# FragmentsContent

content:
Mult pătimașul acela și îngăduitoriul Iov, piatra răbdării, după luptele céle mari ce i-au făcut vicleanul diavol și l-au golit ca într-o clipă de ceas de toate averile lui și l-au lipsit de toată cinstea, de toată bogățiia, de toată slava și de toate soțiile lui și au rămas numai cu muiarea, afară din casa lui, șăzând într-un gunoiu, cu multă ticăloșie, plin de bube și de viermi, iar încăș la acéstia toate, pentru ca să rușinéze pre vicleanul diavol și să-l biruiască cu bărbățiia sufletului lui și cu răbdarea, precum zice mai pre larg istoria lui, n-au dat nebunie lui Dumnezeu, nici au greșit cu buzele lui, măcar că cu acéstia toate, socotind și el deșărtăciunia și ticăloșiia aceștii vieți și multele învârtejiri și prefaceri ale lucrurilor omenești, plângea și să tânguia și suspinând zicea: Pre moartea am chiemat-o să-mi fie tată, Iov, 17, adecă, ea cum ar zice: moartea-mi iaste tatăl, carele mă naște. Oare ce poate fi aceasta, iubiții miei, ce zice direptul acesta, Iov? Nu iaste lucru împrotivă, nu iaste lucru neunit. Moartea tae și strică ca o sécere, iar tatăl naște. Dară cum poate nașterea și stricăciunea să se unească, fiind amândoao împotrivă? Poate că de ispitele céle multe ce i s-au întâmplat și de pagubele céle multe ce l-au ajuns îș va fi pierdut mintea, de zice că moartea îi iaste tată, sau de multele dureri poate că nu va fi știind ce grăiaște? Ba, iubiții miei, ba! Nu ș-au pierdut mintea și știe ce grăiaște. Ci numai socotind că cu alta nu să poate mântui omul, nici să poate odihni de patemile și de ticăloșiile aceștii vieți, fără numai cu moartea, precum și într-alt loc zice: Moartea iaste odihna omului. Iov, 3. Dară stau de mă mir pentru ce nu zice: pre moartea am chiemat-o să-mi fie mântuire, ce zice: pre moartea am chiemat-o să-mi fie tată. Ascultați, iubiții miei, socoteala și învățătura cea creștinească. Au cunoscut și au preceput cum că iaste la fieștecare creștin trei nașteri: una trupească, alta sufletească și alta mântuitoare. Deci, nașterea cea trupească iaste acéia ce să naște neștine trupéște, din tată și din mumă, precum o vedem aceasta totdeauna, nu numai la oameni, ce și la dobitoace. Și pentru aceasta să numéște naștere trupească, precum zice și domnul Hristos: Că ce e născut din trup, trup iaste. A dooa naștere iaste cea duhovnicească și nu iaste la toți oamenii, ci numai la cei ce s-au născut duhovnicéște din baia sfântului botez, pentru carea iarăși acestași Hristos zice cătră ucenicul cel ascuns, cătră Nicodim: De nu să va naște neștine din apă și din duh nu va putea să între întru împărățiia ceriului. Iară a treia naștere, ce am zis că iaste mântuitoare, iaste aceasta ce zice dreptul Iov, cum că-i iaste tată moartea, pentru căci că precum la nașterea cea dintâi trupească, născându-să omul, iase dintru întunecatele chisori ale pântecelui maicii sale și véde strălucita lumina soarelui și precum la a dooa naștere, a băii cei duhovnicești a sfântului botez, iase ommul dintru întunérecul necredinții și vine la lumina cunoștinții de Dumnezeu, strălucindu-se și luminându-se din lumina cea cu trei străluciri a sfintei troițe, într-acestaș chip și la nașterea cea dea treia, carea iaste mântuitoare, să naște sufletul omului și iase dintru întunérecul și tina trupului, ca dintr-o pușcărie întunecată și mérge să vază lumina cea strălucitoare și slava cea fericită a vieții cei de pururea. Această naștere a mântuirii pohtiia să vază și prorocul David și pentru aceasta zicea: Scoate, Doamne, din temniță sufletul mieu, ca să mărturisească numele tău, Psalm. Așijderea și fericitul Pavel zicea: Pohtesc să mă sloboz din trupul acesta și să fiu împreună cu Hristos, Filipis, l. Această naștere, a treia iaste cu mult mai bună și mai de folos decât célialalte, pentru căci nașterea cea trupească să numéște naștere întunecată, iar nașterea cea duhovnicească, a sfântului botez, să numéște luminată. Și pentru aceasta sfântul botez să zice luminare și cei botezaț să numesc luminați. Iar a treia naștere, a morții, care iaste mântuitoaré, iaste farde greșală și fărde primejdie la omul cel credincios și drept, căci nu poate să mai păcătuiască după moarte. Drept acéia alergăm toț credincioșii și mérgem împreună cu priiatenii noștri și cu rudeniile, petrecându-i până la groapă (sau besérică), cu adunare de preoți cucernici, cu mulțime de creștini credincioși, cu cântări sfinte, cu făclii aprinse și cu tămâeri și cu toate alte slavoslovii și podoabe luminate. Dintr-această naștere s-au născut astăzi și sufletul cel curat al acestui fericit frate (cutarele) ce au murit. Și de vréme ce ș-au dat obșteasca datorie, după rânduiala cea creștinească și-l petrécem la groapă și să desparte de noi dintr-această viață, pre carele nădăjduim și noi să-l vedem în célialaltă viață, trebuiaște să-i dăm cu toții o ertăciune și mă rog să ziceț cu toții, din tot sufletul vostru: Dumnezeu să-l iarte. De vréme ce au viețuit ca un om și au petrecut cu noi într-această lume poate că va fi amărât sau va fi scârbit pe cineva, sau cu cuvântul, sau cu fapta; și pentru aceasta iară să-i zicem cu toții: Dumnezeu să-l iarte, căci această călătorie iaste să o facem cu toții. Și pentru ca să putem câștiga și noi, după moarte, această plată a ertăciunii de la cei vii, pentru aceasta să zicem și a treia oară: Dumnezeu să-l iarte și pre noi să ne miluiască, ca un bun și iubitoriu de oameni. Amin.


content:
Întristat, jalnic și amar să véde a fi răspunsul morții la om, de vréme ce Dumnezeu pe strămoșul nostru Adam, pentru păcatul neascultării, l-au osândit spre moarte, zicându-i: Pământ ești și în pământ vei mérge. Însă de va sta neștine să ia seama cu tot dinadinsul socoteala aceii osânde și sfârșitul acelui răspuns a lui Dumnezeu nu o va afla să fie muncă și pedeapsă, ce mare facere de bine și mare dobândă. Pentru căci de n-ar fi hotărât Dumnezeu moartea la om era să se facă răotatea nemoartă și păcatul necurmat. Și pentru aceasta zice Sfânta Scriptură și acum ca nu cumva să întinză mâna sa și va lua din lemnul vieții și va mânca și va trăi în véci. Preceput-aț pricina, cum că după ce au mâncat din lemnul cunoștinții și au căzut în păcatul neascultării l-au oprit Dumnezeu să nu carea cumva să mănânce și din lemnul vieții și va trăi în véci și să se facă răutatea nemoartă și va rămânea omul cu păcatul fărde moarte. Și apoi ce altă nevoe mai rea și mai cumplită ar fi putut fi la ticălosul om, decât aceasta? Drept acéia, mare folos și mare dar și milostivnică vindecare s-au dat omului de la Dumnezeu, ca să moară și să se strice acest trup al păcatului și să înviiaze la înviiarea cea de obște alt trup, duhovnicesc, fărde stricăciune și fărde moarte; că mare dobândă să face omului moartea, după cum zice și sfântul Grigorie Bogoslov, că să tae păcatul, pentru ca să nu rămâe răutatea nemoartă și să face munca milostivire și iubire de oameni. Pentru aceasta (s-au zis în Scriptură): Pământ ești și în pământ vei mérge. Pentru aceasta l-au scos domnul Dumnezeu din raiu, să lucréze pământul, dintre care s-au luat. Pentru aceasta i-au zis: Întru sudoarea féții tale vei mânca pâinea ta, până te vei întoarce în pământul dintru carele te-ai luat. Pentru aceasta s-au învălit cu foi de smochin. Pentru aceasta s-au îmbrăcat cu îmbrăcăminte de piei, care îmbrăcăminte nu iaste alta, după cum zice iarăși sfântul Grigorie fără numai acest trup gras și muritoriu. Drept acéia acest trup gras, o, iubiții miei ascultători, ca un trup al păcatului l-au dezbrăcat astăzi și l-au aruncat la pământ ca o haină véche și stricată. Și acest fericit răposat, fratele nostru (cutarele) s-au dezbrăcat, zic, de trupul acesta, pentru ca să se îmbrace cu altul, fără de stricăciune, au lăsat lăcașul cel pământesc pentru ca să câștige alt lăcaș, în ceriuri, precum mărturiséște fericitul Pavel, zicând: pentru că știm că de să va surpa casa noastră cea pământească a trupului, avem zidire de la Dumnezeu casă vecinică în ceriuri, nefăcută de mână. Și de vréme ce petrécem fericitul lui suflet în mâinile lui Dumnezeu, cu adunare de preoț cuciarnici, cu mulțime de creștini credincioși, cu cântări sfinte, cu făclii aprinse și cu tămâeri și cu toate alte slavoslovii și podoabe luminate. Dintr-această naștere s-au născut astăzi și sufletul cel curat al acestui fericit frate (cutarele) ce au murit. Și de vréme ce ș-au dat obșteasca datorie, după rânduiala cea creștinească și-l petrécem la groapă și să desparte de noi dintr-această viață, pre carele nădăjduim și noi să-l vedem în céialaltă viață, trebuiaște să-i dăm cu toții o ertăciune și mă rog să ziceț cu toții, din tot sufletul vostru: Dumnezeu să-l iarte. De vréme ce au viețuit ca un om și au petrecut cu noi într-această lume, poate că va fi amărât sau va fi scârbit pre cineva, sau cu cuvântul, sau cu fapta și pentru aceasta iară să-i zicem, cu toții: Dumnezeu să-l iarte, căci această călătorie iaste să o facem cu toții. Și pentru ca să putem câștiga și noi, după moarte, această plată a ertăciunii de la cei vii, pentru aceasta să zicem și a treia oară: Dumnezeu să-l iarte și pre noi să ne miluiască, ca un bun și iubitoriu de oameni. Amin.


content:
Duminecă, la vréme de chindie, prealuminatul domn Io Costandin Basarab Brâncoveanu voevod, având prepus pentru niște lucruri ce le-au adus întâmplările vremii de s-au făcut, cum să se fie făcut cu învățătura și îndemnarea noastră și fiind măriia-sa îndemnat de niște obraze mari besericești și mirenești, pline de zavistii și de răutate au trimis la noi cu poruncă mare pre duhovnicul lui pre episcopul Nisis chir Mitrofan Thasitul, carele era sfetagoreț de la mănăstirea Dionisiului, de ni-au zis au să fac paretisis de bună voia mea, și să-mi las scaunul, să es, au să mă scoață măriia-sa cu sila și să scrie la Țarigrad să mă și catherisească. Pentru care lucru, mergând eu la curte marți seara și, vorbind în taină cu măriia-sa, i-am zis cum că mă las de vlădicie, de voia mea, și într-acel ceas i-am dat și scris acéste 12 capete, carele însămnăm aici, să se afle la cei de pre urmă, spre aducere aminte și să cunoască fieștecine și nevinovăția noastră. Domnul au fost luminarea mea și mântuitoriul mieu, Psalm 26. Această scrisoare ce o închin întru înțeleapta socoteala mărieitale, mă rog ca unui domn milostiv și iubitoriu de Hristos să o citești, când vei avea îndeléte, cu blândéțe, pentru dragostea toĐ pravtĄtou Cu (ș preablândului Hristos) și céle scrise să le socotești toate cu amăruntul, cu judecata dreaptă, că le vei afla adevărate; și scoate den inima mării-tale acel ghimp, că nu sunt (știe Domnul) precum mă socotești mării-ta și precum mą glvssalgoĐn (ș mă limbuțesc) împrotivnicii miei și am nădéjde pre Dumnezeu ca să va descoperi dreptatea mea fără de zăbavă; «ti ĽgÄ Ľn ŁcacŻa mou ĽporeÎshn, soŻ dą KĚrie, Ľl¸hson (șcă eu întru nerăutatea mea am umblat, iar tu, Doamne, mă miluiaște). fără numai: l) De am viclenit pre măriia-ta, au casa măriei-tale, au am vreun gând rău să fac (în cât va îndelung răbda Dumnezeu să trăesc pre pământ), au în viața măriei-tale, au după petrecaniia a mulți ani ai măriei-tale, să fiu eu supt legătura cea grea a afurisaniei; iar de nu, să fie cei ce au grăit rău cătră măriia-ta (asupra nevinovatului) fărădelége, în trufie și în defăimare. 2) A dooa, de am grăit au în besérică (propoveduind cuvântul lui Dumnezeu), au afară, în taină, sau de față înaintea măriei-tale, au și pe după dos vreun cuvânt carele să nu fie fost pre plăcérea măriei-tale, l-am grăit creosticĘV ca un păstoriu sufletesc, iar nu cu vicleșug, să te vatăm, au trupéște au sufletéște. 3) Eu aici, în țară, n-am venit de voia mea, nici de vreo sărăcie sau lipsă; nici mănăstirea Sneagovului o am luat-o cu de-a sila. Iară ce am lucrat în 7 ani, ce am făcut acolo (nu atâta din venitul casei, cât din sudorile féții méle), lucrurile acélea mărturisesc la toți, și măcar că măriia-ta nu pohtiiai să es de acolo, iar cine au fost pricinuitorii eșirii méle vor da seama înaintea lui Dumnezeu; iară încailea am eșit cu cinste și nimenea nu mi-au luat seama, căci să védea că am făcut și am adaos, iară n-am stricat, iar nici datorie am lăsat. 4) La episcopiia Râmnicului puiu martur t©n krujokardiognÄ stin Qn că nici în visul mieu d¸n t© ejantˇstika să mă fac arhiereu, cunoscându-mă pre mine mai păcătos și mai nevrédnic decât toț oamenii pământului. Iar de vreme ce tˇ pˇnta pr¨V t© sumj¸ron oÎkonom¨n Qe¨V, așa au vrut, să rădice, din pământ sărac și din gunoiu să înalțe méser, toĐ kaqÖsi aÎt¨n metˇ ĄrcÄntwn laoĐ aÎtoĐ eu ce puteam face? Ďpotˇghn tÄ Kw kaŻ ´k¸teusa aÎt¨n. Am șăzut și acolo 3 ani, fără doao luni. Ce am lucrat și acolo (nu atâta din veniturile casei, cât, iară, din osteneala și sudoarea féții méle), iaste janar¨n to±V pˇsi. Eșirea mea de acolo n-au fost cu voia mea. Eram odihnit cu atâta și mi-ajungea din destul necazurile ce petreceam; iar apoi am eșit cu cinste și nici seama mi-au luat nimenea, nici datorie am lăsat, că așa ni-au slujit vrémea. 5) Mitropoliia n-am luat-o cu sila, nici cu mite, nici cu rugăciuni. Facă-mi Dumnezeu răsplătire de va fi urmat vreuna din acéstia, ci așa au fost plăcut înaintea stăpânului Dumnezeu și au luminat pre măriia-ta și te-au făcut Șrganon la mijloc, de mi s-au făcut mutare dintr-un scaun într-altul. Și, știind că această ounˇjeia iaste duhovnicească, am pus osteneli peste osteneli întru toate și am trudit din zi din noapte să înmulțesc talantul Domnului, pentru ca să nu mă număr în rândul léneșii slugi; și am silit, după putința mea și după proastă ajungerea minții méle, de am lucrat în viia Domnului, de nu ca cel de la al noaolea ceas, măcar ca cel de la al unsprăzécelea ceas și nădăjduesc că voiu lua de la stăpân plată deplin că iaste volnic pre al său. Și acéstia câte am lucrat cu mâinile și câte am grăit cu limba, cine va vrea, să le socotească m¸ ¬pq¨n logism¨n ĄproswpolŇptwV kaŻ katˇ Qe¨n nici una nu va afla ca să nu fie spre slava lui Dumnezeu, spre cinstea măriei tale și spre folosul țării. 6) Răutatea și zavistiia din lume nici au lipsit, nici va lipsi, pentru căci iaste pornit omul din tineréțele lui spre céle vicléne și nu să părăséște a nu zavistui binele și cinstea altuia. Și pentru acéia știu că să nevoesc mulți ca să strice cu vorbele lor céle otrăvicioase tˇ crhstˇ sou hqh și silesc cu vicleșug ca să te îndémne pre măriia-ta să faci célia ce n-ai făcut în tineréțe, spre sufleteasca vătămare și spre clevetirea oamenilor. 7) Pre cei ce sunt pricina răutății îi știu cine sunt, ca cum mă știu însumi pre mine: unii de aicea și alții dintr-altă parte, carii sunt Ąmetˇtreptoi din rău; iară aș pohti să stau de față cu dânșii, înaintea măriei-tale și înaintea a mult norod t¨ parastŇsoun céle neadevărate, cu carele mă lupt în zadar. Și măcar că mie nu mi să cuvine, ca unui arhiereu, să grăesc pe nimenea de rău, nici să pârăsc, iar mi să pare că cu ajutoriul lui Dumnezeu foarte tare s-ar rușina. 8) Între célialalte mozavirii și vânzări ce-mi fac, ca Iuda pre Hristos, au zis cătră măriia-ta, cel ce au zis, cum să fiu făcut 24 de capete asupra măriei-tale împotrivă, ce, și ce voiu să fac. Întreabă pre părintele Nisis, să-ț spue acéle capete ce zic, că i le-am cetit într-acel ceas ce au pomenit, de iale, fiind de față și Odrianul, care capete eu vream să le arăt măriei-tale tocma de atunce și să-ț cer voe să mă laș să-i afurisesc de față pre cei ce le scornesc; dară n-au vrut să mă lase unii. Iar de vei pohti măriia-ta să ți le trimiț să le cetești, să vezi ce cinste îmi fac fiii miei cei sufletești și ce vorbesc pentru mine; ci zicând eu aceluia ce ți le-au spus, cum că s-au lunecat și el cu firea, ca toț oamenii și cum că toate le am însemnate capete și nevrând să i le cetesc, că nici aveam vréme, nici îmi iaste drag să le mai auz, au zis cătră măriia-ta t¨ ¦napˇlon. Dumnezeu să facă plată fieștecăruia dintr-înșii, după faptele lor; eu sunt gata. 9) Iară pentru paretisis ce mi-au venit poruncă de la măriia-ta ca să fac, zic cum că nu îndrăznesc, pentru făgăduialele care dăm noi, arhiereii, înaintea lui Dumnezeu, când ne hirotonim (precum și cu mâna scriem în condică, după cum iaste rânduiala besericească și iscălim înaintea celor ce vor să hirotonească), să facem paretisis înșine, noi, de voia noastră, căci călcăm porunca și făgăduiala și Dumnezeu nu gluméște. Că zice marele Pavel »kastoV Ľn Ę ĽklŇqh Ľke± kaŻ men¸tw; iar pentru dragostea măriei-tale, de ne vei porunci, vom tace, pentru ca să nu socotești că-ț stăm împotrivă; numai fă, măriia-ta, socoteală dreaptă și cu frica lui Dumnezeu. De iaste cu dreptul să zică cineva, unui om, cu sila: despărți-te de muiarea ta și lipséște din casa ta și din toată agonisita ta fărde nici o vină, pentru carele iaste zis (măcar că iaste împreunare trupească): Unde Dumnezeu au împreunat, omul să nu desparță, dară cu cât mai vârtos să îndémne cineva pre un arhiereu să-ș lase eparhiia, fără vină și fărde judecată, că iaste împreunare duhovnicească, carele are datorie, până la vărsarea sângelui, să nu-ș părăsească turma, după cum zice Hristos: Păstoriul cel bun îș pune sufletul pentru oi; iară încăș eu pohtesc să fac voia măriei-tale, iară nu a mea. 10) Judecă, măriia-ta, ca un domn creștin, de iaste cu cale și de să cuvine să fiu lipsit acuma, la bătrânéțele méle, de amândoao: și de turma ce mi s-au încredințat de la Dumnezeu, ca unui nevrédnic și de munca și osteneala tineréțelor méle? Că zice Sfânta Scriptură: OÎk ĽkdikŇseiV dŻV ĽpŻ tĘ aÎtĘ. Și de vei afla măriia-ta că iaste cu dreptate, fie numele domnului blagoslovit, de acum și până în véci. 11) Iară de vei zice măriia-ta, pentru ce am îndatorit casa, de am făcut céle ce am făcut, am multe, de mi s-ar ținea în seamă, carele nu sunt fărde cale, numai le las și zic că am cheltuit ca la o casă a mea, cum cheltuiaște fieștecine la casa sa și ca un păstoriu adevărat, iară nu ca un năemit carele junghe și strică. Și alta: pre acéste vremi aș pohti să știu, cine nu iaste datoriu, din câț ne fiiarbem într-această ticăloasă de țară? Că întâi și pre măriia-ta te auz totdeauna zicând cum că iaste datoare țara cu doao sute și mai multe de pungi; oare acea datorie măriia-ta o faci, au întâmplările vremii? Adevărat, întâmplările vremii. Și acéstia au adus și pre alții și pre mine la datorie. Iar mă rog măriei-tale să nu râmâiu într-aceasta, nici să fiu lipsit de mila măriei-tale. 12) Între altele să cuvintează și aceasta cum că sunt strein și nu s-au cuvenit să fiu eu mitropolit. În Hristos suntem toț una. Și apoi n-am fost numai eu episcop și mitropolit strein în Țara Românească, ci au fost și alții mulți, precum să văd în condice și precum să politicéște în toată besérica, precum și domni au stătut și de țară și streini, ca și în toată lumea; că Dumnezeu au făcut lumea slobodă pentru toț. Și un lucru ce nu să face, nici să strămută la o besérică de céle proaste, sau la o mănăstire, pentru carele nu iaste hotar beséricesc, iară de să va și întâmpla vreo pricină Ř eÎlogh, Ř Łdikh râpștesc cei mai mulți și zic că iaste păcat; dară cu cât mai vârtos să se strămute capul beséricii a vreunii eparhii și să nu să vatăme multe suflete și să nu urméze multe lucruri necuvioase, precum vedem că să fac în bogate locuri. Și cum că poț măriia-ta să faci ce vei vrea, după pohta măriei-tale, iaste lucru adevărat; iar eu încă zic să faci și după pohta lui Hristos de mă ții cu tot dinadinsul greșit măriei-tale lăsaț și să va lăsa voao. Acéstia spre îndreptarea mea le scriu, în dreptate și în adevăr. Iar din ce am zis înaintea măriei-tale nu voiu eși; fie după cum pohtești și Dumnezeul păcii să fie cu măriia-ta.


content:
En p§si to±V l¨goiV sou mimnŇskou tˇ șskatˇ sou, kaŻ eŻV t¨n ałĘna ałc ¦martŇseiV zice Sirah. Iarăși și a doa oară fac supărare măriei-tale cu această puținică a mea cucérnică scrisoare și zic cuvântul lui David: Mâniiați-vă și nu greșiți célia ce ziceț în inimile voastră. Și ia seama (pentru dragostea lui Hristos) acestor scrise cu gând drept și de pohtești ca să fii și măriia-ta odihnit și fără vătămare sufletească și să fiu eu mulțumit, mă rog ține cumpăna judecății drept și nu lăsa să-ț spurce unii și alții auzurile, cu vorbele lor céle otrăvicioase. Că zice David: Mincinoș fiii oamenilor în cumpene a face strâmbătate. Măriia-ta, când ai trimis la mine pe părintele Nisis, mi-au zis chiar în față, au să fac, după cum îmi poruncești măriia-ta paretisis de voia mea, au peste 15 zile vei face măria-ta precum vei ști, de mă vei scoate cu paguba mea și cu rușine. Eu încă, pentru ca să nu mă arăt cătră măriia-ta iubitor de scandale și să potolesc mâniia măriei-tale am zis cătră sfințiia-sa că voiu face după cum îm poruncești și voiu veni la măriia-ta, precum am și venit. Și într-acel ceas mi-am dat cu cucerie toată voința mea înaintea măriei-tale și prin glas viu și în scris, socotind că după ce vei ceti măriia-ta acéle 12 capete ce am scris într-acea foiță ce ți-am dat q¸lhV metamelhqÖ și vei lăsa pre Irod (pre carele te îndeamnă să face aceasta) ca pre un mincinos, că nu știe a cânta alliluia și nu vei întra în păcat cu mine și în clevetirea a toatei lumi. Iar de vréme ce văz că te nevoești măriia-ta, cu tot dinadinsul să o isprăvești aceasta, iarăși zic că nu voiu eși din porunca măriei-tale. Numai mă rog măriei-tale să-ț fie milă de bătrânéțele méle și de neputințele ce am; și precum te-au luminat Dumnezeu de ai aflat chiverniseala acelor trei pungi (precum mi-au zis Nisis) să afli și celoralalte 4 și să-mi iai zapisele de la datornici să mi le dai în mâna mea. Și așa voiu face și eu scrisoare de la mâna mea tÖV paraitŇsewV2. Și aceasta nu pentru alta, fără numai ca să ia sfârșit scandilile carele vei fi socotind măriia-ta că doară să trag de spre mine; și așa vei fi măriia-ta fără păcat și eu mulțemit și odihnit și cel ce va fi în urma mea va fi pre lége și nu fărădelége, pentru căci atunci mă voiu lăsa de voia mea. Iar într-alt chip, veri cu ce mijloc voiu eși, nu va fi nici să va putea numi, cel de pe urma mea, pre lege; că de să va face și catherisis, după cum înțelégem, va fi ca acéia ce au făcut acum lui Alixandrias; ce și acéia nu iaste catheresis, ce batjocură beséricii lui Dumnezeu și sfintelor taini, pentru care lucru cel ce lăcuiaște în ceriuri va râde de dânșii și Domnul va batjocori pre ei. Iară măriia-ta fă ca un domn creștin și milostiv și nu mă lăsa să es obodit și cu lacrămile pe obraz, că va fi păcat. Și precum nu te pripești la céle politicești a face răsplătire pentru cinstea domniei, așa nu te pripi nici la céle besericești, pentru cinstea lui Dumnezeu; că răul a să face iaste lesne, iar a să desface iaste cu nevoe. Îț mai ia seama de aceasta și Dumnezeu să te luminéze să faci ce ar fi mai cu cinste și mai de folos, a căruia nespusă milă rugăm să fie pururea cu măriia-ta. Obiditul rugător al măriei-tale, Antim al Ungrovlahiei.


content:
Cel ce va să se ispoveduiască să-l aducă să stea înaintea icoanei domnului nostru Iisus Hristos și să înceapă duhovnicul, carele va fi: Áëăńâgčú áăú čřú, ńňúżč ćg, ăńäč ďîěčëUč, ďđičähňg. După aceia: ăîěgă ě# üćg să-l zică cel ce va să să ispoveduiască (de va ști carte), iar de nu va ști, să-l zică duhovnicul. Și după aceia să grăiască duhovnicul cătră cel ce va să să ispoveduiască: iată, fiiul mieu, că nevăzut stă înaintea noastră domnul nostru Iisus Hristos, să-ț priimească ispovedaniia ta. Deci nimic să nu sfiești, sau să te rușinezi, nici să te spăimântezi și să ascunzi ceva de cătră mine, ci cu îndrăzneală să-mi spui toate câte ai greșit, ca să priimești ertăciune de la domnul nostru Iisus Hristos. Iată chipul sfinției-sale aici, înaintea noastră. Iar eu numai ce sunt mărturie, ca să mărturisesc înaintea sfinției-sale toate câte-mi vei grăi cătră mine. Iar de vei ascunde ceva de cătră mine vei să aibi îndoit păcatul și osânda. Deci ia-te aminte, deaca ai venit la doftor, să nu te duci netămăduit. Și așa să-l întrébe pre acela foarte cu dinadinsul, una după alta și să-i îngăduiască până ce-i va răspunde. Deci iar să grăiască duhovnicul cătră dânsul: spune-mi, fiiule, au doară țe-ai stricat curățiia ta cu malachiia? Și iar îmi spune: au doară ai căzut în păcatul sodomiei cu cineva, sau cineva cu tine? Au doară ai căzut în păcat cu muiare? Sau și cu câte ai căzut și ce chipuri au fost: de céle văduve, au de céle cu bărbat? Pentru că cela ce cade în păcat cu muiarea céia ce are bărbat, acela să chiamă preacurvariu. Așijderea și muiarea carea va cădea în păcat cu altul, având ia bărbat să chiiamă preacurvare. Și iar îl întreabă pre acela, pentru amestecarea de sânge: spune-mi, fiiule, au doară ai căzut cu rudeniile tale, sau cu fină-ta, sau cu nașă-ta au ce chipuri au fost? Că acéstia să chiamă amestecare de sânge? Spune-mi au doară ai căzut cu dobitoc sau cu pasăre? Iar de va fi însurat acel ce să ispoveduiaște să-l întrébe: spune-mi, fiiule, au doară ai căzut în păcat cu făméia ta, peste fire, afară den fire? Au doară mai nainte de nuntă, fiind logodit cu dânsa, ai căzut în păcat? Sau au doară ai căzut în păcat cu alt féliu de oameni, care sunt de altă lége? Că acel păcat să canonéște mai greu cu un an de alte păcate care sunt. Spune-mi, fiiule, au doară ai omorât pre cineva cu voia ta, sau făr de voia ta? Și iar îmi spune, au doară ai furat ceva și mai pre urmă s-au făcut afurisanie? Sau au furat altul și au adus la tine? Și de vei fi furat ceva, să întorci; și îndată cum vei întoarce, să alergi la arhiereu și să-ț iai canon de la dânsul și să te iarte de afurisanie, să întorci, adecă să plătești. Spune-mi, fiiule au doară ai jurat cu strâmbul și în ce chip te-ai jurat: cu voia ta, au fărde voia ta? Au doară ai băgat vreun sărac în nevoe? Au doară faci năpaste cuiva, au ai făcut? Au ai oprit simbriia cuiva? De vei fi năpăstuit pre cineva, sau năpăstuești, să întorci. Spune-mi, fiiule, au doară ești cititoriu de stéle, au faci farmece? Sau ai vărsat ceară, sau plumbu? Au doară ai adus în casa ta fărmecătoare, de te-au isbăvit de farmece? Au doară le faci tu însuți, sau le-ai făcut vreodată? Sau ai făcut farmece spre stricăciunea cuiva? Au doară legi dobitoacele, ca să nu le mănânce lupii? Sau ai pus pre alții de au făcut de acéstia lucrure? Au doară ai legat pre bărbat cu fămée? Au altă legătură pentru vreo boală? Au porți niscari baere, au erbi? Și de să va afla cum că au făcut el de acéstia, sau îi va fi făcut lui alții, unul ca acela să canonéște 6 ani, precum iaste porunca sfintelor canoane. Iar meșterul acela carele le face acest féliu de lucrare să canoniséște ca un ucigaș, adecă ani 20, precum poruncéște marele Vasilie. Și iar îi zice: spune-mi, fiiule, au doară ai ocărât pre părinții tăi, sau pre vreun om, sau călugăr? Au doară ai vrajbă cu cineva? Pentru că de vei avea vrajbă cu cineva, darurile tale și pravila ta nu iaste priimită înaintea lui Dumnezeu și nici alteceva, orice vei face, nu sunt priimite. Spune-mi, fiiule, au doară ai mâncat carne mortăcină, sau sânge de cel oprit, sau de lupi mâncat, sau de vulturi omorât? S-au te-ai spurcat cu altceva? Sau pre posturi, miercurea sau vinerea, te vei fi spurcat? Au doară ai închinat pre cineva diiavolului? Sau ai hulit, sau ai înjurat sfânta lége, sau credința, sau altăceva hulă? Sau ai anathimit pre om? Sau grăești minciuni și te juri în minciuni? Au doară ești trufaș? Sau doară te îmbeți, pentru care iaste aceasta periciune și trupéște și sufletéște? Deci acéstia toate de acum înainte iaste să te păzești foarte și să te iai aminte, pentru că iată că de a doao oară te botezi, dupre cum iaste taina credinții creștinești și de acum înainte să pui începătură bună, cu ajutoriul lui Dumnezeu. Și de glume să te ferești, să nu faci pre oameni să râză, că acéstea nu sunt creștinești, ci cu dreptate și cu curăție și cu smerenie să-ț petreci viața, pentru ca să-ț ajute Dumnezeu. Și după ce va zice el acéstea toate cătră dânsul cu amăruntul și acela iar să va făgădui de acéstia, de toate să să părăsească, atunce îndată pleacă în genunche cel ce să ispoveduiaște și să-i citească duhovnicul molitvă. Deci, după ce-i va citi molitva, să zică: äîńňîčíî gńň, ńëŕâŕ... č číh și otpust. Atunce îl canonéște duhovnicul pre dânsul, după cumu-i va fi greșalele lui. Și de va avea acela multe păcate, îl canonéște în care păcat iaste mai mare din célealalte, adecă care păcat are ani mai mulți; și célealalte păcate toate într-acel canon să iartă. Deci atunci iar zice duhovnicul cătră dânsul: iată, fiiule, că atâțea ani poruncéște sfânta pravilă ca să nu te priceștuești sfintelor taini. Numai când va fi la praznicele céle mari, când va fi vrémea de priceștenie, în loc de priceștenie să iai aghiazmă. Și de te vei ținea, adecă de te vei opri de sfânta priceștenie, pre cumu-ț dau canon, ți să vor erta păcatele; iar de vei tréce, adecă de nu vei băga seamă, Iudă te vei face. Al doilea și să păzești, de ți să va tâmpla boală grea, de moarte, atuncea să te priceștuești; și de te vei scula iar să stai într-acel canon care ți s-au poruncit și să pui măsură, iar să ții mai nainte cu un an, în care te-ai priceștuit, să plinești măsura anilor care-ț sunt porunciț. Și tu care ești duhovnic ia aminte și aceasta că, dă să va părăsi omul de păcat, atuncea să canoniséște și să priiméște, precum poruncéște canonul al marelui Vasilie. Iar în câtă vréme va fi el înpăcat nici nu să socotește canonul lui. Iar de va ținea câtăva vréme să nu să priceștuiască și apoi iar să va tâmpla de va cădea în păcat, iar să pue începătură canonul dentru-întâi. Iar după ce să va părăsi el de păcat și să va fi oprit den voia lui și de priceștenie, sau de porunca altui duhovnic, atuncea i să socotesc lui și acei ani în canon. Iar de să va afla vreun om cucerit și de să va nevoi el să facă câtăva seamă de metanii, în zi și în noapte, să-i pogori lui un an, mai jos de măsura anilor de priceștenie. Iar de va nevoi el să dea milostenie, pre cât îi va fi putérea, iar să-i lași lui, și alt an. Iar de va posti el miercurea și vinerea, precum poruncéște sfânta pravilă, lasă-i lui și alt an; de va ținea lunea, de dulce să nu mănânce, lasă-i lui și alt an. Iar de va fi omul de treizeci de ani, sau și mai jos și alt an să-i laș lui. Iar de va fi de douăzeci de ani, sau și mai jos mai puțin să să canonească. Iar de nu va suferi acéstea care zisem mai sus, să plinească toț anii care am zis mai sus, desăvârșit precum i s-au poruncit întâi; că acéstea semuiri, adecă tocmire, iaste a sfântului Ioan Postnicul și mai mult acei 15 ani ai preacurviei și ai sodomiei și ai dobitoacelor îi pogoară până la trei ani, însă cu adevărat de-i va posti acești trei ani necurmat, adecă desăvârșit, cu post în zi odată să mănânce și metanii să facă, cum i să va porunci de la duhovnic afară osebi de sâmbătă și de duminecă. Iar alți părinți de acéstea n-au poruncit, numai de sfânta priceștenie să fie opriț, după greșala lor. Iar de păcatul curviei, până la patru ani să-l pogoare dinpreună să ție cu ce i să va porunci, precum s-au zis mai sus. Iar miercurea și vinerea să cuvine tuturor creștinilor să postească, ca și cei ce au canoane și cei ce n-au, pentru că aceasta iaste obicinuită creștinilor. Iar după cădére în păcat, de va vrea acela să se călugărească, doao părți să ție și o parte să-i erți. Iar de va vrea să meargă la obște jâtie, lasă-i lui canon pre jumătate; iar după ce au luat cinul călugăresc și au căzut în păcat, câț ani i s-au poruncit, să-i plinească. Așijderea și muerile să le întrebi, au doară vor fi purtând erbi, sau vor fi băut erbi să nu facă copii. Sau, de să va afla să fie făcut iale lucru ca acesta, ca ucigașii să se canonească. Iar de va fi lepădat ea copilul de vreo nevoe, un an să nu să priceștuiască. Iar céia ce va fi purtat erbi, sau va fi purtând, să se lépede și să să canonească șase ani. Iar de va face farmece, ca să știe ce copil va face, sau să știe alte lucruri, șase ani să nu să cuminece. Așijderea să fie întrebate iale de toate păcatele, ca și partea bărbătească și, în câți ani să vor afla în canon, să n-aibă voe a frământa prescuri.


content:
Învățătura besericească la céle mai trebuincioase și mai de folos pentru învățătura preoților, acum într-aceasta chip tipărită în sfânta Mitropolie în Târgoviște, la anul de la Hristos 1710. Să să dea în dar preoților. Anthim cu mila lui Dumnezeu arhiepiscop al Ungrovlahiei, preacinstit și exarh Plaiurilor. Cucérnicilor preoți carii vă aflați în eparhia smereniei noastre, tuturor de obște, de la atotputérnicul Dumnezeu, vă rugăm milă, pace, sănătate, viiață curată și spăsenie sufletească, iară dela smereniia noastră molitvă, blagoslovenie și ertăciune. La aciastă stepănă înaltă a / arhieriei, întru carea au vrut dumnezeescul dar să ne sue, grija cea mai mare și mai aleasă ce avem, nu iaste alta fără numai chivernisirea beséricii și spăseniia sufletelor oilor noastre celor cuvântătoare, pentru carele avem datorie să priveghem zioa și noaptea, că avem să dăm seama, după cum zice Pavel apostolul; și după asemănarea începătoriului păstorilor Iisus Hristos, carele ș-au pus sufletul pentru noi să ne dăm și noi viiața pentru paza turmei noastre. Însă aciastă bună chiverniseală nu putem noi înșine să o săvârșim după cum să cade de / nu vom avea dinpreună lucrători și slujitori, carii să poată ajuta la acest lucru mare, pentru căci fiind secerișul mult, trebue și lucrători mulți; și pentru căci iaste turma mare, un păstor singur, măcar că iaste mare în vrednicie, și de ar fi cât de procopsit întru politie și iscusit întru învățătură, iară nu poate să le vază toate, nici să le știe toate; și pentru acéia dar are pre preoți și pre părinții cei duhovnicești, carii slujesc sfințitului păstoriu ca niște ochi să vază toate, ca niște mâini să lucréze céle trebuincioase și ca niște picioare să alérge cu mijlocul / lor la trebuința tuturor. Drept acéia ajutătorii la acest lucru mare al vostru sunteți voi, cucernicilor preoți, carii aveți datorie neîncetată, și cu cuvântul și cu fapta, să lucrați și să vă nevoiți zioa și noaptea împreună cu păstoriul nostru pentru spăseniia aceștii turme cuvântătoare, carea au dat-o Dumnezeu în mâinile noastre. Dar oare ce aș putea nădăjdui de la voi? Sau ce fel de ajutoriu aș putea să aștept din iscusirea voastră? Că între célélalte scârbe ce am, de mă rănesc la inimă, iaste aceasta / cea mai grea de mă întristez și mă mâhnesc mai mult, că văz între preoții miei atâta prostie, atâta neînvățătură și atâta nedumireală, cât cunosc că nu puteți face vreun ajutoriu sau vreun folos ticăloasei turme. Și pentru acea multă prostie a voastră și neștiința la sfânta carte, m-am îndemnat, fiind cuprins de frica dumnezeiască, a vă înștiința cu această mică cărticea, carea o am împărțit în trei părți. În partea cea dintâi s-au pus foarte pe scurt oare carele din céle mai trebuincioase și mai de folos ale sfintei beserici și ale sfintelor / taini, carele sunteți datori să le știți și să le păziți nu numai voi, ce și bieții creștini prin mijlocul vostru. În partea a doao s-au pus învățătură asupra ispovedaniei, ca să știe fieștecare duhovnic cum să cade să îndreptéze și cu ce mijloc trebue să ispoveduiască pre cei ce vor veni la dânsul. În partea a treia s-au pus învățături pentru câte lucruri s-au putut afla până întru acest ceas, carele să fac cu necuviință și fără de cale, și trebue ca de acum înainte să nu să mai facă. Care o puiu înaintea cucerniciei voastre ca / o masă duhovniciască fără de plată, în loc de blagoslovenie; socotind cum că cu acéste puține învățături veți putéa să vă săturați de lumina cunoștinții și să ajutorați și pre creștinii cei lipsiți. Iară de veți fi și cu acéstia așa de nesimțitori, cât să nu vă puteți dumeri, nici să vă puteți îndrepta fiind așa de puținele și foarte pre înțeles și prostéște, atuncea să va cunoaște că nu veți să vă nevoiți pentru dragostea lui Hristos, pentru întemeiarea beséricii, pentru folosul creștinilor, și pentru cinstea voastră și mai vârtos pentru plata ce vi s-ar da / de la Dumnezeu pentru osteneala ce ați face. Și pentru acéia voi veți da seama la înfricoșata și strașnica judecată a lui Hristos, căci eu v-am învățat câte sunt trebuincioase și de folos, și mi-am făcut datoriia, după cum zice Hristos la Ioan în 15 capete: De n-aș fi venit, și de n-aș fi grăit lor, păcat n-ar avea, iară acum pricină n-au pentru păcatul lor. Iară de veți socoti în gândul vostru cum că nu le puteți face acéstia pentru nevoile și păsurile ce aveți, cu aceasta nimică nu vă veți folosi, nici veți putea să vă îndreptați înaintea dreptului judecătoriu. Că zice / Domnul Hristos la Mathei în 22 de capete: Dați ale chesariului, chesariului și ale lui Dumnezeu lui Dumnezeu. Că precum cére împăratul dăjdi de la supușii lui, așa cére și Dumnezeu de la creștini, și mai vârtos de la preoți, credinți și fapte bune; de la unul mult și de la altul puțin și de la fieștecarele după putința sa și după vredniciia ce i s-au dat. Drept acéia dară, să lăsați toate pricinele într-o parte că sunt deșertăciuni; și nu vă feriți de a face osteneală, nici vă dați leneviei, căci veți cădea în blestem, după cum zice sfânta Scriptură la Ieremia în 48 de/capete: Blestemat cela ce face lucrul Domnului cu léne. Ce siliți în tot chipul cu pohtă și cu dragoste pentru spăseniia norodului creștinesc. Pentru ca să se învrednicească fieștecarele dintru voi să auziți glasul cel fericit al dreptului platnic al lui Hristos: Slugă bună și credincioasă, pre puțin ai fost credincios, pre mai mult te voiu pune; întră întru bucuriia Domnului. A căriia bucurie să vă învrednicească darul lui Dumnezeu și rugăciunea smereniei noastre. 1. Crucea ce putére are și în ce chip trebue să o facem? 2. Rugăciunea cea domnească și ce cuprinde în sine. 3. Mărturisirea credinții câte alcătuiri are și dintr-însele ce înțelégem? 4. Céle 7 taini ale beséricii ce putére și ce dar are fieștecare? 5. Céle 9 porunci mari ale beséricii ce ne învață să facem? 6. Zéce porunci ale lui Dunmezeu că să cuvine să le ținem; că de nu le vom ținea nu împlinim légia. 7. Daruri ale Duhului Sfânt / carele sunt și câte? 8. Céle 3 bunătăți mari ale bogosloviei. 9. Patru bunătăți ale sufletului. 10. Patru bunătăți ale trupului. 11. Șapte păcate de moarte. 12. Céle 12 roduri ale milosteniei, carele sunt? 13. Învățătură pentru ispovedanie. 14. Alte învățături trebuincioase. / Crucea iaste un semn și o armă tare asupra vrăjmașului, căci iaste și să numéște putérea și înțelepciunea lui Dumnezeu, dupre cum zice Pavel la capul cel dintâi cătră corinténi. Și să cade creștinului pravoslavnic a-ș face semnul sfintei cruci într-acestaș chip: Întâi să împreune céle 3 dégete ale mâinii drépte (adecă dégetul cel mare și cu céle 2 de lângă dânsul) și puind în frunte să zică: în numele Tatălui, apoi puind la buric să / zică: și al Fiiului, apoi puind în umărul cel drept să zică: și al Sfântului Duh, apoi puind în umărul cel stâng să zică: Amin.


content:
Crez întru unul Dumnezeu, Tatăl atotțiitorul, făcătoriul cerului și al pământului, văzutelor tuturor și nevăzutelor. Alcătuirea aceasta ne învață să crédem că unul iaste Dumnezeu-Tatăl, precum apostolul cătră efeséni, cap 4 zice: Unul iaste Dumnezeu și Tatăl tuturor carele iaste preste toate și prin toate și întru noi întru toți. Și încă ne mai învață să crédem cum că acesta au făcut toate / céle văzute și céle nevăzute, din nimica, numai cu cuvântul. Și întru unul domnul Iisus Hristos, Fiiul lui Dumnezeu, unul născut carele de la Tatăl s-au născut, mai nainte de toți vécii, lumină din lumină, Dumnezeu adevărat de la Dumnezeu adevărat, născut iar nu făcut, cela ce iaste de o ființă cu Tatăl, prin carele toate s-au făcut. A dooa alcătuire ne învață să crédem cum că Domnul Iisus Hristos, Fiiul lui Dumnezeu, iaste Dumnezeu adevărat și vécinic, nu făcut, nici zidit, ci născut mai nainte de toți vécii, din firea Tatălui, asémene slăvit cu Tatăl, precum / însuși la Ioann, în 17 capete zicé: Și acuma proslăvéște-mă tu, părinte, cu slava carea am avut de la tine mai nainte de lume. Încă ne mai învață să crédem cum că Iisus Hristos iaste făcător tuturor lucrurilor și veacurilor, după cum la Ioann, cap l zice: Lumea de el s-au făcut și lumea pre el n-au cunoscut. Carele pentru noi, oamenii, și pentru mântuirea noastră s-au pogorât din ceriu și s-au întrupat din Duhul Sfânt și din Mariia Fecioară și s-au făcut om. A treia alcătuire ne învață să credem / cum că Domnul nostru Iisus Hristos s-au pogorât din ceriuri pentru mântuirea noastră, zămislindu-se din pântecile fecioarei Mariei de Duhul Sfânt și s-au născut om desăvârșit, cu suflet cuvântător și cu toate câte urmează firii omenești (afară numai din păcat). Însă neschimbându-se dumnezeirea în omenire, nici omenirea în dumnezeire, ci amândoao firile desăvârșit au petrecut într-o unire: Dumnezeu adevărat și om adevărat. Și s-au răstignit supt Pilat din Pont și au pătimit și s-au îngropat. / Această alcătuire ne învață să crédem cum că domnul nostru Iisus Hristos s-au răstignit de Pilat (carele era din Pont), vărsându-și preacinstit sângele său pre cruce, pentru ca să ne mântuiască pre noi din păcat; și nefiind păcătos au pătimit, însă nu dumnezeirea, ci omenirea. Și precum cu adevărat au pătimit pre cruce, așa adevărat au și murit, precum la Luca, cap 23 zice: Și strigând cu glas mare au zis: Tată, în mâinile tale dau sufletul mieu. Și acéstia zicând au răposat. Și îngropându-se i s-au pecetluit groapa, precum la Mathei, / cap 27 zice: Aveți custodie, mérgeți de întărâți cum știți; iară ei mergând au întărit groapa, pecetluind și piatra împreună cu custodia. Și au înviiat a treia zi după scripturi. Cu această alcătuire ne învățăm a créde cum că domnul nostru Iisus Hristos cu putérea dumnezeirii lui s-au sculat din morți, însă cu acelaș trup cu carele s-au și născut și s-au și îngropat dupe Scripturi; adecă după cum au fost prorocit prorocii și după Scripturile legii cei vechi, precum însuși Hristos la Marco, cap 17 zice: Însă Fiiul omenesc mérge precum / s-au scris pentru dânsul. Și s-au suit la ceriuri și șade de-a dreapta Tatălui. Aceasta ne învață să crédem cum că cu trupul carele s-au născut Hristos și s-au îngropat și s-au sculat din morți, cu acela s-au și înălțat la ceriuri și au șăzut de-a dreapta Tatălui, precum la Marco, cap 16 zice: Iară Domnul dupre ce grăi lor să luă la ceriu și șăzu de-a dreapta lui Dumnezeu. Și iarăș va să vie cu slavă să judece viii și morții, a căruia împărăție n-are sfârșit. Aicea ne învață să crédem cum /că va să vie Hristos a doa ora ca să judece pre cei vii și pre cei morți și ca să dea răsplătire fieștecăruia din oameni de pre faptele sale, precum însuși la Mathei, cap 25 zice: Iară [când] va veni Fiiul omenesc întru slava sa și toți sfinții îngeri împreună cu dânsul. Și iarăși pentru răsplătire la Ioann, cap 5 zice: Și vor eși cei ce au făcut céle bune < întru > înviiare de viață, iară cei ce au făcut réle întru înviiare de osândire. Și în Duhul Sfânt Domnul de viață făcătoriul, carele de la Tatăl purcéde, cela ce cu Tatăl și cu Fiiul iaste închinat și slăvit, / carele au grăit prin proroci. Această alcătuire ne învață să crédem și în Duhul Sfânt, carele iaste de o ființă cu Tatăl și cu Fiul și să slăvéște împreună cu Tatăl și cu Fiiul. Și cum că de la Tatăl purcéde precum mântuitoriul nostru Hristos adeverează la Ioan, cap 15 zicând: Când va veni mângâitoriul pre carele eu voiu trimite voao de la Tatăl, duhul adevărului, carele de la Tatăl purcéde. Și încă ne mai învață cum că Duhul Sfânt au grăit prin proroci. Întru una sfântă săbornicească și apostolicească besérică. Această alcătuire ne învață să ne / supunem poruncilor săborniceștii și apostoliceștii bésérici, după învățătura lui Hristos, carea la Mathei, cap 18 zice: Iară de nu va asculta nici besérica, fie ție ca cel păgân și ca un vameș. Mărturisesc un botez, întru ertarea păcatelor. Această alcătuire ne învață să mărtuirisim un botez, întru ertarea păcatelor, adecă să ne botezăm noi, creștinii, întru numele Tatălui și al Fiiului și al Sfântului Duh, prin apă și prin duh ca să ni să iarte păcatul cel strămoșesc și alte păcate, precum însuși Hristos la Ioann, în 3 cap / zice: De nu să va naște neștine din apă și din duh, nu va putea să între întru împărăția lui Dumnezeu. Aștept înviiarea morților. Această alcătuire ne învață să crédem cum că va fi cu adevărat înviiarea trupurilor omenești, după cuvântul Domnului care la Ioann, cap 5 zice: Că toți cei ce sunt în mormânturi vor auzi glasul Fiiului lui Dumnezeu și vor eși. Și viața veacului celuia ce va să fie. Amin. Aicea ne învață să crédem cum că în veacul ce va să fie va veni blagosloveniia lui Dumnezeu la cei aleși / ai lui și viața vécinică cu bucurii sufletești, care nici odinioară sfârșit nu vor avea, precum Scriptura mărturiséște la întâia carte cătră corinthéni, cap 2, zicând: Céle ce ochiul n-au văzut și uréchia n-au auzit și pre inima omului nu s-au suit, carele au gătit Dumnezeu celor ce iubesc pre el. /


content:
1. Sfântul botez. 2. Sfântul mir. 3. Sfânta liturghie. 4. Rânduiala preoției. 5. Ispovedania, sau pocăința. 6. Nunta céia ce să face pre lége. 7. Sfântul maslu.


content:
Botezul iaste temeiu celoralalte taine și mai întâi decât toate la rânduială. Are mare dar și multă putére și fărde sfântul botez célealalte șase / taine nu pot face nici cu un mijloc pre om creștin. Care botez l-au arătat singur domnul Hristos, poruncind și apostolilor să-l săvârșască precum scrie la Mathei în 28 de capete zicându-le: Mergând, învățați toate limbile, botezând pre ei în numele Tatălui și al Fiiului și al Sfântului Duh, învățând pre ei să ție toate câte am poruncit voao. Această taină ca și célialalte 6 taine are 4 pricini. Cea dintâi iaste pricina cea lucrătoare. A doao iaste materiia. / A treia iaste închipuirea și a patra iaste pricina cea săvârșitoare. Pricina cea lucrătoare a sfântului botez și a tuturor celorlalte taine iaste Dumnezeu, carele lucrează cu darul lui cel dumnezeesc prin mijlocul preotului. Materiia iaste apa cea curată fărde nici o amestecătură. Închipuirea iaste chiemarea sfintei Troițe, precum s-au zis mai sus, adecă: Botează-să robul lui Dumnezeu, în numele Tatălui și al Fiiului și al Sfântului Duh. Amin. Pricina cea săvârșitoare iaste ca să șteargă păcatul cel strămoșesc / și al voinței de la om și să facă pre cel botezat fericit, sfânt desăvârșit, viu și fiiu lui Dumnezeu, după dar. Pentru sfântul mir. După ce să săvârșaște lucrarea sfântului botez, urmează sfântul mir, cu carele unge preotul pre cel botezat. Materia mirului iaste untuldelemn, cu alte multe materii mirositoare. Închipuirea sunt cuvintele și rugăciunele arhiereului care le zice pre dânsul și numai singur arhiereul îl poate face și să dea la cei botezați de preot cu acéstea cuvinte: Pecétea darului Sfântului Duh. /Amin. Și sfârșitul iaste pentru ca să adeveréze pre creștini în credință și să ia putére asupra vrăjmașului.


content:
Taina Liturghiei iaste prefacerea pâinei și a vinului în trupul și sângele mântuitoriului nostru Iisus Hristos. Și iaste materiia aceștii sfinte taini pâinea de grâu curat și vin curat și apă curată. Și închipuirea sunt sfintele cuvinte care le zice preotul după cuvintele céle domnești: Și fă pâinea aceasta cinstit trupul Hristosului tău, Amin, iară ce e în păharul acesta, scump sângele Hristosului tău, Amin, prefăcându-le / pre dânsele cu Duhul tău cel Sfânt. Amin. Sfârșitul sfintei Liturghii iaste să să jărtvuiască mielușelul lui Dumnezeu, pentru mântuirea lumii.


content:
Preoțiia iaste rânduială dumnezeiască a tainei cei simțitoare, având putére duhovnicească pentru mântuiria și ajutoriul oamenilor, rânduită de mântuitoriul nostru Hristos. Și iaste materia ei cel ce să hirotonéște, iar chipul sunt cuvintele ce zice arhiereul: Darul cel dumnezeesc carele totdeauna céle neputincioase le tămăduiaște i proci, cu punerea mâinei / pre capul celui ce să hirotonéște. Și sfârșitul iaste ca să tiposească în sufletul celui hirotonit stăpânire și putére dumnezeiască, pentru ca să poată să săvârșească tainele. Și taina preoției numai arhiereul o săvârșaște.


content:
Pocăința iaste întoarcerea de bună voe din răotăți spre bunătăți și de la diiavolul întoarcere spre Dumnezeu prin osârdie și prin osteneală. Și iaste materia pocăinței mărturisirea gurii și sfărâmarea inimii și facerea canonului. Iar chipul pocăinței / iaste putérea ce au dat mântuitoriul nostru numai sfinților lui ucenici și apostolilor, după cum zice la Mathei, în 8 capete: Câte veți lega pre pământ i proci (pentru aceasta vom arăta mai pre larg la învățătura ispovedaniei). Iară sfârșitul iaste să să curățească omul de păcat și să câștige iarăși darul lui Dumnezeu.


content:
Nunta iaste împreunare bărbat cu muiare spre împlinirea dumnezeescului acela cuvânt: Créșteți și vă înmulțiți. Materiia aceștii taine iaste bărbatul și muiarea cari vin cu gând desăvârșit / ca să să împreune amândoi și să lăcuiască nedespărțiți. Iară chipul sunt cuvintele carele amândoi zic în besérică înaintea preotului în auzul tuturor (adecă): Voiești-mă? Voescu-te; urmând la acéste cuvinte rugăciunele și blagosloveniile preotului spre cea desăvârșit împlinire a nunții. Iară sfârșitul iaste înmulțirea neamului omenesc și încetarea pohtei cei trupești, după cum grăiaște sfântul Pavel la cartea cea dintâi cătră corinthéni, în 7 capete zicând: Iară pentru curvie fieștecarele a sa muiare să aibă și fieștecaré pre al său bărbat să-l aibă. /


content:
Maslul iaste o ungere care să face cu untdelemn curat pentru cei bolnavi și are putére prin blagoslovenia preotului să dea sănătate sufletească și trupească celora ce să întorc de la păcate, după cum zice sfântul Iacov la 5 capete, la adevărata lui Poslanie: De boléște cineva întru voi, chéme preoții beséricii și să să roage pentru el, ungând pre el cu untdelemn întru numele Domnului și ruga credinții va mântui pre cel bolnav și-l va scula pre el Domnul, măcar și păcate de va fi făcut erta-se-vor/lui. Și iaste materia maslului untuldelemn curat, iară chipul sunt cuvintele molitvei ce zice preotul (adecă): Însuți stăpâne sfințéște untuldelemn acesta, ca să fie celor ce să vor unge dintr-însul întru tămăduire i proci. Iară sfârșitul iaste să să șteargă rămășițile păcatelor și să câștige bolnavul sănătatea sufletului și a trupului. /


content:
1. Că să cuvine a ne ruga lui Dumnezeu cu înfrângere de inimă și cu umilință. 2. Să păzim céle 4 posturi ce sunt poruncite și legate: al Nașterii lui Hristos, al Paștilor, al Sfinților Apostoli și al Maicăi Précistii. 3. A cinsti pre părinții cei duhovnicești carii să roagă pentru noi la Dumnezeu ca niște slugi ai lui Dumnezeu și trebue să ne sfătuim cu dânșii pentru céle sufletești. / 4. A ne ispovedui păcatele noastre de 4 ori într-un an în vréme de post înaintea părintelui celui duhovnicesc, carele va hirotonit pre lége creștinéște, iară cei mai cu evlavie de 12 ori, iară cei mai proști măcar o dată într-un an. Și care vor fi bolnavi să să ispoveduiască mai adése, făcându-și și maslu și să se cuminece adése; și așa să vor face părtași vieții cei de véci. 5. Să nu să cetească cărțile ereticilor nici dăscăliile și învățătura lor cea hulitoare să nu să asculte de cei ce nu-s învățați, nici știu Sfânta Scriptură, nici să se / améstece cu ei, nici să se întrébe cu ei. 6. Să se facă rugăciuni pentru întemeiarea tuturor oamenilor: întâi pentru cei ce sunt întru stepena preoției și a clirosului; a dooa pentru cei ce să află în vredniciile céle lumești și ale politiei și a ostașilor; apoi pentru cei ce fac bine la besérici a spori și a créște săborniceasca și dreapta credință. 7. Să se păzească posturile și rugăciunile carele să vor porunci de arhiereul locului să se facă în eparhiia lui, când s-ar întâmpla vréme de nevoe ca să întoarcă mâniia / lui Dumnezeu după norod și să se mântuiască veri de ce nevoe și scârbă s-ar întâmpla. 8. Nu iaste ertat mirénilor să ia nimic de ale beséricii în silă și să se lucréze cu iale, după cum vor vrea, ce numai să fie de treaba preoților și a celora ce slujesc la besérică a să hrăni și a da la săraci și la streini. 9. Să nu să facă nunte în zilele céle ce sunt oprite de besérică nici să cade creștinii să facă jocuri într-acéle zile, după cum fac păgânii; ce după cât va fi putința să se ferească de acéstea. /


content:
1. Să nu avem alt Dumnezeu înaintea lui. 2. Să nu luom numele Domnului în deșărt. 3. Să cinstim și să ținem sărbătorile. 4. Să cinstim pre părinții noștri. 5. Să nu ucidem. 6. Să nu preacurvim. 7. Să nu furăm. 8. Să nu mărturisim strâmb. 9. Să nu pohtim muiarea altuia. 10. Să nu pohtim verice lucru strein.


content:
1. Înțelepciunea. 2. Înțelégerea. 3. Cunoștința. 4. Voia. 5. Blagocestiia. 6. Vitejiia. 7. Frica lui Dumnezeu.


content:
1. Credința. 2. Nădéjdia. 3. Dragostea. Credința după cum zice fericitul Pavel la 11 capete cătră evrei iaste ființa celor nădăjduite și lucrurilor celor ce nu să văd dovediri. Nădéjdea iaste o îndrăzneală adevărată cătră Dumnezeu, dată în inima omului din dumnezeiasca strălucire ca să nu să deznădăjduiască nici odată de darul lui Dumnezeu, ci să fie încredințat cum că va lua prin pocăință ertăciune păcatelor și veri ce altă cérere sau trecătoare, sau vécinică. Dragostea încă iaste, după cum zice fericitul Pavel mai mare decât credința și decât / nădéjdea, tămeiul și vârful tuturor bunătăților, caréa unéște pre mulți întru una și face cale cătră Dumnezeu tuturor celora ce o iubesc.


content:
l. Trufiia. 2. Iubirea de argint. 3. Curviia. 4. Mâniia. 5. Lăcomiia 6. Zavistiia. 7. Leneviia la faptele céle bune.


content:
l. Smereniia. 2. Eftinătatea. 3. Înfrânarea pohtei. 4. Îngăduința. 5. Postul împotriva lăcomiei. 6. Dragostea. 7. Nevoința.


content:
Flămândului să-i dea mâncare. / Setosului să-i dea să bea. Pre strein să-l primească în casă. Pre cel gol să-l îmbrace. Pre cel bolnav să-l caute. Pre cel din temniță să-l cercetéze. Mai sunt încă și acéstia: Pre cei morți să-i îngroape. Pre cei scârbiți a-i mângâia. A sfătui céle mântuitoare. A învăța pre cei neștiuți. A erta greșalele celui vinovat. A răbda cu mulțămită scârbele ce vin de la Dumnezeu și de la oameni și a ruga pre Dumnezeu nu numai pentru dânsul ce și pentru toți. /


content:
1. Vericare preot afară din enoriia lui (de) va face Liturghie sau o sfeștanie sau va cununa, sau va ispovedui, sau va cumineca pre cineva și după ce va muri îl va îngropa, sau verice alt lucru beserecesc va face fără de voia preotului aceluia a căruia va fi noriia, unul ca acela de pravilele sfinților părinților noștri să leapădă de tot darul preoțesc și-l vom lepăda și noi. 2. Așijderea nici unul din voi / să nu îndrăznească să cunune vreun om, sau vreo muiare streini, dintr-altă țară, au și din țara aceasta și să fie neștiuți, până nu-i veți cerceta și-i veți ispiti; pentru că vin mulți din Țara Ungurească și din Țara Turcească și dintr-alte locuri depărtate și să însoară aici și pe la locurile lor au mueri, sau muerile au bărbați și lăsându-i au fugit, sau sunt a treia cununie și vin aici pentru ca să ia a patra muiare, sau muiarea să ia al patrulea bărbat, care lucru iaste curvie și fărădelége. Ci pre unii ca aceștea fără scrisoare de mărturie de la preotul / locului lor, care să scrie cum că nu s-au însurat, au s-au însurat și i-au murit muiarea, sau iaste a doao nuntă și i să cade să mai ia încă o muiare să nu-i cununați, pentru ca să nu să facă fărădelegi, precum ca acéstea multe ni s-au întâmplat de am judecat. 3. Iară de să va întâmpla și nu va fi cu putință să ia scrisoare de la preotul locului lor, atuncea întâi să puneți pre fieștecarele dintr-înșii la jurământ și de vor priimi jurământul, cum că n-au la locul lor nici bărbatul muiare, nici muiarea bărbat și cum că n-au luat până acuma muiare, sau au luat una și au / murit, sau doao, atuncea îi veți cununa, au întâia nuntă va fi, au a doao, au a treia, precum vor mărturisi după jurământul ce le veți da; iară carii vor fi a patra nuntă nice cum să nu îndrăzniți a-i cununa. 4. Încăși vă poruncim și aceasta: nimeni din voi din preoți să nu îndrăzniți a despărți bărbat de muiare, sau muiare de bărbat, nici să vă uniți la un gând cu aceia ce îndrăznesc a face această fărădelége, pentru că am înțeles că să face acest lucru necuvios în multe părți; că numai de să întâmplă să aibă bărbatul cu muiarea vrajbă / între dânșii, îndatăși să duc la pârcălabi, sau la altă căpetenie și la preotul satului și la megiiași de să despart și-și fac carte, care lucru nu creștinii, ce nici păgânii nu-l fac. Că unde Dumnezeu au împreunat (zice), omul să nu desparță. Ce de va fi de despărțit să să trimiță aici la scaun, pentru ca să să facă despărțeala pe pravilă. 5. Nice un preot, carele nu va avea voe de la arhiereu, să nu cutéze a ispovedui (fără numai la nevoe de moarte) precum am înțeles că fac mulți, ca să câștige daruri. 6. Așijdirea și cei ce vor avea voe, / când ispoveduesc, sau isprăvesc verice taină care li să cade din céle șapte taine a le săvârși, să nu ia plată vânzând sfintele, că să aseamână Iudei, precum iarăși am auzit că fac mulți. Și când îi chiamă cineva să priceștuiască bolnavi, au să botéze prunci în grabă, nu vor să meargă, ce să lenevesc și cer plată multă, puind pricini, au depărtarea locului, au a vremii. 7. Așijdirea fieștecarele în noriia sa să dea poruncă poporanilor câți sunt supt ascultarea lui. Duminicile peste tot anul și sărbătorile céle mari domnești și ale / Maicăi Précistei și a sfinților celor mari să le dați învățătură să păzească la besérică seara la Vecernie, dimineața la Utrănie și mai vârtos la sfânta Liturghie, căci acéia iaste mai folositoare decât toate slujbele și decât toate rugăciunele. Și într-acéle zile nici să lucréze, nici să vânză, nici să cumpere nimic, afară din bucate de mâncare; căci să lucrează într-acéle zile oprite, lucrul acela iaste afurisit. Și în posturi să să ispoveduiască și să să cuminece după obiceaiu. Și cine ar avea bolnavi în casa lui să nu aștépte să-i cuminece la ceasul morții, când le / piiare graiul, ce de cu vréme, până sunt în fire, să chiiame pre preot, ca să-i ispoveduiască și să-i cuminece. Că vericari din voi nu veți purta grijă să faceți așa, ce veți cumineca vreun bolnav de aceștea carele nu să poate ispovedui, afară de-l va grăbi moarte fără véste, precum să întâmplă la unii, veți cădea în osândă, împreună cu el și vă veți lipsi și de darul preoției. 8. Nici unul din preoți să nu cutéze a să muta din enoriia lui într-alta, fără de voia și știrea arhiereului locului. Că verice slujbă ar face iaste fără de cale / și cade în osândă. 9. Vericari din voi și mai vârtos protopopii să cercetați, că vin preoți și călugări mincinoși dintr-alte țări de slujesc ale preoției înșălând creștinii. Ce pre unii ca aceștea să-i trimiteți la noi, ca să le luăm seama de sunt adevărați preoți. Și mai în scurt preot străin nimeni, nicidecum, să nu-l priimească, fără de cartea noastră.


content:
1. De să va întâmpla cuiva nevoe de moarte și preotul acelui sat / nu să va afla acolea, ce va fi lipsind undeva, departe, sau va fi cumva și el bolnav, atuncea pentru nevoia morții, preotul din enoriia care va fi mai aproape, să aibă voe să-l ispoveduiască și să-l cuminece, și de va muri să-l și îngroape, pentru ca nu cumva să moară negrijit cu célea ce să cad creștinului. Așijdirea și la botez. 2. Așijdirea pentru întâmplarea morții să cade preoților carii au enoriile lor aproape să dea unul altuia înștiințare când vor vrea să meargă undeva și va lipsi vreunul din enoriia lui și întracea / norie va veni cuiva ceasul morții, să vie preotul aceiialalte enorii să-l ispoveduiască și să-l cuminece. 3. Încăși de va lipsi preotul vreunii enorii întru care s-ar afla omul în cumpăna morții și preotul ceiialalte enorii fiind chiemat de oamenii bolnavului, pentru ca să-l ispoveduiască și să-l cuminece și el nu va vrea să meargă, ce va pune pricini la mijloc cum că are treabă, sau vrajbă cu preotul enoriei aceiia și de s-ar întâmpla ca să moară acel om negrijit, să știe că-l vom lipsi de tot de preoție, de vréme ce au / lăsat un suflet și au perit, pentru care Dumnezeu s-au făcut om și au priimit moarte pentru mântuirea lui. 4. Iarăși vă poruncim și aceasta că să întâmplă de fug unii de prin judéțele și satele lor pentru nevoi și vin întralte judéțe și sate. Ce pentru aceștea dăm voe ca unde s-ar afla și de s-ar întâmpla nevoe de moarte, sau și fără de nevoia morții de vor vrea să să ispoveduiască și să să cuminece până să vor întoarce iară la locurile lor, să-i ispoveduiți și să-i cuminecați; pentru ca acéste doao sunt trebuincioase la creștini. / Iară nuntă de s-ar întâmpla să facă acești fugiți, să nu-i cununați până nu să va face cercare ca nu caréa cumva să fie rudenie de sânge, sau alte întâmplări de care s-au zis mai sus; că fără ispovedanie și fără de cuminecătură nu să poate mântui omul, iară fără de împreunarea nunții să poate mântui. 5. Așijdirea vă poruncim frați de cruce nici cu un mijloc să nu lăsați să să facă, pentru căci să fac multe lucruri necuvioase prin mijlocul acei frății. Iară de va îndrăzni cineva din preoți, să va pedepsi și el și acei ce s-au făcut frați de cruce, după cum scrie la sfânta / pravilă, cap 210, list 198. 6. Așijdirea vă facem în știre și pentru țigani, ca de acum înainte să purtați de grijă să nu lăsați să să mai facă între dânșii céle ce s-au făcut până acum; adecă de va veni țigan cu țigancă să să cunune, până nu-i veți iscodi cu tot denadinsul, foarte cu amăruntul pentru toate céle ce opréște pravila, ca și la toți creștinii, să nu-i cununați. Iară mai vârtos, de va fi țiganul a unuia și țiganca a altuia, până nu vor aduce scrisoare fieștecarele de la stăpânul său, cum că iaste cu voia lor și cum că vor îngădui unul pre altul până / să vor împăca amândoao părțile, au cu schimbu după obiceiul țării, suflet pentru suflet, au cu bani să răscumpere unul de la altul acel suflet, să nu-i cununați și nici cu un mijloc, măcar de v-ar face verice sile, au înfricoșare. Și acea scrisoare să o țineți foarte cu seamă bună la voi, veri la carele s-ar întâmpla; ca de va vrea cineva din stăpânii acelor țigani ce s-au împreunat cu voia lor să nu să ție de cuvânt, au în pizmă să facă să-i desparță, să aveți cu ce vă da seama, căci apoi veți cădea în osândă și în pedeapsă, pentru căci că țiganii încă sunt / creștini, botezați în numele sfintei Troițe. Și avem datorie, în tot chipul, veri cu ce mijloc s-ar putea, să-i punem la calea cea creștinească, că vom vrea să dăm seamă înaintea înfricoșatului judecătoriu pentru sufletele lor și noi, deaca nu vom învăța pentru dânșii céle ce să cuvin și voi, deaca nu veți face céle ce vă poruncim și stăpânii lor, deaca nu să vor supune dreptății și ascultării besericești. 7. Să știți și aceasta că de să va întâmpla unul să botéze pre cineva, la vrémea căsătoriei celui botezat poate să-l cunune altul, că / bisérica nu opréște. Ce pentru aceasta să nu să facă turburare și gâlceavă, precum s-au întâmplat la mulți, de-au venit înaintea noastră de s-au judecat. 8. Așijderea vă facem în știre ca nimenea din voi să nu îndrăznească să facă besérică undeva până nu veți lua blagoslovenie de la arhiereul locului, nici să lăsați pe alții să facă până nu se va face știre, ca să li să dea voe, cu blagoslovenie, după porunca pravilei. Că și pentru aceasta să fac multe gâlcevi și multe vătămări de suflete și trebue să să păzească. 9. Iată dară că v-am făcut înștiințare / de câte am socotit că sunt trebuincioase și de folos, ca să vă luminați și voi și să învățați și pre alții și de câte au venit și s-au judecat înaintea noastră și de câte am înțeles prin oameni cinstiți și credincioși că să fac între voi și vi le trimitem tuturor, tipărite, ca să știți carele să faceți și carele să învățați și de carele să vă feriți. Iară cine dintru voi va face împotriva vreunui lucru dintre acéstea ce scriem, sau va lenevi și nu le va învăța acéstia toate câte să cuprind într-această cărticea ca să știe în ce chip să le săvârșească, / pentru ca să poată îndrepta pre creștini și să le folosească la céle sufletești, pre unul ca acela bine să știe că-l vom catherisi desăvârșit, precum sfintele canoane ale sfinților apostoli și ale săboarălor poruncesc; și de-aciia nu mai iaste cu putință a i să erta, să fie preot, pentru ca să nu-și mai răpue sufletul cu neștiința lui și să pue în osândă și pre alții. Iară de veți păzi acéstea ce vă poruncim, atuncea cu adevărat veți fi preoți adevărați ai lui Dumnezeu celui adevărat și vă v-a dărui pentru paza poruncilor lui și într-această lume bunătățile / lui și în viiața cea viitoare, împărățiia lui cea cerească. Așa faceți, precum vă scriem, ca și darul domnului nostru Iisus Hristos cu rugăciunele și cu blagosloveniia smereniei noastre să fie cu voi cu toți. Tipărită în Sfânta Mitropolie în Târgoviște, la anul de la zidirea lumii 7219 <1710>, noembrie 8, de Gheorghie Radovici. Sfârșit și lui Dumnezeu laudă. /


content:
Iubitoriului cetitoriu sănătate. Ca și corhorul între alte verdéțe, precum zice pilda, mă arăt și eu, o iubiților cetitori, cătră cei meșteri și iscusiți și înțelepți și nevoitori tipografi, cu aciastă de bogoslovie cu patru strune și cu toată alcătuirea de dulcele glas alăută, a ceii în trei staturi dumnezăiri, capul ceii fără prihană ai noastre credință, sfânta, zic și dumnezăiasca Evanghelie. Dintru carea noi luminându-ne pren dumnezăeștii și ai duhului propovédnici apostoli, și sânguri văzători a înfricoșatelor a Domnului taine, cea întreită și nedespărțită aceii desăvârșită și necuprinsă troiță, am cunoscut pre Tatăl nenăscut, și pre Fiiul den părintele născut, și pe dumnezăescul Duh de la părintele purcezătoriu, o dumnezăire de o ființă și de împărăție în trei féțe cunoscută. Deci văzând eu smeritul, adâncul bogoslovii, mă stridiiam a mă apuca de acest lucru. Însă dându-mă pre mine cu credință curată și cu nădéjde cătră dulcele Hristos carele zice, la Mathei 21: De veți avea credință și nu vă veți îndoi, veți zice muntelui acestuia, ridică-te și te aruncă în mare, să va face, și toate oare câte veți cére, crezând, veți lua. Deci spre-acéstia căutând cu tot sufletul și inema, prin trudă și osteneală, nu puțină, m-am atins de acest folositoriu de suflet lucru, al căruia întâi cea lui Dumnezău plăcută voință și aflare, și cheltuialele au fost a prealuminatului ș-a pravoslavnicului creștin și mare cuviințatului domn și oblăduitoriu, a toată vestitei și blagocistivii Ungrovlahiii, Ioan Costandin Băsărabă voevoda, iar tipărită de mine, prea micul în eromonahi, Anthim de la Iviriia. Rogu-vă dară, îndreptarea greșalelor, neștiinții și a nesocotélii méle cu blândă și frățască voință, și nedefăimând făcându-o, rugați-vă pentru mine, smeritul purirea întru Domnul.


content:
Blagocestivului, prealuminatului și preaslăvitului domn și oblăduitoriu a toată provoslavnica Țara Rumânească, bunului și creștinului Ioan Costandin Băsărabă voevod și al mieu de bine făcătoriu și milostiv stăpân, cu plecăciune metanie făcând, de la Dumnezeu toată buna fericire poftesc. Toată zidirea văzută și nevăzută, cuvântătoare și necuvântătoare, câtă s-au făcut de cea adâncă a lui Dumnezău înțelepciune, înălțate și luminate doamne, caréși după firea sa, siléște de-și arată slujba și lucrarea ei, după cum i s-au poruncit. Stihiile ca niște întâe pricini îndeamnă pre toate chipurile neamurilor, de-și dau roada sa la vrémea lor. Iară mai vârtos de toate, fericita și mai aleasa și cuvântătoarea zidire, omul, siléște de aduce nu numai un féliu de roadă, ce foarte multe câte trupești, iară mai multe sufletești, de vréme ce și el de doao s-au zidit, adecă den suflet și den trup. Și toate pentru el s-au făcut și i s-au dat aciastă simțitoare lume cu toată frumuséțea ei, ca o grădină cu multe féliuri de flori, ca să-și aleagă céle de folos, să se împodobească trupéște. Și i s-au dat și lumea cea de sus den suflarea dumnezăiască, den carea, cât va vrea, să-și înfrumusețéze icoana cea sufletească și cât va putea să o asémene cu chipul icoanei ziditoriului său. Și măcar că mulți den neamul omenesc au alergat mai vârtos după céle trupești, cu carele s-au și înșălat și den calea adevărului s-au rătăcit, iară câți mai vârtos céle sufletești au iubit, și pre pământ s-au cinstit, și în ceriu viață vécinică au dobândit. Dentru carii și măriia-ta, blagocistive doamne, te-ai ales foarte den tot sufletul râvnitoriu dumnezăeștilor fapte, și te nevoești cu toată osârdiia de aduci multe féluri de roduri sufletești, pentru ca să aibă preavoslavnicul tău nărod să se adape sufletéște. Iară mai vârtos de toate, precum zice acest fericit David, ai iubit podoaba casii lui Dumnezău, care iaste sfânta bisérică. Și măcar că și cu alte daruri multe o înfrumusețezi, iară cu cuvântătoarea podoabă, adecă cu sfintele și de Duhul Sfânt grăitele Scripturi, cu mult mai vârtos decât toți cei mai de nainte o ai rodit, care lucru arată aiave blagocistiva dragoste ce ai cătră toți pravoslavnicii. Pentru aciasta, pre lângă célélalte multe și de folos cărți ce s-au dat în tipariu, iubit-ai și ai ales și aciastă de Duh Sfânt pren rostul fericitului David suflată cântare, carea să numește de opște Psaltire. Pre carea, vrând cineva să o laude, să ia pildă de pre alte preste fire lucruri ale Sfântului Duh, și să ia seama voroavelor ce au toți Psalomii ei; și așa poate cunoaște ce féliu de laude i să cuvine. Că văzând măriia-ta folosul sufletesc ce iaste ascuns într-însa, și măcar de au fost și de alții mai denainte în multe féliuri tipărită, iară acum mai cu multă osârdie o ai scos la lumină și o ai împodobit mai vârtos décât alții; adecă tălmăcită chiar în limba rumânească și pentru toate cathizmele cu tropare și cu molitve de rugăciune pentru mai mult folosul și înțelesul celor ce vor ceti. Și mi-ai poruncit măria-ta de o am tipărit cu toată cheltuiala măriei-tale, ca să să împarță în har pravoslvnicilor creștini, carii toți împreună datori să fie a ruga pre atotputérnecul Dumnezău pentru viața, întărirea și toată fericirea măriei-tale, păzindu-te bine a otcârmui tot norodul cât de la Dumnezău măriei-tale crezut și dat iaste a-l stăpâniré, și să poți înmulți și întări pravoslaviia, ca și marele Costandin, cu carele împreună să ți să dăruiască și cununa slavii întru împărăția lui Dumnezău. Amin. Al măriei-tale mai mic rugătoriu smeritul întru ieromonahi Anthim Ivireanul, tipograful.


content:
Preacuviosului, preastrălucitului, preaseninului și prin voia celui de sus devenitului stăpân și domn al întregii Ungrovlahii, domnului Ioan Constantin Basarab voevod, mântuire, viață bună, milă din partea lui Dumnezeu și fericire deplină. Nu-i vor lipsi, zice, lui Dumnezeu ostașii care i se cuvin (Epistola a V-a lui Synesius) în biserici; adică, nu au lipsit și nici nu vor lipsi vreodată în orice împrejurare ostașii Domnului din ceruri, neînfricații luptători ai sfintelor biserici ale lui Dumnezeu, și înflăcărații înțelegători ai adevărului, ca și biruitorii și purtătorii de trofee împotriva oricărei falange de eretici și în contra oricărei alte rătăciri grecești și ateiste, înarmați nu numai cu arme convingătoare și cu dovezi ale sfintei și divin inspitei Scripturi, ba chiar și cu raționamente logice și de neînvins, infailibile și de necombătut, folosindu-se în toate de adevărul însuși, fie ca refugiu, fie ca apărător. Adevărul [care] a orânduit să fie totdeauna alături de cei credincioși și ortodocși, până la săvârșirea veacului, conform acelei hotărâri evanghelice: Și iată eu (Matei, cap 28) sunt cu voi (zice) în toate zilele până la sfârșitul veacului, deoarece fără ajutorul lui Dumnezeu nimic nu se poate realiza, precum ne-o certifică însuși Domnul în Evanghelii, că fără mine (zice) nimic nu puteți face. Așa cum și în anii noștri s-au găsit și se găsesc unii apărători ca aceștia și vajnici luptători ai cuvântului nostru ortodox și ai credinței, prin urmare, marele stolnic Constantin Cantacuzino, cel prin pronie cerească foarte cuminte și prea nobil între domni, observând pe unii cuvioși, ce-i drept, și ortodocși cât privește adevărul dar nenumărați și ignoranți, poate chiar modești, care însă se scandalizau de pe urma unor dogme grecești, ca de pildă, să spunem, norocul și ursita și mai ales în legătură cu menirea calvinistă și atee, ca și în legătură cu alte câteva chestiuni necesare, a vrut să-l pună la osteneală pe preaînțeleptul, preaînvățatul și pe preacinstitul mare logofăt al marii biserici a lui Hristos, pe chir Ioan Cariofil, altădată aflat la București, în cursul unei slujbe divine, să răspundă în legătură cu niște chestiuni ca acestea, cu înțelepciunea și cu învățătura, pe care i le-a dăruit Dumnezeu, după canoanele sfinților părinți și după negreșita și infailibila părere a sfintei și catolicei noastre biserici, spre informarea celor ortodocși și spre rușinea și compromiterea ereticilor și a necredincioșilor, ba chiar într-o limbă accesibilă, astfel încât să devină ușor și bine înțeleasă rezolvarea unor asemenea chestiuni puse la îndoială și cerute. De aceea și acest preaînțelept dascăl, după ce a acceptat această oportună cerere a sus-zisului boier, având drept scop folosul din aceasta, ce urma să rezulte pentru credincioși ca și informarea, el a depus râvnă și grijă multă cu ocazia acestei învățături. Cu acest prilej, el a dizolvat și împrăștiat, cu claritate și concis, flecărelile și inepțiile celor cu păreri opuse, aevea unei pânze de păianjen, iar părerea sfintei noastre biserici și hotărârea ca și judecata adevărului evanghelic, el le-a lămurit și confirmat. Această lucrare căzându-mi în mâini și citind-o cu atenție și aprofundare și văzând-o a fi foarte folositoare fiecărui ortodox întru răsturnarea dogmelor opuse și întărirea și confirmarea hotărârilor și citatelor adevărului însuși, m-am oferit, foarte bucuros și împins eu însumi de un zel dumnezeiesc, s-o tipăresc în folosul tuturor și pentru mântuirea sufletelor și pentru veșnica amintire a celor care s-au ostenit și a acestor preaînvățați eroi care s-au preocupat și pentru pomenirea apărătorilor credinței ortodoxe. Nu am îndrăznit însă, preaînălțate stăpâne, s-o tipăresc fără o corectare și o ajustare, și din partea altcuiva dintre acei, care au o apreciabilă experiență în ceea ce privește dogmele juste ale bisericii, lucru pentru care am și rugat pe preaînțeleptul și preaînvățatul și venerabilul domn Kyminites din Trapezunt, nu numai ca pe cel mai bun cunoscător al dogmelor ortodoxe, dar și zelos fierbinte al cuvioșiei și preaevlavios față de céle sfinte. Și am apelat la el mai ales ca la un dascăl al renumitei școli de aici, pe care preacuvioasa-ți înălțime a înființat-o cu cheltuieli larg acordate întru iubire de Dumnezeu, în folosul iubitorilor de învățătură pământeni și străini. Și luminăția-sa procedând bine și într-un mod cuvios, nu numai că a reparat multe lucruri care din greșeală și uitare fuseseră trecute cu vederea, ci și altele care păreau greu de înțeles, le-a lămurit, adăugând și câte erau folositoare spre o mai amplă informare a celor care nu se dumireau, pe care lucrare o și dedic în calitate de slujitor recunoscător sub oblăduirea și îndrumarea seninătății dumneavoastră, sprijinită și încununată de Dumnezeu; a cărei măreție preacuvioasă va să fie mândrie și totodată confirmare a unei opere foarte folositoare din punct de vedere spiritual, întru faima și înălțarea ortodocșilor pe de o parte, iar pe de altă parte întru rușinea și totala compromitere a adversarilor, lucrare, care deși de proporții reduse, din punct de vedere calitativ este foarte mare. De aceea dar, primește favorabil, ilustrisime și întru Domnul slăvite stăpâne și binefăcătorule, prezentul manual spiritual extrem de folositor, privindu-l nu atât din latura cantitativă, cât mai cu seamă din cea calitativă, și îndeosebi gândindu-te la preferința și recunoștința cordială a slugilor tale, pentru multele și infinitele binefaceri, de care zilnic ne bucurăm primindu-le de la înălțimea-ta. Pentru care bogate daruri pline de bunăvoință din partea măriei-tale, îți rămânem pururi îndatorați, spre a ne ruga necontenit de nemărginita milostivenie și bunătate a lui Dumnezeu, ca să păstreze, să păzească și să oblăduiască divin cinstita strălucire a măriei-tale, sub atotputernica-i dreaptă și sub umbra aripilor sale ocrotitoare împotriva oricărui atac al dușmanului, și s-o statornicească pe tronul său cel mai înalt, făcând-o ferice în toate până la adânci și ușoare bătrânețe, în scopul grupării și coordonării turmei întru Hristos încredințată strălucirii tale, și pentru slava, renumele și mândria ortodocșilor de pretutindeni. Amin. Al măriei-tale străluciri slujitor preaplecat și preaumil între ieromanahi, tipograf Antim Ivireanul.


content:
Celui ce străluce în pietate, prealuminatului domn Io Constantin Basarab voevod și stăpânitor al întregii Țări Ungrovlahe, celui preanobil născut și bine făcător, sănătate în lumea aceasta, zile îndelungate și noroc și vecinică mântuire să aibă îi dorim.


content:
Iată că a încolțit sămânța străină, adecă gramatica slavonească, o artă cunoscută și un lucru bun și iscusit, și în zilele domnieivoastre. Pentru fiecare e de mirare și plăcut lucru, când pe câmpul lui (în țarina lui) cresc oarecari grăunțe de altă limbă, căci vede un lucru nou și tăinuit, ce mai nainte n-a fost și nu s-a văzut. Astfel că multă mirare s-a întâmplat și cu neamul nostru lipsit sau de sămânța aceasta, adică de cetirea adevărată slavonească, sau de fructul ei, adecă de înțelegerea celor cetite, când în urma îngrijirei pline de iubire a voastră, ajunse vremea ca să se arate și acest fericit dar, adecă limba slavonească, în țara noastră. Și dacă limba slavonească la ai săi sau la ai casei (cum s-ar zice), adecă la slavi, e prea slăvită și admirată, acolo unde ea se întrebuințează ca limbă proprie, cu cât mai mult la noi, cari o întrebuințăm nu ca pe a noastră, ci ca pe una străină și împrumutată, ar trebui ca să fie ridicată în slavă și admirație strălucitoare, spre exacta întrebuințare a noastră. Căci ce este acest bun fruct ce se arată prin bunăvoința Sfântului Duh? Acesta ce este sufletul din corpul omenesc și lumina din soare, și ce este și sarea în mâncare; căci precum corpul fără de suflet mort este, precum soarele fără de lumină nu luminează și precum mâncarea nu e plăcută fără de sare, tot așa e și cetirea sau scrierea fără gramatică conducătoare. Căci dacă vrea cineva să știe firea literelor și silabelor, dacă cu glasul vrea să accentueze cuvintele drept și să însemne vorbele cu accente, acela trebue să se adreseze la prima parte a gramaticei, adică la ortografie. Dacă vrea să desfacă vorbele în părțile lor cu exactitate, trebue să cerceteze cu de amănuntul a doua parte, adică etimologia. Dacă vrea să compună vorbe compuse, spre aceasta trebue să-și însușască bine regulele sintaxei. Dacă cineva dorește să facă versuri, și aceasta și-o însușește prin prosodia făcătoare de versuri. Drept vorbind, lucrurile de minte folositoare la care ea a dat naștere fie în limba grecească, fie în cea latinească, sau în orice altă limbă, aceleași le dă și în slavonească, căci ne învață să cunoaștem în proposiții deosebirile între părțile de cuvânt ale gramaticei, și declinarea numelor și conjugarea verbelor, după temele lor și după terminațiuni, și să judecăm la eteroclite sau anomale lipsa sau prisosul sau schimbarea. Cu un cuvânt, ea deprinde pe cei ce se silesc cu râvnă, să o învețe și să vorbească și să scrie bine. De toate acestea noi eram foarte lipsiți, căci ne lipsea gramatica conducătoare. De aceea, dacă cuiva i se pare, cu atât mai mult nouă trebue să ni se pară a fi folositoare, deoarece în bisericele dumnezeești noi ne-am obicinuit a ceti slavonește; dar necunoscând această limbă, care ne este străină, nu a noastră, puteam de multe ori să cădem în greșeli. Știind voi aceasta, iar noi cititorii având nădejde în Dumnezeu, nădejdea noastră a căpătat un bun sfârșit în binecuvântata domnie a voastră, căci vedem înrădăcinarea acestei semințe bune în țara noastră și ajutorul dumnezeesc adăogându-se la silința voastră neobosită, când cu îndurare (milostivire) și cu iubire de Hristos, afară de alte binefaceri, ai întemeiat și școală pentru învățarea (îndreptarea) limbei slavonești pentru copiii de vârstă fragedă. Dar să lăsăm la o parte vorba prea multă despre gramatică; valoarea ei proprie, cât de mare este și cât de prețuită, o va arăta lucrarea. Să cădem în genunchi cu rugăciune, rugându-ne cu sârguință lui Dumnezeu, ca să binevoiască a face ca ea să fie de folos în întrebuințarea ei și spre mărirea lui Dumnezeu și spre cinstea prea fericitei Fecioare, Născătoarei de Dumnezeu și a tuturor sfinților, și spre folosul sufletesc și trupesc al drept credincioșilor. Iar pentru luminată măria-voastră, ca unul ce v-ați îngrijit de aceasta, spre primirea pentru aceasta de la Dumnezeu a unei vieți îndelungate pământești, a sănătății trupești, fericirii și norocului în toate, iar în ceruri a îndulcirii cu toate fericirile (bunătățile). Și astfel cădem la picioarele luminatei măriei-voastre, cu această cărticică numită gramatică, după porunca voastră acum din tipar scoasă, și vă rugăm să fiți milostiv cu noi cei ce ne-am trudit. Al luminatei măriei-voastre, prea mic de Dumnezeu rugător, smeritul între ieromonahi, Antim tipograful.


content:
Preaevlaviosului, preastrălucitului, prealuminatului și de Dumnezeu încoronatului domn și stăpânitor a toată Ungrovlahia, domnului domn Ioan Constantin Basarab voevod, mântuire, viață îndelungată și bună sortire de la Dumnezeu și cea mai înaltă fericire. Începutul, mijlocul și sfârșitul, stăpânul și domnul tuturor ființelor și simțitoare și înțelegătoare este făcătorul tuturor, Dumnezeu. Stăpânul însă și sfârșitul tuturor celor de sub lună este omul. Iar sfârșitul omului, pentru care s-a creat de Dumnezeu, este câștigarea și fericirea lui Dumnezeu însăși; fiindcă pentru om s-a făcut toată lumea aceasta, iar omul, se zice că s-a făcut de cătră Dumnezeu ca să dobândească pe Dumnezeu. Dobândesc pe Dumnezeu oamenii aceia, carii cred drept în el și păzesc cu scumpătate sfintele lui porunci. Dar sfințitele lui porunci se cuprind în aceste două și singure: din iubirea cătră Dumnezeu și cătră aproapele. Atunci se realizează și se cunoaște iubirea cătră Dumnezeu, când păzim, cum am zis, cu scumpătate sfintele lui porunci, după cum o spune și Domnul în Evanghelii: căci zice că, dacă mă iubiți, păziți poruncile mele. Iubirea cătră aproapele atunci să realizează și se săvârșește, când ne iubim cu fapta și din tot sufletul între noi ca și pe noi înșine, după porunca lui Dumnezeu. Să iubești, zice, pe domnul Dumnezeul tău din toată inima ta și din tot sufletul tău și cu toată puterea ta și cu toată inima ta; și pe aproapele tău ca pe tine însuți. Și iarăși: acestea poruncesc vouă ca să vă iubiți între voi. Căci atunci realizăm o astfel de iubire, când ne îndemnăm și ne ajutăm între noi la céle bune și de folos, și la céle trupești, dar mai ales la céle sufletești și mântuitoare, fiecare după putința lui și după capacitatea lui. Deci eu, fiindcă nu am și altă putere spre ajutorul aproapelui decât ocupațiunea tipografiei, n-am lipsit și nu voiu lipsi vreodată ca să folosesc, după putința mea, pe frații în Hristos ai mei, tipărind deosebite cărți de suflet folositoare și mântuitoare. De aceea, fiindcă am găsit și această carte, care este lucrarea preaînțeleptului și preaînvățatului profesor domnul Sevastos Trapezundiul Chimenitul, pe care cetind-o și cunoscând după judecata mea că este prea mult de trebuință și folositoare oricărui ortodox și mai ales celor bisericești și sfințiți, apoi și iubitorilor de învățătură și studioși și îndeobște fiecărui învățat, mai cu seamă pentru că este compusă în limbă comună și ușoară de priceput, am voit s-o tipăresc și pe aceasta spre folosul, cum am zis, a celor ce vor ceti-o. Dar fiindcă este obiceiu la acei ce pun cărți în tipar, să le închine la vreo persoană mai însemnată sau bisericească sau politică spre recomandarea și apărarea cărții, pentru aceea și eu, cel mai mic rugător și serv al vostru, afierosesc și închin cartea aceasta de față la înălțimea cea de Dumnezeu mărită și la măreția cea de Dumnezeu păzită și cinstită a preastrălucirii voastre pentru nenumăratele voastre binefaceri și daruri cătră mine cel mai mic, spre asemenea apărare și recomandare a cărții. Pe care cerere și recunoaștere priimind-o voi redați-mi bunăvoința și ajutorul prevăzător, încurajându-ne la lucruri bune și de folos. Iar Pronia și îngrijirea cea atoatețiitoare și prevăzătoare a lui Dumnezeu fie-vă mântuitoare și adumbritoare strălucirei voastre cei de Dumnezeu încununate mai presus de toată bântuirea potrivnică, întărind-o la prea înaltul ei tron cu îndelungata viețuire, binefacere și cea mai înaltă fericire, până la cea mai adâncă și deplină bătrânețe, spre conservarea și desvoltarea plinirei cei încredințate vouă de Dumnezeu cu numele de Hristos și spre bunul renume, glorie și laudă a tot neamul ortodocșilor. Iar după strămutarea din aceste vremelnice, fie să vă învrednicească pe voi pe toți și de împărăția cerurilor, în veacul veacurilor nesfârșiți și neîntrerupți. Amin. În anul mântuirei 1701, luna iunie. Al strălucirei voastre cei de Dumnezeu păzite umilit rugător și serv, Antim ieromonahul, tipograf din Iviria.


content:
Prealuminatului, înălțatului și bunului credincios domn oblăduitoriu a toată Țara Rumânească, Io Constantin Basarabă voevod, plecate închinăciuni. Întoarce-se pururea magnitul cătră polus; zboară spre înălțime focul; pleacă-se în sânul pământului piatra; aleargă apele în brațele mării; și în scurte cuvinte toate lucrurile cătră chendrul lor să pleacă. Deci dară de iaste așa, nu iaste nicidecum minune, de vreme ce acestui dumnezeesc Testament toate ce sunt în sânul credinciosului, iubitoriului de Hristos și creștinescului tău suflet, ca la un chendru firesc aleargă. Pentru ce? Că precum céle sfinte să cuvin sfinților și céle sfințite sfințiților, așa și céle creștinești, creștinilor să cuvin. Multe adevărate creștinești și de Dumnezeu plăcute și de suflete folositoare cărți, dentru ale mării-tale cheltuiale, spre folosul cel de obște, s-au dat; iară de cât toate mai folositoare de suflete și mântuitoare iaste aciasta a Noului Testament. Pentru că, de vréme, după cum zice fericitul Pavel, alt nu iaste Evangheliia, fără numai putérea lui Dumnezeu spre mântuire la tot cela ce créde, arătat iaste cum că decât toate cărțile besericești aciasta iaste mai folositoare de suflete și mântuitoare. De vréme ce Evangheliia iaste sabiia carea biruiaște toate armele potrivnicului, cu aceasta călcăm toate rélele, răbdăm cu îndrăzneală céle împrotivă, gonirile, ticăloșiile, năcazurile și moartea, asămănându-se celui ce bine s-au vestit și mult pătimașului mântuitoriu: pren mijlocul Evangheliei biruim pre iudei, rușinăm nebună înțelepciunea neînțelepților înțelepți ai lumii aceștiia; cu Evangheliia Pavel au smerit mândriia Romei și într-însa o au întemeiat; Ioann cu lumina Evangheliei au luminat întunecata Elada; Petru au întors toată Iudea și toți apostolii au sădit viia cea de taină, besérica; supus-au răsăritul, biruit-au pe tirani, n-au băgat în seamă sudălmile, n-au socotit muncile, izgonirile și moartea, ci mergea bucurându-se despre fața adunării. Evanghelia arată pre cel ce pentru noi s-au întrupat, pătimind și cu necinste murind, cea desăvârșită a lui dumnezeire, și desăvârșit omenire; adeverează pre cea de margine a lui începătoare stăpânire a vieții și a morții. Prin Evanghelie ne-am împăcat cu Dumnezeu, și den fiii mâniei ne-am învrednicit a-i fi fii prin botez. Prin Evanghelie eu pre voi am născut. Deci câtă plată socotești, prealuminate doamne, să iai de la bogatul dătătoriu și platnicul Dumnezeu pentru tipăritul dumnezeeștii aceștiia și de suflete folositoarei cărți al Noului Testament? Mare slavă au luat adevărat și cinste nemuritoare Ptolemeu, împăratul Eghipetului, pentru tălmăcirea Bibliei în limba elinească. Iară măriia-ta mai mare cinste și plată vei lua în aciastă lume și în cea viitoare, pentru căci Noul acesta Testament al mântuitoriului, fiind întru limba cea părintească tălmăcit, cu ale mării-tale cheltuiale spre cea de obște folosință l-ai mai tipărit și l-ai dat. Deci pentru aciasta fără îndoială adeverez cum că aicea vei să séceri roada acestui bine și a creștineștilor tale lucrări: întărire lină, viață îndelungată și mulți ani la preaînălțat scaunul măriiitale, asupra vrăjmașilor tăi biruință, dumnezeiască scutire și ajutoriu la toată prealuminată casa măriii-tale; iară în cea viitoare nespusele acéle bunătăți carele mai nainte de întemeiarea lumii s-au gătit creștinilor și credincioșilor domni. Priméște-o dară cu ochiul blând și așa să te avem cu sănătate și cu zile îndelungate, în ani mulți, spre slava și lauda pravoslavnicilor creștini, și spre sporiul folositoarelor de suflete ca acésté fapte. Al măriii-tale mic și plecat rugătoriu, smeritul întru ieromonahi, Anthim Ivireanul.


content:
Preaiubitorilor de învățătură cititori, Antim ieromonahul din Iviria și tipograful tipografiei domnești din București, sănătate de la Dumnezeu și îndeplinirea dorințelor. Zelul născut al iubirei de învățătură mă îndatorește, iubitorilor de învățătură cititori, să fiu totdeauna cu îngrijire și nelenevos la aflarea vreunei osteneli serioase pentru răspândirea cunoștinței cei iubitoare de învățătură a voastră. De aceea înștiințându-mă că dintre preastrăluciții, învățații și păziții de Dumnezeu fii ai prealuminatului și iubitoriului de Hristos domnului nostru, domnul domn Ioan Constantin Basarab Brâncoveanu, preaînvățatul, cuvântărețul și adânc cugetătorul domnul Constantin a tradus Paralele grecești și romane ale lui Plutarh în limba obicinuită grecească, de loc n-am întârziat să întrebuințez mii de chipuri ca să înduplec pe strălucirea sa să dea în tipar. Ceea ce abia reușind prin mijlocul deselor și neîncetatelor rugăminți, disprețuind strălucirea sa, ca modest, înțelept și cuminte, svonurile deșarte și laudele ușoare, ca proprii celor ce voesc să se arate înțelepți și nu celor în adevăr înțelepți. Iată dar că se produc înțelepciunei voastre preageniale și cugetări preaînțelepte. Dar ca să admirați din ce în ce mai mult exactitatea preastrălucitului traducător, încă și prea marea învățătură, luați vă rog textul grecesc al lui Plutarh, când veți vedea că nicidecum n-a neglijat unde era cu lipsă Plutarh să îndeplinească cu mare osârdie, deslușind strălucirea sa pe larg acea istorie, unde scriitorul cu repejune o atinge. Mărturisesc, în adevăr, că îndată ce am citit-o, am fericit pe prealuminatul nostru domn, că între alte haruri dăruite de Dumnezeu, i-a hărăzit Dumnezeu preaînălțimii-sale și fii, carii pentru prea marea lor virtute prematură sunt râvniți în lume și invidiați. Aceasta o asigură acei cu carii împreună petrec, îi văd și convorbesc, localnici și streini. Se fericește pre sine preaînțeleptul dascăl al sfintei Evanghelii a marei biserici, domnul domn preotul Gheorghe Maiota, nu atât pentru că a fost învățător la astfel de nobili și măriți fii ai domnitorului, atât de lăudat în lume, ci pentru că a hărăzit Dumnezeu sfințeniei-sale învățate astfel de ucenici prea geniali, carii ca să fie icoane însuflețite a preagenialului prototip, fără osteneală și cu o mică judecată logică atrag admirabil spre ei floarea învățăturii, după cum chihlimbarul cu o ușoară frecare îndată-și dezvelește puterea naturală atractivă. Priimiți dar cu toată plăcerea strălucita scriere ce vi se produce, ca dovadă de céle mărturisite de mine, și ca o mică garanție a iubirii nefalșe, neviclene și sincere. Fiți sănătoși.


content:
Prealuminatului, preacreștinului și înălțatului domn și oblăduitoriu a toată Ungrovlahia, Io Ștefan Cantacuzino voevod, pace de la Dumnezeu, și de la smereniia noastră arhierească blagoslovenie. Acest Ciaslov, preaînălțate doamne, care iaste rânduiala slujbei besericești al nopții și al zilii, la altă față nu ciarcă să se închine, fără numai la înălțimea cea de Dumnezeu cinstită a mărimei-tale, carele ești fiiul cel ales al beséricii, îndreptătoriu cel lăudat al politiei, slava cea luminată a pravoslavnicilor, și minunatul sprijenitoriu al creștinătății. Și adevărat cérerea iaste dreaptă, și închinăciunea cuviincioasă, pentru căci precum din tipografie n-au eșit până acum aciastă carte, nici mai împodobită de cum să véde, nici de tot tălmăcită pre limbă rumânească precum acum s-au tipărit; așa și în scaunul Ungrovlahiei n-au șăzut alt domn, nici înfrumusețat cu atâtea daruri, nici îmbogățit cu atâtea bunătăți, câte strălucesc în creștinescul și împărătescul tău suflet. Au fost cei ce mai nainte au stăpânit, alții luminați pentru numele cel mare al neamului lor, și alții lăudați pentru bunătatea lor cea multă; alții vestiți pentru mai aleasa lor înțelepciune, și alții minunați pentru vitejia lor cea mare. Iară măriia-ta, ramura cea aleasă a împărătescului și slăvitului neam al Cantacuzineștilor, ai întrecut și ai covârșit pre toți, de vréme ce toate ale celorlalți domni împărțitele daruri le vedem cu mare cuviințare închipuite la creștineasca ta înălțime. Strălucéște într-însa domneasca mare podoabă, dară înfrumusețată cu bunătatea faptelor; înțelepciunea cea politiciască, dară unită cu râvna cea creștinească; sfatul cel mare, dară însoțit cu putérea legilor; dreptatea cea cu socotință, dară împreunată cu blândéțea și cu îndelungă răbdarea. Însă decât toate acéstea ale măriei-tale vrédnice de laudă bunătăți, o cât să véde de luminat multa cucerie ce ai cătră céle dumnezeești. Cu aciasta și pre Dumnezeu cu faptele tale céle bune necontenit mărești, și besérica cu ascultarea cinstești, și ceata preoțească cu facerile de bine odihnești, și dumnezeeștile lăcașuri, cu luminatele tale daruri împodobești. Și iarăși milostivirea și fireasca-ți buna cugetare, cu câtă despărțeală de cât pre ceialalți domni te arată! Pre cei supuși cu daruri îndestulate totdeauna îmbogățești, pre politie cu boeriile, pre norod cu ușurarea, pre streini cu priimeala, pre săraci cu mila, și pre toată țara cu bișuguri nenumărate. bunătății, și ca pre un ales din norodul lui cu dreptate te-au înălțat în scaunul domniei acestuia de Dumnezeu păzit pământ, ca văzând cei supuși părinteasca-ți dragoste, multa-ți bunătate, luminatele-ți faceri de bine, și célialalte de Dumnezeu plăcute lucruri, ca lumina luminând înaintea oamenilor, să mărească pre părintele nostru cel din ceriuri, carele ne-au cercetat pre noi dintru înălțime și au rădicat corn de mântuire noao, dăruindu-ne domn ca acesta, blând, milostiv, drept, iubitoriu de streini, făr de răotate, făcătoriu de bine, iubitoriu bunătății și gonaci răotății. Deci dară pentru acéste împodobite bunătăți, preaînălțate doamne, și pentru cea făr de asămânare cucerie la céle dumnezeești smerenia noastră cu mare dragoste aduce dar aciastă sfântă carte, și o închină ceii de Dumnezeu cinstită înălțimei-tale. Și nădăjduesc fărde nici o îndoială că va afla vrédnică și foarte véselă priimeala, de vréme ce nu numai că are slavosloviile celui ce în Troiță să proslăvéște Dumnezeu, a căruia ești icoană vie pre pământ cu stăpânirea domniei, ce cuprinde și laudele a tuturor sfinților, pre carii cu creștinească cucerie îl cinstești, și te închini lor, și-i chiemi pururea întru ajutoriu, ale cărora neîncetate rugăciuni cătră Dumnezeu și dumnezeescul dar, ce păzéște pe credincioșii domni, să păzească pre măriia-ta întru prealuminatul scaun al domniei, cu pace întemeiată, cu slavă lăudată, și cu norocie adevărată pentru lauda politiei, pentru folosul norodului și pentru buna chiverniseală a toată eparhia. Cinstitei de Dumnezeu înălțimei-tale, întru Hristos rugătoriu, smeritul mitropolit al Ungrovlahiei, Anthim.


content:
Aciastă sfântă carte a dumnezeeștii Evanghelii, carea cu închinăciune să aduce înălțimii-tale, prealuminate doamne, iaste roada cea noao care pământul iverilor adăpându-să din râul împărăteștilor tale daruri, întru acest an au odrăslit, luând și acest pământ norocire să se îmbogățească cu tiparele limbii sale, precum cu tiparele arăpești s-au îmbogățit Araviia, cu céle elinești Elada, și cu céle rumânești Ungrovlahiia, mulțemita o aduce la măriia-ta, ca și célelalte trei eparhii, de vréme ce credincioasa și creștineasca-ți mare însuflețire au stătut a fi râul cel cu curgerile de aur, dintru carele au curs acéste patru izvoară, ale rumânilor, ale elinilor, ale aravilor, ale iverilor tipare, asémenea râului celui dintâi al grădinii desfătării, dintru carele au eșit céle patru râuri, Fison, Gheon, Tigru și Efrat. Însă cu acest fel de despărțeală: că cu acéle ape ale râurilor acelora au odrăslit pământul, roduri stricăcioase și trecătoare, iară adăpările tiparelor carele cunosc începătura din vitejasca-ți voință, dau pretutindenea stătătoare și vécinică rodire. Și pentru aciasta va rămâne măriei-tale și slava și pomenirea nemuritoare, de vréme ce iaste izvorul și pricina acestui bine. Mai 21, leat 7218, al măriei-tale întru Hristos rugătoriu, smeritul mitropolit al Ungrovlahiei, Anthim.


content:
Multe și despărțite sunt faptele și sfârșiturile a cugetului celui mulțemitor, prin mijlocul a cărora să adeverează fără de presupus cum că rămân întru neuitarea celor ce li s-au făcut binele. Toate facerile de bine ce au câșigat, iară mai vârtos și mai ales acéste doao: întâi mulțemita cea adevărată caré să face din inima cea călduroasă prin cuvânt și-a dooa, oarecare daruri mici spre semn de cunoștință a datoriei ce li s-ar cuveni. Pentru aceasta dară și smerenia noastră, cunoscând cum că pentru multele folosuri și faceri de bine ce ai arătat și arăți măriia-ta de-a pururea cătră noi sunt datoriu nu numai să mă rog lui Dumnezeu, pentru fericita sănătate și buna întărire întru luminat scaunul măriei-tale, ce și veri cu ce alt mijloc ași putea să mă arăt cătră măriia-ta mulțemitoriu și voitoriu de bine atâta la céle sufletești, cât și la céle trupești. Drept acéia am vrut cu iubire de osteneală de am adunat și am însemnat întru această cărticea chipurile și obrazele tuturor strămoșilor noștri anume carele din carele să trage, precum să povestesc în sfânta și dumnezeiasca Scriptură în cea véche și în cea noao și ca un dar mic și mare să o aduc creștineștii stăpâniri a înălțimei-tale, mic zic pentru statul ei, de vréme ce pre scurt și cu puține cuvinte închiiae toată rodoslovia de la Adam până la Hristos; mare iară pentru gândul, căci întru această rodoslovie să cuprind obraze de oameni mari și minunați, proroci, drepți și împărați, a cărora râvnitor fierbinte ești înălțimea-ta și o oglindă curată prin mijlocul a căriia poate să vază fieștecarele toate bunătățile a celor fericiți bărbați. Și socotesc lucrul acesta să nu fie fără de cuviință și fără de socoteală; una pentru căci acéle ce înțelégem prin auz și prin cetaniia a multor zile cu vedéria chipurilor celor însemnate și cu cetaniia povestirei lor pre scurt mai mult ne încredințăm și mai pre lesne întru pomenire le putem păzi. A dooa, ca celuia ce ești stăpânitoriu întru așezământ preaslăvit și întru oblăduire prealuminat și de atâta mulțime de credincioși purtător de grijă și chivernisitor să cuvine drept acéia a fi adus înălțimei-tale de la noi un dar ca acesta; că céle luminate și preaslăvite să cuvin iară celor luminați și preaslăviți. Pentru că măriia-ta între prealuminatul neam al Băsărăbeștilor dintru carii s-au arătat domni vrédnici și creștini, însuți ai odrăslit ca o odraslă cu străluciri de aur și ai înflorit ca o floare cu bun miros, păzită cu mila lui Dumnezeu, neveștejită până acum și să va păzi și de acum înainte kata diadohin pentru multele și nenumăratele faceri de bine, carele au câștigat cei de departe și cei de aproape de la creștineasca și asămânătoarea lui Hristos voință a măriei-tale, pentru care lucru de vom zice și te vom numi coroana tuturor domnilor nu vom greși adevărului, de vréme ce ca un maslin roditoriu ce ești sădit în casa Domnului întinzi spre toți ramurile céle neveștejite ale milosteniei și făcliia creștinescului tău suflet spre faptele céle bune și dumnezeești pururea aprinsă cu focul credinții și a dragostei cei fierbinte și pusă în sféșnic pentru ca să lumineze tuturor celor ce sunt întru întunérecul scârbelor. Și precum într-o grădină împărătească cu multe podoabe să află multe și de multe feliuri de flori, carele veselesc cu mirosul toate simțirile celor ce s-apropie, așa și chipul cel de Dumnezeu împodobit a înălțimei-tale iaste plin și împodobit cu multe dablândéțele măriei-tale trage pre toți cătră sine și-i închiagă cu mângăiare și tămăduiaște a fieștecăruia scârba inimii și supărarea lipsii cu îndurarea. Și cu adevărat ești tot cu totul un chip însuflețit asémene făr de nici o despărțire cu acei minunați și vestiți ce mai sus s-au zis, atrăgând și adunând de pre la toți bunătățile céle mai de treabă și mai mari: însă de la unul cucerniciia, de la altul credința cea fierbinte și râvna cea dumnezeiască, de la altul iubirea de streini, de la altul blândețéle, de la altul îndelungă răbdare și nerăutatea, de la altul milostivirea și iubirea de săraci și de la alții alte bunătăți, carele sunt cunoscute și adevărate că le ai măriia-ta, iar mai vârtos și mai ales de la dulcele mieu Iisus, smereniia cea de margine; că decât te-au mărit Dumnezeu și te-au înălțat în cinste și în stăpânire, cu atâta mai vârtos te smerești cu duhul. Și pentru acéia cu multă cucerie te afli supt jugul cel bun și supt sarcina lui Hristos cea ușoară, primind cu multă răbdare și cu multe blândéțe necazurile și supărările céle multe și de multe feliuri ce vin neîncetat, totdeauna, de toate părțile. Și precum cel într-un nume cu măriia-ta slăvitul și de Dumnezeu încununatul, marele și întocma cu apostolii Constandin, întâiul împărat al creștinilor n-au ținut cu putére omenească schiptrul împărăției, ci numai cu singura nebiruita putéria împăratului ceresc, într-acestaș chip și măriia-ta, ca un iubitoriu de Dumnezeu nu nădăjduești a chivernisi trebile domniei cu ajutoriul și cu înțelepciune omenească, ci chemi pururea și ajutoriul cel de sus căruia mă rog necontenind ca să ajute măriei-tale, păzindu-te cu sănătate, cu veselie, cu viață îndelungată, mai presus decât toate célia ce aduc întristare, neclătit și nemișcat, întru înălțat scaunul măriei-tale, împreună cu toată luminată rudeniia măriei-tale. Amin. Dat în vestitul oraș al Târgoviștei, la anul de la zidirea lumii 7217 <1709>, meseță iulâie, 1. A păzitei de Dumnezeu înălțimei-tale, întru Hristos rugător, smeritul mitropolit al Ungrovlahiei, Anthim.


content:
Frigul, scriitor pe geamuri Cu zăpezile se joacă Și le schimbă-n promoroacă Atârnând ciucuri pe ramuri. Din fereastra-mi înghețată Stau uitându-mă la cer: Norii, plumbuiți de ger, S-au strâns pată lângă pată. Trist și singur ca un greier Vălul timpului rupându-l, Eu aștept să-mi toarcă gândul Într-un colț mai cald de creier. Iar afară numai fumul Subțiratec își ia zborul; Eu îmi leg de dânsul dorul Și-n văzduhuri îi dau drumul. 1888


content:
Oameni buni, Să facem ceva pentru ocrotirea poeților!… Dacă dispar, Echilibrul ecologic se surpă – Ei sunt Singurele insecte din lume Care se pricep să facă polenizarea îngerilor.


content:
Au trimis Toamna să ruginească frunzele plopului Dar, cum nu era nici un pic de lumină, Toamna a confundat frunzele plopului Cu sufletul meu. Iată de ce, iubito, Atunci când îmi pui urechea pe inimă, Nu auzi nici o privighetoare cântând.


content:
Doamne, dacă-mi ești prieten, Cum te lauzi la toți sfinții, Dă-i în scris poruncă morții Să-mi ia calul, nu părinții. Doamne, dacă-mi ești prieten, N-asculta de toți zurliii, Dă-i în scris poruncă morții Să-mi ia calul, nu copiii. Doamne, dacă-mi ești prieten, Nu-mi mai otrăvi ursita, Dă-i în scris poruncă morții Să-mi ia calul, nu iubita. Doamne, dacă-mi ești prieten, Cum susții în gura mare, Moaie-ți tocul în cerneală Și-nainte de culcare. Dă-i în scris poruncă morții, Când și-o ascuți pumnalul, Să-l înfigă-n mine, Doamne, Și să lase-n viață calul.


content:
Zise mortul către viu: „Viule, de când te știu, Tot sărac, fără sicriu”. Zise viul către mort: „Am, dar nu-mi place să-l port”. .. și făcu atac de cord.


content:
Stau peste drum de mine: mi-am luat casă, Dar Sinele (o javră) nu mă lasă Să duc un trăi tihnit, precum aș vrea – Mereu mi-aruncă-n curte câte-o stea, Mereu îmi sparge geamul c-un luceafăr, De parcă s-a scrântit, nu mai e teafăr. De nu-nceteaza, jur pe Dumnezeu, Voi riposta, și încă mult mai rău – Îi voi zvârli în geam un curcubeu.


content:
Am fost ursit de-o ursitoare rea Să-mi port o viață pașii prin hârtoape... Sunt foarte trist și nimeni nu-i pe aproape Să-nfigă-o lance în tristețea mea. Doamne, te rog, cât un sobor de popi, Întoarce și-nspre noi măritul soare, Fă tăvălug din raza-i orbitoare Și nivelează-odat' aceste gropi.


content:
Vine un timp când toate se termină: Când viața ca un cântec se termină, Când cântul ca o stare se termină, Când starea precum visul se termină. Priviți, au și-nceput să se termine!... Aceste versuri parcă-s mai puține.


content:
De vrei să-ți deie poame, să-l cultivi; Dă-i azotați pământului și fosfor. Seraiul nu-i apururi lângă Bosfor; În țărna seacă nu-nfloresc olivi. Pământul sec - ca ftizicul de sânge - Apropie-l de tine - ca pe-un om, Și dă-i fluidul sevei policrom Să circule prin vinele-i natânge. Iar când bătut de arșiță, va germe Din solul greu și amplu fecundat, Un trunchi zglobiu de plantă pe-nvărat, Îl curăță de pleavă și de vierme. Mereu să crească seva-n trupul ei, Ca apele captate-n apeducte. S-atârne-n vară coaptele producte Cum greu atârnă sânii la femei. 1916, Din manuscrise


content:
Covoare din pereți, cu vânători pe ele, copoi agili, vreun taur și fildeși de mistreți; Un soare roș prin geamuri prefiră praf de aur. Covoare din pereți, maro, albastre, roze, ascund ca-n niște drame, un șir întreg de vieți; tablouri anonime plângând burgheze rame. Covoare din pereți, o, nopțile cu friguri, cu spasme, vu ftizie, cu demoni roși și creți; balauri mari de stofă și spaimă de hârtie. Covoare din pereți, va scotoci Americi, imagini, intrigi, drame, în vremi, vreun cântăreț; și voi n-o să-i spuneți nici drama ce m-agită, și-o să-l lăsați s-aclame (cum mă lăsați pe mine) – imagini, câni, drumeți, și crierii cocli-vor a cărților arame de glorii rare, beți – Covoare din pereți!... 1917, Din manuscrise


content:
(Sonet) Dorm florile ușor în plușul moale Al nopții ce se mistuie și moare, Iar licurii de rouă-n cupe clare Au scânteieri fugare de opale. Și risipit în straturi și în oale Norodu-ntreg de flori mirositoare Își profilează-n noaptea visătoare Conturul zvelt al trupurilor goale. Un crin suspină-n somn; apoi se-nclină Extatic, în cascade de lumină Ce se scoboară blândă dinspre astre. Și dintr-atâtea cupe-nlăcrimate, Aromele se-nalță val, furate Dintr-un buchet suav de flori albastre. April, Din Periodice


content:
Ah, cărțile cu pagini înflorite De palide și stranii acuarele, Cu panglici delicioase, șerpuite, Pe foile-nnegrite și rebele. Ah, cărțile ce-n inimă-ți pătrund Cu nostalgia zărilor fugare, Cu nostalgia zărilor ce-ascund Tulburătoare țărmuri solitare. Departe — șters — în zările din Sud În Neapole ori poate în Firentze; O verandă cu flori, — un Phoebus nud Și pomii ce se-nclin cu reverențe. Un cer de-azur bronzat, un aur fin, Pudrând prin largi boschete portocalii Și marea care râde în senin, Pe coastele romanticei Italii. Ah, viața nouă, plină de tumult, Cu palpitări continue de seve. Ah, viața care-mi pare c-o ascult, Deși-nțeleg și știu că nu-i aeve; Ah, viața însorită ce-o trăim Pe cărțile nostalgice și sfinte. Ce-nchid în ele — sombru țintirim — Iluziile-n foi — ca în morminte. Din Periodice


content:
E iarnă, urlă crivăț; în vatră-i foc sărac; și ninge, ninge, ninge; ca-ntr-un sfârșit de veac, natura-și dă solemnă agonicul răsuflet, și-atâta somn și moarte și-atâta alb e-n suflet, de parcă ninge-ntr-însul necontenit de-un veac. De frig te-nghemi, și-o raclă îți pare-odaia toată; de prin hogeaguri fumul se-ncercuiește roată și ciori ca de funingeni așteapt-un hoit trântit; și gândurile pleacă în stol funinginit, ca ciorile ce, negre, dau peste-ntinderi roată. Din Periodice


content:
pentru Păpușu (Armand Pascal) Boii urâți și teferi s-au limpezit în șes, și au țipat cocoșii târziu și fără sens. Ileana, care doarme cu porcii de tărîțe, s-a pus să mulgă vacii lapte stelar din țâțe, pământului să mulgă răcoare de cartof. Toamna bacoviană geme-n ferestre: of! - Prietene, dă-mi mâna și taci; așa; dă-mi mâna. Privește curtea, porcii, și, râcâind țărâna, cocoșii albi. Privește: sufletul meu e trist. O, Taliarh, acuma, ca și-n trecut, exist, și beau din vinul ăsta, și beau din cupa asta. Vechilul tot nu știe ce albă-i e nevasta, Ileana tot nu știe decât să mulgă vaci — și via să-și înnoade azurul pe araci. Vino; să stăm de vorbă cât ne mai ține vrerea; ca mâne, peste inimi, va izbuti tăcerea, și n-om vedea prin geamuri, tineri și zgomotoși, amurgul care-aleargă după cireadă, roș. Ca mâne, toamna iară se va mări prin grâne, și vinul toamnei poate nu-1 vom mai bea. Ca mâne, poate s-or duce boii cu ochi de râu în știri, să tragă cu urechea la noile-ncolțiri. Și-atuncea, la braț, umbre, nu vom mai ști de toate; poate-am să uit nevasta și vinul acru; poate... Ei, poate la ospețe nu vei mai fi monarh. – E toamnă. Bea cotnarul din cupă, Taliarh. 1919


content:
O, ploaia primăverii care-a căzut din timp! lasă să-mi spăl în tine picioarele desculțe, lasă să-mi spăl în tine sufletul meu desculț! O, ploaia răcoroasă care-a căzut din timp! am întâlnit-o-n drumuri, oblică, pe moșie, cu stropii grei de soare ca boabele din spicuri. Oameni — sau poate-amurgul — în liniște ara țelina, spintecată la nesfârșit, fugea, și boii lingeau ploaia din cer, în arătură. Ploaie, spală pământul de baliga cuminte, cruță pământul, ploaie, de uraganul rău, bun, în deșertul mării, setoșilor de umblet, umflă sămânța bine și fă-o să plesnească; sămânța de lucernă, de popușoi, de orz, orz pentru cai, lucernă la vaci și popușoiul fă-l, ploaie, pentru oameni cari te așteaptă-n tindă, cu porci uscați de-amiază, cu vișini, cu pustiu și cu neveste-n care țipă copiii surzi. Și pune frunze-n vișini: ca să se urce-omida, fă grâul: să nu moară guzganii de pământ, și sălcii: să se poată bivolii scărpina. Lasă-n ocol să fete vacile roșcovane, lasă să se iubească, din spate, prin ogrăzi, scurți și cu botul umed, cânii de vânătoare. Lasă să se reverse podgoriile lumii! Fă să se coacă via și dă-ne vinul nou, ce ostenește capul și limpezește trupul. Iar mie, dă-mi femeia pământului tău negru, albă ca și lumina pământului tău negru, bună ca și nutrețul pământului tău negru. Și-n urmă, prăbușește-mi lumina din văzduh, îngroapă-mă sub toată lumina din văzduh, agheazmă blestemată, ploaie de primăvară. 1921


content:
Femeie luminoasă ca șesurile-n toamnă, dă-mi gâtul tău, cuib moale cu paseri de azur, dă-mi mânele, mai pure ca pietrele din râuri — femeie cu gândirea ca un polen netrebnic și carnea ca oricare gândire mai zămoasă. Femeie, pământ negru, te vreau și te iubesc, aș vrea să-l ar, să-l semăn, să-l secer și să-l macin, pământ proaspăt în care dormiră toți ai mei, pământ tânăr în care mi-i tânără chemarea, pământul unde-n urmă vreau să adorm și eu. Și vreau — în ciuda celui ce seamănă-n deșert nisip și foc, cu umbra la brâu și soare-n ceafă — grăuntelui lumină să-i dăruiesc și apă; aș vrea să-l ar, să-l seamăn, să-l secer și să-l macin și-aș vrea s-adorm cu grâul cel bun la căpătâi, pământ, matrice dată din ziua cea dintâi, în care mă așteaptă, ca-ntr-o oglindă, chipul. 1917


content:
Afară suflă vântul și ploaia bate-n geamuri, Și nori sporesc pe boltă ca zdrențuite flamuri. Mor macii-n lac de sânge pe margini de răzoare, Și plânge, firav, cimbrul și gingașa cicoare, Sălbatica răsură aprinsă-n crâng ca focul Pe vânt împrăștiată își plânge dus norocul. Și freamătă pădurea și geme-n plâns porumbul, Și plâng și norii negri, și cerul cum e plumbul, Și plânge apa-n vaduri; și sufletul meu moare În aiurări de spaimă și-n cânturi funerare...


content:
Vreau să ne-azvârle aceeași furtună în genunchi, femeie! Viața poate să-mi sape în rărunchi, mă pot lovi și ploaia, și vremea - amândouă! de-l am, stropit în mine, sufletul tău de rouă. Ți-i trupul o grădină pe care-o știu din timpi, plină-n adânc cu cântec, plină în șold cu ghimpi în care-aș vrea să zgârii, să darm sub piele - râie, femeie risipită în noi, ca o tămâie. Zădarnic ucizi carnea și, fără preget, dai visare din visarea cea fără măruntai; zădarnic ești cetatea cu porți de fier o mie, pe care-aș vrea s-o nărui în timp din temelie, să trec cu arătura pe piatră, ca un plug, ce duce-n tine soare, semințe și belșug. 1921


content:
Din nou ne cheamă iarna la sobă, să vorbim. Ciori au bătut văzduhul ca niște cuie și-mi place-n urechi tăcerea cum scârțâie... Pesemne, iar au pornit, în uliți, căruțele cu lemne. Amurg. De-ar bate-n ușă deodată, cineva, desigur că i-aș spune: intră! și ai intra. Tăcerea-n noi și-n seara căzută-ntre covoare, ar fierbe ca un cântec călduț, de samovare. N-ai întreba nimica și-ai aștepta răspuns — Ți-aș spune: o lumină din mine s-a ascuns. Vrei să ți-i pun la sobă pantofii de mătasă ? Ți-aș spune: ai picioare ca iepuri mici de casă; și vorbele-ar rămâne limpezi și grele-n noi, ca ciorile surprinse de moarte într-un sloi. Și mi-ar fi poate frică să nu ghicesc ce-nseamnă făptura ta, împinsă aicea dintr-o toamnă, cu capu-n mâni visată, deștept, de-atâtea ori!... — Am bănuit că-i iarnă afară după ciori, și-aș fi voit să-l dărui cuiva, ca să-l ascunză, sufletul, cât o umbră crescută sub o frunză. 1922


content:
Dac-ai veni pe bancă cu-n roman în mână, surâsul tău m-ar căuta în parc prin fila cărții. Romanul tău, cu litere nemțești, e Werther - l-ai părăsit pe când își încărca pistolul. Surâsul tău mă caută ca-n râu o undiță - și vrăbii lângă tine slovenesc romanul. Sunt lângă tine și tu nu mă vezi - sunt poate golul în care te apleci, sunt, poate, golful de liniște. Sunt umbra ta culcată pe nisip - sunt umbreluța cu care scrii distrată pe nisip - sunt muzica pe care-o iei de mână. Sunt lângă tine și-mi încarc pistolul - tu nu mă vezi; continui fila unde l-ai lăsat pe Werther.


content:
Și va veni o seară când voi pleca de-aici, fără să știu prea bine unde mă duc și nici de vine putrezirea, sau încolțirea vine: Tăcerea se va pune ca un pământ pe mine. Știu, o să vii în seară ca de-obicei, s-aduci pe tine umbra rece a frunzelor de nuci. Vei înțelege-ndată că-s dus, din nemișcare, la capul meu rămasă, ca-ntâia lumânare. N-ai să întrebi pe nimeni de ce-ți sunt de prisos genunchii copți, cerceii și sufletul frumos. Taci! Pentru noi priveliști se cer alte cuvinte, Mai bine-n tine, surde, aducerile-aminte, tumult. Dar ca un țipăt într-însul: te iubesc- și aș iubi o piatră cu scrisul ovreiesc. Toamna, în cimitirul urban din bariere, pune tristețea-n lespezi a stupilor cu miere, și în priviri, cârceii pământului rotund- și nu pot mai departe de moarte să m-ascund 1922


content:
Mărior Frunzele din salcâmii cei mari, cu fața-ntoarsă, întineresc prin geamuri, umbra odăii, roasă, tăcerea: ca-n biserici, cu cimitire mici, cu piatră veche, cu pustiu și cu urzici. Cine a scris pe piatră cu litere slavone? Clipele, în odaie, sunt reci și monotone, ca niște muște moarte din ani, pe-un sul cu clei. În porumbari - ții minte? - erau albi porumbei, mirosul ce lipsește se dezlâna în oale și sufletul, în lucruri de multă vreme goale. În scândură sunt găuri negre, pentru guzgani. Aș vrea să mă joc simplu cu iepurii bălani, să pun storul, cu pete de soare, la fereastră, și somnul tău, frumoasă, în camera turcească. Dar nu deschide geamul spre aer. Să dormim ca sub două vechi pietre. Iar micul țintirim pe noi, crească urzică, buchi slavonești și pace. Din mobile, odaia pustiul și-l desface și liniștea-i o apă veche, care-a stătut. Dar dacă poți, dă-mi mâna albă, să o sărut.


content:
lui Gala Galaction În seara asta capul ca o lampă își arde restul fumegos de gaz — și cineva a pus mâna pe clampă, și cineva m-atinge pe obraz. În seara asta lungă, cineva tușește-n mine, scuipă și-și dă duhul, și nici măcar n-aș vrea să fug — n-aș vrea s-ajung din nou cu mânele văzduhul! Stau în odaie ca-ntr-un tren în care aștept în geam să crape-un peisaj, și-mi țin în mână sufletul de soare — sărmanul pașaport pentru voiaj. Mă doare liniștea crescută-n mine — mă doare întunericul crescut, ca o mocirlă-n care dorm pe vine bivolii negri de necunoscut. O umbră parcă mi-a fugit din trup, și-n seara asta mi-i atât de bine, că parcă-aș vrea cu mânele să rup urzicile care-au crescut în mine.


content:
Ce simplu e amurgul acesta de sfîrșit de toamnă ! Boi, pe dealuri, duc arătura-n vid. Septembre strînge-n doniți strugurii toți din toamnă, și-n tălpile-i desculțe îi calcă sus, în cramă. Ploaia veni cu sînge și cu furnici, din Sud ; cîte-un pîndar împușcă tăcerea ca un surd, și liniștea s-adună din mii de cioburi sparte. O fată, ici, în cîmpuri, a adormit pe spate, și-acum o duc țăranii pe umeri, pe sicriu un clopot își desfoaie buchetul arămiu, să prelungească parcă amiaza din vecerne ; e miros tare umed din fînuri ; e devreme, și-i lîngă raclă bine oriunde te întorci. Ca totdeauna , viața-i cu garduri și cu porci, cu vișini și neveste care au țîța seacă. În anotimp, simți pasul lui Dumnezeu cum calcă și numără pe mînă cîștigul din fîneți : mălai e pentru oameni și mei pentru stigleți. Cirezi halucinate mugesc pe după vie ; femei goale, în lanuri, au pielea pămîntie, și ai putea pămîntul în pielea lor să-l ai. Un popă - poate Naiba - cu mintea spre mălai, peste sicriu, cu brațul întins, blagoslovește. Din curba lui, pămîntul s-a-ntins, se umflă, crește, și cheamă către dînsul oamenii de noroi. Și oamenii se culcă cu sufletu-n noroi, îl scuipă, îl sărută, îl blastămă, îl iartă - și bulgării de noapte se prăbușesc pe moartă.


content:
Eu sânt ca un sălbatec, prăpăstios castel, Din care cavalerul e dus în cruciadă. Se năruie clădirea și stâlpii stau să cadă. Și-au prins rugină roibă lăcățile de-oțel. Ah, surlele sonore din zilele de pradă! S-a ros desenul sombru pe vechi tapițerii, Și-au devenit postume chitarele truvere. Prin bolți, ruina-și cântă fatalul "miserere". Și nu mai ies la geamuri virginele zglobii. Ah, nopțile nebune de patimi și plăcere!... Departe, ceru-i roșu ca sângele de brav. Departe-s oști în zale și lupte-nsângerate... Târziu, o gheunoaie a prins grăbit a bate; Și-i miros de carnagiu și plângere de sclav. Ah, clopotele păcii în inimi picurate!... Cohorți de foi dansează prin goluri de cavou; Fotolurile-așteaptă și sapă-n ziduri carii, În lunga așteptare sânt înțelesuri varii, Și liniștea se umple de nălucit ecou. Ah, oștile sosite cu flamuri la fruntarii!


content:
În van îți zbuciumi valurile, Mare! În van te zvârli spre sorii de mărgean, Din baltă grea nu crește ocean. Nici cer senin din bori tumultuare. E clopot surd și-i amplă fremătare, Ca-n vila dۥIs, cântată de Renan. Îți zbuciumi, Mare, valurile-n van! În van invoci istorica chemare. Și-a înecat Neptun, în val, tridentul. Tritonii-s morți; în ape, firmamentul Și-a mărginit verzuiul orizon. Sirena nu-și mai vaieră balada  Praxiteles e mort; e viu Mamon; Și-n Casinò se zbuciumă Helada.


content:
Carmencitei În părul tău e blonda auroră Și-n ochi  eternul nimb al strălucirii. Făptura ta o leagănă zefirii Și-n glasul tău e-o muzică sonoră. Pe trupul tău divin întreaga floră Și-a dat tributul ei sortit iubirii Și-n sânii tăi, tăria răzvrătirii Suprema năzuință ți-a dat soră. Spre fructul cald al poamei tentatrice Nu poate-oricine-n fapt să se ridice! Nu poate-oricine roadele să guste, De-a fi gravat  ca-n plăci de gramofoane  Dospit în carnea bestiei auguste  Sonorul ritm al speciei umane!


content:
I În târg miroase-a ploaie, a toamnă și a fân. Vântul nisip aduce, fierbinte, în plămân, și fetele așteaptă în ulița murdară tăcerea care cade în fiecare seară, și factorul, cu gluga pe cap, greoi și surd. Căruțe fugărite de ploaie au trecut, și liniștea în lucruri de mult mucegăiește. În case oameni simpli vorbesc pe ovreiește. Gâște, cu pantofi galbeni, vin lent după-un zaplaz; auzi cum ploaia stinge fanarele cu gaz, cum învechește frunza în clopote de-aramă, auzi tăcerea lungă și gri care e toamnă și diligența care vine din Dorohoi. Pustiu, din șes, se urcă cirezile de boi, și cum mugesc, cu capul întors, de parc-ar suge - cu ochii roșii, târgul, cuprins de spaimă, muge. (...) V În toamna asta ziua - de ce? - s-a micșorat. Câmpul pustiu și negru s-apropie de sat de parcă vrea prin garduri de lemn să se strecoare, să mai pătrundă încă o dată în hambare. Mai e ceva pe-aicea și nu-i din ce-a trecut; casele, după geamuri, au dușumea de lut, și au cerdacuri lângă camere goale, unse cu baligă, de ploaie și de urzici împunse. Poate-ar mugi aicea, de-ar fi să fie, vaci; vița se ține-oloagă cu mâna de araci și-așteapt-acum, când țâța a încetat să-i crească, ploaie s-o-ngălbenească, ploaie s-o putrezească. Șoseaua ca o talpă s-a rupt de-atâtea ploi. Trec porcii, cei cu suflet de baltă, spre noroi, trec porci urâți, să doarmă stupid într-o băltoacă - ca haosul pe lume din nou să se desfacă. (...) (...)


content:
În mintea mea se deapănă icoane Din ce în ce tot mai extravagante; Mă văd în echipaje elegante Împodobite în luciuri de blazoane. Pe cai și-n litiere văd baroane La gât cu sclipitoare diamante. Iar eu pudrat alăturea de-un fante Admir vârtejul sec de milioane. Eu sunt marchiz și tu-o castelană; Și când tu-mi zbuciumi inima-mi sărmană, Lăsându-te la pieptul fiecărui, În față-ți mă înclin cu-o reverență, Și mă întorn râzând, pe când tu stărui În urma mea: Ah, ce impertinență!


content:
Iarăși se scutură frunza de visuri, Toamna, în poala de aur, le strânge. Vânăt își scutură frunzele iarăși Arborul vieții. Lasă-le-n vânturi să plece, o, lasă! Cântă ca altele-n cântec să nască. Nu cu un cântec de liră zidit-a Amphion, Theba? Crinii în vară pe moarte-s. Ce-ți pasă! Nu simți cum rozele-și urcă aroma? Dac-o iluzie piere  tu cheamă, Oaspete, alta. Umblă pe mare greoaie corăbii; Suie tu însuți și umflă catargul!... Oricine sieși dator e să-și afle Lâna de aur. Visul tău, însă, ca vinul de Caecub, Steie apururi sub lacăte-o sută. Ține-l pân-iese și ultimul lacăt  Lacătul morții!...


content:
În liniștea de noapte și de vise Amurgul țese trombele-i de fum... Pe pajiști sunt miresme de narcise, În aer: vis, culoare și parfum. Ard flăcări vii pe creștete de dealuri, Sub străvezii lăuntruri de cristal; În depărtări sclipirile de valuri Au licăriri de lame de pumnal. În pacea asta calmă și divină, Cu arome senzuale de serai, Cum cresc acorduri vagi de violină Și pier în noaptea limpede de mai!... Nu-i parfumatul cântec ce pe clape L-am fost cântat pe vremuri amândoi; Ci-i noaptea ce scoboară peste ape Cu fâșâit de surse și de foi.


content:
Eram un grandios poet născut să cânte bucuria, dar în chilia mea suspin. Buchetele cu apa mării se ofilesc și mor în cupe, cărarea inimii se-ndreaptă către Père-Lachaise; e porumbaru-acolo, dară fără porumbei; acolo moartea e atât de pură - Armand, ai fost incinerat aici. Iată viața ta imensă care topește siguranța - știi să vâslești, știu bine, dar cât de lung e fluviul, eram striviți de-această lumină inumană - de ce să cânți în gura mare? Cu beregata plină de nerăbdarea melodiei? Și dacă-i mâniem pe zei? Cu tine până la sfârșit aș fi putut iubi minunea, dar te-a luat viața drept o țintă vie și chiar în moarte tu ești pururi viu! N-am alergat spre tine ca un prunc? Din inimă, o jumătatea, cea pură, ți-o dădusem ție. Spitalul, spaimă albă, galben în parcul cu bolnavi, glasul tău, treaz; lasă-mă lângă vocea ta; splendid, te hârjoneai cu cerul ce-ți sta-n față; aș vrea să dorm lângă mâinile tale. Perdeaua se lăsa, sfârșitul se-apropia grăbit, și totuși, aplauda într-una viața, aplauda necontenit, în larma de autobuze, sfărâmături și întâmplări, aplauda, fără oprire; de ce să nu te-arăți la rampă de câte ori te cheamă spectatorii? Eram singur, peste corpul meu măturau sala, mă simțeam atât de murdar, că te lăsasem să pleci! Prietene, prietene, venisem din mare depărtare împreună, ca brațele crucișe de foarfecă-mbinați, ca sâmburii-ntr-un fruct; frângând în jumătate pâinea, visul, noi ne-am iubit mereu, ne-am înfruntat, sângele fiarei ar fi fost supus de tinerețea noastră, și leului noi i-am fi smuls mănușa, aveam cu ce să cucerim ceva mai mult decât o lume, să bicium oceanul îndărătnic. Făptura ta de apă dulce și bolovani sălbăticiți alăturea de mine-n mizerie a fost, alăturea de mine-n imposibil, mizeria era nendurătoare, dar noi trăiam atât de bine strânși laolaltă-ntr-o păstaie! Aveai ochi blânzi, copile, auzi tu, de acolo de unde ești, oceanul? Ești cel puțin la fel de viu ca mine, ești râsul meu, ești amintirea mea, sunt plin de moartea ta, te port mai sus de umeri, urăsc moartea, urăsc viața, nemăsurată milă mi-e de oameni, mă urăsc și mă iubesc, tu iartă-mă că-s viu și scriu poeme, m-am rupt bucăți, dar n-am murit, mi-e gura mucezită și amară, zac scufundat în glod până la brâu, în murdărie.


content:
...În noaptea asta am văzut copaci smulgându-se din brazdă, focul rupsese coaja mării și aerul își pitulase țeasta-n nisip, așa,-n neștire. ...A fost aievea sau a fost părere? Aș fi voit s-aprind o lampă, să caut, bâjbâind prin mușchi; era acolo lumea vegherii, a minunii, apele se culcau pe burtă, slove de flăcări ridicau în slavă Coasta de Cerneală, eu rătăceam fără vedere prin Pașii gărilor pierduți, și-i întrebam pe oameni spre care țel mă-ndrept, ce mă-ndemna să plec, să-mi las culcușul și să-mi hrănesc cu sloiuri nerăbdarea? Evreu, de bună seamă, dar totuși un Ulisse, zadarnic jupuisem de piele universul, pâini voiajau prin aer cu ochi întredeschiși, spațiul nu se putea mânca, sângele clănțănea în gol și -l presimțeam poros ca lutul, un pește uriaș izbea mereu cu vârful cozii lumea și urletu-i era slinos, prelung. ...E-aici sfârșitul lumii, cu mine, pe balcon? Strigai după-ajutor cu glas pierdut, dar pentru ce să plâng, de ce să gem? O fericire neștiută îmi cuprinsese, lin, mijlocul, strigam că-s liber, fericit, dar groaza îmi arunca un soare crud, ce putrezea când l-atingeam cu mâna. Ce-aș fi putut să fac decât să izbucnesc în râs, cu poftă? SINGUR! Eram deodată-n lume singur, eu numai și cu râsul meu, singur eram și mă căzneam să aflu unde-i Dumnezeu. Sertarele-n sfârșit deschise, toate. Unde se-ascunde? Sfâșiam mucavaua ce-nvelea neantul. Unde se-ascunde, unde se strecoară? Unde să dau de cel ce pleoapa-mi apăsase-atâta vreme?


content:
Reminiscență Crezi tu c-afară-i toamnă, fiindc-ai toamnă-n suflet, crezi tu că marea plânge fiindcă-n suflet plângi. Și crezi că-n cazinouri se plâng viori obscure în seară, fiindcă-nrouri cu lacrimi pure ochii? Afară marea geme, afară marea plânge, ori un triton năduful și-l vaieră-ntr-o concă. Sunt sigur c-o femeie s-a înecat și plânge, și plânge că se îneacă prin alge și prin concă. Pe val, pătrarul lunii, din fund, îi pare-o sponcă desprinsă-n val, din rochii. De aur, peste valuri, plutesc, multipli, ochii. Dintr-o vioar-un cântec s-a surghiunit în mări, ori poate-un suflet marea și-l slobodă-n vioare, căci plâng viori în mare și în viori plâng mări. Se cerne ploaia-arare. Afară-i toamnă, toamnă. Dinspre cetate-o vacă robust și jalnic muge, sunt mort, o vacă muge; se cerne ploaie; toamnă, sunt mort; și simt pământul prin infinit cum fuge.


content:
Mamei Prietene, prietene, e toamnă - un sfert de ceas, și calul ne azvîrle la via veche unde, lîngă cramă, e anotimpul cald pentru șopîrle. Nu-i nimeni în hambare și în șură. Pustiu. E-o cîrciumă aici. Vom cere, în sticle vechi, cu lacăte la gură, puțină reverie și tăcere. E o podgorie întreagă-n cupă - ascult, ca-n vremuri vechi și cunoscute, cum fierbe vinul copilandru după cuiele puse-n cea din urmă bute. În cupa asta udă, Amintirea, imagini, amintiri mai false, cearcă să puie-n via veche însorirea și sufletul cel tînăr, de la poarcă. Tata e-acolo, lîngă crama veche. Îl văd cum chibzuiește cu vierul ( cu fierberea din vrană la ureche ) dacă sunt semne că se schimbă cerul. În toamna șeasă ca o apă-ntinsă, nucii în pace-și desfoiau amarul pe iazul liniștit, cu apă linsă. De undeva, din fund, gornea pîndarul. Veneam cu tata-ngîndurați spre casă. Tata tăcea. Tăceam. Și toamna numa ofta uscat, din frunze de mătasă. Soseam cu liniștea pe noi și bruma. Ci uită-te, prietene, n-ai teamă : aracii cad în drumuri ? Via-i gata ? Și spune-mi : rîde cineva prin cramă ? Aș vrea, deși - știu bine - nu e tata, și nu e crama veche, nu-i vierul, nu-s goarnele în fund, nu-i bucuria, și uite, poate nu mai vrea nici cerul să coacă toamna și să coacă via. 1921


content:
Într-un apus de soare veni de mine-aproape; În ochi filtra azurul și zvon curat de ape Avea în glasu-i dulce ca notele de flaut. Copil  cercam zadarnic în ochii ei să caut Neînțeleasa taină ce mi-ascundea natura; O trestie bătută de vânt părea statura, Când ea c-un gest șăgalnic îmi potrivi pe gură, Cercând să suflu-n doină melodică și pură, Un flaut peste care neiscusita mână Cânta călăuzită, în farmecu-i, de zână... De-atunci pe-al zânei flaut trec mâini neinspirate Și-n note port ecouri din zări îndepărtate Cercând să-ntruchipeze pe clapele sonore Frumosul vis din vraja superbei aurore.


content:
o sticlă de porto și un banjo trupeșe gutui din Van Gogh pe o masă inima în topire lămpile - ăst han troienit pe-o vâlcea din Tyrol - unde sunt palmierii și nisipurile prospectele de călătorii a fost de ajuns ca un tren s-o ia razna de șine am făcut 8 km noaptea pe jos viforul era un matelot în ștreanguri tovarășii mei din tren erau iugoslavi niște studenți vorbeau de ciorba lor de sfeclă vorbele noastre erau păsări moarte de ger o sticlă și un banjo pe perete - fiică a hangiului accent austriac arbust din Adlersberg fruct de zăpadă cutezanță de a te pârgui printre catastrofe țâșnire a gleznelor ghicesc acolo pielea ta tulbure ca o privire inima mea sau pendula drăguțul tău ce ți l-aș lua-n cuțit n-am omorât niciodată pe nimeni alcoolul mi se urcă la cap sau gleznele tale nimeni nu e scutit de accident noapte fără cămașă pe ea pe acoperișul zgâlțâit păsări din mările australe poate nițel prea albe ești atât de singur încât ți-ai uitat rolul despre ce voiai oare să vorbești pământul se clatină iată că el deja îți strigă-n trup - o sticlă și-un banjo și-această voce a nimănui acolo-i trecutul meu cu care nu mai am ce să fac sângele lui ciuruiește zăpada - e-un înecat ce nu mai vrea să-l scoți la mal privire de sus, în care păsările se rotesc de și-ar pierde acolo capul - liniște s-o tai cu diamantul timpul parcă dă cu banul în gol pe stâncile devenirii stau ciute suspendate nu se trăiește-aici decât din vânătoare nu se moare de întâmplare de pahar sau neprihănire de poveri sau măciucă toate drumurile sunt megafoane fiece piatră un sertar ce deschide-un abis nu vrei să vii cu mine în Montmartre e tot un tyrol pentru turiști englezi vino vom deschide un bar american în care vom asculta cântecul de cocteiluri încăierările se vor lăsa cu morți gusta-vei din scârba numită plăcere ne-om bate pentru frumusețea-ți perfidă și castă surâsul tău o să presare morți fiică de hangiu accent austriac care păstrezi pe chip un nu știu ce din alpi și până și-n obraji această fericire ce emană dintr-o butelcă și dintr-un banjo.


content:
Privește, toamna vine și pune-n trestii flaut- Eu caut fără vrere și nici nu știu ce caut Ș-ascult cum vântul bate și sufletul din trestii. Adâncul umple urna tăcerilor acestii, Ca liniștea adâncă și fumurie a mării. Privește cum salcâmii se clatină la poartă- Pe apa din fântână se strânge frunza moartă Și paserile zboară ca-n fața unei iniști, Singurătatea cade ca un fruct copt de liniști, Arare, sfârticate, de-un chiot din podgorii. Pe căi de floare arsă, bicisnici, călătorii S-opresc s-asculte-ntinsul, ca-ntinderile mării, O roză-și cearcă haina în visul înserării, Și printr-un geam se uită prin colțurile casii. Amurgul, plin de taina îndepărtatei Asii, Adună pomii-n pâlcuri și-i prinde ca-ntr-o cange. Cireșii cresc ca-n țărmul haoticului Gange, Își pun scufii de floare și-și cearcă reverența; Și-atât de calmă-i ora, că parcă-i simți prezența. Și sufletul ți-l pipăi cu mâinile, eteric. O clipă, ca de-o umbră, te-ai rupt din întuneric, Căci iată, toamna vine și-și bate roibu-n pinteni Și pe aleea-n care dorm pomii albi și sprinteni, Supt stelele-n priveghe și-al lumii corn bucolic, În freamătul de frunză, greoi și melancolic, Ca zugrăviți în șagă cu vârful unei gresii, Simt umbra unui Faun și râsul Faunesii.


content:
Poate-ai rămas pe banca să visezi în toamnă sufletul frunzelor care-a căzut călcat de ploaie Poate-ai rămas aici, cu umbreluță să numeri prundul ori stropii tari de ploaie, ca atâtea ciocuri de păsări Nici tu nu știi ce vrei, nici tu nu știi în toamnă poate-ai rămas pe bancă să visezi prundul și ploaia Poate-a crescut neliniștea în tine nici tu nu știi și țipă ploaia-n tine, țipă toamna țipă neliniștea Cu fruntea-n mâini și cotul pe genunchi nu-ntoarce capul Toamna-i în tine ca-ntr-un porumbar de ziuă Ascultă toamna! nu întoarce capul și nu privi Stau lângă tine și tu nu mă vezi pe bancă


content:
Donc ce sera par un clair jour d'été... (Verlaine) Va fi-ntr-o zi frumoasă, nu-i așa? Va râde luna-n crengi de chiparoasă, Când vei veni molatec, somnoroasă, În sihăstria sufletului, grea. Și heruvimi cânta-vor: Osanà, Când vei veni încet, tumultuoasă... O, nu-i așa? Va fi o zi frumoasă În ziua-n care-alăture vom sta. Cu ochii beți de-a dragostei parfumuri, Vom strânge toate fl orile din drumuri, Pân' va sclipi pe cer întâia stea... Și de-ar fi toamnă-ori iarnă peste fire, Tot zi frumoasă fi-va - nu-i așa? În ziua cea dintâia de iubire...


content:
Și leprosul care va avea această plagă pe dânsul să aibă vestmintele rupte și să strige: necurat, necurat! Necurat să fie el, în tot timpul cât va fi această plagă pe dânsul; necurat este și va locui singur; afară din tabără să fie locuința lui. (Leviticul 13-45) Zorii au primenit izvoarele din jgiaburi, au spălat gâtul mierlei din pădure, au spart cu plugul proaspăt arătura, au pus în dosul plugurilor oameni, și-au pus în palmieri atâtea flăcări, de parcă ești în orice palmier, de parcă-n orice flacără ești, Doamne. Aș vrea să cad trăznit în fața ta, tu, care n-ai nici început, nici capăt. Și-aș vrea să te sărut în palmieri și-n flăcări, dar teamă mi-e să nu-ți mânjesc pământul, să nu-ți mânjesc curata buruiană, să nu-ți mânjesc gândacii de prin coji, și lucrurile de lumină, toate, pe care le-ai făcut în șase zile. Căci trupul meu se crapă de buboaie, și din obraji vinete coji au curs vânăt puroaie; și ochiul meu e de privire scurs, și mâna mea se razimă în bâtă. Sunt o mocirlă-n care cântă broaște și-s raci de lut și lipitori murdare, pucioasă e de secetă și soare. Și sufletul meu, broască, de urât orăcăie, o, Doamne, către tine. O, dac-ai fi și tu ca mine, Doamne! O, dac-ai fi și tu lepros ca mine și de-ai avea și tu buboaie multe și ochii scurși de lacrima luminei! O, dac-ai plânge când se surpă seara, când vitele se-ntorc din scăldătoare, când oamenii vin câte doi din câmp, când plânsul tău nu-i nimene să-l stângă... O, de-ai porni și tu pe drum, bicisnic... Câinii cei ciolănoși te-ar strânge-n garduri, drumeții din șosea te-ar ocoli, nu te-ar primi la rugă sinagoga. Fecioare, la fântâni, cu șolduri dure, de greață ar scuipa în sânii albi, și pruncii care au vorbit în rugă: fii proslăvit, o, Doamne, ce-ai creat pământul și făpturile dintr-însul, ar sta să-ți scuipe-n fața de văzduh și te-ar goni cu blèsteme și pietre. Da, Doamne, dac-ai fi lepros ca mine, ai fi gonit cu pietre. Au ce-am făcut eu, Doamne, că mă bântui cu bube, ca pe broaștele cu râie, cu ce-am păcătuit ca să mă rupă-n incisivi dulăii, ca să nu fiu primit în sinagogă, ca pân și pruncii tăi să-mi svârle pietre, și ca fecioarele cu șolduri dure sperios să-ntoarcă-obrazul de la mine? Mă miluiește, Doamne, miluiește, și, dacă poți, mă curăță de boală. Dar nu-mi lua și bulgărul de viață ce-și risipește-n mine untdelemnul  cum nu-l iei nici furnicei, nici lăcustei. Știu bine, Doamne, că tu ești teafăr fiindcă-s eu lepros, că am ieșit egal din neființă, că prosternarea mea îți dă mărire, că neștiința mea îți dă știință, că slăbiciunea mea îți dă putere, că murdăria mea îți dă lumină. Și lasă-mi plânsul, frunză clătinată, tu, ce mi-ai scris să fiu cuibar de șerpi, tu, care-ai hotărât să fiu lepros, tu, care-ai pus în sufletul meu ura, tu, care-ai vrut să fiu ca dobitocul din împuțite vizuini de codri, fără de pui și fără fericire... Tu n-ai voit să fiu ca pomul tânăr, crescut vânos la curgere de ape. Tu n-ai voit să am și eu cocioabă, să pot intra și eu în sinagogă, să pot avea și eu copii sălbateci și vreo fecioară-n prag cu dure șolduri, și câni la gard, pe care să-i asmut când trec pe drum leproșii cu buboaie. Și, dacă vrei, atunci ascultă-mi voia, lasă făptura mea necurățată și dăruiește-mi moartea pământească, așa precum e hotărârea ta. Și-atuncea când mă voi desface-n noapte, prieten bun cu viermii cafenii, grâu pentru încolțirea care vine, când voi muri și eu ca și ceilalți, când n-am să-ți mai mânjesc pământul, Doamne, n-am să-ți mânjesc curata buruiană, n-am să-ți mânjesc din lucrurile toate  făcute-n șase zile de scriptură  atunci când voi veni la tine, Doamne, și când puroiul o să-mi fie sevă, o, pentru vina de-a fi fost lepros, tu, Doamne, dacă vrei să-mi faci dreptate, pe toți acei ce-mi asvârliră ură (ura celor puternici pentru slab) o, nu-i trimite-n flăcările roșii, o, nu-i supune dureros la cazne, ci cheamă laolaltă toți bărbații (acei din câmpuri și din sinagogi), drumeții care-mi ocoliră drumul, [...] dulăii care-au vrut să-mi rupă trupul, și lasă-i, Doamne, ca să mai învie, să mai trăiască înc-o dată-n lume, și, ca să știe ce e fericirea, îi fă pe toți leproși. Da, ca să știe ce e fericirea, îi fă pe toți, o, Doamne, fă-i leproși! [...] Dar iartă pe fecioarele cu șoldul de lapte alb și țâtele de lapte, că ele n-au vrut nici un rău să-mi facă, că ele, Doamne, nu știau ce fac, și chiar dacă-mi fugeau sperios din cale, eu mă opream din drum, și în genunchi, pe urma din pământ, le sărutam picioarele desculțe.


content:
O, cât aș vrea, în calm, să mor pe dună, Spre largul leneș al Mediteranii, Când asfințitu-ntunecă platanii Și noaptea crește albă pe lagună. S-ascult vuind din volburi de genună Cetăți în clocot, clopote, litanii; Când Atlantide mucede și stranii Își profilează stârvurile-n lună. S-ascult, agonic, vuiet de gondole Și brusc  în ritmul lent de barcarole, Sirenele să-și fluture năframa. În vraja caldă-a notelor rebele, Ca un copil naiv  să nu-mi dau seama! Și să m-arunc în mare după ele.


content:
Îți plânge toamna în priviri Și-ți moare leneș la fereastră, În odăița ta albastră Plivești bolnavii trandafiri. Tu stai pe gânduri și te miri, Frumoasă pasăre sihastră. Îți plânge toamna în priviri Și-ți moare leneș la fereastră. În cripta sfintelor iubiri Te poartă lin iubirea noastră. Și te-ofilești, precum în glastră Se sting bolnavii trandafiri - Îți plânge toamna în priviri... (Iași)


content:
Și sufletul, în gheara beznei, țipă: Zadarnic bați în mine ca-ntr-o poartă, strigoi cu ochii roși ai vremei; spartă tăcerea bate-n clopote o clipă. O, dac-un vis ciudat, ca o aripă ar rătăci ca-ntr-o vioară moartă în mine cel afurisit de soartă, bătut de lepră și lovit de gripă. Atunci, amic cu ploaia și cu vântul, pleșuv de bucurie și de viață, voi integra, ca-n Început, Cuvântul. Și-apoi, ca orice veselă paiață  vreau să-mi destram și sufletul, și cântul, și oasele  ghem animal de ață.


content:
În casa de tăcere cu iederi și urzici, plină cu somn de bufniți cârne, cu ochii mici, nimeni nu știe toamna când a intrat în casă, și anii de când surpă pereții, ca să iasă. Un clopot surd la masă și la culcat cheamă; avea și-atuncea spartă arama, și coclea, și-l ascultam, cu gura pe lespede, cum geme, să ție-n loc moluzul și curgerea de vreme. Motani de porțelană, cu ochii verzi, au tors plecarea-n lume-a celor ce nu s-au mai întors; dar s-auzeau, în seară, cu geamăt de lăuze, clapele-ntârziate pe mâini, ca niște buze. Poate e mama care moțăie-n jilț, aici - coase ciorapi de lână moale, pentru bunici. Dacă-ar cădea odată ploile roșcovane, prin mădulare-ar curge din nou, ca prin burlane, și-ai fi în casă singur, pustiu și monoton - ca-n insula vreunui sălbatic Robinson 1921


content:
Vin norii, ah, norii Sălbatici în cete, Cu sumbrele plete În vânt  călătorii. Întunec-azurul Cu negre aripe, Vin norii ca clipe Schimbându-și conturul. Și picuri de ploaie Cad dese  ca suliți, Prin geamuri, pe uluți, Cărare își taie. Și noaptea coboară, O! Strania noapte, Cu molcome șoapte Și-otravă amară!


content:
Te rup din reverie, prietenă și soră, ființă despletită din somn și auroră, balcon în vis cu bucle de păsări pentru vid. În mușchii tăi ai cîntec, ureche ca un zid, și străluciri de pietre pierdute, ca o mînă. Se clatină în tine oceanele de lînă. În părul tău din care se împletiră corzi s-a mistuit privirea, salină de matrozi plecați să se usuce la soarele din tropic. Cît de departe-ți pare pămîntul microscopic de-aici, de unde omul e-un măscărici urît, și-orașul îngenunche cu frunzele pe rît, și forța lenevoasă de-a se căta pe sine, și moartea adormită cu coatele pe șine, c-ai vrea în tine-o sevă să urci cu ochi-nchiși... și sîngele prea vînăt și aspru, de iriși.


content:
Lui Tilică Burillianu Je hais le mouvement qui déplace les lignes Et jamais je ne pleure et jamais je ne ris. CHARLES BAUDELAIRE (Urăsc tot ce e zbucium tulburător de linii, Și nu râd niciodată și nu plâng niciodată. Trad. de Al. Philippide) Romanța noului-venit La poarta celor care dorm Romanța noastră Klingsor Spre Insula enigmă Romanța marilor dispăruți Romanța celor trei romanțe Romanța cheii Romanța zilelor de ieri Romanța mortului Romanța morții Romanța corbului Romanța celor ce se vând Romanța pelerinului Sonet Pelerinii morții În templul liniștii Nocturnă (în noaptea-aceea luna părea un cap de mort...) Pe Dunăre Crepuscul la Tomis Sosesc corăbiile Romanța celor trei corăbii Romanța celor trei galere Octombrie Romanța celui ce s-a-ntors Romanță fără muzică (Ca s-ajung până la tine, i-am zis calului...) Multașteptatei... Acelei care va veni Romanță fără muzică (în tine-mi pun toată speranța...) Odeletă (în cinstea ta) Romanță fără muzică (Nu-i nimeni... nimeni să ne vadă și să ne-auză...) Celei mai aproape Romanță fără muzică (Că ne iubim — și-o știe lumea toată...) Celei care trece Celei care pleacă Trei lacrimi reci de călătoare Celei învinse Romanța amantelor de ieri Celei care minte Romanță fără muzică (în seara când ne-om întâlni...) Marș funebru


content:
Vorbesc cu mine însumi, cum aș vorbi c-un frate Întors rănit din lupta cu zilele de ieri, Și parcă tot nu-mi vine să cred că n-am dreptate ― Că El și Eu nu suntem decât același frate, Și-aceeași rană-i doare pe ambii scutieri. Armurile alt’dată pătate de rugină Azi par mai sclipitoare decât oricând, Iar spada, Încrucișată-n luptă de-atătea ori, E plină De sângele netrebnic al celor ce cad prada Aceluiași proteic și veșnic Torquemada. Vorbesc cu mine însumi și-mi zic: ― De ce mă minți De-atâția ani de-a rândul că tu ești cel mai mare Din toți îmblânzitorii cohortelor barbare, Că-n gestul tău palpită străvechile altare, Iar vasta catedrală, zidită de părinți, Cu-ntreaga-i melodramă de Dumnezeu și sfinți, O poți schimba-ntr-o clipă, De nu ți-ar fi rușine De bărbile lor albe, De mine Și de tine? Vorbesc cu mine însumi și-mi zic: ― De-atâția ani, De când mă porți spre-același sublim necunoscut, De ce mă minți cu-aceleași îndemnuri de temut Și-mi profanezi credința cu-același prefăcut Surâs ― Citit pe buze de josnici curtezani? De ce din armonia supremelor cântări Azi nu se mai aude decât grozavul urlet Al celor ce se-neacă în descărcări de tunet Departe,-n cine știe ce profunzimi de mări!... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Mă simt așa de singur, c-aproape-mi este frică Să mai vorbesc cu mine, Și-mi zic: ― Ascultă, frate, Ascunde-ți rana, Uită c-ai fost rănit și tu ― Tu, ce-ai strivit atâția ce nu se mai ridică ― Te scutură de greul armurii-nsângerate; Iar celui ce te-ntreabă de-ți sunt sau nu-ți sunt frate Răspunde-i: „Nu”.


content:
Străinule ce bați la poartă, De unde vii Și cine ești?... Străinule de lumea noastră, Răspunde-ne de unde vii, Prin care lumi trăiși coșmarul nepovestitelor povești Și-n care stea găsiși coloarea decoloratei nebunii?... De unde vin?... De unde pot veni, când ochii-mi, Plini de regrete și tristeți, Par două candele aprinse în cripta morților poeți? Priviți... Sandalele-mi sunt rupte, Iar toga ce mi-o dete-Apollo În noaprea când pornii spre voi Abia-și mai flutură albastrul de-a lungul umerilor goi. Sunt gol ― Căci calea-mi fuse lungă Și-n calea mea-întâlnii pe rând Pe toți câți vrură să vă vândă Podoabe noi ce nu se vând, Pe cei ce vrură să vă cânte romanțe noi, Pe cei ce vrură Să vă-ndrumeze spre mai bine ― Spre-acel frumos întrezărit În armoniile eterne Dintr-un sfârșit Și-un infinit, Pe cei ce v-au adus lumina, Pe cei ce i-ați primit cu ură Și i-ați gonit cu pietre ― Pietre ce s-or preface-n piedestale În clipa când vă va cuprinde beția altor ideale!... De unde vin? Eu vin din lumea creată dincolo de zare ― Din lumea-n care n-a fost nimeni din voi, Eu vin din lumea-n care Nu-i ceru-albastru, Și copacii nu-s verzi, așa cum sunt la voi, Din lumea Nimfelor ce-așteaptă sosirea Faunilor goi, Din lumea cupelor deșarte și totuși pline-n orice clipă, Din lumea ultimului cântec, Purtat pe-a berzelor aripă Din țărm în țărm, Din țară-n țară, Din om în om, Din gură-n gură, ― Din lumea celor patru vânturi Și patru puncte cardinale!... Deschideți poarta dar, Și-n cale Ieșiți-mi toți cu foi de laur, Iar voi, ce măsurați cu versul gândurile ce n-au măsură, Veniți în jurul meu degrabă, Și-n cântul lirelor de aur, Porniți cu mine împreună Spre lumea-n care nu-s castele cu punți Și șanțuri feodale, Nici ruginite porți de-aramă, la care bat cei noi sosiți... Veniți cu toții cât mai e vreme, Și mai puteți cânta ― Veniți!... Veniți, să vă aprind în suflet lumina stinselor făclii Și-n versuri fantasmagoria și vraja noilor magii! Iar cânturile voastre ― Cânturi cu care azi cerșiți o pâine ― Să le-ncunun cu strălucire aureolelor de mâine!... Dar poarta a rămas închisă la glasul artei viitoare. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Era prin anul una mie și nouă sute opt ― îmi pare.


content:
lui Dimitrie Anghel Hei, cântăreț!... Oprește-ți truditul pas... Nu știi Că-aci-i sfârșitul celor ce-au început cei vii?... Și nu știi că-n grădina din dosu-acestei porți Începe, nouă, lumea sfârșită de cei morți?... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ești obosit ― se vede Ce drumuri prăfuite Bătătoriși, sărmane cercetător prin stele De frumuseți bizare și armonii smintite? Tu, ce-ți târăști scheletul prin fața porții mele, Ce nu găsiși în viață așteaptă să-ți dau eu. Vezi poarta-aceasta verde? E poarta mea... De vrei Să-nveți și tu povestea aleilor de tei Sub care zac tăcute părerile de rău, De vrei să-i știi pe nume toți morții ce-mi hrănesc Cu trupul lor pământul grădinii, Și de porți Și tu ca alții-n suflet respectul pentru morți, Oprește-te la poartă și bate de trei ori... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Bine-ai venit! Privește ce tei bătrâni umbresc Pe cei culcați sub stratul de iarbă și de flori!... Și ce miros de viață!... Și teii, ce parfum De sânuri decoltate împrăștie pe-alee ― Or, tu cunoști parfumuri de carne de femeie. Nu? Parc-ai fi în parcul vreunui castel regesc În care se serbează orgiile de seară ― Cei morți sunt înăuntru, iar vii sunt pe-afară!... Pe câți grăbiți ca tine nu i-a oprit din drum Grădina mea!... Privește-i aleile de-aproape ― Nisipu-i praf de aur, și-n frunzele de tei Verzi stofe de mătase s-ascund ca și sub pleoape, Nu flori, ci ochi... Privește-i... Nu sunt și ochii Ei?... . . . . . . . . . . . . Și-acum mai pleci? Răspunde-mi, sărman cercetător De frumuseți bizare și armonii smintite ― Tu, ce bătuși în viață la poarta tuturor Și nu-ntâlniși în cale decât porți zăvorâte!... Iar cântărețul care plângea, strângând la sân Chitara cu trei strune, răspunde: ― Nu... Rămân!...


content:
Sur ton beau tapis de pussière rose, De poussière grise, de poussière blonde, O! route, rois ou pauvres, fous ou fiancès, Cueilleurs de baisers ou cueilleurs de roses, Sur ton beau tapis de poussière blonde, Tout le monde, tout le monde, tout le monde, Ya passé.


content:
Pe-același drum, Mânați de-același îndemn nefast al năzuinții, De-aceleași neînțelese-avânturi spre tot mai sus, Pe-același drum Pe unde ieri trecură poate, Străbunii noștri Și părinții, Pe unde, unii după alții, drumeții trec de mii de ani, Noi ― Cărora ni-i dat să ducem enigma vieții mai departe Și doliul vremilor apuse, Și-al idealurilor scrum ― Pe-același drum Vom trece mâine cerșind din țiterele sparte La umbra zidurilor mute Și-a secularilor castani! Porni-vom tineri ca Albastrul imaculatelor seninuri... Și-n calea noastră întâlni-vom Pe cei bătrâni rămași în urmă ― Pe cei ce ne-or privi cu ochii în lacrămi Cum le luăm-nainte. Iar noi Le vom citi-n figură cum suferințele le curmă În suflet sfintele avânturi Și-n gură caldele cuvinte... Porni-vom tineri ca Albastrul imaculatelor seninuri... Și-n calarea noastră întâlni-vom ― O!... câte nu poți să-ntâlnești Când drumu-i lung Și nesfârșită e năzuința ce te mână Tot mai departe Și te poartă, Ca pe un orb ținut de mână, Spre-ntrezărite-Aureole ― Nimicuri scumpe pământești!... Porni-vom tineri ca Albastrul imaculatelor seninuri!... Și mândri poate ca seninul albastru-al sângelui regesc. Dar va veni o zi în care Ne vom opri deodată-n drum, Înspăimântați că-n urma noastră Zări-vom pe-alții cum sosesc, Cum ne ajung, Ne trec-nainte Și râd că nu-i putem opri... Da... Va veni și ziua-n care vom obosi, Și va veni Un timp în care-al năzuinții și-al aiurărilor parfum Ne va părea miros de smirnă, Iar cântul țiterelor sparte Un Psalm cântat de-un preot gângav La căpătâiul unei moarte Pe care nimeni n-o cunoaște... Și-atunci, privind un urma lor ― Ca cei ce n-au nimic să-și spună Când nu-și pot spune tot ce vor ― La umbra zidurilor mute Și-a secularilor castani, Vom adormi ca și drumeții Ce dorm uitați de mii de ani!...


content:
lui N. M. Condiescu Un șuierat prelung salută ivirea zorilor... În larg, Un strop de purpură pătează-albastrul violet almării, Pe bric, Lumina roșie se stinge în vârful primului catarg, Și-n locul ei, pe sfori, se-nalță pavilioanele... E ziuă!... Și mateloții se deșteaptă pe bord, Și ancorele grele Apar cu ghearele-ncleștate, Ca niște fiare-nfometate... Și bricul alb se mișcă-alene Cu grația unei sirene Ce se răsfață-n plasa de inele Și de brățări lichide, Ce dispar Pe poarta larg deschisă lângă far!... Adio, port... Adio, cuib de veselie trecătoare... Adio, cabareturi... Adio, dansatoare... Adio, ciocnet de pahare... Adio, tot ce-a fost... Adio!... De-acum, pornim... Pornim din nou... Pornim!... Și-n urma noastră, marea Își împletește respirarea Cu al sirenelor ecou ― Eternul nostru semn de întrebare!...Iar mai târziu Sărmanul port Abia-și mai lămurește-n zare Conturul alb, Ca și-un cavou Din care morții-ncep să-nvie!... Și bricul nostru-i primul mort Care-a-nviat, Înveșmântat În alb, De sus și până jos, Ca și Cristos!... Suntem departe ― Da... departe!... Și vântul mării ne sărută Pe frunte, Pe obraji, Pe gură... Și parcă ne cunoaște, vântul ― Cu nevăzutele lui brațe ne-arată drumul Și ne-nvață Să ne ferim de sfatul zării, Căci zarea-i veșnic prefăcută... Și-apoi ne lasă când pricepe Că noi i-am tălmăcit cuvântul!... Plutim spre răsăritul lumii, Plutim spre prima dimineață!... Și bricul alb Sfâșie-n două covorul apelor albastre, Lăsând în urma lui o dâră de spumă creață,Ce se-ntinde Ca și o punte nesfârșită, Pe care sufletele noastre Se vor întoarce-acasă-n ziua Când uraganele ne-or vinde!... Și-așa, pluti-vom toată ziua... Și-așa, pluti-vom noaptea toată... Și-așa, pluti-vom vreme multă ― Căci „prea multă” nu e niciodată, Când ne-ndreptăm spre „Insula enigmă”, În care nu știm nimeni încă, ce va fi ― Dar știm cu toții că-ntr-o bună zi, Noi, cei născuți din tată-n fiu navigatori, Vom acosta la rândul nostru-nvingători... Și-atunci ― Stăpânii Mării Negre noi vom fi!...


content:
lui Ștefan Petică și Iuliu Săvescu Noi suntem morți de mult... Voi ne-ați uitat ― Și ne-ați uitat că nu ne mai vedeți. Dar noi din umbra negrilor pereți Adeseori ieșim să vă-întâlnim, Și-n visurile noastre retrăim, Ca și-n viață, Câte-un vers ciudat Din marele Poem, pe care voi Ni l-ați plătit cu bulgări de noroi”... Noi suntem morți... Și totuși, când pornim Spre lumea voastră ― lumea celor vii ― În negrul gol al craniilor reci, Noi, Ca și voi, La fel simțim Vibrațiile-acelor armonii Ce-nsuflețesc tăcutele pustii În care voi ne-ați îngropat pe veci! Noi Mulților ce nu ne-au înțeles Le vom ierta ― căci suntem morți acum. Iar celor ce pășesc pe-al nostru drum Le vom fi frați!... O! fraților, cântați ― Căci noi de-aci din groapă v-ascultăm!... Cântați frumosul îngropat de-acei Ce n-au putut să-l re’nvieze-n vers, Cutreierați întregul Univers, Și-n cântecele voastre îngropați Toți vechii Zei! Iar mâine-n zori, de-o fi să ne întâlnim Pe-albastrele cărări, de unde azi Noi vă privim ― O!... Mâine-n zori, de-o fi să ne-ntâlnim, Vă vom primi cu brațele deschise, Și-obrajii voștri,-adeseori scuipați, I-om săruta ― Căci voi ne sunteți frați!...


content:
lui Dumitru Cuclin Mi-am zis: Voi scrie trei romanțe... Și-n trei romanțe-mi voi închide, Ca-n trei sicriuri de aramă, trei morți iubiți ― Trei clipe reci ― Ce-mi stau în suflet împietrite, Ca trei luceferi stinși pe veci Uitați în haos, Ca pe-o cracă de chiparos trei crisalide... Mi-am zis apoi: Romanța primă Voi scri-o-n gustul florentin ― Așa cum ar fi scris-o Dante când a zărit pe Beatrice ― Și-n fiecare vers voi pune atâta aur, cât se zice Că-ngrămădiră credincioșii Pe groapa primului creștin... Pe-a doua Voi sculpta-o-n ritmul eroticelor lesbiane, Cu care-n Lesbos cântăreții și legendele nebune Sărbătoreau pe blonda Venus. Și-n fiecare vers voi pune Carmin din buzele acelor neasemânate curtezane... Iar pentru-a treia Voi alege tot ce-i mai trist ― Voi scri-o așa Ca-n versul ei să plângă glasul Tristeții nopților polare Și-n versul ei voi pune verde ― Un verde-mocirlos, în care Și-or îngropa pe veci iubirea acei ce n-o vor mai cânta.... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Mi-am zis: Voi scrie trei romanțe... Dar azi, din aurul de-alt’dată Și din carminul de pe buze Nu mi-a rămas decât o pată ― O pată verde, ce m-apasă ca și o piatră funerară Sub care dorm, ca-n trei sicriuri, Trei stinse-acorduri de chitară!...


content:
Cheia ce mi-ai dat aseară ― Cheia de la poarta verde ― Am pierdut-o chiar aseară!... Dar ce cheie nu se pierde? Cheia ce mi-ai dat aseară Mi-a căzut din turn, Pe scară, Și căzând, mi-a stins lumina. Cheia ce-am pierdut aseară Am cătat-o; Dar pe scară Era noapte ca și-afară ― Noapte ca sub boltuita Cupolă de mănăstire, Când s-au stins pe la icoane Lumânările de ceară. Și-am rămas în turnul gotic ― Turnul celor trei blazoane: Al Iubirii, Al Speranței, Și-al Credinței viitoare... Și-am rămas în turnul gotic Domn pe-ntinsele imperii Ale negrului haotic. Și-au trecut de-aseară clipe, Și-au trecut de-aseară ore, Și-ale zorilor aripe Fluturatu-mi-au grăbite, Ca și clipele trăite Pe-albul treptelor sonore. Și m-am coborât pe scară... Dar pe cea din urmă treaptă Cheia ce mi-ai dat aseară Am găsit-o prefăcută Într-o cupă albă, plină Cu vin verde de cucută. Și pe cea din urmă treaptă Am îngenuncheat Și-am plâns ― Căci pe cea din urmă treaptă, Ca-ntr-o carte înțeleaptă, Am citit în fundul cupei Naufragiul ce m-așteaptă!...


content:
Taci, Să nu-mi deștepți tristețea amintirilor culcate În sicriurile-albastre ale zilelor de ieri!... Taci, Să nu-mi deștepți în suflet tragediile jucate În aplauzele mute ale-ntâielor dureri! Treci tăcut ca beduinul ce cutreieră nisipul, Treci tăcut ca cel ce-și pune mâinile-n cruciș pe piept, Și să nu mă chemi pe nume ― Să-mi deștepți din piatră chipul Sfinxului, Ce-ar vrea să-mi spună că e timpul să-l deștept... Ocolește-mă cu groază, ca pe-un stârv de om ucis ― Nu de oameni, Ci de mâna ne’ntrupatelor dorinți ― Și pe piatra-mi funerară nu citi poemul scris De nebunul din cetatea plină numai de cumunți!... Ocolește-mă cu groază... Dar oprește-te deoparte, Să mă poți privi de-a-ntregul Și să-mi spui ce vezi... Eu sunt Stropul vinului ce scade prin paharele deșarte Și romanța nesfârșită, căci arcușele s-au frânt!


content:
Paznicul mi-a-nchis cavoul Și-am rămas afară-n ploaie... Paznicul mi-a-nchis cavoul Și-am rămas să-mi plimb scheletul Pe sub sălciile ude, Ce mă cheamă Și se-ndoaie Să-mi sărute golul negru ce-mi plutește în orbite, Să-mi sărute alba frunte ― Fruntea ce-mi știa secretul Aiurărilor trăite ― Și să-mi șteargă de pe oase picăturile de ploaie... Paznicul mi-a-nchis cavoul și-am rămas în ploaie-afară. Și-am rămas să-mi plimb scheletul printre albele cavouri Unde-ai noștri dorm în paza lumânărilor de ceară ― Și-am rămas să-mi plimb scheletul pe potecile pustii Și pe crucile de piatră să citesc ce-au scris cei vii. Și-am citit... Din depărtare, vântul mi-aducea ecouri Ne’nțelese, de orchestră Și de voci ce cântă-n cor ― Cei ce-aveau să moară mâine Beau în cinstea morților!... Vântul mi-aducea ecoul bucuriilor din lume Iar „regretele eterne” scrise-n josul unui nume Lăcrimau. Ducând în albul picăturilor de ploaie Aurul lipit pe cruce!... Printre albele cavouri De sub sălciile ude, Ce mă cheamă și se-ndoaie Să-mi sărute alba frunte, Rătăcesc de-atâta vreme ― Paznicul mi-a-nchis cavoul Și-am rămas de-atunci afară!... Unde-i paznicul? Să vină, Să mă vadă, Să mă cheme, Să-mi deschidă iar cavoul Și s-adorm din nou în paza lumânărilor de ceară!...


content:
Răsună-n poarta veche trei lovituri Ce par Trei ne’nțelese vorbe desprinse dintr-un vers... Răsună-n poarta veche trei lovituri Ce par Trei ne’nțelese versuri din noul calendar!... Pe verdea balustradă a-naltului balcon Te pleci spre călătorul necunoscut ce bate, În timp ce două brațe se-nalță spre balcon Ca două negre umbre de turnuri crenelate. Spre verdea balustradă a-naltului balcon Se-nalță două brațe; Iar umbra lor pe zid Se leagănă ca două chei negre, descântate, Cu care Vrăjitorii Și Parcele Deschid Zăvoarele-ncleștate în porțile-ncuiate... Pe verdea balustradă a-naltului balcon Te pleci spre călătorul necunoscut ce bate Și-ntrebi: ― Cine-i acolo? De unde vii? Ce vrei? Dar vocea-ți la vederea demonicelor chei Se stinge cu sfiala luminii pe-nnoptate... ― Cine-i acolo? ― Nimeni... ― De unde vii? ― Nu știu... ― Ce vrei? ― Nimic... Și vocea ce-ți răspunde timidă, deși-ți pare Că-i vocea ta, Simți totuși că nu are Nici zborul, Nici căldura din vocea de om viu. E vocea ta ― E vocea tăcerii ce cuprinde Întreaga balustradă a naltului balcon, Ca și o funerară făclie ce s-aprinde În mâna unui Rege Și-n preajma unui Tron. Și-n timp ce-n poarta veche trei lovituri te cheamă Ca trei refrenuri triste de cântece uitate ― În timp ce-ai vrea să afli în poartă cine-ți bate ― Adormi, proptindu-ți fruntea pe cheile de-aramă Păstrate-n negre turnuri de piatră, crenelate...


content:
Pe țărmul nalt și drept ― Hotarul, de unde-ncepe necuprinsul Imperiu-al apelor albastre Cu-atâtea felurimi de pete, Al apelor ce dimineața sunt verzi, Iar seara violete ― Un corb a poposit spre seară, Și-așa, cum stă pe malul mării, Orbit de-albastrele noianuri, Muiate-n purpura-nserării, Parcă-i sositul care-așteaptă să vină și-alți întârziați... Și-n seara-aceea-n care-apusul Părea mai trist ca-n alte seri, Iar soarele părea că pleacă să nu mai vină niciodată, M-am dus să-mi plimb pe țărm urâtul Și biata-mi inimă,-mbibată De-amaru-otrăvilor sorbite din gura-amantelor de ieri... Dar corbul mi-a ieșit în cale . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Pe țărmul mării nalt și drept, Ca și pe-o margine de groapă, Veghea un cioclu-naripat, Și cioclul m-a privit o clipă, A dat din aripi Și-a zburat... Și parcă mi-a șoptit în treacăt: ― Bine-ai venit... De când te-aștept!


content:
lui Alexandru Zamfirescu-Aliz Se-ngroapă soarele-ntr-un nor ― O, negrul nor ca și mormântul Înșelătoarelor ce mor Neplânse de amanții lor! Pe la ferestre-și plimbă vântul Tristețile sfârșitului de vară, În timp ce-n cârciuma murdară, Din strunele de-aramă ― cântul Chitarelor Își ia avântul... Iar pe la mese, Rând pe rând, O ceată de amanți artiști ― Toți ne’nțeleși și mari, Toți Criști... Își beau iubirea, fredonând Romanța celor ce se vând.


content:
Sunt obosit de drum și-aș vrea Să dorm trei nopți, Trei vieți în șir, Culcat pe-un așternut, Așa Cum dorm culcați în cimitir Toți sfinții palizi din altare, Cu pumnii-ncrucișați pe piept. Din somnul fără deșteptare Aș vrea să nu mă mai deștept... Cei ce-au pornit ’naintea mea, Bătătorind poteca lungă, Și-au năzuit ce nu era În rostul vieții scris s-ajungă, Cei ce-au pornit, cu mii de ani ’Naintea mea, pe-același drum, Au adormit pe sub castani Demult, Și dorm uitați și-acum. Și dintre cei porniți cândva, Mânați ― spre-aceleași înnorate Și mute zări ― de-aceeași stea. Un singur pelerin mai bate La poarta liniștii... El pare Că,-ndurerat ca Prometeu, E mort de mult și... tot nu moare ― Și-acest biet pelerin sunt eu!...


content:
În țara mea, tot cerul pare-o pată De sânge, scurs din rana unui soare, Ce-abia-și deschide ochii-n zări; și moare Ca cei mușcați de-o gură-nveninată! În țara mea, pe marea frământată În aiurări de vânturi funerare, Nu vezi plutind corăbii albe-n zare Purtând pe bord plecații de-altădată!... În țara mea nu-s flori ca-n altă țară Și cântece de dragoste nu sunt; Și-n țara mea ― tăcuți ca-ntr-un mormânt ― Cei vii și-așteaptă rândul ca să moară; Pe câtă vreme morții... Cine știe?... Așteaptă-o zi ca-n alte țări să-nvie!...


content:
E cârciuma plină de oameni străini ― De oameni tăcuți ce vin de departe, De unde ei singuri să spună nu știu... De unde veniți, pelerini? Din care cetate cu porțile sparte Din care pustiu?... De unde veniți, pelerini? De unde veniți cu sandalele rupte, Cu hainele zdrențe și fețele supte, Și albe, de parcă Vă temeți ca pumnul de care fugiți Să nu vă ajungă și iar să vă-ntoarcă În țara în care n-ați vrut să trăiți?... Cu ochii albaștri, ca-albastrul senini, De unde veniți, pelerini?... Ei tac... Să răspundă nici unul nu vrea; Iar cârciuma pare o criptă, Și-n ea Tăcuții străini, cu sandalele rupte, Cu hainele zdrențe și fețele supte, Cu brațele goale și umerii goi, Își trec de la unul la altul paharul, Și-n flacăra scurtă ce-o scapără-amnarul Par niște strigoi... ― Hei!... Mute ființe, Bizari pelerini, Cu ochii albaștri, ca-albastrul senini, Spre care cetate pornirăți ― armată De oameni cu cranii și mâini de schelete, Cu fețele albe ca albul perete Și gura-ncleștată? Ei tac... Să răspundă nici unul nu vrea... Pe cer o lumină s-aprinde, și-o stea Coboară și-n sute de stele se-mparte... Și-n clipa aceea, tăcuții strigoi Se scoală grămadă, ca-n ziua de-apoi, Și pleacă cu toți mai departe...


content:
lui Al. Gherghel În sfeșnicele vechi de-aramă Descresc trei lumânări de ceară ― Descresc ca nopțile spre vară. Și-n sfeșnicele vechi de-aramă Trei flăcări parcă se destramă În fire lungi de foc ce cresc Din lumânări până-n tavan Și scriu verseturi din Coran De-a lungul templului turcesc... Trei credincioși desculți se-nclină Proptindu-și frunțile-n covor ― Și parcă-s trei bolnavi ce mor... Trei credincioși desculți se-nclină, Și-n simfonia de lumină Ce-și plimbă petele pe geamuri ― Când verzi, când purpure, când blonde ― Par trei corăbii vagabonde Ce-adorm în legănări de valuri... Și-n templul liniștii ce pare Un sarcofag păgân, enorm, Toți Muezinii parcă dorm... Și-n templul liniștii, în care Greoiul fum de lumânare Miroase-a cranii dezgropate ― Din sfeșnicele vechi de-aramă Trei flăcări pâlpâind te cheamă S-adormi sub ele-ntins pe spate!...


content:
În noaptea-aceea luna părea un cap de mort Tăiat de ghilotină și aruncat în Mare ― Un cap purtat de valuri și-n marșuri funerare Rostogolit spre farul ce scânteia în port. În noapte-aceea luna părea un ghem de sfoară Scăpat din mâna dreaptă a celui care-n viață Te leagă, te dezleagă, te iartă și te-nvață Cum poți ieși din iarnă, intrând în primăvară. Și-n noaptea-aceea luna părea un chihlimbar Desprins din cingătoarea lui Crist, care murise Ca să-nvieze iarăși din somnul fără vise, Sanctificându-și crucea rămasă pe Calvar!...


content:
...emportant vers tes havres Tes cargaisons de bois, de houille et de cadavres PAUL VERLAINE Se duc pe Dunăre la vale Caiace-n roz și-n alb vopsite... Se duc pe Dunăre la vale Coșciuguri albe, plutitoare Pe negrul apelor murdare... Departe-n zare, neclintite, Pădurile de sălcii par Castele negre feudale Ce-și spală-n apele murdare Tristețea zidului murdar. Se duc pe Dunăre la vale, Grăbiți și fără de popas, Pescarii triști ce poartă-n glas Tăcerea albelor spitale... Se duc pe Dunăre la vale ― Ca șirul de cocori pribegi Pe-ntinsul fără de hotare ― Se duc pe Dunăre la vale Coșciuguri albe plutitoare Pe negrul apelor murdare... Și tot pe apa care poartă Noroiul omenirii-ntregi, Sub sărutările solare, Plutește și-o... chitară spartă.


content:
Pe mare-n asfințit... Și vântul Îmi poartă barca pe cărarea Pe care soarele și marea Se-mbrățișează cu pământul!... Din larg, Ca niște mici fragmente Desprinse din albastrul infinit, Înamoratele sirene Apar cu gesturi indecente Și-n cinstea mea încep să-noate Pe spate, Cu câte-un far aprins sub gene, Ce-mi luminează-n asfințit Temutul semn de întrebare Cu care marea m-a-nfrățit... Iar eu ― Pornit în căutarea Frumosului din suflet Și din rime ― Un vagabond pe care marea M-a scos de păr, din adâncime M-avânt din nou în infinit... Și convertit De dragul unei simple jucării, M-agăț cu mâinile de astrul Ce ca un pescăruș rănit Își moaie aripa-n albastrul Crepuscularei agonii!...


content:
lui Krikor Zambaccian Sosesc corăbiile, Vino, Să le vedem cum intră-n port ― Să le vedem cum, obosite de-atâta luptă cu furtuna, Își lasă ancorele grele să cadă una câte una, Așa cum fiecare parcă și-ar îngropa câte un mort!... Sosesc cu pânzele umflate, Ca niște sânuri de femeie Pe care-o buză pătimașă le-a-nvinețit de sărutări, Și parcă-aduc cu ele toată splendoarea vechilor serbări În cinstea lui Neptun ― Temutul stăpân al Mărilor Egee. Sosesc din larg, misterioase, Ca niște semne de-ntrebare... Nu știm din care fund de lume ― Din răsărit, Sau din apus ― Dar știm că ori de unde pleacă Ne-aduc vești noi și-ndestulare... Sosesc corăbiile... Vino, Să le-ntrebăm ce ne-au adus!...


content:
Porniră cele trei corăbii... Spre care țărm le-o duce vântul?... Ce porturi tainice, Ascunse cercetătoarelor priviri, Le vor vedea sosind mânate de dorul tristei pribegiri?... Ce valuri nemiloase, Mâine, Le vor deschide-n drum mormântul?... Porniră cele trei corăbii, purtând în pântecele lor Grămezi de aur, Chihlimbare, Smaralde verzi Și-opale blonde; Iar sus, pe bord, Tristețea-acelor romanțe veșnic vagabonde, Cântate, Azi, în drum spre Poluri, Iar mâine-n drum spre-Ecuator!... Porniră cele trei corăbii... Și-abia se mai zăresc ― Se-ngroapă În golul zărilor pătate de violetul înserării; Iar albul pânzelor întinse, În cenușiul depărtării, Zidește trei mausoleuri în care dorm cei duși pe apă. Porniră cele trei corăbii... Și-n urma lor rămase portul, Mai trist ca muntele Golgotei însângerat de-un asfințit, Și-n urma lor, Pe cheiul umed, Un singur albatros rănit Mai stă de pază, Ca Maria, Venită să-și vegheze mortul!...


content:
lui Horia Oprescu În rada portului, La cheiul pe care astăzi cresc castanii, În rada portului, ce pare o lacrimă-a Mediteranei, Dorm trei galere ancorate de zeci de ani, Dorm trei galere, Ce poartă-n pupe încrustate Trei nume spaniole: Xeres, Estremadura Și-Alicante... Dorm tristele galere... Anii Le-au putrezit pe jumătate, Și lanțul ancorelor grele Le-a ruginit de mult în apă. Furtunile fără de număr Le-au înecat răzbunătoare Matrozii, unii după alții, Iar căpitanii Dorm fiecare-n câte-o groapă Săpată-n câte-un fund de mare!... Și-așa cum dorm, nedespărțite ― Ca trei tovarășe de luptă, Ca niște suveniruri smulse îndepărtatului trecut ― Par trei sicriuri profanate Din care morții-au dispărut Cu-ntregile comori de aur Și pietre scumpe ― Adunate De cei ce le mânau pe-Atlantic, Din țărm în țărm, Din val în val, De cei ce le-ancorau cu grijă pe coasta-Antilelor bogate Și-n urmă le-ndreptau cu grabă ― Ca niște păsări albe-n zbor ― Din insula San-Salvador Spre Spania ― Spre taciturnul și lacomul Escurial!


content:
În parcul presărat cu statui De Nimfe, Fauni Și Silvani, De-a lungul celor trei alei De plopi, De tei Și de castani, Pe băncile vopsite-n verde Și pe nisipul galben-șters, Multicolorele covoare de frunze veștede s-aștern În ritmul vântului de toamnă, Ca-n ritmul unui ultim vers ― Un vers cu care se sfârșește un cânt Dintr-un Poem etern. Octombre ― curtizana pală, cu-obraji fardați Și buze supte ― Octombre ― amanta celor care pornesc Să nu se mai întoarcă ― Octombre-a poposit în parcul cu-alei cotite Și-ntrerupte De visătoarele bazinuri, Pe-albastrul cărora ― o barcă ― O frunză veștedă și-așteaptă întârziatele surori... O!... Ne’ntrerupta disonanță de schingiuiri Ce-ți dă fiori!... O!... Nesfârșitele regrete abia șoptite!... Cine trece Prin parcul presărat cu statui, De-a lungul celor trei alei, Se-nduioșează ca de plânsul idolatratelor femei!... Și-n parcul unde altădată veneau Boemii să-și aștepte Necredincioasele Boeme ― Același parc ce-ți pare și-astăzi O filă ruptă din romanul nemuritorului Murger ― Își pleacă brațele uscate, Precum prin albele spitale Își pleacă brațele bolnavii ce plâng ― Și nu știu pentru ce... Și-n timp ce vântu-i smulge fardul Și-l spulberă în largi spirale, Octombre ― curtizana pală ― Coboară ultimele trepte!...


content:
Tăceți, voi toți din jurul meu, Vă rog tăceți ― Că-s obosit, Și-aș vrea să dorm, Și-aș vrea să mor, De-ar fi să pot muri curând și mai ușor Ca cei ce-s morți de mult!... Tăceți, Vă rog tăceți... Abia sosit, Voi mă-ntrebați pe unde-am fost!... O, de-ați ști voi ce drumuri lungi, M-adăpostea, pribeag mereu tot pe-alte mări!... Ce fund de zări O, de-ați putea porni și voi Pe unde-am fost!... O, de-ați putea și voi cândva, Pornind grăbiți pe urma mea, Să rătăciți ne’ntrebători Și ne’ntrebați!... Să vânturați pământul tot ― În lung Și-n lat ― Și fund de văi, Și vârf de munți, necercetat, Să cercetați Ne’ntrebători Și ne’ntrebați!... O, de-ați putea-ntâlni și voi ce-am întâlnit ― Femei cu ochi frumoși de bronz Și guri de-argint, Ce le-am iubit, Și le-am iertat ― Căci toate mint, Cum i-au mințit Pe toți pe câți i-au întâlnit! O, de-aș putea să vă spun tot... Dar nu ― Plecați... Că-s obosit ― Și-aș vrea să dorm, Și-aș vrea să mor, De-ar fi să pot muri curând și mai ușor!... M-ați ascultat ― Vă mulțumesc... Acum plecați.


content:
Ca să-ajung la tine, i-am zis calului: ― Grăbește... Pune-ți aripi ca în basme Și te-nalță până-n nori... Tot mai sus, Tot mai departe ― Ca șiragul de cocori Ce plutește colo-n zare!... Haide, calule, grăbește!... Ca să-ajung până la tine, i-am zis vântului: ― Dă-mi mâna Și târăște-mă cu tine până unde poți pătrunde ― Până-n zarea-nsângerată unde soarele s-ascunde... Ca s-ajung cât mai degrabă, Haide, vântule, dă-mi mâna!... Ca să-ajung până la tine, i-am zis morții: ― Mergi-nainte Și cosește-mi fără milă tot ce-i viu Și-mi ține calea... Netezește-mi munții-n zare Și-umple-mi de cadavre valea Dintre ea și mine ― Haide!... Haide, moarte, mergi-nainte!... Ca să-ajung până la tine, Pentru tine-au obosit Calul, Vântul, Moartea ― Toate mi-au făcut pe voie; Dar... Dintre cutele perdelei, ochii-ți verzi nu-mi mai răsar, Strunele chitarei-s rupte Și... romanța s-a sfârșit!


content:
De când te-aștept!... Sunt ani... Și anii, ce lungi îți par când n-ai cu cine S-asculți ciudatele romanțe ce plâng viorile-n surdine... Și violetele apusuri ce triste-ți par când n-ai cui spune Ce-nfiorări plutesc în zare Și-n plânsul celor patru strune!... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Te-am așteptat la-ncrucișarea potecilor pe care-alt’dată Multașteptatele amante soseau grăbite să-și sărute Amanții, Ce-așteptau în umbră, tăcuți ca niște statui mute... Și câte primăveri, de-a rândul, castanii roșii nu-mi vestiră Că nimeni n-a trecut pe-acolo Și-n zare nimeni nu s-arată!... Te-am așteptat pe țărmul mării ― Pe țărmul nalt ca și terasa Castelului regesc, pe care un prinț și-ar aștepta mireasa... Dar valurile, știutoare de soarta celor ce porniră Spre țărmul unde stam de strajă, Când le-ntrebai ce știu de tine, Îmi spuseră c-aștept zadarnic... Și azi viorile-n surdine... Ce-mi plâng ciudatele romanțe Mai trist de cum le plânse ieri, Par lacrimi picurate-n cupa netălmăcitelor dureri...


content:
De unde vii, Și-n care preafericită țară Văzuși lumina zilei ― tu, albă ca și-o zi?... Și ce nebune vânturi spre mine te purtară, Ce barcă rătăcită te-aduse pân-aci?... De ce plecași din țara, în care palmierii Tremurătoare umbre își culcă pe nisip? Nu-ți fu de-ajuns pustiul cu lacrimile serii, Și nu găsiși pe-aiurea să-ți plimbi frumosul chip? Or nu știuși că-n țară la mine Nu-s nici cânturi, Nici flori de lămâiță?... Amanții și-au vândut Orgiilor, Și corpul, Și sfintele avânturi, Și-azi totu-i mort și putred în carcera de lut!... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Cu mâini subțiri și albe, ca mâinile de sfântă Pictată pe-un perete de templu bizantin Și ochi pătați de-otrava privirii ce-nspăimântă ― Ochi verzi ca apa moartă Și morți ca negrul spleen ― Veniși, aducătoareo de cântec și lumină, Să-mi ușurezi povara fatalului Calvar, Să-mi reclădești o lume cu-o boltă mai senină Și să mă smulg din gheara supremului coșmar... Dă-mi mâna dar și du-mă cu tine, Du-mă-n țara În care palmierii ― stăpâni peste pustiu ― Cu brațele deschise ne vor primi-n Sahara Iubirilor născute din goluri de sicriu!...


content:
Que la mort ne nous ait qu’ivres morts de nous-mêmes. JULES LAFORGUE În tine-mi pun toată speranța Și-ți zic: ― De-acum pentru mine fii totul, Iar eu Voi fi pentru tine același ateu, Ce-afară de tine nu crede-n nimic. Fii totul ― Trecutul, cu morții de ieri Ce dorm la răspântii, de sălcii umbriți, Și ziua de mâine, cu noii-veniți Ce râd pe mormântul defunctei Dureri... Spre norii de-aramă, pe-naltele scări Urca-vom ― Din goluri în goluri pribegi, S-ajungem în țara în care sunt regi: Nimicul, Eternul, Și-Albastrul din zări... Și-acolo,-n grădina în care nu cresc Decât mătrăgune, Cucute Și laur, Sorbi-vom cu sete din cupe de aur Iubirea topită-n Albastrul ceresc!...


content:
În cinstea ta, ― Cea mai frumoasă și mai nebună dintre fete, ― Voi scri trei ode, Trei romanțe, Trei elegii Și trei sonete. Și-n cinstea ta, ― Cea mai cântată din câte-n lume-au fost cântate, ― Din fiecare vers voi face Câte-un breloc de-argint, în care Gândirile-mi vor sta alături, ca niște pietre nestemate De-a pururi încrustate-n bronzul Unei coroane princiare!... Din țara-n care dorm de veacuri vestiții Faraoni, Din țara În care Sfincșii stau de vorbă cu Nilul sfânt Și cu Sahara, Din țara-n care palmierii Vestesc arabilor furtuna Și caravanelor pierdute Că nu se mai întorc nici una, Din țara asta minunată, Tăcută, Tristă Și bizară, Îți voi aduce trei smaralde nemaivăzute-n altă țară, Trei perle blonde, pescuite de Negri-n golful de Aden, Și trei rubine-nsângerate, ascunse toate-ntr-un refren De Triolet, Pe care nimeni nu-l va înțelege, fiindcă nu-i Pe lume nimeni să-nțeleagă simbolul Trioletului!...


content:
Nu-i nimeni... nimeni să ne vadă și să ne-auză ― Nu pleca! Dă-mi degetele-ți inelate să le sărut ca și-altădată, Dă-mi degetele-ți inelate ― Poeme-n pietre nestemate ― Vreau să le-nvăț pe dinafară și să le cânt, Dă-mi mâna toată, Căci nu-i în tot salonul alta, așa, la fel cu mâna ta. Rămâi cu mine toată seara... Ce-ți pasă dac-o să sfârșească Orchestra valsul?... Tu nu știi Că nu-i în tot salonul altul la fel ca mine să iubească? Deschide-ți brațele ― Altarul în care mă-nchinam alt’dată ― Deschide-mi brațele și prinde-mi în ele brațele-obosite, Apleacă-ți gura-nsângerată, Și sărutările-ți aprinse înseamnă-le pe-obrazu-mi pal. Înseamnă-le la rând, să-mi steie pe veci de pază, Neclintite, Ca păsările legendare pe malul lacului Stymfal!...


content:
De ce-ți sunt ochii verzi ― Coloarea wagnerianelor motive ― Și părul negru ca greșeala imaculatelor fecioare? De ce-ți sunt buzele pătate de violete trecătoare? Și mâinile de ce-ți sunt albe ca albul tristelor altare Din Babilon, Și din Ninive? De ce, când plângi, În plânsu-ți moare o-ntreagă lume de petale De trandafiri, De chiparoase, De nuferi albi Și crizanteme?... De ce, când plângi, Cu tine plânge tristețea blondelor opale, Iar torțele aprinse-n umbra castelelor medievale Se sting suflate ca de groaza demoniacelor blesteme?... De ce, când cânți, Cu tine cântă un infinit de armonii Ce năvălesc tumultoase Din golul zărilor, Din astre, Din zborul păsărilor albe, Din fundul mărilor albastre, Din lumea morților, Din lumea părerilor de rău târzii? Și când stai ochi în ochi cu-amanții ― poeți Ce-ți cântă ochii, Părul Și buzele ― Când te-nfioară cuvintele ce n-au fost spuse, Când in penumbra violetă a trioletelor apuse Pui într-o cumpănă Minciuna Și-ntr-altă cumpănă-Adevărul, De ce te pleci spre cel mai tânăr dintre poeți, Și-i strângi cu sete În palme capul, Ca-ntr-o gheară de vultur însetat de sânge, Și dinții tăi De ce-i pictează, în rozu-obrajilor, motive Asiriene, Din poemul trăit de sfintele poete În noaptea-altarelor păgâne Din Babilon Și din Ninive?...


content:
Că ne iubim ― și-o știe lumea toată ― E-adevărat; Dar cât ne vom iubi Nici noi nu știm, Nici lumea nu va ști... Și nu va ști-o, poate, niciodată... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ne-am cunoscut în țara-n care-alt’dată Manon Lescaut iubi pe Des Grieux, Într-un amurg de toamnă, orchestrată În violet, În alb, În roz Și-n bleu. Și ne-am iubit întâia oară-n parcul În care Nimfele de marmură privesc, Cu ochii-ntrebători, către peluza Pe care-un Zeu își pregătește arcul, Să-și bată joc de cei ce-l ocolesc... Și ne-am iubit!... Ți-aduci aminte?... Bluza ― Ah!... Bluza ta pe sânu-ți decoltat Părea un peplum de mătase, sfâșiat Pe sânul unei Venere ce moare!... Și ne-am iubit cu-atâta nebunie, Că statuile albe ne-au privit Cu ochi geloși, Iar zeul a-mpietrit În mână cu-o săgeată-otrăvitoare!... Și ne-am iubit, Și-azi toată lumea știe Că ne iubim... Dar cât ne vom iubi Nici noi nu știm, Nici lumea nu va ști!...


content:
Tu pari o statuie turnată nu-n bronz etern, Ci-ntr-un metal, Ce până astăzi n-are încă Nici preț, Nici nume, Nici coloare ― Metal bizar, din care-artistul Creă-n suprema inspirare Icoana ultimei religii Și-a ultimului ideal! Tu pari o statuie furată de-amantul tău dintr-un muzeu În care-n vremile de-alt’dată Veneau bătrâni să ți să-nchine, Ca pajii ― Ce mureau sub ochii răutăcioaselor Regine Sau ca Martirii-n adorarea trimisului de Dumnezeu! Și-așa cum treci îngândurată de-a lungul străzilor pustii, De-a lungul străzilor pătate de-nsângerări crepusculare, Tu pari o Venus de la Millo Ce-și cată brațele, Pe care Cei morți le-au luat cu ei în groapă, Să nu le lase celor vii...


content:
Tu crezi c-a fost iubire-adevărată... Eu cred c-a fost o scurtă nebunie... Dar ce anume-a fost, Ce-am vrut să fie Noi nu vom ști-o poate niciodată... A fost un vis trăit pe-un țărm de mare. Un cântec trist, adus din alte țări De niște pasări albe ― călătoare Pe-albastrul răzvrătit al altor mări Un cântec trist, adus de marinarii Sosiți din Boston, Norfolk Și New York, Un cântec trist, ce-l cântă-ades pescarii Când pleacă-n larg și nu se mai întorc. Și-a fost refrenul unor triolete Cu care-alt’dată un poet din Nord, Pe marginile albului fiord, Cerșea iubirea blondelor cochete... A fost un vis, Un vers, O melodie, Ce n-am cântat-o, poate, niciodată... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Tu crezi c-a fost iubire-adevărată?... Eu cred c-a fost o scurtă nebunie!


content:
Și-ai să mă uiți ― Că prea departe Și prea pentru mult timp pornești! Și-am să te uit ― Că și uitarea e scrisă-n legile-omenești. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Cu ochii urmări-vei țărmul, topindu-se ca noru-n zare, Și ochii-ți lăcrima-vor poate Trei lacrimi reci de călătoare; Iar eu pe țărm Mâhnit privi-voi vaporu-n repedele-i mers, Și-nțelegând că mi-ești pierdută, Te-oi plânge-n ritmul unui vers. Și versul meu L-o duce poate vreun cântăreț până la tine, Iar tu ― Cântându-l ca și dânsul, Plângându-l, poate, ca și mine ― Te vei gândi la adorata în cinstea căreia fu scris, Și-uitând că m-ai uitat, Vei smulge din cadrul palidului vis Întunecatu-mi chip, Ca-n ziua când te-afunda vaporu-n zare Și când din ochi lăsai să-ți pice Trei lacrimi reci de călătoare!


content:
Ce glas de clopot ― O!... Ce glas de clopot spart și răgușit!... Nu-l mai cunoști? E-același glas ce ți-a urat ― sunt ani de-atunci ― „Bine-ai venit! Ți-aduci aminte cum suna Ca-ntr-un ajun de sărbătoare? Suna ca-n zilele când moare Cineva!... Suna ca și-azi ne’ncrezător În viitorul morților!... Ascultă-l bine ― Tu, ce porți în păr cununi de flori crescute Pe țărmul mărilor străine, Ascultă-l bine ― Tu, ce porți în ochi opalele-ntristării Topite-n lacrimi verzi de Mare, Ascultă-l bine ― Tu, ce porți pe buze purpura-nserării Și-n glas cântări crepusculare, Ascultă-l bine... Ascultă-i notele de-aramă ce-ți par acum necunoscute Și amintește-ți seara-n care ― Sunt ani de-atunci ― Ca și-astă-seară, Veneam tăcuți ca primii oameni Pe drumul celor dați afară Din raiul primei fericiri... E-același clopot de-altădată, E-același grav proroc ce-mparte Drumeților Netălmăcite Și cobitoare prorociri!... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Și-acum dă-mi mâinile, Dă-mi ochii, Dă-mi gura, Dă-mi viața toată, Sărmană-nvinsă, dă-mi trofeul victoriei, Iar mâine-n zori Fii liberă din nou Și-ntoarce din drum pe noii-nvingători!...


content:
Où sont nos amoureuses?... Elles sont au tombeau. GÉRARD DE NERVAL Amante cu ochi verzi, Amante cu ochi adânci ca fundul zării Și buzele calde-nsângerate Ca-albastru-n ceasul înserării; Voi, ce-ați murit demult Și totuși nu v-ați găsit încă mormântul, Sub ce ferestre-n veci închise și cu perdelele lăsate Mi-ați îngropat de-a pururi cântul? Amante cu ochi verzi, Amante cu ochi adânci ca fundul zării!... Pe vatra sufletelor voastre, sărmană vatră funerară Mormânt de patimi potolite ― În lungi acorduri de chitară V-am presărat garoafe roșii ca niște buze-nsângerate Ce-ar vrea să re’nvieze morții Din vechi coșciuguri putrezite Prin cimitirele uitate. Pe vatra sufletului vostru, sărmană vatră funerară, Jertfitu-mi-am credința-n stele și-n ochii voștri verzi! Eram Duhovnicul ce v-ascultasem Și de trecut vă dezlegam ― Eram un Crist-copil ce moare negându-și biblia barbară În spasmurile-nfiorării și-n caldul vis ce-l întrupasem Pe șase strune de chitară... Amante cu ochi verzi, Amante cu ochi adânci ca fundul zării Sub ce ferestre-n veci închise Mi-ați îngropat de-a pururi cântul?... Voi, moartelor nemuritoare, Veniți, căci v-am găsit mormântul... Veniți cu toate-n cimitirul Ce-n biata-mi inimă-și deschide Largi porțile să vă primească... Veniți, schelete călătoare, Veniți, sărmane Danaide, Cu buze calde-nsângerate ca-albastru-n ceasul înserării!


content:
Et fais ― moi des serments que tu rompras demain. PAUL VERLAINE Eu știu c-ai să mă-nșeli chiar mâine... Dar fiindcă azi mi te dai toată, Am să te iert ― E vechi păcatul Și nu ești prima vinovată!... În cinstea ta, Cea mai frumoasă din toate fetele ce mint, Am ars miresme-otrăvitoare în trepieduri de argint, În pat ți-am presărat garoafe Și maci ― Tot flori însângerate ― Și cu parfum de brad pătat-am dantela pernelor curate, Iar în covorul din perete ca și-ntr-o glastră am înfipt Trei ramuri verzi de lămâiță Și-un ram uscat de-Eucalipt. Dar iată, Bate miezul nopții... E ora când amanții,-alt’dată, Sorbeau cu-amantele-mpreună otrava binecuvântată... Deci vino, Vino și desprinde-ți din pieptenul de fildeș părul, Înfinge-ți în priviri Minciuna Și-n caldul buzei Adevărul Și spune-mi: Dintre câți avură norocul să te aibă-așa Câți au murit Și câți blesteamă de-a nu te fi putut uita?... Eu știu c-ai să mă-nșeli chiar mâine... Dar fiindcă azi mi te dai toată. Am să te iert ― E vechi păcatul Și nu ești prima vinovată!... Deci nu-ți cer vorbe-mperecheate de sărutări, Nu-ți cer să-mi spui Nimic din tot ce-ai spus la alții, Ci tot ce n-ai spus nimănui. Și nu-ți cer patima nebună și fără de sfârșit, Nu-ți cer Nimic din ce poetul palid Cerșește-n veci de veci, stingher, Voi doar să-mi schimbi de poți o clipă Din șirul clipelor la fel, Să-mi torni în suflet înfinitul unui pahar de hidromel, În păr să-mi împletești cununa de laur verde Și în priviri Să-mi împietrești pe veci minciuna neprihănitelor iubiri. Și-așa tăcuți ― Ca două umbre, trântiți pe maldărul de flori ― Să-ncepem slujba-n miez de noapte Și mâine s-o sfârșim în zori!


content:
În seara când ne-om întâlni ― Căci va veni și seara-aceea ― În seara-aceea voi aprinde trei candelabre de argint Și-ți voi citi Capitole din epopeea Amantelor din Siracuza, Citera, Lesbos Și Corint... Și-n seara când ne-om întâlni Te-oi întreba, Ca și pe multele pe care le-am întrebat ’naintea ta: ― Voiești sau nu să fii a mea? În seara când ne vom iubi ― Căci va veni și seara-aceea ― În pat vom presăra buchete de trandafiri și chiparoasă Ne vom închide-apoi în casă Și vom zvârli în stradă cheia... Și-n seaca când ne vom iubi Te-oi întreba, Ca și pe multele pe care le-am întrebat ’naintea ta: ― Voiești să nu mai fii a mea?... Și-n seara când ne-om despărți ― Căci va veni și seara-aceea ― Vom stinge flăcările-albastre din candelabrele de argint, Iar florile de chiparoasă și trandafirii-i vom presa În cartea roză-a epopeii Amantelor din Siracuza, Citera, Lesbos Și Corint... Și-n seara când ne-om despărți Te voi ruga, Ca și pe multele pe care le-am sfătuit ’naintea ta: ― Să-ți amintești c-ai fost și-a mea!...


content:
Vouă și lor Voi, care le-ați iubit, Voi, care le-ați cântat, Voi, care le-ați pierdut, Și-ați plâns, Și le-ați uitat... Și totuși le păstrați, ca-ntr-un breloc de argint,Și astăzi, fără voie, în suflet încrustată, Icoana lor ― Icoana amantelor ce mint ― Cernită-n resemnarea regretelor de-alt’dată; Voi, care le-ați pierdut, Și-ați plâns, Și le-ați iertat; De ziua lor, Căci mâine e ziua tuturor, Din cântecele voastre cu care-alt’dată voi Împrumutați eternul sclipirilor astrale Femeii ce-ntâmplarea v-o trimisese-n cale; Din cântecele voastre, cu care-alt’dată voi Însuflețeați nimicul eternului noroi, Făceți un rug pe care drept jertfă s-aruncați Tot ce păstrați în suflet, ca-ntr-un breloc de-argint; Și-n cinstea lor ― În cinstea amantelor ce mint ― Dați foc minciunii-n care alt’dată vă-ncredeați, Toți care le-ați iubit, Toți care le-ați cântat, Toți care le-ați pierdut, Și-ați plâns, Și le-ați iertat!...


content:
Lui Zenovie Piclișanu Clopotele În orașul cu trei sute de biserici Göttderdämmerung La umbra crucilor de lemn O, nu te-apropia de mănăstire!


content:
Sună clopotele... Sună clopotele-n depărtare. Clopotele!... Clopotele!... Câte clopote să fie? Câte voci nedeslușite mor în zori, iar noaptea-nvie? Câte voci blestemă foamea zilelor din postul mare?... Clopotele, Clopotele... Tac și-n urmă sună iară. Sunt trei clopote de-aramă, sau trei clopote de-argint? Și ce Crist vorbește-n glasul clopotelor ce nu mint De atâția ani de-a rândul Și la fel ca-n prima seară?... Ce nebun profet mai vine să ne spună că-i trimisul Celui ce făcu pământul din nimic? Și ce minciună Iar schimba-va fața lumii?... Sună clopote, Sună, Ca și-n noaptea când surâse pentru prima oară Sfinxul!... Sunați, clopote de-aramă! Sunați, clopote de-argint... Vântul să vă-nalțe cântul tot mai sus, Tot mai departe ― Să vă spulbere-n albastrul mângâierilor deșarte Și să vă sugrume glasul profețiilor ce mint.


content:
În orașul cu trei sute de biserici, De trei ani, Sună clopotele-ntruna... Și orașu-i plin de lume Ce se-ntreabă: ― Unde-i sfântul? Unde-i sfânta fără nume?... Pentru cine sună-ntruna clopotele de trei ani?... Preoții-mbrăcați în negru, ca și cioclii, De trei ani, Încruntați privesc mulțimea albă adunată-n stradă, Preoții-mbrăcați în negru păsărilor mari de pradă Tremură când văd mulțimea răzvrătită de trei ani!... ― Unde-i sfântul? Unde-i sfânta fără nume? Să ne spună, Pentru cine sună-ntruna clopotele de trei ani? Cui trimitem noi atâtea lumânări Și-atâția bani? Unde-i sfânta iertătoare de păcate?... Să ne spună... Și-ntrebările mulțimii răzvrătite Se ridică Ca și valurile mării frământate de furtună, Și-n orașul cu trei sute de biserici Parcă pică Din văzduh amenințarea: ― Să ne spună... să ne spună... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . În orașul cu trei sute de biserici, De trei zile, Nu mai sună nici un clopot ― nici un clopot de aramă; Și orașul cu trei sute de biserici, De trei zile, Pare-a fi pictat în dosul unui geam de panoramă!...


content:
Or, În ziua-aceea cerul, înnegrit de fum, Părea Un tavan de catedrală ce se năruie; Iar fumul Din clopotnițele-aprinse Deschidea-n albastru drumul Altui fum mai greu, mai negru... Și albastrul se-nnegrea... Ard bisericile toate... Ard Credințele bătrâne... Ard Cristoșii Și Trecutul ― Arde parcă lumea-ntreagă... Ce Nebun venit de-aiurea nu putu să ne-nțeleagă? Ce-ndrăzneț aprinse focul ereziilor păgâne? Și ce nou Profet veni-va să clădească-n noi cuvinte, Casa celui care n-are nici sfârșit, Nici început?... Cine-o să ne-nvețe iară ce-am uitat ― Tot ce-am crezut?... Cine-o să ne ierte nouă ce-om greși de-aci-nainte?... Cine-o să ne-ndrepte pașii spre mai bine? În război, Cine-o să ne poarte-armata spre victorii? Și pe Mare Cine-o să le-arate calea iahturilor călătoare?... Cine-o să ne-adoarmă-n inimi teama zilelor de-apoi?.... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Și mulțimea-nspăimântată Spre clopotnițele aprinse Se-ndrumează grupuri-grupuri... Cei Cuminți privesc plângând ― Plâng ca resturile unei colosale-armate-nvinse ― Iar Nebunul stă deoparte și zâmbește fredonând: ― Götterdämmerung!...


content:
Trei cruci de lemn, Trei cruci enorme de lemn, vopsit cu trei culori, Păzesc pe marginea șoselei fântâna celor credincioși... Trei cruci, pe marginea șoselei, Cu gesturi largi de mâini bolnave, Opresc din drum pe călători Și parcă-s trei spânzurători De care-atârnă trei Cristoși!... Or, într-o zi, Împinși de-același fatal și funerar îndemn ― Ca două-armate, puse una în fața alteia ― Cuminții Se întâlniră cu Nebunii ― Copiii morților de mâine se întâlniră cu părinții, Și-armatele-ncepură lupta la umbra crucilor de lemn. Deoparte, flutura stindardul Credinței ― Alb, Curat, Ca albul curat al florilor de nufăr ― Iar tricolorul Nebuniei, închis cu grijă-n câte-un cufăr De craniu omenesc, Sta gata să-și desfășoare tricromia La cea dintâi îngenuncheare a albului imaculat... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Și-ntr-un târziu ― Târziu detot, când luna-ți pare o caravană-ntr-un pustiu ― În locul crucilor ce-alt’dată opreau din drum pe călători Se deschideau trei gropi enorme... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Și tricolorul Nebuniei adăpostea pe-nvingători!...


content:
Ascultați cum sună clopotele-n turlă ― În turla albă-a negrei Mănăstiri ?... Ascultați cum sună clopotele-n turlă, Ca haitele de lupi flămânzi ce urlă ?... O, nu te-apropia de Mănăstire, Căci crucea ei Și negrele-i zidiri N-adăpostesc nici pace, Nici iubire! O, nu te-apropia de Mănăstire Și nu te-ncrede glasului din turlă! Ascunde-ți ochii-n palme Și te-ndreaptă Spre alt Profet decât spre cel de ieri ― Ce-ți pasă dacă nu știi ce te-așteaptă Când ce te-așteaptă nu-i scris nicăieri? De vrei, ridică-ți brațele spre soare Și, dacă poți, învață de la el Ce-i fericirea vieții viitoare... De vrei, ridică-ți brațele spre soare, Și, dacă poți, prefă-te-n Ariel!... O, nu te-apropia de Mănăstire, Căci crucea ei Și negrele-i zidiri N-adăpostesc nici pace, Nici iubire! O, nu te-apropia de Mănăstire, Căci clopotele care sună-n turlă Sunt haitele de lupi flămânzi ce urlă!...


content:
Mie Eu sunt o-mperechere de straniu Și comun, De aiurări de clopot Și frământări de clape ― În suflet port tristețea planetelor ce-apun, Și-n cântece, tumultul căderilor de ape... Eu sunt o cadențare de bine Și de rău, De glasuri răzvrătite Și resemnări târzii ― În gesturi port sfidarea a tot ce-i Dumnezeu, Și-n visuri, majestatea solarei agonii... Eu sunt o-ncrucișare de harfe Și trompete, De leneșe pavane Și repezi farandole ― În lacrimi port minciuna tăcutelor regrete, Și-n râs, impertinența sonorelor mandole. Eu sunt o armonie de proză Și de vers, De crime Și idile, De artă Și eres ― În craniu port Imensul, stăpân pe Univers, Și-n vers, voința celui din urmă Ne’nțeles!...


content:
lui Iser Am plecat... Necunoscutul mi-a zis: „Vino, te aștept”. Am plecat în explorarea unor semne de-ntrebare Și-am pășit cu majestatea ultimului înțelept Pragul vechilor legende Mâzgălite la-ntâmplare Pe un colț de pergament!... Paznicii nemărginirii mi-au deschis negrele porți, Și-astăzi rătăcesc în golul dintre soare și pământ... Și ce-ncet mă duce vântul ― Parcă-ar duce la mormânt Cel din urmă mort al lumii, Cel mai singur dintre morți. Mă-nfășor în atmosfera cimitirelor din haos... Câte sunt?... Nu le știu decât noctambulii Și poeții ― Cei ce n-au avut nici minte, Nici credință, Nici repaos, Nici răbdarea să-și aștepte termenul obștesc al vieții. Mă-nfășor în rozul-verde, În albastrul-violet, Și în aurul din soare, Și-ntr-o clipă mă preschimb Într-un nimb enorm ― Un nimb Preursit să-mbrace fruntea primului Anahoret. Mă topesc cu amintirea unei vieți trăite-n somn, Mă-ntregesc cu nostalgia primelor îmbrățișări, Și din cele două forme ― Cea de azi Și cea de ieri ― Mă-ntrupez în al veciei și-al imensității Domn!... Da... Sunt Domnul celor veșnic plutitoare-n infinit ― Celor ce plutesc pe mare, Celor ce plutesc pe vânt, Celor ce plutesc în versuri, În coloare Și în cânt. Celor ce plutesc de-a pururi după cum le-a fost ursit... Da... Sunt Domnul celor veșnic plutitoare-n infinit.


content:
lui George Arghirescu Trec vagabonzii, Trec stăpânii grădinilor fără stăpâni, Trec antipozii fericirii patriarhalilor bătrâni, Trec anonimii omenirii, Trec corifeii poeziei și preistoricii gândirii, Trec regii primului dezastru și-nvinșii primului regret, Trec vagabonzii ― Parodia nedumeririi lui Hamlet. Voi nu i-ați cunoscut nici unul, Dar ei pe voi v-au cunoscut, Ei ― cei goniți de câinii voștri ― V-au cunoscut Când v-au cerut Ce nu le-ați dat, Voi ― sclavii primei rușini și-ai primului păcat... Trec vagabonzii ― însetații de cer, De mări Și de păduri... Voi ce-i priviți cum trec pe-alături de voi, Nepăsători Și orbi, Ca niște regi Oedipi, Fiți mândri Că-n negrul vostru stol de corbi S-au coborât de unde nu știți Și-acești câțiva răzleți vulturi... Fiți mândri și le-ntindeți mâna, Și dacă v-o resping scârbiți, Voi ― umiliți ― Îngenuncheați ca-n fața unor atotputernici iertători, Căci vagabonzii sunt enigma eternului „de-atâtea ori”, Și ei de-atâtea ori vă iartă, De câte ori îi necinstiți!...


content:
lui Eugen Lovinescu Ce cap de Rege-Saltimbanc părea azi-noapte luna! Un negru nor, ce desemna pe cer o spadă de Toledo Mânat de vânt, s-apropia De saltimbancul ce râdea... Dar Regele-aștepta furtuna Ca și Polonius, tăcut și nemișcat după perdea... O spadă-ntinsă amenința regatul stelelor etern ― Și totuși, Regele râdea... Râdea vois, Deși pe cer, Învinse, stelele piereau ― Piereau ca cei îngenuncheați În fața celor ce nu iartă, Ca luptătorii dezarmați, Pe care-nvingătorii-i poartă De-a lungul țărilor supuse Prin sânge, Foc Și fier!... ― Ia seama, Sire! Regii sunt supuși acelorași ursite, Ca și soldații morți în lupta pentru capriciul unui Rege. ― Ia seama, Sire, Cântărește-ți necântăritele cuvinte, Privește-n jurul tău soldații Ce mor Și nu-ți pot înțelege Nici nebunia, Nici plăcerea... În glasul morților învață sentința care nu te minte, Că Regii sunt, ca și soldații, supuși acelorași ursite... Și scrută-i, Sire, dacă vrei!... Dar Regele privea spre ei Nepăsător, Privea spre stele, cum le stingea pe rând furtuna... Ce cap de Rege-Saltimbanc părea azi-noapte luna!...


content:
Plutește drept înainte, și dacă pământul pe care-l cauți nu există încă, fii sigur că Dumnezeu îl va crea într-adins pentru a-ți răsplăti îndrăzneala.


content:
Noi vom porni-ntr-o zi de sărbătoare Spre-naltele contururi crenelate Din care-ntâile priviri de soare Își varsă-n vid imensa lor cascadă Și-n care seara-și urcă resemnarea, Cu gestul unei păsări mari de pradă Ce-și pregătește-n taină răzbunarea Învinselor aripi însângerate. Superbi, ca cei ce-nveșmântați în zale Porneau pe drumul Sfântului Mormânt, Noi vom porni-ntr-o zi de sărbătoare Spre-naltele contururi feudale; Căci drumurile noastre duc spre Soare, Și soarele preface verbu-n cânt. Și vom porni cu-ntreaga majestate A celor ce, pornind de nouă ori, Purtară prin orașe-ndepărtate, Mai mult învinși decât învingători, Fantasmagoricele lor armate De cai și călăreți halucinați, Cu flori de crin pe mantii presărate Și vulturi albi pe scuturi încrustați. Spre soare deci ― spre soarele de vară, Monarhul orbitorului zenit... El ne va strânge-armata răzlețită Și-o va-ndruma din nou spre răsărit. El va topi păpușile de ceară Și gestul lui de bronz va desemna În spațiu o Golgotă prăbușită Și magilor de mâine-o nouă stea.


content:
lui Mihail Sadoveanu Răsar, Mă-nalț, Cobor Și-apoi dispar, Și-apusul meu e totuși răsărit... Sunt vagabondul zilei de-a pururi solitar ― Portret unic și veșnic, expus în infinit. Cu magica-mi baghetă uriașe ― Stăpâna hotărârilor eterne ― Deștept măturătorii albelor orașe Și-adorm întârziații negrelor taverne... Dau fluviilor grații de reptile, Dau mărilor priviri fosforescente, Iar munților din zare, aspecte de gorile, Și brazilor, pe coaste, poziții indecente. Dau fructe noi smochinilor uscați, Dau bronzului figură omenească, Iar Regilor ― Pe socluri de marmură-nșirați ― Poruncitoare gesturi, ca-n veci să poruncească. Iar când cobor, Când calda-nfiorare Se zbate-n cupa recelui repaos, Azvârl sămânță nouă în vechile tipare Și-ascult Perpetuarea cum fredonează-n haos!...


content:
lui Grigore Tăușanu Glasul morilor de apă, Glasul morilor de vânt, Glasul morilor severe care macină Romanța Zilelor de mâine, Glasul dătător de pâine, Care-mbracă-n alb veșmânt Năzuința și speranța. Glasul morilor severe care-ngroapă Și dezgroapă De sub piatră-același Cânt, Glasul morilor de apă, Glasul morilor de vânt, Să-l asculți de dimineață, până-n seară, Ore-ntregi și zile-ntregi, Să-l asculți supus ca-n clipa când vorbește inspirarea Să-l cunoști, Să-l înțelegi, Să-l înveți pe dinafară Și să-l cânți și tu cu apa, Și să-l cânți și tu cu vântul, Căci e glasul-n care Cântul Plămădește-ndestularea!... Iar când noaptea amuțește glasul morilor, Târziu, Când prin scocuri, nemișcată, apa doarme ca-n sicriu, Când prin aripi vântul trece cu aceeași nepăsare Suverană, Ca prin pânza zdrențuită-a unei nave, Și când piatra morii-ți pare O pecetie domnească Dezgropată din arhiva prăfuitelor hrisoave, Tu să te gândești la grâul care face să-ncolțească Iarna, De sub piatra morii, năzuința și speranța, Și să-ți amintești de glasul care macină Romanța Zilelor de mâine ― Glasul dătător de pâine!


content:
Iahturile albe, Iahturile roșii, Iahturile negre, Iahturile celor înfrățiți cu marea, Înfrățiți cu vântul Și cu resemnarea ― Iahturile vieții Ancorară-n port Dimineața-n clipa când cântau cocoșii. Iahturile albe ancorară-n dreapta, Iahturile roșii ancorară-n stânga, Iahturile negre ancorară-n mijloc. Iahturile albe aduceau cu ele Cântece și-ovații, Marșuri triumfale, Pilde de-ndrăzneală și de vitejie, Toată chintesența unei generații, Tot ce cântă glonțul, Tot ce scrie spada ― Clipa ce-nfrățește Sângele cu ploaia, Rana cu zăpada. Iahturile roșii aduceau cu ele Vaiete și lacrimi, Flamuri sfâșiate, Scuturi găurite, Săbii ruginite Și armuri pătate De noroi și sânge, Și figuri schiloade, Mute Și-ncruntate ― Mute ca sentința luptelor pierdute, Triste ca fantoma gloriei defuncte. Iahturile negre aduceau cu ele Liniștea deplină, Miros de tămâie, De făclii de ceară Și de flori funebre, Pe catarguri două flamuri lungi de doliu Și pe bord stigmatul stinsului orgoliu. Dar după trei zile Și după trei nopți, După trei apusuri Și trei răsărituri Iahturile negre morții-și debarcară; Pe când cele albe Și cu cele roșii Ancorele grele greu le ridicară Și din port plecară Dimineața-n clipa când cântau cocoșii. Încotro? Spre care țărmuri depărtate? Încotro? Spre care zări însângerate?... Încotro? Spre care lupte-apropiate?... Unele spre dreapta, Altele spre stânga, Iahturile vieții iarăși au pornit... Dar în largul mării Iahturile albe Și cu cele roșii, Iahturile celor înfrățiți cu marea, Înfrățiți cu vântul Și cu resemnarea ― Iahturile vieții Naufragiară Dimineața-n clipa când cântau cocoșii!...


content:
lui Mihail Samarineanu În portul blond al unei mări din Nord, Au debarcat corsarii bruni din Sud. Și-n portul blond al unei mări din Nord, Greoaiele otgoane se aud Cântând barbar, cântând în dezacord Cu albatroșii tristului fiord. În portul blond bătrânii mateloți Privesc tăcuți la noii debarcați, Și-n portul blond bătrânii mateloți Par niște blonzi copii, înfiorați De cântecele brunilor piloți, Încremeniți cu mâinile pe roți. Artiști pribegi și oaspeți nepoftiți, Bătuți de vânt și-adesea de noroc, Artiști pribegi și oaspeți nepoftiți, Corsarii bruni repetă-același joc, Și-n porturile blonde-abia sosiți, Pornesc din nou și-n veci netălmăciți. Și-n timp ce-albastrul mării uniform Le-adoarme-n cânt tristețile de ieri, Și-n timp ce-albastrul mării uniform Deșteaptă-n ei eterne primăveri, În portul blond, ca-ntr-un ghețar enorm, Autohtonii tremură... și-adorm!...


content:
lui Emil Gârleanu Tristețea trenului ce pleacă Noi n-am trăit-o niciodată, Căci ― călători ades cu trenul În clipa când plecăm din gară, Noi stăm pe loc ― Doar trenul pleacă!... Doar trenul pleacă, Trenul singur Ne poartă nerăbdarea mută, Bagajul visurilor noastre Și setea noilor senzații, Pe infinite paralele, De-a lungul verzilor plantații De mătrăgună și cucută, Pe schela podurilor albe, Prin noaptea negrelor tunele Și gările cu firme-albastre!... Doar trenul pleacă, Trenul singur Respiră, Cugetă, Vorbește, Și-n forța aburilor cântă Viteza roților ce crește... Doar trenul singur se frământă,El singur urcă Și coboară ― Reptilă neagră ce-mprumută Aripi de liliac ce zboară Și glas de cobe ce-nspăimântă!... Doar trenul singur se-nfioară De-atâta veșnică povară. El singur poartă mai departe Pachetele-omenești, culcate Ca-ntr-un muzeu de statui sparte, Pe bănci de pluș capitonate!... Doar trenul suferă ofensa Sclaviei negrilor „ad-hoc”, Ce poartă-n lectici mai departe Pe cei născuți să stea pe loc... El singur, El, Și numai trenul, Creează-n urma lui distanța Monotonia Și refrenul Din care ne-adăpăm speranța Toți călătorii spre mai bine... Și numai el, Doar trenul singur, Doar trenul știe-anume cine Și câți din cei plecați aseară Putea-vom mâine,-n zorii zilei, Bagajul visurilor noastre Să-l presărăm, din suflet iară, Prin gările cu firme-albastre!...


content:
Toamnă, noapte, plouă!... Trei drumeți sosesc Uzi ca trei cadavre scoase dintr-un lac. Trei drumeți în fața porții se opresc Și-apoi bat... De-a lungul gangului răsună Un cuvânt Și-n urmă, altul: Noapte bună! Și pe urmă tac. Nu răspunde nimeni... Trei drumeți așteaptă Muți ca trei schelete ce-și cată mormântul. Ploaia cade deasă, repede și dreaptă, Deasă ca nisipul, Repede ca vântul, Dreaptă ca săgeata... Și drumeții-așteaptă, Și se face ziuă... Trei drumeți pornesc Albi ca beduinii vastelor Sahare, Trei drumeți Castelul morții ocolesc, Și tăcuți, Prin țara celor ce-i privesc, Trec ca neființa nopților polare Și se pierd în zare Ca trei iahturi albe, mute, călătoare!... ― Cine-au fost drumeții? Cine i-a trimis Să ne bată-n poartă și să ne deștepte, Să re’nvie glasul umedelor trepte Și să ne-ntrerupă ne’ntreruptul vis?... Cine-a fost nebunul care i-a trimis? Nu răspunde nimeni!... Straniile umbre s-au pierdut în zare... Toamnă, ziuă, soare!...


content:
doctorului Ionescu-Mihăești Ce primăvară tristă și ce spital tăcut!... Bolnavii albi, ca albul pereților, Privesc Ne’ncrezători spre soare ― Bizar necunoscut ― Pe care întâia oară acum parcă-l zăresc. Ce primăvară tristă și ce spital tăcut, Cu scările tocite Și sălile pătrate, Prin care pașii parcă vorbesc de cei de ieri ― De cei aduși pe brațe Și scoși întinși pe spate, De cei trecuți de pragul supremei mângâieri. Ce primăvară tristă și ce spital tăcut!... Ferestrele deschise spre soare parcă vor Să strângă-n brațe-ntreaga căldură Și lumină. În timp ce condamnații tăcuți, din patul lor, Fac semne desperate... Și doza de chinină Alunecă pe gâtul pierduților Ce vor Să-și schimbe-apropiatul sfârșit în început. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ce primăvară tristă și ce spital tăcut!...


content:
lui George Oprescu Monocromia dezolantă a unei dimineți ploioase Mângâie agonia tristă, dar gravă-a unui tren de marfă, Ce-și fluieră impertinența prin trei supape ofticoase Și urcă panta-n resemnarea bemolilor ce mor pe harpă Într-o capelă funerară. Cu miros de făclii de ceară Și vagi parfumuri de tămâie, Eau de Cologne Și chiparoase. Pe Valea Oltului Sau poate pe Valea Prahovei... Decorul E-același peste tot când plouă. Și-aceleași agonii profane Schițează orice tren de marfă Când vrea să calchieze zborul Expreselor ce urcă panta cu grații de aeroplane!... Aceleași agonii banale Și-același trio de semnale Imploră mila dimineții Și plictisește călătorul... Monocromie verde: Munții și brazii par de mucava ― E pastișarea dezolării și-a neputinței animale, Ce-și urcă-adeseori Calvarul, cu trenu-alături, pe șosea. E parada fanteziei și-a inspirărilor vasale... Pastel mecanic ― Năzuință De artă nouă Și știință ― Cézanne te-ar fi pictat într-altfel Eu însă te-am văzut așa!...


content:
lui V. Demetrius Cânta un matelot la proră, Și imnul lui solemn plutea Pe-ntinsul Mării Marmara, Ca-ntr-o cetate spaniolă, Când orologiul din cupolă Anunță fiecare oră Printr-un preludiu de mandolă... Cânta un matelot la proră Și marea nu-l înțelegea. Cânta un matelot la proră, Un singur matelot cânta. Și totuși, vocea lui sonoră Părea, pe iahtul ancorat, Un cor solemn de preoți tineri, Ce-ngroapă-n noaptea Sfintei Vineri Un nou profet crucificat Pe-o nouă Golgota... Cânta un matelot la proră Și-ntregul echipaj dormea. Cânta un matelot la proră. Dar ce lunatic l-asculta Și cine cântu-i repeta Din largul Mării Marmara, Când mateloții toți dormeau Și marea nu-l înțelegea?... Cânta un matelot la proră Și-n larg sirenele plângeau!


content:
pentru Evelyn Burillianu Nani, nani... Dormi în paza nesecatului izvor De priviri Ce te-nfășoară ca-ntr-o haină de mătase, Nani, nani... Ochii mamei au vegheat întreaga noapte, Și-acum dormi, căci obosite dorm și florile din vase, Și parfumurile lor, Toate, unul câte unul, pe-al tău leagăn se cobor Nani, nani... Dormi în paza Ursitoarelor, Nani, nani... Dormi în vraja-mpletiturilor de șoapte Ce pătrund printre perdele Și te-ndeamnă: Dormi, căci somnul a cuprins de mult grădina ― Lacul, nuferii, castanii, stângeneii și glicina ― toate dorm. Dorm toate-n paza albelor priviri de stele... Dormi și tu ― Prin candelabre, iată, adoarme și lumina, Dormi, Și somnul tău să fie mai senin ca infinitul Oglindit în necuprinșii ochi albaștri de femee, Visul tău să fie visul Insulelor Boromee, Visul tău să fie totul, Tot, precum e răsăritul, Începutul celor bune și sfârșitul celor rele. Și anii Să te-mbrace-n infinitul fericirii. Nani... nani...


content:
lui Făgețel Păreri de rău, păreri de rău ― Stigmate vechi, cicatrizate ― În Domul sufletului meu Pășiți solemn, înveșmântate În scumpe-odăjdii de-Arhireu... Pășiți solemn, discret și rar, Ca niște pâlcuri fragmentate Dintr-un cortegiu funerar. Păreri de rău, păreri de rău... V-ascult în fiecare seară Cum stați de vorbă cu trecutul, Pe falsa nervilor chitară Vă descifrez neprefăcutul Îndemn spre cei fără de glas, Iar când pe-al inimii cadran Pășiți solemn ca și temutul Și mitologicul Teseu, Sacerdotalul vostru pas Vi-l cadențez cu pasul meu ― Cu pasul meu profan. Păreri de rău, păreri de rău ― Ecouri stinse apocrife, Și totuși pline de ecou, Voi sunteți negrele tarife Pe care moartea le-afișează În propriul meu cavou.


content:
În fiecare zi de întâi mai, o necunoscută apare în balconul de marmură al palatului Versailles și, aplecându-se spre bazinul Latonei, cântă: Eu sunt ce n-a fost încă nimeni din toate câte-au fost Și sunt, Sunt ritmul primelor senzații Și gestul primului avânt, Sunt simetria primitivă a două buze-mpreunate, Sunt frenezia ancestrală ce-n lutul omenesc se zbate, Sunt visul unei nopți de vară, trăit de sexe diferite, Sunt ura falselor feline, surprinse-n perne adormite, Sunt gama rozelor păcate transcrise-n magicul carnet, Sunt prada bestiei, Himera netălmăcitului poet, Sunt spasmul, Lenea Și dezgustul efemeridelor ce mor Și-accentul circomflex al vieții ― Al nimănui Și-al tuturor!... Lesbos mi-a dedicat un templu, Citera, altul, Iar Corintul Mi-a dăruit Arhipelagul cu toate florile Și-argintul Monezilor cu efigia lui Eros-blond. Din Orient, Ovidiu m-a adus la Roma într-un sicriu de pergament, Arabii m-au purtat în goana cămilelor, Și caravana M-a cumpărat de la Bassora Pentru-a mă vinde-n Ecbatana. Florența m-a plimbat în taină prin parcul roșiilor crini, Verona m-a expus ca premiu Într-un concurs de spadasini, Veneția mi-a dat gondola, Otrava, Ștreangul Și pumnalul, Iar Vaticanului catolic i-am profanat pontificalul Alcov de purpură. Parisul m-a coborât pe bulevarde, M-a exilat prin cafenele Și prin modestele mansarde, Iar restul marilor orașe moderne mă privesc cu milă ― O Vagabondă ce se vinde mulțimii Pe monezi de-argilă!... Eu sunt... Dar nu... Trecutu-mi spune că astăzi nu mai sunt nimic ― Nu sunt decât adresă scrisă indescifrabil pe un plic Ce face-nconjurul planetei Și-n fiecare-ntâi de mai Își plânge Odissea-n parcul evocatorului Versailles.


content:
celei mai blonde Tu pari a fi venită dintr-un regat pustiu ― Regatul unor pete de umbre și lumini, Pe care fantezia nebunilor ce scriu L-a comparat cu visul aleilor de crini. Cu ochii tăi ― culoarea nimicului etern, Culoarea nebuniei și-a crimelor iertare, Culoarea voluptății și-a vițiului, ce-aștern În urma lor fanate petale de păcate; Și părul blond, ca blondul spiralelor de fum Ce conturează-n spațiu intenții senzuale, Tu pari cuceritoarea Amantului postum, Iar eu, părtașul celei din urmă Bacanale! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Tu pari a fi venită dintr-un regat strein ― Pustiu ca discul rece și blond al lunii pline, Pervers ca parodia anticului măslin Și straniu ca surâsul defunctelor regine!


content:
pictorului G. Pătrașcu Stofe vechi, o mandolină, Un Cézanne și doi Gauguin, Patru măști de bronz: Beethoven, Berlioz, Wagner, Chopin, O sofa arabă, două vechi icoane bizantine, Un potir de-argint, mai multe vase vechi de Saxa, pline Cu mimoza, tamburine spaniole, lampioane Japoneze, trei foteluri cu inscripții musulmane, „Fleurs du mal” legate-n piele de Cordova, Și pe pian: Charles Baudelaire și-alături Villiers de l’Isle-Adam... Toate sunt ca și-altădată... O, bazar sentimental!... Toate sunt ca la plecarea mea ― dantelă și cristal... Și cu toate-acestea, câte tocuri nu-și lăsară forma Pe covoarele-ți bogate de Buhara? Și-n enorma Ta colecție de patimi, câte buze nu-ncercară Să-ți transcrie madrigaluri Pe obrajii tăi de ceară?... Câte tragice-nceputuri nu sfârșiră-n simfonia Mută-a lacrimilor? Câte nu pieriră-n veșnicia Inutilului? Căci noaptea cea dintâi fu cea din urmă, Iar dorința ta... nimicul ― și nimicul nu se curmă!... Știu că m-așteptai pe mine... Iată-mă, sosesc și-ți zic: Te-ntâlnesc întâia oară... Tot ce-a fost n-a fost nimic, Minte-mă din nou... Aprinde lampioanele... Coboară Transparentele... Dă-mi calmul și culorile de seară... Dă-mi și buzele, și ochii, și... „Les fleures du mal” la fila Trei sute treizeci și nouă: „La mort des amants”... Dar mila De amanții tăi ce-așteaptă pe trotuar plecarea mea Mă-ntrupează-n cel de-alt’dată și... Pe-araba ta sofa: Cântece-n surdină, Gesturi, Umbre, Flori, Et caetera!...


content:
Va fi-ntr-o noapte caldă de mai. Când vei intra În parcul meu, Nisipul aleilor deșarte, Îmbrățișând pantofii tăi albi, va tresări... La revederea celei venite de departe Copacii vor zâmbi... Ferestrele-mi închise se vor deschide iar, Și-n vazele uitate pe albe etajere, Buchetele uscate de alb mărgăritar Vor palpita Ca-n ascultarea unui demonic Miserere!... Va fi-ntr-o noapte caldă de mai. Când vei veni, „Olimpia” din cadru-i îți va surâde iar, Ceasornicu-n perete va respira mai rar Și mutele covoare, pe jos, vor tresări... Demonul nebuniei va coborî din nou Pe-albastrele sofale Și albele dantele, Aripa lui va stinge lumina-n candelabru, Iar noi, Sub ocrotirea tăcutelor perdele, Postum ca și-ngropații de vii, într-un cavou, Ne vom iubi-n parfumuri de brad și de cinabru. Și-apoi... Va fi într-o seară poate ca și-alte seri. Va fi O seară de octombre cu palpitări discrete De frunze, De imagini, De pleoape Și regrete... Vai!... cea din urmă seară când tu vei mai veni Va fi o aiurare de toamnă pe sfârșite, O aiurare-n versuri brodate pe-o batistă ― Simbolul despărțirii... Și-atâta tot... Și-apoi Nu va mai fi nimica, Nu va mai fi nici soare, Nu va mai fi nici lună Nici stele căzătoare... Și față de noi singuri, Poate, Nu vom mai fi nici noi!...


content:
Pe buzele-mi roșii port și-astăzi stigmatul Dezastrelor mute din ultima seară... Pe buzele-mi roșii ― apusuri de vară ― Port urmele luptei pierdută-n palatul Eternului Mâine Și fostului Ieri!... Mi-ai spus într-o seară că-i ultima seară!... Vai!... Ultima seară ce trist se sfârșea... Te văd parcă și-astăzi învinsă, Culcată, Pe-aceeași arabă și veche sofa, Cu pleoapele-nchise, Cu gura-ncleștată Și mâinile-n cruce ca două stindarde Salvate din focul cetății ce arde!... Sărmană învinsă de însuși învinsul Voințelor tale... Supremă chemare Ce-și pierde zigzagul în gesturi ce mor... Lumină nocturnă de stea căzătoare... Pe buzele-mi roșii privește stigmatul Dezastrelor mute din ultima seară Și-ascultă-ți a luptei stridentă chitară Cum plânge, Și-n urmă, cum moare-n palatul Eternului Mâine Și fostului Ieri!... Sunt glasuri de clopot ce parcă te cheamă Și glasuri de ștreanguri ce scârțâie-n vânt... Un glas de frânghie și-un glas de aramă Se zbat împreună, Și două sentințe Topite sunt parcă-ntr-un singur cuvânt: „Amantul te minte”... „Amantul te minte”... Și-n viață, același etern Început E doar profanarea acelor Sfârșituri, Trăite Și-apuse cu cei din trecut!


content:
lui Cuza Hotta Pe soclurile albe de marmură, Sculptate De dalta unor meșteri aduși din alte țări, Eternizate-n masca supremei nepăsări, De-a lungul celor șapte alei Întretăiate De alte șapte-alei, În parcul meu veghează o sută de femei ― O sută de amante pe care le-am iubit Cu-atâta frenezie, Că-n spasmele dorinței În fiecare noapte sfârșeam printr-un cuțit Poemele-ncepute cu buzele și dinții. Și-n parcul meu, De-a lungul aleilor pătate De lacrimi Și de sânge, La ora când amurgul culorile-și răsfrânge Pe goalele și albe statui imaculate, Cobor, Cobor eu singur din vastul meu palat, Și buzele-mi aprinse cerșesc o sărutare,Pe rând La fiecare. Da... Eu ― un rege care se roagă-a fi iertat ― Cutreier ca fantoma regretelor postume Tăcutul parc cu șapte alei, întretăiate De alte șapte-alei, În care stau de pază o sută de femei ― Și corpurile albe de piatră, nemișcate, Le-ngenunchez cu gestul; Iar buzele-mi aprinse Le-ngheț cu sărutarea statuielor învinse.


content:
Vous l’avez vue, la dame en noir Ochii negri, Părul negru, Și-mbrăcată-n negru toată, A trecut ca-nfiorarea unei umbre pe-nserate... Cine-a fost fantoma-n doliu cu ochi mari de dezgropată? Cine a fost fantoma-n doliu la al cărei tragic piept Palpitau trei asfodele ca trei guri însângerate?... N-o fi fost necunoscuta ce m-așteaptă Și-o aștept?... A trecut... Era-mbrăcată ca miresele lui Crist Când coboară-ngândurate albul treptelor tocite. Ochii ei sorbeau apusul cu nesațul unui trist Demon, smuls din întuneric Și-aruncat în plină ziuă ― Ochii ei, reflexul unor aiurări netălmăcite, Se dublau ca-ntr-o supremă sărutare de adio. A trecut... Și-n urma celei ce purta cu ea secretul Frazelor turbărătoare de seninuri fără pată, Am rămas să-i sorb parfumul Și să descifrez regretul Asfodelelor fanate ce-i căzuseră din piept... Cine-a fost fantoma-n doliu cu ochi mari de dezgropată? N-o fi fost necunoscuta ce m-așteaptă Și-o aștept?...


content:
Guerlain a botezat parfumul „Voilà pourquoi j’aimais Rosine”. Guerlain a botezat parfumul Extras din cupele de crin Cu numele necunoscutei ― Boeme Sau aristocrate ― În ale cărei bucle blonde, Decolorate Sau pudrate, A cunoscut întâia oară Parfumul cupelor de crin... Guerlain a botezat parfumul „Voilà pourquoi j’aimais Rosine”. Rozina... Unde e Rozina? Un strop uitat într-un flacon Se-ntreabă: Unde e Rozina? Un strop uitat într-un flacon Schițează-n grota de cristal Regretul cupelor de crin, Ce-nstrăinate de grădina Din care le-a cules o mână De trecător sentimental Jertfesc blazonul florentin Pe-o balustradă de balcon... Guerlain a botezat parfumul „Voilà pourquoi j’aimais Rosine”. Guerlain a cunoscut-o poate. Dar când, Și unde, Și-n ce fel?... Guerlain a cunoscut-o poate... Și a iubit-o... Dar Rozina?... Rozina l-a iubit pe el?... Parfumul lui Guerlain îmi spune Că-n golul cupelor de crin Divinizatele nebune N-au picurat decât minciună Și că Rozina-a fost... nebună!... Și totuși, el o cântă și-astăzi În blondul cupelor de crin... Guerlain a botezat parfumul „Voilà pourquoi j’aimais Rosine”.


content:
lui Eug. Ștefănescu-Est Nu-i cer nimic... Și totuși, dacă-ar vrea ― O, dac-ar vrea să-mi dea ce nu-i cer încă ― Ar face dintr-un lac o Marmara, Și dintr-un melc, un Sfinx săpat în stâncă. Nu-i cer nimic... Dar dacă-ar fi să-i cer Ce-aș vrea să am și ce-ar putea să-mi dea, Aș picura-ntr-o cupă cu eter Morfină Și i-aș cere-apoi așa: Dă-mi tot ce crezi că nu se poate da, Dă-mi calmul blond al soarelui polar, Dă-mi primul crepuscul pe Golgota Și primul armistițiu planetar. Dă-mi paradoxul frumuseții tale, Dă-mi prorocirea viselor rebele, Dă-mi resemnarea strofelor banale Și controversa versurilor mele. Dă-mi A.B.C. al vieții subterane, Dă-mi simfonia flautelor mute, Dă-mi tălmăcirea buzelor profane Și rebusul icoanelor tăcute. Dă-mi prețul primei victime-a femeii, Dă-mi simbolul opalului și-agatei, Dă-mi ritmu-nveninat al Salomeii Și tusea-n fa minor a Traviatei. Dă-mi Spleen-ul călătorilor pe apă, Dă-mi spectrul verde-al zilelor de-apoi, Dă-mi gravitatea morților spre groapă Și comicul funebrului convoi. Dă-mi tot ce-n prima clipă risipești, Și tot ce-n clipa ultimă aduni. Dă-mi fastul siluetelor regești Și perspectiva casei de nebuni... Nu-i cer nimic. Și totuși, dacă-ar vrea ― O, dacă-ar vrea să-mi dea ce nu-i cer încă! ― Ar face dintr-un lac o Marmara Și dintr-un melc, un Sfinx săpat în stâncă.


content:
I [ modifică ] Dormi, felină obsedată de plăcerea de-a fi-nvinsă... A trecut de miezul nopții... Iar duetul senzual Orchestrat de fantezia unui Heliogabal Pâlpâie-n finalul unei lumânări aproape stinsă. Dormi, felină cu ochi stranii Și cu pleoape cercuite În culori evocatoare de fanate clematite, Dormi, felină obsedată de plăcerea de-a fi-nvinsă... Culcă-ți capul pe risipa chiparoaselor strivite De contururile-ți roze Torturate, Și-amorțite, Și multiplicate-n visul unei Venere, desprinsă Din anticul bronz al unei statui reconstituite. Dormi, felină obsedată de plăcerea de-a fi-nvinsă... Dormi, felină torturată de-al duetului final... Plimbă-ți degetele pale pe dantelele pătate De capriciul unor alte flori, de tine-nsângerate, Și respiră-n vis parfumul parcului sentimental. Și respiră infinitul ce plutește-n străvezii Nori, Din care plouă-n luptă hidromelul Walkyriei... Dormi, felină torturată de-al duetului final... II [ modifică ] Dormi, ca anticele statui mutilate de barbari, Goală toată Ca victima primilor amanți-corsari, Uită binecuvântarea gestului sacerdotal Și-ntrupează-te-n Phryneea bandelor de mercenari. Dormi, felină torturată de-al duetului final... Dormi, felină saturată de-al eternului simbol... Toate dorm. Și-n juru-ți toate sunt absente. Pe perete, Miezul nopții-a-nchis chiar ochii Neadormitelor portrete Și-albul ochi al lumânării doarme-n stinsu-i rotogol. Dormi cu buzele deschise, ca un filtru-n care porți Deopotrivă-aceleași lacrimi pentru vii Și pentru morți... Dormi, felină saturată de-al eternului simbol... Dormi, supremă frenezie de jăratic și schântei, Tu, ce-ți schimbi amanții-n preoți Și pe preoți în Atei ― Dormi, Și-n așternutul moale forma corpului tău gol Să-mpietrească pe vecie „Crucea Sfântului Andrei”. Dormi, felină saturată de-al eternului simbol!...


content:
I [ modifică ] Viens pleurer si mes vers ont pu te faire rire. Viens rire s’ils t’ont fait pleurer. TRISTAN CORBIERE Prin curtea pavată cu plăci de bazalt Răsună grăbiții pantofii de atlaz, Răsună ca stropii de ploaie ce cad, Ce cad din înaltul și negrul pervaz, Ce cad din pervazul pătrat și înalt Pe plăcile negre și verzi de bazalt. Sunt singur... Odaia-mi cu albii pereți Îmi pare enorma cutie de brad În care nebunul dresor de sticleți Și-a-nchis favoritul... Și pașii grăbiți Răsună prin curtea cu plăci de bazalt, Răsună grăbiții pantofii de atlaz Pe plăcile negre și verzi de bazalt, Răsună ca stropii de ploaie ce cad Și cântă prin cutrea cu plăci de bazalt La fel cu-aripații nebuni cântăreți. Și alba-mi cutie enormă de brad Se clatină parcă de-atâtea cântări... Ascult cum se urcă pantofii pe scări, Se urcă spre mine ― Alesul sunt eu ― Și pașii se urcă, Se urcă mereu Spre cel din odaia cu albii pereți!... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Și nu mai sunt singur, Și nu mai sunt eu. II [ modifică ] C’est la femme qu’on aime á cause de la nuit. VILLIERS DE L’ISLE-ADAM Plouă... Pe trotuarul negru felinarul desenează O enormă violetă ― Violetă ca umbrela japoneză ce-ncadrează Chipul ei oval și palid De nocturnă cochetă Magdalenă Plouă... Pe trotuarul negru pașii ei se-ncrucișează Cu grăbiții pași ai celor ce-o privesc Și-apoi dispar. Și tăcuta Magdalenă Se strecoară ca noroiul Ce dispare în canalul deschis larg lângă trotuar! N-are vreme s-o-nsoțească nimeni, Nimeni n-are vreme S-o mai cheme... Plouă, plouă... Și trotuarul ud sclipește printre case. Ca o candelă aprinsă La icoana Magdalenei păcătoase. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Nu știu cine ești Și ni știu cine sunt ― Atât mai bine. Hai cu mine... Vom petrece-ntreaga noapte mângâindu-ne cu dinții Ca felinele, Și-apoi Vom dispare amândoi, Prefăcându-ne-ntr-un bloc ― Bloc de carne și de foc, Plămădit de draci Și-nchis Pe vecie în infernul unei nopți de Valpurgis. III [ modifică ] Et tu me perdras, et je me perdrai, Car je suis celle qui est perdue, sitot trouvée. MARCEL SCHWOB N-ai fost cea dintâi, Ești însă cea din urmă ― Și-i destul Pentru-amanta celui care poate totul ― tot ce vrea... Am vroit să fii a mea; Și ai fost. Cât timp? Atâta cât am vrut... Și-azi dacă pleci, E că vreau să-și plimbe urma pe obrajii-ți albi și reci Dinții celor care-așteaptă, Dinții celor care mușcă Și distrug cu lăcomia tigrilor închiși în cușcă... Du-te... Strada te așteaptă, îți surâde și te cheamă, Strada-ți zice: Vino, Uită ce-ai fost ieri, căci azi ești alta, Uită tot ce lași în urmă Și te-ndreaptă fără teamă Spre surorile-ți de mâine, ce tronează pe înalta Piramidă-nfiptă-n centrul marelui oraș... Privește Cum te-așteaptă-n colțul străzii precupeții de senzații! Câți sunt? Unul, doi, o sută?... Nu... sunt mii, și gloata crește Ca tumultul de ovații... Cea dintâi a fost uitată, Cea din urmă-i așteaptă, Și așteptarea îi excită... Palidă sărbătorită, Fii de-acuma deci a lor, Fii de-acuma-nvingătoarea Și învinsa tuturor.


content:
Și se făcu lumină! Și iată-te stăpână pe cei ce-aveau să fie stăpâni pe-ntreg pământul... Și iată-te-mpreună cu ei, pornind de mână, ca să-i deprinzi cu focul, cu ploaia și cu vântul... Și le-arătași albastrul însângerat de soare, pădurile cu cedri și munții cu cărbuni, câmpiile cu grâne și mările cu sare, livezile cu prune și iarba cu pășuni... Și le-arătași viața multiplă-abia creată, și din pământul umed, treptat, treptat, cum naște și pasărea ce zboară și peștele ce-noată, și lupul rău ce urlă, și mielul blând ce paște... Și le-arătași putința refugiului prin peșteri, și trestia să-și facă colibele pe lacuri, și cremenea cu care lucrară primii meșteri, oțelul pentru suliți și lemnul pentru arcuri... Și le-arătași minunea ce-nfiorează noaptea, pe cei ce dorm alături ― strein lângă streină ― și taina-mpreunării, sortită-n ziua-a șaptea... Și le-arătași urmașii... Și se făcu lumină!...


content:
Când Prometeu te-a smuls din mâna atotputernicului Zeu,îmbogățind cu-o jertfă nouă altaru-arhaicelor mituri, el n-a știut că ― drept răsplată ― în urma lui, alt Prometeu îi va reduce sacrificiul la o... cutie de chibrituri... Deși-ai rămas același veșnic, nu ești același niciodată și nici nu porți același nume când construiești sau când distrugi sau când ― trăindu-ți moștenirea fatală și ne’nduplecată ― presari în urma ta blesteme sau faci să ți se-nalțe rugi... Nu ești același niciodată... Nici când despici copacii-n două, nici când pătrunzi din casa-n casă, amenințându-ne avutul, și nici când ― strânși în jurul vetrei ― ne dai ades prilej și nouă să stăm de vorbă cu bunicii, cu morții scumpi și cu trecutul... Și totuși tu ești deopotrivă și cobea noastră, și norocul. Și-oricare-ar fi voința Celui de Sus, te binecuvântăm, deși din darurile vechii mitologii tu singur ― Focul ― nu ne-ai fost dat de bunăvoie și-a trebuit să te furăm...


content:
Nu te cunoaștem nimeni!... Și totuși, te simțim cum mergi cu noi alături, pe câmp și prin orașe, și cum îți schimbi ființa ― proteic anonim ― cu suflet de duhovnic și gesturi de cravașe... Nu te cunoaștem nimeni!... Dar știm că tu respiri prin noi și-n orchestrarea naturii,când s-agită, tu ești când piculina cu scurte ciripiri, când toba unisonă cu răcnete de vită... Nu te cunoaștem nimeni!... Dar știm că ne ești frate, deși, mergând alături, rămânem tot străini, și când ne mângâi fruntea și holdele bogate, și când ne smulgi copacii din câmp și din grădini... Când negrele corăbii cu pântecele pline te simt în pânze,gata cu ele să pornești, noi știm că-ndestularea sosește, și cu tine sosesc și mateloții, și noile povești... Și tot așa, pe dealuri, când morile-și iau zborul, și aripile-ți cântă un imn de preamărire, noi știm că Don Quijote e-nvins, și-nvingătorul ești tu, ce ne-aduci pâine, belșug și fericire.


content:
Imperativă și sonoră ca un final de tamburină, când fulgerele vagabonde te prind și-ți sfâșie veșmântul, cobori spre noi, cu lăcomie păgână, caldă și felină a unor buze pătimașe, ce-ar săruta întreg pământul... Pe-acoperișurile roșii, deștepți orchestrele stridente ― alarma ftizicelor goarne și tusea tobelor gripate ― în ritmul cărora, pe stradă, trec nesfârșite regimente, ce smulg aplauze compacte și aclamări halucinate. Pe zidurile vechi de case și pe trotuarele murdare, presari miresmele aduse din necuprinsuri fără pază, și sub cupola cenușie, ființa ta multiplă pare un gest de Arhiereu ce iartă,și-n urmă binecuvântează. Pădurile bătrâne-și cască spre tine gurile-nsetate, iar câmpul răscolit de oameni și rumenit adânc de soare te-nghite lacom... Și de-a lungul șoselelor kilometrate, tu pari un șir de caravane ce duc Saharei de mâncare.


content:
Mireasă-a brazilor geometrici și-a brazdelor însămânțate ― solemnitate albă, rece, fatală, mută și divină ― tu vii cu grații de Madonă sau de Fecioară bizantină și pleci cu gesturi de bacantă, stigmatizată de păcate. Nu te dorește-aproape nimeni, deși te-așteaptă toți să vii... Și frumusețea ta bizară n-o cântă nimeni decât, poate,îndrăgostiții de imagini abstracte și imaculate ― cuminții tăietori de lemne și nebunaticii copii. Și totuși, când cobori ― suspectă, insinuantă și egală ― pe câmp, pe arbori și pe ape, pe străzi, pe case și pe noi, tu schimbi în plăsmuiri lunare întreaga pastă de noroi, iar pe Maria din Magdala o-mbraci în peplum de vestală. Și-n timp ce toți, deopotrivă, pigmei și umiliți, simțim puterea-ți magică ce-ngheață, distruge, arde și creează, doar ciorile, sacerdotale te mai insultă și-ți pătează ― cu ieroglifelelor negre și stranii ― albul unanim.


content:
După fiecare act al tragediei, tu cobori banal ca o cortină, și din spasmul agoniei de lumină împrumuți aspecte noi monotoniei. Întunerec... Întunerec... Întunerec!... Cu veșmântul tău de doliu sau de gală, tu-nfrățești o noapte boreală cu orchestra unui dirijor isteric... Tu unifici adevărul cu minciuna, tu amesteci frumusețea cu urâtul și-ntregești prezentul cu trecutul, când nimicul și cu totul făceau una... Ca o pleoapă obosită, sub povara unei lacrimi încrustate între gene, tu te-nalți și te cobori alene, alternând asfaltul cu Carrara!... Întunerec ― frate bun cu nebunia, cu iubirea, cu păcatul și cu crima ― tu ești ritmul infinitului și rima, ce ne legi în somn cu veșnicia.


content:
lui Adrian Maniu Sufocată de viața cu program Și de-același „va urma” cotidian Al savanților cu barbă, cu șoșoni și ochelari ― Pedagogi și profesori octogenari De algebră, geografie și pian ― Primăvara A izbit cu pumnu-n geam Și-a fugit din pension De la „Notre-Dame de Sion”. I-am citit isprava-n calendar Și-am pornit îndată după ea S-o-ntâlnesc în Cișmigiu Sau la Șosea, Cum făceam alt’dată-n fiecare an, Când eram și eu ca ea ― un licean Cu frecvența cursurilor pe... trotuar... Dar de data asta, nu știu cum, N-am dat nici măcar de urma ei pe drum.... Poate n-am mai cunoscut-o eu... Poate drumul ei și drumul meu S-au schimbat de mult, Și-acum Nu mai fac același drum... Sau pe drumul de la Ateneu Până la Șosea Și hipodrom Primăvara n-a-ntâlnit în capitală nici un om Să-i ureze ca pe vremuri „bun sosit”. Și probabil că de ciudă în oglindă s-a privit, Și-a dat seama c-a visat, C-a spart geamul doar în vis Și că visul evadării n-a fost vis adevărat!... Primăvară, primăvară, Inutila mea fecioară, Nu cumva te-ai sinucis?...


content:
pictorului Camil Ressu Au plecat bucureștenii toți la băi Și cu Vara n-au rămas în capitală Decât morții și gardiștii... Iar pe străzile pustii și prin odăi ― Praful ce se-ngroașă zilnic, Și-n covoare ― Moliile cu prezența lor fatală Și cu veșnica lor poftă de mâncare... De urât că n-are ce să vadă În monumentala noastră capitală, Vara umblă toată ziua-n pielea goală Prin apartamente-nchise Și pe stradă ― De la Parcul Carol la Șosea Și de la Șosea la Cotroceni, Însoțită de o droaie de țigani Și de olteni, Care vând cireși, rahat și limonadă Și-o poftesc să cumpere și ea... Vara însă-i fata de la țară ― Bleagă și prostuță ca o oaie ― Nu știe că-n capitală Este și-o „Baie centrală”, Și când simte că-i zăduf din cale-afară Se răsfață-n Dâmbovița cât îi place, Ca Suzana clasică, la baie... Iar pe mal, gardiștii ― cască-gură ― O mănâncă cu privirea lor șireată, Ca bătrânii poftitori de trup de fată, Și se-ntreabă: Ce să-i facă?... Să-i dea pace, Sau s-o vâre-n beci la prefectură?...


content:
lui Dion Mardan Mi-a bătut azi-noapte Toamna-n geam, Mi-a bătut cu degete de ploaie... Și la fel ca-n fiecare an, M-a rugat s-o las să intre în odaie, Că-mi aduce o cutie cu Capstan Și țigări de foi din Rotterdam... Am privit în jurul meu și-n mine: Soba rece, Pipa rece, Mâna rece, Gura rece, Doamne!... Cum puteam s-o las să plece? Dacă pleacă, cine știe când mai vine? Dacă-n toamna asta, poate, Toamna-mi bate Pentru cea din urmă oară-n geam? „Donnez-vous la peine d’entrer, Madame...” Și femeia cu privirea fumurie A intrat suspectă și umilă Ca o mincinoasă profeție De Sibilă... A intrat... Și-odaia mea-ntr-o clipă S-a încălzit ca un cuptor de pâine Numai cu spirala unui fum de pipă Și cu sărutarea Toamnei, care mâine O să moară... vai!... Bolnavă de gripă...


content:
lui Ion U. Soricu M-am întâlnit cu Iarna la Predeal... Era-mbrăcată ca și-acum un an, Cu aceeași albă rochie de bal, Păstrată vara sus, pe Caraiman... Călătoream spre țara unde cresc Smochine, portocale și lămâi... Eram într-un compartiment de clasa I, Cu geamul mat, pietrificat de ger, Și canapeaua roșie de pluș, Sub care fredona-n calorifer, Sensibil ca o coardă sub arcuș, Un vag susur de samovar rusesc... Și-am coborât în gară, pe peron, Să schimb cu Iarna câteva cuvinte... Venea din Nord, Venea din Rosmersholm ― Din patria lui Ibsen și Björnson, De-acolo unde,-n loc de soare Și căldură, Înfrigurații cer... Literatură... Și m-a convins c-acolo-i mult mai bine Decât în țara unde cresc smochine, Curmale, portocale și lămâi, Și din compartimentul meu de clasa I M-am coborât ca un copil cuminte Și m-am întors cu Iarna-n București... O! Tu, sfătuitoarea mea de azi-nainte, Ce mare ești, Ce bună ești, Ce caldă ești!...


content:
lui Horia Furtună La Circ... Un accident banal ― Un acrobat, Un salt mortal Și... Acrobatul nu s-a mai sculat... Alămurile din orchestră au tăcut, Iar clovnii din arenă au țipat... Dar publicul din staluri n-a crezut Că poate fi și-un accident adevărat Și-a fluierat... Zadarnic ― Mortul n-a mai înviat... Păcat de el !... Era un tânăr acrobat frumos, Cu corpul tatuat de sus și până jos, De care publicul se minuna, Când îl vedea-ndoit ca un inel, Sau când pe bara fixă se-nvârtea Ca o morișcă de cafea Cu balerina lângă el!... Dar balerina nu-l iubea!... Povestea lui? Hm!... Povestea mea ― A mea, A ta Și-a altora!... Același accident de circ, banal... O zi «relâche», Și-apoi, la fel, Cu-aceeași balerină lângă el, Alt acrobat... Alt salt mortal!...


content:
lui Perpessicius Octombre-a zugrăvit pe cer, Cu nori de-argint, de plumb și de oțel, Tavanul unei cameri de hotel În care s-a-mpușcat un pasager... Miroase-a igrasie... Din tavan, Bucăți de tencuială-ncep să cadă Octombre-și varsă ploaia rece-n stradă Și pasageru-și spală rana în lighean... În vârful unui plop, o cioară, Sau poate pălăria neagră din cuier A pasagerului ce-a vrut să moară, Întreabă vântul: ― Cât mai e până la cer?... Și, după câteva minute de tăcere, Pornește-n zbor, din plopul desfrunzit, Spre cimitirul din apropiere... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Probabil pasagerul a murit!...


content:
lui Damian Stănoiu Pălmuiți de vânturi Și scuipați de ploi, Sfinții de pe zidul mănăstirii Dezbrăcatu-s-au de-odăjdii Și-au rămas aproape goi, Ca Isus Cristos în clipa răstignirii... În pridvorul mănăstirii e noroi (Fiindcă maicile nu umblă cu galoși), Și de-atâtea câmpenești cucernicii Sfinții par sătui... Și somnoroși, Cască-n ritmul Sfintei Liturghii... Lângă zidul mănăstirii e-ngropat Un curtean ucis de Vodă, pentr-o jupâniță, Cam prin „una mie șase sute” ― leat ― Când Muntenia era voievodat, Și curtenii toți, boieri de viță... Restul peisajului: Urzici Pentru postul Paștilor, ce-ncepe mâine... Iar de la fereastra plină de zambile Albe, Roze Și liliachii, Starița face morală unui câine, Care persecută bietele pisici Și s-ascunde noaptea prin... chilii...


content:
lui I. Al. Valjean E cald Și lacul pare o hartă de noroi... E harta unei țări după război, În care ― dezgustat de-atâta murdărie ― S-a sinucis și ultimul broscoi, Un biet școlar cu nota 3 la geografie... Pe malul lacului, Un bou, O vacă, Un vițel Și-un taur Recită Testamentul nou Și poezia veche, din clasele primare: „Viitor de aur Țara noastră are!...” Iar pe șoseaua comunală, Cârciumarul, Învățătorul, Popa Și notarul ― Cei mai de seamă gospodari din sat ― Se ceartă pe un scaun vacant de deputat.


content:
lui Nichifor Crainic Se uită soarele-napoi... O fi pierdut ceva, Sau, poate, Așteaptă-n deal vreun car cu boi, Să-l plimbe și prin alte sate Cu gospodari și holde mai bogate?... În sat la noi, Biserica, de veche ce era, În anul când a fost cutremur de pământ S-a prăbușit cu turlele-n șosea, Și-azi casele ― atâta cât mai sunt ― Par jucării Pentru copii, Iar plopii ― coșuri negre de mașini Ce-au treierat Bucatele din sate Pentru străini... Prin curți, Găinile și porcii s-au culcat, Femeile au pus de mămăligă, Iar oamenii s-au pus la sfat Cu popa ce-a sosit într-o cotigă De la oraș, Unde-a schimbat sedilele de caș Cu trei duzini de lumânări de ceară, Că-n cimitir la noi ca-n orice sat, Sunt îngropați și trei flăcăi, morți pentru Țară. Dar unde-i soarele din deal?... Parcă-așteapta Pe cineva... Pesemne, că, gonit de lună, Și-a dat cu popa „noapte bună” Și-a scăpătat...


content:
lui Corneliu Moldovanu Plouă!... În orașul nostru românesc Plouă așa cum știm cu toți că plouă ― Plouă „gris” ca-ntr-o estampă japoneză... Pietonii pe trotuare se răresc, O trăsură cu un „Chrysler” în viteză, Trec în sens invers Și se ciocnesc... Iar un popă cu sutana nouă Stă lipit de chioșcul de ziare, Ca un Crist de abanos într-o vitrină Plină Cu tot felul de obiecte rare... Plouă... Și-n orașul nostru ploaia cântă, Cântă ca un fonograf stricat... De trei zile și trei nopți, neîncetat, Un tenor cu vocea falsă se frământă Și pe străzi, Și-n curte la palat... Un tramvai se-ntoarce de la gară, Și-n tramvaiul plin de pasageri Toată lumea cântă-n cor pe dinafară, Ce-a cântat și ieri, Și-alaltăieri... Plouă!... Și-n orașul nostru românesc, Bântuit de gripă și ftizie, Tinerii fumează și tușesc, Iar bătrânii dorm în veșnicie, Ca soluțiile puse-n... (paranteză)... Plouă „gris” ca-ntr-o estampă japoneză...


content:
Claudiei Millian În orașu-n care plouă de trei ori pe săptămână Orășenii, pe trotuare, Merg ținându-se de mână, Și-n orașu-n care plouă de trei ori pe săptămână, De sub vechile umbrele, ce suspină Și se-ndoaie, Umede de-atâta ploaie, Orășenii pe trotuare Par păpuși automate, date jos din galantare. În orașu-n care plouă de trei ori pe săptămână Nu răsună pe trotuare Decât pașii celor care merg ținându-se de mână, Numărând În gând Cadența picăturilor de ploaie, Ce coboară din umbrele, Din burlane Și din cer Cu puterea unui ser Dătător de viață lentă, Monotonă, Inutilă Și absentă... În orașu-n care plouă de trei ori pe săptămână Un bătrân și o bătrână ― Două jucării stricate ― Merg ținându-se de mână...


content:
lui Victor Eftimiu În port, nici un vapor, Și-n larg, Nici fum, nici pânză, nici catarg!... Din Orientul plin de soare, De flori, de fructe aromate Și de povești neterminate, Din Orientul plin de soare Și maladii molipsitoare N-a mai sosit în port, de-azi-noapte, Nimic ― Nici flori, nici fructe coapte, Nici opium, nici tutun de pipă... Nici aspirină pentru gripă... În port e liniște, Și-n zare ― Tot liniște (dar mult mai mare). În larg sirena nu mai țipă Și macaralele-au tăcut, Iar sus, pe dig, hamalii dorm, Duhnind a spirt și-a iodoform... Și portul parcă-a dispărut... Doar farurile ― lumânări marine ― Mai stau de veghe, nu știu pentru cine Și grave, ca niște Sibile Ce rătăcesc pe Euxin, Șoptesc: „Trec zile după zile Și-Argonauții nu mai vin!...”


content:
pictorului Nicu Dărăscu Frecându-și pântecele de oțel fierbinte De cheiul rece, umed și murdar, Un cargo-boat norvegian Respiră sufocat și rar Ca un mamut antediluvian... Ghicești c-ar vrea să plece iar Spre nordul nopților polare, Să se-nfrățească la-ntâmplare Cu luciul primului ghețar... Dar negrele otgoane-l țin în frâu Și macaralele murdare Descarcă-n el vagoane-ntregi de grâu... Pe cheiul rece, umed și murdar Hamalii dorm ca grânele-n hambar, În timp ce mateloții beți, pe bord, Rânjesc cu pipele-ntre dinți Și plâng cu ochii-ntorși spre Nord, Când fumul pipelor fierbinți Trezesc pe rând în fiecare Aceeași veșnică-ntrebare: „În care fund opac de mare Vor acosta și ei pe veșnicie, Ca și mamuții problematici Din cărțile de geologie?...” Și-n timp ce portul se topește-n soare, Un matelot își sparge pipa-n dinți Și... moare.


content:
Mioriței Tu, care-mi intri-n casă cu toamna fumurie, Cu ziua ce se duce Și noaptea ce-o să vie, În casa mea fii binevenită... Iată-mi casa! Întoarce doar butonul electric din perete Și-mprietenește-ți ochii cu tot ce poți vedea, Căci casa mea e-ntreagă, de-acum, și casa ta... Fii prietenă și soră cu hall-ul și terasa, Cu treptele ce urcă sub rustice covoare Spre sala de mâncare Și-odaia de culcare, Cu sfinții din icoane și morții din portrete, Cu câinele, ce-ți linge manșonul de-astrahan, Și cu pisica albă, ce toarce pe divan... Oprește-ți apoi ochii pe frunzele de laur În care se-ncadrează, sanctificând decorul, Patronii mei ― Triunghiul: Iar pe comoda veche privește-i cum stau gata Să-și părăsească parcă, de bucurie, rama, Un domn cu ochii-albaștri și bucle brune: Tata!... Și-o doamnă cu ochi negri și bucle blonde: Mama!... Tu, care-mi intri-n casă cu toamna fumurie, Cu basmele bunicii Și „Faptele diverse”, În casa mea fii binevenită, Pentru mine Și pentru-aceste chipuri, de praf și vremuri șterse, Ce te privesc din rame cu-aceeași duioșie Ca-n zilele când, toamna, soseam și eu cu tine.


content:
lui Gala Galaction Femeia care mi-a vorbit aseară De constelații fixe Și stele căzătoare Avea figura lungă și verde ca o pară Și ochii negri-galbeni ca un adânc de mare... Femeia care mi-a vorbit aseară De lucruri mici și fără importanță Avea în glas căldura soarelui de vară Și-n gând accentuate propuneri de-alianță... Femeia care mi-a vorbit aseară Avea idei frumoase, dar bizare... Spunea că „plopii fără soț” sunt vorbe de ocară, Și toți Luceferii din cărți sunt stele căzătoare... Femeia care mi-a vorbit aseară (Și care-o să-mi vorbească viața toată) A fost o dată Mamă, Dar a rămas Fecioară... Și Fiul ei nici astăzi n-are Tată!...


content:
lui Benjamin Fundoianu Sulamita, Sulamita!... Regele-nțelept cinstit-a Trupul tău cu pofta lui... Și-n pământul Canaan, Ca o floare parfumată de gutui Lângă trunchiul unui cedru din Liban, Regele-nțelept voit-a Să-ți închine Sulamita, Și Coroana, Și viața, Și divina-i Palestină, Căci amanta pentru rege E mai mult ca o Regină!... Dar tu minte n-ai avut... Și când regele te-a vrut, Din palatul lui cu-o sută de odăi Și de terase Ai fugit pe Galaàd, Să-i paști caprele râioase, Și din stelele ce cad Să-ți faci vise mincinoase Sub umbrela unui brad... Lăudatu-te-au Profeții Și-nțeleptul Solomon, Ca pe macii din Șaron, Ca pe crinii din Șenir, Ca pe grâul din Sulem... Dar din laudele toate N-ai cules decât scaieții Și fatidicul blestem Să nu-i poți fi nici amantă, Nici nevastă... Iată ce-a fost scris la lege! Sulamita, Sulamita, Pentru ce-ai fugit de Rege Și-ai fost proastă?...


content:
Je suis la femme, on me connaît JULES LAFORGUE Când vei vedea-ntre geamuri, la fereastră, O cupă de cristal, Și-n cupa de cristal, o floare-albastră ― Simbolul unui rendez-vous banal ― Oricine-ai fi, să intri fără teamă, Căci gura mea te-așteaptă Și trupul meu te cheamă!... Necunoscut, sau prieten vechi, Nu-mi pasă!... Oricine-ai fi, tu poți intra oricând la mine-n casă, Căci casa mea e casa tuturora, E madrepolul magic de mărgean Spre care năvile-și îndreaptă prora, Să-și caute-adăpost în plin ocean... Și-așa cum sunt ― Femeie sau fecioară, Plebeie anonimă sau regină ― Eu te primesc cu-aceeași simpatie Și-oricine-ai fi, Al meu ești pe vecie! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Bine-ai venit, preludiu de chitară!... Bine-ai venit, final de mandolină!...


content:
lui Al. T. Stamatiad Toamna a trecut pe lângă mine (Strada era plină de femei), Toamna a trecut pe lângă mine Și m-a luat de braț fără rușine Ca să-i fiu întreaga noapte-al ei. M-a târât apoi într-o grădină (Pomii galbeni, cerul cenușiu), M-a târât apoi într-o grădină, Și-n grădina plină de rugină M-a culcat în iarbă ca-n sicriu. Și mi-a zis: Închide ochii bine (Somn ușor de-acuma, dragul meu); Și mi-a zis: Închide ochii bine, Și m-a sărutat fără rușine; Și mi-a zis: De-acuma ești al meu!


content:
lui Scarlat Froda Ascultă!... Nisipul aleii Trosnește ca focul din vatră, Și treptele scării de piatră Sărută pantofii femeii Ce bate grăbită la poartă Cu degete-absente de statuie spartă... Privește!... Tăcerea coboară-n spirale Rotunde și-ovale, Ca niște confeti de-aceeași culoare... Aleea-i o stradă cu două canale În loc de trotuare, Castanii par mături proptite de zid, Iar scara de piatră (în loc să se urce) Coboară cu treptele-n vid... Privește și-ascultă ― Ce liniște goală... Solemnă... Și mută!... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Deșteaptă-te, frate, și nu mai visa, C-afară nu-i nimeni ― Nimic din ce-ai vrea O dată măcar să mai fie... E numai femeia din fotografie, O mapă cu „lied!-uri” de Grieg pe pian Și fumul ce urcă din pipă-n tavan...


content:
Olguței Crușevan Deschide-mi poarta inimii pictată Cu vermillon și-albastru de cobalt, Și intră ― fericită-nvingătoare ― În minuscula-mi „sală de-așteptare” Pe-a cărei pardoseală-mpestrițată Cu plăci hexagonale de bazalt Șopârlele versifică la soare Și viperele-nvață geometria... E tot ce mi-a rămas din măreția Și nebunia fastului regesc Cu care-aș fi-ncercat să te iubesc!... Alhambra-i azi o cârciumă banală, Veneția, o lamă de cuțit, Canossa, o iluzie papală, Și Muntele Măslinilor, un mit... Alege-ți, dar, tu singură trofeul Ce te-ar putea despăgubi de morții Căzuți în fața porții... Împodobește-ți apoi gineceul Cu zâmbete și plante otrăvite, Și-n drumul nostru-aproape pe sfârșite Dă-mi cel puțin speranța efemeră Că-ntr-un apropiat istoric zori de ziuă Buna Clio Ne va-mpăca definitiv sub piatra Aceluiași mausoleu meschin ― Eu, lopătar pe ultima-ți galeră, Tu, parodia marii Cleopatra!...


content:
Ascultă, Doamnă!... Ascultă glasul echinoxului de toamnă, Ce aiurează-n vârful unui plop Strident, Dar înțelept ca un Esop... În locul veveriței de-astă-vară, Pe care pădurarul vrea s-o-mpuște (Fiindcă-ncercase să te muște), Pe-aceeași cracă stă acum o cioară!... E simbolul idilelor defuncte ― Idilele de vară (la munte sau la mare). Un scriitor, O cetitoare, O strângere de mână, Un „ah!”, O sărutare... Și-n urmă: puncte, puncte, puncte... E tot ce-a mai rămas din noi ― Din păpădia Iubirii noastre scurte de-astă vară: Un plop pe malul Oltului, O cioară Și-un glas ce pastișează veșnicia!... Ascultă-l înc-o dată, Doamnă... E glasul echinoxului de toamnă...


content:
Plouase... Și șoseaua-n vale Încercuia ca un inel Donjonul vechiului castel, Împodobit cu sfinți de piatră, Cu seniori și cu vasali, Cu cerbi goniți de câini ce latră Și-ntregul fast al vieții feudale Cu castelanii ei medievali... Deși ne cunoașteam de-atâția ani, Noi, totuși, parcă nu ne cunoșteam. Ca ne priveam (nu știu de ce) cu ochi dușmani... Dar în donjonul vechiului castel În care ne urcasem numai noi, Fantoma unui cavaler în zale de oțel Ne-a strâns deodată-n brațe pe-amândoi, Și-un zgomot de metal ne-a deșteptat Exact în clipa când ne sărutam (Ca-ntr-un tablou) În rama ferestrei fără geam, Dar cu zăbrele strâmbe și vechi de fier forjat. Azi plouă iar la Bran... Ce zici?... Nu vrei să revedem șoseaua udă, Donjonul cu ferestre mici Și cavaleru-n zale de oțel Ce-așteaptă dornic să ne mai audă Bătând în poarta vechiului castel?...


content:
lui Anton Bibescu... S-a-nserat... Nu se mai vede pe covoare Nici o floare... În bogatele-ți inele Nu mai suferă ― vasal ― Nici un suflet mineral, Nici un gest de mâini rebele Nu mai turbură-nserarea Ce-ascunde-ntre perdele Sugrumându-și respirarea Pe tablouri, Pe icoane, Pe oglindă, Pe sofa Și pe roșia lalea, Încrustată, Ca o pată De amurg, pe gura ta... Între noi și restul lumii S-a lăsat ca o cortină Agonia unei dâre de lumină... Hai să punem capăt glumei Și, sub brațele troiței oltenești de la Corcova, Hai să ne iubim în cinstea Lui Giacomo Casanova!... S-a-nserat... Nu se mai vede pe covoare Nici o floare...


content:
lui Theodor Solacolu Iubire, bibelou de porțelan, Obiect cu existența efemeră, Te regăsesc pe-aceeași etajeră Pe care te-am lăsat acum un an... Îți mulțumesc!... Dar cum?... Ce s-a-ntâmplat?... Ce suflet caritabil te-a păstrat În lipsa mea, În lipsa ei, În lipsa noastră?... Ce demon alb, Ce pasăre albastră Ți-a stat de veghe-atâta timp Și te-a-ngrijit De nu te-ai spart Și nu te-ai prăfuit?... Iubire, bibelou de porțelan, Obiect de preț cu smalțul nepătat, Rămâi pe loc acolo unde ești... Să nu te miști... Și dacă ne iubești ― O!... dacă ne iubești cu-adevărat ― Așteaptă-ne la fel încă un an... Un an măcar... Atât... Un singur an... Iubire, bibelou de porțelan!...


content:
lui Liviu Rebreanu Cohorta amintirilor rebele A poposit în fața casei mele ― Și-n poarta casei mele a bătut Un tânăr blond, cu suliță și scut... De teama amintirilor rebele M-am hotărât să mă cobor în mine ― Să-l regăsesc pe cel ce-am vrut să fiu Și mortul să-ntregească pe cel viu!... Și-am coborât... Dar m-am găsit străin Ca-ntr-un cavou de templu bizantin Cu funerare vase de argilă Și zidurile umede și pline De sfinte și fecioare bizantine, Ce mă priveau cu dragoste și milă Cum mă cobor tot mai adânc în mine, Tot mai străin de cel ce-am vrut să fiu... Pe lespezile umede, sfințite De lacrimile plânse pentru mine, Sandalele-mi profane răsunau Ca niște sărutări înăbușite Și frescurile, mute, suspinau Ca-n clipa despărțirilor grăbite ― Și frescurile mute, bizantine, Păreau pictate și-ncrustate-n mine!... Un tânăr blond, cu suliță și scut, La poarta casei mele s-a oprit Și-n poarta casei mele a bătut, Ca un strigoi în poarta mănăstirii În care toți călugării-au murit... . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ce dureroasă-i clipa regăsirii Cu cel ucis de propriul tău cuțit!...


content:
lui Aristide Blank Azi-noapte-am stat de vorbă cu plopii Și cu vântul!... Mă cunoștea și vântul, Mă cunoșteau și plopii ― Mă cunoșteau din vremea Când colindam pământul Cu gândul Și cu ochii pe harta Europei. Și mi-am adus aminte de nopțile de vară Când o porneam de-acasă; Abia ieșit pe poartă, Mă și vedeam departe, prin nu mai știu ce țară... Dar mă trezeam spre ziuă cu ochii tot pe hartă. Și mi-am adus aminte de ce-aș fi vrut să fiu ― Un plop ce se ridică spre cer Și-un vânt grăbit, Ce-nconjură pământul mereu... Și-ntr-un târziu, M-am căutat pe hartă, dar nu m-am mai găsit.


content:
lui Paul Zarifopol Nu beau, Nu cânt Și nu iubesc!... Sunt ca un vechi răboj de lemn, Pe care-ncep să-mi recitesc Înfrângerile-n sens invers, Că-n suflet, fiecare semn De pe răboj se schimbă-n vers... Privesc pe cei ce trec mereu Pe jos, pe sus, pe străzi, prin gări ― Botezuri, nunți și-nmormântări, Și parcă-n fiecare grup Obiectul principal sunt Eu, Ca aurul lichid din stup... Și mă revăd așa cum ieri, Și patruzeci de ani în șir, Schimbam cireșii-n palmieri, Pe tata mare-n „Uncle Sam” Și Oltul în Gaudalquivir... Pe când iubeam, Cântam Și beam!...


content:
lui Tudor Arghezi Aș vrea să-mi sparg vitrina cu minciuni Și-nchis apoi în rafturile goale, Solemn ca-ntr-un ospiciu de nebuni Să-mi fac bilanțul boalei ancestrale. Falit, timid, umil și resemnat, Aș vrea să mă cunosc întâi pe mine, Și vechiul sfat al bunului Socrat Să-l scriu pe geamul noilor vitrine. Și-așa, stăpân pe tot ce este-al meu, Aș vrea să mă desfac de orice vină, Să-mi pot expune-n For și-n Coliseu Întreaga mea origine divină... Aș vrea să ies din geometria-n spațiu A zâmbetelor binevoitoare Și-n „mediocritatea” lui Horațiu Să intru-nvingător pe poarta mare. Femeii ce-mi va spune „te iubesc” Aș vrea să-i smulg cuvintele din gură Și buzele cărnoase să-i strivesc Cu dinții mei de plug prin arătură... Iar pașilor ce-mi plictisesc timpanul Aș vrea să nu le mai aud cadența Decât în clipa-n care căpitanul Va comanda matrozilor Partenza. Cu gândul și cu ochii-nfipți în largul Poemei ce-și întârzie sfârșitul Aș vrea să fiu totuna cu catargul, Ce sfâșie în două infinitul, Și-n timp ce pentru semenii din turmă Va-ncepe să lucreze-adânc lopata, Aș vrea ― plecat din țară fără urmă ― Să putrezesc pe Rio de la Plata!...


content:
lui Alex. Mavrodi Mă-ntrebi ce fac?... Ce vrei să fac Mai mult decât s-aștept... să tac... Să casc... să dorm și... să visez Pe fondul roz al unei vechi Ghiordez, Pe care câteodată șade Și blonda mea Scheherazade... Fac ce-am făcut și ieri Și totdeauna ― Mă bat cu vântul și mă cert cu luna... Din când în când mă urc pe deal, spre soare, Să mă-ntregesc cu globul lui fierbinte ― O veche și unică sărbătoare Ce-o prăznuiesc de patruzeci de ani... Cu Oltul, însă, nu mai stau de vorbă, Că-i monoton și mărginit la minte, Și nu știe să curgă decât spre Drăgășani... Fac pe Narcis în apa din fântână, Sărut pe Maica Domnului de pe troiță, Pe Sfântul Petre-l duc spre cimitir de mână Citesc pe Jules Laforgue Și pe Arthur Rimbaud, Iar când îmi iese-n cale Domnul Niță ― Învățător și... cârciumar și... deputat... Mă-nchin umil în fața Cristosului din sat, Îl scuip în frunte Și îi dau cu „Huo!”... Și-așa răzbun și pe Laforgue Și pe Rimbaud... Iar când se face noapte și tăcere, Când boii dorm pe burtă Și oamenii pe spate, Mă fragmentez în pietre nestemate Și porcilor mă dau să mă digere...


content:
lui Constantin Brâncuși Partenza!... Mă cheamă tangenta Vieții multiple, trăită-n beția Și-n visele roze și verzi de hașiș... Mă cheamă bizara, prelunga și lenta Minciună-a vieții trăită-n decorul Haotic al clipei când cu-ochii închiși Aplauzi actorii, Ucizi autorul, Bisezi nebunia Și-n ultimul stadiu de metamorfoză, Cu ultima doză Începi agonia!... Partenza! Mă cheamă portretul Femeii absente, cu ochii topiți În două elipse concave de smoală... Mă cheamă parfumul ocult și magnetul Mulatrelor blonde cu dinți poleiți, Cu unghii vopsite ― albastre și roze ― Și-n clipa supremă, cu gesturi și poze De convalescente sătule de boală!... Partenza!... Mă cheamă oceanul Și glasul sirenei ce-anunță plecarea Spre sudul fantastic al „Fetei morgane”, Mă cheamă suprema-nfrățire cu anul, Cu luna, cu ziua, cu ora, cu clipa Când gestul fatidic sfârșește risipa Aromelor calde de ceai și banane; Când Yama ne șterge din Wansa prezența... Mă cheamă-nserarea eternă ― Uitarea!... Mă cheamă supremul adio!... Partenza!...


content:
Dezleagă-mă, Părinte, de ce-am jurat să fiu Și iartă-mă că-n viață n-am fost decât ce sunt ― Un cântec prea devreme, sau poate prea târziu, Un ropot scurt de ploaie Și-un mic vârtej de vânt... Dezleagă-mă de vina de-a fi-ncercat să fac Granit din cărămidă Și, bronz din băligar, Colan de pietre scumpe din sâmburi de dovleac Și-un Pegas cu-aripi duble din clasicul măgar... Și iartă-mă că-n viață n-am fost decât așa Cum te-am văzut pe tine ― C-așa credeam că-i bine!... Dar azi, când văd că-i altfel de cum am vrut să fie, Stropește-mi ochii, Doamne, cu stropi de apă vie, Retează-mi mâna dreaptă Și pune-mi strajă gurii, Alungă-mi nebunia din scoarțele Scripturii Și-apoi desprinde-mi chipul de pe icoana Ta Și fă să uit c-odată am fost și eu ca Tine!...


content:
Doamne!... Lasă-mă să stau de vorbă cu Tine, Nu fi Tată vitreg cu copilul Tău, Care n-a făcut în viață decât bine Și n-a fost plătit în schimb decât cu rău... Lasă-mă să-Ți spun că nu se poate Să rămâi mereu așa cum ești, Când puterea Ta se-ntinde peste toate Și când toate sunt așa precum voiești... Lasă-mă să-Ți spun c-alcătuirea Celor ce le crezi fără prihană A-nceput să răzvrătească omenirea, Dornică de-o viață mai umană... Fă să fie-așa precum se spune C-ai fi vrut să fii cu lumea toată ― Rău cu cele rele, Bun cu cele bune ― Fii măcar acum ce n-ai fost niciodată... Fă să fie bine pentru bine Și, la fel, frumos pentru frumos Și să fim și noi la fel cu Tine ― Cel de Sus la fel cu cei de jos.


content:
Mă caut și nu mă găsesc!... Mă caut în vechiul ogor strămoșesc ― În grâu, în porumb și-n secară, În apa fântânii cu ghizduri de piatră Și-n focul din casă Și-n gloata de-afară, Și-n toți răposații ce-n mine trăiesc Mă caut zadarnic... Zadarnic mă caut, că nu mă găsesc!... Când vântul se ceartă cu plopii pe drum Și drumul trosnește sub pașii greoi, Mă caut și-n larma vieții de-acum, Și-n pacea vieții de-apoi... Când ziua se-ngână cu noaptea pe lac, Mă caut în iarba de leac, În Steaua polară, ce poartă noroc, În bobi Și-n ghioc... Mă caut și-n vechiul ceaslov bătrânesc Cu slovele șterse... Dar nu mă gândesc. Zădarnic mă caut, că nu mă gândesc... Părinte!... Ce vină mă face s-alerg Cu gândul și fapta spre morții de ieri, Că urmele mele din lume se șterg Și nu mă găsesc nicăieri?... Ce vină mă face să nu mă găsesc Când tot mai trăiesc?...


content:
Știui că-s vinovat, Părinte... Știu că vina mea e mare ― Vină fără de iertare; Că-mi bat joc de cele sfinte Și nesocotesc Scriptura Când păcătuiesc de-a rândul Și cu fapta, Și cu gândul, Și cu ochii, Și cu gura... Știu că-s vinovat, Părinte... Dar cu mult mai vinovat Este-acela care minte!... Eu nu mint ― Eu sunt ca Tine!... Nu știu dacă-i rău sau bine, Dar nu cer să fiu iertat, Fiindcă Tu trăiești în mine ― Și cum Tu faci numai bine, Ce fac eu la fel cu Tine Nu-i păcat...


content:
Dă-mi Doamne, binecuvântarea Ta, Să pot intra-n Ierusalim și eu, cândva, Ca și Cristos, călare pe măgar, În înflorita lună-a lui florar!... Dă-mi bucuria să mă văd trădat Ca fiul Tău ― De Iuda sărutat ― Și, ca să-mi pot îndepărta sfiala, Dă-mi buzele Mariei din Magdala... Cum nu sunt decât scribul cărturar, Dă-mi, Doamne, spor la minte ― Nu lipsă la cântar... Ia-mi inima și-aruncă-mi-o la câini, Și-n locul ei dă-mi patru ochi Și zece mâini... Dă-mi zborul rândunicii peste mări, Să-mi ducă scrisul dincolo de zări, Și-n ciocnetul de cupe ― La beție ― Dă-mi darul să schimb vinu-n apă vie. Dă-mi învierea morților din mine Să-mi pot lega viața, prin ea, numai de Tine ― Nu să-mi reneg stăpânul, ca Petre-n sărbători, Când va cânta-n ogradă cocoșul de trei ori. Iar dac-o fi să mor și eu, ucis De cei care n-au înțeles încă ce-am scris, Dă-mi, Doamne, binecuvântarea Ta, Să pot muri, ca și Cristos, pe Golgota!...


content:
Mie N-am fost nici ieri, Nu sunt nici azi, Și nu voi fi, Cu-atât mai mult, nici mâine, după moarte, Nimic din ce vor crede poate Cei câțiva cititori de carte ― Naivii care-mi vor citi Volumele numai pe jumătate... Volumele-mi de versuri, cumpărate Împrumutate, Sau furate!... N-am fost așa precum se spune Și nu sunt nici așa cum sunt ― Nu sunt nici foc, Nici ploaie Și nici vânt!... Nu sunt nimic din ce-aș putea fi pe pământ... Nu sunt decât un strop de vorbe bune, Ce-aștept un cititor cinstit să mă răzbune Și să m-arate lumii cine sunt!... N-am vrut să fiu volumul ideal Cu sute de ediții repetate ― Volumul voluptăților mărunte, Cu titlul gras, Multiplu Și greoi ― Un titlu cât o listă de bucate, Iar filele cu text aproape goale, Ca dictatorii, fără osanale, Ca boul Apis, fără pată-n frunte, Ca Grigorescu, fără „car cu boi”, Sau ca Mihai Viteazul, fără cal!... Sunt un volum ce n-are titlu încă, Deși există-n mine tipărit ― Volum unic, ce trebuie citit Rând după rând Și tot așa, la fel, De la-nceput și până la sfârșit ― Până se va-nțelege ce daltă de oțel Va trebui să-mi sape titlu-n stâncă Atunci când titlul meu va fi găsit!...


content:
lui Mihai Cruceanu Mă-ntreb: Cel care-am fost cândva Tot eu sunt și-azi?... Sau sunt altcineva?... Confrații mei ― e drept ― nu bănuiesc Că sunt și morți rebeli care trăiesc! Dovadă eu ― Eu, care-am fost ucis De către cei care, citind ce-am scris, M-au ponegrit Și m-au scuipat, Apoi cu toți m-au pastișat... Iar când n-au mai avut ce-mi face, Mi-au presărat în pat un pumn de ace ― Convinși c-am să mă-nțep în ele Și-am să mor!... Dar eu le-am dat cu tifla tuturor... Și azi ― deși înmormântat de ei De viu ― Continuu să trăiesc, ba chiar să scriu... În timp ce criminalii mei confrați Trăiesc din semne de-ntrebare Și putrezesc ne’nmormântați...


content:
lui Ion Marin Sadoveanu Carte ― Sora mea cea bună, Din ce sfântă-mpreunare Te treziși la mine-n casă Într-o noapte fără lună, Când, Cu coatele pe masă, Obsedat de-același veșnic Și suspect semn de-ntrebare M-afundam în întuneric, Ca un muc de lumânare Într-un sfeșnic?... Carte ― Sora mea-nțeleaptă Și cuminte, Spune-mi, cine Mă sorti frate cu tine Într-o noapte fără lună, Când ― Pe-aceeași cale dreaptă ― Ne trezirăm împreună, Mână-n mână, Ca-ntr-un raft de librărie Unde numai dracul știe Ce te-așteaptă?... Carte ― Soră de beție, De extaz Și nebunie ― Magică bijuterie De cuvinte Și imagini Mâzgălite pe hârtie Cine te-mbrânci spre mine Să te vinzi fără rușine, Ca femeile pe bani?... Carte dragă, Nu știai Că ― oricine-ai fi ― Tu n-ai Decât trei sute de... pagini Iar eu, Trei sute de... ani?...


content:
comandorului Eugen Tăutu În portul alb, în care-am ancorat, Nici un pilot nu știe cine sunt, Nici câte vieți întregi am navigat Neîncetat, Scuipat de ploi Și pălmuit de vânt... Dar cine-anume sunt cu-adevărat Nu știu nici eu... Nu știu decât că sunt un matelot, Și-atâta tot... Și-același matelot voi fi mereu!... Sunt matelotul blestemat ― Un lup-de-mare derbedeu, Bețiv, Suspect Și mincinos, Cu capul gol, Cu trupul dezmembrat Și sufletul întors pe dos ― Un matelot ursit, când m-am născut, Să n-am în viața mea ― drept scut ― Decât un fals permis de drum, Cu care rătăcesc și-acum Pe toate mările de pe pământ!... Și-așa cum sunt ― Nu sunt decât un „Uite-l... nu e!” Sunt spectrul omului bătut în cuie... Sunt musafirul nepoftit, Ce-abia sosit, Pornesc din nou Cu-aceeași veche faimă de erou, Lăsând în fiecare port Câte un mort Și-același veșnic cobitor ecou... Sunt spaima celor care nu mă vor Și cel mai bun tovarăș de drum al morților... Sunt Olandezul zburător!...


content:
lui Al. Rosetti Azi-noapte-am încercat să mă-ntregesc Cu focurile globului ceresc!... Dar teama de-a rămâne tot ce sunt A sugrumat în mine orice-avânt ― Și-azi-noapte n-am putut schimba nimic Din existența mea de mozaic!... Azi-noapte-am fost învins ― E-adevărat!... Învinsul, insă, n-a capitulat!... Dar cum mi-am pus în gând să mă-ntregesc, Întâmple-se orice s-ar întâmpla, La noapte ― Cea din urmă noapte-a mea ― Voi fi eroul unui „fapt divers” banal, De care numele-am să-mi leg, Ca și defunctul meu coleg, Sărmanul Gérard de Nerval!... Și-atunci, Din trupul spânzurat De felinar Se va-nălța un crin imaculat, Și Duhul Sfânt va coborî-n pahar... Iar spectrul celui care-am fost ce sunt Se va lipi pe cer, în chip de Stea, Și-n locul meu nu va rămâne, pe pământ, Decât mormântul agresiv Și textul comemorativ, Cu care viitorii cărturari Vor proslăvi-ntregirea mea Ca și-ntregirea României Mari, Pe Arcul de Triumf, de la... Șosea!...


content:
lui Istrate Micescu Mă doare amintirea tinereții Când fetele de-o vârstă cu băieții, Deși păreau doar niște banale jucării ― Păpuși de sexe diferite ― Simțind imboldul unor demonice ispite, Puneau la cale pentru viitor Romanticele lor căsătorii ― Uzine pentru fabricat copii ― Secret furat de la părinții lor!... Mă doare tinerețea mea de ieri, Cu rustica și vesela Trivale Și cu „grădina publică” din vale, Prin care zborul primei rândunici Vestea sosirea altei primăveri, Și cu aceleași porții de duble neplăceri, Când luam dacapo școala, Cu jocul de arșici Și cura medicală, cu zeamă de urzici, Și când același dascăl, bețiv și bâlbâit, Ne spiona, pitit după uluci, Iar când îl dam de gol că l-am descoperit, Ne pedepsea-n genunchi, pe coji de nuci!... Mă doare tot ce-a fost Și nu mai este... Mă doare Cosânzeana din poveste, Furată și ascunsă de un Smeu, Cu care Făt-Frumos ― Adică Eu ― Mă războiam până făceam din el O mână De țărână, Ca-n urmă, dezrobita mea stăpână, În locul tradiționalului inel, Să-mi dea un „rende-vous” cu taxă, la... hotel!... Mă doare tot ce-a fost Și tot ce știu Că va rămâne veșnic după mine. Mă dor multașteptatele-agonii, Privighetorile închise-n colivii, Romanțele cântate prea târziu De-admiratoarele ce mi-au rămas străine, Și cupele de aur, închinate Cu aceeași veche ură Și nouă răutate, În cinstea sexului frumos ― Un pisc de munte scorburos, Pe care-l urci de sus în jos, Când faci pe alpinistul caraghios ― Un alpinist îndrăgostit De cel mai circumflex accent din Infinit!... Mă doare tot ce-am spus ― Deși n-am vrut Să spun nimic mai mult decât atât ― Mă doare lenevia cu care m-am născut, Grăbita lăcomie a primului sărut Și prețul precupeței cu care mi-a vândut Faimoasa „Pasăre albastră” Ce-avea să-mi țină de urât!...


content:
lui Eustațiu Măciucescu Mă-ntreb, ce s-a putut schimba În mine Și-n credința mea, În care știu că n-am schimbat nimic, Nici chiar mândria mea de ucenic, Pe care și-azi mi-o mai găsesc În cele câteva volume În care n-am scris decât glume, De teamă să nu-mbătrânesc!... Mă-ntreb și nu pot să-mi răspund De ce-n credința mea m-afund Ca luna-n fundul unui lac, Când lacul nu-i decât minciuna Cu care ne-amăgește luna Și stelele, când se prefac În licurici ― Gângănii mici ― Pe care noi Când încercăm, din lac, să-i prindem, Zadarnic mâinile ne-ntindem Că nu găsim în lac decât... noroi!... Și totuși... S-a schimbat ceva Și-n mine, Și-n credința mea!... Dar ce anume s-a schimbat N-a fost chiar schimb adevărat!... Nu s-a putut schimba decât Minciuna unui vis urât, Căci, dacă lacul și cu luna Rămân, la fel, întotdeauna, La fel, nu ne-am putut schimba Nici eu, Nici ea, ― credința mea!...


content:
lui Șerban Cioculescu Hai, vino!... Vino mai curând, să vezi Minunea-n care numai tu nu crezi; Să vezi cum cerul vesel se coboară Și muntele-ncruntat cum se ridică, Să prindă cea din urmă zi de vară Cu cel din urmă zbor de rândunică... Hai, vino!... Vino mai curând, s-asculți Nemulțumirea celor mici și mulți, Că vara n-a ținut decât trei luni, Și-n viața unui an trei luni nu sunt Decât exact trei străchini de pământ Cu hrană pentru nouă guri de căpcăuni!... Hai, vino!... Vino mai curând, să-nveți Secretul măscăricilor-poeți... Să-nveți să mori când nu știi să trăiești Și să trăiești abia după ce mori, Iar după moartea ta să te-ntregești Cu restul celorlalți nemuritori!... Hai, vino!... Vino mai curând, să simți Cum sună-o ploaie din monezi cu zimți În punga goală-a unui biet ateu... Și, travestit în cel ce-ai vrut să fii, Să-l poți cinsti, cu-o halbă, pe bunul Dumnezeu!... Hai, vino!... Vino mai curând... Nu vii?...


content:
Nu știu ce s-a schimbat în mine, Dar simt că s-a schimbat ceva ― Ceva, la fel, ca după-o boală grea, Când parcă simți că-ți este mult mai bine!... Am fost cândva bolnav cu-adevărat?... Sau boala mea n-a fost decât Coșmarul unui vis urât Din care-abia acum m-am deșteptat?... Nu știu ce-a fost, și nici n-aș vrea Să știu mai mult decât mi-e dat să știu ― Când, mai curând, sau, poate, mai târziu, Același „fapt divers” se va-ntâmpla... N-aștept decât o zi din calendar, Când Dumnezeu are să-mi facă semn Că pot intra-n Ierusalim, solemn Ca și Cristos, călare pe măgar!...


content:
N-a fost nimic din ce-a putut să fie, Și ce-a putut să fie s-a sfârșit... N-a fost decât o scurtă nebunie Ce-a-nsângerat o lamă, lucioasă, de cuțit!... N-am fost decât doi călători cu trenul, Ce ne-am urcat în tren fără tichete Și fără nici un alt bagaj decât refrenul Semnalului de-alarmă din perete!... Dar n-am putut călători-mpreună... Și fiecare-am coborât în câte-o gară, Ca două veverițe-nspăimântate de furtună ― Furtuna primei noastre nopți de primăvară! Și-atâta tot!... Din ce-a putut să fie, N-a fost decât un searbăd început De simplu „fapt divers”, ce nu se știe În care timp și-n care loc s-a petrecut!...


content:
Dacă-ai crezut c-ar fi putut să fie Ceva mai mult decât ce-a fost, te-ai înșelat!... N-a fost decât un început de nebunie, De care-ntâmplător ne-am vindecat!... N-a fost decât un zbor de triolete Pe care un poet le-a scris în vis, În cinstea celei mai frumoase fete, Și-a-nnebunit de’ndată ce le-a scris!... N-a fost decât ce nu se poate spune Decât cu ochii-nchiși și pe-nnoptat, În ritmul unui început de rugăciune Pentru iertarea primului păcat!... N-a fost decât ce-a trebuit să fie, Și, dac-a fost cu-adevărat ceva, N-a fost decât un strop de veșnicie Desprins dintr-un meschin „et caetera!”...


content:
Dă-mi ochii-ți plânși, să-i mai sărut o dată, Și lasă-mă să plec!... Tu nu-nțelegi Că-n orchestrarea întregirii noastre Nu-i ciripit de păsărele-albastre, Ci-i răcnet doar de bestie turbată, Ce-ți sângerează-obrajii și te mușcă De câte ori încerci s-o-nchizi în cușcă Sau de piciorul patului s-o legi?... Dă-mi ochii-ți plânși, să-i mai sărut o dată, Și nu-ți mai cer nimic!... Tu n-ai ghicit Că melodia întregirii noastre s-a sfârșit Și toată fericirea-mprovizată Cu care ne-avântăm tot mai departe N-a fost decât iluzia că ne-am iubit Ca două manechine cu suflete de vată, Păstrate-ntr-o vitrină cu geamurile sparte?... Dă-mi ochii-ți plânși, să-i mai sărut o dată, C-atâta doar mi-e dat să-ți mai sărut, În cinstea întregirii noastre din trecut, Din care-acum n-a mai rămas nimic Decât o falsă frescă-n mozaic, Pe care niște gheare de bestie turbată Însângerează două imagini omenești!... Nu le cunoști?... Încearcă ― Și-ai să ți le-amintești!


content:
lui Octav Desila Pe când iubeam ― C-am suferit și eu de-această boală ― Iubeam o fată care mă-nșela Exact ca-n poezia mea: Romanța celei care-nșeală, A cărei eroină era ea!... Dar într-o noapte eroina mea Mă părăsea ― de daruri încărcată ― Și, luându-și martori stelele și luna, Jura că pleacă pentru totdeauna Și n-are să mai vină niciodată ― Mărturisire, vai... adevărată!... Și iată cum iubita mea, În noaptea când mă părăsea, N-avea să-mi lase la plecare Decât un pat pe trei picioare Iar în dulapul din sufragerie Un sfert de cozonac cu nucă Și-o scobitoare-nfiptă-n el ― Simbolul sufletului ei rebel, Cu care dorul ei de ducă Teatraliza eterna tragedie A-nșelătoarelor ce mor Neplânse de-nșelații lor ― Exact ca-n poezia mea A cărei eroină era... Ea!...


content:
Azi nu-ți spun decât că te iubesc... Dar cât timp te voi iubi nu știu ― Mâine, noul meu roman pe care-l scriu Poate nu voi mai fi dornic să-l sfârșesc... Dar cum eu voi fi-ntregit de tine, Marea bucurie de-a mă ști iubit Va lungi romanul meu la infinit Numai dacă tu mi-l vei citi la fel cu mine... Dar tu, vai!... Nu-mi vei citi decât o filă ― Prima filă ― Fila cu-al tău nume, Care va produce oarecare vâlvă-n lume, Ca o nouă prorocire de Sibilă... Eu, în schimb, mi-l voi citi mereu, Până ce,-ntr-o bună zi, Eroina din romanul meu va-nnebuni ― Și cuminte voi rămâne numai eu!... Iată!... Eu ți-am spus tot ce gândesc... Dar tu, dacă crezi că știi ceva mai mult, Spune-mi tot ce știi ― Că eu te-ascult... Poate-mi voi sfârși romanul, Fără să te mai iubesc!...


content:
lui Paul Prodan În noaptea-n care Ea nu m-a mai vrut Am înțeles că sunt un om pierdut, Și-n noaptea-aceea, chiar, m-am sinucis Cu propria-mi legendă-n manuscris... Dar când pe catafalc mi-au așezat Cadavrul de amant încornorat Și-am înțeles că faima mea de Don Juan N-a fost decât un simplu titlu de roman, M-am revoltat că marea nedreptate, Ce mi se pregătea-n eternitate, Mi-o consfințea chiar lașitatea mea Că n-am ucis-o mai întâi pe... Ea... Și-n timp ce zece popi mă prohodeau Și-o sută de femei mă blestemau, M-am răsucit în lada mea de lemn Și-am înviat, ca și Cristos... solemn!... Și-așa,-nsoțit de popi și de femei, M-am îndreptat din nou spre casa Ei... Dar când am dat cu ochii iar de Ea ― Femeia... tot pe mine m-aștepta!... Și, cum era firesc, ne-am împăcat!... Iar popii-n cor au binecuvântat Miracolul, că ― deși mort ― eram tot viu, Și-n locul meu intrase Moartea mea-n sicriu!...


content:
În poarta curții unde m-am oprit M-a-ntâmpinat un zarzăr înflorit ― Un zarzăr alb, ca părul meu încărunțit!... Și-n pragul porții-n care am bătut Un buldog negru m-a recunoscut Și m-a lătrat ca un salut de „bun venit”... În poarta casei tale-n care M-ai găzduit întâmplător, Când nu eram decât un călător Bătut de vânt și mângâiat de soare, M-am regăsit ca-n prima zi, când tu Îmi repetai cuvântul: „Nu”... „Nu”... „Nu”!... Și-ți ascundeai în palme ochii plini De ură Și ne-ncredere-n străini... Dar când am vrut să plec ― Ca un zevzec ― Tu m-ai oprit Cu graba unui gest nebănuit, Și-n gura ta cuvântul „Nu” s-a transformat În alt cuvânt, Cuvântul „Da” ― Un „Da” sonor și-adevărat Pe care-l auzeam așa Întâia oară-n viața mea!... Dar ce păcat că n-am putut Să-l îngrijim așa cum am fi vrut!... Căci într-o zi cu ploaie Și cu vânt Cuvântul „Da” se-mbolnăvi Și-apoi, muri, Cum moare-n gură-orice cuvânt Când nu-l mai poți măcar șopti!... Dar astăzi, după șapte ani, Când morții-și schimbă locuința, Eu, care mi-am păstrat credința În zeii noștri subterani, Mă-ndrept spre ei ― cu voia ta ― Și-i rog frumos Să-nvie pe defunctul „Da”, Cum a-nviat pe vremuri și... Cristos!...


content:
Azi-noapte a plouat ca de-obicei, Că Dumnezeu face ce vrea... O noapte plouă-n cinstea mea... O noapte plouă-n cinstea ei... Azi-noapte, însă, a plouat În cinstea celei care-a plecat! A plecat?... Cine-a plecat? N-am plecat nici eu, nici ea ― A plecat altcineva!... Dar cine-a fost nu știm nici noi!... Știm doar c-am găzduit-o amândoi Și-am găzduit-o fiindcă ne-a plăcut. Pesemne Dumnezeu așa a vrut!... Că șase săptămâni în șir, Din ziua când ne-am întâlnit, O clipă nu ne-am despărțit... Și le-am trăit la fel tustrei. Sorbind doar din parfumul ei ― Parfum de trandafir!... A stat cu noi, Și-am stat cu ea, Ca doi pantofi pe-o Buharà, Ca două mâini într-un manșon. Ca două flori de crin pe un blazon!... Și totdeauna-am fost așa ― Ea tot cu noi, Noi tot cu ea... Și totdeauna-am fost la fel ― Un trio de violoncel. Cu care ea ne sincopa, Ne-ndepărta, Ne-apropia Și, mână-n mână cu-amândoi, Se destrăma Și se-ntregea Cu fiecare dintre noi!... Și totuși... Iat-o c-a plecat!... De ce-a plecat?... Nici Dumnezeu nu știe!... Știm doar atât ― Că n-are să mai vie Chiar dac-ar fi s-o-ntoarcem iar din drum!... Și norii plini și grei de-o ploaie nouă Au hotărât solemn să nu mai plouă În cinstea nimănui de-acum!...


content:
pictorului Th. Pallady Cine cântă la fereastra cu perdelele-nflorate, Că nu-i cântec de femeie Și nici cântec de vioară?... Cine-aruncă pe fereastră note vagi, Desperecheate, Dintr-o veche melodie, Care urcă Și coboară Ca o lentă agonie Pe diezi de serpentine Și bemoli de mici confeti?... Cine?... Cineva cântă! Dar cine Cântă parcă pentru mine?... Cine cântă nu se știe!... Poate-i toamna, ce-ntârzie, Ca bolnavii de ftizie, Pe aleile pătate de rugină Și noroi... Și pe prima indecență a castanilor eroi ― Invalizi, aproape goi!... În odaie, la fereastra cu perdelele-nflorate,Nu e nimeni!... Și-n odaie cântă, totuși, cineva!... Doamne!... Cine cântă-așa? Cine-mperechează-n noapte Note vagi, desperecheate?... Cine-mi luminează calea Și m-aduce până-aci?... Cine-mi schimbă noaptea-n zi?... Cine cântă?... Cine-o fi?... A tăcut!... Un glas ce tace este-o «Pasăre albastră» Care-ți zboară pe fereastră... A tăcut!... Dar la fereastra cu perdelele-nflorate Nevăzuta cântăreață anonimă Când ieși dintre culise, să-și arate Ca la teatru-n fața rampei Chipul vechi Și rochia nouă, Iată că-ncepu să plouă!... Plouă... Plouă!...


content:
doctorului C. Bibicescu Azi-noapte... Femeia care mă iubea ― O mică poemă-n proză din opera mea ― Mi-a-ncuiat odaia unde nopți de-a rândul Amândoi dormisem Și păcătuisem, După cum ne bătea gândul, Nervii Și literatura, Când cu ochii, Când cu gura, Când cu trupul nesătul De orgia bizantină din Stambul Și de tot ce ne-ntregea În odaia-n care ea, Profitând de faima mea, Mă iubea fără perdea Cu același „va urma”, Îngrădit în ghilimele, Ca să stăm pe veci închiși în ele... Dar azi-noapte gluma unui tipograf Mica mea poemă-n proză Mi-a făcut-o... praf!... Și...pe „banca verde unde doarme ploaia”, Ca-ntr-o poezie de Henri Bataille, Mi-am culcat azi-noapte pentru prima oară Vechiul guturai Și surpriza nouă C-aș putea dormi și-afară, Chiar când plouă, Fără să regret nimic... Nici fresca de mozaic Ce-i împodobea odaia ― Balamuc de voluptate Și păcate Perimate, ― Nici gura femeii care mă iubea Și mă deștepta Cu aceleași buze roșii, de lalea, Răsărite peste noapte, printre perne, Din sofa!... Vai de mine!... Vai de ea!... Vai de manuscrisul meu neterminat, Fără „bun de imprimat”... Vai de buzele ei roșii, Sărutate-n vis doar de cocoșii Iadului ― Suspect refren, Din Marșul funebru de Chopin... Cut-cu-ri-gu! ding... dong... ding... Lumânările de ceară din odaia ei se sting, Iar pe „banca verde”, unde dorm cu ploaia Cântă cucuvaia!...


content:
lui Teodorescu-Braniște De ce-o iubeam? Nu știu ― fiindcă pe-atunci n-aveam Decât vreo douăzeci de ani!... Știu doar că roșcovana cu părul ondulat, Care dansa-ntr-un cabaret, Când a aflat că sunt poet Și-a mai ghicit că sunt și-amorezat De ea Nu mi-a cerut ― ca alte dansatoare ― Bani Și m-a rugat doar să-i dedic Un madrigal... Și altceva Nimic!... Numai că madrigalul meu banal N-a fost decât un foc bengal, Pe care mi l-a stins chiar ea În prima noapte când dansa ― Nu-n cabaret, ca de-obicei, Pentru admiratorii ei, Ci numai pentru mine Și-n odăița mea!... Dar pentru ce l-a stins nu știu!... Știu doar că roșcovana dansatoare N-avea decât două picioare ― Picioare însă de-argint-viu ― Și-n loc de suflet, un frou-frou Cu care ea silabiza, Când „Da”... Când „Nu”! De ce-o iubeam? Fiindcă pe-atunci nu bănuiam Că dansatoarea roșcovană Nu era decât o capcană În care-avea să-i cadă, chiar din cer Un biet bătrân bijutier, Ce-i dedicase șase madrigale Cu rezonanțe supermuzicale ― O broșe, Doi cercei Și trei inele ― Bijuterii de mare preț, Dar care, Puse-n balanța versurilor mele, Nu prezentau nici o valoare Decât ― cel mult ― pentru... o dansatoare!... Dar Eu, cum rămâneam mereu Același iertător poet, Iar Ea, același stâlp de cabaret, Era fatal, din când în când, când ne certam, Să implorăm pe bunul Dumnezeu Să ne mai strige-o dată din cer: „Bis”... Și Dumnezeu, milos precum era, Cu gestul lui solemn ne binecuvânta Și-i ordona Iubirii să ne bată iar în geam... Și-a două zi... tot noi eram... Căci chiar în clipa-n care ne-mpăcam, Ea și cu Mine, O luam din nou dacapo al fine Și ne iubeam fără rușine, Ca cei doi biblici ― Eva și Adam ― După gonirea lor din Paradis!...


content:
lui Bibi Băbeanu Necunoscuta care se vindea N-a vrut să-mi spună-n prima zi cine era, Dar fiindcă ea aflase cine sunt ― Poetul poreclit „Fluieră-vânt” ― Și fiindcă mă ruga stăruitor Să-i fiu și eu, din când în când, cumpărător, Sinceritatea ei m-a-nduioșat Și-n cadrul prețului fixat ― Un preț absurd, Ridicul Și meschin, Cu care-aș fi băut un kilogram de vin ― M-am îmbătat de gura ei Și-am adormit Pe laurii idilelor lui Teocrit... Dar vai!... Necunoscuta se vindea Nu numai mie, dar și altora!... Și-azi un ciocoi, Iar mâine un calic O cumpărau la fel ― mai pe nimic ― Căci ea ― flămândă veșnic ― se grăbea Să-și vândă gura dulce ca la tarapana!... Eu singur doar nu m-am sfiit să-i spun Că-s gata să-i ofer un preț mai bun ― Dar cum îi luase mintea Dumnezeu, Necunoscuta s-a spălat pe mâini cu prețul meu... Și-atunci ― De teamă să n-o bat, Sau s-o ucid Și s-o ascund sub pat ― Deși-o iubeam, am renunțat la ea Și n-am mai vrut să știu cine era!... Dar într-o zi cu ploaie și cu vânt, Necunoscuta care se vindea, S-a dat la fund Și-a dispărut... Și nimeni n-a mai întrebat de ea De când intrase, parcă, în pământ, Cu numele-i mereu necunoscut... Și totuși, Eu Am întâlnit-o iar, Dar nu ca altădată, pe trotuar, La cafenea, Sau în tramvai... Am regăsit-o-n ziua de-ntâi de mai, Ascunsă de un sfert de veac într-un sertar, În care sta de veghe cuminte, Și-aștepta O zi să-mi mai aduc aminte și de ea!... Dar ce păcat Că regăsirea ei m-a-ndurerat... Și-n loc s-o mai sărut ― Cum aș fi vrut ― Am început să plâng cu-adevărat!... Necunoscuta care se vindea De data asta, nu mai era Ea ― Era doar vechea ei fotografie, Pe care mi-o dăduse numai mie!... Și-acum, Cred c-ați ghicit cine era Necunoscuta care se vindea... Era chiar tinerețea mea!...


content:
De ziua ta, Deși nu te-am uitat, Nu ți-am urat nimic din ce-ți uram În cei trei ani de facultate, Când ne iubeam Cu-adevărat... Nici „La mulți ani cu sănătate”... Nici doctoratul în filosofie ― Un fel de loz câștigător la loterie... Nici limpezimea minții lui Socrate ― Bătrânul filosof, privit numai din spate... Și nici măcar un nou amant, Căci bietul Emmanuel Kant, De când cu tine-și încurcase „Imperativul categoric”, Sărmanul om de geniu, se desfilosofase, De gradul unui sentiment pur anatomic!... Nu ți-am urat, după cum vezi, Nimic din ce-ai putut să crezi Că-ți va ura De ziua ta Un fost coleg de bancă, pe care l-ai iubit Atât cât ține flacăra unui chibrit... În schimb, În lipsă de-altceva, De ziua ta, Îți fac cadou inima mea ― Un lacăt vechi, stricat și fără cheie Cu care, însă, tu ― Cea mai sintetică femeie ― Te vei putea-ncuia, chiar fără voie, Într-un poem postum de Edgar Poe ― Al cărui nume-adevărat e „Edgar Po” Ca și cum l-ai citi, numai până la... „o”!... Și tot așa, An după an, Vom fi la fel... Până când, într-o bună zi, De ziua ta, Nu vom mai fi Decât un simplu titlu de roman... Eu voi fi poate-același cuc Din bătrânescul ceas de nuc, Ce-ți va cânta: „Brigitta mea, Azi, 8 octombrie,-i ziua ta!”... Iar tu ― Tu, care-ai fost cândva Brigitta mea ― Ca un portret de Don Francisco de Goya, Vei sta-n perete... nemișcată, Surâzătoare, Mută Și fardată... Și-n ziua aceea, Ziua ta, Va fi, vai!... ziua altora!...


content:
Zi cu soare, După ploaie!... În odaia mea ― odaie Albă, Veselă Și mică, Cu parfum de levanțică ― Brațele noastre se-ndoaie Ca patru raze de soare ― Patru suliți paralele, Ce pătrund printre perdele Înfigându-și în covoare Vârfurile lor rebele!... Nu mai plânge, Mi-Tzu-Ko, Că-n grădină nu mai plouă Și-n odaia mea cea mică, Cu parfum de levănțică, Nu te mai mira de ce ― În rochița ta cea nouă ― Pari a fi raza de soare Ce-mi dădu buzna-n odaie, Dornică de-o sărutare După ploaie!... Șterge-ți ochii... Nu mai plânge... Mi-Tzu-Ko, tu nu ghicești Că-n odaia mea cea mică Cu parfum de levănțică Ce-ai fost ieri Azi nu mai ești?... Și nu vezi că Dumnezeu Ne-a trimis un curcubeu, Ca făptura noastră nouă ― Despărțită ieri în două ― Azi să ne-o-ntregim în soare Ca-ntr-o zi de sărbătoare Și s-o-ntindem pe sofa Printre perne Și covoare, Ca și cum odaia mea ― Albă, Veselă Și mică, Cu parfum de levănțică ― Ar mai fi și-odaia ta? Mi-Tzu-Ko, n-auzi?... Nu vezi?... Sau ― ce-auzi și vezi ― nu crezi?... N-auzi tu cum sună ora Fericirii-amândurora?...


content:
Oprește-mă!... Nu mă lăsa Să te sărut, Căci gura mea În clipa-n care îți sărută gura Îți soarbe lacomă și respirarea Cu care-ți prelungești caricatura Pe care bunul Dumnezeu Ți-a creionat-o după chipul său ― Așa cum i-a dictat-o inspirarea!... Oprește-mă!... Nu mă lăsa Se te sărut, Căci gura mea E gura care nu sărută Decât cu sărutarea mută A celor ce,-mpăcați cu cele sfinte, Pornesc cu tălpile-nainte Și-n gură cu câte o floare, Culeasă-anume pentru cine moare!... Oprește-mă!... Nu mă lăsa Să te sărut, Căci gura mea Sărută fără... „va urma”. Iar mâine-n zori când voi pleca, În gura mea Cu respirarea ta, Nu-ți voi lăsa ― drept amintire ― Decât portretul meu pe poartă, O zi de doliu-n calendar, Nota de plată la dricar Și... „Veșnica ta pomenire” Pe fundul celor opt pahare De țuică fiartă, Golite după-nmormântare De cei opt ciocli ce-ți purtară Coșciugul în spinare. Oprește-mă!... Nu mă lăsa Să te sărut, Căci gura mea N-a sărutat decât așa Cum a vrut Ea... Și tot așa va săruta mereu, Fiindcă ― fatal ― nu sărut Eu, Sărută numai Gura mea...


content:
De ce-ai plecat?... Tu nu știai Că-n luna mai, Prin munții cu păduri de brad, Oricine-ar fi ― femeie sau bărbat ― Potecile te duc spre Iad, Și nu, ca-n lumea basmelor, spre Rai?... De ce-ai plecat Cu vântu-n părul tău vâlvoi, Când nici un glas nu te-a chemat?... Tu nu știai Că-n luna mai Potecile sunt încă pline de noroi?... De ce-ai plecat?... Tu nu știai Că-n luna mai E luna primului păcat ― Păcatul care dintr-o glumă Te prinde-n laț și te sugrumă Și-apoi te-aruncă-afară-n ploaie, În lada cu gunoaie?... Oprește-te!... Privește-n jurul tău... Și dacă nu ți-ai murdărit Pantofii de noroi, Fă-ți cruce Și întoarce-te ’napoi!... Fă-ți cruce Fiindcă n-ai păcătuit Decât în vis... Și visul s-a sfârșit!...


content:
doctorului V. Voiculescu Primăvara, fată mare, A sosit în sat la noi, Ca un cântec de cimpoi Într-o zi de sărbătoare... A picat azi-dimineață Și, abia intrată-n sat, Satul tot s-a deșteptat În parfum de izmă creață!... Primăvara, fată mare, Vine-n fiecare an În pantofi de magheran, Dăruiți de Sfântul Soare... Și de’ndată ce-și arată Fecioria-mprospătată, Toți în jurul ei fac roată!... Toți copiii Și bătrânii Își umflă, la fel, plămânii Și-și fac cruce de-așa fată ― Doctoriță fără plată... Îi deschid ferestrele Să le-alunge boalele Și dihonia din case... O ridică-n osanale Ca pe-o scară de mătase, Până-n ceru-al șaptelea... Și-apoi O pornesc cu ea Pe șosea, Până la fântână-n vale, Ca s-o spele pe picioare, Fiindcă-n fiecare an Când sosește-n sat la noi, În pantofi de magheran ― Primăvara, fată mare, Toată-i plină de... noroi!


content:
Ce văd!... E-adevărat?... Tu ești?... Cum?... N-ai murit?... Tot mai trăiești?... Pendulă care te-ai oprit din mers, Încerci acum să mergi în sens invers?... Hai!... Spune-mi... Spune-mi tot ce știi... Să-mi spui chiar și minciuni, Să-mi spui Ce n-ai spus nimănui ― Nici celor morți, Nici celor vii ... Ce victime ai mai făcut Din clipa-n care urma ți-am pierdut?... Ce vrăjitoare te-a trecut prin foc Și-a reușit să-ți pună inima la loc?... Și care-anume sfânt din calendar Te-a sfătuit să te-ntâlnești cu mine iar?... De ce zâmbești? E-adevărat?... Te-ai răzgândit?... Ne-am împăcat?... Iar ne iubim?... Sau, poate, și-azi ne regăsim Aceiași vechi dușmani?... Dar tu mai știi după câți ani?... Eu te-am iertat de mult!... Dar tu?... Răspunde-mi „Da”... Răspunde-mi „Nu” ― Totuna mi-e!... Știi tu de ce ― La tine „Nu” și „Da” nu sunt Decât aceleași vorbe-n vânt!... De ce te temi?... De ce-ți ascunzi În palme ochii tăi rotunzi?... De ce-ți aprinzi ca un semnal De foc bengal Obrajii tăi de porțelan Și inima de Caliban?... Răspunde-mi!... Vreau să știu și eu, De ce-ai venit?... De dragul meu? Sau, poate, n-ai venit decât Să-mi torni, ca și-n trecut, pe gât Un păhărel de coniac, Ca eu să tac, Iar tu să țipi Și să dispari, apoi, suspect, Cu voluptatea unei bombe de efect!... Ce zici? Așa e c-am ghicit De ce-ai venit?... De ce te-ncrunți și nu-mi răspunzi?... Ce nou secret îmi mai ascunzi?... De ce scrâșnești din dinți Și taci?... Hai!... Spune-mi, ce-ai de gând să faci? Deschide-ți gura ― mii de draci! ― Și lasă-mă să-ți mai sărut... Nu gura... Ci răspunsul mut!...


content:
lui Mircea Damian Toamna, fată deocheată ― Biata fată!... Deocheată, dar frumoasă Și cochetă, Mi-a intrat odată-n casă, Indiscretă, Să mă-ntrebe ce mai fac... Ce problemă viitoare Mă mai doare... Ce țigări de foi mă otrăvesc Când vorbesc... Și ce fel de coniac Beau când tac... Și de-atunci ― Nu vreau să spun de când ― Am rămas cu toamna-n trup și gând!... Și de-atunci, în fiecare an, Toamna, fată bună, vine să mă vadă ― Vine ca o oră fixă pe cadran Și solemnă ca o stea cu coadă... Și, cum știe că eu nu fac decât bine, Toamna stă trei luni întregi la mine, Cum ar sta la ea acasă... Până ce-ntr-o bună zi mă lasă Și se duce de s-ascunde... Unde?... Dracul știe unde!... Numai că, după ce pleacă, Odăița-mi pare mai săracă... Poate fiindcă toamna-mi fură De la gură Tot ce-n nouă luni adun ― Cu răbdare și tutun ― Tot ce cred că-i mai de seamă Pentru clopoțelul meu de-alarmă!... Toamna, fată indiscretă Și cochetă, Se agită ca un ascuțiș de sapă Pe biroul plin de praf și prin sertare Și-mi distruge fără milă Operele literare, Rupând filă după filă, De mă lasă gol... goluț... Ca o ciutură-ntr-un puț, Fără nici un pic de apă!... Dar norocul meu că-n acest an Timpul merge după alt meridian... Și că versurile acestea au fost scrise Nu la mine-acasă ― Cum scriu eu de obicei, pe masă ― Ci pe iarba verde, Undeva, la țară, Unde calendarul scrie că-i tot vară Și-unde toamna încă nu sosise!...


content:
lui N. Davidescu De-a lungul catacombelor săpate În visele granitului de ieri, Eu retrăiesc legenda anonimă A primilor martiri autohtoni Și-n lumea stalactitelor sonore ― Miragiu subteran de palmieri ― Desăvârșesc o Biblie-adnotată De nesfârșitul șir de Epigoni!... Sub bolțile de trei ori milenare ― Închis ca-n propriul meu mausoleu ― Transcriu pe pergamentul veșniciei Ecoul preistoricului Vers, Și-n fundul catacombelor săpate În visele proteicului Eu, Prin glasul meu tălmăcitor de dogme Vorbește parcă-ntregul Univers!... Contururile șterse de-ntunerec Redau viață vechilor Aezi, Sub degetele lor imaginare Re-nvie, parcă tetracordul grec, Și-n bolțile de trei ori milenare Se-nalță, după epoci, trei grămezi ― De piatră, De aramă Și de aur ― Simbolurile tragediilor umane, Clepsidrul mut al clipelor ce trec... Trec toți la rând... Pe lespezile negre, Ca-ntr-un postum cortegiu funerar, Trec iambii Și troheii altor vremuri ― O-ntreagă-apoteoză de fantome... Iar aiurarea harfei rafinate Cu fluieratul naiului barbar, În noaptea catacombelor răsună Ca-n nopțile venericei Sodome, Trec toți la rând... E-atâta majestate Și-atâta surd tumult în mersul lor, Și-n lumea stalactitelor sonore E-atât decor Și-atâta feerie, Că iambii Și troheii altor vremuri Re-nvie-n subterana tragedie Dezastrul mitologicei credințe Și doliul semizeilor ce mor!... Trec toți la rând... Exodul neființei Se pierde-n coridorul milenar, Iar urma celor ce-au trăit prin cântec Dispare-n calea celor care vin Să reclădească-n noaptea milenară Același alb, fantasmagoric far Spre care mateloții inspirării Se-ndreaptă și-azi pe iahtul lor divin... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Martiri autohtoni ai catacombei În care eu sunt ultimul venit... Postuma voastră apoteozare ― Că după moarte nu veți mai muri ― Mă-ndepărtează tot mai mult de dogma Eternității voastre de granit... Voi sunteți cei ce-ați fost, Eu nu sunt încă Decât preludiul celui ce voi fi!...


content:
lui Octavian Goga Frunză galbenă, uscată ― Frunză ce-ai fost verde-odată, Șterge-ți ochii de rugină, C-a intrat toamna-n grădină, Și-a intrat ca o stăpână Cu vântul și ploaia-n mână!... Primul stol de rândunele A pornit spre Dardanele... Berzele desperecheate Se-mpreună-n zbor și ele, Să pornească pe-nserate, Iar triunghiul de cocori Se-ntregește tot în zbor, Să pornească mâine-n zori Spre Bosfor... Frunză galbenă, uscată ― Frunză ce-ai fost verde-odată... De-a lungul șoselelor, Pe tot lungul apelor, Și din creasta munților Până-n fundul văilor... În vârful copacilor Au rămas doar ciorile, Să păzească morile ― Morile ce macină, După vechea datină, Zodia-nceputului Cu păcatul trupului, Și rodul pământului, Cu belșugul anilor, Zilelor Și clipelor Pentru cei flămânzi de soare Și de „semne de-ntrebare”!... Frunză galbenă, uscată, Frunză ce-ai fost verde-odată, Azi grădina Domnului Nu mai este-a nimănui... Au zburat din ea mai toate Vietățile aripate Și-au rămas doar ciorile ― Ciorile, Surorile Vânturilor, Ploilor, Grijilor, Nevoilor, Și-ntunericimilor!... Au rămas să vămuiască Cu pecetia domnească, După socotința lor, Soarta zburătoarelor... Și să-nchidă-ntre zăbrele Împletite din nuiele Călătoarele rebele Ce-au pornit cu toate-n zbor Fără știrea ciorilor, Spre Bosfor Și Dardanele!...


content:
pictorului Jean Al. Steriadi Ploaie... Ploaie... Ploaie... Ploaie multă, Ploaie deasă Ca beteala de mireasă... Plopii mei, scuipați de ploaie, Se frământă Și se-ndoaie ― Parcă-ar vrea să-mi intre-n casă!... Plopii ce-au crescut cu mine Îmi fac semne disperate... ― Hai!... Deschide-odată, frate, Și primește-ne-n odaie, Că-n odaia ta-i mai bine Ca-n grădina noastră,-afară... Doamne... Cu ce ți-am greșit, De-ai fost rău cu mine-aseară Și m-ai pedepsit? De ce-ai vrut ce nu se poate ― Să mă cred cu plopii frate, Frate fericit?... Doamne... Doamne!... Ce să fac? M-am certat cu plopii-aseară Și nu știu cum să-i împac!... Cum să-i fac să mă-nțeleagă Că frăția ce ne leagă Nu-i decât o vorbă-n vânt... Și că plopul când se-ndoaie Cât stă țeapăn la pământ ― Chiar când e scuipat de ploaie ― E mai viu și mai puternic Decât omul din odaie, Ce se stinge pe picioare Ca un muc de lumânare Într-un sfeșnic!... Ploaie... Ploaie... Ploaie!...


content:
lui Aron Cotruș Ce românești sunt astăzi căsuțele din Șchei!... Sunt vesele și albe și curate ― Și totuși, altădată, ce triste și-ncruntate Te-ntâmpinau aceste căsuțe strămoșești, Prin care țărăncuțele minore, De teama slujitorilor domnești, Își ascundeau panglicele lor tricolore, Căci zbirii stăpânirii din cetate, Când năvăleau în Șchei să-și încaseze birul, Le despuiau de salbe, Inele Și cercei; Și le-aruncau pe toate, aproape goale,-n ploaie, Ca să-nmulțească crucile din cimitirul Bisericuții Sfântul Niculaie... Așa era pe vremea-aceea-n Șchei Când zbirii stăpânirii din cetate Vânau doar pungi de aur Și... femei... Dar bunul Dumnezeu, care veghea Cu ochiul său triunghiular de peruzea, S-a mâniat de-atâta răutate... Și-atunci, toți zbirii din cetate, Cât ai clipi din ochi, au dispărut Brașovul n-a mai fost cetate Și-n Șchei dreptate s-a făcut ― Dreptate sfântă, pentru lumea toată ― Așa cum nu se mai făcuse În Șchei de nimeni... niciodată... Dar dacă atunci, în Șchei, s-au petrecut Minunile pe care le-ați văzut, În Șchei rămâne totuși și astăzi, neschimbat,Un nume vechi, Un nume de mare Împărat, Pe care, Dumnezeu chiar ― dacă-ar vrea Să-l schimbe ― Dumnezeu nu l-ar schimba!... De-aceea „Împăratul Solomon” Din firma cârciumii cu-același nume A renunțat la sceptru și la tron Și-n cârciuma din Șchei, plină de lume, Înveselește și-astăzi la fel ca-ntotdeauna Perechile de tineri ― drumeți îndrăgostiți ― Clienți care se-mbată cu bere și cu glume, În timp ce lăutarii le miorlăie-n urechi Refrenul nou al unei romanțe de sezon, Ce nu-i decât refrenul romanței foarte vechi, Pe care-o știți cu toții ― Romanța vieții noastre, Cu „banca solitară”. Cu „brazii” Și cu „luna”!...


content:
lui Puiu Iancovescu Prin câte panorame de bâlci am colindat, Eu nicăieri nu m-am simțit mai bine Ca-n panorama-n care Tu te-ai lipit de mine ― Tovarășă divină de joc și de... păcat!... Dar azi, când simt că jocul și gluma s-au sfârșit, Din goana nebuniei de artă de-altădată, Mă-ntorc din nou acolo de unde am pornit ― La piatra de șosea kilometrată, Pe care Dumnezeu mi-a țintuit Și numele, Și chipul, Și ursita... Să hoinăresc cu tine, prin bâlciuri, Travestit În măscăriciul Pepi, Nebun după Pepita, Și-n gând cu-aceeași teamă ridiculă și veche Ca orice om ce trece drept „om într-o ureche”... Și-acum... Acum, te-ntreb pe tine ― Pe tine, care mă-nțelegi mai bune Ca oricine ― Pe tine, care-mi ești amantă, În lipsa unui alt amant... Te-ntreb ― burete absorbant ― Ce ai de gând să faci cu mine?... Nu vrei să faci Măcar un gest de caritate ― Să nu mă mai produc cu tine-n spate, Ca-n panorama de odinioară Când te-ai lipit de mine-ntâia oară Și publicul râdea să moară?... Și fiindcă m-ai legat la ochi, Nu vrei Măcar o clipă ochii să-mi dezlegi ― Să fiu și eu o dată stăpân pe ochii mei Ca să te pot privi cu ochii-ntregi Și să te pot ucide-ntâi pe tine, Ca-n urmă, bunul Dumnezeu ― De dragul tău ― Să facă același lucru și cu mine?... Și-n noaptea viitoare, chère Madame, Uitarea să ne șteargă pe veci de pe program!...


content:
lui Const. Stere A murit dresorul de sticleți!... A murit șu ultimul dresor... A murit cu mâinile pe ei, Și cu ochii-nfipți în ochii lor!... Și-n odaia lui n-au mai rămas Decât note muzicale, desenate pe pereți, Portativele de sârmă, fabricate de ovrei, Coliviile de sfoară, cu grăunțele de mei... Și vreo sute de duzini de cântăreți Îmbrăcați în doliu mare, Care i-au cântat la-nmormântare Și-au să-i cânte și la parastas... A murit dresorul de sticleți!... A murit dresorul, fericit ― Că sticleții lui ― Copiii nimănui ― L-au stimat și l-au iubit... Și că el a scos din ei O falangă minunată De maeștri cântăreți ― Nu țârcovnici mititei, Ca dresorii de-altădată!... Căci e drept că-n viață lucrul cel mai greu E să-și piardă omul vremea cu sticleții, Ca să pună la curent analfabeții Cu ce-a neglijat să-i pună Dumnezeu!... A murit dresorul de sticleți!... Dar ― Surpriză mare ― După ce-a murit, Guralivii cântăreți s-au răzvrătit, Declarând că-n cariera lor Nu mai au nevoie de un alt dresor!... Și din coliviile de sfoară Au zburat cu toții, să cânte-n stradă-afară... Și-au jurat solemn pe viitor, O completă libertate Pentru cântecele toate... Și sticleții toți ― Să cânte numai după capul lor!... A murit dresorul de sticleți!... Bine c-a murit la timp și el ― Căci era bătrân, Bețiv Și chel... Dar, la drept vorbind, era „dresor” ― Fiindcă, după moartea lui, sticleții Când au încercat din nou să cânte Numai după capul lor... Au dat „kix” cu toții, Și cântăreții S-au întors afoni în colivie!... S-au întors cu toții!... Dar ce folos ― Că dresorul ce-a murit n-a fost Cristos, Și dresorul mort nu mai învie!...


content:
lui Alexandru Cazaban În Pullman, cu 80 pe oră! Zburam, Și viteza sonoră Ne sparge urechea cu un Cake-Walk, Că toți călătorii ― Umane sfârleze ― Se lasă pe spate și-ncep să danseze Pe loc... În timp ce pe câmp se perindă, Ca într-un vechi ciob de oglindă, Copacii Și stâlpii de telegraf, De care s-agață toți norii de praf, Pe care căruța cu fân, din șosea, Nu-i lasă să meargă alături de ea!... Mizil... Monteoru... Buzău... Și Pullmanul nostru, cu 80 pe oră, Își bemolează viteza sonoră, Și-n gară, deodată, tăcut se oprește!... Probabil că Pullmanul știe Că-n gara Buzău drumul bun se sfârșește Și-ncepe de-acum drumul rău... Dar Pullmanul ― „Made in England” ― Glumește: „Ce-o fi... să fie!”... Și vesel pornește din nou ― Pornește cu aceeași viteză sonoră Și cu același obraznic ecou: „Cu 80 pe oră!”... „Cu 80 pe oră!”... Și drumul se-ntinde ca un gumelastic ― Lipsit și de spirit Și de simțul plastic ― O biată cireadă de vaci și viței Ne-ntâmpină-n gara de la Făurei, Iar gara pustie din Lacul-Sărat Ne anunță că „Lacul-Sărat” a... secat!... Păcat că în Pullman nu poți să vânezi Nimic din ce vezi!... Poți însă flirta Cu vecina ta ― Fardată anume pentru așa ceva!... Dar Pullmanu-i Pullman!... Stop!... Gara Brăila ― Gară cu bucluc... „Vezi rândunele se duc, Se scutură frunza de nuc, S-așterne bruma peste vii”... Peste părinți, Peste copii Și peste șlepurile noastre Din cimitirul Dunării albastre ― De la Brăila până la Sulina ― Unde le-a-nțepenit rugina, Că n-au fost șlepuri plutitoare Decât pe Dunăre ― Nu și pe mare!... În timp ce Pullmane terestre Și trenuri lungi accelerate Stopează azi, prin porturi, pe-nserate Și, vesele, sfidează prin ferestre Cârligul unui „?” (semn de întrebare) De care Tu ― călător numai pe mare ― Îți spânzuri zilnic... ziua viitoare!...


content:
Ei sunt cuminți... Eu sunt nebun... Dar cum Eu sunt ce-am fost mereu ― Poate că cel cuminte-s Eu ― Deși de câte ori le-o spun, Eu pentru Ei... sunt tot nebun... Eu mă urăsc că nu-s ca Ei... Eu îi iubesc că nu-s ca Mine... Ei beau Și mint fără rușine ― Și-n ochii prietenilor mei Trec drept nebun... că nu-s ca Ei... Lor nu le place-amanta Mea... Mie nu-mi place-amanta Lor... Ei văd cu ochii tuturor Femeia... Eu n-o pot vedea Decât cu-ai mei ― Amanta Mea... Dar cum din Ei toți numai Eu Nu sunt ca Ei, Am să mă duc De voia mea la balamuc ― Și fiindcă nu-mi va părea rău, Cumintele voi fi tot Eu!...


content:
Deși noi toți îi suntem frați Și toți îl ascultăm la fel ― Noi nu-i suntem decât argați, Căci l-am ales stăpân pe El!... Dar Eu, cum nu-i pot fi argat ― Deși noi toți suntem la fel ― De șorțul alb m-am dezbrăcat Și n-am mai ascultat de El... Dar azi, când simt că se cuvine Ca toți să-l ascultăm la fel ― Deși m-ascult numai pe mine, Eu nu m-ascult decât prin El!...


content:
lui Radu Cioculescu Ascultă, privește și taci!... Ascultă, să-nveți să vorbești, Privește, să-nveți să clădești. Și taci, să-nțelegi ce să faci... Ascultă, privește și taci! Când simți că păcatul te paște Și glasul Sirenei te fură, Tu pune-ți lacăt la gură Și-mploră doar sfintele moaște ― Când simți că păcatul te paște!... Când simți că dușmanul te-nvinge, Smulgându-ți din suflet credința, Așteaptă-ți tăcut biruința Și candela minții nu-ți stinge ― Când simți că dușmanul te-nvinge! Când brațele-ncep să te doară, De teamă să nu-mbătrânești, Rămâi tot cel care ești ― Aceeași piatră de moară ― Când brațele-ncep să te doară!... Iar când, cu ochii spre cer, Te-ntrebi ce-ai putea să mai faci, Ascultă, privește și taci!... Din brațe fă-ți aripi de fier Și zboară cu ele spre cer!...


content:
lui Vladimir Streinu Inimă ― ciutură spartă ― Cui mai duci apă la poartă, Dacă nimeni nu mai trece Să-ți soarbă din apa rece ― Apă bună de descântec De la ochi până la pântec?... Inimă ― ciutură goală ― Cine te spoi cu smoală Și te-ascunse în ogradă, Nimeni să nu te mai vadă, Ca să-ți mai cerșească apă Când de sete gura-i crapă? Inimă ― ciutura mea ― Dă-mi să beau, dar altceva, C-apa rece ți-au golit-o Toți cei care ți-au sorbit-o!... Dă-mi ce mi-ai păstrat doar mie ― Dă-mi un strop de apă vie!...


content:
lui Eugen Herovan Prevăd orașul pribegiei mele ― Neprețuit motiv de inspirare ― Cu-același Vodă Cuza tronând în piața mare, Îndurerat de-atâtea vremuri grele... Ștefan cel Sfânt și-arată buzduganul... Cu care-nspăimântase întreg aliotmanul... Miron Costin letopisețu-și scrie Cu sângele Moldovei ― izvor de apă vie... În jilțul lui, Asachi ― poet și fabulist ― Pledează și-astăzi pentru „curentul latinist”... În fața teatrului, Vasile Alecsandri Se-ntreabă ca Hamlet: „A fi sau... a nu fi?...” Mihail Kogâlniceanu, la Copou, Repetă un capitol istoric veșnic nou... Sărmanul Eminescu, într-un cearșaf de baie, Și-așteaptă epigonii flămânzi ca să-l despoaie, Și-n timp ce turnul Goliei se-ntreabă ce să facă ― Să-și plângă gloria defunctă sau să tacă ― Biserica ― minune unică ― Sfântul Sava, Ea singură-ți surâde, că-și re’nnoiește slava!... Mâhnit de-atâtea regăsiri în mine, Îmi lăcrimează ochii de ciudă și rușine, Și cum n-aud pe nimeni urându-mi „noapte bună”, Cobor tăcut spre gară, cu Iașii... mână-n mână!...


content:
lui Emanoil Bucuța Șoseaua urcă spre Voineasa, Iar Lotrul curge spre Brezoi... O fată și-a pierdut cămașa Prin fânul de curând cosit, Și-acum, în poarta casei, s-a proptit Să-și mai arate-o dată sânii goi Și trupul rumenit de soare Turiștilor înfometați De farmecul unei idile trecătoare În pitorescul munților Carpați... Așa sunt toate fetele la munte... În prima zi ― Oricare-ar fi ― Se lasă sărutate doar pe frunte... A doua zi, Până și cele mai ursuze Se lasă sărutate chiar pe buze... Iar în a treia Sau a patra zi Se lasă duse sub un brad Unde se-mpiedică, mai toate, Și leșinate-n brațe-ți cad, Ca niște biete curci plouate... Deși ― prin munți, în fiecare vară, La fel, turiștii urcă Iar fetele... coboară... Șoseaua urcă spre Voineasa Și Lotrul curge spre Brezoi... Iar mirele Și cu mireasa Din carul nou cu patru boi ― Un dar de ziua nunții lor ― Zâmbesc șireți Și fericiți, Că grație turiștilor Au fost uniți În vecii...vecilor!...


content:
lui Nicu Budurăscu Pornind din Lotru spre Cornet, Șoseaua urcă-ncet... încet... Ținându-se parcă de mână Cu linia ferată, O vecină, Ce-i pare totuși o străină, Fiindcă nu seamănă cu ea, O biată bătrână șosea Banală ― Dar națională!... Șoseaua urcă-ncet, ca de-obicei, Proptindu-se doar în copacii ei... Urcă tăcută Și timidă Ca o omidă... În timp ce linia ferată Urcă țipând, Parcă-ar fi beată, Ca și locomotiva „Malaxa”, A unui tren de marfă, Care ― Pornit din Piatra-Olt Spre Turnu-Roșu ― Când dă cu ochii, pe șosea, De câte-o țărăncuță Cam prostuță, Crezând că-și poate bate joc de ea Țipă sulemenindu-și coșul Cu fumul negrilor cărbuni, Ca o cocoană din elită Cu ochii plini de dinamită Scăpată dintr-o casă de nebuni. Doar Oltul ― apă blestemată ― Nu vrea să urce niciodată, Nici cu șoseaua demodată, Nici cu moderna linie ferată... El singur, săltăreț, coboară Spre Dunăre ― Dunărea noastră Cu apă multă Și albastră... Și coborând ― Iarnă sau vară ― Surâde fredonând la fel Ca orice egoist rebel, Același veșnic menuet Discret, Pe care nu-l dansează decât el!... La fel și-n viață... Uneori ― Dacă te urci Sau te cobori ― Cu-aceeași ură te privesc ai tăi, C-așa suntem cu toții ― Oameni răi!... Și-oricare-ar fi cel care urcă ― Dușmani Sau prieteni ― Toți îl spurcă... Iar când, întâmplător, coboară, Toți îl omoară!...


content:
Î. P. S. S. Tit Simedrea Mi-a ieșit în drum fantoma Omului bătut în cuie Și m-am întrebat ca Toma: ― El o fi? Sau, poate... nu e... Cine-a fost?... N-a fost decât Chipul unui om ― și-atât ― Chipul omului frumos Din năframa sfintei Veronica ... Dar pe mine m-a prins frica Și, cum sunt un om pios, În noaptea Vinerei Mari, M-am făcut din mare mic Și-am tăcut chitic. Căci pe buze-mi înghețase Numele celui răsfrânt Pe năframa de mătase, Care dibuia tăcut Printre marii cărturari Un tovarăș credincios Ca să-i țină de urât În mormânt!...


content:
Iartă-mă că te salut numai din ușă... Te-aș pofti și-n casă, Dar mi-e teamă Că-mi aduci aceeași veșnică păpușă Și același vechi refren de panoramă!... Iartă-mă că-ți spun ce cuget, Moș Crăciun... Dar eu ― zău ― nu văd de ce mai vii!... Ce folos că ești bătrân Și-ai suflet bun, Dacă-n tolbă n-ai decât minciuni pentru copii!... Nu-ți pierde timpul cu povești Pentru cei ce nu mai cred în ele... Tu ― e drept ― n-ai fost decât așa cum ești ― Omul cu păpuși de porțelan Și acadele... Dar eu nu mai sunt copilul de-altădată, Să mă-ncânt numai de chipuri ce se șterg ― Mie-mi trebuie-o femeie adevărată, Nu femei-păpuși de Nürenberg!... Iată!... Asta este tot ce-am avut să-ți spun... Și ți-am spus, să știi și tu ce-aș vrea!... Ține minte, Ține minte, Moș Crăciun... Și la anul, dacă vii din nou, să-mi vii cu Ea!...


content:
lui Gicu Nu sunt ce par a fi ― Nu sunt Nimic din ce-aș fi vrut să fiu!... Dar fiindcă m-am născut fără să știu, Sau prea curând, Sau poate prea târziu... M-am resemnat, ca orice bun creștin, Și n-am rămas decât... Cel care sunt!... Sunt cel din urmă strop de vin Din rustica ulcică de pământ Pe care l-au sorbit pe rând Cinci generații de olteni ― Cei mai de seamă podgoreni, Dintre moșneni Și orășeni ― Strămoșii mei, care-au murit cântând: „Oltule... râu blestemat... Ce vii așa turburat”... Dar Oltul i-a plătit la fel Cum l-au cântat și ei pe el... Și cum ― mi-e martor Dumnezeu ― Astăzi, nu-l mai cânt decât eu!... Pe mine, însă ― Ce păcat Că vinul vechi, de Drăgășani, M-a întinerit cu trei sute de ani, Când fetele din Slatina Cu ochii mari cât strachina, De câte ori le-am sărutat, M-au blestemat Să-mi pierd cu mințile Și datina, Să nu mai fiu cel care sunt Cu-adevărat, Și ca să fiu pe placul lor, Să le sărut doar la... culesul viilor, În zvonul glumelor zvârlite-n vânt Pe care Oltul, când le prinde ― Oricât ar fi de turbure ― Se limpezește Și se-ntinde Cu ele până-n Dunăre!... La fel și eu, ca orice bun creștin, Pe malul Oltului, cândva, Mă voi întinde tot așa, Când cel din urmă strop de vin Îl voi sorbi tot din ulcica mea, Nu din paharul de argint, al altuia ― Pahar străin!... Și-abia atunci voi fi cu-adevărat Cel care-am fost ― Un nou crucificat ― În vecii vecilor... Amin!...


content:
lui Al. Tzigara-Samurcaș Pe scara sufletului meu M-am întâlnit cu bunul Dumnezeu ― Eu coboram mâhnit din conștiința mea, Iar El urca surâzător spre ea!... Și ne-am oprit la jumătatea scării Încrucișându-ne în clipa-ntâmpinării Săgețile perechilor de ochi ca de-obicei ― Ah! ochii Lui cum seamănă cu ochii mei! Pe scara sufletului meu M-am întâlnit din nou cu Dumnezeu ― El cobora solemn din conștiința mea, Iar Eu urcam surâzător spre ea!...


content:
lui Nicu Herăscu Ce regăsire triumfală după un sfert de veac aproape!... Îți mai aduci aminte, mare, de-Argonautul epigon Ce-ți fragmenta imensitatea Într-un caiet de versuri șchioape Și-ți profana tridentul clasic cu simple urme de creion? Aceeași rece-mbrățișare de-albastru, violet și verde, Aceeași mută întrebare „de ce”, „de unde”, și „de când”, Și-aceeași inutilă goană spre orizontul ce se pierde În golul circomflex din care pornesc Sirenele cântând. Te regăsesc aceeași mare, cu-aceeași tragică poveste, Cu-aceleași vânturi vagabonde, Cu-aceeași lună cap de mort Și-același glas care mă cheamă, ― Deși mi-ascunde cine este: „Sosesc corăbiile, vino, să le vedem cum intră-n port”.


content:
Știți voi ce sunt versurile mele? Zboruri în „zigzag” de rândunele, Zboruri fragmentate, Rupte Și-nnodate Ca să poată fi de toți cântate, Nu citite pe sub gene ― Pui golași de vrăbii fără pene... Dar voi nu știți nici măcar silabisa Zborurile-acestea, smulse din inima mea! Nu știți că din zborul versurilor mele, Se-ntregesc perechile rebele Și că-n ochii celor care mi le cântă, Strălucesc scântei de aur, ce-nspăimântă Pe cei care mi le-ascultă-ntâia oară, Măcinându-se ca grâul sub piatra de moară!... Versurile mele?... Semne de-ntrebare Pentru-abecedarul vieții viitoare... Versurile mele? Stropi de apă vie Și ploaie de stele Pentru veșnicie!...


content:
lui Scarlat Struțeanu Azi-noapte, Diavolul din mine ― Un diavol ce pretinde-a fi profet ― M-a luat cu vorba-ncet... încet... Și m-a băgat în tainele divine, Pe care eu ― spun drept ― mi-e frică Să nu care cumva să le-nțeleg, Fiindcă sunt taine care ― când se strică ― Nu se mai dreg... De-aceea nici nu sunt prea lămurit Asupra celor ce mi-a povestit... Dar cum azi-noapte Diavolul din mine Vorbea ca un profet adevărat, Să nu-l ascult deloc mi-a fost rușine, Și curios, ca orice om, i-am suportat Năzbâtia cu care m-a-ngrozit De la-nceput și până la sfârșit... Mi-a spus că-n viață trebuie să știi Ce nu știu decât morții Când pleacă dintre vii, Să știi că dacă-ntâmplător vei fi flămând, Să nu te-arăți bogaților așa cum ești, Să nu te-audă prietenii plângând, Să nu-ntinzi mâna dreaptă să cerșești Femeilor ce ți-au păpat avutul, Să nu-ți compari prezentul cu trecutul, Să nu blestemi... și să nu faci Nimic mai mult decât ce face mutul: Să taci, să taci, să taci... Și iar să taci... Iar când vei amuți complect, Ca orice-autohton fără defect, Tăcerea, care-i aur controlat, Te va-ndrepta spre lozul cu noroc, Iar tu ― un simplu sâmbure de-alună ― Te vei schimba-ntr-un sâmbure de foc... Și Diavolul din mine sfârși cu... „Noapte bună!”...


content:
A fost cândva un „Cineva” ― Un „Cineva” așa prostuț, Că-n nopțile cu lună plină se trudea Să scoată pe furiș luna din puț Cu ciutura... Și totuși, acest „Cineva” ― Deși „copilul nimănui” ― Se socotea-n prostia sa Născut din zborul minții lui, Nu conceput Numai din lut, Cum l-învățase Biblia... Și-nfuriat că Dumnezeu Nu-l modelase după chipul său ― Ca pe Adam ― A strănutat Și s-a-narmat Cu-o bardă de oțel călit Cu care singur și-a cioplit Și palmele, Și tălpile, Și capul, Și ideile, Și inima, Și sufletul, Și gura, Și răsunetul Minciunii trâmbițată prin văzduh, Că „El” e frate bun cu „Sfântul Duh”... Dar ce păcat... că-n ziua când pleda Că-n lume singur „El” e „Cineva”, Și jubila că-n veci n-are să fie Decât același strop de „apă vie” ― N-a fost decât un mare... „foc de paie” Pe care primul strop de ploaie L-a stins, ca să nu mai rămână Nimic din „El”, Decât aceeași rece mână De țărână ― În cimitirul „Pătrunjel!”...


content:
În mine, În tine Și-n el Inima cântă Și plânge la fel... Cântă Și plânge Înfiptă în noi ― Cântă cu clipa în care ne naștem Și plânge cu clipa de-apoi... Când cântă cu ploaia Ne-nchidem odaia... Când plânge cu vântul Ne-nchidem mormântul Tustrei, și, la fel, Și-n mine, Și-n tine, Și-n el!...


content:
profesorului Vasile Vartolomei Ce-am fost cândva azi nu mai sânt... Dar ce sunt azi îmi pare rău Că n-am putut să fiu mereu ― Același cântăreț cu chip de Sfânt... Când am urât am fost iubit, Când am iubit am fost urât... Și-n viață n-am cântat decât Romanța Celui răstignit... Tot ce-am sperat rămas-a vis, Și-am dobândit ce n-am visat... Dar ce-am fost ieri am și uitat ― Un titlu de volum nescris... Și-azi, dacă sunt un chip de Sfânt, Așa m-a vrut, pesemne, Dumnezeu ― Să fiu tot altul... Și să-l cânt mereu Pe cel ce-am fost cândva, dar nu mai sunt...


content:
Stăpâna mea, învață-mă să plâng, Așa cum până astăzi n-am plâns încă ― Să plâng, dar să nu mă mai frâng Ca Prometeu, legat de stâncă... Să plâng și eu ca biblicul Adam Gonit de Dumnezeu din Paradis, În clipa când, cu Eva, ne trudeam Să descifrăm întâiul nostru vis... Învață-mă să-mi plâng ca Boabdil Grenada vieții mele din trecut, Pierdută-n clipa când ― un biet copil ― Mi-o apăram cu-o suliță și-un scut... Și dacă-n viață n-am putut citi Ce-i încrustat pe fruntea tuturor, Ca și Hamlet, „A fi sau nu a fi?...”, Stăpâna mea, învață-mă să mor!...


content:
Aștepți pe cineva? Nu știi pe cine? Sau nu te-aștepți decât pe tine Să te-nfruptezi din ce ți se cuvine? Nu știi că azi sau mâine ― Vrei, nu vrei ― N-aștepți decât sosirea Ei? Și oricine-ai fost Sau vei mai fi, Sosirea celei nechemate ― Fie că-ți bate-n geam în zori de zi, Fie că-ți intră-n casă-n miez de noapte ― Exact în clipa când ți-apare, Doar te sărută și... Dispare!...


content:
lui Const. Tonegaru În port a ancorat un vas fantomă Cu trei catarguri frânte Și cu prora Zdrobită Și desfigurată, ca un craniu De sinucis intrat în comă... Îl recunosc!... Pe puntea lui, odată, Am navigat cu Cristofor Columb Spre insula cu mine de platină De aur, De aramă Și de plumb... Și ancorele pline de rugină Le-am aruncat în rada unui port Cu apele opace ca opacul Decolorat al ochiului de mort ... Îl recunosc!... Pe puntea lui, odată, Am navigat spre vechiul continent, Purtând mândria luptei câștigate Sub veselele lui pavilioane În noul continent Din Occident... Și toate bogățiile furate Din insula cu mine de platină, De aur, De aramă Și de plumb Le-am debarcat cu Cristofor Columb În Monarhia celor trei Coroane!... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . În port a ancorat un vas fantomă... Îl recunosc ― Dar unde-i căpitanul? Și mateloții unde-au debarcat?... Pe punte te sufocă o aromă De sânge tropical, Iar cabestanul Suspină ca un matelot înjunghiat!...


content:
Toți vă grăbiți să vă luați înainte, Deși știți că-n viață stați pe loc, Iar singurul vostru mare noroc E doar același veșnic „blid de linte”. Toți știți că v-admirați cu ură, Sorbindu-vă cu ochii-nduioșați ― Că, deși frați, voi nu vă sunteți frați Și nu schimbați decât ocări pe gură... Toți știți că-n viață vă jurați credință Și faceți cruci numai cu mâna dreaptă, Când nebunia cea mai înțeleaptă E să n-aveți nici pic de conștiință... Zadarnic vă mințiți, că fericirea N-așteaptă decât să vă bată-n geam, Când știți că toți sunteți copiii lui Adam Și nimănui nu-i va surâde nemurirea!...


content:
lui D. Karnabatt Ce veche ― Și totuși, ce nouă ― Ne pare și-astăzi, udă de rouă, „Romanța zilelor de ieri” ― Romanța primelor dureri Și-a nesfârșitelor înfrângeri!... Ce demoni cu aripi de îngeri Se furișază ― noapte după noapte ― Prin camerele noastre de culcare, Trezindu-ne din somn pe fiecare Cu-aceleași repetate șoapte, Cu care-n zorii zilelor de ieri Epilogam nebunele plăceri, Defuncte astăzi pentru totdeauna... Păcat că n-am putut păstra nici una!... Dar noi ― copiii nimănui Copiii zilelor de post ― Ca să putem trăi cu-adevărat, Ne-am spânzurat ghitarele în cui Și ne-am vândut măgarilor „sub cost”... C-așa ― pesemne ― ne-a fost dat, Deși morți, să rămânem și-azi Aceiași cântăreți nomazi ― Fantomele medievalilor „truveri”, În ale căror stanțe Doar minciuna „Romanței zilelor de ieri”, De astăzi Și de totdeauna ― Păcatul sfânt al tuturor „Truverilor” ― Trăiește-n vecii... vecilor!...


content:
pictorului Ștefan Popescu Tehura ― neagră orhidee ― Nu ești nici floare, Nici femeie!... Dar, orice-ai fi ― așa cum ești ― Nu-ți cer să-mi juri că mă iubești... Nu-ți cer nimic din ce-ai jurat Lui Paul Gauguin ― Zugravul tău tahitizat ― Pe care-abia sosit în Paradis Tu l-ai mințit Și l-ai ucis Cu-același biblic „fruct oprit”... Pacificul mi-e martor credincios Că sufletul ți-e-ntors pe dos... Nu-mi jura, deci, că mă iubești, Nu-mi jura, căci așa cum ești ― O biată insulară jucărie Cu zece șiruri de mărgean la gât ― Când juri că știi Tot ce nu știi, Tu nu ești altceva decât Un strop de tropicală nebunie Într-un vârtej marin de apă vie... Iar mâine-n zori când voi pleca Nu te-ntrista Că-mi vei sfârși tu singură romanța... Nu te-ntrista, fiindcă și eu ― Mi-e martor bunul Dumnezeu ― Tot singur voi sfârși-o-n Franța...


content:
lui George Tutoveanu În care zi din calendar Ne-am întâlnit o dată doar, În fața unui mic bazar Dintr-un oraș oriental ― Bazar cu marfa pe trotuar, Ca-ntr-un ajun de carnaval? În care zi din calendar, În fața mea un mic bazar, Când eu ― un biet cumpărător ― Iar tu ― o biată vânzătoare ― Cu ochii noștri de fosfor Ne-am tocmit prima sărutare? În care zi din calendar Ne-am îngropat ca-ntr-un bazar, Și lacrimile ochilor Din ochii noștri de fosfor, Și măștile de carnaval, Cu-ntregul fast oriental, Și visul nostru pe Bosfor?... În care zi din calendar Și-n fața cărui mic bazar Dintr-un oraș oriental, Ne-am întâlnit Și ne-am iubit, În visurile noastre doar. Ca-ntr-un final de carnaval?...


content:
Vreți să vă spun cine sunt eu?... Un pod cu chip de curcubeu ― Un curcubeu multicolor, Armonizat pe placul tuturor!... Cei mai mulți ― Proștii ― Cred că sânt Aureola unui sfânt... Iar cei mai puțini ― Cei cuminți ― Cei care nu se-ncred în sfinți, M-asigură că sunt un pod, Pe care regele Irod ― Un rege mândru Și stupid ― A vrut să-l construiască-n vid... Dar Dumnezeu l-a pedepsit, Căci a murit, Lăsându-și podul nesfârșit Exact când reușise să-l îndoaie Cu cei din urmă stropi de ploaie Schimbați în lacrime solare, Ca orice pod fără picioare. Și totuși, acest pod sunt eu ― Un pod cu chip de curcubeu!...


content:
De când dușmanii țării ne arseră palatul, De-atunci rămas-am singur ― Vai!... Ce spectacol jalnic... Turiști din țări străine vin doar s-admire patul În care-și va da duhul și cel din urmă paznic... Pe-naltele terase de piatră, statui sparte Privesc îndoliate castanii triști Și goi... Iar vântul ― Glasul toamnei, prevestitor de moarte ― Le-ngroapă goliciunea în maldăre de foi... Cândva pe-aici fu viață Cu cântece Și glume... Dar azi din cântăreții de ieri N-a mai rămas Decât o cioară ― Cioclu venit din altă lume ― Ce croncăne obraznic de-așa măreț popas...


content:
lui Codiță Osiceanu Hotelul cu firma „La Wilhelm cel Mare” Dim medievalul oraș teuton, Cu sfânta Maria deasupra intrării, Scăldată-n lumină de opt lampadare, Hotelul cu hall-ul ― perfect hexagon ― Și geamuri rotunde și-albastre, Prin care ― De mână cu visele noastre ― Pătrunde timidă tristețea-nserării Pe mobile negre și triste de nuc, Și vechi ilustrații, tăiate din Jugend ― Sirene de Boecklin Și satiri de Stuck ― Hotelul în care purtat-am o vară Cea mai plăcută și sfântă povară, Citindu-i pe Heine și Nietzsche, Traduși ― Ca două viori sub același arcuș ― În limba-nflorată Și-n stilul sever ― O limbă-mpletită din sfârcuri de bice În care, pe vremuri, scrisese Voltaire, Pe care-l citise și Heine, și Nietzsche... Hotelul acesta ― Citesc în jurnal ― Azi este spital! Spital ― gazda morții Cu „Crucea Genevei” Chiar deasupra porții. Hotelul cu hall-ul perfect hexagon Din medievalul oraș teuton, Azi este refugiul defuncților vii, Ce-și mângâie gheara de vultur crispată Pe hainele lor cenușii ― O „Cruce de fier” Pătată de sânge pe front Și spălată Cu trei picături de eter... Hotelul? Aceeași eternă-ntrebare... Spitalul? Aceeași prevestire tristă... Hotelul cu firma „La Wilhelm cel Mare” Azi... nu mai există!


content:
Plouă!... Zi și noapte, plouă ― Ploaie veche, Ploaie nouă, Ploaie-n rate Calculate De cerescul cămătar, Și la termen, achitate ― Să ne spele de păcate După noul calendar... Ploaia Sfântului Ilie Abia stă... Și-cepe iar!... Parcă-ar fi o păpădie Ca barba Sfinției sale ― Barbă fără-asemănare, Ce se spulberă-n spirale, Peste „România Mare”, Pe care Sfântul Ilie Ar fi luat-o cu chirie Pentru... hidroterapie!... Plouă!... Zi și noapte, plouă... Plouă-așa cum se știe Să mai fi plouat cândva... Ca și cum Sfinția sa N-ar fi om de omenie, Și-ar fi ― Doamne!... Cum să zic?... Om ca noi ― la suflet mic ― Om adică, cu păcat, Nu chiar sfânt adevărat... Plouă!... Zi și noapte, plouă... Plouă-așa ca și cum ploaia N-ar fi ploaie, ci... potop!... Stop, Sfinte Ilie... Stop!... Domolește-ți telegarii Și mai crapă-ți barba-n două, Că de când tot plouă... plouă, Ploaie veche, Ploaie nouă, Ne-au murit toți cărturarii De ftizie, Și-n spital Nu ne-a mai rămas decât Un opet, cu-o tuse-n gât Ca o strofă de... cristal!... Nu-l lăsa, Sfinte, să moară, Că-i păcat de-așa comoară!... Nu-l lăsa să moară-n ploaie Ca pe biată cucuvaie... Iar de-o fi să fie-așa Cum socoți Sfinția ta, Vreau să zic Să-l pedepsești Pentru faptele-i lumești, Dă-i cerneală și hârtie Și-un consemn ceresc, Să-și scrie Ultima lui poezie: Ploaia Sfântului Ilie!...


content:
Plouă strâmb Și fals, Plouă tâmpit ― Plouă cum ploua-ntr-o zi la Londra Când sorbeam un vermut sec Cu Anny Ondra Într-un bar pe Piccadilly Street... Plouă ca și cum o stropitoare Ar uda, pripită, verzile peluze Inventate-anume ca s-amuze Lorzii beți de whisky Și morți după soare... Plouă ca și cum stropii de ploaie N-ar fi decât stropi de nădușală Ce s-ar scurge de pe Anny Ondra goală Când se-ncuie cu boxerul în odaie... Plouă, Plouă, Toată ziua plouă, Plouă ca-ntr-o baltă fără fund ― Baltă-n care ― Ofelia și Hamlet Se ascund Să-i procure lui Shakespeare O dramă nouă...


content:
Doamne! Ce-am pățit aseară!... De-a fost faptă de ocară, Să mă ierți, că-i vina Ta, Fiindcă Tu ai vrut-o așa?... Cineva ― Dar nu știu cine, O păpușă automată ― A intrat fără să bată În odaia mea... A intrat fără rușine ― Goală toată, Indecentă Ca Ofelia dementă, Și râzând Ha, ha, ha, ha!... S-a trântit pe canapea Lângă mine, Ca o viespe-ntărâtată Pe un tort de ciocolată!... Doamne, Doamne!... Ce rușine!... Dar eu ce puteam să-i fac?... Să-i dau brânci? S-o strâng de gât? S-o omor?... Sau să-i dau pace? Nu puteam să fac decât Să-nchid ochii Și să tac... Că păpușii n-ai ce-i face, Și păpușa, dacă vrea, Mori cu zile pentru ea!... Cine ești, păpușă mică, Cu ochi verzi de levănțică Și cu unghii de urzică?... Cine ești, păpușă blondă, Cu prezența vagabondă Când p-aici... Când pe colea ― Până și-n odaia mea?... Cine ești Și ce poftești? Vrei odaie cu chirie. Sau un loc pentru vecie?... Păpușică prost crescută ― Ochi căscați Și gură mută ― De ce taci și nu vorbești?... Sau, ca zâna din povești, Nici tu nu știi cine ești?... Fii cuminte... Și-nțelege Că păpușa, când se strică,S-a sfârșit, Nu se mai drege Chiar când este-o păpușică Cum ești tu ― Păpușă mică, Cu prezența indecentă, Ca Ofelia dementă... Fii cuminte... Și-astă-seară, Nu mai hoinări pe-afară Ca o biată „pierde-vară”. Fii cuminte Și, mai bine, Stai pe loc, nu mai pleca!... Stai colea, Pe canapea ― Lângă mine... Uite-așa!... Ca păpușile-n vitrine Sau ca sfintele creștine Când Cristos le convertea!... Și de milă ― că era, Biata fată, Goală toată... Și n-avea nimic pe ea, Nici măcar o pijama... ― I-am împrumutat pe-a mea!... Iată vina mea de-aseară ― Mai mult vină literară!... Dar de-aseară, Doamne sfinte, Păpușica e cuminte!...


content:
De ce mi-ai promis că vii Cu buzele-ți arămii, Când știai c-ai să mă minți Cu aceiași zece dinți Cu care m-ai sărutat Când din „Moși” ți-am cumpărat Un flacon de „Ton Sourire” Și-o cutie de rahat „Hagi Bekir”?... De ce mi-ai jurat solemn Pe icoanele de lemn Și-ai promis lui Dumnezeu C-ai să mă iubești mereu, Când tu ne-ai mințit la fel Și pe mine, Și pe El?... De ce taci? Cum?... Tu nu știi Că fetița mincinoasă Chiar când este-așa frumoasă Și cochetă Cum ești tu ― Vânzătoare la „Bon Goût” ― Nu mai merită să fie Nici dorită, Nici iubită, Nici subiect de poezie Într-o mică prăvălie Cu mantouri Și rochițe Scoțiene Și pestrițe? Nu ți-a fost măcar rușine, Când știai că n-ai să vii, Să-mi mănânci două cutii Cu „praline”, Alta cu „marons glacées” Și nu mai știu încă ce ― Că tu prea mănânci de toate, Prea ai pofte asortate!... Aoleo... și vai de mine!... Ce să mai fac eu din tine? Că de ieri nu te iert, Ba chiar să te și blestem, Că de tine nu mă tem... Ce te fac eu nu-i secret ― Te fac „cu ou și oțet” Și, dacă-ar fi să te-ntorci, Te fac „albie de porci”, Cum se face-n Făgădău... Și-apoi rog pe Dumnezeu Să te facă și mai rău Decât ce te făcui eu!...


content:
S-a sinucis un anonim!... Un „fapt divers”, și-atâta tot... Căci anonimii, precum știm, Nu fac nici ei decât ce pot ― Unii pleacă, Alții vin... Un anonim pe lume mai puțin, Un mort mai mult în cimitir, Și bietul om a fost scutit de bir!... S-a sinucis un anonim... S-a sinucis, după cât știm, Într-o mansardă de hotel ― Hotel modern, cu ascensor, Ca mortul să coboare-n stradă mai ușor!... S-a sinucis fiindcă iubea Pe cineva... Pe cine? Nu se poate spune... O anonimă ca și el, Pe care-a vrut să se răzbune, Probabil, fiindcă-l înșela... Sau, poate... numai bănuia, Căci fapta n-a fost confirmată Nici chiar de anonima arestată. Interogată, Judecată, Și... achitată!... S-a sinucis un anonim!... Și-atâta tot!... Povestea lui, Povestea capetelor cu cucui, Povestea noastră,-a tuturor, Povestea anonimilor!... S-a sinucis un anonim!... Dar, lucrul nemaipomenit, Cadavrul lui a dispărut Ca o cometă-n infinit, Și n-a mai apărut, Așa c-anunțul mortuar N-a mai ieșit nici el de sub tipar... Și-a doua zi gazetele n-au scris Nici un cuvânt de bietul sinucis!... Doar mai târziu, când s-a aflat Anume ce s-a întâmplat, Întreaga presă s-a cutremurat!... Acum, se știe-n mod precis Că anonimul sinucis De anonima lui a fost furat, De teamă să n-o facă de rușine Când în oraș s-ar fi aflat Exact ce-a fost: O anonimă care-ncepe bine Și-un anonim care sfârșește prost!... Deci anonima cu pricina, Voind să-și ispășească vina, L-a dus la ea acasă pe furiș, Și-n toiul nopții l-a-ngropat Într-un alcov luxos și parfumat, În care alți trei sinuciși ― La fel, tustrei, tot pentru ea ― Îl așteptau pe-al patrulea... Ba poate chiar pe-al cincilea... Și-al șaselea... Și-al șaptelea... Și-al optulea... Et caetera... Et caetera... Și-abia atunci gazetele au scris Un necorolog cu litere aldine, Și-au scris solemn Și grav, Ca să se știe De orișicine Că anonimul sinucis N-a fost decât o biată jucărie, Căzută-n gheara altei jucării... Sau, dacă vreți, Doi diavoli de copii, Copii precoci ― O fată Și-un băiat ― Ce-au încercat Să iasă din anonimat Prin acest „fapt divers” adevărat... Dar care, vai!... n-a existat Decât în fantezia mea Și-a celor care-mi vor ierta Curajul de-a-i fi convertit Să mă citească până la sfârșit!...


content:
Din nou revăd pădurea în care împreună Cu tine rătăcit-am în nopțile cu lună Și banca solitară pierdută-n flori albastre Pe care-ades stătut-am strângându-ne de mână Uimiți de sfântă vraje a fericirii noastre. Azi dragostea ni-i moartă, și banca-i părăsită, De vântu’ rece-al toamnei pădurea-i desfrunzită Copacii-și clatin vârful și crengile își frâng Și eu și ea-mbrăca-vom de-acum haina cernită Pădurea-și plânge frunza și eu dragostea mi-o plâng.


content:
Din turla mănăstirii ascunsă după stâncă Răsunete de clopot vestesc de-nmormântare Mai triste și lugubre se pierd în depărtare În văile adânci. În dosul mănăstirii doi frați o groapă sapă Abia lovesc pământul. De soare sunt pârliți În negrele lor rase par umbre și-s slăbiți De-atâta post. Mănâncă doar pâine și beau apă. Târziu din mănăstire toți frații ies. Pe sus, Pe umeri duc sicriul al unui frate mort, Cu pași mărunți la groapă, în cântece îl port Și-n urmă-o cruce-nseamnă viața ce-a apus... În preajma mănăstirii e iar tăcere-adâncă Sub candele aprinse se odihnesc de veci Atâția frați. În vale izvorul cu-ape reci Mai șopotește încă.


content:
Cum se deșir din strașina-nvechită Și picur jos broboanele de ploaie!... Un paltin tânăr crengile și-ndoaie Ai crede că își frânge vreo iubită. Tăcerea casei-mi pare mai greoaie Și mă dezgustă viața netrăită Și fără sens... Pe fiece clipită Mai scad din partea vremii câte-o foaie. Aș vrea să prind a gândului aripă Să pot s-o țin în loc măcar o clipă, Să-mi mângâie viața-ntunecată... Și o aștept... dar nu știu... o să-mi vină? Mi-e dor de ea... mi-e dor de luna plină A nopților din vremile de-alt’dată.


content:
Când am pornit, știam doar că-i departe Și-i tare greu de-ajuns unde voiam; Dar unde-i acel unde nu știam Căci nu-l găsisem încă-n nici o carte. Pe drumuri lungi și vechi, bătătorite De-atâția mulți porniți ’naintea mea, Am colindat călăuzit de-o stea ― Icoana unei lumi întrezărite, Dar într-o zi o fată ― bat-o focul ― Mi-a-ntors din cale pasul obosit... ― Unde-aș fi fost de nu m-aș fi oprit Și nu mi-aș fi vândut ei tot norocul?...


content:
Toamnă... Vântul se strecoară Șuierând pe lângă zid Și mă roagă să-i deschid Că-mi aduce vești din țară. Vești din țară!... De la cine? De la ei ori de la ea? Să mai fie cineva Ca să-ntrebe și-azi de mine? Du-te, vântule, grăbește, Și le spune c-ai aflat Cum că cel de mult plecat A murit, nu mai trăiește; C-ai bătut în lung, și-n lat, Răscolind întreg pământul Și că n-ai găsit mormântul Celui mort, dar ne’ngropat!


content:
Toamna-mi scutură castanii din grădină și pe cer Norii strâng de gât pătratul de senin rămas stingher, Iar în vale, furtunoasă, pe subt țărmul nalt și drept Trece marea și mă-ntreabă de ce-ntârzii, ce aștept?... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Era tot o zi de toamnă când plecam întâia oară Să visez sub alte ceruri și să plâng în altă țară. Să-mi aduc aminte, parcă fu mai ieri când am plecat, Nu era la gară nimeni... nimeni nu știa din sat... Ce le pasă lor de unul ce se duce când rămân Ceilalți toți să-și strângă banii și iubitele la sân? Ce le pasă dacă unul dintr-ai lor s-a-nstrăinat Și-o să moară pe-alte drumuri, când femeile din sat Sunt ca ei și-i fac să uite pe cei morți și când cei morți Nu se mai strecor în taină pe șosea, pe lângă porți?... Ce le pasă lor?... Nici unul dintre cei rămași nu poate Să cuprindă necuprinsul țărmurilor depărtate Și nici poate-a-și da cu gândul că afar’ de satul lui Mai sunt și-alte sate-n lume cu femei și bani destui... Și de-o fi să mă-ntorc iarăși, iarăși să mă vază-n sat N-o să vrea să creadă nimeni că sunt eu ― că-i cel plecat; Nimeni n-o să mă cunoască și-ochii reci ai tuturor Vor privi-ncruntați streinul poposit în satul lor... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Du-mă, mare, tu ce-alt’dată m-ai purtat de-atâtea ori De cu ziuă până-n noapte și din noapte până-n zori Și mi-ai dat să beau otrava dulce-a ducerii-n neștire Și m-ai legănat în visuri, în extaz și-n nesimțire; Du-mă iar în zarea-n care tu doar poți să mă mai duci Și mă-ngroapă-n cimitirul fără flori și fără cruci...


content:
Îmbătrânești, și versul tău Îmbătrânește ca și tine; Cântai odată mult mai bine Dar astăzi tot ce cânți e rău. Alt’dată cântecele tale O lume-ntreagă le-nvăța Și satul tot te îndrăgea Dar astăzi cine-ți iese-n cale? Nu simți cum cântecu-i sfârșit Și-n țitera dezacordată Zac moarte pentru lumea toată Tot ce-ai cântat, tot ce-ai iubit?


content:
În ochii tăi ca-n două oglinzi însuflețite Amurgul își răsfrânge privirea-nsângerată Și ochii tăi sunt roșii ca două flori de mac Plutind împerecheate pe luciul unui lac. În ochii tăi amurgul, ușor, pe nesimțite, Se stinge ca lumina din candela uitată Și ochii tăi din roșii se-ntunecă și par Doi ochi tăcuți de sfântă pictați într-un altar.


content:
Din Orientul plin de soare, De flori, De fructe aromate Și de povești neterminate, Din Orientul plin de soare Și maladii molipsitoare, În portul ce-și deschide rada Ca două albe maxilare Ce-așteaptă să-și înghită prada Cotidiană de vapoare ― Din Orientul plin de soare Și din bogata lui risipă Împrospătată zi și noapte ― De ani de zile nu mai vine Nimic, Nici flori, Nici fructe coapte Și nici tutunul blond de pipă Stropit cu apă de smochine... De ani de zile nu mai vine Nimic din Orient În zare Convalescențele marine Plutesc în ritmuri funerare, Plutesc aducerile-aminte Cu legendarele dezastre, Iar noile presimțeminte Ce-apar din golurile-albastre, Schițează în nedumerirea Necunoscutului din larg Un gest ce-amână-n veci fantoma Multașteptatului catarg. Și grave ca niște Sybile Ce rătăcesc pe Euxin Rostesc: ― Trec zile după zile Și-argonauții nu mai vin.


content:
Tu ești ce n-a fost încă oul din câte Ouă vor mai fi, Tu ești bazarul de surprize pentru Amante Și copii, Ești simetria maritimă A două stridii-mpreunate, Ești frenezia unui zero Prins în contururi crenelate, Ești taina primelor mistere, Himera primului cuvânt, Ești spasmul Lenea și dezgustul Netălmăcitului avânt Când panglicele te-nfășoară Într-un simbol de veselie, Parcă ești capul lui Othello Când e bolnav de nevralgie! În burta ta Cea mai superbă din pântecele care mint, Am strecurat în perspectivă Trei trepieduri de argint, Trei madrigale inutile din Patru puncte cardinale, Trei bibelouri musulmane Cu Vagi culori orientale, Trei măști de bronz sculptate-n stâncă: Mozart, Beethoven și Chopin Și trei flacoane cu miresme Occidentale de Guerlain... În burta ta, Cea mai superbă din burțile de ciocolată, Am strecurat trei tamburine, Trei stampe Și-un pachet de vată, Volumele lui „Pirandello” „Les fleurs du mal” Și-apoi în van Am strecurat și trei mimoze, Patru foteluri Și-un pian!... Și te-am purtat ca pe un rege Prin Lesbos Roma și Corint, În iahtul nou cu trei catarguri De alabastru și argint. Și te-am împodobit cu panglici De roz, De bleu, De violet, Ca să pricepi atunci prin tine Simbolul unui triolet. Voiam să te ofer Rozinei, cucernic În iubire, ca o Supremă jertfă de sperare Extras din cupe de cacao! Dar deodată în tăcerea de spectru verde A agatei Un matelot tușea la proră În do majorul Traviatei... Căci te mâncase el, tiranul, crezând că ești Ca alte ouă! Era în anul una mie și nouă sute două și nouă!...


content:
La marginea apei, cu sălcii și plopi, Trei gropari, azi-noapte, au săpat trei gropi... Una pentru mine, Una pentru tine, Și-alta pentru cine nu se știe încă, Fiindcă-a treia groapă este mai adâncă Decât cele două Pregătite nouă ― Paturi noi în care vom dormi pe veci Înveliți în umbră și-n cearceafuri reci. Dar în groapa treia - Doamne!... Cine știe Cu ce mort dormi-vom în tovărășie! Vai, ce groapă-adâncă!... Vai, ce groapă mare!... Parc-ar vrea să-nghită mortul în picioare, Nu cu floarea-n gură, ci culcat pe spate Cum l-azvârliră cioclii în eternitate! Cine-o fi vecinul nostru de-azi ’nainte? Mort cu mintea-ntreagă sau scrântit la minte? Vorbăreț ca ploaia? Arțăgos ca vântul? Sau tăcut ca mutul ― Mânca-l-ar pământul!... Cine-o să ne țină de urât? Cu cine Vom vorbi-mpreună de rău sau de bine Rudele și-amicii Care-au să ne-ngroape Cu „rouge-feu” pe buze Și „noir-mat” pe pleoape?... Cine-o să ne-ntrebe, ce-am făcut în viață? Când sfârșirăm piesa? Dis-de-dimineață, Sau în miezul zilei, Sau mai pe-nserate, Sau când bate toaca, noaptea jumătate?... Cine-o să ne-ntrebe cine-am fost? Și cine Va-nțelege-n fine, că Tu cu Mine N-am fost decât niște anonimi Și-n lume N-am plâns niciodată și-am făcut doar glume... Cine-o să ne-asculte ― curios să știe ― Cum își schimbă-amanții proza-n poezie? Și cine-și va-nchide ochii de rușine Că-i vecinul nostru? Cine? Cine? Cine? Doamne!... Fă ca-n groapa vecină cu noi, Nu cumva copita plină de noroi Să ne strice somnul Și să ne deștepte Ca s-o luăm „dacapo” tot pe-aceleași trepte... Fă să intre-n groapă, ce ne-a fost mai drag ― Poartă fără gratii, Casă fără prag, Gură fără lacăt Și inimă, fără Ornic, să ne-o schimbe oră după oră!... Și mai fă să intre și dragostea noastră ― Dragostea de mâine cu „semn de-ntrebare” Fiindcă a treia groapă, mai are-o fereastră Deschisă spre soare ― O unică și postumă consolare Pentru toți amanții morți de surmenare!


content:
Lui DUMNEZEU care ne-a purtat de grijă Lui MIHAI VITEAZUL care a încercat prima întregire a neamului și MIE ÎNSUMI care am scris cele ce urmează I. M. Cuprins 1 I - SOL, SOL, SOL, MI BEMOL... FA, FA, FA, RE!... 2 II - SECRETELE ȘEFULUI DE CABINET 3 III - CONVERTIREA DOAMNEI GRÜMBERG 4 IV - ARMATA RUSĂ INTRĂ ÎN ACȚIUNE 5 V - HOTARUL CELOR DOUĂ ȚĂRI 6 VI - BUCUREȘTII, PICTURĂ CUBISTĂ 7 VII - IAȘII, CAPITALA ROMÂNIEI 8 VIII - “COCOSTÂRCUL DE AUR” ȘI “PORUMBIȚA DE PORȚELAN” 9 IX - DONEC TOTUM IMPLEAT ORBEM 10 X - LA ÎNCEPUT ERA CUVÂNTUL... 11 XI - MAI TARE CA STANISLAVSKI 12 XII - HEROSTRAT LA COȚOFENEȘTI 13 XIII - HgC2Az Ș HCI ș HgCI Ș C2AzH 14 XIV - TRĂIASCĂ ROMÂNIA MARE! I - SOL, SOL, SOL, MI BEMOL... FA, FA, FA, RE!... [ modifică ] Arcușele se cabrară pe coarde ca o turmă de girafe sălbatice, prinse într-o plasă de sârmă ghimpată și spaima lor răsună ca niște lovituri surde în poarta îmblânzitorului de bestii umane și note muzicale. Albastru și multiplicat ca fumul pipelor pe sfârșite, ecoul abecedarului simfonic zbura din cutiuțele de lemn, drept în sus, ca sufletul sinucișilor cu dinamită. Odată ajunse în tavanul roș-pompeian al Ateneului, toate aceste fire imaginare se îndoiră ca niște undițe, la vederea cărora delfinii de aur își încovoiară spinarea și spaima lor se contopi cu spaima arcușelor din orchestră, care, de data asta, rămăseseră inerte ca gâturile unor girafe împăiate. Și se făcu tăcere... În sala Ateneului nu mai era nimeni. Dispăruse și orchestra și publicul. Un singur auditor mai rămăsese în fotoliul 49. Eram eu. Și peste mine, cupola edificiului cobora vertiginos ca un balon sferic, incendiat în spațiu de un trăsnet. Voiam să țip; dar cu un singur țipăt nu poți înlătura un pericol. Voiam să fug, dar brațele fotoliului mă înlănțuiau ca o femeie stupidă și sentimentală. Undițele albastre prinseseră delfinii galbeni și gipsul decorativ trăgea după el toată această minusculă mare de flăcări. Spectacolul era grandios și deprimant. Cataclismul se mutase de data asta în spațiu și, afară de mine singur, în spațiu nu mai exista decât roșu, galben și albastru... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Mă deșteptă vocea proprietăresei care, în timpul visului, îmi bătuse în ușă, parodiind fără să vrea începutul Simfoniei a V-a. Ah! Que le monde est grand à la clarté des lampes!... Aux yeux du Souvenir que le monde est peut! Charles Baudelaire Era grăbită și speriată. Se întâmplase, oare, ceva neobișnuit?... De când se începuse războiul, obișnuința cotidiană se schimbase și ea după prescripțiile stării de asediu. Sar jos din pat și mă uit la ceas. E ora două și jumătate, sau, după orarul oficial, paisprezece și jumătate. E ziuă, dar. În odaia mea însă e întuneric. Ferestrele sunt căptușite cu hârtie albastră, precauțiune inutilă contra Zepellinului care vizita Bucureștii numai noaptea. Aprind lumina electrică și deschid ușa. Doamna Charlota Grümberg dă buzna și se repede să deschidă fereastra. — Ce e? Ce s-a întâmplat? — Ceva teribil. — Ard Bucureștii?... L-au aprins bombele incendiare? — Ai să vezi, ai să vezi... Poftim, privește... Și din cadrul ferestrei, mai agitată ca a șaptea nevastă a lui Barbă-Albastră, doamna Grümberg se aplecă spre stradă, lungindu-și gâtul în direcția pieței Sfântul Anton. — Spune dacă ai mai văzut așa ceva... Mai mare rușinea !... O să râdă de noi ofițerii aliați... Curios, mă apropii de ea, privesc în stradă și parcă nu-mi vine să cred ochilor. Revolta proprietăresei mele era, în parte, justificată. Mai mulți gardiști și comisari de poliție asaltează magazinele de pe strada Carol, smulgând drapelele naționale pe care, nu știu de ce, negustorii le arboraseră peste tot, ca la 10 Mai. Întreaga stradă nu e decât o vastă agitație de roșu, galben și albastru. Celelalte culori aproape nu mai există. Se aud țipete și chiar înjurături. Din când în când, se sparge și câte un geam. Nedumerirea unora mărește revolta altora. Mulțimea anonimă începe să umple strada. Un tramvai cu cai s-a oprit în fața Poștei și nu mai poate înainta. Conductorul strigă și sună clopotul disperat. Ferestrele s-au deschis peste tot. În cadrul lor, capetele femeilor speriate se agită confuz, ca un cârd de gâște care te amenință de la distanță. Balcoanele sunt tixite. Toată lumea se întreabă cu privirea, cu gestul și cu vorba. Dar autoritățile polițienești, fie că nu vor să dea nici o lămurire, fie că nu cunosc nici ele cauza pentru care li s-a dat ordin să curețe orașul de tricolorul național. Nimeni nu știe de ce și pentru ce... E de-ajuns să arunci însă o singură piatră în baltă, ca orăcăitul broaștelor să tacă pe dată... Din Dealul Mitropoliei, primul dangăt de clopot se rostogolește peste oraș, greoi și resemnat ca un tren de marfă ce s-ar fi prăbușit într-o prăpastie. Urmează apoi altele și altele tot mai dese. Odată cu ele, țignalele gardiștilor săgeteză somnolența văzduhului cu impertinența lor de femei isterice. Pe măsură ce semnalele de alarmă măreau cacofonia acestui duet lugubru, strada Carol se golea tot mai grabnic de mulțimea curioșilor care o invadase câteva minute mai înainte. Gloata compactă se topea ca o pastilă de sublimat coroziv într-un lighean cu apă fiartă. Cât ai clipi din ochi, în stradă nu mai rămăsese nimeni. Cetățenii anonimi și reprezentanții forței publice intraseră parcă în pământ. Tramvaiul cu cai dispăruse și el. Balcoanele păreau acum niște colivii goale, iar ferestrele căptușite cu hârtie albastră, pleoapele unor călugărițe în rugăciuni. Vitrinele magazinelor se îndoliară și ele sub carapacele obloanelor de tinichea și hârșâitul lor de fierăstrău însângeră parcă și mai mult rănile, nevindecate încă, ale orașului. Cinci minute mai târziu, pe stradă nu mai rămăsese decât bucăți răzlețe de stofă tricoloră, sfâșiată din drapelul național: Roșu... Galben... și Albastru!... Aeroplanele dușmane veneau să bombardeze iar Bucureștii... * * * Închid fereastra și, cu prestanța exagerată a unui erou de operetă, încerc să-mi liniștesc proprietăreasa care a început să tremure. Relațiile dintre mine și doamna Charlota Grümberg sunt de așa natură că, în prima săptămână după ce m-am mutat la dânsa, i-am zis “coană Lotty”, iar după alte trei zile, “dragă Lotty”. Doamna Grümberg este o văduvă de treizeci și patru de ani, socotiți după vârsta domnișoarei Viki, singurul ei copil, care a împlinit cincisprezece ani, în ziua declarării războiului. Are părul galben auriu ca tărâțele de lemn, fața rumenă ca o turtă dulce spoită cu sirop de zahăr ars, ochii albaștri ca sticlele de apă gazoasă, nasul scurt și insinuant, cu nările vizibile ca două lanterne de automobil și buzele cărnoase, obraznice și răsfrânte ca ghizdurile unei fântâni. E înaltă, corpolentă, solidă și, totuși, admirabil proporționată. Brațele ei albe și generoase așteaptă parcă să te prindă ca un colac de salvare, într-un naufragiu pe mare, iar degetele argintii și roze par două legături de sparanghel pe taraba unui negustor de legume. Picioarele fine și delicate suportă cu grația unor socluri minuscule pulpele stilizate ca două coloane clasice, pe cornișa cărora frontonul șoldurilor elastice și nervoase completează arhitectura minunată a acestui templu feminin destinat cultului profan. Lotty are, ca sălbaticii din Africa centrală, preferințe numai pentru lucrurile care i-au violentat atenția. Îi place cinematograful, caramelele de ciocolată, esența de roze și pantofii americani cu tocul drept și scurt, probabil o veche obsesie moștenită de la bărbatu-său, care era reprezentantul fabricilor “Walk Over”, “Hanan” și “Edwin Klapp”. Pe mine mă iubește fiindcă seamăn (deși nu am în vine nici un strop de sânge semit) cu un văr al ei, pe care l-a iubit la nebunie când era fată mare. N-a putut să-l ia de bărbat însă, fiindcă văru-său era violoncelist și nu câștiga îndeajuns. Din cauza asta, Mauriciu Polak s-a sinucis chiar în ziua nunții ei cu Solomon Grümberg. Și bărbatu-său, care era bogat și iertător, a reușit s-o vindece mai repede de cum și-ar fi închipuit de amintirea vie a primului ei amor defunct. Când m-a văzut pe mine însă, a tresărit din nou, ca și cum s-ar fi găsit față în față cu mortul de acum șaptesprezece ani. Când am întrebat-o de prețul odăii, a închis ochii, s-a sprijinit de speteaza unui scaun și, cu vocea bemolată ca un tremolo de violoncel (bineînțeles), mi-a răspuns oftând: — Cât vrei să-mi dai dumneata... M-am mutat, fără să știu cât am să plătesc și, de trei ani, prețul odăii mele a variat după dispoziția sufletească a fiecăruia din noi. Lotty e o femeie ideală. Eu o iubesc fiindcă e caldă și dulce ca o ceașcă de ciocolată cu frișcă. * * * Aeroplanele dușmane zburau acum pe deasupra casei noastre. Le auzeam mârâitul motoarelor, ca preludiul unui lătrat de câine. Bateriile noastre antiaeriene își întețeau bubuiturile. De la începutul războiului însă, nici un aeroplan dușman nu fusese doborât, nici unul nu fusese scos din luptă. Câte veneau, atâtea plecau. Era o distracție macabră, la care cei de sus nu luau parte decât ca spectatori inviolabili și aproape chiar invizibili. Blestemul celor de jos nu-i putea nici ajunge, nici emoționa. Și spectacolul acesta se repeta în fiecare zi, cu o precizie exasperantă, la aceeași oră, ca același număr de bombe aruncate asupra orașului și ca aceeași inutilă intervenție a obuzelor românești, fabricate în arsenalele apărării noastre naționale. Tragedia noastră cotidiană se banalizase într-atât, că publicul începuse, cu timpul, să ridă ca la o piesă de Caragiale. Simt că Lotty e supărată pe mine. Eu nu mă știu vinovat cu nimic. Dar mai știu că, de câte ori este supărată pe mine, Lotty are perfectă dreptate. Sunt un incorigibil. Iubirea femeilor îmi deviază acul busolei sufletești. La mine, steaua polară s-a mutat în emisferul austral. Când e supărată, Lotty scrâșnește din dinți și își presează buzele ca niște Dardanele în miniatură. De data asta, arhipelagul nu-și mai amestecă apele cu Marea de Marmara. — De ce ești supărată, Lotty? — Și de ce n-aș fi?... — Te plictisește războiul? — Ce am eu cu războiul?... — Ți-e frică de bombe ? — Parcă frica te păzește de moarte!... După câteva duzini de întrebări și răspunsuri în felul celor de mai sus, reușesc să aflu că azi-dimineață, pe când dormeam, m-a căutat o femeie acasă. Pentru prima oară, o femeie vine la mine acasă. De trei ani, singura femeie care intră în odaia mea e Lotty. Cu celelalte mă întâlnesc la cafenea, la redacție, la hotel, sau la ele acasă. Sunt curios să știu cine a fost. — N-a spus cum o cheamă? — A spus că știi tu cine este. — Și cum era? Tânăra, bătrână?... — Iaa!... o biată fetiță... o mucoasă!... A spus că este elevă la Conservator. De la Conservator cunoșteam poate zece eleve, nu una singură. Lotty, însă, nu-mi dă răgaz s-o ghicesc. — Ea a spus... Dar cine poate ști dacă este așa?... Mie mi-a făcut o impresie foarte proastă. Așa eleve de conservator nu se găsesc decât pe la bariera Moșilor... Mă jur că nu mi-am dat întâlnire acasă cu nici o femeie, că dintre elevele de la Conservator nu cunosc decât pe sora unui coleg de redacție, care, de altfel, este logodită cu un ofițer de pe frontul de nord și care, probabil, a și plecat din București în Moldova, ca să fie mai aproape de el. Ne împăcăm după un anume protocol, pe care, de trei ani, îl respectă m cu sfințenie. Ce femeie delicioasă e Lotty!... Eu o iubesc fiindcă e caldă și dulce ca o chiflă rumenă, abia scoasă din cuptor!... După ce s-a convins că fusesem străin de vizita elevei de Conservator, mi-a destăinuit mica ei răzbunare. — Când mi-a spus: “Vreau să vorbesc cu domnul Mircea Băleanu”, mi-a râs în față... — Și tu ce-ai făcut? — Ce să fac?... Parcă puteam s-o bat!... I-am răspuns: “Nu mai stă aici, domnișoară dragă... S-a mutat de frica bombelor mai spre mahala...” * * * În momentul acela, sirenele fabricilor începură să sune mai răgușite ca olifantul lui Roland la Roncevaux. Aeroplanele dușmane își făcuseră obișnuita plimbare de după-amiază și plecaseră. Orașul începea să-și trăiască iar parodia vieții impusă de înaltele rațiuni de stat. La ora patru trebuia să fiu la biroul cenzurii, unde guvernul adăpostise câțiva din intelectualii cei mai de seamă ai țarii. Intelectual însemna: scriitor, ziarist, artist plastic, muzicant, actor, profesor, avocat, doctor și, la nevoie, chiar militar activ. Eu unul întruneam aproape toate titlurile și calitățile cerute unui bun cenzor — eram scriitor, ziarist, avocat și, pe deasupra, prieten bun cu ministrul Instrucțiunii Publice, șeful cenzurii. Biroul cenzurii ca și “Marele” sau diferitele alte Cartiere mai mici ale armatei, serveau de refugiu dezertorilor cu “bilet de voie”. Aici se găsea cea mai mare parte din animatorii războiului, din vremea neutralității. Era natural, deci, ca statul să se îngrijească de soarta acestor superbi vizionari, pe care aurul german nu-i putuse corupe. Cei care propăvăduisem intrarea în acțiune pentru întregirea neamului, ne îndeletnicim acum cu cea mai calmă și stupidă dezagregare a propriei noastre ființe. Dezlipim plicurile și citim scrisorile ce nu ne sunt adresate nouă. Profanăm toate podoabele sanctuarelor sufletești: dragostea celor care se cheamă, curiozitatea celor care se caută, nerăbdarea celor care se așteaptă și nedumerirea celor care se chinuiesc. Fiecare din noi este un fel de bărbier al regelui Midas, care a descoperit niște noi urechi de măgar, necunoscute încă marelui public. Nimeni nu-și poate însă potoli mâncărimea de limbă. Și trestiile vorbărețe cresc pestetot — pe străzi, prin cafenele, prin birouri, prin tramvaie și chiar pe front. Mă simt obosit. N-am dormit toată noaptea. Am jucat pocher cu colegii de la cenzură. Până pe la miezul nopții eram în pierdere și nu puteam pleca. După miezul nopții eram în câștig și iar nu puteam pleca. Când se lumină de ziuă, am vrut să plec, dar nu mi-am găsit biletul de liberă circulație. De la pocher ne-am dus cu toții direct la birou. Nu știu ce-au făcut ceilalți. Eu însă, pe la ora zece, m-am făcut bolnav și-am venit acasă, să mă culc. Dacă nu mă deștepta Lotty, puteam dormi până seara. Aș fi pierdut însă spectacolul din stradă și poate că visul meu s-ar fi desfășurat în decorul altor culori decât cele naționale. În sală mă întâlnesc cu domnișoara Viki. Fata seamănă cu mama la păr, la ochi, la nas și la gură. Cu timpul, probabil că are să semene și la corp. De la tată-său n-a moștenit decât obrajii pistruiați și încăpățânarea omului de afaceri, de a nu renunța la nimic din ce și-a pus în gând. Cu domnișoara Viki sunt în veșnică ceartă. Am prins-o de câteva ori uitându-se prin gura broaștei. Nu știu pe cine spionează — pe mine sau pe mamă-sa? Copiii au simțurile mult mai dezvoltate ca oamenii maturi. Bănuiește oare ceva, sau este o simplă deprindere de copil prostcrescut? Dacă ar avea mai mult decât cincisprezece ani, curiozitatea ei m-ar încânta poate. Cum însă nu-i dau nici o atenție, mă simt oarecum jenat când trebuie să-i ascund prezența mamă-sei în odaia mea. Când îi aduc bomboane englezești, strâmbă din nas ca și cum i-aș da să mănânce chinină, iar mărțișorul pe care i l-am dat anul acesta, după ce a trecut luna martie și l-a legat la piciorul stâng, pe sub ciorap. Poate că domnișoara Viki este un copil precoce. Lotty, însă, crede că toate aceste mici extravaganțe sunt influența pensionului. Dar pensioanele s-au închis odată cu declararea războiului și Viki își continuă acum studiile acasă, cu Lotty și cu mine. Mi-aduc aminte de un principiu biologic: “Necesitatea creează organul”. Dacă Lotty n-ar fi avut o fată, eu nu aș fi făcut niciodată pe profesorul de istorie și dacă Viki n-ar fi avut cincisprezece ani, profesorul n-ar mai fi fost, poate, chiriașul mamei sale. — Bonjour, Viki. — Bonjour, Mircea. — Cum stăm cu istoria? — Am ajuns la lupta de la Nicopole. — Unde creștinii au fost bătuți de turci? — Fiindcă Mircea Basarab și-a trădat aliații... Răspunsul domnișoarei Viki mă plesnește ca un bulgăre de zăpadă drept în frunte. Nu cumva eleva începuse să știe mai multă istorie decât profesorul?... O mângâi în treacăt și mă grăbesc să cobor în stradă. În poarta casei însă, mă așteaptă o noua surpriză. Agenții unui birou de pompe funebre țintuiesc tocmai o perdea de doliu pe echisonul căreia, citesc inițialele numelui meu: M. B. Nu-mi vine să-mi cred ochilor. Dacă la București poți avea într-o singură zi numai atâtea surprize, ce trebuie să fie oare pe front?... Mă apropii timid de unul din ciocli și-l întreb: — Cine a murit, vă rog? — Un domn de aici, de sus... A fost omorât de bombe. — Nu cumva știți cum îl cheamă ? — Moritz Braunștein... Răsuflu adânc și ușurat de cea mai stranie nedumerire ce avusesem până atunci în viață. Era locatarul de la etajul al III-lea, de care auzisem, cu o zi înainte, că fusese rănit de o bombă chiar în fața Poștei. Pornesc grabnic pe Calea Victoriei spre Capșa. Până la ora patru aveam timp să culeg și ultimele noutăți de la marele cartier al sedentarilor. Aici găsesc mobilizate toate forțele disponibile ale inutilității omenești. Majoritatea o formează ziariștii și pensionarii. De ziariști nu se mai simte nevoie, fiindcă ziarele nu mai pot publica decât ce le îngăduie cenzura. Faptele sunt șablonate după chipul și asemănarea comunicatului oficial și al informațiilor dictate ne varietur. Cât despre comentariile scrise cu apă de fleurs d’oranger, nu mai vorbesc. Ele întrec în banalitate și platitudine pe cel din urmă analfabet guvernamental. Adevărații candidați la sinucidere însă sunt pensionarii. De când s-a declarat războiul, cea mai sinistră parodie de activitate o desfășoară octogenarii. Soluțiile lor sunt ca sentințele Curții de Casație. Păsuiții morții au devenit campionii vieții. În lipsa celor care trebuie să trăiască, fiecare din ei încearcă să se justifice pentru ce n-a murit încă. Într-un cerc mai zgomotos se discută întâmplarea din strada Carol. Aflu în sfârșit și eu pentru ce negustorii arboraseră tricolorul național, pe care poliția românească avea să-l întâmpine, pentru prima oară poate, cu brutalitate, necuviință și amendă. Unul din ajutorii de primar ai capitalei adusese la Palatul de Justiție vestea unei mari victorii românești pe Argeș. Știrea se împrăștiase ca fulgerul. Până să ajungă la centru însă, știrea trebuia să treacă, fatal, mai întâi pe străzile Carol, Șelari și Lipscani. Negustorii, în majoritate evrei, crezuseră că momentul e bine venit pentru o spontană manifestație de simpatie și lealitate față de țara în care nu trăiau încă cu titlul de cetățeni legali. Știrea, însă, era falsă. Imbecil sau extrem de distrat, ajutorul de primar mințise sau fusese mințit. Adevărul era altul. Armata noastră suferise o nouă înfrângere, grație neglijenței sau trădării unui general, care fusese chiar destituit și trimis în judecata Curții Marțiale. În primul moment, exuberanța patriotică a negustorilor din strada Carol fusese interpretată ca o manifestație de simpatie față de puterile centrale, spre care majoritatea sentimentelor evreiești oscilase pe față, tot timpul neutralității noastre. Când s-a aflat de isprava ajutorului de primar, era prea târziu. Simbolul patriei fusese terfelit de însăși puterea executivă a statului. În cafenea nu se discuta decât gafa poliției. Aceasta era, de altfel, singurul fapt la ordinea zilei. Noua noastră înfrângere nu mai impresiona pe nimeni. Opinia publică se obișnuise să privească situația, cu resemnarea unui bolnav ce trebuie operat de apendicită. Trădarea generalului produsese la început oarecare senzație. Nedumerirea bucureșteanului însă nu trăiește decât ce que vivent les roses. Îndepărtata origine străină a trădătorului motiva îndeajuns gestul omului cu chipiu, de general român. Cei câțiva care încearcă să însuflețească discuția, renunță copleșiți de indiferența celor mai mulți. La Capșa, respectul vârstei primează greutatea rațiunii. Fiecare din ei leagâ evenimentele prezente de amintirea unui pretins eroism personal. Închiși ermetic în borcanele de sticlă ale trecutului, s-au pomenit deodată cu etichetele șterse de frecătura anilor. Dulceața de cireșe amare se confundă cu pelteaua de gutui și magiunul de prune cu șerbetul de zahăr ars. Luați în total sau în parte, aspectul personalității lor rămâne același. Dinastia Ptolemeilor scrie pe bucățele de zahăr cubic istoria întregirii neamului românesc!... La masa din fund, un căpitan în rezervă perorează: — Pe vremea mea, când am trecut Dunărea, la șaptezeci și șapte. De la o masă de alături însă îl înfundă un fost prefect în Basarabia: — Când l-a văzut Vodă-Cuza așa dârz, i-a zis: Bravo, băiete!... Na trei galbeni, să te duci la Țarigrad și să... Și n-am mai auzit nimic. Am ieșit din cafenea cu un zâmbet pe buze și cu o piatră de moară pe suflet. Târziu detot, sau poate mai curând decât m-aștept, mă vedeam și eu într-un fotoliu de bunic sau la o masă de cafenea, în mijlocul alor mei sau într-un azil de bătrâni, povestind, ca și ei, ce s-a întâmplat pe vremea când eram... Da! Când eram mobilizat la biroul cenzurii, aeroplanele dușmane bombardau Bucureștii de câte două ori pe zi. Tunurile noastre înghețaseră la Arhanghelsk, iar escadrilele aeriene se rătăciseră pe Volga. Aliații ne mângâiau cu bilețele dulci trimise prin telegrafia fără fir, iar rușii cântau “Boje țaria hrani” și așteptau ordine să se bată și ei odată — cu nemții sau cu românii — le era egal. Armata noastră plecase la război pregătită ca pentru o vânătoare de iepuri. Și ca nepoții de mai târziu să poată pricepe mai bine cum se bătuseră bunicii lor în prima fază a războiului pentru întregirea neamului, aveam să le citesc din poveștile conchistadorilor spanioli pasajul cuceririi Perului de către Francisco Pizarro. Călăreți necunoscuți, îmbrăcați în fier, coborâră de pe stâncile Anzilor. Unul din ei purta stindardul Castiliei și Francisco Pizarro călărea în fruntea lor. Incasul Atahualpa îi aștepta cu douăzeci de mii de peruvieni. Tovarășii lui Pizarro nu erau decât trei sute. Peruvienii însă nu mai văzuseră până atunci cai. Ei credeau că cele două animale — călărețul și calul — fac o singură ființă, un fel de zeitate nouă cu două capete. Și Atahualpa, care se considera el însuși un zeu, înaintă în litiera lui de aur, înconjurat de marii preoți, de fecioarele templului și de soldații goi, înarmați cu lăncii de lemn. Credea că, la vederea lui, ființele necunoscute vor fi orbite de măreția și strălucirea spectacolului și vor îngenunchea umilite în fața stăpânului suprem al munților de aur. Pizarro însă ridică spada, invocă pe sfântul Iacob și călăreții șarjară, în timp ce preoții cântau Exurge Domine. Armata oamenilor goi fuse parte distrusă, parte pusă pe fugă, iar Atahualpa căzu prizonier. Ca să-și poată recăpăta libertatea, incasul învins dărui spaniolului învingător tot aurul său personal, apoi tot aurul supușilor săi și, în fine, tot aurul Anzilor Peruvieni. Dar aurul, ca și păcatul, este tot o născocire a diavolului. El întunecă mintea și pietrifică inima, exagerează nevoile vechi și creează pofte noi. Și când Atahualpa nu mai avu ce să-i dea, înduioșat de suferința prizonierului său, Pizarro îl dădu pe mâna Inchiziției... * * * Cupola Ateneului ce se prăbușise peste mine, în vis, devenea astfel simbolul realității nemărturisite. Bătăile în ușă, cu care Lotty parodiase fără să vrea începutul Simfoniei a V-a, răsunau, de data asta, mult mai puternic în ușa zăvorită de minciunile trecutului, a unui neam întreg. Nu știu cine era, ce dorea, cât cerea și până când avea de gând să mai bată încă... Ecoul luptelor de pe front, însă, îmi asurzea urechile ca niște ciocănele de țambal, cu nume și sonorități diferite: sol, sol, sol, mi bemol... fa, fa, fa, re!... II - SECRETELE ȘEFULUI DE CABINET [ modifică ] Toto Radian, unul din șefii de cabinet ai ministruluii de interne, îmi este prieten. De la el știu tot ce nu se poate afla la biroul cenzurii. De când s-a declarat războiul, cei doi șefi de cabinet fac de noapte mare, cu rândul, chiar acasă la ministru. Telefonul zbârnâie toată noaptea și telegramele, cifrate de cele mai multe ori, reclamă rezolvări urgente și chiar imediate. La noapte, știu că e rândul prietenului meu. Mă duc să-l văd. Simt nevoia să stau de vorbă cu cineva, care mi-ar putea umple golul din suflet cu o știre nouă — bună sau rea; n-are importanță. Presimt că în jurul meu se pregătește ceva în ascuns. Știu bine că și eu, ca și alții, nu suntem decât un fragment din fresca decorativă a unui zid cuprins de igrasie. Aceeași soartă ne așteaptă pe toți. Fiecare, însă, trebuie s-o întâmpine cu prestigiul propriei lui personalități. Când ai posibilitatea s-o bănuiești, te mângâi cu aparența unei dezrobiri conștiente. Evenimentele neașteptate însă pun stăpânire pe tine ca un pumnal ce te-a lovit în timpul somnului. Un roman tipărit complet într-un volum rămâne de multe ori cu filele de la mijloc netăiate. Un roman tipărit în fascicole însă se citește capitol cu capitol, filă cu filă, rând cu rând. Simt dar nevoia să-mi anticipez necunoscutul zilei de mâine, să-mi controlez bănuielile sufletului cu colaborarea ochilor și a urechilor și să mă apropii de omul cu care m-aș putea întregi. Ministrul de Interne locuiește în strada Scaune. Drumul cel mai scurt este, dar, prin dosul Poștei, strada Stavropoleos, Banca Națională, Bursa, statuia lui Mihai Viteazul, Universitatea, statuia lui Ion Brătianu și strada Batiștei, până în strada Scaune. Noaptea, orașul e sinistru. Nu sunt nici tramvaie, nici trăsuri. Din gările de la periferie, fluieratul locomotivelor nu mai pătrunde ca altădată până în inima capitalei. Un tren fără fluierat de locomotivă e ca o pălărie de mușchetar fără penaj. Aproape nu se mai aude nici uruitul vagoanelor. Și cu toate acestea, noaptea circulația pe C.F.R. e mai intensă ca ziua. Din când în când, un automobil cu farurile stinse trece pe lângă tine, ca o fantomă. In toată această înscenare de film senzațional nu se petrece însă nimic misterios, în automobil nu poate fi decât un reprezentant al autorităților militare sau civile. Statul a rechiziționat toate automobilele particulare. Gardiștii stau lipiți de ziduri ca niște ex-voto-uri pe care Poliția capitalei i-a închinat sfinților Constantin și Elena, patronii Bucureștilor. Lumini aprinse nu se văd pe nicăieri. Felinarele sunt vopsite cu negru, iar ferestrele caselor, oblojite cu jurnale sau hârtie colorată, par bolnave de brâncă. Pe unde scapă din casă întâmplător câte o șuviță de lumină în stradă, fereastra pare un ochi zbanghiu. Până și țigara aprinsă e ordin s-o ții ascunsă în podul palmei, ca pe o perlă nedezghiogată încă din stridia bolnavă. Toto e singur. Afară de o servitoare și gardianul de la poartă, nu mai e nimeni în casă. Familia ministrului se mutase la moșie, în Moldova, chiar a doua zi după prima bombardare aeriană, iar ministrul plecase, misterios ca de obicei, în oraș, probabil ca să vegheze ca Sfânta Genevieva pe somnul agitat al bietei capitale, în schimb, lăsase numărul telefonului unde trebuia anunțat, în caz când ar fi fost nevoie de dânsul. Ciudat lucru însă, numărul acesta nu era trecut în cartea telefonică, deși domnișoara de la centrală te punea imediat în legătură cu el, oricând l-ai fi cerut, atât ziua cât și la orice oră târzie din noapte. Sosisem la timp. Șeful de cabinet avea știri de o gravitate excepțională și, pe deasupra, mai avea nevoie și de serviciile mele. — Bine c-ai venit, îmi strigă el, când mă văzu intrând pe ușă. Mă gândeam tocmai ce-am să fac toată noaptea singur și cu sufletul sfâșiat de atâtea emoții. — Știri proaste? — Dezastru!... — Spune repede... Ce s-a mai întâmplat? În primul moment, Toto mă luase cu asalt. În clipa în care trebuia să înceapă însă destăinuirile, se opri brusc și mă privi cu spontaneitatea vorbitoare a unor lanterne electrice. — Jură-mi că nimeni altul afară de tine... — Am înțeles, ți-o jur... — Dacă s-ar afla mâine la cafenea, e nenorocire... Să știi... — Insiști degeaba… Doar m-am jurat. Afară de mine n-o să știe nici tata, chiar de-ar învia... — Iată ce este... Și șeful de cabinet răsfiră pe birou câteva telegrame cifrate, pe sub rândurile cărora adăugase cuvintele corespunzătoare din dicționar. — E una pe care n-am putut-o descifra bine. E vorba însă de mobilele și colecțiile de artă de la Palat... știi că Peleșul a fost ridicat și trimis la Iași... — Crezi că nemții s-ar fi atins de ceva din castelul regelui Carol și al Carmen Sylvei?... — Paza bună, trece primejdia rea. Acum se evacuează și cele două palate din București. Căderea capitalei e chestie de câteva zile numai. Guvernul însă ascunde adevărul, ca să nu se producă panică. Ministerele au început să-și împacheteze arhivele. S-au și făcut liste de funcționarii care trebuie să meargă la Iași. Nu-i ducem pe toți, fiindcă n-avem unde să-i plasăm. Plevușca o să rămână aici, să lucreze sub ordinele unui girant al fiecărui minister. Am ales tot unul și unul. Numai filo-boși. Mâine noapte, la ora zece, pleacă din gara Mogoșoaia primul tren cu familiile funcționarilor de la ministerul nostru... Dar să știi că toate lucrurile astea se fac în secret. E cuvânt de ordine... Cine nu știe să-și păstreze gura, rămâne la București cu nemții. Îl întreb atunci, cu oarecare temere, ca și cum n-aș fi vrut să-mi calc cuvântul dat. — Dar cu noi de la cenzură ce-aveți de gând să faceți? — Probabil că n-o să vă evacuăm nici pe voi toți. Trebuie să ne restrângem pe cât putem. La Iași n-o să fie nevoie de atâția... De altfel, o să găsim și pe acolo, ca și pe aici, destui “învârtiți”. Revoltat de ce s-ar fi putut întâmpla, ridicai tonul. — Să știi că eu nu rămân cu nemții nici mort. Mai bine cer să fiu trimis pe front!... Toto mă privi speriat: — Dar cine-ți vorbește de tine?... Tu mergi, cu siguranță, la Iași... Urmezi guvernul, familia regală și drapelul țării... Cum o să rămâi la București cu nemții?... Tocmai tu, care i-ai înjurat o viață întreagă?... Nu vezi că nu se poate?... Ești copil, să-ți închipui altfel!... Si-afară de asta, cum o să te lase ministrul tocmai pe tine la București?... Deși extrem de banale, argumentele șefului de cabinet aveau aparența cauzelor câștigate. Și Toto continuă: — Nu e, însă, vorba de tine ci de altcineva: trebuie să anunț numaidecât pe Jenny să-și facă bagajul imediat și să plece mâine noapte cu primul tren. Vreau să scap de o grijă și s-o știu la adăpost din vreme. Doamna Jenny Vasilescu, nevasta unui colonel de pe front, era amanta prietenului meu, din ziua mobilizării, când îi fusese prezentată chiar de bărbatu-său, un văr al ministrului de interne. Și cum luna de miere, la amanți, se prelungește tot timpul cât durează și dragostea, era natural ca Toto să se gândească, înainte de toate, la Jenny. — Fă-mi, te rog, un serviciu, dragă Mircea, îmi zise el cu oarecare reticență în voce. Începusem parcă să ghicesc. Ridicai din umeri și cu aceeași lipsă de entuziasm, răspunsei: — Dacă e posibil; cu plăcere... Te mai îndoiești? — Iată ce vreau să-ți cer. Tu poți circula noaptea. Ai bilet de voie. Nu?... Dădui din cap în chip afirmativ. — Vreau s-o anunț pe Jenny chiar în noaptea asta. Când trebuie să plece la drum, femeile nu sunt niciodată gata la ora fixată. Mi-e teamă că n-are să aibă destul timp să-și facă bagajul. Mâine, când am s-o pot vedea eu, o să fie prea târziu. Nu vreau să-i telefonez, fiindcă mi-e teamă să nu ne-asculte cineva pe fir... Fii drăguț și dă tu o fugă până în strada Nisipari... E abia zece și jumătate... Nu cred să se fi culcat... Uite, o anunț eu la telefon că vii. Comunică-i ce-ți spusei. Țin absolut să plece cu primul tren de mâine noapte, de ăsta, cel puțin, sunt sigur că pleacă. Celelalte însă... Dumnezeu știe!... Ghicisem exact. Îmi venea să zâmbesc și să-i scuip în frunte fraza lui Moliere: “Tu l’as voulu Georges Dandin!” Îmi păstrai însă calmul și demnitatea omului hotărât să ducă sacrificiul până la capăt. — S-a făcut... N-ai nici o grijă. Într-un sfert de ceas, sunt acolo. Telefonează-i numai, să știe că vin. Toto îmi strânse mâna cu căldură și, grăbit, porni cu mine spre ușă. În clipa însă când să ne despărțim, mă scutură de mâneca hainei. — Apropo... Uitasem să-ti spun... — Altă nenorocire? — Da și nu... Cum vrei s-o iei.... Mi-ai dat însă cuvântul de onoare că lucrurile astea rămân între noi... — Iar te-ndoiești de mine? Doar ți-am jurat !.. — Știi că Laurențiu Blebea e spion german? — Nu se poate! — Ba se prea poate. Am raportul detailat de la Siguranța Generală. Persoana din dosarul Günther trecută cu o sută de mii de lei, sub inițialele L. și B., este nenea Laurențiu al nostru!... — Extraordinar!... — Ba ceva și mai extraordinar e că a și dispărut... Nu știai?... Se crede că s-a strecurat printre rândurile dușmanului. La surpriza asta nu mă așteptam pentru nimic în lume. Bănuiam, bunăoară, că Bucureștii au să fie ocupați de nemți. Dar că Blebea ar fi putut fi spion... trădător de patrie!... A, nu... asta niciodată! NouRoș u, galben și albastru 25 tatea asta nu-și putea găsi loc în capul meu, după cum trupele noastre nu-și puteau găsi încă punctul de rezistență pe front. Laurențiu Blebea era prietenul nostru. Transilvănean de origine, dar venit în regat de copil mic, Blebea ne cunoscuse în clasa a V-a, la Liceul Lazăr, după ce sfârșise gimnaziul din Târgoviște. De atunci încolo, mersese cu noi mână în mână, din liceu în universitate și, după licență, în barou, în gazetărie și în vârtejul manifestațiilor politice cu caracter național, care marcase personalitatea vieții noastre de toate zilele, din ultimii ani. În timpul neutralității, Blebea fusese unul din cei mai dinamici animatori ai maselor populare, ori de câte ori venea vorba de înfăptuirea idealului național. Visul lui Mihai Viteazul era visul lui de toate zilele... În “Garda demnității naționale”, Laurențiu Blebea era penajul alb al regelui Henric al IV-lea în lupta de la Ivry. La declararea războiului, ceruse să fie angajat ca voluntar și trimis pe front cu prima companie de vânători ce avea să dea ochii cu dușmanul. Prietenii și admiratorii lui, însă, îl puseseră la adăpost. Un Laurențiu Blebea nu trebuia să moară în mod stupid, de glonțul rătăcit al vreunui honved. La biroul cenzurii putea fi mai de folos atât fraților de sub jugul maghiar, cât și cercurilor diriguitoare din România liberă. Blebea vorbea curent șase limbi și scria cu ușurința rândunicii care încondeiază luciul apelor calme, cu hieroglifele zborului ei fantezist... Iată, dar, cu adevărat un secret, pe care trebuia să-l păstrez numai pentru mine, chiar dacă nu mi-aș fi dat cuvântul. * * * În stradă, același întuneric, aceeași liniște, aceeași lipsa de viață, aceeași nedumerire repetată veșnic: Unde-or fi oare Bucureștii?... Deocamdată, Bucureștii mei sunt în strada Nisipari! Grăbesc pașii, fără să știu de ce. Ba da... Acum știu... Dacă gonesc nebunește, înseamnă că cineva încearcă să mă ajungă din urmă. Pe mine, instinctul nu mă înșeală niciodată. Eu percep realitatea în dublu exemplar. Prima ediție nu se pune în vânzare niciodată. E o ediție de lux, tipărită pentru amatori numai. Publicul se mulțumește cu edițiile obișnuite, pe care le poate cumpăra în orice librărie. Și Toto, în momentul acesta, citește și el, ca și mine, ultima noutate din vitrina realității; citim împreună, dar citim pe ediții diferite. Ochii lui mă urmăresc parcă prin întuneric, mă ajung și mă ard în spate, ca răsuflarea fierbinte a zmeului din basmele populare. Am ajuns, însă, la timp. Ușa mi s-a deschis și lumina din casă m-a înghițit lacomă, parcă de bucuria unei așteptări sigure. Apoi, în urma mea s-a făcut iar întuneric, iar liniște, iar absență totală și din mlaștina nedumeririi mute a crescut deodată o pădure întreagă de arbori lungi și încovoiați ca niște semne de întrebare. Doamna Jenny Vasilescu mă întâmpină îmbrăcată într-un chimono japonez de mătase neagră, căptușit cu mătase verde și presărat de ibiși brodați cu tot felul de culori: aripile cu fir de argint, ciocurile cu fir de aur, ghearele cu fir de mătase purpură și ochii cu fir de mătase roză. Amanta prietenului meu oscilează între patruzeci și patruzeci și cinci de ani. Din părul ei negru, câteva șuvițe albe șerpuiesc lipsite de orice disciplină, ca și râurile dintr-un atlas geografic. În lumina globului electric ascuns de un abajur violet, ochii ei negri capătă o ușoară nuanță de scrobeală albastră și privirile ei severe mi se lipesc parcă pe frunte, pe obraji și pe guler, ca niște mărci poștale pe un plic cu adresa indescifrabilă. Are nasul fin, lung, ascuțit și alb ca lama unui cuțit de argint, gata să-i taie în două buzele subțiri, uscate și rumene ca un cataif bine prăjit. E înaltă ca un obelisc și impunătoare ca o piramidă. Vocea ei gâlgâie ca un clarinet și mișcările corpului o îndoaie ca pe o floare a soarelui în asfințit. Nu știu dacă e din cauza vârstei, a fizicului sau a sufletului pe care nu i-l cunosc încă; dar personalitatea ființei sale are ceva asemănător cu clipa în care ziua se îngână cu noaptea. Amanta prietenului meu mă primește în camera de culcare. Fotografia colonelului (în mărime naturală) mă privește nedumerită din cadrul ei auriu de deasupra patului — probabil fiindcă nu mă cunoaște încă. În noaptea aceea, mă vede intrând pentru prima oară în odaia de culcare a nevestei sale. Patul larg, pentru două persoane, păstrează, pe una din laturi, forma corpului ce-i mototolise cuvertura verde cu trandafiri roșii. Perna corespunzătoare e scofâlcită ca un crater de vulcan. Pe măsuța de noapte, globul electric luminează eticheta unui tub de sticlă cu pastile de “Adalină” și titlul unui roman francez: Nôtre Dame de Voluptés sans nombre. Într-un colț al odăii, lavoarul își deschide brațele să cuprindă parcă mai bine garnitura de porțelan alb cu floricele albastre și mai ales generozitatea ligheanului în pântecele căruia așteaptă nerăbdător ibricul cu apă. Pe etajera de marmură neagră se înșiră, ca figurile de șah, tot felul de sticle cu parfum, apă de colonie, apă de gură, tubul cu pastă, peria de dinți, săpunul și borcănelul cu “Crême Simon” iar sub etajeră, umilită ca o elevă pedepsită să stea în genunchi, oftează o mașină cu spirt pentru încălzit apa. Alături, pe scânduri, bideul pudic își ascunde grația concavă sub un prosop special. Tipicul “Salve”, cusut cu arnici roșu, pare o inscripție funebră pe minusculul mormânt al condamnaților la moarte prin anticipație. Celelalte prosoape atârnă, întocmite curat și neîntrebuințate încă, pe spinarea unui suport de aluminiu. Doamna Jenny colonel Vasilescu nu cunoaște încă scopul vizitei mele neașteptate. În primul moment pare jenată. În jena ei însă, ghicesc mai repede o atitudine calculată. E jena demnității suverane pe care ar afecta-o, bunăoară, fata “boierului”, surprinsă stând de vorbă în fundul grădinii cu băiatul primarului din sat. Amanta lui Toto simte nevoia să se explice, să se scuze chiar. — Mă iertați că vă primesc aici, dar celelalte odăi sunt așa de reci, așa de pustii... De când s-a început războiul, nu-mi mai vine nimeni în casă... Cunoșteam formula. De când s-a început războiul, faptele curente ca și problemele excepționale se explică și se rezolvă cu aceeași formulă tipică: “de când s-a început războiul”... Până mai ieri, toată lumea știa de ce trebuie să înceapă odată și la noi războiul. De când îi purtăm în spinare însă greutatea nebănuită, toată lumea se întreabă: “De ce-o fi început războiul?” A început fiindcă trebuia să înceapă; dar de ce trebuia să înceapă nimeni parcă nu-și mai poate aduce aminte. Ca și mulți alții, l-am propăvăduit și eu, fără să-l fi dorit, l-am salutat, fără să-l aplaud și l-am judecat, fără să-l condamn. Știam că războiul este însăși imaginea vieții, că el nu este același pentru toată lumea și că efortul colectiv al sufletului omenesc n-are să-i poată unifica, niciodată, nici aspectul, nici mecanismul, nici rațiunea. Războiul este un obiect de artă, deopotrivă de inutil și prețios. Un lucru este cu atât mai scump, cu cât este mai rar. Colecționarii de lucruri scumpe sunt tot atât de rari ca și darul special de a nu vedea la fel ca toată lumea. Când, însă, oamenii aceștia rari își expun colecțiile curiozității publice, mulțimea comună cască gura și sufletul fiecărui anonim simte nevoia să se înfrățească cu al celui care poartă cu adevărat un nume. Războaiele sunt ca muzeele naționale în care nu știi de către cine și de unde au fost adunate atâtea podoabe. Unele au fost dăruite, altele cumpărate, altele furate. Dar, toate launloc, formează blocul compact al prețiozității unui popor pe care indivizii răzleți nu au putut-o pune niciodată în valoare. Deoparte și de alta, există și morți, și răniți, și scăpați teferi. Există, dar, exact imaginea podoabelor dăruite, cumpărate sau furate. Dar pe deasupra acestor nomenclaturi personale, ca și în viața de toate zilele, există învingători și învinși... De aici încolo însă încep să-mi declin competența de colecționar pentru muzeul național. Rămân la colecția mea personală, în care cel puțin, știu că nu păstrez nici un lucru cumpărat. E drept că pe ici, pe colo, am furat și eu câte ceva. Majoritatea, însă, mi-a fost dăruită cu trupul și cu sufletul. Nu știu dacă din războiul acesta vom ieși învingători sau învinși. Soarta poporului român nu stă în mâinile mele. Dar, în noaptea aceasta, eu trebuie să fiu învingător!... Unde?... Acolo unde am fost sortit să mă găsesc. Războiul planează pretutindeni. Frontul nu este decât un simplu meridian militar, pe care fantezia Belonei nu l-a fixat încă definitiv nicăieri. El poate fi schimbat după împrejurări și, la nevoie, poate trece chiar prin inima Bucureștilor... De când s-a început războiul, toate vechile orânduiri s-au schimbat și doamna Jenny colonel Vasilescu nu mai primește vizite decât în odaia de culcare. Îi explic scopul vizitei mele. Caut fraze cât mai lungi, cât mai obscure, cât mai alambicate. Aproape nu mă mai pot înțelege eu singur. Amanta prietenului meu, însă, m-a înțeles. Ea nu găsește nici un inconvenient să plece la Iași chiar în noaptea următoare. Apropierea ei de frontul urmatei a IV-a, unde luptă bărbatu-sau, o mângâie de apropiata cădere a Bucureștilor ... Ceea ce mi se pare ciudat însă, e complotul nostru tacit contra lui Toto. Nu-i pronunțăm numele nici eu, nici ea. Eu nu vreau să insist asupra unui nume echivalent cu o indiscreție. Ea, probabil, nu vrea să-mi spuie mai mult decât îmi spusese Toto. Programul de a doua zi fusese hotărât parcă de mine. Eu o preveneam de pericol, eu o trimiteam la Iași, ei îi rezervam locul într-un vagon oficial, eu veneam cu automobilul să-i iau bagajele de acasă, eu o duceam la Mogoșoaia și așa mai departe, eu, eu, și numai eu... Nu știu ce se petrece în sufletul ei. De altfel, sufletul femeii nu trebuie niciodată scos din carapacea lui de broască țestoasă. Trebuie să fie un lucru hidos, și ea, ca și mine, simțim poate, în momentul acela, prezența în odaie a persoanei absente, la care ne gândim amândoi, fără să-i pronunțăm însă numele... Dar care poate fi vina luptătorilor din primele rânduri?... Atât mai rău pentru cei din dosul frontului. Meridianul militar se schimbă cu o repeziciune vertiginoasă și frontul celor două armate trece acum chiar prin strada Nisipari. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Un fluierat prelung, ca un miorlăit de cotoi indecent, insultă majestatea funebră a capitalei. Amanta prietenului meu tresare și mâinile ei reci se întâlnesc, fără voie, cu mâinile mele calde. — Ascultă!... Iar vine... Fluierăturile se înmulțesc, în timp ce clopotele de la Mitropolie se târâse, obosite parcă, să ajungă la periferia orașului. Stingem lumina și ridicăm transperantul. Proiectoarele electrice își plimbă pe cer fâșiile de lumină ca niște tulumbe de apă ce stropesc o grădină din O mie și una de nopți. Tunurile au început să bubuie și ele și zgomotul ăsta de infern se concentrează parcă deasupra casei în care ne aflăm noi. Vreau să ies în stradă, dar două brațe moi și reci ca pielea de șarpe mă încolăcesc în pragul ușii. Nu-mi dau seama dacă groaza de moarte e mai puternică decât pofta de carne... Elicele Zepellinului se aud acum bătând aerul, ca o morișcă de șindrilă spânzurată de băiatul popii în vârful bradului din poarta bisericii. Din când în când, proiectoarele electrice îl prind ca într-un clește de foc. Șrapnelele noastre însă se sparg prea jos. Și Zepellinul se apropie nesupărat, ca o havană aprinsă din vârful căreia o mână invizibilă i-ar scutura scrumul fierbinte pe noi. Amanta prietenului meu tremură în brațele mele și parcă îngână o rugăciune. Era și timpul!... Zepellinul a ajuns exact deasupra casei noastre, luminat ca un pridvor de mănăstire, în jurul căreia o maică tânără bate toaca de polunoșniță. Femeia din brațele mele se topește ca un iceberg în drum spre ecuator. Îi caut buzele și-i sorb cu brutalitate răsuflarea scurtă și agitată, încerc să-i vorbesc, dar ea nu-mi răspunde. Elocvența tăcerii începe să-mi furnice trupul. Mă apropii cu ea de pat și mă împiedic de pisica ascunsă, până atunci, nu știu unde. Alarma ei stridentă, ca o muzicuță de tinichea, ne trezește brusc din catalepsia momentului suprem de groază și poftă reciprocă... Un urlet grozav coboară atunci din văzduh ca o Niagară apocaliptică și o explozie formidabilă ne clatină pereții, ne sparge toate geamurile, și ne azvârle pe amândoi în pat — unul în brațele altuia... Câteva clipe după aceea, corpurile noastre nu fac decât una și aceeași ciozvârtă de carne inutilă, intrată în putrefacție... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Acum e liniște iar. Bomba Zepellinului a dărâmat fațada casei vecine. Peste drum, locuiește atașatul militar al Rusiei. Pericolul a trecut. De acum înainte, nu mai are de ce să se teamă. Mâine noapte, pe vremea asta va fi în drum spre Iași. Zepellinul și aeroplanele dușmane nu vin decât până la București. Ne șoptim lucruri fără importanță. Ne vorbim mai mult cu gesturile. Aproape nu mai avem nimic să ne spunem. Epilogul unei victorii câștigate cu consimțământul adversarului e totdeauna penibil. Spre ziuă, nevasta colonelului mă întreabă: — Spune-mi drept... De ce-ai venit azi-noapte la mine? — Nu ți-am spus? Fiindcă m-a trimis Toto... — Și altceva?... — Altceva, nimic, — N-ai venit cu nici un gând ascuns? — Păi, dacă nici nu te cunoșteam!... Femeia din brațele mele tresare jignită: — Să știi ca nu-mi placi. Prea ești sălbatic... La rândul meu, oftez plictisit și răspund cu o voce de flașnetă de panoramă: — Parcă mai știu și eu cum trebuie să fiu!... De când s-a început războiul!... În noaptea aceea, aflasem toate secretele șefului de cabinet al ministrului de interne. Dar singurul meu secret din noaptea aceea, prietenul meu n-avea să-l afle niciodată. III - CONVERTIREA DOAMNEI GRÜMBERG [ modifică ] E o dimineață de sfârșit de toamnă, cu soare — soare mult și lacom ca pentru o despărțire mai lungă. În văzduh, parcă se fac pregătiri de plecare la fel cu cele din București... Încă o noapte pierdută. N-am dormit aproape deloc. Încep să cred că o partidă de pocher e mai puțin obositoare ca o femeie. Parcă aș fi beat. Picioarele mi se îndoaie ca niște macaroane opărite și ochii împăienjeniți încep să vadă toate firmele magazinelor, scrise în limba germană. Sosesc la birou cel dintâi și mă postez la ușa pe care servitorii au lipit o filă de registru, pe care s-a scris cu cerneală violetă: “Șeful cenzurii”. Șeful însă a sosit înaintea mea. Mă anunț și intru imediat. Ministrul e tânăr, nervos și distrat. Vorbește citind și te ascultă fredonând. După ce-ai sfârșit ce-ai avut de spus, te întreabă de ce-ai venit. Tu începi să repeți și dacă, întâmplător, repetirea conține două sau mai multe fraze, ultimele sunt totdeauna sacrificate. Ministrul n-are timp să asculte decât pe cea dintâi. De când s-a început războiul, timpul se socotește dublu, iar la biroul cenzurii, chiar triplu. Noroc însă că prietenia noastră fură câte ceva și de la unul și de la altul. De la el, o clipă mai mult de atenție; de la mine, un accent mai mult de îndră zneală. — Am venit, Excelență, să vă întreb, pe noi când ne evacuați? — Care voi? — Noi, de la cenzură... Funcționarii ministerelor au primit ordin să plece la Iași. Ministrul și-a ridicat ochii din telegramele cifrate și mă privește nervos. — De unde știi lucrul acesta? — La noapte pleacă din gara Mogoșoaia primul tren pentru Moldova. — Foarte bine... Să plece sănătos. — Și noi? — Voi o să plecați când o să fie nevoie... Am eu grijă. Apoi, distrat, continuă într-o altă ordine de idei. — Ce-a fost azi-noapte în strada Nisipari? Tresar și răspunsul meu repetă întrebarea lui. — A fost ceva în strada Nisipari? Nu știu nimic. — Cum se poate? N-ai aflat încă? Era să-l curețe pe Tatarinoff. — A, da, da... știu... Credeam însă că s-a întâmplat altceva mai interesant... Adevărul e ca în strada Nisipari se întâmplase ceva și mai interesant decât bombardamentul de azi-noapte. Pe la cenzură însă, trec numai faptele care ar putea fi date publicității. Prind ocazia să-i spun ce-aveam de spus. — Excelență dragă, să nu vă supărați, dar eu am să vă părăsesc... Nu speram, obosit cum eram, să repurtez două victorii consecutive. Pentru a doua oară, ministrul își ridică ochii din telegramele cifrate și mă plesnește drept în frunte cu o frază umflată ca o minge de fotbal. — Ce? Ești nebun?... Unde vrei să te duci? — A !... Nu vă fie teamă, că nu mă duc pe front... Vreau să plec însă din București. Vă rog să mă detașați la biroul cenzurii din Iași. Mâine, poimâine, tot o să veniți și dumneavoastră. Lăsați-mă să plec măcar eu înainte... Mă duc să-mi fac detașarea și vin cu ea să mi-o semnați... Ministrul își vâră iar nasul în telegramele cifrate și, pe aria “șapte gâște potcovite”, fredonează mormăind: — Bine, bine... Du-te, du-te... * * * La ora zece și jumătate eram posesorul tuturor actelor justificative cu care puteam călători la Iași, unde, până la noi ordine, rămâneam la dispoziția biroului de cenzură din capitala Moldovei. Îmi dau seama bine că plecarea mea din București nu este decât o dezertare deghizată. Prietenii binevoitori mi-ar fi putut-o taxa chiar de lașitate. Dar lașitatea, ca și eroismul, nu suferă grade de comparație. Celor de pe front le puteam acorda dreptul să vorbească de rău pe cei de la București. Celor de la București însă, nu le dam voie să știrbească nimic din blocul compact al lașității noastre comune. Localitățile geografice nu-i pot nici micșora, nici mări valoarea. Lașitatea este de o uniformitate asomantă. O poți pune în borcane cu etichete felurite. Dar ce folos? Ea rămâne veșnic aceeași elocventă cocardă unică, pe care cei de la Iași sau de la București o poartă la fel cu cei de la Paris, Londra, Roma, Viena și Berlin, prinsă în butoniera hainei civile sau militare, în partea stângă, deasupra inimii. Nimeni nu se naște erou, după cum nimeni nu bănuiește că s-a născut laș. Dar eroismul distruge și lașitatea conservă. Cine pleacă de acasă cu gândul să fie erou, riscă să nu se mai întoarcă. Eu plec cu gândul să mă întorc. Dacă sunt laș fiindcă vreau să trăiesc, atât mai bine... Trăiască lașitatea!... Cedez, dar, eroilor aureola trecutului și întreaga împărăție a pioaselor aduceri-aminte. Eu îmi rezerv nebulozitatea zilelor de mâine și nerăbdarea sfârșitului care vreau să-l trăiesc la fel după cum l-am început. Mi-e sete încă de viață. O sorb cu lăcomia dezghețului de primăvară și parcă tot nu mă pot sătura. M-am ascuns în fundul pivniței și n-am să ies de acolo, până ce nu voi goli butea de vin până la fund. Când voi fi sătul, îmi voi permite luxul să fiu și eu erou. Am să contribui, probabil, și eu cu câteva rânduri în cărțile de citire ale elevilor din clasele primare. Voi avea funeralii naționale și copiii eroilor de azi vor rămâne repetenți, dacă nu-mi vor ști biografia. Până atunci însă, nu dau voie nimănui să atenteze la libertatea lașității mele de a voi să trăiesc. Nu vreau să mă gândesc încă la formula eroismului, cu care voi emoționa până și pe antreprenorii de pompe funebre. Doresc să am nevoie de ea cât mai târziu posibil și dacă se poate chiar la “calendele grecești”... Plec, așadar, la Iași. E primul meu act de eroism. Lașitatea celor de la București a început să mă dezguste de mine însumi. Plec singur fiindcă eroismul este personal, nu colectiv. Mi-e teamă însă că la Iași voi găsi aceeași atmosferă ca la București. Lașitatea e o boală contagioasă. Probabil că voi găsi și acolo o proprietăreasă, voi avea colegi de birou și cu unul din ei, pe care îl voi simți mai aproape de sufletul meu, voi lega o prietenie mai mult sau mai puțin interesantă. Voi schimba Calea Victoriei cu strada Lăpușneanu, voi citi ziarele cu douăzeci și patru de ore întârziere și voi privi evenimentele prin deschiză tura unui unghi obtuz. În schimb, nu voi mai auzi clacsonul automobilului regal, clopotele de la Mitropolie și bateriile noastre antiaeriene — sinecuristele războiului. Lotty mă întâmpină furioasă. Două nopți de-a rândul n-am dormit acasă, și, în lipsa mea, eleva de la Conservator m-a căutat din nou. De data asta, mi-a lăsat un plic “personal”, pecetluit cu ceară mov. Domnișoara Gabriela Movileanu mă roagă să intervin pe lângă directorul Teatrului Național s-o angajeze ca probistă. Regret. Dar cum sunt nevoit să plec la noapte, nu-i pot fi de nici un folos. De altfel, asemenea servicii nu se fac decât femeilor pe care le poți vedea mereu. Eu, însă, nu-mi pot amâna plecarea și domnișoara Gabriela, probabil, n-are să vină după mine la Iași. Vestea plecării mele neașteptate produce în micul apartament al doamnei Grümberg exact emoția întregii capitale din ziua primului bombardament al aeroplanelor dușmane. Abia în momentul acela îmi dau seama, cu adevărat, ce mare lucru este să poți fi erou. Lașitatea mea începe să oscileze între siguranța avantajelor mele sentimentale și avantajele siguranței mele personale. Lotty plânge. Până astăzi n-am văzut-o încă plângând. Nu mi-am închipuit niciodată o femeie plângând pentru mine. Lacrimile ei mă încântă și mă umilesc în același timp. Ucigașul, nedescoperit încă, simte nevoia să aprindă o lumânare la icoana Maicii Domnului. Lotty îmi aduce aminte că sunt un om care, până atunci, nu se întrebase încă cine este. Îmi promit solemn însă, că dacă nu va fi prea târziu, la Iași voi sta de vorbă și cu înțeleptul Socrate. Bagajul meu se compune dintr-un cufăr și două geamantane — rufe, haine, câteva cărți, o caramanie, două estampe japoneze, un Iser și trei icoane. Lotty privește cu ochi umezi, cum se golește odaia de sufletul ultimilor ei trei ani. Îi las, în schimb, biblioteca aproape completă, câteva străchini vechi, un bronz de Brăncuși, prea greu să-l iau cu mine, și afișele ilustrate ale lui Toulouse-Lautrec, cu Aristide Bruant și Yvette Guilberte. Ușa ambarului scârțâie ca un rămas bun, sugrumat de o presimțire tristă. Rafturile miros a levănțică și “Cuire de Russie”. Levănțica e parfumul trupului ei. Și trupul ei, trei ani de zile, l-am păstrat parcă închis în același flacon cu parfum de la Guerlain. Icoanele sunt pline de praf. Lotty le scutură cu religiozitatea unei călugărițe care îngenunchează în fața altarului. Lotty nu crede în icoane. Dar icoanele sunt simbolul religiei mele. Și, trei ani de zile, religia mea a fost religia ei. Când le așez în cufăr, Lotty mă atinge ușor pe umăr. Parcă nu îndrăznește să-mi spună ce vrea. Mă întreabă, în schimb, cu ochii, cu sufletul și cu sfințenia clipei când se coboară un mort în groapă. — Vrei ceva, Lotty? — Le iei pe câteșitrele? — Vrei să-ți las și ție una? și Lotty izbucnește din nou în plâns. Vrea să păstreze și ea o icoană. O vrea pe sfânta Paraschiva, pe sfânta Vineri, pe sfânta Venera... De unde știe Lotty lucrurile astea? Unde le-a citit? Cine i le-a spus? Cine i-a deschis sufletul să creadă și ea în ele?... Îi las icoana cu mândria perpetuării propriei mele stăpâniri în odaia asta, de unde plecam fără să știu dacă am să mă mai întorc vreodată. Bagajul este gata. La ora cinci, vine un servitor de la cenzură să mi-l ducă la Mogoșoaia. La noapte se îmbarcă numai persoanele. Afară e încă soare. În odaie s-a întunecat însă, ca într-o după-amiază grăbită de toamnă târzie. Asfințitul de aici pregătește răsăritul de dincolo. Ne privim ca primii oameni goniți din raiul fericirii eterne. În jurul nostru, nimic altceva decât umbra propriei noastre nedumeriri. Drumurile care duceau la Roma, se întorc fiecare spre locul de unde porniseră la început... Pe capacul cufărului boltit ca spinarea unui elefant sacru ne alipim atunci sfioși ca într-o poveste de pe malul Gangelui și porțile Nirvanei se deschid să ne adăpostească din nou împreună, dar numai pentru o singură clipă și pentru cea din urmă oară. * * * Cobor să-mi fac provizii pentru drum. Prețurile s-au întreit. Negustorii au început să ascundă marfa. O păstrează probabil pentru armata germană. Peste zece, cincisprezece zile, au s-o dea poate chiar gratuit. Un coleg de la cenzură mă oprește în fața Terasei Oteteleșanu. — E adevărat că pleci la Iași? — Adevărat, dar numai pentru câteva zile. Am o misiune specială. — Așa da, înțeleg și eu... Trebuie să fie o plictiseală acolo... Ceva groaznic!... și apoi, știi că nu mai e nici un pericol. Situația s-a schimbat complet. Rușii au primit ordin să atace. De acum, să te ții!... Te pui cu colosul de la nord?... Ai văzut pe hatmanul cazacilor din Kuban?… Un tip admirabil... Un erou de tragedie clasică, îmbrăcat în costum de operetă vieneză... Am tras cu el azi-noapte un chef la “Flora”! … știi ce frumos se vedea Zepellinul de la șosea? Ceva feeric!... Ne-a plictisit el destul, nu-i vorbă; dar acum i s-a înfundat și lui... N-ai aflat?... L-au doborât ai noștri azi-noapte. Uite-l coto, la “Independance”. Hai să trecem să-l vedem... Și colegul meu de la cenzură mă ia cu mâna stângă de braț și cu dreapta face un gest semnificativ strigând: — “Alivoar, țățico... și să-mi scrii pe glaspapir?...” În vitrina de la “Independance” o bucată de stofă cauciucată, ruptă neregulat și pe alocuri arsă și înnegrită de fum, se răsfăța obraznic, încurajată de afișul care o explica mulțimii de “cască-gură”: Fragment din Zepellinul doborât azi-nopte la Ciocănești de bateriile noastre antiaeriene de la fortul Chitila. În fața vitrinei, publicul se înghesuie ca la pomană. Se fac glume și chiar comentarii serioase. Se explică materialul din care e făcută învelitoarea unui Zepellin, se povestește cum a fost ochit și doborât și, printre cele câteva sute de persoane care se perindă cu greu prin fața vitrinei, se găsesc chiar și foarte mulți martori oculari ai acestei prime și strălucite victorii a artileriei noastre antiaeriene. Colegul meu de la cenzură este entuziasmat. Intră în vorbă cu toți necunoscuții care îi ies în cale și cu vocea de stentor afirmă, cu autoritatea atribuției sale oficiale, că dezastrul Zepellinului s-a petrecut așa după cum îl povestește un căruțaș din dosul Filantropiei. Mie, însă, nu-mi vine să cred nimic din tot ce văd și aud. Asistasem cu o zi înainte la terfelirea tricolorului național și mă întrebam dacă învelitoarea Zepellinului din vitrină nu este cumva tot opera vreunui ajutor de primar imbecil. Eu rămâneam la informațiile mele. Șeful de cabinet al ministrului de interne îmi spusese chiar mai mult decât trebuia. și Toto Radian nu și-ar fi trimis amanta la Iași, dacă Bucureștii n-ar fi fost condamnați să cadă peste câteva zile. * * * Înaintea plecării, simt nevoia să mai vad o dată orașul în care mă născusem, fără să-i fi putut închina nimic din dragostea pentru locul natal. Bucureștii mi-erau străini ca un tată vitreg. Parodia asta de oraș somptuos și ridicol ca o baligă uscată, depusă cândva, întâmplător, între mocirlele din Tei, Colentina, Floreasca și Herăstrău, nu hrănise ani de-a rândul decât pe agenții electorali ai diferitelor partide politice. Bucureștii n-au fost, nu sunt și probabil nu vor fi niciodată un oraș adevărat. Ca să poată trăi, orașele, ca și oamenii, au nevoie de un anumit organism: inimă, plămâni, aparat digestiv, căi respiratorii, sistem nervos, creier și tot ceea ce un doctor în medicină ar putea spune mai complet decât mine. Bucureștii n-au nimic din toate acestea. Au numai un amestec de mațe, pe care planul orașului le numește străzi. Strâmte și sucite ca niște gâturi de cocostârci sugrumați de eticheta grădinii zoologice, străzile Bucureștilor au pavajul pestriț și niciodată complet. Plăcile de bazalt ale trotuarelor sunt mobile ca niște clape de pian, felinarele sparte, rigolele pline de noroi și canalele împuțite. Locurile virane nu-și au niciodată în regulă actele stării civile, iar clădirile din epoca troglodită își prelungesc provizoratul la infinit cu certificatele de sănătate edilitară, eliberate chiar de domnul primar care mai este în același timp și corifeu politic, deputat sau senator, candidat la un portofoliu ministerial, membru în zece, douăzeci de consilii de administrație și multimultimultimilionar. Bucureștii îți fac impresia unei imense grădini fără stăpân. Pungașii, vagabonzii, înfometații și tot felul de oameni fără căpătâi intră în ea nesupărați de nimeni — unii să-i fure fructele, iar alții să-i murdărească peluzele cu produsul necesităților fizice. Pe harta Europei, capitala României este însemnată cu un rotocol mare cât, bunăoară, capitala Franței sau a Angliei. Hărțile geografice însă, probabil că sunt făcute de oameni care n-au călătorit niciodată. Deși trec drept capitala României, Bucureștii propriu-zis nu sunt ai nimănui, fiindcă România însăși nu este decât uzufructul unui cerc restrâns de oameni, care mâine nu mai sunt nici ei cei de astăzi. Mâine, însă, probabil că Bucureștii vor fi ai nemților!... Nu-mi plac Bucureștii. Dar despărțirea asta mă înduioșează. Calea Victoriei, mai ales, o să-mi aducă aminte totdeauna de fosforescența unică a femeilor ei !... Am ajuns în fața grădinii Ateneului. Hai să-l mai văd o data pe... Pe cine?... Nu știu... Vad eu astăzi toate lucrurile răsturnate sau statuetele ateneiștilor îmi răstoarnă noțiunea limitei, de la care zbieretul măgarului nu mai poate fi luat drept acompaniament de contrabas?... Doamne, Doamne!... mă gândesc eu. Dacă fatalitatea a voit să vină nemții ca stăpâni la București, dă-le cel puțin ideea să topească bronzurile astea inutile, care vatămă ochii celor vii și pătează prestigiul celor morți — Dumnezeu să-i ierte!... Mă doare în suflet perspectiva prezenței dușmanului la București. Dar, ca un bun patriot ce sunt, nu văd altă soluție să scăpăm de rușinea monumentelor noastre artistice. Statuile, din grădina Ateneului mai ales, părcă sunt un joc de popice. Mai lipsește butoiul cu bere, untul proaspăt și legătura cu ridichi de lună. Figura alegorică de pe soclul poetului Șerbănescu s-a îmbătat de alcoolul indiferenței publice și s-a rostogolit ca simbolul eternității în nisip. Traian Demetrescu, cioplit în marmură, pare o biserică de caș... Mânca-ți-ai opera, autorule, împreună cu comitetul ei de recepție!... Puvis de Chavannes n-a putut picta marea frescă din sala Ateneului, fiindcă pontifii frumosului de pe vremea aceea au găsit că cerea prea mult două sute de mii de lei. În schimb, însă, de rușinea monumentelor ridicate mai târziu în grădină, Ateneul n-are să poată plăti cât îl vor ține temeliile... Plec mai departe. Dar Bucureștii sunt aceiași pestetot. Aproape la fiecare colț de stradă, statuile marilor oameni care îl cinstiseră în viață, se întrec, care mai de care, să-l necinstească după moarte. De mortuis, nihil nisi bene. Dar, atunci, ce rost mai au statuile astea oribile, cu care li se tulbură eternitatea somnului de pe lumea cealaltă?... Ce bine e să nu fii erou!... Scapi de admirația urmașilor și de răsplata statuii inevitabile, cu care ți se denaturează și figura și activitatea vieții. Nu mai vreau să mai văd nimic. Mă duc mai bine acasă. În odaia mea voi găsi, cel puțin, atmosfera prielnică în care să-mi pot reconstitui fericirea mediocră dar completă din ultimii trei ani. Războiul m-a oprit la jumătatea drumului. Nu știu unde aș fi puRoș u, galben și albastru 41 tut ajunge, îmi dau seama însă că, de acum înainte, drumul începe să urce. Și când urci, ți se pare că nu mai ajungi... Mă mângâie doar ideea că nu sunt singur. În situația mea se găsesc atâția alții încă, o întreagă pleiadă de egocentrici matriculați cu nume și grade deosebite, ca și cum viața ar fi legiferarea unui serviciu militar obligatoriu. Suntem o clasă de oameni aparte, o categorie bine distinctă, sau, mai precis, o întreagă generație. Suntem generația celor sacrificați!... Mâine, efectele acestui sacrificiu vor constitui, poate, actele eroismului nostru de azi. La încrucișarea bulevardelor cu Calea Victoriei, mă opresc din nou. Spre Cotroceni apune soarele. E poate ultimul meu apus de soare din anul acesta, la București!... Bulevardul Elisabeta se întinde drept ca un braț de atlet, în palma căruia soarele pare o portocală de Jaffa. Colo, la dreapta, e Cișmigiul cu idilele scurte și obscure ale anilor de școală. Alături e Liceul Lazăr. Acolo l-am cunoscut pe Laurențiu Blebea. Trădarea lui Blebea îndurerează parcă orizontul apusului. Mai departe, e Dâmbovița cu podul Sfântul Elefterie. Acolo se descarcă iarna căruțele primăriei de zăpada ridicată de pe străzi. Vine apoi Facultatea de Medicină — corcitură arhitectonică și, alături de ea, căsuța în stil românesc a nu știu cărui om de gust. Proprietarul casei și arhitectul se confundă, însă, mai întotdeauna. Palatul Cotroceni tânjește ca un tort de fisticuri în vitrina unei cofetării. De când s-a început războiul însă, cine mai mănâncă prăjituri ?... Pâinea cea de toate zilele este și mai neagră, și mai mică, și mai scumpă, și mai amară!... Mă întorc acasă cu sufletul scămoșat de impresia recentă a unei înmormântări. N-am îngropat pe nimeni, în jurul meu însă, pe zi ce trece, văd deschizându-se atâtea gropi, că una din ele nu se poate să nu fie pregătită pentru mine. Lașitatea are o mare superioritate asupra eroismului. Te ține într-un contact mai des și mai apropiat cu dumnezeirea. Rugăciunea nu este decât exteriorizarea lașității. Simt nevoia să mă rog. Unde? În odaia mea a mai rămas o icoană — icoana sfintei Paraschiva, pe care mi-a cerut-o Lotty. Deschid ușa cu capul plecat, așa cum se intră într-o biserică, și umilit, încerc să-mi ridic ochii spre peretele dinspre răsărit. O lumină vie, nebănuită, necunoscută încă, mă încremenește în prag. Pupilele mi se dilată ca un gălbenuș de ou răscopt, și sufletul îmi picură parcă printre buze, ca un izvor scăpat din stâncă, pe jgheabul lui de lemn de brad. Icoana era la locui ei, acolo unde, timp de trei ani, stătuse nemișcată. De data asta însă, privirea sfintei Paraschiva nu mai era încruntată ca mai înainte… O candelă ardea dedesubtul ei... În odaia din care trebuia să plece un om, intrase un suflet! ... Chem pe Lotty. Convertirea evreicei mă uimise. Nu știam dacă sunt eu cauza. Dar autorul acestei strălucite convertiri simțea că sarcina ce-i fusese încredințată, fără să fi cerut-o, întrece cu mult puterile lui sufletești. Eu nu puteam fi apostol, fiindcă apostolii nu propovăduiesc în numele lor personal, ci în numele unei idei de care sunt stăpâniți. Stăpânul meu însă eram EU. Mie singur îmi fusese dat să mă supun și numai pe mine singur mă preamărisem, după slabele dar deplinele mele putinți!… Cine putea fi dar apostol?... Icoana lui Ioan Botezătorul pleca cu mine la Iași... — Mie mi-ai pregătit surpriza asta, Lotty? — Te supără? — Nu... dar... untdelemnul de candelă miroase greu… împute odaia... — Lasă c-am să-l miros eu... n-ai să-l miroși tu… — Cum așa?… Ai de gând s-o ții aprinsă și în lipsa mea? — Și de ce nu?... Parcă tu ai fost vreodată credincios? Sau ai să fii la Iași mai mult decât ai fost la București?… Cum vrei să-ți ajute Dumnezeu și sfinții, dacă nu le aprinzi la icoană și o candelă?… Icoana este doar un trup de lemn… Dumnezeu adevărat însă este în lumina candelei!… — Și te-ai gândit la mine, când ai cumpătat-o? — La tine, la mine... totuna este... O candelă în casa omului nu strică... N-ai auzit?... De mâine nu ne măi dă electricitate deloc... * * * În antret îmi iau rămas bun de la domnișoara Viki. Vreau s-o sărut. Viki se ferește, însă. Își astupă fața cu ambele mâini, se trage înapoi și își tremură capul ca o frunză de plop. Lotty o ceartă. — Nu-i frumos ce faci, Viki... Sărută pe Mircea. Dar Viki nu se supune. Răspunde numai prin deschizătura palmelor cu vocea gângavă, ca și cum i-ar fi rămas în gură un sâmbure de piersică. — Pe copii, numai părinții îi sărută... O rog atunci pe Lotty: — Sărut-o din partea mea și urează-i s-o găsesc sănătoasă, cuminte, mare și frumoasă… Pe scară însă, mă ajunge un troncănit grăbit de pași. E Viki. — Ce s-a întâmplat, Viki? — Nimic. Vreau să-ti dau ceva... și-mi întinde un mototol de foiță albă. — Ce e asta? — Ai să vezi... Dar să nu-l desfaci aici. Ține-l până după ce pleci... și să-l păstrezi... Auzi?... Te rog s-o păstrezi și să mi-o arăți când ai să te întorci... Mă simt înduioșat. Nu știu ce poate fi în foița asta de hârtie albă. Dar parcă încep să ghicesc ce este în sufletul acestei copile de cincisprezece ani. O cuprind în brațe și, de data asta, Viki se lasă în voia mea. O sărut apoi pe frunte, pe ochi și pe gură.... În stradă, desfac pachețelul și curios mă chiorăsc prin întuneric să văd darul Vikei. E o cruciuliță albă — poate să fie chiar de argint — o cruce gamată, cu vârfurile îndoite ca simbolul infinitului din zvastica indică. Darul neașteptat al unui copil e cea mai sigură proorocire de noroc. O pipăi cu emoție și dragoste și degetele mele îi mângâie cele patru colțuri în care litera V — inițiala numelui ei — se repetă parcă mereu, la infinit, tot de câte patru, patru, patru, patru ori. IV - ARMATA RUSĂ INTRĂ ÎN ACȚIUNE [ modifică ] Pe șoseaua Kiseleff automobilele se țin lanț, ca în zilele când sunt curse de cai. Dacă n-ar fi noaptea, felinarele stinse și lanternele mașinilor căptușite cu foiță albastră, ai crede că războiul a trecut și viața de toate zilele și-a reluat mersul ei normal. Ironia cerului se manifestă printr-o lună la primul pătrar și prezența completă a stelelor după mărimea și importanța lor. Ai zice, o reprezentație de gală, la care, din cauza întunericului din sală, nu se văd decât decorațiile înalților demnitari ai statului, care umplu lojile și primele scaune cu bilete gratuite. Sunt singurele spectacole, de altfel, unde asistența, deși cu totul străină de ce se petrece pe scenă, face parte integrantă din ansamblul spectacolului. Gara Mogoșoaia este ticsită de lume. Bărbați, femei, oameni maturi și copii forfotesc, ținându-se de mână să nu se piardă. “Orbii” lui Maeterlinck au reușit în fine să se reprezinte și în România. Se vorbește pe șoptite și frazele scurte sunt presărate cu oftaturi lungi, de parcă nu se mai sfârșesc. Cei care se recunosc, se privesc prin întuneric cu resemnarea unui burghiu înțepenit într-o scândură de stejar. Frazele care circulă mai des sunt: — Pe cine-ai lăsat acasă? — Unde-ai ascuns cazanul de rufe? — Ce-ai făcut cu lingurițele de argint? — Ți-ai luat cearșafurile de olandă? Gospodarii se mângâie între ei: — Ce-o fi, să fie!... Doar o să fie la fel pentru toată lumea... Burlacii, însă, trag numai cu urechea și cu coada ochiului. Pentru ei, formula “Ce-o fi, să fie” n-are să fie la fel ca pentru toată lumea. Șeful gării, un ofițer de rezervă, anunță că trenul pentru Iași se găsește pe linia a treia. Masa compactă de oameni amărâți se revarsă cleioasă, ca asfaltul, peste primele doua rânduri de șine... În ușa fiecărui vagon, un jandarm cercetează biletele de identitate. Peronul se golește ca un joc de șah, după ce adversarii și-au mâncat majoritatea figurilor. De o parte și de alta, n-au mai rămas decât regii, câte o regină, câte un nebun, sau câte un simplu pion. Șeful gării face pe regele. Măsoară peronul gării cu pași mărunți și după ce constată că s-a îmbarcat toată lumea, dă ordin să se atașeze și vagonul special de pe linia de garaj. În vagonul special se găsesc deja instalați o regină și un nebun, care îi ține de urât până la plecarea trenului. Eu nu mă grăbisem să mă îmbarc, fiindcă îmi aveam locul asigurat. Doamna Jenny colonel Vasilescu și Toto Radian nu se așteptau să mă vadă. Surpriza lor fredonează aceeași romanță, dar transcrisă pe registre diferite: — Ce-i cu tine? — Plec. — Unde?... La Iași?... — Da... Pentru câteva zile numai... Sunt trimis într-o misiune specială. — Asta s-o spui lu’ Mutu, dragă... Te-ai și învârtit... La repezeală... Brava ție... Amanta prietenului meu mă întreabă cu vocea lipsită de orice entuziasm. — Aveți loc, domnule Băleanu? — Da, doamnă... mulțumesc... Am o bancă întreagă. — În vagonul oficial? — Chiar în compartimentul de alături... Apoi, fiindcă nici ea, nici Toto nu găsesc ce să mă mai întrebe, încep să-i întreb eu pe ei: — Tu ce faci?… Când ai de gând să vii? — Știu și eu...! În orice caz, nu cred să mai întârziem. — Dar dumneavoastră, doamnă, aveți ceva rude pe la Iași? Unde o și fiți găzduită?... — N-am pe nimeni. Am luat însă o recomandație pentru șeful biroului de cartiruire. Toto intervine: — Dacă cumva ai vreo neplăcere, dă-mi o telegramă imediat. Iar eu completez: — Veniți cu mine la cenzură când aveți de comunicat cu Bucureș tii... După alte câteva clipe de tăcere, doamna Vasilescu mă întreabă brusc: — Sunteți singur, domnule Băleanu? — Mai singur ca Iov după ce-și pierduse averea... — N-ați luat cu dumneavoastră nici o coniță? — Vai, doamna!... Ce întrebare... Am eu mutră să călătoresc în doi?... — Dar sălbatic mai sunteți, domnule Băleanu!... V-am mai spus-o eu și aseară. V-aduceți aminte? Mi se pare chiar că v-ați supărat! Și întorcându-se spre Toto, îl explică: — Știi ce mi-a făcut aseară?... Nici nu vrea să intre în casă. Zicea că e grăbit. Nu-i vorbă, că dacă mai întârzia un sfert de ceas numai, îl apuca bomba la mine în stradă... * * * Pleacă trenul... Toto s-a coborât. Eu și amanta prietenului mea am rămas să călătorim singuri. Regina și-a pierdut nebunul de pe negru și a rămas cu nebunul de pe alb. Toto e brun. Eu sunt blond... Trenul se pune în mișcare fără nici o pregătire aproape. Nici un semnal de conductor, nici un fluierat de locomotivă, nici un “rămas bun”, nici un “bun voiaj”... Parcă ducem cu noi un bolnav de lepră. Înaintea noastră, cineva agita un clopot de lemn. Zgomotul lui e destul de slab ca să nu deștepte pe cei care dorm și destul de puternic ca să înlăture din calea noastră pe cei care s-ar putea molipsi. Nimic mai asemănător cu trenul nostru, ca îndepărtarea unui lepros dintr-un sat cu oameni sănătoși. În vagoanele trenului e întuneric, dar noaptea din sufletele noastre e și măi neagră decât noaptea de afara. Mergem Încet. Parcă abia ne mișcăm. Atârnă, oare, așa de greu tristețea celor care pleacă, sau trenul s-a încurcat în păienjenișul Bucureștilor, care nu ne mai lasă să plecăm? În compartimente discuțiile fierb înăbușite ca apa într-un samovar. Dar până mâine dimineață, samovarul o să se răcească și în strecură toarea cerului găurit de stele n-are să mai rămână decât amărăciunea frunzelor de ceai. Lichidul parfumat al momentului o să fie golit odată cu alcoolul primelor senzații și trenul o să meargă mereu așa încet, încet detot, tot mai încet, cât mai încet, până ce călătorii se vor deștepta în plină realitate a visului învățat pe dinafară... * * * După o tăcere destul de lungă, în care timp fiecare ne gândisem, probabil, la lucruri diferite, Jenny mă întreabă: — Cum îl găsești pe Toto?... Gentil băiat. Nu? — Cam simplu. — E tânăr încă. — Și prost... Amanta lui Toto nu se aștepta probabil la răspunsurile mele. — Știi că nu ești deloc drăguț cu prietenii dumitale? — Eu spun totdeauna ce gândesc. — Ești teribil... începe să-mi para rău că te-am primit aseară. — Ai remușcări? — Nu... Dar... Oricum... — Îl iubeai? — O!... Ce idee l... Cum îți închipui lucrul ăsta?... Nu suntem deloc potriviți pentru așa ceva. Nu-l vezi?... E aproape un copil. — Un copil de vârsta mea. — A, nu... Tu ești altceva... Ești mai bărbat, mai sălbatic... mai... Lasă-mă-n pace că ești obraznic. Să știi că m-ai supărat... În timpul ăsta, mi-am dezbrăcat pardesiul și am aprins o țigară. — Îmi dai voie să stau cu dumneata? — Dacă-ți face plăcere... — Nu te supără fumul de tutun? — Nu, deloc... Mă așez lângă dânsa pe canapea. Ea se ferește parcă s-o ating, îi caut mâinile prin întuneric și nu i le găsesc. Și le-a ascuns la spate. O întreb: — Unde-ți sunt mâinile? — Le-am pierdut. — Cu ce-ai să te aperi, atunci când o să vrea cineva să te sărute? — Cu dinții. — Hai să încercam, atunci... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Nu-mi plac femeile care cedează ușor, chiar când nu sunt interesate bănește. Fructele viermănoase se desprind singure de pe cracă. Dar nici rezistența exagerată n-o pot suferi. Suprema cochetărie a femeii, când ți se dă pentru prima dată, este să-ți zică ție “nu” și ei “da”. În felul acesta se împacă reciproc amorul propriu al celor două sexe și actul se săvârșește conform ritualului profan, de către pontifii cu drepturi și cu îndatoriri egale. Victoria este și a unuia și a altuia. Fiecare o apreciază în felul lui. Dar efortul unuia și rezistența altuia nu sunt, în fond, decât pile ou face ale aceleiași monede cu efigia lui Eros. N-am preferințe pentru un anume gen de femeie. Îmi place numai femeia și atâta tot. Pentru mine femeia este un obiect de artă, ochit de un colecționar priceput și pătimaș. Colecționarii de obiecte de artă nu sunt chiar cei mai păcătoși dintre muritorii de rând! Unii colecționează covoare persane, alții stampe japoneze; unii, vechi obiecte bisericești, alții, vechi porțelanuri străine; unii, docuRoș u, galben și albastru 49 mente și ediții rare, alții, icoane sau fotografii obscene... Specialitatea pasiunii nu are nici o importanță, fiindcă orice colecționar este un hirotonisit cu darul sfânt. Pe mine, însă, soarta colecționarilor mă înduioșează. În viață, o colecție bogată îți satură sufletul, cum ți-ar sătura stomacul o masă bine garnisită. După moarte, însă, colecția trece în posesia rudelor, a statului sau a creditorilor. Singuri colecționarii de femei frumoase își duc colecția cu ei în groapă!... Lucrurile astea le explic amantei prietenului meu ca să-și dea seama și ea pentru ce Toto este mai prost decât mine și pentru ce, de azi-noapte, pe mine mă găsește mai bărbat decât pe Toto, deși amândoi avem aceeași vârstă. Ne despărțim târziu, după miezul nopții. — Vrei să te odihnești și tu? Eu trec în compartimentul meu, să mă culc. Ea îmi răspunde, fără să-mi răspundă: — Ești un nebun. Pentru prima oară mi se întâmplă așa ceva în tren!... Vreau să-i explic pentru ce — fiindcă trenul nostru nu este un tren ca toate trenurile și fiindcă trenurile, de când s-a început războiul… Renunț însă. Mi-e somn. Și teroarea somnului e mai sintetică decât a Zepellinului... O culc pe canapea, o înfășor în pătura de voiaj, o mai sărut o dată și o las singură în compartimentul ei. * * * La Focșani începe să se lumineze de ziuă. Potriveala asta pare un simbol. Răsăritul soarelui desparte iar Moldova de Muntenia. De aici înainte, începe lumina, liniștea, libertatea... Pe Argeș, însă, probabil că nu s-a crăpat încă de ziuă. La București, mai ales, noaptea cea mare de-abia acum începe cu adevărat. De la Mărășești părăsim linia Siretului. Mergem la Iași pe linia Bârladului. Trenul nostru merge tot așa de încet ca și în timpul nopții. Se oprește în toate stațiile și, unde se oprește, acolo parcă îl uită și Dumnezeu și personalul mobilizat pe loc la C.F.R. Până să pornească din nou, citești toată Fedra lui Racine. Încep să regret plictiseala lecturilor clasice din liceu !... Zeci de trenuri militare se încrucișează cu trenul nostru, aproape în fiecare stație. Într-unele așteptăm până trec la vale câte două, trei și chiar mai multe la rând, din sfert în sfert de ceas. Din Basarabia și nordul Moldovei armata rusă coboară spre București, în fragmente greoaie și nesfârșite ca niște baloturi de marfă ce dispar în pântecele unui transatlantic. Comparația nu e deplasată. Deși curgea mereu, ca și cum s-ar fi deschis cataractele cerului, armata rusă intra parcă în pământ. Nimeni nu știa unde se găsește. Cartierele generale o vedeau numai pe hârtie. Frontul, însă, n-o văzuse nici măcar pe hartă. Armata țarului Nicolae era o armată fantomă. Nu-i mai lipsea decât un Wagner rus, și Olandezul zburător putea să iasă din repertoriu pentru totdeauna. Abia acum încep și eu să-mi dau seama ce înseamnă o armată care pleacă la război. Încep să văd cu ochii ceea ce până acum nu văzusem decât cu imaginația. Armata română n-o văzusem decât la 10 Mai. Excursia de plăcere de la 1913 în Bulgaria nu-mi satisfăcuse decât amorul meu propriu de român și mândria mea de latin. Veni, vidi, vici! Dacă m-ar fi auzit Iulius Caesar, sunt sigur că m-ar fi tras de urechi. Armata rusă, însă, o văd, o sorb cu ochii și o mistui cu toate simțurile lașității mele de combatant în dosul frontului... Avea dreptate prietenul meu de la cenzură: “Te pui cu colosul de la nord!”... Ce va face însă acest colos? Se va bate, oare, colosul și pentru noi? A primit cu adevărat ordin să se bată?... Deocamdată, colosul se plimbă numai, bea ceai, mănâncă semințe de floarea-soarelui și cântă din gură și din balalaică... Uniformitatea colosului ăsta mobil te înspăimântă. Îmbrăcați la fel, aproape nu poți deosebi pe ofițeri de soldați. Hainele și șepcile lor cenușii au ceva din cromolitografiile cu tiraj nelimitat. Vai de bietul autor!... A căzut pe mâna unui editor bandit... O deosebire exista, totuși. Soldații se îmbată cu spirt ordinar, iar ofițerii și generalii cu rom, coniac și, la nevoie, chiar cu apă de Colonia. Amanta prietenului meu se topește după ei, de la fereastra vagonului. Nu coboară geamul, fiindcă i-e teamă să nu dea peste vreunul rău crescut. Uniforma însă, cu nasturii de la manta și cocarda de la șapcă, o hipnotizează ca niște ochi de șarpe. Și în fiecare nouă stație, broasca simte parcă nevoia să cadă victima unei reptile. Nevasta colonelului român a rămas sclava disciplinei militare pe care bărbatu-său probabil i-o localizase, în sentimentul de camaraderie, chiar pentru ofițerii aliați. Prezența mea în compartimentul doamnei Jenny Vasilescu devine, în anume momente, chiar jenantă. Modestele mele haine civile mă scot din luptă, mai înainte de a începe atacul. Dintre cei care se perindă prin fața ferestrei, aproape toți sunt mai bărbați, mai sălbatici și mai puțin lași decât mine. Chipiul deformează interiorul capului, dar conservă prestigiul aparenței exterioare. Trebuie să optez, dar, pentru una sau pentru alta. Oricât m-aș trudi să par altul decât fugarul din București, îmi dau seama că e în zadar. Capul meu nu poate fi un cap de erou, nici chiar în urma celor două victorii succesive, repurtate asupra nevestei colonelului român, amanta prietenului meu, șeful de cabinet al ministrului de interne. * * * În gara Crasna ni se înfundă și unora și altora. Evacuații din București nu mai pot merge spre Iași, iar a 18-a brigadă de cavalerie rusă nu mai poate porni în ajutorul Bucureștilor. Ofițerii beți au devastat restaurantul gării, au golit toate sticlele de coniac, au arestat pe comandantul militar, au dezarmat milițienii români și au tăiat firele de telegraf... Mulțumescu-ți ție, Doamne! Armata rusă a intrat în fine în acțiune!... Colegul meu de la cenzură de acum poate dormi liniștit... Soarta războiului începe să se schimbe!... Unul dintre eroi este român basarabean. E tânăr și frumos, înalt și subțire ca un clarinet și blond ca o papură uscată. Îmi vine să cred că românul-rus din Basarabia, trebuie să fie un neamț de la vreun “Gesellschaft” din București ! Se agită pe peron cu o sticlă de coniac într-o mână, cu sabia scoasă din teacă în alta și vorbește românește cu bucureștenii îngroziți: — Eu nu sunt bat… Eu, moldovan adevărat... Rumânu, țigan... Ptiu!... Și se scuipă singur pe tunica cu panglica “negru și galben”, insigna Crucii sfântului Gheorghe... Îmi aduc aminte de Sergentul lui Vasile Alecsandri. Și noi ne-am împotmolit tot ca și el, “pe drumul de costișe ce duce la Vaslui”... și de acolo ceva mai departe, la Iași. “Și nici că-i vine a crede, când crucea Sfântu Gheorghe, pe sânul lui o vede”. Eu însă credeam, fiindcă i-o vedeam. Vasile Alecsandri nu crezuse, fiindcă, probabil, nu văzuse nici Crucea rusească pe sânul românesc, nici scena cu “Colonelul dând mâna cu sergentul”. Scandalul se potolește, când începe să se însereze sau, mai bine zis, când sosește un nou tren rusesc cu ofițerii treji. Se repară în grabă firele telefonice, se reia comunicația cu Vasluiul și cu Bârladul și mersul trenurilor se restabilește după cum fusese hotărât, cu singura excepție a celor patru ore de întârziere din gara Crasna. Locomotivele fluieră din nou. Iată-ne iar porniți — românii spre Iași, rușii spre București... * * * Iar e noapte. În Moldova însă nopțile par mai puțin sinistre ca la București. Pe cer nu se văd decât stelele și același pătrăr de lună cu care pornisem din gara Mogoșoaia. Reflectoarele electrice au dispărut și, odată cu ele, au amuțit și bateriile antiaeriene. În clipa asta poate, la București, ele au intrat din nou în acțiune. Regret pentru cei care au rămas acolo. Statul are însă nevoie de funcționari destoinici, pentru care sacrificiul părăsirii căminului este egal cu o trimitere pe front. Și, funcționarii aceștia, călătorim în momentul de față spre Cartierul general de mâine, al celor ce trebuiesc să conducă destinele țării de la adăpost. Până atunci frontul rămâne același meridian militar, pe care împrejurările îl pot împinge chiar până la Iași. Lașitatea noastră, dar, e relativă, sau, mai bine zis, eroismul nostru este condiționat de imposibilitatea unei alte noi retrageri. Ajungem la Iași pe la ora zece. Orașul e luminat. Lumea umblă pe străzi fără teamă, ca în vremurile de pace. Războiul n-a ajuns încă până la Iași... Dăm fuga la biroul de încartiruire. Șeful biroului, care este ieșean, începe să se enerveze la vederea atâtor bucureșteni. E o adevărată invazie de lăcuste. Un evacuat țipă din fundul sălii: — Și-o să vedeți ce-au să mai vină!... Ce-i astă-seară, nu-i nimic!... Rumoarea cucerește mulțimea autohtonă. Liniștea Iașului patriarhal amenință să se ducă la vale pe Bahlui. Zurbagiii de la Făgădău, din Dealul Spirei, Cuibul cu barză și Delea Veche sunt în stare să strice tabietul bătrânului oraș domnesc, pentru care strada Lăpușneanu, Păcurarii și Sărăria fac mai mult decât zece capitale ale României launloc. Moldovenii, și în special ieșenii, au ceva din pitorescul naivității grave a francezilor din sud. Poate fiindcă la Iași miroase a usturoi ca și pe întreaga coastă a Mediteranei, de la Perpignan până la Villefranche. Reflecțiile câtorva bătrâni ieșeni îmi amintesc raționamentul francezului din Marsilia: Si Paris avait une Cannebiere, il serait une petite Marseille. Adevărul era că Iașul nu cunoscuse încă războiul propriu-zis. Din clipa aceea însă, proiectilele de pe front începuseră să se spargă în timpanele celor adunați în jurul statuii lui Cuza-Vodă. Războiul pentru întregirea neamului românesc abia acum începea și în vechea capitală a Moldovei. Doamna Jenny colonel Vasilescu căpătă bilet de cartiruire în strada Muzelor, peste drum de spitalul Sfântul Spiridon, iar eu, în strada Lozonski, lângă seminarul Veniamin Costache: Fără să fie ideală, odaia mea prezintă marele avantaj de a nu avea proprietăreasă. Proprietarul e văduv, fără copii și fără pensie de la stat. Nu e mobilizabil și nu urăște pe bucureșteni, fiindcă evacuații nu vin de plăcere și dacă statul găsește cu cale să-i aducă la Iași, înseamnă că tot statul o să le plătească și ceva mai mult decât leafa obișnuită. Domnul Hacik Aivazian mă primește cu brațele deschise și cu cămașa fără guler. A sfârșit tocmai masa și a gustat două, trei păhărele mai mult, dintr-un tămâios turbat. Pe vremea aceea, la Iași, masa de seară ținea până peste miezul nopții, ca mai în toate orașele patriarhale și cu respect pentru tradiție. Domnul Aivazian este mijlocitor în tot felul de afaceri urgente, secrete și rentabile: vânzări, cumpărări, ipoteci, dobânzi convenabile și vorbe bune pe drum de seară. În felul său, noul meu proprietar este un adevărat erou. Războiul nu-l înspăimântă și nu-l indispune. Războiul este o afacere ca oricare alta. Depinde cum știi s-o învârtești. Și domnul Aivazian speră s-o ducă până la capăt cu bine. Deocamdată, i-a luat pe ruși în antrepriză. Rusul înseamnă aur, nu glumă. Rubla rusească e de două ori și jumătate mai mare ca leul românesc. Și dacă știi cum să te porți cu rusul, poți transforma, fără nici o greutate, rublele în lei și leii în ruble. Nu s-a împlinit ora de când stau de vorbă cu domnul Aivazian și suntem mai prieteni de cum am fi copilărit împreună. Comparația, însă, este exagerată, fiindcă proprietarul meu are vreo douăzeci de ani mai mult ca mine. Abia am început să mă dezmeticesc de drum și domnul Aivazian propune să mergem la cafenea. I s-a sfârșit tocmai “melanjul” său de “Moca” cu “Ceylon”, că altminteri mi-ar fi preparat dânsul o gingirlie, cum nici la Constantinopol nu se poate lua totdeauna. Cafeneaua e la doi pași, la “Hotel Traian”. De când au început să vină bucureștenii, cafeneaua stă deschisă până la miezul nopții. Starea de asediu este și ea un fel de Janus cu două fețe. Cu una privește dincolo de Siret, cu alta dincoace... Prima cunoștință pe care o întâlnesc în ușa cafenelei, e Laurențiu Blebea. Regăsirea asta neașteptată ne emoționează parcă pe amândoi. Aproape în același timp ne întrebăm unul pe altul. — De când la Iași? — Eu de trei zile... — Eu picai adineaori... — Va să zică, e adevărat ce se vorbește?... Se evacuează Bucureștii... — Tocmai evacuare, nu... Dar, înțelegi... e vorba de funcționarii statului care nu mai pot lucra la birouri din cauza bombelor... — Dar tu ce cauți la Iași?... În loc să-l iau eu de guler, trădătorul începuse să-mi ia el interogatoriul. Domnul Aivazian rămăsese cu gara căscată, căutând să se apropie cât mai mult de noi și să intre în vorbă imediat ce i s-o prezenta ocazia. În momentul acela însă, nu-mi convenea să-i recomand lui Blebea pe noul meu proprietar, fiindcă, pentru spionul nemților, voiam să țin secret scopul venirii mele la Iași. Lăsai, deci, pe domnul Aivazian să-mi aprecieze educația după cum i s-ar fi părut, iar lui Blebea îi răspunsei de data asta pe un ton ceva mai ridicat. — Eu ca eu... Am venit într-o misiune specială... Dar tu?... Te știam la București... Cu ce ocazie pe aici?... De data asta, elocvența lui Blebea apropie de noi pe domnul Aivazian care la început aproba cu capul, iar mai târziu repeta mereu: — Brava, domnule!... Așa este. Aveți dreptate... Blebea vorbește zgomotos și caută să-și creeze simpatii printre necunoscuții din jurul lui. — Eu, dragă, nu aștept ca tine să plec din București cu misiune specială, că pe mine, dacă mă apucă nemții acolo, mă curăță la sigur. Eu nu sunt ca voi filofrancez pe comandă... Eu sunt român transilvă nean... Eu știu ce mă așteaptă, când or pune ungurii mâna pe mine. Pe voi, cel mult, o să va închidă sau o să vă trântească un picior undeva... Pe mine, însă, mă spânzură!... Cât sânge rău le-am făcut eu singur, nu le-ați făcut voi cu toții launloc... Am mirosit eu în ce ape se scaldă guvernul. Umblă să se scape de noi acum... Până aici ne omora cu dragostea. Mă mir cum se mai ține pe picioare calul lui Mihai Viteazul, de câți nebuni au călărit pe el în ultimii doi ani... Dați-i, băieți, înainte... țineți trează conștiința națională... A sunat ceasul dezrobirii fraților de peste Carpați... și acum?... Să scape cine poate?... Pardon!... Datoria guvernului e să se ocupe mai întâi de cine trebuie... Să ne scape mai întâi pe noi, că dacă se întâmplă să iasă altfel, nouă ni s-ar fi datorat libertatea fraților de dincolo, nu domnilor care o învârtesc, când albă, când neagră, după cum le convine... Domnul Aivazian strânge mâna lui Blebea și-l asigură de toată simpatia și sprijinul său. Îi propune chiar să se mute la dânsul, dacă cumva nu e mulțumit de odaia unde stă. Blebea însă nu e patriot de “Sala Eforiei” și n-a venit la Iași numai ca să fugă de frica ungurilor. A venit să-și aranjeze intrarea în școala militară de la Botoșani. Vrea să se ducă pe front pregătit să moară ca un erou, nu ca o victimă a politicienilor fără scrupule. Spovedania lui Blebea m-a înduioșat și pe mine. Cum l-am putut crede oare trădător, după o simplă vorbă aruncată în vânt de un șef de cabinet al unui ministru de interne?... Parcă Siguranța Generală a statului nu se poate înșela și ea!... Încep chiar să cred că în timpul neutralității noastre, presa opoziției avea perfectă dreptate. Serviciul Siguranței trebuie complet reorganizat. Așa cam se găsește, în momentul de față, nu mai poate corespunde menirii lui într-un stat cu pretenții de civilizație. Ar fi o adevărată crimă să încredințezi siguranța statului pe mâna unor astfel de oameni, care pretind că Laurențiu Blebea este spion neamț și trădător de patrie... Sosirea mea la Iași mă dezbrăcase de tunica lui Nesus, purtată doua zile și trei nopți cu intermitența acceselor de tuse măgărească. Laurențiu Blebea era același!... și Laurențiu Blebea era hotărât să moară pe front ca un erou, în timp ce eu aveam să mă stafidesc la cenzură… De atâta lașitate nu m-aș fi crezut niciodată capabil. V - HOTARUL CELOR DOUĂ ȚĂRI [ modifică ] Sunt la Iași de patru zile. Deși mă interesează orașul, nu mă arăt pe stradă, decât foarte rar. La cafenea am fost o singură dată. Dacă aș fi fost de două ori, ar fi însemnat că nu mai sunt la Iași!... Fugarii din București sosesc în grupuri organizate, ca trupele de actori. Mi-am regăsit la Iași atâtea cunoștințe, că aproape am început să mă cred tot în București. Când pleci de acasă hotărât să descoperi o lume nouă, nu înțelegi, desigur, să te întâlnești tot cu cei lăsați acasă. Încep să cred că nu mai e chip să descoperi nimic nou pe pământ. În cea mai pustie insulă din Oceanul Pacific o să te împiedici de un funcționar englez, care o să te întrebe de pașaport. În cea mai ascunsă și misterioasă stradelă a Iașilor, un cunoscut bucureștean o să te întâmpine cu aceeași veșnică întrebare: “De când pe aici?”... Nimeni nu vrea să admită că ideea lui au mai putut-o avea și alții. Toți te măsoară cu ochii nedumeriți, ca și cum ai fi un animal antedeluvian. Fiecare se crede în dreptul primului ocupant și enervarea celor sosiți crește pe măsură ce noile figuri bucureștene își fac apariția pe strada Lăpușneanu, la “Traian”, la “Tufli” sau chiar prin cartierele mărginașe ale Iașilor. Capitala Moldovei a devenit mai sufocantă chiar decât capitala țării. La restaurant nu mai poți găsi un loc liber. Aștepți să se facă loc și nu măi găsești mâncare. La bărbier trebuie să te înscrii din vreme, ca pentru audiențele de la Palat. Ca să poți citi un jurnal, trebuie să-l cumperi de la gară, când sosește trenul și ca să poți vorbi cu o femeie pe stradă, trebuie să-i pui în cap tichia fermecată, fiindcă altfel ți-o suflă altul imediat. De la București sosesc numai știri proaspete. Fugarii le povestesc după fantezia lor proprie. Unele pot fi chiar inventate pe de-a întregul. Nu le poți controla însă, fiindcă cei care le aduc, le dovedesc cu prezența lor la Iași. Comunicatele oficiale păstrează situația neschimbată. Numărul fugarilor însă, chiar dacă le-ai fi tăiat limba, tot nu ar fi fost mai elocvent decât rândurile măsurate ale comunicatelor. Or, dacă în fundul Moldovei situația se schimbă din zi în zi, de ce, oare, pe front ea ar fi rămas aceeași?... Eu, de altfel, mă așteptam la orice. Toto mă pusese în curent cu toate eventualitățile. Bucureștii trebuiau să cadă. Armata noastră avea să mai încerce o rezistență pe Ialomița și apoi ultima speranță era linia întărită, Galați — Nămoloasa — Focșani. Ce știam, dar, mi-era de-ajuns. Informațiile străzii și ale cafenelei erau chestii de amănunt. M-am hotărât să nu mai ies din casă, întâmplă-se orice s-ar fi întâmplat... La biroul cenzurii nu se simte încă nevoie de prezența mea. Ieșenii, de altfel, nu m-ar fi văzut cu ochi buni. Pentru ei, publiciștii din București nu sunt destul de serioși. Fac glume de prostgust, nu pun destul preț pe critica literară, nu respectă tradiția limbii românești, renegă pe Eminescu și pe Creangă și nu știu să tragă chefuri până la ziuă, ca la “Bolta rece”. Domnul Aivazian, care m-a și ghicit cam ce fel de om sunt, mă întreabă dacă n-aș vrea să cunosc un băiat “pe cinste”, de la spitalul militar rusesc. — E doctor? îl întreb eu. — Mi se pare că e și doctor... dar e mai mult unul d-ăștia ca dumneata... Citește... Aoleo !... Să-l vezi ce mai citește... și vorbește! Asta e ăl mai deștept de la noi din țară… Să știi!... — Dar în ce limbă vorbește? — În ce limbă vrei... Pe toate le știe... Vorbește și limba noastră. E rus din Basarabia. Și domnul Aivazian insistă, ca și cum ar fi pus la cale o afacere rentabilă. Proprietarul meu are perseverențe diabolice. Parcă toată viața n-a vândut decât năut și stafide la Trebizonda. Îmi spune cum îl cheamă, cu numele de botez și de familie, cum îi zic prietenii, cum e la trup, ce suflet are, cit alcool bea zilnic și unde îl poți găsi dimineața, când nu se mai poate duce acasă noaptea. La început credeam, mărturisesc, la bordel. Domnul Aivazian, însă, mă privește cu niște ochi de Gorgonă și protestează cu vehemență: — Cum?... Nicolașa la bordel?... Îmi pare rău, cucoane!... Se vede că nu-l cunoști... Un băiat subțire ca ăsta, nu-și murdărește tinerețea prin localuri de perdiție... Apoi, începe să-mi povestească pe larg cele petrecute acum două săptămâni: — Adusesem tocmai tămâiosul care l-ai gustat și dumneata. Seara am mâncat cu Nicolașa. Era cam plictisit că nu primea vești de acasă. Nu știu de unde făcuse rost de un buchet de trandafiri... Îl ținea la piept și îl mirosea mereu, ca să-i treacă de urât. Așa sunt rușii, când cu votca, când cu florile!… Îmbucă de două, trei ori din cârnații de porc, și... iar cu trandafirii la nas!… Cu tămâiosul însă l-am dat gata. Am băut vreo șapte măsuri, numai noi amândoi!… Pe la două după miezul nopții, a început să plângă. Până atunci cântase și-l înjurase pe țar… Bine că nu l-a auzit cineva, că-mi găseam beleaua cu el. De cum a început și plângă însă, nu i-am mai putut cădea în voie. S-a sculat, și-a luat șapca și buchetul de trandafiri și a plecat. Nu mi-a dat nici “bună seara”. Eu credeam că s-a dus acasă, adică la spital, la antrepozitele de la gară. Dar de unde!... Să mă fi bătut cineva și tot n-aș fi ghicit!... A doua zi dimineața m-am dus și eu, ca omul... știi... și când colo, ce să vezi?... Nicolașa al meu dormea pe scăunelul de la closet, cu buchetul de trandafiri în brațe... Sar din scaun ca un Arhimede din baie și abia mă rețin să nu-mi sărut de bucurie proprietarul, în sfârșit!... Găsisem și eu ceva nou la Iași!... — Adu-mi-l, nene Aivaziane... Adu-mi-l chiar astă-seară... să mâncăm împreună câteșitrei. Și domnul Aivazian surâde mulțumit, ca după sfârșitul cu bine al unei afaceri grase. — Dacă nu ți-o plăcea, mă jur și te țin gratis la mine în casă, până ce s-o încheia pacea... * * * Toto îmi scrisese tocmai, rugându-mă să-i dau vești despre nevasta colonelului, care, probabil, odată ajunsă la Iași, rupsese orice legături sentimentale cu Bucureștii. Cum n-o mai văzusem nici eu până atunci, plecai s-o caut, nu atât pentru mine, cât pentru împlinirea comisionului... Dacă nu mai mult, cel puțin atât merita și prietenul meu. Ca să mergi din strada Lozonski în strada Muzelor, trebuie să treci prin fața statuii lui Cuza-Vodă. Consiliul miniștrilor de bronz de pe soclul domnitorului sub care se făcuse unirea principatelor, era tulburat de discuția diferitelor grupe care se învârteau în cercul vicios al aceleiași idei: “Hai să dăm mână cu mână Cei cu inima română...” Ca și la București, Blebea era nelipsit, oricând și oriunde se discuta dezrobirea fraților din Ardeal. De data asta, era vorba de o nouă manifestare de solidaritate a tuturor românilor din toate țările subjugate. Țarul Nicolae promisese liberarea prizonierilor austro-ungari de origine română. O comisie mixtă, formată din civili și militari români și ruși, avea să plece în lagărele de prizonieri din Rusia pentru a alege pe ardeleni și bucovineni. Din această comisie urma să facă parte, natural, și câțiva români de peste Carpați și, printre ei, cel mai indicat era Laurențiu Blebea — penajul regelui Henric în lupta de la Ivry. Blebea demonstra că dacă țarul vrea, afacerea se poate face, că “dreptul ginților” nu se opune, fiindcă ordinea rasei primează uniforma soldatului și că el, dacă s-ar duce la Petrograd, într-o săptămână cel mult, chestia ar fi tranșată în mod definitiv. Ne strângem mâna în treacăt. De când s-a început războiul, nu mai îmi place să m-amestec în discuții, unde e nevoie să-ți cântărești vorbele. Iau notă, însă, de noua latură a activității lui patriotice. Pentru mine situația lui era mai clară ca lumina zilei. Laurențiu Blebea nu mai atingea acum nici măcar tangențial sfera bănuielilor Siguranței, cum că ar fi spion neamț. De la statuia lui Cuza până în strada Muzelor sunt doi pași. În curtea Consulatului rusesc, trei camioane militare descarcă diferite lăzi și pachete pe care stă scris în două limbi: “Legation imperiale de Russie” și “Russcoie Imperatorscoie Posolstvo”. Asta înseamnă că la București s-a început evacuarea și a legațiilor aliate. Odaia doamnei Jenny colonel Vasilescu e la parter. Din trotuar pot privi pe fereastră înăuntru. De data asta însă, perdeaua e dată în lături și din odaie privește în stradă un chipiu românesc cu cocarda tricoloră și cifra regelui Ferdinand. Mă opresc în loc, nehotărât, pentru un moment, ce trebuie să fac... S-o iau înainte sau înapoi... Probabil că amanta prietenului meu s-a mutat din odaia dată provizoriu de comenduire. Sau, poate, o fi chiar chipiul bărbatului care și-a luat concediu anume pentru ea... Dar, și într-un caz și în altul, eu nu aveam ce căuta acolo. Cel mai bun lucru de făcut, dar, era să-mi amân vizita pentru altă dată. În momentul acela însă, o mână se întinse spre fereastră și chipiul dispăru, ca să apară din nou, peste câteva clipe, în capul unui căpitan de jandarmi, care ieși din odaia cu bucluc, unde, cât p-aci, era să intru eu. Căpitanul era vesel și rumen la figură. Se vedea că nici nu vine de pe front, nici n-are de gând să se ducă vreodată. Nu știu, dar, de ce purta uniformă, când, la Iași, hainele civile l-ar fi prins mult mai bine. Dar cine putea fi căpitanul ăsta?... Noul chiriaș al odăii sau poate chiar noul amant al doamnei Jenny colonel Vasilescu?... Intru în gangul casei și bat la ușă: — A!... Tu erai?... — Da, eu... — Și până azi ce-ai făcut de nu te-ai mai văzut? — Am așteptat în stradă, până s-a îndurat să plece căpitanul de jandarmi. Amanta prietenului meu, a mea și a căpitanului, se făcuse galbenă ca mijlocul drapelului național. Celelalte două culori ni le rezervase, probabil, una mie și una lui Toto. — A, da... Tocmai venise de pe front. Mi-a adus o scrisoare de la Jorj... — Și ăsta vine de pe front?... O fi tot frontul de pe strada Nisipari... Știi... Zepellinul... Bomba... Nevasta colonelului mă privi calmă, ca o regină detronată, ce-și măsoară cu ochii propriul eșafod. — Te rog să mă lași în pace... De azi înainte nu mai vreau să știu că te-am cunoscut. De altfel, mâine plec la Huși... Sper că n-ai să te ții după mine și acolo... — Eu nu, m-a ferit Dumnezeu!... Dar poate o să vină Toto... Mă roagă tocmai să-i dau vești despre dumneata... — A, nu, nu, nu... Vă rog să mă lăsați în pace. M-am săturat de copii rău crescuți... Să vă faceți ucenicia cu modistele și cu fetele din Conservator, nu cu femeile din lumea bună... Morala deci: nu te amesteca în tărâțe, că te mănâncă porcii!... Toate aceste istorioare cu tâlc sunt foarte interesante, dar au un mare inconvenient. Ți se spune totdeauna că nu trebuie să faci, dar nu ți se da niciodată garanția că n-ai să mai faci. * * * Pentru seara, domnul Aivazian a pregătit o masa în trei. În materie de mâncare și băutură însă, calculele prietenului meu sunt de o aproximație interplanetară. Bucatele pregătite, pentru astă-seară, pot sătura o companie de soldați pe front, iar vinațul ar putea răpune întregul regiment Preobrajenski. Eram așteptat. Domnul Aivazian mă prezenta cu modulări de voce admirative. — Domnul de la București, despre care ți-am vorbit... Oaspetele meu... Rusul se scoală și-mi întinde mâna: — Eu sunt Nicolai Damianovici Gorski. — Și eu, Mircea Băleanu. — Și tatăl dumitale? — Tata a murit. — Dumnezeu să-l ierte, dar cum îl chema? — Teodor. — Atunci, Mircea Fedorovici Băleanu. — Cum zici dumneata... Mie mi-e egal, că eu tot ăla sunt!... Rusul râde zgomotos, mă bate pe umăr, mă mângâie pe sub gușă și-mi trage, în glumă, o palmă care plesnește ca o șindrilă ruptă și-mi roșește obrazul. Se proptește apoi cu amândouă mâinile în umerii mei și mă întreabă: — Intelectual? — Mai mult, jurnalist. — Scriitor? — Și scriitor, dacă vrei... — Poet? — Așa și așa... — Dostoievski, mare... Nu? — Mare... Mare detot... Cum dracu să nu fie mare! — Și Andreev, bun... Nu? — Bun și ăsta... Grozav de bun... — Harașo... Și mă pupă în gură ca pe o femeie cu care s-ar fi găsit singur în odaie. Apoi se liniștește, mormăie ceva în limba lui Dostoievski și aprinde o țigară cu carton, lungă cât un creion “Hardtmuth”. Nicolae Damianovici e înalt și spătos, ca un chioșc de ziare, are ochii galbeni-verzui, ca absintul după ce l-ai amestecat cu apă, nasul turtit, urechile blegi, părul cenușiu și fața vânătă ca un apus de soare în largul mării. Nu poartă nici barbă, nici mustăți. Trebuie să se radă însă foarte rar, fiindcă buzele lui înțeapă ca o floare de scaiete. Când umblă prin odaie, parcă se cutremură pământul. E îmbrăcat jumătate civil, jumătate militar. Are haină de piele neagră, pantaloni de călărie, albaștri cu vipușcă roșie, jambiere și bocanci englezești, galbeni, cămașă cu guler răsfrânt și cravată tricotată și șapcă la fel ca toți rușii pe care îi întâlnisem până atunci. Masa e lipită de perete. Într-un cap al mesei stă domnul Aivazian, într-altul eu și, pe latura liberă, el. Îi place să aibă în jurul lui spațiu mult. Are gesturile largi, ca niște unde herziene și vorbește parcă tot prin telegrafia fără fir. După primele pahare golite, încep să-l întreb și eu. — Dumneavoastră sunteți doctor? — Doctor artist în litere, filozofie, chimie, medicină și științele oculte... — Scriitor nu sunteți? — Niet. — Dar literatura vă place?... — Mult. — Pe ruși trebuie să-i fi citit pe toți. — Pe toți. — Dar pe francezi? — Pe toți. — Și pe germani... — Pe toți. — Scandinavii?... — Toți, toți, toți... Nu mai era nevoie, deci, să-l întreb de englezi, italieni, spanioli... Riscai totuși o întrebare dictată de amorul meu propriu de român. — Dar din scriitorii români?... — Nicievo. Nu știam dacă răspunsul lui era o provocare la duel. Pe vreme de război, însă, mănușile trebuiesc ridicate la timp. — Știți că vorbiți bine românește!…Unde-ați învățat? — La Mukden. — În Manciuria? — În războiul cu japonezii... de la românii din Basarabia. Oftai fără să vreau. Exagerasem, poate. Accentele mele sentimentale de mobilizat la cenzură nu trebuiau să încalce terenul rezervat numai combatanților pe front. Nicolae Damianovici rămase cu paharul la gură, întoarse capul spre mine și mă privi încruntat, ca și cum, în cele două păhărele cu absint, ai fi turnat cerneală neagră. Bătu apoi cu pumnul în masă și după ce oftă și el ca mine, șopti printre dinți, ca o rășchietură de fierăstrău. — “Boje țaria hrani”, până ce l-o lua dracul și pe el. Tonul cu care pronunțase fraza asta ca o sentință de Curte de casație, îmi dădu curajul șă-l întreb din nou. — De ce nu vor rușii să se bată și ei pentru noi? — Fiindcă nu e încă timpul. — Când o să fie, atunci? După ce or cădea Bucureștii?… — După... Când or ajunge pe Milcov... Și eu care parcă tot mai speram că Bucureștii n-au să cadă niciodată!... Răspunsul rusului îmi încordase mușchii, ca o injecție de stricnină. De unde știa el că până la Mitcov armata țarului Nicolae n-are să lupte deloc?... și de ce tocmai pe Milcov și nu pe Ialomița sau pe Buzău?... — De unde știți lucrul ăsta? — Din hartă... Acolo o să fie hotarul celor doua țări. Simțeam că-mi plesnesc tâmplele de ciudă. Lașitatea mea îmbrăcase armura medievală a unui strămoș necunoscut și problematic pe care Mircea cel Bătrân îl avusese alături de el, și la Nicopole și la Rovine. În carapacele ei de oțel însă, în clipa aceea, nu mai sălășluia decât sufletul unui manechin mâncat de molii într-un muzeu militar. Nu știu dacă înțelegeam bine, tot ce trebuia să înțeleg. Vechiul hotar dintre cele două țări surori dispăruse de mai bine de o jumătate de veac. Cine-ar fi încercat, dar, să ne despartă din nou, când noi porniserăm să ne unim și cu ceilalți?... Care erau cele două țări pe care Milcovul avea să le despartă iar?… Surâsul diabolic al lui Nicolae Damianovici, parcă îmi silabisea pe alfabetul zilei de mâine: Ru-si-a și A-us-tro-Un-ga-ri-a… Băusem poate prea mult. Nu mai auzeam bine și-n jurul meu nu mai vedeam decât o apă mare, o băltoacă imensă, cu nuferi, cu orăcăit de broaște, cu zbor de libelule și cu soarele prăbușit ca un bivol în fundul ei.... În timpul ăsta, rusul continua să bea și să propovăduiască iubirea pentru aproapele: — Hai să nu mai vorbim de lucrurile astea, Mircea Fedorovici. Noi nu pricepem politica de la Petrograd. Politica Rusiei n-o cunoaște nici Nicolae Alexandrovici... Rusia e mare, dar n-are încă oameni destui. Și mâine o să aibă și mai puțini... Atât câți îi trebuie unui mort să fie dus la groapă… Și rusul se ridică de pe scaun, se închină și apoi, întinzând brațele ca și cum ar fi binecuvântat Cina cea de taină, continuă: — Mircea Fedorovici, fratele meu întru Cristos și aproapele meu întru Apollo, să ne iubim fără gânduri ascunse și fără priviri piezișe... Să ne iubim, ca să putem muri liniștiți și asigurați că cel care va rămâne în urmă, va duce la groapă, cu toată cinstea cuvenită, pe cel care va pleca înainte... Domnul Aivazian tăcea ca un motan de porțelan, își plimba numai ochii de la unul la altul și răsufla greu ca o geamandură pe vreme de ceață. Două vapoare căutau intrarea portului, unde fiecare avea să-și descarce cuprinsul pântecelor de fontă neagră. Dar ce-aducea unul și ce-aducea altul?... N-avea nici o importanță... De când se începuse războiul, grâul și dinamita erau păstrate launloc, în aceleași hambare... Care din ele, însă, avea să schimbe primul salut cu semaforul portului?... — Nicolae Damianovici, îi răspunsei eu, frații buni nu se iubesc numai la băutură: Sângele Domnului înfrățește până și pe străinii care nu s-au cunoscut încă. Adevărata iubire însă trebuie să pornească de la cei mari către cei mici, fiindcă pericolul, totdeauna, de la cei mari vine, și apropierea celor mici de cei mari trebuie să se facă fără teamă, ca să poată fi iubire adevărată… — Toți suntem deopotrivă, Mircea Fedorovici... Toți suntem mari, toți suntem trup din trupul primului om și suflet din sufletul Domnului Sabaoth... - — Ce faceți, atunci, voi rușii, pentru români? — Îi facem la fel cu noi… Îi facem unul și același popor, de la Marea Alba până la Marea Roșie !... Lasă politica deoparte, Mircea Fedorovici, că nici Domnul nostru Iisus Cristos n-a propăvăduit numai pentru evrei... Războiul ăsta, ascultă-mă pe mine, o să ne strângă pe toți laolaltă și o să ne înfrățească pe pământ la fel ca și sub pământ... — Și cine o să ne adune iar launloc? — Tot ăla care ne-a și despărțit... — Dumnezeu? — Păcatul. — Șarpele?... — Femeia. — Vrei să zici, dragostea? — Frumosul, adevărul, lumina, viața!... Și Nicolae Damianovici își umplu din nou paharul, îi azvârli apoi vinul pe perete și, răstignindu-se pe speteaza scaunului, începu să cânte. Nu înțelegeam cuvintele, dar trebuie să fi fost un cântec de despărțire, un cântec de renunțare, un cântec de sinucidere. Când sfârși, ne privi pe amândoi cu niște ochi de antilopă rănită, își desfăcu brațele colac pe marginea mesei, își propti fruntea pe ele și începu să plângă... Domnul Aivazian îmi făcu semn să nu-l deranjez. Tăceam amândoi. El continua să plângă. Și plânsul lui Nicolașa mărea parcă tăcerea din odaie, în timp ce orologiul de la seminar se săruta sonor de douăsprezece ori cu miezul nopții. Din fiecare capăt al mesei, eu și domnul Aivazian păream îngerii Domnului care veghează deșteptarea celui ce fusese îngropat în vinerea sfântă. O bătaie repede în ușă ne trezi pe câteșitrei. Era învierea, poate. O fată tânără de la “Crucea roșie” se opri în prag, măsurând, cu ochii severi, odaia cu resturi de mâncare pe scânduri și pete de vin roșu pe pereți. Nicolașa sări de pe scaun cu repeziciunea unei aruncături de praștie. — Tatiușca!... Tatiușca !... Și după ce mai adăugă și alte cuvinte în limba rusească, așteptă răspunsul. Dar femeia care intrase în odaia noastră, odată cu miezul nopții, continua să tacă. Degetele lui se agitară atunci spre tavan ca lăncile soldaților lui Makduf, plesniră apoi ca un sfârc de bici pentru patru cai înaintași și se lăsară pe umărul meu drept, cu repeziciunea unui erete în mijlocul unui stol de vrăbii. Prezentarea se făcu în limba franceză: — Fratele meu, Mircea Fidorovici, scriitor român... Domnișoara Tatiana Grigorievna, studentă la medicină... Înaintai doi pași; dar numai doi nu fură de-ajuns. Tatiana continua să stea nemișcată în pragul ușii. Mă apropiai de ea și îi sărutai mâna. Mina ei era albă și rece ca o porție de înghețată de lămâie. Apoi, cu aceeași înflăcărare spontană cu care fusesem prezentat, mă adresai studentei în medicină, arătând pe Nicolașa. — Dacă fratele meu Nicolae Damianovici v-a supărat cu ceva astă-seară, eu sunt vinovatul, domnișoară, vă cer iertare… Tatiana continua să privească cu dezgust interiorul odăii. Dezgustul ei însă, cădea parcă asupra noastră numai. Și cădea greoi și indiferent, ca un capac de coșciug pe trei stârvuri omenești deodată. După câteva clipe de atitudine minenerală, Tatiana vorbi: — Nicolae Damianovici, ai să mori de paralizie... Apoi, adresându-se mie: Regret că te-am cunoscut chiar astă-seară, Mircea Feodorovici. Dar dacă vrei să-i fii cu adevărat frate lui Nicolașa, trebuie să-mi fii mai întâi prieten mie. Și mie nu-mi plac oamenii care se îmbată.... Să ții minte lucrul acesta... Pentru domnul Aivazian nu avu nici un cuvânt, nici de bine, nici de rău. Pesemne că-l cunoștea mai dinainte sau ghicise că nu are nici un interes să-l cunoască. Nicolae Damianovici și Tatiana Grigorievna plecară, schimbând cu noi simple saluturi convenționale, cu niște trecători pe trotuare deosebite. După ce rămasei singur cu proprietarul, îl întrebai: — Cine mai e și trăsnita asta? Domnul Aivazian dădu din umeri. — Crezi, oare, c-ai să găsești un rus în toate mințile?... — Dar și rusoaicele sunt așa? — Ba bine că nu!... La ruși, bărbații și femeile, totuna sunt. — Tatiana e amanta lui Nicolae? — Dracu știe, că la ei nu e ca și la noi... Ei trăiesc amestecați ca orătăniile în ogradă. Oameni nebuni, cucoane… N-a-uzi ce spune Nicolașa, că până la Milcov n-au de gând să se bată!… Când le intră lor o idee în cap, nu le-o mai poți scoate cu toporul. Curat, candidați la paralizie… Bine parcă-i spuse dama de la “Crucea roșie.” Aprecierile proprietarului meu din noaptea asta nu se mai potriveau cu cele din ziua debarcării mele la Iași. Se schimbaseră rușii sau se înșelase domnul Aivazian?... Vina era a mea, care înțelesesem greșit. Acum, însă, când îl aud pe domnul Aivazian perorând, îmi dau seama și eu, pentru ce Nicolașa era un băiat “pe cinste”. — Eu înțeleg să stau de vorbă cu rușii, când e rost de câștigat ceva parale!... Dar așa, pe degeaba... Mâncarea și vinul costă bani, nu glumă... Eu credeam că o s-aducem vorba de niște medicamente, că rușii ăștia au de toate la spitalul lor... Mă luarăți însă repede cu războiul, cu hotarele, cu Marea Roșie, cu tot felul de bazaconii... Parcă vorbeați chinezește... Nu pricepeam nimic. Aoleo! D’ ăștia mi-ești dumneata?... Așa sunteți toți bucureștenii?... Ia te uită, nene, pe cine băgai eu în casă!... VI - BUCUREȘTII, PICTURĂ CUBISTĂ [ modifică ] Grupul de armată al mareșalului Mackensen. “Mari succese au încununat ieri oboselile și luptele în care trupele armatei a IX-a și armatei de Dunăre, conduse în mod excelent sub comanda mareșalului Mackensen, au aruncat la pământ, cu lovituri repezi, pe adversarul român și întăririle rusești aduse în grabă. Comandanții și trupa și-au primit răsplata victoriei. Bucureștii, capitala ultimei victime a Antantei, Ploieștii, Câmpina și Sinaia sunt în stăpânirea noastră. Inamicul bătut se retrage pe tot frontul spre est. Curajul și voința dârză de a învinge au permis trupelor care înaintau furtunos să corespundă sforțărilor noi care li se cereau. Pe lângă forțele principale germane, bravele trupe austro-ungare, bulgare și otomane s-au purtat strălucit…” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Nu pot sfârși textul comunicatului german. Comunicatul român, continuă să prezinte situația frontului, neschimbată. S-a sfârșit... Firul de mătase albastră, de care se mai ținea legată prelungirea deznodământului fatal, s-a rupt. Îmi simt ochii umezi. În sufletul meu, Bucureștii s-au prăbușit cu zgomotul surd și elocvența plastică a unui amestec de culori, linii, planuri și intenții dintr-o pictură cubistă. Încerc să-l reconstitui, măcar în amintire, și nu mai pot. Din orașul meu natal n-a mai rămas decât: VII - IAȘII, CAPITALA ROMÂNIEI [ modifică ] Căderea Bucureștilor nu impresionase pe nimeni peste măsura tensiunii lui sufletești. Ea fusese așteptată cu enervarea firească a părintelui prevenit că o să-i rămână copilul repetent. Dar, atâta tot... A repeta o clasă nu înseamnă numaidecât a te sinucide. Ba, de cele mai multe ori, un an pierdut în școală, înseamnă un an mai mult câștigat în viață. Căderea Turtucaiei, bunăoară, fusese cu adevărat o surpriză nebănuită. Dezolarea opiniei publice împrumutase pe alocuri aspecte și accente de tragedie antică. Dar cum il n’y a que le premier pas qui coute, amorul nostru propriu se șlefuise cu timpul în așa fel, că mărinimia neputinței noastre de rezistență acordase aproape în mod gratuit dușmanului mai bine de jumătate din pământul patriei. Eroismul celor de pe front devenise chiar o problemă de inconștiență mecanică... Trenul însă pornise din gară și nu mai avea cine să-l oprească. Mecanicul și fochiștii săriseră de pe locomotivă, în plină viteză. Unii din ei, e drept că-și frânseseră gâtul. Dar aceștia erau numai câțiva. Pasagerii însă, care aveau să se prăpădească poate până la cel din urmă, se găseau închiși ermetic în vagoane și numărul lor era de mii, de sute de mii, de milioane, poate... Așa e când pleci la drum. Călătoriile, e drept, că-ți completează cunoștințele. De cele mai multe ori, însă, îți descompletează bagajele și chiar trupul!... Capitala țării era acum la Iași. Bahluiul se umfla în... ape, de bucurie că Dâmbovița, “apă dulce”, și-a pierdut președinția consiliului de administrație al Societății de H2O națională. Ce apă parvenită și Dâmbovița asta!... întâmplătoarea ei rudenie prin alianță cu capitala îi asigurase în geografia țării o situație superioară tuturor celorlalte ape curgătoare din România. Siretul, Prutul, Argeșul, Oltul și chiar Dunărea, trebuiau să i să ploconească până la pământ și să-i recunoască celebritatea din Enciclopedia Larousse. De data asta însă, importanța Dâmboviței fusese redusă la aprecierea justă a dușmanului, care o judecase probabil după insuficiența debitului de apă și dezgustătorul ei hal de murdărie. Iașii se răzbunau de vitregia vremurilor și evenimentelor istorice care îi răpiseră hlamida și coroana domnească, dăruite de Vodă-Lăpușneanu. E drept că bisericile Trei Ierarhi și Sfântul Nicolae, cu zidurile lor încondeiate ca o colivă, nu-și puteau ascunde păcatul de a fi cunoscut și ele pe Lecomte du Noüy. În schimb, biserica Sfântul Sava părea că propovăduiește în deșert: “Lăsați arhitecții români să vină la mine”, iar turnul Goliei mustra cu blândețe pe bucureștenii rătăciți prin curtea bisericii: “Unde vă este turnul Colței, risipitorilor de neprețuite moșteniri strămoșești?”... Guvernul, parlamentul, ministerele, biroul cenzurii, legațiile străine, cafeneaua “Capșa”, bodega “Mircea” și Calea Victoriei, de la “Hotel Bulevard” până la Ateneu, s-au instalat la Iași. În București n-au mai rămas, probabil, decât provincialii surprinși de evenimente. Când te muți dintr-un apartament în altul, iei cu tine și mobilele, și telefonul, și lămpile electrice, dacă le-ai instalat tu. Nimic mai natural, dar, ca Bucureștii să se mute la Iași cu tot ce-i aparținea. Noul apartament era mai strâmt, dar mai sigur. Era plin de igrasie și de ploșnițe, dar nu avea nici un fel de “Herr” doctor de la Heidelberg și nici un strateg bulgar. Fiecare se aranja după putință sau, mai bine zis, după noroc, intervenția autorităților nu putea mări cu nimic bunăvoința localnicilor. Saloanele, birourile și sufrageriile fuseseră desființate. Toate încăperile unui apartament trebuiau de acum înainte să servească numai de odăi de dormit, Iașii fusese transformat într-un vast dormitor de seminar, fiindcă dintre toți bursierii statului, seminariștii singuri obișnuiesc să se închine seara la culcare și dimineața la sculat. Seminariștii Iașilor erau bucureștenii, care, neputându-se dezmetici încă de emoția primelor zile, continuau să invoce pe Dumnezeu și pe Maica Domnului, la fiecare pas, măsurat în ritmul unei procesiuni religioase, de-a lungul străzilor supraîncărcate de atâtea ornamente inutile. Era ca și cum s-ar fi căutat mijlocul să transporți cu o singură roabă, dintr-o singură dată, o întreagă claie de fân. Alimentele începuseră să se împuțineze. Aprovizionarea devenea tot mai anevoioasă. Speculatorii își frecau mâinile de bucurie și domnul Aivazian pleda pentru valorificarea momentului oportun. — Acu-i acu!... îmi explica dânsul cu voluptatea pisicii care a descoperit ascunzătoarea șoarecelui flămând. Cine nu știe să profite la timp, s-a curățat. Așa ocazie, mai rar... Dumneata știi cum a făcut milioanele Rothschild? Eu îl ascultam fără să-l pot pricepe. Lașitatea mea se generalizase până și asupra perspectivelor îmbunătățirii sigure a stării mele materiale. Deși banale și lipsite de orice spirit inventiv, planurile domnului Aivazian erau totuși grandioase. Câteva zile oscilase între o ”Casă de schimb” și un restaurant popular. La început, aureola zarafului întunecase tichia albă a birtașului. Într-o seară, însă, mă anunță triumfător: — Știi, că m-am hotărât... Tot mai bine e un restaurant. Am și aranjat. O să fie o bodegă de lux, dar cu prețuri rezonabile, numai pentru persoane de seamă... așa, intelectuali ca dumneata... Vin și secărică o să fie din belșug. D-astea nu duc grijă, în privința mâncării, însă, clienții o să se cam mulțumească cu ce s-o găsi... O să am iahnie de cartofi, de fasole, de linte și tot felul de zarzavaturi... M-am aprovizionat pentru toată iarna. Din când în când, o să fie și carne... fripturi reci mai ales... Astea au mare căutare la băutură. Pentru cunoscuți însă, ca dumneata, ca altul, o să se găsească din când în când și câte o pasăre, iepure, pește de la Galați... Am eu grijă de oamenii mei!... N-o să duceți nici o lipsă... O să vedeți... O să coc dovleac în fiecare zi... Ăsta e bun pentru stomac. Apoi, joia și duminica o să fac iaurt... și dacă vad că are cătare, introduc și orezul cu lapte... Ce zici.?... Așa e că am nimerit-o?... — Excelentă afacere!... — Duminică îi facem inaugurarea. — Și unde ai găsit localul? — În strada Brătianu... Era dugheana unui ramagiu, unul d’ ăia care încadrează fotografii... Cine dracul o să-i mai cumpere lui fleacuri de astea, pe vreme de război !… I-am dat trei mii de lei și l-am scos din prăvălie și din odaia din fund. Bucătărie am găsit în curte. Mă mai costă și aia cinci mii de lei pe an. Am luat-o însă cu pivnița de lemne a proprietarului. Mucegăia degeaba, ținea pirostriile și cazanul de rufe în ea. Lemnele o să și le pună în curte sau pe sală, că are loc destul... Slavă Domnului!... E casă veche, spațioasă, zidită din belșug, nu glumă... — Bravo, nene Aivaziane... să fie într-un ceas bun!... — Să dea Dumnezeu!... Dar, vorba e... Vreau să-i pun și o firmă... știi, așa ca pentru bucureșteni... pentru lume subțire... Ce zici dumneata?... La “Mielul alb” sau la “Mielul de aur”? Strâmbai din nas. — “Mielul alb” prea e banal... și, la urma urmelor, de ce să-ți minți clienții?... Parcă ai să poți să le dai vreodată miel?... Domnul Aivazian căzu pe gânduri. — De!... Asta cam așa e... — Parcă “Mielul de aur” ar fi mai potrivit... Dacă n-o fi mielul tocmai miel, dar ceva aur poate să iasă din afacerea asta!... — Ai dreptate... “Mielul de aur” e mai nimerit... — Dar dacă vrei ceva cu adevărat simbolic, ceva, cum zici dumneata, pentru lumea subțire, eu ți-aș propune să-i zici: la “Cocostârcul de aur”… știi că rândunelele, berzele și cocostârcii sunt simbolul căldurii, luminii, tinereții, fericirii... tot ce vrei... adică simbolul unor vremi mai bune... Domnul Aivazian mă fură șiret pe sub gene, de teamă să nu-mi bat joc de el. — Crezi c-ar merge la “Rândunica de aur”? — N-ar fi rău... Dar rândunica prea e mică. Cât aur poate să intre într-o rândunică?... Nimica tot... Pe câtă vreme, cocostârcul... e altceva... Ia gândește-te dumneata... Un cocostârc de aur, înseamnă câteva milioane!... — Bun. Să fie atunci cum zici dumneata, îi pun firma la “Cocostârcul de aur”. — Și Dumnezeu, nene Aivaziene, fii sigur că o să-ți poarte de grijă, ca și cocostârcilor pe care îi gonește toamna și-i aduce înapoi primăvara... Iată-mă și nașul bodegii domnului Aivazian. Situația mea la Iași este de-acum consolidată. Mi-am asigurat casa, masa și concursul nelimitat al unui viitor erou al zilei. Paralel cu marele război european, domnul Aivazian este hotărât să intre și el în război cu înfometații de la Iași. Aviz clienților de mâine ai bodegii la “Cocostârcul de aur”. * * * În stradă, primul cunoscut de care dau cu ochii e Nicolașa. Nu l-am mai văzut de câteva zile. Pare a-și fi uitat toate jurămintele de dragoste din noaptea când ne-a găsit Tatiana, beți morți. Îmbrăcat în manta, pare și mai înalt. Vine spre mine încruntat. Parca e un semnalizator de gară, uitat noaptea neaprins. Calcă greoi și își mișcă mâinile ca două pendule de perete. — Zdravstvuite, Mircea Fedorovici... Pe tine te căutam... — Și eu vreau să te văd, Nicolae Damianovici. Mi-era dor de tine, ca de cei lăsați la București... N-ai idee ce amărât sunt, Nicolașa dragă!... — Și eu sunt amărât, dar mie nu mi-e dor de nimeni. — De când au căzut Bucureștii, nu știu cum... dar parcă mi s-a rupt ceva din inimă... — Și mie mi s-a rupt ceva din inimă, dar nu de când au căzut Bucureștii. — Ce vrei să spui, Nicolae Damianovici? — Că ești un dobitoc!... Violența tonului și greutatea epitetului mă puseră pe gânduri. Bănuii la început o intrigă a domnului Aivazian. Proprietarul meu era capabil să ne joace pe amândoi, numai să-și poată face afacerile lui. — De ce sunt dobitoc, dragă Nicolașa?... Fiindcă sunt trist ca boul când îl duci la abator?... — Ești dobitoc fiindcă nu trebuie să fii trist. — Ar însemna să nu fiu român adevărat!... Ne-am pierdut și capitala și jumătate din țară. Rusul azvârli în mine cu ochii lui mari și rotunzi ca două dubloane de aur. Mă apucă apoi de bărbie, mă zgâlțâi puternic, de-mi strivi limba între dinți și frângându-mi grumazul gâtului, ca să mă poată privi în ochi drept, îmi spuse: — Uită-te bine în ochii mei, Mircea Fedorovici... Așa... Uită-te bine și ascultă ce-am să-ți spun. Tu ești trist că ai pierdut Bucureștii, eu sunt trist că am pierdut o femeie... Ce? Bucureștii erau ai tăi?... Ce-ți pasă ție de București?... Ce o să-mi pese mie dacă s-o duce dracului Kievul, și Moscova, și Petrogradul?... Ducă-se... Mai sunt orașe în Rusia... și dacă s-or sfârși cele din Rusia, până la Vladivostok, găsești destule altele, câte vrei... Dar femeia pe care am pierdut-o, era... Nu, nu... Mircea Fedorovici... iartă-mă... Era să-ți spun o minciună... Dar eu nu mint niciodată... să știi... nici când sunt beat... ți-o jur... Nu era a mea, dar speram că odată are să fie... De astăzi înainte însă, s-a sfârșit... Am pierdut-o pe Tatiana pentru totdeauna!... Spovedania lui Nicolașa mă schimbase, ca pe nevasta lui Loth, într-o stană de sare. Îmi plecai capul spre umăr și abia putui îngâna. — Ai dreptate, Nicolae Damianovici... o femeie iubită face mai mult ca toate orașele din lume!... Acum înțeleg și eu de ce ești trist... — Tu însă n-ai de ce să fii trist... dă-l dracului de București, că ăla nu era oraș... Fii cel puțin tu vesel, Mircea Fedorovici... Auzi tu ce-ți spun eu?... Fii vesel, Mircea Fedorovici... Fii vesel că Tatiana te iubește pe tine!... Sfârșitul frazei mă asasinase ca o pastilă de acid prusic. Gura mi se încleștase pe prima vocală a alfabetului și brațele mi se răcise, ca și cum le-aș fi vârât în apele Bahluiului în ziua Bobotezei. Abia târziu putui să-l întreb cu vocea umedă, ca și colțul pleoapelor ce mi se topeau parcă de-a lungul obrajilor: — De unde știi lucrul ăsta, Nicolae Damianovici? — Mi-a spus-o chiar ea, și Tatiana nu minte. Mi-a spus-o ca s-o știu și eu... Noi așa facem, când avem ceva de spus... Nu ne ascundem nimic. Suntem ca frații buni, adevărați... — Dar eu nu știu nimic... Ți-o jur!... — Știu că nu știi încă... D-aia ți-am și spus-o... S-o știi de la mine, nu de la ea... O femeie nu trebuie să se înjosească niciodată până acolo. — Dar, Nicolae Damianovici, eu nu vreau să-ți fac nici un rău... Eu nu vreau să te fac să suferi. Nu vreau să-i fiu Tatianei decât prieten... sau, mai bine, nici nu vreau s-o mai văd... îți jur că de azi înainte... — Să nu juri, fiindcă n-ai să-ți poți ține jurământul. Și e păcat. E păcat să nu juri adevărat... Ascultă, Mircea Fedorovici... Vei face așa cum îți spun eu, fiindcă numai așa Tatiana o să fie fericită... Si, pentru fericirea Tatianei, eu mă sacrific oricând... Ai să-i spui Tatianei c-o iubești... Și-ai s-o iubești... Dar să o iubești cu adevărat... Auzi tu, Mircea Fedorovici?... Ai s-o iubești cu adevărat și n-ai s-o faci să sufere niciodată, fiindcă, altfel... Și pumnul lui Nicolae Damianovici se ridică în aer ca un ciocan de uzină, gata să cadă pe fierul înroșit în foc de pe nicovală... — Capul tău, Mircea Fedorovici, n-o să reziste nici măcar cât Bucureștii... și-acum, să vorbim de alte lucruri... * * * Iată ce însemnează a fi erou!... O scrisoare cu adresa greșită, o pălărie schimbată fără voie, o confuzie de persoane sau un glonț scăpat dintr-un revolver pe care îl credeai gol, te pot pune alături de Valter Mărăcineanu, la Grivița sau de Napoleon Bonaparte, la Arcole. Docil și lipsit de orice inițiativă, eroismul se ține după tine ca umbra după un câine cu ciolanul în gură. Meșteșugul cel mare e numai să știi cum și când trebuie să pui stăpânire pe el. Ferește-te de umbra de pe luciul apei, fiindcă apele pot fi adânci și în cazul acesta eroismul devine inutil. Oprește-te însă în fața umbrei de pe un soclu de marmură sau chiar de granit ordinar. Pietrele acceptă și conservă tot felul de zgârieturi, chiar dacă nu sunt tocmai inscripții comemorative. Cu alte cuvinte, nu face ca Valter Mărăcineanu și încearcă să faci ca Napoleon Bonaparte. De pe urma celui dintâi, rămâne numele unui scuar în fața Ministerului de Război din București, de pe urma celui de-al doilea, o coloană de bronz în Place Vendôme din Paris. Mi-e teamă însă că balastul lașității mele cotidiene o să mă împiedice să m-agăț de nacela balonului care m-ar putea ridica până în al șaptelea cer. În materie de dragoste, nu m-am ridicat niciodată așa de sus. Peste înălțimea unui pat, a unei sofale turcești, sau chiar a unui fotoliu englezesc n-am trecut niciodată. Am renunțat la recordul înălțimii, în favoarea eroilor care, în caz de accident, au cel puțin scuza că se pot prăbuși cu cinste. Și afară de asta, nu înțeleg dragostea cu epitropie. Pumnul lui Nicolașa nu este un lucru de neglijat. Misticismul sufletului slav ia câteodată forme de corpuri contondente. Îl voi evita dar, pe cât îmi va sta cu putință. Atitudinea discretă formează primul capitol din catehismul lașității. Dacă Tatiana m-a făcut cu adevărat stăpânul inimii sale, vor lăsă-o să mă iubească “în pace și onor”, așa cum pretinde suveranitatea unui rege. Dar atâta tot. N-am să-i spun niciodată că o iubesc, și dacă, întâmplător, va căuta să-mi dea de înțeles, ea, lucrul acesta, voi căuta să mă spăl pe mâini ca Pilat din Pont. E singurul act de eroism cu care îmi pot răscumpăra lașitațea de a nu putea iubi o femeie decât în termenele prescrise de legea chiriilor... * * * Un automobil se oprește lângă mine. Toto îmi face semn să mă urc lângă el. Mă despart de Nicolașa, după ce-l prezint șefului de cabinet cu indicația specială: “un mare prieten al românilor”. Lui Toto, însă, prietenia rușilor de la Iași îi era indiferentă. Ar fi preferat poate și el, ca și mine, prietenia rușilor de pe front... Atitudinea aliaților noștri de la nord îl exaspera mai rău ca perspectiva unei noi remanieri a guvernului. Prima se făcuse, din fericire, fără prea multe emoții. Ministerul de interne se schimbase. Toto însă rămăsese. Războiul putea, dar, să continuie. Probabil că printre ofițerii de rezervă de pe front, foarte mulți erau gata să facă, nu importă ce sacrificiu, pentru a-și putea îmbrăca din nou hainele civile. Lașitatea lor însă, nu era mărturisită și, în afară de sfântul Augustin, nimeni nu i-ar fi putut pedepsi. Superb era însă eroismul șefilor de cabinet, care îmbrăcaseră uniforma ofițerilor de rezervă chiar din prima zi a mobiliză rii. Prietenul meu Toto fusese chiar înaintat la gradul de căpitan. Nu-i mai lipsea decât o decorație cu spade pentru fapte vitejești și o misiune oficială la Londra sau Paris. Jenat probabil și el de anemia ierarhică a celor trei trese de aur, Toto mă întrerupse brusc, tocmai când felicitările mele păreau mai sincere. — Ai văzut cum a fugit?... Asta e cea mai mare porcărie pe care am văzut-o. Credeam că vorbește de nevasta colonelului care nu-i acordase nici măcar grația să-l aștepte la Iași. Încercai dar să-l mângâi: — Ei, și… Să-i fie de bine!... Doar n-ai vrea să te sinucizi pentru o femeie?... Toto holbă ochii la mine. — Care femeie? — Cum care femeie? Jenny!... Nu vorbești de Jenny?... știam mai dinainte, dar nu vream să-ti spun, ca să nu-ți faci sânge rău... A plecat la Huși. — Jenny e la Huși? — Sigur. Cum?... Tu nu știai încă unde e?... — Eu am fost chiar aseară la ea!... De data asta, era rândul meu să holbez ochii la el. Nu vorbeai de Jenny? — Nu. — De cine atunci? — De Blebea!... — Dar Blebea trebuie să fi plecat la Botoșani, la școala militară, iar îți faci spaimă degeaba, ca la București, când credeai că s-a strecurat printre rândurile dușmane... — Ba e chiar la București. S-a întors de la Iași în ajunul intrării nemților și a rămas acolo. De data asta, nu mă mai înșel. Era omul lui Von den Busche și acum o să fie directorul ziarului oficios al comandaturii lui Mackensen. Nu știam ce să-i răspund. Graba cu care amestecasem numele celor două persoane, deopotrivă de periculoase relațiilor mele personale cu Toto, mă pusese într-o vădită inferioritate. Tăceam din gură, exersându-mi elocvența numai cu limbajul sprâncenelor și umerilor. Bănuitor însă, Toto reluă discuția: — Dar cu Jenny ce este? Când a fost la Huși? știi ceva precis? Căzusem singur în capcană. Prietenul meu avea toate calitățile de pe lume, afară de una singură: era mai prost ca mine. Răspunsei dar, aproape fără să mă gândesc: — Știu ce mi-a spus ea. Dacă avea de gând să stea la Iași, de ce m-a mințit că pleacă la Huși? Toto se jena parcă să-mi răspundă imediat. Dar odată și odată tot trebuia să aranjeze cu mine și afacerea asta. Făcu, deci, o supremă sforțare și cu vocea lui confuză de cobză, începu să mă mustre: — Fiindcă a vrut să scape de tine. Prea o plictiseai cu curtea... Să-ți fie rușine. Ce?... Credeai că n-o să-mi spuie?... Pericolul trecuse. Toto Radian trebuia să-mi rămână același prieten bun de mai-nainte. Pentru aceasta însă, era nevoie să încep cu ofensiva și încă repede detot. — Ești un caraghios, dacă îți închipui că era lucru serios... Ce? Altă treabă n-am acum decât să mă leg de amanta ta?... Jenny însă este o femeie imposibilă... Să știi. E plină de fumuri. Dacă nu-i faci curte, se supără că nu-i dai atenție și te face rău crescut... Dacă îi faci, se supără că n-o respecți și te face obraznic. Nu-i poți fi pe plac niciodată... Pesemne că de când te iubește pe tine, s-a zăpăcit așa!... Toto surâde șiret... Amanții și struții înghit tot felul de lucruri imposibile. Eu, însă, continui ofensiva printr-o mișcare de învăluire: — Și dacă e vorba de supărare, mi se pare că eu am dreptul să mă supăr, nu ea... Iată pentru ce a făcut Dumnezeu femeia... Să bage dihonie între prieteni. Toto caută să mă liniștească. A fost o simplă glumă. Jenny nu s-a plâns de purtarea mea. A încercat să-l facă însă gelos. Dar nu s-a prins... Toto cunoaște sufletul femeilor, cum își cunoaște Frantz Ioszef popoarele monarhiei!... Pronostichează imediat unde e dragoste adevărată și unde nu e decât interes. Dar în dragoste așa este — cei care se iubesc, caută să se singularizeze chiar cu riscul sacrificării vechilor prietenii. Și Jenny, care știe să facă deosebirea între bărbați, după rezultatele obținute în propriul ei laborator, tratează anemia cerebrală cu stricnină și hipertrofia nervoasă cu bromură... Când voi vedea-o, am s-o felicit. Era cea mai potrivită alegere ce-ar fi putut-o face. Recunosc că Toto îmi este superior din toate punctele de vedere. Nu știu dacă războiul a inversat nomenclatura valorilor. Constat însă că șeful de cabinet al ministrului de interne ne bate cu câte zece lungimi de cal, și pe mine și pe căpitanul de jandarmi, proprietarul chipiului din fereastra odăii doamnei Jenny colonel Vasilescu. Noi suntem două lașități anonime — unul mobilizat la cenzură și altul detașat pe lângă lagărul internaților civili de la Huși. Toto, însă, e lașitatea oficiala, care veghează la... îndestularea eroilor de pe front!... De data asta, bunăoară, se duce la gară să se intereseze dacă nu cumva a sosit de la Odesa vagonul special cu smochine, ciocolată, rahat și biscuiți. E darul pe care generalul-șef al aprovizionării rusești l-a făcut aprovizionării românești pentru nevoile frontului nostru. Cozonacii Mariei Antoaneta își pierduseră ultima lor rațiune istorică. Regina Franței formulase un simplu deziderat. Generalul rus îl tradusese în fapt... Istoria se repetă însă, cu precizia reapariței unei comete cu sau fără coadă. Astronomii naivi își închipuie că vizitele acestor musafiri cerești se datoresc calculelor lor. E una din puținele mângâieri ale specialiștilor. Cei care vor avea însă norocul să se înfrupte din ciocolata, rahatul, smochinele și biscuiții mărinimiei rusești, se vor întreba nedumeriți cum au putut ajunge până pe front aceste comete alimentare, neprevăzute până atunci în calculele privației lor cotidiene. Și poate că cel mai vechi contingent de pe front își va aduce aminte că la el în sat apariția unei comete însemna sfârșitul lumii și, strângând în jurul lui pe cei mai tineri, le va șopti în taină, de frică să nu-l audă don’ căpitan: — Ascultați-mă pe mine, măi fraților, că eu sunt mai bătrân ca voi... Asta e grijania itindenței ca să murim barim împărtășiți!… VIII - “COCOSTÂRCUL DE AUR” ȘI “PORUMBIȚA DE PORȚELAN” [ modifică ] Bodega domnului Aivazian nu are în aspectul ei nimic din grația păsării călătoare care i-a dat numele firmei. Din stradă, prin geamul vitrinei pătrate și al ușii dreptunghiulare, nu se văd decât perdelele galbene-limonii, pe fondul cărora literele albe ale celor doua inscripții “Cocostârcul de aur” și “Intrare” par niște fărâmituri de brânză de oaie, presărate neregulat în două ceaune de mămăligă. Pasărea călătoare, însă, nu există decât în cele șapte vocale și nouă consoane ale alfabetului. Cocostârcii, probabil din cauza sezonului înaintat, plecaseră din Iași spre Constantinopol și, în lipsa modelului autentic, zugravul n-avusese după ce să-i facă portretul. Fațada localului era, dar, severă și discretă, așa cum se cuvenea să fie o bodegă născută din nevoile războiului. Interiorul, însă, dovedea oarecare preocupare de confort din partea patronului, care cumpărase, de ocazie, zece mese și treizeci și două de scaune, de forme și stiluri diferite. Pereții erau albi și se terminau în tavan printr-un chenar cu așa-zise motive românești, vopsit, bineînțeles, cu roșu, galben și albastru. Tariful consumațiilor, o ordonanță a prefecturii de poliție și două cromolitografii — una cu “Maurul din Veneția” și alta cu “Bărbierul din Sevilia” — formau podoabele artistice ale acestui interior de strict interes practic. Ca să facă mai mult efect, domnul Aivazian spânzurase în perete o piele de leopard, pe care până atunci o avusese în odaia să de culcare. Tejgheaua era un fel de pupitru de școală, iar în dosul ei, un dulap cu geamuri adăpostea garnitura sticlelor cu băuturi spirtoase. Conținutul lor, însă, nu corespundea etichetelor. El era unul și același, deși domnul Aivazian marcase pe sticle prețuri diferite, precum să se știe că romul e mai ieftin decât coniacul, coniacul mai ieftin decât vișinata și vișinata mai ieftină decât benedictina. Ziua inaugurării ne adunase ca în corabia lui Noe, toate vietațile pământului, care în momentul acela se reduceau la diferite categorii de mobilizați pe loc sau detașați la serviciile de specialitate. Catalogarea lașității după specialitățile vieții era singurul lucru pe care îl imitaseră m cu succes de la nemți. Erau de față reprezentanții autorităților civile și militare, reprezentanții presei, ai “Crucii roșii” și ai cenzurii. Erau de față chiar un căpitan de la comenduire, doi comisari de la prefectura poliției, un ofițer aviator francez, un inginer american de la căile ferate, trei ofițeri ruși și un popă român-ortodox. Domnul Aivazian nu uitase pe nimeni dintre cei care ar fi putut să-i fie vreodată de folos. Mai eram, apoi, eu cu Toto și, bineînțeles, Nicolașa cu Tatiana. Ne înghesuiam unii într-alții, fără să ne mai cerem “pardon”, ne vorbeam, fără să ne cunoaștem și ciocneam paharele, fără nici un entuziasm, fără nici o legătură sufletească, fără nici o speranță de mai bine, ca și cum fantezia mediocră a unui mare agricultor ar fi amestecat în aceeași baniță și grâu, și porumb, și orz, și secară. Nicolașa bea și servea de interpret. Traducerea fiecărui compliment la adresa patronului era apreciată după felul băuturii care se schimba în pahar. Nicolașa bea de toate și făcea la toți declarații de dragoste și cursuri de umanitarism. Tatiana ne măsura cu ochii pe fiecare și, în gând, ne punea parcă note de sârguință și bună purtare. De data asta, o pot vedea mai de aproape. O pot judeca la lumina zilei și-i pot aprecia podoabele luminoase cu care ființa ei orbise pe Nicolae Damianovici, care o iubea până la sacrificiul de a o respecta toată viața. Nicolașa avea, poate, dreptate. Tatiana e o porumbiță de porțelan străveziu. Bețivii din bodegă o murdăresc cu ochii și cu gândurile ascunse. Privirea mea de colecționar, însă, întârzie pe luciul obrajilor ei de caolin, ca și cum ar vrea să-i descifrez marca fabricii. E un “Sevres”, un “Meissen”, un “Nymphenburg”, un “Alt Wien” sau un “Kutany?”... E o piesă rară, o piesă unică poate, modelată într-un acces de nebunie și arsă într-un cuptor supraîncălzit, care a dat pământului strălucirea unui spectru solar, simplificat la roz, albastru și argint. N-aș putea spune pentru ce e frumoasă, fiindcă pentru religia frumosului nu s-a întocmit încă un catehism. Nu seamănă însă nici cu Jenny, nici cu Lotty și nici chiar cu Viki. Nu seamănă cu nici una din femeile cu care mi-am familiarizat ochii și mi-am domesticit amintirea. E un amestec ciudat din tot ceea ce arta a putut realiza mai sintetic și mai înrudit cu intenția premergătoare creației: o icoană de Panselinos și o infantă de Vélasquez, o stampa japoneză și “Olympia” lui Manet. E parcă duhul sfânt coborât în formă de porumbiță în mijlocul acestei mlaștini omenești, în care orăcăitul batracian din jurul “Cocostârcului de aur” salută, în același timp, și reînvierea și apropierea morții.” Femeia asta a venit aici pentru mine. Prezența ei îmi sugrumă până și inițiativa unui eroism problematic. Lașitatea mea se coboară de data asta până sub temelia edificiului meu sentimental. Altă dată mi s-ar fi dat cel puțin mângâierea unui simulacru de luptă. De data asta însă, nu voi putea avea nici măcar curajul unei rezistențe convenționale. Luarea în stăpânire a trofeului profan se va face după protocolul impus de cel mai tare. Și cel mai tare dintre noi doi este ea. Simt că n-aș putea-o violenta nici măcar cu completa mea resemnare. Nicolașa avea dreptate. Tatiana trebuie iubită. Dar pe Tatiana n-o poți iubi decât făcându-te tu, mai întâi, iubit de ea. Și Nicolașa n-a mințit. Tatiana mă iubește. Tatiana mă urmărește cu ochii, discret, ca fumul țigării ce mângâie portretele din perete, în drumul lui spre tavan. Insistența ei mă face să roșesc. Din bucuria clipei, se desprinde, însă, regretul eternității. E ca și cum s-ar împlini ultima dorință a unui condamnat la moarte. Și cel care n-a prețuit până acum viața altora începe să se tocmească cu propria lui viață... Cu cit mă uit mai mult la Tatiana, cu atât îmi dau seama că până azi n-am cunoscut încă femeia. De-acum pot să-mi înstrăinez întreaga mea colecție de bibelouri. Oricât le-am crezut de felurite, toate laRoș u, galben și albastru 87 unloc nu fac nici cât fotografia unei femei adevărate. Dar Tatiana este, oare, cu adevărat o femeie?... Pentru ce femeia, pe care o iubește Nicolașa, mă iubește pe mine?... Nu cumva Mircea Fedorovici nu-i decât umbra lui Nicolae Damianovici prelungită pe luciul unui lac, de răsăritul lunii pline?... Dacă Nicolașa n-a înțeles gândul adevărat al Tatianei, când i-a spus că mă iubește pe mine?... Încep să tremur. Îmi simt tâmplele reci și sloiul de gheață începe să coboare din creier prin toate arterele și vinele mele, în a căror plasă de mătase roșie închisesem porumbița de porțelan, ca într-o colivie agățată de vârful ventricolului stâng. Pentru prima oara, o femeie îmi dă vertijul prăpastiei sufletești. Începe să-mi fie frică s-o mai privesc. Aș vrea să-mi închid ochii, să nu mai văd nimic. Dar dacă, în timpul ăsta, Tatiana privește pe altul?..., Tatiana, Tatiana!... Simți tu, cum EU am început să te iubesc, nu TU?... Încerc să mă apropii de ea. Picioarele, însă, îmi sunt mai grele ca roțile unui obuzier, împotmolit în mlaștinile Neajlovului... Dacă Tatiana îmi va întoarce spatele?... Dacă Tatiana nu mă iubește pe mine?... Dacă Nicolașa s-a înșelat?... Îmi tremură trupul ca o piele tăbăcită de bivol, pe care un toboșar, înnebunit subit, ar bate șarja unei divizii de cavalerie destinată sacrificiului până la ultimul cal și călăreț... Ce-mi trebuie, să pornesc și eu în fruntea ei?... Care e băutura cu care își potolesc setea morții imediate eroii de mâine? Domnule Aivazian, domnule Aivazian!... Destupă sticla din care n-ai dat nimănui să bea... Umple-mi din ea cel mai mare pahar din bodega dumitale și dă-mi să-l sorb până la fund, ca să pot striga imbecililor îmbuibați de alcool și prostituție: — În lături, lașilor, faceți loc eroului, gata să moară pentru dragostea Tatianei, fiindcă pe Tatiana n-o poate iubi decât un erou... și dintre voi toți, eu singur pot iubi pe Tatiana... Eu singur iubesc pe Tatiana... iubesc pe Tatiana... iubesc pe Tatiana!... * * * — Nu te-am văzut de mult, Tatiana Grigorievna. — Eu te-am văzut mereu, Mircea Fedorovici. — Unde? — Pestetot... Tăcui o clipă, ca și cum aș fi căutat să ghicesc unde m-ar fi putut vedea Tatiana. Ea zâmbea și mă privea drept în ochi. — De ce nu m-ai oprit, să-mi vorbești? — Dar eu ți-am vorbit tot timpul. De data asta, Tatiana nu mai zâmbea. Își ridicase mâna dreaptă până aproape de gură și privea încruntată cornalina inelului din degetul arătător. — E o glumă ce-mi spui... Nu? — Eu nu glumesc niciodată... N-am timp de glume... — Dacă este așa, spune-mi ce ți-am răspuns când mi-ai vorbit. Eu nu-mi mai aduc aminte. — Ai tăcut din gură... N-ai vrut să-mi răspunzi niciodată. — Poate că mi-ai vorbit rusește. Tatiana ridică din umeri și o strâmbătură vulgară îi răsuci buzele ca două foi de porumb, fragede... — Inima nu vorbește decât o singură limbă!... Încercai să-i apuc mâna. Fiindcă nu i-o puteam mușca de bucurie, vream să i-o sărut măcar. Tatiana se feri însă și-mi zise: — Hai să plecăm de aici. Bețivii ăștia mă dezgustă. — Luăm cu noi și pe Nicolașa?... — A, nu... Eu nu umblu pe stradă cu doi bărbați deodată. Probabil că plecarea noastră fusese observată și chiar comentată. Dacă Nicolașa n-ar fi fost de față, faptul acesta m-ar fi încântat. Gândul, însă, că l-aș fi putut face pe el să sufere, mă întrista și pe mine. În stradă, mâinile noastre se întâlniră ca doi soboli ce s-ar fi căutat pe sub pământ. Ce-i puteam spune mai mult decât: — Te iubesc, Tatiana. — Exact același lucru vream să ți-l spun eu. — Te iubesc, Tatiana... M-auzi tu?... Te iubesc!... — N-aud nimic... Nu vreau s-aud nimic... Nu face zgomot pe stradă, că se uită oamenii la noi. — Unde vrei să mergem, atunci? — La tine acasă. În colțul străzii Brătianu cu strada Muzelor, doamna Jenny colonel Vasilescu se despărțea tocmai de căpitanul de jandarmi. Căutai un pretext să-i atrag atenția. Voiam cu tot dinadinsul să fiu văzut în intimitatea unei femei frumoase. Oprii pe Tatiana și-i spusei: — Vezi pe doamna de alături? E amanta lui Toto, pe care-l înșală cu căpitanul de care s-a despărțit adineaori. Tatiana întoarse capul cu dezgust. — Femeile voastre nu știu să respecte bărbații de la care își împrumută propriul lor prestigiu. Noi, însă, nu ne înșelăm niciodată bărbații cu care trăim, îi schimbăm cu alții care ne plac mai mult, dar nu-i înjugăm niciodată ca pe boi, câte doi, la plug... Morala porumbiței de porțelan ar fi înviorat poate tristețea lui Nicolașa, care continua să bea la “Cocostârcul de aur” în sănătatea ei și în ciuda problematicului său număr de ordine. * * * De când au căzut Bucureștii, mi-am dat seama că șederea mea la Iași depinde de victoria finală. Nu știam care anume din beligeranți va aduce, ca Salomeea, pe tipsia de argint, capul lui Ion Botezătorul. Oricare ar fi fost rezultatul războiului însă, știam că Bucureștii vor rămâne mai departe capitala României de mâine. Până atunci dar, Iașii trebuiau să mă adăpostească cu toată cinstea cuvenită unui evacuat oficial. Cu învoirea domnului Aivazian, deci, îmi transformasem odaia după chipul și asemănarea Zeului vagabond care poposise în ea, fără termen și fără obligații legale. Starea de asediu mă punea la adăpostul oricărei neplăceri de ordin material, vizavi de proprietarul meu. Mi-am reconstituit, în parte dar, odaia mea din strada Carol, cu personalitatea rafinamentului primitiv, potrivit vremurilor excepționale prin care trecea toată lumea. Târgul Cucului îmi furnizase câteva lucruri de preț, pe care nu le-aș fi putut găsi nici în Calea Vacărești a Bucureștilor. Înnădisem firul celor aduse cu mine de firul celor găsite la Iași și făcusem din odaia domnului Aivazian un labirint minuscul, pe pereții căruia ochii unui nou-venit s-ar fi putut pierde ca și Teseu prin coridoarele lui Minos. Tatiana privește uimită în jurul ei. Lăcomia slavă începe totdeauna cu unul din cele cinci simțuri. Individual, se continuă cu pofta de mâncare, băutură și dragoste, iar colectiv, se încheie cu mirajul stăpânirii Constantinopolului. Lăcomia Tatianei a început cu ochii și are să se sfârșească probabil cu gura. — Unde te-ai născut tu, Mircea Fedorovici? — La București. — Ce anume rasă românească reprezintă Bucureștii? — Propriu-zis, nici una... E un amestec savant din sângele diferiților clienți ai unui laborator de analize medicale. Negustorii sunt ovrei, birjarii sunt muscali, servitorii sunt unguri, croitorii sunt nemți, lăutarii sunt țigani, birtașii sunt francezi și oamenii politici sunt parte greci, parte armeni, parte albanezi. Români adevărați nu sunt, probabil, decât funcționarii inferiori — singurii cărora li se cer actele stării civile, la intrarea lor în slujbă. Tatiana crede că glumesc. Numără pe degete toate categoriile de bucureșteni și, după ce sfârșesc, mă întreabă din nou: — Dar tu nu ești român? — Ba da... Eu sunt oltean. — Ce însemnează asta? — Un fel de român cu douăzeci și patru de măsele, cu cămașa lungă până la glezne, cu cuțit la brâu, cu o garoafă roșie după urechea dreaptă, și cu toți sfinții din calendar pe buze. — Ce cauți, atunci, la București? — Fiindcă oltenii cutreieră toată țara. Vând zarzavaturi și fructe, fură găinile din curțile boierilor, înmulțesc populația cu copiii din flori ai bucătăreselor și învață pe candidații la cetățenia română să cânte Doina. Tatiana și-a aruncat haina de blană pe pat și a rămas în șorțul alb de infirmieră la “Crucea roșie”. Aiurelile mele încep s-o intereseze. O consultație medicală se impune. Pentru diagnostic, însă, medicul are nevoie să mai cunoască și alte simptome. — Cum se face, atunci, că te-ai născut la București? — Fiindcă a fost o naștere incidentală, dacă nu chiar accidentală... Tatiana s-a lungit pe pat ca un Harun al-Rașid, acordându-mi și cinstea sexului și întâietatea cuvântului de aur al Șeherezadei. — Povestește-mi viața ta, Mircea Fedorovici... Vreau să știu mai întâi dacă meriți să te iubesc. Mă apropii de dânsa cu ochii fragmentați în elipsa primei rugăciuni din ierarhia dragostei. Tatiana s-a ghemuit însă lângă perete și, cu vocea ei severă, mă țintuiește locului: — Stai pe scaun, dacă nu te mai țin picioarele și povestește-mi, mai întâi, viața ta, Mircea Fedorovici. Altminteri, plec și nu mă mai vezi niciodată. Mă supun ca un copil sau, mai bine zis, anticipez supunerea octogenarului căzut în vârsta copilăriei. — M-am născut la București, fiindcă preludiul nașterii mele a fost moartea tatei. Sunt un copil postum, Tatiana. Noroc însă că n-am întârziat decât șapte zile după moartea tatei. Altminteri, nu ți-aș fi putut spune azi, exact, al cui sunt. Aș fi preferat, desigur, să mă nasc și eu acolo unde îmi este obârșia strămoșilor. Graba tatei, însă, a făcut să văd lumina zilei în orașul unde el închisese ochii pe vecie. Poate vrei să știi cine a fost tata?... N-a fost nici boier, nici mojic. Era exact ceea ce unii ar putea să fie, dacă ar voi, iar alții vor să fie, fără să poată. Era negustor de pietre și metale prețioase. Era un suflet de artist vagabond înfrățit cu clipa vieții trăită integral. Vântura țara în lung și în lat. Cumpăra unde găsea, vindea unde putea și, la nevoie, schimba o piatră de topaz, pe o damigeană de Drăgășani vechi și două pietre de smarald sau safir, pe doi ochi de fată mare. Iartă-mă, dacă eu nu-i pot semăna întru toate. Dar de când s-a început războiul, nimic din ce este nu se mai aseamănă cu ce-a fost. Aurul și pietrele prețioase le-am trimis la voi, la Moscova, Drăgășanii au fost distruși de filoxeră și fetele mari s-au făcut surori de caritate. Tatiana bate din palme și-mi dă să înțeleg că nu mai este nici ea fată mare. Eu încep să simt greutatea răspunderii mele de istoric fără pergamente domnești și galerii de portrete strămoșești. Ce mult aș fi dat, să-l fi putut avea pe tata cu mine, măcar într-o simpla fotografie!... L-aș fi păstrat în carnetul meu de identitate, fiindcă sufletele copiilor, de cele mai multe ori, se tocesc mai repede ca actele stării civile. L-aș fi consultat în momentele mele de grea cumpănă și l-aș fi impus controlului Tatianei, să-mi spună dacă semăn cu el, sau dacă nu cumva păstrez din greșeală o altă fotografie decât a tatei. Îmi dau seama că toate bănuielile mele din clipa aceea sunt abjecte. Aș prefera să renunț chiar la despuierea scrutinului meu de familie. Tatiana însă mă teorizează. S-a întins în pat ca o strună de argint pe pântecele unei viori și se uită țintă în ochii mei ca un “Aeternum vale” de pe poarta unui cimitir! și mă gândesc că o strună de vioară poate plesni, iar pe poarta unui cimitir poți intra, câteodată, fără să mai ieși afară. Îi încep, dar, povestea vieții mele cu sfârșitul vieții tatălui meu, săvârșit în noaptea revelionului din 1881. Amănuntele complete nu le cunosc nici eu. Prietenii tatii, cu care petrecuse, n-au vrut să-mi spună nimic mai mult decât să blesteme “ceasul rău”, ceasul cu care se începea un An nou în ciocnet de cupe și, poate, chiar în atingeri de buze. O iarnă grea împiedică transportul cadavrului la Târgu Jiu și înmormântarea se făcu la București, unde familia fuse nevoită să aștepte reluarea circulației pe căile ferate. Grație acestui caz de forță majoră, văzui pentru prima dată lumina unei... lămpi de gaz, în noaptea sfântului Ioan Botezătorul. Dacă evenimentele profane nu sunt decât reflexul voințelor divine, aș putea spune că nașterea mea n-a fost decât o pastișare a nașterii lui Isus Hristos. Amândoi ne-am născut la drum, cu singura deosebire a decorului în care se săvârșea misterul apariției noastre pe lume. El se născuse pe paiele unor iesle de grajd, eu pe cearșaful de olandă al unui pat de bronz. Amândoi, apoi, ne legasem nașterea de numele primului sfânt al bisericii creștine. Dar, nașterea lui fusese numai anunțată de Ioan Botezătorul, pe câtă vreme nașterea mea fusese chiar patronată de el. Ca recunoștință pentru deosebita cinste ce-mi făcuse, familia hotărî să mă numesc Ion. Dorința tatei însă, care purta numele lui Tudor Vladimirescu, spaima fanarioților, făcuse ca fiu-său să poarte numele lui Mircea Basarab, învingătorul turcilor la Rovine. Și iată pentru ce, în cazanul cu apă sfințită, mă botezară Ion, iar în registrele stării civile, de la primărie, fusei înscris Mircea Ion Băleanu... Altă deosebire nu mai văd. Bethleemul și Bucureștii încep cu aceeași literă!... Somiera patului scârțâie ca schela unui edificiu în construcție. Tatiana se ridică în picioare, ca un obelisc alb, crescut din mijlocul cuverturii cenușii de pe pat și-mi strigă: —Vania, Vaniușca....Vino încoa să te sărut!... Eu mă înalț în vârful degetelor spre ea, ea își frânge mijlocul în două, aplecându-se spre mine și buzele noastre fierbinți se lipesc, întregindu-se ca cerul și marea la orizont. Tatiana nu mai vrea să audă nimic. Restul vieții mele n-o mai interesează. Nu-i cunosc încă părerea asupra primului meu foileton. Îi ghicesc însă intenția fermă de a colabora cu mine la cele nescrise încă. De altfel, e tot ce-aș fi putut visa să găsesc la Iași!... Războiul nu mai îmi procura nici o senzație nouă. Eram condamnat să-mi îmbrac până și sufletul în uniforma verzuie a celor ce trebuiau să se mulțumească cu simple roluri de figuranți. Până atunci, e drept că mobilizaților de la cenzură li se respectase haina civilă. Pe scenă însă, importanța rolului nu se judeca după costum, ci după text. Oare, la Iași nu se reprezenta aceeași piesă ca la București? Nu erau aceiași actori și publicul nu era aproape același?... Pentru ce, dar, s-ar fi schimbat numai rolurile?... Tatiana îmi adusese aminte de ceea ce nu trebuia să uit niciodată. Războiul nu este decât o simplă problemă de perspectivă, și atâta tot. E același peisaj, văzut numai prin diferite ochiane de panoramă. Aceeași arie exasperantă de flașnetă anunță orașului sosirea panoramei și aceeași babornița, soră cu moartea, îți întinde biletul de intrare, în schimbul banilor cu care ți-ai putea cumpăra o pâine... Deși despărțiți prin frontul de luptă, Bucureștii și Iașii se țin încă de mână. Sunt frații care au pornit vara în excursie prin munți. Primul a alunecat în prăpastie, al doilea mai rezista încă, agățat de trunchiul unui brad. Care va fi sfârșitul, nu știu. Poate se vor prăvăli amândoi, poate vor scăpa amândoi. Depinde de prezența de spirit a excursioniștilor și de calitatea frânghiei cu care sunt legați. Deocamdată, însă, în vârful bradului a poposit o porumbiță albă de porțelan. Se uită nedumerită în jurul ei și nu pricepe nimic din cele ce se frământă sub umbrela bradului. Pentru ea, prăpastia, ca și muntele, sunt mai netede ca o potecă pe Bărăgan. Adâncimile nu-i dau vertigiul prăbușirii și înălțimile nu-i grăbesc zborul spre mezalianțe astrale. Vine însă de departe și este obosită. Ar vrea să-și moaie ciocul în apa unui izvor ascuns, din care razele soarelui n-au sorbit încă nici un strop. Războiul s-a întins însă ca o pecingine pestetot, a otrăvit toate izvoarele munților și a îndoliat până și razele soarelui... Nu știu dacă războiul respectă măcar simbolul biblic al porumbițelor. Dar, pe umărul meu, ca și pe o cracă verde de brad, Tatiana și-a răsfirat degetele ca niște gheare fine de pasare obosită. A simțit, poate, că eu sunt singurul izvor de apa vie din care s-ar putea adapă în trecerea ei prin aceasta lume moartă. Și când glasul ei se agita în cuprinsul odăii mele ca zigzagul unei ramuri de măslin la poalele muntelui Ararat, ecoul fericirii biblice îi răspunde, frângându-se parcă în cele șapte culori ale curcubeului. — Vaniușca, Vaniușca, abajaiu tiebea!... — Taniușca, Taniușca... porumbița mea de porțelan!... IX - DONEC TOTUM IMPLEAT ORBEM [ modifică ] În așteptarea unor vremuri mai bune și cu speranța descoperirii unor oameni mai pricepuți, comandamentele militare fuseseră schimbate, de la șeful Marelui Stat Major, până la șefii celor mai neînsemnate unități de luptă. Rămășițele armatei noastre, completate cu diviziile proaspete ale țarului Nicolae și ajutate mai ales de practica ofițerilor din misiunea militară franceză, reușiseră să fixeze frontul pe pozițiile strategice însemnate cu stegulețe tricolore, pe harta de la Marele Cartier. Nu știu dacă era o simplă coincidență, dar cele două armate dușmane se opriseră, parcă după comanda lui Nicolae Damianovici, pe linia care avea să formeze hotarul dintre cele două țări... Părerea mea, însă, era că adevăratul autor al acestei prime victorii românești fusese iarna. Gerul și zăpada colaboraseră cu noi, mai sincer și mai eficace decât aliații. Se începuseră acum pregătirile pentru campania de primăvară. Această formulă sacramentală îmi aducea aminte de expedițiile împăratului Traian contra dacilor. Pe mine, operațiile militare nu mă pasionaseră niciodată. Și dacă le uitasem pe cele învățate în liceu, cu atât mai mult, nu eram ținut să le discut pe cele încredințate persoanelor competente de pe front sau din dosul frontului. Rolul meu, ca și al câtorva alți confrați de la cenzură, fusese hotărât în mod definitiv de către Marele Cartier General. Comandamentul suprem ne făcuse marea cinste să ne încadreze și pe noi printre colaboratorii victoriei finale. Armata românească trebuia să-și refacă mai întâi moralul său, într-o formulă mai poetică, să-și regăsească sufletul pierdut pe Jiu, pe Olt și pe Argeș. Completarea cadrelor și munițiilor era o simplă chestie de câteva contingente mai mult și de alte câteva trenuri sosite din Rusia la timp. Animatorii victoriei de mâine, însă, nu puteam fi decât noi, redactorii ziarului “România”. Iată-ne, deci, încadrați în serviciile auxiliare ale armatei combatante!... Amorul meu propriu, care nu-și tulburase cu nimic starea lui latentă de până atunci, începuse deodată să aibă veleități de ghiocei, și, cu toate acestea, până la primăvară, mai era încă timp!... Eroismul, însă, nu este o “salată de sezon” și primele mele simptome de eroism începuseră să-mi gâdile sufletul, ca primele dureri artritice la încheietura degetelor. Nu-mi puteam preciza încă bine aportul activității mele eroice în marea operă de pregătire a victoriei finale. Optimismul, însă, mă însuflețea ca o sărutare pătimașă de femeie. Începusem chiar să consider războiul ca o operă a mea personală. Nu-mi rămânea decât să-mi aleg sacrificiul cu care s-o pot desăvârși. Mănăstirea de la Curtea de Argeș se dărâmase atâtea nopți de-a rândul. Dar, în clipa în care visul meșterului Manole fusese trăit aievea de propria lui soție, cărămizile se transformaseră în piatră și piatra în veșnicie. Pentru un moment, ființa de care mă lega cea mai frenetică și sălbatică dragoste era Tatiana. Tatiana, deci, trebuia să-mi ajute la desăvârșirea operei compromisă de alții. Pe porumbița mea de porțelan aveam s-o spânzur de streașina României de mâine, cu un clopoțel de argint în cioc!... * * * În dimineața zilei de 27 februarie, Nicolașa îmi bate în ușă. Căciula lui de oaie albă îmi pare aureola unui sfânt venit din fundul Siberiei. Veselia lui miroase a praf de pușcă și a ploaie de primăvară. — Bucură-te, Mircea Fedorovici, că se sfârșește războiul... De acum înainte, avem noi grijă de toată lumea!... Unde o fi bătut Nicolașa toată noaptea, de a nimerit la mine așa de dimineață?... Mă frec la ochi, să-l pot privi mai bine, dar frazele lui mă orbesc parcă și mai mult. — De acum s-a sfârșit și cu țarul nostru și cu nemțoaica lui. Or să se ducă dracului amândoi după popa Rasputin... Nu pricep nimic. Nicolașa trebuie să fie beat turtă. — Revoluția mult așteptată a început... Preobrajenski, Valinski și Litovski au trecut de partea poporului... De acum nu ne mai temem de nimeni. Regimentele astea fac mai mult decât toată armata țarului de pe front... știi cine a dat semnalul în armată? Cărpicinicoff!... Un soldat din regimentul Litovski... Un simplu om liber!... Bravo lui!... Trăiască revoluția!... Abia acum încep să pricep. Dar, în momentul de fața, este oare posibilă o revoluție în Rusia?... Nu cumva cele povestite cu atâta patos de Nicolașa nu sunt decât simple tulburări de stradă? Trebuia să mă duc la redacție numaidecât. De la Nicolașa nu puteam afla decât ecoul știrilor trecute din gură în gură. Mie, însă, îmi trebuia textul telegramelor oficiale. Nicolașa mi-ajută să mă îmbrac. Parcă aș fi un paralitic. Îmi lipsesc doar cârjele și cele câteva sute de spectatori ca să mă însoțească până la “scăldătoarea oilor”. În stradă, Nicolașa mă părăsește: — Luați seama să nu scrieți vreo prostie la gazetă, că pe urmă n-o să fie bine... Dacă vreți să câștigați și voi războiul, să luați apărarea poporului... Dați-o dracului de oligarhie, că nu mai merge. Să nu care cumva să combateți revoluția, că aici vă putrezesc oasele. Să știți!... Trageți la gazetă un titlu mare, pe toată pagina: “Trăiască democrația rusă!...” La redacție nu este încă nimeni. Dau fuga la tipografie. Aici găsesc pe secretarul de redacție, care pregătește o ediție specială. Știrile sunt adevărate. În Rusia, izbucnise revoluția de trei zile. Pericolul însă părea înlăturat. Poporul se revoltase contra trădătorilor de origine germană, care puseseră stăpânire pe țar și înlesniseră dezastrele armatei pe front. Foștii miniștri și demnitarii curții fuseseră arestați. Noul guvern era format din reprezentanții partidelor democrate din Dumă. Războiul avea să continue până la victoria finală. Puțin mai târziu, de la cenzură ni se trimite o nouă telegramă: țarul abdicase în favoarea fratelui său mai mic, marele duce Mihail Alexandrovici, care avea să semneze o proclamație către poporul și armata rusă și să pună imperiul pe bazele democrației adevărate. Surprizele se precipită, însă. Telegramele sosesc din sfert în sfert de oră. Dar, cele noi, prezintă situația sub un alt aspect. Curiozitatea și nerăbdarea populară cresc văzând cu ochii. Mulțimea umple străzile din centrul orașului, ca într-o zi de sărbătoare națională. Opinia publică este împărțită. Unii privesc evenimentele din Rusia cu simpatie; alții continuă să se îndoiască de schimbarea radicală a situației. Autoritățile se abțin de la orice manifestație spontană. Rezerva oficialității noastre se identifică cu statuia lui Miron Costin, care continuă parcă să buchinească în Letopisețul său, că: “nu vremurile sunt sub cârma omului, ci bietul om sub cârma vremurilor”. După-amiază, aflăm că marele duce Mihail a refuzat tronul, până ce Adunarea Constituantă nu i-l va oferi ca dar din partea poporului rus. Majoritatea deputaților, însă, înclină spre republică. Ultimele știri de peste Prut contribuie să deruteze complet opinia publică. Toată lumea se întreabă: “Ce are să mai fie mâine?...” Dar ce trebuia să fie cunoscut la Iași abia mâine, în Rusia se petrecuse încă de ieri!... Guvernul provizoriu fusese constituit cu atribuții dictatoriale. Le roi est mort, vive le roi!... Cu ce autoritate însă, și, mai ales, pe ce forță se baza noul guvern, ca să poată prezida mai departe destinele fostului imperiu țarist?... Cei care apucaseră războiul de la 1877 nu puteau concepe Rusia fără țar și pe țar ca un simplu sinecurist al republicii. Vulgarifatea acestei eventualități făcea să roșească până și obrajii celor mai mari dușmani ai țarismului. Cei mai tineri, însă, proslăveau triumful democrației și, cu discreția impusă de stare de asediu, propovăduiau chiar o revoluție la fel și în România. Pretențiile lor însă erau exagerate, fiindcă, în momentul acela, o Românie propriu-zisă nu mai exista. Oltenia, Muntenia și Dobrogea erau ocupate de dușmani, iar fâșia de pământ pe care se refugiase regele, guvernul, parlamentul și autoritățile care constituiesc suveranitatea unui stat liber, deși purta numele de Moldova și pe hartă făcea încă parte din România, era inundată de aproape un milion de soldați ruși, care ar fi putut-o alipi oricând la Rusia. O revoluție în România, în momentul acela, ar fi fost un act de sinistră megalomanie democratică. Războiul ne scuturase de urechi, ca un profesor ce și-ar fi prins elevii cu lecția neînvățată. Idealul nostru de până atunci fusese să trecem examenele, cu intervenția părinților sau rudelor influente. De data asta însă, căzuserăm peste un profesor bătăios, care nu vrea să știe de nimeni. Războiul ca războiul!... Au mai mâncat și alte popoare bătaie și n-au dispărut. Ce te faci, însă, cu revoluția?... Toto, pe care îl vedeam aproape în fiecare zi, mă ținea, ca și la București, în curent cu toate noutățile interzise cunoștinței marelui public. De data asta însă, șeful de cabinet al ministrului de interne nu mi le mai spunea cu precauția destăinuirii unui secret, ci cu sinceritatea mărturisirii unei nenorociri fatale. Revoluția rusă, de altfel, desființase toate secretele de stat. Lumea începuse să știe tot ce se petrece. Măștile începuseră să cadă una după alta. Carnavalul inconștienț ei durase destul. Mascarada ipocriziei se stingea în sufletul fiecă ruia, odată cu lumina ultimului lampion de hârtie multicoloră. Sinceritatea făcea ravagii, chiar printre cei care aveau de mărturisit anumite păcate. Iașii păreau o enormă casă de nebuni. Atâta cumințenie numai la balamuc puteai găsi!... Părerea celor în măsură să cunoască adevărata situație era că România sărise din lac în puț. Dar puțul era așa de adânc, că deschizătura ghizdurilor nu mai îmbrățișa decât un pătrat de cer senin, mare cât o față de masă pentru patru persoane. Orice s-ar fi întâmplat, deci; dar la masa asta trebuia să mă ospătez și eu. Nu puteam admite, pentru nimic în lume, să fiu sacrificat de dragul meu unui țar imbecil, care se aruncase în apă să scape de înec un copil zvăpăiat, fără să-și dea seama că el nu știe să înoate. Un tacâm, deci, mi-l rezervasem, din oficiu, mie. Dar pentru celelalte trei?... Nu-mi place vecinătatea oricui. La masă, mai ales, când nu pot fi singur, mă enervează tovărășia necunoscuților care mănâncă brânză cu cuțitul, scuipă sâmburii cireșelor din compot în farfurie și se scarpină după ureche cu furculița. Deocamdată, mi-am găsit doi tovarăși de masă. Unul este, bineînțeles, Tatiana; altul, Nicolașa. Mai îmi trebuie un al treilea și, în urmă, “la Maître d’Hôtel” poate începe să ne servească “menu”-ul. Vreau să-mi duc, însă, generozitatea până la capăt. Mă obsedează al patrulea tacâm liber. Dacă ar fi vorba de “marea frescă a Ateneului român”, l-aș lăsa liber, până ce s-ar îndura Dumnezeu să ne dea și nouă un artist decorator. Dar, pe vremurile astea de criză alimentară, e păcat să saturi numai trei flămânzi cu mâncare rânduită pentru patru inși. Pe Toto nu-l chem, fiindcă oficialitatea șefului de cabinet ar putea jigni sentimentele democratice ale lui Nicolașa și, poate, chiar ale Tatianei. La domnul Aivazian, iar nu mă pot gândi, fiindcă nu vreau să-l smulg din abundența bodegii la “Cocostârcul de aur”. Ca să pot încheia dar cu succes ciclul Niebelungilor, trebuie să-l caut pe al treilea la București. Primul nume care îmi vine în gând este o Walkirie. Lotty se roagă poate și astăzi pentru mine la icoana sfintei Paraschiva și dacă nemții nu vor fi reparat încă uzina electrică, probabil că Lotty ține în fiecare noapte și candela aprinsă.. Cine o fi stând acum în camera mea? Cine îmi citește cărțile din bibliotecă?... N-am luat cu mine decât pe Baudelaire, pe Laforgue, pe Rimbaud, pe Corbiere și pe Saint-Pol-Roux... Mi-e teamă chiar că, din cauza lor, a început să se vorbească de revoluție și la Iași. Poezia nouă e ca dinamita veche. Când crezi că nu mai e bună de nimic, atunci face explozie singură. Am lăsat însă pe Villon, pe Ronsard, pe Mallarmé, pe Verlaine, pe Francis Jammes și toate romanele autorilor cu numele legat de câte o casă de nebuni. Pe Lautreamont l-am împrumutat Tatianei să-l citească. Efectul l-am constatat chiar a doua zi. Tatiana mă sărută acum ca o meduză. Deși foarte personal, sufletul slav se adaptează, foarte ușor, oricărei formule de intelectualitate superioară. De când i-am dat să-mi citească autorii favoriți, Tatiana are aerul că încearcă să mă instruiască ea pe mine. Zilele trecute mi-a vorbit de Gerard de Nerval și de Villiers de l’Isle Adam... Pe Aloïsius Bertrand l-am dat lui Nicolașa. Poemele lui Gaspar de la Nuit cadrează cu firea lui spontană și întunecată ca o sală de spectacol înainte de ridicarea cortinei. Nicolașa, însă, este un rus absurd. Principiile lui democratice l-au îngrădit ca pe o vespasiană în paravanul de tinichea atenuat cu afișe de teatru și reclame comerciale. Nu mai admite acum nici aristocrația intelectuală... Dar mai am la masă un loc liber. Nicolașa, desigur, l-ar rezerva doleanței colective a papagalilor dresați să țipe “Trăiască libertatea”. Din fundul perspectivei celor trei sute km. de la Iași la București, Lotty îmi aruncă parcă o mustrare sfioasă și imensă, ca resemnarea capitalei după ocuparea ei de armata dușmană... “Nu, dragă Lotty... Nu te-am uitat încă și nici n-am să te uit vreodată. Dar, la masă, nu trebuie să stai niciodată cu două femei pe care le-ai avut. Și afară de astea, mi-e teamă că, odată ajunsă la Iași, vei cere să mănânci iar usturoi... Rămâi la București, dar. Am să te regăsesc, după ce revoluția rusă și Tatiana și-or spune ultimul lor cuvânt...” A, da!... Iată și pe al patrulea comesean. L-am găsit. Trebuia să mă gândesc la el chiar din primul moment. E Laurențiu Blebea, pe care Toto și-a propus să-l aresteze, imediat ce-și va vedea visul cu ochii. E spionul nemților din timpul neutralității noastre. E trădătorul cauzei naționale și al vagoanelor de cereale românești trecute peste Carpați!... Nu mai păstrez pentru Blebea, în sufletul meu, nici un fel de dragoste, nici măcar reflexul unei linguri de lemn într-o strachină cu ciorbă de linte. Dar dacă Blebea a reușit să ne înșele pe toți ca să-și poată duce infamia cu succes până la capăt, înseamnă că Blebea este cu adevărat un om mare și merită să stea la masa celor patru. Eu, cel puțin, îl găsesc, în momentul de față, superior nouă tuturor. Eroii lașității conservatoare de la Iași nu se pot compara nici chiar pe departe cu atitudinea eroică a celui ce riscase tot timpul să dispară prin asasinat sau sinucidere. Cei care tremurau în mână cu telegramele sosite din Rusia, invidiau acum și atitudinea lui Blebea dinaintea declară rii de război, și soarta lui după problematica încheiere a păcii... Ofer lui Blebea, dar, locul de cinste din capul mesei. Știu că masa este pătrată și nu are nici un atribut ierarhic. Dar capul mesei va fi acolo unde va sta Blebea. Mă închin înaintea lui, ca în fața geniului reprezentativ al unei rase. Blebea este mai armonic, mai simetric, mai dinamic și mai extatic, și decât mine, și decât Nicolașa, și chiar decât Tatiana — singura femeie, până astăzi, care m-a obsedat mai mult de trei zile. * * * Rușii au înnebunit de-a binelea. De altfel, fericirile neașteptate îți zdruncină totdeauna creierii. Democrația face ravagii înspăimântătoare. Nu știu ce-ar putea fi în Rusia, unde noul regim a trebuit să niveleze o întreagă serie de clase sociale. La Iași, însă, deosebirea dintre soldați și ofițeri a dispărut cu totul. Salutul superiorului s-a redus la o chestie de bunăcreștere. În primul moment, cocardele roșii apăruseră numai pe pieptul stâng al uniformelor pământii. Cu timpul, însă, ele s-au urcat până la șapcă și în prezent astupă cu totul vechea cocardă țaristă cu culorile ordinului “Sfântu Gheorghe”. Emblema democrației li s-a urcat pâna la creier, ca manifestațiile unui sifilis în faza terțiară. Cu cât soldatul este mai democrat, cu atât cocarda este mai mare. Unele ating circumferința unei străchini cazone. Altele sunt împodobite cu banderole de aceeași culoare, care atârnă pe uniforme ca dârele de sânge ale unor răni imaginare. Fiecare soldat din armata Rusiei democrate concurează parcă pentru un loc de figurant în opera Carmen. Cei mai sprinteni își iau aere de toreadori. Spiritul de imitație al celor mai simpli îi încadrează în ceata picadorilor, iar cei care nu pot pricepe încă ce înseamnă cocarda roșie, îndeplinesc, ca și mai înainte, rolul taurilor, deși, în majoritatea lor, nu sunt decât niște simpli boi. Luptele pe front nu-i mai interesează. De altfel, bieții oameni au, poate, dreptate. Ce caută ei în România?... Cum pot cetățenii Rusiei democrate să se lupte pentru o țara oligarhică?... Emisarii de peste Prut avuseseră grijă să sosească la timp, ca să poată strica mecanismul fostelor manechine țariste. Oratorii de la Iași, ca și cei de pe front, le explicaseră ce înseamnă un soldat democrat, care, la urma urmelor, nu era decât un cetățean liber și atâta tot. Printre aceștia, cel mai înfocat propagandist era Nicolae Damianovici!... Nicolașa dispăruse pentru câtva timp din Iași. Domnul Aivazian era dezolat, fiindcă nu știu ce pusese tocmai la cale cu cel mai de seamă client al bodegii la “Cocostârcul de aur”. Tatiana jura că nu are nici o știre de la el. Bănuia, însă, că trebuie să fie în Rusia, unde se pregătește temelia lumii noi, pe care eu și confrații de la ziarul Marelui Cartier nu o puteam pricepe încă. Tatiana, însă, vorbea din auzite. Deocamdată, n-o interesa decât faptul că răniții din spital se împuținaseră și că alții noi nu mai soseau de pe front. De câte ori încercam să-i cunosc părerile asupra viitorului, Tatiana îmi da aproape același răspuns. Fiindcă îmi jurase, să nu se despartă niciodată de mine, căuta să mă convingă că în Rusia de mâine s-ar putea trăi mult mai convenabil decât în România betejită de război. Nicolașa avea relații în toate cercurile intelectuale din Petrograd și Moscova. În felul lui, Nicolașa era un om superior care putea juca un rol preponderent în noua Rusie, dacă, bineînțeles, s-ar fi lăsat de băutură... Porumbiței mele de porțelan începuse să-i crească gheare de erete!... Iată-l, însă, pe Nicolașa apărând din nou la Iași. Fusese la Chișinau, unde se pusese de acord cu “tovarășii” basarabeni asupra unor anumite chestii care interesau frontul românesc și chiar dosul frontului de la Siret până la Prut. Dar Nicolașa este curat nebun, i s-a urcat și lui democrația la creier!... Bine i-a spus Tatiana, că o să moară de paralizie!… * * * E luna mai. La Iași, a înflorit parcă amintirea trandafirilor de altădată. Armata noastră refăcută a început să înlocuiască pe front unitățile rusești, de care comandamentul superior nu mai este sigur. Pe strada Lăpușneanu trec regimentele de vânători, care au început să pună pe gânduri pe membrii sovietelor rusești și diferiții comisari ai poporului pripășiți și pe la noi... Soldații cântă din gură și din frunză. În capela fiecărui, o altă frunză de stejar îi înfrățește, parcă, cu pădurile din mijlocul cărora s-au desprins. Cântecul lor răsună mai puternic și mai departe ca toate discursurile patriotice și minciunile sentimentale cu care fuseseră cântați prin cărți, prin ziare, prin întrunirile publice și prin parlamentele românești sau ale diferitelor țări aliate. Din marșul lor, din chipul lor și din cântecul lor simplu, sfios și totuși grav — ca și clipele acestea în care pornesc spre moarte — simt cum se desprinde, imensă și curată, întreaga jale și vitejie strămoșească, pe care eu nu le-am cunoscut-o decât din veșnica și obsedanta lor “frunză verde”. Cu aceeași frunză verde, prinsă în capelă și între buze, se duc, și de data asta, pe front. Toți sunt la fel. Parcă toți n-ar fi decât același țăran român multiplicat în rândurile regimentului ce parcă nu se mai sfârșește. Redactorii de la ziarul Marelui Cartier au ieșit pe trotuar ca să-i aplaude. Animatorii eroismului pe hârtie își anticipau colaborarea cu executanții operei lor, pe front. Era singura ofensă pe care grațiații sorții o puteau aduce condamnaților la moarte!... Eu m-am retras în fundul redacției, cu Nicolașa care a venit să mă vadă. Rusul a văzut scena și mi-a priceput revolta. — Așa e că-i păcat să moară atâta lume?... Trebuie să se sfârșească odată și cu măcelul ăsta. Noi o să ne facem datoria până la capăt. Rămâne ca și voi să ne ajutați frățește. Noi nu mai luptăm. Nu te lua după informațiile Cartierului. Ăștia nu știu nimic. Rușii nu mai luptă, fiindcă n-au pentru ce să mai lupte. Dacă vă simțiți în stare să luptați singuri cu nemții, bravo vouă!... Am s-o vad eu și pe asta... Nu încercați însă marea cu degetul... Hai să dăm mai bine mâna frățește și să nu lăsam pe mâine ce putem face astăzi... Dacă am reușit să scăpam noi de țarul nostru, dar voi de al vostru!... Ce? Crezi că-i mare lucru?... Un simplu păhărel de coniac !... Îl dai pe gât dintr-o singură dată... și-atâta tot!... Încerc să-l potolesc. Dar Nicolașa se aprinde și mai tare: — Ascultă-mă pe mine. Să știi că le vine rândul la toți. O să se curețe unul după altul... Ai să vezi că, după noi, n-au să mai lupte nici nemții... Noi nu stăm degeaba. Lucrăm vârtos, că ne-am legat cu jurământ de moarte. Deviza noastră este: Donec totum impleat orbem. Până ce nu vom cuceri pământul tot, nu ne lăsăm... Să fie al tuturor, nu numai al unora!... Să-l împărțim frățește... Fiecare cu bucățica lui... Ce?...Ai ceva de zis?... Fiindcă ești pus astăzi la adăpost de gloanțele nemțești, crezi că n-are să te ajungă mâine gheara propriilor tăi călăi?... Ce-ai făcut până acum în viață?... Ce te-au lăsat să faci, ăi care nu știu să facă nimic?... Câine de curte boierească vrei să trăiești toată viata? Să-ți fie rușine!... Ajunge atâta lașitate... Mișcă-te o dată și tu, să le spui cine ești... Nu mai aștepta degeaba, că ei n-au să te cunoască niciodată... Hai cu noi!... Hai să vezi ce înseamnă să fii om liber, om mare, supraom!... Nu-i pot răspunde nimic, fiindcă regimentul de vânători a trecut și colegii au început să intre în redacție. Unul din ei își freacă mâinile de bucurie: — Grandios spectacol!... N-am ce zice... Hei, domnul Gorski... Vânătorii noștri luptă, nu se încurcă!... Volga dumneavoastră o fi ea mare, dar prea e plină de nămol!... Dumneavoastră parcă nu aveți sânge în vine... Până să vă hotărâți s-o mișcați din loc, vă dă neamțul mereu peste cap... Dar, ia să vezi cum au să se schimbe acum lucrurile... Așteaptă numai s-ajungă vânătorii noștri pe front!... I-ai văzut?... Oltenii, săracii!... Oltul nostru n-are nămol în el... Are, amestecat în apă, sânge de roman și dac!... Nicolașa își clatină capul distrat și crâșnește printre dinți donec totum impleat orbem, în timp ce colegul meu de redacție continuă: — Am să trag un articol, să se ducă pomină!... Dacă nu mi-or da pe “Mihai Viteazul” nici de data asta, să le fie rușine!... X - LA ÎNCEPUT ERA CUVÂNTUL... [ modifică ] Toată lumea și-a pierdut capul. Sfântul Denis cel puțin rămăsese cu el în palme. Dar sfinții anonimi de la Iași n-avuseseră nici măcar prezența de spirit a primului episcop al Parisului. Capetele noastre se rostogoliseră ca niște bolovani în prăpastie... Dacă s-ar fi strâns launloc toate miresele de pe lume, a doua zi după noaptea nunții, spectacolul ar fi fost, probabil, mult mai decent decât al războinicilor de la Iași, amenințați să-și piardă, în fine, și târzia lor virginitate. De câteva zile, nemții atacă cu furie frontul de pe Siret, intenția dușmanului este să ne întoarcă flancul stâng, să pătrundă în sudul Basarabiei, să ne taie legătura cu Odesa și să ne prindă ca pe o muscă în palmele Carpaților și Prutului. Nu știu cum s-ar putea opera această mișcare strategică, deși specialiștii de la ziarul Marelui Cartier ne dau explicații suficiente pentru ca articolele noastre să nu pară, celor de pe front, anecdote traduse din limba chineză. La Iași, însă, panica produsă de ofensiva dușmană a luat proporția holerei, la Hamburg, sau a cutremurului de pământ de la Messina. Românii rezistă fiindcă, de data asta, întâmplător, au cu ce să reziste. Parte din materialul de război trimis din Franța și Anglia a sosit la timp, pentru a ne putea fi și el de folos. Frontul, însă, nu este ocupat numai de români. Ba, ceva mai mult, deși pe hartă poartă numele de “frontul român”, grosul lui este format de ruși. De când s-a democratizat, însă, armata rusă a devenit mai protocolară ca o recepție la Palatul de iarnă al fostului țar. Nu mai admite decât opt ore de... luptă, pe zi, iar, în caz de atac, anunțarea lui cu cel puțin trei zile înainte. Nu mai vorbesc de tratativele cu diferiții comisari ai poporului și de dreptul de “veto” al sovietelor care, în ultimul timp, s-au înmulțit în așa fel, că aproape fiecare soldat rus a devenit o entitate militară, socială și națională. Sub regimul țarist, rușii nu se bătuseră, fiindcă nu le sosise încă ordinul de la Petrograd. Sub regimul republican e drept că ordinele soseau zilnic, dar libertatea voinței individuale trebuia respectată înaintea angajamentelor anterioare, luate fără consultarea și prealabila aprobare a poporului. De îndată ce artileria dușmană începea bombardamentul, trupele rusești părăseau pozițiile expuse și se retrăgeau acolo unde se credeau mai la adăpost. Majoritatea lor, însă, întrebuința o tactică și mai avansată. Părăsea armele pur și simplu și venea la Iași ca să se plângă marelui soviet al armatei de sud de mizeriile unor anume generali prea bătrâni, care nu puteau înțelege rostul unei armate democrate. Până să vină românii să ocupe pozițiile părăsite, nemții se instalau în ele ca într-un compartiment gol de drum de fier și cadrilul începea iar, parcă tot cu figura schimbului de... dame. Și azi așa, mâine așa, până ce, într-o bună zi, exasperarea comandanț ilor români atinse limita extremă a frăției de arme și câteva companii românești trecură prin mitraliere o întreagă divizie rusă, ce fugea de pe front numai cu căruțele de alimente. De data asta, dar, trebuia să ne batem și cu nemții, și cu rușii. Rezultatul final nu era greu de ghicit. Frontul românesc nu mai putea rezista multa vreme. Odată spart însă, ultima fâșie de pământ din România liberă dispărea și ea... Ce era, dar, de făcut? Noi, ca noi... Făceam parte din cadrele armatei și, în ultimul moment, s-ar fi putut găsi în depozitele Iașului câte o uniformă de gradat și pentru civilii mobilizați la ziarul Marelui Cartier. Eventuala noastră situație de prizonieri începuse chiar să ne surâdă. A cădea prizonier, nu însemna, numaidecât, a fi laș. Câți eroi de pe front nu fuseseră făcuți prizonieri fiindcă, în toiul luptei, își pierduseră revolverul sau întrebuințaseră până chiar și ultimul glonț cu care trebuiau să-și zboare creierii!... Publiciștii români puteau fi, deci, mândri că luptaseră până la ultimul strop de cerneală!... Nemții n-aveau decât să vină la Iași. Ne-ar fi găsit pe toți la posturile noastre de onoare, drapați în toga misiunii naționale, ca niște senatori romani, gata să azvârlim cu călimara în cap primului barbar care ar fi îndrăznit să ne atingă... Persoana noastră, însă, nu reprezenta decât o cantitate neglijabilă din prestigiul țării. Dar parlamentul?... Dar guvernul?... Dar regele?... Ce era de făcut cu aceste trei elemente constitutive ale suveranității naționale?... E drept că pentru parlamentari se găsise o soluție mai dinainte. Majoritatea deputaților și senatorilor plecase în concediu nelimitat, să-și facă vilegiatura prin Suedia, Norvegia, Danemarca, Anglia și Franța. Mai rămânea, deci, guvernul și regele. De altfel, cineva trebuia să mai rămână și cu noi la Iași, până în ultimul moment, când avea să se hotărască soarta României ce aștepta, ca și micul Isaac, să fie urcată pe rugul sacrificiului biblic. În redacția noastră se vorbea de soluția dată de unul dintre miniștri. Armata se va retrage de pe front și va forma în jurul Iașilor un triunghi strategic, botezat “Triunghiul morții”. În mijlocul lui, regele, guvernul și ultimii demnitari ai statului aveau să repete gestul strămoșului Decebal și al ultimilor ostași din Sarmisegetuza, sau — pentru înțelesul celor care nu cunosc bine istoria neamului — aveau să-și aștepte sfârșitul, ca echipajul unui vapor englez ce se cufundă cu pavilionul național arborat pe puntea de comandă, strigând în cor: God save the King. Noi trebuia să strigam, bineînțeles, “Trăiască regele” și poate chiar “Trăiască România Mare!”... Alții, însă, mai în curent cu cele ce se puneau la cale în cercurile conducătoare, afirmau că s-a hotărât retragerea generală, peste Prut, peste Nistru, peste Nipru, peste Don, și peste munții Caucaz, până în Mesopotamia, unde trebuia să facem o joncțiune strategică cu trupele engleze. Ajunși pe Tigru și Eufrat, soldații români aveau să-și croiască drum prin Asia Mică până la Dardanele sau să fie îmbarcați în golful Persic, pentru alte fronturi desemnate de comandamentul suprem al armatelor aliate. Lucrul acesta n-ar fi imposibil, deoarece aceeași operație militară fusese aplicată și resturilor armatei sârbești, cu doi ani în urmă. Mărturisesc că o a doua soluție mă încânta mai mult decât “Triunghiul morții”. Ea mi-ar fi dat prilejul să călătoresc gratuit în Orientul care mă obseda încă din copilărie și, poate, cine știe, m-ar fi apropiat de Homer, cu poema pe care aveam de gând s-o scriu după încheierea păcii. Dar, pesemne, scriitorilor români nu le fusese dată încă mângâierea unei opere trăită cu adevărat. Ce scrisesem până atunci, atât cât eu și ceilalți confrați, nu fusese decât minciuni. Minciuna ne îmbătase, minciuna ne adormise, minciuna ne mângâiase în vis și tot minciuna ne deșteptase din somn. Naționalizasem minciuna ca o societate pe acțiuni din care eliminasem, încetul cu încetul, întregul capital străin. Adevărul fusese decretat ca dăunător intereselor superioare ale statului. Și fiindcă statul se topise ca o lumânare de seu în celula unui condamnat la moarte, unde am fi mai putut regăsi voluptatea adevărului decât pe ruinele Ninivei și Babilonului?... * * * De două zile aștept cu geamantanele făcute, gata să-mi iau adio de la domnul Aivazian, Nicolașa și Tatiana, la primul ordin de plecare. De două zile, din sufletul meu, ca dintr-un trunchi de stejar, cresc parcă două crăci în direcții opuse, dar deopotrivă de asemănătoare la coajă și la sevă. Una se îndreaptă spre Prut, spre necunoscut, și-atâta tot... Alta se îndreaptă peste Siret, spre București și mai departe chiar, spre Olt, spre cuibul copilăriei mele distrus de dușman și spre crucile sărace de lemn cioplit sub care ai mei se odihnesc de veci, sub cerul și în vecinătatea caselor noastre strămoșești... De două zile aștept cu nerăbdare să-mi citesc singur sentința expatrierii. Peste Prut sau peste Siret, este același lucru. România nu mai există nici de o parte, nici de alta. Răsfoiesc calendarul, mă uit pe hartă, și îmi ridic ochii spre cer, doar voi putea găsi undeva un mucenic, un Bethleem sau vreo stea cu care să-mi pot înfrăți lașitatea de a trăi, nu știu unde, pentru ce și pentru cine... De două zile, parcă este noapte continuă... Iată, însă, că cineva a aruncat o vorbă în vânt... Și vorba asta nu este mai mare ca un bob de grâu sau de porumb... Și bobul a căzut undeva pe câmp și, ca o adevărată minune, a început să încolțească în sufletul celor care până atunci trecuseră cu picioarele peste el... Victorie!... Armata română continuă să reziste. Armata dușmană a început să se retragă... Comunicatele noastre sunt clare. Dar cine mai are încredere în comunicatele de la Iași? Comunicatele dușmane, însă, confirmă și ele victoria românească... De la începutul războiului, aceasta este prima zi în care lașitatea mea se înveșmântă în odăjdii sacerdotale... Aproape nu mi-o mai recunosc. Eu, însă, o împiedic să arate mulțimii podoabele ce-ar putea-o înstrăina de sufletul meu... De la începutul războiului, aceasta este prima zi în care mi-e rușine parcă să dau ochii cu lumea!... * * * În bodega de la “Cocostârcul de aur” redacția ziarului România sărbătorește victoria de la Marășești. Întâmplător, colonelul unui regiment rus, care nu fugise încă de pe front, era văr cu Nicolașa. Asta înseamnă că “doctorul” Gorski — cum îi zic românii — nu poate lipsi din mijlocul nostru. Tatiana, care m-a căutat acasă, mă găsește la bodegă. Colegii de redacție, care au botezat-o “Rusoaica lui Băleanu”, o primesc cu aplauze zgomotoase. Se strigă chiar “Trăiască Rusia”. Pentru prima dată, la Iași, apariția unei femei frumoase atenuează impresia unei acțiuni urâte. Adăugați, apoi, la frumusețea Tatianei cantiRoș u, galben și albastru 111 tatea de alcool consumată în proporțiile impuse de natura petrecerii și veți ghici ușor pentru ce simpla prezență a Tatianei ne răzbuna de trădarea întregii Rusii. O victorie ca cea de la Mărășești nu se putea sărbători numai cu apă de Timișești. Și românul — iertător din fire — în fața unui pahar cu vin bun, devine mai bun ca însuși Isus Hristos, în fața buretelui muiat în oțet și fiere... Dar pe Tatiana o dezgustă oamenii beți. Pe mine mă tolerează, fiindcă nu i-am dat încă ocazia să mă vadă cu limba și picioarele împleticite. Pe Nicolașa, însă, nu-l poate suferi. În mijlocul acestor străini care țin cu tot dinadinsul s-o asocieze bucuriei lor, Tatiana pare, oarecum, stingherită. Zâmbetul ei purifică parcă atmosfera bodegii, ca o ploaie de primăvară... Îmi face semn să plecăm. Eu mă apropii de ea. Privirile tuturor se abat asupra noastră ca o salvă de mitraliere. Românul, însă, la beție, este mitocan, nu-și poate ține gura și face glume nesărate. De la o masă, unul dintre colaboratorii victoriei de la Mărăsești zbiară ca un măgar: — Bravo, Bălene!... Așa lovitură, zic și eu!... Să nu te lași, până ce n-ai să ne răzbuni de toate mizeriile rușilor. Infamia cea mare, însă, pornește de la altă masă: — Și dacă te simți obosit, să ne-o treci și nouă!... Tresar, ca și cum as fi primit o palmă din senin. Tatiana nu a priceput fraza, dar a înțeles din gestul meu reflex că a fost vorba de ea. Nicolașa a sărit de pe scaun, răsturnând masa cu paharele și sticla plină de vin. Statura lui ne domină pe toți ca un Guliver în țara piticilor. — Cine a îndrăznit să insulte o femeie rusă?… Tăcere și lașitate generală!... Bodega pare mai goală ca o tranșee după bombardamentul artileriei grele. Domnul Aivazian a înghețat la tejghea, cu ochii țintă la mine. Vinovatul era un locotenent de cavalerie, detașat la cenzură în toiul luptei de la Mărășești. Mă îndrept spre el și îl bat prietenește cu palma pe epoletul ierarhiei sale militare. — Domnule locotenent... Cereți-vă scuze imediat sau, dacă nu, pregătiți-vă să trageți consecințele cuvintelor pronunțate. Deși calmă, intervenția mea produce efectul unui gest eroic. Ea se varsă ca un hârdău cu apă rece în capul celor înfierbântați de băutură. Toată lumea s-a trezit, parcă la comandă. Disciplina lașității este începutul înțelepciunii omenești. Corul figuranților repetă cu insistență după bagheta capelmaistrului: — Scuze... scuze.... scuze... Locotenentul se ridică, galben și umilit ca o lămâie stoarsă de zeamă, bolborosește câteva cuvinte și așteaptă verdictul. Unul din judecă torii improvizați îi ordonă: — Sărută mâna rusoaicei. Și locotenentul pornește de la masă ca o păpușă automată și execută ordinul, în aplauzele asistenței care consideră incidentul închis. Tatiana a ghicit, probabil, tot ce nu putuse pricepe în primul moment. Ochii ei mă învăluie ca o acoladă regală, cu care se răsplătește un act de eroism pe front. Nicolașa întinde mâna locotenentului care, de data asta, și-a revenit în fire, se urcă apoi pe o masă și începe să peroreze: — Frați români!... Vă zic frați, fiindcă abia de azi înainte începem să fim cu adevărat frați... Deși aliați pe frontul nostru de luptă comună, gândurile noastre nu s-au contopit niciodată până astăzi și pumnii noștri n-au amenințat decât dușmani imaginari... De azi înainte, însă, trebuie să ne spunem cuvântul cinstit pe față și adevărata noastră frăție să înceapă așa cum stă scris în cărțile sfinte, fiindcă la început era cuvântul, și cuvântul era de la Dumnezeu, și Dumnezeu era cuvântul... Asta înseamnă că Dumnezeu a dat omului cuvântul ca să-și poată pune în valoare mintea. Cuvintele sunt vehiculele rațiunii, vorbite sau scrise, ele singure ne mută dintr-un loc în altul, ne multiplică, ne descifrează, ne rezolvă și ne umanizează... Revoluția noastră nu este decât opera cuvântului propovăduit sau tipărit. Cine cugetă fără să vorbească, moare înainte de a se fi născut... Să ne spunem, dar, ce avem de spus fiecare... Să ne amestecăm durerile, ca să le putem pierde din urmă... Să ne controlăm, odată pentru totdeauna, idealurile, ca să ne descărcăm sufletele de povara contabilității duble... Să ștergem frontierele dintre țări, ca să dispară odată cu ele și fronturile de luptă... și să desființăm toate rafturile naționale din prăvălia umanității... Dușmăniile actuale nu sunt decât iluzii optice... Misterul care ne desparte pe unii de alții nu este decât efectul lentilelor fumurii, prin care ne privim de la distanță... Ca să ne dăm seama, însă, că toți oamenii suntem la fel, trebuie să ne apropiem, să ne pipăim, să ne demisterizăm, să ne realizăm, să ne umanizăm!... Rusia vă pune la îndemnă, de azi înainte, materialul necesar să vă puteți construi și voi în formule noi. Rusia vă dă putința să ieșiți de sub tutela burgheziei care vă soarbe ca un fitil de lampă cu gaz. Cine-i întreține flacăra decât voi?... Fitilul uscat nu arde. Se pârlește numai și îți gâdilă nările cu mirosul lui de cârpă. Aruncați-l, dar, ca pe o cârpă murdară în lada cu gunoaie, să nu vă mai infecteze sufletul, că pe urmă o să fie prea târziu... Datoria voastră, a intelectualilor din România, este să înființați și voi odată un serviciu de ecarisaj social. Luați exemplu de la noi. Și dacă n-aveți brațe destule, ale noastre vă stau la dispoziție... Dar, dezrobiți-vă odată, pentru numele lui Dumnezeu!... Deșteptați-vă, numerotați-vă, valorificați-vă, cuceriți-vă dreptul vostru sub soare, fiindcă soarele adevărat al unui popor voi sunteți, intelectualii!... Burghezia nu-i decât un fitil de cârpă murdară... Nu-i mai împrumutați lumina soarelui, când nu vă răsplătește nici măcar cu sclipirea timidă a stelelor anonime din “Calea robilor”. Până când să vă fie viața o veșnică noapte?... Până când adevărata voastră viața să nu înceapă decât după moarte?... Ce sărbătoriți voi astăzi?... O victorie militară?... O excrocherie burgheză, nenorociților!… Cine s-a bătut la Mărăsești?... Cine a învins și cine putea să fie învins?... Stăpânii sau slugile?... Hai, spuneți-mi, dacă aveți curaj... Unde erau stăpânii și unde erau slugile?... Cine a fugit peste frontieră și cine a rămas să moară în pragul casei atacată de bandiți?... Faceți-vă singuri dreptate, fiindcă dreptatea stă pe loc totdeauna; nu fuge niciodată. Victoria de la Marăsești este victoria poporului anonim, care, de azi înainte, trebuie să poarte numele celor care au renunțat la el. Slugile au scăpat casa de bandiți, slugile trebuie s-o stăpânească, de azi înainte... Așa stă scris la cărțile sfinte, unde vorbește cuvântul lui Dumnezeu, nu cuvântul oamenilor... ăsta este adevărul, asta este dreptatea și ăsta este cuvântul lui Dumnezeu... Și Dumnezeu trebuie să fie singurul nostru cuvânt, fiindcă la început era cuvântul, și cuvântul era la Dumnezeu, și Dumnezeu era... Nicolașa nu mai poate vorbi. Ultimul cuvânt i se pusese de-a curmezișul în beregată, ca un os de pește. Aceeași impresie, însă, o aveam parcă și cei care îl ascultaserăm până atunci. După discursul rusului, douăzeci și trei de guri căscate și patruzeci și șase de ochi holbați presăraseră, în atmosfera glacială a bodegii, urmele calde încă ale unor explozii de obuze. Cine avea să-i răspundă? Cine putea să-i răspundă? Cine și ce trebuie să-i răspundă?... Situația intelectualilor români era mai penibilă ca a soldaților de pe front, prinși între două focuri. Cel care ar fi luat cuvântul trebuia să interpreteze sentimentul unanim al celor de față și poate chiar și al celor absenți. Eroismul acesta, însă, nu era prevăzut în regulamentul activității colaboratorilor externi ai victoriei de la Mărășești. Fiecare ne priveam cu nedumerirea unei regăsiri neașteptate. Nimeni dintre noi, însă, nu ne puteam regăsi ceea ce simțeam că pierdusem probabil pentru totdeauna. Curajul cuvântului, poate, nu lipsea nimănui dintre noi. Dar cuvintele erau vehiculele rațiunii și rațiunea noastră, de când se începuse războiul, pierduse obișnuința călătoriilor de plăcere!... Nicolașa nu înțelege parcă și ne plânge de milă. Dar Nicolașa se înșală. România, în momentul acela, nu era nici a burghezilor fugiți peste frontieră, nici a intelectualilor de la Iași, nici a soldaților anonimi de pe front. Era a celor ce aveau s-o reclame mâine, pe baza hrisovului domnesc în care se da fiecărui ce se cuvine... Dar care dintre noi, în momentul acela, putea să facă pe Nicolașa să priceapă că palmierii de la Iași erau de hârtie vopsită și că pielea leopardului din bodega la “Cocostârcul de aur” fusese cumpărată de domnul Aivazian de la un armean care fusese prin India?... Totuși, unul din noi, se aventură să șoptească la urechea altuia: — Hai să-l combatem, că rusul este complet idiot!.... Dar sentimentul siguranței personale a fiecăruia din noi se opunea net. — Ce, ești nebun?... Vrei să ne stâlcească rusul cu pumnii ?... — Hai să zicem, atunci, ca el... Siguranța personală, însă, este o stofă cu “double face”. — Atât ne mai trebuie!... Să audă la Cartier numai, și gata... Ne-a și dat în Consiliul de Război!... Locotenentul de cavalerie se sculase de la masă și dispăruse. Probabil că tot așa reușise să se subtilizeze și de pe front. În război, soluțiile ofițerilor activi sunt, incontestabil, mult mai adecvate situației decât soluțiile civililor sau ofițerilor de rezervă. Parte din confrații mei încep să-l imite și, cinci minute mai târziu, nu mai rămâneam în bodegă decât eu, Tatiana, Nicolașa și domnul Aivazian. Tatiana mă întrebă cu zâmbetul ei răutăcios: — Tu nu zici nimic?... — Ce vrei să zic?... Nicolașa are dreptate... Cu o singură excepție, însă... La început nu a fost cuvântul, cum scrie la Evanghelia lui Ioan... La început a fost lașitatea și lașitatea a fost la început a lui Dumnezeu și pe urmă, abia, a fost a omului pe care Dumnezeu l-a făcut după chipul și asemănarea să... XI - MAI TARE CA STANISLAVSKI [ modifică ] Rușii s-au hotărât, în fine, să lupte, dar nu contra dușmanului ci contra aliaților care nu voiau să adere la revoluție. Dușmanului nu-i puteau pretinde lucrul acesta decât, cel mult, după încheierea păcii. Aliaților de la Iași, însă, le puteau oricând impune voința lor, mai ales că românii făcuseră apel la ei, ca la niște “protectori”. O alianță între un țânțar și un armăsar nu era posibilă nici măcar în fabulă. Victoria noastră de la Mărășești fusese “Visul unei nopți de vară”, în ultimul moment, însă, decorurile fuseseră amestecate și din pădurea fermecată a lui Shakespeare ne trezisem în pădurea “Hoților” lui Schiller. Rușii părăsiseră frontul și se împrăștiaseră prin țara necotropită încă de dușman, ca să propăvăduiască frăția între oameni și binefacerile alcoolului de nouăzeci de grade, cu care noul regim democrat voia să egalizeze drepturile omului și circumvoluțiunile creierului. Parte din ei își luaseră concediu nelimitat, lăsaseră în păstrarea primarilor, în schimbul unei “zapiska”, tunurile și materialul de război neîntrebuințat încă și trecuseră Prutul în Basarabia, unde era grânarul armatei de sud și pragul haosului democratic. Aceștia reprezentau voința poporului autentic, pe care pontifii de la Petrograd și Moscova îl scosese de sub robia țarismului, a cnutului și a nopților polare. Alții, însă, rămăseseră pe loc. Își dădeau seama că misiunea lor nu putea fi complet terminată, până ce libertățile acordate poporului rus nu s-ar fi revărsat, ca niște râuri de lupte, pe tot cuprinsul pământului frământat de sclavajul social, economic, intelectual și politic și al altor popoare. Era natural, dar, ca opera lor de umanitarism imperativ să înceapă cu România, care era cea mai aproape și cea mai potrivită pentru un prim câmp de experimentare... Aceștia erau adevărații apostoli ai revoluției, erau “poporul ales” din “poporul chemat”, erau smântâna laptelui democratic cu care ierarhia roșie atenua obsesia teroarei albe. Și aceștia nu voiau, pentru nimic în lume, să plece din România. Sovietele rusești votaseră în unanimitate fericirea poporului român. Protectorii noștri nu ne puteau lăsa în voia soartei, ca pe o barcă fără cârmă în voia valurilor. Democrația rusă nu putea fi capabilă de asemenea acte de lașitate. Armata rusă, care plecase de pe front, nu putea pleca și din țară, până ce n-avea să detroneze pe rege, să distrugă oligarhia, să proclame înfrățirea rușilor cu românii și, pe urmă, chiar înfrățirea cu dușmanii de pe front, ca să se poată pune odată pentru totdeauna capăt războaielor. Situația noastră devenea tot mai critică, din zi în zi. Frontul de luptă își pierduse aproape importanța psihologică. Meridianul militar oscilase după fantezia neprevăzutului, de pe frontieră, pe diferitele cursuri de apă, trecuse apoi prin București, într-o dimineață posomorâtă de toamnă și se fixase, după părerea celor de la Marele Cartier, pe Dunăre, Siret și Carpații Moldovei. Acesta era, însă, frontul oficial, frontul comunicatelor trimise prin telegrafia fără fir. Dar frontul adevăratei noastre primejdii se înfipsese, ca și cuiul lui Pepelea, în inima Iașilor, pe care rușii puseseră stăpânire ca și nemții pe București. Noutătile zilei nu mai veneau nici de pe Siret, nici din Carpați, ci de la sediul sovietului soldaților ruși de pe frontul de sud. Dar frontul și sovietul formau una și aceeași asociație de câțiva dezertori, care își țineau ședințele în sala Circului, de unde, apoi, rezoluțiile erau comunicate celor de la Socola. Acolo erau adunate marile depozite de muniții cu care rușii amenințau să arunce Iașii în aer, în cazul când regele n-ar fi voit să abdice și oligarhia să treacă puterea în mâna poporului suveran. Generalul-șef al armatei rusești ajunsese un fel de premier moutardier du Pape. Rămăsese cu titlul doar și cu apartamentul de la Copou, în care sta închis și păzit de o sotnie de cazaci credincioși, pe care, însă, nu știa cât timp o să mai poată conta. Parte din ofițerii ruși, degradați de soldații revoluționari, se oferiseră să facă de gardă la palatul regal din strada Lăpușneanu, probabil pentru a-și răscumpăra vina de a nu fi știut să facă această gardă pe frontul de luptă. În această atmosferă de enervare și nesiguranță generală, conducătorii poporului român combinau, în laboratoarele consiliilor de miniștri și Marelui Cartier, tot felul de substanțe imaginare, din care sperau să scoată, într-o bună zi, “piatra filozofală” cu care să poată clarifica situația de față... Știința alchimiei evoluase, însă. Demagogia roșie nu se mai impresiona de secretele magiilor albe sau negre. Preoții lui Zoroastru și călugării evului mediu nu se mai puteau reîncarna în generalii sau miniștrii vremurilor noastre. Ne trebuia un pic de la Mirandola care să poată ține piept rușilor ca un nou de omni re scibili. Soluția trebuie căutată în altă parte. Eroismul, însă, n-o putea găsi, fiindcă eroismul este un act spontan și spontaneitatea exclude matura chibzuință. Rămânea lașitatea singură. Dar cum nu pot face elogiul lașității, mă voi mărgini să citez pe Erasm care a scris Elogiul nebuniei. * * * De câtva timp, între mine și Tatiana se dă o luptă surdă, o luptă nemărturisită încă, dar destul de accentuată pentru a ne îndârji deopotrivă, și pe unul, și pe altul. Tatiana este trăsura de unire dintre mine și Nicolașa. Amândoi suntem, însă, ca doua cuvinte care încep și se sfârșesc cu câte o vocală. Oricum ne-am aranja în frază, unul din noi trebuie să iasă cinstit. O eliziune este fatală. Una din vocale trebuie să dispară. Care din noi amândoi, însă, vom renunța la ea? Nicolașa este sclavul Tatianei care, până la o nouă orientare sentimentală, este și rămâne sclava mea. Dar Tatiana este admiratoarea concepțiilor politice ale lui Nicolașa, pe care eu, deocamdată, nu le pot admite, fiindcă sunt, mai întâi, român, apoi, mobilizat la ziarul Marelui Cartier al armatei și, în fine, practicant diletant al lașității profesionale. Tatiana va decide, dar, pe care din noi va trebui să-l sacrifice sau, mai bine zis, ce anume sacrificiu își va impune singură. În cele două tirizii ale balanței atârnă, de o parte, egoismul sentimental, iar de alta, altruismul social. Pe mine, Tatiana mă iubește. Pe Nicolașa, îl admiră numai... Nu știu care va fi sfârșitul dragostei noastre. Ziua de mâine îmi poate aduce surpriza unui cataclism nebănuit. La aceeași surpriză, însă, se poate aștepta și Nicolașa. Șansele noastre, dar, sunt egale, atâta timp cât fiecare din asociați ne mulțumim cu natura aportului nostru. De îndată, însă, ce vom încerca să ne amestecă m specialitățile, un deznodământ fatal se poate produce... Sunt hotărât să grăbesc acest deznodământ, oricare ar fi el. Vreau să știu dacă Tatiana pune mai mult preț pe revendicările sociale, cu care ne terorizează rușii lui Nicolașa, decât pe revendicările propriului ei suflet, cu care mă las să fiu terorizat ca să-i fiu pe plac. Nu-mi acord nici o calitate excepțională, dar ochii mei sunt răi de deochi... Pătrund și răscolesc adânc, tulbură apele liniștite, ca elicea unui vapor, răstoarnă pământul înțelenit, ca fierul unui plug și transformă blocul de marmură inertă, ca dalta unui meșter inspirat. Vreau să știu dacă mai pot conta pe ochii mei și dacă Tatiana mai este sau nu victima lor. Astă-seară rușii au de gând să hotărască de soarta regelui și guvernului nostru. Moțiunea votată astă-seară va fi adusă la îndeplinire, dacă va fi nevoie, chiar cu prețul unei vărsări de sânge. Automobilele blindate așteaptă la Socola gata să pătrundă în oraș, la primul semnal, iar dezertorii de pe front s-au înarmat cu toții ca să lupte pentru scăparea poporului român din ghearele oligarhiei... Ah!... Frazele astea au început să mă sugrume, ca niște gulere vechi care mi-ar fi rămas strâmte. Adevărul, însă, este că, la Iași, de multă vreme încă, nu se mai pot găsi nici gulere, nici fraze noi. Unele au fost consumate de război, altele de revoluția rusă. Astă-seară, însă, trebuie să se sfârșească. Trebuie să știm, odată pentru totdeauna, cine sunt stăpânii Iașilor și ai fâșiei de pământ strămoșesc ce ne-a mai rămas liber... Noi sau ei?... După-amiază, Tatiana vine, ca de obicei, să mă vadă. O aștept cu rolul învățat pe dinafară, de cu noaptea. Sunt hotărât să realizez, pe rând, și cu orice preț, toate planurile iluștrilor mei predecesori închiși prin diferitele case de nebuni, din țară sau din străinătate... Am să-i propun, deci, Tatianei un pod peste ocean, o scară până la cer și un voiaj cu aeroplanul în planeta Marte. Dacă Tatiana mă iubește cu adevărat, n-are să-și dea seama că fac pe nebunul și, în cazul acesta, regele și guvernul român sunt salvați. N-au decât să-și aleagă ce vor: podul, scara sau aeroplanul. Dacă, însă, Tatiana nu mai vede în mine decât un bărbat la fel cu toți ceilalți, de prisos să mai întrețin relații cu o gâscă pe care, într-un moment de miopie sentimentală, o luasem drept o porumbiță de porțelan. Cum, însă, lupta se dă între mine și o rusoaică intelectuală care cunoaște reprezentațiile de la “Teatrul Mic” din Moscova, fatal că trebuie să fiu mai tare ca... Stanislavski. O feerie, însă, nu o poți pune în scenă cu mijloacele intelectuale și materiale de care dispun teatrele noastre naționale. Și feeria, pe care o pregătesc Tatianei, trebuie să întreacă, cu fastul montării, până și fantezia creatoare a celui din urmă “Abenserai” al teatrului modern. Iata, dar, ce-am imaginat: Scena reprezintă odaia unui om de geniu, mobilată simplu dar cu gust. Proprietarul sau, mai bine zis, chiriașul ei, suferă din cauza unei intoxicații lente, produsă de lipsa alimentelor, de prea lunga durată a războiului, de revoluția rusă și de alte ingrediente sociale și farmaceutice. Omul de geniu este condamnat să moară din cauza mediocrităț ilor oligarhice, care l-au îmbrățișat cu atâta dragoste și căldură, că i s-a uscat cerul gurii și mațele i s-au transformat în tromboane muzicale. În actul al doilea, decorul reprezintă o grădină cu plante exotice și tot felul de animale pe care nu le poți vedea prin atlasele zoologice. Cum acțiunea actului nu se petrece într-o menajerie, și animalele nu sunt închise în cuști cu gratii de fier, oligarhia, îmbuibată de tot felul de bunătăți materiale și avantaje sociale, este amenințată să fie sfâșiată de animalele flămânzite în timpul actului întâi. Omul de geniu, însă, pândește din umbra unui sicomor, cu trunchiul căruia a început să se confunde încă dinaintea începutului actului întâi. Genialitatea nu exclude umanitarismul, resemnarea, mila, inconștiența și absența totală din cadrul realităților posibile. La gestul lui, dar, o porumbiță coboară din văzduh și cu ciocul ei de mărgean scoate ochii tuturor fiarelor apocaliptice. “Vițelul de aur” este salvat și, după ce-și regăsește poarta, intră triumfător în ograda națională, recitând ca un școlar de clasele primare: “Fericiți cei săraci cu duhul”... Actul al treilea se petrece în pragul umanității de mâine, adică în plin întuneric. Pe scenă nu se zărește nimic decât o coroană regală, un fotoliu ministerial, un mandat parlamentar care acoperă, cu prestanța lui, un alt “mandat de aducere”, un titlu definitiv al unei asociații pe acțiuni, un om mascat ținând în mâna dreaptă Vacuum Cleaner, iar în mâna stângă o oală de noapte și trei abecedare pentru uzul celor trei figuri mai reprezentative din trecutul, prezentul și viitorul României... Tatiana intră, tocmai când sfârșeam repetiția generală a feeriei cu care aveam de gând să rezolv problema realității de la Iași. Trebuie să fi fost foarte schimbat la față, deoarece Tatiana, în loc să mă sărute ca de obicei, se oprește nedumerită în prag și mă întreabă: — De ce ești așa trist, Vaniușa? Cum se cunoaște că Tatiana nu mai aparține unei țări monarhice constituționale!... — Fiindcă, astăzi, ne vedem, poate, pentru cea din urmă oară, Tatiana dragă... Sunt sigur că în clipa aceea chipul meu se și lipise pe ființa Tatianei, ca figura lui Hristos pe năframa sfintei Veronica. Chipul fără frază și fraza fără chip este ca o ramă fără tablou și un tablou fără semnătură. Tatiana pare mișcată. Știrea izbucnirii revoluției rusești n-o impresionase așa de mult ca eventuala noastră despărțire. — Cum așa?... Ce s-a întâmplat? — Până acum, nimic încă. — Atunci?... — Am zis: “poate”. Poate că are să se întâmple... Bunăoară, la noapte chiar... și dacă se va întâmpla, să știi că numai tu ești de vină, Tatiana mea dragă!... Tu și cu Nicolașa, bineînțeles. Eram sigur c-o să se sfârșească așa. Voi nu ne pricepeți pe noi și noi nu vă pricepem pe voi... Iată adevărul. Ne iubim, fără să ne pricepem... Dacă m-ai iubi cu adevărat, ai renunța la nebuniile tale umanitariste... Tatiana nu pricepe nimic. De altfel, nici nu trebuie să priceapă, chiar de la începutul reprezentației, fiindcă o scenă de dragoste trebuie să păstreze decența unei progresii aritmetice, nu geometrice. Tatiana nu pricepe nimic, fiindcă nu m-a auzit niciodată vorbind așa de repede și încâlcit. Pentru prima oară polemizez cu ea pe tema dragostei noastre. Și frazele de dragoste sunt ca chibriturile de ceară. Nu se sting niciodată singure, fiindcă nu sunt fabricate în România, și dacă nu sufli în ele la timp, îți ard degetele și-ti pătează rău unghiile... Îi recapitulez principalele pagini din sintaxa dragostei noastre și-i mai expun încă o dată părerile mele asupra analogiei dintre om și univers, pentru care întrebuințez expresiile: microcosm și macrocosm, ca să o pot impresiona mai puternic. — Dragă Tatiana, tu știi că eu nu admit nici progresul, nici decadența omenirii. Admit numai individul, care rămâne același în permanență și care nu urmărește decât propriul lui interes, chiar când pretinde că se sacrifică pentru binele altuia. Cu atât mai mult dar, nu pot admite nici teoriile lui Nicolașa și ale revoluționarilor ruși, mai ales când ne sunt impuse cu forța. Românii nu au nici un interes să facă revoluție. S-o știi de la mine. Rușii au făcut-o, fiindcă le era necesară. Dar coca ce lor le folosește, nouă ne vatămă... Românii vor să-și păstreze oligarhia, fiindcă sunt un popor tradiționalist. Românii au avut totdeauna un stăpân și nu s-au încântat niciodată de perspectiva unui “sat fără câini”. Că stăpânii noștri s-au schimbat de-a lungul veacurilor, asta e treaba istoricilor și a fanteziei noastre naționale. N-o să vă dăm vouă socoteală de ce a fost așa. Rușii, însă, n-au să se amestece “acolo unde nu le fierbe oala”. Noi vrem să ne păstram regele și guvernul și suntem gata să-i apărăm până la ultima picătura de sânge. Destul pământ am pierdut până acum... Să ne salvăm cel puțin oamenii care ni l-ar putea da înapoi... ! O pun apoi la curent cu tot ce s-a hotărât în cazul unui eventual atac din partea rușilor. — Să nu credeți că n-am aflat toate planurile voastre. Va cunoaștem tot programul pentru la noapte. Să știți, însă, că nimeni nu va putea ieși din Circ, în cazul când se va vota revoluția la Iași. Șoseaua de la Socola a fost minată în dreptul Abatorului, ca să nu poată pătrundă în oraș nici un automobil rusesc. Populația a fost înarmată până la ultimul om, iar ofițerii țariști, din oraș, s-au înrolat în armata română, ca simpli soldați, și au jurat în fața mitropolitului că vor ucide fără cruțare pe toți cei care poartă cocarde roșii. Nu va mai fi, deci, o luptă pentru triumful democrației, ci un adevărat măcel, ca în noaptea Sfântului Bartolomeu... Vă convine?... Spune... Vă simțiți destul de tari? Nu vă e teamă de lașitatea celor care au fugit și de pe front?... Cu ăștia vreți să dați piept la noapte cu noi?... Aoleo!... și, pe urmă, cine are să plătească oalele sparte?... Tu... Nicolașa și alți nebuni ca și voi amândoi... Tatiana s-a făcut albă ca varul. Se uită în tavan, ca o brazdă uscată de soare care așteaptă un strop de ploaie din cer și sufletul ei rănit își sfâșie parcă bandajul cu care doctorul o mințise că se vindecă până la noapte. — Asta e situația adevărată, Tatiana... Iată de ce ți-am spus că ne vedem, poate, pentru ultima oară... La noapte, poate să mor eu... Poate să mori tu... Cum ne-o fi norocul !... Poate chiar să murim și unul și altul... Dar să scăpam amândoi... asta e greu!... Tatiana mă întrebă grăbită: — Ce e de făcut, atunci? Privirile mele o săgetează ca pe sfântul Sebastian. — Mă iubești cu adevărat, Tatiana? Ea nu-mi răspunde. Mă privește numai cu ochii umezi de lacrimi și buzele ei mestecă parcă ultima picătură a paharului cu zeamă de cucută. — Dacă mă iubești cu adevărat, tu singură poți face la noapte o minune. — Spune ce trebuie să fac. — Să găsești pe Nicolașa numaidecât și să-l convingi să renunțe la nebunia plănuită. Pentru rușii de la Iași, cuvântul lui Nicolașa e literă de evanghelie și textul evangheliei astea numai tu poți să-l schimbi, Tatiana... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Pe la ora două după miezul nopții, Nicolașa, Taliana și cu mine ne întoarcem de la mitingul soldaților și muncitorilor ruși de pe frontul românesc. Moțiunea votată exprimă admirația asistenței pentru regele erou, care luptă alături de soldații săi pentru dezrobirea pământului strămoșesc, cotropit de dușman. Cât privește schimbarea regimului politic din România, ea a fost amânată după victoria definitivă, când poporul român va fi liber să hotărască singur de soarta lui. Nicolașa ne conduce până în poarta casei. Nu pot ghici pentru ce nu s-a dus, ca de obicei, la bodega domnului Aivazian. Tot drumul n-a scos un singur cuvânt. A mârâit numai printre dinți un cântec aspru și greu ca de plumb topit. Din când în când, a oftat adânc și tot timpul a mers doi pași în urma noastră. Ne despărțim cu gravitatea funebră a martorilor într-un duel în care unul din adversari ar fi fost ucis. Tatiana a intrat în casă. Nicolașa mă oprește de mână. — Să-i mulțumiți Tatianei și s-o respectați ca pe o sfântă, dobitocilor... Ea v-a scăpat!... Să știți... * * * A doua zi dimineața, în fața ușii noastre, cu preșul făcut pernă sub cap, Nicolașa dormea ca un câine credincios, pe scândurile goale, de-a lungul antretului plin de noroi și igrasie... XII - HEROSTRAT LA COȚOFENEȘTI [ modifică ] Arde spitalul de la Coțofenești!... La Cartier, nu se știe decât că i-a dat foc azi-noapte un nebun. Asta înseamnă că până să primim noi știrea la Iași, spitalul trebuie să fi fost distrus complet. Dispariția acestei podoabe a “Crucii Roșii” mă face să exclam și eu ca Bossuet la moartea ducesei de Orlèans: “Madame se meurt... Madame est morte...” Toate nenorocirile de pe lume s-au abătut parcă asupra noastră. Fatalitatea ne urmărește cu încăpățânarea ei de catâr, împrospătată în fiecare zi, nu mai știu din ce izvor, cu “apă vie”. Eu, care nu mă apropiasem de front nici măcar până la Coțofenești, nu puteam aprecia importanța acestui dezastru. Câțiva ofițeri, în concediu de convalescență, îl socoteau chiar ca o nouă înfrângere a armatei române. Credința mea era însă, că, după victoria de la Mărășești, armata noastră nu mai putea suferi înfrângeri ca cele de pe Jiu, Olt și Argeș. Pentru mine, adevărul acesta plutea în atmosferă, ca un zbor de berze primăvara. Pentru prima dată de la începutul războiului, aveam impresia fermă că ultimele noastre necazuri nu sunt decât preludiul unei soarte mai bune. Nu eram profet și nici nu voiam să fiu, fiindcă profeții de până atunci își făceau penitența pe treptele castelului de la Canossa. Dar, pentru mine, dispariția spitalului de la Coțofenești era un indiciu divin că armata română nu mai avea nevoie de el. Întâmplarea, de altfel, mă făcu să constat, chiar a doua zi, că pe mine presimțirile nu mă înșelaseră niciodată. Toto, care până atunci fusese veșnic îngrijorat, ca și cum răspunderea războiului ar fi dus-o el singur în spinare, mă întimpină de data asta mai vesel de cum ar fi avut să-mi anunțe o victorie: — Uf!... Bine că s-a sfârșit și cu porcăria asta!... Eram sigur că are să sfârșească... De altfel, în afacerea asta, să știi că am lucrat și eu... Nu ți-a spus șeful siguranței? De acum încolo, răspund eu de ei... — De cine vorbești? — Cum, de cine?... De ruși!... — Ce are a face rușii cu Coțofeneștii?... Cu spitalul care a ars? — Bineînțeles! ăla era spital?... Și șeful de cabinet al ministrului de interne, odată cu disprețul lui pentru gazetarul prost informat, îmi țipă în urechi un cuvânt internaț ional, cu care transformă insigna “Crucii roșii” într-un felinar de aceeași culoare. — Nu știi c-am prins-o și pe Jenny acolo?... Făcea pe dama de caritate!... — Ce, ești nebun? Vorbești serios?... — Dar tu pe ce lume trăiești?... Cum? nu mi știai ce era la Coțofeneș ti?... Mărturisesc că până atunci nu știam nimic. Discreția adorabilei mele lașități mă împiedica să peregrinez dincolo de barierele Iașilor. Nesiguranța zilei de mâine îmi suprimase avântul oricărei curiozități. Mă resemnasem, ca un sâmbure de fistic într-o bucată de rahat “Hagi-Bekir”, veritabil. Tatiana era o adevărată enciclopedie sentimentală, din care puteam să mă instruiesc la infinit, fără să mai simt nevoia bibliotecilor străine din dosul frontului. Ba, ceva mai mult chiar, trebuie să adaug că până atunci nici nu aflasem de fosta existență a spitalului de la Coțofenești. Sunt sigur, dar, că Toto exagerează ca de obicei. Deși pretinde a cunoaște sufletul femeii în diferitele lui ipostaze, prietenul meu confundă, totuși, caritatea creștină cu dragostea personală și spiritul de sacrificiu cu darurile benevole. Supărarea lui este pricinuită, probabil, numai de prezența amantei sale la Coțofenești și nu de scopul propriu-zis al atâtor alte prezențe, cu mult mai ilustre decât a doamnei Jenny colonel Vasilescu. Toto este însă un egoist și raționamentul lui este tot atât de meschin ca și al celorlalți favorizați de soartă, care nu cunoscuseră greutățile frontului, nici binefacerile spitalelor din dosul frontului. Nu știam ce-ar fi putut însemna pentru Toto un spital în timp de război. Eu, însă, găseam că, între un spital și o femeie, există o mare asemănare. Amândouă te pot vindeca, după cum amândouă te pot omorî. În atmosfera unui spital palpită sufletul colectiv al femeii, cu toate capriciile lui de o clipă, brodate pe canavaua eternului feminin. Un spital fără femei nu poate fi un spital adevărat. Femeia singură poate încălzi albul rece și unanim al sălilor de spital. Un medic fără o soră de caritate este un medicament cu dozajul greșit. Primul descoperă și vindecă; a doua inventează și însuflețește... Era natural, dar, ca în spitalul din dosul frontului să se găsească în permanență cât mai multe femei, fiindcă, în timp de război, sora de caritate singură îți poate fi mamă, soră sau înger de pază. Într-un spital, femeia este pâinea de toate zilele a răniților de pe front. Și în timp ce medicul îți vindecă numai rănile, femeia îți întregește sufletul fărâmițat de durerea rănilor... Desigur că nebunul care dăduse foc spitalului de la Coțofenești nu fusese niciodată rănit pe front, sau poate că — rănit și vindecat de medic — înnebunise de dragul femeii care îi veghease la căpătâi. Când o să se afle, oare, adevăratul motiv pentru care nebunul de la Coțofenești năzuise să reînvieze în Moldova numele lui Herostrat, pe care cele douăsprezece cetăți ioniene îl opriseră, sub pedeapsă de moarte, să fie transmis generațiilor viitoare?.... Și iată cum, actualitatea unui simplu fapt divers, poate servi drept trambulină unui ziarist mediocru, pentru a-l arunca în plină antichitate. Dar istoria se repetă. Incendiul spitalului de la Coțofenești reeditează incendiul templului de la Ephes. Același mister le învăluie pe amândouă fiindcă, și într-unul și într-altul, se oficia cultul aceleiași zeițe, cu nume diferite. “Crucea roșie” modernă și Diana antică nu sunt decât paravanul Afroditei hetaire, pe care vulgul nu trebuie s-o cunoască niciodată sub adevăratul ei aspect... În templul de la Ephes se păstra manuscrisul lui Heraclit, care proclamase domnia focului. În spitalul de la Coțofenești se vindecau rănile celor atinși de focul războiului. Fatalitatea voise, dar, ca tot focul să le purifice și umanitatea păcatului pentru care erau divinizate. Herostrat dăduse foc templului de la Ephes, fiindcă, probabil, lumina candelelor cu ulei îi dezvăluise misterul pe care el — copilul virgin de pe calul Caystrului — nu-l bănuise încă. În Artemision, preoții zeiței cu o sută de mamele adorau, după tradiția egipteană și ritul persan, pe zeița cu o sută de mii de buze. Și din toate podoabele templului blestemat, Herostrat nu voise să păstreze neatinse de foc, decât foile de papirus cu versurile lui Heraclit. Nu știu dacă nebunul de la Coțofenești a putut salva și el ceva din spitalul distrus de foc. Dar ce putuse, oare, să vadă el, pe gaura cheii, la lumina electrică pe care medicii și surorile de caritate ale spitalului uitaseră s-o stingă, în timpul oficiului? Istoria se repetă, însă, iar cei care o scriu ca să fie citită, o înfrumusețează, ca să fie crezută. Herostrat a fost, probabil, un nebun, fiindcă un om cuminte s-ar fi angajat ca simplu senator al templului, iar nebunul de la Coțofenești a fost un Herostrat, fiindcă un român adevărat s-ar fi făcut și el medic aliat. Epilogul celor două mistere este, iarăși, același. În noaptea când a ars templul de la Ephes, s-a născut Alexandru Macedon. În noaptea când a ars spitalul de la Coțofenești, s-a hotărât încheierea armistițiului pe front... * * * Nu mă înșelasem, dar, nici de data asta. Incendiul spitalului de la Coțofenești era începutul unei ere noi. Situația noastră urma să se schimbe și pe front, și la Iași. Toata lumea era, de altfel, convinsă că războiul pe frontul de răsărit nu mai putea continua. După refuzul armatei democratice a Rusiei revoluționare de a mai lupta contra imRoș u, galben și albastru 129 perialismului puterilor centrale, armatei române nu-i mai rămâneau decât două soluții: să-și ardă drapelele și să se sinucidă în bloc, sau să se facă... soră cu dracul până ce va trece puntea... Și puntea ce ni se arunca de către dușman, era... Basarabia! Victoria finală trebuia să se decidă pe alte fronturi. Frontul nostru nu mai conta, decât ca o filă albă la sfârșitul unui volum. Acțiunea războiului propriu-zis se desfășura în textul zilelor precedente. Trebuia să umplem și noi însă cu ceva această filă albă. La drept vorbind, Basarabia era tot a noastră. O puteam, deci, încorpora și pe ea în strofa cântecului nostru războinic: “Să cucerim ce-avem de cucerit!”... N-aveam decât să rezervăm cucerirea Ardealului pentru vremuri mai bune. Deocamdată, visul lui Mihai Viteazul trebuia să-l îndeplinim începând cu Basarabia lui Ștefan cel Mare și Sfânt! Românii de peste Prut ne așteptau. Oligarhia de la Iași îi neliniștea mai puțin ca democrația de la Moscova. Vocea sângelui începuse să capete anumite rezonanțe și în Basarabia. Și dacă se vărsase zadarnic atâta sânge românesc în Carpați, de ce nu s-ar fi vărsat cu folos și două, trei picături, pe Nistru?... Aliații noștri din răsărit ne deschideau singuri perspectiva celei mai nebănuite mărturii de dragoste, începusem chiar să binecuvântăm revoluția rusă, iar eu, personal, începusem să iubesc pe Nicolașa ca pe un adevărat frate basarabean... Evenimentele se precipitau ca desfășurarea unei serbări naționale, după programul oficial. Guvernele se schimbaseră, unul după altul. Toto nu mai era șef de cabinet. Rămăsese un simplu căpitan de rezervă, în schimb, însă, ofițerii de rezervă nu mai aveau nici un motiv să-și înlocuiască uniforma militară cu hainele civile. Marele cartier fusese desființat și animatorii victoriei finale de la ziarul România obținuseră favoarea să fie trimiși la vatră, ca și ceilalți demobilizați anonimi. Frontul de luptă dispăruse, ca și meridianul geografic pe care desenatorul uitase să-l tragă și pe noua hartă. Solemn și glacial, războiul intrase, sub formă de amintire, în arhiva documentelor naționale. După armistițiu, urmă pacea de la București și după pace, primele operațiuni de contabilitate dublă. Profitul și pierderea începură să fie apreciate după putința sufletească a fiecăruia. Nu se putea, însă, cădea de acord, fiindcă, de data asta, diplomele Academiei de Înalte Studii Comerciale trebuiau eliberate de Panteonul patrimoniului nostru național. Pierduserăm Carpații și jumătate din Dobrogea și câștigasem Basarabia. Harta țării se schimbase. Se umflase pe o latură și se subțiase pe cealaltă. Din forma unei ghete, luase forma unui cimpoi... Gheata veche, e drept că fusese purtată cu folos de atâția inși. Cine s-ar fi încumetat, însă, să cânte cu același succes din cimpoiul cel nou?... Naționalul nostru instrument muzical era amenințat să nu-și găsească cimpoier. Cine, dar, avea să cânte Hora unirii cu frații de peste Prut, când frații de peste Carpați boceau încă la căpătâiul gropilor proaspete?... Vorbești însă de lup și lupul la poartă!... Laurențiu Blebea a sosit la Iași. A fugit din București, fiindcă nu mai putea suporta atmosfera înăbușitoare a pumnului prusac. Fuga lui Blebea era o întreagă odisee. Dar aici, la Iași, cel puțin, se putea respira în libertate. Revoluția rusă nu putuse fi decât o floare la ureche pe lângă ocupația germană. Rușii sunt oameni generoși. Au suflet... și — vorba domnului Aivazian — dacă știi cum să te porți cu ei, îi bagi în cofă numaidecât. Pe câtă vreme neamțul e altceva. Parcă are plumb în cap și asfalt în suflet... Ca să poată scăpa nespânzurat, Blebea fusese nevoit să joace o mare carte: se prefăcuse că se dă de partea lor, ba, ceva mai mult chiar, scrisese câteva articole și la Gazeta Bucureștilor. Cum s-a încheiat însă pacea, a șters-o pe furiș. Până ce n-o pleca ultimul soldat neamț din București, nu se mai întoarce înapoi. Suntem nevoiți să primim explicațiile lui Blebea, fără nici un comentariu. Prezența misiunii militare germane la Iași (care înlocuise misiunea franceză) ne impunea cea mai strictă rezervă de ordin sentimental, chiar față de anume compatrioți ai noștri. Îl primim, dar, din nou în cercul nostru și, după câteva zile, cercul nostru de la Iași se transformă parcă în vechea “gardă a demnității naționale” de la București, din timpul neutralității. Părerea tuturor este că nemții au să fie învinși. De la Salonic continuă să vină știri, tot mai bune din zi în zi. Se pare că bulgarii nu mai vor să lupte. Nemții sunt nevoiți să-i țină pe front cu mitralierele din spate... Ce invenție lipsită de imaginație mai e și istoria asta!... Nu-i decât o veșnică repețire. În Macedonia se petrecea exact același lucru ca și în Moldova. La fel procedasem și noi cu rușii, la Mărășești... Tot așa de îmbucurătoare sunt și știrile de pe marele front din apus. Noua ofensivă germană asupra Parisului a dat greș. Diviziile Kaizerului s-au împotmolit iar în mlaștinile Marnei. De la Aețiu și până la Foch, câmpiile Catalaunice acordă, cu aceeași tradițională generozitate latină, locuri pentru odihnă veșnică tuturor turbaților de peste Rin. Încep să mă stimez mai mult decât eram obișnuit să mă cred. Simptomele unei ipertrofii timide îmi gâdilă, discret și plăcut, subconș tientul meu de animal raționabil. Deși nu mărturisisem încă nimănui lucrul acesta, eram convins că îndreptarea situației noastre se datora nebunului care dăduse foc spitalului de la Coțofenești. Herostratul nostru național fusese un inspirat al zeilor. Minunea începuse să se vadă cu ochii. Regretam chiar că nu fusesem eu nebunul incendiator. Mi-aș fi legat cel puțin numele de un act eroic. Nebunia și eroismul trăiesc frățește în același compartiment al creierului. Laștitatea noastră comună începe să ne pârguiască sufletul ca pe niște struguri. Toată lumea așteaptă cu nerbadare începutul culesului. O să fie, oare, în toamna asta, sau poate... Blebea nu crede în victoria aliaților. O așteaptă și el cu nerăbdare, bineînțeles; dar nemții sunt încă tari. Diviziile retrase de pe frontul răsăritean aveau să strice echilibrul balanței de pe frontul apusean. Laurențiu Blebea locuiește într-o odaie din curtea bisericii Banului, peste drum de Legația franceză, instalată în localul Conservatorului. Aci venim zilnic să citim comunicatele de la Turnul Eifel și să luăm note după fluctuațiile frontului. Câțiva dintre noi am făcut cerere la comandatura germană să ni se permită întoarcerea la București. Nici unul, însă, din prietenii lui Blebea n-am putut obține cuvenitul “ausweis”. Nicolașa, care nu mai face parte din nici un soviet, s-a înregimentat cercului nostru. De când s-a proclamat unirea Basarabiei cu Patriamumă, Nicolae Damianovici Gorski s-a făcut român basarabean. Pentru Blebea mai ales, Nicolașa are o deosebită stimă. Îi plac argumentă rile lui spontane și volubilitatea cu care peripateticianizează asupra diferitelor chestii la ordinea zilei. Când îl cauți, Nicolașa e la Blebea acasă. Pe la mine nu mai vine aproape deloc. Rezerva lui, de altfel, mi-o explic foarte ușor. Odată cu plecarea ultimilor soldați ruși din România, spitalul de la antrepozitele gării s-a desființat și Tatiana s-a mutat la mine. Îi apreciez discreția dar, cu atât mai mult, cu cât Tatiana este hotărâtă să plece cu mine la București. Porumbița mea de porțelan a început chiar să ciripească Doina Oltului și Ce te legeni, codrule? În ultimul timp, bodega la “Cocostârcul de aur” se transformase într-un restaurant de clasa I. Domnul Aivazian avusese dreptate: Războiul este o afacere ca oricare alta. Depinde cum știi s-o învârtești. Și domnul Aivazian o învârtise mai bine ca noi. Ba, ceva mai mult chiar, scăpase și de pușcărie... Un client cu care se certase la un pahar de vin, îl denunțase că servește la masă carne de pisică, în loc de carne de iepure. Autoritățile ordonaseră o anchetă imediat, se făcuse o descindere la fața locului și cum judecata sub starea de asediu se face altfel de cum stă scrisă la lege, domnul Aivazian stătuse închis aproape o lună. L-am scăpat, însă, noi — prietenii și clienții săi statornici. Și “Cocostârcul de aur” și-a întins aripile din nou și a început să zboare, odată cu apariția la Iași a celorlalți tovarăși sosiți în unghi ascuțit, din Constantinopol. De data asta, însă, urgia cea mare trecuse și, localul născut din nevoile războiului trebuia să corespundă cerințelor vieții normale. Domnul Aivazian a mai închiriat, dar, și prăvălia vecină, a spart zidul și a schimbat, odată cu mobilierul, și vechiul “menu” din timpul războiului. Acum se servește de toate și la fel pentru toată lumea. Pentru câțiva clienți mai vechi însă, domnul Aivazian tot mai păstrează o surpriză, din când în când. Într-o seară, proprietarul meu îmi șoptește discret la ureche: — Știi că mi-am asigurat localul pentru o jumătate de milion? Precauția asta mi-ar fi părut foarte naturală, dacă domnul Aivazian nu m-ar fi impresionat cu aerul sau misterios. — Se vede că nu mai ai ce face cu banii!... Ai început să-i arunci pe gârlă. — Așa crezi dumneata?... Va să zică, omul trebuie să-și lase avutul așa în voia soartei... — Dar cine îți amenință avutul, nene? — Cum cine?... Doamne ferește de ceasul rău!... Parcă știe omul ce se poate întâmpla mâine?... Ia gândește-te, bunăoară... Un foc... N-ai văzut cum a ars spitalul de la Coțofenești?... — Ăluia i-a dat foc un nebun. — Ei, și?... Dumneata crezi că la Iași nu sunt nebuni?... Slavă Domnului!... Iașul e mai mare ca Socola!... — Atunci, foarte bine ai făcut... Bravo dumitale... În caz de incendiu, pui mâna pe o jumătate de milion... — Deocamdată, o jumătate... Mă bate gândul să-i ridic asigurarea la un milion... — Și ce-ai să faci, nene, cu atâția bani?... Domnul Aivazian oftează adânc și mă privește cu mila unui părinte pentru un copil tâmpit din naștere. — E, he!... Ce înseamnă un milion, cucoane, în zilele noastre? Dar dacă o da Dumnezeu să se întâmple și minunea asta, să știi că plec din Iași. Mă duc la Constantinopol. Acolo trebuie să fie rost de câștigat parale multe, acum... Mie nu-mi prea miroase a bine, cu nemții din Balcani... Să știi că la Constantinopol o să vină tot englezii... și ăia vin cu aur mult, nu glumă!... Ce crezi dumneata c-a fost rubla rusească? Nimica toată... Să poți lucra, însă, numai cu lire sterline și, pe urmă, să nu mai superi pe Dumnezeu cu nimic!... Domnul Aivazian îmi face impresia că nu așteaptă decât ocazia binevenită, să poată face pe Herostratul propriului său restaurant. De altfel, cum suntem intrați în toamnă, cocostârcii trebuie să fi început să plece spre Constantinopol. XIII - HgC2Az Ș HCI ș HgCI Ș C2AzH [ modifică ] De câteva zile, Dumnezeu ne surâde binevoitor din pervazul ferestrei de cer albastru, pe care toamna ne-a lăsat-o deschisă parcă anume, în orizontul fumuriu dinspre miazăzi. Pentru prima dată, de la începutul războiului, briza caldă a Mediteranei ajunge până la Iași. În Moldova se fac pregătiri pentru iernat. În Macedonia, însă, a început să se împrimăvăreze. Comunicatele oficiale transcriu parcă textul cap. XI din Evanghelia sfântului Ioan, cu învierea lui Lazăr... Defecțiunea armatei bulgare a deschis drumul aliaților noștri spre Dunăre. Trupele germane nu mai opun nici ele rezistență. Se retrag în grabă spre nord și e foarte probabil că n-au să se oprească decât la ele acasă. Monarhia austro-ungară este în plină descompunere. Ungurii au fugit și ei de pe Piave și trupele italiene, împănate cu cele câteva divizii franceze, au depășit vechea frontieră. Situația disperată de pe cele două fronturi de luptă secundare a demoralizat întreaga armată germană. Frontul apusean a fost străpuns în mai multe locuri și divinul Wothan a părăsit pământul Franței și al Belgiei, pentru a-și putea apăra măcar scena teatrului din Bayreuth... De la București ne vine știrea că nemții au început să-și facă bagajele. Regret că nu sunt și eu acolo. Spectacolul trebuie să fie același ca acum doi ani, când începusem să ne facem noi bagajele pentru Iași. Bucuria noastră patinează pe gheața inconștienței eroice pe care bunul Dumnezeu ne-o procură în fiecare iarnă, pe lacul din Cișmigiu. Toată lumea patinează la fel. Parcă toți s-ar fi născut cu câte o pereche de patine în picioare... Blebea singur stă pe mal și privește încruntat spectacolul de pe lac. Îi clănțăne dinții de ger și nu știe unde ar putea găsi o vatră caldă și prietenoasă. Dragostea noastră nu-l mai mulțumește. Ar vrea să plece din Iași cu primul tren. Dar trenul acesta întârzie parcă anume, ca să poată pleca cu alții, nu cu Blebea... Dezastrul puterilor centrale deșteaptă în sufletul nostru ecoul suferințelor aproape uitate... Blebea, însă, declară că nu vrea să le lase nerăzbunate. Dacă ar putea pleca la București cu un aeroplan, n-ar sta la gânduri un singur moment. Vrea să asiste la ultimele momente ale agoniei germane în teritoriul ocupat și din inima Ardealului românesc vrea să smulgă el singur insignele Coroanei sfântului Ștefan, cu crucea ei strâmbă ca și judecata anilor de robie. De data asta, însă, e prea târziu. Blebea trebuie să se resemneze. Guvernul care semnase pacea de la București a fost schimbat peste zi și armata română a fost pusă din nou pe picior de război. Primele detașamente au și trecut culmile Carpaților moldoveni, și pe pământul Ardealului fluturau din nou, și pentru totdeauna, culorile sfâșiate acum doi ani de-a lungul străzii Carol: Roșu, Galben și Albastru !... * * * În restaurantul la “Cocostârcul de aur” se bea în cinstea primelor noastre victorii în Ardeal. Foștii mobilizați la cenzură au cerut cu toții să fie trimiși pe front. Întâlnirea lor cu armatele aliate care au trecut Dunărea îi obsedează ca vitrina unui magazin cu decorații și alte insigne de noblețe seculară. Sufletul rezerviștilor români îmbrăcați în stofă de Buhuși s-a înfrățit cu sufletul cruciaților de altădată, înveșmântați în fier. Eroismul, însă, cere suflet nu haină. Și suflet, slavă Domnului, avem cât motorul unui automobil de 120 HP putere!... Dacă ar fi să ni se acorde, ca pe vremea cruciadelor, câte un titlu de noblețe fiecărui candidat la eroism, pomelnicul nostru ar umple trei almanahuri Gotha. Am putea bate chiar recordul democrației rusești... În veselia noastră unanimă însă, “guelqu’un, troubla la fete”. Toto apare ca un bolid și, din pragul ușii, strigă cât îl ține gura: — Ați aflat noutatea cea mare?... Blebea a fost găsit azi-dimineață mort, în odaia lui... Zgomotul încetează, ca un cântec de fonograf oprit brusc. O singură voce se ridică stridentă și totuși gravă, ca o rachetă luminoasă pe cerul unei nopți fără lună și fără stele. E vocea lui Nicolașa. — Ha, Ha, Ha!... Ce proastă inspirație!... Tocmai acum și-a ales momentul să moară?... Dobitocul!... Știrea adusă de Toto și replica lui Nicolașa se încrucișează ca două rapiere pe teren. Impresia primului moment fusese profanată de inconștiența unui alcoolic în ultimul grad... Oricine ar fi putut fi mortul — un spion nedovedit sau o victimă a gurilor rele — noi nu puteam uita că Laurențiu Blebea fusese prietenul nostru și că, odată cu moartea lui, murea parcă în fiecare din noi câte o părticică din visul propriei noastre tinereți: Întregirea neamului românesc!... Visul acesta îl trăiserăm împreună. Unde, cum și când, nu avea nici o importanță. Elocvența noastră încălzise bronzul statuii lui Mihai Viteazul și cădelnița animatorilor de la ziarul Marelui Cartier tămâiase, cu prisosință și pioasă recunoștință, mormintele anonimilor de pe front. Amintirile comune măreau cortegiul funebru al celui plecat din mijlocul nostru, cu fiecare din cei care îl cunoscusem, îl iubisem sau îl urâsem. Moartea lui Blebea ne aduna parcă din nou launloc și fiindcă atâția ani de-a rândul trăiserăm nedespărțiți, datoria celor care sărbătoream înfăptuirea visului comun era să-l urmăm în mormânt sau să-l păstrăm, veșnic viu, în sufletele noastre... Sărbătorirea primelor noastre succese în Ardeal se schimbase într-un parastas pentru odihna sufletului zbuciumat al primului român ardelean dispărut din mijlocul nostru... * * * Tatiana mă întreabă de ce sunt trist. — A murit Blebea. L-au găsit azi-dimineață mort în odaia lui. — Știam de aseară... Îmi spusese Nicolașa. Calmul Tatianei mă împietrește locului. Numele lui Nicolașa îmi pare, de data asta, un laitmotiv funebru în intimitatea unei destăinuiri pe care n-o poate anticipa decât criminalul adevărat, încep să bănuiesc că moartea lui Blebea nu este lucru curat. — Dar Nicolașa de unde știa? — Nu știa că a murit. Știa numai că are să moară... — Și cine l-a omorât?... Haide, Tatiana, spune-mi adevărat... Tu trebuie să știi tot ce s-a petrecut... Tatiana tace. Își mișcă doar buzele și parcă vorbește cu ea singură. — Spune-mi. Tatiana... Așa e că Blebea a fost asasinat? — A fost pedepsit numai. — Și pentru care vină? — Servise la doi stăpâni deodată și pe amândoi îi înșelase deopotrivă. — Era spionul nemților? — Și al nemților, și al Ohranei rusești. — De unde știi lucrurile astea? — Mi le-a spus Nicolașa. Vă trăda și pe voi, și pe noi, și pe nemți. Înaintea intrării voastre în război, era în legătură cu amiralul Visolkin, de la Reni... Ce afla de la agenții țariști, raporta la Legația germană. În ultimul timp, trimitea la București note zilnice de ce se petrece la Iași. Fotografia de la fereastră pe toți cei care se duceau la Legația franceză... Știi de ce nu ți-au dat nemții “ausweis” ca să te întorci acasă?... Erai pus și tu pe lista lui Blebea... Destăinuirile Tatianei mă transformaseră într-o stalactită. De-a lungul spinării, simțeam curgând parcă un fluviu care își schimbă tocmai cursul apelor. Bănuielile mele nu merseseră niciodată până acolo. Tatiana, însă, vorbea cu limpezimea unei lecturi în limba ei maternă. — Nicolașa îl descoperise din prima zi. Pândea numai momentul să-l poată pedepsi... — Va să zică, Nicolașa l-a omorât?... — L-a pedepsit, nu l-a omorât... — Dar dacă se află? Dacă se dovedește că a fost asasinat?... — N-ai nici o teamă... Noi nu omorâm cu dovezi... De aceea a și întârziat așa de mult. Dacă nu se stingea aseară lumina electrică, putea să mai trăiască încă. Perseverența Tatianei de a-mi da amănuntele cu lingurița, ca un medicament, mă făcuse să uit aproape numele mortului. De data asta, nu mă interesa decât felul morții lui. — Ascultă, Tatiana. Tu îți bați joc de mine... Ce are a face lumina electrică cu moartea lui Blebea.?.... Tatiana zâmbește cu buzele împreunate, ca cicatricea unei răni vindecate demult. — Crezi c-ai să pricepi, dacă am să-ți spun ? — Spune-mi, mai întâi, care a fost rolul tău în această crimă? — Nici unul. — De unde știi, atunci, așa de bine, ce s-a petrecut? — Fiindcă Nicolașa îmi spune tot ce face... Credeam că știi lucrul ăsta. — Ce-i, atunci, cu lumina electrică? — Când li s-a stins lumina, Blebea a început să înjure că a rămas pe întuneric. Nicolașa, însă, poartă cu el totdeauna o lumânare sistem Pilau. I-a oferit-o imediat și s-a grăbit să plece, după ce i-a aprins-o. O lumânare sistem Pilau omoară pe nesimțite și fără nici o urmă... Un sfert de ceas, ti-e de-ajuns... — Cum, cum?... Ce fel de lumânare?... — Pilau... Pi-la-u... N-ai citit pe Edgar Poe?... Noi cunoaștem rețeta lumânării lui Pilau, de acum cinci ani... Stearină, treizeci de grame, cianură de mercur, patru grame și acid clorhidric, trei grame... Ce-ai holbat așa ochii la mine?... Să nu afle Nicolașa că știi și tu lucrurile astea, că nu-i bine... Mai are preparate încă vreo două duzini.... — Nu, nu... Fii pe pace... Nicolașa, însă, putea să mă amenințe și cu două sute de duzini, că eu tot nu pricepeam nimic din ce-mi spunea Tatiana. Și cu toate acestea, știam că Blebea fusese găsit mort în patul lui, că uzura electrică nu funcționase din cauza unui accident de motor și că, azi-noapte, Iașii fusese luminat numai cu lumânări. Cu ce fel de lumânare, dar, fusese asasinat Blebea? Tatiana se așază la masă și începe să-mi explice, negru pe alb: — Vino încoa să înveți și tu. Poate ai să ai nevoie vreodată. Acidul clorhidric se găsește într-o capilară de stearină curată, care străbate lumânarea paralel cu filtrul. Pe măsură ce lumânarea arde, acidul clorhidric, venind în contact eu cianura de mercur, o transformă în clorură de mercur, iar acidul cianhidric, care se degajă, otrăvește aerul și omoară, fără deosebire, orice fel de vietate s-ar găsi în odaie: om, câine, pisică, muscă și chiar păduche de lemn. Dacă vrei să cunoști și formula chimică, iat-o: HgC2Az Ș HCI ș HgCI Ș C2AzH Ai înțeles?... Operația e foarte simplă... Nu lasă nici o urmă și nu deșteaptă nici o bănuială. Exact la fel poți muri de apoplexie sau de ruptura unui anevrism... * * * Pe Laurențiu Blebea l-am îngropat în “Cimitirul eroilor”, unde statul acordă pământul gratuit. La “Eternitatea” locul costa prea scump și din cotizațiile prietenilor nu s-ar fi putut niciodată strânge suma necesară. Nu s-a ținut nici un discurs și în tot Iașii n-am putut găsi o singură floare să-i punem pe mormânt. În schimb, i-am făcut o cruce de stejar mai mare și în prima lui noapte subterană, o candelă cel puțin, știm bine că i-a ars la căpătâi. De celelalte nopți nu mai putem răspunde noi, fiindcă mormintele eroilor sunt date în păstrarea unei “societăți”, formată din elementele militare care nu mai sunt apte pentru front. Nicolașa l-a condus împreună cu noi până la groapă, îi era teamă parcă să nu-i scape din mână. Eu m-am ferit să-i fac vreo aluzie. Deocamdată, nu era potrivit nici locul, nici timpul. Și-afară de asta, îmi lipsea poate dinamica eroismului de a-mi afirma măcar patriotismul contemplativ. Cu alte cuvinte, îmi lipsea cel mai principal obiect din echipamentul meu sufletesc. La început, Tatiana trebuie să fi avut o încredere oarbă în mine ca să-mi destăinuiască secretul morții lui Blebea. Mai târziu, însă, când își dăduse seama de ușurința cu care vorbise, avusese grijă să mă prevină că Nicolașa mai are încă două duzini lumânări sistem Pilau. Nicolașa, dar, va continua să fie prietenul meu, atâta timp cât dragostea Tatianei pentru mine nu-i va devia sufletul și, mai ales, pumnul cu care mă amenințase acum doi ani... La întoarcerea noastră spre casă, Toto, care a intrat în grațiile noului ministru de interne, îmi comunică un mare secret. Peste trei zile, pleacă primul tren direct la București, cu persoane oficiale și particulari cu trecere la guvern. Dacă Toto ar avea inteligența mea, iar eu relațiile lui cu lumea oficială, amândoi am ajunge oameni deopotrivă de mari în România de mâine. Probabil, însă, că Toto îmi va lua înainte de data asta, fiindcă relațiile cu puternicii zilei mențin apele totdeauna tulburi, ca să nu poată pluti la suprafață decât gunoaiele. Mă folosesc, totuși, de cele aflate și încep să-mi pregătesc putința plecării la București, cu primul tren direct. E trenul cu care, acum câteva zile, visase să plece bietul Blebea!... Regret din suflet schimbarea rolurilor. Martor mi-e bunul Dumnezeu că n-aș fi în stare niciodată să doresc moartea unui prieten, chiar când prietenul meu ar fi dușmanul țării mele. Lașitatea are marele avantaj de a ne umaniza mai repede și mai complet. În privința aceasta, sunt de perfect acord cu Nicolașa și cu idealul democrației rusești. Ne desparte numai o simplă nuanță de interpretare. Nicolașa omorâse; eu iertasem... La drept vorbind însă, inversarea rolurilor venise la timp. Doi ani, stătusem destul la Iași. Puteam să-mi consider stagiul exilului sfârșit. De acum încolo, începea exilul lui Blebea. Fiecare la rândul lui... Bucureștii mă chemau înapoi. Nu știam dacă mă iertase de toate criticile nedrepte făcute la plecare. Dar știam că, atâta timp cât o să existe parabola ,,Fiului risipitor”, Bucureștii vor sacrifica totdeauna cu bucurie un miel gras și un butoiaș cu vin vechi pentru sărbătorirea pocăitului. Știam că, după doi ani de zile, nu voi găsi nimic schimbat, afară, poate, de sufletul câtorva romantici întârziați. Urmele ocupațiunii dușmane nu putuseră schimba poteca bătătorită, pe care iarna n-o astupă decât până în primele zile ale primăverii. Pictura cubistă din ziua când citisem ocuparea Bucureștilor de armata mareșalului Mackensen, începea să-și precizeze intențiile, liniile, planurile și culorile ca și o Madonă de Rafael. De data asta, începusem să văd Bucureștii, exact ca într-o carte poștală ilustrată... Iată iar Ateneul cu statuile lui meschine și pretențioase ca morala din fabula Broasca și boul. Iată Calea Victoriei demonstrând cu impertinența ei savantă erezia formulei geometrice, că drumul cel mai scurt de la un punct la altul ar fi linia dreaptă. Iată, apoi, strada Carol cu viziunea ei funebră din ziua în care servise de mauzoleu drapelului nostru național și, în fine, iată-mi odaia cu biblioteca și icoana sfintei Paraschiva, iată pe Lotty, iată pe Viki, iată-mi sufletul reîntregit ca soarele după o eclipsă totală. Perspectiva regăsirii Bucureștilor mă înalță pe soclul lașității mele conștiente așa de sus, că aproape încep să-mi pierd noțiunile de adevăr și de frumos. Da, da... Bucureștii sunt cel mai minunat oraș din lume, fiindcă, de azi înainte, Bucureștii sunt iarăși ai mei!... Bucureștii sunt și au să rămână, veșnic, amanta necredincioasă care te înșală cu primul venit, dar de care nu te poți hotărî să te desparți, fiindcă ți-a intrat ca o otravă în sânge... Mă întorc la București... Permisul l-am obținut mai repede decât m-aș fi așteptat. Se pare, însă, că Dumnezeu ne-a identificat — pe toți animatorii victoriei finale — cu păsările cerului: ne poartă de grijă și unora, și altora. Tot cu ajutorul lui am reușit să conving pe Tatiana că, deocamdată, trebuie să rămână încă la Iași. Va veni la București, însă, de îndată ce o voi anunța. Nicolașa va veni și el. Ar putea găsi loc la un ziar independent, unde ideile democrației de peste Nistru puteau fi îmbrățișate mai repede chiar ca în ziarele rusești. Sunt mai fericit ca un elev scăpat de examen. N-am luat nici un premiu, fiindcă părerea mea asupra premianților continua să se bată cap în cap cu a profesorilor și a Ministerului Instrucțiunii Publice. Un elev conștient pentru el și nu pentru bucuria părinților, poate ajunge om mare, chiar când trece clasa cu media la limită. În școală, creierul trebuie menajat. Efortul cel mare se cere după ce intri în viață. Școala este un simplu câmp de antrenament. Pe hipodrom, însă, dacă nu știi cum se face o cursă de așteptare, la potou îți ia altul înainte. Același lucru era să se întâmple cu armata română, dacă nu încheiam la timp pacea de la București. Jocheii din capul plutonului au rămas de data asta în coadă. Eroismul de a fi fost totdeauna în frunte, le-a metamorfozat coroana de lauri într-una de spini!... Până astăzi — mulțumescu-ț i Ție Doamne — n-am luat nici un premiu: nici în școală, nici în literatură. Asta înseamnă că morții n-au ajuns încă să mă priceapă și, ca atare, continuu să fiu viu. Când cei care nu mai sunt încep să priceapă pe cei care par a mai fi încă, diferența dintre unii și alții se reduce la spațiul de timp ce-i trebuie mortului să fie coborât de pe catafalc în groapă... E povestea tragică a tuturor fabricanților noștri de marmeladă națională, politică, socială, economică și artistică. Consolidarea ruinelor ne preocupă mai mult decât creația edificiilor noi. Ne este teamă să ne atingem de morți, fiindcă ne dăm seama că nu-i putem înlocui. Îngăduința colectivă dovedește neputința individuală. Greutatea trecutului ne sufocă, contemplarea mizeriei prezente ne mângâie și dispariția noastră fatală ne scapă de rușinea unei existențe pe care nu ne-am putut-o afirma cu nimic. De azi înainte, întregirea noastră pe harta geografică este sigură. Să dea Dumnezeu ca ea să se poată face și în viața de toate zilele!... Mi-e teamă, însă, că vom rămâne mereu aceeași paracliseri ai formulei “Doamne miluește-ne!”... Vom deveni, poate, cu timpul chiar preoți și, după un stagiu de milogeală evanghelică, vom ajunge Arhierei și poate chiar Apostoli... Vom aștepta zadarnic, însă, pe Prometeul neamului nostru, care să ne dăruiască focul propriei noastre existențe, fără prealabila învoire a Divului Traian sau a lui Mihai Viteazul!... Mi-e teamă că nu vom ajunge niciodată să înțelegem optimismul unei existențe naționale și vom continua să ne proslăvim strămoșii, cu respectul slugii față de stăpânul bătăios... Din tot trecutul nostru, nu vom putea agonisi în suflet decât un maldăr de ruine. Dar ceea ce este mai trist, nu le vom putea păstra nici pe acestea intacte; fiindcă — spre marea noastră rușine — nu vom fi în stare să clădim pentru ele nici măcar un Muzeu Național. Le vom specula, însă, în discursuri, în promisii și în planuri pentru viitor și le vom preamări atâta timp cât ipocrizia, egoismul și rapacitatea celor puternici ni le va flutura prin fața ochilor, învăluite în culorile drapelului național: roșu, galben și albastru... Virtutea pasivă a propriei noastre admirații va ucide în noi orice emoție creatoare. Vom clădi atâtea mauzoleuri, că nu vom mai putea găsi loc pentru un singur Panteon... Și așa mai departe, vom continua să rămânem în viață aceiași elevi premianți la școala României de ieri, până ce vom îmbătrâni pe băncile neamului întregit, fără să putem pricepe tinerețea trecutului învățat pe de rost. Vom papagaliza și noi ce vom auzi de la alții și, în mijlocul generației de mâine, vom trăi suspendați în colivia noastră spațioasă, ca o podoabă exotică în casa unui îmbogățit de război. Dar optimismul și entuziasmul pentru viața adevărată, al celor câțiva, sunt sigur că vor fi apreciate ca și până mai ieri, tot cu nota “trei la conduită”. Ce voi găsi, dar, la București, după doi ani de umilință națională și completă dezagregare moleculară?... Să se fi născut, oare, din el însuși, un al doilea Empedocle și în țara mea?... Întregirea neamului românesc să fi întregit oare și sfera dragostei solare, la care ar trebui să ne încălzim cu toții, ca la sânul acestui zeu globular?... Sau, poate, pontifii discordiei vor continua să-i denatureze cultul și pe viitor?... Vom culege și noi, ceva nou cu adevărat, din realizarea visului nostru de ieri?... Sau ne vom mulțumi numai cu sandala de aramă a magului de odinioară, scorojită de focul vulcanului Etna?... În cazul de față, vulcanul Etna poate fi înlocuit cu războiul pentru întregirea neamului românesc. Îmi dau seama, însă, că supozițiile mele mă îndepărtează și mai mult de optimismul existenței pentru care trebuie să pledez de azi înainte. E timpul, dar, să proclamăm, cu aroganța omului care vrea să trăiască, nu temerile, ci aspirațiile noastre de mâine. E timpul să ne controlăm viața cu propriii noștri ochi, cu propriile noastre simțuri, cu propriile noastre brațe!... Să ne admirăm strămoșii, dar numai cu intenția hotărâtă de a face și noi ca ei... Din admirația noastră pentru trecut, să ne rezervăm, numaidecât, o cotă parte și pentru viitor... Cei care trăiesc admirând numai trecutul, dispar fără să poată lăsa după ei ceva demn de admirat... și să nu uităm că datoria noastră, înainte de toate, este să devenim strămoșii urmașilor noștri de mâine... E singurul eroism postum al lașității noastre creatoare, conservatoare și perpetuante. Altminteri, riscăm și noi, ca și Laurențiu Blebea, să fim puși în formula chimică: HgC2Az Ș HCI ș HgCI Ș C2AzH... Tatiana mi-a destăinuit că Nicolașa mai are încă două duzini de lumânări sistem Pilau. Are, dar, exact cât i-ar trebui, la nevoie, României de mâine, să scape de ploșnițele României de ieri. XIV - TRĂIASCĂ ROMÂNIA MARE! [ modifică ] Locomotiva noastră urlă ca un câine la lună plină. Primele macaze ne zgâlțâie ca niște sughițuri nervoase și, pe peronul gării de Nord, un grup de prizonieri germani urează: Willkommen în der Heimat, primilor bucureșteni sosiți de la Iași fără “ausweis”. Cobor din tren, ca și cum m-aș fi întors din vilegiatură. În cele două nopți și două zile de drum, mi-am recapitulat zadarnic episoadele faimoasei “Expediții a celor zece mii” și împreună cu tovarășii de vagon mi-am pregătit vocea să salut orașul natal: Talassa!... Talassa!... Scontasem însă o emoție la care, probabil, nu aveam nici un drept. Momentul liric mă trădase ca un aliat de ocazie, de care nu mă lega nici o afinitate sufletească. Îmi dau seama, încă o dată mai mult, că eroismul este un fel de articol de lux, pe care nu mi-l pot introduce în suflet, nici măcar prin contrabandă. Privirile binevoitoare ale curioșilor încep chiar să mă enervezc. Și nu sunt măcar îmbrăcat în uniformă militară!... Cel puțin, i-aș putea minți că vin de pe front... Dar așa — civil, cu ghete de la misiunea americană, palton cu blana de la Odesa, pălărie de la “Herbert James” și cravată de la “Charvet”, nu pot avea altă scuză decât aceea, poate, ca n-aș fi român... Noroc însă că nu mă cunoaște nimeni și, de la gară până în strada Carol, mă strecor ca chiurasatul “Goeben” printre vasele flotei engleze din Marea Mediterană. În drum, spre casă, admir arcurile de triumf pe care inscripția “Trăiască România Mare” se repetă ca galoanele de aur ale unui general, ajuns pe culmea ierarhiei militare. Noul calificativ al țării nu-mi pare deloc exagerat. Dacă nu mă înșel, pe vremea lui Mihai Viteazul, România fusese chiar ceva mai mare!... În schimb, constat cu bucurie că aspectul orașului nu s-a schimbat deloc și că, mai ales toamna, Bucureștii oftează la fel, fie că plecăm noi și vin nemții, fie că pleacă nemții și venim noi... În poarta casei, mă opresc o clipă. Sunt mai mult plictisit, decât emoționat. Mi-am adus aminte că, la plecare, Viki îmi dăduse o cruce gamată, pe care îi promisesem c-am s-o păstrez. În clipa aceea, însă, cruciulița se găsea la gâtul Tatianei... și Viki e capabilă să-și aducă aminte de angajamentul meu solemn... Ah!... Dacă ar fi fost o șuviță de păr, așa cum se obișnuiește în asemenea cazuri, i-aș fi cântat poate și eu ca Marcel Legay, la Noctambules: “Et toujours ma cocarde unique Fut cette mêche de cheveux Que je serrais d’un poigne nerveux Contre mon coeur, sous ma tunique”. Dar, în tot timpul războiului, nu purtasem niciodată o tunică militară și, în locul tradiționalei șuvițe de păr autentic, Viki își legase amintirea de un lucru cu totul străin ființei sale. Ciudată împerechere de lucruri sfinte!... Lotty îmi ceruse, la plecarea mea, icoana sfintei Paraschiva, iar Viki îmi dăduse o cruce... Atâta prozelitism nu cred să fi putut face în strada Carol nici chiar apostolul Pavel. Abia acum încep să mă neliniștească surprizele reîntoarcerii mele la București. Simt cum emoția revederii celor două femei începe să fie copleșită de răspunderea vinovatei mele atitudini... Treptele scării parcă nu se mai sfârșesc... “Mai lungă-mi pare scara, acum la-ntors acasă.” În fața ușii mă opresc să răsuflu. Nu sunt obosit. Dar o ușă în care n-ai mai bătut doi ani de zile e ca un prieten bolnav de tifos exantematic. Nu știi dacă trebuie să-i dai mâna sau să-i vorbești numai de la distanță. N-am fost niciodată așa de emoționat. Nu mi-am anunțat sosirea nimănui. Cei care ar fi putut să mă aștepte, poate nici nu vor să mai știe că exist... Cartea mea de vizită a dispărut de pe ușă. Probabil că, în lipsa mea, în dosul geamului cu perdeluțe de mătase verde se perindaseră alte nume. Dar cel puțin amintirea numelui meu o fi rămas undeva, în aceasta cutie a Pandorei pe care mi-e teamă parcă s-o deschid?... Lotty și Viki mă cred, poate, plecat pentru totdeauna. În doi ani de zile, la Iași a murit atâta lume, că cei care se întorc par mai repede fantoma celor care au plecat. Dar nu cumva mă înșel?... Aceasta să fie oare ușa pe care altădată intram ca ecoul unui acord de violoncel, pe care Mauriciu Pollak îl trimite doamnei Grümberg de pe lumea cealaltă?... Nu știu în care din noi doi s-a schimbat ceva... Ușa nu mai are clanța de alamă galbenă pe care i-am lăsat-o la plecare. Probabil că nemții o transformaseră în cămăși pentru gloanțele cu care credeau să ne poată goni și de la Iași. Alama asta, însă, ne-a atras cu puterea unui magnet și ne-a adus din nou la București. Iată-mă, dar, din nou în fața ușii mele. De data asta, o recunosc. Butonul soneriei electrice îmi sărută degetul arătător, ca o buză rece de convalescent... Din cadrul ușii, o servitoare pe care n-o cunosc mă măsoară din tălpi până în creștet. — E cineva acasă? — Nu e nimeni... — Unde e cucoana? — A plecat cu domnul... — Care domn? — Domnul doctor... — Care doctor? — Bărbatul cucoanei... Presimțirile nu mă înșelaseră, dar. Lotty se mutase în alta parte. Din odaia mea plecasem cu adevărat pentru totdeauna... Fatalitatea îmi suprimase una din primele revederi pe care le scontasem, neîntrerupt, timp de doi ani de zile. — Nu știi unde s-a mutat chiriașa cea veche? — Care chiriașă? — Doamna Grümberg. — Păi tot doamna Grümberg stă și acum, dar nu-i mai zice așa... s-a măritat cu domnul doctor Hirsch și au plecat amândoi în Germania. După nedumerirea cu care mă privește servitoarea, pricep care trebuie să fi fost propria mea nedumerire. Încerc să mă reculeg, să mă regăsesc, să mă recunosc. Revederea, la care trebuia să renunț, îmi fusese poate cu mult mai scumpă decât a camerei mele, pe care o bănuisem în primul moment. Servitoarea mă întreabă cu oarecare temere: — Dar dumneavoastră cine sunteți? A, da!... Uitasem aproape că trebuia să fiu și eu cineva! ...Mi-era teamă, însă, că cel care se întoarce nu mai putea fi cel care plecase. — Eu sunt chiriașul cucoanei... Am fost până acum la Iași... Mircea Băleanu. Servitoarea tresare și îmi țipă la ureche, ca o trompetă militară: — A!... dumneavoastră sunteți conașul Mircea?... Bine ați venit!... Poftiți, vă rog... De când vă așteaptă domnișoara!... Toată ziua vorbește de dumneavoastră... Domnișoara Viki n-a plecat... Nu știați? Așa a lăsat vorbă conița... Să v-aștepte mai întâi pe dumneavoastră și pe urma să plece și dumneaei... Viki, însă, nu este nici ea acasă. Apartamentul este aproape gol. Lotty și-a vândut, la plecare, toate mobilele. N-a mai rămas decât strictul necesar, cu care Viki trebuia să-mi aștepte întoarcerea. Restul are să-l vândă probabil ea, după ce n-am să mai fiu pentru ele decât simpla amintire a unui fost chiriaș... În odaia mea, deocamdată, nu s-a schimbat nimic. Icoana sfintei Paraschiva mă așteaptă în peretele unde o lăsasem. Surâsul ei, însă, are parcă ceva din senzualitatea buzelor cu care Lotty îi destăinuise, la plecare, pentru ce nu mă mai poate aștepta. Și Lotty îi lăsase parcă secretul clipei când sufletul trecutului profan palpitase pentru prima dată în lumina sfințită a unei candele. Servitoarea îmi explică, grăbită și guralivă: — În odaia dumneavoastră a dormit până acum domnișoara Viki. Nu vă lipsește nimic. Lucrurile sunt toate la locul lor, așa după cum le-ați lăsat dumneavoastră. Domnul doctor a stat la început în odaia domnișoarei, până ce și-a făcut vorba cu conița și s-au luat. Seamănă cu dumneavoastră — bătu-v-ar norocul — ca două picături de apă... Parcă ați fi frați... Îmi spunea mie conița, dar tot nu credeam... și ce-a mai plâns când a plecat!... Îl iubește dumneaei pe domnul doctor, nu-i vorbă.... dar, oricum... Îi vine greu omului să se despartă de țara lui... Dacă nu-i băteau ai noștri pe nemți, rămâneau cu toții la București, că și domnului doctor mult îi plăcea la noi... Se vede, însă, că așa i-a fost scris coniței... N-a avut parte de țara noastră... Dacă au plecat nemții, a trebuit să plece și dumneaei după bărbat. Nu se putea altfel... * * * Viki s-a întors din oraș. Aproape n-o mai recunosc. A crescut mare. S-a rotunjit la față și la șolduri. Pulpele i s-au împlinit ca un desen cercetat de profesor și sânii au început să-i puncteze bluza, ca două cornițe de miel care suge încă la oaie. I-au dispărut și pistruii de pe obraz și privirile bănuitoare de pe sub gene. Ochii i s-au limpezit ca doua mărgele albastre de Murrano, iar cârlionții părului par niște mătănii de chihlimbar de Buzău. Viki are șaptesprezece ani și trei luni!... Exact așa trebuie să fi fost și Lotty, pe vremea când era iubită de Mauriciu Pollak. Vreau s-o sărut. În lipsa mamă-sii, pe cine oare aș fi putut săruta în casa asta, în care, trei ani de-a rândul, nu-mi precupețise nimeni sărutarea?... Viki, însă, mă oprește revoltată. —O, o, o!... Ce înseamnă îndrăzneala asta? Ai înnebunit?... Pe toți v-a zăpăcit, așa, victoria?... Nu vedeam nici o legătură între victoria armatei noastre; de data asta asigurată, și o eventuală înfrângere a mea personală. Refuzul neașteptat al fetei, însă, îmi aduce aminte de îngăduința mamei sale. Încerc să-mi stăpânesc enervarea. — Nu vrei să te sărut, Viki? — Să mă săruți?... Pentru ce să mă săruți?.... Îngân rușinat ca un elev prins cu lecția neînvățată: — Fiindcă simt nevoia să sărut pe cineva... Vreau să-mi sărut trecutul... amintirea fericirii mele în casa voastră... Tu nu înțelegi că, în clipa asta, trecutul meu ești tu.... Tu singură!... Afară de tine, ce-a mai rămas din tot trecutul meu în casa asta?... Viki își pleacă ochii și nu răspunde. Eu continuu: — Haide, Viki... Vino să te sărat, ca un frate mai mare ce-ți sunt... Tu ești sora mea cea mai mică și cuminte, care nu m-ai dat uitării. Tu singură m-ai așteptat... Tu singură m-ai iubit cu adevărat!... Viki mă privește încruntată: — Nu este adevărat... Cine ți-a spus că te-am iubit?... — Tu singură... Adu-ți aminte... Ce mi-ai spus și ce mi-ai dat în noaptea plecării mele la Iași?... — Eu?... Nu-mi aduc aminte... Încep să înțeleg. Viki încearcă să nu-și mai aducă aminte nimic din ce s-a hotărât să uite pentru totdeauna. Probabil că Viki a rămas același copil încăpățânat, care mă ura la fel ca și pe vremea când mă spiona prin gaura ușii. Și Viki are, poate, dreptate. Domnișoara Grümberg nu mai este copila de cincisprezece ani, pe care o lăsasem la plecarea mea. Acum e fată mare... În primul moment, îmi fusese teamă de amintirea copilei de acum doi ani. Ironia fetelor mari, însă, este mai periculoasă decât otrava cuțitelor ruginite. Și otrava a început chiar să-și facă efectul.... E răzbunarea talismanului înstrăinat, care îmi purtase noroc în pribegie!... Din mulțimea învingătorilor ce se întorceau de la Iași, eu eram, deocamdată, primul învins. Și Viki nu-mi dă nici măcar timpul să mă dezmeticesc. — Ți-a spus servitoarea că trebuie să te muți numaidecât? La 15, predau apartamentul proprietarului... Eram dat afară ca un lucru de prisos. Odaia în care, trei ani de-a rândul, mirosise a levănțică, începuse să pută a acid fenic. Caricatura trecutului îmi schimonosea parcă imaginea prezentului, pe care crezusem că-l voi putea înnoda la infinit de firul solid al Parcei, care până atunci îmi fusese mereu binevoitoare... Tulburarea mea, însă, nu făcea nici un efect asupra micului meu călău. Viki continua să-mi citească sentința de moarte: — Trebuie să-ți cauți numaidecât altă odaie în oraș... Grăbește-te, însă, până ce nu se întorc toți refugiații... Să știi că odăile s-au scumpit grozav, de când cu victoria românilor... Cu prețul ăsta, nu mai poți găsi odaie nici la mahala!... Îmi dau seama că nu mai am ce căuta în casa asta. De data asta, în odaia mea mă simt mai străin ca în prima noapte petrecută în odaia domnului Aivazian... Lotty a plecat... Pe Viki am pierdut-o... Jenny n-a existat niciodată pentru mine... Tatiana este încă la Iași... Și zorii zilei de mâine întârzie parcă să se arate la orizont... Eram sigur că dintre învingătorii întorși la București foarte mulți n-aveau să se aleagă cu nici un trofeu. Mă îndurera, însă, faptul că tocmai înfrângerea mea personală trebuia să servească de preludiu deziluziei naționale de mai târziu. Mă ridic solemn și plin de mărinimia unui decret regal de grațiere: — Bine... Plec... Dar să știi că nu plec, până ce nu te sărut, mai întâi... Lasă-mă să te sărut, Viki... — Fii serios, Mircea... — Lasă-mă să te sărut, scorpie mică... — Astâmpără-te că țip... A!... A!... Bestie!... Be… be... Bâ... bâ... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . — Iartă-mă, Viki. Nu fi supărată pe mine... Dar... Dar... noblesse oblige... Tu, pesemne, uiți că eu sunt unul din animatorii victoriei finale!... Atâta lucru măcar merit și eu de la tine... Viki și-a ascuns capul în pernele patului și plânge cu hohote, ca apa fierbinte dintr-un samovar. Mă apropii de ea și îi mângâi părul răsfirat pe trupul subțire și delicat, ca un arc în clipa când se îndoaie ca să azvârle săgeata. Bestia a fost atinsă drept în inimă. Și bestia rănită, încep să-mi dau seama că sunt eu. De ce plânge Viki?... De ce plâng femeile când nu-și pot spune tot ce vor?... Aventura mamă-sii o dezgustă. Din clipa în care mintea a început să-i lămurească nedumeririle copilăriei, Viki i-a iertat trecutul, dar și-a rezervat dreptul să-și hotărască singură viitorul. Probabil că Viki este cea mai tânără adeptă a principiilor lui Wilson… Dacă ar fi să n-o mai vadă pe mamă-sa niciodată și tot n-ar pleca din țară. Deocamdată are de gând să se ducă la Galați, la un unchi al ei... Știe bine că acolo are să moară de urât. Dar nici la București nu mai poate rămâne. De când a plecat mamă-sa, nu mai are pe nimeni aici. Pentru ea, mamă-sa este ca și moartă. Și, din moștenirea părintească, nu vrea să păstreze nimic, nici chiar amintirea fostului chiriaș, care ar putea-o face să roșească. Ce repede a crescut Viki!... Parcă ar fi România Mare. Și eu, ce repede am îmbătrânit!... Parcă aș fi... Dar nu. Nu, nu... Pune strajă, Doamne, gurii mele!... * * * M-am mutat, provizoriu, la hotel. De la fereastră, privesc în piața Teatrului Național și în lungul Căii Victoriei ultimele pregătiri pentru primirea suveranilor, generalului Berthelot, guvernului, armatei române, detașamentelor aliate și a primilor eroi sosiți de la Iași cu trenurile speciale. În clipa asta, Bucureștii parcă e cel mai frumos oraș din lume. Mi-e teamă, însă, că în capitala României Mari podoaba zilelor de mâine o vor face aceeași oameni mici. Am rămas singur ... Mă mângâi cu iluzia Ceahlăului că ar fi mai mare decât Negoiul sau Caraimanul!... Ce mic păream la Iași, alături de Nicolașa!... Până și Tatiana părea mai mare, alături de mine. Și domnul Aivazian, ce sus trebuie să se fi înălțat!... “Cocostârcul de aur” plutește pe deasupra banalului triunghi de cocostârci tout simplement!... Laurențiu Blebea doarme în cimitirul eroilor de la Iași, iar Toto Radian și-a asigurat un scaun de deputat în Ardeal. Și Ardealul e plin de mine de cărbuni, de fier și de aur!... Din desișul brazilor seculari, surâsul Canaanului incendiază, cu simplul lui miros de rășină, venerabilul suflet al Patriarhilor români!... De data asta, însă, Istoria n-are să se mai repete, fiindcă Istoria adevărată nu-i decât legenda unei realități inexistente. Moise nu va mai muri pe muntele Sinai și pustiul Arabiei nu va mai albi decât oasele eroilor necesari pentru morala fabulei... Fabula este pâinea de toate zilele a omenirii!... Adevărul displace, dezgustă, deprimă, distruge. Adevărul cade totdeauna la fund, greu ca plumbul... Minciuna, însă, vrăjește, orbește, însuflețește, înalță. Minciuna zboară totdeauna pe deasupra, ca gunoaiele în vânt... Nu ne place adevărul, fiindcă prea ne temem de el. Adorăm, în schimb, minciuna, fiindcă ea nu ne contrazice niciodată... Și totuși, în România Mare, ce mic îmi pare că sunt, de când am rămas singur... Viki a plecat la Galați, iar Tatiana îmi scrie că nu mai vine la București. Se întoarce în Rusia cu Nicolașa, pe care s-a hotărât să-l ia de bărbat. Și-a dat seama că n-are să poată trăi în România, că dragostea ei de la Iași n-a fost decât pasiunea unui copil pentru o păpușă nouă și că viața adevărată nu sunt liniile paralele, ci secantele care ciopârțesc sfera... I-am răspuns: “Facă-se voia ta”, și atâta tot. Pumnul lui Nicolașa nu va mai amenința decât fantoma unei amintiri neplăcute și amintirea trecerii lor prin România nu va fi decât mirosul greoi al gunoaielor aprinse în ziua celor patruzeci de mii de sfinți mucenici... Sunt singur. Lotty parcă îmi bate iar în ușă, îmi deschide fereastra și mă cheamă să văd ce se petrece în stradă. Pestetot nu-i decât: roșu, galben, albastru!... Zgomotul mulțimii se ridică în văzduh ca fumul sacrificiului biblic, pe care Dumnezeu îl primește, în fine, și din partea poporului român. Clopotele bisericilor încep să bată cu gravitatea unor sentințe definitive... Țignalele gardiștilor le acompaniază cu grația stridentă a unor intervenții inutile... Și bubuitul tunurilor le răspunde la fel ca în ziua când, în strada Carol, se sărbătorea falsa noastră victorie de pe Argeș... De data asta, însă, mulțimea nu mai fuge înspăimântată. Balcoanele nu se mai golesc și ferestrele nu se mai închid. Aeroplanele dușmane nu mai vin să bombardeze Bucureștii. De data asta, sosesc învingătorii, stăpânii, români!... Dintre cei sosiți cu o clipă mai înainte, fac parte și EU. Dar eu, ce-am făcut mai mult decât alții, ca să-mi pot încadra chipul în aureola de roșu, galben și albastru, ce-mi flutură prin fața ochilor?... Mulțimea din stradă m-a exilat parcă în pervazul ferestrei, ca pe o cucuvaie singuratică, în crăpătura unui zid de biserică incendiată de război... Simt cum încep să mă dizolv în propria mea singurătate, ca culorile drapelului național după atâtea intemperii. Din mine n-a mai rămas parcă decât flacăra mincinoasă de la rădăcina nucului bătrân, sub care a fost îngropată, pe vremuri, o comoară... Închid fereastra și în patul hotelului în care n-am dormit încă nici o noapte, mă întind, rigid și drept, ca o linie geometrică. Ciudată coincidență... Abia acum îmi dau seama că patul acesta e prea scurt pentru mine. Parcă m-am culcat în patul lui Procust... Și în timp ce aclamațiile mulțimii din stradă pătrund prin fereastra închisă până în odaia mea, chipul legendarului bandit din vechea Attică se desprinde parcă din penumbra perdelelor și pășește hotărât spre mine. — Ce vrei, ilustre cetățean al României Mari? — Vreau să te ajustez cu patul în care ai să dormi de azi înainte... Am venit să-ți retez picioarele și capul...! martie — aprilie 1924


