# FragmentsContent

content:
Aflând prin d. C.C. Dobrescu că d. N. Fleva este bolnav în urma unui discurs de patru ceasuri, reporterul nostru și-a tras repede ghetele ș'a dat fuga acasă la marele cetățean. Dăm aici interesantul interview: Reporterul Moftului Român - Am aflat, domnule și ilustre cetățene, că sunteți bolnav; de ce suferiți ? Marele cetățean (cu amărăciune) De ce ?... de sugrumarea libertăților publice înscrise în Constituțiune. Reporterul(încurcat) Bine; dar vedeți d-voastră aș vrea să aflu cauza bolii ? D. Fleva. N'o pricepi ? Află tânărule, că e legea jandarmeriei, acest groaznic jug pe grumajii poporului; mai este apoi legea clerului, această îngenunchiare silită a preoțimii dinaintea pomenii ministeriale... Reporterul ... Dar ilustre Cleone... pardon ! cetățene, voiam să știu dacă-mi dați voe să vă rog să-mi spuneți, cam în ce fel s'a declarat boala ?... unde suferiți ?... D.Fleva. Vai ! În Cameră s'a declarat... când s'a citit legea Maximului. Mă întrebi, unde sufăr ?... Mă doare la inimă, tinere, pentru sfâșiarea, sdrobirea... Reporterul ... Un cuvânt ilustre cetățene: cam când poate spera poporul să vă vază restabilit ? - am vrea să avem onoarea a anunța noi întâi această fericită știre... D.Fleva. Când mă voi însănătoși ?... Regele știe... Mă voi însănătoși, tinere, când, sub loviturile cari le va da poporul suveran, care are toate drepturile, ceata asta de ciocoi, de tâlhari, de sugrumători reacționari, cari vor să dărâme libertățile, cari sunt singura garanție, va cădea în prăpastia din care ar trebui ca niciodată, dacă poporul care... Reporterul (repede)... Salut, ilustre cetățene ! D.Fleva. Curaj, tinere !


content:
Ce lipsește Moftului Un vechi și bun prietin din Iași, de sentimentele căruia ne-am putut îndoi, pe nedrept, un moment, dar în judecata căruia am avut totdeauna o egală și nestrămutată încredere, ne-a făcut zilele acestea nespusa plăcere să ne viziteze biurourile (sic !) de redacție. După ceremonialul de rigoare în așa împrejurări (când ai venit ? când pleci ? etc.), neapărat pe un om de a cărui inteligență avem atâta stimă, trebuia numaidecât să-l întrebăm ce părere are despre Moftul. Întreprinderile intelectuale se deosibesc de cele comerciale prin aceea că, pe cînd acestea țin la sufrajele mulțimii amatorilor, cele d'întâi se interesează de sufrajele unui număr mult mai restrâns. Moftul fiind o întreprindere mixtă, și intelectuală și comercială, ține prin urmare la unele și la altele. Să nu se supere mulțimea imensă a cititorilor noștri dacă suntem sinceri și le spunem că, după succesul material pe care ni-l asigură totalitatea lor, noi mai suspinăm încă după aprobarea deosibită a câtorva inși anume - puțini, din nenorocire, dar dintre aceștia dumneata, care citești acum aceste rânduri, desigur faci parte. Amicul acesta ține, după părerea noastră și a tutulor cari au norocul să-l cunoască bine, un loc de onoare între acei câțiva, și iată pentru ce ne-am grăbit să-i punem întrebarea: ce zici de Moftul ? E pe de altă parte un om foarte franc, mai ales cu noi, așa de vechi și buni prietini, deprinși a ne spune pe față adevărul, tocmai pentrucă voim să nu încapă între noi o clipă de îndoială despre stima ce ne datorăm ca bărbați cu mintea deplină - micile adulațiuni și complimente cu mari rezerve mentale sunt proprii iezuitismului feminin (- Ah ! ma chére belle, comme vous ętes resplendissante aujourd'hui, on dirait une rose ! - și peste câteva minute - A propos, j'ai rencontré tout á l'heure la Ioneasca: elle était atroce; elle avait une mine, ma parole d'honneur !...). Spre marea noastră onoare, răspunsul inteligentului nostru amic a fost cât se poate de favorabil nouă. – Mai întâi, ce gândești de direcția noastră ? – Mi se pare sănătoasă și n'aș exagera dacă aș zice chiar patriotică... – Vrei să glumești ?... am zis noi, care cunoaștem curentul fals, ce voesc unii răuvoitori sau nepricepători să-l facă în opinia publică asupra unei închipuite lipse de patriotism din parte-ne. – Nu glumesc deloc: în materie de spanac, ironia și gluma sunt niște sterilizătoare eminente; pe unde trec ele, spanacul nu mai crește, sau în orice caz nu progresează prea mult. În timpul din urmă, prețioasa legumă a luat în adevăr o extensiune colosală. Câmpul publicității avea nevoe numaidecât de plivit. – Și cum îți pare că ne facem datoria ? E bun Moftul ? – Da, Moftul e cât se poate de bun ). Aveți adesea spirit, aveți ironia ușoară, caricaturile destul de picante, proza destul de limpede, versurile destul de obscure... aveți tot. Un singur lucru vă lipsește... și e păcat. - Ce ? am întrebat noi, îngrijați de tonul trist al ultimelor cuvinte. – Nu vă spun. – Mă rog... – Nu, căci v'aș mâhni... vă lipsește ceva, dacă l-ați avea și pe acela ceva... Am stăruit mult de amicul nostru să ne spună acel ceva; i-am promis ca vom avea tăria, în urma atâtor răspunsuri plăcute, să auzim și unul neplăcut - vai ! trebue să fie cineva filosof și să știe că viața aceasta nu e decât o pânză lungă, un fir alb și unul negru, adesea mai multe negre ! - el a sfârșit prin a ceda pe jumătate. – Voi spune; însă niciunuia din personalul redacției... voi spune numai administratorului. Și aplecându-se la urechia numitului, bunul nostru amic șopti așa de încet încât să putem auzi și noi: -Sub-ven-ți-e ! – În adevăr, ziserăm noi mâhniți. Subvenție... asta ne lipsește. A ! suntem, în adevăr, oameni fără noroc: un singur moft trebuia să n'aibă subvenție în țara asta, și acela s'a nimerit să fie tocmai al nostru !


content:
Ca să se vază cât este de deșuchiat și neprevăzător acest guvern, pe lângă că este reacționar, n'avem decât să ne gândim la purtarea sa față cu presa și serviciul sanitar. Când găsește regimul ciocoilor vreme să lovească în ziare, să pună piedici opiniunilor, să persecute pe cei mai valoroși ziariști și să voiască a supsrima gazetele ? Când ?... când, tot din cauza neglijenții și neprevederii lui, avem dincolo de hotare holera ! Trebue să fi pierdut acești oameni cea din urmă doză de bun simț ca să lucreze astfel.


content:
O probă nouă de destrăbălarea în care a ajuns administrația sub acest regim ne-o aduc foile opoziției. De necrezut, dar adevărat. Ar gândi cineva că ne aflăm într'o țară barbară. Judece oricine. Doamnei Eufrosina Catargiu, soția d-lui Lascăr Catargiu, primul consilier al M. Sale Regelui Carol I, care rămâne surd la repețitele plângeri ale Națiunii, lăsând astfel reacțiunea să sape cât mai adânc un abiz între Coroană și Națiune, i s'a furat pe calea ferată un geamantan. Stăm bine de tot !... Acu închipuiască-și oricine. Daca bagajul soției primului ministru, care stă la putere prin voința regală, este expus la așa accidente, ce trebue să sufere pe căile noastre ferate bagajele damelor din opoziție, și mai ales ale republicanelor ?


content:
Moftul artificial Primim dela un vechiu moftangiu român, un bărbat de spirit, când îl are, și nu prost, pentrucă știe când nu-l are, scrisoarea de mai jos, căreia ne grăbim a-i da loc cu bucurie în coloanele noastre. Este o ploaie binefăcătoare peste spanacul din brazdele noastre, care începuse a se cam prea ofili, precum s'a observat la stațiunile meteorologice dela chioșcurile de pe bulevard. Iată: Iubiți Moftangii, Văzând în foaia voastră de spanac că vă aflați pe cale de a isprăvi zeama din lămâia care v'a crescut între umeri; Văzând pericolul la care s'ar expune societatea română prin lipsa eventuală a acestei foi, căci, cum am zis, zeama de lămâie fiind pe sfârșite, Moftangiria voastră e amenințată de pieire, M-am gândit să vă viu în ajutor, și nici una nici două, fiindcă în acest fin de siécle toate sunt artificiale, m'am socotit să vă îndemn ca de azi înainte să stoarceți lămâi artificiale, adică să luați dela băcănie ce lipsește la academie, să întrebuințați dar sare de lămâie. Cu acest chip o să aveți și lămâie și sare, și Moftul Român va deveni un Moft artificial, adică Moft fin de Siécle. Dar o să-mi ziceți sau or să-mi zică alții mai moftangii ca dv. (lucru ce eu crez că n'o să se găsească): ŤBine, nene, toate sunt bune, înțeleg vin artificial, pâine artificială, ou artificial, pui artificial, cloșcă artificială - dar Moftartificial, cum are să fie ? Ce ? e destul să te faci că strănuți ca să și miroasă ? - Ei bine, amicii mei, nimic mai adevărat ! nimic mai natural ca moftul artificial ! Uitați-vă, de pildă, la guvernul român. Credeți că e guvern natural ?... al națiunii ?... din națiune ?... Ferească Dumnezeu. E un guvern artificial ! ! Întrebați presa independentă, de exemplu Republica Domniei pământene, despre aceasta; ea vă va da următoarele probe: Să luăm pe d. P. P. Carp. Ce credeți, că e natural ? De loc... Dacă ar fi om ca toți oamenii, natural, nu s'ar uita printr'un ochiu ca să vază mai prost decât cu doi... n'ar avea monoclu; prin urmare iată un moftangiu artificial. Luați-i monoclul, va rămâne om ca toți oamenii, și nu ar fi bun la nimic. Să trecem la Tache... Ce credeți că e natural ? Nicidecum. Vine în Cameră cu o prostie, pardon, cu un proiect; opoziția îl înhață, îi dă pantalonii'n jos și trage-i. Și credeți că cu asta s'a isprăvit ? Aș ! Tache încalță alți pantaloni și vine, pardon, iar cu proiectul din nou. Iată dar un moftangiu artificial. Dacă n'ar avea șapte pantaloni, el ar fi un om natural, și n'ar fi bun de nimic... Să trecem la coconu Lascăr... dar acesta când a fost vreodată natural ? E moftangiul cel mai artificial; căci ne întrebăm: când a spus adevărul ? când era contra fortificațiilor sau când este pentru legea Maximului ? Credeți poate pe Lahovari că e un moftangiu român natural ?Ferească D-zeu. Lahovăreștii sau Lahovarietățile, cari sunt pe cale de a funda, un teatru, zice Claymoor, o dinastie, zicem noi, când dintre ei se va naște un cap încoronat, sunt greci, prin urmare dându-se de români sunt artificiali. Despre Ghermanis, nu mai vorbim, căci nu ne place să ne copiăm. Atâta numai avem de zis că acest grec reacționar are, din același tată și aceeași mamă, un frate român liberal, pe care l-a ales Națiunea în luptă cu Reacțiunea la Giurgiu, deputat. Așa că acu e încurcătură: Menelas e moftangiu artificial român și Efrem moftangiu artificial grec. Șcl. Șcl. Cred că v'ați săturat de exemple citate din Rebublica Domniei pământeneși nu veți ezita a cumpăra câteva chilograme de sare de lămâie. Dacă mai stați la îndoială, întrebați și pe dr. Babeș: și apa cotidiană e artificială; de ce n'ar fi și gazeta, pâinea cotidiană, tot astfel ? Băcănie ! băcănie ! Sare de lămâie și piatră acră... Și virginitate poți avea azi artificială ! Artificialitate și iar artificialitate ! Trăiască dar mofturile artificiale !


content:
Se zice că d. N. Fleva, cu toate promisiile d-sale în privința libertăților alegerilor, ar fi comis iarăși un act care denotă cât de puțin sincere erau acele promisiuni și cât de naivi au fost aceia cari le-au acordat oarecare încredere. În adevăr, ni se spune că ministrul de interne ar fi dat afară din serviciu pe un vechiu rândaș al d-sale, sub ridicolul și meschinul pretext că acel nenorocit, bănuit de a avea principii conservatoare, ar fi furat din tainul cailor cantități însemnate de ovăz pe care-l dăruia unui cârciumar coreligionar politic, în schimbul unor tratații care i le făcea acesta. Frumoase alegeri libere ne așteaptă !


content:
Lunile trecute, județele de jos ale Olteniei, o parte a județului Oltul și întreg județul Teleorman au fost bântuite, acesta din urmă într'un mod înfiorător, de epidemia variolei. Astăzi încă, deși răul merge descrescând, mulțumită măsurilor energice pe care le-a desfășurat serviciul sanitar, nenorocitele populațiuni dela țară dau o mortalitate extraordinară din cauza flagelului. Alarmat de această stare nenorocită de lucruri, serviciul sanitar central a pornit inspecțiuni peste inspecțiuni, și ce a descoperit până în sfârșit ? că în județul Teleorman, mai cu seamă, de vreo 17-18 ani niciodată nu s'a aplicat regulamentul pentru vaccinare; că rapoartele serviciului sanitar local în privința numărului vaccinărilor erau toate arbitrare și prin urmare fictive; că cifrele arătate, privitor la numărul copiilor vaccinați, nu erau decât închipuite de către acei ce erau datori să execute vaccinarea. Aproape douăzeci de ani prin urmare nu s'au vaccinat în Teleorman nici 5 la sută din câți se declarau de serviciul respectiv ca atari. Așa, se înțelege dela sine ce favorabil teren a găsit epidemia; firește că succesul strălucit al variolei era mai dinainte garantat de onesta activitate a serviciului medical public. Dar, va zice cineva, oamenii prepuși la serviciul medical din localitate au fost niște criminali când au mințit astfel, căci, din neîndeplinirea datoriei lor, din minciunile oficiale cu care ascundeau aceea abatere a lor, a rezultat pieirea atâtor copilași, mai fericiți poate aceia chiar, decât cei ce scăpând de moarte au rămas infirmi, orbi, surzi, tâmpi ! Dar ar trebui o pedeapsă exemplară pentru acei ce au cauzat atâta rău ! Și ce făceau dacă nu se ocupau cu datoria lor, acei oameni ? Pentru ce, în ce scop au desăvârșit ei această infamie contra vieții atâtor nenorocite familii ? Până aici ! zicem noi. Cum e poate astfel acuza niște oameni nevinovați. Cum ? ce făceau ? Făceau politică și mi se pare că aceasta este datoria cea mai de căpetenie a unui cetățean. Și înainte de a fi doctor, felcer, vaccinator, cineva e cetățean. Se știe că Teleormanul este județul în care luptele politice sunt conduse de unii din cei mai aprigi și mai intransigenți bărbați politici; este de ajuns să pomenim numele onor. d. Kirițescu sau Kirițopolu - căci până acuma Academia nu a fixat ortografia acestui nume ilustru. Poftim, în mijlocul unor lupte de principii, de te mai ocupă cu detalii ca acestea, salubritate, igienă, vaccinare și altele, căci se știe că spiritele politice superioare neglijează detaliile; astfel de spirite îmbățișează numai generalitățile și astfel sunt obligate să cultive nu vaccina, ci principiile. Presupunem că toți copiii - care au pierit de atâția ani - al căror nume nu se poate știi, și nici nu trebue să-l știm, pentru că iar am cădea în detalii, - presupunem zic că ar fi trăit, sau alții n'ar fi orbit; ce fel de viață ar fi fost aceea ? ce fel de cetățeni ar fi fost ei fără conștiința drepturilor lor politice, fără înțelegerea instituțiilor pe cari și le-a dat națiunea, într'un cuvânt fără principii ? Ar fi vegetat, ar fi trăit ca robii, nu ca oameni liberi; alții ar fi văzut; dar oare vede omul fără lumina inteligenței și a conștiinței de cetățean ? Ar fi fost vaccinați, dar n'ar fi avut principii, și știut este astăzi că un om fără principii, o națiune fără principii, este, cum să zic ? - în fine este rău, este o nenorocire pe lângă care toate variolele din lume nu s'ar putea compara. Să lăsăm dar micile detalii, și să căutăm a avea principii. Principiile mai întâi ! apoi, vine variola și apoi vaccina. Și în adevăr după atâta calamitate, județul Teleorman, tare în principii, a primit în fine dela serviciul sanitar superior o întreagă brigadă de vaccinatori, care, după afirmația onor. șef. dr. Felix, a și făcut în trei săptămâni până azi vreo 26.000 (citește douăzeci și șase de mii) de vaccinări. S'a constatat se'nțelege prealabil dacă micii și marii cetățeni aveau principii, pentrucă vaccina, cum am zis, nu poate trece înaintea principiilor.


content:
Cestiunea revizuirii art. 7, în stadiul de încordare la care a ajuns, ne absoarbe toată atenția, așa încât de la o vreme încoace și publicul și presa trec cu vederea orice alte întrebări de interes general, oricât ar fi aminteri de importante în sinele. Astfel vedem că de mult încă nu se mai gândește nimini la cestiunea construirii căii ferate a Statului Ploiești-Predeal, care cu toate astea merită o deosibită atențiune. Linia aceasta, ca mai toate întreprinderile noastre publice, are o istorie nenorocită, pe care nu avem nevoie a o amănunți aici, deoarece e știută de toți. Contractul concesiunii construirii liniei Ploești-Predeal a fost odată reziliat, din cauză că concesionarul de atunci nu s-a ținut de mai multe îngajamente de căpetenie stipulate în caetul de însărcinări. Un alt concesionar a luat sarcina terminării liniei și lucrările au urmat înainte. Linia nu e încă terminată, precum se știe, în partea din valea Prahovei: însă funcționează din Ploești până în Câmpina și din Sinaia până în Predeal. Din izvor sigur, aflăm astăzi mai multe lucruri destul de grave în privința construirii liniei pe valea Prahovei și în privința materialului mișcător în genere. Pe valea Prahovei trebuesc a se face lucrări de apărare în contra puterii râului. Concesionarul de mai nainte a ajuns la reziliarea contractului tocmai din pricina acelor lucrări, pe cari odată le-a luat apa, de unde a rezultat întârziarea termenului de construire și niște pagube sdruncinătoare pentru dânsul, așa încât n'a mai putut continua la desăvârșirea lucrării. Asupra lucrărilor celor nouă de apărare, executate sub noua concesiune, o persoană competentă ne spune că dânsele sunt aproape tot așa de slabe ca și cele d'întâi. Materialul din care sunt clădite e de o calitate ordinară, și executarea lucrării lasă mult de dorit. O năvălire răpede a apei va cauza daca nu o complectă distrugere a tutulor, cel puțin în parte stricăciuni și pagube însemnate. Aceea ce e și mai trist este că, după cum ni se relatează, diferitele comisiuni, însărcinate de guvern cu examinarea acelor lucrări, par dispuse a aproba acele lucrări, cari, deși mai prejos de condițiunile impuse concesiunii, și prin urmare neacceptabile, au să treacă de bune și Statul le va primi ca atari. Se mai zice, - și, deși sub rezervă, ne credem datori a înregistra și acest zgomot - că numitele comisiuni sunt compuse din persoane cari au fost însărcinate și cu deosebite expertize în daraverile concesiunii. Asupra acestui punct, nu putem dar atrage îndestul atenția locurilor competente. Afară de aceasta, în privința materialului mișcător, nu avem informații mai bune. Vagoanele sunt construite altfel decât tipurile date prin caetul de însărcinări, altfel, adică mult mai rău. Fierăria este subțire, de proastă calitate, rău lucrată și prin urmare foarte puțin trainică. Lemnăria este în parte verde și în parte veche și putredă; în genere fiind rău încheiată, se scorojește și se strâmbează. Toată spoiala lucrului pe din afară nu poate amăgi un ochi care-și dă osteneala să se uite mai d'aproape. Scoabele dela încheieturi, bătute în lemn vechiu, încep a se mișca în găurile lor, pentrucă lemnul se macină la fiece sguduitură cât de slabă. Între control și concesiune s'a ivit de multe ori neînțelegeri în această privință, însă nicio îndreptare a răului n'a rezultat din acestea. Ne mărginim din parte-ne să semnalăm cele ce ni se relatează în privința liniei ferate Ploești-Predeal, rezervându-ne, asupra celor două puncte, arătate mai sus și asupra altora încă, a reveni cu amănunte anumite și cu date precise. Până atunci, noi exprimăm teama că radicalii nu-și vor fi uitat deprinderile, și că ne pregătesc un nou scandal á la Strousberg.


content:
Ziua de 24 Ianuarie și cea de 10 Mai sunt cele două mari sărbători naționale. Ele amintesc punctele culminante ale istoriei noastre contemporane, care strălucesc cu atât mai puternic, cu cât, dindărătul lor, înspre trecut, se-ndesește negura atâtor vicisitudini seculare. În mai puțin de patruzeci de ani, două țări surori, unite în fine, după o despărțire de veacuri, constituind un stat, își recapătă neatârnarea, se proclamă regat și devine una dintre garanțiile de ordine și de pace în orientul Europei. Fără-ndoială, succesele politice, dezvoltarea economică, progresul nostru în general se datoresc tuturor forțelor poporului nostru. Acei ce au voit să facă din acest progres o legendă particulară, a unui singur partid politic, au fost niște șarlatani. Fără-ndoială că tot ce țara noastră a realizat ca propășire și morală și materială este datorit țării întregi; dar e tot așa de adevărat că nu puțin a contribuit la realizarea acestui bine concursul superioarei inteligențe, prudenței totdeauna deștepte, înaltei dibăcii politice a Regelui Carol I. În mijlocul frumoasei parade de astăzi, e bine să amintim că acum douăzeci și șase de ani și două luni, exact, partidul politic care a tins mereu, de la o vreme, să-și facă din progresul țării noastre, o legendă particulară, hotărâse izgonirea tânărului prinț Carol I de pe tronul României, după de-abia cinci ani de domnie. În noaptea de 10-11 martie '71, fiind prim-ministru răposatul Ioan Ghica, iar prefect de poliție Simeon Mihăilescu, prințul Carol I, obosit de agitațiile antidinastice ale partidului căruia îi încredințase cârma afacerilor publice, se pregătea să părăsească tronul și să plece. Și ar fi plecat... Dar a venit atunci un bărbat politic lângă Majestatea Sa, și i-a spus cu hotărâre: „Majestatea Ta, ai o legătură cu țara aceasta cu mult prea serioasă ca să o rupi într-un moment de oboseală și de dezgust. Țara aceasta mai are încă elemente sănătoase și cuminți, pe lângă elementele tulburătoare și smintite care vor s-o arunce la fiecare cinci ani în aventuri nebunești. Majestatea Ta, trebuie să rămâi !” Și Majestatea Sa a rămas... Omul care vorbise astfel Majestății Sale era L. Catargiu. Astăzi la 10 Mai 1897, ne întrebăm: ce s-ar fi-ntâmplat dacă scopurile și dorința agitatorilor s-ar fi realizat la 10 martie '71 ? Desigur nimeni nu o poate spune. Dacă istoria lucrurilor întâmplate este așa de îndoioasă adesea, și, din nenorocire, adesea este așa de ușor uitată, desigur că istoria lucrurilor ce a fost să nu se-ntâmple, e cu atât mai greu de închipuit și nici nu trebuie să ne gândim la dânsa. Fără a uita istoria celor întâmplate, mulțumim norocului că n-a lăsat să se întâmple altceva, și, ca Partid Conservator, care am ajutat la opera acestui noroc, salutăm din toată inima pe Majestatea Sa Regele Carol I, cu toată dragostea și respectul ce se cuvin unui suveran brav și înțelept.


content:
Ziarul vechilor conservatori face în numărul său de ieri o meditațiune foarte hazlie asupra rezultatelor primului scrutin în Franța. În esență, meditațiunea României este cam aceasta: întâi, în Franța guvernul a respectat libertatea alegerilor, în țara noastră guvernul liberal național nu le respectă: al doilea, în Franța, în Belgia, în Englitera partidele liberale au pierdut încrederea publică și prin urmare partidele conservatoare au căpătat-o; la noi asemenea, atâta numai că guvernul nerespectând libertatea alegerilor nu lasă să se îndeplinească și în țara noastră același fenomen, adică venirea conservatorilor la putere. Să ni se îngăduie a face asupra acestor două puncte oarecare mici observațiuni. Asupra punctului întâi puține am mai avea de zis după câte am spus în această privință alte dăți. Este un colosal moft politic tânguiala veșnică, că alegerile nu au fost libere; e cel mai gogonat neadevăr că s-a atins de către guvern libertatea votului. Alegerile s-au efectuat cu pace și în cea mai mare liniște și ordine. Alegerile viitoare se vor face tot așa, cu vot secret; n-au decât să meargă atunci conservatorii și să se aleagă în majoritate; dacă așa de mult contează dânșii pe opinia publică, dacă în adevăr, cum zic, guvernul acesta a pierdut încrederea țării și dânșii au căpătat-o, atunci ce mai vorbă lungă degeaba ! Că alegerile viitoare guvernul acesta are să aibă minoritate, conservatorii au să aibă majoritate și visul s-a realizat. Până atunci nu-i chip să ne înțelegem cu d-nii conservatori la vorbă. Pentru că ce vor dumnealor ? Nici mai mult nici mai puțin decât ca să se ia la serios tânguirile d-lor, să cadă guvernul așa fără altă cauză decât numai aceea că conservatorii afirmă cum că el nu se mai bucură de încrederea țării. Ceea ce putem să afirmăm de pe acum vechilor conservatori și consorțiului dumnealor este asta: dacă și la alegerile viitoare se vor abține, supărați ca văcarul pe sat, atunci vor dovedi că toate afirmațiile dumnealor în privința sentimentelor ultra favorabile de care se bucură în opinia publică, au fost niște mofturi ce n-ar mai trebui repețite pe o altă perioadă de patru ani, căci atunci d-lor ar semăna foarte cu tipul caraghios din farsă, care crede, că dacă o avea el noroc, apoi câștigă la loterie și fără bilet. Atât mai avem de repetat asupra afirmării vechilor conservatori, (al căror trecut ca partid de guvernământ în materie electorală e atâta de faimos), cum că alegerile sub guvernul național-liberal n-ar fi fost libere. În privința mângâierii ce și-o fac cum că vântul ar bate în toată Europa la conservatori, — și că ar fi chemați și dumnealor, chip și seamă tot conservatori, de fatalitatea împrejurărilor să vie la putere, — și în privința alăturării și potrivirii ce o fac între partidele conservatoare din Franța și Englitera cu partidul dumnealor, avem de observat că această mângâiere și această alăturare și potrivire sunt de-a dreptul ridicole, ridicole până la a inspira milă. Auzi dumneata hal de comparație ! Prinții, lorzii, ducii, pairii, marchizii, conții, blazonați toți de pe vremile întâielor războaie contra necredincioșilor pentru cucerirea Sfântului Mormânt, ramuri a căror tulpină a fost înfiptă în pământ cu blagoslovenia lui Petre Ermitul, — ca corp politic, întemeiat pe tradiția străveche națională, au un corelativ în țara românească ! și unde e acel corelativ ? Unde să fie ? La Clubul Mandi ! Blazoane ? Sunt la club destule: rigi, dame și fanți. Trăsuri cu roate roșii, verzi și galbene, livrele cu galoane late à la Don Ranudo de Colibrados, sunt asemenea. Partidele conservatoare în statele vechi reprezintă agregațiuni de interese sociale, economice și politice, adunate în jurul unui sâmbure puternic, aristocrația, vestigiu al vechii nobilimi feudale. Ele au o programă hotărâtă, clară și cunoscută, care se rezumă foarte ușor în câteva cuvinte: apărarea tradițiilor vechi contra curentelor moderne democratice, la nevoie chiar concilierea acelor tradiții cu aceste curente. Astfel, conservatorii Franței au între alte puncte în programa lor, apărarea tradiției de indisolubilitate a familiei, pe care curentul modern a dărâmat-o, apărarea bisericii catolice contra curentului provocat de științele pozitive moderne, în orice caz concilierea ei cu acest curent, bazată pe îngăduirea reciprocă și posibilă între sentimentul religios și convingerea științifică. La noi însă ? Vestigii feudale ? Aristocrație ? Tradiții bătrâne ? Când ? De unde ? Cum ? Nu cumva archontologia grecească ar fi tulpina unei aristocrații feudale românești ? Nu cumva avocații ieșiți de ieri de alaltăieri, copii de obscure familii din popor, chemate la viața publică, dintr-o complectă nulitate politică de drept, prin mișcarea de la 1848, au luat la serios că sunt nobili de viță pentru că, având noroc la daraveri, le-a dat mâna să-și vopsească frumos o trăsură și să-i lipească la spate un blazon de operetă ? Lordul Salisbury și nu știu care boieraș din mamă româncă și tată grec, fost arendaș mânăstiresc pe vremuri, tot una sunt. Ducele d'Aumale ori mai știm noi care prinț, cusut numai în scuturi și floroane medievale, și domnul cutare de la noi, fecior de preot pravoslavnic, românaș cinstit, cu barba lui, cu anteriul lui, cu potcapul lui, cu căldărușa lui regulat la zi întâi, om din popor get-beget — tot o apă: conservator prințul ori ducele, conservator și băiatul lui taica părintele. Apără lordul, prințul, tradițiile, combate pe liberali și-i biruie: e neapărată consecința să le vie apa la moară și conservatorilor de la noi; că și ei luptă contra spiritului modern, contra ideilor subversive ale științei prea înaintate, contra curentului democratic, spre apărarea tradițiilor străvechi. Tradiții străvechi de clasă în societatea actuală română ! Apoi de ! Poate cineva vorbi serios cu Don Ranudo de Colibrados !


content:
Părinte! Sunt mulțumit în sufletul meu că văd un preot românesc, vorbind ca un preot european; sunt mulțumit din suflet. Eu știu ce rol are biserica în lumea aceasta, și văd în d-voastră că biserica noastră, grație legii lui Take Ionescu, grație poporului acestuia a ajuns să aibă reprezentanți așa de onorabili ca Sfinția Voastră. Sunt copil al Ploieștilor și mi-am făcut instrucțiunea cu slovă popească, în curtea bisericii Sf. Gheorghe, am tocat la biserică și am tras clopotele cu dragoste. Prima slovă care am învățat-o a fost cu dascălul de la biserica Sf. Gheorghe. Încât, părinte, prin cuvintele Sfinției Voastre ați pătruns până în suflet pe un bătrân de cincizeci de ani, ați atins cele mai adânci coarde ale sufletului meu, atât de mult încât îmi face onoarea ca să vă auz. Vă mulțumesc pentru dragostea și speranța pe care ați sădit-o în sufletul meu, că națiunea aceasta are încă organe de viață și de progres, nu cum cred unii că trebuie să fie sub epitropie pentru vecii vecilor. Și acum să-mi iertați, după solemnele vorbe care le spusei, să termin făcând o mică digresiune. Pe Take Ionescu îl cunoaște lumea ca orator; îl cunosc și eu ca orator și om cu cultură juridică. Eu îl cunosc însă pe calea aceasta mai puțin. Îl cunoaște lumea ca om de politică externă. Eu am putut să-l cunosc în Berlin. El a venit în Berlin ca să dea mâna cu împăratul. Vă mărturisesc că mi-a fost foarte frică să dau mâna cu el (ilaritate). M-am dus la hotel, dar la hotel era o mulțime de jandarmi. Întreb: de ce ? Mi s-a spus: e aci d-l ministru Take Ionescu. Atunci mi-am zis: nu mă bag cu asemenea mărimi (aplauze, ilaritate). Îl prind eu în Țara Românească (aplauze prelungite, ilaritate). A început lupta. Unii l-au acuzat că a făcut loteria. El zice că nu a făcut-o. Îl cred, pentru că au făcut-o alții. L-au acuzat de conversiune. El se laudă cu dânsa. Nu mă pricep la finanțe (mare ilaritate). Dar e un lucru la finanțe la care mă pricep: a făcut o emisiune de gologani și emisiunea veche a retras-o din circulație. Adică înțelegeți d-voastră (aplauze, mare ilaritate). Dar gologani peste gologani este o avere și atunci și-a zis: ce dracu, trebuie să-i dau câtva timp ca să se retragă din circulație vechea emisiune; și i-a dat trei luni, și i-a mai dat trei luni și în definitiv s-a retras. D-le șef, îți urez ca în cât mai scurt timp să scoți gologanii din circulație (mare ilaritate). Să isprăvim odată cu dublul sistem, în care pot să se amestece și gologanii bulgărești și chiar de la Papa de la Roma. Încă o dată: să-ți trăiască noua emisiune, pentru prosperitatea economică și intelectuală a țării (aplauze furtunoase, mare ilaritate).


content:
Alegerea birourilor definitive ale celor două adunări s'a făcut. La Senat s'a ales prezident d. C. Bozianu cu 33 voturi contra 23, la Cameră d. C.A. Rosetti cu 71 contra 42. Amândouă aceste alegeri ne dau aproximativ raportul voturilor de care guvernul ar putea dispune în chestiunea revizuirii. Guvernul are majoritatea absolută în amândouă corpurile legiuitoare; prin urmare, până la deschiderea chestiunii israelite, poziția lui este asigurată. Care va fi însă poziția guvernului roșu când se va pune pe tapet această chestiune ? Și mai întâi de toate cine o va pune ? După toate probabilitățile, guvernul nu are nici în Senat nici în Cameră două treimi, cari i-ar trebui pentru rezolvarea într'un sens sau în altul a cestiunii art. 7. Multe glasuri nu-i lipsesc, însă câte-i lipsesc nu le poate avea cu nici un preț, de oarece guvernul până astăzi s'a abținut de la rostirea unei păreri oarecare în cestiunea israelită. Este cu putință ca guvernul acesta, care posedează toate datele și elementele necesare în cestiunea israelită, care știe mai mult decât oricine, sau care mai bine zicând știe singur, cum stau dispozițiile puterilor străine în privința aceasta, să nu aibă și dânsul o părere hotărâtă în această cestiune ? Care este această părere, care este, după părerea acestui guvern, limita concesiunilor ce s'ar putea face cerințelor manifestate prin tractatul de la Berlin, precum zice mesajul de deschidere ? Nu știe până acum nimeni. Guvernul nu numai s'a pronunțat în nici un sens, dar încă ar voi ca să se pronunțe mai întâi adunările și în deosebi minoritatea. Să vedem. O părere oarecare trebuie să aibă guvernul, măcar că nu o dă pe față Dacă părerea guvernului este în acord cu sentimentul țării întru cât privește limita concesiunilor, atunci nu se poate explica pentru ce guvernul, sau dacă nu guvernul, cel puțin organele partidului său nu vin să spună curat: aceasta este părerea noastră în privința art. 7 ? Ce nevoie au oamenii reclamei patriotice, mai ales astăzi când popularitatea le este zdruncinată din temelii, să tăinuiască o părere care le-ar reîntemeia această popularitate ? Dacă însă guvernul are o părere contrară sentimentului public, și dacă dela această părere este angajat, față nu știm cu cine, d'a nu se abate, atunci cum crede că o va scoate la capăt neavând două treimi în adunările de revizuire ? Printr'un fel de comunicat dat în vremea alegerilor, precum și prin mesajul de deschidere a Camerelor, guvernul a arătat că nu a prejudecat întru nimic rezolvarea cestiunii israelite. Aceasta nu avea guvernul nevoie să ne-o spună, afară numai dacă nu voia să ne asigure că dânsul n'a luat față cu cineva vr'o anume hotărâre în acea privință, căci a prejudeca într'o cestiune, va să zică a lua o hotărâre mai înainte de a asculta și alte păreri în drept a se rosti. Nimeni, mai ales acum, când voturile din ambele corpuri s'au cam cântărit, nu ar avea să se teamă de primejdia unei hotărâri nestrămutate a guvernului roșu convenită cine știe cu cine, — nimeni, decât numai însuși guvernul și partidul său. Nu e vorba prin urmare de prejudecare și hotărâre, e vorba de o părere, de un punct de plecare. Guvernul acesta are un partid, are chiar majoritatea în adunări; el este prin urmare dator mai înainte de toți de a veni și a-și arăta părerea, printr'un proiect în regulă, pe lângă care să caute dacă va putea să-și alieze două treimi ale Camerelor. De când s'a ridicat pentru întâia oară cestiunea israelită, partidul roșu n'a încetat un singur moment de a striga că partidele, lăsând d'o parte urile și pasiunile lor, trebuie să fie unite într'o cestiune care atinge nația întreagă. Alaltăieri, d. C.A. Rosetti, ales prezident al Camerei cu 71 voturi contra a 42, ocupându-și jețul, a chemat iarăși pe toate partidele la înfrățire și la unire, pentru scopul lăudabil de a câștiga admirația Europei. Lăsând d'o parte a mai întreba ce a făcut guvernul și partidul roșu pentru a înlesni această unire; lăsând d'o parte a mai cerceta dacă procederea brutală a majorității roșie din Cameră și Senat, cu ocazia verificării titlurilor, este de natură a îndemna la unire cu dânsa pe minoritate, — întrebăm: voiți unire în privința cestiunii israelite ? unire — pe ce temeiul ? Arătați-ne temeiul pe care să se facă această unire, punctul ei de plecare. După cum se face apelul la înfrățirea partidelor, așa vag și fără enunțarea unui temeiul, unirea nu se poate înțelege a fi decât platonică, teoretică; ei bine această unire întru câtva s'ar presupune că există. Dar nu este vorba de asemenea lucru, este vorba de o unire de aplicare, care să ne ducă la o soluțiune practică a cestiunii. Partidul și guvernul roșu, neavând cele două treimi pentru revizuire, și având totuși majoritatea necesară existenței ministeriale, propun unirea; arată-și părerea, intențiile ce au în privința unei soluțiuni practice, pentru ca minoritățile să vază dacă poate fi sau nu vorba de unire. În amândouă Camerele, pe băncile minorității stau foștii miniștri conservatori, dați acum trei ani judecății de dd. Misail, Pătârlăgeanu și alții (vezi catalogul menajeriei). Aceiași oameni cari i-au dat acum trei ani în judecată pentru ca apoi să-i ierte fără să-i judece, îi cheamă pe foștii miniștri conservatori la înfrățire, la unire, spre a face împreună admirația Europei, după cum zice d. C.A. Rosetti. Foarte bine, conservatorii nu au nici o ură, nici o patimă contra purtării nebunești ce au avut radicalii față cu dânșii; afară de asta admirația Europei este un lucru foarte frumos și măgulitor pentru o țară mică și tânără cum este a noastră; însă — pentru ca unirea să se poată face, rămâne a afla minoritatea de la d. C. A. Rosetti ce înțelege d-lui prin aceste două cuvinte admirația Europei ? cât costă această slăbiciune a onor. prezident ? D. C.A. Rosetti a umblat în lunile trecute prin tot apusul european, unde, după cât știm, numai admirație nu prea i s'a acordat. D-sa este mai bine decât oricare dintre bărbații noștri politici în poziție a-și fi făcut o idee despre prețul admirației europene, adică despre limita concesiunilor ce suntem chemați a face cerințelor tractatului. Arate-și părerea deslușit și limpede, și apelul d-sale la înfrățire și unire poate să aibă efectul, pe care până acuma nu l-a avut. În scurtă vorbă, minoritățile din Camere nu trebuiesc și nu pot să arate o părere, pentru că cum stau astăzi lucrurile, cu zorul cu care suntem chemați să retezăm cestiunea, o părere arătată în Camere este o părere propusă, asupra căreia neîntârziat trebuie să se deschidă arzătoare dezbateri, și nu minoritățile sunt chemate a propune o delegare mai înainte de a-și fi dat guvernul și majoritatea părerea. Așa stă lucrul, și de aci nu poate ieși guvernul și partidul roșu.


content:
O sumă colosală de vase de comerciu, încărcate cu mărfuri de toate speciile, plutesc, în sus și-n jos, pe Dâmbovița canalizată; stradele, pavate cu tuci, sunt brăzdate, de la un capăt al cetății până la celalalt, de o mulțime monstruoasă de linii de tramways; pe deasupra capetelor bunilor cetățeni, se-ncrucișează-n aer, în lung și-n lat, după sistema engleză, șinele unui număr nenumărabile de căi ferate, și o sumă absurdă de fabrici, în întrul cărora mii de drugi de fier, milioane de roate cu dinți, funcționează necontenit cu o regularitate de desperat. Sublimă civilizațiune ! Pretutindeni fier și oțel ! Trebuie să știți, doamnelor și domnilor, că nimic din toate acestea nu se vedea altădată pe aci. Capitala noastră nu era decât o imensă grămădire de case acoperite cu olane sau șindrilă, pardosite cu cărămidă sau pământ, urâte, ne-ngrijite și neconfortabile, așezate pe o vastă mocirlă când înghețată în gloduri de sărutările septentrionale ale crivățului, când înverzită de mucegai prin solicitudinea fierbinte a razelor solare. Înainte de revărsatul zilei, cetățenii, îmbrăcați în maniera turcească, porneau de-acasă, încălțați cu picioroange. Străbăteau astfel nomolurile stradelor, purtând în mâna stângă un felinar cu vopaiță de seu, și-n mâna dreaptă un baston lung cu cioc de fier, cu care necontenit încercând pământul înainte, se fereau să nu dea cu picioroangele în vreun băltău prea adânc. Așa, ajungeau în piață. Aci trăgeau din brâu o pungă de piele de oaie cu șireturi, scoteau din ea două parale turcești și-ncepeau să-și târguiască. Apoi, se-ntorceau purtând la spinare, atârnată de ciocul bastonului, tradiționala lor basmà roșie cadrilată încărcată cu d-ale casei. În așa stare mizerabilă se afla buna noastră cetate; așa trăiau nefericiții noștri străbuni. Să ne aducem aminte de dânșii cu pietate și.. să nu ne uităm vorba. Necioplirea, uitarea de sine, sărăcia, barbaria domniră mult timp asupra acestor locuri; dar, în fine, luară fuga-nspăimântate, când prima locomobilă a doctorului Strausberg, urlând ca o turbată și aruncând, prin gura coșului ei funinginit, nori negri de fum și aburi, veni să ne puie pe brațe pe câțiva fii amabili ai preaiubitului Vaterland. Să cetim cu respect această frumoasă pagină de istorie modernă; să ne amintim cu venerare d-acea minunată epocă, în care ni se dete să-nghițim și-nghițirăm cupa delicioasă a civilizațiunei, întocmai cum li se dă să-nghită și-nghit copiii mici doctoriile de friguri. Să aruncăm privirile în jurul nostru, să respirăm cu sete aerul curat al civilizațiunei și să surâdem, tâmpiți de fericire, după obiceiul pământului ! Pe malurile lacului din Cișmigiu, cinci mii de lucrători, toți feciori de oameni cumsecade, descendenții pașnicilor neguțători cari odinioară își numărau boabele mătăniilor în ușa magazinelor; cinci mii de lucrători sunt la muncă de cum se face ziuă până-nnoptează bine. Întocmai ca indienii de la Gange — care, sub jurisdicțiunea gârbaciului englezesc, lucrează la recolta indigoului, zaharului și bumbacului, — lucrătorii noștri sunt despoiați până-n brâu pentru a duce mai lesne la iuțeala arșiței solare. Cu aceeași procedere cu care se pescuiesc și se prepară țârii pe țărmii Mării Nordului, lucrătorii noștri pescuiesc și prepară broaștele din balta Cafegiului. Unii le prind; alții le apucă de labele dinapoi și le ucid bătându-le pe niște mormane de sare pisată; unii le usucă la soare; alții le-nșiră pe sfoară de Sibiu, pe când alții le așază în untdelemn în niște cutii de tinichea, pentru a fi trimise apoi la Berlin de către întreprinzătorul concesionar al pescuitului bălții, d-l Karl Scweinmann, ca conserve alimentare. Ce tablou minunat ! Ce admirabilă mișcare de viață și civilizațiune ! Nu vă mirați, doamnelor și domnilor ! N-am ajuns acele timpuri; dar, bun e Dumnezeu, le vom ajunge curând.


content:
Domnilor, să mă ierte amicul meu Bădărău, fruntaș mai mare în partid, să spun că ce a făcut d. Marghiloman, foarte bine a făcut. Dacă d-l Marghiloman, închis în odaia d-sale, ar fi spus: mi-a dat Dumnezeu avere, nu-mi pasă de unde, mi-a dat Dumnezeu frumusețe, nu-mi pasă de unde, mi-a dat Dumnezeu destul, mă mulțumesc cu atât, să zică bogdaproste, voi trece pe sub lumina soarelui ca un triumfător într-o mahala (râsete), ca un triumfător la curse la Jockey-Club. (râsete) Când însă a greșit, e atunci când a spus: mai îmi trebuie să fiu triumfător și în politică; să fiu de pe acum, când ne-o muri trei șefi, să fiu numit eu moștenitor. A făcut o mare greșeală din punct de vedere politic, pentru el, dar pentru noi și pentru țară a făcut foarte bine, căci altfel rămânea un om fără păcate, dar nici rău, nici binefăcător; acum este un om cu păcate dar binefăcător. (râsete, aplauze furtunoase) Cine a produs mișcarea aceasta ? Numai ambițiunea lui a produs această mișcare care, de, fatal trebuia să se întâmple și fără această ambițiune, dar bine că a produs-o mai repede decât trebuia. Și noi venim în orașul în care s-a închis ca un boier de prin veacurile de mijloc, noi venim cu o armată a țării întregi și-i zicem: boierule, o să ieși afară de acolo să ne dai drumul să intrăm ! (aplauze prelungite, râsete) Și cu atât mai mult îl somăm să iasă de aci, când știm că toți cetățenii vor să fie cu noi și nu știu cu ce mijloc mai țin câteva porți închise. Lasă că o să le deschidem noi; căci nu cu deschisul banilor se pot lua cetățile, ci cu deschisul inimii, dar cu deschisuri. Cu altceva nu se pot lua cetățile. (aplauze prelungite, repetate) Noi nu venim aci la prima luptă, noi venim după triumfuri și d-voastră trebuie să deschideți cetatea în interesul d-voastră; și boierului să-i spuneți: stai pe loc, cum ședea pe vremea lui Nicu Constantinescu. În ajunul alegerilor întreba pe Nicu Constantinescu: amicul meu — desigur să-l ademenească. — Fratele meu, Nicule, ce e mâine ? 
    — Apoi de, ce să fie ? Bine. 
    — Cine o să iasă ? 
    — Apoi nu știi cine o să iasă la colegiul I ? Și a doua zi Izav ieșea printr-un blid de linte. Apoi nu se cumpără toată lumea cu un blid de linte. (aplauze) Noi venim aci după ce am biruit și luptăm cu un partid care a fost biruit și luptăm în orașul d-voastră cu un om care vrea să fie șef dinainte, al unui partid care acum e deja pierdut, un partid stins. (aplauze) Șefii fug pe la țară și subșeful vrea să mai vie aci. Nu mai poate: imposibil să mai vină aci. O să-l urmărim și o să-l scoatem de aci și să-l trimitem peste Dunăre. (aplauze zgomotoase, râsete) Căci, dacă nu rezistă toată țara avântului tinerelor generațiuni, cum să reziste un cavaler de la Buzău contra țării întregi ? Peste putință. (aplauze prelungite) Sunt bătuți pe toată linia; sunt ajunși în halul acelui țigan din poveste, care a fost întrebat de un român: am auzit că v-ați bătut. — Și ce bătălie încă ! Grozavă ! Război strașnic. Ei erau o sută, noi o sută; de la ei a căzut unu, și de la noi a rămas unu; tantoi pe tantoi ! (râsete, aplauze) Așa fac și ei: din toată țara au pierit și a rămas Marghiloman la Buzău. (râsete, aplauze) Și toate aceste succese ale noastre, care nu sunt ale noastre, sunt ale țării întregi, condusă de spiritul lui Take Ionescu. O țară întreagă poate să aibă nevoi, nenorociri, dorințe, speranțe, dacă n-are un spirit directiv luminat, cum este omul acesta, nu poate să facă nimic. (aplauze prelungite) Și ne impută că am biruit; cu ce ? Nu cu forțele noastre proprii, ci cu nemulțumiții. Apoi, ați reușit la Vaslui cu nemulțumiții, cu conservatorii, ați reușit dincolo cu nemulțumiții carpiști, dincolo cu nemulțumiții liberali. Da, firește, cu nemulțumiții, dar cu cine ? Cu mulțumiții ? (aplauze prelungite) Uite, frate, auzi judecată politică și omenească ! (râsete) Apoi da, nu râdeți, că vă vorbesc foarte serios. Am reușit cu țărănii care sunt nemulțumiți. Sub pretext ca să se mulțumească proprietarii au nemulțumit pe țărani. Au reușit cu proprietarii nemulțumiți. Sub pretext de a se mulțumi țărănii, au nemulțumit pe proprietari. Am reușit cu cârciumarii nemulțumiți. Sub pretext de a se combate beția, au [ne]mulțumit pe cârciumari, au distrus o clasă socială. Totdeauna sub pretext de a se mulțumi o clasă s-a lovit în cealaltă clasă opusă și numai de a se menține prostul sistem că în țara aceasta, mediocritățile, impertinența boierească, iar nu voința națională trebuie să domine. (aplauze zgomotoase) Nu, nu impertinența, ci meritul; nu pretențiunea boierească, ci numele care și-a făcut omul acesta ilustru. (ovațiuni) Nu averile moștenite, ci averile câștigate cu merit, fiindcă acelea sunt produse numai ale unei familii, iar celelalte sunt produsul puterilor națiunii întregi. (aplauze) Cu nemulțumiții, firește ! Dar cu nemulțumiții s-au răsturnat templele păgânești și s-a ridicat crucea d-asupra munților; cu nemulțumiții aceia carie sufereau cruzimi, lipsa de rușine, tirania păgânească și lipsa de adevăr filosofic și social; cu nemulțumiții, firește ! Cu nemulțumiții s-a răsturnat tirania catolică în Germania și s-a înființat Germania de astăzi. Cu nemulțumiții s-a răsturnat tirania bourbonică în Franța și Franța întreagă s-a sculat ca să proclame în fața lumii întregi uimite, că un popor de oameni desculți poate să strige în fața lumii și să întroneze drepturile omului. (ovațiuni) Firește că nemulțumirile celor ce suferă au să-i strivească și să stoarcă din fundul acelor suflete dorința pentru mai bine și pentru dreptate. (ovațiuni) Prin nemulțumire a fugit omul acesta din club și prin o mai adâncă nemulțumire am ieșit și noi toți și ne-am găsit față în față lumea întreagă a nemulțumiților, a celor care veneau și a celor care coborâm și care ne-au întâmpinat. Acesta este astăzi Partidul Conservator-Democrat. Așa este partidul takist. Dacă un partid se pecetluiește frumos, apoi nu se pecetluiește mai frumos decât cu numele omului, care a luat stindardul în mână și cu prețul vieții și viitorului lui, s-a pus înainte și a plecat și merge înainte de frică. Că dacă n-o merge au să-l zdrobească valurile ce vin după el. (ovațiuni prelungite) Nemulțumiți ? Apoi nemulțumiți sunt toți în țara românească astăzi. Nu mai merge cu sistemul de astăzi; nu mai merge cu sistemul clubului închis, de unde unul să poruncească la doi, trei; doi, trei să poruncească la patru și patru la douăzeci și patru și așa mai departe, și lumea să tacă. Degeaba te întrebi: ce sunt legea tocmelilor agricole, legea administrativă ? Ce sunt aceste reforme ? Nu știe cineva de unde s-au poruncit ? De unde ? Din nori. (aplauze) Nu mai merge să poruncești numai din nori, trebuie să ne coborâm pe pământ, și omul acesta este cel întâi om politic pe care îl văd coborând, după Ion Brătianu, și ca un frate când este vorba înainte de a da bătălia, ca un general ilustru când e vorba de a obține victoria, merge cu noi și nu se desparte de noi un minut. (aplauze prelungite) Domnilor, știți de unde provin nemulțumirile ? În clubul Vanicu, acel club celebru, cât de puțini au mai rămas, încă sunt nemulțumiți. Da, da, sunt nemulțumiți, pentru că, spun părerea mea de rău, încă au mai rămas acolo nemulțumiți, căci ar trebui să fim oameni absurzi să credem că toți oamenii să aibă curajul să vină după d-l Take Ionescu. Au fost suflete slabe, cărora le-a fost teamă de nu știu ce, și au mai rămas încă câteva acolo unde nu este decât supunere oarbă, fără judecată, și cu lipsă de demnitate intelectuală. (aplauze) De câte ori întâlnesc pe vreunul, — căci le sunt prieten —, îl întreb: dar tu ce faci ? Ce, n-ai ostenit ? Oftează ! Ah ! Dacă m-ar da și pe mine afară ! Și atunci le zic așa: în loc să te dea afară, d-ta să le dai cu piciorul și să pleci. Așa a făcut Take Ionescu, căci în definitiv, fii drept și spune că nu te-a dat afară ! Nu mai umbla cu cochetării, le-ai dat cu piciorul undeva și-ai ieșit afară, așa da ! Și știți cum îi compar eu pe acei nenorociți, care sper încă că în curând se vor noroci ? Ați văzut, domnilor, într-o curte un vultur cu aripile tăiate, plimbându-se printre rățoi, claponi, cu corset și cu pantaloni ? (mare ilaritate, aplauze) Încât ați văzut, el care zboară după natura lui, în zborul său imens încât vede și Carpații și Dunărea, acel vultur stă în curte așa de umilit, și când vrea să umble e dizgrațios și seamănă de departe cu o broască râioasă, deșelată, cu o reptilă infimă. (mare ilaritate, aplauze prelungite) Să sperăm că în curând, și acelor nemulțumiți o să le crească aripile și să se ridice, bineînțeles nu la înălțimea acestui vultur care zboară de demult, încât poate să vadă de acolo în jurul lui de nevoile poporului românesc. (aplauze prelungite) Până atunci să ne mulțumim că, în raza depărtată către care trebuie să țintească națiunea, este un vultur cu crace în cioc care zboară foarte sus, să-l urmăm. (aplauze prelungite, strigăte de trăiască) Uitându-mă la el văd că acesta este Take Ionescu. Niciodată să nu-i cadă aripile ! (aplauze prelungite, ovațiuni, strigăte de „trăiască”, urale)


content:
(Se face o călduroasă manifestație de simpatie oratorului.) Domnilor, oricât aș fi de ascultător șefului și disciplinei de partid, eu nu pot să merg cu nedreptatea până acolo, încât să nu recunosc marile servicii publice pe care le fac adversarii noștri (ilaritate). Oamenii politici trebuiesc socotiți, mai ales când sunt oameni mari, după serviciile pe care le fac, iar nu după greșelile pe care le-ar putea face. Când dintr-o greșeală a lor pentru ei rezultă un mare serviciu public, de ce să nu le numărăm serviciile ? (mare ilaritate, aplauze) Eu cred că așa e drept, și dacă este cineva care a făcut o greșeală — iertați-mi cuvântul — mai boacănă și un serviciu mai imens public — boacănă pentru el, imens pentru public — (ilaritate), apoi serviciul făcut de junimiști la 9 ianuarie e mare, căci dacă nu se făcea, atunci desigur nu se închidea un capitol din istoria noastră care prea-prea se prelungise și trebuia odată închis, căci nu mai avea nici un haz. Prea se tărăgănise ca pelteaua rău făcută, așa încât îți venea să zici: da bine, măi frate, mai schimbați odată că ne-am plictisit, parcă nu mai e istorie națională, parcă e istorie zoologică ! (ilaritate, aplauze) Acel mare serviciu făcut de junimiști, știți care este ? Să vorbim scurt: au vrut să-l dea afară pe Take Ionescu (ilaritate) și l-au dat afară pe Take Ionescu. Da' pesemne că Take Ionescu avea lipici la picior: când a ieșit afară, a ieșit toată lumea odată cu el. (mare ilaritate, puternice aplauze) Ipochimenul nu se aștepta la aceasta, și chiar de a doua zi, până când nu s-a băgat de seamă ce era să fie, a spus: disidențe de acestea, câți democrați introduși în Partidul Conservator n-au mai făcut ! A făcut-o Costaforu și s-a dus peste cap; a făcut-o Boerescu și s-a dus peste cap, a făcut-o Păucescu și s-a dus, a murit. E, dar s-a întors ! A venit unul care o să plătească pentru toți trei ! (ilaritate, aplauze) Și cu creditul pe care l-a avut pe piață, fiindcă era un om cinstit, le-a plătit cu vârf și îndesat. (ilaritate) Pentru prima oară când a ieșit Take Ionescu și cu partidul, întâi și întâi liberalii zâmbeau, le părea bine: se împărțea partidul prin disidențe: „dacă sunt disidențe, noi liberalii ne aflăm în fața unui vrăjmaș rupt în două”. Când însă au văzut liberalii că lucrul nu e așa de ușurel, au schimbat-o; dar în loc să combată haina rămasă la club, au combătut trupul care ieșise fără hainele vechi. (ilaritate) Eu zic, că asta e o mare greșeală din partea liberalilor, foarte mare: liberalii sunt un partid bine constituit, un partid care, în forma aceasta, mai poate trăi 20-25 ani, și când ne combat pe noi, adică partidul lui Take Ionescu, Partidul Conservator-Democrat care e așa de aproape a fi fost tot atât de tare ca și liberalii, din momentul acesta fac rău; luptă pentru galvanizarea unui corp aproape mort într-un club, și combat corpul sănătos și viu care mâine, poimâine vor trebui să intre la tocmeală pentru a rezolva cestiunile mari pe care un singur partid nu le poate rezolva. (aplauze îndelung prelungite) Ceea ce vorbesc eu aici, cu modesta mea personalitate, o vorbesc poate pe un sfert pentru d-voastră și o vorbesc pe trei sferturi ca să audă liberalii. (ilaritate, aplauze) Da, da, se știe că vremea nu stă pe loc, că vremea are un singur scop, o singură țintă: prefacerea lumii, prefacerea lumii spre bine; că această țară, nestând pe loc, are să ceară din ce în ce mai multe prefaceri pentru binele poporului acestuia, și va veni un moment când prefacerea va fi de o gravitate așa de mare încât va fi peste putință să aibă îndrăzneala, măcar, un partid să se gândească să rezolve fără să se fi înțeles pe deplin cu partidul celălalt. (aplauze prelungite) Din acest punct de vedere cred că, fiindcă la liberali tot mai există tact și spirit politic, cu toată, cum spui, iritațiunea pe care a produs-o avântul nostru, o să vină oameni cu gândul cel bun și o să înceteze cu limbajul socialist din Voința națională contra noastră. Desigur că cei care dirijează partidul nu aprobă copilăriile acelea și ar fi bine ca nici Voința națională să nu le facă, pentru că se știe că este inspirată de oameni care mâine, poimâine o să fie în partidul lor liberal ceea ce Take Ionescu este în partidul nostru și aceia trebuie să știe că trebuie să-l ia pe Take Ionescu ca pe o forță conservatoare, să-l respecte, să nu prea glumească, pentru că Take Ionescu le poate face în viitor un așa de mare rău, cum nu l-a putut face lor nici ruptura dintre Dimitrie Brătianu și Ion Brătianu, nici ruptura lui Rosetti cu Brătianu. (aplauze puternice) Dacă liberalii nu înțeleg aceasta, să știe că în rândurile lor sunt o seamă de oameni care sunt gata, când vor vedea că nu sunt cuminți, să vie la Take Ionescu. (aplauze puternice) Și aceștia nu vor veni din interes, ci numai pentru intențiunea de a servi cu toată inima interesele patriei. Eu zic: De ce a făcut această tulburare Take Ionescu partidului, ieșind din club ? Nu e adevărat, Take Ionescu a ieșit cu întreg Partidul Conservator din club, afară de câteva mici excepțiuni, rămase acolo; a găsit însă în fața clubului poporul întreg gata a-i da mâna. Niciodată nu s-a pomenit așa ceva, niciodată nu s-a pomenit un partid care era până ieri constituit într-un mod și avea atunci 150 voturi, să iasă din clubul acela să se constituie de sine stătător și în două săptămâni să aibă 250 voturi. (aplauze prelungite) Puterea va să zică nu am pierdut-o ieșind de acolo, ci dimpotrivă ne-am îndoit puterile. (aplauze) Atât mai rău pentru cine a rămas acolo. (ilaritate) Și din câți au rămas, cunosc mulți care-și zic: dă, Doamne, o ocaziune ca să pot ieși și eu. (mare ilaritate) Și o să iasă. (aplauze) O să iasă pentru că în partidele politice, d-lor, nu e nimic mai teribil, nu te îneacă, nu-ți ia respirația mai mult decât cluburile goale. (ilaritate) Cu cât într-un club e mai mult aer, cu atât te îneci și nu mai poți să respiri. (aplauze, ilaritate) Să vedem acuma, după acest fenomen de îndoire a forțelor noastre, ce s-a întâmplat la ipochimenii care au rămas acolo: au fost apucați de o iritațiune cum nu s-a mai pomenit de 20 de ani încoace. Și cine ? Oamenii care vor să asaneze moravurile. (ilaritate) Nu există cuvânt trivial, idee josnică, care să nu se găsească în gazetele lor: „vânduți străinilor, banii Alianței Israelite”. Știți cu ce parale am venit de la București și până aci ? Cu banii lui Mochi Fischer ! (aplauze, ilaritate) Și mâine, dacă vreau să-mi duc copiii la Sinaia, știți cu ce bani îi duc ? Cu banii Alianței Israelite ! Păi bine, cine spunea de acești oameni că vor să asaneze moravurile ? Lasă că — în paranteză fie zis — să vii, într-o țară care-și are moravurile făcute, să tratezi pe toți de: bandit, corupt, stricat; să iei țara întreagă ca copiii dintr-o casă de corecțiune la care nu trebuie să fie guvern, ci guvernante, (ilaritate) ca să-i învețe să nu-și mai bage degetele în nas, să nu mai fure dulceață, să nu dea foc casei ! Dar bine, pentru Dumnezeu, se poate o așa asanare de moravuri ? Ce e asanarea moravurilor ? Uite ce e asanarea moravurilor: adversarul lor politic este un bandit; omul care s-a ales la Craiova este o canalie, un idiot. Aceasta este asanarea moravurilor, hai ?! D-lor, să te ferească Dumnezeu și Maica Precista să intri în pricină de judecată cu o babă cotoroanță ! (mare ilaritate, aplauze prelungite) O voce: Trăiască Caragiale, d-lor. (urale, aplauze) Să te ferească Dumnezeu, mai ales când ai dreptate, că înnebunește baba (mare ilaritate) și să-ți auzi pe urmă: — Dă-mi, babo, ce este al meu ! — Hoțule ! (mare ilaritate) — Nu mă vorbi de rău ! — Tâlharule, mișelule, găinarule ! (mare ilaritate) În sfârșit, tot repertoriul pe care cotoroanța iritată, nebună, exasperată îl poate inventa. (aplauze prelungite) Ah ! Pe cât îmi pare de bine că sunt cocoane aci, pe atât îmi pare și de rău ! (mare ilaritate, frenetice aplauze) că nu pot să spun mai pe față ce aș avea să mai spun; o să caut însă așa să fac ca să nu mă compromit, (mare veselie, hohote de râs) să scap și eu de nevoia asanării: un băiat tânăr vrea să se însoare, avusese daraveri cu baba; toate i le scoate baba, ba la rude, prietenii rudelor, se duce chiar fetei să-i spuie, până când, spun și fata și familia: nu se poate să luăm pe omul ăsta ! (mare ilaritate) La urma urmelor, cercetându-se mai de aproape, se vede că cotoroanța a mințit. (aplauze frenetice) Exact același lucru și astăzi cu asanarea: cu cât spun mai multe minciuni, cu atât mai puțină încredere trebuie să li se dea, și cu cât calomniază mai mult, cu atât au să reușească mai puțin. Este vorba iezuitului care spune: calomniază, calomniază și iar calomniază, că tot are să rămâie ceva din calomnie. Ei bine, d-lor, eu cred că în Țara Românească mai puțin decât oriunde aiurea se poate potrivi vorba aceasta, pentru că s-a calomniat prea mult la noi. (aplauze) Dacă sunt rele sociale foarte multe în Țara Românească, după cum trebuie să fie în orice societate care are cultură europeană de multă vreme, desigur că răul calomniei la noi covârșește pe toate celelalte. (aplauze prelungite) Nicăieri nu se calomniază cu mai multă ușurință ca în Țara Românească și pentru aceea nicăieri calomnia nu e mai puțin crezută ca în Țara Românească. Voci: Așa este ! Prin urmare, d-lor, Partidul Conservator-Democrat ieșit de la club s-a întâlnit cu Partidul Democrat care nu voise până atunci să intre în club; să nu se teamă de calomnii, să lase pe cotoroanță să clevetească cât va pofti și să-și vadă de treabă înainte. Până acum lucrurile și-au urmat cursul lor, dar curând are să amuțească cu desăvârșire cotoroanța. (aplauze) A fost cald azi aci, a dat Dumnezeu de ne-am răcorit; acu o săptămână era și mai cald la Craiova, a vrut Dumnezeu ca a doua zi să ne răcorim de-a binelea. (ilaritate, aplauze puternice) Ceea ce vă doresc eu d-voastră, cetățeni ialomițeni, este ca în curând să vie ocaziunea ca să vă răcoriți și d-voastră cum s-au răcorit cei de la Craiova. (aplauze îndelung prelungite, se fac ovațiuni oratorului)


content:
(Se fac oratorului mari și călduroase manifestațiuni de simpatie, aplauze prelungite.) Domnilor și doamnelor, din câte persoane sunt aici, fără exagerare, jumătate cel puțin sunt membri ai Partidului Conservator de când sunt alegători și chiar mai devreme, de când începuseră ca cetățeni să gândească, să aibă pornirea de a judeca și socoti afacerile publice. Așa e ? Aici sunt conservatori, afară de doamne, care până acum nu au dreptul să fie nici conservatoare, nici liberale. Să sperăm însă că cu vremea, poate, și d-lor să ia parte la afacerile publice și dacă discuțiunea va fi mult mai luminată în Parlament, dar și judecata va fi cu mai multă inimă adusă în dezbaterea publică. (vii aplauze) Care va să zică, d-voastră, domnilor conservatori veniți aici, dacă m-aș adresa și v-aș spune: tâlharilor ! (râsete) șnapanilor ! hoților ! chilipirgiilor ! oameni care nu aveți altă socoteală decât numai să furați din banul public și să vă chivernisiți pentru interesele voastre particulare ! (mare ilaritate) Ce-ați zice ? Ați zice: omul din cauza căldurii acesteia a înnebunit ! Căci în adevăr că nu e glumă. (aplauze) Ei bine, domnilor, de două luni și jumătate au început să ne numească așa pe noi toți, pe Partidul Conservator, pe partidul lui Lascăr Catargiu. De vreo două luni au început încet-încet să ne numească șarlatani, coțcari, până când după împrejurarea nenorocită de la Craiova acum suntem în adevăr briganzi, bandiți, încât țara este pușcăria și oamenii cinstiți au rămas la clubul lui Vanicu ! (mare ilaritate) La clubul lui Vanicu e moralitate, la clubul lui Vanicu e patriotism, naționalism și toate istmurile, până și Istmul de Suez poate că tot acolo e, (ilaritate, aplauze) iar noi suntem niște ticăloși, încât, în adevăr, M.S. Regele trebuie să fie disperat, (ilaritate) trebuie să-și zică: nu mai merge cu țara așa; pot eu să fac două ministere din colivia lui Vanicu, (mare ilaritate) dar n-o să mai am țară ! (ilaritate, aplauze) D-lor, toate babele ale mai cicălitoare, care nu se învoiesc cu proprietarii, se mută de Sfântul Gheorghe și de Sfântul Dumitru, (ilaritate) clubul d-lui Carp se mută și el, prin februarie, prin septembrie. (ilaritate) Așa tam-nisam vedeai bagaj pe drumuri: — Ce e ?! 
    — Se mută ! (mare ilaritate) Pleca cu o parte din bagaj într-o parte, ceilalți rămâneau sau ceilalți plecau și alții rămâneau, dar de mutat se muta, așa că ajunsese băieții de la băcănia de peste drum când vedeau bagaj pe drumuri să zică: „Se mută domnu' Carp”. (hohote de râs, frenetice aplauze) — Unde se mută ? 
    — În altă parte. Pe la mijlocul lui iulie, vara, iarăși bagaj: — Ce e, domnule, bagaju' ăsta ? 
    — Se mută domnu' Carp. 
    — ?? 
    — Se mută la loc ! (imensă ilaritate, aplauze) Aceasta e tactica clubului conservator, adică a persoanelor care constituie clubul conservator de la Vanicu, veșnic să se mute. Le-a venit la urma urmelor inspirațiunea să ne facă și pe noi să ne mutăm ! (mare ilaritate) Ei, ne-am mutat și noi odată. Acum, vorba aia, au destul loc să dea muștele afară din club. (ilaritate, mari aplauze) Și nu e primejdie să se lovească membru pe membru cu coada măturii în ochi. (hohote de râs, aplauze) Acolo însă a rămas o creatură înzestrată cu o putere dumnezeiască, un prooroc, care proorocește regulat cu trei luni înainte ceea ce ar dori să se întâmple și nu se întâmplă niciodată. (frenetice aplauze, râsete zgomotoase) Pe vremea lui Brătianu, din trei în trei luni, ba din șase în șase luni, îl auzeai: — Cade Brătianu, vin eu la putere. 
   — Pentru ce, Excelență ? 
   — Nu se mai poate să mai ție !... 
   — Dar presupunând că nu mai poate ține el, de ce vii d-ta ? 
   — Pentru că Regele nu mă poate aduce decât pe mine ! S-au împlinit șase luni, beam șampania !... Acum iar: Mă cheamă pe mine ! L-a chemat pe Iorgu Cantacuzino ! Iar nu s-a împlinit.... Acum iar: îi dau lui Take Ionescu trei luni ca să facă mofturi și se va liniști ! S-a liniștit, a avut de ce să se liniștească ! (aplauze, ilaritate) Acum altă proorocie: că la Craiova s-a isprăvit ! Știți de ce suntem nenorociți și pierduți ! Fiindcă am reușit la Craiova !... (mare ilaritate, aplauze) Au reușit la Craiova ?!... Apoi nu mai merge, sunt pierduți !... (aplauze) Acum profeția este că ne pierdem la București. Domnilor, d-voastră toți trebuie să știți o anecdotă: un român pe care îl cicălise un țigan bătrân i-a tras două palme țiganului. Țiganul zice: ia mai dă o dată !... I-a mai tras încă o dată. S-a dus țiganul bătrân la fiu-său: Uite, mă teteo, m-a bătut rumânica ! — Care e ăla ? Tu l-ai bătut pă tetea ? Ia mai dă-i o dată !... Îi trage acela încă una. — Ia mai dă-i o dată ! Îi mai trage încă o dată. Băiatul zice: Haide, tată, că ăsta e nebun ! (mare ilaritate, aplauze) I-am tras la Iași, ia mai trage o dată ! Dă-i la Vaslui, ia mai trage o dată ! (mare ilaritate) Dă-i la Craiova... acum o să vie cu băieții să zică: ia mai trage o dată la București !... (ilaritatea este la culme, aplauze prelungite) Și când i-o trage și acolo o să-i auzim: „Tată, hai la Vanicu înapoi, că ăștia sunt nebuni !” (tumultuoase hohote de râs mult prelungite, aplauze frenetice) Domnilor, să nu mai glumim. (mare ilaritate, aplauze) Până la Târgoviște nu mai spun nici o glumă. (ilaritate) Domnilor, toate cazanele în care ardem cărbuni, lemne, o putere calorică ca să se producă mișcare, au ca regulă că ele mănâncă combustibilul pe care i-l dăm: o parte se preface în putere, altă parte se aruncă ca cenușă. Mașinistul trebuie să bage totdeauna de seamă ca mașina să fie curată, să se ardă bine produsele producătoare de căldură, și pentru aceasta trebuie să curețe cenușa care nu mai trebuie, căci cenușa lăsată acolo strică cazanul, împiedică producerea puterii, oricât combustibil am pune, de oricât de bună calitate. Așa și cu partidele politice: generațiuni peste generațiuni sunt combustibilul care face să meargă mașina țării, a statului, și generațiunile acestea arzând, prin munca capului, a brațelor, prin voință, Dumnezeu a vrut să producă cenușă; acelea sunt elementele care au ars mai de mult, care trebuiesc din când în când curățate, lăsate deoparte. Nu se poate progres fără să se îndeplinească acest fenomen. Să luăm o pildă din istoria țării. Dacă Brătianu Ion, care ajunsese cât p-aci să puie mâna pe puterea supremă a statului, dacă n-ar fi înțeles că combustibilul de la 1848 arsese, că cenușa trebuie aruncată din mașină ca ea să mai poată funcționa, dacă ar fi lăsat să continue iacobinismul liberal care vorbea numai în formule păsărești, nu ar fi fost figura mare a istoriei noastre. A știut însă la timp să scoată combustibilul ticălos, să scoată cenușa afară și să pună combustibil nou... Adu lumea muncitoare, fa-o să se îmbogățească, și cu aceea să meargă puterea statului înainte. Și de aceea Brătianu până azi este poate cea mai mare figură a noastră după emanciparea țării. Se înțelege că nu vorbim de M.S. Regele; aceea este o figură sacră, sfântă. M.S. Regele este pentru noi și pentru vecii vecilor, câtă vreme trebuie să trăiască această țară, această națiune română, simbolul existenței ei. (aplauze furtunoase) După cum când începem istoria din depărtări pomenim de Traian, acum de istoria noastră nu se mai poate vorbi fără să se vorbească de Carol, întemeietorul ei. (aplauze) În istoria noastră românească sub Carol întemeietorul, cea mai ilustră figură a fost a lui Brătianu, pentru că a știut când să arunce cenușa și să puie combustibil nou. Noi am avut o mașină mai norocoasă; n-am avut nevoie să aruncăm cenușa. S-a întâmplat o așa învârtitură încât cenușa a căzut singură și acum avem combustibil nou, avem zeci de democrați, oameni care așteptau ca să se curețe cenușa, să intre cu toată inima să joace rolul de combustibil ca să meargă mașina statului mai departe ! (aplauze) Sunt oameni de gândire, de muncă pe toate căile; sunt țăranii care vor să se îmbogățească, sunt profesorii care muncesc în știință, artiștii în artă, oamenii de legi, oamenii tehnici și comercianții cei mari care vin să zică: dați-ne voie să ardem și noi ca să meargă statul înainte, căci statul acesta nu poate să meargă înainte numai cu boierii care s-au cenușit ! (aplauze) Și, domnilor, eu nu sunt omul care să fac complimente zadarnice și seci. Dragostea pe care o am pentru șeful meu mă împiedică să-i fac laude mari, mai ales față de alții. (ilaritate) Știe cât îl iubesc, nu de astăzi, nu de când a devenit șeful real al partidului; i-am declarat aceasta acu doisprezece ani când bănuiam că o să devie șef — poate că de aia ți-am făcut curte că te știam ce ai să ajungi ! (ilaritate) Însă zic așa: și-a făcut rolul, Partidul Liberal, prin cumințenia politică a lui Ion Brătianu care rămâne o figură ilustră a istoriei; a venit vremea ca Partidul Conservator-Democrat să ia el situațiunea în mână, să ducă statul către viitor, să lucreze pentru binele patriei, și mai bun director de mișcare, mai minte limpede pentru prezidarea arderii elementelor sociale care vin să muncească la această mașină, nu e decât acest om. (aplauze entuziaste, se fac ovațiuni d-lui Take Ionescu) Eu rog pe Dumnezeu, ca instinctul meu nu de a prevede, dar de a presimți, să nu se dezmintă prin împrejurări de ordine brutală; să dea Dumnezeu să trăiască Take Ionescu; acest om va fi un al doilea Ion Brătianu în sensul modern al cuvântului. (aplauze entuziaste, strigăte repetate de bravo)


content:
Am vorbit acum câtva timp despre un interesant studiu al d-lui Paulhan asupra „prostiei la om”; d-l Paulhan stabilește, după cum s-a văzut, că prostia provine mai cu seamă din pretenție. Nu mai încape îndoială că un zidar, care se ține de meseria sa și nu se amestecă în lucruri pe care nu le poate pricepe, nu se va expune niciodată a fi tratat de prost; din contră, dacă-și va exercita meseria sa cu conștiință și cu iscusință, se va putea cu drept cuvânt spune de dânsul, că e un zidar inteligent. Îndată ce însă zidarul nostru se va amesteca în cestiuni înalte economice și va căuta să le dezlege fără a fi dobândit mai înainte cunoștințele trebuincioase, cu alte cuvinte, îndată ce-l va apuca boala pretenției, toată lumea va spune despre dânsul că e un „prost”. După cum vedem, prostia e un lucru foarte relativ; un om e prost sau nu, după cum e plin sau lipsit de pretenție. Așa fiind, nu e de mirat că întâlnim prostia chiar la oameni de altminteri deștepți și înzestrați cu o cultură mai deosebită. Nimeni bunăoară n-ar îndrăzni să atribuie calificativul întrebuințat așa de des de d-l Paulhan unui mare număr de persoane, care fac parte din opoziție, dacă toate aceste persoane s-ar ține cu modestie de profesiunile lor și nu ar voi să iasă cu orice preț la iveală. Când mai toate aceste persoane însă nu strălucesc, în activitatea lor de toate zilele, prin nici un talent sau o însușire deosebită, e din parte-le o dovadă netăgăduită de pretenție, din momentul ce se aruncă în luptele politice, scot gazete și-și dau o osteneală nemaipomenită să convingă lumea că sunt oameni politici și că lor ar trebui să li se încredințeze frânele guvernului. Pentru a face pe lume să creadă că ești om politic, nu e de ajuns să o spui singur, înainte de toate trebuie să fii un asemenea om. Apoi de oameni politici e compusă opoziția de astăzi ? Afară de câteva mici excepții, care se țin cu totul retrase din politica activă și pe care nu le vedem la nici una din întrunirile opoziției, restul sunt mai mult niște politicieni pretențioși, incapabili de a se uni în jurul vreunei idei comune, și ca atare demni de-a figura în vreuna din rubricile stabilite de d-l Paulhan. Apoi oameni politici sunt cei de la România, care, neavând nici o idee a lor proprie, nefiind în stare să scoată din creierul lor un singur argument serios și original, nu găsesc altceva mai bun de făcut decât să plagieze pagini întregi din Laboulaye și articole publicate acum câțiva ani de alte ziare și să le servească apoi publicului ca ale lor proprii ? Apoi oameni politici sunt cei de la Lupta, care nu au găsit în arsenalul lor altă armă decât insulta la Rege, insulta sistematică ? Apoi oameni politici sunt cei de la Națiunea, care declarau acum câtva timp urbi et orbi că ținta lor este de-a face din România cel mai mare imperiu al lumii (textual) ? Și oameni politici sunt oare urzitorii tuturor știrilor îndreptate în contra intereselor țării ? Oameni politici sunt aceia care nu găsesc alt mijloc de-a combate guvernul decât acela de-a pune în circulație fel de fel de știri pline de neadevăr, menite a discredita nu numai guvernul dar țară întreagă ? Oameni politici sunt acei care anunțau acum câtva timp că guvernul va revizui din nou art. 7 ? Că guvernul trebuia să convoace chiar în septembrie Camerele pentru a propune abrogarea legii privitoare la comerțul ambulant ? Că d-l Bleichröder s-a opus la contractarea oricărui împrumut al României în Germania ? Că guvernul are de gând să facă în străinătate un împrumut de 155 milioane ? Că negăsind 155 el se mulțumește cu 30 milioane ? Că negăsind nici această sumă, guvernul va scade toate lefurile funcționarilor cu 20 la sută ? Că d-l Grigorescu, șeful direcției contabilității din Ministerul de Finanțe, va pleca la Berlin, Viena și Frankfurt în scopul de-a plasa rentă 5 la sută română pe prețul de 75 suta ? Că guvernul a dat ordin să nu se mai achite nici un mandat la casieria centrală ? Ar trebui să umplem mai multe coloane dacă ne-am da osteneala să reamintim toate născocirile puse în circulație de unele ziare din opoziție, care, dragă Doamne, au pretenția de-a reprezenta o direcție politică. Când s-a adeverit că nici una măcar din aceste știri, de care toate ziarele din opoziție s-au folosit în timp de luni întregi pentru a ataca guvernul, când s-a adeverit că nici una nu e adevărată, cum rămâne cu pretenția acelor ziare că sunt serioase și că opoziția pe care o fac guvernului e întemeiată pe motive temeinice ? Pretenții și iar pretenții, putând figura toate ca adaos la materialul adunat de d-l Paulhan. Nu e de mirat acum că mai toate ziarele noastre de opoziție, începând cu România și sfârșind cu gazeta de mode și scandaluri, nu mai au cea mai mică autoritate și că strigătele și vaietele lor prefăcute răsună în deșert.


content:
Domnilor, Fiindcă orele sunt destul de înaintate, dați-mi voie să vă fac... istoria țării... de la 1866 încoace (ilaritate). Voi căuta să fiu cât mai complet; și, se înțelege, trebuie să aveți puțintică răbdare; orice istorie completă are nevoie de comentariu, de note și de note la note (ilaritate). Încep. Constituția noastră de la 1866 s-a făcut ca prin farmec, ca printr-o vrajă: o Constituție întreagă de nu știu câte capitole, paragrafe, articole, s-a făcut... foarte iute... Englitera și-a făcut-o pe a ei nu știu după câte lupte seculare; țara românească și-a făcut-o, fără multe necazuri — într-o noapte (mare ilaritate, aplauze). Pesemne că de aceea Constituția engleză a ieșit așa de proastă: au pierdut prea multă vreme la ea; prea au migălit-o — n-au putut-o nimeri dintr-o dată... Noi am nimerit-o ! Scurt, într-o noapte... și este — cum o vedem (ilaritate, aplauze). Din două curente a rezultat atunci această importantă operă: curentul înaintat, aproape iacobin și curentul retrograd, regulamentar. S-a recurs, pentru a nu se întârzia marea operă cu prea multe hărțuieli, — n-aveam vreme de pierdut, — la o formulă de rețetă doftoricească... Recipe: 50 la sută retrograd; 50 la sută iacobin; amestecă frumos și... e gata: avem Constituția ! (ilaritate, aplauze). Din greșeală pesemne, spițerii au scăpat de partea retrogradă 51 la sută, iar de partea iacobină numai 49 la sută (mare ilaritate, aplauze). Iacobinii au protestat și au început strașnică luptă, supărați, nu pe spițerii care greșiseră alifia, ci pe Vodă, care nu înțelegea s-o mai dreagă: luptă înverșunată contra Suveranului (aplauze). Și astfel n-a trecut mult timp și capul statului s-a găsit, la un moment, într-o mare... nu tocmai primejdie, dar desigur supărare și mâhnire... Greu, foarte greu moment !... Partidul Conservator, în care pe lângă retrograzi se găseau și spirite moderate și patrioți cuminți, aceia care obținuseră de la retrograzi concesiunile ce se putuseră obține, au luat cu bărbăție situația în mână, au mângâiat și încurajat pe Suveran, și au condus țara șase ani de zile, începând să aplice încet-încet Constituția. Luptând cu multe piedici atâta vreme, au obosit; pe de altă parte, împrejurări politice exterioare reclamau pentru cârma statului nostru un partid cu puteri proaspete. Conservatorii s-au retras de la putere cedând locul lor Partidului Liberal, care venea acum amestecat și el cu elemente moderate. Am avut după aceea guvernul de doisprezece ani al liberalilor, un guvern cu așa putere și așa avânt, încât, ha-ha ! către sfârșit, să leșine cu totul Partidul Conservator (mare ilaritate, aplauze multe). Doisprezece ani de opoziție, domnilor... doisprezece ani ! Un ilustru conservator spunea aceste memorabile cuvinte: „Ce să mai facem noi conservatorii dacă o parte din noi, pretinși conservatori, și încă tineri, au ajuns «opozițiune miluită», iar noi, propriu-zișii conservatori, am rămas atâția în club încât nu putem adesea să găsim pe al patrulea pentru o partidă de preferanță” (mare ilaritate, ovațiuni). Au început așadar conservatorii să se gândească serios. Erau între ei, în fruntea lor, iluștrii răposați Lascăr Catargiu și Alexandru Lahovari, care și-au zis: „E poate și vina noastră că nu ne gândim să evocăm elementele care trebuiesc să fie în poporul acesta înclinate către ideea conservatoare. Oare școlile de când le avem; oare munca câtă se face; agricultura, micile industrii — nu trebuiesc să posede elemente care necesar să fie conservatoare ? Le-au căutat și le-au găsit; au găsit pe mulți, mai ales dintre tineri, și între aceștia au găsit — pe d-l Take Ionescu (ovațiuni furtunoase și prelungite). Scrupulele de pietate ce le aveau acești tineri față de doctrina liberală demodată, din care rezultase viziriatul liberal, au fost rupte. Acești oameni s-au dus la Partidul Conservator, și Partidul Conservator, care era cât p-aci să-și dea sfârșitul, a început a reînvia, ca Lazăr, pe care l-a luat Hristos și, suflându-i în față, l-a pus iar pe picioare (ovațiuni furtunoase). A reînviat Partidul Conservator și a avut și el pe urmă atâția ani de activitate și de glorie, pe care istoria nu i le va putea tăcea, necum tăgădui. (ovațiuni) În aceeași vreme, aceia la care făcea aluzie Lahovari numindu-i opoziție miluită, s-au gândit: „Bine; noi ne dăm drept conservatori și tocmai acum când Partidul Conservator a ajuns iar tare și mare, noi să stăm pe dinafară ?” Și, în loc să intre franc și frumos în sânul partidului, au început să-l mineze, ca să-l aducă iarăși la impotență, la pieire, spre a i se oferi ei la urmă drept salvatori (ilaritate, ovațiuni). Au început să-i tragă clopotele ca de maslu și să spună despre Lascăr Catargiu, despre acela care odinioară scosese din momentele cele mai grele țara, despre acela care refăcuse Partidul Conservator, că-i rezervă o înmormântare de clasa întâi (ovațiuni nesfârșite). Cu toată cobirea lor, Lascăr Catargiu a guvernat șase ani și a mai guvernat încă și din opozițiune, căci, dacă nu guverna el din opozițiune, o chestiune care ar fi putut zgudui țara aceasta, nu s-ar fi putut rezolva cu bine (ovațiuni zgomotoase). A murit în fine bunul și marele Catargiu — a murit în momentul când trebuia să vie iar la putere... Atunci — ruptură... Guvern conservator cu opoziție conservatoare... Apoi opoziția conservatoare face fuziune cu Partidul Conservator de la putere; apoi, pentru mai nimica, iar se rupe fuziunea, și... partidul cade de la putere; și iar vine guvernul conservator și iar cu... opoziția conservatoare (aplauze multe). În fine, iată răscoalele țărănești, și atunci, aman ! iar unirea conservatorilor, iar fuziune, și de data aceasta, șeful vestitei opozițiuni miluite devine șeful Partidului Conservator (aplauze). Aceasta o dorea de mult: i s-a împlinit în fine (ilaritate) și i s-a împlinit cu așa avânt, cu atâta dragoste din partea tuturor conservatorilor și mai cu seamă din partea șefului nostru, încât parcă nu mai putea fi îndoială că trebuie să meargă toate bine. Eu, modest observator al afacerilor publice, am oftat sceptic: bine ar fi să meargă; dar... nu prea cred c-o să meargă ! (ovațiuni furtunoase). Pentru Dumnezeu ! N-am trăit o viață pe sub pământ, îmi cunosc omul: știu că dacă îl așezi frumușel pe scaun, e în stare să-i rupă singur piciorul, numai de drag să se vază iar căzând (mare ilaritate, ovațiuni). Curioasă petrecere ! (ilaritate mare). Astfel găsindu-se într-un cerc de câțiva favoriți, de câțiva oameni dintre aceia care simt o crudă plăcere a încuraja apucăturile... originale, s-a gândit: „Oare n-ar fi bine să întoarcem Partidul Conservator iar la idilica și patriarhala stare de odinioară când era leșinat ? (mare ilaritate). Cum am face să-l aducem iar acolo ? (mare ilaritate, ovațiuni furtunoase). Lucru foarte ușor ! Toate elementele populare, democrate, atrase de pe vremuri de Lascăr Catargiu și de Alexandru Lahovari, să le gonim afară din partid și să rămânem noi... enfin seuls !” (mare ilaritate, ovațiuni nesfârșite). Iertați-mă, d-lor, să vă dau pe lângă enfin seuls, și o formulă românească mai trivială poate, dar desigur mai lirică. Unul pleacă de la horă cu iubita lui și depărtându-se de lumea toată, zice cu dragoste: „Bine este câte doi, și noi, puică, amândoi !” (mare ilaritate, ovațiuni furtunoase prelungite). Care va să zică, am scăpat de dezbateri ! Proiectul tău e votat de mine, proiectul meu e votat de tine, fără vorbă, fiindcă... suntem singurei și fiindcă... ne iubim (mare ilaritate, ovațiuni furtunoase prelungite). Domnilor, niște băieți de la țară găsesc, în nămolul zvântat de vântul primăverii, un obuz de tun... cine știe de când și cum rătăcit pe acolo. Încep să-l scotocească la șurubul din vârf, să vază ce o fi înăuntru. Un drumeț le spune: „Nu vă jucați, măi băieți ! Să nu fie încărcat, să izbucnească și să vă ia capul !”. Nu izbucnește, ba izbucnește ! Și nu se lasă copiii de zgândărit până când izbucnește obuzul... și apoi, vai și chin !... Din jucăria băieților într-o seară la club a izbucnit Partidul Conservator-Democrat, cum nu se așteptau dumnealor (ovațiuni furtunoase prelungite). Domnilor, nimeni nu putea prevedea, sunt sigur, nici șeful nostru — chiar el o mărturisește — ce proporțiuni are să ia această împrejurare (ovațiuni). Cine însă nu-și închipuia deloc ce are să se-ntâmple, sunt băieții care au zgândărit obuzul: credeau că au să găsească cofeturi înăuntru (mare ilaritate, ovațiuni prelungite). Făceți-vă odată, domnilor, curiozitatea și treceți pe lângă o școală, pe lângă un liceu, la ceasul ieșirii din clasă, pe lângă o Universitate când ies studenții de la cursuri; sau la paradă când defilează școlile speciale și... micii dorobanți — și întrebați-vă: „Oare această mulțime de tineret crește ca să ajungă clientelă drept-credincioasă, gogomani, la clubul clasic din Piața teatrului ?” (ovațiuni entuziaste). Elementele acestea tinere, care, mâine, poimâine, cu capul și cu mâinile, au să ducă această țară, care ei vor fi această țară, atunci când mulți dintre noi nu vom mai fi — aceste elemente vor putea fi conservatoare în sensul Vanicu ? (ovațiuni entuziaste prelungite). Maica Domnului ! Dar se poate un om cuminte gândi la așa ceva? (ovațiuni). Din tineretul acesta au să iasă viitorii agricultori, comercianți, financiari, industriali; viitori ofițeri superiori, profesori, oameni politici... Ei ? Au să se ducă aceia la Clubul Vanicu, să facă mătănii și să sărute, ca pe niște icoane sfinte, proiectele tipărite și... indiscutabile ? (ovațiuni prelungite). Masele acestea de producători și de gânditori ai viitorului o să mai fie oamenii trecutului ? Pământul o să se învârtească, și țara românească o să stea pe loc? Din zece în zece ani, răsar generațiuni noi... Științele cu vremea merg înainte; cu ele, filozofia își deschide mai adânci orizonturi; stelele chiar își schimbă locul... și noi să stăm pe loc ? E posibil asta ? (ovațiuni furtunoase, urale). Cum adică ? Avem tot: știință, artă, bogăție, înțelepciune... nu mai avem nevoie să ne mișcăm din loc; să ne oprim prin urmare: să ne mulțumim cu Clubul Vanicu, că mai încolo n-avem ce căuta, că mai departe nu ne trebuie să mergem, că mai bine decât așa nu se poate ! (ovațiuni entuziaste, prelungite). Este o vorbă, domnilor, care mi se pare că în Moldova nu se întrebuințează; în Muntenia, când prinde dulceața scoarță, se zice că s-a zaharisit... Voci: Se zice și la noi. — Bine; dar nu se zice altceva la d-voastră: când se cam veștejește creierul, la noi, în Muntenia tot așa se zice — e zaharisit ! (mare ilaritate, aplauze). Celebrul Menier făcuse multă avere cu ciocolata lui; deodată însă îi apăru în față un puternic concurent elvețian cu un fabricat mai bun și mai ieftin. Bătrânul șef de ciocolată s-a gândit atunci să arunce în lume următoarea reclamă: „Nu cumpărați altă ciocolată decât ciocolata Menier. De ce ? Fiindcă este singura ciocolată care îmbătrânind albește”. Cum am zice, e mai cuminte (mare ilaritate). Ei bine, se poate să fie la ciocolată bună zahariseala; dar în politică nu-mi prea vine a crede să fie tot așa de bună (mare ilaritate, ovațiuni nesfârșite). Domnilor, după ultimele evenimente, după clocotirea produsă de imprudența puerilă și de încăpățânarea sterilă, statistica ne dă cifra pozitivă a câte partide avem în țară Avem trei. Unul conservator-reacționar: șeful știe ori nu știe ce vrea; partidul nu știe nimic și nici gândește să știe ce vrea șeful (mare ilaritate, ovațiuni). Al doilea, Partidul Liberal: partidul știe ce vrea; șeful nu știe deloc ce vrea partidul, și, după cum se vede, nici nu-i prea trebuie să știe (mare ilaritate, ovațiuni furtunoase). În fine, al treilea partid, partidul viitorului, care știe ce vrea el și ce vrea șeful, care șef știe și el ce vrea și știe ce vrea și partidul. Acesta este partidul nostru, Partidul Conservator-Democrat (ovațiuni prelungite, aclamațiuni).


content:
Domnilor, oamenii aud adeseori câte o sută de ani o vorbă, se învăță cu vorba și nu știu ce conținut are vorba aceea. (ilaritate) Tot aud de vorba aceasta: conservator, conservator, conservator. (ilaritate) Nu râdeți, că nu e glumă ce vă întreb eu. (râsete) Îl rog pe cel mai convins dintre d-voastră să răspundă. Conservator va să zică păstrător, a conserva însemnează a păstra și conservator va să zică păstrător. Va să zică, când zici Partid Conservator, însemnează partid care păstrează, în deosebire de alt partid care zice: nu vreau să păstrez, ci vreau să schimb. Eu gândesc că vorbesc destul de băbește, ca să mă înțeleagă orișicine. (mare ilaritate) Apoi când zic Partid Conservator într-o țară, înțeleg Partid Conservator care să păstreze țara aceea, nu să-și păstreze nepoții, pe finii și nașii slugilor, pe oamenii care le procură din mahalale fel de fel de plăceri, care le șterg ghetele lor, copitele cailor lor, care cu o generațiune înainte le prindeau cai de pripas și mai târziu cresc pui de iapă englezească. (mare ilaritate) Ce va să zică Partid Conservator românesc ? Să-mi păstrez grajdurile, neamurile, ifosele, neghiobia mea și a familiei mele, ori să-mi păstrez inteligența țării întregi și munca țării întregi ? (mare ilaritate, ovațiuni) Și presupun că aș vrea să păstrez sinceramente, eu, țara întreagă. Mă simt eu capabil să o păstrez și pe ea să nu o chem să se păstreze ? Cum se poate vorba asta ? Eu să zic: sunt în stare să mi-o păstrez, și voi, neghiobi ce sunteți, nu vă mai ocupați de soarta noastră. (mare ilaritate) Capul meu și al lui papa, al meu și al jokeului și al aceluia pe care îl plătesc să țină discursuri neghioabe sunt suficiente să țină națiunea întreagă. (mare ilaritate, ovațiuni) Dar la aceasta răspund: ia ascultă-mă, boierule, dar și tată-tu și bunică-tu și gineri-tu și toți nepoții tăi nu sunteți de ajuns pentru țara aceasta întreagă, care trebuie să fie păstrată; trebuie să fii nebun, ca să crezi că o păstrez cu un lăcat ruginit. Adică atâta vrei ? Și de aici a venit buba, de aici mucea, care era în corabie, a vrut să dea pe ăsta afară din corabie. (mare ilaritate și ovațiuni) A zis mucea lui papa: apoi Take prea ne duce pe apă, papa; ia să-l aruncăm pe Take în apă. L-au aruncat în apă, Take e deasupra apei și lor le-a venit apa la gură. (aplauze) Acum îl cheamă pe Take înapoi ca să le scape corabia. Poate să-l cheme; înapoi nu se mai poate. A ieșit din valurile acele largi și să se întoarcă nu se mai poate, fiindcă s-au dezlănțuit elementele populare și e bine că s-au dezlănțuit. (ovațiuni furtunoase) Omul acesta este un noroc pentru împrejurările de astăzi și împrejurările de astăzi sunt în norocul lui. (ovațiuni) În asemenea împrejurări trebuia un om ca Take Ionescu și pentru un om ca Take Ionescu trebuiau aceste împrejurări; dacă nu erau împrejurările acestea Take Ionescu trebuia să joace de lopătar într-o barcă de cântăreți care să cânte cu mandolina pe lacul Cișmigiului. (râsete) Nu e vorba, alaiurile acestea în bărci pe lacul Cișmigiului sunt frumoase la 10 Mai, dar viața are valuri, este un ocean și dacă nu este cuminte cel care se pune în capul bărcii, se dă de-a rostogolul. (mare ilaritate, ovațiuni) Prin urmare s-au dezlănțuit elementele, pentru că nu se putea altfel. Cu sistemul lui papa, a lui tanti, nepotul cutare și jokeul cutare, nu putea să meargă la un loc. S-a umflat buba și trebuie să plesnească. Nu se mai putea, căci dacă e un corp sănătos, sângele sănătos trebuie să gonească, și gonește puroiul acela și se însănătoșește singur. (ovațiuni) Ce s-a întâmplat acum un an cu revoluțiunea, fiecare din noi poate să aibă fel de fel de păreri, bune, rele. Firește că a fost rău, că s-a întâmplat nenorocirea; nenorocirea nu poate să fie bună. Însă nimeni nu poate să spună că astfel de rele se pot întâmpla degeaba. Ba, că au fost instigatori, dar la un om nemâhnit nu se poate să aibă trecere numai instigațiunile și să facă ceea ce s-a întâmplat. Dacă ai corp sănătos și te străpungi în braț trebuie să iasă sânge curat, nu trebuie să fie puroi. Și aceste împrejurări dacă s-au întâmplat, te rog să mă ierți, nu te laud, sincer te admir, căci lauda ar fi o rușine și pentru mine și pentru meritele tale; dacă în acele împrejurări nu era un om și acel om este astăzi în capul nostru, Dumnezeu știe ce se întâmpla. (ovațiuni) Noi o știm, că atunci un om politic de douăzeci de ani își bătea capul să distrugă Partidul Conservator, pe câtă vreme acesta de douăzeci de ani își bate capul să facă din Partidul Conservator un partid popular. Știm că acel om, care de patruzeci de ani nu face decât un joc nenorocit, ceruse intervențiunea armatei străine în țara românească. E adevărat sau ba ? (ovațiuni) Acest om publicase într-o gazetă jidovească de la Viena (care s-a publicat întâia oară) și acea scrisoare nici nu s-a publicat întreagă, avea și o ștersătură; ce cuprindea acea ștersătură nu trebuie să vă spun d-voastră, căci ar fi afară din cale dizgrațios, nu numai că se vorbea rău de națiunea românească, dar vorbea cum nu a mai vorbit nimeni până acum de dinastia noastră. (ovațiuni) Acei domni spun că am venit aci cu paralele lui Mochi Fischer, că mi-am făcut haine la copii cu paralele lui Mochi Fischer, hai ?! Că Take Ionescu, Bădărău și toți suntem vânduți la alianța universală izraelită, și Bădărău a rămas Bădărău; se ruga acel domn de un jidan, ca să-l împrumute și Bădărău nu s-a amestecat, a chemat acasă pe jidan și s-au pupat bot în bot ca să-i scape de faliment pe un nepot. (ovațiuni) Nu vreau să abuzez de răbdarea d-voastră, ci vreau să termin. Se pare că în țara românească împrejurările mari s-au dezlănțuit, elementele populare au venit la suprafața vieții publice; acelea care au drept cuvânt zic să nu păstreze nimeni această țâră: noi o păstrăm, căci țara suntem noi, ea prin noi și noi prin ea ne păstrăm și e bine, e un mare noroc că în momentul acesta s-a găsit un om ca d-l Take Ionescu care să se pună în fruntea acestui curent, ca elementele dezlănțuite să pornească pe o cale normală și să nu strice, să dreagă ceea ce trebuie să conserve adevăratul Partid Conservator. (ovațiuni) Limitele viitoare, granițele unde să se sfârșească viața omenească și a națiunilor numai Cel de sus le cunoaște, numai Dumnezeu; însă fiecare națiune care se respectă și simte că are în ea inimă și suflet, trebuie să dorească ca încontinuu să se îmbunătățească, să ajungă la cele mai mari binefaceri ale civilizațiunii păstrându-se pe ea însăși ca o națiune deosebită, trebuie să se hotărască a da concurs civilizațiunii lumești pentru ca să profite și ea de toată civilizațiunea lumească. (aplauze prelungite) În momentele de astăzi, e încă o dată mare noroc că avem un astfel de șef și îi zic adresându-mă lui: șefule, fericit este omul politic și mai ales un om politic de talentul politic pe care-l ai, când a avut noroc de asemenea împrejurări; și fericite sunt împrejurările cari au avut noroc de un asemenea talent. Ești un om de geniu politic, pune mâna pe inimă, șterge-te pe frunte și un moment să nu te dai înapoi, căci ar fi păcat să scapi un așa de frumos moment istoric. (ovațiuni nesfârșite)


content:
Directorul Moftului român fusese numit impiegat la Regia monopolurilor statului, două luni după venirea Partidului Conservator la putere, în 1899. Împrejurări politice, asupra cărora, chiar dacă ne-am permite, n-avem deocamdată loc să dezbatem, au făcut să revie la putere Partidul Liberal. Țara trecea printr-o criză nemaipomenită: trebuia degrabă găsită o soluțiune care să restabilească față cu Europa creditul mai mult decât compromis al regatului român, amenințat a fi pus sub interdicție ca orice tânăr stricat și risipitor. Atunci s-au propus trei soluțiuni: Impozite indirecte fără economii; Impozite directe și mici economii; Mari economii și mici impozite directe și indirecte. Această a treia soluțiune — a liberalilor — a convenit Majestății-Sale regelui; Majestatea-Sa regele a chemat pe liberali la putere, și astfel, firește, aceeași soluțiune a convenit și țării. Atunci, individul numit de conservatori în slujbă, ca recompensă pentru mici servicii aduse prin publicitate în opoziție, a primit de la noul director general al Regiei, onor. d-l C. Mănescu, următoarea adresă, cu data de 30 martie, când, printr-o stranie prevedere, primul număr al Moftului român ieșise de sub tipar [Cu data: duminică 1 aprilie 1901]: „D-lui I.L. Caragiale, registrator etc. Domnul meu, Postul de registrator ce ocupați în administrațiunea centrală fiind suprimat prin bugetul exercițiului 1901-1902, cu regret vă facem cunoscut că rămâneți în disponibilitate pe ziua de 1 aprilie 1901. Director general C. Mănescu” Acel „cu regret” era prea delicată vorbă, ca să nu merite un răspuns politicos. De aceea, directorul revistei noastre se grăbește a răspunde d-lui director general al Regiei prin numărul acesta: „D-sale d-lui director general al Regiei M.S. Prea stimate domnule, Înțeleg și, dacă voiți, împărtășesc chiar regretul d-voastră pentru aceea ce mi-ați făcut cunoscut pe ziua de 1 aprilie. Trebuie însă să ne resemnăm: țara are atâta nevoie de economii ! Când mă gândesc că numai prin suprimarea postului meu de registrator, regatul face o economie enormă ! D-voastră, ca om de calcule, veți înțelege îndată. În adevăr, eu primeam efectiv pe lună lei 389, bani 50; asta face câte 4.674 lei 40 bani pe an. Ei ! Dacă slujeam 30 de ani, asta făcea 140.220 lei; dacă apoi, după acei 30 de ani, slujiți fără să fi fost lovit de vreo penalitate, care să mă facă a-mi pierde dreptul la pensie, m-aș fi retras, regulându-mi acest drept, și aș fi profitat de el încă, să nu zic alți 30 de ani, dar măcar 25, câte 300 lei pe lună, 3.600 pe an, și asta face un condei de 90.000. Care va să zică: 140.220 lei, leafa, și 90.000, pensie, fac un total de 230.220 lei. Să nu regretăm dar, stimate domnule, când prin sacrificiul nostru, fie chiar silit, se poate aduce atâta folos statului, înecat aproape în ruină prin atâtea risipe, atâtea lefuri exagerate și pensiuni exorbitante. Convins să împărtășiți și d-voastră sentimentele mele patriotice, sunt și rămân al d-voastră devotat servitor. I.L. Caragiale fost impiegat clasa I în ad-ția centrală R.M.S. P.S. Știind că administrația centrală a R.M.S. are pe de o parte o sumă alocată în bugetul său pentru abonamente la ziare și deosebite reviste, iar pe de altă parte face, în ziare și reviste, publicațiuni în interesul serviciului de exploatare — profit de ocaziune, prea stimate domnule director general, spre a vă ruga să binevoiți a onora și revista noastră cu un abonament și să-i primiți și ei oferta pentru publicațiuni și anunțuri ale Regiei. Mai ales în această privință, cred că administrația d-voastră ar face bine, în interesul său, să trateze și cu noi, pretențiunile noastre fiind cu atât mai modeste cu cât tirajul nostru e foarte însemnat și foaia noastră, ca ebdomadară, citită cu multă insistență și atenție în toate straturile sociale. Cu tot respectul, I.L.C.”


content:
Citim în Națiunea următoarea notiță: O foaie oficioasă în polemica sa cu Românul pretinde că toți câți combat colectivitatea nu mai fac parte din Partidul Național-Liberal, că însuși C.A. Rosetti încetase de-a face parte din acel partid de când începuse a dezaproba actele guvernului. Ce ? Ca să facă cineva parte din Partidul Liberal-Național trebuie să trăiască din buget și prin gheșefturi ?... Mare nerușinare ! Mulți bani ne-or fi costând cei ce-și permit să scrie asemenea enormități ! Atât, scurt și cuprinzător. Ziarul de care e vorba este Voința națională. Iată cum merge discuția politică de la o vreme în publicitatea serioasă a capitalei. „Nu mai sunteți voi de la Voința națională liberali-naționaliști !” zice Națiunea. Și Românul răspunde: „Ba da, cei de la Voința națională sunt liberali-naționali, însă nu de cei adevărați; numai noi suntem adevărații liberali-naționali”. Ce însemnează, întrebăm noi, toate acestea ? Ce va să zică toată această logomahie lăbărțată și goală de idei și de scop ? Ce însemnează toate aceste puerilități, care ne amintesc de tachinările copiilor de la școală, și de firmele cu adevăratul cașcaval de Azuga și cu adevărata apă de melisă a arhimandritului Ghelasie ? Să dăm din nou o mică deslușire supărăcioșilor noștri confrați de care vorbim. Un om numai prin faptul că hrănește în sufletul său o sumă de principii nu poate însemna politicește nimic. Politica este domeniul practicii. Oricâte frumoase teorii de liberalism, progresism, umanitarism și celelalte îi vei suge din degete, ca să faci politică cu ele trebuie să aspiri a ajunge la putere, și apoi a te menține unde ai ajuns, și pentru a face politică trebuie să ai, mai ales în statul modern, un partid în puterea opiniei și numărului căruia să vii și să te ții pe cale pașnică la cârmă. Partidul la putere, oricât v-ați tortura condeiele, este Partidul Liberal-Național, același Partid Liberal-Național pe care toată lumea îl știe, în opoziție până în 1876 și de atunci la putere, minus câțiva morți și câțiva mâhniți sau nemulțumiți pentru cauze personale, și plus mai tot tineretul intrat în viața publică de atunci încoace. Politica nefiind o jucărie copilărească, țâfnele și paraponele individuale ale cutăruia sau cutăruia dintr-un partid, nu pot zădărnici întru nimic activitatea politică a partidului întreg. Dacă într-o bună dimineață, cine știe pentru ce, îi abate d-lui Vernescu să se supere și să plece din partid pentru a scoate întâi o gazetă „sinceră” și apoi a o pune să prăsească cu Timpul un metis neproducător, — asta nu face nimica; partidul nu văduvește pentru aceea; d-l Vernescu rămâne d-l Vernescu sau în cazul cel mai bun d-l Laboulaye, și partidul merge mai departe cu lucrarea sa politică. Dacă d-l Dum. Brătianu se supără, asemenea partidul nu se stinge, nu dispare ci merge înainte și fără, ca și cu domnia sa. Căci cum ar fi posibil ca un partid căruia pentru o guvernare de șapte-opt ani „nu i-ar putea fi îndestul de recunoscătoare generațiile viitoare” (vezi Românul din '83) să înceteze, într-un an și jumătate, a-și mai purta numele pentru că două-trei individualități au murit, ori s-au supărat și au dezertat din șirurile sale ? (vezi Românul din '85). Pentru aceea, oricine știe cât de puțin poate trăi politica țărcuită numai pe terenul teoriilor, știe asemenea că partidele se compun din oameni, nu din heruvimi, și dacă a intrat într-un partid trebuie să renunțe la vederile sale specific personale rămânând a se mulțumi cu aceea că, prin puterea colectivă, să se aplice ideile fundamentale și generale, comune tuturor partizanilor. Să faci toată viața parte dintr-un partid și deodată să te superi și să începi a-l ocărî pentru că unii dintre mulțimea membrilor lui nu-ți mai plac d-tale, sau nu corespund vederilor d-tale etice, asta nu va să zică a face politică. Cu totul din potrivă se face politică în țările constituționale cu care domnii cu mâhnirile și paraponele le place câteodată să ne comparăm. În Anglia, în Belgia, în Franța și în celelalte toate, când un bărbat serios face politică ani întregi cu un partid, facă acesta chiar greșeli, acel bărbat serios rămâne membru al partidului; în cazul chiar, foarte rar posibil, ca un asemenea bărbat pentru vreo cestiune personală să fie silit să se retragă din luptă, atunci se retrage cu desăvârșire din politică iar nu din partid; nici vorbă să scoată numaidecât pe seamă-i un petec de gazetă ca să insulte partidul din care a făcut până mai ieri parte, și cu atât mai puțin să pretindă că partidul a încetat de a mai exista ca atare, de vreme ce domniei sale nu i-a plăcut să mai facă parte din acel partid. Este un adevăr à la La Palisse: Te-ai retras dintr-un partid, — nu mai faci parte dintr-însul. Oricum ar susține cineva contrariul ar spune o enormitate, și aceasta e în cazul nostru cu atât mai mare cu cât Națiunea, cu tonul ei foarte țâfnos și pipărat, susține că d-l Dum. Brătianu, omul politic fără grup, ieșind din partid, tot restul partidului fără d-sa se compune din gheșeftari și lefegii. Dacă nu cumva însuși d-l Dum. Brătianu și-a scris notița de mai sus gratis, atunci credem și noi ca domnia sa că mulți bani trebuie să-l fi costând cei ce-și permit să-i scrie asemenea enormități.


content:
La fiecare act, mai mult sau mai puțin însemnat, săvârșit de guvernul roșu, orice om imparțial trebuie să-și fi făcut întrebarea: dacă actul acesta ar fi fost săvârșit de guvernul conservator, aflându-se roșii în opoziție, ce ar fi zis și ce ar fi lucrat aceștia ? De exemplu, convenția cu Rusia, trecerea armatei peste Dunăre, rechizițiile, războiul, răpunerea a peste zece mii de oameni de focul inamicilor, de foame și de ger; apoi pierderea Basarabiei, apoi scăderea rublelor, apoi umilirea cu Arab-Tabia, apoi cestiunea israelită și în fine cestiunea pretinsei răscumpărări a căilor ferate; dacă toate acestea le-ar fi făcut, sau măcar ar fi încercat să le facă guvernul conservator, aflându-se în opoziție roșii, ce s-ar fi întâmplat ? Fiece om cunoscător de țara sa cunoaște cu cât de aprigă rea-credință știu roșii să facă opoziție, și cum pentru dânșii, în lupta politică, orice mijloc, cât de înjositor, cât de mișelesc, este bun, — calomnia, intriga, minciuna, toate învăluite frumos în eticheta românismului și liberalismului și debitate fără preget și fără nici un pic de pudoare prin toate locurile publice în tirade șarlatanești. N-avem nevoie prin urmare să stăruim aci mai îndelung a face icoana moravurilor politice a acestui soi de oameni, ce alte talente n-au, altă meserie nu știu, de altă treabă nu sunt în stare decât a face negustorie de principii liberale și de patriotism. Să luăm numai două, trei cazuri din cele enumerate spre a răspunde la întrebarea de mai sus, anume cazul șederii armatei atâta vreme peste Dunăre și al cestiunii evreilor. Roșii, netăgăduit, mai ales când sunt în opoziție, n-au absolut nici un respect de ordinea publică, meșteri în scandaluri, oratori de cafenele, caricaturi de martiri politici, conspiratori de operetă-bufa, ei sunt capabili să toarne în fiece săptămână câte o republică microscopică. Într-o stare liniștită, cu puterea militară toată în țară, cu deplină ordine în viața publică, a luat într-o noapte naștere celebra republică de la Ploiești, al cărei prezident era d-l Candiano Popescu, mai târziu polițai foarte dinastic, și al cărei consiliu de miniștri se compunea din domnii Stan Popescu, Pătârlăgeanu, Grigorescu, Stanian și alți trei iluștri patrioți. O zi, sau mai bine douăsprezece ceasuri a trăit republica ploieșteană. Ea a fost pusă la cale într-un birt, la o cină ce s-a prelungit, ca după firea naționalilor, până spre ziuă, când, în culmea înfierbințelii s-a și proclamat cu mare entuziasm. Proclamarea republicii a avut loc pe la patru ceasuri în revărsatul zorilor, și uciderea acestei frumoase instituțiuni s-a săvârșit pe la patru după-prânz, când, odată cu stingerea înfierbințelii naționalilor, a și sosit în Ploiești reacțiunea, adică o companie de vânători. Să nu uităm a spune ceea ce e mai interesant: când reacțiunea intra de spre București pe streaja de la miazăzi a republicii Ploieștilor, prezidentul acestui stat ieșise pe streaja de la apus de spre Buzău, și așa de cu vreme ieșise, încât și ajunsese aproape de satul Lipia, iarăși un cuib celebru de republicani; ce e drept, distanța dintre Ploiești și Lipia nu e așa mare, cam de vreo două poște și ceva. Când a pus reacțiunea mâna pe el și l-a întrebat că ce caută noaptea împrejurul Lipiei, d-lui a răspuns că a ieșit nițel să se plimbe: o plimbare cu viteză republicană. Considerând dar că compania de vânători era în țară și a putut fi în Ploiești despre douăsprezece ceasuri de la proclamarea republicii, totul rămâne o scenă, cel mult un act de operetă-bufa sau de parodie. Știindu-se cât de iute pot să se plimbe, și știind asemenea foarte bine că din capitala țării până la capitala republicii lor, o companie de soldați zdraveni poate veni în câteva ceasuri pe odihnite, naționalii noștri au cutezat totuși a face acel scandal ridicul. Dar — punându-ne tot în ipoteza că conservatorii ar fi fost la guvern și roșii în opoziție — dacă acea reacțiune, adică compania de vânători, împreună cu toată armata și cu Domnitorul în frunte s-ar fi aflat peste Dunăre, oare scandalul s-ar fi mărginit numai la a fi ridicul și la o singură localitate ? Și în București chiar, și mai ales aci, ce s-ar fi întâmplat ? Dar apoi, punându-ne în aceeași ipoteză, cu ocazia cestiunii israelite ? Lăsăm să dea răspuns la aceste întrebări acei ce-și cunosc țara, și, în genere, publicul imparțial, care, pare-se, a cam început să judece mai bine asupra lucrurilor și oamenilor. Câtă vreme au fost conservatorii la putere, roșii n-au încetat un singur moment cu insinuarea și cu calomnia; ei nu numeau altfel, prin organele lor, pe conservatori decât cu epitetul de „guvern al angajamentelor cu străinii”. Insinuând că conservatorii luaseră acele angajamente spre paguba și aservirea intereselor țării, ei erau singurii apărători ai acestor interese, ei singuri aveau dor de inimă pentru biata patrie. Și cu toate astea acel „guvern al angajamentelor cu străinii” nu făcuse nici convenția cu rușii, nici război fără zapis, amanet sau chezășie, cu bună și prealabilă știință că avem să pierdem Basarabia, și nici negociase cu Alianța Israelită să împământească cu grămada pe evrei. Nimic din toate acestea nu făcuseră acei oameni, pe cari roșii îi numeau „guvern al angajamentelor cu străinii”. Nefăcând nimic din toate acestea, erau astfel calomniați; dar dacă ar fi făcut măcar ceva, ce ar fi fost ! Roșii au venit la putere după aceea. Ei au făcut, în adevăr, de cinci ori cât ar fi meritat să poarte numele, ce ei îl aruncau conservatorilor fără nici o dreptate. Am făcut paralela convențiilor de răscumpărare a căilor ferate, a conservatorilor și a roșiilor. Care este cea mai avantajoasă pentru stat ? Mai poate sta cineva la îndoială ? Și ar avea chiar adversarii noștri atâta lipsă de pudoare să mai conteste și în privința aceasta, unde vorbim cu bob numărat, adevărul ? Și afară de aceasta, de câte ori a fost vorba pe timpul guvernului conservator de răscumpărare, nu guvernul român a început tratările în această privință; propunerile și stăruințele au venit totdeauna din partea societății acționarilor, și negocierile numai cu dânsa s-au făcut, iar nicidecum cu guvernul german. Când a căzut orice putință de înțelegere între guvernul român și Societate, lucrurile au rămas în starea de mai înainte urmându-și mersul lor regulat, fără a lua cestiunea un caracter internațional prin amestecul guvernului german. Tot astfel au mers lucrurile și astăzi ? Din nenorocire, nu. Guvernul român a făcut propunerea, guvernul român a stăruit, guvernul român, fără nici o rezervă în privința ratificării învoielii de către corpurile legiuitoare, s-a legat față cu guvernul german asupra tuturor clauzelor convenției de răscumpărare. Cestiunea dar, de natură în ea însăși cu totul interioară, este acum o cestiune internațională. Și aceștia sunt oameni care numeau pe conservatori „guvern al angajamentelor cu străinii”. Să judece dar astăzi țara ce fel de oameni sunt acești onești negustori de principii liberal-naționale, acești patrioți de industrie.


content:
Moftul român vrea și trebuie să fie cronica vremii în care i-e dat să trăiască, sub soarele totdeauna vesel al acestei adesea mâhnite patrii. Istoricul viitor, voind să aștearnă povestirea interesantei noastre vremi, nu va trebui, credem, să nesocotească nota noastră, dacă va dori, în folosul lumii lui, să dea acordul exact al împrejurărilor lumii noastre românești. — A ! Dar ce-i asta ? Iată că Moftul român își permite să ia un ton grav ! 
    — Ei ! Și de ce nu, domnule cititor ?... De ce, o dată, la o ocazie mare, Moftul român să nu-și permită și el un ton grav, când atâția confrați gravi, foarte adesea în cele mai mărunte ocazii, își aleg de preferință tonul caraghios ? Da... Luăm tonul grav, firește, fiindcă voim să vorbim de un lucru sacru, la care trebuie să se-nchine orice român — de „Liga pentru unitatea culturală a tuturor românilor”. Știm că s-au găsit pe ici, pe colo pesimiști și sceptici — pădure fără uscătură nu se poate — care au zâmbit malițios când, acum câțiva ani, națiunea noastră, toată românimea, străfulgerată de unul și același fior, a înființat Liga... Ridicau din umeri la orice manifestație — și trebuiau să ridice foarte des; pufneau înfundat în fața acelui entuziasm grandios; de câte ori le arătai pornirea aceea generoasă a unui neam întreg, acel uragan de patriotism și românism, îți răspundeau ca niște cobe: urma alege ! A ! N-am să uit niciodată ce mi-a fost dat să văd ! Era în primele zile ale înființării acestei sacre instituții naționale — o zi strălucitoare. Orașul sclipea adornat cu flori, ramuri și culorile noastre. Un popor întreg în veșminte de sărbătoare. Clopotele sfinte umpleau largul cu glasurile lor evlavioase. Sus, albastrul topit în lumina soarelui; jos, păduri imense de tricoloruri, fâlfâind mândre la bătaia vântului, deasupra unui vast ocean de capete omenești. Un popor întreg, vrăjit de atâta frumusețe dinafară și de atâta avânt din sufletu-i, avea deodată una și aceeași halucinație: năluca lui Traian ! Iată-l ! Vine călcând rar cu mândria romană, cu fruntea-i și privirea maiestuoasă peste capetele tuturor ! Iată-l vine să cheme la triumfuri noi pe acești coloni ai lui, părăsiți de-atâta vreme mizeriei seculare !... Și poporul românesc plângea de bucurie. Priveam și eu, uimit ca tot poporul, magica nălucă imperială și tremuram în fața acelei sublime priveliști, când simții că mă bate cineva pe umăr. Mă-ntorsei... Era una din acele cobe... Rânjind, îndrăzni să-mi propuie o prinsoare — că „în vreme relativ scurtă, Liga are să iasă un moft ca toate mofturile !”. A ! Ticălosul ! Am făcut rău, știu, să accept prinsoarea lui infamă; trebuia să-l disprețuiesc, să nu stau un minut la vorbă cu un copil atât de pervers al patriei mele. Un astfel de rămășag este, în orice caz și din orice parte, o impietate... Dar m-am gândit că poate a mai rămas sub cenușa sufletului lui o scânteie ascunsă: atunci când eu voi câștiga rămășagul, voi scormoni cenușa, și scânteia aceea captivă, pâlpâind iar liberă, îi va re-nflăcăra credința. A ! am făcut rău ! Știți până unde merge acum omul meu cu infamia ? Nu-și poate închipui o minte sănătoasă: pretinde pur și simplu că, în urma congresului Ligii, a câștigat definitiv prinsoarea. Și se apucă a-mi argumenta: — Bine, ticălosule — îi zic — o instituție întemeiată pe dragostea și jertfele unui popor mare, o instituție menită să cultive și să apropie din ce în ce idealul unui neam mândru, de atâtea veacuri călcat, ofensat și umilit — poate fi profanată ? Cum îndrăznești ? O instituție care a răspândit atâta cultură națională în toate unghiurile locuite de ai noștri, a susținut atâția misionari ai sfintei idei, atâtea școli și atâtea biserici, învârtind în mâinile ei sute de mii de lei, peste milion, poate — cum îndrăznești să susții că a ieșit un moft ca toate mofturile, numai și numai fiindcă la congres nu s-au adunat nici atâția membri cât să poată face o partidă completă de popice, și fiindcă nu se potrivește în catastife o mizerabilă sumă de câteva mii de lei, nici măcar o sută !? Cu cea mai grețoasă nerușinare, omul meu mi-a răspuns: — Toate bune cum le spui d-ta; dar eu știu că am câștigat rămășagul.. Nu-mi dai banii ? 
    — Nu ți-i dau, cobe !... Ieși afară ! Nu mai puteam suporta prezența unui așa ticălos !


content:
Avem și noi un partid, care se numește „național-liberal” și este bine să-l avem, fiindcă o țară cumsecade trebuie să aibă cel puțin un partid „național” și cel puțin un partid „liberal”. Ce e drept, noi nu ne putem făli cu un partid „național”, nici cu unul „liberal”, noi suntem o țară mai mult decât cumsecade și avem un partid „național-liberal”. Pentru ce tocmai „național-liberal” ? Fără îndoială oamenii ce alcătuiesc acest partid sunt liberali; acest merit, această virtute, această calitate patriotică nimeni nu le-o poate disputa. Da, liberali sunt din creștet până în călcâie, liberali însă în înțelesul cuvântului românesc. Căci în zadar ! cu minciuna nu o ducem departe și orice cuvânt am rosti, mai înainte ori mai târziu ajungem a înțelege numai adevărul. „Tiran” era odinioară o numire, ce onora pe acela care o purta; „demagog” era odinioară un titlu la respectul concetățenilor; „liberal” era odinioară un cuvânt plin de farmec: astăzi a fi „liberal” este o virtute foarte problematică. De la anul 1848 până în zilele noastre liberalii au izbutit a discredita liberalismul, și acesta e meritul pentru care trebuie să le fim recunoscători, deoarece, cu ajutorul bunului Dumnezeu, nu mai avem nevoie decât de câțiva ani, pentru ca nimeni să nu mai fie dispus a trece de „liberal”. Cum rămâne însă cu „naționalitatea” acestor „liberali” ? Încă din vreme trebuie să ne îngrădim, pentru ca nu cumva „liberalii” să discrediteze și naționalismul, cum au discreditat liberalismul. Să ne lămurim dar, pentru ce acești liberali nu se mulțumesc de a fi liberali, ci caută să mai fie totodată și „naționali”. Îndată ce auzim vorbindu-se de „naționali-liberali”, trebuie neapărat să presupunem că acest partid nu e decât fracțiunea liberală a unui mare partid național, ori fracțiunea națională a unui mare partid liberal. E adevărat ceea ce presupune numirea „național-liberal” ? Există în țara aceasta un partid liberal care nu este și nu pretinde a fi național ? ori există un partid național, care nu este și nu pretinde a fi liberal ? Nu ! Toate partidele liberale din România pretind a fi totodată și naționale: iară din Partidul Național, ce nu pretinde a fi liberal, „liberalii noștri-naționali” nu pot face parte. Pentru ce dar acest partid crede de cuviință a se numi „național-liberal” ? Fără îndoială fiindcă voiește să arate, că se deosebește atât de Partidul „Național-Conservator”, cât și de celelalte fracțiuni mai puțin naționale ale Partidului Liberal. Alt înțeles numirea „național-liberal” nu poate avea. Trebuie deci, ca noi, „naționalii-conservatori”, să ne întrebăm, dacă rivalii noștri liberali în adevăr sunt naționali ? Dacă ei, prin activitatea lor, au dovedit că sunt vrednici de a împărtăși cu noi numirea de partid național ? Care sunt faptele, prin care acești oameni au dovedit, că țin de naționalitatea română ? Prin ce au dovedit, că scopul lor este de a face ca dezvoltarea noastră să fie potrivită cu firea particulară și tradițiunile poporului român ? Pentru ca cineva să se poată pretinde național-român, trebuie să fi dovedit, că a ieșit din mijlocul poporului român, că este pătruns de adevăratele trebuințe și cunoaște adevărata fire, obiceiurile și deprinderile, întreaga viață a acestui popor, și să fi dovedit că totdeauna, în lucrarea sa politică, ține seama de aceste elemente: ne-au dat liberalii-naționali dovadă despre toate aceste !? Slavă Domnului ! nu suntem nici noi cu totul uituci. Ne aducem foarte bine aminte, că mai ales dânșii au înlocuit limba românească cu acel talmeș-balmeș de păsărească, de care nici până în ziua de astăzi n-am izbutit a scăpa literatura română. De asemenea printr-înșii ori în urma stăruințelor lor necumpătate, s-a împovărat țara cu o mulțime de legi și o mulțime de așezăminte, care nu au deloc a face cu trebuințele, deprinderile, tradițiunile, nu au nimic a face cu firea poporului român. În sfârșit, acești liberali sunt elementul, care a împins țara spre o dezvoltare cu desăvârșire nenațională, și astfel ne-a adus la zăpăceala, în care ne aflăm. Cu toate acestea el se numește „național-liberal”. Să nu fim naivi ! Tocmai pentru aceea , tocmai simțind, că în viața lor nu au făcut nimic național, tocmai simțind că nu cunosc pe poporul român și nu sunt capabili de o lucrare în adevăr națională, tocmai fiindcă nu se simt a fi naționali, acești oameni se numesc așa. Cuvântul „național” este cuvântul de reclamă în firma Partidului „Național-Liberal”. Liberali sunt și numai liberali; și vrednici sunt de a fi numiți liberali, chiar liberali în înțelesul pe care activitatea lor l-a dat acestui cuvânt !


content:
Există la noi un fel de teorie, care se preumblă din gură în gură, din gazetă în gazetă, și care pe cât pare a fi mai general acreditată pe atât este de falsă. Iată teoria aceasta: Un om fiind la putere, sau bucurându-se de o situațiune însemnată în vreo ramură de activitate publică sau privată, nu are dreptul să numească în funcțiuni publice, sau să prefere pentru posturi de încredere pe rudele sau prietenii săi. Fie aceste rude, fie acești prieteni persoanele cele mai corecte, cele mai capabile și inteligente, după această teorie ei trebuiesc sistematic îndepărtați de la activitatea publică, câtă vreme unul din familie sau un bun prieten este la putere. Această strâmtă și falsă teorie, care este și imorală, după părerea noastră, trebuie să fie combătută, cu atât mai mult, cu cât ea se întemeiază totdeauna pe un principiu de corectitudine în viața publică, pe principiul, adică, că între rude, în loc de strictețe, se va practica mai ușor îngăduința. Trebuie să punem odată în discuție această teorie ciudată, care convine foarte mult foilor de scandal și să căutăm a-i stabili adevărata valoare și însemnătate. Să luăm mai întâi în cercetare cazul în care principiul depărtării rudelor din activitatea publică ar părea mai întemeiat. Sunt, de exemplu, două posturi într-o administrație; unul are atribuțiunile de controlor al activității și corectitudinii celuilalt. Aceste două posturi, se zice, nu trebuiesc ocupate de frați, de tată și de fiu, de socru și de ginere. Așa este. E mai puțină garanție, în privința eficacității controlului, presupunând totuși că acei oameni sunt destul de onești și știind bine că onestitatea unui om nu are nicidecum a face cu relațiunile lui de rudenie cu un alt om. Și astfel e bine să admitem norma cum că două rude de aproape să nu poată ocupa într-o administrație două posturi între cari eventual s-ar putea isca conflicte, pentru a evita cu prudență ciocnirea sentimentelor intime de rudenie cu sentimentul datoriei. A împinge însă acest principiu până la rudele de al nouălea neam este o absurditate: a lăsa să se bănuiască anume că relațiunile cât de depărtate de familie sunt neapărat izvorul neonestității în viața publică este foarte imoral. Dacă îngăduința și hatârul sunt în adevăr imorale, ele sunt tot așa de rele și între rude [și] nerude, și neapărat că între două rude cinstite datoriile și publice și private vor fi corect îndeplinite, pe când între două nerude necinstite, din contra. Între multe flecării ale gazetelor noastre, adesea se vede: „Aflăm că d-l Z... s-a numit în cutare post... Se înțelege că nu putea fi altfel; d-l Z... este ruda d-lui Y..., ministru, ori mare administrator la cutare instituție. Trebuia în sfârșit d-l Y... să-și căpătuiască și această rudă...”. Neapărat, zic eu atunci, că trebuia d-l X... să facă aceasta. Numai o întrebare e de pus aici: d-l Z..., numitul d-lui Y..., este cinstit, harnic și priceput, ori ba ? Dacă este, atunci d-l Y... a făcut foarte bine ce-a făcut: dacă nu este, atunci lipsa de merite și neonestitatea lui Z... ar fi tot așa de imputabile și când el n-ar fi rudă cu d-l Y... și orice minte serioasă ar trebui să-l acuze pe acesta nu că a căutat să-și ajute o rudă, ci pur și simplu că a făcut o numire rea. Orice om trebuie să aibă rude sau prieteni mai mult sau mai puțin apropiați. Dacă susținem teoria că niciodată un om în bună poziție nu trebuie să-și numească prietenii și rudele în funcțiuni, atunci din două una: ori că toate rudele și toți prietenii, fără excepție, ai unui om, devin neonești și incapabili din momentul ce el s-a înălțat în mijlocul societății sale, ceea ce ar fi o absurditate; ori că împrejurarea că a fi rude sau prieteni cu un om văzut trebuie s-o considerăm o nenorocire, și astfel atunci pentru orice familie, înălțarea unui membru al ei la o situație însemnată ar fi o adevărată calamitate; pentru că dacă împingem la o mai mare dezvoltare teoria că nu este permis cuiva, fără a fi lovit de bănuiala imoralității, să numească în funcțiune o rudă sau un prieten, fie acesta cât de onest și capabil, ajungem a pretinde că, dacă cineva găsește venind la putere pe o rudă deja ocupând vreo funcțiune, numaidecât s-o dea afară. Aceasta ne amintește un răspuns foarte picant, pe care un fost ministru îl făcea la acuzările ce i se aduceau cum că și-ar fi căpătuit niște rude, de altminteri tot așa de oneste și capabile ca orice om onest și capabil: — Dar ce voiești să le fac dacă mi-s rude ? Să le spânzur ?! Teoria falsă pe care o combatem fiind foarte la îndemână mai ales gazetelor neserioase și maloneste, are, în adevăr, uneori un straniu rezultat. Sunt unii oameni de o scrupulozitate exagerată, care evită a da naștere la orice fel de bănuieli; sunt iar unii de un caracter așa de sfios, încât față cu o acuzare oricât de nedreptățită, numai cu atât mai impertinentă să fie, își pierd sărita; oamenii de aceste două spețe, mai cu seamă când sunt foarte onești, de nimica n-au mai mare groază decât de gura lumii. Lor le lipsește o foaie malonestă, foaie de chantage, ale cărei insulte, batjocuri și calomnii, pe un om mai sceptic sau mai tare de înger îl fac d-abia să surâdă, pe un om de soiul de care vorbim îl vâră într-o stare de nervozitate extremă. Astfel, un așa om cu cât e mai onest cu atât mai mult se teme ca nu cumva câtuși de puțin să cază în gura mișeilor La un așa om, dacă ți-e rudă sau prieten, oricâte merite ai avea, oricât de cinstit ai fi, să nu mergi să-i ceri o funcțiune, pentru că nu ți-o dă de frică să nu-l dea la gazetă că te-a căpătuit. Se întâmplă chiar, în cazul acela, să intri într-o altă ramură de administrație. Atunci chiar, reușita ta nu este pe placul rudei tale; îi vezi totdeauna pe față un fel de nemulțumire și de jenă, cât de pe departe se teme să nu i se atribuie numirea ta, și parcă nu i-ar părea prea rău să te știe dat afară, ca să scape de teama oricărei bănuieli. Un exemplu: Cunoaștem un om de felul sfioșilor în chestiune, care era pus odată în capul unei mari administrații. El avea un văr, care ținea o tipografie. Bietul om cu tipografia, care nu-i prea mergea bine, se duce la vărul său și-i propune să se însărcineze cu o parte din imprimatele administrației aceluia; dar pentru că-l știa ce fel de om e, îi adaugă că deși imprimatele acelea se dau fără licitație, el e de părere să se ceară prețurile de la toate tipografiile și el se obligă a face cu aceleași condiții un scăzământ de 5% asupra celui din urmă preț. Administratorul nostru, de teama gazetelor, refuză propunerea vărului și dă imprimatele unui tipograf străin cu un preț mult mai mare și cu condiții mult mai favorabile. La primirea acestor imprimante, se vede că ele sunt neconforme cu condițiile; dar fiindcă tipograful acesta, un om fin, știa că vărul administratorului stăruise și el pentru a lua acea lucrare, începe a se plânge că e șicanat pentru a se favoriza vărul. Cum aude asta, administratorul nostru îngălbenește și dă ordin să se primească imprimatele. Nepotismul este în adevăr rău, dar prin nepotism nu se înțelege decât proteguirea neonestă și nedreaptă a rudelor. Și e foarte nedrept ca cineva să sufere pentru că din întâmplare e rudă cu un om ajuns, și e foarte neonest și imoral a arunca bănuieli asupra unei familii întregi, din ura de partid sau din invidia meritelor și aptitudinilor. Cu chipul ăsta o să ajungem a crede că e rușine să fii ruda unui om mai de seamă, pentru că orice post, orice poziție ți s-ar da, ar fi semnul hatârului făcut unui om necinstit și netrebnic. Atunci pentru ce să nu punem în lege principiul că în tot aparatul statului, de la vătășel până la ministru, nu poate intra decât un singur membru al unei familii, socotită familia până la al o sutălea neam ! Iată absurdități care trebuiesc combătute odată de toți oamenii cu minte și onești. Trebuie răsturnată odată teoria aceasta falsă, care tinde a face pe români să zică: „Dă, Doamne, să nu ajungă nici unul din familia mea om de seamă, că m-am nenorocit !”


content:
Leki, sau lichea, însemnează pe turcește pată; cu deosebire, pată de care nu te poți scăpa, pată neștearsă. În limba românească, cuvântul a trecut în accepție figurată: lichea va să zică o secătură care, dacă ți-a căzut în spinare, se ține de tine mai rău ca scaiul, și de care nu te mai poți scăpa decât prin mijloace violente. Să-i dai cu piciorul de sute de ori, să-l batjocorești, să-l scuipi, și încă n-ai să scapi de gudurăturile lui grețoase, până nu te-i hotărî să-i dai brânci într-un canal, ca să te cotorosești de el. Să mă ferească Dumnezeu a întrebuința cuvântul acesta în accepția alterată pe care o are în limba noastră; îl voi întrebuința numai și numai în înțelesul propriu pe care-l are în limba originară. Care va să zică, să nu mai încapă vorbă: lichea însemnează pată, peste putință de scos. În acest sens propriu zic dar: teribilă lichea e d-l Sturdza !... În toamna anului 1895, după ce se lipise de tricolorul român ce fâlfâia în capul haidamacilor, pe stradă, în chestia națională; după ce mânjise chiar simbolul adâncii dureri și al înaltului respect ce trebuie să ni-l inspire moartea, lipindu-se pe steagurile negre de la Clubul colectiviștilor, când cu sfârșitul nenorocitului zbir electoral Meschiu — deodată, licheaua apare pe pagina întâi a Monitorului, ca prezident al Consiliului. Să nu uit a spune că licheaua, cu o zi înainte, după ce depune la palat jurământul, zice suveranului: „Sire, plec de aci tocmai la Mitropolie. Nu vreau să pun mâna pe afacerea publică până să nu cer iertare mitropolitului Ghenadie că l-am mânjit odinioară. Mă duc să-l rog să-mi dea binecuvântarea lui arhipăstorească spre a mă insufla de la duhul sfânt, ca să pot duce cu tărie înalta sarcină ce Maiestatea-Voastră mi-a încredințat !...”. S-a pus în birjă și a mers în goana cailor la Mitropolie... Acolo a suit scările în genunchi, și încet-încet, strâmbându-se și miorlăindu-se, a apucat pe bietul Ghenadie, care se retrăgea de frică și de scârbă de-a-ndărătelea, și i-a sărutat pulpana anteriului. S-a lipit licheaua de anteriu așa de bine că n-a mai putut s-o spele nici afurisenia, până când n-a venit Lascăr Catargiu și i-a zis lui Ghenadie: „Înalt-preasfinte părinte, ascultă-mă pe mine: ce mai încoace și încolo ? De licheaua asta nu te mai speli, fără să faci o mare jertfa... Ia anteriul de mitropolit și aruncă-l departe cu lichea cu tot!”. Și numai așa s-a putut scăpa Ghenadie de lichea, aruncând-o în obrazul Colectivității. Dar, cât e Colectivitatea de neobișnuită cu lucru curat, a avut și ea un moment de dezgust: a luat și ea mantaua cu licheaua și a aruncat-o la negre, în coșul cu rufele murdare; și, fiindcă rufele murdare trebuiesc spălate în familie, cu mai multă sau mai puțină discreție, a fost chemat din familia colectivistă d-l Aurelian, mare cultivator de spanac, sămânță de la '48, și însărcinat să spele murdăria. Celebrul agronom a frecat-o băbește cu rădăcină de ciulini multă vreme, a frecat-o și iar a frecat-o fără succes, până când a dat în genunchi de oboseală. L-a biruit licheaua ! În fața colectivității, umilită de această neizbândă, și în ochii țării întregi, minunată de nedibăcia bătrânei spălătorese, licheaua a reapărut la tribuna prezidenției Senatului. Această apariție necurată a demoralizat atâta pe biata babă, ale cărei puteri erau covârșite, încât a trebuit, cu lacrimile în ochi, să-și depuie mandatul și să prezinte demisia Cabinetului. Atunci, licheaua s-a gândit să se arunce iar sus de tot, și după multe lipituri, a apărut în fine iarăși pe fruntea — destul de nespălată și fără asta — a Colectivității. Și regele, fiindcă era grăbit să plece pentru o cură de odihnă, s-a mărginit să dea din umeri, zicând: „Fie !”. Dar licheaua, nemulțumită cu atât, a început să se miorlăiască: „Sire, ia-mă și pe mine pe pulpana Maiestății-Tale în străinătate; măcar până la Viena...”. Regele a răspuns: „Asta nu ! Asta nu trebuie. Mantaua și licheaua să rămâie acasă. Vreau să călătoresc și să mă odihnesc fără jenă; mă voi gândi la întoarcere ce e de făcut”. ... Ce e de făcut ? Nu e de făcut nimica altceva când ți se lipește licheaua de pulpană, decât să iei foarfecele, să tai bucățica mânjită și să o arunci în foc: nu s-a născocit până acum săpunul care să poată curăța pe cineva de așa lichea... Rămâne bine înțeles — o spui încă o dată — că întrebuințez cuvântul de lichea în sensul propriu pe care-l are pe turcește. Nicidecum nu mi-ar trece prin cap să-l întrebuințez în concepția figurată din românește. Cum aș îndrăzni eu să spun că d-l Sturdza e o ființă de care nu te mai poți scutura, dacă ți-a căzut în spinare, o secătură care se ține de oameni mai rău ca scaiul, și de care nu se mai poate scăpa lumea decât prin mijloace violente ? Cum aș îndrăzni să zic că, până nu t-ei hotărî să-i dai brânci într-un canal, n-ai să te poți cotorosi de el ? Aș putea eu îndrăzni să zic așa ceva ? Mâine, poimâine oi mai prezenta o carte la vreun premiu academic pentru produceri literare: licheaua ar fi capabilă să se așeze pe cartea mea și să latre că premiul literar se cuvine mai potrivit unui manual de geologie franțuzesc de la '48, tradus în românește de d-l G. Ștefănescu, cum poate dumnealui traduce. Aș fi nebun să-i zic lui d-l Sturdza lichea la figurat. La propriu însă, i-o zic fără teamă: îl știu că e om fără pasiuni și mare iubitor de adevăr; a dovadă strălucită despre aceasta e că, atunci când trece, prin temperament, marginile permise, o drege numaidecât prin judecată, cerând scuze. Teribilă lichea !...


content:
D-l Rosetti și subroseții au avut ocaziune de vreo doi ani, de când se răsfăță în bugetul țării, să facă pe la Paris mai multe excursiuni de plăcere în socoteala patriei. Fiindcă România pare ursită a se mai bucura câtva timp de oblăduirea acestor domni, când vor mai merge să se recreeze pe la Paris, să asculte de la noi o povață dezinteresată: să se ducă la teatru să auză o piesă numită Călătoria d-lui Perișon (Le voyage de Mr. Perrichon). Sub aparențe glumețe, această comedie ascunde un studiu adânc al naturii omenești și pare foarte potrivită cu starea României de astăzi. D-l Perișon este un burghez bogat și îngâmfat, care se hotărăște a face o călătorie în Elveția. El este însoțit de fiica sa, frumoasă firește și cu zestre. Doi tineri se iau după d-l Perișon, hotărâți să câștige inima d-rei Perișon și a părintelui său. Într-o excursiune, d-l Perișon, cam bătrân sau greoi, este cât p-aci să alunece într-o prăpastie. Unul din tineri se aruncă după dânsul, îl scapă cu pericolul vieții, și se crede d-aci înainte sigur de a căpăta și pe frumoasa fată și zestrea mai frumoasă. Nu departe, excursioniștii noștri întâlnesc o mică groapă. — Celălalt tânăr se face că alunecă într-însa dând țipete de spaimă. D-l Perișon, la rândul său, se aruncă și scapă sau crede că a scăpat pe al doilea aspirant. Ce credeți că se întâmplă la urmă? Pe când cu puțină dibăcie salvatorul nu face decât a repeta necontenit lui Perișon: Te-am scăpat, îmi datorești viața, celălalt tânăr ia rolul mult mai plăcut pentru vanitatea bătrânului burghez, de om scăpat de dânsul. Unul îi aduce necontenit aminte că dânsul, Perișon, a făcu un act de curaj și de devotament, pe când celălalt nu-i înfățișează decât un neplăcut suvenir, un accident care l-a înspăimântat și umilit. În cele din urmă, junele salvator se face așa de nesuferit, încât Perișon îl ia la goană și dă fata celui ce a fost destul de dibaci a deveni îndatoratul, iar nu îndatoritorul vanitosului burghez. Cam așa se petrec lucrurile astăzi între Rusia, Bulgaria și România. N-avem pretențiunea ridicolă a unor foi roșii, a susține că noi și numai noi am scăpat pe Rusia. Însă nu mai puțin, când căzuse în groapa de la Plevna, cu sângele nostru cel mai prețios i-am făcut un însemnat serviciu. Pentru Bulgaria, din contra, Rusia a făcut tot. Pe cine, însă, iubește Rusia ? De cine îngrijește ? Care este Beniaminul său ? Cui va da fata sa cu toată zestrea ce va putea alcătui de la vecini bătrânul tata-socru de la Nord ? Nouă, pretinșilor săi salvatori, supărători chiar prin serviciul adus, mult mai supărători încă prin persistența nedibăciei, cu care în general organele guvernului la tribună și în presă par că aruncă necontenit în fața Rusiei acel serviciu ? sau acelor bulgari umili, supuși, care n-au făcut decât să primească serviciuri ? Cine cunoaște inima omenească să răspundă. Este evident că am făcut Rusiei un serviciu, un însemnat serviciu. Mers-a acel serviciu până la scăparea împărăției, cum se repetă pe fiecare zi ? Fără armata noastră, Turcia în decompozițiune ar fi izbutit oare a înfrânge nenumăratele batalioane ale țarului ? Se poate cineva îndoi. Însă nu mai puțin este exact, că fără armata noastră Rusia ar fi suferit poate îndoite pierderi și cheltuieli, și pacea glorioasă din 1878 risca foarte mult a se numi pacea din 1879, tot așa de glorioasă, dar mai scump plătită. Oricum ar fi, noi credem că ar fi și mai demn și mai politic a mai pune oarecare moderație în aceste lăudături. Școala revoluționară, aci ca în toate, nu cunoaște nici tact, nici măsură. Pentru dânsa, între slugărnicie și insolență nu este termen de mijloc. Prin servilismul lor când se găseau față în față cu prinții, ambasadorii, generalii ruși, n-au știut a apăra la timp drepturile României, care le erau încredințate Prin atitudinea lor nesocotită și violentă de astăzi, sunt pe drum de a ne face din Rusia o neîmpăcată vrăjmașă. De aceea avem dreptul să regretăm că d-l Rosetti când a fost la Paris, între o ședință a Internaționalei și un banchet în onoarea Comunei, n-a avut timpul să meargă să vază la teatru: Le voyage de Mr. Perrichon.


content:
Aseară m-am întors acasă târziu, zdrobit, cu mintea zdruncinată și cu sufletul turburat. Căzusem, victimă a lăcomiei, într-o cursă. Mă întâlnisem după amiază cu un prieten, care-mi propuse să mă ia la masă. N-aveam poftă de societate și am respins politicos invitațiunea. Dar infamul mă știa că sunt o bestie lacomă de lucruri delicate, mi-a arătat, cu rafinerie infernală, o strălucitoare perspectivă — stridii, icre moi, un mușchi de căprioară împănat, un cotnar original, mai știu eu ce... Era peste putință să rezist până la sfârșit, și am cedat numaidecât. Am plătit scump slăbiciunea mea... Stridiile au fost minunate, icrele moi delicioase, asemenea și vânatul, brânza, fructele, cotnarul și cafeaua. Dar... Dar eram mulți la masă. Îndată ce-am trecut de primul pahar după stridii, s-a încins între meseni o vie discuțiune „de omni re scibili et de...” [Despre orice lucru ce poate fi știut și despre... (lat)]. Am auzit trei ceasuri atâtea și așa opiniuni despre artă, mai ales despre artă ! că, intrând în casă, am dat un picior strașnic câinelui meu, care mă întâmpina după obicei gudurându-se. Îmi pare rău, dar trebuia să lovesc, aveam nevoie să maltratez material pe cineva. Câinele s-a mâhnit, firește, însă i-a trecut curând și a venit iar să se gudure lângă mine, ca și cum ar fi vrut să-mi spună că nu înțelege pentru ce l-am pedepsit. Atunci, scrâșnind enervat din dinți, l-am apucat cu amândouă mâniile strâns de urechi, i-am atras capul între genunchii mei și, privindu-l drept în ochi, i-am debitat pe nerăsuflate următoarele: Câine ! Știi tu, în imbecilitatea ta, ce este libertatea opiniunilor ? De atâtea mii de ani îmi ești prieten credincios... toate te-am putut învăța, toate ! Te-am învățat să joci domino și șah; dar încă nu te-am putut face să înțelegi aceste mari cuvinte: libertatea opiniunilor ! Totuși, n-am desperat: am să mai încerc înc-o dată. Ascultă bine. Libertatea opiniunilor este principiul cel mare, pe care, după atâtea lupte de veacuri, l-a instaurat omenirea ca fundament al vieții sale sociale. Acestui principiu sfânt datorăm în cea mai mare parte bunul trai particular și liniștea publică. A-mi spune părerea este dreptul cel mai sacru ce-l am eu, individ gânditor, în mijlocul semenilor mei. Omul este regele creațiunii: acest suveran este gelos de coroana lui, care e gândirea, și tot atâta de sceptrul lui, care este expresia. Dar, ca toate principiile sacre, și principiul acesta nu-i scutit de o bubuliță — mică, ce-i drept, însă nu tocmai atât de mică încât să treacă neluată în seamă. Regele creațiunii, reușind să-și recapete sceptrul, și l-a exercitat cu atât de adâncă convingere de la o vreme, încât a ajuns să creadă că dreptul lui îi este chiar o datorie. De unde, mai-nainte, orice rege al creațiunii, afară de rare excepții de bravură, trebuia să-și ascundă bine coroana sub căciulă și să-și înghită sceptrul, astăzi toți regii creațiunii se cred datori a-și purta fățiș coroana în cele mai mărunte împrejurări ale vieții private și publice și a face continuu semne de suveranitate cu sceptrul lor. Căci orice clipă de abdicare ar fi un act de extremă lașitate, și unui rege nu-i e permis să fie nici o clipă laș. De la optsprezece ani, el își ia coroana — are o opinie ! — și sceptrul — are dreptul să și-o exprime ! Respect opiniunilor libere ! Libertate completă expresiunii oricărei opiniuni ! Ba se întâmplă cazuri frecvente, în care părinții să moară când moștenitorul n-are încă nici optsprezece ani. Atunci, ce să facă el ? Să renunțe la titlul de suveran ?... Peste poate ! E dator să continue, deși încă atât de fraged, dinastia. Privește tu, câine, străvechi prieten și totdeauna credincios supus al regilor creațiunii, privește imensul lor carnaval, vasta lor mascaradă. Iată-i, fiecare cu coroana și sceptrul său, dacă nu de aur și de pietre scumpe, măcar de lemn și ciobulețe de sticlă colorată, dacă nu nici atât, măcar de carton și peticele de hârtie văpsită. Între ei, nici unul mai mare: toți egal de suverani ! Vezi ce splendid cortegiu și ce larmă haotică, în care nu se mai distinge nici o figură și nici un glas, în care nu mai poți ști cine merită să fie salutat de tine cu o respectuoasă mișcare din coadă, sau lătrat ca un caraghios ! În afară de acest imens concurs de suveranități, puțini sunt acei regi ai creațiunii care să-și amintească un moment că suveranul nu e robul coroanei și că nu e deloc în primejdie a se arăta mai imbecil renunțând cuminte la sceptru decât purtându-l cu ostentație bufonă; că ar fi în orice caz mai puțin ridicolă, și prin urmare mai demnă, o lașă abdicare decât exercitarea tenace a unei deplorabil covârșitoare suveranități. Să merg și eu la mascarada regilor creațiunii ? Nu, câine ! Mai bine stau acasă. În pădurea atâtor sceptre suverane, tot n-are să se ridice al meu mai sus. Suveranitatea mea, la care renunț față cu imensa concurență, mi-o confirm îndeajuns privind drept în fundul ochilor tăi galbeni și inteligenți. Simt o deosebită voluptate a domniei mele să te stăpânesc, uitându-mă în ochi-ți, în adâncul cărora văd bine că dacă botul tău ar avea grai, tu poate n-ai juca rolul cel mai trist în mascarada regilor creațiunii. Nu, câine ! Eu mă închin principiului sacru al libertății opiniunilor, dar în ruptul capului nu pot admite și obligativitatea lor. Mergi de te culcă sub pat !... I-am dat încă un picior și ne-am culcat, fiecare la locul său.


content:
Un străin a cutezat zilele acestea să insulte România într-un mod sângeros, lovind-o în tot ce are mai scump, în profesorii ei de muzică, și, prin urmare, în muzica ei. Acest străin, un neamț, dr. Emil Kolberg din Viena, a trimis către Berliner Signale o corespondență despre starea muzicală a României — corespondență în care tăgăduiește cu sfruntare priceperea și gustul publicului român în privința muzicii și denunță Conservatorul nostru din București, acest templu-metropolă al Euterpei, Taliei și Melpomenei naționale române, ca o instituțiune lipsită cu desăvârșire de seriozitate. Cititorul va judeca după câteva rânduri, pe care le voi reproduce din acea corespondență, până unde a putut merge cutezarea acelui neamț. Vorbind de Conservatorul nostru, zice: „Acest institut muzical de educație ar fi îndestulător pentru modesta dezvoltare a diletantismului celui mai modest. În lumea străină nu s-a prea pomenit de artiști români care să fi învățat arta în patria lor... Elevii din clasele superioare au în mijlocie agilitatea și pătrunderea începătorilor noștri de astăzi.” Vorbind despre producțiile muzicale publice la noi, iată ce zice: „Prin cafenele numai și pe la așa-numitele serate se aud clavicimbalurile maltratate într-un chip revoltător, și mai totdeauna în ritmuri de dans... Localul de concert e sala Ateneului, unde, pe lângă unii artiști mari din străinătate, rătăciți prin România, concertează și muzicanți negri, cerșetori muzicali și alți proletari artistici, care oferă pe bani scumpi plăceri ieftine.” Străinul apoi susține că artiștii adevărați mari, care desprețuiesc reclama, nu pot avea sorți de succes față cu publicul român; dar că, în schimb, a obținut un imens succes Le Bataillon de dames — optzeci de femei în fuste scurte și despoiate într-un chip nerușinat, care au dovedit, numaidecât după prima reprezentație, că sunt bune pour les chambres séparées cu cuconașii și cu mecenații artei române. A !... Trebuie să mărturisesc că aici străinul a atins culmea infamiei. Și dacă ar fi fost câtuși de puțin adevărate câte le spune ! Pentru ca cititorul să vadă insanitatea absurdă a infamiei acestui străin, dau aici următorul proces-verbal: „Subsemnații profesori de muzică de la Conservator și particulari, în urma unui articol injurios apărut în Berliner Signale no. 2 din 18 iunie st.n. 1897 la adresa corpului profesoral și Conservatorului Național din București, precum și la adresa culturală a întregii țări, întrunindu-se astăzi, 10/22 iunie 1897, în localul «Societății presei», am luat următoarele rezoluțiuni: Autorizăm pe d-l C.M. Cordoneanu să întrebe: Dacă redacțiunea sus-numitei reviste își ia răspunderea articolului semnat de dr. Emil Kolberg. Care sunt persoanele care dau tonul în muzică și cu care d-sa a făcut cunoștință cât a stat în București ? Să intervină pe lângă presa română (de urgență) ca să ia apărarea contra insultelor aduse în sus-zisa revistă.” (Urmează semnăturile) Onoare lor ! Onoare acelora care știu să ia o așa bravă atitudine în fața ofensei grave aduse patriei și dreptului lor ! Însă, deși foarte tulburat de indignarea ce mi-a produs-o mie însumi infamia străinului, aș avea ceva de zis în privința moțiunii d-lor profesori; tulburarea mea nu mă va împiedica să fiu metodic. Voi examina dar cele trei puncte ale moțiunii. Asupra punctului întâi: Dacă redacțiunea sus-numitei reviste își ia răspunderea articolului semnat de dr. Emil Kolberg. Zic eu: Redacțiunea sus-numitei reviste ori își va lua, ori nu-și va lua acea răspundere. Din această dilemă nu poate ieși redacțiunea sus-numitei reviste. Prin urmare, trebuie să ne preparăm serios pentru fiecare din cele două singure eventualități posibile, din care ori una, ori alta este inevitabilă. Căci, în relațiuni internaționale, mai presus de toate, se cere prevedere și prudență. Să presupunem dar că sus-numita revistă nu-și ia răspunderea. Atunci, ce putem face ? Să presupunem că-și ia răspunderea. Trebuie să ne întrebăm asemenea: atunci ce e de făcut ? Eu cred, și mi se pare că am dreptate, că în ambele cazuri nu ne rămâne decât să luăm act de răspunsul sus-numitei reviste și să rupem orice relațiuni cu dânsa, considerând-o că nu mai merită să aibă nici o stimă din partea noastră. Dar mi se va răspunde: — Ei și ? Ce-i pasă unei reviste muzicale din Berlin de stima dv. ? Răspund: — Dacă se respectă câtuși de puțin, trebuie numaidecât să-i pese. În toate, în politică, în literatură, și mai ales în arte, stima oamenilor onești face mai mult decât își închipuie un oarecare dr. Emil Kolberg — mai mult decât orice merit. Trec la punctul al doilea: Care sunt persoanele care dau tonul în muzică și cu care d-sa (numitul doctor) a făcut cunoștință cât a stat în București ? Eu gândesc că întrebarea asta, în partea ei a doua, e cel puțin indiscretă. Cât stă un artist într-un oraș străin, călătorind pentru petrecere, intră în cunoștință cu fel de fel de persoane care n-au a face deloc cu muzica. Prin urmare, putem să dispensăm pe neamțul de a ne spune toate persoanele cu care a făcut cunoștință cât a stat la București. De ce nu-l putem dispensa, însă, este de răspunsul care trebuie să ni-l dea la întrebarea: „Care sunt persoanele care dau tonul în muzică ?”. Dar și aci eu mă tem că infamul calomniator are să scape foarte ușor, mai ales că întrebarea e pusă de niște specialiști; străinul e în stare să ne răspundă zâmbind. — Cum, d-voastră nu cunoașteți cine dă tonul în muzică ? Dar e foarte simplu: îl dă compozitorul, însemnându-l foarte precis la începutul bucății, imediat după cheie. Când nu pune nici un semn — și asta într-un singur caz din douăzeci și patru — chiar atunci însemnează precis că a vrut să însemneze pe C dur, cum zicem noi, germanii, sau pe do major, cum ziceți d-voastră, latinii. Atât ar mai trebui să mă întrebați, și cine dă măsura în muzică. Atunci v-aș răspunde: tot compozitorul, și tot la începutul bucății, imediat după însemnarea tonului. Prin urmare, ne-am înțeles... La începutul fiecărei bucăți, compozitorul dă întâi cheia, apoi tonul și pe urmă măsura. Care va să zică, și cu această întrebare nu-l putem înfunda pe acel străin, care și-a permis etc. Să trecem dar la punctul al treilea al moțiunii: D-l Cordoneanu să intervină pe lângă presa română de urgență, ca să ia apărarea contra insultelor aduse în sus-zisa revistă. Acest punct mi se pare de prisos, dacă nu chiar mâhnitor. Dar când, oare, presa noastră a avut nevoie de intervenția cuiva pentru a releva insultele aduse națiunii de către străini ? Când, oare, presa română n-a fost la înălțimea ei, mai ales fiind vorba de artele naționale și îndeosebi de muzică ? Nu ! Fie siguri profesorii noștri că vom ști să ne facem datoria. Da ! vom proceda con brio, însă fără precipitare, păstrând tactul și măsura. Vom dezvolta leitmotivul nostru în toate tonurile. Vom face un zgomot asurzitor și mereu crescendo, până ce vom atrage atențiunea publicului european asupra operei numitului dr. Kolberg, probând că această operă e un complet fiasco. Reputația muzicală a României va fi, trebuie să fie, reabilitată. Vom arăta numele marilor artiști europeni, începând cu Tamberlic (care nu e alt decât Toma Birlic, țigan român din Botoșani) și sfârșind cu tânărul prima-violină de la „Kaiserliche-Koenigliches Hofopernhaus” din Viena, d. Rosé (care nu e alt decât un evreu român din Iași), și pe care i-a produs numai și numai școala noastră națională de muzică. Vom arăta câte orchestre permanente cu solide tradițiuni avem în țară. Vom face statistica tuturor pianelor de la noi, atât de bine acordate, încât nu mai trebuiesc acordate deloc. Vom arăta cu certificate din partea tuturor magazinelor de „Musicalia” imensa deosebire între consumul producțiilor clasice și al bucăților familiare ca, de ex. polci (Kreuz-oder Schnell), valsuri, pas-de-quatre, romanțe, canțonete, Gigerl-Marsch, Tararabumdèrè etc. Vom dovedi ceva mai mult; vom dovedi cu acte oficiale că o primadonă națională poate căpăta la noi, dacă reușește într-un concurs, un contract sigur pe trei, chiar pe patru ani, fiind plătită adeseori până la cinci, șase, chiar până la șapte sute de lei pe lună ! Vom dovedi, în fine, că aceeași primadonă, pe aceeași scenă, în fața aceluiași public, va cânta cu același succes pe Ernestina din Choufleuri, pe Valentina din Hughenoții, pe Eleonora din Trovatore, pe Margareta din Faust și pe Czipra din Zigeuner-Baron... Cu acestea cred că-l vom înfunda pe d-l dr. Kolberg. Să mai îndrăznească a vorbi neamțul de inferioritatea României în privința muzicii și instituțiilor de educație muzicală !


content:
Fără îndoială, un guvern, fie compus din sfinți și mucenici, nu are să poată mulțumi pe toată lumea, și este neapărat natural ca și guvernul acesta, cu toată majoritatea de care se bucură, să aibă și el nemulțumiții săi. Unul dintre aceștia a emis o idee nouă și luminoasă: constituirea lor în opoziție cum se cade. E drept că inițiatorul ideii acesteia, care mărturisim că n-ar fi rea — căci opoziția este necesară în mecanismul statului modern — a scos-o la iveală într-un mod cam pripit. Domnia sa — d-l Panu din Iași — crede că o coalizare de nemulțumiți, care să-și aleagă un șef și să țină câteva întruniri, ar fi destul ca nemulțumiții să capete numaidecât caftanul și pitacul de la palat. Noi am spus, la timp, că aceasta n-ar fi cu putință, și că pe lângă aceste ar mai trebui, constituțional vorbind, să mai voiască și majoritatea alegătorilor aceea ce voiesc nemulțumiții noștri. Ceea ce am mai zis cu mult regret tot atunci este că ne pare aproape cu neputință o înțelegere a deosebiților și multicolorilor nemulțumiți, fie chiar asupra unei programe negative. Asupra acestei păreri a noastre voim să revenim, pentru a arăta că faptele o justifică în fiece zi cu prisos. Și nu numai atât. Nu numai că deosebitele spețe de nemulțumiți nu se pot organiza în coaliție, dar încă își dau toate ostenelile să dovedească că niciodată nu le-a crezut lumea atât de slabe pe cât sunt, și că trebuie să renunțe oricine la vreo iluzie în privința puterilor disparate din a căror închegare își închipuie Lupta de la Iași că ar ieși o formidabilă legiune de opoziție. Să dăm exemple. D-l Dum. Brătianu a fost un vechi membru al Partidului Național-Liberal. Domnia sa s-a rupt de la acest partid, încă nu se știe bine pentru ce. Toată lumea trebuia să creadă că ruptura aceasta se făcuse nu individual din partea d-lui Dum. Brătianu, ci de un grup în capul căruia s-ar fi aflând domnia sa. Iată un fenomen politic foarte posibil. O deosebire fundamentală de vederi asupra unei chestiuni foarte importante poate oricând lua naștere în sânul unui mare partid; și asemenea deosebire determină deci o ruptură. Era prin urmare firesc lucru să creadă lumea că un grup de disidenți, având pe onor. d-l Dum. Brătianu în frunte, s-au hotărât de astăzi să se rupă de lângă partid și să-l combată. Ei bine, nu; nu e ce crede lumea. Iată că d-l Dumitru Brătianu ne dă la lumină un manifest, plin de abstracțiuni și de formule mistice de politică transcendentală, în care, pe lângă că exprimă dorința foarte patriotică de a vedea România ajungând a fi cel mai mare imperiu din lume, ne declară categoric că domnia sa nu are partid, nu are grup, nu are pe nimeni alături de domnia sa; că domnia sa este singuratic și stingher, un fel de pui hârbar, rătăcit de cloșcă și care piuiește jalnic printre străini, departe de adăpostul său firesc. Ce importanță politică poate avea acest piuit ? Alegătorii, presupunând că ar avea toată bunăvoința pentru a împrumuta puterile lor d-lui Dum. Brătianu, l-ar întreba: „Bine, onorabile, d-ta n-ai grup, n-ai pe nimeni; cu cine o să faci, prin urmare, marele imperiu ?”. Ce ar răspunde d-l Dum. Brătianu ? Vorba ceea: „Eu și cu mine”. Vorbind serios, nu e d-l Dum. Brătianu astăzi, în urma manifestului său, cu mult mai slab decât înainte ? Dar să trecem la alt exemplu. Românul era un organ de publicitate pe care toată lumea se obișnuise să-l creadă ca având mare autoritate, ca fiind stindardul unui însemnat grup politic. De la o vreme încoace bătrânul organ din nenorocire s-a cam poticnit; cu o pornire foarte juvenilă și caracteristică, el face, și reușește a dovedi că acele păreri publice în privința autorității sale erau cu mult prea exagerate. El face un apel la toți partizanii și amicii săi, și-i convoacă a se aduna să arate cu prezența lor că urmează „a-l stima și a-l iubi”. Pentru colorit local, convocarea se face la ziua aniversară a mișcării de la 1848. De unde se aștepta lumea să vadă o adunare impunătoare, lucrul se reduce la un conciliabil de vechi prietini și de câțiva debutanți politici, nemulțumiți pentru cauze regionale: socoteală rotundă, 26 de onorabili și vreo 2 venerabili. Cam puțintel, dar fie ! Ponderantur non numerantur. Așteaptă lumea să iasă gazeta, să vedem ce s-a hotărât, pe care teren constituțional venerabilul general și-așează oastea. Când colo, ce fusese ? Dumnealor erau toți revoltați. De ce ? Nu se știe. Și ce au de gând să facă ? Să chibzuiască. Prea bine, onorabili domni, chibzuiți; chibzuiala e lucru foarte bun, numai atâta că ea cere mai mult sânge rece și cumpăt decât pot avea revoltații de orice vârstă; așa că dacă d-voastră chibzuiați de cu vreme, nu vă expuneați a da în ziua de 9 iunie o dovadă patentă că părerile lumii despre autoritatea d-voastră trebuiesc mărginite la niște proporții regretabil de reduse. Iată fapte ce trebuiesc să descurajeze foarte mult pe d-l Panu de la Iași — care, fie zis în treacăt, oricât de nervos și oricât de călduros predică contopirea nemulțumiților, n-a voit deocamdată să se vâre între „revoltați”. E rău din partea domniei sale. Predica domniei sale ar fi câștigat mult printr-un exemplu personal. De toate acestea, mărturisim că nouă ne pare rău. Este greu a guverna având o opoziție puternică și bine organizată, dar este cu mult mai greu a guverna fără să ai nici una. Și astfel pentru noi, din punctul nostru de vedere, este tot așa de neplăcut lucru ca și pentru Lupta să credem că pe fiece zi trebuie să renunțăm mai mult la speranța de a vedea în față-ne o opozițiune serioasă. Luptă în șiruri regulate și disciplinate, cu ordine și plan stabilit, așa se face opozițiunea serioasă într-un stat constituțional; iar nu guerilă răzleață, în care în loc să împuști pe adversar îți împuști partizanul. Binevoiască a nu ne lua nemulțumiții și „revoltații” în nume de rău această povață, și a o primi în interesul dezvoltării instituțiunilor noastre, la care spun că țin atât de mult.


content:
Către cititori În vremea caraghioasă și „de mare cumpănă”, prin care avem cinstea să trecem — când a ieșit iar la maidan chestia Orientului, și s-a tras a treizecea ediție a Hrismosului răposatului întru fericire ieromonah Agatanghel; când în București ies mereu la gazete și gazetuțe, cum răsar ciupercile pe gunoi după ploaie; când fiecare ciocoi ori ciocorofleac s-amestecă cu câte un petec de jurnal în cearta împărățiilor — de ce adică să nu iasă la lumină Claponul, buletin hazliu al întâmplărilor Orientului ? Unde mai pui la urmă că Claponul (după cum se și vede din numele cu care l-a dăruit nașu-său Ștrul, hahamul din Belgrad) este un organ eminamente neutral, care nu ține nici cu rușii, nici cu turcii. Ce treabă avem noi cu împărățiile, și ele cu noi ? Împartă-și părul cu furca — noi n-avem să ne amestecăm. De altă parte, opinia publică și-a încărcat stomacul cu sulițe, baionete, ghiulele, torpile, obuze și cu toate hapurile de soiul acesta; toate gazetele o îndoapă zilnic cu știri pozitive, care au băgat-o în draci. Claponul vine ca zaharicalele și cafeaua după-masă, să-i dreagă gustul. Drept aceea, acest organ rococo s-a hotărât să apară meteoric în broșuri de 32 de fețe, în care un comitet de redacție (patruzeci fără unu de colaboratori) va înșira producții variate, prea nostime și caraghioase, ce desigur au să placă foarte mult, mai ales autorilor respectivi. Pe urmă, Claponul ia angajament în fața cititorilor să le dea noutățile cele mai sigure de pe tot pământul, căci a trimis corespondenți în toate unghiurile lumii pe apă și pe uscat. Publicitatea română de mult simțea — vorba ceea — o imperioasă necesitate de a poseda între organele ei o foiță așa nostimă, și opinia publică aștepta — vorba cealaltă — cu o legitimă nerăbdare apariția Claponului. Această foiță — nu că să o laud — se va tipări în 33.333 de exemplare, și va fi citită și foarte prețuită chiar și de cei ce nu se pricep la citirea limbii românești. În sfârșit și mai presus de toate, Claponul a găsit de cuviință a lua drept deviză: „Ieftin și bun ! — 10 bani numărul !”. Cumpărați, lume ! și, povestea vorbii, nu mă năvăliți, că vă dau la toți !


content:
Într-unul din numerele noastre trecute vorbeam despre starea bolnăvicioasă a publicisticii românești și îndeosebi a celei politice. Ne întrebam atunci: care să fie cauza acestei stări ? O fi disproporția dintre mijloacele intelectuale și năzuința de a înfățișa ceva în viața publică ? O fi năzdrăvănia copilărească a unei societăți tinere chemată la o viață prea matură pentru puterile încă necoapte ale multora ? În privința acestor întrebări, care merită, după părerea noastră, toată atenția oamenilor de știință, găsim oarecare lămuriri într-un interesant articol al d-lui Paulhan publicat în La Revue politique et littéraire din Paris sub titlul: Despre prostia la om. D-l Paulhan își cercetează obiectul din două puncte de vedere: prostia din punctul de vedere intelectual, adică în idei, și prostia din punctul de vedere temperamental, adică în fapte. Deocamdată vom căuta să găsim din punctul de vedere întâi lămuririle ce ne trebuiesc. Mai întâi, prostia este, după acest autor, „mai mult un chip de a înțelege rău decât a nu înțelege deloc, și mai adesea ea se manifestă sub forma pretenției. Pretenția ne lovește prin contrastul între ceea ce ni se anunță și ceea ce ni se dă în adevăr.”. Iată unul dintre viciile care se manifestă mai des în viața noastră publică. Să luăm de exemplu o foaie politică, fie ea de orice culoare politică. Ce ni se anunță ? După titlul ei, foaie economică, politică, comercială, literară etc., ne așteptăm să vedem aci niște deosebite vederi asupra atâtor însemnate chestiuni dezbătute și cercetate cât mai adânc posibil. Ce ni se dă ? Mofturi, vorbe goale, o frazeologie extravagantă și imposibilă și o vădită ignorare a tuturor chestiunilor propuse în dezbatere. O foaie politică, având pretenția să critice starea financiară și economică a țării, scrie de exemplu pe nerăsuflate: „Dacă sub raportul politicei generale, spiritul de intrigă și corupțiune, atitudinea duplice și plină de finețe ordinară a contribuit a înregistra pentru colectivitate, atât în întru cât și în afară, atâtea succese aparente, fie chiar cu prețul unor dureroase și penibile sacrificii impuse țării, din nenorocire însă în chestiunile economice și financiare, aptitudinile și inteligența acestei colectivități nu corespund deloc nevoilor situațiunei, și se afirmă cu totul neputincioasă de-a învinge dificultățile, de-a aplana conflictele pe care de mai multe ori ea însăși le provoacă prin imprudențele, versatilitatea și incapacitatea sa notorie.” Ni se anunță o cercetare asupra finanțelor și economiei și ni se dă extravaganțe de acestea. Care este numele acestei nepotriviri ? Ne-o spune d-l Paulhan în articolul său. Să lăsăm însă strâmtele exemple individuale cu care n-am putea sfârși niciodată, și să luăm un exemplu mai larg. Un număr oarecare de oameni, foarte onorabili de altminteri, se constituie în grup politic; dânșii sunt colegi de barou și își aleg pe decanul lor de conductor politic ! Fiecine înțelege că voim să vorbim de grupul onorabilului d-l Vernescu. Acest grup are pretențiunea nici mai mult, nici mai puțin decât să ia frânele guvernului în mână. Presupunând că d-l Vernescu ar fi chemat odată să formeze un cabinet și apoi un aparat administrativ, grupul domniei sale desigur nu i-ar fi de ajuns, și atunci s-ar întâmpla acea nepotrivire „între ceea ce ni se anunță, și ceea ce ni se dă”, despre care vorbește d-l Paulhan, adică un grup, care ar avea pretenția, dar nu mijloacele pentru a guverna. Însă în politică, se va zice, nu atât numărul cât greutatea se socotește. Atât mai rău pentru grupul de care e vorba. Căci pentru cine cunoaște lumea de la noi e știut că, din punctul de vedere al capacităților politice, grupul d-lui Vernescu ar arăta tot atât de mare nepotrivire între pretenție și mijloace. Pretenția neajutată de mijloace, iată cusurul de căpetenie al societății noastre, în știință, în artă și mai ales în politică. Ce ar conchide d-l Paulhan când ar citi studiile financiare ale României ? Când ar vedea că în privința instrucției Națiunea voiește numaidecât să ne potrivim cu Saxonia și cu Würtembergul ? Când ar auzi că un bărbat politic nu are altă dorință decât ca România să ajungă a fi cel mai mare imperiu din lume ? Aci stă una din rădăcinile bolii intelectuale de la noi, care se manifestă prin publicațiuni extravagante, prin don-chișonade și caricaturi politice: pretenția lipsită de mijloace. O mișcare de reacțiune în contra acestei boli se va face desigur; această mișcare a și început. Bunul-simț politic a început deja să respingă liberalismul mistic; el surâde la frazele umflate și extravagante. Pe zi ce trece cultura se lățește, și dacă astăzi nu avem încă acea mișcare multiplă și ordonată a vieții publice, pe care o au țările ajunse la gradul cel mai înalt de civilizație, avem însă un bun simț național caracteristic, mult mai durabil decât boala trecătoare a blagomaniilor și pretențiilor ridicule. A fost un timp când tiradele de liberalism mistic, de don-chișonade politice, de articole isterice găseau admiratori; mai târziu succesele acelora au scăzut, și astăzi putem zice că e aproape imposibil. Nu e vorbă, obiectul de care se ocupă, în articolul său, d-l Paulhan, adică prostia, nu are să dispară niciodată din lume, după faimoasa vorbă a poetului: proștii mor, dar prostia e nemuritoare. Ceea ce trebuie să sperăm însă e ca această slăbiciune, caracteristică omului, să rămână individuală și să se amestece cât mai puțin în viața noastră publică.


content:
Între alte năzdrăvenii ale gazetelor opoziționale mai este și aceea că ele stabilesc un raport direct între multitudinea foilor și forțelor lor și sentimentele opiniei publice față cu politica guvernului. Nici mai mult nici mai puțin decât socoteala următoare: sunt o sută de gazete în țară ? Șaptezeci și cinci sunt paraponisite pe guvern ? Prin urmare, față cu sentimentele și opinia publică guvernul se bucură de 25 la sută și opoziția de 75. Adică opoziția este de trei ori mai puternică decât guvernul. Nu e vorba, mare moft este afirmația că alegerile n-au fost libere, dar nici deducerea popularității prin regula de trei simplă operată asupra numărului gazetelor, nu rămâne mai jos. Cum adică ? Dacă de exemplu i-ar veni într-o zi d-lui Vernescu ideea să fondeze încă o duzină de gazete pe lângă cele existente, atuncea opoziția ar deveni de două ori mai puternică, și guvernul de două ori mai slab. Dacă un avocățel de provincie supărat pe judecătorul de pace ori pe subprefectul local s-ar apuca să scoată la Pașcani ori la Urlați vreo Voce a Pașcanilor sau vreun Ecou de Urlați, guvernul ar mai slăbi o tonă și opoziția ar însemna ceva mai mult ? O gazetă adică n-are decât să apară ca să însemneze numaidecât ceva, să conteze ca putere, și existența ei să fie o greutate reală în cumpăna sentimentelor și opiniei publice ? Mângâietoare teorie pentru opoziție Să luăm însă la cercetare fondul real al acestei teorii prin câteva exemple. Să luăm patru gazete opoziționale cu pretenții de importanță politică: Națiunea, L'Indépendance Roumaine, Le Peuple Roumain și Lupta. Națiunea este ziarul unui om, d-l Dumitru Brătianu. E un om cu deosebire respectabil, dar e un om, și un om căruia îi place să-și accentueze cu dinadinsul singularitatea sa; un om care spune în manifestațiunile sale: nu reprezint pe nimeni altul decât pe mine, nu vorbesc în numele nimănui decât în numele meu propriu, n-am partid, n-am grup, în sfârșit sunt singur-singurel. L'Indépendance Roumaine nu reprezintă nici un grup, este o gazetă, în care se găsesc dări de seamă de baluri, de petreceri balneare, de mode, de mici scandaluri și cancanuri mondains și demimondains, calambururi, causeries et une quantité d'autres riens charmants; în fine o gazetă de mărunțișărie. Ea nu e o gazetă personală ce-i drept, dar este o gazetă prea a lumii toate, prea de lume, cum s-ar zice mai bine pe românește, pentru a avea, fără primejdie de ridicol, serioase pretenții politice. Îndeosebi ea este prețuită de tinerii chic și de cocoanele pschutt, de cocodeșii vlan și de vechile cochete sgnouf, al căror pomelnic îl face cu multă sfințenie în toate ocaziile, fie la Constanța, fie la târnosiri de biserici, fie la patinaj pe lacul Cișmigiului. Le Peuple Roumain — acela e al d-lui N. Blaremberg, iar un gentleman, foarte onorabil și d-sa, dar în sfârșit singur-singurel. Bietul Le Peuple, cel puțin el apare la o săptămână o dată. Însă nu face nimica; cu mai puțină cheltuială, el numără la socoteală ca foaie politică, și o foaie de opoziție mai mult, iasă chiar numai de patru ori pe an, tot este, după regula de trei admisă, o dovadă că guvernul este mai slab față cu opinia publică. Lupta din Iași — iar o fițuică personală a unui tânăr debutant politic. Care va să zică trei oameni, fiecare cu foița lui, plus o foaie de lume: mare greutate la cumpănă, ce-i drept ! Închipuiască-și oricine dacă s-ar adăoga la acestea și vreun Ecou al Pașcanilor, ce putere formidabilă și ce primejdie pentru guvern ! Ce e drept în Camere n-au nici un reprezentant; la alegeri nu pot avea majoritate. Da ! Dar ce mângâiere pentru acești domni când își numără coalele tipărite și cu numărul lor fac regula de trei simplă asupra sentimentelor și opiniei publice !


content:
Sub guvernul Partidului Liberal Național s-a făcut un război peste Dunăre și am avut în țară câteva sute de mii de soldați străini cu tot cortegiul de aventurieri de prin toată lumea ce urmăresc armatele în asemenea ocazii; în așa de extraordinare împrejurări, având de oaspete pe un împărat, care a căzut mai târziu, în propria-i capitală, victima asasinilor politici, guvernul acesta nu a crezut de cuviință — și foarte bine a făcut — să nu ia nici o măsură excepțională de siguranță publică, să nu suprime întru nimic libertățile normal în vigoare. Nu putea s-o facă ? Putea, însă nu a voit, și n-a voit pentru două cuvinte: întâi pentru că ținea prea mult la principiile și trecutul său ca partid politic, al doilea pentru că nu era de lipsă a se lua măsuri excepționale față cu publicul nostru, care tocmai în acele vremuri a dat cea mai puternică dovadă de cumințenie, de cumpăt și de respectul autorității. Nu suntem noi cei dintâi care relevăm meritul atât al guvernului cât și al publicului român de a fi ținut în împrejurări așa de tuburi o atitudine atât de cumpătată și de corectă. Lumea politică străină, oaspeții și mai târziu aliații noștri le au relevat. Purtarea noastră demnă în timpul războiului din urmă a fost, pe lângă vitejia soldaților noștri, unul din titlurile cu care am căpătat încrederea puterilor occidentale că suntem un popor tânăr dar nu ușuratic, un stat mic, dar cuminte și folositor lucrării comune de ordine și de cultură a continentului. Cu ocazia evenimentelor actuale din Peninsula Balcanică ne-am bucurat văzând că presa europeană serioasă a subliniat încă o dată recunoașterea acestor însușiri ale statului nostru, însușiri ce s-au manifestat sub conducerea acestui guvern. Foile străine au constatat cum guvernul actual știe a păstra în politica exterioară o anumită măsură cumpătată, și cum în politica interioară el știe a respecta principiile și regulele după cari se conduc toate statele moderne. „Dacă undeva în Orient — zicea o foaie oficioasă din Viena — se găsesc toate condițiunile trebuitoare pentru dezvoltarea întocmirilor de stat în înțelesul modern, apoi desigur ele se găsesc pe pământul românesc, și deosebirea, care desparte încă România de statele mari civilizate ale Europei, se prevede că cu pași repezi și energici în curând va fi ștearsă.”. Iată opinia generală a lumii politice europene de la război încoace, pe tot timpul de când e la putere acest guvern. Când astfel stau lucrurile, când importanța noastră politică crește astfel necontenit, întemeindu-se pe bunele însușiri ale poporului și pe buna direcțiune dată de guvern, e o seamă de oameni nemulțumiți care cred că lucrurile stau cu desăvârșire rău. Dacă acești domni s-ar mărgini la o critică, fie cât de aspră, a politicii guvernului, n-am avea nimic de zis; fiecare e liber să aibă orice opiniune și să și-o spună pe față. Când însă bârfirea neonestă și trivială, reaua-credință și contra-adevărurile cele mai potente țin loc de critică, nu mai e chip să mai consideri pe acești domni ca oameni politici. Supere-se sau nu, n-avem cum numi mai nemerit agitările de acest soi decât flibusterie politică. Un exemplu nou de contra-adevăr născocit cu rea-credință ni-l dă o foaie conservatoare; iată ce ne spune dânsa: „pentru realizarea oarecăror mari întreprinderi politice, miniștrii ar fi agitând ideea de a propune Camerelor colectiviste dictatura pentru Rege, ca în Serbia, proclamarea legii marțiale și suspendarea legii de presă”. Se mai poate mai extravagantă născocire ? În condițiunile arătate mai sus — război, armate străine cu împăratul lor în frunte — guvernul n-a suprimat nici o libertate, n-a luat nici o măsură excepțională; astăzi, în vreme de liniște interioară, are să proclame dictatura, legea marțială și suprimarea libertății presei ! Pentru ce ar lua aceste îngrozitoare măsuri excepționale ? Este existența statului în cumpănă ? Este vreo altă dezordine și turburare în țară decât doar turburarea și dezordinea minții conservatorilor ? Ce sunt aceste colosale insanități din partea foilor conservatoare ? Ce sunt țipetele și vaietele fără cuvânt ale tuturor foilor și foițelor de scandaluri ? Ce înseamnă revolta asta în sec ? E curat povestea văcarului supărat pe sat. Recunoaștem că e grea și neplăcută situația nemulțumiților, înțelegem că această agitare sterilă trebuie să aibă asupra nervilor o acțiune foarte vătămătoare, — dar cine strică ? E o regulă mecanică în lumea aceasta, că puterile mici se frâng față cu rezistențele mari. Cine strică dacă la alegeri conservatorii cad ? Cine strică dacă, după o cădere, se supără ca omul din poveste, și nu mai vin la alegeri ? Cine strică dacă se mulțumesc după aceea cu mângâierea anodină a articolelor din gazete și a cuvântărilor bosumflate, în care se afirmă în bobote că alegerile n-au fost libere ? Această afirmare, care e un contra-adevăr, nu le poate niciodată procura o putere efectivă în politică. Supărarea și bosumflarea unor ambiții nemăsurate, nesecondate de o corelativă înzestrare, și incapabile de popularitate, nu pot da nimănui puterea într-un stat. De aci naște revolta în sec, agitarea bolnăvicioasă și apoi halucinațiile politice, care-i fac să creadă că atât pot părea de primejdioși în supărarea d-lor, încât în urma întrunirii de la Clubul-Mandi, s-ar putea acredita numaidecât o tendențioasă născocire de dictatură, de legi marțiale și de suprimare de libertăți. E o puerilitate, precum este o puerilitate afirmarea că țara se află într-o poziție excepțională în urma unor alegeri siluite. Ar trebui să înceteze odată acest moft politic. Alegerile au fost libere, tot așa de libere cum sunt în toate statele constituționale din lume, cum mai libere nu pot fi. Și aci trebuie să repetăm ca să sfârșim o dată vorba în această privință, a ceea ce am mai zis și altădată: Cine este om de omenie să compare modul cum se făceau alegerile sub guvernul conservator și modul cum se fac astăzi sub guvernul liberal, și să judece dacă au dreptate opozanții când se plâng de lipsa de libertate în alegeri. Pentru că trebuie să se înțeleagă o dată pentru totdeauna: teoria că partidul de la putere nu trebuie să lupte și el în alegeri pe căile legale și să caute a birui, este o teorie arhi-falsă. Dacă voim a ține câtuși de puțin la punctul de vedere constituțional, este absurd a învinui pe guvern că are un partid fără de care n-ar putea fi guvern, și a pretinde guvernului să oprească de la luptele electorale pe propriu-i partid pentru ca acesta să nu jeneze acțiunea opoziției. Alegerile sunt libere, atât numai că guvernul are un partid care majorizează în alegeri. Dacă asta e o vină, atunci am voi să știm care este noul criteriu după care am judeca lupta constituțională; nu cumva acest criteriu ar fi supărările, pornirile sau toanele cutăruia sau cutărora ? Fie oricât de supărat pe guvern d-l cutare, pară-li-se cutăror gazete sau cercuri că țara dă de râpă, astea sunt niște împrejurări indiferente pentru mersul politic al țării, întrucât ele nu pot avea o înrâurire asupra corpului electoral. De aceasta ar trebui să se convingă odată conservatorii și consorțiul d-lor: minoritățile se abțin uneori, când nu vor să dea pe față exacta măsură a inferiorității forțelor lor, — cum a fost cazul abținerii d-lor; — această abținere este câteodată din partea unei minorități un lucru foarte cuminte; ceea ce însă nu e cuminte deloc din partea unei minorități este a pretinde ca majoritatea, conștientă de puterea ei, să se abție. Toate ca toate, dar asta nu se poate.


content:
Spiritul de asociație, trebuie să constatăm cu bucurie, a luat un mare avânt la noi. Numărul deosebitelor societăți române, pe față sau secrete, este astăzi aproape incalculabil. Românul cît trăiește trebuie să fie membru în mai multe societăți; ba ceva mai mult, sunt români cari, chiar înainte de naștere, sunt membri în " Cornelia , societatea mamelor române pentru ajutorul mutual în caz de naștere"; iar alții, chiar după ce mor, continuă a fi membri activi în societatea de îngropăciune mutuală: în schimbul unei neînsemnate cotizațiuni, orice membru, la caz, doamne ferește, de moarte, are dreptul a fi îngropat cu muzica. Ca orice român, am căutat și eu să fac parte din cât mai multe societăți. Până mai zilele trecute, eram membru la opt; astăzi, grație stăruințelor celebrului meu amic, eminentul pedagog Mariu Chicoș Rostogan, am onoare a fi membru la nouă. A noua, cea din urmă, îmi pare mie că este societatea cea mai binevenită; ea răspunde la o mare și arzătoare necesitate națională. Cititorul se va convinge îndată cât de urgentă nevoie aveam de înființarea noii noastre societăți. Dar să lăsăm pe promotorul înființării acestei societăți să vorbească... "Noi, românii verzi, purcedem de la următoarele principii sănătoase de progres național: A iubi neamul său e peste putință din partea aceluia care nu urăște celelalte neamuri. Un neam nu poate avea vrăjmași în propriile sale defecte; vrăjmașii lui sunt numai și numai calitățile altor neamuri. De aceea, un neam nu trebuie să-și piardă vremea a se gândi cum să-și îndrepteze defectele și cum să-și cultive calitățile; el are altceva mai profitabil de făcut: să le numere defectele și să le ponigrească sau d-a dreptul să le tăgăduiască altora calitățile. Prin urmare, un neam trebuie să aibă veșnic groază de celelalte, deoarece existența unuia n-are altă condiție decât compromiterea completă a altuia. De aci, necesitatea imperioasă a exclusivismului național celui mai extrem. Bărbatul care are copii cu o femeie de alt neam, sau viceversa, crește la sânul lor niște monștri, cari jumătate vor iubi până la nebunie neamul în mijlocul căruia au văzut lumina, iar jumătate îl vor urî cu înverșunare. Să ferească Dumnezeul străbunilor noștri pe orice român sau orice româncă să dea naștere la așa specimene teratologice! Acestea sunt principiile cari ne-au călăuzit când am pus bazele noii noastre societăți. Noua noastră societate este chemată să deștepte spiritul public național, solidarizând pe toți românii; de aceea sperăm, nu! nu sperăm, suntem siguri că toți românii - și când zicem toți românii înțelegem nu pe toți levantinii, cari se dau drept români, ci pe românii adevărați - se vor grăbi să se-nscrie împreună cu familiile lor în rândurile noastre." După această esențială expunere de motive, ne grăbim a da aci, în strâmtul spațiu de care dispunem, câteva extracte din Cuprins 1 Statutele societății "Românii Verzi" 1.1 Cap. I - Despre numele, membrii și emblema societății 1.2 Cap. II - Despre datoriile membrilor societății în genere 1.3 Cap. III - Despre datoriile membrilor minori ai societății 1.4 Cap. IV - Despre datoriile membrilor de sex feminin Statutele societății "Românii Verzi" [ modifică ] Cap. I - Despre numele, membrii și emblema societății [ modifică ] Art. 1 - Se înființează în România o societate română cu numele de "Românii Verzi". Art. 2 - Oricine poate face parte din această societate, fără deosebire de sex, de etate sau de coloare politică, dacă este român sau româncă verde. Art. 3 - Emblema societății va fi un român verde zdrobind falnic cu călcâiul său șearpele străinismului, care scrâșnește și țipă. Cap. II - Despre datoriile membrilor societății în genere [ modifică ] Art. 4 - Membrii de orice sex și etate ai societății "Românii Verzi" sunt datori să urască tot ce e străin și tot ce e de la străin, tot ce nu e român verde sau tot ce nu e de la român verde. Urmează apoi mai multe articole unde se enumără cu de-amănuntul tot ce nu este verde românesc și care trebuie sistematic respins de orice membru al societății, ca, de exemplu, sentimente neromânești, tendințe și idealuri neromânești, arta neromânească, idei și spirit neromânești. Apoi: Art. 9 - Se exceptează de la această regulă capitalurile neromânești. Statutele prevăd înființarea unui organ de publicitate al societății cu titlul de Românul Verde , pus sub direcțiunea unui comitet de 40 membri, iar comitetul sub președinția eminentului meu amic, M. Ch. Rostogan. În acest comitet nu vor putea figura mai mult de jumătate membri nevârstnici. Ziarul Românul Verde va fi redactat de toți membrii societății: fiecare membru, indiferent de vârstă sau sex, va fi dator a colabora măcar o dată la lună cu un articol de fond. Se-nțelege de la sine ce idei e chemat să propage Românul Verde. Mai departe, statutele arată că îndată ce societatea "Românii Verzi" va număra o sută de membri, se va declara constituită și va proceda la alegerea comitetului. Cap. III - Despre datoriile membrilor minori ai societății [ modifică ] Art. 30 - Membrii minori ai societății, indiferent de etate și de sex, sunt datori a fi cât se poate mai curați. Art. 31 - Ei sunt datori a asculta pe părinții lor de ambe sexe, de preferință pe acei cari sunt membri activi ai societății. Art. 32 - Acei care urmează la școală nu pot, sub nici un cuvânt, să se joace cu conșcolari străini; ei trebuie să se joace numai cu conșcolari români verzi, de preferință cu membrii activi ai societății. Art. 33 - Membrii minori ai societății sunt obligați a obținea note bune numai la profesorii români verzi, de preferință la acei cari sunt membri activi în societate. Cap. IV - Despre datoriile membrilor de sex feminin [ modifică ] Art. 40 - Membrele societății sunt datoare să fie virtuoase ca niște matroane romane. Art. 41 - Membrele societății sunt datoare să devie bune mame române. Art. 42 - Ele sunt datoare a naște copii sănătoși după preceptul străbun: mens sana in corpore sano. Art. 43 - Membrele societății cari sunt încă june domnișoare sunt datoare să se mărite numai cu români verzi, de preferință dintre membrii activi ai societății. Art. 44 - La cazul când o jună domnișoară s-ar mărita cu un român verde, care însă nu face parte din societate, este datoare a-l înscrie imediat printre membrii activi. Art. 45 - Îndată ce o membră devine mamă, ea este datoare să-și înscrie imediat copilul în Societatea "Românilor Verzi". Art. 46 - Membrele societății sunt datoare a-și boteza copiii cu nume străbune ca Reea-Silvia, ca Tiberiu, ca Cicerone, ca Caracala, ca Cornelia, ca Catone etc. Art. 47 - Membrele mame sunt datoare să dea copiilor lor o educație maternă în limba maternă. Sub nici un cuvânt apoi, nu-i slobod să încredințeze educațiunea copiilor la alte guvernante decât românce verzi. Art. 48 - Ele sunt datoare a da singure să sugă copiilor, alăptându-i în același timp cu sentimente și idei de român verde, conform statutelor de față. Art. 49 - În cazul când un membru nu ar avea lapte sau, întâmplător, nu i-ar fi sfârcul mamelelor perforat, sau s-ar gâdila prea tare, sub nici un cuvânt nu va putea lua o doică străină, care ar da copilului să sugă lapte străin, alăptându-l în același timp cu sentimente și idei străine; ci va fi datoare să ia o doică româncă verde, de preferință o membră activă a societății. În capitolul despre membrii de sex masculin ai societății, statutele impun aceleași obligațiuni și taților ca și mamelor, afară, se-nțelege, de obligațiunile privitoare la alăptare. Se înțelege că orice abatere de la îndatoririle statutelor atrage după sine: întâia oară un avertisment, a doua oară o amendă și a treia oară excluderea, în ședință plenară, a membrului vinovat, din societatea "Românilor Verzi" și declararea lui ca străin de neam. Abaterea de la îndatoririle privitoare la alăptare atrage după sine de la întâia oară pedeapsa excluderii.


content:
Fiică de arendaș, de negustoraș, de funcționăraș, de avocățel, de ofițeraș, de popă — să fi fost papa bulgăroi, sârbotei sau grecotei — moftangioaica este româncă și prin urmare nobilă, et par conséquent nu poate suferi mojicimea. Ea este patronesă în comitetul unei sau mai multor societăți române de binefacere sau de cultură națională. Moftangioaica română vorbește românește numai avec les domestiques, încolo franțuzește — acu ia lecții de limba engleză. În fiece zi, moftangioaica răstoarnă prăvălii întregi, de la raftul de sus până la cel de jos, căutând eșantioane și negăsind malheuresement niciodată ce-i trebuie. Bogată ca și săracă, adeseori i se-ntâmplă din distracție, când se uită negustorul în altă parte, să-i scape ceva în manșon sau sub rotondă. Moftangioaica își oprește totdeauna cupeul de-a curmezișul străzii. Pentru dânsa sunt numai două orașe în care poate trăi cineva: Paris et Bukarest. Dânsa are unul sau mai mulți adoratori, nu de plăcere sau de pasiune, ci de datorie: o femeie de așa înaltă extracțiune trebuie să aibă un suivez-moi. Bogată, n-are plăcere mai mare pe lume decât să-și arate unei amice sărace toaletele și să-i spuie prețul lor fabulos, și apoi proiectele, planul și devizul toaletelor viitoare. Moftangioaica săracă este foarte discretă; de aceea, nu disprețuiește fondurile secrete, ba chiar din contra. Pentru cine conspiră, e prudent să evite pe moftangioaica română. Crudă, adică necoptă, primește cadouri de la răscopți bogați; răscoaptă, face cadouri la săraci necopți, adică la cruzi: — Ah ! Crudule ! Când e vorba de lista „victimelor” ei, moftangioaica română uită șirul, numele și datele; are însă în privința aceasta despre amicele ei o memorie prodigioasă. Când vrei să flirtezi cu moftangioaica, se rățoiește și fleorțăiește. Îi vorbești serios, râde; glumești, e foarte serioasă; o saluți, d-abia moțăie; o iubești, te spune târgului. Moftangioaica e amatoare de înmormântări de lux. Trecând prin fața cluburilor, jalnica scoate capul afară din cupeu. După cimitir, un tour au bois, cu ochii plânși și cu chipul încadrat în dantelă neagră, este obligatoriu. Moftangioaica e o româncă bravă: ea știe suferi, cu hotărârea și eroismul caracteristice românului, tortura concertelor clasice, fort en vogue astăzi... Astfel dacă-ți place muzica, ferește-te să mergi la acele concerte: de câte ori orchestra o avea un pianissimo, moftangioaica commencera à causer fortissimo... Moftangioaica suferă în general de stomac; oricând are să iasă în lume seara, nu mănâncă toată ziua în vederea corsetului. Astfel, e prudent să nu o prea iei la vals: suflarea ei te face să-ți aduci aminte cu mult regret de mirosul violetelor de Parma. Poftită ori nepoftită, ea trebuie să se afle la toate balurile de rigoare, ale Curții, ale Societăților, ale lumii mari, la reprezentațiile prime, extraordinare sau de gală. Ea e abonată la l'Indépendance roumaine și trebuie să figureze neapărat în „Carnetul” lui Claymoor. Fiecare moftangioaică spune bucuros din fir în păr toată conversația care a avut-o cu Prințesa moștenitoare „aproape o jumătate de ceas” la balul din urmă de la Cotroceni. Câte moftangioaice au fost la bal — că nu lipsește una ! — vezi dumneata câte jumătăți de ceasuri a ținut acel bal minunat. O moftangioaică gătită și împopoțonată de șapte ori mai scump decât s-ar putea explica prin mijloacele consortului d-sale, dacă o întrebi ce părere are despre prințesa: — Fie, moncher. nu zic ! E tânără, frumușică, si vous voulez; da'... prea e luxoasă ! Când vorbește de regină, zice: la pauvre ! La balul Curții mai ales, cum s-a abținut toată ziua de mâncare, abuzează de șampanie, de icre, de înghețată, de bomboane — nu de plăcere ori de lăcomie, nu !... de datorie... O dată supează cu un „amic”, pe urmă cu un curtezan, mai despre ziuă, se-nțelege, vine și rândul lui dumnealui: „Aide cocoșelule, la bufet !”. Așa, după înghețată, mănâncă iar icre moi, și după Pomery extra-sec frappé, iar ciocolată fierbinte. A doua zi, doctorul high-life se vede silit a-i prescrie o cutie și jumătate de capsule de ricin. După fiecare bal du monde, a doua zi, caii doctorilor mondains aleargă până le iese limba de un cot. Culmea supărării — să o scape din vedere Claymoor. Culmea ambiției — un minister pentru bărbat și un secretariat pentru amic. A ! să nu uit... Când vezi două moftangioaice amestecându-și alifia de pe buze și țocăindu-se cu multă căldură, să știi că nu se pot suferi. — Ah ! Ma chère, je ne puis la sentir !


content:
D-l Haret, ministrul Instrucțiunii Publice, a trimis către mai mulți amatori de literatură și de artă o circulară prin care-i roagă să-și dea părerea lor asupra unei noi organizațiuni a teatrelor și a conservatoarelor de muzică și declamațiune; căci, cu organizația actuală, aceste instituțiuni nu mai pot merge. Intențiunea d-lui ministru e cât se poate de lăudabilă. Nu știu anume la ce persoane s-a adresat d-sa, dar îmi place să presupun că între toate acele, firește, nu este nici una care să nu priceapă perfect de ce e vorba, sau care să fie interesată personal în afacerile teatrelor sau ale conservatoarelor. Desigur, sunt la noi mulți, foarte mulți oameni competenți în materie, care, cu concursul luminilor lor, pot alcătui o organizație sau chiar mai multe. Tot așa de sigur e că teatrele și conservatoarele noastre nu suferă de lipsă de talente, ci numai și numai de lipsă de organizare, căci, firește, dacă ar fi lipsit numai talentele și organizarea ar fi fost, instituțiile acestea ar fi mers perfect, și astfel d-l ministru, dacă ar fi și observat, lucru puțin probabil, că lipsesc talentele, ar fi făcut către iubitorii de artă o circulară prin care să le ceară părerea nu asupra chestiunii reorganizării, ci asupra chestiunii: cum vom putea avea talente. Da; după cum spune Sfânta Scriptură: „Amin! Amin! grăiesc vouă, nici un fir de păr din capul vostru nu se va clinti fără de voia mea”, asemenea și statul nostru ne spune că toate se vor întâmpla în societatea românească numai și numai prin voia lui. El ne va clădi case și sate model; el ne va da bani cu împrumut; el ne va învăța carte; ne va pune să ne închinăm; ne va țesăla vitele; ceva mai mult, el ne va amuza, și tot el ne va da și organizații și talente artistice. Trebuia deci și teatrele și conservatoarele — care în toată lumea au ajuns la culmea dezvoltării fără să fi avut nici o relație cu statul, ci s-au născut și au crescut de sine-le, potrivit nevoilor și aptitudinilor sociale — să se întocmească la noi ca instituțiuni de stat, și, fiindcă statul e liberal, ele au fost întocmite pe baza celei mai largi liberalități. Așa, statul învăță gratis pe orice fetică să cânte valsuri, polci și pas-de-quatre [Figură de dans (fr)] la pian; învăță gratis pe oricine să cânte Stela confidente [Celebră arie muzicală italiană, steaua căreia îndrăgostiții își mărturisesc iubirile (it)] din gură, din vioară, din trâmbiță, din ocarină ori xilofon; învăță gratis pe orice domnișoară sau domnișor să recite anecdotele lui Speranță și Pe o stâncă neagră a lui Bolintineanu — toate acestea fără condiții de sex, de vârstă și de naționalitate, aibă mai mult sau mai deloc talent tinerii sau tinerele cărora le deschizi într-un mod așa de generos porțile școlii. Dar liberalitatea statului merge și mai departe: e o sistemă consacrată ca măcar jumătate din publicul care intră la teatru să intre gratis. Dacă nici cu atâta solicitudine din partea statului nu s-ar dezvolta cultul și gustul artelor, atuncea ar trebui desigur să desperăm de viitorul lor în România. Actualul ministru, mai zelos încă decât predecesorii săi, nu se mulțumește cu organizația actuală a teatrelor și conservatoarelor; d-sa vrea să meargă și mai departe și îmi face onoarea a cere în această privință și sfatul meu. I-l voi da cu toată dezinteresarea. Iată-l: Organizarea actuală a teatrelor și conservatoarelor nu este rea, este numai incompletă; trebuie deci completată, și asta e foarte ușor când are cineva atâta bunăvoință ca d-l Haret și ca mine. Propun deci ca nu numai să se menție actuala organizare a societăților dramatice subvenționate, care au dat atâtea frumoase roade, dar încă statul să decreteze pentru sine monopolul tuturor spectacolelor fie de orice natură, precum: teatrul de proză, de muzică, concerte, exerciții gimnastice, ecvestre etc. Contrabanda să fie aspru pedepsită. În fiecare comună urbană se va organiza câte o societate dramatică, muzicală, gimnastică, ecvestră etc., care va primi de la comună și de la stat câte o bună subvențiune. Administrația societății o va face un comitet de trei persoane, compus din primarul local, în persoană sau prin relegațiune, și, în caz de dizolvare a consiliului comunal, din președintele comisiei interimare; din un profesor cu titlul definitiv de la școala locală de grad superior, tras la sorți dintre colegii săi pe o perioadă de trei ani (cel ce a funcționat o dată nu poate lua parte la tragerea la sorți pentru perioada următoare) și din cel mai în vârstă dintre preoții locali (în orășele de reședință județeană, protopopul va trece în acest loc onorific, indiferent de vârstă). Pe lângă acest comitet, guvernul va numi tot din localitate un comisar al său, ales de preferință dintre oamenii de litere, mai ales dintre autorii dramatici. Pentru a face o pepinieră de talente, care să fie totdeauna gata a ocupa locurile vacante de societari în societățile deja constituite și în cele ce se constituie acum, se vor înființa, afară de conservatoarele actuale, încă altele cinci deocamdată, și anume, câte unul: la Craiova, la Ploiești, la Focșani, la Galați și la Botoșani. Toate cele șapte conservatoare vor purta titlul „Conservatorul național de muzică, declamațiune, gimnastică, echitațiune etc.”. În consecință, cu înmulțirea titlurilor acestor școli, se vor adăuga, la conservatoarele deja existente, catedrele care lipsesc, și pe modelul acesta complet se vor organiza și cele cinci din nou înființate. Pentru a da un avânt mai mare acestor instituțiuni școlare de stat și pentru a încuraja tinerimea de ambele sexe, indiferent de naționalitate, să-și dezvolte talentele pe cale artistică și să renunțe odată la pornirea funcționarismului, se va acorda fiecărui elev din conservator câte o bursă. Deoarece până acum s-a dovedit în dese rânduri că, cu condițiunea de a nu lăsa să intre gratuit în teatre decât numai jumătatea publicului, n-am izbutit să avem totdeauna săli pline, de-acum încolo gratuitatea locurilor va putea merge până la două treimi și, la nevoie, chiar până la trei sferturi. Și, pentru ca să fie controlul mai strict, serviciul caselor teatrelor îl va face de acuma doi casieri: unul pentru biletele de vânzare și celălalt pentru biletele gratuite. Toate acestea, se înțelege, în principiu; rămâne ca o comisiune să facă, pe baza aceasta, proiectul de lege amănunțit asupra organizării teatrelor și conservatoarelor din regatul român. Dacă se ocupă statul de progresul artelor române încai să se cunoască !


content:
Ziarul franțuzesc Les Débats primește o corespondență din Budapesta, care, cu toate că e datată dinainte de intrarea românilor în Dobrogea, aruncă oarecare lumină asupra celor din urmă împrejurări politice din Orient, interesându-ne îndeosebi. Deși corespondentul ziarului franțuzesc asigură, că toate câte le expune le-a căpătat dintr-un izvor absolut sigur, totuși facem rezervele noastre în privința unor amănunte. De altminteri, corespondența aceasta are destulă importanță pentru a ocupa locul, ce credem de cuviință a-i da. Incidentul român cu Dobrogea, după această corespondență, datează de aproape cinci luni. Mai înainte chiar de a-și fi isprăvit Congresul din Berlin lucrările sale, reprezentantul rus la București, d-l baron Stuart, a făcut demersuri pe lângă guvernul român pentru a-l hotărî să acorde Rusiei stabilirea unui drum militar prin Dobrogea, mergând de la noua graniță până la Tulcea. Apoi rușii rostiră intenția de-a așeza depozite de arme de-a lungul noilor granițe, de la Silistra până la Mangalia, și în sfârșit șanțuri și valuri de pământ înșirate între Maglai și Sulina. Guvernul român a găsit aceste propuneri neacceptabile, mai ales că Rusia nu părea că voiește să dea nici o compensare, și a însărcinat pe agentul său de la Petersburg, generalul Ghica, să facă o contra-propunere guvernului rusesc. România se declara gata a întinde și asupra Dobrogei, pentru tot timpul ocupării rusești, prevăzut și mărginit prin tratatul de la Berlin, convenția încheiată la începutul războiului pentru trecerea oștirilor rusești prin România, adică convenția de la 4 aprilie. Mai întâi, această contra-propunere a fost respinsă cu oarecare trufie de către cei din Petersburg, și lucrurile au rămas unde erau, adică găsindu-se Dobrogea de fapt în plină și întreagă stăpânire a Rusiei. În aceste condiții, guvernul prințului Carol s-a văzut silit să se adreseze puterilor iscălitoare ale tratatului, spre a le cere sfatul. Toată lumea a răspuns că România poate și trebuie, în virtutea tratatului de la Berlin, să ia Dobrogea în stăpânire. Intrarea românilor în Dobrogea săvârșită azi, nu începuse încă pe când corespondentul din Budapesta trimitea ziarului Les Débats aceste notițe. El însă arată în corespondența lui, că în adevăr, după răspunsul puterilor, România are să ia în curând Dobrogea în stăpânire. Însă oștirile rusești rămânând încă în ținuturile luate acum în stăpânire de români, întrebarea unei căi militare pentru comunicare cu Bulgaria se va ivi din nou. Guvernul român deci a însărcinat pe reprezentatul său la Petersburg cu o nouă contra-propunere, care trebuie să fi fost deja înmânată prințului Gorceacof. În sfârșit corespondentul spune că contele Șuvalof, în trecerea lui prin Budapesta, n-a atins acolo nicidecum cestiunea Dobrogei și României, declarând că nu știe nimic din incidentele ce s-au putut produce cu privire la aceasta.


content:
Domnilor, vreau să fiu cât se poate de scurt. Voci: Mai lung ! Atunci să-mi faceți o concesiune, fiindcă iar trebuie să deschid o paranteză. Mi s-a tăgăduit, în ultimul timp, — mă iertați, vorbesc fără metodă — când am făcut un articol pentru d-l Take Ionescu, acum în particular, nu s-ar putea mai potrivit cu vremea (aplauze furtunoase) — parcă îi prooroceam ! Dar ce se amestecă ăla, un artist, în politică ? Bine, o dată merge să înghiți un compliment, așa pentru ca să te atragă (ilaritate), o favoare; dar când am auzit și al doilea compliment ca să-ți atragă o favoare — știți că complimentele mă ambetează: nu este permis unui artist... Așa ? Atunci am răspuns, dacă artist însemnează a respecta gramatica românească o dată, de două ori pe săptămână, atunci sunt artist (ilaritate). A, dar atunci pe bucătăreasa, care nu respectă de două ori pe săptămână gramatica, nu o nedreptățești ? Să-mi tăgăduiți dreptul de cetățean de a mă amesteca de două ori pe săptămână în politică ? Cum, dacă am învățat gramatica, nu mai am dreptul să fac politică ? După această paranteză, d-lor, eu am spus-o șefului, și la Iași și acum și d-voastră și ori de câte ori voi fi în mijlocul partidului o voi spune, pentru că nu sunt sătul de a o declara: noi, oamenii de litere și de cultură, am fost totdeauna considerați în Țara Românească ca niște elemente tolerate cum sunt pe pereții salonului acum tolerate decorurile de hârtie și care mâine vor trebui să dispară. Aceasta se înțelege că nu era destul de convenabil pentru noi, și eu din nou am zis: de ce să nu facem noi și politică ? Am voit să facem politică și atunci ni s-a pus alternativa: d-le artist, vrei să fii arnăutul boierului cutare ? Atunci, se înțelege, am spus: sunt literat, am învățat gramatica elementară (mare ilaritate), n-am să învăț să umblu cu spală-varza, d-le boier (mare ilaritate). A trecut multă vreme și s-a întâmplat să se formeze acest Partid Conservator-Democrat, în care un literat, măcar că știe gramatica românească (ilaritate), măcar că nu vrea să fie arnăut boieresc, poate să se găsească cinstit și onorat în fața d-voastră, alături cu acest om ilustru (ovațiuni). Și vă mărturisesc drept că aceasta m-a măgulit până în fundul sufletului nu atât pentru mine personal, cât pentru dragostea mea personală (aplauze entuziaste), pentru acea clasă de oameni care fac și ei servicii țării, care și ei sunt agenți de cultură; care, fără să fie financiari, negustori, industriași, joacă un rol pentru ridicarea treptată a națiunii acesteia (ovațiuni furtunoase). Așadar acum că mă aflu în fața d-voastră și fiindcă mă aflu în fața d-voastră, mi-aduc aminte cu pietate de ziua aceea, în care am plecat din acest oraș; eu ca copil, care nu aveam, d-lor, — și nu v-o spui ca să mă laud, ca să trag consecințe favorabile pentru mine — nu am, d-lor, decât 4 clase primare pe care pot să le justific (ilaritate, aplauze). Și să vă spun pentru ce nu am decât 4 clase primare. Văzând că de aci încolo se îngroașă lucrurile, mi-am zis: mai bine să trec la școala lumii, unde nu sunt stabilite examene (ilaritate, aplauze) și m-am strecurat așa de bine, că mie, omul acesta, îmi face onoarea și-mi dă mână ca un inferior al lui, dar cu iubire, și atunci când Take Ionescu a hotărât să părăsească o baracă în care era captiv, în care era condamnat să nu poată face nimic și să intre pe calea largă a destinelor lui, am spus: în sfârșit, fac și eu politică. Și-mi scria un prieten și-mi spunea: nu te duce la Take Ionescu. Însă, cum poșta de la București la Berlin vine rar, când am primit scrisoarea prietenului meu, era târziu, căci eu scrisesem d-lui Take Ionescu să mă înscrie și pe mine în Partidul Conservator-Democrat, și m-a înscris. Mulțumesc, șefule ! (aplauze, ilaritate). Domnii mei, eu sunt un om, care când mă poftește cineva la masă nu cer să mă pună în capul mesei, ci cer să mă pună la coadă (ilaritate, aplauze). Știți pentru ce ? Pentru că mă tem ca nu cumva să mă pună într-un loc, în defavoarea locului și în favoarea mea; căci o persoană trebuie să stea la un loc unde să fie în favoarea locului și în defavoarea lui. Take Ionescu are o masă largă, populară; când el mă primește la masă, în coada mesei are să mă pună, dar o să zică: Caragiale e bătrân; îl pun la coada mesei, dar îl tratez ca pe un mesean. Nu mă duc în casa boierească, unde sunt mese strâmte, și unde cel care te poftește să zică: băiatul acesta să se ducă la bucătărie (aplauze). Domnilor, sunt nepotul unui bucătar arnăut și prin atavism am groază, am oroare de sosul prăjit (mare ilaritate). Și nu aș fi în stare nici la o casă împărătească să mă duc și să fiu trimis la bucătărie (aplauze, ilaritate), pentru ca a doua zi să am dreptul să mă întâlnesc cu un mitocănaș de speța mea (mare ilaritate), să-mi spuie: unde ai mâncat aseară ? Sub acoperământul unei case boierești. Și când m-o întreba: Sub ce compartiment, să-i zic: Adio, monșer (mare ilaritate). Numai la masa mitocanului mă duc și la masa lui stau unde o vrea să mă puie, căci, oriunde voi sta, mai mic decât cum sunt n-are să mă facă; dar la bucătărie boierească n-am să mă duc niciodată (mare ilaritate), tocmai de aceea pentru că bunicul meu era bucătar arnăut și bucătăria mă scârbește și rolul de arnăut m-ar scârbi și mai mult (mare ilaritate). Prin urmare îmi fac o datorie sufletească. Ridic toastul acesta lui Take Ionescu, nu pentru că este șeful partidului; șefia nu a luat-o el, i-ați dat-o voi. Gloria o dă viitorul, reputațiunea i-a dat-o trecutul. În sănătatea lui de om de inimă, care îmi permite, mie literat, să stau alături de el la o așa splendidă manifestațiune ! (Ovațiuni furtunoase.) Martie 1908


content:
Iată, în sfârșit, iubite cititor, că se face dreptate unui nume ilustru atât de scump nouă ca și tuturor bunilor români ! Iată că se realizează dorința tuturor câți țin să venereze memoria bărbaților care au gândit bine și drept pentru și despre patria noastră română ! Uite-te în numărul nostru de astăzi și vezi proiectul statuii nemuritorului nostru amic Hübsch. Cine a fost Hübsch, toți o știm. Muzicant de mare talent și om de mult spirit — în afară de atâtea frumoase compozițional muzicale și în afară de atâtea și atâtea glume neuitate, el ne-a lăsat două producțiuni ale spiritului său în adevăr nepieritoare. Cât va exista o țară românească se va cânta mărețul imn regal Trăiască regele ! compus de Hübsch ! Cât va fi țara românească, ea va fi țara lui Hübsch ! Țară frumoasă cu veselă lume ! Nimeni nu te-a caracterizat mai bine decât bunul nostru amic Hübsch cu două vorbe ! Două vorbe ! Pe care le spun copiii tăi la toate împrejurările mari și mici, de la cel mai neînsemnat accident până la o adevărată catastrofa publică ! Două vorbe pe care le aruncă românul și asupra unui act de supremă și sfântă dreptate și asupra celei mai monstruoase și mai diabolice nedreptăți ! Două vorbe, pe care le aruncă fiii tăi și celor din urmă secături ca și celor mai talentați și mai distinși dintre dânșii ! Două vorbe, pe care românul le scuipă și asupra făcătorului de rele și asupra eroului, asupra opincii ca și asupra vlădichii, asupra celui mai mic ca și asupra celui mai mare lui ! Țară și lume cuminți și egale de umor și de filozofie față cu orice, cu binele și răul, cu urâtul și cu frumosul, cu adevărul și cu minciuna, cu Dumnezeu și cu Dracul ! Trăiască țara lui Hübsch ! Rămână veșnic în picioare statuia eroului nostru spre pomenire ! — Ei ! Dar ne va întreba cititorul. Bine, Hübsch merită fără-ndoială o statuie și proiectul Moftului român este admirabil, o adevărată operă de artă, operă plină de adevăr și de inspirație. Dar fondurile ? Unde sunt fondurile ? — O, Doamne ! Am putea răspunde noi; am văzut multe fonduri fără statuie, ce mirare să vedem odată o statuie fără fonduri ? Și pe urmă să nu uităm a spune că și noi ne-am gândit să deschidem liste de subscripțiuni pentru scopul nostru, și punem multe speranțe în obolul publicului românesc. Haide ! Grăbiți-vă de subscrieți voi toți câți n-aveți de dimineață până seara pe buze decât vorbele sacramentale care le-a prins Hübsch ca să pecetluiască locul și vremea noastră; Voi toți câți ați smintit cincizeci de ani o lume întreagă cu panglicării sau care o smintiți cu aceeași metodă, ridicându-vă din gunoi la treapta celor mai superbe boierii și, zâmbind, proferați la adresa neghiobilor, aiuriți de suferințe morale și materiale, cele două celebre vorbe; Voi care, cuminți, nu mai credeți în nimica și ziceți despre orice nerod, care mai are naivitatea să crează în ceva, cele două faimoase cuvinte; Voi toți, mulțime înțelepțită de necazuri, care, ori la ce lovitură primiți, ridicați din umăr și vă răcoriți sufletul măcinat mormăind cele două sacramentale cuvinte; Veniți toți de subscrieți pentru ca să ridicăm cât mai degrabă la lumina soarelui nostru statuia aceluia care a scris mărețul imn regal și a consemnat spre veșnică neuitare cele două cuvinte-pecete. Sus Hübsch ! Trăiască țara lui Hübsch !


content:
Mărturisesc că nu-mi prea place să citesc ziarele guver­namentale: mai cu seamă nu citesc niciodată pe cel mai plicticos dintr-însele – am numit Constituționalul – a cărui prostie amestecată cu cinism și îmbrăcată în hainele unui pedant nemțesc, nu poate provoca decît greața. Ieri însă, mi s-a adus de la băcănie o bucățică de caș­caval, înfășurată într-un petec de ziar, fiind sărbătoare și neavînd de lucru, m-am pus să citesc. Data ziarului lipsea; dar trebuie să fie din zilele din urmă, căci pe dos am găsit o depeșă despre serbările în Germania; din titlu n-a rămas decît literele: stituț , ceea ce firește face parte din cuvîntul Constituționalul . Ei bine, să vă spun? am petrecut de minune citind acest petec de hîrtie tipărită, rîzînd de prostia d-Ior junimiști. Curat vorba aia a francezului căruia îi zicea Lapalisse și care „un sfert de oră înainte de a muri a fost încă în viață”, așa de profunde sunt sentințele Constituționalului . Citesc, bunăoară, pe hîrtia care înfășura cașcavalul meu: „Ar fi, credem noi, a ne ascunde după degete, dacă n-am recunoaște că administrația e foarte populară în țara românească și că are o mare trecere și influență asupra corpu­lui nostru electoral”. Ba bine că nu! Nu văd eu și din fereastra mea, cum toată administrația din mahala, toți d-nii sub-comisari, epis­tați, chiar și d-l comisar și d-l perceptor. sunt primiți de băcanul de peste drum și de cîrciumarul d-alături? Nu nu­mai că mănîncă și bea de pomană, dar și din cînd în cînd, capătă și cîțiva lei... așa sunt de populari. E adevărat că dacă n-ar fi populari, s-ar pune pe procesele-verbale de contravenție, și vai de bietul negustor! Apoi cum să nu aibă „trecere și influență asupra corpului electoral?” Am văzut eu, în Verde, la ultimele alegeri comunale, ce „trecere” a avut Iancu Brătescu, ajutor de primar și ce „influență” a exercitat Crețu, inspectorul de poliție. Dar să mai citez o nostimadă junimistă: „Noi unii dorim în toată sinceritatea să-l vedem (adică pe corpul electoral) emancipat de această influență, pe timpul cînd vom fi în opoziție ”. Bree... ce șireți mai sunt și junimiștii ăștia. Cînd sunt la guvern, le place „trecerea” conului Iancu Brătescu și „influența” lui Crețu; dar „pe timpul cînd vor fi în opo­ziție”, ferească sfîntul! Atunci, nu cumva să se arate un alt Brătescu sau un alt Crețu! La sfîrșitul petecului care mi s-a adus de la băcan, citesc: „Avem un corp electoral slab și un guvern întotdeauna tare”... Se poate altfel? Ciomagul lui Catargiu trebuie să fie mai tare decît spinarea alegătorilor. Și, aci am încetat de a rîde, fiindcă mi-am amintit de bătaia pe care am mîncat-o acum vro trei ani pe cînd votam la Negru. Brrr... nu era de rîs. Un mahalagiu


content:
E vorba de onor. membru al partidului social-democrat­-științific internațional român, d. George Diamandy, care, ca un alt general Boulanger în Franța, luptă în România la toate colegiile și în toate județele pentru candidatura d-sale. Și încă trebuie să recunoască oricine că generalul Boulanger lupta pentru o cauză meschină națională, specific franceză, pe cîtă vreme d. George Diamandy luptă pentru o cauză măreață internațională, deși română și umană, deși regio­nală. Generalul lupta pentru Franța, d. George Diamandy luptă pentru d-sa. Și cîtă răbdare! ce metodă consecventă de luptă! Cade ici, se propune dincolo! Cade azi, se propune mîine și are probabil să se propună și poimîine. Căzînd pretutindeni și totdeauna, deocamdată, d-sa își propune să se propună altă­dată, la alte alegeri. D-sa e penetrat de adevărul proverbului care ne spune că cu încetul se face oțetul, că adică popularitatea trebuie îndelungă vreme cultivată, mai ales cînd cultura se face pe un teren așa de ingrat ca propaganda științifico-social-de­mocrat-internațională-română. Atîta numai, că mai de grabă se poate oțeți un suflet cît de oțelit la luptă, decît se poate căpăta popularitate. Mai ales pe un așa de ingrat teren, un om poate să nu-și piarză răbdarea; vremea însă în orice caz și-o pierde de­giaba. Nu face nimic însă, vremea nu costă parale; alegătorii să dispună, Diamandy propune. Adică de ce Brabețeanu să se expună și Diamandi să nu se propună!


content:
Pentru a dovedi concordia, armonia, buna înțelegere care domnește între conservatori și opozițiune, după cum au domnit și la guvern, gazeta franțuzească a tribului laho­văresc nu lasă să-i scape nici un prilej de a batjocori pe junimiști, pe care îi înfățișează drept un grup de politicieni fără pudoare și fără scrupul, al cărora țel suprem este să se folosească de-a gata și în scopuri personale de munca celorlalte partide și grupări politice. Acest portret puțin cruțător și în care cu puțină bună­voință, n-ar fi greu să se recunoască mai toate grupările conservatoare, este completat și întărit, prin observațiunea că existența grupului junimist este un simptom al stării morbide al regimului nostru constituțional, în care poate ființa pînă și o grupare atît de rău reputată, pe bună dreptate, ca aceea a junimiștilor, cari joacă în viața noastră politică rolul pe care-l au cămătarii în viața socială. Așa se exprimă l'Independance Roumaine despre juni­miști cu care d-l Catargiu și d-l Al. Lahovari s-au aflat pînă mai ieri la putere; și rar i s-a întîmplat acestui ziar să se exprime cu mai multă justeță, era să zicem chiar cu competență. Pentru cine a urmărit de aproape jocul politicii în acești șapte ani de zile din urmă, rolul antipatic pe care l-au jucat și continuă să-l joace junimiștii, fără multă osteneală aparentă, dar totdeauna cu mari profituri văzute, este mai mult decît evident. Întocmai ca și cămătarii cari trăiesc din destrăbălarea și neregula fiilor de familie în strîmtorare, junimiștii au exploatat fără de cruțare pe conservatori, luîndu-le pentru capitalul politic, adesea fictiv, ce le puneau la dispoziție, interese neomenoase. Foarte fericiți că găseau ajutor la nevoile lor, conservatorii se îndatorau bucuros cu orice ca­mătă. Nu este însă mai puțin adevărat, precum recunoaște gazeta lahovărească, că junimiștii trăind din neprevederea, din patimile, din slăbiciunile și greșalele conservatorilor, pe deoparte pentrucă-i puneau să plătească prea scump ser­viciile, pe de altă parte pentru că reprezintau la tot mo­mentul conservatorilor imaginea neputinței lor politice, a decăderii lor, ajunseră curînd să fie cu totul urîți, antipatici acelora cari le plăteau totuși serviciile, ținîndu-i împreună cu dînșii la putere. Celorlalte grupări politice de asemenea, în mod firesc, junimiștii deveniră curind antipatici, pre­cum ne sunt nouă tuturor antipatici și păianjenii cari, ca și junimiștii, stau la pîndă, ca să prindă în mrejele lor lipi­cioase, pe sărmanele insecte nepricepute și neprevăzătoare, muște zbîrnîitoare și fluturi seci la minte cum sunt conser­vatorii. Într-această privință, l'Independance Roumaine are per­fectă dreptate, cum are dreptate și cînd caracterizează drept simptom bolnăvicios al vieții noastre publice această ciu­dată aparițiune a unei grupări ce trăiește ca și cămătarul din munca politică a altora; – dacă ar fi să facem și noi o comparație, am zice, că junimiștii sunt un fel de ciupercă pe spatele grupării conservatoare. Anomalia acestei exis­tențe politice nu scapă nimănui din vedere. Cine este responsabilul pentru această anomalie? Con­servatorii sunt responsabili. Ei au făcut cu putință exis­tența unei grupări ca aceea a junimiștilor, și tot ei i-au dat apoi putere de viață. Ramură ruptă din partidul conservator, junimiștii s-au despărțit de acesta, atunci cînd, ascultînd de povețele re­acționarilor și ale descreeraților nerăbdători și pătimași, conservatorii porniseră acele nebunești campanii contra Con­stituției și contra dinastiei. Avînd astfel un pretext minunat de a se desface de foștii lor tovarăși și de a se forma în grupare de sine stătătoare, d-nii Carp și Maiorescu înjghe­bară atunci grupul junimist și nu neglijară nimic, fie ca program, fie altminteri, pentru a atrage la sine cît mai mulți dintre conservatorii destul de cuminți spre a nu fi mulțumiți cu direcția ce se da partidului. Așa s-au născut junimiștii. Cum au trăit totdauna și, mai ales, de la 1888 încoace, din neprevederea conservatorilor, o știm toți și o mărtu­risesc chiar și aceia în dauna cărora ei au trăit. Conser­vatorii sunt de vină dacă, mai tîrziu, junimiștii n-au rein­trat definitiv și fără spirit de întoarcere în partidul con­servator. Ei au făcut într-adevăr totul, miglisindu-i, aju­tîndu-l, ploconindu-se uneori, certîndu-se alteori cu ei, în totdeauna disputîndu-se, grup cu grup, care să aibă cu el pe junimiști, oferindu-le ministere, oferindu-le parte mare din ocîrmuirea statului, nu ca la membrii partidului, ci ca la aliați numai; conservatorii au făcut, zicem, totul, pentru ca junimiștii să ființeze mai departe ca grup separat, pînă astăzi, cu toate că, numai în acești șapte ani de zile din urmă, au fost trei sau patru prilejuri cînd cît pe ce fusese ca din nou d. Carp să rămîie, ca și în 1888, singurul șef și membru al grupului său. Acum conservatorii își văd greșala și se plîng înșile de ceea ce au făcut. E un semn bun, dar e prea tîrziu. De altfel chiar și acum încă, nu fac oare totul conser­vatorii pentru a da putere de viață junimiștilor, cei mai rău loviți prin căderea de la putere, cerșindu-le conlucrarea în alegerile viitoare? Risipitorii nu pot trăi fără de cămătari!


content:
Fost-a vreun conservator la întrunirea liberală de dumi­necă? Cînd zicem „conservator”, vrem să înțelegem un băr­bat serios, nu vreun băiat „sarcastic”. Dacă a fost și dacă are înțelegerea întreagă, trebuie să fi ieșit de acolo cu su­fletul cuprins de cea mai adîncă mîhnire. În adevăr, rar s-a arătat într-un mod așa de covîrșitor forța morală, popularitatea și puterea numerică a unui partid. Toate micile notițe de mai mult sau mai puțin prost gust, toate fisele de consolație ale gazetelor opozante, nu vor avea alt efect decît să mîhnească și mai adînc pe con­servatorul nostru. În zadar sarcasticele pene de gîște îi vor cînta: – n-ai grijă, boierule; în întrunirea adversarilor dumitale nu erau decît „șalvaragii cu pingele groase și cu palmele de acioaie!” Boierul are să le răspunză, dacă are mintea limpede, așa: „Eu știu, amice, că vrei să mă mîngîi – e o datorie pentru dumneata să-mi spui neadevăruri și știu că o faci din dragoste. Însă eu nu te pot crede, fiindcă am văzut, și eu, pe mine, n-am de ce să mă mint. Și mie-mi sunt antipatici șalvaragii, și încă la mine antipatia aceasta nu poate fi bănuită de nesinceritate; la mine această pornire este naturală. Nu pot suferi pe șalvaragii, pentru că eu sunt boier și ei sunt de neam prost. Însă, cu toată antipatia mea, dînșii au onorabile voturi în colegiile I și II. Astfel, deși, cînd e vorba să stau la giumbușuri, te prefer pe d-ta, cînd e vorba să facem politică, trebuie numaidecît să mă gîndesc la dînșii. Nu-i pot su­feri, și ei în schimb mă disprețuiesc; dar disprețul pe care mi-l aruncă în schimbul antipatiei mele mă costă mai scump decît mă pot mîngîia sarcasmele dumitale la adresa lor. Dumneata, domnule publicist, care, la dreptul vorbind, ești ieșit din aceleași rînduri sociale ca și acei șalvaragii, trebuie să înțelegi, cu toată maniera d-tale de ocazie, că acest schimb de repugnanțe are cauze și rădăcini mult mai depărtate decît luptele de actualitate. Între mine, fecior de boier, și între d-ta, fecior de negustoraș or mic slujbaș, învoieli pot mijloci oricînd, dragoste niciodată. Aceasta pur și simplu pentru că instinctiv, înțelegem fiecare că ne sun­tem dușmani, deși deocamdată d-ta, din nevoi individuale, stai alături de mine; înțelegem că, în urma unor lupte de vremuri, eu sunt astăzi biruitul și d-ta biruitorul, după ce eu te-am fost strivit atîta vreme. Eu nu te pot, prin urmare, iubi, și d-ta ai tot dreptul să mă disprețuiești. În această bătălie de veacuri, eu, ca om cu minte, nu pot considera meetingul liberal decît ca o luptă, în care mi s-a dovedit încă o dată cît sunt eu de slab azi față cu falangele voastre, și cît de puține speranțe mai pot formula în alte forțe decît în acele falange. Căci dacă ași fi văzut numai șalvaragii acolo, nu ași fi fost așa de zdrobit. Am mai văzut și pe rudele, pe copiii și amicii lor: ingineri, medici, avocați, comercianți, indus­triali, publiciști ca dumneata – poate nu atît de sarcastici, dar foarte numeroși și mai ales foarte serioși. Am văzut în fine o societate întreagă muncitoare și cultă, reprezentată cu dignitate în toate ramurile de activitate onestă. Pentru aceea sunt mîhnit, și toate giumbușurile d-tale nu mă pot mîngîia; pentru că văd că, cu toată repugnanța mea ereditară, trebuie să mă duc să dau aristocratica mea mînă cu „palmele de acioaie” ale șalvaragiilor, dacă voi să mai iau parte la viața politică a țării mele; sau, dacă acea repugnanță este cu totul îndărătnică, să mă retrag cu totul în viața privată, unde să gîndesc cu regret la sărmana vreme veche, cînd tată-meu n-avea nevoie de votul șalvaragiului, unchiul d-tale, pentru a fi stăpînul mai mult sau mai puțin binevoitor al familiei dv. întregi.” Iată ce trebuie să cugete orice conservator cu mintea întreagă, după întrunirea noastră de duminică.


content:
Închipuiți-vă un om matur ocupat să dreagă un lucru pe care l-au stricat niște copii stricați. Să ilustrăm cu un exemplu: un bărbat matur vine acasă și găsește în biroul lui toată corespondența, toate condicele răvășite, murdărite, sfîșiate, aruncate de colo pînă colo; saltarele sparte, banii asvîrliți pe fereastră, cerneala văr­sată pe parchet, în fine o dezordine din cele mai îngrozi­toare. Cine-i autorul acestei neplăcute surprinderi? Copiii stricați ai vecinului, cari au spart geamurile, au intrat pe fereastră și au făcut toată această ispravă. Omul ia pe copii de urechi și-i dă afară; apoi s-apucă de deretecat, de rînduit lucrurile, de dres ce-și mai poate drege, de șters ce se mai poate șterge. Copiii stricați, în loc să se rușineze de netrebnicia lor în loc să plece acasă sau la școală liniștiți, încep să se strîmbe de afară la bietul om, să-i arunce critici sarcastice asupra modului său de a aranja în casă; nici mai mult nici mai puțin, îi pretind omului un program clar, franc și leal asupra modului cum înțelege el să restabilească ordinea în propria sa casă; deoarece, strigă dînșii, noi am spart, noi am răsturnat și am strigat (sic!) [1] prin casă, după un program bine stabilit de mai înainte. O fabulă, asta e o fabulă, o să se zică. Da, o fabulă, pentru că cu primitivii și cu copiii numai în fabule se poate vorbi serios. Morala fabulei? Iat-o. Cum, iubiți sarcastici de la Epoca , credeți c-o să smin­tim atelierele Imprimeriei Statului, tipărind coale de gogoși umflate? Dar ce suntem noi, copii gogoșari? După ce am găsit țara în halul în care am găsit-o, cu nevoile în care se află, altă treabă n-avem decît să scoatem panglici imprimate pe contul statului, deziderate de reorganizări absurde, pe cari să ne fie imposibil a le prezenta măcar Camerelor, cum s-a întîmplat cu vrafurile de proiecte de legi ale d-lui Toderiță iubitorul de adevăr? Ne cereți program? Dacă nu știți că avem program, lucru pe care-l știe azi imensa majoritate a țării, întrebați pe cei mai vîrstnici din rudele d-voastră, că ei trebuie să știe. Noi nu suntem doar puși aici să facem educația copiilor, cari nu au vrut să învețe niciodată carte. Altă treabă nu avem? Programul nostru, programul de la Iași; proiectele noas­tre de reformă le veți vedea cînd le vom aduce înaintea Parlamentului, singurul loc unde se duc proiectele de legi, căci acestea nu sunt menite pentru propaganda electorală. A face așa giumbușuri este permis, în cazul cel mai bun, nevîrstnicilor politici, pe cari lumea nu-i cunoaște și cari nu cunosc lumea. E permis unui copil să se laude c-o s-ajungă general, deși de firea lui e poltron și laș, și tată-său să surîdă de bucurie la promisia naivă a acestui strălucit viitor. Un bărbat, care are un trecut onorabil, cunoscut de toată lumea, afară de băietii sarcastici, n-are nevoie pentru prezent a-și mai face reclamă viitorului. De la copil ne mulțumim cu vorbe; de la bărbat se cer fapte. Așteptați, copii: le vom săvîrși. Note [ modifică ] ↑ Editorul Marin Bucur consideră că e vorba de o greșeală de tipar și că varianta corectă era stricat .


content:
Înainte! grăbiți mai tare! Am pierdut prea multă vreme! Caravana e departe... grăbiți pasul... și mai iute! Așa strigă conducătorul seminției rămase-n urma nea­murilor ce strătaie deșertul cu gândul la o țară a făgăduinței. Așa strigă seminția întreagă întîrziată de tîlharii pustiului și rămasă înapoi de neamunle ajunse acu atît de departe! Cu o supremă încordare a energiei, întîrziații îndoiesc pasul și cadența mersului: în precipitarea pașilor mai poate fi scăparea. Mersul acuma e în goana mare: unii sunt striviți, unii renunță a mai merge, alții istoviți de oboseală cad în frun­tea rîndurilor și alții le ocupă locurile fruntașe; bătrînii trebuiesc luați in spinare și copiii biciuiți pînă la sînge ca să nu gîndească măcar la răpaos. În sfîrșit, de departe se arată în zarea binecuvîntată, sclipind corturile caravanei care a tăbărît la umbră verde. Mai iute, strigă cu mîinile intinse, întîrziații. Încă un avînt! Nu cumva odihnita caravană să-și ridice corturile ca să plece mai departe, și noi să găsim iarăși deșertul acolo unde zărim acuma strălucita tabără a fraților noștri! Iată icoana adevărată a progresului nostru național. Iată icoana activității intelectluale, morale și materiale a acestui popor. Smuls din caravana europeană de către ingrozitoare îm­prejurări, mersul lui a fost întîrziat cu patru veacuri. Cînd și-a putut urma drumul, unde era caravana? Cu patru sute de ani mai departe; patru veacuri pierdute, cari trebuiesc cîștigate într-unul singur. Și de aci, țin'te goană. De aci, rezultă această vertiginoasă cursă, această ne­închipuită schimbare de fizionomie socială cu o rapiditate amețitoare, care obosește pe mulți, care strivește pe mai mulți, care lasă înapoi pe atîția, ce renunță a mai merge. Bărbații înainte de vreme bătrîni, tinerii răscopți în floarea vîrstei și copiii biciuiți și storși fără milă, nu cumva să îm­piedice mersul a cărui țintă este o chestiune de viață pentru seminția intreagă, pentru copii din copii. Atît mai rău pentru acela ce nu poate ține pasul! Vai de acela ce-și pierde rîndul! Ai ostenit? Dă-te-ntr-o parte să trecem. Nu mai poți? Cazi? Noi trebuie să trecem peste tine. Colo se odihnește caravana; pînă acolo nu poate fi odihnă pentru noi! Ori o ajungem, ori pierim! Și trebuie s-o ajungem! Astfel, nenorocire aceluia ce nu știe și nu poate urma mersul tutulor. Acel ce pe două trei formule ale zilei lui, crede că se poate rezema un an, rămîne înapoi cu zece; acela care crede că poate hrăni spiritul public astăzi cu cestiuni ce erau la modă acu șapte ani, a rămas înapoi cu un veac. Progresul e fără îndoială datorit energiei, puterii de viață a poporului întreg. Dar precum fracțiunea întîrziată a caravanii are nevoie de conducători și îdemnatori, așa poporul are nevoile de partide politice organizate care să le dirijeze mersul. E o datorie din cale afară de grea și de onorabilă datoria aceluia ce se pune în fruntea po­porului său; el trebuie să-și jertfească întreaga energie pentru accelerarea obligată a mersului. Desigur un guvern și un partid, în definitiv, nici nu pot face și nu pot distruge progresul unui popor; îl pot însă ajuta și îmbărbăta, precum îl pot și întârzia și împiedica. Partidul liberal se poate mîndri că totdeauna a ajutat și îmbărbătat înaintarea acestui popor înapoiat, pe cînd partidul conservator totdeauna a căutat să împiedice și s-o întîrzie. Și astfel partidul nostru fără frică de dezmințire poate promite că va fi totdeauna gata sa îndeplinească cerințele de fiece moment în mersul către caravana, de care sperăm că nu mai suntem azi așa de distanțați.


content:
Membrii elitei sociale se deosibesc de ceilalți agramați prin cunoștința subscrierii propriului nume. A scrie este apanagiul unei elite intelectuale, care mai niciodată, afară de rari, foarte rari excepții – corbi albi – ­n-are nimic a face cu elita socială. Numai oamenii mari, ieșiți din sînul acestei a doua elite, își înscriu numele în cartea omenirii sau înscriu în cărțile popoarelor drepturi și libertăți. În politică și în cea românească în special, această gra­dație între a subscrie , a scrie și a înscrie se observă cu o rigurozitate nestrămutată. Cu ce mirare deci am citit în senina Epoca următoarea frază pretențioasă în articolul unuia din tinerii sarcastici , ce cu „fidelitate îndelungă” și cu „robustă convingere” s-au strîns ca o falangă în jurul desmormîntatei răposate. Iată fraza: „Țara este liberală. Da. În înțelesul că ea ține la libertățile înscrise de noi în Constituțiune, în înțelesul larg al cuvîntului, țara este liberală. Dar oare însemnează aceasta că ținînd la libertăți, ea ține la liberali?” Pentru un debut, sarcasmul nu e rău reușit. El trebuie să fi făcut deliciile băieților senini de la Epoca . Nouă însă ne-a reamintit ce mare deosebire este între a ști să subscrii, a ști să scrii și a putea să înscrii ceva între libertățile națiunilor. Pentru aceasta, mai ales, s-ar cere ca să și însemni ceva. Nenea.


content:
Gazeta devotată intereselor tribului lahovăresc urmează cu atacurile batjocoritoare împotriva grupării junimiste. După ce mai deunăzi a executat fără de milă, această grupare, comparînd purtarea junimiștilor în viața politică cu aceea ce o au cămătarii neomenoși în viața socială, l'In­dependance Roumaine a găsit acum încă un mod de a do­vedi, prin înfierarea tacticei politice junimiste, strînsa ar­monie care domnește între cei cari pînă acum o lună for­mau guvernul țării, iar acum se pregătesc să dea lupta electorală împreună. Pe cît era de justă comparația găsită de gazeta franțu­zească a conservatorilor în ceea ce privește purtarea juni­miștilor cu aceștia, tot pe atîta de justă și de ingenioasă este învinuirea de ipocrizie față cu instituțiile țării și de neonestitate politică, pe care le-o aduce acum. Stabilind o apropiere între părerile junimiștilor, ca scriitori, asupra lui ŭ și între ideile lor, ca politiciani, asupra Constituțiunii, l'Independance Roumaine arată cum junimiștii, foarte des­chiși în cele literare, au combătut pe față și în toate prile­jurile aninarea parazitarului ŭ la finele cuvintelor, fără alt rost decît de a le deforma și a îngreuna scrierea; nu astfel, ci chiar pe dos, s-au purtat și se poartă ei însă față cu Constituțiunea. Dușmani lăuntrici ai acesteia, căutînd s-o eludeze și s-o violeze la orice prilej bine sau rău venit, junimiștii n-au avut niciodată curajul să se declare însă pe față contra Constituțiunii, ba dimpotrivă, tocmai ei au luat ca nume, ca firmă, constituționalismul . Deși pentru ei Constituțiunea nu are și nu trebuie să aibă, în ordinea politică un mai mare rol decît ŭ în scriere, totuși ei și-au zis constituționali. Cu toate că ei au convingerea că Constituțiunea e o minciună, nu se sfiesc a exagera importanța ei și a-și face dintr-însa un mijloc de prospe­ritate. Este, se exprimă gazeta franțuzească, o exploatare ne­onestă, care nu poate duce decît la discreditul complet al Constituțiunii, fără vreun învățămînt de folos pentru țară. Cum am recunoscut mai deunăzi dreptatea gazetei laho­vărești în justa sa comparație dintre junimiști și cămătari, tot astfel vom recunoaște și azi dreptatea sa în justele observații ce face junimiștilor asupra neonestei lor purtări politice față cu Constituțiunea, apărători ai căreia vor să apară, cînd ei nu sunt decît dușmanii ei cei mai neîmpăcați. Într-adevăr purtarea junimiștilor este destul de scanda­loasă, pentru ca să merite a fi înfierată cu toată tăria. De altă parte, apoi, instituțiile pe cari se reazimă organizarea statului, chiar dacă nu ar fi totdeauna pe deplin aplicate sau ni s-ar părea nouă că nu sunt pe deplin aplicate, cer mai mult respect de la cei ce vor să facă politică în țară, decît dau junimiștii temeliei chiar a organizării statului nostru modern. Dar numai junimiștii trebuiesc oare mustrați pentru reaua lor purtare față de Constituțiune? De ce uită oare gazeta franțuzească pe conservatorii ei înșiși? Negreșit, în ce privește scrierea lui ŭ , este o mare deo­sebire între junimiști și între partizanii d-lor L. Catargi și Al. Lahovari . Cei dintîi au cerut pe față suprimarea inutilului semn grafic, în vreme ce d-l Catargiu îl anină și în coada numelor franțuzești. Cu toții s-au împăcat însă de minune în nerespectul Constituțiunii; cu toții nu s-au sfiit s-o eludeze, s-o violeze. Este drept, o recunoaștem, conservatorii au avut un mo­ment de mai mare sinceritate decît junimiștii: adecă atunci cînd, după revizuirea de la 1884, s-au declarat pe față contra Constituțiunii. Junimiștii n-au făcut aceasta nici­odată. Mai pe urmă însă, conservatorii s-au declarat și ei învoiți cu pactul fundamental și au mărturisit într-însul. Dar cum l-au respectat? Opt ani de zile și-au bătut joc de Constituțiune, cu sau fără ajutorul junimiștilor, cu cari au rivalizat în violarea libertății eleetorale, în călcarea prescripțiilor art. 7, în răsvoturi și în alte măsuri scandaloase și contrare adevăratului constituționalism. Tot ca una, fata mea! zice o vorbă cam vulgară, dar bine potrivită pentru conservatori în această ocaziune. Iată de ce noi nici nu ne mirăm, cînd îi vedem și astăzi lucrînd împreună cu junimiștii, după ce totuși le descoper atîtea triste păcate. Le au și unii și alții.


content:
Reprezentația extraordinară dată ieri la Orfeu sub di­recția d-lui Iancu Brătescu , care era mai entuziast decît oricînd, a avut un succes de ilaritate mai presus de orice așteptare. Să dăm mai întîi lista personalului acestei strălucite întruniri. Adică vreo două sute de persoane. La ușa Orfeului, d. Iancu Brătescu, cu trupa-i specială, face pe introducătorul ambasadorilor. Entuziastul director primește in orale pe fiecare corifeu, îl conduce pînă în sală și apoi strigă către trupă cu glas foarte uns: „Pe ăsta l-am băgat! La ușă, copii, înapoi: să băgăm pe altul!” Așa, de la ușă pînă-n năuntru, din năuntru pînă la ușă și iar așa, pînă i-a băgat pe toți: „Tăcere, strigă d. director, începe!” O dare de seamă amănunțită nu vom face. O credem de prisos. Nu s-a spus nimica important din punctul de vedete politic, Aceleași bucate, cu același sos, puțin cam zeamă prea lungă, și atîta tot. Conu Lascăr, cu vocabularul d-sale original, pe care-l știm, îndeamnă pe onor. asistenți să trimeată delegați buni în aista , adică în Camere, ca să controleze pe dumnealor , adică pe liberali. Conservatorii, zice fostul premier , s-au retras pentru că regele n-a vrut să le dea aista , adică dizol­varea, și așa își încheie aista . D. Iancu Brătescu strigă: „Ura, băieți!” Conu Lascăr foarte măgulit de atîta popularitate, face un compliment și se așează. D. A. Lahovary spumegă contra d-lui Dim. Sturdza , care nu e destul de național. Se laudă că, grație d-sale, s-au grațiat martirii ardeleni, că a isprăvit niște șosele începute de Kiseleff , de Alexandru Ghika , de Bibescu-Vodă și de Barbu Știrbei . D-sa crede că d. Jack Lahovary este victima răzbunării, pentru că pe urmă s-a bătut în duel. D. doctor în drept A. Lahovary emite o nouă teorie de drept. Un vinovat nu-i vinovat pînă nu e condamnat. Astfel d-sa nu crede pe conserviatorii Ressu și Robescu vinovați pînă n-or fi condamnați de Curte. D. Iancu Brătescu repetă cu băieții jocul de mai sus. D. Lahovary foarte bosumflat, nu mulțumește și șade. D. Gogu Florian aduce la tribună techer-mecher pe d. Carp. Șeful junimist zice că partidul liberal are trei aliați: poporul, regele și Dumnezeu. Dar d-sa știe din sorginte pozitivă că acești aliați puternici vor părăsi pe liberali. Poporul o să-i lase, fiindcă n-au program; regele, pentru că fără conservatori nu poate face război și Dumnezeu pentru că le-a dat puterea, dar nu le-a dat minte, cum i-a dat d-sale. Iar d. Iancu Brătescu... D. Take Ionescu spune că în curînd liberalii vor face atîtea infamii, încît țara-i va da afară, asta nu mai tîrziu decît într-o lună și șapte zile. D. Brătescu tușește semnificativ și strigă: „Șterge pe șapte ; prea e număr cunoscut!” Ilaritate generală. Reprezentarea este terminată, spre marea mulțumire a cailor de la cupelele cari au staționat în lapoviță în număr de vreo zece, înaintea teatrului Orfeu. Succesul monstru obținut de d. Iancu Brătescu la Orfeu, l-a încurajat ca, după cererea generală, să ne mai dea o reprezentație. Vor lua cuvîntul atunci și d-sa și elocantul său confrate, d. Gogu Florian, rămînînd a se ocupa cu in­troducerea ambasadorilor d. Crețu. Vorba neamțului: Muine seară mai frumos! P.S. Am observat cu mare plăcere că la întrunirea con­servatorilor n-a fost între atîția boieri nici un „șalvaragiu”. Nimenea n-a fost „zaharisit”, nici chiar iubitul director al spectacolului, onorabilul d. Iancu Brătescu.


content:
Pravoslavnicii adevărați, cînd au pe cineva bolnav în casă, pe care nu-l mai tămăduie nici un leac, aleargă la ajutorul maslului – maslul, cînd e bolnavul beteag la corp, iar moliftele marelui Vasile, cînd e beteag la cap. Un adevărat pravoslavnic – și-l fericim pentru aceasta – este fostul prefect de Prahova, d. Luca Elefterescu , care în loc să reclame la Carvasara , după obiceiul boieresc, cînd are parapom asupra stăpînirii, reclamă la Î. Prea Sfinția Sa Ghenadie, Mitropolit al Ungrovlahiei, Exarh al plaiurilor și Primat al României, pă cum că: Toți protopopii, toți popii, toți diaconii, toți clisiarhii, toți paraclisierii, toți lumînărarii, toți dricarii, s-au lepă­datără de credința boierească și vor să voteze cu liberalii. Anaftema să fie, și rași și tunși, și răspopiți, și încă odată anaftema toți aceia (sic). Iar Înalt Prea Sfinția Sa strașnic ordin să dea la sfînta Episcopie de Argeș ca să ridice moaștele sfintei Filofteia , făcătoarea de minuni, ca împreună cu moaștele sfîntului Dumitru Basarabov și cu alte icoane făcătoare ele același fel de alegeri, în grab să se trimeată la Ploiești, pentru ușurarea alegerii lui Filipache Corlătescu și a lui conu Iorgu Cantacuzino . În numele Tatălui și al Fiului și al sfîntului Duh, acum și pururea și în veci vecilor. Amin.


content:
D. Alex. Lahovary a avut imprudența să arunce de pe tribuna de la Orfeu una piramidală laudă de sine, pentru a face o mirifică impresie lui d. Iancu Brătescu . Fostul ministru de externe a afirmat între alte sinlău­dări și aceea că grație d-sale au fost grațiați condamnații în procesul Memorandumului. La aceasta sinlăudare, plină de tact politic, d. Alex. La­hovary primește prin oficiosul Budapester Correspondenz ca răspuns următorul bobîrnac internațional, pentru care-l felicităm călduros: „ Budapesta, 3 decembrie. – În privința informațiunii ziarului Timpul din București, care zice că fostul ministru al afacerilor străine, d. Lahovary, a declarlat într-o întru­nire publică că amnistia condamnaților în procesul Memorandumului s-a obținut prin intervenirea sa, Budapester Correspondenz asigură din sorginte competinte că această aserțiune a d-lui Lahovary nu trebuie considerată decît ca o manoperă în vederea alegerilor, manoperă de care gu­vernul nu este răspunzător”.


content:
Sub titlul Un bobîrnac internațional , am publicat ieri o depeșă din Pesta, prin care se spune ca oficiosul Budapester Correspondenz dezminte pretenția d-lui A. Lahovary , exprimată la Orfeu, în întrunire publică, cum că grație d-sale ar fi fost grațiați condamnații de la Cluj. Numaidecît s-a dat acestor rînduri următoarele răspun­suri. Întîiul, din partea Epocii . Iată ce zice organul sarcastic: „Ca o mică răsplată a serviciilor aduse de d. Dim. Sturdza guvernului unguresc, Budapester Correspondenz din Pesta dezminte azi știrea ziarului Timpul , după care d. Al. Lahovary ar fi zis în întrunirea de la Orfeu că d-sale se datorește grațierea românilor condamnați în procesul Memorandumului. Ziarul oficios unguresc ar fi trebuit să știe că d. Lahovary a zis la întrunirea de la Orfeu că grațierea românilor se datorește înțelepciunii și atitudinii corecte a guvernului conservator – nu d-sale personal!” Al doilea răspuns îl dă grava l'Independance Roumaine : „ Agenția română ne comunică o depeșă din Pesta, care acuză pe d. AI. Lahovary, fost ministru al afacerilor străine, că a voit, cu scop de reclamă electorală, să exploateze grațierea condamnatilor de la Cluj. Aceasta este o simplă manoperă electorală din partea guvernului, asupra căreia vom avea ocazia să revenim. Spu­nem deocamdată că d. Al. Lahovary nu a pronunțat cu­vintele ce i le atribuie depeșa, și că dupa faimoasele declarațiuni făcute la Iași, d. Dim. Sturdza nu face cuminte să ridice o discuție asupra chestiei române”. Care va să zică – d. Lahovary nu a spus cele ce i se atribuie? nu și-a atribuit d-sale meritul grațierii de care e vorba? Dar Timpul ? Să vedem ce ne-a spus Timpul a doua zi după întrunirea de la Orfeu, din 12 noiembrie. Reproducem după organul personal al fostului ministru de externe, următorul pasaj din discursul stenografiat al acestuia: „... noi de cîte ori am putut face cu mare demnitate un bine românilor din Transilvania, l-am făcut, și sunt fericit, că cel din urmă act al meu , la ministerul de externe, a fost grațierea românilor, pe cari minciunile colectiviștilor îi duseseră la pușcărie (Aplauze repetate)”. Care va să zică, d. Al. Lahovary a zis; căci așa zice c-a zis, prin organul d-sale personal; însă alte două organe con­servatoare zic că d-sa n-a zis... Asta e curat vorba jidanului: „Las'să zică el!” Dumnezeu să înțeleagă pe diplomații conservatori, că ei nu se înțeleg deloc.


content:
Multe gogoși a debitat d. P. P. Carp , șeful junimiștilor, în decursul carierii sale politice, începînd cu „pacificarea Europei” și isprăvind cu proorocirile sale de la Orfeu, privi­toare la alianța lui Dumnezeu cu partidul liberal, care alianță „are să se rupă în curînd, fiindcă Dumnezeu n-a dat liberalilor atîta minte cît i-a dat d-sale”. Între aceste multe a nemerit și una în adevăr bună. În­tr-un moment de inspirație obiectivă, șeful grupului, a spus că pentru a fi cineva junimist trebuie să fie mai întîi obraz­nic, prost și ascultător. Și de aceea, se vede, Constituționalul , cu o zi înainte de alegerea colegiului întîi de Senat, a ascultat de nemăr­ginita încredere a șefului în forțele partidului, și a declarat că așteaptă cu deplină siguranță alegerea colegiului I de Senat, fiindcă acest colegiu reprezintă mai bine decît cele­lalte avuția și inteligența țării. „Astfel, zicea ziarul juni­mist, primim cu voie bună verdictul acestor judecători”. Noi, deși am declarat că ne importă egal verdictul tu­tulor colegiilor, nu ne putem opri a da importanță încre­derii ascultătorului Constițutionalul . Și astfel, în urma re­zultatului colegiului I de Senat, ne permitem a întreba pe acest organ: de care din cele trei atribute, declarate de șeful său ca absolut necesare pentru a fi cineva junimist (adică ascultător, obraznic și prost) a dat Constituționalul dovadă, declarînd că așteaptă cu toată siguranța verdictul dat de colegiul I de Senat? Ce a fost mai mult Constituționalul din toate trei?


content:
Constituționalul , care alaltăieri „aștepta cu încredere re­zultatul primului colegiu de Senat”, pe ziua de ieri este foarte mîhnit: un scepticism adînc l-a cuprins, pentru ca să se împlinească Scriptura, care ne învață că voind să dregi o prostie ai să spui alta mai mare. În adevăr ce a ajuns într-un timp de 24 de ore acel colegiu care, după Constituționalul , era în ajunul alegerii colegiul avuției și inteligenței per excellentiam ? Ne-o spune ziarul junimist. Mai întîi cu multă obidă repetă că colegiul I, în locul conservatorilor, dd. P. P. Carp , Al. Lahovari și Lascăr Ca­targiu , a preferit pe liberalii Neron Lupașcu, Simulescu, M. Bonachi sau Arapu, pe cari îi intitulează organul junimist, cu un ton înalt aristocratic, niște oarecari . Apoi adao­gă: „E clar că o judecată adîncă, a lucrurilor și a persoa­nelor n-a documentat corpul electoral al colegiului I de Senat; e probabil ca, în loc de a se ocupa de interesele superioare ale țării, el s-a ocupat de micile interese ale fie­cui; căci astfel nu-ți poți explica lucrurile ce vezi!” Cine strică, iubiți confrați, dacă dv. nu vă puteți ex­plica lucrurile ce vedeți? Noi ne încumetăm să vi le expli­căm și iată să vedeți și dv. cît de clare sunt. V-aduceți aminte că sub guvernul dv. ați ales odinioară pe d. Zerlendi? contra unui oarecare I. C. Brătianu ? Se întelege că d. Zerlendi era get-beget român conser­vator pe cînd dd. Simulescu, Neron Lupașcu, Bonachi etc. nu sînt decît niște necunoscuți fără trecut politic și fără importanță în partid. Cum adică? Pentru că d. Simulescu, liberal get-beget, nu s-a furlan­disit, bosumflat că grație d-sale s-au grațiat condamnații de la Cluj, pentru aceasta colegiul avut și inteligent, liberal în majoritate-i, trebuia să aleagă pe d. A. Lahovari? Pentru că d. Neron Lupașcu, vechi liberal n-a încercat niciodată să pacifice Europa, colegiul avut și inteligent, în majoritate liberal, trebuia să ceară împrumut de la junimiști pe pacificatorul Europei? Ăsta e un raționament pe care poate să și-l permită un ziar junimist, dar pe care nu-l poate face un colegiu avut și inteligent. Așa prostie poate s-o scrie cineva, o vedem; dar o lume întreagă s-o facă, e cam greu de crezut.


content:
Aceia cari nu sunt deprinși a pătrunde mai adînc în cercetarea lucrurilor politice se miră încă de căderea con­servatorilor în alegerile din urmă, neputîndu-se domiri cum niciunul din șefii propriu ziși conservatori n-au putut stră­bate în Parlament. Cauza este, după părerea noastră, lesne de explicat: niciunul din șefii conservatori n-are un colegiu pe care, în adevăr, să se poată rezema la mare nevoie, un colegiu pe care să și-l fi cultivat cu răbdare, atît fiind la guvern, cît și în opoziție. Dar nu numai atît; nu numai că șefii conservatori nu-și cultivă un colegiu, dar încă își dau toată osteneala, cînd sunt la putere, ca să-și piarză, să-și depărteze orice firimiță de simpatie și de popularitate. Acești domni, cînd sunt la guvern evită, cu o fetișă tru­fie, contactul alegătorilor. Ei dacă permit vreo comunicare a alegătorilor cu înaltele d-lor fețe, o permit cel mult prin mijlocirea unui om de casă, căci fiecare boier are, în loca­litatea așa numita de baștină, un fel de reprezentant personal sau al familiei, un fel de jumătate de agent politic, jumătate de intendent. Dînsul, pe deoparte, îngrijește să trimeată toamna la curte la București conserve de casă, putinele de brînză, curcani îngrășați și altele, iar pe de alta, se preocupă cu conducerea intereselor politice ale boierului. Dînsul contrac­tează, vinde, cumpără, pune în pîine, scoate din slujbă, pro­copsește, nenorocește; în sfîrșit, are cartă albă de la boier să mîngîie și să frece cum o crede de cuviință pe toată lumea. Cînd, din joi în Paști, vine și boierul în localitate; inten­dentul strînge toate slugile, toți negustorașii scăpătați, toți flămînzii de slujbe și căpătuiții și miluiții curții și se duce cu ceata să întîmpine la barieră ori la gară pe stăpînu-său. Boierul bosumflat și plictisit de atîta dragoste din par­tea mojicilor, le spune cîteva vorbe-ngăimate, se suie cu omul lui în butcă și merge la curte, unde de obicei, ca să scape scurt de vizitele, de solicitările și păsurilor mojicilor, se preface că are o grozavă durere de cap, care-l obligă să se odihnească. Iată cum știe boierul să-și cultive colegiul electoral. Lui i se pare că precum s-alegea părintele sau bunicul său odi­nioară în Obșteasca Adunare , pe vremea lui Kiseleff , tot așa trebuie să se aleagă și el astăzi: să bată din palme, să se adune alegătorii și să-i dea majoritatea voturilor. Să luăm, pentru a ilustra cele ce spuneam, un exemplu. Ce a făcut d. Al. Lahovari , cel mai marcant dintre toți tinerii conservatori, pentru a-și asigura colegiul de Vlașca și pe cel de Vîlcea? A însărcinat la Rîmnic pe d. Herescu și la Giurgiu, pe așa numitul d. Castron, să-i conducă inte­resele materiale și să-i cultive colegiul electoral. Rezul­tatul activității acestor credincioși l-a văzut d. Lahovari. Cînd a mers astăzi la Giurgiu: unde acum un an și ju­mătate nemulțumise adînc pe o deputațiune de mari pro­prietari și arendași, d. Lahovari n-a putut întimpina pretu­tindeni decît numai răceală. Acu nu mai era la putere. D. Castron nu-i mai putea fi de niciun ajutor efectiv; votul omului de casă nu era suficient pentru a-l trimite pe d. La­hovari în Parlament. Colegiul fusese al d-lui Lahovari numai pe timpul gu­vernării conservatoare. Nefiind cultivat, terenul popularității rămăsese paragin; în cîteva zile era imposibil să-l facă d. Lahovari a da o recoltă mai mănoasă decît aceea ce-o pu­tea da. Cine e de vină? În orice caz nu d. Castron, și cu atît mai puțin partidul liberal.


content:
Vorbind mai sus despre pierderea colegiului de Vlașca pentru d. Alex. Lahovari , spuneam că d-sa ar fi nemulțumit adînc o deputăție de mari proprietari și arendași. Iată cum s-a petrecut aceasta: Anul trecut, în toiul crizei, d. Alex. Lahovari, trecînd de la moșia d-sale la București, rămîne o seară la Giurgiu la otel de Europa. Cîțiva mari proprietari și arendași, cari tocmai se întruniseră să se consfătuiască, aflînd de prezența d-lui Lahovari, se hotărăsc să meargă la d. ministru să-l roage a face pe guvern să se intereseze mai de aproape de situația precară în care se află agricultorii. Li se acordă o audiență la opt seara. La opt, deputația e întîmpinată cu să mai așteptați . Oamenii se plimbă pe stradă o oră și mai bine, căci ministrul n-avea anticameră, și tocmai dupa nouă sunt primiți. Ministrul șade pe fotoliu și negustorii în picioare. Își expun pe scurt păsurile, și d. ministru, foarte rece, căscînd din cînd în cînd, le spune că asta nefiind de resortul departamentului respectiv, d-sa nu poate lua nici o inițiativă; dar că, dacă va veni cineva așa în consiliu pot conta domnii aceia pe sprijinul d-sale. Apoi le face semn că audiența e terminată. Proprietarul vlăscean, care ne-a povestit asta, a adăogat: „Și poftea acum să-i dăm votul? Să meargă la nenea Castron, nu la mine”.


content:
Ziarele opoziției tind de la o vreme să pună în circulație o legendă care să-i aranjeze în fața opiniei pe conservatori, dar a cărei temă este absolut falsă. Acele ziare vor să facă lumea să crează că guvernul conservator s-a retras de bună voie de la putere, deși avea destulă vitalitate să rămînă acolo. Și că numai grație unei benevole abdicări a lor, parti­dul liberal a venit la putere. „Odată ce conservatorii au crezut că este bine să se retragă de la putere – zice Con­stituționalul –, liberalii erau asigurați etc.” Să ne ierte domnii conservatori a le spune verde că nici dumnealor nu pot crede o așa afirmație. Cum de bună voie, domnilor? Așa afirmații arbitrare și neadevărate ar merge să le spună cineva despre istoria depărtatei antichități; dar să răstorni astfel adevărul asupra celor întîmplate sub ochii lumii întregi alaltăieri, asta e prea din cale afară. Ori ați uitat poate? Atunci să vă aducem noi aminte cele întîmplate. Încă cu vreo doi ani mai înainte de definitiva descom­punere a conservatorilor, fracțiunea junimistă trăia cu fracțiunea curat conservatoare, cum zice românul, ca mîța cu cîinele. Această neînțelegere, mai întîi surdă, a trebuit cu vremea să izbucnească. Procesul Ressu-Robescu a fost una din manifestațiile ei cele mai caracteristice. Ne aducem aminte că încordarea de relații între junimștii și conservatori mersese așa de departe astăvară, încît era să se petreacă la Sinaia un scandal fățiș pe calea publică între un conservator tînăr și un junimist, dacă un bătrîn nu se punea la mijloc cu toată autoritatea lui. Gazetele conservatoare și junimiste de pe atunci își schimbau zilnic cele mai crude lovituri. Așa dezbinați i-a găsit acum două luni și ceva, M. Sa Regele care se întorcea din străinătate. Dînșii, sau, mai bine zis, conservatorii puri sperau într-o nouă legislatură sub umbra căreia să se cocoloșească iarăși o învoială măcar superficială, ca astfel s-o mai poată duce tîrîș-grăpiș cît se va mai putea. Junimiștii însă mai șireți, simțind că orice leac e de prisos la așa boală așa de înaintată, își dau demisia din cabinet la 11 septembrie, și lasă pe d. Lascăr Catargiu singur să ceară dizolvarea Adunărilor. Lucrurile trăgănesc cîteva zile. Conservatorii fac fel de fel de combinații. Se imaginează un minister Cantacuzino , altul general Manu , altul iar Catargiu. Lumea sta grămădită pe strade și-n fața Palatului să vază ce are să iasă din această supremă zbuciumare. În vremea aceasta, cînd care­tele boierești intră și ies, umblă forfota de colo pînă colo, ia să vedem ce ne spun ziarele conservatoare? Nici mai mult nici mai puțin decît că guvernul conser­vator nu cade, nu are de ce , nu poate cădea. Iar la bănuielile cît de palide, de o eventuală chemare a liberalilor, acele gazete conservatoare răspund în zeflemea, excluzînd din socoteală pe partidul liberal, a cărui chemare ar intra în domeniul imposibilului. În sfîrșit, zdrobiți de osteneala zadarnică, după ce-și sleiră tot restul de putere ca să se ție acățați de jețurile ministeriale, tot conservatorii trebuiră să cază, iar ziarele lor constatară, în sfîrșit, și ele că ceea ce a fost în adevăr de domeniul imposibilului nu fusese venirea liberalilor, ci rămînerea conservatorilor. Și după toate acestea mai încercați a va pune în circu­lație falsa dv. legendă? – conservatorii s-au retras de bună-voie. Lăsați măcar să treacă o sută de luni pentru ca să vă aruncați falsa poveste – a doua zi, după întîmplare, așa ten­tativă nu poate fi decît ridiculă. Asta e tot așa de gogonată ca și cum ați povesti cu fertila dv. fantazie, că a fost odată ca niciodată doi bravi eroi, Mărunțelu și Zdrelea , cari au luptat pentru liberarea din robie a unei provincii numită Grozăvești și, cari la sfîrșitul unei glorioase carieri de eroi și martiri, au asistat în persoană la inaugurarea statuielor lor cioplite în marmură de Telega . D-alde astea se scriu în istorioarele morale pentru grădina de copii, dar nu în gazetele unor bărbați politici.


content:
Dacă a fost o administrație mai scandaloasă sub regimul trecut, apoi desigur a fost administrația ministerului de in­strucție și culte. Într-unul din numerele noastre trecute, am arătat cum un elomnișor protejat a supt pînă la sînge prin o duzină de guri din țîțele bugetului respectiv. Dădusem pe acel domnișor ca un specimen din ceata sugătorilor, căci a fost într-adevăr o ceată și încă foarte numeroasă. Orice protejat al cutărui sau cutărui boier căpăta, sub pretextul literaturii, artii sau științii, dacă nu o rentă, cel puțin un dar de cîteva sute de lei. Se prezenta cu un caie­țel de cîteva file la d. ministru și-l ruga cu respect să bine­voiască a încuraja literatura, a-i da din fondurile ministe­rului mijloace de tipărire și a cumpăra apoi un număr însemnat de exemplare pentru premii școlare. D. ministru aprobă, ba adesea se-ntîmpla ca protejatul să vie cu mîna goală și să capete aconto și uneori chiar suma toată înainte de tipărirea a atîtea exemplare a unei opere care se va scrie. Apoi veneau bursele, celebrele burse acordate unor prote­jați pentru a urma în străinătate studii cari se pot urma foarte bine aci la noi, cum e Dreptul, de exemplu. Dar asta încă nu e nimic pe lîngă un abuz de care se vorbește cu insistență, și a cărui fir ar trebui urmărit, pentru ca, descoperindu-se netăgăduit adevărul, s-ar da fru­mos pe față modul cum regimul trecut știa să mistuiască banii publici. O cercetare amănunțită pe cei patru ani trecuți a soco­telilor ministerului cultelor și a socotelilor tuturor instituți­ilor mari atîrnătoare de acel departament, credem că ar fi de dorit. Noi credem că a se arunca lumină asupra celor petrecute în acel departament, n-ar fi deloc rău.


content:
După cum ne spun ziarele opoziției, pînă acum nimeni nu este înscris pentru discuția generală la Mesajul Tronului în Senat. E de mirare lucru. Știm că în Senat opoziția este reprezentată prin dd. Maiorescu , Toma Chircu și Brabețeanu. D. Maiorescu este un orator care nu-și cheltuiește ușor talentul. Este cunoscut că distinsul orator, mai cu seamă de cîțiva ani încoace, nu rostește mai mult de un discurs, cel mult două într-un an. Fie din lipsa de avînt pe care nu i-l poate inspira jocul instituțiilor parlamentare, fie din o oboseală pricinuită de o prea mare activitate politică în anii din urmă, d. Maiorescu, deși rămîne un mare orator, nu mai poate fi socotit printre luptătorii întreprizi. Genul d-sa­le, mai mult academic decît politic, îl împiedică de altă parte de la lupta fieroasă. D. Toma Chircu nu este orator, nici om politic, ci un par­tizan simplu. Dacă d-sa ar fi printre rîndurile partidului liberal, suntem siguri că modesta d-sale persoană ar face obiectul celor mai răutăcioase critice. Lipsa d-sale de întî­ietate în rîndurile colegilor, modestia și lipsa d-sale de pre­tenție, ar fi exploatate în sensul în care sunt azi exploa­tate aceleași bune calități ale partizanilor noștri, cari n-au numele trecut în Dicționarul contimpuranilor . Pe dd. Maiorescu și Chircu nu ne mirăm a nu-i vedea înscriși la discuția asupra Adresei. Ceea ce ne miră este lipsa d-lui Brabețeanu. Ne obișnuisem a conta pe acest pri­mus inter pares ca pe o figură menită a face totdeauna sen­zație. Cu regret trebuie să constatăm că d. Brabețeanu de la o vreme, tinde a ne desminți iluziunile. De la cel mai tînăr dintre senatori ne așteptam la o primă ieșire-n are­nă care să zguduie tribunele de aplauze. D. Brabețeanu se abține însă. Care să fie cauza? Nu cumva acest tînăr con­servator se conservă pour la bonne bouche ? Așteptăm cu mare nerăbdare debutul acestui leader, și-i promitem să-l ascultăm cu sfințenie.


content:
Dezbaterile asupra Adresei la Senat au atras din nou luarea aminte asupra tendințelor pe cari gruparea junimistă a încercat, și încearcă să le introducă în politica țării. Oca­ziunea a fost cu atît mai bine venită pentru dezvelirea aces­tor tendințe și năzuințe, cu cît conservatorii nefiind repre­zentați în Senat decît prin doi junimiști, dintre care unul e teoreticianul și oratorul grupării, acestora le reveni sar­cina de a discuta programul și activitatea de pînă acum a guvernului, cum și de a expune dorințele opozițiunii, opiniunile și credințele ei, – dacă acest din urmă cuvînt se poate întrebuința pentru junimiști. D. T. Maiorescu , care a vorbit la Senat în numele con­servatorilor și-a îndeplinit sarcina cu toată conștiinciozitatea unui perfect opozant. Combătînd proiectul de Adresă, d-sa n-a uitat să se folosească de toate mărunțișurile neînsemnate și mai totdeauna neezacte, cari circulă zilnic în presa conservatoare contra guvernului; nici constituționalitatea venirii liberalilor la putere, nici violentarea liber­tății electorale din partea guvernului prin presiuni morale și prin cuvîntările ținute de miniștrii liberali în întruniri publice; nici tendințele demagogice ale guvernului liberal, care aleargă însetat după popularitate și nici măcar chestia națională, niciuna din toate aceste teme bogate pentru un vechi parlamentar n-a fost neglijată de d. Maiorescu, care s-a folosit de fiecare în parte și de toate împreună spre a demonstra, nu numai superioritatea regimului conserva­tor, ci mai mult, nelegimitatea guvernării liberale pe care a găsit-o – nu vă mirați? – mai puțin constitutională decît chiar acea a d-lui Teodor Rosetti în 1888! Cu forma sa aleasă, cu gesturile sale largi și onctuoase, cuvintele căzîndu-i unul cîte unul de pe buze, disprețuitor și rece, d. Maiorescu și-a rostit cu cunoscuta-i măiestrie de cuvînt elegantul său discurs, al căruia fond îl fomau ju­decăți ca aceea mai sus arătată. El a produs o adîncă impresie asupra ziariștilor conservatori, măguliți cînd și-au văzut micile lor argumente de șicană folosite într-un mare discurs parlamentar și mai ales îmbrăcate într-o formă li­terară aleasă. D. Maiorescu i-a răspuns d-lui D. A. Sturdza , președin­tele Consiliului și șeful partidului liberal. D-l D. A. Sturdza mărturisește singur bucuros că nu e orator. Nici gesturile nu le are dinainte pregătite, ba este chiar cam sărac în gesturi; nici forma frazelor nu o are dinainte pregătită. I se întîmplă uneori să-și citească dis­cursurile; nu i se întîmplă niciodată să le reciteze. Fondul discursurilor sale interesează însă foarte mult pe actualul președinte de Consiliu, atît de cunoscut pentru abundența de fapte, date și cifre pe care-și întemeiază argumentările. Dacă ar fi să facem o comparațiune între d-nii T. Maio­rescu și D. A. Sturdza ca vorbitori, am zice că, pe cînd unul este elegant retor, pe atît celalt este de serios cuvîntător, pentru care cuvîntul nu e numai mijloc de a face fraze frumoase, pentru a acoperi argumentări găunoase, nici de-a­și desfășura erudiția filosofică sau literară, ci mai presus de toate, de a expune clar și fără pretenții, dar cu gravi­tatea cuvenită, părerea sa asupra lucrurilor publice. Înțelege astfel oricine ce greutate are, în afacerile poli­tice, cuvîntul d-lui D. A. Sturdza și pentru ce, așadar, pă­rerea pe care d-sa a expus-o cu ocaziunea discuției Adresei la Senat, asupra junimismului, merită să fie relevată. În discursul prin care a răspuns d-lui Maiorescu și a desfășurat programul guvernului, d. D. A. Sturdza s-a ocu­pat în mod incidental și despre junimiști și junimism și i-a caracterizat pe ei și tendințele lor în cîteva cuvinte numai, dar într-un mod nu se poate mai drept și mai puternic ca primejdioși în primul rînd pentru regulata dezvoltare a acestei țări. Două însușiri caracterizează mai ales pe junimiști: Transportînd în afacerile Statului ideile scumpe lor în filosofie și în literatură, junimiștii s-au făcut apostolii scep­ticismului politic. De altă parte, cosmopoliți în înțelesul cel mai rău al cuvîntului, junimiștii propăvăduiesc, prin faptă și cuvînt, dar mai ales prin faptă, desconsiderarea cea mai deplină a elementului românesc. Aceste două tendințe s-au manifestat totdeauna și în toate ocaziunile de către junimiști. Ele s-au văzut la ei pe când erau la putere și cînd batjocoreau instituțiile țării și-și rîdeau de naivii cari țineau la ele, în vreme ce refuzau orice sprijin elementului român și acordau toate ajutoririle străinilor. Aceste tendințe s-au văzut dealtfel și în discur­sul d-lui Maiorescu, care oricît de meșteșugit, n-a putut to­tuși ascunde năzuințele scumpe inimii sale. A arăta cît sunt de primejdioase ambele aceste idei ju­nimiste e de prisos, căci e de prisos să spunem că în politică nu cu ce-mi pasă mie! și cu scepticismul, ci cu dragostea pentru lucrul public, cu neîncrederea (sic!) în viitor, cu entuziasm se fac fapte mari; și nu disprețuind pe români ci iubindu-i și ocrotindu-i, oamenii de Stat vor înainta țara aceasta. E de-ajuns să spunem că, grație acestei rele activități politice a lor, junimiștii au izbutit să devină destul de odioși, pentru ca să compromită chiar și mișcarea literară pe care o reprezintă Junimea .


content:
Cel din urmă număr al Monitorului Oficial ne aduce textul discursului rostit de d. Titu Maiorescu la Senat, cu ocaziunea discuțiunii Adresei, discurs despre care am mai vorbit deja, dar la care mai trebuie să ne oprim încă­odată. Dacă am vrea să facem o sinteză – cum ar zice d. Maiorescu – a acestui discurs, am trebui să ne aducem aminte de toate ce ziarele opoziționiste au spus de două luni încoace, pentru a ataca guvernul liberal. Nici un fapt fie el și necontrolat și chiar evident inexact n-a scăpat oratorului junimist, ci a fost reprodus în discursul d-sale aran­jat, bine înțeles, cu o măiestrie care-i e proprie. Am văzut defilînd și pretinse sechestrări de alegători și recriminările contra comitetelor electorale, și tînguirile contra pretinsei sugrumări a libertății presei, și acuzațiunile în cestiunea personală – tocmai, dar absolut tocmai ca în coloanele Constituționalului , Timpului sau Epocii . Însă aceste lucruri răsuflate pe cari le-am citit de sute de ori au savoarea lor deosebită din cauza sosului cu care au fost servite; cu toate acestea, putem să le calificăm ca indigeste. Afară însă de faptele împrumutate din polemica curentă a ziarelor, d. Maiorescu s-a silit să găsească și ceva nou și a găsit două lucruri cari, dacă nu fac onoare reputației lo­gicianului, sunt cel puțin niște giuvaiere de sofistică , destul de plăcute, interesante și ceva glumețe. Voim să vorbim de două teorii constituționale dezvol­tate în acest discurs asupra modului cum s-a format guvernul actual. Întîia teorie este cum zice d. Maiorescu, aceea a „între­girii” constituționalității unui guvern, – fiindcă trebuie să știm că d. Maiorescu, în momentul cînd vorbea, nu considera guvernul liberal ca fiind complect costituțional și mai aștepta „întregirea” constituționalității prin votul Senatu­lui. Adică, după oratorul junimist, ministerul actual a fost constituțional numit de Măria Sa Regele , însă pentru a fi complect constituțional, îi mai trebuia un vot, prin care Parlamentul confirmă hotărîrea Suveranului. Precum se vede, distincțiunea e destul de subțire și ar putea da loc la o controveersă serioasă. Dar unde ea devine tendențioasă și chiar evident falsă, e cînd această distincțiune e aplicată de d. Maiorescu ca punct de plecare al unei comparațiuni între constituționalitatea guvernului de la 3 octombrie 1895 și constituționalitatea guvernului din 21 martie 1888 . Această comparațiune arată toată fineța, pentru a nu zice șiretenia, distincțiunei constituționale despre care am vorbit mai sus. Iată cum rezonează d. Maiorescu: Guvernul d-lui Dimitrie Sturdza n-a fost perfect consti­tuțional și îi trebuia o „întregire”, fiindcă Parlamentul, ca­re în momentul formării acestui guvern era în ființă, nu-l agreia; din contra, guvernul junimist din 1888, a fost per­fect constituțional și n-avea nevoie de nici o „întregire”, fiindcă, Camerele liberale cari, după formarea cabinetului lui Theodor Rosetti au mai funcționat zece zile nu i-au dat nici un vot de blam, ba chiar i-au acordat budgetul, ceea ce implica un vot de încredere. Nu ne-am înșelat, vorbind mai sus de sofism; d. Maio­rescu însuși învață pe elevii săi că sofismul este un rațio­nament bazat pe un fapt falș în totul sau în parte. În raționamentul d-lui Maiorescu găsim tocmai acest ele­ment, care i-a servit drept bază pentru a clădi sofismul d-sale. Camerile liberale n-au dat nici un vot de blam ministe­rului Theodor Rosetti și i-au acordat budgetul; aceasta este adevărat. Dar aci începe neexactitatea care falsifică rațio­namentul și face dintr-însul un sofism. D. Maiorescu știe bine, și țara întreagă o știe, că acordarea budgetului de către Parlamentul național-liberal gu­vernului junimist din 1888, n-a implicat nicidecum un vot de încredere, ci a fost, pur și simplu, un act de patriotism din partea majorității parlamentare de atunci. Eram la 21 martie, peste zece zile anul budgetar era să ia sfîrșit; ar fi fost foarte lesne majorității Camerii libe­rale să refuze budgetul d-lui Theodor Rosetti; dar atunci în ce situație s-ar fi găsit țara? Național-liberalii s-au gîn­dit la aceasta și ne aducem aminte cu toții cum într-o șe­dință ținută la Senat de majoritățile parlamentare, marele patriot Ion Brătianu , cu toată împotrivirea deputaților și senatorilor, le-a impus votarea budgetului, zicînd că budge­tul nu e al guvernului, ci al țării. Este dar falș ceea ce zice d. Maiorescu, cum că vota­rea budgetului ar fi implicat și un vot de încredere. Din contra, această votare în bloc, fără nici o discuție, fără nici o remaniere din partea noului guvern, indică lămurit în­semnătatea acestui vot. Și ne pare ciudat că din acest act de înalt patriotism al lui Ion Brătianu, d. Maiorescu să se prevaleze, pentru a face să crează lumea că guvernul junimist din 1888 a căpătat o „întregire” din partea Parla­mentului național-liberal. Adevărul e cu totul altul. Adevărul este că guvernul ju­nimist, numit de Coroană, a trebuit să lucreze pe față și pe ascuns timp de șase luni de zile, pentru a-și pregăti apara­tul electoral, pentru a sili țara să-i recunoască. Adevărul este că, șase luni de zile, guvernul junimist nici nu a în­trebat țara dacă ea îl socotește constituțional sau nu și știm cu toții în ce condițiuni s-a rostit verdictul corpului elec­toral, în octombrie 1888. A doua teorie, despre care am pomenit, este aceea care privește demisiunea deputaților și senatorilor liberali din departamentul trecut. D. Maiorescu crede, sau mai bine vrea să se facă a crede, că dacă demisiunea deputaților și senatorilor opozițio­niști ar fi fost primită de Camerile conservatoare, Măria Sa Regele n-ar fi putut să cheme pe național-liberali la putere, partidul național-liberal nefiind reprezentat în Par­lament. D-l Maiorescu trage chiar de aci o ciudată conclu­ziune, adică că liberalii ar trebui să aibă recunoștință către junimisto-conservatori, pentru că aceștia din urmă nu le-a primit demisia. Să lăsăm recunoștința, fiindcă știm cu toții că demisia nu s-a primit pentru că guvemul d-lui Lascăr Catargiu n-a voit să facă alegeri parlamentare, care ar fi grăbit sfîrși­tul lui. Dar și teoria imposibilității pentru liberali de a fi che­mați la putere, nefiind reprezintați în Parlament, este tot așa un sofism perfect pe care l-am putea întoarce con­servatorilor cari, azi, n-au niciun reprezintant în amîndouă Camerile. Se poate întîmpla, cum s-a întîmplat acum, ca un partid să fie cu desăvîrșire sugrumat în alegeri; atunci el e stabil, aceasta e drept, dar, cu toate acestea, el nu în­cetează de a exista și în anume condițiuni poate să devie un factor politic. Nu știm dacă i-ar plăcea d-lui Maiorescu apli­carea teoriei d-sale față cu partidul junimisto-conservator! Să fii un logician renumit și să clădești sofisme, aceasta este lesne, dar să spui adevărul, aceasta e greu pentru omul unui grup care n-a trăit decît prin sofisme și minciună.


content:
A făgădui e nobil, a-și ține făgăduielile burgheze, zice francezul, și se pare că întîia parte a acestei zicătoare e foarte prețuită de pretinșii noștri nobili pe cari poporul îi numește mai simplu: ciocoi . Cînd ei erau la putere făgăduiau țării în fiecare an, marea cu sarea, fără a-și bate capul a ști dacă pot să țină ceea ce au promis. Azi, în opoziție, ei ne învinuiesc pentru că nu promitem mai mult decît ceea ce putem realiza. Presa opoziționistă, d. Alexandru Marghiloman , la Cameră și d. Titu Maiorescu , la Senat, au dezvoltat această învinuire, zicînd că Mesajul de deschidere a Camerilor nu promite destul pe cîmpul activității parlamentare și guvernamentale. Pretențiosul profesor al junimismului a găsit chiar un cuvânt pe care, probabil, l-a crezut de spirit sau tipic, ca­lificînd viitoarea operă a guvernului național de „ meremetiseală ”. Firește, a zis d. Maiorescu, poate să fie nevoie de ceva meremet la ceea ce arhitecții din ministerul precedent au construit; la fiecare casă, după doi-trei ani, se cere ceva meremetiseală de zidari, foarte folositoare. D. Dimitrie Sturdza , președintele Consiliului, răspun­sese cu o zi mai înainte la învinuirea formulată de d. Maio­rescu. D-sa a declarat, în discursul d-sale în Cameră, că programul lucrărilor expus în Mesajul de deschidere nu cuprinde decît lucrările cari se vor împlini în seziunea par­lamentară actuală și că întregul program votat de parti­dul național-liberal la Iași, precum și toate făgăduințele făcute de noi în opoziție, vor fi împlinite treptat de gu­vernul național-liberal. D. Titu Maiorescu putea dar să se abție de a ne vorbi de „meremetiseală”. Fie însă și meremetiseală; e vorba numai de a ști în ce constă și ce întindere va avea? Căci d. Maiorescu, care e un om învățat, cunoaște desigur povestea despre un alt învățat care a trebuit să-și schimbe și casa și traiul, fiindcă a primit o pereche de papuci prea frumoși cari nu se potri­veau cu mobila și casa lui prea modeste. Așa poate să fie și cu „meremetiseala” despre care vorbește d. Maiorescu. Te apuci să faci ceva „meremet”; apoi vezi că „meremetul” nu se potrivește cu ceea ce a rămas; iar te apuci, iar nu se potrivește, mai cu seamă cînd „arhitecții au construit” prea prost; iar faci „meremet” și din „meremet” în „meremet” prefaci casa întreagă, încît în locul unei șandramale, te alegi cu o casă nouă și frumoasă. Cam astfel are să fie și cu „meremetiseala” pe care d. Maiorescu o atribuie guvernului național-liberal. Începutul deja s-a făcut într-un mod strălucit. Acest guvern s-a apucat de „meremetiseală”. Lucru ciudat însă „meremetul” a început de la chiar fundamentele casei. S-a schimbat cu totul însăși baza vieții noastre politice și par­lamentare, s-a schimbat modul de a face alegeri. Pe cînd sub guvernul trecut, am văzut prefecții, poliția, administrația și bătăușii făcînd alegeri, – de astă dată n-am văzut decît alegătorii consfătuindu-se și aducînd buletinele lor de vot în cea mai deplină libertate, pe cînd sub Lascăr Catargiu, am văzut la alegeri, ciomagul, chinorosul și ca­pete sparte, – acum, sub Dimitrie Sturdza toate s-au pe­trecut în cea mai perfectă liniște. D. Titu Maiorescu poate să-l califice de „meremetiseală” și acest fapt însemnat; pentru noi însă, această „meremetiseală” are aspectul unei reparațiuni fundamentale, ba chiar al unei nouă construcțiuni. Și „meremetiseala” întreprinsă de partidul național-libe­ral rezervă țării lucrări de acest fel. Dacă d. Maiorescu e curios și nu vrea să fie surprins, îl ­sfătuim să recitească programul de la Iași – zicem progra­mul de la Iași din noiembrie 1892, iar nu petițiunea de la Iași, faimoasa petițiune junimistă – și va fi pe deplin lă­murit despre ceea ce a crezut de cuviință să o califice de „meremetiseală”.


content:
Puțină lume astăzi și-o mai fi aducând aminte de o vestită foaie, care apărea odinioară în Capitală, pe vremea războiului independenței; voi să vorbesc de Națiunea română , pe care o dădeam la lumină Frederic Dame și cu mine în tovărășie. Viața acelei foi a fost pe atât de scurtă pe cît de glorioasă, așa că o pot povesti în puține cuvinte. Armatele creștine trecuseră Dunărea. Într-o dimineață mă pomenesc cu un bilețel de la Dame, cam așa: "Iubite amice, Treci îndată pe la mine. Este vorba de o afacere foarte importantă, care ne poate face norocul la amândoi." Îl cunoșteam pe Dame ca pe om deștept și întreprinzător. Fără întârziere m-am dus să-l văz, torcând pe drum fel de fel de frumoase închipuiri. În câteva vorbe mi-a spus tot planul lui: o gazetă cum n-avusese țara până atunci; o gazetă fără coloare politică; o gazetă de informațiuni de pe câmpul războiului; o gazetă care să cultive entuziasmul popular pe chestiunea independenții... Să-i căutăm numele... Numele unei gazete e greu de găsit; dar după câteva minute de gândire, Dame a fost norocos: Națiunea română ... Trăiască Națiunea română ! Am lucrat o zi întreagă pe coale de tipar să-i nemerim fizionomia... Pe seară ne-am învoit cu amicul nostru Cucu tipograful. Capul gazetei s-a aranjat frumos și am și început să dăm materie. A treia zi a apărut primul număr: jumătate cu articole de entuziasm și jumătate cu depeși și corespondențe de pe teatrul războiului. Ceea ce era mai greu de făcut era jumătatea entuziastă: nici declamațiile zadarnice nu sunt ușoare, mai cu seamă când n-ai o deosebită înzestrare pentru așa ceva. Depeșile însă și corespondențele curgeau ca din izvor, așa că încet-încet, afară de un prim articol declamator, gazeta nu mai conținea decât știri și iar știri, cari de cari mai amănunțite și mai senzaționale. De unde aveam atâtea? Le traduceam din gazete străine și le localizam. Luam dintr-o gazetă de la Viena o corespondență lungă de război, în care se vorbea de lucruri petrecute la Poradin, la Rusciuc, la Varna, la Vidin, la Constantinopol etc. Ei bine, din această corespondență făceam tot atâtea corespondențe câte lucruri conținea ea, și le datam pe fiecare ca din localitatea unde s-ar fi petrecut lucrul. Astfel, aveam corespondențe din Stambul, Vidin, Varna, Rusciuc, Poradin etc. și, ca să dăm o dimensiune convenabilă fiecărei corespondențe, peste faptul de care era vorba, turnam multă zeamă de fantazie, ș-apoi descrierea localității, notițe istorice și date statistice, mai toate luate dintr-un vechi, dar excelent pe vremea lui, dicționar de conversație. Națiunea română mergea cum nu mai mersese până atunci gazetă în țară. De unde până atunci gazetele politice nu se vindeau cu numărul, ci se împărțeau numai la abonați, tipărindu-se în cel mult 1.500-2.000 exemplare, gazeta noastră, fără nici un abonat, se trăgea de la 12 la 15 mii. Eram firește foarte mulțumiți și noi și tipograful, care avea parte de tovărășie la câștig. Tipografia Cucu era atunci în Lipscani lângă hanul Șerban-vodă, exact pe locul unde este colțul grilajului Băncii Naționale cu strada Caragheorghevici. Ziua și noaptea trăgeau mașinile numai și numai gazeta noastră; iar, în ulicioară, care era pe atunci o înfundătură, făceau un zgomot teribil vânzătorii țipând să li se dea foi: o activitate febrilă continuă. Biuroul redacției îl aveam într-o prăvălioară din aceeași înfundătură, față-n față cu tipografia. De-acolo mânam oștirile, de-acolo ordonam atacul redutelor, de-acolo vedeam fierbând gândurile statelor-majore și samovarele de la Poradin. Dame era un om cu deosebite calități - foarte harnic, neobosit și înzestrat cu o fantazie rară. Aveam o hartă a Peninsulei Balcanice și o sumă de stegulețe de hârtie pe ace cu gămălie. În fiecare zi își așeza armatele și combina mișcările probabile; și ce e drept, în cele mai multe cazuri nimerea mai dinainte mișcările, ghicind gândurile conducătorilor războiului. Mi-aduc perfect aminte că a prevăzut faimoasa diversiune a lui Mehmet-Ali pe Lom, îndată ce am primit gazetele din Viena cu descripția ei amănunțită. Dar gazeta mergea, progresa necontenit din succes în succes: 18.000. Armatele creștine împresurară acuma Plevna. Acolo trebuia să se termine la un fel războiul; către acolo prin urmare steteau ațintite cu încordare crescândă toate privirile. Într-o zi Dame îmi zice: – Gazeta noastră a întrecut așteptările mele. Am avut o idee fericită. Sunt acuma aproape sigur că ne-am făcut o situație. Națiunea română are să fie o moșioară pentru noi. – Să dea Dumnezeu! am răspuns eu fără mult avânt. Nu știu de ce, dar aveam un fel de neîncredere în viitor. Pe de o parte consideram succesul spontaneu al gazetei ca un foc de paie, care trebuia să se stingă cu atât mai curând cu cât s-aprinsese mai iute. Pe de altă parte mă gândeam că războiul o să mai dureze o lună, două, cel mult trei, și că, nemaiavând cu ce să hrănim curiozitatea publicului, o să rămânem și noi cu prea puțină hrană. Când n-o mai fi război, când s-or termina tratativele de pace - căci nu prevedeam că fără un congres european harta Peninsulei Balcanice nu se putea modifica - ce noimă va mai putea avea o gazetă care trăiește exclusiv cu corespondențe și telegrame de pe teatrul războiului? Așa mă gândeam eu; însă tovarășul meu, și mai optimist și mai prevăzător, socotea mai bine. – Dacă războiul se termină, cum e lucru aproape sigur, în favoarea armatelor creștine, nu se poate închipui ce eră de mișcare publică se va deschide în România independentă, după două veacuri și mai bine de restriște. Mișcarea economică și politică va lua un avânt nepomenit, și Națiunea română va fi primul jurnal european în țară. – Să dea Dumnezeu! am repetat eu. Nu mi-ar părea rău de loc! Pentru a întemeia însă cu desăvârșire succesul gazetei noastre ne mai trebuia ceva. În starea de încordare în care se aflau spiritele, așteptând rezultatul împresurării Plevnei, nu mai erau de ajuns corespondențele localizate după gazetele vieneze - veneau prea târziu. Ne-am gândit dar, fiindcă aveam acuma mijloace, să trimetem un corespondent special, întâi la Turnu-Măgurele și apoi chiar la Plevna. De colo până colo am găsit unul - un om cu un nume binecunoscut în societatea noastră, binecrescut, afabil și inteligent, dar boier scăpătat. Am hotărât așa: corespondențe prin poștă să ne trimeată în toate zilele, scriind în fiecare seară absolut tot ce ar fi putut afla peste zi; iar telegrame să ne trimeată imediat ce ar afla ceva important, a cărui comunicare ar prezenta vreun caracter de urgență. Pentru telegrame am aranjat un dicționar cu cheie. I-am dat boierului bani de drum, de cheltuială și leafa pe o lună înainte, și l-am expediat la Turnu-Măgurele. Acolo, om de lume, cunoscând multe doamne de la Crucea Roșie și pe ofițerii români, a intrat numaidecât în relațiuni și cu cei mai de seamă ofițeri ruși. Și în adevăr ne trimetea în fiecare zi corespondențe destul de interesante. Într-o zi, pe la începutul lui noiembrie, merg foarte de dimineață la redacție, înaintea lui Dame, care de regulă venea totdeauna înaintea mea. N-apuc să-mi scot haina, și intră factorul de la telegraf. Nu pot zice c-am presimțit ceva, dar mi-a trecut un fior prin tot corpul. Am iscălit tremurând țidula, iar depeșa am aruncat-o pe masă fără s-o deschid. Mi-am făcut o țigară, am fumat-o, și tocmai apoi am luat încetinel depeșa și fără pripă nervoasă am deschis-o. Iată-i cuprinsul, pe care nu i l-aș putea uita vreodată: "Medoc fini. Votca, Tzuica, dedans." Cetesc de zece ori, ținând alături dicționarul cu cheie: Medoc - Plevna; fini - luată; Votca - rușii; Tzuica - românii; dedans - înăuntru. Ce să fac? să stau să fac un număr de gazetă și tocmai seara să dau știrea? Peste putință! Vestea aceasta de bucurie o s-o aibă și alții; se răspândește de dimineață-n oraș, iar noi venim cu ea după-nfierbințeală. O idee. Alerg în tipografie și strig: – Să nu se strice zațul numărului de-aseară! Norocul meu! zațul era neatins. Ieșim tot cu foaia de-aseară într-o nouă ediție cu depeșa! În câteva minute, mașinile pornesc, și vânzătorii aleargă nebuni pe strade zbierând: - Națiunea română cu căderea Plevnei! Bucureștii întregi în picioare: fierbe lumea toată; încep să se arboreze drapelele tricolore... Un entuziasm furtunos... Dame, bătându-mă pe umeri, îmi zice radios: - Notre fortune est faite, mon bon! Dar n-apucă să termine, și auzim un zgomot infernal afară. Publicul dă năvală în înfundătură; huiduiește, lovește, sparge geamuri. – Fugiți! ne strigă un băiețel de la tipografie, intrând prin dos. Fugiți! vă omoară! L-am văzut pe Dame galben ca un mort; nu știu cum m-o fi văzut el pe mine. N-am așteptat altă deslușire și am ascultat fără replică de comanda băiețelului. Ce fusese? Din nenorocire, Medoc nu era încă fini , nici Votca și Tzuica încă nu erau dedans . Corespondentul nostru făcuse un chef strașnic, toată noaptea cu niște muscali, care-l asiguraseră că, pe când ei beau, Osman-Pașa se preda armatelor crucii. Despre ziuă, afumat de șampanie, ne expediase telegrama cu alte băuturi... Națiunea română trăise... Peste o lună, când a capitulat în sfârșit Gazi-Osman, eu și tovarășul meu am plâns de emoție, ca fiecare român gândindu-se la națiunea sa... Medoc fini!...


content:
În sfârșit... Mai erau câteva ceasuri până în dimineața de 11 fevruarie, când trebuia să se dea lovitura. În cazarma lor din Dealul Spirii, tunarii îmbrăcau tunurile în paie, pentru ca, despre ziuă, să poată merge în dosul palatului spre a proteja operația conspiratorilor, fără să tulbure liniștea nopții și să strice somnul pacinicilor mahalagii. Militarii își făceau datoria... da; dar nici civilii nu rămâneau mai prejos. Era ultima întrunire a secțiunilor conspirației. Ca să înțeleagă mai bine cititorul, trebuie să spun că vasta urzeală se compunea din secțiuni cu număr restrâns de membri, de la zece până la optsprezece inși. Unul din aceștia, fără să știe ceilalți, avea relațiuni cu un altul din o altă secțiune; așa că, la un moment dat, chiar dacă s-ar fi prins una din acestea lucrând, nu s-ar fi putut descoperi nimic mai mult decât o mână de oameni. Această organizațiune mazziniană fusese combinată de răposatul C. A. Rosetti, după reminiscențele-i clasice. În seara aceea, într-una din secțiuni, compusă în jumătate din câțiva tineri entuziaști și din vreo trei negustori, prezidentul, un liberal fanatic, care mâncase la '48 jimbla exilului în formă de tainuri turcești, la Brussa, ținu o scurtă cuvântare, cam așa: – Fraților! Vremea vorbelor a trecut; acum are să sune în sfârșit ceasul faptelor. Trebuie să avem curaj; momentul cel mare se apropie. Până să nu crape de ziuă, poate că vom fi chemați să facem cea mai mare jertfă pe care are dreptul patria s-o ceară de la un om. Să fim gata la tot! Să nu ne dăm înapoi de la nimic pentru a ne împlini datoria de patrioți! Când prezidentul a terminat solemna lui cuvântare, tinerii carbonari, scrâșnind din dinți, au ridicat pumnii încleștați în sus, în semn de aplauze și de aclamațiuni, știut fiind că într-o conspirațiune, zgomotul este interzis. În timpul însă când vorbea prezidentul, unul dintre negustori se căuta cu multă stăruință în fundul buzunarului de la nădragi. Îndată ce cuvântarea fu isprăvită, negustorul se sculă în picioare, scoțând din buzunar un pungoci unsuros, destul de greu, plin cu mărunțiș. Apoi, mergând hotărât la masa prezidentului, trânti zgomotos, între sfeșnice, pungociul, și zise: – Dacă a venit vremea pe jertfă, apoi cât m-ajunge partea, nu mă dau în lături! Zicând acestea, isnaful începe să dezlege baierile pungociului. Prezidentul și toți tinerii entuziaști au un moment de dezgust în fața acestui act. Unul din ei, cel mai înflăcărat, nu se poate opri a zice cu indignare: "Mitocanul, tot mitocan!" Dar cum sunt toți foarte lihniți, înfățișarea pungociului durduliu le răstoarnă cu desăvârșire mișcarea întâia. Încrucișându-și unii între alții niște priviri fulgerătoare și uitând că se află într-o cavernă de conspirație, încep să pleoscăiască din palme, strigând toți: – Ura! bravo patriot! să trăiască nenea Niță! Și palmele tinichelelor se pornesc toate cu degetele încovoiate către pungociul mitocanului; dar mitocanul, în același timp, ridică pungociul de pe masă și-l vâră în buzunar, zicând: – Bine, eu dau partea mea... Care, ce dă? Prezidentul, care se înțelesese din ochi cu tinerii, zice: – Neică Niță, aici e pe frăție, dă fiecare ce poate și cum poate. Dumnealor, că sunt mai tineri și, vorba aia, ce-am avut și ce-am pierdut! dumnealor o să-și puie, doamne ferește! viața în primejdie; că asta nu-i glumă ce facem noi! ia gândește-te dumneata: șapte puteri garante! nene Niță, și Convenția de la Paris! Care va să zică, noi ne punem contra lui Napoleon III, neică Niță... te joci! D-aia spui că dumnealor, ca tineri, pot să meargă chiar până la moarte... – Să ferească Dumnezeu! zice nenea Niță; ar fi păcat... – Da, dar vorba e: să poate? Însă dumneata, care ești altfel de om, om cu dare de mână, negustor, de, dumneata nu face pentru ca să te bagi unde să bagă dumnealor. D-aia a și împărțit Dumnezeu trebile pe pământ: unul, adică cu alergătura, și altul, vine vorba, cu capitalul; și pe urmă, toți la câștig, fiecare pe cât a pus, împart drept pentru interesurile patriei, fiindcă toți sunt patrioți!... nu-i așa? – Așa da - zice nenea Niță - acuma te pricep. – Ei vezi?... dă-ți partea. Nenea Niță a scos iar pungociul, i-a deschis baierile și a vărsat pe masă un pumn de mărunțiș: icusari, nisifiele, sfanți, sfânțoaice, firfirici și gologani; le-a socotit până la suma de cinci galbeni, apoi a legat iar pungociul la gură, zicând: – Ei! acu, cine-mi iscălește fitanția? – Care fitanție? – Pentru sumă. – Cum, nene Niță? strigă prezidentul. Cum să poate să spui dumneata așa vorbă? să ceri hârtie la vreme de revoluție? Dar nenea Niță acopere cu laba mărunțișul și dă să-l tragă iar la margine, ca să-l puie la loc. – Fără fitanție, nu pot să dau, fiindcă n-am temei la catastif. Atunci, cel mai tinichea dintre carbonari, văzând primejdia, se repede la mâna isnafului, pe care o apucă strâns, și zice: – Stai, nene Niță!... Fraților, are dreptate nenea Niță: dacă varsă negustorul parale, trebuie să aibă adeverire la mână. Uite ce m-am gândit eu: să dăm toți iscălitura noastră cu girul prezidentului. Toată asistența, cu ochii sclipitori, aprobă unanim propunerea iar tânărul ia un condei și hârtie și scrie, citind în gura mare: "Subtiscăliții patrioți, la un moment greu al nostru, pentru interesele patriei, am luat de la nenea Niță suma de 70 sfanți pe care i-o vom înapoia îndată ce vom izbuti să facem toate bune, ca să nu mai fie tiranie..." Și iscălesc toți... Ședința se ridică; isnaful mai numără o dată paralele, ia țidula, o îndoaie și vrea să plece. Atunci, prezidentul îl cheamă de la ușa, îl trage la o parte și, pe când ceilalți ies binișor unul câte unul, îi spune la ureche: – Nene Niță, eu zic că nu e bine să porți țidula asta în buzunar. Dacă, doamne ferește! nu izbutim să dăm pe Cuza jos, și te calcă poliția, și găsește chitanța la dumneata?... ce te faci? Nenea Niță stă un minut pe gânduri și răspunde, făcând cu ochiul: – Las' că o-pui eu bine; n-ai dumneata grije! Prezidentul stânge lumânările, îl conduce pe nenea Niță până la poartă și, după ce-l vede depărtându-se, se întoarce-n curte, o curte paragină de mahala, și aprinde un chibrit. Într-o clipă, de pe lângă uluci, din fundul curții, răspund alte chibrituri, aprinzându-se ca niște ecouri luminoase: era semnalul de raliare al conspiratorilor. Toți își dau întâlnire, peste o jumătate de ceas, la Rașca, unde trebuiau să bea banii isnafului, așteptând ceasul abdicării lui Cuza. La Rașca, intră unul câte unul foarte veseli și încep să comande mâncare și băutură. Când sfanții isnafului erau pe sfârșite, tunurile, cu roatele îmbrăcate în paie, ajungeau în dosul palatului, în vreme ce, prin față, intrau conspiratorii sus, salutați de garda vânătorilor... A fost cuminte nenea Niță când a luat țidula la mână... Pe când, mult mai târziu, în fața Griviței, batalionul de vânători spăla în sânge steagul mânjit în noaptea de 11 februarie, nenea Niță, fruntaș al comerțului român, ca întreprinzător de furajuri și altele, încasa, în virtutea chitanței cu data de 10 fevruarie 66, partea-i cuvenită după luptele sale pentru răsturnarea tiraniei; în virtutea aceleiași chitanțe, nenea Niță lua apoi parte printre fericiții subscriitori ai conversiei drumurilor de fier și ai Băncei Naționale. Astăzi vechiul patriot are un otel nobiliar în București, un echipaj blazonat și câteva milioane; dânsul păstrează încă cu scumpătate bătrâna chitanță, pe care o arată la toată lumea ca un pergament de nobleță, pentru a proba câte sacrificii a știut el să facă odinioară, în vremuri grele, pentru patrie... Și încă tot mai face: de exemplu, a subscris pentru monumentul lui Brătianu douăzeci de lei și pentru al vânătorilor cinci. Totdeauna entuziast și generos ca și în ajunul lui 11 fevruarie, nenea Niță, cu calitățile lui de inimă, trebuia să prospereze și merită să fie stimat.


content:
D. ministru de externe a fost alaltăieri victima unui accident destul de neplăcut. D. Al. Lahovary, după o noapte de veghere și de studii, vine la Senat cu un teanc de note, materialul discursului d-sale în cestiunea comunală, pe care și le așază pe pupitrul ministerial. Rândul ministrului de a lua cuvântul se apropie. Ministrul vrea să-și arunce încă o dată privirile pe notele sale, fructul unei nopți întregi de studii. Dar, Dumnezeule mare! notele au dispărut. Caută-n sus, caută-n jos, nimic. Jumătate supărat, jumătate îngrozit, neștiind ce să crează, începe să-ntrebe în dreapta și-n stânga: nimeni n-a văzut notele. Pe sub pupitru, pe sub bancă — nicăieri; busola oratorică s-a pierdut! — E o infamie! strigă ministrul mânios, trântind cu mâinile pe pupitru! Asta nu e parlamentar! asta nu se face! — Ce e?... ce e?... și un cerc simpatic începe să se strângă împrejurul ministrului, care spumează de ciudă. — Mi s-au prăpădit notele! mi le-a sustras opoziția desigur! Asta nu e leal! N-am dormit o noapte întreagă ca să mi le aranjez, și poftim! Domnii din opoziție mi le sustrag! Astea sunt farse neomenoase! În timpul acesta, domnul Urdăreanu ia cuvântul: — Eu, domnilor senatori, aș fi avut multe de zis în chestia comunală, dar fiindcă mi s-au prăpădit notele... — Și dumitale? întrerupe ministrul. A! atunci e o sistemă: s-o știm ! — Dar cine poate să le fi luat? adaogă ministrul privind fulgerător pe un senator din opoziție care zâmbește în față-i și care-i răspunde dând din umeri: — Știu eu? — D-ta, desigur. Fii bun și dă-mi notele! nu umbla cu mofturi de-astea. Astea sunt glume puțin parlamentare... în nici un parlament european nu se fac astfel de farse!... — Dar, domnule ministru, îți jur! și toată lumea începe să râză. — Atunci desigur d-ta, zice ministrul cătră un altul. — Pe onoarea mea! Asupra acestora, i.p.s. sa mitropolitul, atras de aglomerația de dinaintea băncii ministeriale, se apropie cu zâmbetu-i sfânt și împăciuitor: — Ce e, taică? — Înalt prea sfințite părinte, mi-au luat notele; cine? cine? — De! știu eu, taică? eu am demisionat de acu, nu mai m-amestec în politică. —A! strigă atunci ministrul văzând pe Costache ușierul, cunoscut pentru nestrămutatele lui principii liberale. A! infam colectivist! tu mi le-ai luat? Și se repede roșu ca focul, apucă pe adversarul său de piept și-ncepe să-l zguduie cu putere: — Astea vi sunt mijloacele de luptă? Notele! Dă-mi notele! Am lucrat o noapte la ele; dă-mi-le înapoi că te zdrobesc. — Să n-am parte de ochii mei, coane Alecule! Să n-apuc să mai văz pe liberali la putere, dacă le-am văzut măcar! Ministrul aruncă departe pe Costache și se-ntoarce bufnind la banca ministerială. Tocmai atunci, iată și conul Lascarache, prezidentul consiliului, reintră, venind de-afară în bancă. Ministrul de externe începe să povestească istoria notelor pierdute prezidentului, care-l ascultă distrat jucându-se cu un mototol de hârtie. D. A. Lahovary își aruncă ochii la mâinile prezidentului, și oroare! ce vede? La moment îi smucește mototolul și-l desface cu o mișcare febrilă. Ce era? Un fragment din faimoasele note, fructul unei nopți întregi de studiu, un fragment cu care conul Lascar rămăsese în mână ghemuindu-l și mototolindu-l din distracție. — M-ai nenorocit, coane Lascarache! exclamă exasperat ministrul de externe. Mi-ai prăpădit notele! — Îrracan de mine, bre omule! răspunde prezidentul. Da eu stric? Mata de ce nu ți le păstrezi noatele și le lași de se târâie de colo până colo? Iaca, vezi! Se-ntâmplă: de degrabă pune mâna omul pe orice petică îi iese-nainte! Amu, potrivește și mata discursul cu aiestea care au rămas... De unde să le mai luăm pe celelalte?


content:
— Cum stăm cu bulgarii? întreb pe amicul meu X... — Nici așa, nici aminteri. — Nu-nțeleg... — Cum, nu-nțelegi? Firește... fiindcă, păcum spui d-ta: nici așa, nici aminteri, însemnează parcă n-am sta în nici un fel, și într-un fel oarecare trebuie să stăm. — Nu; voi să spun că nu stăm mci bine, nici rău. N-ai citit ziarele? — Le-am citit; dar îți mărturisesc că din ziare înțeleg și mai puțin decât din vorba dumitale. — Cum se poate? pesemne că nu ești deprins a le citi. Ia să le citim împreună. Atunci amicul meu scoate un vraf de gazete din buzunar și începem a citi cu toată atenția: „Ieri și azi noapte au circulat în oraș fel de fel de știri, care de care mai alarmante, asupra celor ce se petrec la granița Dobrogei. Din informațiuni foarte pozitive aflăm că bande de bulgari ar fi trecut granița și că s-ar fi încăierat cu anteposturile române. Nu se poate ști până acuma rezultatul acestor ciocniri, cari pre cât aflăm au fost foarte înverșunate. Ceea ce putem spune cu siguranță, este că aceste lupte sângeroase trebuie să fi făcut victime de o parte și de alta. Guvernul nu mai poate tăcea! guvernul trebuie să vorbească! guvernul nu poate lăsa țara în grozava neliniște, în care o aruncă lipsa de știri pozitive de pe câmpul luptei." — ...trecut granița... încăierat... ciocniri înverșunate... lupte sângeroase... victime... câmpul luptei... A! zic eu, atunci stăm rău de tot. — Așteaptă, spune amicul X... Citește aici. Citesc: „Voim a proba încă o dată publicului, cât crezământ trebuie să acorde știrilor răspândite asupra unor conflicte la granița dobrogeana între niște bande bulgare și oștirea noaslră. Iată ce știri primim din localitate, de la o persoană foarte serioasă, incapabilă de a altera adevărul: «Câteva cete de bulgari muncitori cu pașapoarte în regulă s-au prezintat la pichetul de la Ostrov pentru a trece granița. O persoană care a văzut aceasta, fiind desigur foarte impresionabilă, a alergat imediat să înștiințeze autoritațile militare române, exagerând faptul, ca toate persoanele impresionabile. Bulgarii aceia erau oameni pacinici... Altfel, aici pace și liniște.»" — A! zic eu, răsuflând, dacă erau muncitori nearmați, având pașapoarte în regulă, și dacă altfel e pace și liniște — atunci stăm bine! Amicul X... zâmbi de credulitatea mea și începu să-mi citească: „Știrile de la graniță devin din ce în ce mai alarmante. La Silistra este o fierbere militară neînchipuită. Acolo colonel Dandaneski și cu Sarafoff țin discursuri nebunești trupelor regulate și bandelor de revoluționari, cari bande ar număra până acum aproape 50.000 de oameni. Dintr-un moment în altul trebuie să ne așteptăm la o lovitură a acestor descreierați, cari dictează azi în Bulgaria. Să fim gata!" — Am înțeles, zic eu mâhnit. Guvernul bulgar, oricât ar vrea să fie de cuminte, nu mai poate înfrâna pornirile militariste ale lui Dandaneski și turbarea șovinistă a lui Sarafoff... Atunci, se-nțelege, stăm rău! — Poate că nu, zice X... și-mi dă să citesc altceva: „Dăm din sorginte autorizată știrea că în Bulgaria de răsărit, adică spre granița Dobrogei, și mai cu seamă în districtul Varna, a izbucnit revoluția printre țărani, din cauză că sunt amenințați a li se ridica dijma de pe câmp. Țăranii sunt furioși și gata a lupta până la extremitate. Corespondentul nostru ne dă cu foarte puțină rezervă știrea cum că palatul prințului Ferdinand de la Euxinograd este amenințat a fi dărâmat și incendiat de țăranii revoltați. De aceea, prințul Ferdinand nu s-a oprit la Sofia, ci a plecat numaidecât la Varna." — Puțin îmi pasă de palatul prințului Ferdinand! zic eu. Și dacă e vorba, chiar nu-mi pare rău... O revoluție agrară la vrăjmașii noștri nu ne poate face nici un rău, ba, poate, din contra... Atunci stăm bine! — Iar atât de bine, nu. Ia să mai citim: „Un ziar din Budapesta sosit azi dimineață ne spune că o persoană din anturajul prințului Ferdinand ar fi declarat într-un interview că, după cum stau spiritele în Bulgaria, războiul ar fi inevitabil." — Aoleu! strig eu. Dar amicul X..., trecând cu ochii pe o altă coloană, urmează: — „Oficioasele austriace susțin că, oricât de înăsprite ar fi relațiile celor două tinere state vecine, este mai mult ca probabil că totul se va termina prin aplanarea pacinică a acestui regretabil conflict." — Bravo! — Stăi nițel. „La Silistra se aduc mereu tunuri... Totul ne face a crede că bulgarii, cari voiau să facă a izbucni răscoala în Macedonia, văzându-se descoperiți, vor acuma să precipite deznodământul complotului lor, aprinzând focul mai devreme decât se putea cineva aștepta. De aminteri, un ministru al lor, Karaveloff, a zis: «Un război, oricât de improbabil ar părea, poate fi totdeauna posibil!»" — Atunci, ce mai vrei? este o declarație oficială... Stăm rău! — Încă nu! Și urmează citirea: — „Noi nu vrem deloc război, a zis ministrul Ivancioff..." — Atunci, dacă nu vor, stăm bine! — „Trei șalupe bulgare cu explozibile..." — Stăm rău! — „Supraexcitarea populației rurale bulgare, în ajunul ridicării dijmei, este desigur una din cauzele desfășurării de forțe armate dincolo de Dunăre. Guvernul bulgar profită de conflictul cu România, ca să poată chema rezerviștii, cari în revoluția agrară din urmă au condus pe rebeli." — Bine! — „Corespondentul nostru ne telegrafiază că depeșile-i sunt refuzate la telegraf. E o fierbere grozavă la Silistra, Arab-Tabia și Ostrov. Peste putință să mai treacă cineva la bulgari fără să fie împușcat." — Rău! — „Mă duc astăzi la Silistra și la Arab-Tabia." — Bine! — „Bulgarii nu mai lasă vaporul nostru să intre în oraș." — Rău! — „Agentul navigației noastre secuestrat pe ponton." — Rău! — „În Sofia panică... Agenția română în primejdie..." — Rău! — „Alaltăieri, am văzut, în Sofia, plimbându-se prin oraș pe d-na Mișu, soția agentului nostru diplomatic, cu copiii." — Bine! — „Românii din Sofia tremură de groază... N-au curaj sa iasă un moment pentru a-și vedea de afaceri..." — Rău! — „Ieri s-a deschis cu multă solemnitate cursurile școalei primare române din Sofia, în prezența d-lui Mișu, agentul nostru diplomatic pe lângă guvernul bulgar." — Bine, zic eu. — Ei? întreabă X... — Ei! zic eu. — Așa e că pân-acu nu stăm nici bine, nici rău, adică nici așa, nici aminteri. — Așa e! răspund eu.


content:
Așa de june Moftul și deja mâhnit și trist? iată ce-și va zice desigur publicul văzând foița noastră cernită. Da, trist! da, mâhnit! da, cernit! Durerea adevărată e sobră de cuvinte, este mută... Să tăcem dar și să plângem: Consumatum est! Ieri s-a dat în Dealul Mitropoliei, cu 95 bile albe, contra 22 negre, lovitura de moarte României! Onoare celor 22 bile negre! ele singure sunt români adevărați! Căci — acele 95 bile albe nu sunt albe decât în batjocură: albul nu e coloarea doliului, nu e coloarea asasinatului și a morții, nu e coloarea trădării! ele nu pot fi prin urmare, nu sunt adevărații reprezentanți ai țării. Nu! acea majoritate care, la amenințările băncii ministeriale, își pleacă botul și dă votul; acea majoritate, care o dată măcar nu e capabilă a trece în minoritate, nu reprezintă România! peste putință! A presupune un moment aceasta ar fi să credem că o națiune se poate sinucide singură pe sine însăși, și ar fi nebunie să bănuim măcar o clipă o națiune cu rațiune capabilă de așa aberațiune! Protestăm energic dar! Țara și Istoria să judece! Ieri s-a votat monstruoasa lege a d-lui P. P. Carp asupra școalelor profesionale așa cum a voit ministrul nerromân, care, ca briganzii, a pus Camerei servile cuțitul la gât strigându-i fioros: votul sau viața! Penibil! terribil!! orribil!!! Ieri s-a votat aservirea noastră economică! Ieri s-a jertfit poftelor străine interesele române, sălbăticiei străine corpul României, antropofagiei judaice carnea și sângele Națiunii! Sărmană Românie! De opt ori nefericită țară, căci în adevăr ești nefericită de atâtea ori câți sfetnici are Coroana de oțel pe care ți-ai smuls-o din gura tunului inimic! Mizeră Românie! Ai fost trădată, insultată, micșorată, murdărită, batjocorită, tăvălită, maltratată, înjosorâtă, ruinată, vândută, calcată, zdrobită de cătră regimul de urgie al bunului plac, al violenței, fărădelegilor, bandelor de pușcăriași și de bețivi, infamiei, crimei, aberațiunii, ignoranței, nebuniei, trădării, murdăriei, chinorosului! Ieri, vineri 5 fevruarie 93, la orele 4 p.m., ieri, zi funestă și blestemată! s-a votat acea lege antisocială, antieconomică, antipatriotică, antinațională, antirromână, acea lege prin care evreii săraci nu sunt opriți de a învăța vreo meserie! Am zis că durerea e sobră de vorbe. Atâta dar! Iată prin urmare de ce, deși atât de june, Moftul este trist și cernit. Iată de ce Moftul a ținut ca o sfântă datorie față cu patria sa, cu poporul său, cu națiunea sa, să apară astăzi în chenarul de rigoare la așa lugubru-solemne ocaziuni! Și dacă mai regretăm ceva este că nu există o coloare și mai închisă și mai posomorâtă decât negrul pentru a reprezenta și mai bine doliul românismului trădat!


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] Fata mamii Ilinchii era bălană, plăviță, cu părul galben-auriu ca spicul grâului copt, răscopt, tocmai cum e bun de secerat, cum e pâinea a bună de mâncat și-i place puiului golaș de pitpalac să-l ciugulească și să-l înghiță pe nemestecate în gușa lui îmbrăcată în puf bogat, moale și dulce. Smărăndița mamii Ilinchii era tânără ca o dimineață de primăvară caldă, blândă, senină, mânoasă și încropită, când ciocârlia se avântă și-și dă drumul, nebună, săltă- toare, zglobie, pe aripele vântului ușuratic și zburdalnic, spre a arunca, către albastru și limpede, ca peruzeaua cea mai nestimată, ciripiturile ei argintii și călduroase, aprinse, fierbinți. Copila avea ochii negri, negri ca mura de pădure coaptă, răscoaptă, cum e când e bună de mâncare, dulce și acră; dulce, nu să te leșine pe inimă; acră, nu să strepezească dinții, ci dulce și acră, acrișoară și dulceagă cum îi place și ursului, cât e el de ursuz și de nemulțumitor, s-o guste. Subțirică de se-ncovoia ca o nuia de corn verde, când o fluieri în vânt cu putere, și răsărită ca o ramură de garoafă bătută, căreia stă să i se deschiză-n vârf bobocelul ascuns, care de-abia așteaptă să-i plesnească gogoașa ca să te îmbete cu mirosul său din destul, arătându-și vesel frunzulițele catifelate și crețe ca o horboțică de borangic subțire de poți să-l spargi cu limba. Așa era copila Ilinchii, a Ilinchii, o gospodină bătrână, cinstită, harnică, vioaie, cuminte, neobosită și neodihnită, care începea munca de cu nopticica, până să nu înceapă cocoșul cel berc, fala satului întreg, să cânte la cântători cucurigu gagu, de cotcodoceau toate puicile și găinele, ba și cloștile pe cuibarele lor. Și muncea și făcea pânză în patru ițe, fote și catrințe bătute și marame de borangic și velințe și scoarțe în zece fețe și chilimuri pestrițe și plocate flocoase și altițe cu cocoșei și păsărele și flori în fel de fel de ape, și toate le făcea. Iar Smărăndița mamii Ilinchii mergea cu Murgana la apă, s-o adape, și cânta un cântec duios, plângător, o doină jalnică, molatică, domoală, pătrunzătoare, de răsuna peste toată valea-nverzită, înflorită și smăltată cu brebenei, viorele, didiței și micșunele, galbene, roșii, albastre, pestrițe de toate neamurile și de toate fețele. Mama ei muncea toată ziulica, cât e ziulica de mare, de mândră, de albă, luminoasă și lungă și blagoslovită de Dumnezeu, muncea și lucra și-și bătea capul și mintea și gândul și zicea în sufletul ei: „Helbet! Dumnezeu o fi bun și cu noi!" Și Smărăndița cânta și mâna pe Murgana la izvor, la șipot să-i dea apă proaspătă, rece și curată din inima pământului, și Murgana făcea: Muu ! muu ! după ce bea; și Smărăndița, nebună, zglobie, ca un fluture împistruiat pe aripe cu toate fețele câmpului și stelele cerului, răspundea mângâind-o pe Murgana: — Helbet! Murgano, lasă că o fi bun Dumnezeu și cu noi! Dar pe urmă, se gândea ce se gândea și o podidea plânsul, și plângi și plângi și plângi, de curgea din ochii ei mai bogat, mai limpede, mai cald decât din șipotul rece, în care Murgana se juca cu botul ei dulce, moale și care mirosea a lapte muls numai de-atunci. Murgana, după ce se mai odihnea, iar bea, și bea și bea, și apoi se uita la stăpâna ei și iar bea. Și Smărăndița zicea oftând: — Aide, Murgano, sora mea; aide acasă: ne așteaptă mama... Mama?... Nu!... ne așteaptă bătrâna!... Bătrâna? Nu!... Ne așteaptă... Doamne! Doamne!... ne așteaptă nenorocita! Și Murgana părea că înțelege, părea că pricepe, părea că pătrunde și-și tălmăcește limpede și pe de rost dorul fetei... Și nu mai vrea să bea și pleca, și Smărăndița după ea. Și șipotul rece în urma lor sta pe loc și șlângea mereu... De ce plângea Smărăndința?... De durere! De ce o durea pe Smărăndița?... O durea că se gândea... La ce se gândea Smărăndița?... La ce?... II [ modifică ] Sus pe dealul înalt, între salcâmii care aruncă departe-departe talazuri-talazuri de un miros îmbătător, adormitor, omorâtor de dulce, amețitor, din ploaia albă ce cerne din crăcile lor verzi, pe o pajiște împodobită cu mii și milioane de pestrițături de flori, care mai de care întrecându-se în mândrețe, în strălucire, în fețe și în miresme, stau casele proprietarului, albe, drepte, înalte, mari, bogate și fudule, cu pridvorul lor cu stâlpi subțiri și încârlionțați, cu gârliciul beciului răcoros și tainic, plin cu butii de pe vremuri, cu alb, roșu, negru, profir, de-ți aprinde sângele în vine să fii măcar bătrân dintre oltenii lui Tudor Vladimirescu. Și gârliciul este închis cu două uși cu găuri lucraten struncărie, de vine fiecare două găuri una în câte opt colțuri și alta în câte douăsprezece, și încuiate cu un lacăt mare și gros cât o ploscă de nu-l poți sparge să se puie cinci voinici cu topoarele pe el. Strălucește și bate la ochi de departe, hi! hi! tocmai de un sfert de poște boierească, tocmai de pe dealul de dincolo de moara lui moș Tănase Cârnul, bătrânul care are nasul tăiat de când veneau turcii puhoi peste biata țară, că și spune bătrânul: — Hei! hei! Ce era pe vremea mea, voi n-ați apucat! Să fi văzut voi, dragii moșului! — Da, ce era, moșicule? întreabă copiii și femeile, bărbații și fetele. — Era nevoie mare, le răspunde moș Tănase. Când răsărea soarele de primăvară, mândru, mare, aprins, rotund, și bătea drept în curtea din deal, sclipeau toate zidurile albe, de ți se părea că e o hârtie sclivistă ori o batistă spălată și-nălbită în două sute de ape. Și care călător trecea pe acolo, ori pe jos, ori călare, ori în căruță, cu un cal, cu doi, cu trei, ori cu oricâți să fi fost, că era drum umblat și bătut, nu se putea opri să zică: — Doamne! Doamne! Ce mândrețe de case, de parcă e un palat din poveste în mijlocul raiului!... Dar ale cui or fi, moșicule? — Ale cui să fie? zicea Tănase, moșul bătrân, cuminte, liniștit, înțelept, domol. Ale cui?... Ale proprietarului. Și oamenii ziceau încet: — A! Ale proprietarului! Erau bătrâne casele proprietarului, dar proprietarul era tânăr. Tânăr de vârstă era el, dar bătrân de suflet și casele erau bătrâne de vârstă, dar trainice și tinere-n ziduri. Și se vedeau... se vedeau bine ori de unde din sat. Dacă ieșeai dimineața în zori, când mugesc vitele spre pășune, ori la nămiez când e soarele-n puterea lui, de fuge vaca de muscă și stă la adăpost de umbră, și rumegă, ostenită, gâfâind de zăduf, răsuflând tacticoasă și apărându- se alene cu coada, când la dreapta, când la stânga, când în sus, când în jos, tot de ele dai cu ochii; tot pe ele le vezi fudulindu-se tot acolo în vârful dealului și seara după soareapune, când se potolește lumea și se joacă toți copilașii și vin să ceară la mama, din găleată, lapte muls cald, fiecare cu covățica lui și cu bucățica lui de mămăligă, și zice: — Mamă, dă-mi și mie, mămucă, că și eu am fost cuminte... Și mămuca îi zice: — Iacă nu ți-oi mai da și ție, că destul lapte ai supt cât erai mititel; să mai dăm și vițelușului, săracul! că el e de țâță... Dar tu ești flăcău mare... mâine-poimâine te ia la oaste... parcă te văz cogeamite ofițer! Dar copilul, jumătate mândru de vorbele mămulichii, jumătate supărat că nu vrea să-i dea lapte, zice: — Ba, eu voi lapte. Și mama îl pupă și-i dă lapte în covățica lui; iar copilul zglobiu râde și bea laptele, și mama iar îl pupă. Din tot satul ca din tot satul, dar de nicăieri nu se văd mai bine casele proprietarului decât din bătătura curată, măturată, dichisită și îngrijită de parcă e linsă, a mamii Ilinchii văduva, mama Smărăndiții. III [ modifică ] Murgana vine acasă mugind cu botul întins în aerul răcoros și mirositor al serii și pare că cere copăița ei cu tainul de mălai măcinat de-adineaori, cald ca laptele, și galben ca aurul, și mărunt de juri că-i dat prin sită de mătase, măcinat boierește, cum numai la moara lui moș Tănase se poate măcina. Că are patru pietre și te întreabă, când vii cu sacul încărcat cu porumb de plesnește: — Cum vrei să ți-l macin? mocănește, țărănește, negustorește ori boierește? Și dacă zici boierește, apoi lasă-l pe moș Tănase: odată strânge șurubul uns cu săpun, și șterge și unge fusul cu seu de capră, și scutură bine piatra, și potrivește apa mai domoală ori mai iute, cum e tocmai potrivită, la scocul al doilea, și numai începe să curgă bogăția pe jghiabul de scândură lustruită în găleata pântecoasă, de ți-e mai mare dragul să vezi și să miroși și-ți vine să zici: — Bogată și mândră țară! Murgana a sosit și stă la poartă mugind plângător, prelung, leneș, ca copilul somnoros când vrea să zică: — Mamă, mămucă, mi-e foame! Smărăndița vine încet ștergându-și ochii negri cu șor- țul alb, cusut cu flori mărunțele de jur împrejur peste tot. Mama Ilinca sare să deschidă portița și Murgana dă năvală la copaia gata cu atâta gălbenet înăuntru, și Smaranda intră și ea și zice: — Mamă, bătrânico! ți-era dor de mine? și o umflă plânsul cu hohot. — Ce e, mamă? Vai de mine! Ce plângi? — Nu plâng, mamă... Ți s-a părut, mămuco dragă.. Iacă vezi, acuma râz... Am fost o nebună... M-am gândit... m-am gândit... la tata, Și Smărăndița se porni pe râs ca copilul nebun, vesel și fericit, care nu știe încă să-și posomorască fruntea curată și senină, să-și încrunte sprâncenele bălane și să- și muște buzele trandafirii, făcute toate într-adins parcă spre a râde și a înveseli pe mama bătrână, cum înveseleș te raza caldă a soarelui câmpia roditoare. Smărăndița râdea acuma, dar mama ei Ilinca nu râdea; ea își întorsese privirile de la copila ei; ea nu vrea să se mai uite, să privească, să vază pe copila ei. Îi era teamă, îi era frică, îi era milă și o durea văzând pe această copilă dragă că plânge, că suferă, pe această copilă, care era singura ei mulțumire, singura ei fericire, singurul ei noroc pe acest pământ, după nenorocirile prin care trecuse, după atâtea și-atâtea suferințe mari, groaznice, după atâta nefericire înfiorătoare, înfricoșată, care o lovise fără cruțare. A! Ea își aducea aminte acum iar prin câte trecuse, prin ce dureri scrâșnitoare, și parcă voia să gonească departe-departe gândurile negre și-ntunecate ca bezna adâncă a unei nopți fără nici o rază de lumină;ea vrea parcă să stingă de tot-de tot amintirea trecutului ei, ca să nu-și mai tulbure fericirea blândă care-i alinase sufletul ei chinuit, mâhnit, zdrobit. Smărăndița, fiica Ilinchii, asta era totul în lume pentru Ilinca, mama Smărăndiții. Se gândea că această copilă, bucățică ruptă din soare, care dimineața se deșteaptă cântând cu glasul ei de zână îi stă împrejur și-i luminează zilele ei veștejite și ofilite, care seara adoarme ca un copil de țâță pe prispa de pământ în poala mămuchii sub mângâierile mâinilor ei bătrâne, fără să poată afla vreodată cum s-a isprăvit basmul ce-i povestește mămuca — cine a biruit: Făt-Frumos ori Zmeul? și a putut Făt-frumos să deschiză lacătul de aur și de diamant al palatului de cleștar cu iarba fiarelor, pe care i-a dat-o Zâna-zorilor a bună și miloasă, și să scape pe fata împăratului?... și a găsit floarea care, până să clipești o dată, mugurește, îmbobocește, înflorește și se scutură, ca s-o deștepte pe fată?... și a descoperit izvorul cu apă vie de soare nevăzut, de jivine neatins, de suflet muritor negustat, cu care să-și vindece setea pe care i-a turnat-o în inimă săgeata otrăvită cu bale necurate ale Zmeului, până să se apuce la trântă dreaptă voinicește? Se gândea că această copilă este copila ei și a lui Mitran... Mitran! Doamne! doamne! Și cum se gândea la el, își întoarse fără să vrea privirile către Smărăndița, care-n adevăr acuma râdea din toată inima. — Vezi, mămucă bună, vezi? iacătă, râz; iacătă, nu mai plâng. — Să nu mai plângi, mamă, zise Ilinca mângâind-o frumos și domol și pe obrajii ei rumeni, și pe ochii ei negri, și pe părul ei plăviț. Vino de stai colea să-ți spuie mama un basm, un basm mândru. — Tot cu Făt-Frumos și Ileana, mămucă? — Nu, mamă dragă; am să-ți spui astă-seară un basm care n-o să te lase s-adormi; n-aș fi vrut să ți-l spui, ca să nu-ți întristez și să-ți posomorăsc suflețelul tău tinerel, dar m-am gândit că de! sunt bătrână, și n-ai auzit și tu la biserică pe moș popa cum citește la carte că omu-i ca iarba, zilele lui ca iarba câmpului! poate mâine-poimâine să mor... — Mămucă! Nu vreau! Nu vreau eu să mori. — Ei! mamă, tu ești tânără, tu nu știi: fiecare trebuie să-și facă rândul. — Mămulică dragă... — Și de-aia, m-am hotărât că trebuie să-ți spui odată ce mă arde pe suflet, trebuie să știi și tu. Nu se poate să mă duc lângă tatăl tău fără să știi și tu basmul meu. — Spune, mamă dragă, te ascult, și-ți făgăduiesc că astă-seară n-am să mai adorm, măcar să știu de bine că m-apucă sfântul soare aici pe prispă cu capul în poala ta. Smărăndița aduse din odăița lor de culcare o pernă și o rogojină, o așeză pe prispă, pe dasupra rogojinii puse un plocat, peste plocat o scoarță, pe urmă o velință, și pe dasupra un chilim, chilimul cel frumos și mândru, pe care au vrut să-l cumpere atâția boieri mari, dar mama Ilinca n-a vrut: — Chilimul ăsta nu-l avem de vânzare, boierule; l-am făcut de zestre fetii. Și după ce a așternut bine Smărăndița, un așternut moale ca într-un cuib cald, zice: — Mămuco, aide și spune, nu mai pot de nerăbdare să te ascult. — Aide, mamă dragă, să-ncep să-ți spui. Ilinca se așeză pe așternut și copila se culcă cu capul în poala mamii ei iubite. Se înnoptase d-a binelea și printre vârfurile salcâmilor de pe dealul din față se vedea luna plină, care se ridica încet-încet aruncând o lumină de parcă erau valuri de diamant topit. Noaptea era senină, dulce, blândă și plină de îmbătătorul miros al salcâmilor pe care-l purta un vântișor liniștit pe aripele lui străvezii din vârful dealului peste toată valea adormită, cufundată în somn liniștit, adânc, binefăcător. IV [ modifică ] Când luna măreață și plină, fără măcar cea mai mică știrbitură, fără nici cea mai mică urmă de dinte a vârcolacului, se ridică strălucitoare dasupra vârfurilor pomilor mirositori de departe, tot văzduhul fără margini închipuite al lui Dumnezeu, albastru și străveziu de parcă-i cleștarul mai curat ca apa limpede, și valea întreagă adâncită într-o tăcere vrăjită și prispa pe care ședeau mama Ilinca cu copila ei Smărăndița, se umplură de o lumină vie și bălaie de semăna că ți s-ar fi deschis fundul sufletului ca să prinză tainele firii, din adâncul căreia se varsă în gândurile noastre crâmpeie-crâmpeie de destăinuiri care de care mai amețitoare și mai pline de slava lui Dumnezeu. — Asculți tu, mamă? întrebă mama Ilinca, mângâind pe fiica ei, Smărăndița. — Cum să n-ascult, mămuco bună? răspunse Smărăndița mângâind pe mama ei, Ilinca. Și bătrâna începu basmul făgăduit. Glasul ei, la început dulce, domol, trăgănat și duios, pătrundea ca niște boabe scumpe de mărgăritar nestemat, vorbă cu vorbă, în sufletul copilii, ce asculta cu sete arzătoare acel basm năzdrăvan, pe care mama ei nu vrea să moară până nu i l-o povesti din fir până-n ață. Glasul bătrânii se aprindea povestind și din dulce se făcea puternic, din domol bărbătos, din tărăgănat și suios se făcea furtunos și zdrobitor. — Ascultă, mamă dragă, și nu dormi. — Ascult, zise Smărăndița potrivindu-și capul mai bine. — A fost odată ca niciodată că de n-ar fi nu s-ar povesti; a fost odată un om frumos și cuminte și bogat. Era frumos și voinic și mândru de nu se putea asemăna cu el nimenea cu numai din satul lui, dar și din toate târgurile mari; nu era om, nu era femeie, nu era copil să-l vază și să nu stea pe loc să zică: — Fie că frumos și voinic și mândru om! Să trăiască și să aibă noroc! Era cuminte cum nu mai era altul de cuminte, și cine-l cunoștea, bărbați, femei, copii, zicea: — Fie că cuminte om! Să trăiască să se bucure de viață! Era bogat, că avea cuprinsul lui, tocmai de colo, vezi tu? Unde e moara lui moș Tănase și până-n aria a veche și până-n dealul de dincolo de dealul ăsta al ciocoiului; și avea slugi douăzeci și patru, și douăsprezece pluguri oțelite și șapte vaci, Lunaia, Mărtica, Miercana, Joiana, Vinerica, Sâmbotina și Dumana, și paisprezece boi, că nu-i mai țiu minte pe nume, și patru mii de capete de oi și capre și porci, și poștalion cu șase cai, și un buiestraș care zbura ca rândunica, de puteai face cinci poștii cu el fără să-l adăpi, și să fi ținut paharul ras în palmă, nu se vărsa măcar o picătură, atât de lin zbura când se așternea la drum ca și iarba câmpului la suflarea vântului; și așa cine-i cunoștea bogățiile lui zicea: — Fie că frumos și cuminte și bogat om! Să-i ajute Dumnezeu să se bucure sănătos de bogățiile lui! — Și cum îl chema, mămucă? întrebă Smărăndița pe mama ei, Ileana. — O să vezi tu pe urmă, răspunse Ileana Smărăndiții. Ș-așa, mamă dragă, omul trăia pe moșiile lui fericit, și era ferice de toți câți s-apropiau de el; că nu venea sărac ori neputincios ori nevolnic la casa lui să nu plece miluit și ajutat; unuia îi piereau vitele, altuia îi ardea casa, altuia îi prăpădea voia lui Dumnezeu ogoarele, unuia îi mureau copiii — pe toți, pe toți îi ajuta să puie la loc paguba. Omul lui Dumnezeu, suflet creștinesc și pace bună! Când veneau seara oamnii de la câmp și vitele de la pășune, se umpleau patru curți, și fierbeau opt căldări mari cu mămăligă de mălai măcinat boierește la moara lui moș Tănase, și se umpleau douăsprezece putinele, de câte cinci găleți una, de lapte pentru saramură; și după ce se isprăvea treaba toată și se dădeau vițeii la vaci, mieii la oi, mânjii la iepe și iezii la capre, și mâncau oamenii bine și se săturau și se-nchinau, numai veneau femeile de ridicau mesele și făceau curat în bătătură cu târnurile de nuiele de richită verde, și Radu cimpoierul își umfla cimpoiul și-ncepeau să-i tragă o horă românească pe nemiluite fete și flăcăi, și după ce jucau ei cât jucau, el din pridvor numa le zicea: — Ei! acu, copii, mâncarăți, vă săturarăți, cântarăți, jucarăți, acu-i vremea de odihnă. Mâine până-n ziuă iar la treabă, c-așa e dat de la Dumnezeu omului: cât e ziua să muncească, noaptea să se odihnească. Mergeți fiecare pe la patul cui vă are; noapte bună și mâine cu bine și iar cu toții, cinstiți, sănătoși și veseli! Iar oamenii răspundeau: — Noapte bună, stăpâne, și mâine cu bine și cu toții veseli, sănătoși și cinstiți! — Hei, Hei! Ce vremuri bune, doamne-doamne! urmă Ilinca... cu glasul înecat de un oftat prelung și adânc. Cine ar mai fi crezut? Și fata simți pe fruntea ei bălană o ploaie fierbinte de lacrimi. — Mamă — zise ea ridicând capul plouat — acuma tu plângi... Spune-mi, te rog, mămuco bună; spune-mi, dacă iubești tu pe Smărăndița, care te iubește așa de mult pe tine; spune-mi dacă ai iubit tu pe tata; spune-mi, te rog, mămulico dulce și sfântă, cine era acel om? Cum îl chema? Pentru ce plângi tu când vorbești despre el? Tu de câte ori mi-ai spus basme frumoase, tu vorbeai de împărați mari, și de feți-frumoși mândri, și de zmei turbați, și de zâne minunate, și de cosânzene bălaie, și de păsări măiestre, și de flori cântărețe; dar tu n-ai plâns niciodată; niciodată n-a plouat din ochii tăi blânzi o ploaie ca aceasta care mă arde până-n suflet și-mi sfâșie inima de mila ta; spune-mi; te rog, te rog, te rog! — Ai să vezi tu, așteaptă, zise mama. Iacătă nu mai plâng: să-ți povestesc mai departe. — Bine, mămuco, zise Smărăndița. Ea luă colțul mărămii de borangic a bătrânii, îi șterse ochii mamii, își șterse fruntea ei și-și culcă iar capul pe genunchii Ileanii, care urmă cu glasul potolit: — Omul acela, când îi veni vremea să se însoare, trimise pețitori la fata cea mai frumoasă din sat, o fată ruptă din stele, și mândră ca o zână, și cuminte ca o sfântă, și harnică și sprintenă ca o furnică ș-o albină, și bună ca o azimă caldă, și dulce ca fagurul de miere. Erau potriviți unul cu altul, parcă Dumnezeu îi făcuse întradins unul pentru altul, pe el pentru ea, pe ea pentru el. — Și s-au căsătorit amândoi, mamă? întrebă Smărăndița. — Da, s-au căsătorit, mamă dragă. — Și au avut copii? — Numai una. — O fată, desigur? — Da, o fată. — Și cum o chema, mamă, pe fată? întrebă Smărăndița. — Ai să vezi tu, draga mamii, răspunse Ilinca. — Bine, zise Smărăndița. — Ascultă, urmă Ilinca. S-a făcut nunta — nuntă mare, bogată, strălucitoare, veselă, românească, știi, cum ți-am povestit eu de atâtea ori ție că se fac nunțile mari, bogate, strălucitoare, vesele, românești, ca în toate basmele frumoase pe care ți le spui în toate serile ca să te adorm ca pe un copilaș gingaș, mititel, bun, blând și iubitor, cum adoarme cloșca puișorul ei auriu și micuț cât o gâgâlice sub aripile ei călduroase, și-i gungunește din cioc, și el, somnoros, chiorțăie mărunțel din gușuliță tot încet și iar încet și mai încet, domol de tot, până când își face bine loc în puful moale de la pieptul fierbinte al mamii, și pleoapele golașe i se-nchid binișor și dulce, și gâgâlicea de puișor adoarme și doarme, doarme fără nici un vis de grijă, ori de necaz, ori de mâhnire care să-i tulbure odihna, liniștea, mulțumirea, fericirea... Nuntă mare — că s-au adunat de pe șapte hotare depărtate, din patru colțuri de zare luminoasă, nuntași și nuntașe, călări, în căruțe, în chirvane și pe jos, și cu plutele au venit din vârf de munte pe apa mare, care trece pe dincolo de iazul lui moș Tănase Cârnul, că încă zicea și bătrânul, dar p-atunci tot nu era așa bătrân ca acuma, acu vreo douăzeci de ani... — Douăzeci de ani! zise Smărăndița. — Da, douăzeci de ani, mamă dragă. — Dar eu de câți ani sunt, mamă? întrebă Smărăndița. — Tu?... Lasă, ai să vezi asta mai târziu; îți spui eu ție, mamă dragă, răspunse Ilinca. Ș-așa zicea bietul moș Tănase Cârnul: „Doamne, doamne! Ce mândrețe ! Așa nuntă mare cu atâția colăceri și nuntași n-am văzut eu de când sunt, și nici nu mai crez să am eu atâtea zile să mai văz așa de mare!" Nuntă bogată — că s-au tăiat atuncea peste o sută de capete de vite, boi, porci, miei, berbeci, și păsări o groază, curcani, rață, găini, gâște, pui, boboci, și erau toate grase, dolofane și frumoase să le mănânci cu ochii, ca la curtea unui om bogat unde și-a pus Dumnezeu mâna lui bună ca să facă să curgă belșug din destul și cu prisosință, și s-au destupat și s-au secat de istov treizeci de buriașe burtoase pline cu rachiuri bune de casă, și mai tari și mai potrivite, și mai dulci, încropite cu miere albă ca laptele, și zece boloboace pântecoase și trei buți ca niște namile cu alb, negru, roșu, profir, vechi ros, bătrân de când era moș Tănase copil, de zicea, după ce l-a-nțărcat: „Mamă! dă-mi țâță, mamă! că te bat!" că moș Tănase a fost întors la țâță și a supt până i-a crescut toți dinții; dar nu știu la alde mă-sa răposata, Dumnezeu s-o ierte și s-o odihnească, cum o fi supt, dar la nuntă știu c-a supt, și era mucalit și glumeț nevoie mare, că zicea mereu, țiu minte ca acuma, când venea la cep unde-mpărțeau vătășeii vinul: — Mamă! dă-mi țâță, mamă, că te bat! și râdea lumea de se prăpădea de râs. Nuntă strălucitoare, veselă și românească, că s-a ars patru butoaie cu păcură și două sute de brazi, de luminau toate dealurile că parcă era ziuă cu mândrul soare pe cer, și pâlpâia flacăra și trosneau crăcile și frunzele brazilor, și în cinci bătături câte cinci cimpoieri au cântat zece zile și zece nopți de-a rândul de auiau văile și mușcelele, și chiuiau flăcăii și fetele și nevestele și bărbații și vădanele și copiii, și o râpâiau și o băteau în loc când la dreapta, când la stânga, dă-i așa ș-așa, ș-așa; și numai după ce ostenea un rând, haid! altul la loc! și trage-i românește cu inima veselă, și a ținut cheful dintr-o duminecă până-n joia ailaltă, de gândesc că cine a fost la nunta aia mare, bogată, strălucitoare, veselă, românească, și la morți or pomeni așa ospătare, așa petrecere p-așa mândrețe. Ileana se opri să-și tragă sufletul. — Dormi, mamă? întrebă ea pe Smărăndița. — Nu, mamă bună; cum să dorm, când îmi povestești tu așa minuni? — Adă-mi, draga mamii, o bărdacă de apă proaspătă, că tu ești tânără și eu bătrână, ș-așa e dat de la Dumnezeu că omul tânăr să nu lase pe ăl bătrân. — Numaidecât, mamă dragă, zise Smărăndița. Ea se sculă sprintenă în picioare și când dete cu fața drept în bătaia lunii și se uită ea la lună și luna la ea,parcă erau mai frumoase, mai bălane, mai plăvițe, mai mândre și mai strălucitoare și una și alta. Smărăndița își luă cofița, bărdăcuța și ștergarul și merse la șipotul care șoptea cu susurul lui tainic sub malul din fața căscioarelor lor. Aci își umplu pumnii ei mici și drăgălași cu apă rece și se spălă pe ochii ei negri și se șterse cu ștergarul alb. Apoi spălă cofița și bărdăcuța smălțuită cu smalț verde, pe care o căpătase de la pomana mamii Catrinii, nășica ei a bună, de-o iubește ca pe copilul ei, de când i-a murit bietii bătrâne fata ei, Florica. Smărăndița clăti bine cofița și o umplu cu apa lui Dumnezeu a sănătoasă de-ți dă viață când o bei și-ți răcorește sufletul însetat, și se-ntoarse-n fuga mare, și luă o bărdăcuță și zise: — Ține, mămucă dragă, c-așa e dat de la Dumnezeu: bătrânul să se odihnească și tânărul să-l slujească. Ilinca bău trei bărdace pe nerăsuflate. — Bogdaproste! să fie morților părinților! zise bătrâna, și tu să crești mare, cu minte și cu noroc! Să-ți dea Dumnezeu tot bine și tot ce dorești, după inima ta a bună, miloasă și darnică. Șezi colea la locul tău și să-ți povestesc mai departe. Smărăndița sărută pe mama ei pe fruntea ei încrețită, pe obrajii ei veștezi, pe ochii ei blânzi și liniștiți, în care strălucea multă bunătate amestecată cu multă mâhnire și din care se vedea multă suferință, multă dragoste, multă iubire și multă nenorocire. Apoi fata se așeză iar frumos la locul ei în poala mamii, și Ilinca urmă basmul înainte: — S-a isprăvit nunta. S-au dus nuntașii și nuntașele înapoi pe la casele și pe la treburile lor care-i doreau după atâta petrecere, fiecare după cum veniseră, care călare, care în căruță, care-n chirvan, care pe jos; numai ăi de veniseră cu plutele nu s-au mai putut întoarce acasă tot cu plutele, că plutele nu pot să suie pe apă la deal; ș-așa s-a dus fiecare după cum a putut. Acuma a-nceput viața bună și sfântă pentru însurățeii tineri: el o iubea pe ea ca pe ochii din cap, ea îl iubea pe el ca luminile ochilor. Era o viață fericită și le mergeau toate în bine, parcă Dumnezeu le da în fiecare zi de dimineață blagoslovenia lui din toată inima. Curgea belșugul mai mult ca apa la moara lui moș Tănase, că și zicea băitul bătrân: — Să am eu atâta apă să poci măcina câte grăunțe aveți voi... hei! hei! — Dar n-ai destulă apă de la Dumnezeu, moș Tănase? îl întrebau însurățeii. — Aș! Nici pe a mia parte câte grăunțe aveți voi! Da las' că-i bine: sunteți oamenii lui Dumnezeu; n-aveți numai pentru voi, aveți și pentru alții; să vă ajute domnul Christos să stăpâniți sănătoși și Maica Precista să vi le-nsutească și înmiiască. La anul Dumnezeu milostivul a pus vârf bunătăților lui, că le-a dăruit o copiliță ca o minune. Mare bucurie a fost la casa oamenilor, și bărbatul a zis: — Nevastă, copila asta este norocul nostru ăl mare... S-o botezăm. — Cum a botezat-o, mămucă dragă? întrebă Smărăndiț a. — Lasă, c-o să vezi tu, mamă, îți spun eu, zise Ileana, mângâind-o ușor, blând, duios, dulce, milos pe păr și pe frunte, ca și cum îi era frică să nu strice cu mâinile ei osoase, veștede, bătrâne, frumusețea, frăgezimea, tinerețea acelui obraz strălucitor, acelui chip de zână bălană de soare neatinsă, de voinic nevăzută, de ochi omenesc nedeochiată, din povești. — Bine, mamă dragă, zise Smărăndița; spune mai departe. — S-o botezăm, zise nevasta... Și s-a făcut botezul. Un botez tot așa de bogat, de strălucitor și de vesel ca și nunta. Și s-a-mpărțit la flăcăi o sută de perechi de bete, bătute cu mărgele de toate fețele și cu fir alb și galben, cu brâiele lor, cu chimire de curea galbenă, bătute-n ținte de alamă cu floare-n măciulie și-n nasturi de sidef cu fel de fel de ape cum e curcubeul de pe cer; și la fete s-a-mpărțit pânză albă de târg lată de un cot și trei rupi[i], peste o mie de digrimele, și tot atâtea testemele și catrințe la neveste; și la bărbați și la copii fiecare pe potriva lui câte ceva, ba un bici de opt cai, ba un cojocel, ba o pereche de cizme ori de iminei, ba o iconiță, ba la cărturari Visul Maichii Precistii și Alixăndria ori Avestița aripa Satanii și Halimaua și câte toate, aduse în două căruțe pline, încărcate, ticsite, tocmai de la târg de la Drăgaica; și popii o sfită nouă, și la biserică două icoane împărătești și zece oca de lumânări de ceară albă și cinci oca de tămâie și un burdușel de untdelemn grecesc. — Toate astea câte le-am cheltuit, Ileano, sunt în cinstea ta și pentru norocul Smărăndiții, copila noastră... Smărăndița se ridică în picioare deodată, dând un țipăt prelung, plângător, dureros, sfâșietor. — A! Mamă bună! Mămuco dragă! Ce-ai zis? Ce-ai spus? Ce-ai grăit? Ce-am auzit? Ileana își acoperise fața și tremura; ochii ei se umplură de lacrimi. Zisese, spusese, grăise acele cuvinte, acele nume fără să vrea, biruită de șuvoiul puternic al amintirilor ce curgeau, se rostogoleau, se avântau în închipuirea ei, în gândul și sufletul ei, care putuse să le ascunză până acuma, dar ele, nemaiputând suferi tăinuirea, izbucniseră ca o apă de munte pe care în zadar un zăgaz slab, clătinat, zguduit și dezrădăcinat de vremuri sencearcă s-o mai oprească ori s-o abată din calea ei, unde e mânată cu o putere biruitoare, covârșitoare, neînfrântă. — A! strigă Smărăndița, scuturându-și părul plăviț ca fuiorul de borangic netopit în razele bălane ale lunii, ce parcă privea cu dragoste și milă caldă la mamă și la copilă și le-arunca razele mângâioase spre a le alina, domoli și potoli răscoala sufletului lor zbuciumat până în adâncul lui, ca un lac asupra căruia s-a abătut viforul îngrozitor ca să-l miște și să-l zbată până în fundul fundului. — A!... Smărăndița! Ileana! Mitran!... Eu? Tu?... El?... Noi!... Care va să zică tu îmi spui suferințele vieții tale, vrei să-mi arăți istoria lui bietu tata?... — Da. — A! zise Smărăndița... Voi să știu de ce a murit el? Spune... spune! spune! — N-a murit. — Trăiește? — Nu! — A fost omorât? — Da! — De cine? Spune... V [ modifică ] Pe când jos, în valea scăldată-n lumina blândă, molatică și domoală a lunii pline, pe prispa săracă, umilită și nebătătoare de departe la ochi, stau o mamă și o copilă, una povestind și alta ascultând, o poveste tristă, neagră, înfiorătoare, grozavă, care le chinuie, le strivește, le sfăramă inima storcând dintr-însa valurivaluri de lacrime de înduioșare, de milă, de sfinte amintiri neuitate — ce se petrece sus în deal? Ce se petrece în casele mândre, care se ridică albe, sclipitoare, bogate și fudule, înconjurate de păduriștea de salcâmi înfloriți, din frunzetul cărora vântul se încarcă la fiecare bătaie cu miresme îmbătătoare, pe care, ca o cădelniță uriașă, le împrăștie în mișcări regulate pân toată valea ca într-o sfântă biserică largă, al cărei tavan albastruargintiu e luminat cu atâtea mii de policandre ale lui Dumnezeu și cu o candelă mare-mare, aprinsă parcă de chiar mâna lui domnul Christos pentru pomenirea mamei lui fecioare? În casele de sus e petrecere strașnică. În salonul cel mare, care dă cu patru ferestre largi și o ușă la mijloc pe pridvorul din față, este o adunare veselă, zgomotoasă, tânără, nebună. Salonul, ca și încăperile celelalte, sufragerie, odăi turcești, salonașe mai mici, iatacuri pentru stăpâni și pentru musafiri, este o minunăție de frumusețe, mândrețe și bogăție. Tot ce poate să-și închipuiască mintea omenească mai strălucitor, mai mândru și mai bogat este grămădit în această încăpere; este un cuib de zână, un palat vrăjit din povești. Un cuib de zână, în adevăr, pentru că stăpâna de odinioară a acestor minunății fusese marea logofeteasă Marghiolița Sorescu, soția marelui logofăt Iordache Sorescu și fiica marelui ban Ienăchiță Grozeanu. Marea logofeteasă Maria Sorescu fusese una din acele femei făcute parcă înadins ca să arate că una din cele mai mari puteri pe pământ este frumusețea, și pentru a face bine și pentru a face rău. Copilă a unui om mândru, bogat și puternic — pe acele vremuri când nașterea deosebea pe oameni, făcând încă din leagăn pe unii robi nenorociți, umiliți, osândiți și blestemați pentru vecii-vecilor la chin, rușine și suferință, pe alții stăpâni, fericiți, mândri, cruzi, ursiți pentru vecii-vecilor să stăpânească, să robească, să zdrobească pe semenii lor — Marghiolița era de o frumusețe rară, o icoană de sfântă, ruptă din peretele bisericii și aruncată plină de viață în lume, pentru ca toată lumea să-i cază în genunchi și să i se-nchine. Crescuse de mică în alintări și mângâieri și îngrijiri; tatăl ei, marele ban, nebun de dragostea părintească, mândru de numele lui, pierduse pe mama ei și pentru copii în vremea ciumii și rămăsese numai cu această copilă, la care se uita ca zgârcitul la o comoară nestimată, care dacă ar fi atinsă, el ar muri, căci n-ar mai înțelege prețul vieții, n-ar mai pricepe pentru ce mai luminează soarele acest pământ ticălos, trist, nenorocit și pustiu. Marghiolița era de șaisprezece ani când marele logofăt Iordache Sorescu veni să o ceară în căsătorie marelui ban. Era o pereche potrivită. Marele logofăt era un tânăr frumos, înalt, chipeș, nobil, copil al unei familii mari, dintre cari atâția se arătaseră vrednici români pe vremuri întru apărarea moșiei strămoșești în luptele cu puhoaiele de vrăjmași de toate neamurile și limbile, ce năvăleau mereu asupra acestei mult-încercate țări blagoslovite de Dumnezeu. La început, marele ban nu voise să-și dea copila în căsătorie, zicând că el nu se poate despărți de ea, pentru că n-are încredere că copila lui, Marghiolița, are să fie fericită, nu are încredere în nimeni că va ști să prețuiască acest tânăr odor împărătesc și să o facă fericită pe potriva frumuseții și mândreții ei. Dar marele logofăt, Iordache Sorescu, nebun și deznădăjduit de acest răspuns, care i se da regulat la toate făgăduielile lui călduroase, la toate jurămintele lui de credință și de dragoste, a alergat la picioarele lui vodă, i-a spus cum merge pricina și a plâns și a sărutat tălpile măriei-sale și a strigat: — La mila măriei-tale alergat-am să nu te-nduri, dacă mai vrei să păstrezi slujbele plecatei și credincioasei tale slugi. O poruncă a măriei-tale și robul măriei-tale, marele măriei-tale logofăt va fi fericit; iar dacă nu, hangerul ăsta va intra în fundul inimii mele până-n prăsele. Și a și scos înaintea măriei-sale hangerul, pe care i-l dăruise măria-sa pentru slujbele ce i le făcuse tânărul logofăt. Era un hanger de Damasc cu prăsele de sidef legat în aur și-n pietre nestimate, pe care-l purtase odată viteazul Soliman, și pe care măria-sa îl avusese trimis în dar de la vizirul. Atunci vodă a strigat râzând, cum era bun și glumeț: — Stai, nebunule, că-ți rup urechile! Să nu-mi faci piază rea în casă sâmbăta dimineața pe nemâncate!... Astea sunt parapone trecătoare de dragoste. Cine n-a trecut pân' ele? Nu te apelpisi, arhonda-mu, că toate au să-ți iasă cu plin! Și numaidecât a bătut vodă de trei ori în palme și a venit un cavaz și l-a trimes vodă s-aducă techer-mecher pe marele ban Ienăchiță Grozeanu, și când a venit bătrânul, măria-sa zice: — Ei! ce am auzit? Dai marelui logofăt Iordache Sorescu pe fiică-ta Marghiolița? Bine faci, arhonda-mu ! Tocmai vream să-ți spui că și eu pusesem, în mila mea pentru neamul și casa voastră, ochii pe tânărul ăsta. Să-și trăiască și să-i vezi ani îndelungați fericiți... Eu le sunt naș! Pas de răspunde, mare bane, ceva împotriva vorbelor măriei-sale! Și astfel, a doua zi chiar, duminică, cu blagoslovenia mitropolitului, fiind nuni mari vodă și doamna, fiica marelui ban Ienăchiță Grozeanu, Marghiolița, a fost cocoana mare logofeteasă a marelui logofăt Iordache Sorescu. S-a prăpădit lumea aceea parcă n-a mai fost de când lumea! Așa trec oamenii noștri valuri-valuri în clipe scurte și repezi pe acest pământ, în această viață în care toate sunt zădărnicii, afară de fapta bună ce trebuie să se socotească odată și-odată, fiindcă oamenii pier, sunt trecători și muritori, dar omenirea nu piere, e statornică și nemuritoare, și ea socotește și păstrează amintirea faptelor noastre, pe cele rele le uită câteodată, le iartă totdeauna, dar pe cele bune nu le uită niciodată și totdeauna le pomenește și le binecuvântează. Din căsătoria marelui logofăt cu fiica marelui ban, a căpătat viață Mișu Sorescu. De mic pierzând pe mamă-sa și pe tatăl său, el a fost crescut de rude. Trimis de mic la Paris, a șezut acolo peste douăzeci de ani și acolo a cheltuit, în desfrânări rușinoase și în ticăloșii nesocotite cu străinii și străinele, jumătate din averea lui uriașă. Purtând un nume mare, a fost chemat de prieteni și rude în țară, atunci când, averea fiindu-i încurcată, nu mai putea să mai ducă luxul în care era obișnuit să trăiască la Babilonul modern; aceasta la încemnat, fiind și sătul de atâta zgomot, de atâta viață destrăbălată, care-i ruinase pe jumătate averea și aproape de tot sănătatea, să vie înapoi în patrie, unde, fiind la putere guvernul reacționar, fu numit numaidecât într-un fotoliu de deputat — ales de colegiul pe atunci al patrulea, astăzi al treilea, de colegiul țărănimii românești, în momentul când el nu intrase încă în țară, când era încă pe drum, fiindcă, din cauza întreruperii circulației prin inundații, fusese silit a se opri două zile la Viena. Depeșa de felicitare a partizanilor noului deputat l-a găsit tocmai la Grand Hotel, unde făcea un chiolhan strașnic cu niște baletiste de la Operă. El a desfăcut depeșa care-i anunța alegerea sa și a strigat, beat de șampanie și de lichioruri, luând în brațe și sărutând o baletistă: — Vive la Roumanie ! Iar acele femei pierdute au repetat în cor, cu accentul lor vienez, făcând un zgomot infernal: — Fif la TTummanie! Acuma d. Mișu Soresco de Grozny — căci acest nume, combinat din al tatălui și din al bunicului, îl purta încă de la Paris — se afla la moșia Grozenii, veche clironomie rămasă de la bunicu-său, marele ban Ienăchiță Grozeanu. D. deputat al țăranilor, care de-abia știa româ- nește, ospăta la Grozeni pe mai mulți prieteni, dintre care pe un june pictor francez de mare talent, Victor Bonnet, o cunoștință de la Paris, care călătorea de plăcere prin Orient. Șampania înghețată curgea în valuri, fumul de tutun se ridica în tavan și pornea pe ferestre ca niște nori fantastici bătuți de vânturi, râsetele, glumele, jocurile de cuvinte nu mai conteneau. — Tăcere! strigă un ștrengar bătrân, cănit și sclivisit, care avea obicei să facă mici servicii galante tinerilor săi prieteni. Dacă mă iubiți voi pe mine, tăceți să ne spună Mișu o nouă aventură a lui. — Iar amorezat, mon cher? strigă tânărul Costică Melinescu. — Și încă așa cum n-am fost niciodată, ma parole d'honneur! zise Mișu; o adevărată pasiune! Un... — E turbat! e nebun! întrerupse Fănică. — E o femeie du monde? întrebă Iorgu Doroneanu, care zicea că alte femei nu există pe lume, afară „poate" de artiste. Fănică, veșinicul confident, începu să râdă cu hohot de întrebarea lui Iorgu, pe când Mișu tăcea și-și mușca buzele. — E o artistă? — E o... — O ce? — O țărancă, zise serios Mișu, încruntându-și sprincenele- i negre cu un zâmbet trist. — A! strigă Costică. Avem dar o idilă! Și cum se numește juna păstoriță, domnule Fănică? Să vedem dacă d-ta, care le știi toate, o știi și p-asta? — Să spun, Mișule? — De unde știi? întrebă Mișu și mai încruntat. — Ce-ți pasă? — Mă prinz că nu poți să știi. — Dacă mă necăjești, o spui. — Dacă o știi, spune. — Ei bine, dacă vreți să știți cum o cheamă pe fericita care stăpânește astăzi inima tânărului nostru amic Mișu, ascultați... E o minune de țărăncuță, ce-i drept, și doar mă pricep și eu la asta, și o cheamă... — O cheamă?... — Smă-răn-di-ța!


content:
I. Pastel optimist Când plouă lin în primăvară, Toți zic: „Să dea Domnul să dea!” Și de te culci pe prispă-afară, Mai vezi pe cer și câte-o stea... E cald, și ploaia răcoroasă Ozon în aerul curat În urmă-i lasă; drăgăstoasă Natura-i toată un pupat. Se pupă corbi, de bucurie Că au scăpat de iarnă grea, Se pup' brabeți cu gălăgie, Și iată și o rândunea... Și-o barză calcă cu măsură Cu pasul grav, explorator, Se plimbă chiar prin bătătură Cu aerul nepăsător. Când plouă toate germinează, Pământul liber de zăpezi, Spălat de ploi se decorează Cu mii de mii de muguri verzi. În țarini grâul încolțește, În dealuri via o desgrop; De ploaie tot se-nveselește Pe orice frunză e un strop. Și soarele o caldă rază Trimite pe furiș prin nori; Iar flori și pasări ca să-l vază Se-nalță, zboară către zori. II. Pastel pesimist Tot plouă! A! ce primăvară! Cum curge fără să mai stea! Se-ntinde ceața grea pe-afară Pe cerul sumbru nici o stea. E frig... și apa mocirloasă Infectă aerul curat, La câmp e baltă mlăștinoasă Și codrul doarme întristat. Sunt triști și corbii-n deal la vie, Cobesc din nou a iarnă grea; Plouate vrăbii cad o mie, Nu vezi zburând o rândunea. O barză, cu pas de măsură, Sosește ca explorator... Și plouă... plouă...-n bătătură, Pustiu... Departe pleacă-n zbor. Tot plouă, plouă, inundează... Mai vin și ape din zăpezi, Umflate apele spumează, Torente curg din codri verzi. În țarini grâul putrezește, Sub piatră-n deal vii se îngrop; De ploi plugarul sărăcește, Mălai, făină, nu e strop. Și soarele o slabă rază Când o mai pierde printre nori, O tristă baltă luminează Fără apus și fără zori. Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
SONET [ modifică ] D-lui Agostino Mazzoli, bariton absolut, cu ocaziunea beneficiului său în opera Ernani Ești rege, și, pe tronu-ți, în plină strălucire Apari ca totdeauna, și gat-a ne-ncânta; Supușii te salută, zicându-ți în unire: Talentul e coroana ce sta pe fruntea ta! E sărbătoare astăzi, splendidă sărbătoare. Mai mult ca totdeauna supușii-ți sunt fideli. Coroana-ți, astă-seară, e mai strălucitoare. O! niciodată, rege, nu vei afla rebeli. Da: regii-și pierd mărirea. În piepturi astăzi bate Dorința cea sublimă de sacra libertate. Urăște lumea sceptrul. A fi supus e trist! Decât să servi un rege, durere nu-i mai mare, Dar... lumea se supune, c-o nobilă-avântare, Când sceptrul este arta și regele artist. SONET [ modifică ] Unui cavaler de industrie Fals, malonest, venale, hidos ești, cavalere! Prea bine ți-au zis uniiCoțcar Coțcarovici ; Figura ta, ce-nspiră dizgust și desplăcere, Impertinintă, vilă, tot palme parcă cere: Cum dracul fruntea-n lume cutezi să mai rădici? Vestitele-ți scandaluri azi nu mai sunt mistere. De când, ca paraziții, te-ai pripășit p-aici, Nu vezi, când vrei prin lume și tu ceva să zici, Cum fug toți d-ale tale cuvinte deletere? În loc să-ți vezi rușinea, stigmatizat cum ești, Și, dându-te căinței, să plângi și, de durere, Să-ți dai în piept cu pumnul, ai cutezat, mizere P-o pată de nimica, să-njuri pe cei onești... Fals, malonest, venale, hidos ești, cavalere! SONET [ modifică ] Contimpuranilor mei Fără de graiuri gure și ochi făr' de priviri, Făr' de mișcare forme, și încă, vai! ce este Mai sec în astă lume și mai nemernic, țeste Făr' de gândiri și inimi lipsite de simțiri! Așa ne pomenirăm, dodată, fără veste, Trecând p-aci, prin jocul capricioasei firi. Bizar! Ființe fără ființă, trecem peste Pocitul vis al unei smintite-nchipuiri În vreme de-njosire, în tină și din tină, Ne căpătarăm locul l-a soarelui lumină; Zadarnic ne născurăm și făr' să trebuim! Păsemne-așa ne scrise pustia de ursită: Păcum ne fuse vremea meschină ș-umilită, Meschini și mediocri să fim și să murim! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
(Poveste) Acum vro șeapte sau opt ani, Niște ciobani Căutau să pripășească Un dulău, ca să păzească Pe oi De lupi. - Vai de noi! Vor zice-ndată unii liberi-cugetători: N-are să vie-o vreme Când oile să n-aibă de lupi a se mai teme? Zău, după mine, de multe ori Cugetătorii-liberi sunt Ființe prea ciudate; O clipă nu te lasă s-ai parte decuvânt. Să n-apuci, din păcate, Să-ncepi cu dânșii vorba, c-apoi să te mai ții Sute și mii De cugetări înalte și reflectări profunde De mult rabd, îns-acuma voiesc a le răspunde Da, domnii mei, Cu prea mare dreptate Aveți cuvinte de pietate Pentru miei... Sau oi... dar, docamdată, Liberi-cugetători, Ascultați povestea cu ciobanii; ori... Eu voi tăcea ca să v-ascult. Nu zău! îmi place foarte mult S-aud palavre lungi și late, Și despre-aceasta probe pot da necontestate: La Cameră sunt nelipsit. Și, la tot ce s-a vorbit În Atheneu Eu Am fost cel mai fidel dintre auditori. Fac haz pe oratori... Dar... să lăsăm acestea, Și povestea Începută să urmăm: Ciobanii noștri, așadară, Plecară Dulăul să-și găsească. Umblară cât umblară Și detere-n sfârșit D-o javră jigărită, De foame leșinată, cu părul năpârlit. Cum îi văzu, Potaia-afurisită Își puse coada-ntre picioare, făcu trei tumbe și-ncepu Să se tăvălească, Să se lingușească, Să chelălăiască, Ca toți câinii nemțești Când, leșinați de foame, doresc să-i miluiești. Li se făcură milă de șarlă: o chemară, Șarla-i urmă, Și-astfel cu toți plecară. O duseră la stână și șarl-aci jură Pe lege. - Cum se poate? Dar șarlele n-au lege, ș-arfi de necrezut, Veți zice; fugi d-acolo! -Știu bine-aceste toate, Dar iacă s-a putut! Șarla jură pe lege, onoare, conștiință, Nu râdeți de,... să fie un câine de credință. Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
— Tânărul X... are darul D-a scrie-n poezie. — Dar... carte ceva știe?... — A-nvățat abecedarul! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Ești mâncat de cămătari, Cum e lemnul vechi de cari Și țara de prinți coțcari!... Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Sărac, fără putere, În lume sunt ursit Prin valuri de durere Să trec necontenit Am suflet... dar suspine Printr-însul trec mereu, Precum trece prin vine Al morței fior greu; Căci el daca iubește Un dulce nenufar, Iubirea-i se umbrește De un dispreț amar! În van vreau prin iubire Ferice să mă fac: Vai! nu e fericire Aici pentru sărac!... O zi n-avui senină În care să trăiesc; Viața-mi azi declină, Ca floarea mă pălesc! Durerea mi-este mare, Profund e al meu dor!... O! lacrime amare, Grăbiți! căci voi să mor! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Ce-mi spui de poezie, d-acea chimeră tristă, Când lumea d-astăzi, rece și materialistă, Își râde de chimere și de puterea lor? Credințele d-acuma condamnă poezia Ca rătăcirea, crima, păcatul, erezia Ce merită să poarte disprețul tuturor. Ascultă-mă și crede: de vei simți vrodată Că pieptul tău nutrește scânteia cea sacrată, Să știi că mizerabil vei trece pe pământ; În timpurile noastre, decât să cânți, mai bine De pietre sparge-ți lira ș-apoi sufocă-n tine Fugoasa-ți inspirare și-al tău nebun avânt. De-acum, stăi noaptea singur, citește, studiază, Și de veghiare palid, mereu, mereu veghează, Plecat pe cărți bătrâne consumă-ți anii toți, Sacrifică-ți vederea, cătând fără-ncetare Ca să găsești ideea funestă pentru care S-alerge-n valuri sute de mii de sacerdoți; Obiectul ei să fie, desigur, omenirea, Iar scopul, abrutirea, mizeria, tâmpirea! — Acolo sacerdoții cu toți vor aținti. — Ideea ta pământul în lung și-n lat să-ncingă, Prin vorbă sau prin spadă, cu-ncetul ea s-atingă Și polul miazănoapte și polul miazăzi. Sau, nu! Muncește-ți mintea, gândește-te, combină, Inventă-o monstruoasă, teribilă machină, Concepere fatală, ce, demn-a se chema Flagelul omenirei, pornind într-o clipire, Ca fulgerul, turbată și numai c-o lovire Armate formidabili să poată sfărâma. Atunci tiranii lumei, văzând a ta lucrare, Vor alerga cu toții să-ți dea, prin admirare, Averi, măriri și nume, s-ajungi nemuritor: Iar bietele popoare, nenumărabili brute, Tâmpite d-o nedemnă și lungă servitute, Te vor mări, fii sigur, ca și tiranii lor. Adesea mă concentru și cuget cum, odată, În Grecia, mulțimea, de cântu-ți fărmecată, Tăcută, strânsă-n juru-ți, Omere, te-asculta Așa, bătrân rapsode!… Și te numea Poetul, Căci între toți mortalii tu posedai secretul Cum se-nstrunează lira, cum trebui a cânta. Erai bătrân, dar mândru; pe fruntea ta senină Lucea-n splendoarea toată scânteia cea divină Ce zeii, spre-a lor fală, voiseră să-ți dea. Umblai după-ntâmplare, și numai a ta muză Și cultul ce-ți dau grecii le-aveai drept călăuză: Orb, tu nu vedeai lumea, dar lumea te vedea. Rapsode, vino și-astăzi, și, de mai poți, te-nspiră, Te-ncearcă să mai farmeci mulțimea cu-a ta liră Și cu scânteia sacră ce-aveai pe fruntea ta Dac-ai trăi, desigur, ți-ai renega și muza, Și geniul, și lira, și mută ți-ar fi buza; Mânia lui Achile mă jur de-ai mai cânta. Căci de cumva, bătrâne, nevrând să știi de lume, Cântând, ai vrea și-acuma să sapi frumosu-ți nume Pe-a timpilor eternă columnă de granit, Amar ți-ar fi plătită sublima nebunie: Mulțimea, fără milă, ți-ar zice-n ironie Și fără să te-asculte: „Sărmanul e smintit!” Și chiar daca p-alocuri, prin lungă căutare, S-ar mai găsi ființe ce sacra ta cântare Ar mai putea-nțelege și-ar mai putea simți, Invidia nedemnă, barbară și perfidă, Ori ignoranța crudă, profană și stupidă — Virtuțile moderne — pe loc te-ar amuți. Ce-mi spui de poezie, de-acea chimeră tristă, Când lumea d-astăzi, rece și materialistă, Își râde de chimere și de puterea lor? Credințele d-acuma condamnă poezia Ca rătăcirea, crima, păcatul, erezia Ce merită să poarte disprețul tutulor. Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Dați-ne drumul din pușcărie, Dați-ne posturi, Cu bune rosturi, Dați-ne voie la tâlhărie, C-a sta în lanțuri Când alții danțuri Trag fără frică sus la putere, Și când ei fură Fără măsură, E anarhie!... însă... tăcere: Ei au putere!... Dați-ne drumul, căci, cum se poate Noi în catene, Pe când în pene Dânșii se umflă, și peste gloate Pun pungășeala Și târnuiala?... Noi stăm la umbră pentru nimica Și... dânșii fură Fără măsură Și, ei sunt liberi!... Nu cunosc frica, Nu e nimica!... Dați-ne drumul: e nedreptate În pușcărie Ca să ne ție Colegii noștri! Oh! ce păcate!... A noastră școală A rămas goală, Căci toți elevii au chilipire, Au berechete, Grase budgete... Iar noi, acilea în amorțire Stăm în lihnire!... Dați-ne drumul! fără zăbavă! Dați-ne posturi Cu bune rosturi, Dați-ne totul: fiți de ispravă! La tâlhărie Țara să fie Pe mâna noastră a tuturor, Iar nu voi care Ați făcut stare S-o smulgeți singuri ca din topor!... Dați-ne drumul cu mare zor!... Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Mandatul este visul, Un vis realizat, Când fără-ntârziere Îl iei și l-ai scontat. Atunci de bucurie Să joci, să cânți te-apuci, Și ca să fii mai comod, Te lași numa-n papuci. Nimica nu te doare, Și totul meprizezi, Căci posedezi mandatul Și mergi ca să-l scontezi. Da! da! el să trăiască! Sau daca nu, murim; Căci fără dânsul oare Putem noi să trăim? Amor și fericire Le ai în buzunar, Când ți-ai scontat mandatul, Și nu mai ai habar. Tutunul abundează, Țigări de Bektemis – O! te realizează Mai iute, dulce vis! Unică consolare! O! Preaiubit mandat, De tine toți slujbașii Viața ne-am legat! La minister cu toții, Mandatul să luăm, Să ni-l scontăm degrabă, Și-apoi... să ne-mbătăm!!! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Negreșit că, sus în ceruri Soarele fiind aprins, Nu se simte frigul, gerul Care astăzi ne-a cuprins. Negreșit! Focul din soare Nu-l plătește Dumnezeu, Însă noi plătim, sârmanii, Lemne și cărbuni mereu. Doamne, de-ai veni-ntr-o noapte Pe pământul înghețat Ca să vezi cât e de jalnic Să tot tremuri nencetat, Tu, care-ți iubești făptura, N-ai mai zice un cuvânt Și-ai opri crivățul aspru Să mai sufle pe pământ! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
I-am dat drumul de la moarte Și, mă rog, priviți la el – Fluture-ușurel la fizic, La moral mai ușurel! Stă... Nu pleacă... Cum să plece? S-a zbătut, e șifonat: Cum să ias-un june-n lume Negătit, nepieptănat? Uite-l cum se dichisește, Cu ce grije se pudrează, Fulgii tineri din bărbie, Fir cu fi cum și-i frizează! Stă să-și facă toaleta Coconașu ! –n loc să zboare... Ce ți-e cu cochetăria La ființele ușoare! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Unui senator Cănit? Și crezi că ăsta-i chipul Să-ntinerești în adevăr?... Ca Venerii să fii discipul Mai va ceva pe lângă păr! Unui clubman La cărți, c-un as ești asasin, "Cu spada-n luptă, spadasin; Dar fără spadă, fără as, Tu singur spune: ce-ai rămas? (Moftul Român, 24 Iunie 1901) Doamna cu evantai Pe canapeaua elegantă Se-ntinde doamna nonșalantă Și c-un papyrus se evantă De atmosfera ambiantă. Făt-Frumos cu Moț în Frunte Zi că-i dragoste, și pace ! Te-a vrăjit ? atât ți-a fost : Din pocit, frumos îți face, Și deștept din ăl mai prost. "Convorbiri critice", 1908, 15 decembrie Polemica în epigrame - cu Dimitrie Teleor - Cazu Cuza I [ modifică ] Am publicat în numărul trecut o epigramă inedită a popularului Teleor, căruia, precum se știe în cercurile literare de la Berăria Cooperativă, i se zice de către amicii invidioși Țața pentru limba lui prea înțepătoare. Eprigrama țaței era adresată unui burghez parvenit, care cu cât se înalță, cu atât pare poetului mai mic: foarte ingenioasă epigrama țaței! Ce se întâmplă însă, spre marea noastră mirare? Un confrate din Iași, „Evenimentul”, vine și ne spune că un oarecare domn Cuza, scrisese mai demult, în epigramele sale, una aproape la fel cu a țaței și o citează întreagă: Iată-le amândouă aceste epigrame: Teleor Țața E lucrul natural, Iubitul meu amic: Cu cât te înalți mai sus, Cu atât te văz mai mic. Domnul Cuza Te-ai înălțat atât de sus, Iubitul meu amic; În cât să nu te miri de-mi pari, De jos, atât de mic. Am rămas trăzniți de nedumerire, sdrobiți de rușinea că fuseserăm atât de ignoranți în istoria politică și literară a patriei: să nu știm că răposatul domnu Cuza pe lângă unirea Principatelor, împroprietărirea țăranilor și secularizarea mânăstirilor închinate, mai făcuse și epigrame. — Nu se poate! am zis; desigur „Evenimentul” a fost indus în eroare. Dar iată că din toate părțile țării ne sosesc telegrame, scrisori și cărți poștale, prin care ni se confirmă aserțiunea ziarului ieșean. Toată această monstruoasă corespondență este în versuri mai mult sau mai puțin răutăcioase la adresa țaței. Ca să se înțeleagă mai bine aceste răutăți, trebuie să spunem că țața, vechi impiegat la Ministerul Instrucției Publice, prin bugetul cel nou al acestui departament, a fost favorizat, adică n-a fost suprimat, ci numai retrogradat din șef de masă, copist. Iată acuma câteva mostre din acele răutăți la adresa țaței: Precum scânteia licărește De sgândărești o leacă spuza, Orcine-ar sgândări găsește Sub Teleor pe A.C. Cuza * E natura: că te-a redus La gradul de copist, Când copiezi așa exact Ferventule Cuzist. * Ajunul Paștelui!... redus !! Lui Teleor îi crapă buza !!! Atunci !!! E-ngrozitor de spus !!! Făcu apel la A.C. Cuza !!!!! Teleor, dragă țățică, Te prinsei, mânca-ți-ai muza, Și nu cu ocaua mică, Ci cu ocaua lui Cuza. Disperați, am alergat la Teleor. — Ce ne-ai făcut, țațo? Și i-am spus totul. — Țața, cu mult sânge rece, ne-a răspuns că este dinastic și nici n-a fost cuzist, că nici nu vrea să știe că a existat vreodată un domn Cuza. — Bine, toate astea sunt frumoase, cum le spui D-ta, dar orișicum pentru cititorii noștri, ar trebui să avem o scuză. — Cine se sCuză se A.C. Cuză! răspunse țața imperturbabil. Moftul Român nr.2, Duminică 8 Aprilie 1902 II [ modifică ] Cititorii noștri știu ce nenorocire literară ni s-a întâmplat din cauza ignoranței mele în materie de istorie literară: Am primit de bună credință de la amicul meu Teleor, ca a d-sale proprie, originală și inedită o epigramă, pe care d-l Cuza o publicase demult și care s e găsește în toate antologiile didactice. Dar asta n-a fost destul; se vede în adevăr că o nenorocire nu vine niciodată singură; căci iată că tot amicul meu Teleor s-a supărat de asta. În două numere consecutive ale „Secolului XX” se leagă de mine. Epigramă' lui I.L. Caragiale Și după ce pe la Regie Fuseși atâta timp mai mare, Este păcat să-ți zică lumea, Că n-ai și tu nițică sare — P-cest „Moft Român” ce-odată Făcea onoare astei nații, A început de la o vreme, Să-l redacteze abonații. Și a doua zi, alta și mai răutăcioasă: Tot lui I.L. Caragiale Ai fost funcționar cinstit Tu, la Regie, cât îmi pare Căci văd că nu ai profitat Nici de tutun și nici de sare. Cu toată mâhnirea ce simt că amicul meu d. Teleor nu-mi găsește nici un pic de sare, tot am o mângâiere văzându-l cum recunoaște că am fost cinstit și n-am profitat de sare străină. Ca semn de recunoștință, dar, mă simt dator a-i dedica aceste: Epigrame Lui Teleor Că n-am destulă sare-a mea, Te rog, amice-a mă s'Cuza; Dar c-aș fura-o altuia, Nu cred să poți a m-A-Cuza. Aceluiași Teleor Nu zic, Poate că n-am haz, Dar, te rog, admite-mi scuza, Scumpe-amice: -n orice caz, Eu sunt eu, și — nu sunt Cuza. Caragiale. Moftul Român, seria II, nr. 3 din 15 Aprilie 1901 III [ modifică ] Cititorii noștri au urmărit, desigur, procesul literar, pe care l-am consemnat în două numere subt acest titlu: Cazu-Cuza. Se părea că în acest proces domnul Cuza avea toată dreptatea și că amicul Teleor era amenințat să fie osândit de Tribunalul republicii literelor. Dar iată un avocat nou se prezintă să apere pe amicul Teleor; el face apel la opinia publică și așterne o magistrală pledoarie prin „Evenimentul” din Iași în favoarea amicului nostru. Iată în rezumat modul ingenios de apărare al acestui eminent avocat. „Teleor nu poate fi nici acuzat, necum osândit, că ar fi răpit bunul d-lui Cuza. Pentru ce? Pentru cuvântul simplu că acel bun nu era al d-lui Cuza. Poate cineva răpi de la cineva ceea ce acest cineva nu are? Sau dacă acest cineva are acel ceva fără să fie al lui, atunci opinia publică trebuie să osândească mai întâi pe acel cineva care a răpit acel ceva dela altcineva... Prin urmare, să lăsăm deocamdată, onor. Curte, pe Teleor, și să regulăm pe Domnul Cuza”. Și după această pledoarie de înaltă știință, avocatul produce în fața Onor, Curții, următoarele documente: Neamțul' (Fliegende Blaetter, de acum 16) Manch Kleiner um sich gross zu zeigen Hat versuchi, empor zu steigen Auf ein Geruest. Ach! Wenn er doch wuesst, Dass man in der Hoeh' noch kleiner ist. urmează epigramele: A.C. Cuza (1886), Teleor (1901). Și în fine avocatul lui Teleor, ca să dispună și mai bine pe Onor. Curte în favoarea clientului său, ilustrează apărarea cu un truc ingenios... Așează cele trei epigrame la rând, pe a lui Cuza întâi, apoi pe cea nemțească și la fine pe a lui Teleor, apoi își încheie pledoaria: „Putem zice, Onor. Curte, punând pe Cuza de o parte și pe Teleor de alta, iar pe neamțul la mijloc, că bietul neamț șeade răstignit ca Domnul Christos între doi — epigramiști români”. Moftul Român, nr. 4, 1902 Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Istorică pereche – Așa prieteni, zic și eu! Ce legătură veche! Ureche jură-ntr-un Hăsdeu, Hăsdeu într-o ureche! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Sfat... Ileana, ce de-o vreme S-a-nălțat spălătoreasă, Stă la vorbă cu Dumitru Ce-a ajuns fecior în casă. „Mă Dumitre, ian ascultă, Mă gândesc întotdeauna Ce-i „parol doner” aceea Ce și-o spun boierii-ntr-una?” „De, Ileano, e o vorbă Nici de bine, nici de hulă, Cum ar fi la noi, de pildă... Cum să zic...? Astă căciulă!” Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Când erai micuță-n școală, Mi-era drag să fiu școlar. Azi, când tobă ești de carte, Azi m-aș prinde toboșar! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
— Bună ziua, nea Istrate. — Se-nvârtește masa, frate. — Nea Istrate, tu ești surd. — Am vorbit ieri cu un cârd. — Nea Istrate, ori ești beat? — Mi-a răspuns cum l-am chemat. — Nea Istrate, ce vorbești? — Cum îi chemi, răspuns primești. Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Precum suav-aromă a florilor plăpânde De zefir se ridică, se-nalță și se-ntinde Pe ape și câmpii; Precum raza de soare prin spațiuri străbate Și duce-a ei lumină pe globuri depărtate L-a sferelor copii, Astfel acum în ceruri creștina voastră rugă A străbătut ca raza cu-a fulgerului fugă L-al lumii creator, Și spiritele bune l-a lui sfinte picioare Prea bucuros supus-au pioasa adorare De voi făcută-n zori. Atuncea, stând în tronu-i puterea cea divină Căreia și Archangheli și Serafimi se-nchină, Noi ruga oferim... Tăcerea este mare, sublimă sărbătoare! Puternicul părinte va face-ncoronare Preasfântului Efrim! Tăcerea Christ o rupe cu-accentele-i divine; El binecuvântează p-Efrim care ne vine În misii pe pământ, Și-i zice: «Mergi acuma, cu sfânta armonie Ridică și îndreaptă căzuta Românie Prin șapcă și cuvânt!» Sfântul Efrim purcede, cu șapca de rigoare, În țara românească el vine să doboare Al viciilor zbor. Iubirea și dreptatea el vrea să stabilească, În inima umană, el vine să-ntărească Speranța-n viitor! La București sosește, Speranță-i iese-n cale, Strigându-i vesel:“Nihil sine Hasdeo! Vale! Iubitule Efrim! Ce vrei tu? vrei diurnă? vrei două lefuri bune? Inspectorate? premii? și misii? ce vrei? spune! Ce vrei - îți oferim!” Efrim, d-emoțiune, nimic alt nu mai poate Speranții să răspunză, decât: “Le vreau pe toate!” ...Pe toate le și are... Și-așa, trimisul nobil al lui Christos, Efrim, S-a rencarnat pe lume. Toți strigă: “Aferim, Efrim! și la mai mare!” Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Un împărat își puse-n gând Să facă-o mare carte, În care vorbele pe rând Să aibă toate parte. Voia un falnic monument, Un magnum oarecare... Atunci chemă pe un bătrân, Limbistul cel mai mare — Un om ce știe pe de rost Nu numai ce-i pe lume, Ci câte se petrec și-n cer Din fir în păr anume — Și-i zise: “Știu, de istorie De mult că te-ai lăsat Și că d-acuma numai limbii Pe brânci te-ai consacrat... Fă-mi dar și mie ce te rog, Te voi plăti cu aur, Posterității să lăsăm Un magnum, un tezaur.” “Prea bucuros, măria-ta, Primesc ce-ați poruncit, Și, ca să dau dovezi de limbă, Mă simt prea fericit.” Și s-a pornit bătrânu-atunci La lucru cu ardoare... Dar, vai! păcat! s-a-nțepenit Cu limba în a mare. Oricum, noroc că-i spiritist — Lucrarea lui înaltă, Speranță-avem: o va sfârși Din lumea cealaltă... Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Era pe vremea când purtau Cocoanele niște turnuri Ș-un malacof piramidal Și alte multe umpluturi... Ion Ciornei, un țopârlan, Un românaș de viță veche, Purtând suman, purtând ițari Și-o țurcănească pe ureche, A fost luat la militari... Da-n loc să dea de greu și el Ion ajunse vistavoi, Noroc! la domnul Colonel. Băiat voinic, făcea de toate: Era rândaș, spălătoreasă, Și vizitiu și bucătar, Și sofragiu și fată-n casă. Ion putea fi orișice, Mă rog, și doică-ar fi putut; Dar moașa casii l-a aflat Că are laptele bătut. Așa, Ion cu colonelul Lucra-ntr-o seară la grăpat. Când iată doamna înfoiată Sus în balcon s-a arătat. Ion numaidecât se-ntoarse Si se opri pe gânduri dus, Uitându-se plin de mirare La malacoful cel de sus. Don'Colonelul îl întreabă: – Ce te-ai holbat așa, țigane? – Mă mir, trăiți, don'Colonel, Mă mir de ce văz la cocoane; Cu malacofu-așa umflat Cum poți s-o pupi? că nu se poate Nici să te-apropii. - Măi ce prost! Țigan! când vreau s-o pup, și-l scoate. – Și-l scoate? a răspuns Ion; – Așa ți-e vorba?... A-o-leu! – Așa, trăiți, don' coronel... Așa... o pup și eu! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Icoană din ramă, Când glasu-mi te cheamă, Tu vino și ia-mă. Ah! și bine mi-i! Căci la tine mi-i Dorul inemii... Gândurile-o dor De scumpu-i odor: Mai las-o! o, dor! Ca pe calde azimi, Vino să te razimi, Mintea luminează-mi. Dorurilor zi-le: Sunteți niște-azile Unor sfinte zile! Vino, adorato, Fericirea arat-o... Scapă-mă, Erato! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Un an, de când cu tine pe-al vremii ocean Plutind, viața-mi pare un cântec...O ,ce an! Ce an de fericire! Și noi ce putem oare? Să-l pironim?! ... În vremurire începute moare, Și moartea-i ca calăul, de bine ne desparte! O, timp, Saturn! te-ndură, și ține-ne des parte! Rentinerește visul, iubirea noastră mare- Un vas sub cer albastru și pe-o albastră mare! Atâtea calde inimi ăstan trecu legând, Că parcă văd pe-același amant reculegând, Fugind de-a lungul vremii, pribagă, Messalina! Ce-mi pasă că la urmă mă bagă messa Lina? Amici! Ș-a voastre bunuri pe veci perdute vi-s, Când ziceți: “Taci, Chimeră, că nu sper! du-te vis!” Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Satiră democratică Un împărat odinioară - Și suveranii-s muritori! - Avea din fire slăbiciunea Că strănuta prea deseori. Acest cusur, la urma urmii, D-ei căuta, nu-i vr-un păcat, Dar sunt cusururi populare Ce nu merg la un împărat. Ce leacuri nu-ntrebuințase! Ce rugăciuni la Dumnezeu, Protector tronurilor! - geaba: Sărmanul strănuta mereu! Un curtezan intim l-întrebă: – De ce ești tot posomorât Și tot mâhnit, mărite doamne? – Nu știi cât sunt de amărât! Strănutul meu leac nu găsește, Vai! mă sfiesc, nu pot să ies, La Cameră, Senat, paradă: Se simte că strănut prea des. Din pricina strănutăturii Eu sunt un prinț nenorocit! – De ce, măria-ta? întreabă Curteanul său cel favorit. – Cum? nu-nțelegi? - Ba da; dar, Sire Ori să strănuți, ori ce să faci, La toți, Măria Ta, ca mire, La toți miroase-a odagaci! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Sonet decadent, simbolist-vizual-colorist . Icoană străvezie, în cadrul sumbru-al vieții, Cu părul ei sur-galben, cu ochi închis-albaștri, Sclipi deodată clară, vis roz al tinereții, Cum în obscure-azururi apar pribegi blonzi aștri. O văz fugind prin codrul cel verde de jugaștri — Era Erato albă iluminând poeții. — De-a ei priviri focoase ar fi roșit sihaștri Păliți, chlorotici, vineți de greul bătrâneții. Purta bacanta-mi nuferi, bujori și violete, Învesmântată magic în daurite plete Și-n varii polichrome bibiluri și altițe... Îmi arunca pupila-i divine curcubee; Dar eu, nebun! zic: „Spectru! Cameleon- femeie! Fugi! sufletul ți-e negru și mațele pestrițe!” Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Danga-langa, sună clopot... O îngroapă pe-o regină Dintr-o nobilă tulpină... Cine vine iute-n tropot? Danga-langa, sună clopot. La sicriu el se așază: “O! mai zi-mi o vorbă numa! Ah, viața e ca spuma Ce o clip-abia durează...” La sicriu el se așază. Ea...stă, mută, nemișcată... El... o plânge scrâșnitor... E pierdut nebunu-amor! Ochii ei la el nu cată... Ea stă mută, nemișcată. În castelul cel cernit, Plâng și zidurile mute, Se bocesc pietre tăcute... E un plânset nesfârșit În castelul cel cernit. Picură din ceară picuri... Plâng și jalnicele torțe, El e istovit de forțe... Zile! nopți! timp! ce nimicuri! Picură din ceară picuri! “O! te-ndură, Doamne sfinte!... Poate-n lume să trăiască Un viermuș clocit în iască. Și ea nu?... crude părinte! O! te-ndură, Doamne sfinte!” Un episcop Psalmodie Lângă capul junei fete Adornat în blonde plete... Ah! ce crudă parodie! Un episcop Psalmodie... “Ah! te blestem, provedință! Doamne! crud îngrozitor!... Mi-ai răpit al meu amor... Mi-ai distrus a mea credință: Ah! te blestem, provedință! Stinsă-i scumpa ei viață Și nimic n-o mai învie... “Unde-i Dumnezeu?... Să vie! Să-l stupesc eu drept în față: Stinsă-i scumpa ei viață!” “Vaiet, bocet... inutile! Ea e moartă... Lacrimi multe Moartea nu vrea să le-asculte: Blestemi în zadar, copile! Vaiet, bocet... inutile!” * Au venit ca s-o ridice... “Ah! mai stați! e prea degrabă! Unde-o duceți?” el întreabă. “Locu-i nu mai e aice: Au venit ca s-o ridice!” “S-o ridice?... nu se poate! (Strigă el, nebun, pierdut) Sunt aici!... Voi... n-ați știut? Piară lumea! piară toate! ... S-o ridice?... nu se poate! Îmi bat joc de Dumnezeu Și nu-l las să mi-o răpească! Dânsa trebui să trăiască! Să trăiască! da! vreau eu!... Îmi bat joc de Dumnezeu!” “E nebun! prelatul zice, Luând ochii de pe carte; Dați nebunul într-o parte, Iar pe ea să mi-o ridice... E nebun!” prelatul zice; Și groparii o ridică. El tot plânge, plânge, plânge. Buza-și mușcă pân' la sânge, Un cuvânt făr' să mai zică... Și... groparii o ridică. * Danga-langa, langa-danga!... ...S-a sfârșit! Convoiul pleacă. O! viață!... lume!... Dacă Langa-danga, danga-langa... El își vâră-n pieptu-i spanga! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
De critică mi-e scârbă! Cunosc simbolul vorbii. Posteritatea dreaptă mă judece ș-acuze! Surâsul să se stingă pe veștedele buze: N-aud acorduri surzii, nu văd scânteia orbii! Eu singur....!... ș-apoi chorul întreg de nouă muze! Cu glasul invidiei să croncănească corbii, Eu am să strig, felibru trufaș,urbi et orbi A voastră larmă poate d-abia să mă amuze! Mă duc în mantia-mi largă înfășurat ca Dante: Când tactu-l bate-Apollo, maestrul meu divin, Viața-i sinfonie, amorul - sfânt andante... Eu cânt! Ce-mi pasă mie! Nu știu de unde vin, Nici unde merg: traduc doar-un cântec din senin În rime simboliste și abracadabrante! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
<poem>În aer e lene... Amiază de vară. E pâclă greoaie de plină Sahară. Ca tigru-ntre două tigrese rivale, Ce scuipă de turbă și sânge și bale, Ahmet stă-ntre două geloase neveste: Fatme - o minune, Biulbiul - o poveste! Biulbiul este blondă, Fatme este brună; O patimă oarbă și alta nebună. Ahmet simte bine că fierbe în ele O ură cumplită, o ură de-acele Ce lasă din treacăt în neagra lor cale Ruine și sânge și moarte și jale. Sunt două extreme, sunt două-antiteze... Pornirea vrăjmașe, el vrea s-o calmeze: “Pe-Allah strălucitul! pe sântul profet! Pe stele și lună! (răcnește Ahmet Ș-apucă hangerul) Fatme! un ciubuc! Mergi!” “Nu vreau!!” «Zic: du-te!!» “Stăpâne... mă duc!” ...Fatme se supune și pleacă fierbând, Cu zâmbet pe buze, cu blestem în gând… Fatme e departe... Emirul Ahmet Cu blonda Biulbiulă vorbește-n secret! * În aer e lene... Amiază de vară... E pâclă greoaie de plină Sahară. Biulbiul doarme-acuma deplin liniștită. Fatme se întoarce... Figura-i, pălită De focul ce-o arde, cu jale zâmbește. Ahmet ia ciubucul și țintă-o privește. “... Nebuno - el zice - te-apropie bine: Cât n-ai fost aicea vorbii tot de tine...” “Știu... Doarme acuma potrivnica mea: Stăpâne, vorbește-mi și mie de ea!” Biulbiul doarme dusă... Emirul Ahmet Cu bruna Fatmea vorbește-n secret... Și bruna, la rându-i, de vorbă sătulă, Adoarme alături cu blonda Biulbiulă. Emirul de vorbă și dânsu-i sătul – De-o parte-i Fatmea, de alta-i Biulbiul. Ca tigru-ntre două tigrese rivale Ce dorm obosite, zdrobite de șale, Adoarme-ntre două domoale neveste: Fatme - o minune, Biulbiul - o poveste… ... Și-n aer e lene... Amiază de vară... E pâclă greoaie de plină Sahară! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
Cunigunda e geloasă: Eginhardt întârziază – Iată-a dimineței rază... Ce senină și frumoasă! Un cal roib în vale paște, Este calul favorit, Deșelat și obosit – Ce idee neagră naște!? Cunigunda e femeie – Ah! ce gând îngrozitor!... Vrun catolic?... Un omor?... Un duel?... A! ce idee! Ea scoboară trepte-trepte, Dusă de-un funebru gând Și pe Dumnezeu rugând: „Doamne sfinte! Doamne drepte!” Din donjon până-n devale E o cale-atât de lungă!... Când, sărmana! O s-ajungă Ținta pasurilor sale? A sosit acum la poartă: „Hai! deschide! nu mă ține!” Poarta scârțâie-n țâțâne – A ieșit... A! crudă soartă! Iată calul...Unde-i dânsul? ... E lungit mai la o parte: Moartea! moartea îi desparte... Și, gândind, o umflă plânsul. „Eginhardt al meu! viteze! Dacă tu ești mort – vorbește! Inima mi se topește... Poate-a ta să mă trădeze?” Plânge Cunigunda vașnic Și-l mângâie pe viteaz Și-l sărută pe obraz, Când, deodată, strigă strașnic Eginhardt cel elegant: „Noch a’ Krieg’l, repetir: Aber nicht vo Bragadir! ...Luther!!... Ich bin protestant!” Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


content:
E primăvară... Sus pe Atlas, între pământ și luna plină, Fug nouri străvezii la vale cernând ușor o bură fină... Un leopard adult simțește deodată-n sânu-i o văpaie! Din creștet până-n vârful coadii, în creiere și-n măruntaie, Îl furnică un neastâmpăr nesuferit și nențeles... Din nările lui dilatate, suflări adânci și grele ies; Din ochii-i injectați de sânge, îi pică lacrime fierbinți: El ghearele-și înfige-n carne, scrâșnește crunt ieșit din minți, Se zvârcolește-n salturi stranii... răcnește covârșit de chin – Îi crapă pieptul sub lucrarea nemilostivului venin... Ridică botu-n sus să soarbă răcoarea nopții cuputere Și vede-n călătorii nouri un cârd de tinere pantere. S-au dus și nourii și luna - - pe Atlas soarele e sus - Acu... bolnavul de az-noapte lâng-o panteră doarme dus. Da! da!in cauda venenum - ilustrul Darwin bine-a spus! Versuri și parodii , de Ion Luca Caragiale Sonete - Șarla și ciobanii - Unui poetastru - Unui amic înecat în datorii - Elegie - Versuri - Jalba hoților din închisori - Mandatul - Iarna - Cochetărie - Epigrame - Doi academici - Parol doner - Unei copile - Nea Istrate - Excelsior - Magnum Mophtologicum - Ion Prostul - Erato, scapă-mă! - Pe oceanul vremii - Suveran și curtezan - Cameleon-femeie - Moartă!... - Criticilor mei - Amiaza maura - Moartea protestantului - Eros - Da... nebun! - Discreție - Thalasa - Glic - Finis - Triolete simboliste - Din carnetul unui poet simbolist - Filozoful Blagomirea - Declarație simbolistă - Ruga spiritistului - Primăvara - Sonet brutal - Baladă - Pohod la șosea - În curând - Crucea și semiluna - Grația domniței - În gondolă - Steaua - Idila - Amicului meu Gion - Ab irato - Mauvaise Humeur - O, Nirvana! - O ședință la "Junimea" în ajunul Anului Nou - Sfânt-Ion - Prea sărac Fabule: Duel - Bietul Ion - Temelia - Talmud - Mic și mare - Mângâiere - Boul și vițelul - Savant - Odă - De ce?


