# FragmentsContent

content:
Să vă spun, dragii uncheșului, povestea lui Stan Pățitul. Era adică odată un copil sărac, cu numele Stan, și fiind sărac și fără părinți, el umbla a cere, vedeți, cum umblă și azi multă lume săracă a cere. Și cum umbla el a cere, înnoptează odată la un făgădău și se roagă să-l lese de mas. Făgădariul însă nu se învoia nicidecît să-l lase, zicînd că e strîmt, că sînt oameni mulți și poate vor mai veni încă; adică știți voi, îndruga multe de toate, ca omul care nu vrea să prindă îndemînă săracului. Dar Stan, fiind în cap de noapte, neștiind nici unde să meargă, că era întunerec de nu-ți vedeai nici mîna, nu ieși din ospătărie, ci se așează după ușă, în locul măturii. Nu mult după aceea sosi la făgădău un neamț, și spuse făgădariului, că în noaptea aceea iar va dormi la făgădău, că e lună nouă, și se teme să doarmă acasă, nevasta și copiii și i-a trimis de acasă încă de ziua. Stan asculta de după ușă povestea neamțului, și ar fi voit să știe, că oare de ce nu doarme neamțul acasă cînd e lună nouă. Bucuria lui Stan cînd auzi, că un om strein ce era la o masă și bea vin roșu ca sîngele, întrebă pe neamț de pricina din care își părăsește casa lui la lună nouă. Și neamțul spuse streinului iac-așa, după cum vă spun și eu vouă. — Totdeauna, zise neamțul, în seara cînd se ivește lună nouă, umblă un duh necurat prin curțile mele, și numai atunci are putere, de aceea noi ședem în ele, dar în tot anul douăsprezece nopți dormim pe la vecini, atunci adică cînd e lună nouă, și duhului celui necurat lăsăm masa întinsă cu mîncări și băuturi, și patul așternut, apoi o lună avem pace de el. Bietul Stan asculta de după ușă toate vorbele neamțului și gîndea: hm, bine mi-ar mai prinde mie bucatele cele bune, ce le-a pus neamțul pe seama duhului celui necurat; ele stau acolo întinse, și eu stau aci flămînd de proptesc mătura. Deci zise cătră neamț: — Domnule, du-mă de mas în curțile dumitale; de a veni duhul la mine, – nu e nici o pagubă, sînt băiat sărac, un biet cerșetor, care trăiesc din mila celor creștini, ba adeseori sînt huiduit din curțile bogaților și amuțat cu cînii. Du-mă, domnule, că cel puțin, pînă a cam veni duhul, m-oi sătura bine din mîncările, care i le-ai pus. La început domnul nu se învoia să ducă pe Stan la ei acasă, dar după ce se rugă atîta, zise: Bine, să vedem ce s-a mai alege și din una ca asta, cel puțin, de nu te-a omorî, ne vei spune mîne dimineață ce ai văzut? Și a dus pe Stan pînă la curte, apoi l-a lăsat singur, iar el, adică neamțul, s-a dus la ospătărie. După ce intră Stan înlăuntru, văzu mesele încărcate de mîncări și băuturi alese, văzu patul așternut domnește, iar pe părete deasupra patului văzu o pușcă încărcată și o sabie ascuțită, ca cele turcești. Se puse Stan la masă, își făcu o sfîntă cruce și zise: Să trăiesc o țîră și bine, apoi vie toate duhurile. Și mîncă Stan la plăcintă cu carne friptă, și bău la vin roșu, de gîndeai că n-o să se mai sature. După ce nu mai putea mînca, iar de băutură se cam șumenise, își pune un gînd: Doamne ajută! Luă de pe părete pușca, și și-o puse de-a umăr, cum văzuse că fac cătanele; luă sabia și o încinse la șold, apoi luă de pe masă o țigară, o aprinse, începu a colbui cu ea prin curte, preumblîndu-se ca domnii și, – de cîte ori ajungea pe lîngă masă, totdeauna își umplea cîte un pahar de vin și-l da de-a dușca. Se cam amețise Stan de atîta băutură și de fumul de țigară, dar era cu curaj, se simțea mult mai tare decît credea el a fi. Colo către miezul nopții aude hurducătură pe horn, se uită într-acolo, adică două picioare de om căzuseră singure și se încălzeau la foc. Hm! zise Stan, asta-i asta! dar nu se spărie. Mai umblă cît umblă prin odaie, așa sarbed cum era, mai bău un pahar de vin, și iar auzi duduind ceva pe horn. Adică amu căzu un trup de om, dar fără cap, numai cît e de la grumazi în jos pînă la picioare; și cum căzu, cum se lipi de picioarele cele două de la foc, de gîndeai că laolaltă au fost de cînd e lumea. Se îngroașă gluma, zise Stan; să mai beu un pahar de vin, că dracul poate aduce încă și cap la trupul acesta, apoi ce mai știi ce o fi? Mai umplu Stan un pahar de vin, și cînd dă să-l pună la gură, dub-hub, pe horn în jos: era capul. Cum căzu, cum se anină deasupra trupului, și era dracu-n tălpi. Stan își bău paharul de vin uitîndu-se la el. — Ce cauți aici, Stane? întrebă Ucigă-l toaca. — Mîncare, băutură, țigări și hodină peste noapte, zise Stan. — Dar nu știi tu, că acelea au fost puse pentru mine? întrebă mamonul. — Colacul nu-i al cui se numește, ci al cui îl dobîndește, răspunse Stan; apoi eu venii mai întîi decît tine și venii pe ușă ca oamenii, nu pe horn ca mîțele. Din vorbă-n vorbă pricina-i gata. Cînd era cît pe aci să se încaiere, vede Stan pe părete, deasupra patului, arme de ale gazdei: puști, pistoale, săbii, paloșe și altele. Deci se repede și ia o sabie și taie capul mamonului și face din trupul lui tot ferferiță prin odaie, apoi se pune și mai bea un pahar două de vin, și apoi se culcă și doarme liniștit, ca omul după ce a făcut o treabă bună. A doua zi dis-de-dimineață vine neamțul și dă să intre în odaie, adică tot un hoit vede pe acolo; deci se supără foarte tare, că din pricina lui a omorît Ucigă-l toaca un suflet de creștin. Și așa a început a se văieta după copil. Dar copilul se deșteptă din somn, de colo din patul neamțului și strigă: — Cine face toi p-aici de nu pot dormi? și se ridică într-un cot dintre pernele neamțului. Văzînd neamțul că copilul nu-i mort, nu mai putea de bucurie, începu a-l întreba, cum a scăpat de mamonul? nu i-a fost frică? putut-a dormi? Iar băiatul începu a-i spune din fir în păr, cum a cinat, cum a băut vin, cum a pipat din țigare, cum a venit mamonul și cum – pricinuindu-se – l-a omorît. Neamțul nu mai putea de bucurie, că a scăpat de mamonul, deci îmbie pe băiat să rămînă la el, să nu mai umble prin cea secretă de lume, că peste cîțiva ani l-a însura cu fata lui. Dar Stan nu voi să rămînă la neamț; el zice că trebuie să meargă în lume, că are lucru. Îmbiatu-l-a dară neamțul cu bani pentru că i-a scăpat casa de Necuratul, dar el nici bani n-a vrut să primească numai tare puținei, zicînd că n-are ce face cu ei. În urma urmelor a primit vreo doi bănișori și s-a rugat la neamț, să-i dea o pușcă, un paloș, o sabie și un pistol și apoi s-a dus dorului, după ce și-a luat rămas bun de la neamț. Mergînd Stan așa pe drum, se întîlnește cu un om, care ducea doi căței să-i arunce în apă, că-i fătase cățeaua prea mulți. Bade, îi zise Stan, ce să-ți dau să-mi dai mie cățelușii aceia? Omul îi zise: — Nu-mi da nimic, na-i dacă ai lipsă de ei, că eu tot îi duceam să-i înnec. Dar Stan nu voi odată cu capul să-i primească în cinste, zicînd că nu s-or face răi, de n-a primi nimic pe ei. Deci trebui să primească omul bani pentru cei doi căței; apoi omul merse cu banii îndărăt către casă, iar Stan se duse în drumul său, cu cățeii după el, chemîndu-i tot: cuciu, cuciu, cuciu! Și s-a dus el așa, cu cățeii după el, multă lume-mpărăție, pînă a ajuns într-un oraș mare. Acolo era jale grozavă, toți oamenii plîngeau și se văietau. Se miră mult Stan, ce lucru poate să fie, de toți, chiar toți oamenii din orașul acela plîng, dar plîng ca copiii cei mici cînd li se duc mamele undeva și-i lasă singuri. În urmă întrebă de un om: — Jupîne (că orășenii se mînie, dacă le zici bade), ce jale mare v-a cuprins de plîngeți toți, cu muieri, cu bărbați, cu prunci cu tot? — O, dragul meu, zise orășanul, dar cum să nu plîngem, că uite tu, noi, tot orașul, ducem apă de colo din tăul cel ce-i din sus de oraș, că altă apă nu avem, dar o plătim scump; în tot anul trebuie să dăm un om la balaurul cel cu șapte capete, care-i în tău, pentru că ne lasă, apoi avem pace un an de zile; dacă nu, nu avem ce cerca nici unul, nici om, nici dobitoc a ne apropia de tău. Amu-i rîndul chiar la înălțatul împărat să dea om din casă, și adică pe fata lui cea bună și frumoasă; mintenași vei vedea-o cum o va duce un țigan în roabă, legată la ochi. Aha, își gîndește Stan, eu pot face azi o trebă bună, mă duc la tău. Și merge Stan la tău și se puse acolo după un zid, că tăul era ocolit cu zid de piatră, să vază ce s-a întîmpla. Nu trebui să aștepte mult, și veni un țigan cu o roabă, iar în roabă o fată legată la ochi. Și cum ajunse lîngă tău, lăsă roaba cu fata și o tuli la sănătoasa, că era curajos ca toți țiganii, încît bucuros să făcea chiar iepure, numai balaurul să nu-l vadă. După ce văzu Stan că fata rămîne singură plîngînd, se apropie de ea și-i zise să arunce legătoarea de la ochi. Fata mai întîi nu voia, zicînd că-i e groază să-și vază moartea cu ochii; dar în urmă, după ce Stan îi spuse că el are nădejde să o scape, nu se mai împotrivi, ci aruncă învălitoarea cît colo, gîndindu-și ce o fi, o fi! Și se mirară mult unul de altul, cînd li se întîlniră ochii cei mîndri: ea era albă ca omătul, cu niște ochi ca cerul cînd e mai senin, iar el roșu negricios, cu doi ochi ca două boabe de mătrăgună, după care nebunește orice fată. El, nu știu cum, cum nu, că căzu în brațele ei și prinse a o săruta, uitase bag-seamă că el nu-i fecior de împărat ca ea; și fata, ce știu eu, de drag, ori doară de frică, ori doară că-i veni lucrul pe neașteptate, nu zise nimic. Apoi zise Stan: — Nu te teme, draga mea domnișoară, o să te mîntuiesc eu de balaur. Și fata prinse a avea o leacă de nădejde, unde văzu armele lui Stan și unde-i văzu curajul. Cum stau ei și povesteau, numai văzură că se învolbă apa și un hoț de balaur își ridică cele șapte capete din apă și se întinde să îmbuce fata. Dar Stan îi zise: — Oho, voinice, ce vrei? — Ce-ți pasă ție? zise balaurul, ori doară vrei să te mănînc și pre tine? — Adică – zise Stan – dacă chiar crezi că m-ai putea mînca, cearcă-ți norocul, dar iată-ți spun, mai întîi mă mîncă pe mine și numai după aceea pe fata împăratului. Și balaurul mînios își repede un cap cătră Stan, dar Stan îl și retează cu paloșul; balaurul își îndreaptă spre Stan alt cap, dar Stan nu glumește, îl retează și pe acela, și așa pînă i le retează pe toate, apoi îl bucățelește pe el tot ca de tocană și face o bună mîncare la corbi; iar limbile le tăie și le puse în traistă. După aceea, se puse Stan obosit de luptă cu balaurul și se culcă cu capul în poală la fata împăratului și prind a vorovi cu voia bună că sînt mîntuiți de balaur. Fata scoase din degetul ei un inel micuț de aur și-l puse în degetul cel mic al lui Stan; iar el obosit, adormi ca dus din lume. Țiganul de departe, dintr-o tufă văzuse tot ce se întîmplase, dar de curagios ce era, nu cutezase a se apropia. Acum însă, după ce simți că Stan doarme, se apropie chitinel și-i luă paloșul de jos și-i tăie capul, apoi zise către fata împăratului: — Vezi, eu-s viteaz, nu hăsta, că io și pe el l-am omorît; zi dară, că eu am omorît și balaurul și te voi lua de muiere, că om viteaz ca mine nu este în împărăția tatălui tău; dar de vei cuteza să spui că altcineva a omorît balaurul, și nu eu, atunci și cu tine fac ca și cu ăsta. Așa înfrică și învăță țiganul pe fata împăratului; iar ea, fricoasă ca toate fetele, făgădui că așa va zice cum a învățat-o el, și merseră amîndoi acasă la împăratul, ba încă el luă și capetele balaurului în roabă și merse a fală cu ele prin oraș pînă la curtea împăratului. Stan Pățitul rămase lîngă tău mort, cățeii lui încă dormeau, și cînd s-au deșteptat ei și au văzut că stăpînul lor este mort, au început a se căina și a se scăuna de gîndeai că se prăpădesc de necaz. Tot văitîndu-se bieții căței au dat un ocol mare în giurul domnului lor. În umbletul lor cel fără rost au dat de o broască, ce ducea un fir de iarbă în gură. — Da ce ai în gură, tu broască? o întrebară cățeii. — Am iarba fiarelor, zise broasca. — Și ce-i face cu ea? — D-apoi, să vedeți dumneavoastră, am dat de pagubă; au venit o roabă repede și mi-au călcat toți puii, și toți au murit, acum voi să-i înviu. — Și-i vei putea învia? — Putea, că iarba asta acea putere o are, de dacă o pui la rană, vindecă, chiar de-i la un om ori la o găină moartă. — D-apoi să ne dai și nouă o lecuță de iarbă de aceea, că uite, stăpînul nostru zace mort, cu capul departe de trup. — Vă dau bucuros, dragii mei, și cum veți merge, puneți capul la trup cum a fost, și în tăietura grumazilor puneți firuțul ăst de iarbă, și veți vedea că stăpînul vi s-a scula. — Amu nici nu-ți mulțămim, jupîneasă broască. — Nu-mi mulțămiți, dragii mei, că apoi nu-i de leac. Așa s-au dus cățeii și au pus capul stăpînu-său la trunchiu, apoi au pus firuțul cel de iarbă în tăietură; și Stan s-a sculat ca din somn. — Doamne, că greu mai dormisem! zise Stan. — Greu, stăpîne, că de nu eram aci de-a-ndemîna, dormeai pe vecie! — Dar cum așa? Și cînii-i spuseră tot ce știură, că s-a întîmplat cu el. Apoi o luară spre oraș, și merseră ață la curțile împăratului. Acolo era mare dinum-danum; ospăț mare, nuntă împărătească. Stan întrebă pe un om. — Dar ce ospăț este aci? Iar omul îi spuse că e nuntă mare, împăratul își mărită fata după țiganul, care a scăpat-o de balaur. Auzind Stan de una ca asta, nu-i chiar plăcu, dar nu pierdu curajul; merse mai aproape, și trimise apoi pe un cîne înlăuntru să vază ce este? Adică țiganul ședea în fruntea mesei pe 12 perini, dar cum intră cînele înlăuntru, cum săriră trei perini de sub el. Toți oaspeții se mirară de una ca asta, dar numai un om era, care pricepea ce va să însemneze: și acel om era mireasa. Cînele spuse lui Stan cele văzute; Stan trimise și pe ăstălalt cîne să vază ce este? Și plecă cînele, și intră în palută, și cînd se înholbă spre mire, zvîrr! mai săriră trei perini de sub țigan. Acum nu se mai putu răbda fata împăratului, și spuse toate la meseni, apoi ieși afară, lăsînd pe țigan singur în fruntea mesei, numai pe șase perine. Adică la trepte sta Stan, și asculta ceterile din lăuntru; și îl cunoscu fata, și-l chemă în lăuntru. Iar împăratul cel bătrîn se miră foarte tare, cînd văzu pe degetul lui Stan inelul cel de aur al fetei. Iar mirarea lui și mai crescu, cînd văzu că Stan scoate și arată limbile balaurului, căci atunci toate perinile de sub țigan zburară. Și se începu amu o veselie noauă: toți erau voioși. Pe Stan îl îmbrăcară în haine împărătești și-l puseră cu fata împăratului în fruntea mesei, iar pe țigan voiră să-l lege de coadele a două iepe sirepe să-l facă tot praf și bucățele; dar Stan n-a lăsat, ci a zis: — Dați-i pace, bugătă-i este rușinea! Și l-au scos din curți afară strigînd toți după el: — Cîr, cioară! Iar Stan moșteni împărăția de la socru-său, și de n-a murit, și astăzi trăiește.


content:
A fost odată un moș și o babă. Și erau bătrîni ca vremea, și albi ca omătul de cărunți ce erau. Nici avere nu aveau mai mult decît o căsuță, dar nici vreo mîngîiere nu aveau, că mîngîierea omului la bătrînețe sînt copiii, iar ei copii nu avură nici cînd. Și cu cît trecea din vreme, cu atît erau mai bătrîni, și cu atîta slăbeau mai tare, că slăbeau cu bătrînețele, au umblat laolaltă de cîndu-i lumea; și cu cît slăbeau mai tare, cu atîta erau mai nemîngîiați, că n-au nici un ajutor, nici cine să le aducă un vas de apă de la fîntînă ori un braț de lemne de afară. De multe ori stau ei pe gînduri ceasuri întregi și nu scoteau nici un legănat cuvînt din gura cea știrbă, numai oftate și suspinuri. Ziua mai trecea, cum amarul trecea, că-și mai căutau de lucru; el mai mergea în pădure cîte după o mînă de vreascuri, iar ea mai mocoșea, ce biată putea, pe lîngă cea casă, mai făcea cîte o lingură de mămăligă, pe cînd socotea că i-a nimeri moșneagul din pădure; dar seara, cu deosebire în serile cele lungi de iarnă, apoi duminecile și sărbătorile, gîndeai că s-or prăpădi de urît, că amu nici ce povesti nu mai aveau; și poveștile le gătaseră, de bătrîni ce erau. Într-o zi de primăvară iară merge moșneagul în pădure să aducă vro două crengi și să se și răzbune o leacă, că de astă toamnă tot pe tăciuni clocise, cît fu iernița de mare, nu se încumetase să meargă la pădure prin vînt și ger, dar amu era lumea lui, că soarele pripea binișor, cum place la moșnegi. Și dacă ajunse în pădure, prinse a rupe la crengi și a-și face sarcină, că de tăiat cu săcurea nu mai era în stare. Cum mocoșia el așa printre cele vreascuri, iar îi veni în minte necazul lui cel vechi, și-și gîndi: Tu, Doamne, încă nu ești cu dreptate; la cîte un om dai prea mulți copii, iar la altul de loc; nu mi-ai putut da și mie batăr unuțul? Uite colea! eu moș bătrîn să umblu după vreascuri! un lucru ca ăsta și un băiat cît de slab l-ar putea face! Dar îi trecută! Cine n-are noroc pînă la ameazi, acela dup-ameazi poate pune de mămăligă de dorul norocului! Amu, pînă-i vară, mai gălăim cu biata babă, cum gălăim, dar la iarnă – ca și astă iarnă, de nu s-or milostivi creștinii să ne aducă un vas de apă ori o zburăturiță de lemn acolo ne mănîncă amarul. Mai bine ne-ar lua Dumnezeu din lume pînă-i vară și bine, să nu mai intrăm în iarnă de necaz la bieții creștini, că și ei s-au urît de noi! Așa gînduri mîncau pe moșneag, făcîndu-și sarcina de găteje, apoi o puse încetișor pe umăr și cît tîrîș cît grăpiș o duse pînă acasă. Baba era în casă. De astădată nu i-a ieșit înainte să-i ia sarcina din spate. Va fi învăluită cu mămăliga, gîndi moșneagul, aruncînd vreascurile de pe umăr, apoi intră înlăuntru. — Da ce faci, babă? zise el trecînd pragul, gata-i mămăliga? — Gata moșnege, răspunse baba, îi gata și bună dar stai oleacă unde ești, pîn-oi aprinde hopaițul, să nu-mi calci în covățică să-mi faci o poznă. — Ce poznă să-ți fac? Ce ai tu în covățică? Că știu că n-ai copil adormit! — Vei vedea dumneata îndată ce am, numai stai locului pîn-oi aprinde hopaițul. Și se porni baba să aprindă hopaițul, că se mesteca ziua cu noaptea, iar pentru ochii lor cei bătrîni de mult era noapte. Moșneagul sta ca pe spini lîngă ușă, de abia aștepta să se facă zare de lumină în casă să vadă el ce-i în covățică? Adică acolo dormea un copil sugîndu-și degețelul, iar moșneagul mai înlemni cînd îi zări fața. — Al cui e, babă? întrebă el după ce se mai deștebăli de cap. — Al nostru, moșnege, tot e al nostru, după Dumnezeu Sfîntul. — D-apoi cum? ian spune-mi să te înțeleg? — Așa, moșule, că după ce ai mers dumneata la pădure, n-am avut ce lucra, mi-a fost urît în casă și am ieșit afară. Acolo la soare mă prăjii cît mă prăjii, apoi îmi veni în minte să mă joc ca băieții, că bag-seamă omul dacă îmbătrînește, ajunge în mintea copiilor, și am făcut din lut un copilaș și l-am pus colea în covățică și am prins a-l legăna, ba încă i-am și cîntat. Deodată numai simt că copilul meu se mișcă; eu mă spăriai, dar el mă întări în lire că prinse a vorbi și-mi zise: — Nu te teme, mamă, că nu-s nici o nălucă, eu sînt copilul dumitale. Și din minuta aceea, moșnege, noi sîntem cu copil, și ce copil! azi l-am făcut din lut și azi a și înviat și a prins a vorovi; e isteț de Doamne apără! e năzdrăvan, moșule. Așa vorbi baba, iar moșneagul oftă odată chiar din baierele inimei: — Mulțam, Doamne! Apoi începură a se sfătui, cum să-i pună numele, că oricum nu se putea, trebuiră mult să se gîndească, mult să se sfătuiască, ba se chiar ciondăniră pînă ajunseră la adică să-i pună numele Ion Năzdrăvanul de lut. Acest nume plăcu amîndorora, deci așa îi puseră numele. Și creștea Ion și se întărea și se încumințea ca din poveste. Peste cîteva zile prinse a fi de ajutor la moșnegi, le aducea apă de la fîntînă, lemne de la tăietor, făcea foc, mătura în casă, și le era mai mare dragul de el și erau și făloși că doară era copilul lor. Cînd fu de un an, mergea cu moșneagul în pădure, și aducea sarcini de lemne mai mari și mai grele decît moșneagul; iar cînd fu de 7 ani, era ca un voinic, care-i mai zdravăn, de 20 de ani. Acum erau moșnegii – nu știu cum v-aș spune de puteai prinde iepuri cu ei, de voioși ce erau, că au un așa drăguț de fecior. Și nici nu era modru să nu le fie drag de el: mare era, frumos și voinic era, apoi bun Doamne! ca pita cea bună la omul flămînd. El lucra și însemna tot ce trebuia pentru moșnegi, iar ei trăiau acum numai de-a gata și se gîndeau cum să-l însoare, pe cine să-i pețească, ca să se bucure și mai mult văzîndu-l fericit. Dar nu așa era scris în cartea sorții. Se întîmplă adică, că zmeii vin într-o noapte și fură pe cele trei fete ale împăratului din satul lor – că p-acele vremi mai tot satul își avea împăratul. Acum împăratul era supărat de moarte, împărăteasa numai nu se prăpădea de jele, iar curtenii erau întristați și ei văzînd jelea stăpînilor lor. Și trimis-a împăratul cărți în toate părți și răvașe în toate orașele, doară-doară s-ar afla vrun voinic să-i aducă fetele de la zmei, că-i dă pe oricare fată de soție și jumătate împărăția zestre, iar după moarte toată. Dar rogu-vă, cine să se încumete a-și pune mintea cu zmeii? cui nu-i e dragă viața? Cine să-și pună capul în primejdie așa de mare? Nime nu s-a aflat așa viteaz. Dar vestea a ajuns din gură în gură pînă la moșnegi, și ei într-o seară n-au ce vorbi – spun lui Ion Năzdrăvanul din lut că uite ce zvon e prin sat. Numai atîta i-a trebuit lui Ion și nu mai mult, că îndată a doua zi se și duse la împăratul și-i spuse, că el vrea să-și cerce norocul, să-i aducă fetele de la zmei. — De-i fi voinic să le aduci, – răspunse împăratul – îți dau pe care fată-i vrea de nevastă, și jumătate împărăția zestre, iar după moarte, toată; dar acum la plecare de ce ai lipsă? Hai să-ți dau bani, arme, ortaci de cale și cai de călărit, hăineturi și merinde. Iar Ion a zis: — Înălțate împărate, bani nu-mi trebuie, că cu bani orice năuc poate călători, ortaci n-ai de unde-mi da ca mine, eu sînt singur în felul meu, cai de călărit și hăineturi încă nu-mi sînt bune de nimic, că mă duc în vitejie, nu la nuntă; dar de un paloș bun am lipsă, iar merinde mi-a pune mama. Numai fii bun, Înălțate împărate, pînă m-oi întoarce eu, vezi să nu ducă bieții moșnegi ceva lipsă, că-s slabi și neputincioși, de abia se mișcă de bătrîni, iar de lucru și de cîștigat de mult le-a trecut vremea. — Nu te teme, dragul meu, zise împăratul, că m-oi îngriji eu ca să nu aibă nici o lipsă, iar paloș dacă-ți trebuie, hai și-ți alege care vrei tu. Și s-au dus amîndoi în casa cu armele și și-a ales Ion un paloș numai ca el, nici prea mare, nici prea mic, ca o tîngeală zdravănă, apoi și-a luat rămas bun de la împăratul și s-a dus ață la ei acasă. — Dar tu unde ai stat atîta, neprînzit, dragul mamii, îl întrebă baba. Iar el răspunse: — Am fost la împăratul și i-am spus că plec să-i aduc fetele; pînă vin îndărăt, m-am înțeles eu cu împăratul ca nici o lipsă să nu duceți, uite mi-am adus și un paloș să nu plec chiar cu mîna goală. Auzind baba de asta, începu a plînge și a se văieta: — Vai de mine și de mine, dar cum te înduri să ne lași tu pe noi singuri, doi bieți de moșnegi neputincioși, fără tine aci vom peri cu zile; de aceea te-am avut și te-am crescut, ca acuma la slăbie să ne părăsești și să te sihăstrești? Rămîi tu locului, însoară-te, lasă în locuri pustii vitejiile, că numai ți-i pune capul, apoi ce folos vei avea tu că nu ne-ai ascultat și noi că te-am crescut? Cercat-a și moșneagul să-l dezmintă, doară-doară l-ar putea face să steie locului: dar pace! Nici vorbă nu era să-l poată face să aibă stare; el știa numai una: — Dați-mi pace să merg unde mi-am pus gîndul, gătați-mi merinde și nu aveți nici o grijă, vă va ține împăratul ca banu-n ladă pînă voi veni eu, că mult știu că nu o să zăbovesc. N-avură dar ce-i face, să mai steie locului, îi făcu baba merinde, iar el își luă traista de-a umăr și paloșu-n mînă și hai la drum! S-a tot dus el singur pînă a dat de o pădure mare, dar nu i se părea, că el mai fusese prin păduri, mai văzuse el și lemne strîmbe și drepte, dar ca aci ba! N-ai fi aflat un lemn cum l-a lăsat Dumnezeu sfîntul, să fi dat bunul și pămîntul. Oare ce să fie asta, gîndi el, de nu vezi tu un lemn de dai Doamne, fără unul mai încîrjobat decît altul?! Trebuie că aci este ce este! Și se duse el gîndindu-se prin pădure pînă dete de un ometeu cît un deal, și numai cu un ochi în frunte, și omul acela apuca copacii de vîrf, tot cîte doi odată și-i făcea gînj la pămînt și apoi îi lăsa și apuca alții și iar alții, fără a se obosi. — Măi omule, ce nu lași tu lemnele cum le-a lăsat Dumnezeu? zise Ion apropiindu-se de uriaș. — Ce ai să mă întrebi? răspunse uriașul, așa-i firea mea, că eu sînt Strîmbă-Lemne, dar să-mi spui tu, ce cauți pe-aici prin moșia mea? — Eu, răspunse Ion, merg în lume la vitejii, să mă lupt cu zmeii și să scot fetele împăratului nostru de la ei, dar nu să strîmb lemnele, ca tine; de ai fi tu vrun viteaz de dai-doamne, n-ai face nici tu bazaconii de acestea, ci te-ai pune la o muncă mai cinstită! — Hm! răspunse uriașul rînjîndu-și niște dinți, mari ca de măgari, hm! că prin moșia mea nu-i trece! — Nu? — Nu! — En să vedem, zise Ion, hai să vedem care pe care? Și se luară la trîntă ca doi urși, și se zvîrcoliră, pînă puse Ion pe uriaș în genunchi, atunci trase paloșul și-i zise: — Ce zici Strîmbă-Lemne, cum ți-ar tigni de te-aș trimite acum pe ceea lume? Mai bine ar fi acolo, ori mai bine ar fi să ne prindem noi frați de cruce? — Ba mai bine să ne prindem frați de cruce, că merg și eu cu tine, în bine și-n rău, zi și noapte, pe apă și pe uscat. — Ei, vezi așa ne mai înțelegem, zise Ion și jurară amîndoi credință pe ascuțitul paloșelor și apoi plecară amîndoi prin pădure la deal. Dar cum se zvîrcoliră atîta la trîntă, amîndoi erau osteniți și asudați și mai mureau de sete. Deci plecară către un pîrîu să beie apă. Și găsiră apă numaidecît, dar turbure, Doamne, neagră gălbuie, de nu era chip să o beie. — Oare de ce-i așa turbure apa asta, plouat-a mai la deal ori surupatu-s-a vrun munte? întrebă Strîmbă-Lemne. Iar Ion îi răspunse: — Aci este, ce este, dar hai pe pîrîu în sus că vom da noi undeva de apă limpede. Și se luară tot pe izvor în sus, du-te-du-te, pînă într-un loc dădură de un ometeu cît un munte, sta cu picioarele crăcite peste pîrîu, și tot lua bolovani în palme și-i zdrumica cum desfaci cucuruzii, și sfărîmăturile toate cădeau în apă de turburau apa. — Dar pe tine ce te-a apucat de sfărmi bolovanii și turburi apa, de nu putem bea? întrebă Ion apropiindu-se de uriaș. Iar el, tot sfărîmînd bărbătește la bolovani, de gîndeai că i-a luat cu ruptul, răspunse rînjindu-se: — Mai încet, nepoate, că și pe tine te sfărm, că eu sînt Sfarmă-Piatră. — Așa? — Așa! — Că mi-ar placea să văz, zise Ion. Și-apucară și se luptară, iar în urma urmelor făcu ca și cu Strîmbă-Lemne și apoi se prinseră frați de cruce și se duseră toți trei. Cînd erau într-un loc, ce că li se clătește pămîntul pe sub picioare? Se uită în dreapta, caută în stînga, nimic. Se uitară apoi în jos, adică în vale era un uriaș grozav și se juca cu doi munți ca și cu două mere. Oare acela cine e? întrebă Ion. Iar Sfarmă-Piatră răspunde: — Ăla-i frate-meu, Scutură-Munții, hai pîn la el, de nu ți-a fi frică. — Ți-ai găsit-o! să-mi fie frică? zise Ion rîzînd, și se apropiară de Scutură-Munții. Și cînd erau lîngă el, îl întrebă Ion: — Dar tu n-ai putea face un lucru mai bun, numai să scuturi cei munți, nu i-ai putea tu lăsa-n pace, cum i-a lăsat Dumnezeu sfîntul? — Taci din gură, zise uriașul mînios, așa-i firea mea, că eu sînt Scutură-Munții, dar voi ce căutați p-aci, prin moșia mea? Hai să ne răfuim! și zicînd așa se repede să apuce pe Ion de grumazi, dar ăla încă nu era tufă, îi prinde mînile țapăn ca în clește, apoi și-l apropie de brîu și mi ți-l strînge peste mijloc de-i pîrîiesc oasele ca gîtejele. Și se zvîrcolesc, și se trîntesc, dar în urmă îl dovedește Ion, apoi se prind frați de cruce și pleacă toți patru în lume la vitejii. Într-o poiană frumoasă, își fac ei o colibă și se hotărăsc să stea acolo o leacă de vreme, pînă s-or gîndi încătrău să mai apuce? Cît au stat acolo s-au hotărît că în fiecare zi unul să rămînă acasă să facă de mîncare, iar cei trei să iasă la largul să ispitească ținutul, iar seara toți trei să se întîlnească la bordei. În ziua dintîi a rămas acasă Strîmbă-Lemne. După ce plecară ceilalți, își luă arcul și minteni aduse un porc gras sălbatic, îl beli și îl puse să se frigă pe cînd vor veni ortacii. Dar cînd era mîncarea mai gata, veni acolea un omuț numai cît un prunc, cu o barbă lungă de o tîrîia după el de lungă ce era. Ăsta era omulețul cît șchiopul cu barba cît cotul. Cum veni, ceru să-i dea ceva de mîncare. Dar Strîmbă-Lemne-i zise: — Oleacă bucuros îți dau, numai nu mult, că-mi aștept ortacii, care vor veni flămînzi ca lupii, apoi cu ce să-i satur? Și dă să taie o leacă de friptură la omuț. Dar el fîștic! își băgă mîna în căldare, și scoate toată friptura și-o îndopă cît ai bate-n pălmi. Strîmbă-Lemne numai se-ncrucește cînd vede minunea nemaipomenită, și dă să pună mîna pe el, dar el atunci era dus; acum ia-l drace de ai de unde! Ăsta fu chiar Ucigă-l toaca, își gîndi Strîmbă-Lemne, mergînd fuga să vîneze ceva pentru ortaci. Și țelui el numaidecît alt porc, dar pînă să-l belească, pînă să-l frigă, se trezi cu noaptea-n cap, și ortacii încă-i erau aci, și care cum intra, întreba: — Noa, da gata-i cina? — Gata și nu prea, răspundea; că m-au pus păcatele de am dormit pînă mai la amiazi: dar îndată-i friptă, numai o undă să mai deie. A doua zi rămase acasă Sfarmă-Piatră, a treia zi Scutură-Munții, și fiecare așa o păți cu nimurigul de omuț. În ziua a patra veni rîndul la Ion. După ce se depărtară cei trei ortaci, prinseră a-și spune fiecare pățania cu nimurigul și rîdeau cu hohot și ziceau, că nici Ion n-o s-o pățească mai bine. Ei, dar Ion era Năzdrăvanul din lut! El îndată ce rămase singur, aduse lemne, făcu foc bun și aduse apa, apoi hai cu arcul la vînat. Și numai decît aduse un căprior cît un taur de cinci ani, gras și frumos, de să tot mînci din carnea lui. Apoi îl beli și-l puse în căldare să facă din el mîncare. Iar cînd fu pe la ojină, cine-i nimerește? Nimurigul intră în casă nechemat și cere de mîncare. Ți-oi da din despicături, răspunse Ion și înhăță pe nimurig de barbă, luă paloșul și crăpă un copaci, apoi îi băgă barba în crăpătură și slobozi despicăturile laolaltă, lăsînd pe nimurig să fluiere a pagubă, iar el intră în colibă și-și văzu de treabă. Și se ruga bietul nimurig din copaci să facă Ion bine să-i dea drumul, dar Ion se făcea surd de acea ureche. Colo-n de seară veniră ortacii de la vînat. Ei credeau că nici Ion nu o pățise mai bine decît ei. Dar se înșelară și mai înmărmuriră, cînd văzură pre nimurig cu barba în copaci și îi auziră plîngerile și tînguirile. Iar intrînd în colibă, aflară mîncarea cumu-i mai bună, nici fierbinte, nici rece, numai călduță cumu-i mai bună de mîncat. După cină se culcară, ca dimineața să se poată scula cît de timpuriu să facă lege la Omul cît șchiopul cu barba cît cotul. Dar cînd să treziră și merseră afară să-l vadă mort e ori viu, nu aflară nici copaci, necum nimurig! — Asta-i alta, cioplită cu dalta! zise Ion rîzînd, să-mi spuneți voi fărtați, acuma ce-i de făcut? — D-apoi l-om lăsa în mama buciului, zic cei trei, dar Ion era Năzdrăvanul din lut, el nu știa lăsa lucrul numai început, deci le răspunse: — Vedeți voi urma, pe unde a tîrît nimurigul copaciul? Vom merge tot pe ea pînă la capătul ei, acolo vom vedea ce va mai fi, dar aci nu-i de stat bîta-n mînă și la drum! Iar cei trei îl ascultară și se tot duseră pe urma copaciului pînă la buricul pămîntului, pe unde intri în ceea lume. Aci stătură locului și se gîndiră ce-i de făcut? Din sfatul lor a ieșit, că, din piei de dobitoace, ce țeluiau ei cu săgețile, să facă curele lungi și tari, și să împletească o corfă, iar în corfă să intre Ion slobozit în curele pînă pe cea lume, iar cînd va scutura el curelele, să-l tragă în sus. Așa făcură și Ion s-a slobozit în jos pînă a ajuns pe ceea lume, iar ortacii i-au rămas afară la buricul pămîntului. După ce a ajuns el pe cea lume, a prins a merge tot după nas pînă s-a obosit, dar n-a dat nici de ceva sat, nici de ceva oraș, nici chiar de o colibă măcar n-a dat, nici de vrun om ori dobitoc. Acum ce era să facă, pe cine să știe el întreba încotro să apuce? Atunci dă de un cal păscînd, dar calul era orb de amîndoi ochii. Ce să se știe face? Batăr de n-ar fi dobitocul acesta orb, m-aș sui călare pe el și aș nimeri undeva la stăpînul lui; dar așa?... Atunci calul dă glas omenesc și zice: — Du-te numai tot înainte, voinice, că-i da de nescari curți, sînt ale unui zmeu cu trei capuri, vei afla tu acolo ce cauți. Bucuria lui Ion! Nici nu mai stă pe gînduri, ci mulțămește calului frumos și o călcăiază pînă dă de curtea zmeului, care sta numai pe un picior de găină și era toată de aramă. Cum intră-n casă, dă de o doamnă tînără și frumoasă de gîndeai că-i o zînă: — Bună ziua, doamnă! — Să trăiești cu bine, voinice! Dar cum ai ajuns aci, unde încă om pămîntean n-a călcat, numai eu cu cele două surori ale mele. — Că doară nu ești fata împăratului de la noi? — Ba da, eu sînt fata cea mai mare a împăratului Verde din lumea verde. — D-apoi după fetele împăratului Verde am plecat și eu să le scot de la zmei, că mai mor părinții lor de supărare după ele. — Ei, voinice, că în grea cale ai pornit. Zmeii sînt primejdioși. Mare pomană ți-ai face să ne poți duce de unde ne-au adus zmeii, dar rău mă tem că-ți vei pune capul și nimic nu-i folosi. — Nu te teme, numai spune-mi unde-i zmeul ăstor curți și ce semne are cînd vine acasă? — Oh! El îndată vine. Cînd e cale de trei zile de aci, aruncă buzduganul în ușă și ușa i se deschide și buzduganul sare pe masă și de pe masă-n cui, acela e semn că să pun mîncarea pe masă, că pînă iese o țîră aborul, și zmeu-i aci. Atunci numai auziră zup! în ușa de aramă și văzură buzduganul punîndu-se pe masă și de pe masă în cui. Dar Ion nu-l lăsă în cui, ci-l luă și zvîrr! cu el îndărăt de merse zbîrnîind pre lîngă urechile zmeului; de-l nimerea în frunte, s-ar fi și lățit ca o broască la pămînt, dar norocul pe el că nu l-a nimerit. Dacă văzu zmeul cum îi rîndul, merge după buzdugan și și-l duse subsuoară pîn-acasă. Și era mare buzduganul ca o bute de 50 de vedre și era de oțel curat de sclipea ca argintul. Mergînd pe cale să tot gîndea, că doară careva din frați a făcut batjocura asta cu el, că de Ion Năzdrăvanul de lut nu-i trecea prin minte că ar putea fi, deoarece abia era de 8 ani de bătrîn, era deci după socoteala zmeului – băiat în camășă lungă încă. Cînd intră însă înlăuntru și-l văzu ca un domn după masă, fără frică, mai înlemni zmeul, dar iar prinse curagiu și-și gîndi: Dar de cumva... Apoi întrebă pe Ion: — Dar ce vînturi te poartă prin țara noastră, nu-ți e destul de mare a voastră? — Adică mare-i și frumoasă țara noastră – răspunse Ion, – și de n-ați fi voi, zmeii, ar fi și mai frumoasă, iar fiind voi în viață, cam faceți cîte o năsărîngă, și deci am venit să ne răfuim! Ori eu ori voi, toți nu putem fi, că vezi tu bine cum ne stau lucrurile: vouă vă place ce-mi place și mie, eu m-aș ținea în dreptul meu, voi veniți la noi cînd vă place, gîndind de bună seamă că n-are cine ce vă face, că țara-i fără domni. Dar să știți, că de nu veneați voi la noi, eu nu rîvneam în veci să vă calc țara; acum alegeți: în luptă să ne luptăm, în paloșe să ne tăiem? — Ba să ne luptăm în luptă dreaptă voinicească! Și se luptară, și făcu ce făcu zmeul și trînti pe Ion de intră în pămînt pînă-n genunchi, dar se împulpă Ion și se smînci din pămînt, și aruncă pe zmeu în pămînt pînă-n grumazi și-i tăie toate trei capurile. Apoi dădu cu paloșul în cele trei cornuri ale cetății și odată se făcu cetatea un măr de aramă și-l dădu fetei să-l bage în sîn, iar ea-și scoase inelul cel de aur de pe deget și-l dădu de și-l puse Ion în deget, dar lui numai în degetul cel mic îi era bun și și acolo îl strîngea. Dup-aceea se luă cu fata și merse ață la curțile cele de argint, care stau numai pe un picior de gîscă, unde era fata cea mijlocie a împăratului, ținută de zmeul cel cu nouă capuri. Ce să mai întindem vorbă? Aci făcu Ion ca și la zmeul cel dintîi și plecă cu amîndouă fetele la curțile cele de aur, care stau numai pe un picior de curcă, și unde era fata cea mai mică a împăratului, ținută de zmeul cel mai puternic, care era cu douăsprezece capuri. Și cu acesta făcu așa ca și cu cei doi și plecă cu tustrele fetele spre buricul pămîntului: fiecare fată avea cîte un măr în sîn: una de aramă, una de argint și una de aur, iar el avea pe degetul cel mic trei inele de aur. După ce ajunse la buricul pămîntului, sui pe fata cea mai mare în corfă și scutură de curele și uriașii de afară îndată o scoaseră în lumea noastră. Apoi sloboziră corfa și scoaseră pe fata cea mijlocie, în urmă pe cea mai mică. După aceea iar sloboziră corfa să scoată pe Ion. Dar ce-și gîndiră: — Noi tustrei ne putem numai bine însura cu fetele ceste trei, oare să-l lăsăm pe Ion în hantătar? Ion parcă le pricepu gîndul; că în loc să se suie el în corfă, puse o piatră, care o chibzui că ar fi cam ca el de grea. Și o scoaseră uriașii pînă cam calea jumătate, apoi huzdup! o făcură scăpată, lăsînd curelele dîn mîni, de cum căzu, toată mii de bucățele se făcu. — O, dragii mei de fărtați! gîndi Ion, mult bine-mi mai vreți voi mie! Acum văzînd că nu-i modru de scăpare se luă iar îndărăt prin ceea lume, pînă dădu de o casă. Bucuria lui cînd o văzu! Și intră el înlăuntru și dă de un om frămîntînd oțel, cum frămîntă muierile pînea în covată. Acela era Frămîntă-oțel, văr bun cu Omul cît șchiopul cu barba cît cotul, dar trăiau rău laolaltă, ca neamurile, că Frămîntă-oțel era de o fire domoală, blîndă, precînd nimurigul de văru-său era pricina-n tălpi. Cum văzu Frămîntă-oțel pe Ion, îl întrebă: — Dar ce vînturi te poartă pe aici, voinice, pre unde picior de om încă n-a călcat? — Am venit – zise Ion – că am avut o țîr de răfuială cu zmeii, pe ei i-am omorît, fetele împăratului nostru le-am scos pe ceea lume, acum aș mai avea ceva de împărțit cu Omul cît șchiopul cu barba cît cotul, și apoi vă las țara în bună pace; nu m-ai ști îndrepta unde șede? — Da cum să nu, că doară sîntem veri, fire-ar fi fost să nu-l fiu cunoscut de nimurig, că-i mai numai cît o nucă și face mai mult buclug în lume decît zece uriași, așa-i de îndrăcit. Numai mai încolo șede, hai că-ți arăt eu casa. Și ieși Frămîntă-oțel și duse pe Ion pînă pe o dîlmă, de unde se vedea casa lui Omul cît șchiopul cu barba cît cotul. Acolo stătură o leacă pe loc și zise Frămîntă-oțel: — Bagă de seamă, că casa nu are uși nici fereștri, pe horn intră și iese din casă. De-i în casă cu mumă-sa, n-ai ce-i face, că amîndoi te omoară, dar celuiește cumva pe hăranca de babă afară și o omoară pe ea întîi, apoi poți intra la el. — Mulțam de învățătură, zise Ion, și merse singur către casa nimurigului. Acolo în curte era o mulțime de galițe. El se făcu o vulpe și dă fuga printre ele. Galițele făceau o larmă de gîndeai că se prăpădește lumea. Baba aude. Vede cocoșul cel mare roșu în gura vulpei; coboară iute să-și scoată cocoșul, atunci vulpea se dă peste cap, se face Ion în tălpi și apucă paloșul și cioars! capul babei. Apoi intră înlăuntru pe horn. Adică Omul cît șchiopul cu barba cît cotul era lungit pe vatră, dormea, iar copaciul era pe foc, l-a fost pus să ardă, doară și-a putea smulge barba din el. Ion cum intră, îndată-i tăie capul, apoi ieși și aprinse casa pe el. Din acel minut nimurigul n-a mai călcat iarbă verde. Dar acum ce să facă Ion? Pe unde să meargă el acasă? Cine să-l scoată pe el prin buricul pămîntului la deal? Sta cît p-aci să-i pară rău că a venit. Dar mergînd el așa îngîndurat, dă de o casă și intră înlăuntru. Acolo erau doi moșnegi orbi, un vîj și o babă. Baba tocmai făcea coleșe. Bucuria lui Ion. Dar nu zise nimic. După ce scoate baba coleașa din căldare pe un curpător, pune pe un tănier de lemn brînză și prind moșnegii a mînca. Dar Ion le ia mai mult de jumătate coleșa dinainte și o mîncă el cu brînză. Acum rămîn moșnegii flămînzi. Se tot gîndesc și se vorbesc că oare ce poate să fie? În urmă zic, că doar de au fost mai flămînzi decît de altă dată, deci să pun și mai fac o coleșe. Ion și pe aceea li-o mănîncă, că doară era flămînd, că de cînd nu mîncase nimic! Aci nu-i lucru bun, tu babă, zise vîjul; hai să căutăm, nu cumva este cineva, care ne batjocorește așa? Și se dau moșnegii a căuta așa pe orbecate. Ion se putea lesne feri să nu-l prindă, dar nu voi, ci se lăsă prins, să vază ce-i vor face. Dacă-l prind vîjii, îl întrebă: — Dar cine ești tu, de cutezi a ne mînca mîncarea neîntrebat? Ion le spune din fir în păr cine-i și ce a fost prin țara lor, și că acuma era mai mort de foame, de aceea a îndrăznit de a mîncat neîntrebat; ar merge de unde a venit, dar nu poate ieși prin buricul pămîntului la deal. — Nu merge nicăiri, zic moșnegii, rămîi aci, că noi n-avem pe nime, avere avem destulă, dar n-avem nici un copil. Tu vei umbla la oi și le vei mulge, atîta ți-a fi toată slujba, iar acasă vom griji noi. — Bucuros, zise Ion și din minuta aceea era păcurar la oile moșnegilor. Cînd să iasă cu oile însă, îi spun moșnegii că de capul lui să nu intre pe hotarele zînelor, că l-or fermeca și-a muri. El le făgăduiește că nu va merge, dar de abia aștepta să se vază acolo, că tot auzise el că sînt zîne, și sînt iele, și sînt frumușele, dar de văzut nu le văzuse încă. Dar nici nu avu noroc să le vază, că mergînd el așa gîndind tot la zîne, aude niște glasuri plîngătoare într-un vîrf de copaciu. Se uită acolo, adică nește bieți de pui de pajură țipoteau cît îi lua gura, că un hoț de balaur era încolăcit pe lîngă copaciu și era mai la cuib, vrea să mănînce puii. Ion nu stă pe gînduri, scoate paloșul și începe a dumica la balaur ca la curechiu, și cît clipești era o grămadă de hoit din el cît o jireadă de fîn de mare. Apoi se urcă în vîrful copaciului să mîngîie puii. Adică aceia erau numai doi, dar mari cît doi berbeci și nu știau încă zbura, numai atunci le da penele cele bune și erau cîte cu două capuri și știau grăi ca oamenii. Bucuria lor că i-au scăpat de balaur, că ziceau ei că de nu-i scăpa, acum îi mînca balaurul, că în tot anul pe asta vreme le mînca frații încît de-i mînca și pre ei, se stingea neamul pahurilor, că măsa-i bătrînă, iar pe tată-său l-au omorît zmeii. Acum să-mi spuneți voi mie cum să ajung eu pe lumea albă de aici? întrebă Ion. — E, că-i ajunge lesne, că te-a scoate mama, dar ne e frică că de bucurie că ne-ai scăpat, te-a și înghiți, dar nu-ți fie frică, că iar te-a țipa ea afară; acum bagă-te sub aripile noastre, că uite vine mama. Adică numai văzu apropiindu-se o nămală de pasăre cît un bivol, cu două capuri. Ea venea tot țipotînd de supărare, crezînd că balaurul i-a mîncat puii; de groaza lui fugise de la pui, ca să nu vadă pînă i-a mînca, că știa că să-i apere nu poate. Cînd văzu însă grămada cea mare de hoit din balaur, numaidecît își gîndi că cineva a mîntuit-o de el, deci se așeză pe cuib și-și întrebă puii: — Dar cine v-a scăpat, puii mamii, de spurcatul de balaur? — Ți-am spune, mamă, dar ne temem că li-i mînca. — Ba nu, dragii mamii, arătați-mi pe mântuitorul vostru. Puii ridicară aripile, și pajura – cum văzu pe Ion – îl înghiți de bucurie. Dar puii atîta plînseră, pînă iar îl țipă, mîndru și frumos precum fusese. Apoi îl întrebă: — Să-mi spui, om de omenie, ce-ți sînt datoare pentru binele ce mi-ai făcut? — Să mă scoți pe ceea lume, zise Ion. — Bucuros, dar tu trebuie mai întîi să încarci pe mine nouă piei de bivol pline cu apă și pe atîtea pline cu carne, că calea-i lungă, eu flămânzesc iute, și de nu am hrană destulă, suind slăbesc și pot să cad să ne prăbușim amîndoi. — Ți-oi cîștiga, zise Ion, și numaidecît se coborî jos, merse cu oile la moșnegi și le spuse, că uite a căpătat cărăuș, care să-l scoată la lumea lor, dar uite ce trebuie să-i deie. Moșnegii se supărară că Ion îi părăsește, dar în urmă îi și ziseră: — Tot omul trage la casa lui, deci se învoiră să-l sloboadă, ba încă-l lasă să facă carne din 30 de berbeci și-i dădură și 18 bivoli, carnea să o pună pe pajură de merinde, iar în piei să pună apă și ce știe că-i lipsește. Așa făcu Ion. Încărcă pajura de gîndea că nici de jos nu s-a putea mișca, dar era tare, se ridică și zbură oblu-n sus cu el, și cînd îi era foame înturna capul de a dreapta, și Ion îi punea în gură cîte un picior de berbece ori de bivol, și cînd îi era sete înturna capul cel stîng și-i turna apă în gură. Tot așa au suit pînă li se vedea afară, dar carnea era gata și pajura înturna capul să-i dea. Atunci Ion, ca să nu slăbească pajura și să cadă amîndoi în adîncime, scoate iute paloșul și-și taie din pulpele picioarelor cîte o bună bucătură, și o dă pajurei. Cu aceea l-a scos pînă afară. Cînd au fost afară, a zis pajura: — Ce carne a fost, care mi-ai dat-o mai în urmă? Iar Ion îi spune: — Din pulpa piciorului meu. — Ei, de știam de una ca asta, că ți-e carnea așa de dulce, tot te mîncam; dar așa, fiindcă mi-ai scăpat puii, te iert. Dar totuși de atunci sîntem cu pulpa din jos a piciorului tăiată, precum se vede pînă în ziua de azi. Pajura se slobozi apoi pe buricul pămîntului în ceea lume și de atunci nu s-a mai arătat p-aici, numai chipul ei i l-a tipărit Ion Năzdrăvanul de lut pe bani, după ce a ajuns împărat, și tipărit e pînă în zilele noastre, spre semn că pajura l-a scos pe buricul pămîntului la deal, din ceea lume în asta. Iar Ion a plecat cu paloșul în mînă prin pădure spre satul lui. Mergînd el așa, te miri pe unde s-a zărăstit, pe ce drum, destul că a ajuns la o casă, unde o muiere era învăluită cu văruitul. Da ce ești așa învăluită, lele? întrebă Ion. — Da cum n-oi fi, că doară știi tu, ce se gată p-aici, ori doară tu ești de pe ceea lume? — Ce se gată, lele, că eu nu știu chiar nimic. — Se vede că ești un meteleu săhăstrit, răspunse muierea făloasă, – doară trei uriași au scos pe fetele împăratului de la zmei, și acum peste cîteva zile s-or cununa cu ele. Duminecă li e nunta, noi toți ne gătim, de nuntă. — Așa? zise Ion, mirîndu-se și aducîndu-și aminte de dragii lui fîrtați. — Așa! fătul meu, zise muierea, vezi tu și te gată o țîră, că tot norodul e chemat la nuntă. — Și ce zi-i astăzi, lele? că bietul Ion și zilele și le uitase. Iar muierea crezîndu-l atît de prost, bătu în pălmi și rîzînd cu hohot zise: — Vai bată-te-ntunerecul nopții să te bată, da tăhui mai ești! să nu știi tu nici zilele! E marți mă, c-așa a fost și azi e săptămîna. — Mulțam dumitale, zise Ion, plecînd mai departe. — N-ai de ce! zise femeia, uitîndu-se după el și gîndind: cît e de voinic, de ar fi și scuturat, ar plăti un sat! Ion Năzdrăvanul de lut se duse pînă în satul lui, adică acela acum era oraș mare. Nu mai află căsuța moșnegilor săi, nu mai cunoștea pe nime, nu-l mai cunoștea nime. Deci ce-și gîndi, ce nu-și gîndi, că intră la un croitori: — Bună ziua, jupîne. — Sănătate bună, voinice, dar ce cauți pe la noi! — Am venit, jupîne, n-ai avea lipsă de un sodal, că și eu sînt croitor. — O! bine că te-a adus Dumnezeu, răspunse croitorul, că nu-mi văd capul de lucru, cu nunțile astea de la împărăție, hai de mîncă ceva și apoi ne-om apuca de lucru. Așa și făcură. Mîncară și se apucară de cusut. Ion era năzdrăvan, ce nu știa el? Cosea de gîndeai că cu acu-n mînă s-a născut. Cînd fu de cătră seară, zice croitorul bătrînul cătră calfă: — Perie haina asta că o duc la fata cea mică a împăratului să o cerce bună-i va fi? O perie Ion și în buzunarul hainei puse inelul ei cel de aur. Croitorul se duse cu haina și aceea plăcu fetei împăratului, că sta ca scrisă pe ea. Cînd dă să o dezbrace, cearcă să vadă, nu cumva buzunarele sînt prea largi ori prea strîmte? Adică acolo dă de inelul ei. Atunci deloc făcu altă față, că pînă-ntr-aceea era voioasă și nici prea, voioasă că-i la părinți, iar supărată că nu-i cu cel ce o scoase de la zmei. Deci merse la tată-său și-i spuse că tînărul care le-a scăpat pre ele de la zmei, trebuie că nu-i departe, că uite i-a trimis inelul ei în buzunarul de la haină. Și văzu și împăratul inelul și-l cunoscu că doară era cu numele ei și întrebă pe croitor: — Jupîne, cine a pus inelul acesta în buzunari? Iar croitorul răspunse: — Nu știu, de nu-l va fi pus un melean, ce-l țin drept calfă de croitorie. — Ia cheamă-l încoace zice împăratul. Și fuga merse croitorul pîn-acasă și veni îndată cu Ion cu tot. Cînd veni el, uriașii erau la cină; dar cînd îl văzură, odată scăpară furcuțele din mîni. Fetele îl cunoscură și ele și deodată săriră de la masă și prinseră a-l săruta. Iar împăratul încă-l cunoscu și-l pofti la cină. Dar Ion zise: — Vom cina îndată, numai să mă răfuiesc cu dumnealor, apoi se întoarse către uriași și zise: — Ia haideți o leacă afară, jupînilor, să ne tragem răfuiala noastră cea veche, apoi – ce a da Dumnezeu, aceea va fi. Și au ieșit tuspatru afară și Ion a aruncat paloșul în sus, dar așa l-a aruncat, de stelele-i făcură loc, să nu le taie, și paloșul s-a dus tot în sus un scopot bun, apoi s-a îndreptat în jos ca fulgerul de iute și cînd fu jos – ciors! odată tăie trei capete de uriaș! Apoi îl luă Ion din mînă și zise: — Noa hai, frate-meu, să te pun și la hodină, că de cînd am plecat de acasă, mult am suferit noi doi. Și și-a pus paloșul în cui, apoi s-a pus la cină și cinînd li-a spus toate întîmplările lui, – după cum vi le spusei și eu, și cînd gătă, adause: — Acum puteți dormi în pace, că nu mai sînt nici zmei, nici uriași, nici balauri, nici Omul cît șchiopul cu barba cît cotul nu mai trăiește, pe toți i-am prăpădit eu cu paloșul meu și cu ajutorul lui Dumnezeu. A doua zi făcură nunta, că luă pe fata cea mai mică, apoi aruncă mărul cel de aur jos și se făcu o cetate de aur, și acolo petrecu multe zile și bune cu nevasta lui. Iar socru-său l-a lăsat împărat în locul său, și – de n-a murit, și astăzi trăiesc. Iar eu v-am spus o minciună și amu vă zic noapte bună!


content:
A fost ce a fost, că de n-ar fi fost, nu s-ar povesti: a fost odată un împărat și împăratul acela avea împărăteasă și o fetiță și avea slugi multe și slujnice, ca gazdele colea, nu ca sărăntocii și o slujnică avea un copil ca de patru-cinci ani. Și odată, colea în postul cel mare, cînd îs scumpe merele tare, i-a dat împăratul poruncă să-i curățească două mere să mînce cu pită, că-s bune de post, că p-atunci posteau și împărații, nu ca acum, că nici mojicii nu țin posturile. Dar numai două mere i-a dat chiar împăratul cu mîna lui, bag seamă n-a fi nici avut mai multe. Destul, că slujnica prinse a le curăți, iar copilul ei – ca copiii – de n-are măr, mănîncă și coji, și tot bine-i numai să ciofotească ceva ca purceii. Cum mînca el așa coji de măr de la mumă-sa din poală, ciofotind ca un purcelaș, mă-sa-l netezește cu dragoste pe cap și zice dezmîerdîndu-l: — O purcelașul mamii, purcelaș! Și – minune! în minuta aceea copilul se făcu porc ca toți porcii, cu patru picioare, cu codița cîrligată, cu peri țepoși, cu urechile cioflicate, și grohotind aduna cojițe de măr de jos, cum picaseră din șurțul mame-sa, care sări țipotind, cînd îl văzu că s-a făcut porc. Acum ce să se știe ea face? Ionuțul ei, din copil, se făcuse purcel! Apoi bine-i să glumească mamele? Feri, Doamne! Așa, porc fiind copilul, nu l-a mai putut ținea în culină și prin casă ca pînă într-aceea, ci a fost nevoită a-l trimite la cîmp cu ciurda satului. Dar atîta l-a și mai văzut! Că purcelul, cum s-a văzut la largul, în cîmp, n-a stat în porci, ci s-a tot dus grohotind și covițălind, pîn-a ajuns în pădure. Acolo, într-o poiană frumoasă, era o căsuță mică, în care trăia un biet de moșneag, singur, singurel, ca cucul; n-avea nici babă, nici copii, nici ceva gălicioare, nici mîță-n vatră nu avea. La moșneagul acela a tras purcelușul. Bucuria moșneagului, că are și el acum la bătrînețe, ce nu avuse nici cînd. Și unde nu prinse a îmbucătări pe purcelaș, cu ce avea mai bun, cu ce mînca și el, și-l culca în casă cu el, ca nu cumva să vină vreo dihane de lup să-l lase fără purcel. Ziua îl purta tot cu el, colea-i scututa dintr-un stejar ghinde, dincolo-i scutura dintr-un fag jir, pe lîngă pîrîu din aluniș îi aduna alune, și purcelașul tot ciofotia cît era ziulița de mare, și se făcuse mare și frumos și blînd ca oaia. Așa trăiră ei multă vreme. Moșneagul nici nu-i zicea altcum decît: copile. Odată numai aude moșneagul ce nu auzise nici cînd: porcul lui prinse a da glas de om și zice moșneagului: tată. Bucuria moșneagului acum era și mai mare. L-ar fi băgat în sîn de drag ce-i era. Toată ziua povesteau. Odată n-are moșneagul ce mai vorbi, ci gugulindu-și băiatul îi zise în glumă: — Acum ești mare, fătul meu, acuși te-a însura tata. Porcul se uită la moș și răspunse: — Bine zici, tată, mi-a venit vremea să mă însor, du-te la împăratul și-i pețește fata pe seama mea. Moșneagul încremeni, cînd auzi una ca asta; el numai glumise, și copilul ia gluma de bani buni; deci se gîndi: să-l însor, dar cum să însor eu un porc? Că bine că vorovește ca oamenii, dar pentru aceea el tot porc rămîne; apoi, să zicem că-i chiar om, chiar copilul meu, cum aș cuteza eu să-i cer chiar fata împăratului, eu care nici mîță-n vatră nu am, necum o găină ori altceva? Și cînd să găta să i le spună acestea limpede și lămurit, porcul îi tăie graiul: — Știu ce gîndești, tată, dar nu-ți face dumneata capul călindar și mintea sfredel cu gînduri de acestea, mergi numai și-mi pețește fata împăratului, că alta nu-mi trebuie, iar neînsurat nu-ți mai rămîn, și pace și sănătate! Ce să se știe face bietul moșneag? Ar merge, să teme că împăratul ori l-a lua de nebun și l-a închide în casa smintiților, ori va crede că-i batjocorește curtea și l-a închide într-o temniță, de acolo i vor putrezi ciolanele, de nu cumva l-a chiar spînzura! N-ar merge, se teme că copilul lui cel scump va lua lumea-n cap de supărare și iar va rămînea singur ca cucul. Așa se frămînta bietul moșneag în mintea lui, dar porcul nu-i dădu mult răgaz, de gîndit, ci-i mai zise: — Nu sta atîta pe gînduri, hotărăște-te odată și-mi spune ori că mergi, ori că nu mergi. — D-apoi, ducu-mă, duc, dragul tatii, măcar că bine văd că nu fac bine. — Ba bine, tată, vedea-vei dumneata că va fi bine. „Ce ți-i mintea zglobivă de copil!” se gîndi moșneagul luîndu-și toiagul, apoi își luă pălăria de pe cap, făcu trei cruci lungi, zise un Doamne-ajută și porni încetișor, după ce băgă copilului minte în cap să grijească de casă, să nu le fure cineva ceva, ca și cînd, Doamne-apără, ar fi și avut de la cine ce fura! Cît ținu drumul din pădure și pînă la satul împăratului, se tot gîndea și se răsgîndea cum să înceapă, ce să zică, ca să nu supere fața luminată a măritului împărat. Iar cînd fu acolo: bîtă! rămase mut cînd văzu ce nu-i mai văzură ochii de cînd e; mîndrenii și scumpeturi, cum numai la împărați se pot vedea. Nu-i vorbă, cam cu greu străbătu pînă înaintea feței împăratului, că știut lucru este, că cățeii cei mici de pe de laturi sînt mai fuduli decît stăpînii lor; dar în urma urmelor, după ce le spuse că are o leacă de vorbă numai cu luminatul împărat, îl lăsară în palută. Împăratul era un om înțelept și drept, dar se vedea a fi om strașnic în mînie, așa-l arătau ochii. Cum văzu pe moșneagul zăpăcit, îi zise lin și liniștit: — Ce veste ne aduci, moșule? Iar moșneagul numaidecît prinse inimă și suflet și începu a-și da solia că: — Să ierte, înălțatul și luminatul împărat, am și eu un cotîngan de fecior, să apucă holteieș, și nu-mi dă două cu două să vin și să vin pînă la înălțatul împărat să-i cer coconița de muiere; în zadar i-am zis: „Mă băiete, fii cuminte, că noi nu sîntem neam de împărat”, el mi-a răspuns că: „de nu sîntem, putem fi”. Acum să nu se supere înălțatul împărat dacă am venit să împlinesc pofta copilului meu, că mi-i drag pîrlitul, că numai pe el îl am, apoi știe înălțatul împărat că un părinte ce n-ar face pentru copilul său? — Nu mă supăr, moșule, nici decît, că de cînd e lumea a fost așa; fetele s-ar mărita, iar măritatul așteaptă luat, și luatul așteaptă pețit; iar a peți numai feciorii au drept, fetele trebuie să primească cu cinste și cu omenie orice pețitori, dacă cumva nu-i prea departe de la hal pîn la pal. Dar uite, moșule, că ai venit astăzi nici un rău nu ai făcut, numai cît mai mult să nu cutezi a face lucrul acesta, dacă feciorul dumitale nu s-a lega că mi-a face trei lucruri, care le voi pofti eu de la el: nouăzeci și nouă de pețitori a avut fata mea, că numai pe ea o am, și nici unul nu mi-a făcut lucrurile care i le-am cerut, și la toți le-am pus capetele în pari, uite colo și numără nouăzeci și nouă de pari cu capete de om! Dacă feciorul dumitale nu mi-a putea face lucrurile, care i le voi cere, atunci mai bine deie-ți pace, nu te trimită pe aci, că precît sînt de drept, pe atîta sînt și de nemilostiv cu cei îndrăzneți și cutezători. De știre am dat în toată țara, că eu nu mă uit cine e pețitorul fetei mele, fie bogat ori sărac, de neam mare ori de neam de jos, numai să-mi împlinească lucrurile care i le cer, că-l iau ginere și-i dau jumătate împărăția, iar după moartea mea, toată; dar apoi bine să-și bage mintea-n cap feciorii, să se uite și ei ce pot și ce nu. Acum poți merge, moșule, și mîne, de vrei să fim cuscri și se leagă copilul dumitale că mi-a împlini cele trei lucruri, vei veni încoace; de unde nu, nu-i nici o supărare. Numai iată-ți spun: Nu te băga în joc, de nu știi juca, că te-i răsturna! Moșneagul și-a luat rămas bun și a plecat cu inima liniștită, că doară va putea face pe copil să se ogoaie, să nu-i mai zburde mintea pe la fete de împărat. Tot gîndindu-se, cum să-și desmînte copilul, iată se trezește acasă. — Da cum ai umblat, tată? întrebă porcul, așa că nu te-a tăiat împăratul în cap? — Nu, dragul tatii, nu m-a chiar tăiat, dar mi-a spus rafta, că să ne lăsăm de astfel de gînduri. — Cum așa, tată? — D-apoi, așa, că nouăzeci și nouă de pețitori au avut fata și la toți li-a pus împăratul capul în par, că nu i-a putut face nici unul cele trei lucruri, care le cere împăratul, și mi-a spus așa: Du-te, moșnege, acasă și nu-ți zburde mintea la stele, că fata nu-mi voi da-o făr la acela, care mi-a face trei lucruri, mari; de-i mai cuteza să vii să-mi ceri fata, te pun să-mi faci acele trei lucruri și de nu le vei putea face, jos cu capul, pentru cutezare! — Și ce vor fi acele trei lucruri, tată? — D-apoi nu l-am întrebat, dar lucru curat nu poate fi, după ce din nouăzeci și nouă de pețitori, tot unul ca unul, nici unul nu i le putu isprăvi. — Du-te, tată, și-i spune, că eu i le voi face, fie acelea ori ce lucruri ar fi, numai apoi să-și țină vorba, să-mi deie fata, că de unde nu, cu mine nu știu cum va scoate-o la cale. — Vai, dragul tatii, dar nu ți-ar fi milă să știi, că pentru zburdălniciile tale mi-am pus capul? — Nu te teme, tată, nu-i dracul așa negru cum îl fac oamenii; afla-vom noi ac și de cojocul împăratului, du-te dumneata numai și-i spune că eu sînt gata a-i face cele trei lucruri, numai să-ți spună care-s? Dar apoi să nu facă cumva să nu-mi deie fata, că atunci nici în gaură de șarpe nu se poate ascunde dinaintea mea. Mai cercat-a bietul moșneag să-l desmîntă, dar cu cei zglobii cine s-o poată scoate la cale? Ei, pe ce întunecă, țin morțiș, zisa ăluia: ori își pun capul, ori își umplu sacul. N-avu încotro, ci a doua zi trebui să plece bătrînul iar în pețite. După ce ajunse în satul împăratului, începu a se căi c-a plecat de acasă, dar aci fiind odată, își zise: Acu tot atîta-i, tot c-o moarte-s dator, cine știe ce s-a mai alege și din una ca asta, eu voi spune împăratului din fir în păr cum mi-a zis feciorul, apoi, fie, Doamne, voia ta! Cînd îl văzu împăratul suind treptele, începu a rîde cu hohot și, nici nu așteptă pînă-i va da bătrînul binețe, ci-i zise în chip batjocoritor: — Ți-ai urît zilele, moșnege, ori ce mai umbli pe la curțile mele? — Ba, răspunse moșneagul, să ierte înălțatul împărat, eu am venit cu gîndul să ne încuscrim; poruncește ce să facă feciorul meu, și de nu va împlini, aci e capul meu și al lui: dar de va împlini poruncile, atunci nu cumva să-ți calci vorba și să nu-i dai fata, că grozav s-ar supăra bietul melean, apoi știi Măria ta, omul într-o supărare multe prostii poate face. — Hm! zise împăratul zîmbind, dar cu aspru mă mai iai, moșule, puțină încredere ai tu în vorbele unui împărat, se vede că n-ai mai avut de lucru cu împărați pînă acum; să știi, moșule, că un împărat ce zice, e zis, apoi fie bine fie rău, tot atîta-i. Eu vorba nu-mi voi călca-o de mi-a împlini poruncile, ginere mi-a fi, iar tu cuscru; de unde nu, capul în țeapă! — Și care ar fi poruncile, luminate și înălțate împărate? — D-apoi, moșule, cea dintîi poruncă este că pînă mîne dimineață curtea asta, ce o vezi, unde sîntem noi acum, să fie toată într-aurită, și pe din lăuntru și pe din afară; dacă asta poruncă mi-a împlinit-o, vino să-ți dau și celelalte; dacă nu, și din gaură de șarpe vă scot și vă ucid, priceputu-m-ai? — Priceput, Măria ta, zise moșneagul, și apoi își luă rămas bun și porni încetișor cătră casă, gîndindu-se: Mi-am făcut de lucru cu dracul. Ce am avut eu, om bătrîn și nebun, să umblu după gura nebunaticului de copil? N-am putut muri liniștit în bordeiul meu! mai bine a fi cu capu-n par? Numai dracul mi-a trimis purcelul acela la casă, ori că el însuși a fi Ucigă-l toaca. Dar fie ce a da Dumnezeu, m-am băgat în horă, și trebuie să joc, de o fi să mor din asta, tot c-o moarte-s dator. Gîndindu-se el așa și răzgîndindu-se, numai se trezi acasă. Porcul era afară și încă de departe-l întrebă: da ce veste aduci, tată? — Veste bună și nu prea, dragul tatii, că cu împăratul nu știu Dumnezeu cu cine va putea-o scoate la cale, că ce cere el, dracul că-i drac și parcă s-ar speti de s-ar încumeta a-i face. — Și ce cere, tată? — D-apoi zice, că pînă mîne dimineață curtea lui să fie și înlăuntru și pe dinafară într-aurită, dar suflet de om să nu vază în aretul acela lucrînd; acum ce zici, poate-se una ca asta? — Numai atîta cere? O! culcă-te liniștit și te hodinește, că va fi ce-a vrea Dumnezeu. Bietul moșneag, cum era și bătrîn și obosit de cale, cum puse capul pe așternut, cum adormi ca dus din lume; iar porcul, ce făcu, ce nu făcu, destul că dimineața, cînd se sculă moșneagul, îi zise rîzînd: — Da ce-ai visat, tată? N-ai visat cumva că cu împăratul acuși veți fi cuscri!? — Ba chiar tot cu el am visat dragul tatii, și tot rău și nimic bun; rău mă tem, că noi ne vom pune capul cu pețitul pe la fete de împărat! — Nu te teme, tată, du-te numai și vezi, azi ce-a mai zice împăratul? — Iară să mă duc? O sărac de zilele mele! D-apoi întrauritu-i-ai casa pe din lăuntru și pe din afară? — Du-te numai, că-i vedea dumneata. — D-apoi ori mă voi duce, ori mă vor duce, dar mai bine mă voi duce eu, și de voi vedea că nu-i sînt caprele acasă, mă voi ruga de iertare; iar de-l voi vedea în voia cea bună, iar i voi cere fata. — Bine zici, tată, așa să faci. Și se luă moșneagul la cale, dar d-abia ieși din pădure și-i strălucea înainte mai avam decît soarele, colo cătră satul împăratului. După ce mai călcîie o postată de loc, i se ivi ochilor curtea împăratului, dar nu altmintrea făr’ a-i fi jurat că-i alt soare, de lucitoare și de intraurită ce era. Acum moșneagul prinse curagiu, era fălos de puterea feciorului și pășea mîndru și întins pe drum ca un junișan, ar fi vrut să se întîlnească cu cineva să-i poată spune, că uite feciorul lui a făcut mîndrenia aceea la curtea împăratului și că acuși vor fi neam cu împăratul, dar nu întîlni pe nime. Și cum, rogu-te, putea întîlni pe cineva, cînd toată lumea era adunată în satul împăratului și se uita la curți ca la lună nouă; nu se puteau destul mira de ceea ce le vedeau ochii. De abia putu străbate moșneagul prin mulțime, iar cînd fu aproape de împăratul, strigă fălos: — Place-ți, înălțate împărate, cum ți-a împlinit copilul meu porunca? — Place, moșule, foarte-mi place, și, de va împlini și celelalte două porunci așa, atunci ne încuscrim, dacă însă nu, știți ce vă așteaptă. — Bun e Cel de sus, înălțate împărate, milostiv și puternic este Domnul, știu că doară nici celelalte porunci nu vor fi mai grele decît asta. — Nu, moșule, pentru un voinic ca feciorul tău și eu chibzuiesc că n-or fi prea grele; amu mergi acasă, și vezi tu valea asta ce curge pe dinaintea curților mele? Pînă dimineață să fie toată de argint, în ea să înnoate pești de argint, iar pe țărmuri să fie pomi de argint și în ei să cînte păsări de argint, păsări de tot felul, moșnege, pomi de tot feliul, dar toate tot de argint: amu poți merge. Și iar plecă moșneagul cătră casă supărat, dar tot nu așa tare ca în celelalte rînduri: el își gîndea: cum a făcut feciorul meu mirozănia cea de auritură multă, cum să nu poată face și argintăria ce i se cere? Dar iarăși se gîndea: dar de n-a putea face? Atunci-i atunci! După ce ajunse acasă, spuse feciorului tot ce avea de spus, iar feciorul îl mîngîie și-l îmbărbătă să nu aibă nici o frică. Și drept că peste noapte, ce făcu, ce nu făcu porcul, destul că dimineață cînd merse moșneagul la împăratul, valea, ce curgea pe dinaintea curților împărătesei, era numai de argint, cu țărmuri de argint, cu bolovani de argint, în apă pești și broaște de argint, iar pe țărmuri pomi și răchiți și plopi și arini de argint și în ei cîntau paseri de argint, iar în năsipul cel de argint de pe țărmure furnicau viermuleți și furnici, și țînțari și mii și milioane de muște, tot de argint. Se bucura moșneagul, cînd văzu că copilul lui împlinise porunca mai pe pont de cum îi fusese dată, și cînd auzi lauda mulțimei de oameni, ce se adunase să se mire de ce le văd ochii. Împăratul încă era la vale și se mira și el de ce-i vedeau ochii. Cum zări pe moșneag făcîndu-și loc prin mulțime, îndată-i ieși înainte, și dîndu-i mîna zise: — Fii sănătos, cuscre! îmi place lucrul fiului tău, acum numai o probă, și apoi facem un ospăț cum n-a mai fost de cînd e lumea lume, cît toți să ne pomenească că ne-am încuscrit. — D-apoi bine a fi, Măria-ta, că Dumnezeu și noi de mult tot colindăm pe la curțile Măriei-tale. — Hm! De mult și nici prea! Gîndește-te la cei 99 ce și-au lăsat capetele zălog! — Apoi, doară pe noi ne-a feri Dumnezeu de una ca asta, dar rogu-te, ce poruncă ne mai dai, ca să mă grăbesc cătră casă, să spun feciorului să se apuce de lucru, de va fi cu putință; de unde nu, fie Doamne, voia ta! — Vei merge, moșnege, acasă și vei spune feciorului tău, că pînă mîne dimineață poftesc să fie de la curțile mele pînă la voi acasă un pod oblu ca lumina făcut tot de aur, pe lîngă el tot feliul de pomi de aur, iar în ei să cînte tot neamul de pasări de aur. Dacă acesta va fi gata, atunci mîne dimineață să și plecați amîndoi gătiți de nuntă, că la noi toate vor fi gata. Dacă nu va fi gata podul, după cum dau poruncă, ce să mai întindem vorba, știți voi ce vă așteaptă! înțeles-ai, moșnege? — Înțeles, Măria-ta! — Acuma-i acum! se gîndi moșneagul, plecînd încetișor cătră casă. După ce-ajunge acasă, vezi bine, spuse feciorului porunca împăratului, iar acela se bucură mult și răspunse: — Așa dară gată-te de nuntă. Adică mai întîi te odihnește una bună, că apoi mîne seară ai să joci pe cuscra și pe mireasa. — Vai, dar nebun ești, dragul tatii! Unde-ți zburdă ție mintea! Mă, eu nici acum nu cred că-ți va da împăratul fata, după ce vei face și podul, că tu fătul meu, vezi bine că n-ai formă de om, ci formă de porc! Numai în zadar ne-a fi toată truda! — Nu te teme, tată; dumneata mîne te încuscrești cu împăratul, și pace și sănătate, acum pune-te la hodină. A doua zi în zori de dimineață se trezi moșneagul din somn, dar nu-și crezu ochilor ce văzu, și gîndea că numai buiguiește în vis; și cum nu? că să vedeți dumneavoastră, nu-i lucru mic a te culca seara într-o căsuță sărăcuță și a te trezi într-o palută mai pompoasă decît a împăratului! Și așa era casa, în care se trezi moșneagul, era într-adevăr mai pompoasă și mai bogată decît a împăratului, încît parcă se temea bietul moșneag a se și uita giur împregiur de sine, nu cumva să cadă cutare icoană ori oglindă scumpă de pe păreți și să se strice. Cum sta el așa îmbuimăcit, iată că se deschide ușa și porcul intră rîzînd și zicînd: Bună dimineața, tată, dar cum te-ai odihnit? Ce ai visat? Parcă nu-ți vine să te mai cobori din perini? Așa că-i mai bun patul ăsta decît lavița goală, pe care dormeai pînă acum? Vezi că-i bine să fii cuscru cu împăratul? — Dar nu mă nebuni atîta cu cuscrenia, că eu unul nu o cred, pe lîngă toată hărnicia ta. Mă, împărații cu împărații se încuscresc, apoi să fii tu chiar cu stea de aur în frunte și el nu-ți va da fata; necum că ești în formă de porc. — Bine, tată, bine! Eu numai atîta-ți zic, că azi vei fi cuscru cu împăratul. După ce se sculă moșneagul din pat și umblă din chilie în chilie prin palutele cele multe, dînd cu ochii de o oglindă mare-și văzu fața și se minună văzîndu-se îmbrăcat colea domnește și gătit ca de nuntă, și nu știuse nimic cine și cînd l-a gătit așa frumos? Apoi după ce ieși afară și văzu grădina, ca și a împăratului, iar un drum ducînd oblu ca lumina pînă la curtea împăratului și deasupra lui un pod de aur și pe lîngă el pomi de aur și în pomi paseri de aur, dacă le văzu toate aceste, apoi zise cătră fecior: Acu parcă-mi vine a crede, că va fi ceva din lucru, pagubă numai că ești porc! — Bun e Dumnezeu, răspunse feciorul, hai să mergem la împăratul, dumneata înainte pe podul ăst nou și eu după dumneata, că așa se cade; și cine te-a întreba că eu cine sînt? răspunde numai că eu sînt copilul dumitale. Așa și făcură, se luară pe podul cel de aur, care ducea din pădure de la casa lor, care acuma încă se făcuse frumoasă ca și a împăratului, și merseră ață la curțile împăratului. Pasările cele de aur cîntau frumos, din pomii cei de aur, care slobozeau o umbră lină pe podul cel de aur, iar lumea sta uimită și se mira la mîndrenia ce-i vedea ochii, dar mai tare se mirau cum cutează moșneagul să meargă pe acel pod scump cu un porc după el. Cînd ajunseră la curtea împăratului, acolo aflară iară lume multă, mai vîrtos crai și împărați din satele vecine, că pe atunci în tot satul era cîte un împărat. Împăratul cu împărăteasa și cu fata împăratului și cu toată curtea încă aștepta să vază cît mai curînd pe Fătul-Frumos, care făcuse atîtea năzdrăvănii. Moșneagul, cum sosi, își luă frumos pălăria de pe cap și dete binețe, ca un om de omenie; iar împăratul, cum îl văzu apropiindu-se îi zise prietenește: — Voinic ești, cuscre, dar cum vii? — Cum mă vezi, cu ochii verzi, cuscre, răspunse moșneagul voios; doară nu-ți place podul ce ți l-a făcut copilul meu? — Ba-mi place, dar unde-ți este feciorul? — Aci-i, cuscre, iată-l cît e de mare și de frumos. — Vrei să-ți bați joc de noi, moșnege? ori ce-mi vii tu cu porci înainte? — Nu-mi bat joc, Măria-ta, acesta e copilul meu, acesta ți-a împlinit toate poruncile, pentru acesta am umblat a peți; de nu crezi, întreabă-l să-ți spună. — Tu ești feciorul moșneagului? întrebă împăratul pe porc. — Eu, luminate și înălțate împărate! Auzind aceste vorbe din gura porcului, toți cei de față se minunară și-și gîndiră: Acesta-i un năzdrăvan. Împăratul numaidecît se trase cu sfetnicii și cu căsenii într-o chilie și sfătuiră, ce-i de făcut? Unii ziceau una, alții alta, iar un sfetnic mai bătrîn zise: — Înălțate împărate, ți-ai dat vorba, că acela ți-a fi ginere, care ți-a face cele trei lucruri, care i le-i cere; nouăzeci și nouă de voinici unul ca altul și-au pus capul și nu ți-au putut împlini pofta; acesta ți-a împlinit-o; de nu te-i ține de vorbă, el ți-a pune și capul. Țineți minte ce vă spun eu, ăsta-i un năzdrăvan, și, ori că s-a prefăcut porc ca să ne amăgească, ori că-i sub ceva blăstem, te miri pînă cînd, poate pînă s-a însura, și atunci iar se face om. Dar fie cum va fi, ca să nu vină rele peste țară și peste Măria-ta, mai bine ia-l ginere. — Așa zicem și noi, răspunseră ceilalți sfetnici. — Apoi, dacă asta-i părerea vostră, așa să fie! răspunse împăratul. Apoi chemară pe moșneagul cu fecioru-său înlăuntru, pînă se vor face pregătirile de nuntă, și toți se mirau de înțelepciunea porcului, dar nime nu cuteza să-l întrebe: cum de-i el în formă de porc? Colea mai de cătră seară se și cununară, ia cînd să se pună în cină; colea după ce însără bine, porcul ce făcu, ce nu făcu, se duse pînă afară, și cînd veni, era un voinic mîndru și frumos de să mai ai doi ochi să te uiți la el. Bucuria fetei, bucuria împăratului și a împărătesei, dar bucuria moșneagului! El, săracul, de bucurie a și murit, l-a lovit guta. Dumnezeu să-l ierte și să-l odihnească, iar ceilalți au repezit un ospăț numai ca ei, pînă mai în alba dimineață, cînd văzură că mirele ce făcu, ce nu făcu, ieși pînă afară și cînd intră iară, era porc ca toți porcii, numai cît știa vorbi. Nime însă nu mai era supărat pentru aceea, știind că la vreme de mare trebuință el se face om ca toți oamenii, încă mai voinic. După nuntă, cei tineri s-au tras la casa cea din pădure a mirelui, iar cei bătrîni rămaseră tot în sat ca și pînă într-aceea. Ginerele împăratului ziua era porc și dormea într-un unghi al casei, iar seara ieșia din pielea cea de porc o punea sub pat, și ramînea voinic numai ca el. Atunci apoi se lua și mergea cu soția pe podul cel de aur la cină la socri, după cină veneau împreună acasă și se culcau și dormeau pînă-n dalba dimineață, cînd el iar lua pielea cea de porc pe el și dormea toată ziua, ori că și de nu dormea, povestea cu nevasta lui, dar tot din pielea cea de porc. Multă vreme trăiră ei așa, și nevestei nu-i era urît de el, dar drăguța de soacră ca soacrele, se pune și învață pe fată-sa ca odată, cînd va vedea că-i doarme bărbatul, să se scoboare din pat și să-i arunce pielea cea de porc în cuptorul cel de copt și să-i deie foc. Ceea, minte brudie, gîndi că așa va fi mai bine, că atunci bărbatu-său tot om va fi zi și noapte, nu s-a mai putea face porc, deci făcu cum o învăță mumă-sa. Dar vai rău se păcăli! Că dimineața, cînd i se trezi bărbatul și simți mirosul și sfara de peri de porc, se supără de moarte și zice cătră nevastă-sa: De ai făcut din capul tău, rău cap ai avut; de te-a învățat cineva să faci lucrul acesta, rău te-a învățat și binele nu ți-a voit, căci fiindcă tu ai cutezat să faci lucrul ce ai făcut, mă voi duce și dus voi fi, pînă la capătul lumii, la locașul Ciumii, dar nici tu nu vei avea copii pînă nu voi mai pune odată mîna peste tine, să te cuprind în brațele mele. Zicînd acestea, el a plecat din casă supărat și numaidecît și-a perdut urma, iar muierea lui rămase de tot necăjită, și cînd se dezmetici o țîră din întristarea, ce căzuse peste ea, și ieși afară să vază încotro i-a plecat bărbatul, să-l cheme, să-l roage de iertare, atunci numai văzu că curtea cea minunată a lor piere și în locul ei rămîne o căsuță sărăcăcioasă, iar podul cel de aur, ce ducea pînă la curțile împăratului, încă piere și în locul lui rămîne numai o cărărușă bătucită, cît mai nu puteau merge pe ea doi oameni alăturea. Acum se pune nevasta mea pe plîns și pe dăolit, dar în zadar: ceea ce omul își face, nime nu-i poate desface. Apoi, văzînd că aci în codru nu are nici cu ce trăi, nici cu ce se mîngîia, se puse la cale și merse ață la curțile tătîne-său, la ale împăratului, tot plîngînd și văietîndu-se, de gîndeai că nu alta, fără o să leșine de supărare. Dacă ajunse acasă, începu încă de la poartă tot într-un suflet: Bine mă învățași, mamă! M-au pus păcatele și te-am ascultat, și acum Ion al meu s-a dus în lume și m-a blăstămat să nu am copii pînă nu m-a cuprinde în brațele lui; acum ce să mă știu face? Împăratul încă era năcăjit, el presimțise de dimineață că ceva rău s-a întîmplat la cei tineri, cînd văzu perite toate frumusețele și scumpeturile, ce i le făcuse ginere-său, pîn-a nu-i lua fata. Dar acum ce era de făcut? Fata își luă șapte rînduri de haine și șapte părechi de încălții și bani cîți putu rădica de jos și se duse, duse, tot întrebînd, că unde-i capătul lumei și locașul Ciumei, dar nime nu-i știa spune, în care parte se află. Și s-a tot dus pînă și-a cheltuit toți banii și și-a stricat toate rîndurile de haine, de nu mai avea numai care erau pe ea, și acelea-i erau stricate de nu o mai cuprindeau. Și mergînd așa, ieșise din lumea cu oamenii și ea merse tot înainte pînă văzu o căsuță. Bucuria ei, că va afla pe cineva să mai întrebe. După ce intră înlăuntru, află o babă mică sprintenă; era Mama Vîntului, care cum o văzu, bătu în pălmi și fluieră una cu mirare, clătind din cap, apoi o întrebă: Vai, draga mătușii, dar tu cum de-ai ajuns aci, unde om pămîntean de cînd lumea și pămîntul n-a mai fost! — D-apoi așa și așa am umblat, mătușă, și acum merg pînă la capătul lumii, la locașul Ciumei, doară voi da de bărbatul meu cel bun, să pună mîna pe mine, să mă cuprindă și să mă ușurez. — O, draga mătușii, nici de nume nu i-am auzit, fără stăi o leacă și te odihnește, că îndată va veni acasă feciorul meu, Vîntul, doară el va ști să te îndrepte. Și nu mult trebui să aștepte, și numai văzu venind un făt-frumos într-o căruță de aur; era Vîntul. Mumă-sa l-a întrebat, dacă nu știe el cumva, unde-i locașul Ciumei din capătul lumei? Dar el a răspuns că nu știe, fără fiindu-i milă de biata femeie, i-a dat carul lui cel de aur să meargă cu el pînă la sfînta lună, doară ea-i va ști arăta calea. Iar Mama Vîntului i-a dat un șorecuț și i-a zis: — Du-l cu tine, draga mătușii, că te miri de ce-ți va fi bun pe calea cea lungă. De aci și-a luat nevasta sănătate bună și s-a dus cu carul Vîntului pînă la sfînta lună. Dar nici sfînta Lună n-a știut-o îndrepta la locașurile Ciumei din capătul lumei, fără i-a dat o nucă de argint și carul ei cel de argint, să meargă pînă la sfîntul Soare. La sfîntul Soare a ajuns chiar cînd acela era spre apunere. Și i-a ascultat jalba și i-a fost milă de biata muiere, dar i-a răspuns, că el nu știe, fără de poate să aștepte pînă dimineață, că atunci o ia cu el în căruța cea de aur și i-a ajuta să caute. Dar biata muiere a zis: — Rogu-te, sfinte Soare luminat, cum să pot eu zăbovi atîta? — Dacă nu poți aștepta, zise sfîntul Soare, atunci du-te pînă la Luceafăr, doară el te-a ști îndrepta; iată-ți dau căruța mea cea de aur și o nucuță de aur, te miri la ce-ți va fi bună în calea cea lungă. În scurtă vreme ajunse biata muiere pînă la casa Luceafărului. Luceafărul chiar se gătea să se culce, cînd a văzut intrînd la el în ogradă carul cel de aur, dar văzînd că-i nimeresc oaspeți, iute s-a dus afară să vază cine-i? Cum ieși afară, fata din căruță îl și întrebă: — Sfinte Lucefere, nu cumva știi unde-s locașurile Ciumei din capătul lumei, că mor de n-ajung curînd pîn-acolo. — Știu a ce umbli, zise Luceafărul, capătul lumei e dincolo de mare, na numai decît o corabie și treci, și și nuca asta pestriță, te miri, de ce-ți va fi bună în calea ce-ai pornit. Și s-a luat biata muiere cu corabia, și zbura peste mare ca gîndul, și pe dimineață era la capătul lumei la Cetatea Ciumei, dar hainele-i erau rupte, prin ciobote-i ieșeau degetele și părul prin năframa din cap, de abia se mai mișca de obosită ce era, și numai din cînd în cînd mai putea răsufla de osteneală și de greutate. Cînd intră în cetate, împăratul cu împărăteasa chiar mergea la biserică. Ea a cunoscut pre împăratul, că era chiar bărbatul ei, dar el n-a cunoscut-o. Un slugoi a alungat-o din drum ca pe o țigancă, să nu-i fie greață împărătesei de ea. Acum se gîndi: cum să dau eu față cu împăratul și să-l fac să pună mîna pe mine, ruptă și sfîrticată cum sînt? Gîndind ea așa, îi căzu nuca cea de argint din sîn cum îi era cămeșa numai ciur, și desfăcîndu-se nuca în două, din ea ieși un rînd de haine de argint, numai ca ele. Ea nu stete mult pe gînduri, îmbrăcă hainele cele de argint peste ale ei cele sfîrtecate și intră și ea în biserică. De unde să-și mai poată împărăteasa lua ochii de pe ea! De abia aștepta să gate popa cu slujba, să deie-n tîrg cu străina. Cum ieși din biserică, cel dintîi lucru îi și fu să cheme străina la curte, să o omenească și să-i vînză ei hainele cele de argint. Împăratul nu știa nimic. Străina spune împărătesei, că bucuros i-a da hainele cele de argint, dacă o va lăsa peste noapte singură în casa, unde doarme înălțatul împărat. Împărăteasa s-a învoit. Acum biata muiere de abia aștepta să vină seara, doară-doară va putea face bărbatul ei deodată, să pună mîna pe ea, să o cuprindă în brațele lui. Seara veni. Împăratul se culcă, dar adormi ca dus din lume, că împărăteasa-i băgase somn în vin, și-l adormise să nu se trezească pînă-i vor ajunge razele soarelui pe cap. Biata muiere, ce-i drept, fu băgată apoi în casa unde dormea împăratul; dar ce folos, că el nu o auzi, oricît îl ruga ea să-și facă milă și pomană să o cuprindă cu mîna peste mijloc. Plîns-a biata muiere, văietatu-s-a, dar în zadar, el dormea ca mort. Colo în zori de zi a mers împărăteasa la ea și a scos-o de acolo. Atunci apoi a căzut săraca de obosită și a adormit și ea pînă cătră prînz, cînd auzi clopotele trăgînd la biserică. Atunci iute sări în picioare, dar din sînu-i se durdulică nuca cea de aur și se desfăcu oblu în două. Adică din ea ieșiră niște haine de aur, cum altele nici că mai puteau fi. Cum străluceau, își ridică ochii de pe ele să nu o orbească, adică la ușa bisericii vedea pe împărăteasa intrînd în biserică cu împăratul de subsuori, îmbrăcată în hainele cele de argint. Ea iute se dă, nu mai stă pe gînduri, ci se pune și se îmbracă în hainele cele de aur și merge și ea la biserică. Împărăteasa gîndea, că haine ca ea nime nu mai poate avea în lume, dar cînd văzu pe străina intrînd în hainele ei cele de aur, îi periră toate puterile, mai leșină de necaz că străina o întrece; dar iar își vine în ori și cugetă: ale mele vor fi hainele acele, ori cu buna, ori cu reaua. De-abia aștepta împărăteasa să iasă prin popa din slujbă, să vadă să cumpere de la străină hainele cele de aur, să se împopuțeze ea cu ele. Așa și făcu. Cum ajunse acasă, trimise după străina și-i zise: — Auzi, dumneata, ce să-ți dau pe hainele cele de aur, cu care ai fost azi dimineață la biserică? Iar străina-i răspunse: — Ce mi-ai dat și pe cele de argint. Și tîrgul fu gata. Împărăteasa luă hainele, iar seara, după ce adormi împăratul, slobozi pe streina în chilia lui. Iar îngenunchie biata nevastă lîngă patul lui, iar plînse și se văietă și-l rugă să-și întindă mînile peste ea, să o cuprindă dar pace: el dormea ca mort, că-i dăduse împărăteasa băuturi să doarmă pînă i-or sosi razele soarelui pe față să-l trezească. Necazul bietei muieri, cînd văzu că se zărește de ziuă și împărăteasa o scoate din chilia împăratului, și el tot doarme, iar ea rămîne nemîngîiată. De oboseală și de chin ațipi și ea o leacă într-o șură pe fîn pînă colo la prînzișor; atunci se trezi în glasul clopotelor, ce le trăgeau la toate bisericile, și sări oblu în sus de se uită spăriată peste sat. Și ce-i văzură ochii mai întîi? Împăratul mergea la biserică cu împărăteasa, care era îmbrăcată în hainele cele de aur, și-i ședea așa de bine, de gîndeai că pe ea sînt croite. Cum se uita ea cu jale după ei, iacă-i cade nucuța cea pistriță din sîn și se crăpă oblu în două, iar din ea ies un rînd de haine de mătase împodobite cu stele și cu luceferi de pietre scumpe, cît alta ca aceea nu mai putea să fie în lume. Nici că mai stătu pe gînduri, ci numai decît se îmbrăcă, în hainele cele scumpe și merse și ea la biserică, dar numai ea știa cum merge de dureri, dar merse să se roage la Dumnezeu, doară-doară s-a milostivi și de ea și o va ușura de sarcina cea mare. Împărăteasa sta făloasă în biserică și se uita pe sub gene să vază minunează-se poporul de mîndrenia hainelor ei? Iar cînd intră streina, în hainele ei cele de mătase cu stele și cu luceferi de pietre scumpe, înmărmuri împărăteasa de necaz, că iară va zice poporul că a fost o streină în biserică îmbrăcată mai frumos decît împărăteasa. Dar iarăși gîndi: Hai, drace, hai, ia-te tu numai pe pușeicate cu mine, că-i vedea tu unde-i ajunge; să vedem dacă ți-voi lua și haina asta, cu ce naiba te vei mai arăta?! Cum ieși din biserică, cel dintîi lucru-i fu, că cumpără de la streină haina cea de mătase, cu stele și cu luceferi de petre scumpe; și ce i-a dat pe ea? știți dumneavoastră, că streina nu cerea nimic, decît să steie o noapte în chilie, unde doarme împăratul, iar împărăteasa, pentru cîte o haină scumpă o lasă bucuroasă, numai să se poată împupuța, cît nime să nu mai fie ca ea. Dar numai pînă odată merge urciorul la fîntînă, că nu-s în toate zilele Paști. În noaptea următoare iară dădu împărăteasa ceva băuturi amețitoare împăratului, dar acela bău numai ca jumătate din ele. Și după ce adormi, slobozi împărăteasa pe streină în chilia împăratului, și se culcă și ea, ca în alte nopți, în chilia ei. Și streina strigă pe împăratul pe nume, și plîngea, și se văieta, și, văzînd că el nu se mai deșteaptă, se puse cu capul pe fața lui și se bocea în urechile lui, doară-doară o va auzi, și o va slobozi de greutatea ce o apasă. Dar el dormea ca mort. Putut-o să fie către miezul nopții, cînd șoarecelui ce i-l dăduse mama Vîntului, fîștic! din sîn pe perina împăratului și prinse a pișca cu dințișorii lui pe împăratul de ureche. Iar împăratul, și de durere, și sătul de somn, și că nu-și băuse toate leacurile adormitoare, se trezește și dînd cu ochii de nevasta lui cea dintîi, o întrebă, buigat de somn, cum era: — Dar tu ce cauți aici? Iar ea, mai leșinînd de bucurie că-i mai aude graiul, zise: — Scumpul meu și dragul meu de bărbat, numai unul Dumnezeu mă știe cîte am răbdat și cît am suferit de cînd ai plecat tu de la mine. Dar fă-ți milă și pomană și mă cuprinde odată cu mînile tale peste mijloc să mă ușurez de greutatea care mă apasă de șapte ani de zile. Și lui Ion Porcul i-a fost milă de ea, și și-a întins mînile și a cuprins-o în brațele sale, și îndată s-a ușurat: că în minutul acela i s-a născut un pruncuț frumos cu părul de aur. Acuma, ușurată fiind ea de dureri, și mai fiind mult pînă-n ziuă, se puseră la poveste, și-i spuse ea toată întîmplarea, de la plecarea lui pînă în acel minut, precum v-o spusei și eu dumneavoastră. Iar el mult se minună de dragostea muierei către el și de răbdarea ei, și deci se hotărî, ca iar să-și ieie pe muierea lui cea dintîi, de la care merse înainte cu șapte ani. Drept aceea, cum se facu ziuă, întrebă pe împărăteasa: Cum de ai cutezat tu să lași om strein în chilia, unde dorm eu? Nu știai tu, că dacă muierea asta era un suflet rău, îmi putea tăia grumazii cu un brici și tu rămîneai cu rufele de haine?! Fiindcă tu ții mai mult la haine și la împupuțări decît la bărbatul tău, rămîi cu hainele tale, iar eu mă duc cu muierea asta, de unde am venit. Acum să fi auzit plîns și dăolit din gura împărătesei, care era fata Ciumei din capătul lumei! Dar nu avu ce face, bărbatul se întoarse înapoi în lumea noastră cu muierea lui cea dintîi și cu copilașul; cînd au ajuns la mare, s-au suit în corabia Luceafărului și s-au dus cu ea pînă la Luceafăr; de acolo, după ce i-au sărutat mîna și i-au mulțămit, s-au dus pînă la Soare cu carul cel de aur al soarelui, care rămăsese la luceafăr; după ce au sărutat și mîna Soarelui și i-au mulțămit, apoi au mers cu căruța cea de argint a lunei pînă la Lună; apoi i-au mulțumit și ei și i-au lăsat căruța și s-au urcat în căruța Vîntului și au mers pînă la casa lui, unde mulțămiră la Mama Vîntului și de unde merseră apoi pe jos pînă la împăratul acasă, unde făcură alt ospăț mai mare și mai frumos decît întîiași dată. Și după ospăț, împăratul a lăsat pe ginere-său în împărăție, și el a stăpînit cu dreptate și s-au numit Ion-Porc-împărat. Și de n-au murit, și astăzi trăiește; iar eu mă suii p-o șa, și v-o spusei așa: șaua a fost cam ruginoasă și povestea mincinoasă.


content:
A fost ce-a fost, că de n-ar fi fost, nu s-ar povesti, a fost odată un împărat și a avut trei feciori. Într-o dimineață, cînd se scoală din pat, colea cam pe la prînz, ca domnii, i se face raport că a dat de o pagubă mare: un tîlhar de zmeu îi furase soarele, luna și stelele. Ce să se știe bietul împărat face pe beznă? Dă-n dreapta, caută-n stînga, doar s-ar afla cineva să-i aducă lucrurile furate îndărăt. Dar rogu-vă, cine să se pună în poară cu zmeii? Viața-i mai dragă omului decît tot binele, ce i l-ar fi dat împăratul. Dacă vede împăratul și vede, că om străin nu se află să-i facă asta slujbă, se întoarce către feciorii săi și zice: — Nu cumva vă chibzuiți voi în stare să-mi aduceți lucrurile furate de la zmei, că fără ele cum amarul vom trăi ca-n iad? Feciorul cel mai mare zise: — Tată dragă, lasă-mă să-mi cerc norocul eu mai întîi, că eu-s mai mare, dă-mi un regiment de cătane și bani de cheltuială. — Bine, dragul tatii, acolo-s, du-te și ia tot ce socoți că ți-ar trebui, numai să-mi aduci soarele, luna și stelele. Și se duse feciorul cel mai mare și-și alese un regiment de călărași, toți înarmați și îmbrăcați bine, toți cu merinde și bani destui, ca de cale lungă, toți călări pe cai ca bălaurii, în fruntea lor se puse fălos feciorul împăratului și plecară, după ce mai întîiu-și luă rămas bun de la părinți și frați. Și s-au dus ei toată ziua, și cînd a fost de către seară au ajuns într-o poiană frumoasă, în mijlocul unui codru de stejar. — Aci vom poposi pînă mîne! zise feciorul împăratului. — Bine-i, Măria-ta, răspunseră călărașii și se deteră jos de pe cai, și făcură focuri, apoi-și făcură de cină, mîncară, băură, își adăpară caii și se puseră pe o dungă. Feciorul împăratului a pus, drag-doamne, străji, să păzească, nu cumva să li se întîmple ceva. Dar străjile dormiră doar mai bine decît ceilalți feciori, și cînd se treziră dimineața înlemniră odată de ce le văzură ochii; coadele, coamele și urechile cailor toate erau tăiate! Acum cum să meargă ei așa, atîta lume, cu caii batjocoriți! Să reîntoarseră de unde au venit, și mai mult n-au plecat să se lupte cu zmeii. Dar nu trecu mult, și vine la împăratul feciorul cel mijlociu și-i zice: — Tată, să fii bun să mă lași pe mine să-mi cerc norocul cu zmeii. — Bucuros, dragul tatii, tu de ce ai lipsă? — Mie să-mi dai, tată, numai o companie de cătane, pedestrași, bani de cheltuială și merinde de cale, să ne luăm noi pe jos, domol, ispitind și întrebînd. — Bine, fătul meu, fă cum știi că ar fi mai bine, numai să nu-mi vii și tu pe mîne seară ca frate-tău, cu urechile tăiate. — Nu te teme, tată! — Eu nu mă tem, numai să nu te temi tu! Și a plecat feciorul cel mijlociu, dar n-a îmbiat mai bine decît frate-său, nici că s-a dus mai departe decît el. Acum era îngîndurat împăratul, doi feciori, cei mai voinici, îmblară calea mînzului și se întoarseră rușinați și fără pic de ispravă. Alt om încă nu i se îmbia să-și cerce norocul să meargă în țara zmeilor și să-i aducă lucrurile furate. Dar într-o dimineață se pomenește cu feciorul cel mai mic, care pînă atunci nici nu prea fu băgat în seamă, că era tînăr. — Da ce ai, dragul tatii, de te-ai sculat așa de dimineață? — Am venit, tată, la o rugare; să fii bun să mă lași pe mine să merg în țara zmeilor să aduc soarele, luna și stelele. — O, dragul tatii, ce și cutezi tu a zice? Vei putea tu face lucrul, care nici frații tăi nu l-au putut face? Du-te și te culcă și mai dormi o leacă, că-i dimineață încă. — Dar fii bun, tată, lasă-mă să-mi cerc norocul. — Bucuros te-aș lăsa, dacă ai fi un voinic, dar bine vezi că ești numai băiețan, încă, numai ni-i face armatele de rușine; mai bine ogoi-te și stai locului. — Dar fii bun, tată, lasă-mă să merg, nu-mi trebuie regimente nici companii de cătane, numai un singur fecior să-mi dai și doi cai, să nu mergem pe jos atîta amar de cale. — Apoi bine, dragul tatii, du-te, să nu zici că dacă ești mai mic, ție nu-ți împlinesc voia; veni-vei tu pe mîne seară acasă cum veniră și frații tăi. Se gătă feciorul de cale și plecă numai cu un ortac, călări amîndoi, și merseră în ziua aceea pînă în pădurea, unde merseseră și frații lui, și rămase chiar în acel loc. După ce cinară și-și grijiră caii cum se cade, feciorul împăratului, pe care-l chema Vasilică, Floare-frumoasă, se puse la hodină, iar ortacului porunci să nu doarmă, ci să păzească, nu cumva să-i batjocorească cineva și pre ei, ca pre frații lui. Dar Vasilică n-a dormit, ci numai s-a făcut că doarme, și după ce a băgat de seamă că ortacul lui adormise, se sculă frumușel și străjui toată noptița. Cînd fu de către ziuă, veni la el o vulpe și-i zise: — Voinic ești, Vasilică! De multe ori am venit eu ast-noapte p-aci, și totdeauna te-am aflat treaz; anume te-am cercat, să văd vrednic ești de lucrul care l-ai început, dar văd că ești vrednic. Am și eu un fecior ca tine, hai pînă la el și dă în cunoștință cu el, și vă prindeți frați de cruce, că știu că nu ți-a părea rău; el e faur vestit. Și s-au dus toți pînă la locuința faurului, și au aflat că faurul este un om tare cumsecade și fecior voinic. Aci și-au petrecut Vasilică trei zile și trei nopți, apoi s-au făcut frați de cruce, iar cînd au plecat a zis: — Măi fărtate faure! Pînă voi mai veni eu pe la tine, tu să-ți îngrădești curtea toată cu fier, din pămînt pînă-naltul cerului, și din fierul ce ți-a mai rămîne, să faci un buzdugan și să-l ții tot roșu în foc, că mi-a trebui pre cînd voi sosi la tine. Apoi s-a dus el cu ortacul lui multă lume-împărăție, pînă au dat în țara zmeilor și acolo încă nu s-au oprit pînă la un pod, de unde se zăreau curțile zmeilor. Acolo au stat locului, a dat caii în grija ortacului, iar el, adică Vasilică s-a dat de trei ori peste cap și s-a făcut un porumb și a zburat pînă la curțile zmeilor și acolo s-a pus într-un copac de sub fereastră. În curte erau numai zmeoaicele, și cum îl văzură, zise cea mai mare: — Ce pagubă că nu ni-s acasă bărbații, că îndată ar pușca porumbul cela și acasă am face tocană din el. — Dar așa! zise altă zmeoaică; dar cînd îți vine bărbatul acasă? — Al meu nu vine pînă-n deseară; dar al tău? — Al meu mi-a spus că pînă la miezul nopții n-am ce-l aștepta; dar al tău? ziseră către cea mai mică. — Al meu mi-a spus că nu poate veni pînă mîne-n zori de zi. După ce auzi Vasilică povestea zmeoaicelor, se duse de unde a venit, se dete de trei ori peste cap și se făcu iar om și se băgă sub pod, cu paloșul scos. Cînd fu colea pe-nserate, un călăreț dă să treacă podul; dar calul nu vrea numai fărăia pe nas și se da tot îndărăt. — Dar ce cîni ai, de nu treci? Că bine știi tu că dea nime-n lume nu mă tem, numai de Vasilică Floare-frumoasă; dar știu că nu-i poartă corbii ochii și cioarele picioarele, pe aci. — Ba sînt chiar aci, cîne de zmeu, zice Vasilică ieșind de sub pod; am venit să ne răfuim. Acum cum vrei: în luptă să ne luptăm ori în paloșe să ne tăiem? — Ba în luptă, că-i mai dreaptă. Și se apucară la luptă, și trînti Vasilică pe zmeu și-l băgă în pămînt pînă-n genunchi; dar se împulpă zmeul și se ridică și trînti pe Vasilică pînă-n brîu în pămînt; atunci se mînie Vasilică, se smînci repede și aruncă pe zmeu în pămînt pînă-n grumazi. Atunci trase iute paloșul și-i zbură capul ca la un pui de vrabie. Apoi căută în desagii de pe calul zmeului, pe care încă-l ținuse ortacul lui Vasilică pînă s-au luptat; adecă acolo erau îndesate stele una peste alta, ca nește alune. — Mulțam Doamne! zise Vasilică, stelele-s la noi, acum numai luna și soarele, apoi hai, ortace, acasă! Acum tu vezi de grijește să nu ne fure cineva desagii și caii, că io mai am o țîr’ de lucru. Și iară s-a băgat Vasilică sub pod și a pîndit pînă acolo cătră miezul nopții. Atunci auzi pași de cal. Era un zmeu călare, dar cînd ajunse la pod, ba să vreie calul a călca! — Dar țu hăram! zise zmeul din spatele calului, că doară știu, că nu-i p-aci Vasilică, Floare-frumoasă, că numai de el mă tem și nici de el nu tare. — Adică mai încet cu lauda, cîne de zmeu, că și eu-s p-aci, zise Vasilică ieșind de sub pod; apoi îl întrebă: acum cum vrei: în luptă să ne luptăm, în paloș să ne tăiem? — Ba în luptă, că-i mai dreaptă! Și se apucară la luptă și se trîntiră, și se vînzoliră, pînă erau toți apă, dar în urmă Vasilică făcu cu el ca și cu cel de mai nainte, iar în desaga de pe cal află luna învăluită într-o băndură ca un caș. — Mulțam Doamne, zise Vasilică, că și luna-i aci; acum numai soarele să-l mai putem scoate. Tu grijește bine caii și desagii, nu cumva să ne fure cineva, ceva, că eu mai am o țîr de lucru, că minteni-i ziuă. Dar nu apucă Vasilică a intra bine sub pod și auzi tropot de cal, care însă se opri lîngă pod. Iar călărețul din spatele lui strigă: — Țu hăram, că știu că nu-i sub pod Vasilică, Floare-frumoasă, că numai de el mă tem, dar nici de el tare! — Ba-s chiar eu, zise Vasilică, ieșind de sub pod cu paloșul în mînă, am venit să ne tragem socoteala amîndoi. Acum alege-ți: în luptă să ne luptăm, ori în paloș să ne tăiem? — Ba în luptă să ne luptăm, că lupta-i mai dreaptă. Și se apucară la luptă, și luptară pînă mai cădeau de pe picioare de osteniți ce erau, dar nu era chip să se învingă. Atunci zise zmeul: — Hai să mai dăm și din paloșe. Și apucară paloșele și se zgîriară, și se ciungăriră, de curgea din ei sîngele ca din doi boi junghiați: dar pace să se poată învinge unul pe altul. Atunci zise zmeul, după ce văzu că pierzînd atîta sînge îl slăbesc puterile: — Hai, Vasilică, să cercăm altmintrelea; fă-te tu o roată de fier și te sui în dealul ăla, eu m-oi face o roată de oțel și m-oi sui în celălalt deal, și ne-om duriga la vale: care s-a sparge, acela-i învins. Și așa făcură, dar nici vorbă să se poată învinge. Atunci zise zmeul: — Vasilică, numai un lucru nu l-am cercat, fă-te tu o pară albastră, că eu mă fac o pară roșie, și să ne batem în văzduh; dacă nici atunci nu ne putem birui unul pe altul, apoi iar începem lupta la piept. — Bucuros, zise Vasilică, și se făcu o pară albastră, iar zmeul se făcu o pară roșie, și atîta se luptară în văzduh, de gîndeai că tot ferferiță s-or face, dar de învins nici poveste. Atunci se ivi un corb croncănind, că-i mirosea sîngele celor doi zmei omorîți și neîngropați. Și cum îl văzu zmeul zise: — Frate corbule, du-te cu aripile în apă și ți le moaie, și numai odată adie cu ele para asta albastră, că-ți dau un trup de voinic, cum n-ai mîncat de cînd ești. Iar Vasilică-i zise: — Frate corbule, moaie-ți tu aripile și adie o leacă para asta roșie și-ți voi da 3 grămezi de carne de zmeu, două ți le-am făcut astă noapte și a treia, de-mi ajută Dumnezeu îndată-i gata. Cum auzi zmeul, că pe cei 2 frați i-a omorît Vasilică în acea noapte, se cătrăni de gîndeai că l-a sorbi dintr-o răsuflare; dar și corbul, cum auzi ce prînz minunat îi gătă Vasilică, se slobozi în vale și-și muie aripile, apoi adie cu ele de trei ori pe zmeu, iar zmeul căzu în mici bucățele de se sătură corbul din ele cu pui cu tot. În desagii de pre calul acestuia a găsit Vasilică soarele îmbordrojit în patru pînzeturi și tot îi ieșeau razele afară, ca ghimpii ariciului. — Mulțam Doamne, că acum toate le avem, zise Vasilică, iar ortacul lui se minună de vitejia lui. Apoi au pus și soarele pe calul lui și au plecat la drum. Dar deodată stătu în loc și zise: — Ortace, mai ține o leacă caii, să mă duc să văd ce-i pe la curțile zmeilor. Și s-a dat Vasilică peste cap și s-a făcut porumb și hai către curțile zmeilor. Acolo se pitulă pe o crenguță lîngă fereastră, ca să nu-l vază nime, și ascultă cum povesteau zmeoaicele. — Tu muieri, zise cea mai mare, să știți că cu bărbații noștri nu-i bine, de nu mai vin. Uite, e pe la prînzul cel bun și ei nu mai sosesc. Al meu zisese că a veni cum a fost aseară. — Dar așa, zise cea mai mijlocie, și al meu nici merinde nu are. — Numai de una mă tem, zise cea mai mică, să nu se fi întîlnit cu Vasilică, Floare-frumoasă, că ăla-i omul naibii! — Că de o fi una ca aceea, zise cea mai mare, mă duc în calea lui, și mă fac o fîntînă lină cu apă ca gheața de rece, cît cum a bea din mine, cum se crapă în mii de bucățele. — Ba eu mă duc în calea lui și mă fac un păr cu pere întraurite, pe din lăuntru otrăvite, cum va îmbuca din una, să-i crape inima din el. Iar zmeoaica cea mai mică zisese: — De cumva ar scăpa de voi, eu m-oi face un scorpion, cu o falcă-n cer și cu alta-n pămînt, și l-oi sorbi dintr-o răsuflare. Vasilică toate le-a auzit și și-a gîndit: — Hai, drace, hai, faceți voi socoteala fără crișmariu, că vedea-veți ce va fi-n sfîrșit! Și s-a dus la ortacul lui, a căutat desagii, să vază bine-s legați caii? bine-s potcoviți? și dacă a văzut că toate-s în stare bună, s-au suit pe cai și hi! la inima drumului, că te ocară țăreanul cu bîta, vorba moților. Era o zi caldă aceea, cum sînt pe la noi pe vremea seceratului. Călăreții noștri mergeau voinicește, cu toate că era greu pe cai, că ce gîndești, pe lîngă că era cîte un voinic pe cal, mai era și cîte o pereche de desagi; pe un cal desagii cu luna și jumătate stelele, iar pe celălalt cal soarele cu cealaltă jumătate de stele. Cînd era colea pe la prînz, cînd mai cădeau de pe cal de căldură și de osteneală, dau de o fîntînă limpede ca lacrima și rece, Doamne, că și împrejurimea o răcorea cu răceala ei. Ortacul lui Vasilică, cum o vede, de departe se aiaptă într-acolo să se coboare și să-și stîmpere setea cît de îngrabă. Dar Vasilică-l opri zicîndu-i: — Stăi o leacă să cerc eu apa, că pe cînd am trecut p-aici, parcă nu era nici o fîntînă. Și și-a scos Vasilică paloșul, și din spatele murgului a dat cruciș și curmeziș cu vîrful paloșului în fîntînă, și îndată a rămas în loc de fîntînă o grămadă de carne împuțită într-o baltă de sînge și mai împuțit, încît voinicii fură siliți a fugi de acolo, ținîndu-se cu mîinile de nas. — Nu ți-am spus – zise Vasilică – că aci nu fusese fîntînă, cînd trecurăm p-aci? De beam acum apă, ce să întîmpla cu noi? Mergînd mai departe prin căldura aceea procletă, li se mai lipea limba de cerul gurei de sete și oboseală, și o lingură de apă nu găseau. — Dar uite, uite! zise odată ortacul lui Vasilică cătră Vasilică, uite-uite, parcă văd un copac colo-colo; un copac? ba nu-i copac, e un păr mare frumos cu pere galbene ca ceara și mari ca pumnul! Crengile-i mai ajungeau la pămînt de încărcat ce era. De departe se repezi ortacul lui Vasilică să-și ieie o pară să-și stîmpere setea, dar Vasilică îl opri, zicîndu-i: — Stai să văd eu ce pere-s acestea, că cînd am trecut pe aici, nu era nici un păr. Și îndată scoate Vasilică paloșul și tăie cruciș-curmeziș, cu vîrful paloșului în păr și... grozăvie! în loc de păr rămîne mîglă de hoit împuțit cît nu era modru să stai și să te uiți la ea. — Spusu-ți-am! zise Vasilică către ortac, că perele astea seamănă a drac! De aci nu mai era chiar departe pînă la casa faurului, deci grăbesc într-acolo să se răcorească și ospăteze, că mai cădeau de pe cai de flămînzi, însetați și osteniți ce erau, că merindea de mult li se gătase, iar ploștele erau goale de cînd intrară în țara zmeilor; apoi de acolo nu cutezară să-și ieie nici de mîncat nici de beut, că cine ar și cuteza a mînca ori a bea de la spurcații de zmei?! Dar cînd erau mai să intre în curtea cea ocolită cu gard de fier a faurului, simțiră că arde ceva în spate. Ian uite îndărăt, zise Vasilică, vezi ce ne arde așa tare în spate?! Și se uită ortacul îndărăt, dar nu văzu decît o negură deasă apropiindu-se de ei, și-i spuse stăpînu-său: — Numai o negură-i, stăpîne, nu-i cel lucru mare. — Numai o negură? întrebă Vasilică, hm! a dracului negură e asta; dă pinteni calului! Și dădură pinteni cailor și într-o clipă fuseră în curtea faurului și puseră zăvoarele pe porți. Faurul își aștepta ortacul cu brațele deschise și cu buzduganul roșu în foc. Zmeoaica cearcă la poartă, vede că n-are ce-i face; dădu un ocol jur-împrejurul grădinei, doară va afla ceva strungă undeva, ceva spărtură dar pace! tot gardul era nou, din ceriu pînă-n pămînt tot din pari de fier și îngrădit cu grădele de fier și acoperit cu spini de fier și proptit cu proptele de fier. Dacă văzu hăranca și văzu că peste gard nu-i modru de trecut, nici prin el de străbătut, își puse în gînd doară barem prin înșelăciune ar putea ajunge înlăuntru. Deci se rugă de faur așa: — Scumpul meu faure, fii tu bun și fă o gaură cu sfredelul în poartă să mă pot uita să văd numai fața lui Vasilică, Floare-frumoasă, care mi-a omorît două surori și doi cumnați și pe scump bărbatul meu, care era căpetenia zmeilor. Vasilică, auzind rugarea zmeoaicei, zise cătră faurul: — Fă-i pe voie! Și făcu faurul o gaură cu spițelnicul și se uită prin ea, dar se făcu că nu vede nimic, deci zise zmeoaica: — Fii bun, faure, fă-mi o gaură cu cepurariul că p-aci nu văd mai nimic. Și faurul, îndemnat de Vasilică, a făcut o gaură și cu cepurariul, dar tot a zis zmeoaica că nu vede și să facă bine să-i facă o gaură cu obedariul. Și i-a făcut o gaură cu obedariul, dar prin ea a vrut zmeoaica a se fîștica înlăuntru. Cînd a văzut Vasilică gîndul zmeoaicei: apucă buzduganul, și cînd aceea-și vîrî capul prin gaură, acesta poc! numai una-i lipi în frunte de n-a mai mîncat altul coleșe. Acum zmei și zmeoaice știa bine că n-au de unde-i veni în cale, dar de alte bidigănii tot se mai putea teme, că așa erau vremile pe atunci. Dar în locul unde a murit zmeoaica a rămas un munte de fier și altul de oțel. După aceea s-a ospătat la faurul trei zile și trei nopți, apoi a plecat mai departe, către casă. Faurul însă la plecare i-a dat alt cal și i-a spus că în toate căile lui să nu se împotrivească la nime; ori cu cine s-a întîlni de nu i-ar da loc, deie-i el. Adică l-a învățat faurul, cum un frate bun învață pe frate-său, cum un tată învață pe copilul lui; dar Vasilică tot Vasilică rămîne, el vrea să vază ce ar fi dacă nu s-a lăsa povățuit? Cum merse pe cale numai cu ortacul său, iată că dau de două bălți mari, printre care trecea drumul. Cînd sînt chiar printre ele, iată li se ivește ca din pămînt o jumătate de om, care adică avea capul de jumătate cu un ochiu și o ureche, apoi avea jumătate trupul cu o mînă și un picior. Și Jumătatea de om strigă de departe: — Vasilică, fă-mi drum! Acum ce să facă Vasilică? Ar da drum, îi e chiar rușine să se dea el în lături de o jumătate de om; n-ar da drum, își aduce aminte de vorbele faurului; iar a trece unul pe lîngă altul nu se poate, că drumul era foarte strîmt. Deci, mai și umflîndu-se rînza în el, strigă tare: — Eu să fac loc la o jumătate de om? Și se repezi la Jumătatea de om ca să-l arunce-n baltă. Dar Jumătatea de om s-a aieptat numai, ca-n glumă și i-a și luat desagii cu soarele, luna și stelele și s-a cărat de-acolo rîzînd cu hohot. Ce să facă acum Vasilică? S-a luptat cu zmeii și a omorît zmeoaicele, iar acum să-l batjocorească o jumătate de om! Se pune deci cu frumosul pe lîngă Jumătatea de om, ba-i zice și jupîne, numai doară-doară i-a da desagii. Dar Jumătatea de om încă avea poftele lui, lui nu-i era de desagii lui Vasilică, nici de ce era în desagi, ci-i era de fata împăratului, pe care el n-o putea dobîndi, dar un voinic ca Vasilică vedea bine că-i în stare s-o cîștige; deci zise lui Vasilică: — Bucuros facem tîrg: îți dau desagii cu tot ce ai în ei, dacă vei merge și-mi vei aduce pe fata împăratului Verde de nevastă. — Bine, zise Vasilică, numai stăi aci! Și plecă Vasilică, iar pe slugă, adică pe ortac îl lăsă aci să aibă grijă, nu cumva să fugă Jumătatea de om. Mergînd pe drum, dă de un om, care mînca brazdele după cinci pluguri și tot se văieta că nu mai poate de foame. — Da cum poți tu zice că nu mai poți de foame, cînd înfunzi în tine tot pămîntul ce-l scormonesc cinci pluguri? — Eu sînt Foametea pămîntului, răspunse omul, așa-i firea mea, să nu mă satur în veci. — Noa hai cu mine, că trebuie să te satur eu odată! Dimpreună cu Foametea pămîntului s-a tot dus pînă unde se varsă Dunărea; acolo, la gura Dunării, au dat de alt om, care sprijinea Dunărea cu gura și toată bea apa și tot striga: vai că mor de sete! — Cine ești tu, strigă Vasilică, de beai toată apa Dunării și tot te vaieți de sete? — E frate-meu, zise Foametea pămîntului, el este Setea pămîntului. — Zi-i să vină cu noi, că l-oi sătura eu de vin, nu de apă ca pe broaște. Bucuria fraților, că se întîlnesc și o să se sature fiecare în felul său, adică unul de mîncare și altul de băutură! Nu mult au mers tustrei și au dat de un Jumătate de om și avea la picior legată o piatră mare de moară și totuși așa fugea de tare încît un iepure nu se putea feri de el, aci-aci era să-i calce; iar Jumătatea de om striga cît putea: Hi, vită leneșe, și bietul iepure fugea cu limba scoasă. — Aci sîntem în țara bazaconiilor, zise Vasilică, și întrebă pe ortaci, cine să fie schiloada aceea, ce fuge atît de tare? — Este Strepedele pămîntului, zise Foametea; hai să-l luăm cu noi! — Hai, zise Vasilică, poate că ne-a face vreo ispravă în calea noastră. Acum erau patru, că Strepedele dintr-o vorbă abia s-a învoit să plece, și era tot înaintea lor. Mergînd ei așa dau de un foc mare, care ardea de noauă părți, în toată partea cîte noauă stînjini de lemne și chiar între focuri zgriburia un om îmbrăcat în noauă cojoace și striga cît îl lua gura: Vai, că frigu-mi-e! Acesta era Gerul pămîntului. Vasilică îl luă și pe acesta cu el și merseră mai departe. Dar nu mult după aceea dădură de alt om, care stînjenea pămîntul și striga vai că nu mai am ce stînjeni. Acesta era Stînjenul pămîntului. Pe ăsta încă-l luară cu ei și merseră mai departe. Și cum au mers au dat de alt om, care se uita în toate părțile și striga că moare de necaz că nu mai are ce vedea. Acesta era Vede-tot. Pe acesta încă-l luară cu ei și merseră ață la împăratul Verde. Împăratul i-a primit tare cinstit, afiînd că Vasilică e fecior de împărat și că vine la el să-i pețească fata. Dar a vrut să facă cu ei o leacă de glumă, ca să le cerce puterile; deci au poruncit la slujitori să frigă numaidecît o sută de boi, o sută de vaci, o sută de viței, o sută de berbeci, o sută de oi, o sută de miei, o sută de porci, o sută de purcei, o sută de găini, o sută de gîște și o sută de rațe, apoi o sută de pești și o sută de cuptoare de pită și să le pună înainte dimpreună cu o sută de buți de vin roșu, și o sută de buți de vin galben. După ce fură toate puse pe masă, pofti împăratul pe Vasilică cu ortacii cu tot la gustare, și prinseră a mînca, dar la ceilalți de abia s-a ajuns cîte un picioruț de pui, că Foametea toată le îndopa, iar din vin doară de au băut ăștia cîte un păhăraș, că Setea toate buțile le goli. Drept că și ziseră ești doi frați: — Mulțam Doamne că ne vedem și noi odată sătui. Împăratul încremeni cînd văzu minunea asta, deci stete pe gînduri, că să-și deie oare fata după Vasilică ori să-l prăpădească cu soți cu tot? Nu i-o dau, își gîndi, mai sînt feciori în lume! Apoi porunci slujitorilor să încălzească casa de pierzare. Aceea era o casă de fier, care o umplea de lemne și apoi le da foc, și după ce ardeau toate lemnele de erau păreții roșii, băga pe cei vinovați la pierzare înlăuntru și acolo se făceau scrum, numai cenușa le-o scotea afară și le-o spulbera în vînt. După ce a fost casa pierzărei bine roșită de foc, spuse slujitorilor să ducă pe streini acolo să-i culce peste noapte. Și i-au dus slujitorii, dar la ușă ăștia au stat pînă-i zice un „tatăl nost”, iar Gerul pămîntului intră înlăuntru și numai de cîteva ori suflă și într-atîta se răcori casa de tare, încît cerură învălitori de la slujitorii împărătești, ca să nu le fie frig peste noapte. — Aceștia-s chiar dracul! ziseră slujitorii, dar dimineața, cînd auzi împăratul că încă cerură țoale să nu le fie frig, i se sui odată părul măciucă în vîrful capului și-și gîndi: „M-am însîmbrat cu dracul”! Colea cam pe la prînzișor ies ortacii din casa perzărei voioși și sănătoși și dau față cu împăratul. — Bună dimineața, înălțate împărate! — Să trăiți cu bine, feciori, dar cum v-ați hodinit, nu v-au mîncat purecii? — Mîncat-au pe dracul! Nici că se pot ținea în focuita cea de casă friguroasă pureci. Uite la ortacul cum zgriburește? Și în adevăr Gerul ieșea zgriburind din casă, unde dormise. Mai povestiră ei una alta, ca oamenii, apoi zise Vasilică: — Înălțate împărate, noi n-am venit să facem mulți pureci pe aici; am venit, să-mi dai fata de nevastă și să mergem de unde am venit. — Bine, fătul meu, eu bucuros te cunun cu ea, dar haina de mireasă îi este la o cusutoare în orașul cutare din țara împăratului Roșu, dacă în două ceasuri va fi aci, vă bag în cununie, dacă nu, fluieră a pagubă. — Dar trimis-ai pe cineva după ele? — Vei trimite tu, dacă-ți trebuie nevastă. Vasilică chemă îndată pe Strepedele pămîntului și-i zise: — Ai auzit ce zice împăratul? — Auzit. — Și mi-ai putea face isprava asta? — Putea. — Noa, calea și valea! Și a plecat Strepedele pămîntului și într-o minută nu-l mai vedeai, așa se depărtase. În calea lui întîlni o babă vrăjitoare, care fusese trimisă tot după haina fetei împăratului cu un an mai înainte, și încă nu sosise acolo. — Dar unde mergi, babă? — Iacă unde și iacă unde, dar tu unde mergi? — Dacă și eu merg acolo. — Așa. — Așa! — Atunci hai să mergem împreună! Au și mers ei o leacă de loc împreună, iar la o fîntîniță, între hotară se pleacă să bea apă Strepedele, și se pleacă și baba, și după ce beau apă zise baba: — Hai să ne hodinim, puțin. Și se hodiniră. Și apoi zise baba: — Hai să-ți caut în cap. Și Strepedele se lasă. Și cum îi căută în cap baba mi-l adormi și apucă drumul după haină, că-și gîndi: — Eu călătoresc de un an și mai bine și n-am ajuns încă la cusutoarea. De duce feciorul ăsta haina el va căpăta plata pentru ea, iar mie mi-a fi de puf un an și mai bine de muncă. Să apropiau două ceasuri, și Strepedele nu se mai vedea înturnînd. Vasilică sta ca pe spini, că de trece timpul și nu-i vine cu haina, nu capătă fata. Deci strîmtorit cum era, chemă îaninte pe Vede-tot și-i zise: — Ian uite tu, ce face Strepedele, de nu mai vine? Ăsta se uită și cum îl vede dormind zice cătră Stînjenul pămîntului: Ia vezi de trezește pe somnea de Strepede, că ui’ cum doarme dus ca un boier. Și Stînjenul îndată l-a stînjenit de cîteva ori de a sărit ca un purece de zdravăn, și raita, băiete! Cît ai bate în pălmi, fu la cusutoarea, unde baba chiar suia treptele; dar las pe Strepedele de nu i-a dat biata babă de pe trepte, apoi intră înlăuntru, luă haina și cît ai clipi cu ochii fu îndărăt la împăratul Verde. Nu erau chiar două ceasuri împlinite de la plecarea Strepedelui și haina era îmbrăcată pe fata împăratului și merse cu Vasilică la cununie. După cununie urmă o leacă de ospăț, și hai de unde am plecat. Cînd fură pe la cele două bălți aflară pe ortacul cel vechi al lui Vasilică, adică pe cătana lui de acasă, stînd și așteptînd după stăpînul său. Jumătatea de om era în baltă cu desagii lui Vasilică cu tot, dar de tot în baltă, ca un broscoi în fundul mocirlei. Cum îi spuse sluga ce-i și cum, dădu Vasilică poruncă la Setea pămîntului să stîrpească bălțile. Cela le și zbici dintr-o sorbire. Adică chiar în fund zăcea Jumătatea de om călare pe desagi, dar cum văzu pe fata împăratului aci, sări ca fript de pe ei și să apropie de ea. Atunci sluga lui Vasilică luă desagii și-i puse pe cal, ortacii lui Vasilică alungară pe Jumătatea de om în pustii locuri, iar Vasilică cu sluga după ce-și luară rămas bun de la ceilalți ortaci, s-au dus acasă, unde era tot întunerec încă. Acolo a dat la tată-său Soarele, Luna și Stelele, și cum le-a pus pe ceriu în cuierul lor, se făcu ziuă și lumină, iar Vasilică, Floare-frumoasă au serbat și aci nuntă crăiască și împărătească, la care au chemat și pe ortacii lui, cu care fuse-n pețite, și pe frate-său de cruce faurul. Eu încă am fost la nunta aceea, am tăiat lemne cu sapa și-am cărat cu ciurul apa, pentru care slujbă am fost omenit, cum nici n-aș fi gîndit.


content:
A fost odată ce a fost, a fost o babă săracă, dar tare săracă, de nici casă nu avea ca oamenii, numai hulubă în pămînt ca țiganii. Și avea biata babă trei feciori, hărnicuți și frumușei, nu-i vorbă, dar calici, lipiți pămîntului. Și nu erau însurați nici unul din ei. Dacă zicea biata babă: — Mă feciori, dar vedeți de vă însurați barem unul din voi, că uite eu-s bătrînă, nu vă mai pot spăla și cîrpi cum se cade, atunci ei răspundeau: — Da cu ce amarul ne vom ținea muierile și copiii de ne-a da Dumnezeu, cînd n-avem nici noi nimic, decît lucrul mînilor noastre?! Odată zice însă cel mai mic, pe care-l chema Crislăscan: — Mamă eu mă însor; du-te la împăratul și pețește-i fata pe seama mea. — Vai, dragul mamei, zice baba, d-apoi pînă la a împăratului nu mai sînt fete? Gîndește-te tu la una din oameni de seama noastră, că, de nu alta, împăratul m-a pune la robie pe viață, de voi cuteza să merg înaintea feței lui cu așa vorbe. — Du-te numai, mamă, și-i spune, să-mi deie fata, apoi ce va fi, aceea va fi. N-a avut încătrău biata babă, s-a dus la curtea împăratului și a intrat înlăuntru, că p-atunci nu mai știa lumea de atîte ceremonii, nici la împărați, nu mai ciocănea nime în ușă, ca acum, cînd nici la un potlogariu nu poți intra pînă nu i te comănăci de o sută de ori. După ce intră baba înlăuntru, dădu binețe cum știu mai frumos: — Să deie Dumnezeu bine și sănătate la înălțatul împărat! Iar împăratul îi răspunse blînd: — Să trăiești, babă: dar ce vînturi te poartă pe la noi? — D-apoi, fie fața Măriei-sale cinstită, am un melenaș și m-a trimes să-mi dai fata după el. Împăratul zîmbi a rîde, dar nu se supără pe babă, ci gîndind că nu-i cu toată firea, îi zise, să-și trimită feciorul. Dacă a auzit baba vorbe așa bune de la împăratul, prinse o leacă de curaj; deci mulțămi înălțatului împărat de vorbele cele bune, apoi își luă sănătate bună: — Mai rămîi cu Dumnezeu, înălțate împărate! și se grăbi cătră casă să spună lui Crislăscan ce a isprăvit. Acela cum o văzu, îi ieși înainte și o întrebă cum a îmbiat? Ea-i spuse pe rînd, cum a mers, cu cine s-a întîlnit pe cale, ce au povestit, cum a dat binețe la împăratul, el cum i-a mulțămit, ce au vorbit amîndoi și, ce veste aduce, că adică împăratul l-a poftit pe el la curte. A doua zi dis-de-dimineață se pune Crislăscan la drum și colo cătră amiazi fu la curtea împăratului. După ce intră înlăuntru, dădu și el binețe, dar binețe ca pețitorii, ca să știe împăratul cu cine are de a vorbi. Deci zise: — Aflăm pe Dumnezeu cu dumneavoastră! Cum auzi împăratul vorba, îndată văzu, că baba cea de ieri n-a glumit, deci îi mulțămi și împăratul, apoi îi zise: — Tu voinice, vrei să-mi fii ginere? — Eu, Măria ta. — Atunci, dragul meu, bagă de seamă, fata mea nouăzeci și nouă de pețitori a avut și la toți le-am pus capul în par; tu ești al sutălea, și de nu-mi vei aduce luceferii, luna și soarele, care mi le furară zmeii, și al tău cap va ajunge în par; dar de mi le vei aduce, a ta va fi fata mea și împărăția jumătate, iar după moartea mea toată. — Vom cerca, înălțate împărate, zise feciorul, dar să fii bun să-mi cauți mai întîi și să-mi dai calul și armele dumnitale din holteie și mai doi cai și două rînduri de arme pentru doi frați ai mei. — O voinice, zise împăratul, că acum pricepu, că are lucru cu un viteaz, „armele mi le-a mîncat rugina”, iar din cal numai oasele doară mai trăiesc într-un corn de grajd undeva. — Apoi fără aceste lucruri nu plec, că în zadar mi-a fi umbletul, că știi zicala cîntecului: Că voinicul nearmat E ca știuca pe uscat, Și voinicul fără cal E ca peștele pe mal. Dacă văzu împăratul și văzu cu cine are de lucru, îi căută calul și armele lui cele din holteie și-i mai dădu doi cai și două rînduri de arme pentru frații lui, ș-apoi bani de cheltuială, adică cum zice cîntecul: Îi da bani de cheltuială Și haine de premeneală, Apoi cai de călărie Și arme de vitejie. Și așa Crislăscan merse ață acasă, de unde plecară toți trei în lume la vitejii. Și s-au dus ei multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, pînă au ajuns la hotarul dintre țara lor și țara zmeilor. Acolo era o prăpastie mare, iară peste prăpastie un pod mare tot de stani și bolovani. Cînd fu acolo, zise către frați: — Voi vă trageți de o parte în pădure și lăsați caii să pască prin poieni și pe drumuri, că eu am o țîr de lucru sub podul ăsta, că zmeii cînd trec cătră casă trebuie să vie p-aci, să văd ce voi putea face; dar voi avea lipsă de voi, voi să nu dormiți, să-mi puteți sări într-ajutor. Așa frații lui intrară în pădure cu tustrei caii, iar el rămase numai singur sub pod cu paloșul în mînă. Colo cătră miezul nopții auzi de sub pod glas în capătul podului: — Hi, cal de strige, lupii carnea ți-o mănînce, știu că nu-i Crislăscan p-aici, că numai de el mă tem. — Ba-s chiar eu, zice voinicul, ieșind de sub pod, am venit să ne tragem o leacă de răfuială, de ce ne-ai lăsat în întuneric și ne-ai luat luceferele; ori mi le dă cu treabă bună, ori le voi lua în luptă dreaptă. — Nici ți le voi da cu treabă bună, nici nu mi-i frică că mi le vei lua în luptă dreaptă, că mai am doi frați, care îndată vor fi aci și-mi vor ajuta, zice zmeul. — Bine, bine, zice voinicul, cobori numai jos, să văd ce poți tu singur deocamdată, că nici eu nu-mi aștept frații. Și se încăierară ca doi zăvozi, dar ce făcu voinicul, ce nu făcu cu zmeul, huzdup! de pămînt, de-i crăpă rînza și pieri pe vecie. Apoi căută voinicul în desagi pe calul zmeului, acolo luceferele tustrele, într-o desagă cel de seară, într-una cel de dimineață, iar cel de mez de noapte era legat de oblînc ca un bostan. „De unul m-am mîntuit,” gîndi voinicul băgîndu-se sub pod și scăpărîndu-și o leacă de foc să-și aprindă pipa. Dar nu avu vreme să tragă două-trei colburi, cînd iar auzi glas la capătul podului: — Tu, cal de strige, lupii carnea ți-o mănînce, că știu că nu-i p-aici Crislăscan Viteazul, că numai de el mă tem, dar nici de el tare. Acesta era zmeul, care furase luna. — Ba-s chiar eu, jupîne zmeule! zice voinicul ieșind de sub pod, dar nu mai da la laude, fără hai de-mi dă seamă, cum de ai cutezat să ne furi tu luna? — Cutezat-am, zice zmeul, cum voi cuteza să-ți iau și inima din tine îndată. Și se coborî zmeul, și se puseră la luptă dreaptă, luptă voinicească, și se trîntiră și se pumniră, de gîndeai că doi munți își dau în capete: bubuia pămîntul cale de o poștă în giurul lor, dar ba să se poată învinge. Atunci trînti feciorul pe zmeu pînă în grumazi și-i tăie capul. Apoi căută ce are în desagii de pe cal? Adică acolo era îndesată luna de nici nu grămujda. „Mulțam Doamne, zise feciorul, numai de mi-ar umbla tot așa de bine și cu zmeul cel mai mare, care trebuie să sosească îndată cu soarele; dar nu știu cum va fi, că-s cam obosit, cum m-am vînzolit cu ăști doi”. Și nu trecu mult, după ce se băgă sub pod, și numai auzi iar un glas la capătul podului: — Tu, cal de strige, lupii carnea ți-o mănînce, că știu că nu-i p-aci Crislăscan, că numai de el mi-i groază, dar nici de el nu tare! Acesta era zmeul cel mai mare care aducea soarele. Cum îl auzi voinicul de sub pod, îi zise: — Mai încet, jupîne, că și eu-s p-aci. — Și ce cauți tu p-aci? întrebă zmeul. — Dar tu de ce ni-ai furat soarele și ne-ai lăsat în întuneric? întreabă feciorul. — Adică tu vii să mă iei la întrebări? — Cam așa, hai să ne răfuim! Și se prinseră la luptă dreaptă, și se luptară pînă curgeau sudorile vale pe ei, și nu era chip să se învingă unul pe altul. Atunci zmeul zise: — Știi ce, voinice? Hai fă-te tu o pară roșie și eu alta albastră, să ne mai luptăm și în văzduh, că văz că aci jos nu-i chip să ne dovedim. Și se făcu feciorul pară roșie, iar zmeul pară albastră și începură a se lupta în văzduh. Cînd era lupta mai crîncenă, zbură un corb pe deasupra lor, și zise zmeul către corb: — Corbuleț mîndru, slobozi-te în pîrîu și-ți moaie aripile și dă numai odată cu ele în para asta roșie, că-ți dau o grămadă de carne de cal și alta de carne de voinic. Dar voinicul zise: — Corbuleț mîndru, du-te iute colea în poiană la frații mei și le spune să-și umple pălăriile de apă și să vină-ncoace și să toarne din ele pe para asta albastră, că-ți voi da șapte grămezi de carne de zmeu și șapte de carne de cal. Și a ascultat corbul de fecior, și s-a dus la frații lui și le-a spus să vină cu pălăriile pline de apă la capătul podului și să arunce apă pe para cea albastră. Și frații așa făcură, și cînd îi văzu fratele lor venind cu pălăriile pline de apă, să slobozi în jos bătîndu-se cu zmeul, iar cînd fură lîngă pămînt odată aruncară frații apa din pălării pe flacăra cea albastră. Atunci zmeul se făcu mii de bucățele, iar ei scoaseră din desagii lui soarele, ce sta ghemuit de nici nu grămujda. Acum toate le avea cîștigate, dar îl lovi dor să vadă el, cum e țara zmeilor, pîn-a nu merge acasă. Deci își lăsă frații acolea, să făcu un mîț mîndru și hai peste pod în țara zmeilor. Și merse, și merse, pînă dădu de niște curți mari, acelea erau curțile zmeilor. Și zmeoaicele plîngeau și se dăoleau: — Vai de noi și de noi, că hoțul de Crislăscan ni-a omorît bărbații! Iar o babă bătrînă, mama zmeilor, își despletea părul cel cărunt și tot și-l smulgea de supărare și amenința cu pumnii și crișca în dinți de necaz. Mîțul vedea tot ce fac ele. Odată numai auzi pe una zicînd: — Dar nici el n-a scăpa din mînile mele, că mă duc în drumul lui și mă fac un păr cu pere frumoase și cum va gusta din ele, să-i crepe inima și să moară. Alta zise: — Ba eu mă fac în calea lui o fîntînă cu apă limpede, și cum va bea de mine, să-și plesnească. Alta zise: — Ba eu mă fac trei brîne de aur, și mă arunc în calea lor, și cum m-or pune pe trup, tot îi ard de vii. Iar baba cea bătrînă zise: — De scapă de voi, de mine n-a scăpa! Auzind mîțul acestea, dete fuga pînă la pod, unde-l așteptau frații, și le zise: — Haideți, fraților, să ne gătim de cale. Și se puseră la drum, toți trei călări, iar la Crislăscan în dăsagi era soarele, luna și luceferii, și mergeau de rupeau locul. Dar era o zi caldă, caii erau înspumați de sudori, iar ei mai mureau de sete și nu nimereau în cale nici un izvor, nici o fîntînă, nici un pîrîu, ba nici vreun copaciu unde să se răcorească, nu era. Cum mergeau ei așa înfierbîntați și însetați, iată lîngă drum un păr mare încărcat cu pere frumoase. Cei doi frați dau să năvălească la pere, dar Crislăscan îi opri: — Stați să gust eu mai întîi din ele. Și cum era călare, dă cu paloșul odată în păr și iese din el șiroi de sînge. — Ei vedeți, ce ați fi mîncat voi, de nu eram eu aci? Apoi au mai mers ei cît au mai mers și au dat de o fîntînă nu mai limpede ca jioara, de gîndeai că și flămînd să bei din ea. Cum o văd, frații cei doi dau năvală la ea, dar Crislăscan îi oprește. — Mă, lăsați să beau eu întîi! Și-l lăsară frații, iar el își scoase paloșul și tăie apa cruciș și curmeziș, și se făcu un hoit plin de sînge închegat. — Ei, vedeți ce ați fi băut, de nu eram eu aci? După aceea nu mult au mai avut de mers și au dat de un pîrîu cu apă bună, de unde băură și ei și caii, și se luară mai departe. Dar nu mult merg și dau în mijlocul drumului peste 3 brîne de mătase, toate cu fluturi de aur. Cum le văd, frații de loc vor să sară să le ridice. Dar Crislăscan mi-i oprește și dă odată cu paloșul peste ele și de loc înnoată și ele în sînge. — Ei, vedeți, zice apoi către frați, ce ați fi încins pe lîngă voi, de nu eram eu? Și tot mergeau feciorii noștri, ca din poveste, dar nu se mai vedea nici sat, nici oraș, nici nimic, numai neagră pustietate; iar dindărăt îi ardea ceva ca o pară îndepărtată. Și se uită Crislăscan îndărăt, adică era hăranca de babă, mama zmeilor; venea după ei c-o falcă în cer, cu alta-n pămînt, cu una bruș, măturînd, cu alta stele culegînd. Cînd era mai să-i ajungă dă Dumnezeu că ajung la curțile lui Petre Făt-Frumos. Petrea era acasă pe un vîrf de jireadă de paie, și se uită cum vin voinicii cătră el și baba după ei. Cum îi văzu că se apropie, sări de acolo și le descuie porțile și-i slobozi înlăuntru. Într-o clipă a fost și hăranca de babă acolo: — Slobozi-mă, Petre, să văd cine m-a făcut fără copii și fără nurori? Dar Petrea nu o slobozi. Atunci zise Crislăscan: — Fă-i pe voie, deschide-i o leacă portița, dar numai cît să-și bage capul o să mă vadă. Și-i deschise Petrea o leacă portița și-și vîrî ea capul înlăuntru, dar cînd vru să intre toată în curte, Petrea o strînse cu portița așa de tare, de îndată se făcu iapă cu 12 picioare; apoi scoase repede paloșul și-i ciuntă capul. — Na, frate Crislăscane, zice Petrea, acum puteți merge în pace că zmei și zmeoaice nu vă vor mai ținea calea, decît că drăguțul zmeoaicei cei bătrîne nu zic că nu s-ar cerca să te necăjească, fără el nu se leagă de nime, dacă omul nu-și face de lucru cu el. Poate că îl veți tîlni undeva culcat în mijlocul drumului în pielea goală; ocoliți-l și tăceți, dar iată vă spun: tăceți și-l ocoliți, că dacă i dă omul pace, nu-i arțăgos, dar de nu-i dă pace, cu greu poți scăpa de el, că el e Pricina. După aceea plecară de la Petrea, de bună seamă că mai întîi mulțămiră frumos pentru ajutorință, apoi calea și valea! Și se tot duc ei, se tot duc, pînă mai intra în țara lor. Adică numai văd de departe un ometeu cît un urs întins de-a lungul la soare în mijlocul drumului, ca un șarpe, și cu pielea goală. Caii-și fac spaimă și prind a forăi cînd îl văd. — Mă ticălosule, zise Crislăscan, feri-ne din drum, că ni se sparie caii. — Dar Pricina zice a lene: Ba eu. Atunci se înfuriază Crislăscan și se coboară repede de pe cal cu paloșul scos, gîndind că Pricina va cerca să se apere în luptă dreaptă ca voinicii, ori va tuli-o la fugă ca fricoșii. Dar Pricina făcu atît de bine că se ridică odată oblu-n picioare, și cînd fu în picioare, atunci fu și pe cal, și o trecu cu calul în sus în slava cerului pînă în văzduh. Acum putea fluiera a pagubă Crislăscan după cal și după desagii cu scumpeturile, pentru care muncise atîta, că în desagi pe calul lui erau luceferii, luna și soarele. Acum îi picară în minte vorbele lui Petrea Făt-Frumos că cu Pricina să nu-și facă de lucru, dar era prea tîrziu. Deci zice către frați: — Frații mei, voi mergeți acasă și aveți grije de mama, că eu nu pot merge, după ce în loc să duc, după cum m-am legat, soarele, luna și luceferii, am mai prăpădit și calul cel scump al împăratului, acela-mi pune capu-n păr, de mă întorc fără ispravă; bun e Dumnezeu, poate să ne vedem acuși. Aci se despărțiră frații; cei doi merseră către casă – că nu mai era mult pînă-n țara lor, – iar Crislăscan se duse pe altă cale, pe unde încă nu umblase, pe un șes lat și mare. Și cum mergea el așa, dă de un om arînd cu plugul cu 12 boi, și brezdele toate mîncîndu-le, și tot striga: vai foame-mi-e! Hm! zice Crislăscan, esta va fi Flămînzilă, de care auzisem mai an hăt în șezătore, oare să mă prind cu el frate de cruce? — Bună ziua, vere! — Să fii sănătos, vere: dar de unde și pînă unde? — Vin din lume și merg în lume, dar nu mă pot destul mira, cum încape în tine brazda întreagă întreguță, și tot strigi, că ți-ar fi foame! — Nu te mira tu de mine, că eu-s Flămînzilă, și așa-i firea mea; dar te miră de Crislăscan Viteazul, voinic de babă săracă, că omoară zmei și zmeoaice, iar în urmă se lasă batjocorit de urgia lumii, de Pricină! — Dacă eu-s Crislăscan! — Tu? Atunci hai să ne prindem frați de cruce, doară mă vei sătura și pre mine odată, să știu c-am fost și eu odată sătul în viața mea! — Hai! zise Crislăscan; și jurară pe vîrfurile paloșelor și apoi plecară împreună. Cum tot merg ei așa povestind pe cel drum, mai fumegînd din cele pipe, iată dau de o apă mare, care mîna o moară cu 12 petri, din jos de moară sta un om cu gura căscată, și cîtă apă cădea de pe jilipuri, toată o bea, și tot striga: — Vai că mor de sete! Ești doi se abătură pe la el. — Dar ce zici, tălălău, că mori de sete, cînd tu tot mereu bei? întreabă Crislăscan. — Nu te mira de mine, că așa-i firea mea, că eu-s Setilă, dar te miră de Crislăscan Viteazul, voinic de babă săracă, că omoară zmei și zmeoaice, iar în urmă se lasă batjocorit de năpasta lumii, de Pricină. — Dacă eu-s acela! — Tu? Apoi hai să ne prindem frați de cruce, barem mă vei sătura măcar odată de băutură, să nu mor setos. — Hai! zise Crislăscan, și se prinseră frați de cruce, și jurară pe vîrfurile paloșelor; apoi plecară mai departe. Acum erau trei inși. S-au tot dus ei povestind pînă au dat de o pădure. În mijlocul pădurii era un foc ca de 99 cară de lemne și lîngă foc era un om cu cojocul pe mîneci și încins cu cunună de copaci peste mijloc. Asta era vara în postul Sîn-Petrului și el totuși striga: — Vai, că mor de frig. — Cum poți tu striga că mori de frig, pe năbuhala asta, îmbrăcat cu cojocul pe mîneci și lîng-un foc așa pogan? întreabă Crislăscan. — Nu te mira de mine, că eu-s Zgriburilă, și așa-i firea mea; dar miră-te tu de Crislăscan Viteazul, voinic de babă săracă, care a omorît zmei și zmeoaice, iar în urmă s-a lăsat de l-a păcălit urgisitul de Pricină! — Dacă eu-s Crislăscan! — Tu? Apoi hai să ne prindem frați de cruce! — Hai, dară! Și se jurară pe crucea paloșului și plecară mai departe. Acum erau patru inși. Și s-au dus ei tuspatru cît s-au dus, iar dacă au ieșit din pădure la largul, au dat de un om mare numai cu un ochi în frunte și c-o pușcă de umăr. Mult se miră Crislăscan de acest om uriaș și nu se putu stăpîni să nu-i zică: — Ce bați tu cîmpii cu rugina aceea în spate, nu te poți ogoia locului? — Nu te mira de mine, zise uriașul, eu sînt Țintilă, și așa-i firea mea; dar te miră de Crislăscan Viteazul, voinic de babă săracă, că el a omorît zmei și zmeoaice, iar în urma urmelor l-a păcălit o tîndală de Pricină. De el te miră tu. — Dacă eu-s Crislăscan! — Tu? Apoi hai să ne prindem frați de cruce, doară mă voi duce undeva să mă satur de vînat, că mor de dorul vînatului, și aici în țara mea nu mai am după ce țelui. — Hai, dacă voiești, și apoi vom fi cinci ortaci, și jurară credință și frăție, apoi se luară la drum mai departe toți cinci: Crislăscan, Flămînzilă, Setilă, Zgriburilă și Țintilă. Acum se apropiau de țara Capcînilor, unde oamenii sînt cu cap ca cînii, altcum sînt oamenii ca și noi. Ei și mănîncă bucuros carne de oameni de ceștialalți – „Aci nu-i de a intra”, zice Țintilă, că capcînii numai eu văd ce fac. — Ba să chiar intrăm în țara lor, zise Crislăscan, și vom merge tocma la împăratul lor, să vă țin eu țîră și bine, ca să nu ziceți, că ați umblat în zadar cu mine prin lume. Așa au și făcut. S-au dus chiar la împăratul capcînilor, și Crislăscan au început vorba cam așa, ca oamenii cei cuminte. — Înălțate împărate, noi tuscinci sîntem feciorii împăratului Verde și am venit la Măria-ta, că am auzit că ai fată de măritat, să mi-o dai mie nevastă. — Să trăiți, dragii mei, zise împăratul capcînilor, să trăiți! De oameni de omenie nu ne ferim nici noi, dar datină este în țara mea, ca pețitorii să steie o zi și o noapte, în care vreme să se mai gîndească și fata și eu, iar ei să se ospăteze boierește, apoi a doua zi capătă răspunsul. Trebuie însă să mai știți un lucru: aveți de a mînca și de a bea tot ce vă voi pune înainte și la noapte aveți a durmi unde vă voi culca eu; iar dacă nu, vă rămîn oasele aici la noi. Priceput-ați? — Priceput, înălțate împărate. Și se puse împăratul și porunci de le tăie 99 de boi grași și coapseră 99 cuptoare de pită albă ca spuma, și după ce le puseră în mijlocul curții, le puse de a-ndemînă 99 de buți cu vin roșu, apoi le zise: — Pînă în seară să fie gata. Și se puseră feciorii mei la mîncat și la băut, și cînd fu colo către ojină. Flămînzilă zbiera ca din gură de șarpe: Vai de mine flămîndu-îs Că n-am mîncat de cînd îs; iar Setilă se bocea, că nu mai putea de sete. Auzind împăratul capcînilor chiar cu ale lui urechi vaietele celora, că mor de foame și de sete, după ce el îi ospătase cu 99 boi grași fripți, cu 99 cuptoare de pîne și cu 99 buți de vin și după ce ei numai 5 inși îndopase atîta potop de mîncare și băutură, se înfrică. Porunci deci slugilor, ca să ardă cuptorul cum știu ei mai pogan. Și era cuptorul cel mare în care coc profunții cei ostășești, că puteau îmblăti în el patru inși în voia cea bună, de micuț ce era. Dar apoi l-au și încălzit cu 99 cară de lemne, iar colo deodată cu seara au scos slugile numai jarul din el; împăratul capcînilor pofti pe voinicii noștri la culcate. Țintilă văzuse ce văzuse, deci zise lui Zgriburilă: — Mergi tu, frate, înainte. Și intră Zgriburilă înainte și numai odată răsuflă în lăuntru, și atît se domoli cuptorul de tare, cît prinse a dîrdîi în dinți Zgriburilă, iar ortacilor li se părea că dorm afară în postul Sîn Petrului. Împăratul capcînilor de abia aștepta să se facă ziuă, că ar fi mîncat bucuros o leacă de friptură de om. Trimise deci pînă în ziuă pe un slugă la cuptoriu să vadă nu i s-au ars cumva prea tare friptura? Iar sluga nu sosi bine la cuptor și-și veni repede îndărăt, tot gîfîind. — Da ce-ți e? întrebă împăratul. — Oh! înălțate împărate, aceia-s draci, nu-s oameni. — Da cum așa? s-au prea ars doară? — Dar de unde? Unul strigă că moare de foame, altul să văietă că-i e sete, altul dîrdăie în dinți de frig, iar altul suduie cît mă temeam c-a cădea cuptorul pe el, și tot zice că ce să mai țintească? iar unul mai de omenie bag-seama, îi tot mulcămește ca să aștepte pînă s-a face ziua bine c-apoi pe toți îi îndestulește. Auzind împăratul capcînilor de una ca asta, prinse și el a zgriburi, dar nu de frig, ci de frică. Aceia vor să-mi pună capul, zise el! iar sluga, auzind de frica stăpînului, să făcu frate cu drumul, după ce spuse întîmplarea celorlalte slugi adică ortacilor lui. Cînd se sculară voinicii noștri, împăratul era numai singur în curte, că toți slujitorii îl părăsiră. Deci era hotărît, ca să deie străinilor ce vor cere, numai să-l lase în pace. — Ei, ce poftiți de la mine, întrebă pe eștia văzîndu-i că se apropie de el. — D-apoi, zise Crislăscan, deocamdată să ne arăți fata, că eu doar la pețit am venit. Cam greu veni împăratului să le arate fata, că nici nu era acasă. Ea era Pricina, care fugise cu calul lui Crislăscan, și cu comorile lui, și ea punea la cale voinicii cei mai zdraveni să vină la curțile tatălui ei, iar acela îi frigea și-i mînca pe toți. Acum nu era acasă, era în fundul iadului; că bucuroasă n-ar fi dat față cu Crislăscan, despre care auzise că-i mare drac. Dar împăratul temîndu-se, că aceia te miri ce rău îi vor face, o cheamă numaidecît, că el nu știa nimic despre cele ce avuse ea, adică Pricina cu Crislăscan. Și pleacă ea să vină, dar cînd fu deasupra norilor și zări pe Crislăscan la ei în curte, dă să întoarcă în iad, de unde venea. Dar Țintilă o vede, încoardă și paff! Atunci cade jos moartă, iar Crislăscan se aruncă iute pe calul lui, cu care fugise Pricina și cu care căzuse acum pușcată de Țintilă. Apoi zise către ortaci: — Nu de fată, ci de cal mi-a fost, că pe el-s desagii cei luați de la zmei, cu soarele, luna și luceferele. Acum ospătați-vă aci cu ce veți căpăta, iar peste 3 zile să fiți la mine la nuntă, să vă ospăț cum știu eu. Zicînd acestea, și-a luat rămas bun de la ortaci, și hi, murguț, către casă. Cum au intrat în țara lor, de loc au prins a se lumina, iar împăratul și fata lui, ca și tot poporul se bucură. După ce ajunse acasă, se cunună cu fata împăratului și făcură o nuntă numai ca ea. Acolo au fost și mama și frații mirelui; eu mă uitam pe fereastră la nuntași. Parcă acum văd pe Crislăscan cum iuia și cum zicea către mă-sa: — Spusu-ți-am că-s vrednic să fiu ginere la împăratul? Mai multe n-am auzit, c-apoi m-au alungat de la fereastră, s-au temut bag-seama, ca să nu le fur mireasa.


content:
Într-un sat trăia odată un om sărac și i-a dat Dumnezeu o droaie de fete, iar mai în urmă doi feciori gemeni, pe care i-a botezat: pe unul Binele și pe unul Răul. Cînd erau ei ca de zece ani, au zis către părinți: — Păn-acum ne-ați crescut și v-ați ostenit destul pentru noi, de acum înainte mai putem noi trăi și fără ajutorul vostru. Aveți voi destule năcazuri, faceți-ne oleacă de merinde și ne lăsați să mergem în lume, să ne căutăm norocul. — Bine, dragii tatii, zise omul, văzînd că are așa copii îndemnoși la lucru, numai dați din cînd în cînd și p-aici, barem odată în an, ca să mai știm și noi despre starea și aflarea voastră. Apoi le facu mumă-sa cîte o turtă mare în foc, și după ce-și făcură fiecare cîte o bîticuță, plecară la cale. Au mers ei cît au mers pînă colo către amiazi; iar cînd au fost la amiazi, au dat de o fîntînă lîngă drum, subt o răchită mare. Acolo au stat să poposească. Binele fiind flămînd, scoate turta din traistă și dă să mănînce; Răul cum îl vede, se apropie și mîncă împreună cu el pînă ce-i gată toată turta. Cînd să plece, zise Răul către Binele: — Frate, cînd ne-a lovi foamea, vom mînca turta mea; acum să plecăm, dar uite două drumuri, amîndouă ies colo în deal la cruce, hai să vedem care ajungem mai iute, eu merg pe drumul din stînga, tu du-te pe cel din dreapta. Așa și făcură; că Binele era bun bucuros la toate ce-i spunea frate-său Răul, că el gîndea că toată lumea e bună la inimă ca el. Merse deci Binele pe poteca din dreapta, dar pace să se mai întîlnească cu frate-său Răul; a ajuns însă într-o pădure mare, din care nu mai știa cum să iasă. Merinde nu avea deloc și trăia numai cu cîte o alună, ce biată găsea prin pădure, cu ceva smeură ori mure, ba și ghinde și jir mînca de foame, dar puțin afla și de acelea. De la o vreme prinse a nu afla mai nimic, și din pădure tot nu mai putea ieși. Odată dă de un furnicariu mare, în mijlocul unei poieni, și se îndreaptă oblu într-acolo, cu gînd să-l mănînce, că nu mai putea de foame. Dar furnicarul îi știa gîndul, deci îi zise: — Nu mă mînca, dragul meu, mai rabdă și ăst puțin cît ai răbdat cel mult, că la vreme de năcaz bine-ți voi prinde. Și-i fu milă la băiat și nu mîncă furnicarul, ci merse mai departe, dar flămînd, de-i corăiau mațele de foame. Mergînd el așa, vede într-un copaciu scorburos un stup și-și îndreaptă pașii într-acolo, cu gîndul să-l mănînce. Dar stupul îi gîci gîndul și-i zise după ce fu aproape: — Hei, voinice, puțin folos vei avea și de mă vei mînca, dar rabdă și ăst puțin cum ai răbdat cel mult, că bine-ți voi prinde la vreme de necaz. Și Binele a lăsat stupul în pace și s-a dus mai departe, mai leșinat de foame. Mai mergînd o leacă, vede un lac și lîngă lac doi cocostîrci umblînd după broaște. „Pe unul din ăștia trebuie să-l mănînc!” își gîndi Binele, și căuta un steop de lemn să lovească un cocostîrc și să-l frigă pe cărbuni, că nu mai putea de foame. Dar cocostîrcii, parcă-i știură gîndul, că de departe-i strigară: — Cruță-ne, voinice, că bine-ți vom prinde la vreme de necaz: cum ai răbdat cel mult, mai rabdă și cest puțin; du-te pe calea asta înainte și vei nimeri într-o luncă frumoasă, acolo vei da de curțile unui boieriu bogat, unde vei afla tot ce-ți trebuiește. Binele cruță și pe cocostîrci și merge mai departe pe calea ce i-o arătară aceia. Și într-adevăr, nu trebui să meargă nici cît ai trage o pipă de tăbac, și fu în luncă. Adică pe cine văzu mai întîi? Pe frate-său pe Răul, care păștea o turmă mare de oi boierești. Cum îl văzu, de departe grăbi spre el strigînd: — Bine că te aflu, frate, hai iute dă-mi un strop de pîne, că mor de foame. Dar Răul, în loc să-i dea ceva merinde, fugi de frate-său ca dracul de tămîie. Supărat și împleticindu-i-se picioarele de foame, se trase numai ca șarpele pînă la curțile boierului, ce se vedeau pe luncă în jos, și se rugă la boieriu să-i deie ceva de lucru, ca să-și capete mîncare, că uite moare de foame. Boierul numaidecît a poruncit de i-au adus de mîncare din curte și i-a spus, că toate slujbele-s cuprinse, fără, de voiește, gîscariu, adică păcurariu la gîște poate intra din acea minută chiar. Binele se învoi bucuros, mîncă de se sătură, mulțămi lui Dumnezeu și boierului, și merse, să se culce, ca dimineață pînă-n ziuă să primească gîștele în seamă. A doua zi merse la gîște, iar frate-său Răul era la oi. Cînd fu seara, intră Răul oblu în curte la boierul și-i zise: — Uite, boieriu dumneata, gîscariul s-a lăudat că în timpul de o zi și o noapte ți-a scoate tot grîul din stoguri, fir de fir, și stogurile vor rămîne întregi de paie goale. Boierul cam credea vorbele Răului, că pînă într-aceea nu-l prinsese nici cînd cu minciuna. Deci cheamă pe gîscariu înainte și-i zise: — Să vezi, băiete, să faci ce te-ai lăudat pe cîmp, că de nu, te prind de urechi; bag seama zise mai mult în glumă decît înadins. — Dar ce să fac, domnule? întreabă Binele; ce m-am lăudat? — Știi tu bine; ai zis că vei scoate tot grîul din stog, fir de fir, și paiele vor rămîne stog cum sînt; acum să te văd, harnicule, că de nu, vai de urechile tale! Da unde nu se supără băiatul, da unde nu prinde a plînge și a se tîngui, de gîndeai că lumea piere; nici de cină nu-i trebui, numai se închise în căsuța lui, lîngă cotețul gîștelor, și plînse pînă către miezul nopții. Atunci bătu cineva la ușă. — Cine-i? întrebă băiatu. — Eu, furnicarul, răspunse cineva de la ușă, lasă-mă înlăuntru. Și-l lăsă înlăuntru. — Fătul meu, știu eu năcazul tău; că eu sînt craiul furnicarelor și al furnicilor, dar culcă-te și dormi fără frică, că mîni în zori de zi grîul va fi ca ales pe masă. Apoi se duse craiul furnicilor la stog și se sui în vîrful lui, iar furnicile toate din lume erau prin stog și așa erau de multe, cît abia la 3-4 ajungea cîte un grăunț de grîu. În cîteva ceasuri grîul era ca ales pe masă. Binele s-a uitat la ele în tot timpul acela și se minuna de hărnicia lor și-i părea bine, că mai ieri alaltăieri nu l-a mîncat într-o bobotă de foame. Pînă-n ziuă se sculă boierul să vază minunea, și în adevăr se minună de ce văzu și lăudă pre băiețan; ba nu se putea destul mira, cum un biet băiat de la gîște să facă lucruri, care n-ar fi în stare să le facă nici cei mai procopsiți curteni. A doua seară iar vine Răul cu o minciună la boierul, care minciună i-o și crede cela mai înainte de a i-o spune. Îi spune adică, că uite gîscarul s-a lăudat, că pînă dimineață din paluta boierească, numai de ar voi el, ar putea face o mănăstire de ceară. Lucru mare acesta, și cum îl auzi boierul, îi și veni gustul să-l aibă. Ce gîndiți d-voastră: mănăstire de ceară! Deci cheamă băiatul înainte și-i zise: — Pînă dimineață să-mi faci din paluta cea mare o mănăstire de ceară! Supărarea băiatului nu se poate spune, și plînsul lui și necazul lui. Dar colo către miezul nopții cine-i bate în ușă? Crăiasa stupilor, pe care mai ieri – alaltăieri în foamea lui era cît pe aci să o mănînce. Ea-i spuse, să nu se supere, că va fi cum va voi Dumnezeu. Și porunci tuturor albinelor din lume și din țară să se adune, și toți păreții palutei să-i îmbrace în ceară și pe pereți să facă icoane din ceară, iar în mănăstire să facă altariu de ceară, și pînă dimineață să fie gata. Și așa se făcu. Și se bucură boierul cînd văzu acea mîndrenie de mănăstire, cum nu mai era alta în toată lumea, și lăudă pe copil, care amu era cotîngan. Peste vreo cîteva zile, după ce Răul gîndi și răzgîndi fel de fel de bazaconii, mai veni cu o minciună la boierul. El știa adică, că boierul nu are copii decît o fată, ce se apuca fecioriță, dar feciori nu avea niciunul. Deci Răul, zice către boier, că uite Binele s-a lăudat că peste noapte-i poate aduce de la zîne un copil cu părul de aur. Boierul, dorind foarte să aibă un fecioraș, și văzînd cîte lucruri frumoase a făcut Binele, crede, că de bună seamă el așa s-a lăudat, precum îi spune Răul. Deci cheamă pe băiat înainte și-i spune. — Pînă mîni dimineață lîngă boierița în pat să aflu un copil, nu-mi pasă: adu-l de la zîne, fă ce știi, numai să aibă fecioraș! Acum încremeni Binele la astă poruncă și intră în casă plîngînd. Dar colo la miezul nopții bătu numai la ușă împăratul cocostîrcilor și-i zise: — Nu mai plînge, nu te dăoli, că porunca boierului este împlinită; boierița are la sîn un copilaș cu părul de aur, amu i l-am adus de la zîne. Bucuria băiatului, dar bucuria boierului! Numaidecît cheamă preotul și făcu 2 lucruri: un botez și o logodnă. Logodi adică pe Binele cu fata lui și-i dădu jumătate boieria și moșiile și binele, iar Răul se lăuda – crezînd că așa merg lucrurile numai cum gîndea el – se lăuda, că în ziua nunții va sta în vîrful unei clăi de fîn pînă cînd aceea, dîndu-i-se foc – va arde pînă-n pămînt. Toți se minunau cum va fi lucrul acela, dar cînd colo, Răul arse cu claia împreună, de nu se alese numai cenușă din el. Dar cenușa aceea o suflă vîntul în toate părțile și unde căzu, acolo răsări. De aceea în lumea asta este mai mult rău, decît bine.


content:
A fost odată un om sărac, dar nu altmintrea sărac, fără n-avea nimic, nici chiar mîță-n vatră, din care pricină a luat lumea-n cap, și-a lăsat muierea singură, cu copil mic în brațe, și s-a tot dus pîn-a ajuns într-un sat, cale de nouă zile de la satul lui. Acolo s-a băgat slugă la un domn mare, bogat și bun. Și a slujit el cu credință la domnul acela un an, și a slujit doi, pînă s-a împlinit opt ani. Atunci s-a dus în curte la stăpînu-său și a zis: — Domnule, opt ani ți-am fost slugă bună, rea, cum mi-a ajutat Dumnezeu sfîntul; acum m-a prins dor de casă, fă bine și-mi plătește cît știi că mi se cade, și rămîi cu Dumnezeu. Iar stăpînu-său îi părea rău după el, că fusese slugă cu credință. Deci îi zice: — Mă, fătul meu, mai stai tu la mine barem opt ani, atunci te voi cunoaște cu o sumă frumoasă de bani, și după ce-i merge acasă nu-i mai fi silit să slujești pe alții, ci vei fi tu gazdă de rîndul tău. Și s-a învoit omul, și a mai slujit opt ani. Altu însă n-a mai vrut să slujească. S-a rugat deci de stăpînul său să-l sloboadă. Și l-a slobozit, și i-a dat stăpînă-sa trei pite mari, două să-i fie de merinde, iar în una i-a pus bani uscați cîți i se cădea pentru slujit de șașesprezece ani. Dar pînă nu plecă, i-a zis stăpînul său: — Mă, fătul meu, la mine te-ai purtat cu cinste și cu omenie; drept aceea, pre lîngă simbrie-ți mai dau trei sfaturi, care, de le vei urma, mi-i mulțămi toată viața ta. Întîi: nu lăsa în veci drumul pentru potec! A doua: nu trage de mas la crîșmă, unde muierea va fi mai tînără decît bărbatul! Și a treia: mînia de seară las-o pe dimineață! Dacă i-a dat domnul aceste trei sfaturi, i-a zis „cale bună”, iar omul a sărutat mîna stăpînilor și s-a dus dorului. Și cum mergea el pe drum, s-au întîlnit cu niște neguțători, care mergeau la tîrg. — Bun ajuns la dumneavoastră. — Să fii sănătos, om de omenie; dar de unde și pînă unde? — Iată unde am fost, și unde mă duc. — Da să vii cu noi în căruță, că nu mai avem nu știu ce greutate. Și s-a suit cu neguțătorii în căruță, iar cînd era la poalele unui deal, s-au coborît toți din căruță să meargă pe jos pînă-n vîrf. Dar fiind drumul cu multe cotituri, cum e pe dealuri, de abia ajungeai în cîteva ceasuri pînă-n vîrful lui. Deci au zis neguțătorii: — Haideți pe potecul ăsta, e mult mai drept și mai scurt, putem sosi în vîrf cu mult mai iute decît mergînd pe drum în dreptul căruții. Cu căruța s-a sui cocierul încet. Dar omul nostru numaidecît se gîndi la sfatul stăpînu-său: nu lăsa drumul pentru potec! și zise negustorilor: — Oameni buni, să mergem noi pe drumul ăst bătut, că știți zicala: cine ocolește, nu se poticnește. Negustorii însă nu l-au ascultat, o au luat pe potec, iar omul nostru au mers singur îndărătul căruții, povestind cu cocierul. Într-un tîrziu numai aud ceva larmă și țipet în depărtare, între tufe undeva departe. Iute ia omul nostru un topor și cocierul alt topor de la loitra căruții și hai într-acolo. Căruța o lasă singură în drum. Într-o minută au fost acolo. Adică ce larmă era? Niște hoți ținuse calea la negustori și acum îi despoia de bani. Dar omul cu cocierul au sărit cu topoarele, au alungat pe hoți și au scos pe neguțători din mînile lor. — Nu v-am spus, zise omul că nu-i de a lăsa drumul pentru potec? Acuma-i mulțămiră negustorii frumos, ba-l și mai dăruiră cîte cu ceva, și merseră împreună pînă la oraș. Acolo intrară cu căruța la o crîșmă. Omul nostru bagă de seamă, că crîșmărița-i cu mult mai tînără decît crîșmarul. Deci venindu-i în minte vorbele stăpînu-său, zise ortacilor: — Auziți, oameni buni, oare nu ne-am putea căpăta alt conac mai potrivit, că eu unul nu aș avea plăcere să rămîn aci peste noapte?! — Ba, zic negustorii, noi am mai fost aci, este foarte bine, ș-aci rămînem. — Apoi, noapte bună, dară, că eu nu rămîn aci. — Noapte bună. Și s-a dus omul nostru în vecini de acolo și s-a rugat de gazdele casei să-l lase de mas, că e obosit de cale. — Te lăsăm bucuros, vei dormi pe cea prispă afară, că-i cald și bine. — Dormi-voi oriunde, bogdaproste. Și s-a culcat pe prispă chiar într-un drept cu fereastra crîșmei, și și-a pus toporul de-a-ndemînă. Negustorii s-au ospătat bine, au băut bine și s-au culcat ca domnii, în paturi moi. Iar cînd fu colo către miezul nopții, cineva bătu la fereastră încet, de numai de abia se auzia. Era drăguțul crîșmăriței. — Tu ești Pavele? — Eu, Măriuță; dar este ispravă? — Este și încă bună. Sînt aci niște neguțători, dorm; cu un cuțit îi tăiem capul, apoi băgăm cuțitul pe tureacul cioboatei la un neguțător; și dimineață toată lumea va pune vina pe acela, în a cui tureac s-a afla cuțitul. — Bine, Măriuță! Ei adică făceau planul cum să omoare pe crîșmarul. Apoi se aburcă Pavel frumos pe fereastră și îndată fu acolo. Nu stătu însă mult și isprăvi și dă să treacă fereastra; și o și trece, dar cînd dă să o ieie la fugă, cineva puf! cu toporul în piciorul cel stîng, de-i tăie două călcîie odată, al cioboatei cu al piciorului. Adică omul nostru auzise tot ce se petrecu, el îl pîndi și-i tăie piciorul, luă călcîiele și le puse bine, apoi ațipi o leacă, că vara-s nopțile mici; cînd e miezul nopții, minteni-i și ziuă. Dimineața era mare larmă prin oraș. Toată lumea zicea că niște neguțători au omorît pe crîșmarul cutare, că cuțitul s-a aflat la unul pe tureacul cismei și că pe neguțătorii aceia-i vor spînzura. Vestea o dusese slujnicile, care fuseseră după apă ori după carne. Judecătorii ieșiră des-de-dimineață la fața locului, judecară pe negustori la furci și și vrură a se depărta. Atunci intră înaintea lor un om străin și scoase de sub suman un călcîi de cioboată și în el altul de om, tăiat, prospăt. Era omul nostru. — Cinstiți judecători, zise el, nu zic să sloboziți pe negustori pînă s-a adeveri dreptatea, dar vă pot spune, că ei vinovați la moartea crîșmarului nu sînt. Acela a omorît pe crîșmariul, a cui sînt călcîiele acestea. — Și a cui sînt? întreabă judecătorii. — Să răspundă jupîneasa crîșmăriță, că ea știe mai bine decît toți, strîngeți-o numai bine în curele, că va spune ea. Și se pun judecătorii și leagă pe jupîneasa cu lanțuri peste mîni, iar geandarmii prind a o îmbia din patul puștilor, și îndată le spuse că sînt ale lui Pavel, juratului celui mare, care vrea s-o ieie nevastă. — Așa! zic, judecătorii, geandarmi, haideți curînd să aduceți pe juratul cel mare de unde a fi. Și s-au dus geandarmii ață la el acasă și l-au aflat în pat schilav. — Da bună-i dragostea, Pavele? — Ce dragoste? — Hai numai cu noi, că-i vedea. Și l-au luat pe sus, că un picior nu-l putea pune în pămînt și l-au dus înaintea judecătorilor. Acolo au mărturisit tot cum au fost. Judecătorii apoi pe el cu crîșmăriță i-au spînzurat, pe neguțători i-au slobozit, iar pe omul nostru l-au cinstit cu o frumoasă sumă de bani pentru băgarea lui de seamă. Neguțătorii încă l-au cinstit și acum. În satul lui au ajuns omul nostru noaptea tîrziu pe la cina cea bună. În casa lui era lumină, și nevasta lui cina dintr-un blid plăcintă și pui fript cu un junișan frumos, numai ei amîndoi. Ba și o glajă cu vin aveau dinainte, că era chiar la lăsatul de postul Sfîntă-Măriei. Văzînd omul nostru una ca asta, i se suie sîngele în cap de mînie și-și gîndește: Eu slujesc atîta amar de vreme ca să avem și noi ca altă lume și ea uite! cu ficiorii la plăcinte și la vin! O pușc ca pe o cioară! Și trase cocoșul de la pușcă și puse buza puștei pe fereastră, dar iar se gîndi: Mînia de seară las-o pe dimineață! Așa m-a învățat stăpînul, și luă pușca de pe fereastră. Atunci auzi glasul muierii: — Săracul tată-tău, cum ar mai cina și el de bine cu noi, să fie aici, da Dumnezeu știe pe unde a fi el acum! Și prinse a plînge muierea, cînd zise vorbele astea. Iar flăcăul o mîngîie: — Nu plînge mamă, că bun e Dumnezeu, numai ne-om trezi odată cu tata între noi. Auzind omul nostru vorbele astea, bătu cu degetul în fereastră și zise plîngînd și el de bucurie: — Aci sînt, dragii mei, lăsați-mă înlăuntru. Și-l lăsară înlăuntru, și se sărutară și se strînseră, și plînseră, și cinară și se ospătară, și nici unul nu închise ochii în acea noapte, ci tot povestiră și rîseră și plînseră de bucurie. Omul le povesti toate pățaniile lui, iar în urmă zise cătră copilul lui: — Dragul tatii, bine am trăit pe unde am umblat; că am fost om cu credință către Dumnezeu și cu dreptate către stăpîni; buni stăpîni mi-a și dat Dumnezeu, frumoasă simbrie mi-au dat la plecare, dar mai mult bine mi-au prins trei sfaturi care mi le-au dat domnul înainte de plecare, și fără care sfaturi noi nu ne vedeam în veci. — Ce sfaturi, tată? întrebă feciorul. — Chiar voiam să ți le spun: 1. Nu lăsa drumul pentru potec. 2. Unde-i bărbatul cu mult mai bătrîn decît muierea, nu dormi. 3. Mînia de seară las-o pe dimineață. Ascultă, fiule, sfaturile mele, cum le-am ascultat eu ale stăpînului meu, și bine-ți va merge. Aci le povesti întîmplările călătoriei, iar cînd le gătă era ziuă albă. Atunci au ieșit afară, s-au pus cu fața către soare și au mulțămit lui Dumnezeu, că i-a întîlnit în pace. Din simbria adunată și-a cumpărat car și boi, vaci și oi, și în scurtă vreme se făcu bocotanul satului, dar tot om de omenie, nu cum sînt mulți din bocotanii de azi. Și de n-a murit, și astăzi trăiește; și de nu mai trăiește, totuși vestea îi vecuiește!


content:
Zice că erau odată doi oameni, un bărbat și o muiere, și aveau doi copii, un fecioraș și o fetiță, și copiii erau gemeni. Tare drăgălaș era feciorașul, dar fetița parcă sta să-l întreacă, atît era de cuminte, de blîndă și de ascultătoare; era care de care mai plăcut. Părinții erau foarte fericiți de darul cu care-i înzestrase Dumnezeu Sfîntul, și copiii încă erau fericiți avînd niște părinți atît de buni; copilașii nu s-ar fi dezlipit unul de altul pentru cît bine-i în lume. Dar nu mult se putură bucura băieții de fericirea lor: nemiloasa moarte duse pe mama lor, cînd ei erau numai de cinci ani. Durerea și jalea bărbatului era mare, dar a copiilor nu avea margini, căci numai o mamă a dat Dumnezeu la copii. Ei tot timpul erau nedespărțiți: dintr-un blidișel mîncau, dintr-o ulcică beau apă, unde mergea unul, acolo mergea și celălalt. Dimineața pare că deodată se trezeau, deodată ridicau mînuțele și se rugau lui Dumnezeu, și scurt zis: pe unul fără altul nu-l puteai vedea nicăieri. Tatăl se bucura văzînd atîta iubire între copiii lui; dar cu cît se bucura mai tare de ei, cu atît se întrista mai tare, văzîndu-i fără mamă, care să-i grijească colea ca pe copii, că tata, să fie cît de bun, dar locul mamei nu-l poate împlini. Dar mult timp nu putu rămîne așa, văduv. Avea lipsă de muiere-n casă, care să facă de mîncare, să grijească casa, să spele rufele și știți dumneavoastră, oameni de omenie, casă fără muiere și gard fără proptele rău să ține; deci hotărî să se însoare a doua oară. Și se însură bietul om. El gîndi că nimerește cît se poate de bine, dar nimeri cît de rău. Că muierea asta de a doua, pe lîngă că nu era cea găzdoaie, mai era pară de foc de volburată: briciul că-i briciu, și parcă nu tăie pogan cum tăia limba ei. Iar copiii îi erau urîți de moarte. Și zicea ea adeseori, la cîteva săptămîni după ce se mărita: „Pe dracul vreau să-l văd, dar copiii ba”! Vă puteți închipui amu soartea bieților copii! Dar ei răbdau, ba încă mulțămeau lui Dumnezeu că mama astă de scoarță este și cum este, că oricum, cît de silă cît de milă cîte o leacă de mîncăruță le da, barem ce rămînea după ce mînca ea, și cîte o rufă în spate le punea, cît spălată cît mai mult nespălată. Bietul om însă era supărat de moarte pentru năpasta de muiere, cu care-l bătuse Dumnezeu, după ce pre cea dintîi, care era bună ca pînea cea bună, i-o luase. Răbda însă și el și gîndea: „Bun e Dumnezeu, îmi vor crește copilașii, și apoi, dacă pînă atunci nu s-a mai îndrepta, voi țipa-o în mama huciului, nici de nume să nu-i aud, dar amu ce să fac. Ieși, rău, din pîrău, că-i mai rău fără de rău! Nu trecu multă vreme și odată-i spuse muierea Safta, verde-n buze, cum se zice: — Bărbate, fă ce-i face, și hămisiții ești de copii să nu-i mai văd prin aretul casei, că doar nu-mi voi mînca eu zilele nici nu-mi voi frînge oasele cu hăramurile de copii ai tăi; ori ei, ori eu, din două una! Bărbatul înlemni, cînd auzi așa vorbe din gura unei muieri, și adică din gura muierii lui, și într-un tîrziu, după ce se mai dezmetici, zise cu glasul său domol și liniștit: — Dar nu te temi tu de Dumnezeu să și grăiești așa ceva? Făpturi nevinovate și nepricepute ce sînt ei, să fie străini, să nu fie ai mei, și totuși m-aș teme de Dumnezeu să-i duduesc de la căscioara mea; dar încă fiind ai mei, sîngele meu, bucuria mea, nădejdea mea, lumina ochilor mei?! Dar nici muierea nu se lăsa dovedită; ea ținea una: — Roabă la copiii nimănui nu vreau să fiu! Ori ei, ori eu, toți la un loc nu putem fi! Auzind bărbatul vorbele acestea păgînești din pîngăritele ei buze, se gîndi și se răsgîndi: ce ar fi de făcut? Să-i alung de la casa mea, își zicea bietul om, mă doare sufletul, m-a bate Dumnezeu, nu voi avea hodină nici în groapă; să-i țin, după cît văd că-i de îndrăcită zmeoaica asta de muiere, mă tem că te miri ce rău le-a face! I-a opări, i-a arde, ori Doamne apără, cîte nu le poate face un suflet rău ca ăsta? Să o alung pe ea, mă tem de alt năcaz. Eu mai mult sînt dus la cîmp decît stau pe acasă. Copiii tot cu mine nu-i pot lua, zmeoaica de ea, văzîndu-se alungată din pricina lor, te miri în ce fel și formă și-a răzbuna împotriva bieților îngerași! Deci: ce a da Dumnezeu, aceea va fi! De va sta ea narnă ca să-i mîn, nu voi avea încotro, va trebui să mă despart de ei, cu toate că mi se rupe inima cînd gîndesc la una ca asta. Dar în sfîrșit, Dumnezeu grijește și de viermii cei micuți, care nici a se feri din cale nu pot, dar încă de două suflete nevinovate nu s-a îngriji? În altă dimineață muierea iar începe la el: — Da ce-i, jupîne? Plec eu ori pleci tu cu ei? De mergi, așa te du, că cu ei să nu-mi mai vii; iar de nu, plec eu, dar apoi să nu te căiești! — Ba plec eu, zise bietul om, și pe seară-s înapoi; ce a da Dumnezeu! Și luă omul merinde și-și luă copiii de mînă și-i puse-n car, și porniră la pădure: cu numele, să aducă lemne. Bieții copii nu știau, că ei merg ca să nu mai vină. După ce ajunseră în pădure, omul îi puse jos într-o poiană mică, le dădu merindea și el merse mai încolo cu carul, spunînd copiilor, că dacă va încărca carul cu lemne, iar se va întoarce la ei și-i va pune-n car. Copiii se jucară prin cea poiană, cît se jucară, dar de la o vreme-i lovi foamea: deci se pun să guste ceva din merinde; după ce-și potoliră foamea, prinse a-i coace setea, dar asta era mai rea, căci apă nu aveau, să caute prin pădure vrun pîrîu ori un izvor se temeau, că nici nu știau unde, și le era și frică nu cumva tată-său să-i caute și să nu-i găsească. Deci așa fripți de sete s-au pus la umbră și au adormit și nu s-au trezit pînă pe-nserate. Văzîndu-se singuri, începură a plînge și a striga după tată-său, dar tată ca-n palmă. Ar merge, nu știau încotro; ar mînca, nu mai aveau ce, ar bea o leacă de apă, dar de unde? Stau numai și se uitau unul la altul tremurînd cămeșile pe ei de frică și de supărare, de foame și de sete. A țipoti încă se temeau, ca să nu vină gadină peste ei. Deci, iar se puseră strîns lipiți unul de altul și adormiră. Dimineața umblară-n dreapta, umblară-n stînga, doară-doară vor putea ieși din pădure, dar de ce umblau mai mult, de aceea se-nfundau mai tare. Umblînd așa, dădură de un pîrîu, unde-și stîmpărară setea, iar pe țărmurile pîrîului găsiră o vatră de căpșune roșii și dulci, de să tot mînci din ele. Cu acestea se ospătară copiii bine, apoi plecară, doară-doară vor da de drum să poată ieși la largul. Odată zăresc departe ceva, lor li se năzări că ar fi om, și fuga pîn-acolo. Adică era o piatră mare în formă de dobitoc lor necunoscut. Ajungînd acolo, deși supărați și necăjiți, dar ei ca copiii, hai să-și răzbune de piatră, de ce i-a amăgit. Se suie deci amîndoi pe ea călări; feciorașul se ținea de grumazii dobitocului, iar fetița de grumazii frate-său. Dar minune, dobitocul cel de piatră se ridică încet și fuga cu copiii-n spate prin pădure în vale. Amu ei s-ar fi coborît dar nu puteau, deci se lăsară în voia sorții unde i-a duce dobitocul acela. Și bine i-a dus, că i-a scos din pădure, și nu s-a oprit cu ei pînă la o holdă de cucuruz, care era chiar a tatălui lor. Aci stătu dobitocul în loc, copiii se lăsară jos și se uitară după dobitoc cum întoarce în pădure. Acum văzură și cunoscură, că dobitocul avea un cap chiar ca mama lor cea bună: adică mama lor se făcuse căprioară, ca să-și scoată copiii din pădure. Holda de cucuruz o cunoscură copiii. Pe la capătul ei era un drum, care ducea chiar în sat, deci o iau pe drum la vale ca din pușcă. Bucuria lor cînd zăriră satul; că se apropia seara și le era groază să mai mîie o noapte în păduri și pe cîmpuri, flămînzi și setoși. Ei, săracii, credeau că ei sînt vinovați, că tată-său n-a dat de ei, fiindcă adormiseră, și nu știau cum să se îmbunească pe lîngă el, dacă vor ajunge odată acasă. De la o vreme se obosiră și mai încetară cu fuga, prinseră a merge mai încet, cu toate că seara era aci, dar și ei erau în capul satului și nu mai aveau mult pînă la ei acasă. Cînd ajunseră în sat, era noapte cum e data, lumini erau aprinse pe la toate casele, și la ei în casă era lumină. Cum ajunseră acasă, se puseră sub fereastră să vază, ce fac ai lor? Adică tată-său și cu maștera lor cinau; tată-său era negru ca pămîntul de supărat, iar maștera gîndeai că zboară de voioasă ce era; făcuse feluri de mîncări bune și-și îmbia bărbatul să mînce, iar acela zise: — Mîne, mîne, dar mai bine mi-ar cădea să fie și bieții copii aici, să mînce cu mine. Atunci copiii de la fereastră ziseră cu un glas ca de argint: — Aci sîntem, tătucă! Maștera făcu spume la gură, cînd auzi glasul copiilor, iar tată-său sări repede la ușă să-și aducă copiii înlăuntru. Bucuria copiilor și a tatălui lor, dar necazul mașterii! Numaidecît căpătară copiii mîncare bună din blidișeul lor și apă rece din ulcicuța lor, apoi, după ce spuseră tatălui lor cîte au pățit în aceste două zile, și cum un dobitoc cu cap ca al mamei lor i-au scos la largul, adormiră. Tatăl lor încă se culcă lîngă ei, iar maștera crișca numai în dinți și făcea planuri peste planuri, cum să se mîntuiască de ei. Într-un tîrziu zise: — Așa, așa! apoi se culcă și zmeoaica de ea și adormi dusă. A doua zi se sculară toți în pace. Băieții erau voioși că ajunseră iar acasă, tată-său, era voios că i-a trimis Dumnezeu copiii, iar cu deosebire era voios căci vedea că nici muierea nu mai zice cuvînt rău asupra lor. Numai de i-ar ține Dumnezeu năravul! zicea el în gîndul său, dar nu știa ce coace ea în inima ei cea vicleană. Ziua era frumoasă. Bărbatul se duse la cîmp la lucru, iar copiii cu maștera rămaseră acasă. Fiind vreme frumoasă, copiii se duseră să se joace pe afară, pe la șură, unde erau jirezi de paie și stoguri de fîn. Cînd se jucau mai bine, numai văd că maștera intră pe poarta șurei și se apropie de ei cu o fune în mîna stîngă, iar în cea dreaptă cu un cuțit mare. Atunci ei erau în vîrful unei jirezi de paie. Cum îi vede acolo, le strigă: — Haideți jos să vă dau de mîncare! Și copiii, ca copiii, se durdulică peste cap pînă ajung chiar lîngă dînsa, că ei – săracii – nu știau de gîndul ei cel rău, și nu-și aduceau nici aminte, că ea vrea să-i lege cu funea și apoi să-i junghie, să nu-i mai vază în aretul casei ei. Dar cînd ajunseră jos, cînd chiar vrea mașteroaia să pună mîna pe ei ca să-i prindă și lege, zbrrr! zburară în vîrful șurei! Din copii îi prefăcuse Dumnezeu în doi porumbei mîndri, albi ca omătul. Văzînd maștera minunea asta, înlemni cu funea într-o mînă, iar cu cuțitul în cealaltă și înmărmuri cu ochii înholbați în sus la porumbeii, care se jucau frumos pe vîrful șurei; acolo nu-i putea ajunge urgia ei, dar nici ea nu se putea clăti din loc, nici a gremujda nu putea. De pe șură zburară porumbeii pe casă, de acolo se lăsară jos în curte și intrară în tindă și-n casă, și se suiră pe masă și pe pat și pe fereastră, și iar zburară pe casă și pe șură. Cînd veni bărbatul acasă, nu află nici copii, nici muiere: caută în casă, strigă pe afară, nu-s, și pace. În urma se duse; dar de cumva sînt pe la fîn ori prin grădină? Adică, dincolo de șură, lîngă jireada de paie era muierea țeapănă, în mîna stîngă cu o fune și în mîna dreaptă cu un cuțit mare, iar cu ochii holbați spre vîrful șurei. Se uită și el pe șură, vede două păsărele, de care pînă atunci nu mai văzuse: doi porumbei. Cum le vede, îndată le cunoaște de pe privirea cea blîndă că sînt copiii lui, deci prinde a plînge de mișcat ce era pentru minunea ce o făcuse Dumnezeu cu copiii nevrednicului de el și a zice: Dragii mei de porumbei, Alte paseri nu-s ca ei! Iată de ce porumbeii sînt atît de cuminte, că doară sînt prefăcuți din copii nevinovați! Iată de ce ei nu se lasă unul de altul, că doară sînt frați gemeni. Și iată de ce porumbița scoate numai cîte doi pui! Din popor.


content:
A fost, ce-o fost, că de n-ar și fost nu s-ar povesti... o fost odat-on împărat mare și puternic și avia împărăteasă mîndră și frumoasă, numa ca ea. Amîndoi era tineri și le-a dăruit Dumniezău on pruncuț, pârtie bărbătească. Dar cînd a fost a noaua zi, după ce s-o născut pruncu, chiar pă la miezu nopții, o vinit ursitorile la fereasta căsii împăratului, undie iera împăratul, împărătiasa și pruncu, și au prins a ursi soartia pruncului. Una o zis: „Pruncu aiesta s-a face on ficior zdravăn ca on stiag”. Ceialaltă o zis: „Cînd a împlini copchilu doauăzeci de ai, va peri lovit de trăsniet”. Iar a treia ursitoare o zis așa: „De va scăpa atunci de primejdie, s-a face on împărat vestit, care va aduce în lume legi, cum nu mai sînt”. După aceea s-o dus să nu le mai audă suflet de om. Cei din casa împăratului tăți durniau, afară de împărătiasa, care ațipise, o leacă de cu sară, iar amu sta trează, ca să deie țîță la copchil, cînd s-a trezi. Așa dară numa ea singură o auzit graiu ursitoarelor. Da nici n-o mai închis ea ochii din minuta aceea de ceas pînă s-o făcut dalbă zîuă, o tăt plîns și s-o dăolit, văzînd ce are să ajungă copchilu iei. Cînd iera amu albă ziuă de s-o sculat împăratu și-o văzut pă împărătiasa cu uăchii roșii ca cepele de atîta plîns, s-o înspăimîntat grozav și-o întrebat-o, că ce-i cu ea? Iară ea, ca uămu cel cu năcaz, i-o spus din șir în păr, cum au vinit ursitorile la fereastă chiar la miezu nopții și cum una o zîs, că pruncu lor s-a face on voinic zdravăn și frumos ca on stiag; iar alta o zîs, că în minuta cînd va împlini copchilu douăzeci de ai, va muri lovit de trăsniet; iar a treia ursitoare o zîs, că de scapă pruncu de primejdia aceea, atunci să face on împărat vestit, care va aduce în lume legi, cum nu mai sînt. — Numa de atîta tie dăolești tu? Las’că nu-i musai să împliniască tătîe horbele ursitoarelor! De s-ar împlini numa cele ce le-o zîs ursitoare cea dintîi și cea de a treia, că de primejdia trăsnetului voi ști eu griji. Împărătiasa mai prinse o liacă de curaje și de niediejdie după horbele soțului iei, ale înălțatului împărat, da numa o lecuță; iei însă, adiecă împăratul, cu tătă coraja ce arăta, să puse pă gînduri, că oare putie-va să-și scape copchilu de primejdia ce-i ieșise din cartia sorții, că doară ursitoarele numa aceea vestiesc, ce-i scris în cartia sorții. Dieci să puse și dădu poruncă strașnică, să să adune tăt feru din împărăția lui, și adusă maistări de ser din tătă împărăția și le porunci să facă o casă de șer de șeptchie stînjini de groasă în părieți și acoperită nunia cu șer, iar coperișu să șie die șeptchie stînjini de gros, și la casă să nu facă nici o fereastă, să nu aibă pă undie străbatie trăsnietu înlontru. Și așa făcură. Numa o gaură lăsară la casa acea pogană, cît să poată străbatie on uăm, și gaura aceea avea o ușe de șaptchie stîngini de groasă, care astupa gaura de nici unghia n-ai și putut-o băga pîn vo crepăturiță. Și la casa aceea au lucrat faurii din împărăția lui nouăsprezece ai încheiați, și cînd să apropcbia fecioru împăratului – că amu iera ficior holteiu, zdravăn ca on stiag – cînd să apropchia iei de douăzeci de ai, atunci iera gata casa, sta ca scrisă în mijlocul grădinii împărătiești, nu departie de curțile lui. Amu aștiepta împăratu mai cu nădiejdie ceasu, cînd să-i împliniască ficioru douăzeci de ai și să-l bage în casă ca să-l scape de primejdie, că iei credia, că a bună samă acolo a și scutit. Da ce făcuse împărătiasa pînă într-aceea? Ea nu avea prea mare încredere în marafeturile ce vedia că face împăratu, nu, că auzise ea că di trăsniet munți întregi s-o surpat, dialuri die pchiatră s-o crepat și pămîntu s-o cutremurat. Da nu putiea zice niemnic, că-i iera bărbat și stăpîn, îi iera împărat și ei ca la tătă suflaria, ce iera în împărăția lui. De aceea nu gremujda ie nici un cuvînt, din care să să nădăiască împăratu, că ea doară n-ar avea încrediere în casa cea meșteșugită, făcută tătă din șer, da tătodată nu înceta ie și pă altie căi a-și scuti băietu de primejdia, ce-l aștiepta, cînd va plini douăzeci de ai. Ea adieca ce făcu? Să sfătui cu on călugăr bătrîn, ce iera acolo la curtie, îi spusă adieca din șir în păr horbele ursitoarelor, iar acela o învăță așa: — Înălțată împărătiasă! Lucru care l-o început înălțatu împărat să face și s-a găta, da putierea lui Dumniezeu iestie mai mare, decît grămezile acelea de șer. Cu întărituri făcute de mîni păcătoase nime nu-i poatie sta în potrivă. Numa ruga și mnilostienia pot să aducă pă Dumniezău sfîntu să strămutie cuvîntu ursitoarelor. Deci, înălțată împărătiasă, dă milostenii la săraci și te roagă niencetat la Dumnezeu pentru pruncuțu măriii-tale. Și dacă coconu a vini la precepere, îl dă la minie să-l învăț Psaltirea. Și cînd a și de doauăzeci de ai, iei să să preîmble singur pîn grădină cetind din Psaltire, da în casa cea de șer, pentru cît bine-i în lume, să nu intre. Așa învăța călugăru cel bătrîn pă împărătiasa, iar ie îl ascultă, făcu mnilostienie cu săracii și cu mnișeii, să ruga nentrerupt la Dumnezău sfîntu să-i cruță băiatu. Iar cînd fu copchilu la precepere, îl dădu călugărului la învățătură. Și învăță călugăru pe copchilu împărătesii slovă de slovă pînă știu copchilu tăt ceaslovu și tătă Psaltirea, cum să cadie. Da cînd să apropchia vremia, de iera copchilu de douăzeci de ai, casa cea de șer încă iera gata și numa văzură, că să rădică on orcan groaznic de cătră miază noaptie. Atunci împăratu chemă ficioru la el și-i zisă să între repedie în casa cea de șer și să tragă repedie ușa după iei. Și ascultă ficioru porunca tătînie-său, da nu dieplin, el adică să dusă în grădină cu Plastirea subsuoară și împăratu gîndi că iei de bună samă s-a băga în casa cea de șer. Da iei de undie să intre? Iei ascultă sfatu mîne-sa și al călugărului, nu intră în casa cea de șer, ci să preîmblă pîntre cei pomi, cetind din Psaltire. Și ploua ca din cofă, și îmbla fulgerile pă lîngă ficior cruciș și curmeziș, da iei nu să nici înfiora, nici nu-i păsa mult că-l udă ploaia, ci cetia mereu din Psaltire. Odată, cînd iera iei cătră fundu grădinii, numa audie: poac! de să cutremură pămîntu din temelie. Atunci să făcu galben ca ceara de spaimă și să uită în partea de undie-i veni sunetu. Adică casa cea de șer iera tătă ferferiță! în ea trăsnise și-o împrăștiase cît iera grădina de mare. Împăratu înlemni de spaimă, cînd își văzu casa tătă țîră, crezînd, vezi bine, că ficioru îi melestuit și mort. Da nu trecu o minută de ceas și ficioru întră în palută întreg și sănătos, cu Psaltirea în mînă, da ud pînă la pchiele. Împăratu sta să nu-și creadă uăchilor, iar împărăteasa așa în hainie de mătasă cum iera, să repezi la iei și plîngînd de bucurie îl strîngea în brață de tătă să udă și ea de hainele lui. Apoi îngenunchiară tăți jos și mulțămiră lui Dumniezău, că s-o mniloschivit de-o cruțat copchilu și așa cuvîntu ursitoarei cea de-a doaua o rămas de minciună. De bucurie mare, că dară ficioru o trecut de doauăzeci de ai, și o rămas cu zîle, părinții s-o pus și l-o însurat. Lucru greu n-o fost a-l însura, că doară vedem, că și ficiori de-ai noști, de sînt numa cu on pont mai frumoși decît ucigă-l toaca, încă să însoară, își capătă neveste, d-apoi iei, ficior frumos și ficior de împărat, să nu-și și căpătat nevastă? Și după ce l-o însurat, l-o lăsat pă iei să împărățască. Și-o împărățit cu dreptate și s-o făcut vestit în tătă lumea păntru legile cele bune, ce o adus în împărăția sa. Iera adecă pînă-ntraceiea obiceiu în lume, că nime nu învăța carte; de școale nici pomană nu iera. Numa cei călugări bătrîni stau p-atunci cu nasu-n ceaslov și-n Psaltire, alți botezați n-aveau grija cărților. Da iei o adus legi cum că în tăt satu să să facă școală, undie tăt uămu să învețe a ceti din ceaslov și din Psaltire. Aceasta legie iei o adus-o drept mulțămită la Dumniezeu, fiindcă l-o scăpat de moarte. Și prindia lumea a să îndeletnici cu ceaslovu și cu Psaltirea și bine iera în lume. Cît o stăpînit iei, cică niciodată n-o trăsnit și n-o fulgerat, vremi grele n-o fost păste împărăția lui. Da o murit iei și cu iei o murit și legile cele bune. Împărații, care au urmat după iei, au prins a porunci să să arunce ceasloavele și Psaltirile din școale și în locu lor să învețe alte bazaconii. De aceea vin amu atîtea vremi grele păstie bdieții dă noi, păntru răutatia și păgînitatia celor mai mari. Iar dă nu vom ținea batîr noi prostimea la ceaslov și la Psaltire, o să vedieți, că și mai grele vremni or vini, de ce să nie mîntuie bunu Dumniezău! Amu auzit-ați povestea Psaltirii? Dacă nici povestia asta nu v-a plăcut, atunci veci-purure-vecini că nu mai auziți poveste din a mea gură.


content:
Zice că au fost odată doi frați, unul putred de bogat și altul lipit pămîntului de sărac ce era. Dar, cum de obște-i în lume, cel bogat trăia cam cu cînia, cum să zice, cam cu nedreptatea, pe cînd cel sărac trăia cinstit dintr-o zi într-alta, agonisindu-și cele de lipsă cu sudori crunte și tot nu i se ajungeau două cu două. Cu chiu, cu vai se apucă însă și săracul la două vițele și din vițele la junici, iar din junici la vaci. Acum i se părea, că toată lumea-i a lui, pe cînd frate-său, bogatul, care avea șireag de boi și de vaci, numai nu plesnea de năcaz, văzînd că și săracul a ajuns la două cioloage de vaci. Deci își puse în gînd, că cu orice preț să-i ia văcuțele. Și i le-a și luat, că uite cum a fost rîndul: Săracul căra cu vacile bucatele sătenilor la moară pe un car hodorogit și după ce le măcina, aduce făina acasă pe la oamenii, care apoi îi dau și lui bucate și faină de-și putea ținea copiii cei mulți. Odată, zice bogatul cătră sărac, într-o primăvară, cînd erau drumurile rele și desfundate: — Măi frate, mie mi-e milă de tine și de văcuțele tale, cum să trudesc de rău prin glod pînă la moară. Hai să prind înaintea vacilor tale doi boi de-ai mei, așa vom duce mai lesne la moară, iar ce vom căpăta vamă, vom împărți. Bine-a fi? — Bine, răspunse săracul, căruia nu-i plesnea prin minte vicleșugul frățîne-său. Și prinse bogatul boii lui cei mari înaintea văcuțelor săracului și cutreierară tot satul și încărcară carul de saci și să porniră cătră moară. Mergînd ei pe lîngă vite, prinseră a vorbi, mai de una mai de alta, ca oamenii, pînă odată zise bogatul: — Ce gîndești tu frate, care-i mai bună, dreptatea ori strîmbătatea? Cu care ajungi mai departe? Iar săracul răspunse: — D-apoi Dumnezeu, drăguțul de El, dreptatea o voiește, și dar dreptatea-i mai bună, cu dreptatea trebuie să trăiască tot omul din lume, numai ea-i cu cale și sfîntă. — Așa! răspunse bogatul batjocoritor, hai să ne rămășim, că n-ai drept! Dacă trei oameni, pe care i-om întîlni mai curînd, vor zice că tu ai drept, atunci ai tăi să fie boii ăștia, ce trag amu în tînjală; dacă însă îmi vor da mie drept, atunci să fie ale mele vacile tale; vrei ori nu vrei? — D-apoi, fie cum zici tu! răspunse săracul, gîndindu-se întru sine: nu poate fi om să zică, că strîmbătatea e mai bună decît dreptatea. Dar bogatul rîdea numai pe sub mustețe, știind bine, că frate-său nu mai are vaci. Nu mult trebuiră să meargă și iată se întîlniră cu fătul (crîsnicul) de la ei din sat și-i spuseră rămășagul, după cum vi l-am spus și eu. Iar fătul răspunse: — În vremile de azi, zău aceea, mai departe o duci cu strîmbătatea, decît cu dreptatea. — Auzi, frate, zise bogatul, am dară un martor și încă față bisericească; de mai capăt doi, linge-te pe buze de vaci. Săracul se mira numai, cum de fătul, omul cel cinstit de la el din sat, care trage clopotele de la sfînta biserică, el, care suflă în cădelnița popii și care-i poartă ceaslovul și patrafirul, el să zică că strîmbătatea-i mai bună decît dreptatea! Dar nu apucă să se gîndească mult, cînd iată și diacul (cantorul) îi întîlnește și le dă bună ziua. Bucuria săracului, crezînd că doară jupînul diac, care vede în carte, care spune cazania mai ca un popă, care cîntă la morți și versul lui Lazar din Viftania, doară-doară va ținea cu el și va zice, că mai bună-i dreptatea decît strîmbătatea. Deci îl și întrebă: — Jupîne diece, uite cum și cum ne-am rămășit, ce zici dumneata, care-i dară mai bună? Dar bătrînul diac tuși una, de gîndeai că vrea să înceapă căzania, apoi ștergîndu-și mustețele cu aripa sumanului, zise: — Hm! zău în vremea de azi mai depate o duce omul cu strîmbătatea, decît cu dreptatea! Încremeni bietul sărac, cînd auzi judecata diacului, văzînd, că unul de mai zice ca cei doi, el nu mai are vaci în veci purure vecinică. Nici nu se putu bine desmetici de minte, cînd ciop și popa: — Bună ziua, fiilor! — Să trăiești cu bine și cu sănătate, părinte – răspunseră frații cu un glas, – bine că ni te-a scos Dumnezeu în cale să ne faci o judecată, că uite așa și așa ne-am rămășit și fătul cu diacul așa și așa au zis; Sfinția ta ce zici? — D-apoi ce să zic, fiilor? Am ajuns zile grele, zile negre de ispită, și, zău aceea, în lumea de azi mai bine trăiește omul cu strîmbătatea decît cu dreptatea! — Auzi, frate – zice bogatul. — Aud, răspunse săracul, gîndindu-și: Bine a zis cine a zis, că de te întîlnești cu popă în cale, în acea zi dai de dracul. Apoi întorcîndu-se spre frate-său zise: — Frate, după cum cu strîmbătatea ta mi-ai cîștigat văcuțele, acum c-o cale scoate-mi și ochii, că tot fără de ele nu am ce căuta la copii acasă. Și bogatul nici nu așteptă, să-i zică frate-său de două ori, ci se puse cu brișcă și-i scoase frumușel ochii, apoi orb cum era, îl trase de o parte de drum, sub niște spînzurători, unde îl lăsă, iar el merse cu văcuțele săracului orb. Cît o fi stat orbul singur acolo, cît n-o fi stat, nu știu, destul că într-un tîrziu, poate pe la miezul nopții, s-au așezat trei corbi pe spînzurători și au început a grăi în graiul omenesc. Unul din ei zise: — Să vă spun ceva, fraților! — Ce? — Hm! împăratul Verde e de moarte, toți doftorii n-au ce-i mai face și el piere cu zile; dar boala lui are leac: rădăcină de spînz fiartă în apă neîncepută să se scalde de trei ori și să deie trei slujbe și-i trece. Al doilea corb zise: — Ce grije ai tu de un om? că doară și împăratul Verde-i numai un om! Dar să vă spun eu un lucru mai mare: Cetatea împăratului Roșu toată va arde în ziua de Rusalii cînd va fi cruce-ameazăzi; și mii de suflete nevinovate vor pieri în foc, ori că de vor scăpa de foc, vor pieri după aceea de foame, că tot ce au o să le ardă. Dar să știe oamenii, cum nu știu, ar putea-o mîntui: să se pună șase voinici pe cei șase cai murgi ai împăratului Roșu și de la prînz pînă la amiazi să ocolească cetatea, iar cînd va fi cruce-amiazi să fie în mijlocul piațului. Atunci caii toți șase vor crepa de osteniți, iar norodul să se pună și să sape în grabă șase fîntîni, în cele șase locuri, unde vor crepa caii și de acolo vor ieși 24 de izvoare, din fiecare fîntînă patru izvoare și vor arunca din ele atîta apă, cît focul, ce va izbucni din toate părțile cetății, într-o minută va fi năbușit și miile de oameni vor fi scăpate de foc și de foamete. Al treilea corb zise: — Mai scump odor în lumea aceasta este lumina ochilor, vederea și vai, mulți oameni sînt orbi! Dar dacă ar ști orbii cum nu știu, să se spele pe ochi cu rouă din noaptea de Arminden, toți ar vedea... După aceste corbii se luară în zbor și se duseră toți trei în trei părți, iar orbul rămase singur singurel gîndindu-se: oare visat-a ori auzit-a aievea ceva? Într-aceea își aduse aminte că asta e seara spre Arminden și începu a vrăji cu mîna pe jos pe iarbă și simți, că i se rourează și dete cu mîna udă pe la ochi și – minune, începu a vedea; ba după ce se spălă bine, văzu chiar mai curat decît pînă a nu scoate frate-său ochii. Acum se puse omul nostru în coate și în genunchi și da mulțămită lui Dumnezeu că i-a dat iară vederile ochilor. După ce se făcu ziuă, o tuli în pădurea unde știa el spînz, săpă rădăcini de spînz și raita cu ele pînă la împăratul Verde, care zăcea pe pat și trăgea de moarte. Cum ajunse acolo se puse a fierbe spînzul în apă neîncepută și cum îl scăldă de trei ori în trei zile dupăolaltă, în care zile și preoții îi făcură slujbe, se făcu împăratul atît de sănătos, încît ar fi jurat oricine că n-a fost bolnav nici cînd. Acum îl încărcă de aur și de bunătăți pe bietul sărac și punîndu-l în trăsură cu cai buni, îl trimise la casa lui, mulțămindu-i din inimă pentru ajutorul ce i l-a dat. Omul nostru s-a dus pînă la el acasă și i-a dat muierii și copiilor cele de lipsă, apoi s-a luat cătră cetatea împăratului Roșu, să ajungă pînă în ziua de Rusalii, să o scape de perire. Și ajuns-a el cu mare greu chiar cînd erau oamenii cu icoanele la țarină. Și cum ajunse, îndată și alese șase feciori voinici și le zise: — Încălecați pe cei șase telegari ai împăratului, și-mi ocoliți cetatea în ruptul capului și cînd va fi cruce-ameazi să-mi fiți în mijlocul piațului, că de unde nu, nu-i bine cu cetatea asta. Și l-au ascultat voinicii și au încălecat pe telegarii împăratului și cînd era cruce-ameazi erau înapoi. Cum ocolise cetatea în fuga cea mare, într-atîta se osteniseră cît, îndată ce ajunseră în piață, crepară toți șase caii și voinicii se puseră bărbătește a săpa și îndată izvorîră șase fîntîni cu cîte patru izvoare una, de toate 24 izvoare. Și bine prinseră, că chiar în aceea clipită s-a fost aprins din chiar senin cetatea de toate părțile, încît fără acele izvoare, nu era modru să se poată stinge. Cetățenii de bucurie îl luară pe sus pe omul nostru de-l duseră pînă la împăratul, care-l dărui cu multe și frumoase dauri și-l trimise la casa lui în hinteu, ca pe un grof, ba încă-l rugară să rămînă de tot acolo, dar el nu voi să se înstrăineze de satul lui. Văzînd oamenii din sat norocul ce a dat peste el, cei buni și de omenie să bucurau, iar cei răi se supărau foc. Între cești din urmă era și drăguțul de frate-său. Acesta, cum îl văzu încărcat cu atîtea bunătăți, alergă la el și începu a-l mustra: — Vezi, frate, la cît bine te cumpănii eu?! Acum, ori hai să împărțim binele tău, ori să mă cumpănești și pe mine, să dau de comori ca tine. Dar acesta-i răspunse: — Mulțămește, frate, lui Dumnezeu, pentru cît ți-a dăruit și nu mai rîvni la averile altora. În zadar îi fu toată truda, că frate-său sta narnă pe el și nu putu scăpa de el, pînă nu merse împreună sub spînzurători, unde-i scoase ochii, apoi se întoarse nemîngîiat cătră casă, ca omul de omenie, care numai de silă face o faptă, ce nu s-ar cuveni. Dar bocotanul, cu toate durerile, rămase mulțămit sub spînzurători orb și abia aștepta să vină noaptea și să-i prorocească și lui corbii, cum să-și capete vederile și cum să se umple de bunuri, ca frate-său. Și noaptea veni și veniră și corbii și prinseră a se sfătui: — Vedeți voi, fraților, zise unul, că tot ce am prorocit în noaptea de Arminden s-a împlinit, acum să vedem care, ce mai avem de spus? — Să vedem mai întîi, nu este cineva pe aci să ne audă? zise alt corb și începură a căuta pe jos. Și cum deteră de bocotanul cel orb, care-i pîndea, îndată mi-l mîncară tot de viu, ca să nu mai poată auzi sfatul lor. Cînd îl mîncau corbii îl auzi un om cum se văieta și striga: Acum văd și eu, că mai departe o duci cu dreptatea, decît cu strîmbătatea!


content:
Într-un sat trăia odată o muiere bătrînă, care avea trei feciori, tustrei însurați, tustrei gazde de măganul lor, dar de bătrîna lor mamă nici unul nu voia să grijască, nici unul nu se îndura să-i întindă o bucată de pîne, fie cît de mucedă și uscată. Și, doamne, greu o mai ducea biata bătrînă, din mila ce i-o întindeau streinii. Odată să ia baba și merge la feciorul ei cel mai mare și-i zice: — Dragul meu copil, te-am grijit, te-am crescut, te-am căpătuit, acum ai ce-ți trebuie, dar eu n-am nimic, nici baremi putere în aste ciolane, să pot munci, fă-ți milă și pomană și-mi dă o bucătură de pîne, că-s mai leșinată de foame. Iar feciorul cel mai mare-i grăi: — N-am pîne, du-te la frate-mio cel mijlociu, că este mai bogat decît mine. Și s-a luat biata babă și s-a dus gemînd și suspinînd la feciorul cel mijlociu și a zis: — Dragul meu copil, sînt mai moartă de foame, am fost la frate-to cel mai mare și i-am cerut o bucată de pîne, dar nu mi-a dat, a zis că nici el n-are, fără să vin la tine că ești mai bogat decît el, dă-mi tu, fii bun, o bucată de pîne, că nu mai pot de foame. Dar și feciorul acesta i-a răspuns: — N-am de unde-ți da, du-te la frate-meu cel mic. Și s-a luat biata babă suspinînd și gemînd și s-a dus la copilul ei cel mai mic și i-a zis: — Dragul mamii, uite cum am umblat pe la frații tăi, și nu mai pot de foame și de năcăjită, dă-mi o bucătură de pîne cît de mică, că ți-a răsplăti Dumnezeu sfîntul. Dar feciorul cel mai mic îi răspunse: — Rău făcură frații mei că te trimiseră la mine, în loc să te îmbucătărească ei; că și eu sînt sărac; n-am de unde-ți da. Acum să luă biata babă plîngînd și merse pînă la un rîu și se puse pe țărmure și plînse și plînse. Și cînd își ridică capul din pălmi cum și-l ținea și plîngea, vede pe apă înnotînd o rață frumoasă albă. Și cum o vede, mai tare o cuprinse jalea și zise: — Batăr de făceam rațe în loc de copii! Atunci înnota rața cătră ea și-i zise: — Tu n-ai pîne, ești flămîndă, și feciorii tăi nu vreau să te îmbucătărească. Dar tu totuși vei fi bogată. Eu îți voi oua în toată dimineața un ou de aur și seara unul de argint. Aceasta era pe cînd însera. Și-i și ouă rața un ou frumos de argint curat. Biata muiere luă oul plîngînd de bucurie, merse repede cu el în sat, unde-l vîndu și-și cumpără mîncare și băutură. Dimineața se duse bătrîna la rîu și rața cea albă-i ouă un ou de aur curat. Așa mergea ea zi de zi, dimineața și seara la rîu, și dimineața afla la locul știut un ou de aur, iar seara un ou de argint. Acum era bogată și avea tot ce-i cerea inima. Copiii ei se mirară tare de această întîmplare și o întreabă odată: — Mamă, de unde ai dumneata atîta potop de ban? Și baba le răspunde: — O rață frumoasă albă îmi ouă în toată ziua doauă ouă, dimineața unul de aur și seara unul de argint. Cînd auziră frații minunea nemaiauzită, se hotărîră fiecare în gîndul său, să meargă la rață. Mai întîi urmări feciorul cel mai mare pe mumă-sa și văzu cum ouă rața un ou de argint, și după ce se depărtă bătrîna, se duse și el lîngă rîu și zise cătră rață: — Scumpă rățucă, vino de-mi ouă și mie baremi un ou. Dar rața-i răspunse: — Bucuros ți-oi oua și ție un ou, dar vino la mine în apă. Și se băgă feciorul în apă și se duse tot după rață, dar rața înnotă pe apă tot mai departe și mai departe, iar feciorul merse tot după dînsa pînă se priponi locului, de nu mai putea merge nici încoace nici în colo și se cufundă, de nu i se mai văzu decît părul din apă. Iar pe capul lui își făcu rața un cuib și șezu în el. După o vreme se hotărî al doilea fecior să meargă tot după mumă-sa și păți chiar ca cel dintîi. În urmă se hotărî feciorul cel mai mic, dar nici el nu umblă mai bine decît frații săi. Acum veni într-o seară bătrîna la rîu și plînse și plînse. Rața o auzi și o întrebă: De ce plîngi? Iar bătrîna răspunse: — Cum n-oi plînge și cum nu m-oi dăoli, că copiii mei toți trei s-au prăpădit și nu-i om să ne poată spune, ce s-au făcut? — Miru-mă cum mai poți plînge după copiii tăi cei răi, care nici o fărimătură de pîne nu voiră să-ți dea? Eu știu unde sînt. — Știi unde sînt? întrebă mama plîngînd; atunci fii bună, du-mă la ei, ori de poți adă-mi-i aici. — Bine, zise rața, eu ți i-oi aduce iară vii, însă să știi că și eu merg de aici și nu ți-oi mai oua mai mult ouă nici de aur nici de argint! — Nu-mi mai oua, numai dă-mi copiii, zise mama întristată. Atunci zbură rața, iar din apă ieșiră tustrei feciorii voinici și sănătoși și de atunci omeniră care mai de care pe biata lor mamă.


content:
A fost ce-a fost. A fost odată un împărat și împăratul acela a avut o fată, ce o chema Ileana. Și ea așa a fost de frumoasă, că mai frumoasă n-a putut să fie în lume. Și se vede că frumusețea are mulți oameni răi, căci după Ileana s-au bătut doisprezece zmei s-o fure. Tatăl său, dacă a apucat de veste ce apă curge pe vale, s-a pus să o păzească și n-a știut ce să facă alta, cum s-o păzească, ci a făcut deasupra ei o casă de fier și zi și noapte a pus cătane s-o străjuiască. În casă nici ușă nici fereastră nu era, numai o strunguță, cît să încapă ulcica cu cofa și pîine. Încolo om cu trup și suflet nu putea să intre. Într-o seară, cînd au fost florile mai mîndre, se miră ea pe ferestruța ei către cele flori și zice atunci către cătana ce o străjuia: — Pasă și-mi adă o floare, s-o miros. Cătana se duce și-i aduce o floare și cum o miroase, se și pornește în altă stare, și cînd i-a venit vremea să nască starul din ea a început a plînge, mai jalnic și mai amar să-ți rupă inima. Ea a zis atunci așa: — Nu plînge, starul meu, că de-i fi fată, te-oi găta ca pe o domnișoară în haine de mătasă și te-oi purta la joc și te-oi mărita după cutare baron. Și tot a plîns. — Nu plînge, starul meu, zice iară, că de-i fi fată, te-oi îmbrăca frumos, ca pe fetele cele de români cu poale cu altiță, împănate cu fluturi și cu pene, ți-oi lua cîrpă roșie, cisme roșii... Și tot a plîns. — Nu plînge, zice ea, că de-i fi fecior, te-oi spăla ca pe un fecior de împărat și te-oi îmbrăca cu nădragi de mătasă, cu căputac de mătasă, cu pălărie sclipicioasă și ți-oi căuta oarece fată de împărat și-ți fi gazde. Și tot a plîns. — Nu plînge, starul meu, zice ea iară, că de-i fi fecior, ți-oi lua suman ca la feciorii cei de români și țundră; în picioare opincuțe de hodină, peste brîu curea lată cu cătărămi de argint și în cap căciulă de miel de la Paști, cu pană de curcan, ca să te alegi viteaz. Și tot a plîns. — Nu plînge, starul meu, zice în urmă, că de-i fi fecior ți-oi lua de muiere pe Floarea florilor, Doamna zînelor. Atunci îndată a tăcut și îndată l-a născut și l-a botezat Floarea florilor, pentru că din floare l-a avut. — Noa, maică, zice el după ce l-a botezat, mi-ai făgăduit de muiere pe Floarea florilor, spune-mi unde să o găsesc, și ți-o aduc de noră! — O, dragul mamei, zice ea, nu te lua după făgăduința aceea, ce am zis-o într-un ceas slab, ca să-ți alin plînsul, căci poate așa fată nici nu este, ori dacă este, nu știu în care parte de lume să fie. — Ba numai mi-o spune, că dacă-i treaba așa, eu tot ducu-mă în lume pînă o voi afla și-o voi lua de nevastă, că eu fără ea din ceasul acesta nu pot și nu vreau să trăiesc. — Dragul meu, fiul meu, îl roagă mă-sa, cum ti-i duce tu în lume, slab și neumblat, și cum mi-i lăsa aci cu durerea mea și cu amarul meu? Astăzi te-am avut; astăzi să te și pierd?! oare putea-va inima mea să poarte atîta supărare și jele?! Nu, fiul meu, cere-mi altceva, dar nu te depărta de lîngă mine. — Maica mea și măicuța mea, răspunse pruncul, o floare lîncezește și se vestejește, dacă n-o luminează razele binefăcătoare ale soarelui. Cele mai frumoase petale ale ei se usucă și cad la pămînt și mirosul ei îmbătător se pierde în întunericul nopții. Astfel m-oi ofili și m-oi usca și eu dacă n-oi purcede încă din ceasul acesta, să o aflu, căci ea este soarele zilelor mele, lumina ce luminează, încălzește și nutrește rădăcina pomului vieții mele. De-oi muri, maică, de dorul ei, precum știu c-oi muri, sufletul dumitale va purta păcatul. Așadară s-a luat și s-a dus din sat în sat, din oraș în oraș, tot întrebînd și ispitind, doară-doară va da de cineva, care să-l știe povățui încotro să afle pe Floarea florilor, Doamna zînelor; dar nimeni n-auzise de ea decît din veste – poveste. Cum merge el așa, fără să știe unde va ieși și oare bine merge ori apucat-a pe cale greșită, ajunge la un codru năpraznic de mare. După ce merge și prin codru o bună bucată, vede o colibă și din colibă iese o cățelușă și un moș pe de-o lăture alb ca neaua și pe de alta cu păru-n rînd ca un copil de șapte ani. Cățelușa începe a bate. — Bate, bate, cățelușa mea, de-i om rău; de-i om bun, cheamă-l în casă, zice moșul. — Om bun sînt eu, moșul meu și dragul meu, zice pruncul. Se băgă în casă și dă binețele. — Noroc bun! — S-ai noroc, prunc necunoscut pe acest pămînt, dar ce cauți atîta spurc de lume și țară? — Caut, ce mi-a făgăduit maica cînd m-a născut, pe Floarea florilor, Doamna zînelor. — Fătul meu, zice moșul, o sută de ani am la spatele meu acuma și nici nu am văzut-o nici de nume nu i-am auzit. Dar vezi și hodinește pînă mîine dimineață, că mi-oi întreba cotunele dacă a ști oarecare dintre ele. Îi dă de cină, iar dimineața de prînz, și-i dă un frîu de aramă. — Na, puiul meu, zice, și grijește de el, că ți-a prinde bine. Cînd li-i scutura ți-a veni un cal de aramă și haine de aramă. Dimineața, între prînz și amiază, iese moșul afară și bucină într-un corn de lume și vin toate albinele, cîte se aflau în cornul acela al lumii și nici una n-a știut de Florea florilor. — Nu știu ce să-ți spun, zice moșul, dar te du tot pe calea asta pînă la fratele meu mai mare, că doară te-a ști îndrepta el. Merge de acolo și pe seară ajunge la celălalt. — Sara bună, moșul meu și dragul meu. — Da ce te poartă păcatele atîta lume? — Poartă-mă aceea, zice, că mama cînd m-a făcut, mi-a făgăduit de muiere pe Floarea florilor, dacă m-ai ști îndrepta, unde s-o aflu? — Două sute de ani am petrecut, fătul meu, zice moșul, și nici nu o-am văzut, nici n-am auzit de ea. Dar rămîi aci pînă dimineață, că mi-oi întreba cotunele, de-a ști oarecare de olatul ei. Îi dă de cină și dimineața de prînz, și-i dă un frîu de argint. — Na, puiul meu, zice, și grijește de el, că ți-a prinde bine. Cînd li-i scutura, ți-a veni un cal de argint și haine de argint. Dimineața, între prînz și amiazi, iese moșul afară și bucină în două cornuri de lume și vin toate albinele, cîte au fost în acele două cornuri de lume, dar nici una n-a știut spune nimic despre Floarea florilor. — Noa, zice, nu știu să-ți spun nimic, dar te du tot pe calea asta pînă la fratele meu cel mai bătrîn, că ăla ți-a spune doară. Cînd e la ojinuță ajunge la el și-i dă bună seara. — Seara bună, fecior necunoscut; da ce păcat te poartă atîta lume și țară? — Poartă-mă păcatul acela, că maica cînd era să mă nască nu m-a putut naște pînă nu mi-a făgăduit de muiere pe Floarea florilor, dacă m-ai ști îndruma, unde s-o aflu? — De trei sute de ani trăiesc, fătul meu, zice moșul și nici nu o am văzut, nici de nume nu i-am auzit. Dar rămîi pînă mîine dimineață, că doară s-a afla între cotunele mele, care va ști de ea. Îi dă de cină, și dimineața de prînz, și-i dă un frîu de aur. — Na, fătul meu, frîul acesta, că ți-a prinde bine. Cînd li-i scutura, ți-a veni un cal de aur și haine de aur. Dimineața, între prînz și între amiază, iese moșul afară și suflă din bucium în patru cornuri de lume și vin cîte albine au fost în toată lumea. Moșul tot întreabă, dar ele nu știu spune nimic. Atunci le numără pe toate și află că una lipsește. — Nu-i de-a face nimic, zice moșul, numai să așteptăm pînă va veni și aceea. Așteaptă o zi, așteaptă două, așteaptă trei și cînd a fost a treia zi, numa ce a picat și ea. — Unde-ai fost, întreabă moșul, de n-asculți porunca mea? și-i trage trei scorbaciuri. — Nu mă bate, tatăl meu, zice albina, că pe cînd ai strigat întîia oară, mă suiam pe un deal mare și mi-a fost greu. Cînd ai sunat a doua oară, am fost la mijloc de deal și de mă lăsam, picam jos și îmi rupeam grumazul. Cînd ai sunat a treia oară, eram pe vîrf de deal și am văzut o grădină frumoasă, ca aceea nu poate fi alta pe lume și m-am luat pînă la ea. Cînd ai sunat a patra oară, m-am luat să vin și nici atunci nu era să vin, că am fost în grădină la Floarea florilor, unde ceru-i mai senin, apa mai limpede și florile mai împănate, cum nu se pomenește pe aici. — Bine-i, zice, da știre-ai duce pe feciorul ăsta acolo? — Ști. — Și mai bine. Dar cum vi-ți duce? că albina nu te-a putea duce în spate; pe jos nu ți-i putea ține de ea. Dar scutură frîul ce ți l-am dat eu și te sui cu albină cu tot în spatele calului, că-ți ajunge mai degrabă. Scutură de frîu și îndată-i răsare un cal de aur și se suie cu albină cu tot în spatele lui. — Cum vrei să mergem, domnul meu, întreabă calul, ca vîntul ori ca gîndul? — Ca gîndul, că unde gîndesc, acolo să mă pomenesc. Pe cînd a gătat cu vorba, calul mînă zboc în grădină la Floarea florilor. Dacă se vede aici, se scoboară jos, își sloboade calul în vrerea lui și pe albină o lasă între flori, să mănînce din care o vrea. El se bagă în casă și dă binețe: — Noroc bun. — Să ai noroc, fecior necunoscut pe acest pămînt; da ce cați? — Cat aceea, că m-aș băga de slugă, dacă aș avea la cine. — Apoi bine, chiar mie îmi trebuie unul, să deie la galițele astea, și că eu am cale departe, să merg la un bal și n-am pe cine să le las. — Grija le-o am eu, fii molcomită, și nu-i avea căință după mine. Dimineața, Floarea florilor îi dă patru saci de grăunțe: doi pe dimineață și doi pe seară, că bag seamă a avut atîtea galițe. El îndată prinde a împroșca la grăunțe și a trage apă în valauă; ea se gată de bal și după ce s-a gătit, iese afară în pridvorul casei, fișcură odată în deget, și vin patru cai negri cu un hinteu negru ca pana corbului nemînați de nime, nepriviți de nime. Cum vin se întorc înaintea ușii, ea se suie în hinteu și drumu... Florea florilor după ce s-a dus ea, s-a gătit mai altfel decît ea și-a scuturat frîul cel de aramă și a venit un cal așa de frumos, că din copite scîntei zboară. — Cum o fi domnul meu și dragul meu? întrebă calul. — Așa că s-a dus doamna ta și doamna mea la bal și ne-om duce și noi, dar dintîi mă îmbracă și pe mine ca pe tine. — Cată în urechea dreaptă, că-i afla acolo un rînd de haine. Caută în urechea dreaptă și se îmbracă ca un pui de grof, tot maramă de sus pînă jos. — Cum o fi, mai zice calul, ca gîndul ori ca vîntul? — Ca gîndul: tot treizeci de pași înaintea ei. Bine nu-și gată vorba, și se află la treizeci de pași înaintea ei și merg tot așa pînă în capătul orașului, unde avea să se țină balul. Acolo o-a așteptat, că nu știa în care casă să se bage. Cînd au ajuns la casa cu balul, Floarea florilor s-a scoborît și s-a băgat în casă; caii se preumblau prin oraș cu hinteul după ei. El încă se scoboară, își leagă calul de fereastră, și după ce se bagă în casă, o apucă la joc și hop-țop pînă la ujina cea bună. Și așa jucau de frumos, că toată lumea cîtă era adunată numai la jocul lor se uita și se mira de el și de frumusețea lor, cît de bine erau hojiți unul cu altul. Cînd a fost la ujina cea bună Florea florilor iese afară, bagă mîna în urechea calului și scoate trei viei de galbini, plătește țiganii și petrecerea și se duce. Dar ei așa i-a picat de drag, că după ce s-a dus, nici ea n-a simțit nici oleacă de voie cătră petrecere și s-a luat cătră casă. Ea, cît a jucat la bal, tot în ochii lui s-a uitat și cînd a văzut pe slugă, îl răbducea cu el. Dar iară cugetă: că acasă l-am lăsat, și n-are el haine de acelea. Cînd e în cea dimineață iară-i lasă patru saci de grăunțe și se duce la bal îmbrăcată toată în haine albe, cu patru cai albi și hinteul alb. Florea florilor, după ce s-a dus, scutură frîul cel de argint și îndată vine calul și zice: — Cum a fi domnul meu și stăpînul meu? — Așa, că s-a dus doamna ta și doamna mea la bal și ne-om duce și noi, dar mai înainte mă îmbracă și pe mine ca pe tine. Calul, într-o clipită, îl îmbrăcă în haine de argint și se iau la drum. — Cum să mergem, domnul meu și stăpînul meu, întrebă calul, ca vîntul ori ca gîndul? — Ca gîndul, tot zece pași înaintea ei. Calul și zboară de zece pași înaintea ei și tot așa au mers pînă-n oraș. Acolo ea se bagă în casă; caii se preumblă în sus și în jos cu hinteul după ei. El iară își leagă calul de fereastră și după ce se bagă în casă, o apucă la joc și... pe sub mînă, că-i română, pînă la ujina cea bună. Atunci iese afară, bagă mîna în urechea calului și scoate trei viei de galbeni: cinstește masa și țiganii și se suie în spatele calului și mînă dintr-o săritură pînă acasă. Ea ca o floare brumată își pleacă capul pe sîn de mare supărare, că se duce așa numa, fără să se arate cine-i, de unde-i și se duce acasă că o ardea, colo la inimioară, ăl pojar al dragostei. Pe cînd a ajuns ea acasă, galițele erau săturate, focul aprins și mîncările la foc. Ea cum vine acasă, se tot uită, se tot uită la el și-n ochii lui, și-l semăna tot mai tare cu Făt-Frumosul de la bal. — Elu-i! cugetă ea, că nimeni nu are atîta foc și atîta rogare în ochi, de la nimeni nu poate fi dragostea așa dulce ca de la el. Dar cum l-oi însemna?... Pieptul meu arde de dragul lui; inima mi se strînge, cînd nu-l pot vedea, și mintea parcă mă părăsește cînd cuget că ar putea fi cu putință să nu fie al meu. Dar strîge-mă lumea cum a vrea, că umblu după el, el va fi al meu. Pentru omul ce mi-i drag Face-m-oi și par în gard; Pentru omul ce mi-i bun, Face-m-oi și ciuhă-n drum. Dimineața iară îi dă patru saci de grăunțe și-i zice, că pe seară să pună o oală cu apă la foc, că și-or face lăutori. Prinde apoi a se găta de bal și după ce s-a gătat, iese în ușă și fișcură în deget și îndată vine un hinteu cu patru cai roșii ca focul. Se suie în hinteu și drumu... Florea florilor deșartă doi saci de grăunțe la galițe și le trage apă în groapă și în vălaută, și după ce gată scutură frîul cel de aur și-i vine calul iute ca gîndul, repede ca vîntul. — Cum a fi dragul meu și stăpînul meu? întreabă calul. — Așa că s-a dus doamna ta și doamna mea la bal și ne-om duce și noi, dar mai înainte mă îmbracă și pe mine ca pe tine. Calul îl și îmbrăcă tot în haine de aur și se iau la drum. — Cum a fi stăpînul meu: ca vîntul ori ca gîndul? — Ca gîndul, să fiu tot alăturea cu ea. Îndată mînă calul pînă la ea și a mers tot alăturea pînă la bal. Ei numai îi creștea inima și se topea toată de mare bucurie, că-l simte și-l vede lîngă ea, batăr că n-au schimbat nici o vorbă unul cu altul tot drumul. Cum ajung la bal, se și prind la joc și hop, țup... Dragu-mi-e cu cine joc, Că miroasă-a busuioc; Dragu-mi-e cu cine săr, C-amiroase-a calapăr... Cînd e la ujina cea bună, el se gată de ducă; își ia pălăria și se șterge de sudori, ca să nu se răcească dacă iese înfierbîntat afară. Ea atunci și sare la el, ca să țipe un păiangen, ce, zice, picase nu știu de unde pe umărul lui, și fără ca să simtă, îi lipi un botuț de ceară dinapoi în păr. Se ia el cătră casă și nu mult după aceea, s-a orînduit și ea. Seara face lăutori și-l cheamă și pe el să-i spele capul. — O doamna mea și stăpîna mea, zice el, cum m-aș putea lăsa să mă speli chiar dumneata pe cap? Unde se pomenește, să șeadă argații la masă cu împărații?! — Ba, că de nu-i veni, la curtea mea nu ai loc nici o clipă. De silă, de voie bună se lasă, că sluga trebuie să asculte de stăpîn. Ea îndată îi ia pălăria și cum o ia, vede semnul, botuțul cel de ceară în păr. — Aha! zice, tu ești cu care am jucat în bal? Și numaidecît îl cuprinde în brațe și-l sărută. — Noa, zice, de astăzi înainte soț să-mi fii, soață să-ți fiu. Și au făcut o nuntă mare, la care eu am șezut în fundul mesei, dar i-am lăsat veselindu-se, că mi-a fost somn și astăzi trebuie să mă duc la Binșu după boi.


content:
A fost odată ca niciodată. A fost odată un împărat, care a avut nici mai mulți nici mai puțini, numai chiar trei feciori; pentru ce vecinii lui împărați l-au și poreclit împăratul cu trei feciori. Și a fost împăratul acela om atît de gazdă, că a făcut în orașul unde a șezut o biserică din puterea lui și a pus în ea atîtea minuni și lucruri frumoase, cîte numa a știut și a învățat el prin cele școli. Cînd biserica a fost gata, a cinstit-o orașului și toată lumea se mira de frumusețea ei. Odată, împăratul a auzit că este oareunde în lume o pasăre măiastră, care cîntă frumos în biserică și-a vrut s-o aducă în loc de orgoane. El a zis așa, că cine ar aduce pasărea aceea, n-ar ști care, cît i-ar da. Și au zis dintre feciorii lui cei doi mai mari: — Tată! nu da la nime banii și avuția noastră, că o vom aduce noi. — Aduce-o-îți? întreabă împăratul. — Aduce. Dimineața s-au gătat cei doi feciori mai mari, și-au pus milioane de băncuțe în buzunar și s-au dus pînă oareunde la un codru. Acolo au șezut, că i-a apucat noaptea. Dacă i-a apucat noaptea, își fac foc, desfac merindea ce și-au adus de acasă și încep a mînca. Scot plosca cu pălincă din straiță și încep a închina de sănătate. Cînd cinau mai bine, vine o vulpe și zboc încolo, zboc încoace pe lîngă ei, bag seamă aștepta să-i arunce niscai sfărîmituri. Vine și o sarcă bulearcă tot sărcălind și vine și un șoarece tot țiuind. Feciorii apucă puștile la ele și zic: — Da ce săriți și sărcăliți pe-aici, că doară n-am adus merindea pentru aceea, să vă săturăm și adăpăm pe voi? Dobitoacele prind a-i blestema și a zice: — Alelei, feciori de împărat, atunci să aduceți voi pasărea, cînd a face părul pere! Bine că se face de ziuă, se iau și se duc amîndoi pînă la un birt, la Birtul roșu. Cum se bagă în birt, își cer doi oameni, să le curețe caii și uneltele, și-și cer lor de băut și de mîncat. Crîșmarul le dă de băut și de mîncat, ce-au cerut, într-o chilie curată, și după ce au mîncat ies ei afară și se uită prin crîșmă. În crîșmă se jucau niște civili în cărți și au zis feciorii: — Oameni buni și de omenie, nu ne-ați lăsa să jucăm și noi în cărți, ca să ne treacă mai ușor noaptea? — Ba lăsa, zic ceia. Se pun la cărți și tot cărțălesc trei zile și trei nopți pînă au cărțălit și bani și cai și haine și au rămas numai cu albiturile pe ei, fără șepci. Dacă le-a trecut tot ce au avut, au cerut la crîșmar o porție de pălincă și crîșmarul le-a dat cu pălmile peste obraz. — Auzi, crîșmar, dragul nostru, zic feciorii, lasă-ne să-ți tăiem lemne cu firezul, ca să ne dai să mîncăm. Și s-a îngurhuit ovreiul și i-a lăsat să taie lemne pentru ce au mîncat o dată pe zi. Împăratul a tot așteptat să vină cu pasărea pînă s-au împlinit trei ani. Cînd s-au împlinit trei ani, zice cel mai mic: — Tată! de trei ani tot așteptăm să vină și nu mai vin; lasă-mă să mă duc eu după ea, s-o aduc. — Du-te, puiul meu, și vezi dacă ești mai cu noroc decît ei. S-a gătat cel mai mic, și-a pus șeaua pe cal și bani de ajuns și s-a dus pînă la acel codru, unde înnoptase frații lui și și-a făcut foc chiar pe vatra unde au cinat ei. Cînd a fost bînd și cinînd mai bine, vede vulpea. — Ce te preumbli pe acolo, hei, vulpe, îi zice, de nu vii mai bine să bei și să mănînci cu mine, că știu că nu te preumbli de sătulă? — E, să te iei cu pușca după mine, zice vulpea, cum s-au luat frații tăi? — Dacă-i unul prost, nu-i proastă lumea-ntreagă, zice el, haida numai și hai da, c-om mînca mai cu poftă amîndoi. Se duce vulpea și mănîncă carne și pită și bea pălincă ca o jupîneasă. După aceea vine și sarca sîrcîind și o cheamă și pe ea: — Haida, sarcă, să mîncăm, că știu că nu sîrcăiești de sătulă, ci că doară ți-ar trebui și ție niște sfîrmături. — E, să te iei cu pușca după mine, cum s-au luat frații tăi? — Dacă au fost ei luzi și fără minte, nu-i toată lumea așa; hai numa și hai. Se duce sarca și a mîncat pită și carne pînă s-a săturat. — Acuma, zice el, ești sătulă; dar cum te-oi adăpa, că tu nu-i putea bea din ploscă? Îi turnă vin în obada șepcii și bea sarca ca din diblă. Aude și pe șoarece țiuind și-l cheamă și pe el: — Haida, șoarece, mîncă și bea și tu din cît este, că-i iarnă și nu-ți poți cota. — E, să te iei cu pușca după mine, cum s-au luat frații tăi? — Dacă au fost frații mei ludiți și fără milă, nu-i toată lumea așa; hai și hai. Merge șoarecele și face foaie ca un baron. — Acum, zice feciorul, cum te-oi adăpa? Hai să te bag în ploscă și bea cît ți-a trebui. Închepe-i pe gură? — Închepe. A beut cît i-a trebuit și după aceea a ieșit afară. După ce s-au săturat, s-au culcat acolo pe lîngă foc toți patru și dorm pînă dimineața. Cînd a fost dimineață, s-au sculat, s-au spălat pe obraz și iară au prînzit toți patru laolaltă. — Noa! zice vulpea către fecior, ne-ai lungit zilele, dar pentru bine și noi ți-om prinde bine; smulge-mi oleacă de păr din coadă și cînd i da de rău, pîrjolește-l, ca să-mi vină mirosul, c-oi veni și te-oi ajuta. Și șoarecele așa, și sarca așa: să-i smulgă o pană din aripă. A făcut așa și le puse pe toate în straiță. S-a luat apoi și s-a dus pînă la Birtul roșu. Departe, cînd sosea cătră birt, el vedea în ocol doi feciori tăind lemne cu firezul și-i asemăna cu frații lui; dar de ei nu se putea ținea pînă nu ajunge oblu acolo. Cînd îi vede așa, începe a plînge, că-i era rușine de ei și socotește: — Ce-au făcut frații mei? omorît-au pe oarecine, ori furat-au de-s prinși aici și-s așa în doagă rea?! — Măi fraților mei – întreabă el, cum focarea voastră ați ajuns în starea asta? — Da, ajuns-am destul de rău, frate, că iată ne jucarăm cărți cu niște civili și ne duseră tot ce am avut; deasupra ne băgară și în datorii. El îndată le plătește datoria, scoase caii și hainele și le dă bani de drum. — Păsați, voi, frații mei, cătră casă, zice – că eu mă duc după pasăre. El îi lasă gătindu-se acolo, ca să vină cătră casă oameni împăcați și se duse. Ei iară se pun la cărți pînă au pierdut tot și cai și haine și ajunseră cum au fost, la firez. El s-a luat și s-a dus pînă în țara zmeiască. Dacă s-a dus în țara zmeiască, și-a lovit calul în cap și l-a omorît. Se duce apoi la fîntîna zmeilor. Acolo se întîlnește cu o fată și fata-i dă binețe. — Noroc, om bun, de pe cea lume pe asta. Da ce te poartă păcatele de pe cea lume pe asta, ori să te omoare ăsta cîine de zmeu? — Care zmeu să mă omoare? — Omorî-te-a stăpînul meu, împăratul zmeilor, că se teme că-i fura pasărea, care cîntă frumos, de s-ar potrivi într-o biserică. — Hm! socotește feciorul, eu vorbesc cu oarecine! și începe a ispiti pe fată. — Fată, zice, în ce locu-i pasărea aceea și cine o păzește? — Pasărea-i în poiană, în cușcă și o păzește calul stăpînului, care știe vorbi ca oamenii și-i iute ca gîndul, cît nime nu o poate fura. — Auzi, fată, zise feciorul, eu pe tine bine te-oi răsplăti dacă-i cîștiga de la stăpînul tău, de unde are el calul acela. Ci caută că ți-a mîna o palmă, de-i sta să mori; dar îl întreabă a doua oară, că ți-a spune și dacă ți-a spune, vină și-mi fă mie de știre. Merge fata și întreabă pe stăpînul său, și-i mînă zmeul o palmă de odată pică jos. Se scoală fata și iară întreabă. — Calul meu, fată, zise zmeul, e de la Ciuma lumii din marginea lumii și am slujit trei ani pentru el jucîndu-mă cu moartea. Că pe lîngă casa ei este un gard cu parii despicați; în tot parul cap de om, numa în cel de lîngă stîlp nu este, că a fost să fie al meu dar am fost harnic s-o slujesc. Și acela strigă zi și noapte: cap de om, babă, că de nu, îl pun al tău. Vine fata și spune ce-a auzit de la zmeu. S-a luat feciorul pînă la Ciuma lumii din marginea lumii. — Noroc bun, maica mea și draga mea. — Sănătate, feciorul meu; da nu ti-i băga de slugă? — Ba băga, că de-ala rînd umblu. Se bagă de slugă și-i dă baba o iapă. — Noa! fătul meu, zice baba, lasă numa tot după ea pe unde te-a duce și seara să mi-o dai în seamă. Se suie el în spatele iepii și-l duce iapa pînă în Cîmpul cu somn. Acolo cum îi ia căpăstrul din cap, și pică el jos și se uită a dormi ca morții. Se scoală pe la ujina cea mică... iapa nicăieri... Bătutu-m-a focarea mea, zice, că nu știu unde-i iapa babii... Atunci își aduce aminte de vorbele ortacilor lui din codru și pîrjolește peana cea de sarcă. Sărcii îi merge mirosul și țop lîngă el. — Cum e, domnul meu și dragul meu? — Nu-i bine că a pierit iapa babii. — Las-o lupilor s-o mînce, nu te supăra; haida după mine, că îndată o aflăm. Se iau și se duc pînă la o răchită putredă. — Noa, zice, aici-i iapa. Eu mă sui să o scot; tu stăi aici și cînd îi vedea că pică doi viermi, aruncă căpestrele pe ei și strigă: — Ți! iapa babii, mînce-te lupii, că-i vremea să mergi acasă cu un mînz alăturea. Se suie sarca în răchită și țop, țop cu clonțul. Odată și pică doi viermi. El și aruncă căpestrele peste ei și strigă: — Țo! iapa babii, mînce-te lupii, că-i vremea să mergi acasă cu un mînz alăturea. O dată acasă, o bagă în poiată și o ceselă, apoi se bagă și el în casă. — Adus-o-ai? — Adus. — Haida, feciorul meu, și mîncă și bea. Îi dă baba colac de nouă ani și vin de nouă ani. El cum bea, cum se îmbată și adormi acolo, cum l-ai bate în cap. Merge baba în poiată cu un zbici de foc, apoi țop la iapă și țop... — Da nu te-ai putut ascunde să nu te afle? — Lasă-mă, baba mea, zice iapa, nu mă bate, că dacă dumneata ești un drac, elu-i doi; dar lasă că mîine m-oi ascunde mai bine. Dimineața iară se suie el în spatele iepii și o duce pînă în Cîmpul cu somn. Acolo îi ia căpăstru și cum i-l ia, se uită a dormi și nu se trezește pînă la ujina cea mică. Atunci se trezește și-și aprinde pipa cu părul cel de șoarece. Șoarecelui îi și pute și haide pînă la el. — Cum e, domnul meu și dragul meu? — Nu-i bine, zice, că am pierdut iapa babii și dacă mă duc fără ea, îmi pune capu-n par. — Las-o lupilor s-o mînce, nu te supăra; hai după mine, că odată o aflăm. Se iau și se duc pînă la un furnicar. — No! zice, eu mă duc să o scot; tu stai aici și cînd vei vedea trei furnici, dă cu căpestrele peste ele și strigă: — Țo! iapa babii, mînce-te lupii! că-i vremea să mergi cu doi mînzi alăturea. Se suie pe ea și o duce acasă, o cesală, apoi se bagă în casă. — Bună slugă; numai unul am avut așa! Îi dă de mîncat și de beut: colac de nouă ani și vin de nouă ani și-l îmbată. Iese baba afară cu un zbici de foc și începe a îmblăti la iapă. — Da ce ți-am spus? da nu te știi ascunde, să nu te afle?... — Lasă-mă, baba mea, zice iapa, că de ești dumneata un drac, elu-i trei, dar lasă că mîne vin acasă, apoi mi-i ascunde cum îi vrea. Dimineața iară se suie pe iapă și o duce în Cîmpul cu somn. Îi ia căpăstrul și cum îl ia se uită a dormi. Iapa vine acasă și baba odată a făcut din ea patru gheme de canuri și le-a pus sub vică. Se pune apoi pe vică și începe a toarce. Se scoală feciorul la ujina cea mică și se uită în lături, iapa nicăiri. Își aprinde pipa cu părul cel de vulpe și haida vulpea pînă la el. — Cum e, domnul meu și dragul meu? — Nu-i bine, fărtată, că am pierdut iapa babei. — Las-o lupilor, s-o mînce, nu te supăra, că știu eu unde-i; dar spune-mi întîi dacă are baba cîini? — Nu are. — Da găini? — Are trei sute și un cocoș, pe care nu l-ar da pentru toată lumea asta. — Noa! zice, hai după mine, apoi stai acolo de cea lăture de casă, la fereastră. Eu voi omorî la găini pînă voi omorî jumătate, apoi m-oi da la cocoș. Tu cînd îi vedea că baba iese afară, mergi în casă, ridici vica de pe canuri și strigă: — Țo! iapa babei, mînce-te lupii, că-i vremea să mergi cu trei mînzi alăturea. Se duc pînă acasă. Vulpea se dă la găini și începe a le face pomelnicul. Baba tot hîșeia, de pe vică nu se scula pînă n-a omorît vulpea jumătate din ele și s-a dat la cocoș. Atunci s-a sculat și iese afară. Cum iese, feciorul se duce în casă, ridică vica și prinde a striga: — Țo! iapa babii, mînce-te lupii, că-i vremea să mergi cu trei mînzi alăturea. O duce în poiată, îi dă ovăz, o cesală și se bagă în casă. — Slugă bun, zice baba, mă slujești omenește. Îi dă apoi colac de nouă ani și vin de nouă ani. Feciorul mîncă, bea vinul, se îmbată și se uită a dormi. Pînă se trezește el, baba iese în poiată, scoate inimile și din iapă și din cei cinci mînzi și le legă în acela care era cu trei picioare. Pe acesta îl unge tot cu bălegar și-l ascunde într-un coșteiu după ușă. Se dă apoi la ceilalți și-i cesală, de te vedeai în părul lor ca în cătătoare. — Dacă se trezește sluga, zice baba, pasă, fătul meu, în poiată și-ți alege un cal care-i vrea. Se duce în poiată să-și aleagă calul și se duce de-a dreptul la cei frumoși. — Măi, zice atunci mînzul cel cu trei picioare, să nu-ți alegi dintre aceia, că a luat baba inimile din ei, din toți și le-a băgat în mine. Dară alege-mă tu pe mine, că bine știu eu gîndul tău. Îl alege pe el și zice mînzul: — Cată de nu lăsa să pună baba nici degetul pe mine, că dacă îl pune, scoate inimile și-apoi draci de mine și de tine. Bine nu-și gată cu vorba, vine baba și-l întreabă că alesu-și-a acuma? — Ales, zice feciorul, pe pîntecosul ăsta. — O! puiul meu, zice baba, nici de rușine nu ți l-aș da, că m-ai slujit cu cinste și omenie. — Apoi, maica mea și draga mea, nici eu nu-s oarecare fecior ales și nu vreau să mă bată în cap nimenea pentru el, unde l-ar vedea așa frumos. — Lasă-mă cel puțin, să șterg gunoiul acela de pe el și hai înluntru să-ți dau barem sărsamuri deoarece samă. — Ba nu, maica mea, de acum nici să pui degetul pe el; apoi sărsamuri alese tocmai că nu-mi trebuie, că cum să pun eu... Dar dacă vrei dumneata să mă cinstești cu oarece, cinstește-mă cu aceea, că-mi frige doi purcei la drum. Îi frige baba doi purcei și-i pune în mîneca buhaiului. El se duce în casă și aduce uneltele cele gunoite și le pune pe mînz. — Cînd vom trece pe lîngă ei, aruncă-le purceii, să nu ne mînce, dă apoi scăpăm noi mai departe, zice mînzul. A făcut așa și pînă au mîncat balaurii purceii ei au sărit o săritură bună. — Noa, zice mînzul, scoboară-te jos. S-a scoborît jos, mînzul s-a scuturat și s-a făcut un cal mai altfel decît ceilalți ai babei. — Cum să mergem acum, stăpîne, ca vîntul ori ca gîndul? — Ca gîndul. Odată a și mînat cu el pînă în poiată la împăratul zmeilor. — Prinde de cușcă, zice calul, și te ține bine, ca să se rupă dintr-odată. Prinde de cușcă și îndată se rup două lanțuri. Cușca era legată cu trei. Atunci rînchează calul zmeului, cît cerul și pămîntul s-a cutremurat. Zmeul strigă din casă: — Țo! cal de călăreț mînce-ți cioarele picioarele și corbii scoată-ți ochii, n-ai ce bea și ce mînca la casa mea? — Am de toate, dar duce feciorul împăratului pasărea noastră, care cîntă frumos. — Lasă, duc-o, mă-sa-l mînce, că beau o cupă de vin și mînc un colac de pită și-l ajung într-o clipită. Feciorul mai prinde o dată și rupe și al treilea lanț. — Ajunge-i zău, tu, pe maică-ta, zice calul zmeului, că-i sub el frate-meu cel mai mic și mai voinic, cu trei picioare, cu șapte inimi și așa pășește, că toată lumea o prăbușește. Zmeul nici bea nici mîncă, ci se suie mînios pe cal cu un zbici de foc și cu pinteni de foc. Arde-o apoi după el. Atunci își rînchează calul zmeului către frate-său: — Așteaptă-mă, frate-meu, că te ajunge zbici pe zbici, pinten pe pinten, din rînză pînă în rînză. — Eu pe tine atunci te-oi aștepta, răspunde frate-său, dacă tu-i zbura pînă la nori și cînd ti-i lăsa în jos, ti-i lăsa pe spate cu el. Îndată a zburat calul zmeului cu zmeul pînă la nori și cînd s-a lăsat în jos, s-a lăsat pe spate cu el și odată l-a făcut praf și cenușă. Nici atunci nu l-a așteptat. — Pasă, zice, la poiata stăpînului tău și bea și mănîncă pînă-i trăi, că noi ne ducem. S-au dus pînă la Birtul roșu. La Birtul roșu iară vede pe frații lui tăind lemne cu firezul și-i era rușine de ei. — Bată-vă focarea voastră, le zice, da nici acum n-ați mers acasă? — Nu, căci am socotit să mai întoarcem din banii aceia și-am pierdut tot. El iară le scoate caii și hainele și s-a luat cu ei cu tot cătră casă. Și s-au dus, dus, multă lume-împărăție, că înainte din poveste, multă și frumoasă este. Cine-a ascultat bine-a-nvățat; cine a dormit, bine-a hodinit. S-au dus pînă la o apă afundă, cum ar fi, pun pildă, un ochi de mare. Dar el numa se legăna pe calul lui, pînă cînd frații abia se puteau ține în urmă. Frații își fac socoteala ei între ei să-l omoare, căci, zic ei, ăsta ne-a scoate hula unde-am fost și ce-am pățit. — Bine zici, tu frate, zice celălalt și îndată strigă către frate-său: — Hai, frate și fărtate, așteaptă-ne, să ne aprindem pipele. Îi așteaptă și se coboară jos. — Aprindemu-le dară, zice, că și eu aș dohăni? Atunci unul s-a și întors pe dinapoia lui și-i taie capul cu paloșul. Dar nu a nimerit să-l taie în vig, ci se mai ținea oleacă în piele și l-a aruncat în apă. Dacă l-au aruncat în apă, au luat pasărea, au legat calul de caii lor și haida pînă acasă. — Noa! tată, aici-i pasărea. — Feciori sînteți, zice împăratul, dar n-ați văzut pe fratele vostru cel mai mic, că și el s-a dus după pasăre? — Lasă-l, tată, pe blăstămatul ăla; el să o aducă cînd abia am putut-o aduce noi?! — Bine-i! A pus împăratul pasărea în biserică și n-a cîntat nimic. Calul l-a băgat în poiată și nimeni nu se putea apropia de el nici să-l grijească, nici să-l curățească, ci numai pe fereastră ce-i da de mîncat și de băut. Feciorii trăiesc lumea lor și de la o vreme își și uitaseră de frate; dar fapta rea cu greu o poate îngropa omul. Odată, cînd au fost apele mari, l-au aruncat pe cela apa undeva la margine și nu știu cum rătăcește pe-acolo șoarecele pe care l-a adăpat și se dă la văietate: — Dragul meu, gazda mea, că tu ești mort; dar ce-a fi, cum te-aș învia? Se ia și se duce bietul șoarece pe codru tot chițcăind. Dacă se duce pe codru, întîlnește o șerpoaie cu o buruiană în gură. — Noroc bun, șerpoaie. — Sănătate bună, șoarece. — Da ce duci în gură, surată? — Duc o buruiană care-i bună să învii pe cel mort. — Dă-mi și mie o sfărîmă, că a murit tata și l-aș învia. — Ba nu, zice ea, că nu ți-oi da, că de șepte ani tot umblu după ea. — Dă-mi numai o sfărîmă, fată. Atunci se și întoarce șoarecele și o mușcă de coadă. Cum o mușcă, șerpoaia lasă buruiana. Șoarecele o apucă și haida cu ea într-un mușuroi. — Pasă tu acuma, zice șoarecele, și-ți adă alta, că tu știi unde cresc astea. Se ia șoarecele și se duce pînă la stăpînul său. — Ce-a fi, cum l-oi unge, se văietă el iară, că-i capul într-o lăture!? Atunci vine un om pe acolo și începe omul a bumbăra: — Iată măi, cum l-a omorît, săracu de el; oare ce vină a avut? Sucește capul la loc și-l lasă acolo. Șoarecele îl unge cu buruiana și-l învie de trei ori mai frumos de cum a fost. — De mult dormi, stăpînul meu, zice șoarecele. — De mult zău, și aș fi dormit pînă la capătul lumii, de n-ai fi fost tu. Dar acum ce bunătate să fac cu tine? omorî-te-oi? lăsa-te-oi? ce să fac? — Fă ce-i vrea, stăpînul meu – că-s în voia ta. Fă-mi rău dacă ți-am făcut rău. — Ba nu, zău, că nu ți-oi face, ci hai tu în straiță la mine, că te duc la tată-meu, la grînării umflate și la clise spînzurate, apoi mori în bine. S-a luat și s-a dus pînă în orașul unde ședea tată-său. Dacă a ajuns în oraș, și-a cumpărat o căciulă cu pană de tîrg, cioareci de bumbac, un pălțăuaș de trestie, cu un cuvînt s-a gătat ca un slugă, ca tată-său să nu-l cunoască și s-a dus la tată-său. — Noroc bun, înălțate împărate. — Să ai noroc, fătul meu; cum a fi, nu ti-i băga de slugă? — Ba băga, că de aesta rînd umblu și am auzit că înălțatului împărat îi trebuie slugă la un cal. — Trebuie-mi de bună seamă, dar iată: eu îți spun adevărul, calul meu trei slugi a omorît pînă acum; așa te bagă, dacă nu ți-e dragă viața... — Cu o moarte, toți datori sîntem, zice feciorul. — Pasă dară în poiată. S-a dus în poiată și calul îndată începe a rîncheza de bucurie, căci a cunoscut în el pe stăpînul său. Prinde a-l hrăni și a-l cesela; gunoiul a fost sub cal pînă-n pîntece. Odată se duce împăratul, să vadă ce face și-l vede șezînd și dohănind sub pîntecele calului. — Înălțate împărate, zice atunci sluga, m-aș ruga să mă lași mîine la biserică. — Lăsa-te-oi, după ce ți-i găta lucrul. În ziua următoare se duce la biserică și cum s-a băgat în biserică, pasărea a și început a cînta; și așa cînta de cu jele, că nici popa nu putea să slujească, nici poporul să asculte la alta, decît la cîntecul pasării. În cealaltă duminică iară s-a dus și pasărea iară a cîntat; cum ieșea el însă afară, pasărea și înceta cu cîntatul. — Asta numa trebuie să cînte de oarecine, zise împăratul, și a dat poruncă, că mîine toți oamenii să vină la biserică și să se bage unul cîte unul, ca să vadă de cine cîntă pasărea. Cum e mîne vin oamenii toți cu toții și se bagă tot unul cîte unul în biserică; dar sluga se fîștică pe lîngă un om și nu s-a putut socoti, de care cîntă. Cînd e a treia zi, pune împăratul doi feciori pe lîngă ușă și nu lasă numai tot unul cîte unul odată. Vine rîndul la slugă și cum se bagă pe ușă, și începe pasărea a cînta. — Acesta-i, zic feciorii, de sluga împăratului cîntă. Împărarul îndată îl cheamă la el și-i zice: — Fătul meu, spune-mi de ce cîntă pasărea aceea de tine, că de nu-mi spui, îți iau capul. — Hei! cîntă zău, tată, zise sluga, că-mi ești tată, nu-mi ești stăpîn; cîntă că eu am adus-o și-i a mea și pasărea și calul. Cheamă numa nainte pe frații mei, să le spun eu și lor și dumneatale pînă unde am mers după pasăre. Împăratul tot a încrestat și îndată îi înfățișează pe toți trei, și-și spune el faptele lui. — Cînd m-am dus după pasăre, zice, nu-i așa, fraților mei, că v-am aflat pe voi la Birtul roșu tăind lemne cu firezul, cu hainele și caii zălog? V-am răsplătit și v-am dat bani de drum ca să veniți acasă. Voi iară v-ați pus la cărți pînă ați suflat toți bănișorii, astfel că atunci cînd am venit înapoi, iară v-am aflat ca mai nainte și iară v-am răsplătit. Ne-am luat apoi, nu-i așa, fraților mei? și am venit laolaltă pînă la ochiul cel de mare. Acolo voi mi-ați luat capul și m-ați aruncat în apă. Împăratul îndată le-a luat capul amîndurora, iară pe cel mai mic l-a pus de împărat în locul său și, de n-a murit, și astăzi trăiește și împărățește.


content:
A fost ce-a fost. A fost odată un împărat mare și vestit, pe vremea cînd zmeii furase semnele de pe cer: luna și stelele; și împăratul acela a trimis carte pe lume și țară, că cine s-ar afla să aducă semnele îndărăt, i-ar da fata de muiere și jumătate împărăția de zestre. Dacă a trimis el carte, lui om nu i s-a aflat în șapte ani, pînă au venit doi frați, Profu Iancu și Lie. Aceștia s-au aflat să aducă semnele înapoi și s-au dus la împărat. — Noroc bun! — Noroc, da ce cotați, ce cîștigați? — Cătăm și cîștigăm aceea, înălțate împărate, că Măria-ta ai trimis carte în lume și țară, că cine s-ar afla să aducă semnele de la zmei, i-ai da fata de muiere și jumătate împărăția de zestre, și noi am venit să ne prindem de lucrul acela. — Dacă vi-ți prinde, vorba ce mi-am dat, nu o mințesc: vă dau fata de muiere și jumătate împărăția de zestre. — Noi ne prindem, numa ne dă doi cai buni, două paloșe, un buzdugan de 99 de măji și 99 de căuaci. Le-a dat și s-au luat la drum și s-au dus pînă în țara zmeiască în „Munții năpustiți” și-n „Codru pustelnic”. În drumul lor ei aveau să treacă peste un pod și dacă au ajuns la podul acela, și-au legat caii sub el; ei se suie pe pod și se culcă. Lie, cum se culcă, se uită a dormi ca bătut în cap; celălalt n-apucă să ațipească bine, și aude zburînd pe deasupra capului un buzdugan. Se scoală, se ia după buzdugan și ajungîndu-l din fugă, rupe din el de-o palmă și-l aruncă înapoi, de trei mile de pămînt îndărătul zmeului. Zmeul vede buzduganul și se ia după el și abia-l ajunge în trei zile. — Alelei! zice, cine-mi întoarce lucrul meu? care l-am lucrat eu acuma, că de cînd mama m-a făcut, ăla om nu l-am văzut, care să-mi întoarcă lucrul meu! Poate cel cîne de Profu Iancu de-a fi pe aici! Dar știu că cioarele, să-i mînce picioarele, corbii să-i scoată ochii, nu-l poartă pe aici, căci cînd am fost eu fecior de-nsurare, mă-sa atunci l-a avut în stare; doară n-a venit p-aici de prunc mic! — Aci-s, aci! zice Profu Iancu. — Hai dară jos, că-n mîini te sfarm, în vînt te-arunc. — Cîinele care bate, nu mușcă, răspunde Profu Iancu. — Haida jos și: da-ți-i pe luptate, ori da-ți-i pe pușcate, ori da-ți-i pe paloșe? — Da-m-oi pe luptate. Se duce Profu Iancu jos, se prinde cu zmeul pe luptă și dintr-odată aruncă zmeul pe bietul Profu Iancu pînă în genunchi în pămîntul uscat. Se smulge Profu Iancu cum se smulge și aruncă pe zmeu pînă în brîu și îndată scoțînd paloșul îi ia capul. Atunci se duce la cal, ia capul și de la el și caută dinapoi într-o straiță, ce spînzura de șauă și află în ea stelele. Îndată le sloboade pe cer și iată... acolo-s și acuma. Merge și nu bine șede pe pod, vede alt buzdugan zburînd tot mai înfocat. Se duce și după ăla, rupe din el de-o palmă și-l aruncă înapoia zmeului de patru mile de pămînt. Zmeul se ia după buzdugan și abia-l ajunge în trei zile cu căciula în mînă tot spume la gură, decum a fugit de amărît. — Alelei! zice, cine-mi întoarce înapoi lucrul, care l-am lucrat eu acuma; că de cînd m-a făcut mama, n-am văzut ăla om, care să-mi întoarcă lucrul meu?! Poate, cel cîne de Profu Iancu, de-a fi pe aici. Dar știu, că cioarele, să-i mînce picioarele, corbii, să-i scoată ochii, nu-l poartă pe-aici. Cînd am fost eu fecior de-nsurare, mă-sa numa atunci l-a avut pe el; doară n-a venit de prunc așa mic, că numa ieri și astăzi este de-atunci! — Aci-s, aci, zise Profu Iancu. — Haida jos de-acolo și: da-ți-i pe luptate, ori da-ți-i pe pușcate, ori da-ți-i pe paloșe? — Da-m-oi pe luptate. Se dau pe luptate și dintr-o dată aruncă zmeul pe Profu Iancu pînă în brîu în pămîntul uscat. Se smulge Profu Iancu cum se smulge și-l aruncă pe zmeu pînă subsori și cu o lovitură-i ia capul. Atunci se duce la cal, ia capul și de la cal și află în straița ce spînzura de șauă, toți luceferii. Îndată-i sloboade pe cer și iată... acolo-s și acuma. Iară merge pe pod și nu dă bine a hodini, pînă și vede alt buzdugan, al treilea. Merge și-l ajunge și pe ăsta cu fuga, rupe din el de-o palmă și-l aruncă înapoia zmeului de șapte mile de pămînt. — Alelei! zice zmeul, cine întoarce lucrul care l-am lucrat eu acuma; că de cînd mama m-a făcut, n-am văzut ăla om, care să-mi întoarcă lucrul meu...?! Poate, cel cîne de Profu Iancu de n-a fi pe-aici. Dar știu că ciorile, să-i mănînce picioarele, corbii, să-i scoată ochii, nu-l poartă pe-aici. Cînd am fost eu fecior de însurare, el atunci se învăța a umbla; doară n-a venit de prunc așa mic?! — Aci-s, aci! zice Profu Iancu. — Haida jos de-acolo și: ti-i da pe luptate, ori da-ti-i pe pușcate, ori da-ti-i pe paloșe? — Da-m-oi pe luptate. Se dau pe luptate și se tot luptesc trei zile și trei nopți și nu se pot birui. — Ce-a fi, Profu Iancu, zice zmeul, cum ne-om bate și cum ne-om omorî?! — Așa, că ne-om face două pietri de moară, apoi tu ti-i sui în cela vîrf de munte, eu m-oi sui în ăsta și-om veni tot bătîndu-ne. Din a căruia piatră s-a sparge un dărab, la ăla i-a lua celălalt capul. Se tot bat așa trei zile și trei nopți și nu se pot birui. — Ce-o fi, Profu Iancu, întreabă zmeul, cum ne-om bate și cum ne-om omorî? — Așa, că ne-om face două focuri mari, unul din atîtea lemne ca celălalt. La care para a fi mai mică, la ăla i-a lua celălalt capul. Își fac două focuri mari, cît ar fi din douăsprezece (care) singuri unul, și așa arde unul ca celălalt nici mai mare nici mai mic trei zile și trei nopți. Într-aceea se abate pe acolo un corb și începe a croncăni: carrne, carrne... — Corbule, corbule, zice atunci feciorul lui Făși Babă, fă-ți peana corlogi și te aruncă în tăul cela și te scutură pe focul lui Profu Iancu, să-i fie para mai mică, să-ți fac trei măji de carne din el și din calul lui. — Corbule, corbule, zice Profu Iancu la rîndul lui, fă-ți peana corlogi și te aruncă în tăul cela și te scutură pe focul feciorului lui Făși Babă, că-ți fac trei măji de carne din el și din calul lui, cum îți mai fac șase din frații lui. Atunci corbul se și aruncă în tău unde a fost mocirla mai groasă, se scutură pe focul zmeului și făcîndu-i-se para mai mică, Profu Iancu-i și taie capul. Calul și l-a lăsat lui, că a fost năzdrăvan. Prinde apoi a căuta prin straiță și află luna și steaua de lîngă ea și le sloboade pe cer. Lie din ce s-a pus pe pod, nu și-a mai deschis ochii nici n-a știut nimic din cele ce s-au întîmplat pînă nu merse frate-său să-l trezească. — Scoală, frate! zice Profu Iancu și haida. Se aruncă în spatele cailor și se duc pînă la Făși-Babă acasă. Făși-Babă era mama zmeilor. Dacă au ajuns acolo, Profu Iancu se face muscă și se pune pe grindă, să asculte ce-și vorbesc nevestele zmeilor și baba. — Ei! zice nevasta feciorului celui mai mare, să știu că a fi omorît pe bărbatul meu Profu Iancu, m-aș face dinaintea lui lîngă drum o fîntînă cu apă bună. Cînd ar trece pe lîngă mine, n-ar putea trece să nu beie și cînd s-ar apleca, l-aș înghiți! Zice atunci cea mijlocie: — Să știu că a omorît pe bărbatul meu, Profu Iancu, m-aș face lîngă marginea de drum un pom frumos cu poame coapte, cu umbră bună. Cînd ar trece pe lîngă mine, n-ar putea trece să nu hodinească și cum s-ar pune jos, m-aș lăsa pe el și l-aș omorî. Zice cea mai mică: — Să știu că Profu Iancu a omorît pe bărbatul meu, m-aș face un rug peste drum, lung din o margine de lume pînă în cealaltă. Cînd ar trece peste mine, odată l-aș mînca. Zice Făși-Babă atunci: — Să știu că ar fi omorît pe feciorii mei Profu Iancu, m-aș face un gard înalt pînă în vînătăile cerului și lung din o margine de lume pînă în cealaltă, cu poarta prin mijlocul drumului. Cînd ar veni, n-ar avea pe unde trece numa pe poartă și cum ar trece, l-aș înghiți. Dacă a auzit el vorbele acestea, a ieșit afară și s-a făcut om, s-au aruncat în spatele cailor și... ie-te! Ei s-au dus pe un drum, ele au apucat pe altul și s-au făcut ceea ce au zis că s-or face. Lie, din toate ce se petreceau în preajma lui, nu culegea nici un grăunte și cînd au ajuns lîngă fîntînă, el numai că a bea și a bea. — Da sete-ți-i tare? întrebă frate-său. — Sete, zău, mi-e. — Hai, dară, că și eu voi bea, numa scoate nainte paloșul din teacă și cînd voi da eu, dă și tu. Scot paloșele și prinde Profu Iancu a da și dă și Lie, și se făcu tău de sînge pînă în chișițele cailor. — Cu una am gătat, cugetă Profu Iancu și se duc înainte pînă la pomul de lîngă drum. — Doamne, Doamne, zice Lie, cald îmi mai poate fi! Hai să hodinim o lecuță că nu mă pot duce de cald. — D-apoi haida cu mine că și eu oi hodini, numa scoate mai înainte paloșul din teacă și cînd voi da eu, dă și tu. Scot paloșele și prind a da în pom pînă îl fac tot fleci și fac și acolo tău de sînge pînă în chișițele cailor. Se iau apoi mai departe și se duc pînă ajung la rug. Cum ajung, Lie prinde a se mira și zice: — Doamne, Doamne, mîndru rug! de cînd sînt pe lume, n-am văzut așa rug! — Scoboară-te jos de pe cal, zice Profu Iancu și cînd voi da eu, dă și tu, c-aici-i lucru, frate. Se scoboară jos și fac și acolo tău de sînge pînă în chișițele cailor. „De-asta m-am mîntuit, cugetă Profu Iancu, dar ce-a fi cu Baba!” Gardul se ridica grozav de înalt înaintea lor, pînă în vînătăile cerului, de lung; din o margine de lume pînă în cealaltă. Se iau drept cătră gard și se duc așa cît ar fi o milă de pămînt. Dacă au mers cam la o milă de pămînt, pierde pe Lie de lîngă el și nu-l mai vede nicăieri. — Ce să fac eu acuma, se întreabă Profu Iancu, unde-oi merge, că nici am frate, nici am tată... știi, că pier?! Grăind așa, își trage calul la marginea drumului și-i zice: — Murgule, voinicule! fă-te tu os mort, că de-a fi să am zile te aflu aci; de n-oi avea, mor mîngîiat, că n-ai ajuns batjocura nimănui. Se face calul os mort; el se duce la poartă și dă să treacă. Baba îndată îl înghiți și merge acasă. Dacă merge acasă, apucă a se tîngui și zice: — Da nu m-a bătut pe mine focul meu? feciorii mi-s morți, nurorile mi-s moarte și eu înghiții și pe Profu Iancu, nu era mai bine să-l fi lăsat, să am cu cine vorbi? încalțe el să nu fie mort în mine, că l-aș scoate afară să am cu cine vorbi! — Da că, zău, eu nu-s mort! zice Profu Iancu din pîntece de la ea. — Nu ești mort? — Nu, ci șed aici ca un baron; că ce bea am; ce mînca am; ploaia și frigul nu mă ajunge. — D-apoi, tu, măi, zice baba, fi-mi-i mie de bărbat, dacă te-oi scoate afară? — Fi da, că n-am nici eu frate, n-am pe nime. Îndată îl și scoase baba afară și iată: baba-i cu bărbat, omul cu muiere. Dar ea îl tot vedea, că nu tare se lipește de ea și zice odată: — Eu văz că nu ți-s dragă ție, Profu Iancu. — Ba dragă-mi ești, numa la dinții aceia nu-mi prea placi. Că era tot dintele de-un scăiuș. Dar de mi-i lăsa să-ți trag dinții aceia afară, mi-i fi mai dragă. — Că lăsa-te-oi numa să știu că ți-o fi dragă. — Lăsa-mi-i? — Lăsa. Se duce cu baba pînă la cei nouăzeci și nouă de căuaci, să-i tragă dinții. — La foi! prunci, zice Profu Iancu, și încălziți buzduganul. Se pun căuacii la foi și suflă din 99 de foi pînă se încălzește buzduganul bine. — Noa, babă, zice, pune-te pe spate și cască gura. Se pune baba pe spate și cască gura. — Aduceți cleștele! strigă Profu Iancu. Cînd a strigat el să aducă cleștele, căuacii aduc buzduganul și îl foșnesc la babă în gură. Odată se și lățește acolo și s-a făcut din ea o căpiță de oțel. De atunci este oțel în lume. S-a luat apoi el cu căuacii să meargă cătră casă și cum merg, zice un căuaci către celălalt: — Tare-i stăpînul ăsta al nostru; că nu poate fi mai tare decît el numai Holumbar de la răsărit, care te bagă în pămînt din cotare! El a și auzit. — Care, ce ziserăți? întrebă el. — N-am zis nici unul nimica, ziseră ei, numa vorbim noi așa. — Spuneți-mi ce-ați zis, că de nu, aci vă omor pe toți nouăzeci și nouă. — Da, zis-am așa că nu poate fi mai tare decît tine numa Holumbar de la răsărit, care te bagă în pămînt din cotare. El cum a auzit că este om mai tare și mai viteaz decît el, a dat drumul căuacilor și s-a luat la calul lui; l-a făcut cal cum a fost, apoi ie-te pînă la Holumbar, să se bată cu el. Holumbar a fost gătat de mezăzat și ședea înaintea casei, cînd vede pe Profu Iancu, care vine să se bată cu el. El atunci întunecă din ochi cătră Profu Iancu și îndată îl bagă în pămînt, de nu s-a mai văzut nici din el nici din cal numai capul. — Noa! Profu Iancu zice, ai venit să te bați cu mine? Nu te lăsa. Ieși afară, dacă poți. — Nu pot, răspunse Profu Iancu, că ești mai tare decît mine. Holumbar atunci îi propune să se ortăcească cu el și zice: — Fi-vei tu frate de cruce cu mine, dacă te-oi scoate afară? — Fi. Îl scoate afară și se duc în casă la jurâmînt de șerpe, cum fac voinicii; apoi se pun la beute și la mîncate trei zile și trei nopți. Cînd e de la o vreme, la trei zile, zice Holumbar: — Atunci te-oi ști eu pe tine frate de cruce, cînd îi face tu ce n-am putut eu în doisprezece ani! — Ce-o fi aceea? întrebă Profu Iancu. — Să-mi aduci mie de soție pe Mîndra lumii de pe Marea Roșie. — Vedea-voi, ce-a fi îndată, și se duce în poiată la cal. — Ce-a fi, calul meu, întreabă, că mă mînă să-i aduc pe Mîndra lumii de pe Marea Roșie? — Pasă în casă și cere de la el firez, gilău, secure lată, patru scînduri și cuie, apoi le pune și haidem după ea. Se bagă în casă și cere de la el uneltele ce i le-a spus calul și se duce pînă la Marea Roșie. Cînd se apropie către Marea Roșie zice calul: — Tu te pune la țărmure și cioplește, că ea va veni să te întrebe ce faci. Tu zi că faci paturi de vîndut. Ea va întreba nu-i face și ei unul? Tu zi-i că i-i face dacă a veni la țărmure, să i-l măsuri. Ea va veni și cînd s-a pune să-i măsuri te prinde cătră ea, că eu o voi lua în spate și ne-om duce. Se duce pînă la marginea mării și prinde a ciopli; calul se face os mort. Mîndra lumii era chiar în mijlocul mării într-un leagăn de flori, țintuit tot cu scoici de mare și cu mărgăritare: în leagăn s-a născut, în leagăn a crescut, apa o legăna. De la o vreme vede pe Profu Iancu și trage la țărmure. — Noroc bun, Profu Iancu. — Sănătate și noroc, Mîndra lumii. — Da ce meșterești? — Fac paturi de vîndut. — Nu mi-i face și mie unul? — Ba face, dacă ieși la țărmure, să ți-l măsur, cît îți trebuie de lung; că de-a fi mai lung, voi tăie din el, de-a fi mai scurt, l-oi adăuga. Îndată vine ea și se culcă în pat. El o și cuprinde cu pat cu tot și în aceeași clipă se afla în spatele calului. Cînd e la un loc, zice Mîndra lumii: — Jură-te, Profu Iancu, pe dragostea mea, spune-mi verde și adevărat, pe a cui seamă mă duci? că dacă mă duci pe seama ta, mă duc cu tine, dar dacă mă duci pe seama lui Holumbar... mai bine mor. — Pe seama mea te duc, dacă-i avea lege și credință. Într-aceea ajunse la Holumbar și i-o dete în mîini. Holumbar socotește atunci: — Cum de-a putut aduce el cu mintea lui pe asta, tot cu mintea lui m-a omorî și pe mine; dar cum l-oi potopi?!... El a avut trei fete și îndată le-a făcut în trei iepe mînze și vorbește cu ele, că l-a mîna în spatele lor să călărească dar ele să-l potopească. Se întoarce apoi către Profu Iancu și zice: — Atunci te-oi ști eu pe tine de frate, dacă-i călări pe mînza mea cea mai mare și-i veni înapoi cu ea. — Îndat-oi ști ce-ți spune, zice Profu Iancu, și se duce în poiată la cal. — Ce-a fi calul meu, îl întreabă, că mi-i silă să călăresc pe mînza lui cea mai mare? — Numa o leagă de mine, că n-a fi nimică. Se suie pe mînză și leagă pe Șargu de capătul căpăstrului; o mînă apoi trei zile și trei nopți și nu-l poate arunca. Căci cînd umbla să-l arunce o mușca Șargu din barcan; cînd umbla să dea din dricul dinapoi, o prinde Șargu cu copitele. La trei zile a venit acasă și s-a băgat în poiată. — Da veniși, frate-meu? — Venii. — Nu te-a aruncat? — Nu. — Acum te sui pe cealaltă, că vreau să le înveți în șauă. A călărit și pe aceea trei zile și trei nopți și nu l-a putut arunca, că o mîna Șargu din copite, de tot o făcea ciur. — Veniși, frate-meu? întreabă Holumbar iară. — Venii. — Nu te-a aruncat? — Nu. — Acuma te sui pe cea mai tînără. Se duce Profu Iancu în poiată la cal. — Ce-a fi, calul meu, că mi-i silă să călăresc și pe cea mică? — Nu știu ce-a fi, dragul meu, stăpînul meu, că eu asta n-oi birui. Căci dacă mă legi de ea ne omoară pe amîndoi; dacă nu mă legi te omoară pe tine; dacă eu m-oi face os mort aci; că de-i avea zile, să știi unde să mă afli; de nu-i avea, să pierim amîndoi deodată. S-a suit pe mînză și s-a dus și l-a aruncat în Marea Roșie. Cum l-a aruncat, l-a și înghițit un pește și în pește a aflat o straiță de pînză. — Da potopiși-l? zice Holumbar, cînd a venit mînza acasă. — Potopii, că-l aruncai în Marea Roșie și cum îl aruncai îl și înghiți un pește. Mîndra lumii a auzit și dacă a auzit, ea numai de un gînd se frămînta, cum să-l poată mîntui?! Ea avea o slujnică, care-i aduce în toată ziua apă din Marea Roșie, să se spele. Într-o dimineață, cînd îi aduse slujnica apă, aduse și un pui de pește. Mîndra lumii vede puiul cel de pește și zice: — Cum te-a duce slujnica în Marea Roșie, te du la birăul peștilor și-i spune, să adune toți peștii și să poruncească peștelui care a înghițit pe Profu Iancu, să-l sloboadă afară nevătămat, că de nu, m-oi duce la voi și pe toți v-oi omorî. Trimite slujnica cu apa înapoi și-i zice să n-o arunce oriunde pe drum, că o vede din fereastră și vai de pielea ei. Merge slujnica și varsă apă în Marea Roșie și aduce alta. Puiul de pește se duce de-a dreptul la birău. — Hoi, bace birău! — Ce-i, puiul meu? — A zis Mîndra lumii să chemi toți peștii și să poruncești peștelui care a înghițit pe Profu Iancu să-l sloboadă afară, că de nu, vine și ne omoară pe toți. Odată și bucină birăul în patru cornuri de lume și vin toți peștii. Cînd a fost a treia zi, vine și cel ce-a înghițit pe Profu Iancu tot zdrîngălat pe pîntece de pietriș. — Amu se vine? întrebă birăul și-i trage patru bote bune. — Lasă-mă, jupîne birău, zice peștele, nu mă bate, că am înghițit un om și abia-l pot purta de greu. — Pasă și-l țipă la țărmure; dar griji, să nu-l vătămi, că te trag în țeapă. Merge și-l țîpă afară și se duce Profu Iancu la frate-său. — Venit-ai, frate-meu? — Venit. — Noa! socotește Holumbar, acesta numa m-a potopi pe mine, că și de acolo a venit! Se întoarce apoi către Profu Iancu și zice: — Atunci îi fi tu frate cu dreptate către mine, dacă-i face ce-oi face eu! — Ce-i face tu? — Caută la mine. Odată și-a și luat picioarele de prin genunchi și le-a aruncat afară. Și-a luat capul și l-a aruncat afară, și și-a luat mîinile de prin umăr și le-a aruncat afară. — Doamne Dumnezeul meu, socotește Profu Iancu, dac-oi face eu așa, ei n-oi învia pînă-i lumea! N-a făcut. Și zice ciumurgoiul ăla: — Da nici acuma n-ai făcut, ce-am făcut eu? — Nu. — No stăi, dară, să te mănînc. Se ia după el să-l mănînce. Profu Iancu cît a fost pe Marea Roșie în pîntecele peștelui și-a strîns o straiță de alune, cum înghițea peștele și ici și colo cîte una pe lîngă cele margini, și cînd ciumurgoiul se apropia de el: tot arunca cîte-o alună, mai în ăsta perete, mai în cela. Ciumurgoiul se lua după zuruitul alunelor, că nu vedea. Tot așa l-a purtat trei zile și trei nopți. Cînd a fost a treia zi, a crăpat ciumurgoiul de venin. — Doamne, socotește atunci Profu Iancu, ce-a țîpat ăla afară, fă-le stană de piatră! Îndată s-a făcut stană de piatră. El atunci s-a dus în poiată la iepe și le-a luat capul la toate; apoi s-a luat cu Mîndra lumii în spatele calului și s-a dus pînă la împăratul, care l-a trimis după semnele cerului. Cînd a fost băgîndu-se la împăratul pe poartă, și Lie se băgă, deodată cu el. — Alelei! frate dulce, zice Lie, mult te-am căutat și tot nu te-am aflat. Dar tu cel puțin, dacă ai umblat, îți aduci puicuța ta; eu nici aceea nu mi-am aflat! Se duc la împăratul. — Da venit-ați, feciorii mei? zice împăratul. — Venit. — Noa-zice-vorba care mi-am dat, nu o mințesc; haide Lie și vă plăceți cu fata, că frate-tău văd că s-a îngrijit de sine. Se duce Lie și să place cu fata și le-a făcut împăratul o nuntă mare, că: De-aici în Buda Veche Mîțele mureau de sete.


content:
Au fost odată doi boieri meșdieși și unul a avut un prunc, celălalt o fată. Pe prunc îl chema Dor, pe fată Malica – și văzîndu-se pruncii și astăzi și mîine s-au luat încă de mici în dragoste și așa s-au plăcut, de nu a putut fi în lume dragoste ca a lor. Tatăl fetei a simțit că feciorul boierului vecin vrea să ia pe fata lui de nevastă și el n-a vrut odată cu capul s-o dea după el, bag seamă, pentru că a fost mai gazdă decît cela. El cît ce a simțit a și dat fata între călugărițe și dacă a dat-o între călugărițe, la doi, la trei ani vin zmeii și-o fură în țara lor și acolo o dau între călugărițe. Feciorul auzind că furară zmeii pe fată, și-a gătat un cal, și-a ales o slugă și a zis: — Tată, eu atît m-oi tot duce pînă o voi afla, că eu fără ea nu pot trăi. Tatăl său la început a încercat să-i alunge din cap gîndul acesta, dar văzînd că nu izbutește, i-a pus două viei de galbeni de drumuri și i-a poftit bună întoarcere. Dor s-a luat apoi cu sluga și s-a dus pînă la un loc. Cînd a ajuns la un loc, a zis cătră slugă: — Stăi. Sluga își oprește calul și ascultă la stăpînul său ce i-a spune. Atunci feciorul își scoate paloșul din teacă și a umblat să-l bage în sine. — Ho, stăpîne! zise sluga, cum ți-i face moarte, tînăr ca bujorul și chiar înaintea mea? — Lasă-mă, zice el, să mă junghiu, că nu pot merge mai departe de dorul ei. — Cum să te las? răspunse sluga, mai bine-mi pune cruce aci pe locul acesta. S-au luat înainte și s-au dus pînă au ajuns în orașul cu potop. În orașul cu potop, pe lîngă alte lucruri minunate, cel mai minunat era că, atunci cînd asfințea soarele, se lăsa un jolj negru ca de jelanie peste tot orașul și care străin ieșea de la această vreme din casă afară, pica în potop și nu se oprea pînă în țara zmeiască. Dacă au ajuns ei în orașul cu potop s-au băgat în capătul orașului într-o casă și acolo au aflat o babă. — Bună seara, babă. — Seara bună, oameni buni, ședeți. — Am ședea noi, dar ai ce să ne dai de cină? — N-am, zice baba, că de unde mi-s muiere săracă, mă ajung cu o mîncare la zi. — Pasă dară, na bani, zice Dor, și ne adă două kile de carne să cinăm. — Mergere-aș, dragii mei, dar căutați și nu ieșiți din casă afară, că aici e orașul cu potop și cum îți ieși, îți pica în apă și nu vă veți opri pînă în țara zmeiască. Înțelegînd Dor că pe aici poate trece în țara zmeiască, cînd a ieșit baba s-a luat afară și mînă zbîc în apă. Peste cîteva clipite, nici el nu știe cum, s-a aflat în țara zmeiască într-o chilie și acolo a văzut o masă și pe masă o lumină aprinsă, o carte deschisă. Se pune la masă și prinde a citi. Cînd citea mai bine, vine un urs și-i face semn cu laba să meargă după el. Sluga o rumpe pe ușă afară, iară el trece cu ursul într-o altă chilie și și acolo află o lumină aprinsă, o masă și o carte deschisă. Se pune la masă și citește. Cînd citea mai bine vin la el doisprezece zmei. — După ce-ai venit aici? întreabă zmeii. El dă din umeri, că nu știa, ce să spună în pripă. Zmeii prind a-i face lege: unul, să-l spînzure; altul să-l mănînce de viu; altul să-l taie în bucățele și așa mai departe. Atunci se află unul și zice: — Nu trebuie a face nimica cu el, numa trebuie jurat, că nu spune nimănui cum a ajuns și ce a văzut pe-aice. Dor se jură, că nu va spune nimănui nimic din cîte a văzut și căpătă slobozenia, să meargă unde-a vrea. Atunci el apucă orașul în lung și-n lat pînă și-a aflat sluga, și după ce l-a aflat se bagă în capătul orașului într-o căsuță mai săracă. În casă locuia o muiere văduvă. — Bună ziua, nevastă. — Sănătoși, drumarii mei. Ce căutați, ce cîștigați? — Căutăm și cîștigăm o fată, ce o cheamă Malica, că aceea-i sufletul meu, zice Dor. — He, he! În tare locu-i aceea, răspunde nevasta, între călugărițe; dar doară vom putea face ceva că eu îi spăl și-i curățesc și am intrare cînd vreau. — A mea a fi ea, cugetă Dor, și începe a ispiti pe femeie. — Și oare cum aș putea s-o văd? întreabă, că pocnește inima în mine pînă n-o voi vedea. — Știi ce, cum a fi bine? răspunde nevasta, vom umbla, să-ți căutăm oarece haine de preot și ti-i băga, cum ai vrea s-o spovedești, că într-altmintea nu poți intra. — Fă cum îi ști mai bine, numa fă iute, zice Dor. Se duc amîndoi să-și cumpere haine călugărești și cum se duc se întîlnesc cu un moș. — Bună ziua, moșule. — Sănătos, feciorul meu; da vrei s-o duci pe Malica? — Vrere-aș, că mă topesc de dorul ei. — Nu-i putea, zice moșul, că nu ești gata; dar hai să-ți dau caii mei, că-s cu aripi și-i scăpa, dacă-i mîna bine. Se duce cu caii la nevastă acasă; se gată în haine călugărești în chip de popă și se ia cu nevasta la mănăstire. Cum s-au văzut unul pe altul, odată și-au căzut în brațe și s-au sărutat și s-au plîns unul la altul. — Alelei! soră dragă, zice Dor, multă țară am străbătut și mult amar de dor ți-am dus. Dar să fi umblat de-o sută de ori p-atîta și încă mi-ar părea puțin pentru bucuria că te văd. — Lasă-ți dragostile, zice nevasta, că nu-i vreme să vă drăgostiți, ci-i vreme să vă gătiți, c-or simți zmeii și vai de mine și de voi. Atunci încalecă amîndoi pe cai și... arde-o. Cum au simțit zmeii că duce Dor pe Malica s-au și luat în urma lui cu cai năzdrăvani, cu paloșe de foc și cînd au ajuns la hotarul țării lor, numa, numa cu atîta a întrecut, că nu i-au ajuns cu mîna. Scăpînd el de acolo a zăpsit în oarece oraș unde a murit împăratul și alegîndu-l pe el de împărat, a șezut acolo așa cît ar fi un an. Cînd a fost la anul zice nevestei: — Draga mea, nevasta mea, rău dor mă ajunge după tata; dar eu mă duc să-l văd și cu o cale să direg cele de lipsă pentru cununia noastră. S-a luat și s-a dus. Malica a rămas acasă și a văzut de grijile țării. Dar sluga de icea s-a bătut, să fie una cu el; să-și tăgăduiască bărbatul și să-l primească pe el de împărat în locul lui. — Auzi ce, zice ea atunci, de ti-i tot sfarma, ce gîndești tu, aceea n-a fi. Eu mi-oi purta omenia, că-s muiere cu bărbat și altul nu-mi trebuie în veci. Ba că asta, ba că aceea. — Adică dacă nu te ștergi de-aici cu binișorul, ți-oi pune pene la picior. — Lasă numa, socotește sluga, că a veni vreme, de-i simți puterea mea. Și îndată se pune la masă și scrie stăpînului său carte, cum că: „Iaca, stăpînul meu, ce muiere ai și cît de tare te dorește. Că merge seara și n-o mai vezi pînă dimineața; că bate balurile și se dă cu alții, – pe tine nu dă nimica. Dacă eu îi spun că stăpîna mea, asta nu face, ceea nu face, zice că mă scoate din slujbă și mă bagă în temniță”. Ce-a petrecut inima lui Dor la citirea cărții acesteia, nime n-ar putea spune. Destul că scrie slugii înapoi și zice: „Dacă-i rîndul așa și așa, sluga mea, alege doi pușcași din oraș și o du între hotare și-i dă plumb, că femeia care-și calcă credința, de alta nu-i vrednică”. Sluga cum a căpătat cartea, a și ales doi pușcași și a dat-o pe mîna lor s-o puste, poruncindu-le să-i aducă semn că au omorît-o, vîrful de la limbă. Pușcașii se duc cu ea între hotare și după ei pe ascuns s-a luat un țînc. — Dragii mei, oameni de omenie, zice ea, mă omorîți nevinovată. Dar nu mă omorîți, ci lăsați să-mi căznesc zilele cîte le am rînduite, că eu vouă vă făgăduiesc și vă jur, că veac de veci om pămîntean nici n-a auzi nici n-a ști de mine. — Noi avem poruncă și trebuie să arătăm semn, că o-am plinit, răspund pușcașii. — Dacă aveți poruncă și trebuie să arătați semn, pușcați cățelu cela și tăiați din limbă; dar nu vă faceți părtași de sîngele meu, că-i sînge nevinovat. — Ba că zău, fărtate, zice un pușcaș, ce să luăm noi moartea pe sufletele noastre, cînd nu-i cunoaștem vina?! eu zic atîta că nu o pușc. — Nici eu, zice celălalt. Pușcară apoi țîncul și i-au tăiat vîrful de la limbă, să facă seamă la slugă. — Moartă-i? întreabă sluga. — Moartă. Dracul și-a ajuns ținta. Ea se luă, sărmana, spre codru, străină, cum i-a ajutat Dumnezeu cu pădurețe și cu rădăcini, înconjurînd toate locurile unde socotea că se poate întîlni cu oameni. Într-o seară cum rătăcea prin pădure văzuse un lup și, de frica lui, se sui într-un copac mare. Copacul era burtos dinlăuntru, de sus pînă jos. Ea, nu știu cum s-a sucit cum nu, destul că a picat în bortă și acolo acum era perind de foame, că numa ce a mîncat putregai de pe bortă. Așa a trăit sărmana o jumătate de an. La jumătatea anului a venit bărbatul ei acasă și luîndu-se la vînat în pădurea aceea de miazăzi a săluit chiar în apropierea copacului, în care era ea. Era cu ei acolo și un țînc și aceluia îndată i-a mirosit, că doamna-i în bortă. La miazăzi cînd s-a pus ei la mîncare, a aruncat și țîncului un dărab de pită și unul de carne. Cîinele se duce cu mîncarea pînă la bortă pe lîngă pămînt fiind o hudă, o îndeasă la stăpînă-sa. — Dat-ați la cîinele ăsta să mănînce și el? – întreabă Dor. — Dat, dar nu știm unde se duce cu ea. — Mai dați-i o dată, să nu rămînă flămînd. Îi mai dau o dată. Cîinele iară se duce cu ea la bortă. Dor vede cîinele cu carnea în gură și luîndu-se după el, vede că cineva își întinde mîna din bortă și ia pita și carnea de la cîine. — Cine ești aici? întreabă atunci. — Eu. — Cine eu? — Eu, muierea ta. Lui Dor i se păru că se năruie cerul pe el la auzul glasului dulce și slăbit și îndată o scoase afară și o duce acasă. Acasă a întrebat-o cum a ajuns acolo, și muierea i-a spus pățaniile ei; că ce a vrut sluga și „dacă m-am împotrivit ce ți-a scris, ca să mă piardă”... — Așa, sluga mea? asta ai cutezat tu să faci? Las’ că-ți dau eu ție împărăție... și în clipita aceea i-a luat capul. După aceasta, de cea mai mare părere de bine că s-au întors lucrurile așa în spre bună, s-au hotărît să se ducă acasă la tatăl său, să se cunune. Își bagă un slugă nou și se ia la drum: el, Malica și sluga, merg zi de vară pînă-n seară. Seara li s-a făcut noapte lîngă o pădure. Aici și-au făcut foc și-au așternut și zice cătră slugă: — Străjuiește, sluga mea, pînă acolo cătră miezul nopții, apoi mă scoală, c-oi străjui eu. — Bine-a fi. Cînd îi colo către zece ore, vin doi corbi și se lasă în vîrful lemnului, unde erau culcați ei și se întreabă unul pe altul: — Cum te lauzi, frate, și ce-i nou în țara ta? — Nu știu altă noutate decît aceea, zice, că feciorul ăsta merge acasă, să se cunune și cînd a ieși de la cununie, le-a sta înainte un hinteu cu doi măgari. Ei s-or sui în hinteu și cum s-or sui, măgarii nu s-or opri cu ei pînă în apa fără fund și-acolo le-a fi pieirea. Cine aude cuvintele noastre și le-a spune facă-se stan de piatră pînă în genunchi. Dimineața se scoală, se duc mai departe și pe seară se nimeresc, că ajung la o altă pădure. Acolo iară și-au făcut foc și zice cătră slugă: — Culcă-te, sluga mea, că ai străjuit toată noaptea și ți-a fi somn. — Ba nu, stăpîne, eu nu mă culc. Către ora zece vin corbii și se lasă în vîrful lemnului, unde erau ei și se întreabă, ce noutate-i în țara lor? — Aceea noutate-i, zice unul, că tinerețele astea se duc să se cunune și cînd vor ieși de la cununie, le-a sta înainte un hinteu cu patru cai. Ei s-or sui în hinteu și cum s-or sui, caii i-or duce în apa fără fund și acolo le-a fi pieirea. Cine aude cuvintele noastre și le-a spune, facă-se stan de piatră pînă la brîu. Dimineața se iau și se duc și iar înserează lîngă o pădure. — Noa, sluga mea, zice Dor, acuma ai străjuit două nopți de-a rîndu, culcă-te și tu și te hodinește. — Ba nu, zău, eu stăpînul meu, nu m-oi culca că nu mi-i somn nici o leacă. Cînd îi la zece ore vin corbii și se întreabă ce noutăți-s prin țara lor. — Aceea noutate-i, zice unul, că tinerețele astea se duc să se cunune și cînd vor ieși de la cununie, le-a sta înainte un car cu patru boi. Ei s-or sui în car și cum s-or sui boii i-or duce în apa fără fund și acolo le-a fi pieirea. Cine aude cuvintele noastre și le-a spune: facă-se stan de piatră tot. S-au dus apoi acasă la tatăl său și s-au cununat. Cînd au ieșit de la cununie zice sluga: — Domnul meu și dragul meu, dă-mi o pușcă și gloanțe la ea și fii iertător de ce-i vedea și de ce oi face. Cînd ies din biserică, hinteul cu măgarii era acolo. — Mîndru hinteu, zice Dor, hai să ne suim în el. Sluga apucă pușca în mînă și poc... poc... — Alelei! sluga mea, zice Dor, ce știi tu să faci la o nuntă ca asta, că-ți bați joc de mine? Merg mai înainte și văd un hinteu cu patru cai. — Mîndru hinteu și ce iosagă, zice Dor, hai să ne suim în el. Sluga apucă pușca și din patru pușcături îi culcă la pămînt. — Alelei! sluga mea, ce faci tu, chiar că nu-mi place. Merg mai înainte și le iese în cale carul cu patru boi. — Ce car și ce boi! zice Dor, hai să ne suim în el. Sluga pune pușca la ochi și în patru boi mînă patru gloanțe. — Alelei! sluga mea, asta chiar că mă supără. Dar să știi, că nepedepsit nu-i rămînea. Dacă ajung acasă, Dor adună sfatul laolaltă și-i fac legea de slugă, să fie spînzurat pentru că și-a bătut joc de cununia feciorilor de boier. Cînd era să-l tragă în sus, zice sluga: — Stați, lume și țară, nu mă spînzurați pînă nu voi spune o vorbă, că mie acum tot una mi-e. Tot pier eu și șa și șa. Stați, să vă spun ce cai și ce boi au fost aceia și pentru ce i-am împușcat. — Cînd am venit, urmează, domnul meu cătră casă, seara am înserat lîngă o pădure. Stăpînul s-a culcat; eu am străjuit. Către zece ore s-au lăsat doi corbi în vîrful lemnului, unde eram săluiți și s-au întrebat unul pe altul – ce-i nou în țara lor. Unul a zis, că nu știe mai mare noutate, decît aceea că tinerii ăștia merg să se cunune și cînd vor ieși din biserică le-a sta înainte un hinteu cu doi măgari. Ei din mintea lor au vrut să se suie în hinteu și cum s-or sui, măgarii nu s-or opri cu ei pînă în apa fără fund și acolo le-a fi pieirea. Cine aude vorbele noastre și le-a spune facă-se stană de piatră, pînă-n genunchi... Iată-mă. După ce s-a făcut ziuă, am mers mai departe și seara iar am săluit lîngă o pădure. Stăpînul a zis să mă culc că a străjui el, dar eu nu l-am lăsat, că mi-a fost milă de tinerețea lui. Către zece ore au venit corbii și s-au întrebat ce-i nou în țara lor? Și a zis unul, că-i bine numa că tinerii ăștia merg să se cunune și cînd vor ieși din biserică, s-or întîlni cu un hinteu cu patru cai. Ei s-or sui în hinteu, și cum s-or sui, caii nu s-or opri cu ei pînă în apa fără fund și acolo le-a fi pieirea. Cine aude vorbele noastre și le-a spune, facă-se stană de piatră pînă în brîu... Iată-mă. După aceea s-a făcut ziuă și ne-am dus mai departe și iară am înnoptat lîngă o pădure. Stăpînul a dormit, eu am străjuit. Cătră zece ore au venit corbii și s-au întrebat. Bine-i, zice unul, numa că tinerii ăștia merg să se cunune și cînd vor ieși din biserică, le-a sta nainte un car cu patru boi. Ei s-or sui în car și cum s-or sui, boii nu s-or opri cu ei pînă în apa fără fund și acolo le-a fi pieirea. Cine aude cuvintele noastre și le-a spune facă-se stană de piatră tot... Iată-mă. Cum a gătat de spus, s-a făcut stană de piatră. Dor tare s-a supărat după el și nu-și putea lua gîndul, cum a trebuit să moară pentru credința lui! Așa a trăit un an. La anul, muierea i-a făcut un prunc și lui în vis i s-a arătat un om bătrîn și i-a zis: „Pasă tu și taie grumazii de la pruncul tău și unge stanul cel de piatră, că a crăpa în patru și a ieși sluga tău”. „Doamne Dumnezeu meu – a cugetat el atunci – cum să fac eu lucrul acesta, să-mi omor fiuțul meu nevinovat”! A doua noapte iară i s-a arătat omul cel bătrîn și i-a zis: „Taie grumazii pruncului tău și unge stanul cel de piatră, că a crăpa în patru și a ieși sluga tău”. Dimineața următoare se scoală mai de dimineață și pe de-ascunsul nevestei, taie capul pruncului. Trupul l-a ascuns într-o bute în cămară iară cu capul a uns stanul cel de piatră și cum l-a uns, a crăpat în patru și a ieșit sluga mai mîndru și mai frumos de șapte ori cum a fost. — Alelei! stăpînul meu, zice sluga, de mult dorm și greu somn am avut! Dar s-a uitat cu milă la el, în vreme ce din ochi-i picurară două lacrimi: una de bucurie pentru cel înviat și alta de supărare pentru cel mort. Cine știe care lacrimă a izvorît mai din adînc!... Într-aceea muierea se văieta după prunc și nu vrea să se mîngîie că nu-l are. — Fiul meu, dragul meu!... fiul meu, dragul meu! – striga biata mamă, și-și sfîrteca hainele de durere. Chiar atunci sosi Dor acasă și în clipita următoare numa ce aud pruncul plîngînd în cămară. Odată îl aduc în casă și din ce le-a fost bucuria pentru slugă, le-a fost și mai mare pentru prunc și a făcut un ospăț mare, că: Din Paști pînă-n Droșcele Cheunau cîinii de jele...


content:
Cică a fost odată un om sărac, sărac de nici focul în vatră nu-i ardea, de sărac ce era. Și avea un botei de copii, că la el se împlinise vorba celuia: Copii mulți și haine rele, Rău mă tem c-oi cădea-n ele. Apoi gîndeai că nici nu-i lucru bun, din ce avea copii mulți, muierea-i tot mai făcea, în tot anul doi-trei gemeni, pînă avea cîte găuri sînt pe un ciur, și încă mai mulți cu trei, iar averea? din ce i se înmulțea numărul copiilor, de aceea vedea mai bine cît e de bună la cei ce o au, că nu avea nimic, dar nimic o dată, numai bordeiul cu copii și ceea ce agonisea cu lucrul mînilor, prin sat de la cei cu avere și cu copii mai puținei. Multe nopți nu putea bietul om închide ochii din pricina sărăciei, că vedeți dumneavoastră omul care-i sărac, cum îi data, adeseori nici cînd de o seară nu are, apoi a culca atîta spuză de copii necinată, și totuși a dormi în tihnă nu se poate, dar nu se poate de felul felului, așa zic cei pățiți; de multe ori auzea bocindu-se cîte trei-patru guri de foame, de multe ori și-ar fi dat și sufletul, numai să știe că-i va putea sătura: de multe ori ar fi luat chiar lumea în cap numai să nu mai audă atîta plîns și să nu mai vadă atîta sărăcie, dar nu se putea dezlipi de odraslele care le-a dat Dumnezeu. O dată, cînd gîndeai că-i mai supărat, i se bolnăvește femeia și zace la pat vreo două săptămîni, și nu se tămăduiește pînă ce-i mai face o bucurie... îi mai naște un copil, dar numai unul, lucru cu care omul nostru nu era obișnuit, că muierea lui pînă atunci avusese tot cîte doi și cîte trei o dată. Și cum naște muierea, cum se ușurează de dureri, și omul prinde un fel de nădejde. Lui nu-i mai trebuie popă, nu nănașă, ci ia pruncul și merge, merge, merge, pînă iese afară din sat, că-i era și rușine să știe sătenii, că muierea lui a mai făcut un prunc, și adică numai unul, lucrul acesta, cu care nime din satul lor nu era obișnuit. A fugit bietul om, de rușine, dar mai cu dinadins a fugit de groază, căci se temea, că nu-și va căpăta nănașe la prunc, că perindase tot satul cu copiii ce-i avusese mai înainte, și nu era muiere în sat care să nu-i fi fost cumătră. Trebuia să-și caute cumetrii pe aiurea; și asta era chiar nimerit lucru, deoarece nu erau cu noroc cumetrii din satul lui, orice îi dăduse ca dar de botez tot îi pierise, și nu se putu apuca de nimica. Acum dară ieși din sat și merse, merse multă împărăție, vorba poveștii, ca Dumnezeu să ne ție... și merse pînă dădu în pădure. Acolo se întîlni cu o babă, lungă, sacă, deșirată, colțată, cît să fugi mîncînd pămîntul dinaintea ei. El însă nu se îngrozi nicidecît, ci-i dete binețe: — Bună ziua, mătușo! — Bună să-ți fie inima, nepoate, dar de unde și pînă unde? — Mă duc, mătușă, pînă unde voi da de moarte să-mi boteze copilașul ăsta, că mai am acasă copii cîte găuri sînt într-un ciur și încă mai mulți cu trei, și toți sînt botezați, și la fiecare mi-am căpătat cumetrii, dar parcă-i făcătură, ori eu, ori ei sînt fără noroc, că la nimic nu mă pot apuca din darurile botezelor, cu toate că eu am făcut boteze, cît n-a mai făcut om în lume. — Chiar bine ai nimerit, nepoate, eu sînt moartea; adă să-ți botez copilul și să văd dacă nu-i fi mai norocos, pe loc ce te cumetrești cu mine? Și-i boteză moartea copilul, și-i puse nume Busuioc, și-i dărui un cimpoi și două oi. Acum merse omul nostru acasă voios și începu a lucra, iar prin sat, ca să-și poată hrăni copiii, dar lucrurile parcă-i mergeau altfel, nu ca mai înainte: las că și din copii, unii erau mărișori de puteau lucra pe la vecini barem pentru hrană, dar și altfel parcă era mai îndestulat, copiii nu mai era așa mîncăcioși ca mai înainte, cele două oi, ce i le dădu Moartea, nu-i mai pieriră, ci se înmulțeau grozav, fătînd tot cîte doi-trei miei o dată fiecare, apoi și lapte dau, de nu-i mai duceau dorul ca mai înainte; vorbă scurtă: lucrurile mergeau spre bine. Dar și Busuioc creștea, într-o zi ca-n două, într-o lună ca în nouă, pînă se făcu un fecior încît să-i cauți pereche într-un tîrg, nu într-un sat, în două; și era frumos și cu minte de gîndeai că-i prinț nu copil de om prost. Cînd ajunse Busuioc de însurat, nu era nici fată prin împrejurul acela, care să nu fi voit a merge după el, numai de o ar fi pețit, dar el nu se uita nici la una fără își păzea lucrul lui, umbla la oile lui și zicea în cimpoi toată ziulița. O dată îl vede tată-său pus pe gînduri, și-l întreabă ca un părinte: — Dar ce ai, dragul tătucului, doară ești beteag, ori ce ai, de stai așa nu știu cum? — Mă gîndesc, tată, unde să știu merge a peți, că pe oricine n-aș lua, dar nici sus din cale afară nu m-aș urca. — Bine, dragul tatii, lasă-ți oițele în grija noastră, și tu mergi de-ți caută de cap, pe cine vei lua, cu aceea vei trăi, numai să deie Dumnezeu să fie într-un ceas bun cu noroc. Și se luă Busuioc și merse, merse, multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție... și se duse pînă într-o pădure mare-mare, și tot merse prin pădure pînă nimeri într-o poiană, iar în mijlocul poienii erau niște curți jur împrejur ocolite cu zid pînă în nori. Înlăuntrul curților auzi o cîntare, un glas femeiesc. După ce încetă glasul, se puse Busuioc a ocoli zidul curților, doară-doară ar afla un loc pe unde ar putea străbate înlăuntru, dar pace! gîndeai, că de ce îl ocolește mai mult, de aceea se face tot mai înalt. Într-un tîrziu ajunge la porțile curților, dar acelea erau groase ca și zidul, înalte tot ca el, și erau de fier. Nu era modru să poată străbate înlăuntru. Supărat, necăjit, se gîndește ce are de-a face? să meragă îndărăt, nu se îndură, pînă nu va vedea femeia cea din cetate, care cînta așa de frumos, de i-a turbat inima; să intre la ea, nu putea. Ce să facă deci Busuioc? Mai oftă, mai suspină, se mai gîndi și răzgîndi, pînă-l mai năpădi plînsul de necaz, că nu poate vedea pe aceea care-i fermecase inima... cu glasul ei. Atunci își aduse aminte, că are ceva în traistă, și-și scoase cimpoiul, și începu a trage una de jale, dar atît de jalnică cît paserile din zbor cădeau de jalea lui, frunzele copacilor se scuturau, iar fiarele pădurilor își mai pierdeau răsuflarea, stînd încremenite și ascultîndu-l. Și tot cîntă din cimpoi, pînă nu mai văzu că prinde poarta a se deschide singură, de jale. Dacă o văzu deschisă se duse încetinel pe lîngă ea, dar tot zicînd din cimpoi, și intră înăuntru, în ograda curților și se uită în toate părțile doară – doară va vedea muierea aceea, pe care o auzise cîntînd, dar nu văzu pe nime. Și umblă el toată grădina, și se uită pe tot locul, dar nu zări nici o față femeiască, numai colo în desișul pomilor zări o păuniță mîndră, ascunzîndu-se dinaintea ochilor lui. Și dacă văzu el, că în zadar a intrat în ogradă, că nu vede ceea ce voia să vadă, ba văzînd că și porțile s-au închis în urma dînsului, încît nu poate nici a înturna către casă, nici a vedea pe aceea ce dorea să o vadă, îl cuprinse un nou necaz, o nouă supărare, jale... întristare. În jalea lui cea mare prinse din nou a cînta din cimpoi, dar atît cînta de jalnic, de și pietrile gîndeai că trebuie să se despice de jale. Și numai, ce văzu că păunița se ridică dintre pomi și zbură în sus, iar cînd se lăsă în jos în apropierea dînsului, se făcu o fată atît de frumoasă de să mai fi avut ochi să te uiți la ea; el înmărmuri cu cimpoiul în gură, uitîndu-se la ea, dar ea se luă de lîngă el și cu trei sărituri fu înlăuntrul curților, închise ușa după sine de nici că se mai putea vedea că este ușă ori ba, în păreții curților. Multă vreme o fi stat Busuioc fără grai, privind în urma fetei. În urmă-i veni răsuflarea, se simți asudat, își șterse sudorile de pe frunte și începu a se gîndi; oare năzăritu-i-s-a o zînă? visat-a? ori ce poate să fie? Nu-i venea să creadă. În urma urmelor îi veni în minte din fir în păr, toată întîmplarea și numai nu-și smulgea părul din cap, cum de fu atît de slab de înger, de nu cuteză a prinde vorbă cu mîndra zînă; cum de o a lăsat să fugă, fără de a-i zice barem bună ziua? Uită de toate, nu mai auzi nimic, nu mai văzu nimic, numai chipul ei era înaintea ochilor lui. De îngîndurat și ostenit ce era, căzu de pe picioare, și începu a se blestema în gîndul său. Și cum sta și se frămînta cu gîndul, nu-i mai vedea suflet, nu mai vedea și nu mai auzea nimic. Era necăjit peste fire și, Doamne ferește, și-a pus de gînd să se omoare. Trebuie să mor să nu mai chinuiesc atîta. Așa se gîndea Busuioc și se gîndea la moarte, și începu a căuta prin traistă cuțitul lui cel mare, păcurăresc, să se junghie. Dar cum băgă mîna în traistă, dă de cimpoi, și-și gîndește: „Înainte de moarte să mai tragăn de jale, cît toate curțile să se clătească din temelii.” Și puse cimpoiul la gură și cîntă, și cîntă, de nu alta, fără și vîntul sta locului și-l asculta, iar soarele plîngea cu lacrimi de sînge de jalea lui. Dintr-o dată numai vede, că în peretele curții se deschide o ușă și pe ea iese zîna și merge ață la el. După ce era aproape de el, îi făcu semn cu mîna să înceteze din cimpoi, și-i zise: — Nu te mai tîngui, voinice, că știu dorul tău și jalea ta; știu cine ești, știu ce te poartă pe aici, eu de mult te așteptam, iar tata mi-a spus că nu este împotriva dragostei noastre. Atunci Busuioc aruncă cimpoiul cît colo, cuprinse fata de mînă și-i zise: — Rogu-te, zînă dragă, spune-mi unde sînt? cine ești tu? cine e tatăl tău? sînt eu treaz? visez? ori doară am înnebunit? — Nu visezi, voinice, nu ești beat, nici nebun, ci numai înfierbîntat ești oleacă, de dragoste, eu sînt fiica celui mai puternic împărat din lume, la care se închină și bogații și săracii, și drepții și păcătoșii, și împărații pămîntului și cerșetorii cei mai nebăgați în seamă; mulți au umblat să mă afle, dar cu dorul acela s-au dus din lume, cu care intrară; cînd auzii însă cîntecele tale cele jalnice din cimpoi, am rugat pe tata să deschidă poarta să te pot vedea; el m-a ascultat, iar de atunci sînt tot atît de nebună de dragul tău, cum ești și tu de al meu... — Și cum e numele tatălui tău? — Norocul, zise fata, și arătă cu mîna spre ușa curților, de unde ieșea un moș alb ca lîna cea de oi, și pășind încet către dînșii. — Fiți binecuvîntați, fiii mei, zise moșul punînd mîinile pe capetele tinerilor, tu, fătul meu Busuioc, te-ai născut într-o planetă bună, soru-mea, Moartea, te-a botezat ea ți-a dat cimpoiul acesta fermecat, care nu-i iertat să meargă din neamul meu, că din moși-strămoși al neamului meu a fost; acum, de la soru-mea ajunse la tine, dar ca să nu-l duci afară din neam, iată îți dau pe fiica mea Siminica de muiere și trăiți fericiți; tu Siminică cinstește pe Busuioc ca pe bărbatul tău firesc; mergeți în lume și fiți fericiți, voi purta eu grija voastră de aici, de la curțile mele. Și s-au luat Busuioc și Siminica, și au fost bărbat și muiere, și și-au luat rămas bun de la moșneagul, și s-au dus în lume. Vă puteți închipui cum i-a umblat lui Busuioc, la care îi era socru chiar Norocul cel bătrîn, fiindcă să vedeți dumneavoastră fiica Norocului, Siminica era nevasta lui. Cît a trăit, nu știu; ce va fi azi cu ei, încă nu știu; atîta știu, însă, că lumea e plină de copiii lor; nu este grădină fără busuioc, dar nici livadă fără siminic.


content:
De mult, tare de mult, în vremile vechi, trăia o babă, căreia oamenii îi ziceau: Baba Grija. Uitată de toată lumea trăia singură, singurică, cum putea de azi pînă mîine, într-un bordei părăginit din marginea unui sat. De săracă, nici vorbă nu-i, era săracă, lipită Baba Grija, căci nu avea pe lume nimic altceva, decît bordeiul ei pe care de vechi ce era, crescuse iarba și buruienile de un cot, iar dinaintea bordeiului era un păr mare și frumos, care îl acoperea cu crengile lui cele lungi și stufoase. Aceasta era toată bogăția ei și sufletul în oase; mai mult ca peri în palmă. Și era bătrînă Baba Grija, bătrînă de de-abia se mai putea tîrî prin sat după milă. Oamenii din sat așa o pomeniră bătrînă și gheboasă cum era, și nici cei mai bătrîni nu-și aduceau aminte să o fi văzut mai tînără în vreo vreme. De lucru nu-și făcea baba cu puii de om, ba de multe ori oamenii credeau că o fi chiar murit, de nu o mai văd pe la casele lor. Numai din timp în timp, cînd o găta cu de toate de ale mîncării, își lua baba coșarea pe umăr și pleca către sat. Oamenii cu toate grijile și necazurile ce aveau, nu o depărtau de la ușile lor, ci o miluiau care cu ce avea și putea, căci le era milă și lor de sărmana babă, știind că n-are pe nimenea, cine s-o ajute. Cu bucăturile adunate baba o ducea multă vreme, în care timp sta tot închisă în bordeiul ei. Oamenii cum zic, o vedeau bucuros pe la casele lor, măcar că lipsa era mare și pe la ei, dar de la o vreme au început a se schimba lucrurile. Ei au simțit toți pe unde cam umbla baba după milă, că nu e lucru curat de cînd Baba Grija le-a călcat pragul. Griji peste griji, necazuri și supărări se năpăstuiau cu droaia, ca din senin, pe capul lor. Voie bună, viață liniștită ticnită nu mai aveau de la un timp încoace. Ba încă supărare mare le era și aceea, că nu puteau să-și dea seama, cum și de unde le vin lor atîtea griji și supărări? Ce să fie? de unde să fie? de la o vreme au început numai a se descărca toți pe Baba Grija, zicînd, că numai ea este pricina, ea este fiara rea, zgripțuroaica și șișcoaia bătrînă, de le vin atîtea griji pe cap. Și-a fost destul atîta, ca să iasă unul cu vorba aceasta prin sat, ca mai în urmă toți ceilalți să se ia după el, și să zică ca el. Numaidecît s-au înțeles cu toții și au făcut o hotărîre între ei, că pe Baba Grija mai mult să nu o primească nici unul la casa sa. Și așa au și făcut! Sărmana babă cum s-a văzut așa netam-nesam izgonită de pe la ușile oamenilor, nici n-a intrat mai mult în sat, ci sta cît era ziulica de mare dinaintea bordeiului, uitîndu-se la părul ei cel frumos, care era plin de flori, de parcă ninsese pe el. De necazuri și supărări, de una, de alta slăbise baba de tot, de numai pielea mai rămăsese pe ea. Obrazul îi era încrețit și zbîrcit ca o rochie, ochii adundați în cap, spinarea strîmbă ca o bucă, iar degetele lungi îi rămăseseră ca niște găteje. De făcut nu mai avea ce să facă pe lume nimica, numai să-și aștepte moartea. Aceasta ar fi dorit-o și ea biata din toată inima, dacă o supărare mare nu ar fi oprit-o ca să mai trăiască încă. Supărarea aceasta mare care o rodea pe ea la inimă, de multă vreme, era că de pe părul cel frumos ce-l avea înaintea bordeiului ea nu se învrednicise încă niciodată să guste măcar o singură pară. Ea îl semănase cu mîna ei, ea îl îngrijise și-l apărase de toate vătămările ca pe ochii din cap, pînă ce crescu mare, și tot ea să nu-i poată lua acum folosul, ca să se bucure și ea după osteneala de atîția ani. Aceasta era supărarea cea mare ce a avut-o ea în toată viața ei. Cînd perele erau roșii și frumoase de-ți rîdeau ochii cînd te uitai la ele, cînd erau aproape coapte și Baba Grija aștepta din inimă ziua în care să le culeagă, vedeai numai că nu mai sînt... Le strîngea cine le strîngea pe toate, de nici coadă nu mai rămînea pe păr. I se întîmpla bietei babe pozna aceasta în toți anii de-a rîndul, de cînd părul începuse a da roade, dar ea nu putuse nici într-un chip să afle că cine-i duce ei perele, așa pe nesimțite. Destul își bătuse ea capul, destul pîndea ziua și noaptea ca să afle pe hoț, dar nu putea să-i dea de urmă, Doamne ferește! Cînd perele erau aproape să dea în copt, ea sub păr nu le mai vedea, parcă nu era lucru curat. Într-o zi, cum stătea baba noastră sub păr și se uita lung după pere, care erau aproape coapte, iată că vin pe drum către ea doi călători, pe care ea nu-i mai văzuse niciodată în viața ei. Aceștia erau Domnul Hristos cu Sîn-Petru. Călătorii cum ajung lîngă ea o întreabă de sănătate și o roagă ca să le deie sălaș peste noapte, căci n-au în sat nici un cunoscut la care să rămînă pînă-n ziua următoare. Baba, bună de inimă cum era, nu stă mult la îndoială și le spune că le dă din toată inima din cîte are și poate, și-i cheamă în bordei. Călătorii, cari se vede că erau tare obosiți de drum, cum au intrat înăuntru s-au ghemuit într-un unghiu al bordeiului și au adormit numaidecît. Dis-de-dimineață, pînă nu răsărise încă soarele, călătorii erau în picioare gata de cale. Mai înainte de a-și lua rămas bun de la babă, care îi găzduise peste noapte, a zis unul dintre ei care era Sîn-Petru: — Muiere bună, fiindcă nu ți-a fost urît de noi, și ne-ai primit de am dormit la tine peste noapte, n-am vrea să plecăm și noi de aicea ca de la o moară stricată, fără să te mulțumim cu ceva; deci cere de la noi ce vei voi tu, căci aceea fie lucru cît de mare, ți se va împlini după cum poftești. Baba, care nu avea altă grijă de un timp încoace decît părul ei, la care-i sta gîndul și ziua și noaptea, fără de-a gîndi că oare ce-ar fi mai bine să ceară de la Sîn-Petru, zise către el: — Eu, oameni buni și a lui Dumnezeu, dacă e vorba de așa, că orice dorință a mea puteți să o împliniți, n-aș vrea și n-aș cere multe, numai nu știu dacă mi s-ar putea împlini. Aș vrea sărmana de mine că: oricine s-o sui în părul acesta ce-l vedeți înainte-vă, afară de mine, ca să culeagă pere, acolo să rămînă încurcat între crengi și să nu se poată da jos pînă atunci, pînă cînd nu voi zice eu. — Bine! i-a zis atunci Sîn-Petru, fie ție după cum poftești și au plecat amîndoi călătorii mai departe în calea lor. Baba Grija, cum a auzit vorbele acestea a răsuflat numaidecît mai ușor și toată grija și supărarea ce o mîncase și care o muncea i s-a luat deodată de la inimă. Nu-și mai găsea loc de bucurie, cînd îi venea în minte cum o să vază ea pe hoțomanul ce-i tot fură perele, prins în păr, ca într-o capcană. Dar apoi cînd se mai gîndea cum o să culeagă ea perele cele frumoase, cum o să-și îndulcească ea inima cu ele îi venea să sară în sus de bucurie, credeai că toată lumea e a ei. Trecuse cîtăva vreme de cînd cei doi călători umblase pe la Baba Grija și perele din păr erau coapte, putem zice cumsecade. O zi-două își pusese baba de gînd că tot să le mai lase neculese, pentru că acum și așa nu mai avea nici o teamă că i le-a mai fura cineva. Chiar în ziua cînd avea de gînd să le culeagă, era o zi frumoasă, iaca se apropie de bordeiul ei o babă slabă și urîtă, pe care cum a văzut-o Baba Grija i s-a sculat părul în cap de frică. Aceasta era Moartea. Ea se apropie numaidecît de Baba Grija și-i spuse să se gate c-a venit s-o ducă de pe lume. Cum a văzut biata baba noastră pe Moarte dinaintea ei, spunîndu-i că a venit să o ducă de pe lume, unde nu mi-a început a plînge, a-și smulge părul din cap și a se văita, de-ți era mai mare mila s-o fi văzut. Dar Moartea nu prea stă mult de vorbă cu nimenea și nici nu caută hatîrul nimănui. Cînd are o dată porunca ca să-l ducă, îl duce. Îi mai spune încă o dată babei ca să se dea iute și să se grăbească că n-are vreme de zăbovit, și după ce a văzut că nu se poate înțelege cu ea, amețită de jumătate o luă în brațe și păși înainte. Sărmana babă, cum se văieta și se zvîrcolea în brațele Morții, care pășea încet-încet înainte, îi veniră deodată în gînd perele ei cele frumoase pe care tocmai stătea gata să le ducă, să le culeagă și nu se putu opri de a nu zice tînguindu-se către Moarte: — Bine, văd acum că toată jalea și tot plînsul meu nu-ți pot înmuia inima, ca să mă mai lași să trăiesc cît de puțin, dar măcar atîta fie-ți milă de mine și-mi rupe din părul de dinaintea bordeiului meu, cîteva pere și dă-mi-le să le gust, apoi du-mă cu Dumnezeu. Moartea, măcar că ea nu știe ce este mila și nu ascultă de rugăciunea nimănui, de Baba Grija și de vaietele ei i s-a făcut milă, și punînd-o jos din brațe, se întoarse sprintenă, se urcă în păr, rupe vreo două-trei pere, care i-au venit înainte și iute dă să se dea jos. Dar ce să vezi? minune! Crengile părului parcă cineva le dăduse putere ca la niște mîini de om, o apucară și o încurcară de toate părțile, de nu mai era cu putință să se dea jos. Moartea, care nu pricepea deloc ce minune poate fi aceasta, dă-ncoace, dă-ncolo, ca să poată ieși dintre ele, dar pace bună! Nu mai era chip de a scăpa dintre crengi. Biata Baba Grija, care de frica cea mare își uitase cu totul de puterea cea mare care era dată părului ei, cum auzi pe Moarte strigînd și văitîndu-se în păr, sări în sus de bucurie, măcar că era de jumătate moartă. Ea își aduse minte de toate, și știu că din păr nu se va putea da jos Moartea cît va fi lumea, dacă nu va porunci ea crengilor ca să o lase. Dar Moartea începu a striga și a plînge tot mai tare. Își smulgea părul din cap de necaz, văzînd cît de urît a păcălit-o Baba Grija. După ce s-a zbătut ea multă vreme în păr ca peștele pe uscat, fără ca să poată ieși la cale, ostenită cît de-abia mai putea răsufla, își călcă pe inimă și începu a se ruga de Baba Grija ca s-o scape. Baba, mîndră și veselă că acum a ajuns apa pe moara ei, parcă nici nu vrea să audă pe biata Moarte, ci-i strigă numai din depărtare: — Așa, bine ți-e! Mai stai și tu o dată pe loc, că destul tot colinzi prin lume și duci fără pic de milă pe cine-ți iese înainte. — Fie-ți milă de mine, și-mi ajută să scap, zise atunci Moartea, și-ți făgăduiesc că pe tine cît o fi lumea nu te-oi mai lua. Poți să trăiești despre mine mii și sute de ani, că eu de tine nu mă voi mai atinge, numai fă bine și scapă-mă de aici. Baba, auzind de făgăduința Morții și făcîndu-i-se milă de ea cum se chinuia, se hotărî în sfîrșit să o scape din păr. Deci a zis ea, ce o fi zis în gînd numai, și crengile se deteră toate la o parte după cum le era crescătura lor, și lăsară drumul slobod Morții. Cum se simți Moartea slăbită de crengi, și-a văzut că acestea nu-i mai împiedecă drumul ca mai înainte, iute ca gîndul a sărit jos din păr și nici măcar să mai arunce ochii către babă, o șterse la fugă și se duse ca o nălucă. Din vremea aceea și pînă astăzi încă, pe la Baba Grija nu a mai dat Moartea; Baba Grija trăiește și acuma, dar nu tot în bordeiul ei învechit, și nu la marginea satului unde avea bordeiul, ci ea umblă și cutreieră toată lumea, cruciș și curmeziș. Intră și stă cît stă prin casele împăraților și a domnilor celor mari, de unde se întoarce pe la cei săraci, pe care îi și are ea mai dragi. De ea n-a scăpat și nu scapă nimenea necercetat, căci ea este grija pe care o are tot omul din lume, bogat și sărac, mare și mic, fără deosebire și pe care Moartea nu o va duce cît va fi lumea.


content:
Într-un sat din țara împăratului Barbă Albă erau doi oameni, adică un bărbat și o muiere. Aceștia erau foarte avuți, dar n-aveau nici un fecior, care să le moștenească averea, ci numai trei fete. Să știți, că pe vremea de cînd e povestea noastră, n-aveau oamenii servitori la vitele lor, ci ei mergeau cu ele la pășune, ori copiii lor; așa și omul nostru, el trebuia să meargă cu vitele la pășune, iar cînd avea de lucru, trimetea pe fata cea mai mare cu ele. Dar de cîte ori mergea cu ele, totdeauna lipsea cîte una din vite; în zadar stătea toată ziua la pîndă că nu putea să prindă hoțul. Atunci zise fata cea mijlocie către tatăl lor: — Tată, lasă-mă să mă duc eu cu vitele, că vei vedea că mîine nu va lipsi nici una din ele. Dar o păți și ea ca sora cea mare. — Vai de voi! zise sora cea mai mică, ce mai păzitoare sînteți, că acuși pierdeți toate vitele; apoi zise către tatăl său să o lase pe ea cu vitele că va vedea că nu va pierde nici una. — Bine, zise tatăl său, dar dacă va pieri vreuna să știi că pe tine te voi pedepsi mai aspru decît pe celelalte surori ale tale. — Nu-mi pasă, zise fata, dar am nădejde în Dumnezeu că nu va pieri nici una. Atunci Maria, că așa a fost numele fetei, și-a pus merinde pentru ziua aceea, a sărutat mîna tatălui său și a maicei sale, apoi și-a luat ziua bună și a plecat cu vitele la pășune. Cînd era vremea la amiazi, începuse a abura un vînt călduț de-ți părea că are voie să adoarmă toată lumea. Pe Maria a lovit-o somnul și acuși era să adoarmă, dacă nu-și aducea aminte de făgăduiala ce o făcuse tatălui său; deci luă fluiera de pe mîneca buhaiului și începu a zice, dar zicea a jale, Doamne, de gîndeai că și dealurile o să plîngă de milă. Zicînd mai multe doine îi trecu somnul, însă cu una nu era în curat, că adică: înainte de a începe a zice, soarele era punct la amiazi și acuma, după ce a zis toate cîte a știut, soarele e tot acolo. Gîndea ea că doară și soarele a auzit doinele ei și acum asculta la ea. Drept a și avut că soarele a stat pe loc, a voit să o adoarmă și să-i fure o atare vită, căci el era hoțul care furase vitele de la surorile Mariei, dară văzîndu-o așa de frumoasă a încremenit și n-a cutezat să facă nimic numai a tot ascultat-o. Vezi bine că stînd el pe loc a întîrziat de-a ajunge acasă la vreme, pentru care a fost ocărît de mama sa, că de ce a făcut ziua așa de mare că unii oameni îl vor fi blestemat, căci ei toată ziua i-au pocnit urechile și-a sughițat. — O! mamă! zise Soarele, nu mă mai și ocărî, că destul îmi e ce-am văzut. — Ce-ai văzut? Ce te-a necăjit? întrebă îngrijorată mama Soarelui. — Să știi, mamă, ce-am văzut, zău, că te-ai mira. Am văzut o fată, care era cu vitele din care aduceam cîte una, dar așa a fost de frumoasă de nu cred să o întrec, apoi mai zicea în fluieră așa de cu jale, de toate paserile din pădure plîngeau. Eu, mamă, mor după ea, te rog să-mi dai slobozenie a mi-o lua de soție. — Dacă nu, dragul mamei, vrei s-o iei, ad-o acasă. Soarele nu mai putea de bucurie, așa june cum era, sărea tot într-un picior de bucurie că mîine va fi cu nevastă. Maria, dacă s-a dus acasă, a spus tatălui său, voioasă că nu i-a pierit nici o vită, că de acum înaine ea va merge cu vitele, că nu-i frică de nimeni, dar că se va îmbrăca în haine bărbătești. Tatăl ei i-a dat voie să se îmbrace, iar mîine zi îmbrăcată în haine după placul ei, a plecat cu vitele la pășune. Cînd era vremea de amiazi, iar veni vîntul cel cald, însă acum Maria nu mai zise din fluieră, ci cîntă din frunză ca un fecior. Soarele, care pîndea să pună mîna pe ea, nu o cunoscuse azi pentru că își schimbase portul, iar de altă parte pentru că cînta altcum ca ieri, deci se lăsă de plan și se duse necăjit către casă. Cînd ajunse acasă, spuse necăjit mamei sale că fata pe care a văzut-o ieri e fecior și pentru aceea nu a putut-o aduce acasă. Atunci maică-sa ca o mamă bună ce-i era, îl mîngîie și-i zise să nu se supere că mîne iar va vedea-o și atunci va putea să o aducă. Dar trecură mai multe mîne și poimîne după olaltă și tot nu a putut să o aducă. A trecut multă vreme de cînd Soarele era tot necăjit, dar într-o zi îi veni în gînd să facă o cursă în care să prindă pe fata cea care l-a păcălit așa urît. În ziua de Paști era o vreme foarte frumoasă, iar în satul de unde e povestea noastră era datina ca toate fetele din sat în ziua de Paști să-și petreacă pe lîngă biserică. Pe cînd își petreceau fetele mai bine, deodată se slobozi din cer un huțunaș frumos, iar fetele începură a se sui în el și a-și petrece de minune, dar venind rîndul Măriei, ea n-a voit să se huțune, ba era de mirat că toate fetele erau voioase numa ea era întristată; atunci îi zise mamă-sa să se suie, însă ea nici atunci n-a voit, pînă ce nu a înfruntat-o. Văzînd Maria că e silită, zise către mamă-sa: — Bine, mamă! m-ai silit să mă sui și mai mult nici nu mă vei mai vedea, și zicînd cuvintele din urmă, huțunașul de loc s-a înălțat cu ea la cer, iar mamă-sa văzînd că ea chiar a proorocit că ce se va întîmpla, a blestemat-o ca să rămînă 7 ani de zile mută. Cînd a ajuns Soarele cu Maria acasă, căci huțunușul a fost cursa lui, a fost foarte voios că a putut să o fure p-acea după care murea, și tot sărind a mers la mamă-sa ducînd pe Maria de mînă, care mergea cam anevoie. Cînd a văzut mamă-sa pe Maria nu mai putea de bucurie că și-a căpătat așa nevastă frumoasă. Căci, Doamne sfinte, era cu mult mai frumoasă decît Soarele, dar încercînd să vorbească cu ea nu a căpătat nici un răspuns, era mută. Gîndind ea că-i numai necăjită a trimis-o de acasă pe o vreme scurtă ca să-i treacă năcazul, dar aducînd-o îndărăpt, au văzut că în zadar le-a fost cercarea, căci tot n-au putut să o facă să vorbească. Acum a început a se necăji, ba chiar și a se mînia pe ea și a o face să piară. Deci ca să-și împlinească scopul, se vorbiră cu vecina lor cu Ciuma, care era o femeie cît o zi de mare, părul de la cap îi ajungea pînă-n călcîie, iar dinții îi erau ca niște furculițe de ascuțiți. Trimiseră dară pe Maria la ea după sita cea de cernut făina ca să facă pită, dar Ciuma, cînd o văzu, arătă niște dinți de care Maria se sperie și o luă la fugă către casă spunînd prin semne că ce a voit să facă Ciuma. Dar acasă nu le cam părea bine, de aceea au trimis-o și a doua oară, cînd a pățit iar ca dintîi. Acum era foc necăjită mama Soarelui, de aceea zise către Ciumă să nu o mai lase numai așa, ci să o prăpădească. Deci a trimis-o și a treia oară. Cînd ajunse Maria la Ciumă, dădu binețe și ceru sita, că acum putea vorbi pentru că s-au împlinit chiar atunci 7 ani, însă Ciuma în loc de a-i răspunde a început a se ascuți pe dinți cu o pilă țigănească. Văzînd Maria că ce o să fie, o luă iar la fugă către casă, unde ajungînd spuse către soacră-sa abia răsuflînd: — Mamă, mamă! muierea aceea unde m-ai trimis după sită se ascuțea pe dinți, nu știu de n-a voit cumva să mă mănînce! Atunci mama Soarelui a stat mirată că nora ei știe vorbi, dar fiindcă și-a plănuit să o prăpădească, nu s-a lăsat de minciună căci îmbrățișînd pe Maria a zis către ea: — O, face-te-ai o rîndunea și atunci îndată a pierit din brațe și s-a făcut o rîndunică frumoasă. Uitasem să vă spun că ce s-a făcut cu tata, cu mama și cu surorile Mariei, adică ele deloc ce Soarele a furat pe sora lor, de frică și de jale s-au prefăcut în două cruci de piatră, iar părinții lor de necaz nici n-au putut muri și poate că vor trăi și acum pe undeva de nu au murit. Mă uitai la lună și vă spusei o minciună bună.


content:
Zice că era odată, un popă bogat, dar zgîrcit, Doamne, de sta să-și mănînce și avutul de pe pieptene, cum e zicala. Avea iclejie mare, avea și moșia lui și deci îi trebuiau foarte mulți lucrători, apoi zisa celuia: mînuri multe alduite, dar guri multe prăpădite. Îi era groază bietului popă cînd vedea cît amar de mîncare se trece și cîtă prăpădenie de bani trebuie plătit: tot 3 pițule de om pe zi și de 4 ori de mîncare pînă de-abia se scoală de la blid, ba încă seara și dimineața mai trebuia să le dea și vinars. Drept îi că de la toată casa mai avea cîte o zi de clacă, cînd adică lucrătorilor numai de mîncare da, dar lui nu-i erau de ajuns zilele de clacă, mai trebuia să aducă lucrători și pe bani gata. Toate ca toate, dar seceratul îl seca că avea holde multe și nu le putea secera pe rînd, ci cînd erau coapte trebuia să deie în dîra lor, ca în cîteva zile să fie clăi. O dată, pe timpul seceratului, era silit să-și bage vreo 40-50 de lucrători pe bani, că holdele se răscoceau, fiindcă nu putuse prinde la secere din pricina ploilor. Acum nu mai putea de necaz cînd se gîndea la mîncarea cea multă și la banii cei scumpi ce trebuiau să le dea. Dar n-avu ce face, umblă de seara în ruptul capului, de la o casă la alta, pînă-și înciripă secerători cîți credea că i-ar fi de ajuns. Dar mergînd către casă se gîndi: „mult potop de ban și de mîncare mi-or mai prăpădi aceia în ziua de mîine și mă tem că nici n-or găta, că-i ziua numai ceas de scurtă. Dar m-oi duce la biserică și m-oi ruga lui Dumnezeu Sfîntul să lungească ziua de mîine”. Cum zise așa și făcu. Merse la biserică, își aprinse o lumînare, își aprinse focul în cădelniță și prinse a cădelnița prin biserică, rugîndu-se cu glas înalt: Doamne, lungește ziua de mîine, că am 50 de lucrători de plată și cu mîncarea mea. Crîsnicul, te miri ce cale avea pe lîngă biserică, destul că văzînd-o deschisă intră să vadă ce e. Adică era popa rugîndu-se: Aha! zise crîsnicul, părintelui îi trebuie o zi și mai lungă decît sînt aceste din luna lui Cuptor; nu știu Dumnezeu da-o or ba, dar eu știu că l-oi milui cumva. Apoi se furișă în vîrful degetelor ca pisicile pe lîngă pereți pînă în altar, acolo se îmbrăcă iute în hainele cele pestrițe cu aur, care numai la sărbători mari le lua părintele și se puse în ușa altarului. Cînd se întoarse popa cum cădelnițase prin tindă, dă cu ochii de el și o dată cade în genunchi, gîndind că chiar Dumnezeu este cel din ușa altarului. Iar fătul din ușa altarului îl mîngîie: — Auzitu-ți-am, fiule, ruga ta și-ți voi împlini voia, dar și tu trebuie să o împlinești pe a mea; mîine toată ziulița să stai lîngă secerători tot cu cojocul pe tine, întru cinstea numelui meu, fiindcă pentru credința ta lungesc ziua care altcum e numai ceas de scurtă. Acum scoală-te și mergi acasă. Bucuria popii că Dumnezeu i-a asculat ruga. Toată noptița nu putu dormi de bucurie că n-a da de mîncare și plată la atîta amar de om de pomană, că ziua de mîine va fi cel puțin cît două zile de celelalte de lungă. Cum se făcu ziua, luă cojocul pe mîneci și hai la holdă cu un botei de secerători și secerătoare după el. Lucrătorii tot ca ei, lucrau și rîdeau, cele fete mai șopteau, iar popa gîndea că tot de cojocul lui rîd, dar își gîndea: rîdeți voi rîdeți, că voi veți fi cu rîsul, iar eu voi fi cu sporul la muncă. Pînă colea către prînz mai trecu cum trecu, dar de la prînz încolo credeai că nu altmintrelea, dar se va topi de cald popa în cojoc, dar nu-l țipa, ca să nu se scurteze ziua; că are lucrători mulți pe plată și cu mîncarea lui. Oamenii nu știau ce se gîndește popa de stă tot cu cojocul pe el în așa mare nădușeală, iar el numai nu scotea limba de cald. Colo cînd era către amiază, credea că de-o săptămînă-i tot în cojoc, dar nu se da răului, ci se minuna cum de lucrătorii nu văd că ziua aceea-i mai lungă ca alte zile și cum nu se vaită de lungimea ei. Ah! ar fi vrut ca atunci să vină seara în minuta aceea, dar soarele credeai că-i priponit pe mijlocul cerului că parcă nici nu se mișcă deloc din loc. Colo către ojină se abătu fătul prin aretul ăla și văzînd pe popă cu cojocul pe mîneci, îl umflă rîsul, dar nu rîse, ci se apropie cu cucernicia cuvenită de părintele și-i zise: — Fă bine, părinte, fă ceva de poți ca să se scurteze ziua asta, că pier oamenii pe hotar osteniți și soarele uite, nici în batjocură, nu vrea să miște mai iutișor, numai cît clătește. — Hm! zise popa, dar iarna nu vine nimeni să mă roage ca nopțile să fie mai scurte, atunci toți știu dospi; acum lucre, vădu-le speria să le-o văd, că și eu numai Dumnezeu mă știe cum stau cu cojocul în spate și încă am să le dau o grămadă de bani, pe lîngă mîncarea mea cea multă. Atunci crîsnicul nu-și mai putu ține rîsul și zise: — Părinte, aruncă-l în brumă de cojoc pînă la iarnă, mai bine leagă cîte un snop, că numai te nădușești, iar soarele de dragul cojocului dumitale, tot n-a sta mai mult pe cer decît de altădată. Acum se nădăi popa că numai fătul a fost aseară în altar care l-a sfătuit să facă bazaconia asta cu cojocul, și-i veni în minte că glasul fătului fu și cel care-i vorbise din altar, deci aruncă cojocul cît colo și strigă răstit: — Măi, făcutu-mi-o-ai și asta, fătule? Încreastă-ți-o bine că nu ți-o mănîncă lupul. Bag-seamă multe-i mai făcuse fătul pînă într-aceea.


content:
În comitatul Sătmarului, spre Nord, se află un ținut foarte romantic, înconjurat de munți, întocmai ca o cetate puternică înconjurată cu ziduri zdravene, spre a nu putea fi atacată niciodată de nimic. Ținutul acesta are vreo 16 comune, dintre cari numai trei sînt amestecate cu unguri de legea helvetic , iar celelalte sînt curat românești, firește împestrițate ici colea cu cîte un jidan. Numărul românilor e de douăzeci de mii, iar al ungurilor de 1 500. În privința culturii sînt românii acestui ținut ca toți plugarii foști iobagi, dar cu o minte ageră, naturală. Sînt foarte făloși de numele de oășeni și nu o dată poți auzi din gura lor cuvintele: griji, că ai de lucru cu un oășan! Pe preoți îi stimează foarte, ca toți românii, și ascultă de dînșii, pentru că după vorba lor: aceea ce zice preotul nu poate să fie minciună. Datinile rămase de la moși-strămoși le păstrează cu multă sfințenie cea mai mare parte, iar jocul lor original și plin de farmec îl iubesc întru atît încît la petreceri și la nunți nici nu joacă alt joc. În țara Oașului se află un rîuleț numit „Tîlna”, care izvorăște din Pietroasa și din muntele Țiganii. O minune a naturii vezi acolo, unde izvorăște Tîlna. Spre izvorul Tîlnei duc două poieni frumoase împodobite cu flori: Poiana cu socii și Poiana Păcurarului. Coborînd pe poienile acestea la vale, te oprești într-o pădure a cărei copaci, de amîndouă laturile Tîlnei se îmbrățișează și-ți închid dinaintea ochilor cerul. La capătul acestei păduri dăm de niște stînci minunate, între care se află o crepătură, a cărei pereți sînt atît de netezi, încît crezi că-s ciopliți de mînă omenească și din crăpătura aceasta iese la iveală rîulețul Tîlna. O panoramă mai înfiorătoare și totdeodată mai frumoasă de cum e aceasta, rar se află pe podul pămîntului. În sus perete de stîncă, iar sub picioare un abis nemărginit din care vezi izvorînd apă limpede ca cristalul și ca o murmuitură trece pe lîngă tine, făcîndu-te atent, că dacă cumva ai tras cîndva la îndoială existența lui Dumnezeu acum ai prilejul de a te convinge că în adevăr este. Vîntul e cel mai temut inamic prin locurile acestea. Pînă ce valurile șoptesc și murmură între sine, nu e niciun pericol, nici o primejdie: cum însă înceată murmuitul rîului, toți fug către casă, căci cine rămîne, și cei slabi de îngeri nu o pot face aceasta, aud glasul plîngător de om, care se roagă din apă și cere ajutor. Vîntul e teribil în puterea sa pe aicea. Cînd se strîmtorește între stînci strică tot ce are în cale. Pietrele cele mai mari le aruncă dintr-o stîncă în alta, pînă ce mai în urmă acestea cad în rîu, făcînd să răsune pădurea de zgomotul ce-l fac, iar ecoul ce-l auzi din toate părțile ți se pare că e un rîs sarcastic ce-l produce vîntul. Glasul plîngător se aude la îndepărtare de un kilometru; și cînd oășanul îl aude zice că: Ileana se văietă. O legendă frumoasă, lățită între locuitorii țării Oașului ne explică cuvintele și secretul legat de glasul plîngător. Iată legenda. Se zice că cu mulți ani înainte de aceasta, strîmtoarea cea minunată din care izvorăște Tîlna nu era acolo, și rîul curgea pe altundeva. În Poiana Păcurarului de astăzi trăia un păcurar de la care și-a luat apoi poiana numele. Căsuța lui se afla tocmai pe locul unde acum se află abisul cel înspăimîntător, numit Afunzimea dracului. Păcurarul avea o fată frumoasă ca o zînă, cu numele Ileana, care era de ajutor tătîne-so, căci îi păștea mielușeii. Păcurarul mai avea și un fiu adoptiv sau cum zice poporul, un copil luat de suflet cu numele Petru, un băiat frumos și harnic care se îndrăgostise de Ileana, precum și Ileana de dînsul. Nimeni nu știa însă de dragostea lor decît numai ei singuri. Proprietarul acestui ținut, un domn mare de ungur, venea adesea pe la păcurar și văzînd o dată pe Ileana, frumoasă ca o icoană, i s-au aprins și lui călcîile după ea. Numaidecît și-a zidit un castel (sau cum zic oamenii o cetate) în apropierea colibei păcurarului și aci ședea el cu săptămînile, în prietenia cea mai bună cu păcurarul și vorbind și glumind cît e ziua cu Ileana. Cel ce nu era deloc mulțumit cu starea lucrului, era Petru care urmărea pas de pas pe streinul rival. De cîte ori îl vedea rîzînd și glumind cu Ileana, totdeauna zicea: — De cumva te-ar mușca să-mi iei dorul inimii mele, atunci lumea o răstorn peste tine și peste voi toți, mișeilor! Azi așa, mîine așa; azi daruri pe seama Ileanei, mîine pe seama păcurarului bătrîn; deodată se pomenește Petru că bătrînul păcurar îi pune în mînă 50 de galbeni frumoși de aur ca soarele și-i zice: — Fătu meu, mergi în lume și-ți caută norocul cu banii aceștia. Eu nu te alung de la casa mea, eu te-aș ținea bucuros și mai departe, dar mergi în lume, Petre, mergi între alți oameni! Dumnezeu să-ți ajute! Petru le pricepu toate și nu zice nimica și plecă. Cînd fu în vîrful dealului aruncă ochii la vale și zise: — Așteptați numai că vă răsplătesc eu! Lumea o răstorn peste voi. Petru a perit apoi, și nu mai știa nimeni de el. Trecut-a vremea multă de la celea povestite, și oamenii o dată văd cu mirare că apa Tîlnei scade, pînă ce de la o vreme rîul a secat de tot. Nimeni nu-și bătea capul că ce ar fi pricina acestei întîmplări, căci apă și așa aveau destulă prin fîntîni și prin alte izvoare. Și nimeni nu-și gîndea că mîinile lui Petru fac această minune. Petru adică se puse și făcuse un zid mare cu care opri Tîlna în loc, strîmtorînd-o între două stînci. Cum creștea apa, Petru ridica iazul și-l întărea, astfel că nu-l mai putea nimeni strica, iar apa se iezărise în formă de mare. Știa Petru că între stînci se afla o crăpătură mare, și nu mult lucru i-a trebuit pînă ce a îndreptat apa prin crepătura aceea. Ca un vuet înspăimîntător s-a slobozit apa prin crăpătură și ieșind de aci afară a acoperit Poiana Păcurarului cu undele și cu valurile sale; coliba păcurarului și castelul domnului au fost înghițite de valurile apei, și în ele și-au aflat moartea toți: păcurarul cel bătrîn, Ileana și domnul ungur. Ba nici Petru nu a scăpat cu viață, căci chiar pe cînd muncea el să facă loc apei printre stînci, s-a slobozit apa și răpindu-l cu sine, în valurile ei și-a aflat el moartea. De atunci curge Tîlna și izvorăște din crepăturile de care am pomenit mai sus, și de atunci vîntul e atît de turbat, pentru că acest vînt, nu e altceva decît Petru cel răzbunător!


content:
În multe locuri, cu deosebire pe cele vîrfuri de dealuri, se mai văd pînă în zilele noastre urme de castele vechi, părăsite, ruinate; poporul le numește cetăți. Așa este cetatea Boli în valea Jiului, spre sud de la țara numită a Hațegului, cetatea Hunedoarei la Hunedoara, cetatea Devei la Deva, cetatea Ciceului la Reteag ș.a. În părțile Sălajului, cale de două ore spre sud vest de la comuna Supurul-de-Sus, în pădurea contelui Koroly, încă se află un astfel de castel ruinat, părăsit, numit de popor Cetatea părăsită, Cetățuia ori Cetatea din Crengare. Din comuna Supurul-de-Sus se începe o dîlmă de pămînt arădicat și merge din marginea livezelor numitei comune pînă la Cetatea părăsită, prin uriașa pădure a suszisului conte. Dîlma aceasta lungă o numește poporul Șanț și susține că în vremile cele bătrîne acela a fost Șanț de bătaie. Astăzi însă numai urmele lui se mai văd, după cum se văd și la șanțurile de la Rodna nouă și la amfiteatrul de la Ulpia Traiană (Grădiștea de azi) în valea Hațegului și pe multe alte locuri. Locul unde se afla Cetatea din Crengare este acoperit cu copaci foarte groși, formînd o culme înaltă. Jur-împrejur este înconjurată dîlma aceasta cu două Crengări sau pîraie pe care curge apă limpede ca cristalul, și fiind pururea la răcoare mare, căci locul e atît de umbros încît razele soarelui nu pot străbate nicicînd, apa e rece pururea. Chiar și vara în lunile lui iulie și august, cînd pe alte locuri stai să te topești de cald, acolo, la umbra cea groasă e răcoare, ba chiar rece și întunerec în desimea trufașilor copaci ce-și rîd de vreme. Aflînd domnii acestei păduri mai anii trecuți locul acesta frumos, au tăiat copacii de pe din josul cetății de pe valea despre miază-noapte și au edificat acolo case frumoase, dîndu-le spre locuință păzitorului pădurii lor. Dat-au păzitorului și loc să lăzuiască și să facă din el loc arător, cum a și făcut cam 4-5 jugăre sau chiubele. Și-a mai adus domnul acolo și tăuți, care lucră lemnele: fac șindile, doage, stînjeni ș.a. Acestora încă le-a dat pămînt pe vale în sus, pe lîngă cetate, așa cît azi sînt vreo 15 case acolo, unde cu cîțiva ani mai înainte era numai codru uriaș prin care se preumblau jivini mari și mici. Iar chiar la poalele cetății a zidit contele o casă frumoasă pe seama oaspeților cînd merg la vînătoare. Casa asta stă pururea închisă, afară de timpul vînătoarei cînd trag domnii la ea. Poporul zice că această cetate, adică Cetatea din Crengare, cea părăsită și ruinată, e făcută de mîna uriașilor, cum zic și despre Ciceu și alte castele vechi. Mai zice poporul că afund în pămînt sub această cetate ar fi grămezi de bani și de alte lucruri scumpe. Credulitatea și pofta de a se înavuți deodată, au dus pe mulți să-și cerce norocul doară-doară, vor da de comori. Spre scopul acesta s-au făcut săpături adînci unde credeau că ar da mai bine de comori, dar pînă acum nimeni nu s-a îmbogățit din acea muncă grea și ostenitoare. Cam cu 20-25 de ani înainte de asta s-au însoțit 4 români din Babota, comună curat românească în apropierea acestei păduri, și și-au cerut slobozenie de la contele să spargă minele și să caute după comori, că ce vor găsi vor împărți cu el. Domnul se învoi și ei se apucară de lucru, își făcură uneltele de lipsă, tăiară cîțiva copaci ce erau crescuți pe coastele cetății și începură a săpa o gaură în puntea de către Crengare, așa de largă de puteau merge prin ea doi oameni alăturea. Și săpară cîteva săptămîni în șir și scoaseră de acolo grămezi de pămînt și de pietrii, iar altceva nimic. O dată zice că săpînd au dat de o piatră frumoasă, netedă ca giuluită, dar nici o fărîmitură nu putură lua din ea, numai cît își tociră și stricară uneltele la ea, dar chip să străbată prin ea nu era; să o ocolească și să poată trece pe lîngă ea încolo încă nu era modru, fiind foarte mare. Așa s-au dus în deseară acasă vorbindu-se ca a doua zi să-și încerce norocul. Peste noapte unul din ortaci avu un vis groaznic. Parcă s-a ivit la el un popă bătrîn cu o barbă lungă pînă-n brîu și albă ca lîna și i-a zis: — Noa, Andrei, că așa se chema visătorul, v-ați apucat de lucru, dar în zadar va fi toată truda voastră dacă nu-ți merge mai întîi la preotul vostru din sat ca el să vă învețe cum să săpați dacă vreți să ajungeți la ceva. Dacă veți face așa, ferice va fi de voi, de unde nu, va fi vai și amar de capul vostru. Zicînd acestea popa cel bătrîn se făcu nevăzut, iar Andrei sări oblu-n picioare și unde să-ți mai închidă ochii cît fu noptița de mare parcă de i-ai fi cleit ochii încă nu și i-ar fi putut închide o clipă măcar. Cînd se omizi de ziuă merse la ortaci și le spuse ce și cum a visat. Acum începură ei a-și face gînduri peste gînduri: unul zicea că popa cel bătrîn e înger care-i îndeamnă să meargă să se pocăiască că în groapa aceea și-or afla moartea și să nu-i afle nepocăiți; unul una, altul alta, destul că și-au pierdut voia de a mai lucra, ba în urmă nici că mai gîndiră la săparea de comori, ci se puseră pe lucrul lor de mai înainte. Din partea lor dară îngropate au rămas comorile. Prin anul 1885 ori 1886 un ungur din Socaciu iar visă într-o noapte despre comorile de la Cetatea din Crengare. Parcă venise la el un om foarte bătrîn, un moșneag alb ca oaia, și i-a spus ungurește, în limba lui, ca să meargă și să sape în cetatea din Crengare că va afla aur și argint și alte scumpeturi, cît se face bunul bunilor de bogat. Cînd se trezi fermecat de acel vis frumos și folositor, parcă nu mai era el; se vedea numai în haine scumpe, cu cisme cu pinteni, cu pipă lungă, cu jașcăul de tabac în buzunar de numai cănacii și surcalăul era afară, cu mustețile sucite și poruncind acum la birji, colo la cociș, dincolo la alt soi de slujbași. Destul că nici că se mai putea împăca cu gîndul că doară n-a deveni chiar așa, mîne, poimîne. Nici că putu aștepta să se facă ziuă și încă cu noaptea în cap merse la un fecior al său și mai la doi prieteni tot unguri și se sfătuiră cum să facă și să dreagă ca să pună mîna cît se poate mai iute pe bani, că acum numai era nici o îndoială că doară nu i-ar afla, numai vorba era ca să-i afle cărînd și să nu mai afle și să știe tot satul de planul și norocul lor, ca să nu-i mai necăjească neamurile și prietenii cu cerșitul de bani. Se sfătuiră însă ca mai întîi să ceară slobozenie de la domnul pădurei și cerură și primiră ca și românii cei de acuș douăzeci de ani. Apoi se apucară de muncă. Zi și noaptea săpau bărbătește și au săpat de prin octomvrie pînă în mărțișor fără să găsească altceva decît pămînt și pietre. Lucrînd acolo se îmbolnăvi unul dintre ortaci rău și după ce merse acasă în scurt timp muri. Cei trei însă nu pierdură curajul și nădejdea că de nu azi, mîine tot trebuie să deie de comori, și tot săpară pînă mai trecură de la hornul ce este în mijlocul cetății și care merge oblu în jos ca o fîntînă de formă pătrată avînd cam doi metri fiecare din cei patru pereți. Fîntîna aceea-i foarte afundă, că nici cîte cu 2-3 rude de cele mai lungi legate una de alta, nu-i dai de fund că e asemenea de afundă ca pîraiele ce înconjoară cetatea; și bolovanii ce-i aruncă oamenii acolo, numai într-un tîrziu se aud bubuind în fundul fîntînei. O asemenea fîntînă se află la cetatea Ciceu, numai că are o formă oblungică și e făcută de uriași, din care și conduseră uriașii un izvor pînă la satul Cuzdrioara-de-Sus de Dej, lîngă Someșul mare, unde e azi fîntîna Buna. Uriașii din Ciceu făcură fîntîna asta la Buna ca să aibă de unde bea apă cînd veneau din tîrg de la Cluj, unde plecau din Ciceu, cînd puneau muierile lor oala de mămăligă la foc și pînă să fiarbă aceea, ei înturnau cu făină și cu sită din Cluj mai abătîndu-se și prin Ocna Dejului, după cîte un grunz, doi, de sare, așa susține poporul. Și deci așa cred că și fîntîna aceea ori horn, ori ce-a fost, de la Cetatea cea părăsită din Crengare numai uriașii au făcut-o, că de n-au făcut-o ei, cine a făcut-o dar? Destul că cei trei ortaci merseră foarte departe prin cel deal al Cetății, dar nimeriră pe de-o lăture de fîntînă ori horn, și în calea lor dădură numai de piatră minunată, la față sură, neagră ori vînătă dar de comori numai în vis mai dau din cînd în cînd. Într-aceea se mai bolnăvi unul din ei și muri și el; acum cești doi își pierdură toată nădejdea și curajul tot de a mai lucra acolo, unde numai visul i-au îndemnat să lucre. Oamenii din sat știură de lucrul lor și mult îi mai necăjeau; mă, da o dus mititelul pe doi dintre voi? Și așa și așa tot ai lui sînteți voi, dați de lucrați numai pînă la luna cailor și veți afla pe dracul. De atunci nimeni nu mai cearcă comori, cu toate că spuneau strămoșii ăstui rînd de oameni că li-ar fi povestit ai lor strămoși că pe vremurile acelea în adevăr trăia un om sărac care văzuse comorile cetății. Iată cum a rămas tradiția că povestea omul cel sărac: În tinerețele mele, îndată după ce m-am însurat, m-am pus porcar la sat și umblam iarna, vara prin pădurile Cetății din Crengare. Într-o sfîntă zi de Paști, colo către amiaz, îmi coborîi turma de porci la vale să beie apă și mă uit peste ei să văd de sînt toți ori ba? Adică o scroafă mare, neagră, nu era printre porci. Ce să mă știu face? Las porcii în vale tăvăliți prin mocirle și eu dau a o căuta prin pădure. Caut în dreapta, caut în stînga... nu-i și pace. Mai merg o leacă la deal, pe lîngă cetate. Adică acolo e deschizătură ce nu o zărisem pînă atunci, cît am umblat pe acolo. Oare ce o fi asta? Mă dau jos, văd urme de porc intrînd în peșteră. Acolo o fi intrat, mă gîndesc eu. Hai s-o caut, ce-a da tîrgul și norocul. De pagubă nu pot rămînea, că de merg fără scroafă nu mă plătesc de stăpîni cu toată simbria de pe anul ăsta. Și mă duc înăuntru, adică cîțiva pași, și văd o ușă deschisă în două laturi. Cum pun piciorul pe prag, mă orbeau luminile ce erau în peșteră. Numaidecît îmi plesniră prin minte vorbele bătrînilor, adică la sărbători mari se deschid comorile din cetate și cine nimerește la vreme se face bunul bunurilor. Acum tot atîta-i, ori îmi pun capul, ori îmi umplu sacul. Și pășesc înăuntru. Adică peștera era toată lumini în sfeșnice de aur și păreții toți zidiți și zugrăviți mai altfel decît la biserică, și pe lîngă pereți tot buți pline cu bani și cu pietre scumpe. Iar în mijlocul peșterei era o masă, erau scaune toate suflate în aur de străluceau mai avan decît sfîntul soare. Iar în fruntea mesei pe un jeț de aur ședea un om scurt, gras, îndesat, lat în piept, cu o barbă mare albă și cu părul asemenea alb, iar în gură cu o pipă cu țeve lungă de un cot, colbuia de mai nu se vedea de fum. Domnul acela cum mă văzu îmi zise pe nume: — Măi, ai și grije de porci să nu mai îmi facă pe aici îngăimăceală, că nu rabd, mă! nu rabd pe nimeni să mă necăjească. Acum, fiindcă ai nimerit la mine în ceas bun, te iert, scoate-ți scroafa și o mînă unde vrei, ia-ți și bani și scumpeturi cîte poți tu duce, numai bagă bine de seamă înapoi să nu te uiți nici să nu cerci a mai intra cîndva aici, că apoi nici nu mai ieși altul. Auzind vorbele domnului m-am mai încălzit o leacă, ba era să-mi ies din piele de bucurie, apoi iute mă dau și scot scroafa dintre niște buți de galbini, îmi întorc sumanul cu poala înainte cum eram îmbrăcat, îmi umplu tașca, mînecile sumanului și poala sumanului tot cu bani de aur și de argint de gîndeai că m-oi rupe cotind la ei. Domnul îmi deschise ușa, că se închisese după mine și eu plec mînînd hăramul cel de scroafă dindărăt. După ce o scot afară eu nu s-o las în cîni s-o mînce, dau tot după ea; ea, ca porcii, nu să meargă pe cărare, aci mă băga într-un huciu, aci într-o smidă, de numai nu plesneam de necaz, că nu pot coborî mai iute la porci în vale să văd ce am. Dacă văd eu ce-i și cum zic: lupii aibă folosul, lasă că știu eu ce fac; mă pun lîngă un copac și pun grămadă toți banii, și cei din suman și cei din traistă și-i acopăr cu frunze, apoi fac cu cuțitul o cruce în coaja copacului ca să-l cunosc și hai după scroafa pînă am coborît-o în vale la ceilalți porci. După aceea m-am dus tot într-un suflet să-mi aflu copacul cu comoara; și dau de el numaidecît și repede prind a arunca frunzele de pe grămadă. Adică înlemnii de ce-mi văzură ochii! Și cum n-oi înlemni cînd în loc de comoara mea cea scumpă, găsesc amu numai o grămadă de cărbuni, ca aceia cu care lucră țiganii la fier. Pute-ți-vă dumneavoastră gîndi necazul meu! Asta-i bună! gîndesc; asta numai cînita ai de scroafă mi-a făcut-o. Că bine mi-o spus domnul cel din peșteră că să nu mă uit înapoi și eu, bag seamă, mînînd scroafa pe nevrute și neștiute m-oi fi întors înapoi și așa n-avui noroc să duc muierei mele nici cît negu sub unghie din comoara cu care m-a fost dăruit Dumnezeu în ziua sfintelor Paști. De atunci nici n-am mai văzut ușa deschisă, dar și de o vedeam nu mai încercam să intru înăuntru. Iată deci de ce mai caută unii oameni din cînd în cînd p-acolo comori; din spusa porcarului care poporul o ia de bani buni și se duce din gură-n gură, din tată-n fiu ca o întîmplare adevărată din vremile trecute.


content:
La satul Sibișel pe țărmurea dreaptă a Crișului se ridică un vîrf înalt de munte stîncos numit Piscul Fetei. Încă înainte de a se ivi lumina creștinătății în Ardeal, locuia la poala acestui munte un războinic voinic și tînăr, cinstit și iubit de vecinii săi, numai de unica ființă nu fu iubit după a cărui iubire el umbla, a cărei iubire singură îl putea noroci. Fata unui arendaș de pămînt învecinat care întrecea cu frumusețea pe toate celelalte fete de o vîrstă cu ea, era idolul său. Pofta lui cea mai fierbinte era să o aibă de soție. Dar zadarnice erau toate ostenelile sale, zadarnică însăși îndemnarea părinților fetei, care o ar fi silit la împreunarea ce o dorea, dacă nobilul june s-ar fi hotărît a o duce și fără voia ei la sine. La orice îndemnare a prietenilor, la toate rugămințile junelui ce o iubea, nu-ți da alt răspuns decît că ea n-ar fi deajuns convinsă despre sinceritatea și statornicia simțămintelor sale, spre a încopcia cu el o legătură pentru toată viața. Junele nu încetă de a o ruga cu tot dinadinsul ca ea să-l ispitească cum va voi, spre a se convinge despre curățenia dragostei sale. În sfîrșit ea se declară: dacă o va duce el cu pași repezi în brațele sale pe Piscul Fetei, fără să se odihnească, va fi pentru totdeauna a lui. Spre aceasta se hotărî junele îndată. El cuprinse în brațele sale pe fecioară și strîngînd la piept povara cea iubită, începu cu pași repezi drumul ispitirii cel grețăcios. Dragostea-i dete putere, privirea fetei iubite care-o îmbrățișa se răzima pe umerii săi, îl facea să uite toate greutățile și îndată făcură două părți de drum; dară lucrul cel mai greu era încă de a-l face, poteca era din ce în ce mai repezicioasă și pașii lui tot mai nesiguri. Sudoarea curgea în pîraie pe fața lui, pieptul îi bătea, răsuflarea înceta, picioarele i se clătina, negura îi învălise fața și el totuși se sili a merge înainte, pînă ajunse în sfîrșit opintindu-se din toate puterile sale, piscul cel fatal. Acum îi scăpă din brațe comoara cea scumpă, el căzu la picioarele ei, sîngele curgea păraie din pieptul cel rupt, el mai aruncă încă o dată o privire de dragoste nemărginită către ea și ochiul său se închise pentru totdeauna. Prea tîrziu cunoscu fecioara, ce inimă credincioasă rupse ea în asprimea sa. Fugind de toți bărbații și ei fugind de ea, trăi de aici înainte cu totul retrasă. Adesea mergea ea la Piscul Fetei și ședea ceasuri întregi în tăcere mîhnită la locul pe care l-a roșit sîngele credinciosului ei, cel necunoscut de dînsa; pînă ce peste ani de jale zadarnică o împreună moartea cu acela, a cărui mînă ea în viață a disprețuit-o.


content:
Au fost niște uriași cu trup ca oamenii și cu cap de cîne. Ei mîncau oameni. Pe care om îl puteau prinde, îl îngrășau cu sîmbure de nucă și cu vin roșu, apoi aprindeau focul în coptorul cel cocător, ardeau bine cuptorul, ștergeau vatra lui de cenușe și aruncau omul în cuptor și puneau o lespede mare de piatră în gura cuptorului, ca să nu mai poată ieși pînă s-a frige bine. Atunci îl scoteau și-l mîncau. Oamenii, de groaza lor, se ascundeau prin păduri, prin peșteri și prin crepăturile pămîntului, dar și capcînii erau mișei, că dacă nu dau de oameni îi strigau pe nume: Tu, Anuță, Măriuță, Ioane, Pavele... haidați, că s-au dus capcînii! Și oamenii, crezînd că îi strigă alți oameni, ieșeau de unde erau ascunși, iar capcînii îi prindeau și pe cei grași îi frigeau și îi mîncau numaidecît, iar pe cei hitiuani îi îngrășau cu vin roșu și cu sîmbure de nucă, apoi îi frigeau și-i mîncau. Acum oamenii atîta erau de îngroziți de nu mai ieșeau din ascunzători, nici cînd îi strigau alți oameni de ai lor. Dar și capcînii erau îngrijați, că răbdau de foame. Atunci au adus capcînii la noi, în țară, fel de fel de păsări, de le zic libuț și le sloboziră să zboare. Acele păsări zboară pe sus și unde zăresc pe vreun om fac ocol în aer, deasupra lui, țipînd: libuț, libuț! dînd de veste capcînilor unde sînt oamenii, apoi aceia veneau, îi scoteau din ascunzători și-i duceau la ei acasă și, atîta mai vedeau soarele. Odată au prins capcînii pe trei fete tinere și frumoase care au fost ieșit din ascunzătoare și-și căutau smeură, să-și potolească foamea. Și cum le-au prins, le-au dat în samă la o strigoaie bătrînă ce le grijea de casă, pasă-mi-te, le era mamă, ori mătușe, ori știe han-tătar ce, și-i ziseră așa: Noi avem grabă mare de mers acasă, tu vezi pînă venim frige una din acestea, să avem ce mînca. Cu vorbele acestea se duseră capcînii, iar baba aprinse focul în cuptor și cînd era ars-gata, trase jarul cu cociorva și dă să bage pe o fată în cuptor. Dar ea nu știa mult din limba oamenilor, numai de știa zice: — Ciuci, fată, pe lopată! Fata se făcu că nu pricepe. Atunci baba mai zise odată: — Ciuci, fată, pe lopată! Iar fata răspunse: — Ciuci, babă, de-mi arată! Și baba se așeză pe lopată, să vază fata cum e de șezut, dar atunci fetele tustrele apucară coada lopății și huzdup! cu baba-n cuptor și puseră piatra la gura cuptorului. Apoi, raita, copile, fugeau mîncînd pămîntul. Într-un tîrziu veniră ei căpcăunii acasă și strigară la bătrînă: — Noa, dar gata-i mîncarea? Hei, dar aceea n-avea de unde răspunde că era arsă în cuptor. O căutară ei în dreapta, ba în stînga, ba în pod, ba în cămară, ba în pivniță, ba în grădină, că-i dusă după apă, deci o așteptară să vină. Pînă să le vină baba își aduseră aminte că în cuptor au ceva, deci luară piatra din gura cuptorului să vadă friptă-i fata. Cînd colo, dau cu ochii de babă, toată arsă. Încremeniră odată! Apoi, după ce-și veniră în ori, își ziseră că numai fetele acelea au făcut acel lucru, deci dau a le căuta. Dar nu-s și pace! Atunci prind a alerga ca nebunii să le ajungă, dar ele au fost ajuns acasă și nu se mai temeau de ei. Capcînii atîta au fugit să le ajungă pînă au căzut jos și toți au crepat, de nu le-a rămas numai numele. Ba de la ei au rămas și pasările lor, libuții, și primăvara, cînd ară oamenii, dau ocol în aer pe deasupra lor zbierînd: libuț, libuț, libuț.


content:
Spun cei știuți, că nici lumea n-a fost de la început tot lume, necum să fi fost lucrurile în ea tot cum le vedem azi. Dumnezeu știe care, cînd a început a fi și cînd va înceta de a mai fi așa precum este astăzi. Zice că odată, în timpurile cele vechi, pe cînd lumea era mai tînără și prin urmare mai bună și mai frumoasă, atuncea și munții erau numai cît mușinoaiele, iar Dunărea și apele cele mari erau numai niște părăuașe, mările erau băltoace pline de broaște, iar de oameni nici pomană. În unele țări trăiau zînele iar în altele uriașii. În Ardeal au viețuit pe atunci zînele, împărțite în mai multe republice; erau însă precum ne spune tradițiunea mitologică și cîteva state urieșești în Ardeal, dar acele pare-mi-se că au fost regate despotice. Destul că zînele erau vecinele uriașilor... precum se întîmplă și între vecini, cîte odată, cîte o vrajbă, ceartă și neînțelegere, care ne îndeamnă să facem răzmeliță, așa se întîmplă și între neamul zînelor și uriașilor. Numai puține zîne scăpară din încăierarea cea din urmă, cele mai multe căzură în lupta pentru neatîrnare, iar uriașii începură a le prăda țara, că doară erau păgîni. Pre cînd oastea uriașilor se năpusti asupra zînelor Ardealului și dărîmă cetate după cetate pustiind patria zînelor, pre cînd bietele zîne fugeau deznădăjduite în toate părțile, cu lacrămile pe obraz, cu părul despletit, unele fără crătință, altele fără șorț dinainte, scăpîndu-și poate bietele răvășele de dragoste, pe atunci s-a așezat în ținutul unde azi e comuna Bucium, în Munții Apuseni, lîngă Abrud, un căpitan de uriași, care era fiară sălbatică față cu zînele, era groaza lor; de suflarea lui se înspăimîntau și frunzele, de pășirea lui se îngrozea căprioara, iar de răcnetul lui tremurau urșii și mistreții ca varga; era uriaș și pace! Atunci poporul zînelor, cît a mai scăpat din clacă, s-a retras între munți dinaintea acestui uriaș turbat, fără să se poată odihni dinaintea lui chiar și aci, afară de o zînă, care rămăsese ascunsă în codrii deși ai munților. Eu cred că zîna aceasta a cîntat mai întîi cîntecul: În munți e libertate, Căci aburii cei răi Din văi nu pot străbate Prin aer sus la ei! De la ea s-ar fi dus vorbele acestea din gură în gură, din neam în neam, pînă ce poetul Andreiu Murășanu le-a scris, ca să nu piară. Dar ăst căpcîn al uriașilor, ce și-a fost așezat reședința în Bucium, avea un fecior, apoi ce fecior! frumos și voinic cît nu-i mai aflai păreche, apoi avea o inimă bună, de ai fi jurat că nu-i fecior de uriaș, cu toate aceste în multe rînduri a dovedit curaj atît de mare cît chiar uriașii îl numeau erou. Prin învingerea zînelor a trăit și el în Buciumani, cu tatăl său; însă nu-i plăcea nicidecum de singurătate și ca să o alunge de la sine începu să umble la vînat prin munții străbuni, seculari, prin Cruțul și Corabia, prin Frasinul și Vulcoiu, prin Găina și Dealul mare și el mai știa pre unde; cine mai poate ști pre unde mai îmblă vînătorii dacă ies de acasă?! Feciorul uriașului se chema Dalcar și era frumos, atît de frumos cît fără voie cucerise inima multor fete de uriaș, cu toate că el se purta rece cu ele, necunoscînd încă dragostea. (Cine știe cum s-o fi numit acea pomană în limba uriașilor!) Odată umblînd iară la vînat – patima vînatului îl duse departe de locuința sa și înnoptă în munți. Acolo se culcă, temîndu-se să nu se înfunde mai tare în cei codri neumblați, dar nu putu să doarmă, că pînă la ochii lui străbătu o rază de foc, iar pînă la ureche un cîntec de harfă. Neputînd dormi s-a ridicat și s-a dus tot cătră raza cea de foc, dincotro îi venea și sunetul. Cînd colo ce să vezi? Nu după mult umblat dă de o zînă, cîntînd în harfă. Cum dete zîna de veste că o vede cineva, se retrase spăriată, dar junele o liniști, zicîndu-i: — Nu te teme, zînișoară, de nu ți-oi putea face vreun bine, dar rău de bună seamă nu-ți voi face. Aș dori să te văd în toată viața mea și să nu-mi mai iau ochii de pe tine; nu fugi dară, stai, să te văd mai bine. Tînăra zînă se îmbărbătă la cuvintele junelui, pierdu frica și-l așteptă pînă se apropie de ea, atunci îi zise: — Vei fi ostenit, băiete, vino de te odihnește. Oare mai e lipsă să vă spun, că tinerii se îndrăgostiră foc din acea minută. Nu fiecare va ghici, că Dalcar a început a iubi pe frumoasa Ocna – așa se chema zîna – încă din minuta cînd a auzit-o cîntînd în harfă, fără de a o vedea și Ocna încă începu a iubi pe Dalcar de cînd îi auzi cele dintîi cuvinte încurăjătoare? Iaca-așa se începu dragostea! Dalcar se întoarse a doua zi acasă, dar nu ca pînă atunci, parcă-i lipsea ceva, se afla cum nu știu cum, gîndeai că-i în loc strein, așa era de gînditor. Tatăl său, vulpe bătrînă, cum văzu una ca asta, îndată pricepu că Dalcar este îndrăgostit, ci nu-l mustră, dar nici nu se putu răbda să nu-i zică una alta, cum fac toți părinții. — Dragul meu copil, cam văd eu ce-ți lipsește, cam gîndesc eu ce bubă ai, de ești îngîndurat; nu face însă nimic, așa e lumea, așa ne-am pomenit și așa ne-om sfîrși, la feciori le-au fost dragi fetele și la fete feciorii; una însă bagă de seamă, să nu te pună păcatele să te îndrăgostești în zîne, că sînt neam slab și cel mai dușmănos cătră noi, cătră neamul urieșesc. M-am și jurat, copile, m-am jurat pe barba mea, că voi stîrpi tot neamul zînelor, de aceea să nu cutezi a iubi o zînă, că n-ar fi bine, ba, dimpotrivă, să fii cel mai neîmpăcat dușman al lor, precum sînt și eu, tatăl tău și precum sînt ele cătră noi; așa te ia pe samă, copile! Cam așa sfătuia tatăl pe copil, dar copilul cît oamenii, ba și mai mare, cît uriașii, asculta de ascultat cu cele urechi, ci picioarele tot îl duceau unde vrea inima și nu unde ar fi voit bătrînul cel nătîng. Mai în toată ziua mergea tînărul la vînat, mai în toată ziua nu vîna nimic, dar nu mergea odată să nu se întîlnească cu Ocna, cu ibovnica lui, care-l aștepta cu atîta dor și sete, cu dragoste, cum numai zînele știau să-și aleagă iubiții. Mult timp petrecură ei în această iubire înfocată, multe zile le-au fost mai dulci ca mierea tuturor stupilor din lume, multe ceasuri mai plăcute decît toate plăcerile vieții, dar, vai, și ei fură scoși din rai! Și ei trebuiră să cunoască adevărul zicalei: După dragoste, suspin, După dulceață, venin! De cîte ori se despărțeau, totdeauna trebuia să făgăduiască că mîine iară-și caută iubita, pînă atunci ea nu-l lăsa din brațe, iar după ce-i auzea făgăduința întărită cu jurămînt, îl săruta de despărțire un sărutat lung cît o zi din postul mare și se ducea cîntînd către peștera sa, uitîndu-se adesea în urma iubitului ei, care încă-și arunca ochii peste umăr. Amîndoi erau fericiți, dar și nefericiți totodată; fericiți, fiindcă iubeau și nefericiți că nu puteau fi pururea împreună. Fiecare din ei știa ce știa: el știa că Ocna îl așteaptă cu iubire și ea știa că Dalcar vine de bună seamă, după cum au fost înțeleși și niciodată nu trebuia să aștepte prea mult. Dar un neastîmpăr se încuibase într-amîndouă inimile și era destul pentru a le face nefericite. Odată însă trebui să aștepte zîna prea mult și iubitul nu se mai ivea; mii de gînduri îi trecură prin minte: oare nu s-a primejduit cumva? Oare nu-i bolnav? Oare...? Oare...? dar nu se poate, eu nu cred să mă părăsească scumpul meu Dalcar, nu, el e cu mult mai bun, cu mult mai credincios decît să-și bată joc de mine; așa zicea Ocna! Dar cînd credea că amu-amu îi vine iubitul, se văzu încunjurată de uriași nătîngi, grosolani, prostălăi, urîți ca miezul nopții și crunți ca niște fiare sălbatice; o mînă aspră o prinse de piept; ea scoase un țipăt și se simți căzînd, în urma mai multor lovituri cu arme ucigătoare, apoi se tăvăli în pulberea muiată de sîngele ei și horcăia de moarte. Într-aceea ajunse și Dalcar și văzîndu-și drăguța moartă, străpunge cu arma sa pe ucigătorul ei, pe omorîtorul ei, pe omorîtorul de zînă. Ucigașul era însă tatăl său, ceea ce văzînd Dalcar, era ca nebun de durere, atît pentru tatăl său, cît și pentru iubita sa. De durere a răcnit ca un leu întărîtat, iar la răcnetele sale au răspuns ca un ecou trăsnetele răsunătoare, după durduitul trăsnetelor pămîntul s-a deschis și a înghițit în sînul său atît pe fată, cît și pe fecior într-un mormînt. Iar căpitanul de uriași, cu toată oastea lui a fost răpit în fundul vulcanului, care se deschide de răcnetele lui Dalcar în tunetele ceriului, și focul mistuitor îl prefăceau în piatră. Din trupurile lor petrificate stînd în picioare, se formară curțile frumoasei Detunata, care apare ca o oaste petrificată. Poporul mai zice că mult timp după aceea umbla pe aci în toate sările un duh, care ținea în mînă o ceteră neagră și cîntînd din ea își ascundea durerile. De aci apoi Detunata se mai numește și Piatra, lăuta și cetera neagră. * * * Cele pîn-aci înșirate le scrisei după cartea lui Kövari Laszlo: „Erdély folds ritkaságat” (Raritățile pămîntului Ardealului), dar pe cînd trăiam ca învățător în Bucium-Șasa, chiar sub Detunata, altcum auzii povestea ei și adecă de la vestitul bocotan Teodor Ciuca o auzii în următorul mod: Detunata n-a fost nici ea de cînd lumea tot Detunată; ea e făcută, bunăoară cum facem noi o șură, o casă, ori altă clădire din material de lemn, numai cît de bună seamă e făcută de o mînă mai tare, mai puternică, de mînă de uriaș. Urzitorul ei a fost o fată de uriaș. Ea mai avea o soră. Amîndouă se gîndiră să facă cîte o cetate și și făcură, una „Detunata stîncoasă”, iar alta „Detunata flocoasă”. Și una și alta lucrară bărbătește, dar cdată, cînd erau mai gata, zise una din ele: — Soro, găta-ți-vei tu cetatea pe sîmbătă seara? Iar aceea-i răspunse: — De va voi Dumnezeu, așa cred că voi fi gata, dar tu? — Eu, zise cealaltă, ori va voi Dumnezeu ori ba, tot o gat pe sîmbătă seara, de nu mai curînd încă. Și lucrară mai departe, dar colo, sîmbătă seara, Detunata stîncoasă era gata, frumoasă, luminoasă, înaltă pînă în ceri, cum numai la uriași s-a putut vedea așa cetate. Cealaltă soră nu-și putu găta cetatea din pricină că lucra fără ajutorul lui Dumnezeu și ce lucra ziua se surpa noaptea. Din pricina asta atît s-a mîniat și s-a înfuriat de tare pe soru-sa și pe cetatea ei, cît luă un bolovan mare cît un deal și trăsni cu el în cetatea cea mare și pompoasă, a surorei sale; cetatea s-a scuturat din temelii, s-a ruinat mult din ea, s-a prefăcut deloc în piatră și i-a rămas numele Detunata. Altă legendă a Detunatei este următoarea: Un jidov voi să-și facă aci o cetate mare, puternică. A și început a lucra, dar asta s-a întîmplat de mult, tare de mult, pe cînd erau și jidovii uriași, adecă pe cînd era lupul cățel și Barna vițel. S-a pus deci jidovul cel uriaș la lucru și a lucrat și a lucrat, pînă a ajuns la ceriu cu lucrul. Dar în ceri nu a putut străbate, căci pelița ceriului e foarte tare. Jidovul însă voia să străbată și în ceri, cu orice preț, deci căută după un sfredel, să sfredelească el bolta ceriului și să poată el străbate acolo: sfredel nu află acolo de-a îndemână. Știa el că jos are sfredele destule, că doară bărdașii la locurile lor cîte unelte folosesc și apoi el bărdaș era, din grinzi de brad făcuse toată cetatea pînă la ceri. Trimite deci și femeia sa, jupîneasa Ruhălă, jos, după sfredel. Aceea, ce să facă, trebuie să asculte și merse în jos cum merse, cu mare greu, căci era tăroasă dar cînd fu la suiș nu mai putea de ostenită. Ce și vreți, doar e o cale de aici pînă la ceri, să te cobori odată, apoi iar să te sui! Deci, suind ea cu mare greu, cînd o mai părăseau puterile, mai auzind și cum o înjură bărbatul, căci nu mergea mai iute, începu a plînge și a blăstăma: „Dare-ar Dumnezeu să te prăbușești și să te faci stan de piatră!” Atunci, paf! un sunet nimerește cetatea jidovului atît de bine, încît toată o prăbușește pînă în temelie și se face piatră. Jidovul cu jidovanca zac îngropați sub ruinele cetății care, cum zisei, fu de lemn și se petrifică după blăstămul jidovăncii și azi se numește Detunata. (Eu cred însă că poporul leagă de Detunata în acest caz legenda „Jidovului”, un deal de lîngă Zlatna). Altă legendă. Zice că Detunata-i făcută de o fată mare, o fată de uriaș. După ce a gătat-o, a voit să se suie în vîrful ei pe din afară, călare pe o pajură, nu pe dinlăuntru, pe trepte, cum se suise pînă atunci. Încalecă deci pe pajură și pune merinde pajurei un bou fript și o bute de vin. Și începe pajura a zbura, a se înălța și unde flămînzea îi tot da fata din carne, să mînce și din vin, să bea. Dar în darn îi fu toată truda, toată încercarea, căci pajura-și gătă toată merindea și tot nu putu ajunge în vîrful cetății, că era mare pînă-n ceri. Mai înălțîndu-se, flămîndă, tot mai sus și mai sus, o părăsiră puterile, începu să cadă la vale și, atît pajura cît și fata, vedeau bine că nu-i modru să ajungă vii la suprafața pămîntului. Fata în deznădejdea ei, începu a blăstăma din spatele pajurei celei cu două capete: Tune-te Dumnezeu și te facă piatră, cetate blăstămată; nu-i destul că m-am năcăjit cu tine pînă te-am făcut, acum îmi mai mînci și capul!” Ruga-i fu ascultată, blăstămul se prinse. Cînd cădea ea cu pajura jos, se făcea praf și cenușe, un tunet zgudui cetatea din temelie și o prefăcu piatră, cum e pînă-n ziua de azi, că fata cea de uriaș o făcuse din lemn și tunetul o nimeri atît de bine de rămăsese numai cît se vede. Detunata i-a rămas numele. Nici pajura cu două capete nu s-a mai văzut de atunci, nici fete de uriaș și nici cetăți așa de mari, cît să ajungă pînă la ceri. Așa spune mitologia poporului! În adevăr însă Detunata este un pisc de piatră de bazalt, compusă din prisme mari de bazalt, ce stau din jos oblu în sus, ca și cînd ar fi niște arbori uriași unul lîngă altul, în munții Abrudului, spre miază-noapte-răsărit de la Bucium-Șasa. Apare ca o casă mare, uriașă, în mijlocul unui islaz, înaltă de vreo 200 coți și în periferie de vreo mie de coți. Azi apare ca și cînd ar fi avut cîndva o periferie cerculară, rotundă și ar fi căzut partea dinspre apus. În Europa numai despre Scoția se zice că ar avea asemenea locuri. De la Detunata spre vest e țara moților. Locuitorii de la poalele Detunății sînt toți români metalurgi (băieși), oameni frumoși, ospitalieri, isteți. Portul lor e din cele mai frumoase porturi țărănești.


content:
Cine a ajuns odată să cunoască bine Ardealul, din toate punctele de vedere, acela va recunoaște, că aci se potrivesc mai bine vorbele poetului Alecsandri: O! cuib al nălucirilor O! țară luminoasă, Comoară a fericirilor, Grădina mea frumoasă! Și farmecul avîntului Tot ce sub ochi răsare În poalele pămîntului Mai drăgălaș îmi pare; Mai nalte sînt nălțimile, Mai cald e mîndrul soare, Mai limpezi limpezimile Din rituri și izvoare. Iar fetele cu florile Mai viu rîd între ele, Și spun priveghitorile Mai tainic vis la stele. Aci e țara basmelor Ce-ngînă-a noastră minte Prin freamătul fantasmelor Din timpi de mai nainte. Aice-i țara țărilor Și-a doinelor de jale, Ce-n liniștirea serilor Te țin uimit în cale! Și fiindcă așa este mîndrul nostru Ardeal, și fiindcă înălțimile lui nu sînt niște înălțimi seci și pleșuge, ci niște înălțimi avute și poetice, și fiindcă de fiecare culme și munte, de fiecare rîu, vale și peșteră e împreunată cîte o legendă poetică, care ne amintește timpii de mai nainte, ar fi păcat de moarte ca aceste legende să nu le facem cunoscute întregului nostru neam. De aceea în fiecare broșură a Revistei ilustrate vom pune baremi cîte o legendă, ca cea următoare, că avem multe și sperăm că mai multe ne-or veni de la „bătrîni, bărbați, juni tineri din munți și din cîmpii”, căci tuturor deopotrivă ne sînt de scumpe aceste reminiscențe. Deci toți, deopotrivă să și conlucrăm pentru păstrarea lor. Iar mai bine și mai fidel se pot păstra, dacă s-or depune, ca într-un magazin în Revista ilustrată, care va aduce și icoanele lor, îndată ce-și va vedea asecurată existența. Începem seria legendelor cu acest prezent, fiindcă muntele Beneș e în ținutul unde apare această revistă. De la Rodna-veche spre nord-est se înalță muntele Beneș, cel mai înalt din apropierea Rodnei. Poporul trebuie să-și aibă atare mit legat și de acest munte, după cum are față mai de toate dealurile, rîurile, colinele și munții ce-i stăpînește. Așa și este. Iată mitul legat de muntele Beneș. Într-o zi de primăvară, colea cam aproape de seară, a venit – te miri de unde – un pescar sărac, cu numele Beneș și s-a așezat într-o căsuță la capătul din sus al Rodnei și de acolo fiind tare aproape Someșul, a prins a pescui cu unghița în apa lui. Dar știți dumneavoastră cumu-i și măiestria pescăritului, ca și a vînatului, mai de multe ori nu prinzi nimic și numai arareori mergi acasă cu ceva. Așa erau odată semnele, că o să pățească și Beneș; aruncă cea unghiță și ici și colo, dar pace! gîndeai, că-i farmec, nimic nu scoase. Cum sta el așa cu coada unghiței în mînă și cu ochii țintiți în apă, iată se ivește un omuț cu chivără roșă și cu o pipă cu vergea lungă, picioarele-i erau ca la cai și avea pinteni. Cum îl văzu Beneș, prinse a-și face cruce, ca bun creștin ce era. Dar omul cel cu chivără roșă se tot apropie de el, nu se temu de crucile lui, iar cînd era aproape de Beneș, îi zise cu glas blînd: — Nu te feri de mine, că am venit să-ți împlinesc orice ai cere, dacă tu cu nevasta ta și cu fiul tău mi te dai mie; drept că eu sînt dracul, dar de te închini mie, te fac avut, de nu-i mai avea lipsă să flămînzești cu unghița în mînă pînă s-a milostivi cîte un pește să-ți vină să-l prinzi. Decît așa, mai bine te gîndește și mi te închină mie. Beneș, ca toți pescarii, leneș din fire, care bucuros ar fi mîncat de-a gata, se gîndi, cît ar fi de bine să fie el bogat, să aibă vorbă între fruntași, să fie în fruntea mesei la nunți și la pomene, colo lîngă popa și toți oamenii să-i închine și să-i zică „jupîne”. După astfel de gînduri, care-i trecură repede prin minte, zise lui Scaraoschi: — Auzi, jupîne, noi mai c-om face tîrg laolaltă, dar fiindcă dumneata dorești că și muierea și feciorul meu să ți se închine, trebuie să mă înțeleg cu dînșii întîi, că oricum, dar sîntem toți laolaltă și nu facem nimic unul fără știrea și învoirea celuilalt: mîine pe astă vreme – de voiești – ne putem întîlni tot în acest loc. — Bine, zise Scaraoschi, și se făcu nevăzut, iar Beneș merse cătră casă gîndindu-se la mîncările cele bune, ce o să le mînce după ce va face contract cu cel cu pipa lungă, ce haine scumpe o să poarte ca boierii, cum o să-l cinstească toți și cum nu o să se mai chinuiască flămînd pe țărmurile Someșului, cu unghița în mînă pe vreme bună ori rea, prin vînt și prin ploaie. Cu astfel de gînduri și cu traista goală numai se văzu acasă. Înserase bine. Nevasta îl aștepta cu oala la foc numai să bage peștii în ea, dar peștii erau în Someș. Cum intră în casă, îl și întreabă muierea: — Noa, da aduci ceva bărbate? — Aduc, muiere, aduc traista goală și o veste bună. Veste bună! M-am urît Dumnezeu a tot îmbla de colo pînă colo pre cel țărmure de apă și cînd să vin acasă, tot să vin cu traista goală! Dar Dumnezeu sfîntul îmi trimise pe dracul în cale și stăm în tîrg amîndoi; dacă vă învoiți și voi, el ne dă ce vom cere de la el: bani, haine, mîncări, băuturi, vite, cu un cuvînt, ce ne-a cere inima. — Ei, zău, acela nu ar fi rău tîrg, ziseră muierea și fiul pescarului, dar apoi el ce ne cere? — Ne cere, ca toți trei să i ne dăm lui, vezi bine după moarte, dar pînă vom fi în viață să fim fericiți după cum ne trage inima. — Ferească Dumnezeu, un lucru ca acesta, ca adecă să-mi dau eu sufletul dracului zise copilul și luîndu-și un bruș de mămăligă în traistă ieși din casă și plecă la drum; îndărăt la casa părintească nu se mai întoarse în veci. Muierea însă îndată ce ieși fiul din casă, zise: — Știi ce, măi bărbățele? Cere-i tu să ne deie cinci saci de bani și viață lungă de trei sute de ani; atunci ne învoim, altcum nu! De abia așteptă pescarul să se facă ziuă, ca să se întîlnească cu dracul și să-l facă gazdă. Cum se culcă flămînd, cît fu noptița de mare, tot carne friptă și pită albă visă, iar cînd fu a doua zi-i corăiau mațele de foame. Îndată ce se facu ziuă merse la Someș, la locul unde se întîlnise în ziua trecută cu mamonul. Și nu trebui să aștepte mult, căci acela veni și-l întrebă încă de departe: — Noa, da ce-i cere, cum te-ai sfătuit cu ai tăi? — D-apoi iată cum, eu și cu nevasta mea ne învoim, fiul nostru însă nu; și noi însă numai așa ne învoim, dacă ne dai cinci saci de bani și viață lungă de 300 de ani, iar în acest timp să mă slujești cu credință, să-mi faci tot ce ți-oi cere. — Bucuros, răspunse dracul, la noapte să fiți amîndoi acasă, că vă aduc banii. Așa s-a și întîmplat. În noaptea următoare cam pre la 12 ceasuri numai auzi pescariul în tindă buh, buh! și se scoală și dînd să iasă din casă, nu putu deschide ușa, că vezi, tinda fiind mică, sacii ce-i aruncă dracul din pod se făcură grămadă lîngă ușă și numai după ce sparse ușa, o putu deschide. Acum să fi văzut în casa lui Beneș pescariul trai boieresc, vinars îndulcit, carne friptă, pită albă, haine scumpe, de numai la domnii cei mari mai vedeai ca la el și la nevasta lui. Un lucru singur nu-l mai făcea, nu mergea la biserică nici în ziua de Paști, că era oprit de mititelul. Din banii cei mulți și-a cumpărat un munte, care-i chiar cătră răsărit – miază-noapte de la Rodna. În vîrful muntelui a pus pe cel cu cibică roșă de i-a făcut un palat, în care să-și petreacă el cei 300 de ani. Nici că mai vrea el și nevasta lui să mai umble pe jos cu proștii, ci numai cu hinteu într-aurit, ca craii cei mari. Cei patru cai, ce-i avea la hinteu încă nu-i potcovea, ca alți botezați, cu potcoave de fier, ci cu potcoave de aur și numai cîte un cui le anina de copitele cailor, ca cu atît mai curînd să le piardă și aflîndu-le cei oameni necăjiți, să mai prindă și ei la stare. Dar cel mititel tot mereu umbla dinapoia hinteului și care potcoavă cum cădea, iute o rădica și o arunca în hinteu fără de a ști Beneș de acest lucru. Cîteva rînduri de oameni l-au apucat pe Beneș umblînd așa și desfătîndu-se, dar odată numai nu s-a mai văzut nici el, nici nevasta lui și nici palatul lui cel minunat, toate s-au stins, numai numele i-a rămas și și acela legat de un munte, pe care pînă astăzi oamenii îl numesc Beneș. După ce a dispărut Beneș, un păcurari să-și fi pierdut o scroafă și căutînd-o mai multe zile, în fine să-i fi dat de urmă, și mergînd după ea, se trezi numai la o gaură, ce ducea în o baie afundă. Intrînd în baie merse cît merse și iată numai, că i se năzări ceva zare de lumină. Mergînd mai departe, pre cine văzu înaintea ochilor săi? pre Beneș, care sta la o masă și număra banii; precum să vede dracul îl făcuse secretari. Văzînd Beneș pe păcurar, îi zise: na iute banii aceștia și du-te de aci, că de vine domnul acasă, nu știu zău cum vei scăpa. Păcurariul luă banii și ieși repede. Scroafa nu și-o află; el spuse, că poate dracul i-o fură și Beneș numai de aceea-i dete bani. Păcurarii mai povestesc, că la anumite zile mari, mamonul scoate pre Beneș și pe nevasta lui colo pe vîrful Beneșului și cu el ară, iar cu ea grapă și le tot strigă: Hais, ho! dați mai tare Că v-am purtat în spinare. Auzită în Rodna-Veche și scrisă de Ioan Pop Reteganul


content:
în primăvara anului 1873 (20 februarie) părăsii băncile școalei și pășii în lume ca om vrednic de a-și cîștiga pînea sa. ar fi trebuit să mai stau pînă la finea lui iunie, cînd se fac examenele, dar era mare lipsă de învățători la școala centrală grănițărească din orlat, lîngă sibiu. deci trimise baronul urs, președintele școalelor grănițărești din fostul reg. rom. 1, pe căpitanul pensionat ion mărginean la deva, unde este o preparandie de stat și unde frecventam eu chiar atunci cursul al ii-lea și al iii-lea deodată. căpitanul brad era cunoscut bun cu inspectorul secundar iuliu bardoși din deva și cu ion candrea, profesor la institutul pedagogic. astfel fiind și-a dat solia căpitanul, solia la cunoscuții lui, că adecă el este trimis din partea baronului urs, să ducă un tînăr dornic de a ocupa numaidecît postul de învățător adjunct la școala din orlat. din sfatul căpitanului bradu cu profesorii preparandei, cu directorul și cu inspectorul, ieși ca să mă recerce pe mine, dar de voi fi aplicat a primi acest post, care era îmbinat cu un salar anual de 200 fl., cuartir și 3 stînjini de lemne. propusu-m-au superiorii pe mine, din cauză că eram doară cel mai apt din colegi, ori că voiau a se vedea scăpați de mine? la aceasta nu mă cugetai, ci primii și mersei la sibiu dimpreună cu căpitanul brad. pe atunci director al școalelor din fostul reg. rom. 1 de graniță era vestitul pedagog vasile petri, compatriot de al meu. mă și duse a doua zi la orlat, unde mai erau doi învățători: ștefan albu, învățător diriginte și ioan pop (blăjanul) înv. secundar. mie-mi dădură clasa i. aci îmi începui cariera dăscălească. parcă acum văd cu ce frică intrai prima dată în școală, cum nu știam de ce să mă apuc, cum îmi părea rău că n-am mai stat în preparandie pînă la vară. dar trecură toate, cetii bărbătește prelegerile ce aveam de predat, răsfoiam metodele minteni – minteni și în scurtă vreme devenii acasă în afacerile dăscălești. Dar aceste n-au nimic a face cu Dăianu, despre care mi-am propus a scrie. Le amintii însă din cauză că chiar atunci, cînd mersei eu învățător în Orlat, chiar atunci el era rob în Săliște, frumosul sat românesc la poalele munților sudici ai Ardealului, spre vest de la Orlat, cale de 2 ore pe jos. Fiind în Orlat des vorba despre Dăianu, ascultînd și eu ce se povestea despre el, iar poveștile arătîndu-l ca pe o figură simpatică, mi-am însemnat bine în memorie ce se povestea despre el, iar acu cerc a schița aci cele povestite acum 27 de ani. Cică numele lui era Ion și era din satul Daia, de aceea-i ziceau Dăianul, că conumele lui era altcum. Cum? N-am putut afla. Cică el a umblat la școală în Sibiu pînă era holtei. Atunci, ce-i veni în minte, ce nu, destul că luă frunză-n buză și se făcu hoț de codru. Unii spun că profesorii sași și unguri îl batjocoreau, din care cauză el și-a răzbunat asupra lor și apoi s-a dus; alții spun că sărac fiind foarte tare, a lăcomit de a furat ceva lucru puțin ca să-și astîmpere foamea. Dar fu prins cu furtul și alungat din școală. Atunci s-a hotărît el să-și răzbune asupra bogaților. Cel dintîi pe care l-a jefuit a fost popa de la ei. Iată cum se povestește această ispravă a lui Dăianu. Cică tocmai cînd mergea cătră casă, cum îl alungase din Sibiu, se întîlni cu popa de la ei, care era călare. — Bună ziua, părinte. — Bună să-ți fie inima, Ioane, dar încotro? — Merg spre casă, dar dumneata unde ai fost? — Am fost în Sibiu, am vîndut niște bouleni. — D-apoi bine-i. Dar fii bun dă-mi o leacă de foc să-mi aprind pipa. Preotul își opri calul și scociorî prin buzunare după lemnușe, ci calul era neastîmpărat, nu voia să stea locului. Atunci Dăianu îl prinse de dîrlogi, să nu cadă cumva popa. După ce-i dete popa lemnușele, Dăianu mulțumi și zise: — C-o cale fii bun dă-mi și vreo doi bani, că nu poți zice că n-ai. Popa atunci înlemni de spaimă, văzînd că Dăianu cu stînga ține calul de dîrlogi, iar dreapta o ține întinsă să primească banii. Nu zice nimic popa, ci scoase budilarul (portmoneul) și-l dete Dăianului. — Mulțam, părinte. Cu aceste se despărțiră. Popa zbîrnăi ca vîntul cu paripul lui, iar Dăianu merse încet ca omul care nu are nici o grabă. Ajuns acasă e chemat peste cîteva zile la judecătorie, unde fu întrebat de ce a ținut calea popii și de ce l-a jefuit de bani? Iar el a răspuns așa: — Nu-i adevărat că aș fi ținut calea părintelui, că dumnealui a fugit în ruptul capului pînă m-a ajuns. După ce m-a ajuns l-am rugat să-mi dea o leacă de foc, să-mi aprind pipa, și mi-a dat lemnușe. Văzîndu-l atît de bun m-am gîndit, dar de mi-a da și vreo doi bani, că are, iară eu sînt mai mort de foame. I-am cerut, mi-a dat și s-a dus. Nu-i așa, părinte? — Ba așa. — Atunci ce mai vrei cu mine? — Să-mi dai banii. — Dar de ce? Ți-am cerut împrumut? — Ba nu, dar de frică ți i-am dat. — De ce de frică? Te-am amenințat doară? — Ba nu, dar vezi că-mi țineai calul de dîrlogi de nu se putea mișca. — Și cine a zis să-l țin, nu dumneata, ca să nu cazi de pe el? — Ba eu, dară... — Ce dară? Ce vrei cu mine? — Ce ceri de la omul acesta, părinte, îl întrebă și judele. — Deci... nu mai cer nimic, să fie sănătos! — Noa vezi așa... Din minuta aceea el se făcu hoț ca hoții. Ținea drumul la bogați, intra la ei noaptea prin case și-i jefuia de bani, dar de omorît el nu omora pe nimenea. În codru el era mai mare, ciobanii de la stîni toți îl cunoșteau și-l omeneau ca pe un frate de cruce. Ba unii flăcăi, mai cutezători, de care nu prea aveau ce pierde, se luară cu el în ortăcie și trăiau zile dalbe. Era spaima bogaților, dar săracii-i pofteau voie bună și sănătate. Prin Sibiu umbla ca la ei în sat, fără să-l cunoască cineva, fără să-l bănuiască. Numai auzeai: De la bogatul cutare s-au furat astă noapte doi cai în preț de 800 fl., din lada bogatului cutare lipsesc 2000 de galbeni, doamna cutare nu-și găsește scumpiile de vreo 4 zile. Și orice lipsea, orice se fura, toate le încărcau în spatele lui Dăianu, cu drept ori fără drept, aveau hoții cei mici după a cui spate se ascunde. Dar odată fu prins chiar el, Dăianu, la o casă bogată din Sibiu și fu pus la răcoare pînă să-l judece și să-i facă sama. Bucuria bogaților! Dar scurtă bucurie, că ortacii îl furară din închisoare. Acum să fi văzut spaima bănoșilor! El nu hoțea numai în Sibiu și jur nu, el umbla în „negustorie”, cum spunea el, cît e Ardealul și România și Bănatul de mare. În România zice că era la un sat un arendaș grec, vestit de bănos. Pînă la el merse Dăianu cu 6 ortaci, el îmbrăcat domnește ca negustorii cei mari și ortacii lui îmbrăcați mocănește. Era toamna tîrziu. Arendașul avea o turmă mare de porci, ținuți bine. Dăianu știa de aceasta, deci începu: — Domnule arendaș! Eu sînt negustor de porci. M-au îndrumat la dumneata unii cunoscuți, spunîndu-mi că ai o turmă de porci de vînzare. De aceea venii, de ne putem uni de preț, să-ți iau o grijă din cap. Bucuria grecului! îndată lăsă să-i prindă caii la trăsură și merseră la pădurea cu ghindea, unde-i erau porcii. Acolo se tîrguiră și-i plăti toți în bani buni de aur și de argint. Apoi a zis Dăian: — Acum dumneata fii bun și lasă să aducă porcii în ogradă la dumneata și în de seară le dă o mîncare de cucuruz, parte pentru plată, iar pe noi ne conăcește pînă dimineață, că nu putem pleca acum spre seară. Grecul s-a învoit bucuros. A lăsat de au dus porcii la el în ogradă, le-au dat o mîncare bună de cucuruz, la mînători le-a dat de cină și le-a arătat un șopru, unde pot dormi, iar pe Dăianu l-a pus cu el la masă și l-a culcat în casă cu ei. Dar colo, într-o vreme, Dăianu s-a ridicat din pat, a deschis ușa și ortacii au intrat înlăuntru, au legat pe grec, i-au luat toți banii și s-au cam dus. A doua zi, aflară pe grecul legat bulz în pat, ci nevătămat. Căutat-au pe făptuitorul cruciș și curmeziș, prin toată țara, dar nu i-au putut afla nici urma. Dar Dăianu, pe cît era de fără milă cu bogații, pe atît era de milos cu săracii. Zice că odată mergea pe jos din Sibiu cătră Săliște. Era îmbrăcat ca un domn de cei bogați. Pe drum se întîlnește cu o biată muiere, care mîna o vacă frumoasă cu vițel. Și se luă cu ea de vorbă: — Unde mergi, nană? — La Sibiu, domnule, duc văcuța asta, doară voi putea-o da. — Dar de ce o vinzi, doară nu-i bună de lapte, ori n-ai nutreț s-o poți ierna? — O, Doamne! Ba de lapte-i tare bună și nutreț încă i-am adunat, dar cu ce să mîncăm lăptișorul ei? Am patru prunci, bărbatul mi-a murit, cucuruzele le-a bătut bruma între Sîntă Măria, cît un bruș de mămăligă n-am din ce mai face. Trebuie s-o dau cu cît voi da-o, să cumpăr bucate la prunci. — Cît ceri pe ea? — D-apoi n-oi cere mult, numai 60 fl. — Uite, muiere, eu îți dau 60 fl., dar acum nu am unde o băga, că acum îmi fac grajd. Fără dumneata du vaca acasă, o ține bine și-i mănîncă lăptișorul, pînă voi trimite după vacă. O să-ți scriu numele dumitale la mine în carte, iar pe țidula vacii o să însemn numele meu, du-te cu țidula la primărie să însemne cui i-ai dat-o. Iată aci ai zece bănuți cît trebuie să plătești la primărie. Dar să nu dai vaca, pînă trimit după ea! — D-apoi, domnule, doară nu-s țigan, să vînd o vacă la doi inși. Așa muierea întoarse cu vaca acasă, îi dădu de mîncare și merse la primărie să scrie în țidula vacii numele cumpărătorului. Primarul ia țidula, cetește și prinde a rîde, apoi începe: — Pe bună ai ieșit azi din sat, tu, muiere. — Dar cum așa, jupîne primar? — D-apoi așa, că tu ai vîndut vaca la Dăian, care scrie că să nu o vinzi cumva, să aibă copilașii lapte. Bucuria muierii! Cum îi mai ierta din păcate și-i dorea bine de la Dumnezeu! Dar Dăianu era și poznaș. Odată, pe drumul dintre Sibiu și Cristian, întîlnește vreo patru vărari cu carăle încărcate cu var. Mergeau la Sibiu. Dar ei erau cam beuți. Deci se dă cu ei în vorbă: — Unde duceți varul, oameni buni? — În Sibiu. — E vîndut cumva? — Ba nu, că-l ducem de vînzare. — Atunci îl cumpăr eu. Cît var aveți pe tuspatru carăle? — O sută de mierțe, cîte 25 pe un car. — Ce să vă dau pe miertă? — Cîte 50 cr. — E bun varul, bine-i ars? — Bine, domnule, mai bine nu se poate. — Cît se vine dară de o sută de mierțe? — Cincizeci fl. — Bine, iat-aci aveți banii. Mergeți numai și stați cu carele înainte la spitalul cel cătănesc, că eu vă ies înainte pe cărare, printre holde. — D-apoi de ne-a întreba cineva cui am dat varul, ce să spunem? — Să spuneți că la doftorul cel mare, care-i mai mare la spitalul milităresc. — Dumnezeu s-ajute la domnul! — Să trăiți! Vedeți să vă îmbătați să nu puteți descărca. — Nu te teme, domnule. Și s-au despărțit. Dăianul s-a dus în calea lui, zicînd în frunză, cu pușca de a umăr, iar vărarii s-au dus la Sibiu, mulțămind lui Dumnezeu că le-a scos domnul cel bun în cale, care le-a plătit varul cum au cerut ei. — D-apoi, zise unul, e lesne să nu se țigănească la tîrg că nu dă din punga lui, din banii țării dă. — Așa-i, de fost, răspunse altul, dar și din banii țării alții atîta se mai țigănesc și te descos de ți-e mai mare groaza. Colea pe la prînzișor erau carăle dinaintea spitalului, așteaptă oamenii, așteaptă, dar nu le vine nici un doftor să le ieie varul în seamă; nu-i întreba nime, ce stau acolo. Li se urăște așteptînd. — Ian intrați careva și întrebați unde să descărcăm? Intră unul, întreabă-n dreapta, întreabă-n stînga ordinanții nu le știu da nici un răspuns. În urmă intră la căpitanul, ce era șef peste spital, unde-i îndreptă ordinanța. Iar acela le spuse așa: — Dragii mei, pe seama spitalului numai eu cumpăr ce lipsește, iar acuma chiar, nu avem lipsă nici de un zdrob de var. Puteți merge cu varul unde voiți și-l puteți da cui l-a cere, că din partea spitalului militar nu veți avea nici o imputare. — Dar ni l-a plătit domnul acela. — Tot atîta; de vi l-a plătit, să fi venit cu voi, să vă arate unde să-l descărcați. Altcum eu cred că așteptați pînă la 2 după amiazi; dacă nici pînă atunci nu va veni cumpărătorul, atunci mergeți de înștiințați la căpitanul orașului. Acum știu că le ieși băutura din cap! Stau ca pe spini bieții oameni, nu știau ce face, încătrău să meargă. Trecuse de amiazi, seara se apropia și nu le mai venea cumpărătorul varului, să le spună unde să descarce varul. În urmă merg la căpitanul orașului și-i spun ce-i și cum. Acela-i ascultă pînă la capăt, apoi îi întrebă cum era domnul acela. Iar după ce i-au spus oamenii din fir în păr statura lui, el le zise așa: — Faceți cu varul ce-ți voi, îl puteți vinde cui v-a da bani, că domnul acela nu v-a căuta în veci, nici de bani, nici de var. Acela-i Dăianu, i-a plăcut a mai face o ștrengărie. * * * Iarna anului 1872 spre 1873 l-a apucat, singur, fără ortaci, prin apropierea Sibiului, unde se ținea mai cu drag. Conac avea la un țigan din Cacova. Acolo omora vremea peste zi, iar noaptea lua pe țigan cu sine și mergea de-și căuta cele de lipsă. Potecile munților erau înfundate, nu era modru a străbate prin ele. Deci mergea pe la cei avuți din satele mai apropiate, nu le făcea nici un rău, ci cerea merinde și beutură. Și toți îi dau pîini, burdufuri de brînză, cărnuri de porc și-i umpleau plosca de vinars. El nu le făcea nimica, ei nu mai făceau vorbă pentru așa lucru puțin. Odată, cam de cătră primăvară, iar s-a dus Dăianu cu țiganul pînă la Săliște la un popă bogat, care i-a omenit cu mîncare și băutură, le-a umplut plosca cu vinars și desagii cu merinde și cînd se omizia de ziuă și-au luat rămas bun și au plecat. Colea, cînd răsărea soarele ei se apropiau de Cacova. Era o zi senină și lui Dăianu îi era sete după vinarsul ce beuse. Deci zice cătră țigan: — Mă, hai să bem apă din părăul ăst limpede. — Nu mi-e sete, răspunse țiganul, fără tu, dacă vrei, poți bea, că eu te aștept. Și pune țiganul desaga cu merindele jos, iar Dăianu se lungește lîngă părău să-și plece capul să bea apă. Cînd bea el mai pe ticneală numai aude îndărătul lui pof! și ca un fulger îi străbate prin tot trupul. Numai atîta a putut striga: — M-ai mîncat, cioară, Dumnezeii tăi! Dar roagă-te la Dumnezeu să mă ia dracul, că de scap cu zile, nici un țigan nu mai scapă de mîinile mele, la toți le sucesc grumazii, ca la puii cei de cioară! Dar țiganul se făcuse iepure, fugea mîncînd pămîntul; nici desaga cu merindele nu o luase și rău ce-i părea, Doamne, după prescurile cele multe și bune și după dărabele cele mari de slănină ce erau în desagă. El merse ață la primărie și înștiință, drag Doamne, că el a pușcat pe Dăianu, colo la părărul cela. Dar primarul, om cuminte, numaidecît își făcu socoteala: „Hm! Țiganul a fost la furat cu Dăianu; acum, după ce s-a săturat faraonul, vrea să pună capul celui ce l-a hrănit. Ba încă trage nădejdea că va căpăta și suta de fl. de la Sibiu, care era pusă pe capul Dăianului. Dar se poate culca pe acea ureche.” Deci porunci numaidecît să pună doi cai la o sanie și se urcă în ea primarul cu doi jurați și suiră și pe țigan, să le arate locul, unde a lăsat pe Dăianu. Acum să fi văzut necaz. Țiganul da să se codească, că nu poate, că-i bolnav, că l-a apucat spăriatul de groaza Dăianului, ba că a uitat și calea de frică, dar nu-i folosiră nimic. Primarul porunci la jurați: legați-l bulz și dați cu el în șireglă! Așa au dus pe țigan pînă la fața locului, unde zăcea Dăianu într-o baltă de sînge și lîngă el desaga cu merinde și un pistol aruncat. Dăianu pierdu mult sînge, era slab și nu se putea ridica. Deci l-au pus jurații în sanie pe paie și l-au învălit cu cojoacele, apoi au mers numai în pas pînă la Săliște, unde au predat pe Dăianu și pe țigan în seama la judecătorie. Pe atunci era jude la judecătoria de cerc din Săliște unul cu numele Maxim, iar acțișor era unul cu numele Troancă, medic era Dr. Pascu, de origine din Salva, de lîngă Năsăud. Acesta era medic de regiment în pensiune. Dăianu dară era prins și bolnav. Dar fiind atît de bolnav nu au pus fiare pe el, ci îl ținea cu mare îngrijire, să se poată vindeca doară va putea scoate de la el lămuriri despre toate faptele lui. Dar vindecarea era anevoioasă, că pistolul cu care l-a pușcat fusese încărcat cu alice și acelea străbătură șalele și partea stîngă a foalelui. În fiecare zi îi scotea doctorul cîte una-două alice, care le afla; tăia în carne pînă da de ele. Dureri mari suferea bietul Dăianu, dar nu zicea nimic, numai crîșnea din dinți și gemea „Dumnezeul lui de țigan!” Odată zise doctorul că a scos toate alicele, altele nu mai sînt, cel puțin el nu mai află. Dar Dăianu răspunse că trebuie să mai fie. Apoi ceru să-i dea cureaua lui de la cioareci. Și i-a dat-o. Și s-a strîns cu ea pe din jos de foaie și și-a ținut nările nasului cu degetele și cu palma și-a astupat gura și așa s-a umflat odată de au mai eșit două alice din el. Atunci a răsuflat una din greu: Așa se scot acestea, domnilor! Și toți s-au mirat, cîți au văzut acest lucru. Din minuta aceea Dăianu se afla mai bine, pe zi ce mergea prindea putere. Acum începură a-l lua la protocol, a-l întreba cîte toate. În fiecare zi îl ispiteau cîte un ceas, două. El spunea multe de toate, cîte drepte, cîte nedrepte. Într-o zi cînd ieșea de la ascultare să intre în chilia lui, prinse a bate roata prin curte. Și era o zi frumoasă de primăvară. Judele n-are ce lucra, îi face imputare: — Hei, Dăiane, pîn-acum te țineam slobod, ca pe un bolnav, dar mă tem că vom fi nevoiți să te legăm, că tu încă-i face o bazaconie, și ti-i cam mai duce. Și-l puse în fiare, iar la ușa chiliei lui puse doi păzitori, că pînă într-aceea nu fusese decît unul. Aceasta era într-o zi senină cătră sfîrșitul lui aprilie. În chiliuța, unde era închis Dăianu, nu se afla nimic, decît un pat, o masă și o cofa cu apă. Seara i-au dat cîteva bucăți de lemne, să-și facă foc, iar păzitorii se preumblau pe afară, pe dinaintea ușei lui. Afară era lună de se vedea ca ziua. Atunci își gîndi Dăianu să scape, și a scăpat. Și iată cum: Ușa lui era închisă și cheia era la păzitor. Zarul ușei era înlăuntru, că înlăuntru se deschidea și ușa. Deci el luă de pe cofă cele două cercuri de fier, le înfierbîntă în foc pînă erau roșii, apoi le luă unul de unul cu cleștele de la foc și arse cu ele ușa jur-împrejurul zarului, pînă se deschise singură. Atunci, spre mirarea lui, văzu că puștile păzitorilor erau răzimate de ușă. El le apucă repede și zise păzitorilor: Care face vorbă e mort! Ceia înlemniră, iar el cu o săritură fu peste pălanul cel înalt în grădină și de acolo în tufiș. Acum mai ajungă-l cine poate! Toată tufa da sălaș. Dimineața aflară o pușcă în grădină, iar pe masă aflară scris cu cărbune: „Dăianu s-a duuus!” Din minuta aceea nu l-au mai văzut domnii de la judecată nici păzitorii închisorii. Oamenii din satele vecine spuneau că l-au mai văzut. Unii susțineau că trăiește prin moara de hîrtie, cea părăsită din Orlat, alții spuneau că-i prin Gura Rîului, iar ciobanii spuneau pe la Rusalii că l-au văzut prin munți și că a fost și pe la stînile lor. Destul că iar intrase groaza în oamenii bogați. * * * Trecu vreme. Eu mersei învățător în Vâlcelele rele, lîngă Strei, spre ost de la Hațeg. După un an mă strămutai în Barul mare, lîngă Jiu, spre sud de la Hațeg. În iarna anului 1877 spre 1878 auzii că în Petroșani este prins un hoț mare și că i-a ieșit judecata să-l spînzure. L-au și spînzurat. De față au fost cîte doi oameni din toate satele de pe Jiu. Se zicea că acela ar fi fost Dăianu cel vestit. Numele cel adevărat nu l-au putut afla. Pe acel timp era primar în Petrosul, comună vecină cu Barul mare, un jidan avut, cu numele Jonas Kohn. El se bucură mult cînd auzi de prinderea și spînzurarea acelui hoț, precum se bucurară și alți bănoși. Dar poporul rămase rece la acea veste. Unii ziceau: Doamne apără! Iar alții: D-apoi cum păcatele de nu s-a știut păzi, să nu-l prindă? La cîteva zile după ce au spînzurat pe hoțul acela, nimeri în Petrosul o nevastă zdravănă, bine ținută și frumos îmbrăcată, românește, ca pe la Orăștie. Spunea că-i din Vinerea, ba din Ocoliș. Ba ce mai știu eu ce unde. O aflai în ospătăria lui Oetvoes Sandor, în Petros, unde aveam eu viptul (mîncarea). Nevasta aceea spune multe năzdrăvănii. Unii-și dau cu părerea că-i drăguța hoțului celui spînzurat. Destul că o văzui pe la ospătarul Oetvoes Sandor, de origine din Abrud, mai multe zile. Mînca carne și bea vin, că așa face cel străin, vorba cîntecului. Odată întreb pe ospătar: — Șandor baci, dumneata dai mîncare și băutură la țiganca asta, că după toate apucăturile și vorbele ei se vedea a fi o țigancă de sat, celaucă pe toate călile, dar oare avea-va ea cu ce-ți plăti ce mîncă și ce bea? Și: oare nu te-i pomeni într-o zi că ea nu-i și încă va duce și una-alta, pe ce va putea pune mîna? La vorbele acestea ale mele se supără ospătarul și-mi răspunse: — O, domnule, nu o cunoști. Asta nu-i țigancă, e româncă din Romos, e avută de acasă, are hambarele pline de grîu, are avere, dar a fost fugit în lume cu hoțul ăla, ce l-au spînzurat. Peste cîteva zile pleacă acasă și mă duc și eu cu ea, îmi dă un car de grîu. Văzui că e tras pe sfoară ungurul meu. Și-mi era milă de muierea lui, care era o muiere tare cumsecade. Că de el nu mi-ar fi fost milă, fiindcă era un lenios și jumătate și era fălos și băutor, dar muierea lui era foarte cumsecade. Deci îi răspunsei așa: — Șándor baci, șezi dumneata locului și-ți păzește afacerile, nu umbla după minciunile ei. Ea-i o hoață și o celaucă de cele mari. Spune să-ți plătească ce a mîncat și ce a băut și-i dă drumul. Dar Sándorul meu se supără și mai rău, cum de cred eu ceva rău despre muierea care pe el l-a face avut. Că are bani îngropați la ea în grădină ca o mierță de taleri și de galbeni, rămași cum i-a fost îngropat hoțul astă toamnă și a avut bani de hîrtie peste trei mii de fl. dar i-au luat domnii, că și ea a fost prinsă dimpreună cu drăguțul ei. Și acum mai are o hîrtie de 5 fl. împletită în cosiță. Nu era modru să pot dezmîmta pe ospătarul meu de a nu crede amăgitoarei. Muierea lui umbla ca prin pămînt de năcăjită și de supărată, văzînd cîtă mîncare și cîtă băutură se pradă. Ba prinsese de știre că Sándor începe dragoste cu amăgitoarea. Într-o zi, cînd merg la prînz, Sándor nu era acasă și nevasta cea străină încă nu era. Întreb pe ospătăreasă că unde sînt mirii, iar ea prinde a plînge și a-mi spune că bărbatul ei, odorul de Sándor, s-a dus cu țiganca la ea acasă, să aducă un car de grîu și să scoată banii de unde i-a îngropat Dăianu. Trecură cîteva zile fără a vedea pe Sándor. Odată, cam a patra zi doară, cînd merg la prînz aflu pe Sándor acasă, dar negru de năcaz și de rușine că l-a purtat April o țigancă. Era trîntit pe pat, simula că-i bolnav, dar nu-i era nimic, decît rușine de lume și mînie pe haita de țigancă, ce-l făcu să bată calea mînzului. Într-un tîrziu, la cîteva săptămîni după aceea, ne-a descoperit el însuși următoarele: — Cît a stat țiganca aceea la mine s-a băut vreo 4 vedre de vin și ca două de rachiu de prune și s-a mîncat o majă de carne, dacă am socoti toată carnea de vită, oaie, porc și galițe ce s-a mîncat. Și pentru această mîncare și băutură multă, nimenea nu mi-a plătit nici un ban. Că mai mult am mîncat și am băut împreună; de dimineața pînă noaptea tîrziu tot mîncam și beam și cîntam și nu era zi să nu-mi arate cîteva bancnote de bani, împletite în păr și nu era zi să nu mă îndemne și de zece ori să iau o trăsură cu cai și să mergem amîndoi pînă la ea acasă, să-mi umple căruța de grîu curat, să scoatem de unde-i și comoara Dăianului, să mă prind și eu la ceva stare, că prea sînt sărac al dracului și-i e milă de mine, că-s prea om fain și de omenie. Azi așa, mîne așa, poimîne așa și tot așa, zece zile de-a rîndul, pînă mă scoase din minte și luai pe Ion Berna cărăuș și plecarăm la țară după bine. Eu, vezi bine, fiindcă plecarăm după comori, nu cerui să-mi plătească ce a mîncat și ce a băut în timpul cît a stat la mine. Ba încă făcui și bolunzia aceea că-i dădui în spate blana nevestei mele, să nu degere în trăsură. Și așa am plecat într-o marți, după ce am mîncat de amiazi și eram țapeni de băutură amîndoi. Ningea de gîndeai că-ngroapă. Cînd am ajuns în comuna Puiu, însăra. Trebui să rămînem acolo peste noapte. Tragem la ospătărie, acolo iau chilie caldă, cer mîncare și băutură și trăim boierește. Colo într-un tîrziu ne culcarăm. Și eu cum pusei capul pe perină, cum adormii, ca dus. Nu mă mai deșteptai pînă a doua zi. Atunci, ia drace țigană, de ai de unde. Privesc prin casă, nimic de a ei, decît ciobotele. Dar unde-s ciobotele mele? Nicăiri! Le încălțase dumneaei, să-i fie călduț, să nu se răcească cumva pînă la tren, să capete guturai. Așa eu trebui să mă încalț cu ciobotele ce binevoi dumneaei să-mi lase, dacă nu avu minte să le ducă și pe acelea, pe cum dusese punga mea cu vreo 8 fl., orologiul meu cu lanț de argint, briceagul de 1 fl, 50 cr. și un revolver cu 6 focuri ce fusese 8 fl. Cînd văzui toate acestea, mă lovi și mînie și groază și rușine, toate deodată. Înjuram și nu știam ce începe. Într-aceea intră ospătarul și mă întrebă de ce sînt atît de necăjit. Eu, ce era să fac? Să spun? Să nu spun? De spun, mă dau de gol, mă fac de rușine; de nu spun, nu-mi poate ajuta nici cel ce ar fi știut să mă ajutore. Deci mă călcâi pe inimă și-i spusei din fir în păr ce-mi lipsește. Ospătarul mă ascultă pînă-n capăt, apoi, scărpinîndu-se în cap, îmi zise numai atîta: — Acum pricep eu de ce voia să știe cînd pleacă trenul spre Simeria; adecă să o ia la talpă. — Și la cîte pleacă, la 2? — Da, la 2 după miezul nopții este trenul aci, cum vine din Petroșani și pleacă la 2 spre Simeria. — Dă-mi 10 fl. împrumut, să mă urc pe cel de întîi tren, să merg după ea. — Unde să știi merge după ea, omule? îmi zice ospătarul, vrei să mai pui pupăză pe colac? Nu-i destul că ai să plătești aci 4 fl. 50 cr. pentru cină și chilie? Ogoaie-te și te du acasă și vezi de-mi trimite cești 4 fl. 50 cr. Am înjurat, m-am cătrănit, dar în urmă m-am gîndit că totuși lucrul cel mai cuminte va fi să vin acasă, să o las în mîna dracului. Așa am și făcut. Am încălțat ciobotele ei, că desculț nu puteam veni, m-am suit în trăsură și am venit acasă. Dar nici păcălitură, cum a pus aceea pe mine, nu cred să fi mai pus om pe cineva. Mă suie la 100 fl. ce mi-a mîncat și furat ea. D-apoi rușinea și năcazul meu, cît fac? Acum cred că de bună seamă a fost din ceata Dăianului, că numai el știa așa bine fura. De atunci n-am mai auzit nimic de Dăianu, nici de ortaci de ai lui. Reteag. 9 iulie 1900.


content:
În desele mele călătorii întreprinse în lungul și latul scumpului nostru Ardeal, am căutat în cîteva rînduri și acea parte a lui, care se numește Țara Hațegului. Frumos e Ardealul fără măsură, dar în el mai frumos este acest corn, ce este în jurul Hațegului și care pînă în ziua de azi se numește Țara Hațegului. Soarele cînd răsare, mai întîi dă bună dimineața acestui ținut; razele lui stau mult de vorbă cu românii hațegani, pe care-i află în munți la oi, în vale la coasă, pe cîmp la secere, pe coaste la vii, că, deși e mică Țara Hațegului, dar întrunește în sine tot ce Ardealul are mai bun și mai frumos; Țara Hațegului se poate numi cu drept cuvînt un Ardeal în miniatură. Numai văzînd Țara Hațegului, poți înțelege de ce dacii, înaintașii noștri, pe acest pămînt, își făcuseră capitala Sarmisegetuza, în acest colț de țară. Zace chiar la cornul Ardealului de cătră apus-miazăzi; spre apus e despărțit prin muntele Marmore de Bănat, iar spre miazăzi îl despart de România (veche) Retezatul cu ramurile lui; pe la pasul Porții de Fier mergi de aci în Bănat și pe Poarta Vulcanului treci în România (veche). Răpit de frumusețea acestui ținut l-am căutat adesea; am fost mai în toate comunele mai însemnate, am suit mai toate dealurile și munții lui și am cunoștință cu românii din toate clasele ai acestui rai pămîntesc; și de-ar fi să am putere, bucuros aș mai călca odată acest ținut romantic a cărui fiecare vale și culme își are istoria sa, mitul său, productele proprii; bucuros aș mai sta de vorbă cu cîte un luncan: Macrea, Tatul, Bălaur, Boian, Stejar, Graur, Iarba, Corbu, Mărăscu, Părăscu, Păun, Teian, Băluș, Boju, Fulgera, Bărcianu, Furtună, Cîndea, Păgînu, Ursu, Arbore, Mărilă, Lelescu, Junescu, Pitulice, Alun, Troilă, Marcu, Ciacu, Alecu ș.a., care mi-au spus atîtea și atîtea istorii din trecutul nostru, care știu începutul fiecărei familii din ținutul Hațegului, care vorbesc cu fală despre faptele vitejești și bune, iar cu groază despre faptele mîrșave și rele. * * * Înainte de asta cu vreo zece ani eram în orașul Hațeg. Era într-o luni, cînd se ține acolo tîrg de săptămînă. Bucuria mea că mi se dă prilej să mai convin cu vechi cunoscuți de ai mei. Dis-de-dimineață mă scol și ies la preumblare în piață. Piața era goală, atunci își construiau negustorii și sfîrnărițele șetrele lor, care așteptau ca peste un ceas-două să fie pline de săteni, de români. Zic: de români, căci toți locuitorii țărani ai satelor din Țara Hațegului sînt români și astfel, fiind, negustorii zic: de-ar fi timp bun, să poată veni românii. Dar acum în piață ce să stau? Mai văzut-am eu doară și pînă-ntr-aceea greci (negustori) făcîndu-și șatre și mai auzit-am eu pilărițe (sfîrnărițe) certîndu-se. Mă hotărăsc deci să ies din piață, dar în care parte? Stam nehotărît, că voie aș fi avut să merg în patru părți deodată: pe drumul ce duce cătră Orlea, din care parte veneau românii de pe apa Streiului, de la Ruși, Bălălariu, Ocoliș, Vîlcelele bune și rele, Măceu, Plopi, Gînțaga, Covragiu ș.a. ori să iau drumul ce duce spre Sfînta Maria, din care parte veneau bravii jieni, cu căciulile lor cele mari, de prin satele Bărbățeni, Hobițeni, Cîmpul lui Neag, Lupeni, Coroeșteni, Merișor, Crivedia, Petros, Baru-mare, Livadia, Ponor ș.a. ori să ies pe drumul ce duce cătră apus, din care parte vin adevărații fii ai țării Hațegului: cei din Reia, Pîclișa, Ostrov, Găureni, Clopotiva, Grădiște, Pesceana, Cîrnești, Tușteni, Fărcădin ș.a. Eram deci nehotărît, cînd un prieten din copilărie îmi pune mîna pe umăr și dîndu-mi bună dimineața mă scoate din gînduri. — Ce stai pus pe gînduri? mă întreabă el. — Stau, prietene, că voi a face o preumblare și nu știu în care parte aș apuca, că pe fiecare drum aș voi să plec numaidecît, fiindcă din fiecare parte cred că-mi vor veni cunoscuți, dar în patru părți odată nu pot pleca; deci hotărăște tu, în care parte să plecăm, de ai și tu gust de preumblare. — Să mergem cătră Sînta Maria, din care parte vin jienii! — Bucuros! Astfel ne luarăm pe drum la preumblare. Cum ieșirăm din oraș vedeam cete-cete de oameni, toți în haine albe și cu căciuli ori pălării negre, venind la tîrg și mînînd vite: oi, miei, capre, viței, junci și altele. Ici colea era în urma vitelor cîte un moșneag cu pletele și barba albă, care păștea liniștit cu gluga în spate și ocolit de oameni mai tineri; după un botei de capre mergea un flăcău cît un brad de-a Retezatului, cu părul pînă la umeri, cu o pălărie mare pe cap și cu un băț zdravăn în mînă. În pas cu el venea o fată călare, cu capul descoperit, cu o cosiță groasă de păr, împletită peste jumătatea frunții și apoi dusă îndărăt. Ea era îmbrăcată în șuba ei albă, care acoperea tot corpul ca o reverendă, iar la mijloc era încinsă cu un brîu vînăt; încălțată era, ca și flăcăul, cu opinci cu curele unse. Calul, pe care călărea fata, ar fi putut purta și pe un general. Din mersul tinerilor pe lîngă olaltă, din vorbele și glumele lor, lesne puteam pricepe că ei nu-și sînt streini. Căruțe trase de cai muntenești, pietroși, pieptoși, treceau una după alta, încărcate de români, bărbați și muieri. Ici, colea cîte cu o figură de popă printre alți oameni. Ne era mai mare dragul a privi atîta popor adunîndu-se. Toți veneau înspre noi, pe toți îi vedeam în față și ne creștea inima auzind acea limbă curată ce o vorbesc acei frați ai noștri, dar o vorbesc atît de curat și frumos, cît ar merita a fi studiată de toți cărturarii noștri. Cînd eram mai la podul Sîntă Măriei dau de o figură cunoscută: era nenea Alec din Valea Lupului, venea și el la tîrg călare alături cu nana Frăsina, nevasta dumisale. O adevărată păreche de oameni vrednici. De departe îl cunoscui și de departe mă cunoscură, deși nu ne văzurăm opt ani de zile. — Bună dimineața, nene Alec și nană Frusină. — Bună să-ți fie inima, domnule! Ai mai abătut prin Țara Hațegului? Cum te mai afli? Bine că a dat Dumnezeu să ne mai vedem! — Da, am venit să mai văd ce faceți în acest rai pămîntesc! Cum o mai duceți? — Bine, domnule, bine! Dumnezeu drăguțul de el, ne dă de nu sîntem vrednici să-i mulțămim. Vremi umblă bune, boalele nu ne cearcă, bucatele se fac și trăim, har Domnului, trăim de pe o zi pe alta cu nădejdea în Dumnezeu. Dar acum așa că vii și la noi? Așa vorbea nenea Alec, iar nana Frăsină, nu-mi dădu timp să pot răspunde, ci răspunse dumneaei: — Apoi doar nu ne-a ocoli, acu sîntem aci, colo după amează se urcă pe un cal de ăștia și vine la noi acasă, că eu m-oi duce și pe jos! — Ba bine că nu, îi tai eu vorba, cine te-a lăsa să mergi dumneata pe jos; mi-oi afla eu vreo trăsură de o fi să mă hotărăsc să merg azi la dumneavoastră. Poate vine părintele ori altcineva de la dumneavoastră și mi-oi afla o lecuță de loc, că nu-mi trebuie loc mult, uite, sînt numai pui de om. — Puiu de român! adause nenea Alec. Așa, mai cu o vorbă, mai cu alta, mai întrebîndu-i eu una, mai răspunzîndu-le eu lor, ajunserăm la tîrg. Vezi bine, la locul unde ne-am întîlnit s-au coborît și dumnealor de pe cai și astfel am venit pînă în oraș. Acolo și-au dus caii la gazdă; nana Frăsina s-a luat prin tîrg după lucruri ce-i trebuiau, iar nenea Alec mă pofti să merg cu dumnealui în tîrgul de vite, că are niște vituțe scoase de vînzare. Astfel merserăm amîndoi, povestind, pînă am ajuns în tîrgul de vite. Acolo întrebă dumnealui pe unii cunoscuți că în care parte a tîrgului îi sînt copiii cu vituțele și după ce află, plecarăm într-acolo. Aceștia sînt copiii mei, zise nenea Alec, apropiindu-ne de cei doi tineri pe cari îi văzurăm mai înainte mînînd boteiul de capre. — Copiii dumitale? întrebai eu, ai așa copii mari? — Da, copiii mei, Petru e feciorul meu, iar Elena va fi fiica noastră peste cîteva zile. — Așa? Atunci noroc să deie Dumnezeu! — Mulțămim dumitale, răspunse tată și fecior ca cu o gură, iar Elena roși și, aruncînd ochii în pămînt, zise și ea „mulțam”. * * * Tîrgul era pe sfîrșite. Din vite unele le vîndu, altele le trimise prin Petru acasă, iar Elena cu mumă-sa, care venise cu trăsura și cu nenea Alec și cu nana Frăsina și cu mine, ne duserăm în piață. Acolo ei mai tîrguiră unele altele ce uitase nana Frăsina a tîrgui, apoi ne gătirăm de cale. Nana Frăsina se urcă în trăsura cuscră-sa, unde puseră și tîrgașul, iar eu mă urcai pe calul pe care venise dumneaei și plecai călare însoțit de nenea Alec și de Elena. Cînd era soarele de o suliță pînă la sfințit noi ieșeam din Hațeg. În dreapta Retezatul era într-o lumină de aur, iar în stînga Orlea era umbrită de un nor. Elena se uita cînd la Orlea, cînd la Retezatul, iar eu parcă-i gîcii gîndul și o întrebai în glumă: — Ce te uiți Elenă, acum la Orlea, acum la Retezatul, nu cumva ai voi să fii acolo? — Nu, domnie, dar uite dumneata, Retezatul cît de frumos e luminat și Orlea parcă fumegă; mă gîndesc că oare drept e ce povestesc oamenii? — Dar ce povestesc? Ian, spune-mi, că apoi și eu ți-oi spune ce știu... Alec atunci apucă el firul vorbirei și începu așa: — Apoi vezi dumneata, domnule, oamenii noștri spun multe năzdrăvănii, unele vor mai fi și așa, altele poate sînt numai scornituri. Zice că au fost odată două fete de uriaș, Dumnezeu mai știe cînd, și s-au vorbit ele să facă două cetăți; cea mai mică a zis că de va voi Dumnezeu ea-i gata pînă sîmbătă seara și s-a pus pe muntele Retezatul să-și zidească cetatea; atunci însă muntele nu era așa, că era cu culme înaltă. Iar cea mai mare fată de uriaș a zis că ori i-a ajuta Dumnezeu, ori ba, ea are să fie gata cu cetatea ei pînă sîmbătă seara. Și s-au apucat fetele bărbătește de lucru, dar ce lucra fata cea mai mare, peste zi, peste noapte se surpa, așa că pe sîmbătă seara ea nu fu gata cu cetatea ei, iar cetatea surorei sale strălucea în lumină, gata fiind, cu ajutorul lui Dumnezeu. Atunci fata cea mai mare s-a supărat foc pe cea mai mică, a luat un fier de plug și zvîrr! în cetatea ei și a retezat-o din temelie. De atunci îi zic la muntele acesta Retezatul, că-i e retezat vîrful. Doamna lui, supărată de s-a dus în lume și mai mult nu s-a arătat prin locurile aceste; soru-sa cea mai mare încă a părăsit Orlea, negata cum era și negata este pînă în ziua de astăzi. * * * Pe cînd găta badea Alec povestea cu Orlea și Retezatul, ne mai ajunseră cîțiva oameni, ce veneau și ei călări din tîrgul Hațegului și călărirăm împreună pînă în Valea Lupului. Valea Lupului este un sătuț la poalele munților, locuit de români voinici și harnici. Pui de om străin nu se afla pe atunci în acel sat și oameni mai de omenie n-am văzut cît am umblat; drept că nici boltiță nici crîșmă nu aveau, trăiau viață patriarhală, beția și fumatul le erau lucruri cunoscute numai cum le văzură la tîrgul Hațegului ori pe la nedee, în satele vecine. Popor deprins a trăi frugal și natural, ei aveau puține lipse măestrite, singuri își știau ajuta să-și împlinească lipsele firești și trăiau fericiți. Lucrau moșioarele, pentru care purtaseră pînă la 48 jugul robiei, își creșteau vite bune și rupeau din ele cînd cerea trebuința, ca să-și facă bani de cheltuială, iar cheltueli nu aveau multe. Din tîrg cumpărau numai năfrămi pentru femei și pălării și șerpare pentru bărbați; pentru bucătărie singur sarea o cumpărau, celelalte, atît ale portului, cît și ale traiului, și le fabricau singuri. Cînd avea lupeanul sare și opinci și-i era plătită darea nu mai avea lipsă nici de un ban. De aceea și erau mulți oameni cu stare bună, ba despre unii se zicea că și bani de argint și de aur au adunați, că cheltuiau foarte puțin, iar bani făceau pe miei, iezi, lîni, caș, piei de animale și altele; făceau adecă mai mulți bani decît cheltuiau, asta era cauza din care se spunea cu bună seamă că unii au bani adunați. Între aceștia era și nenea Alec, cel mai de frunte lupean, cel mai avut și totodată cel mai cu socoteală la toate afacerile; el era primar în sat, el ctitor la biserică, el fruntea la toate. Judecata lui sta pe loc; cei pricinuiți nu alergau la judecătorii din oraș; cum le rumpea el legea, așa era bine și mergeau mulțumiți acasă, atît pîrîșul cît și pîrîtul, că doară nenea Alec cumpănea vorba fiecăruia, nu aducea judecata pînă nu chibzuia păsul amîndorura, nu-și punea sufletul de dragul, nici de urîtul cuiva. Din asta pricină și era iubit și cinstit după cuviință de toată suflarea dimprejurul acela; nu era om să-l vorbească de rău, nu era preot să nu aibă cunoștință bună cu el, chiar și domnii de la judecătorii țineau foarte mult la dumnealui. Cînd ajunserăm acasă era înnoptat, dar nu întunerec, că o lună frumoasă lumina aceste locuri minunate. Nana Frăsina era acasă, gătea cina, Petru așezase vitele și sta răzimat de poartă, iar vîzîndu-ne sosind se grăbi a ne deschide poarta și a ne ajuta să descălecăm. Doi dulăi mari se sculaseră din ușa tinzii, unde stau întinși pe labe, așteptîndu-și partea, și ne ieșiră înainte mirosindu-ne, să vadă de sîntem oameni buni ori ba? Eu, vezi bine, mă feream de ei, dar nenea Alec numai odată le strigă liniștit: „în lături!” și ei se retraseră la șură. Nu apucarăm a intra înlăuntru, cînd o muiere din vecini și intră în curte, supărată și începu a se plînge: — Uite, Alec, de ce venii, acum, în cap de noapte la dumneata, Diatcu Ursului a fost cu niște hăramuri de capre la tîrg și a venit cu ele mai devreme și cum le-a lăsat singure la el în curte, cum nu, destul că una sări peste gard în grădiniță la mine și-mi roase doi oltoi; fă bine și-l cheamă înainte să-mi plătească oltoile. — Ai gard bun de cătră Diatcu Ursului? întrebă Alec. — Am, da. Numai cît nu e streșinit încă. — Și a cui e datorința să-l streșinească? — D-apoi a mea, că-i gardul meu. — Atunci să fi ștrășinit gardul, ca să nu poată trece nici caprele lui la tine, nici ale tale la el; gardul bun, vecin bun! — Așa-i Alec, dar eu aș gîndi că vitele trebuie să aibă păstor și grajd, nu lăsate de hăram să facă pagubă la vecini. — Așa ar fi să fie, dar totuși nu-i așa; dacă dumneata ai gardul cum se cade, atunci în grădina dumitale nimic nu poate intra; altcum mîne dimineață voi merge eu să văd paguba. Dimineața, deodată cu ziua, toți erau în tălpi, Nana Frăsina merse cu cîțiva oameni din sat la săpat de cucuruz, Petru își luă gluga și mînă vitele nevîndute la munte, iar nenea Alec rămase în sat, parte de dragul meu, parte că ce avea să descurce unele pricine. După ce plecă pe toți la lucru, zise nenea Alec cătră mine: — Dumneata, domnule, de ai gust poți veni cu mine să vezi satul nostru, de nu, rămîi acasă, că peste un ceas sînt și eu acasă. — Ba merg cu dumneata. Și ne-am dus. Îndată a patra casă era muierea cu pricina oltoilor. Acolo stăturăm locului, iar Alec strigă de la poartă: — Acasă ești vecină? — Acasă. — Noa, hai de-mi arată paguba. Și intrarăm în grădiniță. Acolo erau cîteva straturi cu salată, ceapă și usturoi și 2 altoi roși de vîrfuri. — Aceasta-ți e paguba? — Aceasta. — Ian chiamă pe Diatcu! Și muierea chemă pe vecinul Diatcu la gard. — Mă Diatcule, zise Alec, d-apoi tu cum de lași caprele să facă pagubă vecinilor? Știi tu cum zice în zece porunci: Ce ție nu-ți place, altuia nu face!? — Așa e, nene Alec, dar nici eu nu aș fi voit; acu dacă s-o întîmplat, ce să fac? — Ce să faci? Uite ici! Eu voi ciuntă oltoile, ca să odrăslească a doua oară, iar tu să aduci un car de spini să streșinești gardul muierii, vezi că ea-i văduvă, n-are cine să i-l facă, apoi tu, om cu stare bună, din pricina unei streșini nu ți-i face de vorbă și de ură cu vecinii, că știi tu bine că un vecin bun de aproape e mai bun decît un frate de departe, apoi cel ce păgubește pe văduve și pe săraci nu ajunge bine în cea lume. — Învoiți, sînteți? — Învoiți, primarul nostru, Dumnezeu să-ți deie bine! răspunse muierea; iar Diatcu, scărpinîndu-se în ceafă, adause: — Dacă zii pentru atîta treabă nu mai trebuia și dumneai să alerge pe la dumneata, că făceam eu streșina, numai să-mi fi zis. — Acum bine că sînteți împăcați, grăi Alec, ieșind din grădinița muierii, vedeți de trăiți bine, cum poruncește Dumnezeu sfîntul, că-i rușine și pagubă să trăiască oamenii tot în ponce și-n gîlceavă! Eu cu nenea Alec ne-am luat apoi povestind cătră mijlocul satului unde era biserica, școala și casa preotului. Biserica e mică, că puțini sînt și poporenii, dar frumoasă, ca un păhărel; școala mare, de lemn, așezată într-o grădină foarte frumoasă, chiar în mijlocul satului și pusă între biserică și casa parohială. — Aceasta e școala, zise Alec, apropiindu-se de ea. — Frumoasă școală, zic eu. E și pusă pe o grădină cum nu mai are nime, doară în Valea Lupului. De bună seamă e parohială, rămasă din moși-strămoși! — De unde! Asta a fost grădina celui mai de frunte om de la noi și în urmă a trebuit satul ca să o ieie de la urmașii lui și pe ei să-i pună pe unul într-un capăt de sat, pe altul în celălalt capăt de sat. La aceste vorbe ale nenii Alec se stîrni în mine dorul de a ști pricina din care cineva a fost silit să lase o grădină ca aceea, mare, frumoasă, bună, cu loc de moară în fund, pusă chiar în locul cel mai frumos din mijlocul satului și să se mute în marginea satului, unde își au numai țiganii și săracii bordeiele. Nenea Alec pricepu dorul meu, văzîndu-mă privind cu atîta nesaț la acea grădină frumoasă, deci deschise portița și zise: — Hai să mergem, colo, sub cireșul cel mare din mijlocul grădinii, acolo ți-oi povesti întîmplarea după cum este, iar dumneata vei fi bun și o vei scrie și da la gazete, că multe poate omul cuminte învăța din ea. Școala era închisă, că examenul cu pruncii se da p-acele vremi colea, cînd suie și vitele la munte; dascălul nu era aci, mersese la satul lui, fiind om singur, june, deci grădina era lăsată în grija ctitorilor, ca și școala. N-am intrat deci în școală, ci am mers oblu la cireșul cel mare din mijlocul grădinei, sub care erau 2 scînduri cîte de un stînjin, bătute cu cuie pe niște pociumbi de lemn ce stau înțepeniți în pămînt. Grădina era cultivată bine, o jumătate era săpată și avea dascălul în ea legume și baraboi și cucuruz, într-o tablă și erau pomișori frumoși, iar jumătatea de cătră părău, spre fund, era lăsată de fîn. Foarte frumoasă grădină. Chiar în mijloc era cireșul cel mare, un cireș uriaș, dar cu fructe păsărești, mici și rele. După ce ne așezarăm pe o bancă de sub cireș, începu nenea Alec așa: — Uite, domnule, vezi dumneata grădina asta mare și frumoasă, asta a fost toată a unui unchiu al meu, frate cu mama. El era cel mai avut om la noi în sat și era de omenie, cît să-i mai cauți păreche în șapte sate. Și avea numai doi copii, amîndoi feciorași. Și i-a dat pe amîndoi la școala la Hațeg, unde am fost și eu doi ani dimpreună cu ei. Eu, după 2 ani de învățătură, am rămas acasă că eram singur copil la părinți, m-au pus dascăl și diac, iar după ce m-am însurat m-au pus oamenii primar și curator, precum sînt și în ziua de azi. De 22 de ani sînt primar și curator și mila lui Dumnezeu a fost tot cu mine, pe nime n-am asuprit și pricinile dintre oameni le-am potolit cît am putut; cale la judecătorii și la advocați n-am făcut nimănui. Verii mei însă din Hațeg s-au dus la școală în Orăștie. Voia bietul unchiul, fie iertat, să facă din unul preot iar din altul notareș. Dar n-a avut noroc. Că ei nu prea stau de învățătură și i-au apucat vremea asentării cu școalele negata. Pe amîndoi i-au luat cătane și după vreo trei ani au venit acasă oameni-neoameni, oameni stricați, nici cu școalele gătate, nici harnici de purtarea găzdușagului, numai buni de făcut comedii; ei au fost cei dintîi care au prins a trage tabac în satul nostru. Nici azi nu sînt numai doară unul-doi dintre români și țigani, doi-trei cîți îi ținem ca fauri și trăiesc în bordeie, colo, între arini. Destul că dacă veniră verii mei din cătane, nu mai avură voie să urmeze învățăturile; voit-a bietul unchiu să-i ducă la Blaj, dar ei nu voiră, deci îi însură și le făcu la amîndoi case nouă, la unul de cătră biserică, iar la altul de cătră casa parohială. Unchiul de urîtul lor se mută la noi, că mama-i era soră și mătușe, soția unchiului murise. Toată averea o împărți la cei doi feciori și veni bietul unchiu numai cu hainele la noi. Mie-mi păru bine că se mută unchiul la noi, că tata murise și de un om mai bătrîn și mai cuminte avem chiar lipsă la casă, că știi zicala, fără un om bătrîn și fără o sută de zloți să nu te lași cît poți. Verii mei încă aveau ce le trebuia, că avere le dăduse unchiul și avere aduseră muierile, că luară pe cele mai avute fete din ținutul nostru, unul pe a popii din Puiu, iar altul pe a primarului din Hobița. Vreo 5-6 ani trăiră ei cum trăiră, scăzînd din avere, dar totuși nesărăcind de tot, că unchiul mai abătea și pe la ei, le mai băga minte-n cap, le mai ajuta pe timpul plugăritului, mai mergeam și noi și le ajutam cu plugurile noastre, pe vremea căratului de pe cîmp încă-i ajutam cu carăle, dar un lucru era la care nu le puteam ajuta: traiul dintre ei venea din ce în ce mai rău; din nimica se sfădeau ca țiganii și înjurau de sta satul în gura lor și-și făcea cruce. Întîmplarea a adus cu sine că amîndoi aveau numai cîte un copil. Cînd erau copiii ca de 5-6 ani, într-o vară, vor fi de atunci cam 12 ani, erau cu mamele lor în grădină, ele săpau la curechiu, fieștecare în grădina ei, copiii aruncau cu bruși în cireșul acesta, să le cadă cireșe. Cireșul era chiar în miezuină, așadară aveau drept deopotrivă la el... Cum aruncau ei cu bruși se întîmplă de brușul cade la unul din ei în cap și-i sparse o leacă pielița și-l podidi sîngele. Atunci el începu a zbiera, iar mă-sa fuga la el: — Da ce-i! — Că mi-a spart capul vărucul! Așa? Hoț, mișel, neam rău din Puiu, tîlhar... și cîte și mai cîte. Mama celuilalt copil încă alergă acolo, ea, nu să tacă și să mulcomească pe tătăișe-sa, ci ca o pară de foc îi sare-n nas vorbele celeia și începe mai pogan: ba neam rău ești tu, hobițană puturoasă și somnuroasă... Și mai știii dumneata, oamenii cînd se ceartă nu mai zic ocinașele. De aci sfadă, gîlceavă, pînă în urmă și una și alta merg bocindu-se în casă. Verii mei erau prin sat și auzind tărăboiul aleargă în ruptul capului să vadă ce este? Aflîndu-și muierile bocindu-se și întrebînd de pricină, ei nu să le împace, ci mai tare le înfuriară și se înfuriară și ei. — Cum cutează muierea ta să zică muierei mele somnore și leneșe? — Dar copilul tău ce are să spargă capul la copilul meu? Și una și alta, pînă se adună satul întreg în gura lor să-i împace. În de seară, după ce venirăm de la cîmp și auzirăm cele întîmplate, merserăm și eu cu unchiul la ei să-i împăcăm, dar n-am știut cum ieși de la ei. Din minuta aceea darul lui Dumnezeu fugi de tot de la casa lor; pururea în certe, pururea cu pizmă și mînie. Azi murea un vițel al unuia: mi l-a omorît fratele; mîine pierea un porc celuilalt – mi l-a omorît fratele! Copiii creșteau cu pizmă unul pe altul, muierile trăiau în ceartă neîntreruptă, iar ei tot ca cocoșii numai să sară în cap unul altuia. Unchiul de rușine și de supărare, a căzut la pat și-a murit; mama mea încă s-a îmbolnăvit de rușine și de necaz și-a dus-o așa bolnavă 2 ani și jumătate și-a murit și dumneaei. Acum nu mai era suflet de om care să cuteze din cînd în cînd a mai dojeni pe verii mei. Eu, de ziceam vreo vorbă, săreau amîndoi asupra mea și-mi strigau în gura mare: — Dă-ne pace, mișelule, că tu ai amăgit pe tata de-a mers la tine cu banii cei mulți, iar pe noi ne-a lăsat calici! Măcar că domnule, de a adus el ban rău ori bun în casa mea, ban să mă fac în minuta asta, că, de o fi avut ceva bani, i-au mîncat ei în cătane și la școale. Mă îngrozisem de purtarea lor, îmi era milă de copiii lor, că ce pildă capătă de la părinți, cum vor fi ei și cum or ajunge după ce părinții lor numai în ceartă stau și pe zi ce merge li se prăpădește averea; dar nu puteam face nimic. Astfel stînd lucrurile m-am înțeles odată cu bătrînii satului că ce ar fi de făcut. Unii ziceau că să-i plătim din banii bisericești, să iasă de pe moșie și unul să meargă la Puiu și altul la Ponor, la socri și cu banii ce vor căpăta să-și cumpere acolo moșii, că doară – dacă n-or mai fi lîngă olaltă, le-a mai trece mînia, s-or mai lua pe seamă și s-or apuca de lucru bărbătește; alții ziceau să-i lăsăm în plata sfîntului, să nu ne facem de lucru cu ei, iar alții își dau cu socoteala că ar fi bine să-i arătăm la judecătorie ca pe niște oameni care țin satul tot în spaimă cu purtarea lor. N-am apucat însă să aducem nici o hotărîre că ei ne luară înainte; fiind odată la fîn și locurile fiindu-le neîmpărțite, unuia i se păru că celălalt a intrat prea afund cu brazda de iarbă. De aci sfadă, bătaie și, cel mai mare rămîne mort pe loc, tocat după ureche cu furca de frate-său. Acum încetară toate. Pe cel mort l-am îngropat, iar omorîtorul zace în temniță în Gherla, judecat pe 20 de ani. Nu cred să scape cu zile. Mai are 15 ani de împlinit și spun cei ce l-au văzut că-i ca un moș de 70 de ani de sfîrșit. Dar acum cum să ținem pe aceste 2 tătăișe într-o curte, după ce una știe că bărbatul ei e mort de mîinile bărbatului celeilalte, iar cealaltă știe că bărbatu-i robește din pricina morții celuilalt? Am făcut rugare la scaunul orfanilor ca să le despărțim de pe curte iar moșia încă să li-o despărțim și să li-o dăm în arîndă să crească pe seama copiilor. Scaunul s-a învoit și noi ne-am pus și le-am mutat casele pe cheltuiala bisericii. Pe una am dus-o din sus de sat, pe o grădină bisericească, iar pe alta din jos de sat, pe o grădină ce era numai de școală. Așa rămînînd grădina asta goală, am făcut pe ea școala, care o vezi. Oamenii de la noi ziceau că să tai jos cireșul, din care urmă atîta rău și vrajbă, dar eu am zis: — Ba, acela va rămînea, ca toți cei ce-l vor vedea să se înfioare de pățania celor doi frați încăpățînați și să nu facă ce au făcut ei. Aci încetă nenea Alec, iar eu întrebai: și ce e acum cu muierile și cu feciorașii verilor dumitale? — Cu ele-i mai bine acum, decît pînă erau cu bărbați; eu cu satul le lucru toată moșia și au ce le trebuie; bărbații sînt unul în Sibiu, la făurie, iar altul în Rășinar, la rotărie și se poartă foarte bine; în scurtă vreme au să fie meșteri de capul lor. Aci le-a merge bine, numai de nu or lua năravul părinților lor. A doua zi m-am dus cu nenea Alec la munte, de unde o apucai cu un călăuz la Retezatul și peste custurile lui la Clopotiva și Grădiște. De atunci n-am mai fost p-acolo, dar aducîndu-mi aminte de locurile acele frumoase, de poporul acel harnic și blînd, nu-mi încape în minte: cum de au putut de acolo ieși doi frați așa rabiați și îndărătnici, cum spunea nenea Alec că au fost verii săi. Dar cînd îmi vine în minte că omul e numai om, ori unde s-ar afla el, atunci zic da, omul e în stare a săvîrși fapte bune și rele, după cum l-au ursit ursitoarele, după cum a fost creșterea ce i-au dat-o, dar cu deosebire după cum au fost aceia cu care s-a însoțit, că doară nu în zadar zice zicătoarea: Spune-mi cu cine te însoțești că-ți voi spune cine ești?!


