care n-o mai știi - cine-i așa de idiot să se mai uite înapoi? Și poate că-i mai bine așa! Viața-i ca un automobil: Mergi cu așa o viteză, că de te uiți înapoi măcar o dată, îndată dai bună ziua cu un dobitoc de telegraf. Noi trebuie să fim deștepți! Așa un vânător care plânge să i se întoarcă gloanțele înapoi, să-1 scuipi în ochi. TAKE: Ei da, mă Ianke, îi frumos ce spui tu, dar inima ce spune? IANKE: Dar ia să mă lase odată și inima în pace. Eu nu vreau să vorbesc de la gât în jos! TAKE: E ușor să vorbești! IANKE: Ei, dacă-i ușor atunci să vorbesc! Și de ce să nu vorbesc? Dacă nu vorbesc, o aud cum bate și nu vreau. Bate, bate, bate, bate și mă bate la cap! Nu mai vreau, scurt. TAKE: Parcă-i destul să nu mai vrei? IANKE: Nu-i destul, dar vrei de multe ori și poate că tot reușești să fie destul! TAKE: Nu mă Ianke, tu știi că eu îs om tare. Nu mă dau bătut cu una cu două. Dar degeaba. Când vine Gavril cu poșta și-mi întinde scrisorile, mă topesc. Nici nu știu cum să le citesc! IANKE: Parcă eu ce cusur am? TAKE: Apoi? IANKE: Da, dar nu vreau să-1 mai am. TAKE: Bine, înțeleg eu ce vrei să spui tu, dar nici eu nu vreau, și degeaba. Uite stau pe colțul tejghelei, și le citesc scrisorile toată ziua. IANKE: Păi ce vrei să facem? TAKE: Asta spun și eu. Azi n-am primit. IANKE: Nici tu? TAKE: Nici... și nu-ți închipui ce greu mi-a fost. IANKE: Ce n-au voie? TAKE: Ba da, dar nu-i totuna... IANKE: Ei bine, asta înțeleg, da oricum... și ieri ce ți-a scris? TAKE: Păi nu ți-am spus aseară? IANKE: Ba da, dar ce strică dacă o să mai spui o dată? TAKE: Că o duc bine, că afacerea aceea pe care au început-o merge strașnic, că îs fericiți, că se iubesc. IANKE: Atât tot? TAKE: Atât. Dar ție ce ți-a scris? IANKE: Cam tot așa. Și tot amândoi au iscălit? TAKE: Da. IANKE: Ia dă să văd și eu scrisoarea. TAKE: Ce să vezi, nu ți-am spus? IANKE: Ba da! Oricum alta-i vorba, alta-i scrisul. Parcă ești mai aproape de ei, când citești. TAKE: Asta e drept. (Din portofelul lui alege una.) Asta-i ceea dinainte, dela Brăila; asta-i mai demult – de la Galați... Asta de la Constanța... IANKE: Se plimbă. Bine că au parale. TAKE: Chiar, numai să le ajungă că prea mult nu cred să aibă pentru asemenea plimbări... IANKE: Asta zic și eu... TAKE: Uite, asta-i de la București! IANKE: Tot la mașina scrisă? Ce au și copiii ăștia cu scrisul la mașină? TAKE: Așa-i azi! IANKE: Da, modern, civilizație... dar prea-i civilizație pentru așa o scrisoare la părinți. TAKE: Și ție-ți scrie la mașină? IANKE (vag): Daa... și nu știu cum dracu, dar așa o formă comercială, și mașina, nu-i totuna cu scrisul de mână. Acolo parcă-i, de-a dreptul. Dar așa, zău, parcă pune la mijloc un perete, stă aici o bucată de oțel. Nu lipește inima de inimă. Stă o bucată de oțel la mijloc... TAKE: Asta-i cam adevărat - dar ce vrei? IANKE: Ce vreau? Vreau să mă lase în pace cu așa o civilizație! Mă amărăște acum cu mașina, cum m-a amărât înainte cu trenul! Așa o civilizație, care mă amărăște, să se ducă la dracu! TAKE: Ei, și ce te necăjești așa? IANKE: De ce? De ce? Uite-de ce! (Se caută în portofel.) Până acum mi-a fost rușine să-ți arăt! Ei bine am să-ți arăt! Poftim! Tot la mașină... TAKE: Ei bine, știu; și? IANKE: Cum și? Dobitocule! Nu vezi că-s tot scrisorile acelea! Dumnealor pun două foi și trag două exemplare și iscălesc amândoi și pun la două plicuri! Ei, așa o economie și la dragoste prea e modern, prea e civilizație. TAKE (comparând scrisorile): Așa e, domnule! Ai dreptate! Aceleași scrisori, uite. A mea e primul exemplar și a ta a doua... IANKE: Nu se poate! A mea e prima... și a ta e... (Deodată.) Ce vorbești prostii! Nici una nu-i prima! Ei să știi că avem așa niște copii moderni că primul exemplar îl pun la dosar - ori... ori... ori îl trimit lui Cadâr! TAKE: Să știi că și lui Cadâr îi trimit! Așa și trebuie să fie! Nu-i și el părinte! IANKE: Ai dreptate! TAKE: Și, oricum! Ei n-au de ce să fie supărați pe..turc. Se și cade să-i scrie! Nu-i așa? IANKE: Mă rog, dacă zici. Și tu... TAKE: Păi, nu-i drept! IANKE: Mă rog - nici o vorbă. Ce? O să fim noi mai turci decât el? TAKE: Ssst! IANKE: Ce? TAKE: Mi s-a părut că... IANKE: Nu, nimic... TAKE: Oare mai vine? IANKE: Cine să vie? TAKE: Mai vine vreun tren? IANKE: Dar ce mă întrebi pe mine? Ce eu sunt C.F.R să le știu pe toate? TAKE: Și acu tu ce te superi? Dacă nu știi, nu spui și gata! IANKE: Mai așteaptă să le învăț bine și-am să le știu… De când au plecat copiii învăț mereu... nu vezi; o școală teribilă fac! TAKE: Adevărat! Cum închidem prăvăliile, aci o rezemăm. IANKE: Și într-o zi o să le închidem de tot, și-o să învățăm perfect! TAKE: Ia nu mai glumi tu cu vorba asta! IANKE: Dar nu glumesc deloc. De o lună încoace, număr clienții în fiecare zi. A lucrat bine Ruhala, am să-i adresez felicitări. TAKE: Eh! Că baba Safta a avut vreun cusur. IANKE: I-am numărat, i-am numărat, până i-am isprăvit de numărat... TAKE: Cum adică? IANKE: Iaca așa scade-scade-scade... și gata. Noroc că acum nu mai are de unde să scadă. TAKE: Eh! Zi ferească Dumnezeu! IANKE: Am zis și m-a și ferit! Azi n-a mai venit nici un client în prăvălie. TAKE: Ce vorbești? Și la mine de alaltăieri... IANKE: Și la Cadâr dacă torni un kilogram de untdelemn, deschizi fabrica de sardele și nu știu ce dracu au toți de se duc și se nădușesc acolo... La mine e așa un aer curat și plăcut... nu-i nimeni!... TAKE: Și acum îți arde de glumă? IANKE: Ei și dacă am să mă dau cu capul de pereți crezi că iese bani? Nu, eu cred că iese sânge! Și nici clienți nu fac! Am să fac cel mult o duzină de cucuie! Să-i fie de bine lui Cadâr cu prăvălia lui, dacă a avut așa o prietenie pentru noi. Aa o afacere cu așa o cinste s-o poarte el sănătos! Numai să dea Dumnezeu să aibă atâția bani ca să-i poată ține legați!... TAKE: Deocamdată văd că-și plătește datoriile! IANKE: Știu, îi dă mâna. TAKE: De unde știi? L-ai văzut când a venit? IANKE: Păi, cum era să nu-1 văd, dacă a venit la mine? TAKE: La tine? Când? IANKE: Acum vreo două zile - ce te faci că nu știi - doar adineauri ai spus! TAKE: Pai, nu, eu spuneam că a fost la mine. IANKE: Așa? Și la tine a avut datorii? Ei, bravo, bine că a avut credit. TAKE: Parcă tu nu i-ai fi dat? IANKE: Cum să nu-i dau, dacă i-am dat? TAKE: Mult? IANKE: Eh! Ce să mai vorbim? Acu că mi-a plătit tot - meargă sănătos! și ție ți-a plătit tot? TAKE: Da. IANKE: Mult!? TAKE: Eh! Lasă-1 în plata Domnului! IANKE: L-am lăsat, dar spune cât! Nu te teme, nu mă amărăsc că-i merge bine. Eu, dacă nu te-ai supăra tu, să mă bată Dumnezeu dacă n-aș fi în stare să vorbesc și acum cu el păcătosul dracului că am ținut la el ca... la un frate. TAKE: De ce să mă supăr? Și mie mi-era că ai să te uiți tu urât... altfel... parcă eu mă supăr că face dever așa de bun? Că trebuie să facă ispravă bună de a putut el să-mi plătească douăzeci de mii de lei... IANKE: Iote, iote! Și mă rog, de ce tocmai așa o sumă rotundă? Și i-ai dat de mult? TAKE: Nu mai țin minte bine... IANKE (decis): Mă Take, spune drept! Nu cumva i-ai dat când au fugit copiii? TAKE: Ei asta-i! Acum n-ai să mă faci vinovat pe mine că au fugit copiii... IANKE: Nu, zău că nu, dar vreau să știu. TAKE: Nu țin minte, mă Ianke, crede-mă! IANKE: Mai Take, tu ai așa o vorbă care miroase a minciună, că strici cu ea un depozit întreg de parfumuri! TAKE: Bine, mă omule, așa mă cunoști tu pe mine? IANKE: Tocmai fiindcă te cunosc. Știu că nu poți să spui minciuni. TAKE: Apoi atunci? IANKE: Da, dar de spus tot le spui! Asta - ca și negustoria. Faci prost, dar tot o faci! Eu te rog să-mi spui adevărul. TAKE: Mă crede-mă, nu i-am ajutat eu să fugă. IANKE: Dar nu-i vorba de asta, dobitocule. De ajutat, i-a ajutat Dumnezeu, și eu îl cunosc bine pe Dumnezeu, dar aici e alta chestie, înțelegi tu? Aici e la mijloc o combinație ceva teribil pe care vreau s-o prind de coadă. TAKE: Ce combinație poate să fie? IANKE: Dar tu nu pricepi că sta mintea în loc când tragi linia și faci totalul? Ia adună, mă rog, banii de la tine cu fuga copiilor și cu prăvălia lui Cadâr. Ce, tu nu vezi ce combinație poate să iasă de aici? Ce mișelie! TAKE: Adică tu crezi că turcul a deschis prăvălia cu banii de la mine? IANKE: De ce să cred? Că nu mai cred nimic. Ce pot eu să mai cred? Dacă ai să-mi spui poate că tot am să cred ceva. TAKE: Dar chiar dacă ar fi făcut-o cu banii mei, nu înseamnă că a fost cu voia mea. IANKE: Dar tu poți să fii și așa de dobitoc, să-1 ajuți să-și deschidă prăvălia, ca să te aducă la faliment. Dar nu-i vorba de asta. TAKE: Atunci de ce? IANKE: Ei bine, am să rup eu sacul odată! Mă întrebi de ce? Iaca am să-ți spun de ce. Fiindcă și eu i-am dat tot douăzeci de mii de iei. TAKE: Când? IANKE: Ei, poftim că acu mă întrebi și tu pe mine! Aci e la mijloc o combinație că sta mintea în loc, pricepi? TAKE: Nu mai pricep nimic! IANKE: Apoi dacă nu pricep eu, cum ai să pricepi tu? Va să zică, i-ai dat banii când au fugit copiii... TAKE: Nu știu, mă... IANKE: Bine, nu știi! Atunci știu eu, fiindcă toi atunci i-am dat și eu! TAKE: Și de ce? IANKE: Pentru că mi-a cerut. TAKE: Atunci de ce a mai cerut și de la mine?! IANKE: Ei vezi, mă, cum te dai tu de gol ca un prost? Și prost ești și prost ai fost... și ceea ce-i teribil e că am fost prost și eu! TAKE: Cum adică? IANKE: Adică ne-a tras Cadâr pe sfoară pe amândoi! Halal! TAKE: Cum ne-a tras pe sfoară? IANKE: Acum n-ai să mai spui că nu te-a făcut el să lași copiii să fugă? Că și pe mine tot el m-a făcut să-i las! TAKE: Și tu? IANKE: Apoi vezi? Felicitările mele! TAKE: Dar atunci nu ești supărat... IANKE: Dobitocule! Dar de ce să fiu supărat; dacă i-am lăsat, înțelegeam să fii tu supărat că nu voiai să-i lași. TAKE: Eu? Nu voiam să-i las? IANKE: Ei, te rog acu nu te mai face, că mi-a spus turcul! TAKE: Dar mie mi-a spus turcul că tu nu vrei! IANKE: Că nu vreau eu? Dar ce aveam eu să nu vreau? Ei., acum începi să vezi combinația? TAKE: Ei, drăcia dracului! Dar atunci, de ce a cerut bani de la tine? IANKE: Cum de ce? A dat el pentru băiat, că eu dădusem pentru fată. TAKE: Dar pentru fată am dat și eu! IANKE: Cum era să dai tu? Ce ești nebun? TAKE: I-am dat lui Cadâr - pentru asta mi-a cerut împrumut! IANKE (amețit): Stai! Stai! Că am amețit! Asta nu mai este o combinație, asta-i că un vis rău! Mă rog, de ce a dat pentru fată? TAKE: Ei, de ce... IANKE: Înțeleg să dea pentru băiat! TAKE: Dar de ce? IANKE: Ei ce mai întrebi? Nu era datoria lui? TAKE: Cum datoria lui? Datoria lui era să dea pentru fată. IANKE: Pentru fată? Stai că acuma am amețit de-a binelea! De ce era datoria lui, când era datoria mea?! TAKE: Ei, știi că-mi place! Parcă acu afli întâi... IANKE: Stai oleacă, stai oleacă, stai, că mă trec toate nădușelile... TAKE: D-apoi pe mine? IANKE: Dar de ce să te treacă pe tine - că tu știai?... TAKE (exasperat): Ce știam, mă? Ce știam? IANKE: Ce țipi așa că un nebun? Ce n-am vorbit? TAKE: Când am vorbit? IANKE: După ce au plecat copiii, n-am vrut să-ți spun și mi-ai zis că știi. TAKE: Pai dacă știam... IANKE: Da, dar nu știam despre mine... TAKE: Dar mie nu mi-ai spus atunci că știai ? IANKE: Ce știam, dobitocule? Ce știam?... știam de Ionel. TAKE: Cum de Ionel, mă? Ce-1 amesteci pe Ionel aici? Nu era vorba de Ana? IANKE: Ești nebun - am vorbit de Ionel! TAKE: Dar tu ești nebun - că am vorbit de Ana! IANKE: Ce-ai vorbit de Ana? Ce are a face Cadâr cu Ana mea? TAKE: Dar ce are a face Cadâr cu Ionel al meu? IANKE: Ei bine, ești nebun, și nu mai vorbesc! TAKE: Ba văd că nebun ești tu, și-am terminat. (Mică pauză. Tonul scade.) IANKE: Eu nu înțeleg nimic! TAKE: Nici eu! IANKE: Dacă Ionel îi băiatul lui... TAKE: Ce, ești nebun? Cum băiatul lui? IANKE: Pai așa a spus Cadâr. TAKE: Nu-i adevărat! Cadâr a spus de Ana! Nu de Ionel! IANKE: Ce, ești nebun? Ce-a spus de Ana? TAKE: Că-i fata lui! IANKE: Fata lui?... Ana? Asta nu mai este combinație! Asta-i curată nenorocire! TAKE: Văd și eu! IANKE: Dar nu se poate! Așa ceva nu se poate! Dar ce-i asta? Iar începe povestea? Dar ce, vrea să mă ducă la balamuc? Să spuie el că Ana e fata lui? Înțeleg să spuie de Ionel ce poftește... TAKE: Ce, ți-ai ieșit din minți? Eu îl omor! IANKE: Și ce? Crezi că nu-l omor și eu? Eu îl omor în orice caz! Să mă bata Dumnezeu de nu-1 leg de șină, la tren. Încaltea să-mi folosească și mie trenul la ceva. (încet, amețit.) Turc ne-a trebuit, turc am găsit! TAKE (hotărât): Orișice-ar fi, trebuie! (Strigă.) Cadâr! IANKE (îngrozit): Nu! Nu! Mi-i frică... TAKE: Și mie mi-i frică... dar nu vreau să ajung la tren. (Strigă.) Cadâr! Vino încoace numaidecât! (Cadâr vine.) Scena 2 [ modifică ] TAKE, IANKE, CADÂR TAKE: S-a dat pe față tot. Știm tot! Și ne-am îngrozit! N-ai fost prieten, Cadâr, n-ai fost un Cadâr. Tot ne-ai luat, tot, tot. CADÂR: Cadâr nu vinovat! IANKE: Dar cine-i vinovat? Noi? Pentru ce mă rog? Că te-am primit în casă? Că nu te-am azvârlit pe drum să crapi de foame? TAKE: Și asta ți-a fost ție răsplata? Să ne iei nevestele? IANKE: Și copiii? Spune! Hai, spune! CADÂR: Nu adevărat! IANKE: Cum nu-i adevărat? Nu mi-ai spus mie că băiatul lui e băiatul tău? TAKE: Dar mie nu mi-ai spus că fata lui e fata ta? CADÂR: Nu adevărat! TAKE: Dacă nu-i adevărat de ce ai spus așa? CADÂR: Alta cum voi nu lăsat copii să plecat! IANKE: Și ce interes ai avut să plece copiii? Că fără interes nu făceai tu negustoria asta! Taci înainte, că bine faci! CADÂR: Voi nu lăsați Cadâr vorbeștem... IANKE: Dar ce să mai vorbești? Nici nu trebuie să mai vorbești. Cel puțin dacă ar fi fost adevărat că copiii, aveai un motiv să faci ce ai făcut, și am fi înțeles. Dar așa? Poți să-mi spui mie de ce ai luat bani și de la Take, și de la mine? TAKE: Chiar așa! Nu le dădusem noi? IANKE: Nu vezi că nu poți să explici nimic! Mă rog, ce-ai vrut? Ai vrut să profiți de ocazie și să-ți faci prăvălie? TAKE: Apoi că numai aici ai vrut să ajungi; dacă e adevărat că nu-s copiii tăi! Dar spune și tu o vorbă! Ce vrei ? Să facem o nebunie ? Să facem moarte de om ? CADÂR: Turcu plătește! IANKE: Platește! Cine plătește? Turcu? Ei asta a fost odată... acum văd că turcu câștigă! Și bine face! Acum sunt sigur că pe toate le-ai pus tu la cale: și pe Ițic, și pe baba Safta, și pe Ruhala, și toată mahalaua - că să poți ajunge unde ai ajuns. TAKE: Răsplata pentru ce am făcut pentru tine! IANKE: Ai fost grăbit! Ne-ai sucit mințile, să-i lăsăm să plece mai repede, și ne-ai legat la ochi că n-o să se supere nimeni pe noi... TAKE: Și la o săptămână după asta, ai adus un vagon de marfă de la Galați. Și ai tras toată clientela la tine... IANKE: La noi nu mai calcă nici un om în prăvălie. Și la tine.... a trebuit să-ți angajezi doi vânzători... și vinzi... și vinzi... și vinzi... Ei haide, zi înainte... vinde... până ne-i vinde și pe noi... TAKE: Ne-ai adus în pragul falimentului. IANKE: Și tu faci planuri cu Ionescu, antreprenorul, că să faci casă cu două etaje. Aici ai vrut să ajungi? Uite c-ai ajuns! Felicitările mele! CADÂR: Turcu plăteștem! IANKE: Apoi că acu ți-a venit rândul să plătești! Mă rog, ce-i adevărat din toate... că ceva trebuie să fie adevărat... CADÂR: Turcu plateștem. TAKE: Dar ce-ai înnebunit, păcătosule, de-ți mai arde de glumă?! Dar tu nu vezi că ne vâri în pușcărie? Nu-ți dai seama că noi nu mai suntem în mințile noastre? Să ne spui acum, numaidecât, ce-i adevărat și ce nu! CADÂR: Adevărat bre, una singur lucru este: Turcu plăteștem... TAKE: Ascult... IANKE: Te omor! CADÂR: Trece trenul! (și amândoi se uită după tren.) Scena 3 [ modifică ] TAKE, IANKE, CADÂR, ANA și IONEL IANKE (când se întoarce, rămâne încremenit): Ce vorbești? TAKE: Mă! mă fugarilor, când ați venit? IANKE: Dar ce? Crezi că degeaba am așteptat noi la tren? Uite c-au venit. ANA: Am venit... dar ce credeați, că n-o să ne mai întoarcem ? IANKE: Și de ce v-ați întors? IONEL: Ca să-l scăpam pe moș Cadâr! IANKE: Pe el să-1 scape? Pe noi să ne scăpați dacă puteți. TAKE: Da, zău! ANA: Dar ce papa, merge așa de rău? IANKE: Ba nu! Îmi merge teribil de bine. Așa de bine, că stau toată ziua la tren! Să fie al dracului de tren, că a ajuns un personaj așa de important în familie, că imediat ce ai o supărare, îndată vrei să te duci la el... Ziceți mersi lui Cadâr de așa un faliment... ce-o să dau! IONEL: Ei, nu-i nimic, tată! Câștigăm noi în schimb. TAKE: Zău? Merge bine? IANKE: Dar oricât de bine ar merge, credeți c-o să câștigați voi ce pierdem noi? ANA: A, da! IONEL: Asta sigur! TAKE: Ce mai vorbiți degeaba... IANKE: N-o să câștigați voi cât câștigă Cadâr. ANA: Moș Cadâr! Săracul moș Cadâr! TAKE: Săracul! IONEL: Săracul! Așa-i cum spun eu! Nu câștigă nimic. Noi câștigăm. IANKE: Cum câștigați voi? Ce înseamnă așa o vorbă? Tu înțelegi ceva, Take? TAKE: Nu înțeleg nimic! IANKE: Și de ce râdeți? Ce înseamnă așa un râs? ANA: O, papa... te iubesc, te iubesc... că prost mai ești. IANKE: Ei mersi, că să-mi spui așa o vorbă mare nu era nevoie să vii de la București. ANA: Apoi nici nu vin de la București... IANKE: Acu pot să zic că se cunoaște! Dar atunci n-aveai decât să stai aici... IONEL: Păi aici am stat... TAKE: Ce-i asta? IANKE: Cum aici? Dar de unde veniți voi? ANA: De alături, de la moș Cadâr. TAKE: Ce-i gluma asta? IANKE: Ce spui așa o prostie? ANA: Zău, de la moș Cadâr. IONEL: Dar ce credeți dumneavoastră că aveam să cheltuim noi banii pe drumuri ? TAKE: Ei, asta m-a năucit de tot! IANKE: La mine ce să mai năucească, că eram dinainte năuc! Mă rog, eu îs treaz ori m-a călcat trenul și-s leșinat? Ce vorbiți voi? ANA: Foarte simplu, papa - dragule - am stat în cetate la moș Cadâr, tot timpul. IANKE: Aici? TAKE: Aici alături? IONEL: Întocmai! Moș Cadâr, care n-a primit pe nimeni între zidurile ograzii lui, ne-a primit pe noi. TAKE: Am râs noi de pușcăria lui Cadâr, dar tot a folosit la ceva. IANKE: A primit el pe cineva în casă și n-a făcut explozie Mahomed. Și, mă rog, v-ați hrănit c-o singură porție de aer turcesc atâtea luni de zile? IONEL: Ne plimbam în fiecare noapte... că nu era țipenie de om pe stradă. ANA: Și dac-ai ști ce frumos era și ce bună pare până și mahalaua asta câinoasă... și ce înduioșător e să stai pe întuneric, noaptea târziu, lângă un geam, și să asculți un papa bătrân și trist care sforăie. IANKE: Ce vorbești! Și cu o așa muzică frumoasă te-ai distrat tu? Știam că eu prin somn fac o orchestră ceva teribil. Șuier și sforăi că un "charleston" american. Take, Take, am scăpat de grijă! Ziua mă vând ca placă de gramofon și noaptea m-ai inventat haut-parleur de radio! TAKE: Și de ce ați stat aici? ANA: Cum de ce? Dar trebuia să vedem și noi cum merg lucrurile pe aici după plecarea noastră. IONEL: Și să facem economie. ANA: Și când am văzut că dumneavoastră va merge prost și că s-au hotărât să facă altul prăvălie, l-am hotărât pe moș Cadâr să se asocieze cu noi, și să facem noi sub firma lui - și n-a fost ușor să-1 convingem, credeți-ne! IONEL: Și așa am rămas aci până azi, măcar că noi eram hotărâți să plecam după cununie. TAKE: Care cununie? IANKE: Ați făcut-o deja? ANA: Se putea să n-o facem? Tot moș Cadâr ne-a ajutat și ne merge bine... IONEL: Strașnic de bine... și asta-i tot... Acuma ați înțeles? IANKE: Iote, iote, domnule! Ce înseamnă copii, moderni! Mă miram eu cine mi-a adus așa un aer curat la mine în prăvălie... Ei bravo!... Tot îi bine că a rămas în familie... Ce zici, Take, de toate astea? ANA: Mai întâi trebuie să-i cereți iertare lui moș Cadâr pentru ce i-ați făcut adineauri... TAKE: A, nu! Că tot vinovat rămâne. IONEL: Nu! Nu suntem copiii lui. IANKE: De ce v-a dat bani? ANA: Ni i-a dat nouă cu împrumut - de la voi. Aveam nevoie de capital! Hai, cereți-i iertare! IANKE: Dar atunci de ce a putut să spuie așa un lucru greu de nevestele noastre? CADÂR: Bre, frate Ianke, cine mama este, de drag la copiii de la ea sufere tot - și foame și durere... și vorba prost de la om. Tu nu mulțumit Ana fericit estem ? ANA: Are dreptate, papa, are dreptate! Cere iertare... IANKE (către Cadâr): Du-te dracului, turc păcătos! Să cu te văd în ochi. Și iartă-mă! TAKE: Ei, și-acum? Aveți să rămâneți aici? IONEL: A nu! Acum, că s-au liniștit lucrurile, și fiindcă le-am salvat cu acest sistem, aranjăm așa o mică asociație... IANKE: Te rog! Nu! Că iar încep să mă cert cu Take... dacă-i Take ori Ianke... TAKE: Nu! Să fie "Ianke și Take"... IANKE: Ei, așa o delicatețe de la tine, nici nu m-așteptam!Dar să fie cum vrei tu: "Take și Ianke"! TAKE: Ei nu, am spus: "Ianke și Take"! IANKE: Să știi că zău mă supăr: "Take și Ianke"! TAKE: Poți să te superi, dar: "Ianke și Take"! IANKE: Ești un dobitoc! Ce râdeți? Nu se poate, nu se poate! Nu mă pot înțelege cu așa un prost bătrân ca el! IONEL: Nu-i nimic, că aici intră și moș Cadâr în asociație și atunci, cum o să fie: '"Cadâr, Take și Ianke"? ITAKE: Na: "Cadâr, Ianke și Take"! CADÂR: Nu, bre: "Take, Ianke și Cadâr". TAKE: Dar nu vreau... ANA (râzând): Iar începe! CADÂR: Stați, bre! Cadâr găsit, alta mai bun este! Ala creștin, ala ovrei, ala turc... Hai zicem la prăvălie - "La Ierusalim", acolo și turca, și ovrei și creștin estem! IONEL: Ei, bun! S-a stabilit. Eu conduc! IANKE: Ce vorbești? Și noi? IONEL: Dumneavoastră - consilieri tehnici... IANKE: Ce-i așa o slujbă - asta sună ceva teribil la ureche! ANA: Sună teribil și la buzunar - și nu faci nimica! IANKE: Ei, comedie! Dar așa un copil teribil ce-ai făcut mă Take! Mai că-mi vine să cred că nu-i al tău... TAKE: Ia taci dracului din gură, că acuși încep și eu! IANKE: Ia te poftesc să nu glumești că asta-i fata mea. (O ia în brațe.) A mea, nu, Ana? A mea! și ce dacă-s un biet ovrei bătrân și prost și urât. Ce? N-am dreptul și eu să mă încălzesc la soare? Ha? Ce? Nu pot să sădesc și eu o floare frumoasă și s-o îngrijesc și s-o fac mai frumoasă... Ia spune tu... spune... ANA: Ba da, papa, ba da! Sunt a ta, sunt fata ta, nu te mai îndoi... ești papa al meu, fiindcă te am aici în inima, înțelegi tu, fiindcă ești bun și vesel și fiindcă... fiindcă ești papa al meu și eu vreau să fii papa al meu, gata... (Sunt îmbrățișați.) IANKE (îi pare ceva curios and a luat-o de talie, o îndepărtează, se uita la ea): Dar ce? Tu te-ai îngrășat... ANA (astupă ochii): Papaaa! TAKE: Mai copii... IANKE (face ochii mari și-i dau lacrimi de bucurie): Ei nu! Nu! Așa o zi bună am eu azi?... Ei nu se poate! E-adevărat? Spune! Nu zău, nu glumi cu inima asta bătrână! Adevărat... vino încoace... vino aici! Așa... Strânge... Strânge! Să mor! Acum să mor! Pe-așa o bucurie.. i-o bucurie să mor! ANA: Papa... IANKE: Să știi că-n clipa asta și maică-ta a zâmbit, acolo în groapa ei!... Fetița mea... Ce să-ți spun... nu râde că plâng așa, ca un prost, dar ce pot să fac? O să mă înțelegi, când o să plângi și tu de așa ceva... Fetița mea... Fetița mea... Ei bravo Ionel!... Felicitările mele! Așa o meserie zic și eu că rentează! Ați plecat doi și după câteva luni veniți doi și jumătate. Ei așa o dobândă de trei sute la sută zic și eu! Îndată vă dublați capitalul... ANA: Papa, dragă papa! Când n-ai râs tu în viața ta? IANKE: Numai când mi-a fost teamă că așa o floare frumoasă că tine n-a ieșit din inima mea! ANA: Papa! Te ador! IANKE: Ei, asta-i cam mult pentru un moșneag că mine. Fă economie pentru Ionel - că durează mai mult că mine. Ei, dar acu să vă vad! Ce faceți eu copiii? IONEL: Facem doi... IANKE: Deodată? IONEL: Da - unul pentru tata, unul pentru dumneata... IANKE: Ei bun. Dar de ce să nu-i puneți să facă și ei o asociație și să faceți unul dublu? Noi n-o să ne certăm. Noi numai pentru fericirea voastră era să ne certam, noroc că s-a găsit un turc care să plătească... Dar ce faceți din copil? ANA: Un om, papa! Mai departe să nu ne gândim! IANKE: Dacă crezi tu că te poți gândi mai departe... Eh! Acu hai să stam! Uite că putem de acu încolo să ne uităm liniștiți la tren! TAKE: Uite-l că trece! IANKE: Ei și? De-acu pot nici să nu mă mai uit la el. că 1-am degradat! Nu mai este personaj important în familie. (Fetița cea mică îi arată lai Ianke trenul.) Ei, ce-i? Ia te uită... TAKE: Ce s-a întâmplat? IANKE: Acu asta mica îmi arată trenul! N-am să scap odată de el? TAKE: Ei, Ianke, cine știe! Băiatul cel mic crește... fetița asta uite, uite ce frumușică s-a făcut... IANKE (îi dă peste mână): Du-te la dracul! Ce ești nebun? Abia s-a terminat! Iar începi? CORTINA


