# FragmentsContent

content:
Călătorie în Africa de Vasile Alecsandri De la Tanger la Tetuan prin munții Uadras Capitolul precedent - Capitolul următor 5 octombrie 1853. -- În plăcuta răcoreală a dimineții, bine dispuși atât oameni cât și dobitoace, ne coborâm de-a lungul zidurilor orașului Tanger până la malul mării și ne jucăm caii pe un covor de nisip galben, ce se întinde sub copitele lor; apoi, lăsând Mediterana în stânga și orașul în urma noastră, apucăm drumul spre Tetuan. Acest drum sau, mai bine zicând, această cărare duce prin locuri sterpe, în care apar ici-colea câteva mici ogoare de păpușoi. Singura vegetație ce se prezintă ochilor consistă în niște tufe de palmieri pitici, ce acoperă colnicele și unde nu se aude nici o ciripire de pasăre. Căldura crește la tot minutul, ea devine tot mai arzătoare, fără ca să întâlnim vreun adăpost de umbră, și setea începe a ne munci, fără ca să zărim cât de mic izvor împrejurul nostru. Chin nesuferit, ce se mărește de câte ori ne apropiem de patul unui pârâu, care se anunță de departe prin șirurile de lauri înfloriți și de rodieri crescuți pe malurile lui. Pârâul e sec, și ca dânsul sperarea noastră seacă!... Trebuie să ne mulțumim numai cu ghirlandele de flori roșii ce culegem de pe crengile laurilor și cu care ne încununăm fruntea. Chiar sub arșița cea mai mare a zilelor de vară florile au în sânul lor o răcoreală învietoare foarte plăcută. La stânga noastră, în depărtare, vedem două sate arăpești, așezate pe coastele colnicelor; casele lor sunt acoperite cu stuh și livezile îngrădite cu cactuși mari. Ele au o asemănare curioasă cu acele din țara de jos a Moldovei. Un al treilea sat se ivește în calea noastră pe la 11 ore... Trebuie să trecem prin el, și după recomandația dragomanului nostru, Hagi Mustafa-Ben-Aali-Cuniali, să nu facem nici un zgomot pentru ca să nu atragem atenția arabilor; însă de-abia intrăm în el și Angel, tovarășul meu de voiaj, îmbucând cornetul său de argint, sună o fanfară răsunătoare. Pe loc toți locuitorii caselor ies în grabă cu somnul în ochi și, indignați de sumeția unor ghiauri ca noi, încep a ne batjocori și a ne amenința cu pumnii; femeile stupesc și copiii aruncă pietre după noi. Fără prezența soldatului pașei din Tanger ce ne întovărășește, nu cred că am scăpa teferi din mijlocul acestei hoarde de barbari; dar la glasul poruncitor al soldatului, arabii reintră în bordeiele lor ca niște câini înfuriați, și noi ne depărtăm râzând de figura speriată a dragomanului. -- Hagi-Mustafa, îi zic, ce faceți când vă e sete prin pustiurile acestea? -- Ducem dorul apei și pronunțăm de trei ori numele lui Allah! răspunde Mustafa. -- Eu, deși nu sunt mohametan, aș invoca de șase ori pe profetul vostru, dacă aș fi încredințat că mi-ar scoate acum în cale un izvor de apă rece. -- Gândul omului e în mâna lui Allah! replică dragomanul. În curând o să ajungem la izvorul Cămilelor, și acolo ne vom potoli focul din piept. -- Well! well! strigă Angel cu bucurie, auzind această bună veste, și dă pinteni calului. Noi imităm exemplul său și iată-ne alergând pe aripile sperării până ce sosim la acel multvestit și multdorit izvor... Caii se opresc de la sine, noi descălecăm și ne punem a căuta cuibul apei... dar unde-i? Nu vedem decât un loc glodos și călcat de dobitoace, iar cât despre apă, găsim ceva negru, cald și puturos, care chiftește în urmele copitelor. Cu toată setea ce ne arde, nu avem curaj a înghiți acel noroi apos, ci ne mulțumim numai a uda batiste în el și a le lipi de obraz cu partea nemânjită. Răsuflând apoi prin pânza subțire, aspirăm un aer umed care ne răcorește puțin. Hagi-Mustafa și soldatul, mai experimentați însă decât noi, intră cu picioarele goale în glod și stau neclintiți câteva minute; pe urma ies la uscat, jurându-se pe Allah că li s-a stins focul setei. În vreme ce ne dedăm la această operație, sosesc trei arabi stremțeroși, dar înarmați cu șușanele lungi și merg de se tupilă în umbra unui copac de măslini. Ochii și fizionomia lor sunt hoțești; căutăturile lor, țintite asupra noastră cu o expresie hainoasă, ne dau a înțelege că ei ar avea mare poftă să ne prade și chiar să ne ucidă, par dessus le marche , dar că sunt stânjeniți de prezența soldatului pașei din Tanger.... În adevăr, un european sătul de viață nu poate găsi mai bun mijloc de a scăpa de dânsa decât cercând a călători singur în imperiul Marocului. El e sigur de a-și procura ucigași de bunăvoie, chiar la marginile orașelor. Cu toate acestea, Angel, apropiindu-se de arabi, scoate un revolver, trage în aer șase descărcături, își pregătește din nou arma și se duce de încalecă, făcând un semn de adio arabilor; iar aceștia, holbând ochii asupra revolverului cu o groază vederată, se grăbesc a părăsi locul și a se face nevăzuți în tufari. -- Mare greșeală că ți-ai arătat revolverul! observă HagiMustafa. -- Pentru ce? -- Pentru că ai trezit în ei pofta de a-l căpăta cu orice preț, chiar cu prețul vieții d-tale. -- Vie să-și cerce norocul, dacă li s-au urât zilele! răspunde amicul meu cu nepăsare; apoi, deschizând un cortel, se alătură de mine și fără a mai întârzia plecăm în direcția munților Uadras. Soarele varsă dușe de foc pe capul nostru, pasul cailor se lenevește, iar Hagi-Mustafa și soldatul cu fes nalt de postav roș pe cap încep a cânta sotto voce manele algeriene. Acum e amiază! plantele își beau umbra, și natura întreagă înoată, obosită, intr-un ocean de lumină înflăcărată... Angel mă asigură că-și simte creierii fierbând și chiar clocotind în tidva capului; eu mă lupt cu un bulgăr de iască ce-mi stă în gât, și amândoi ne căptușim cortelurile pe dinăuntru cu toate fulardele ce posedăm, dar în zadar!... Razele soarelui pătrund prin stofă și se înfig în pielea noastră ca niște ace roșite în foc. Supliciul e demn de vechii inchizitori ai Spaniei!... și însă dinaintea cailor aleargă pe jos un pui de arab, ca de doisprezece ani, anume Ali, cu capul gol și ras!... Creștetul lui sticlește ca o oglindă, și el nu se tânguiește de fierbințeala soarelui. -- Știi la ce mă gândesc? îmi zice Angel. -- La ce? -- Îmi propun să iau cu mine în Europa și să duc în Englitera pe arabul acest mic. -- Vrei poate s[...]nfiezi? -- Ba, vreau să mă serv de tidva lui strălucitoare la vânat de ciocârlii [1] Ideea lui Angel e destul de comică, și în alte timpuri m-ar face să râd, dar acum ea nu parvine a împrăștia melancolia în care m-a cufundat căldura atmosferei, melancolie ce se mărește la tot pasul, în auzul unui glas depărtat de păstor nomad, care cântă o complângere lungă și monotonă pe cuvintele imma, imma, malli, malli! (mama mea, soarta mea!). Pe la o oră după amiază începem a intra în munții Uadras, pe un drum presărat cu bolovani ca albia unui șuvoi de munte. Caii poticnesc urcându-se printre pietre și se răsuflă greu; noi ca și dânșii suferim de lipsa de aer și ne coacem în piele, căci acum ne găsim expuși și la focul soarelui și la fierbințeala pietrelor. Ni se pare în acest hăugaș stâncos că trecem prin o flacără nevăzută, dar în fine sosim la una din culmile dealului, și aici abordăm o pădure de măslini, de carubi, de lauri și de rodieri.. Un ufff! colosal iese din piepturile noastre. Fericire neașteptată, surpriză încântătoare!... Iată umbră drăgalașă, iată mușchi verde la tulpina copacilor, iată și un izvor! împăratul izvoarelor!... un pârâu întreg de apă rece și cristalină, ce curge din mijlocul unor stânci cu o clăbucire veselă și mult armonioasă. A descăleca, a ne repezi la izvor, a ne băga obrajii în apă e treabă de un minut; însă Hagi-Mustafa ne roagă să nu bem îndată, fiind încă prea înfierbântați. Urmăm sfatul lui; dar după câteva scurte momente ne punem a înghiți izvorul, servindu-ne drept pahar de o scoarță de plută găsită pe stâncă. Angel e însă de părere că apa-i mult mai bună când e sorbită cu gura din pârâu și râvnește botul cailor. După această adevărată orgie de apă, ne întindem pe mușchi, sub un măslin cu frunze smălțuite și dăm ordin dragomanului să ne aducă merindele... În fața noastră se ridică munți sălbatici, care se prăjesc la soare de la începutul lumii; iar alăture cu noi, pe coasta unei stânci, se mișcă un șarpe lung, pe care îl ochește de sus un vultur ce zboară în cercuri deasupra lui. Reptilul are pete negre și galbene; ochii lui aprinși strălucesc întocmai ca doi rubini și se îndreaptă când spre noi, când în aer către vultur. El pare că presimte un dublu pericol și se încordează, pregătindu-se de luptă. La vederea lui eu rămân fascinat, încremenit, înfiorat!... Fac această mărturisire fără nici o rușine, căci totdeauna șerpii, ca și lingușitorii sau alte animale târâtoare, mi-au produs o impresie de profund dezgust; Angel însă, în calitatea sa de englez fiind mai flegmatic, apucă degrabă șușaneua soldatului, se apropie de stâncă, chitește, trage... și reptilul, lovit de glonte la cap, se ridică drept ca o suliță, apoi cade mort și rămâne aninat de colțul unei pietre. Ali se repede în fugă, se acață pe stâncă întocmai ca o momiță, dar când să puie mâna pe trupul șarpelui, vulturul trece ca un fulger pe lângă el, îl lovește cu aripa și se depărtatează peste dealuri cu șarpele în plisc... Angel e furios contra hoțului înaripat ce i-a prădat vânatul, Ali plânge de ciudă, Hagi-Mustafa dă semne de mirare, iar eu, ținând parte Vulturului, mă pun la masă, adică mă așez turcește lângă proviziile grămădite pe mușchiul verde. O pâine albă, doi pui de găină rumeni, un cașcaval de Holanda și două butelci de Xeres compun un festin care ar seduce chiar pe vestitul mâncău Balthazar, dacă acest rege gastronom ar fi postit ca noi din faptul zilei până după amiază. Cu atât mai mult spectacolul ziselor obiecte de hrană atrage pe Angel cu o putere magnetică și-l face a uita și pe vultur, și pe șarpe, și pe toate celelalte animale de pe fața pământului... El vine, înhață un pui, destupă o butelcă și o pune la gură, zicând: -- All right!... în sănătatea șarpelui! Apoi se așează pe ospătat cu o poftă ce se comunică la toți. Nu se aude în curs de un cart de oră decât un clănțănit de măsele în mare activitate, și... proviziile dispar fără a fi urmate de vreun desert, precum se obișnuiește la mese mari. Ne rămâne însă cheful țigaretelor și murmurul veselitor al izvorului. În Africa nu poate fi mai dulce simfonie decât șoptirea apei!... Deci, lungiți pe spate, cu ochii rătăcind pe albastrul cerului, ne facem digestia, fumând tutun de Latakie și privind în aer spiralele fumului parfumat. -- Cum îți place traiul acest oriental? mă întreabă Angel. -- Îmi place de minune! Răcoarea umbrei și cântecul izvorului mă adorm, îi răspund căscând. -- Pe mine m-au și adormit! replică amicul meu cu glas trăgănat, și pe loc acel glas se schimbă într-un horăit răsunător. După o dulce odihnă, Hagi-Mustafa ne trezește și, caii fiind bine hrăniți, bine adăpați, plecăm la deal pe o cărare misterioasă ce șerpuiește printre copaci. Căldura e mare, lipsa de aer preface pădurea într-o baie turcească; dar încalte suntem feriți de săgetarea periculoasă a razelor soarelui, întâlnim mai multe caravane de cămile și mulți arabi încălecați pe măgari, însă observăm că bipezii au o aparență mai animală decât patrupezii. În fiecare din ei presimțim un dușman dispus a ne ataca, și dar, fără a ne răzleți unul de altul, continuăm drumul nostru cu mare luare-aminte și cu revolverele în mână. Trei ore întregi urcăm dealul în pasul cailor și, în sfârșit, sosim pe vârful lui, unde găsim o funda (caravan-serai). Această casă de adăpost consistă într-o curte pătrată și închisă cu ziduri nalte, văruite. Pe dinăuntru se înșiră galerii boltite de jur împrejur, iar lângă poartă câteva magazii întunecoase și încuiate cu uși tari. Ograda e destinată pentru dobitoace, galeriile pentru oameni și magaziile pentru mărfuri; însă magazii, ogradă și galerii sunt într-un grad de necurățenie atât de mare încât nu avem curajul a deveni măcar pentru un moment oaspeții fundăi. Toate soiurile de vermine foiesc în acest locaș de ospitalitate și așteaptă cu nerăbdare pe nenorociții călători, pentru ca să le facă o primire plină de dragoste și de usturime. Suntem deci obligați a ne decide sau să urmăm calea înainte până la Tetuan, sau să petrecem noaptea sub copaci alăture cu funda. Însă caii sunt obosiți și nu ne rămâne destul timp până la asfințitul soarelui pentru ca să ajungem la porțile acelui oraș. Ele se închid pe la șapte ore și, odată închise, nimeni nu mai poate să intre sau să iasă, păzitorii lor având obicei a le părăsi pe seama Profetului și a se duce la cafenea... Pentru adepții Islamului, Mohamed e un personaj foarte comod. El e însărcinat a îndeplini tot ce un mahometan dorește și tot ce lenea și fanatismul îl opresc de a face pentru sine sau pentru alții. Noi însă, necredincioșii, având mai puțină confiență în bunăvoința Profetului și neașteptând de la el serviciul de Oberkellner , ne alegem singuri locul unde o să petrecem noaptea. Un mare și frumos carub, ale cărui crengi compun o boltă minunată, ne primește la tulpina lui, pe un pat de mușchi molatic. Acolo întindem mantalele, așezăm sacii noștri de voiaj, cu destinare pentru ei de a ne servi de saltele și de perine. Hagi-Mustafa, soldatul și Ali se grupează aproape sub un măslin și adună vreascuri pentru foc, având de gând a veghea toată noaptea și a-și alunga somnul prin o serie neîntreruptă de cafele și de narghilele. Ei își examinează armele, reînnoiesc praful în tigăițele puștilor și ale pistoalelor, își șterg iataganele și ne îndeamnă să dormim liniștiți până a doua zi. Angel propune ca să dăm putere somnului! Deci începem a-l hrăni cu felii gustoase de rostbeaf rece, a-l îndulci cu o cutie de curmale și a-l adăpa cu vin de Xeres. Pe urmă în timp de o oră îi pregătim o ușoară mistuire prin o primblare plăcută împrejurul fundăi, scăldându-l în lumina amurgului și înveselindu-l cu imaginea salvării sale din ghearele milioanelor de jigănii mușcătoare și sugătoare ce se ațin la pândă în caravanserai. În sfârșit, mergem cu mulțumire în camera noastră , cameră fără pereți, în adevăr, dar curată, bine aerisită și foarte confortabilă, deși cam primitivă în soiul ei, deși cam expusă la vizite nocturne de șerpi, de arabi și de alte lighioi nu mai puțin displăcute. Acolo, rezemați pe coate, începem o lungă convorbire asupra o mie și unul de subiecte, atingându-le numai din treacăt, cu acea ușurință caracteristică a persoanelor care știu toate fără a ști nimic și, din vorbă în vorbă, abordăm în domeniul limbii arăpești. -- Am învățat pe de rost -- zice Angel -- mai multe cuvinte cu care am să mă fălesc în clubul meu din Londra și să câștig un renume de orientalist profund... ca unii din cunoscuții mei. -- Și eu-- îi răspund -- am făcut o mică provizie de vorbe curioase și grele de pronunțat, care ar putea servi la un joc favorit al copiilor din țara mea, joc ce se numește: frânturi de limbă . Așa, de exemplu: l'mra -- femeia, n'sa -- femeile, l'hobz -- pâinea, l'ma -- apa, l'hlib -- laptele, l'ham -- carnea, l'hmar -- măgarul, l'jmel -- cămila, jbel -- munte, j'ben -- cașcaval, ț'ben -- pai etc. Acum, dacă vrei, îți propun un rămășag. -- Care? -- Zece livre sterling dacă vei pronunța de trei ori de-a rândul repede și fără a greși fraza următoare: „Lmransalhobzlmalhliblhamlhmarljmeljbeljbențben" . Angel cearcă, dar îl apucă tusea și se oprește, zicând: -- Goddam! ai ales cuvinte care dau oftică; dar eu am deprins încalte fraze de care să mă pot servi în compania damelor. Așa, când voi întâlni o hurie din raiul lui Mohamed, fie chiar în saloanele din Londra, îi voi zice: -- Lella , doamnă, sau Benț, domnișoară, n'zișeba n'hăbâc, ești frumoasă, te iubesc. -- Eia n'țiașco lzuj, hai să facem amor împreună. -- Rac călbi, nafsi, ămri, ești inima mea, sufletul meu, viața mea. -- Andăc ras mziana, ai cap frumos -- aininzrăc, ochi albaștri -- fum enuar, gură de floare -- snen bid, dinți albi - șaar cal, păr negru. -- Rac sems, kmar, njium, ești soare, lună, stele. -- M'buz idâc, m'buz fumăc, m'buz ainâc, îți sărut mâinile, gurița, ochii. Pe lângă aceste fraze armonice, mai păstrez în arsenalul meu de seducere două versuri compuse de însuși Ali, ginerele lui Mohamed: Hateni amanțilla, Lella Mățcolișilla! Adică: iubește-mă, te rog, doamnă, și nu zice ba! Disertarea noastră limbistică ne aduce pe nesimțite într-o somnolență, care în răcoarea nopții, sub scânteierea stelelor, are o dulcime pătrunzătoare. Genele se apropie, dar până a nu se închide, zăresc prin ele jocul luminii focului pe frunzele copacilor și pe figurile păzitorilor noștri. Ei stau grupați împrejurul vreascurilor înflăcărate și foarte ades întorc capul pentru ca să examineze fundul întunecos al pădurii. Caii mai departe adorm încet pe picioare și apar în umbră cu proporții colosale. Din când în când răsună în apropiere țipătul misterios al unei păsări de noapte... Mpsaahir Iella! psaalhir sidi! Noapte bună, doamnă! noapte bună, domnule! 6 octombrie. -- Cine va putea să explice misterul formării visurilor și tainica lor corelație cu lumea exterioară?... Cine îmi va spune cum și pentru ce cornetul lui Angel, în dimineața de 6 oct., a jucat pentru mine rolul trompetei cerești la judecata cea de pe urmă? În faptul acestei zile memorabile, mă visam pe vârful unei coloane nalte cât jumătatea scării lui Iacob și care se găsea ridicată chiar în mijlocul văii Iosafatului. Priveam de jur împrejurul meu un ocean nemărginit de valuri omenești ce ieșeau din pământ în giulgiuri albe, creșteau și se înaintau spre coloană. Mișcarea lor, deși mișcare de umbre, producea un zgomot de furtună, dominat prin sunetul metalic al unei colosale trompete ascunse în cer... Deodată lumina se întunecă! Un vultur monstruos trecu în dreptul soarelui, se repezi către mine, mă lovi cu aripa și se depărtă în fundul orizontului. Atunci, cu o repejune amețitoare, începui a cădea, executând în văzduh o serie de tumbe pe notele fanfarei îngerești ce răsuna deasupra mea... Cad mereu, cad de-a vălătucul, fără a mă putea opri, nici de a pica, nici de a măsura cu ochii distanța ce mă despărțea de pământ, nici de a-mi închipui halul deplorabil în care o să mă găsesc, după ce m-oi zdrobi de vreo stâncă. În sfârșit, sosesc la capătul acelui voiaj aerian, deschid ochii speriat, și ce văd lângă mine?... Văd pe Angel sunând din cornet o tarantelă napolitană! Mai departe zăresc pe Hagi-Mustafa și pe soldatul pașei alergând pe după copaci, ca și când s-ar fi jucat de-a babaoarba și căutând un lucru pierdut. -- Ce este, Angel? întreb pe amicul meu. -- Nimic important, îmi răspunde el. Astă-noapte ne-au vizitat niște pickpockets arabi și au furat panerele cu provizii. -- Ce spui, frate?... și alta n-au furat?... au lăsat caii neatinși? -- Privește! iată bucefalii noștri în complet. Ei ne fac semn din urechi ca să profităm de răcoarea dimineții, pentru ca să ne continuăm voiajul. Mulțumiți de nobila discreție a hoților, care au binevoit a respecta caii și persoanele noastre, plecăm pân-a nu răsări soarele, mângâind pe Hagi-Mustafa, pe soldat și chiar pe Ali de rușinea ce au pățit... Sărmanii! au vegheat o mare parte a nopții; însă despre ziuă au fost învinși de somn și s-au lăsat , după cum zice românul. Tâlharii, pândaci, au profitat de somnul lor și acum ei beau vin de Xeres în sănătatea noastră și în ciuda Profetului... Să le fie de bine!... Ne depărtăm de funda și mai cu seamă de furnicarul ei, ca să ne urcăm pe vârful altui deal apropiat; iar când ajungem acolo, ne oprim extaziați de mărețul spectacol ce se prezintă admirării noastre. Soarele apare splendid, acoperind de o lumină feerică lanțul munților Uadras, valea desfășurată de la poalele lor până la orașul Tetuan, și în orizont marea albastră, mărginită de munții Spaniei. Verdeața codrilor, zidurile albe ale Tetuanului, stâncile roșii de pe creștetul dealurilor, albăstrimea cerului și a Mediteranei, toate contopindu-se în focul soarelui, produc un tablou de o rară frumusețe. Noi ne simțim uimiți și ne înclinăm cu smerenie dinaintea minunilor puterii creatoare; iar Hagi-Mustafa, soldatul și Ali cad în genunchi și cu fața la răsărit fac rugăciunea lor de dimineață. Angel, adânc impresionat, stă câteva minute în tăcere, apoi strigă cu glas puternic: „Orbi! orbi! și de trei ori orbi acei ce nu cred în Dumnezeu!" La Allah, illa Allah u M'hamed Rasul Allah! [2] exclamă totodată arabii noștri, sculându-se în picioare. Astfel, încântați de splendoarea panoramei, animați de o tainică mulțumire sufletească, plini de viață și de sănătate, reluăm calea spre Tetuan. Orașul strălucește în distanță de 5 ore și nu în zadar arabii îl numesc Țtaun, cuvânt sinonim de cochetă , căci el atrage de departe și te înșală prin efectul mirajului... Ne coborâm pe sub crengile unor măslini bătrâni, ale căror frunze au o culoare verdeînchisă, și întâlnim din nou șiruri de cămile încărcate cu teancuri grele. Nalte și flegmatice, ele sunt conduse de berberi cu picioarele goale până la genunchi, arămii, sprinteni și care necontenit scot pe gât țipete răgușite și sălbatice, sub cuvânt de a îndemna mahalii patrupezi. Aceștia însă pășesc liniștit, mișcând în cadență picioarele lor lungi și noduroase, iar ochii lor exprimă o mirare naivă... Pare că ei se întreabă în gândul lor pentru ce cornacii lor își dau atâta osteneală ca să imiteze răgetul măgarilor? Câteva femei, răzlețite printre caravane și învelite în feregele rupte, își ascund fețele îndată ce dau cu ochii de noi, și, după ce trec mai departe, ele întorc capul pentru ca să stupească pe urma noastră. O grațiozitate a sexului frumos din Maroc! Căldura și setea, sora ei, încep iar a face parte din cortegiul nostru; însăși foamea începe a ne aduce aminte că suntem lipsiți de provizii; dar geniul binevoitor care priveghează asupra noastră nu ne părăsește la nevoie. El ne scoate în cale pe un berber așezat la umbră cu un paner de poamă coarnă. Cumpărăm panerul atât pentru fericirea negustorului, cât și mai cu seamă pentru potolirea setei ce ne muncește. După o oră pomenitul geniu are bunătate a ne duce în prezența unei familii complete de englezi, care sunt ocupați a face dejun pe iarbă. E familia lui sir Arthur Isquare, ce vine de la Fez, capitala Marocului, și se compune de șase persoane; l) sir Arthur, 2) mistress Caroline (pronunță Carlain ), 3) două misses, fete mari și lungi, 4) doi John-Bull scurți, frații lor... toți îmbrăcați curat, spălați, pieptănați, ca și când ar fi ieșiți acum din cabinetele lor de toaletă; și însă! ... de opt zile sunt pe drum. Douăzeci de soldați aleși îi întovărășesc, având ordin de la sultanul ca să-i apere de orice pericol, să le procure orice ar dori; căci la caz contrar îi așteaptă o descăpățânare generală!... și aceasta, pentru că sir Arthur Isquare este consulul grațioasei sale maiestăți, regina Engliterei, pentru că mistress Carlain este soția consulului și pentru că cele două misses și cu frații lor sunt copiii consulului și ai consulesei. Cel mai puternic talisman pentru un european în imperiul Marocului este de a fi inghiliz . Amabila familie, cum ne vede și recunoaște în noi gentlemeni europeni, ne primește cu vii demonstrări de bucurie și ne invită a lua parte la dejun. Noi, fără a mai aștepta o a doua invitare, ne așezăm alăture cu tinerele misses și dăm ordin lui Hagi-Mustafa ca să aducă panerul cu poamă pentru desert. Mulțumire nespusă!... Copilele, demne fiici ale Evei, se aruncă asupra panerului cu sperare de a găsi mere , dar negăsind decât struguri, se mângâie râzând cu bobițele lor aurite. În sfârșit, după un ospăț foarte confortabil și după ceaiul final luat în porcelane chineze (ceai în codrii Africii!), ne depărtam, preschimbând cărțile noastre de vizită și dându-ne rendez-vous la Nagazaki, în Iapon, unde sir Arthur Isquare a fost numit consul de curând. Până a nu pleca însă, Angel intonează pe cornet imnul național englez: God save the queen! și familia întreagă îl acompaniază din gură cu entuziasm. Arabii însă cred că au nebunit! Astfel, restaurați și recunoscători geniului nostru protector, coborâm vesel munții Uadras. Apropiindu-ne de vale, auzim dincolo de un colnic ce ne mai desparte de ea un zgomot mare de răcnete, de tropote și de împușcături!... Într-o fugă parvenim pe creștetul colnicului și de aici asistăm la o fantezie executată de vro sută de arabi încălecați pe ageri armăsari. Hagi-Mustafa ne spune că e un gum de buidiri, locuitori din munții ce se înalță în dreapta noastră. Arabii, înveliți în burnusuri albe de lână, sunt împărțiți în două cete, care se izbesc una în contra alteia în repejunea cailor, se chitesc din fugă cu șușanele lungi, trag, se depărtează, încărcând din nou armele lor, fără a se opri; apoi se întorc de iau parte la acest simulacru de război. Unii învârtesc șușanelele pe deasupra capului, scoțând din gât chiote furioase și dau foc printre urechile cailor; alții, simulând o goană din partea dușmanilor, se culcă pe coarda armăsarilor și așa plecați, împușcă în urma lor; alții, mai dibaci, aruncă armele lor înainte ca niște djeriduri și, aninându-se cu mâna stângă de coamă, se pleacă până la pământ de le culeg de jos... Nimic mai curios, mai interesant, mai bărbătesc decât acest joc războinic. Nimic mai pitoresc decât alergarea cailor înspumați, fâlfâirea burnuselor în văzduh, lucirea armelor în focul soarelui. Nimic mai sălbatic, mai înfiorător decât răcnetele luptătorilor, scârșnirea dinților și încruntarea ochilor în acel amestec de oameni îndrăzneți și de falnici armăsari! Angel nu-și poate stăpâni entuziasmul și găsește apropo să sune o arie militară... Pe loc zece arabi, detașându-se din gum, se reped spre noi, ne înconjoară și ne poruncesc să mergem cu dânșii. În zadar Hagi-Mustafa și soldatul intervin, cercând a le explica în gura mare că suntem inghilizi... etc., trebuie să ne supunem voinței buidirilor!... Ne supunem dar fără mai multă împrotivire și, coborând colnicul, ne ducem la un cort de pâslă, unde se află șeicul, adică șeful gumului... O! surpriză neașteptată! Șeicul este însuși Hagi-Ab-el-Rahman-Lahlo, tovarășul nostru de călătorie dintre Marsilia și Gibraltar, pe corabia căpitanului Campbel! El se bucură văzându-ne, pune mâna la piept și la cap, ne primește cu formula orientală de bună sosire și ne invită lângă dânsul. Abia am reușit a ne cruci picioarele, așezându-ne pe covor, și îndată cortul se umple de arabii cei mai însemnați din acest gum. Ei ne privesc pe noi cu demnitate, noi pe dânșii cu admirare; căci unii au figuri foarte expresive și ochi de vulturi. Ni se aduc cafele și narghilele, apoi un harbuz mare și roș ca sângele, care se împarte între toți, și, în sfârșit, după o jumătate de oră ne este permis a părăsi cortul; însă pân-a nu ne despărți, Hagi-Ab-elRahman-Lahlo, voind să ne dea o probă de învățătură și de stimă, scrie în portofoliul meu numele lui cu litere arabe. Eu îi fac prezent o călimară de voiaj și o duzină de condeie de metal aurit, care îi produc o nespusă mulțumire, căci șeicul este poet. Ieșind în câmp, Hagi-Ab-el-Rahman-Lahlo dă ordin să-i aducă armăsarul favorit, El Rbâa, un fugar de patru ani, subțirel în picioare, negru la păr, cu nările largi și trandafirii, cu ochii inteligenți, cu urechi mici, o minune demnă de a fi expusă într-un salon, sub glob de cristal, pe un cămin de marmură. Atât e de frumos că nu ne putem sătura de a-l admira; iar șeicul mândru, netezindu-și barba, începe a declama cu emfază următoarea poezie compusă de dânsul și pe care ne-o traduce dragomanul nostru: EL RBÂA [3] (Calul de patru ani) Ah! a încăleca un rbâa și a-l repezi la fugă Și a se răzbuna înainte de a dispare! A încăleca un rbâa și a-l strânge cu genunchii, Și a strânge frâu-n mână, și a cerca adresa lui, Și a vedea toate cetele adunate la un singur cuvânt, Din Modenia până la Barka!... Un rbâa care-și schimbă părul Și zboară cu zborul păsării de frunte!.. Și a vedea pușca plină strălucind, a auzi zânghetul săbiilor, A vedea pe cei ce și-au pierdut averile regăsindu-și averile!... Un rbâa ce nu știe nimic, Care nu știe ce este obstacolul... Și a vedea revenind libertatea de altădată Și a zvârli scorpia la câini! Un rbâa înșeuat, Care să fugă cu fuga unei gazele, Și să ardă în dorul de a măsura spațiul pe pământ! Tatăl său e din plaiul Tellului, și mumă-sa e Zerka!! Un rbâa viclean ca o vulpe, Care să știe a-și prinde prada cum înhață câinele carnea! Care să treacă peste ziduri ca o ghiulea Izbită de un tun încărcat cu o oca de praf!... Un rbâa din Maui, Care să zboare zborul vulturului cu gheare albastre, Care în puterea alergării să-și sfarme potcoavele! Și să facă a sări scântei din izvorul lor! Răsară fulgerul din izvorul său!... Din țara Barka până la munții Targuna, Curgă ploi de potop pe pământul îngrozit, Și cine a semănat o ură, culeagă o sută!... În vreme ce șeicul declamă acest imn, ceilalți arabi stau pemprejurul calului, îl netezesc pe coapsă, îl dezmiardă ca pe un copil, și nobilul animal răspunde prin vesele nechezuri... Pentru un arab nu e nimic pe lume mai prețios decât un cal bun și frumos. El trăiește cu dânsul în adevărată frăție, îl ține sub cortul lui ca pe un membru al familiei sale și împarte cu el hrana și apa. Arabul judecă pe om după tovarășul lui. Arabul zice: „Arată-mi calul tău ca să-ți spun cine ești tu!", precum francezul zice „Dis-moi qui tu hantes, je te dirai qui tu es" . Proverbul arab e mult mai caracteristic, mult mai poetic decât cel francez. În sfârșit, ne luăm adio de la Hagi-Ab-el-Rahman-Lahlo, și la trei ore după amiază ajungem la malul unui râu numit Busfella, pe care se zidește acum un pod de piatră și cărămidă foarte curios. Boltele lui nu sunt rotunde ca acele din Europa, ci în formă de litera V răsturnată cu unghiul în sus și se reazemă pe picioare masive, ornate cu coloane. La mijlocul lui, acest pod se ridică întocmai ca o spinare de cămilă pentru înlesnirea curgerii apelor în lunile de ploaie. Vreo patruzeci de arabi lucrează la el sub arșița soarelui, jumătate goi și băgați în apă până la genunchi. Ei râd, grăiesc ca niște surzi și fac un zgomot straniu ce seamănă de departe cu lătratul unei claie de dulăi. Caii noștri apucă prin râu și se opresc în mijlocul lui ca să se adape. Mulțumirea lor se traduce prin sforăiri de nări și mai ales prin o tendință vederată de a se culca în apă cu călăreți cu tot, dar îi oprim de a-și împlini pofta și ieșim la celalt mal. Aici mă întâmpină un negru nalt, gros, spătos, păros, cumplit de urâcios, care îmi cere tohan, tutun, apoi îmi mulțumește rânjindu-se grozav și sărind ca un orangutan. Drumul nostru se dirige pe malul stâng al acestui râu, lăsând în dreapta Munții Buidirilor, îmbrăcați cu păduri și coronați cu stânci. Pe coastele lor câteva sate albesc ca niște grămezi de marmură; iar câmpia ce ne desparte de ei, arsă, pustie, lipsită de vietăți, are un aspect trist și monoton. Și însă! ar putea deveni o vale verde și fertilă sub mâna unei colonii de agricultori harnici. Arabii se mulțumesc a cultiva numai puțin păpușoi, ovăs și bob, după metodul cel mai primitiv. În sfârșit, ne apropiem de Țtaun; pe la 5 ore, ocolind satul Samsa, pierdut între grădini la poalele unor stânci roșii, trecem de-a lungul unui apăduc ruinat, ce varsă o coloana de apă în mijlocul drumului, și sosim la zidurile orașului. Intrăm în el pe o poartă largă, la care stau de pază cinci soldați adormiți, și ne îndreptăm către o a doua poartă, pe un drum rău pavat ce șovăiește intre ziduri și o livadă de aguzi. Iată-ne acum pe o piață colburoasă, înconjurată cu pereți nalți, văruiți și borteliți, ici-cole, de ferestre cu gratii de fier. S-ar crede cineva în ograda unor temniți mizerabile! În dreapta se înșiră vreo douăzeci de bolți întunecate, unde arabii făuresc arme. Goi până la brâu, ei apar ca niște ciclopi în mijlocul scânteilor ce sar de sub ciocanul lor. În fundul pieței se deschid alte două porți, una în partea orașului locuit de mahometani și cealaltă în mahalaua evreilor, soi de ghetto misterios, ce formează un oraș întreg și separat; căci el adăpostește peste 4 000 de suflete. Creștinilor nu le este permis a trece noaptea în foburgul arăpesc; ei sunt dar obligați a se refugia în acel evreiesc; prin urmare, ne ducem în ghetto la casa lui Solomon Nahon, care servă de locantă. Trecem pe o stradă înghesuită de lume, adică de jidani nespălați și stremțeroși, care fabrică șireturi de mătase, ceaprazuri sau broderii de fir pe piele de Maroc. Ei își întrerup lucrul la vederea noastră, aleargă din toate părțile, ne înconjoară și ne propun diverse obiecte de vândut. Cei mai îndrăzneți opresc caii noștri, ne sărută genunchii, rugându-ne să nu cumpărăm de la alții, ci numai de la ei. Înghesuiala devine prea mare, dar e curând împrăștiată de gârbaciul soldatului, și astfel descălecăm la pragul ușii lui Nahon. Aici ne despărțim cu destulă regretare de tovarășii noștri HagiMustafa, soldatul și Ali, care, fiind plătiți bine și bine tratați, ne adresară urări de fericire, dorindu-ne mai cu seamă favoarea de a bea cafea pe ceea lume în sala de Selam a profetului Mahomed. Solomon Nahon, evreu cunoscut în tot imperiul Marocului, om de o fizionomie plăcută și demnă, lucru rar printre coborâtorii lui Avraam, ne introduce cu ceremonie în casa lui. După ce ne afundăm într-un pasaj întunecos, ieșim deodată într-o curte luminată, plăcuită cu mozaic de faianță și înconjurată de camere fără ferestre. Nevasta lui Nahon ne primește cu măgulitoare complimente de bună sosire, apoi dă ordin unei june servitoare să ne ducă în apartamentul destinat pentru călătorii de înaltă distingere . Apartamentul însă se compune numai de o singură cameră, situată la rândul de sus, și se deschide pe o galerie ce dominează ograda. Străinul asistă astfel vrând-nevrând, la toate ocupațiile patriarhale ale familiei lui Nahon și fără osteneală poate să facă un studiu etnografic, comparând traiul evreilor actuali cu acel antic. De-abia instalați, ni se aduce prânzul compus de ciorbă de găină, de găină cu orez, de găină cu nohot și de găină friptă, patru găini scăpate negreșit din corabia lui Noe, judecându-le după vârsta lor. Noi ne luptăm cu ele în puterea dinților, și pentru a le mistui, ne ocupăm cu descifrarea unor autografe curioase dintr-un album expus pe o măsuță maurescă. În el călătorii înscriu numele lor, precum și diversele lor impresii. Iată câteva din ele: „Dacă Halimaua pomenește de somptuozitatea festinelor orientale, noi declarăm că am aflat acea somptuozitate în locanta jupânului Solomon Nahon". „Dnul August B. recomandă mai cu deosebire adevăraților gastronomi oarecare ciorbă de pui, al cărei suvenir îi va fi totdeauna plăcut și scump !" „Dnul Coquauz mărturisește că în această locantă nu a fost despoiat așa precum spera să fie în casa unui adorator al vițelului de aur!" -- „Dnii C. și X. găsesc că juna servitoare, Clara, e grăsuță, frumușică, albă și melancolică. Ea-i logodită cu un portughez refugiat la Tetuan, căci Clara e creștină. Cununia ei se află întârziată din cauza lipsei de 50 franci pentru completarea zestrei sale. Dnii C. și X. o recomandă generozității călătorilor, mai cu seamă că ea posedă un glas foarte armonios și cunoaște multe cântece arabe, portugheze și chiar ebraice..." Etc., etc., etc. Această de pe urmă notiță atrage atenția noastră, și fiindcă suntem cam osteniți, ne decidem a lăsa pe a doua zi vizitarea orașului și a petrece seara la locantă. Soarele asfințise, părăsind cerul în stăpânirea lunii. Jumătatea ogrăzii e pierdută în umbră și jumătate acoperită de o palidă lumină. Familia lui Nahon, culcată pe rogojini, se bucură de răcoarea nopții în față cu galeria noastră. Orașul pare adormit, nici o lătrare de câine și nici un țipăt de om nu se aude în vecinătate sau în depărtare. Deci gentila Clara, rugată de noi, își aduce o ghiumbre, se pune pe un covor în galerie și ne încântă până la miezul nopții cu glasul ei melodios... 7 octombrie. -- Logodnicul Clarei se numește don Pedro Camoens y Guypuscoa și pretinde că se coboară din familia marelui poet al Portugaliei, nemuritorul autor al Luziadelor. Genealogia lui poate să fie cam problematică, dar ceea ce este necontestabil e că don Pedro s-a coborât din înălțimea familiei sale până la Presidio de la Ceuta [4] unde a fost închis timp de doi ani și de unde a scăpat cu cinci alți nobili cabaleros, ucigași de meserie. Viața lui e un adevărat roman, o odisee plină de întâmplări extraordinare, de pericole, de lupte și de mizerii, și însă el nu are mai mult de 30 de ani!... Oacheș, de o fizionomie energică, bine proporționat, ager la minte, meșter la vorbă, lui nu i-a fost greu de a captiva inima Clarei, și Clara, orfană din copilărie, sătulă a trăi printre evrei, s-a grăbit să-i dea toată dragostea ei. În sperare de a deveni dona Camoens y Guypuscoa. Cununia lor se va celebra în curând și poate că din această însoțire vor răsări mlădițe mai demne de numele ce vor moșteni. Don Pedro ne propune să fie ciceronul nostru în orașul Tetuan; noi îl acceptăm cu mulțumire, deși suntem informați prin Solomon Nahon că el ar avea pe cuget moartea unui vameș din Cadix, care cercase a contraria obiceiurile sale de contrabandist. Însă asemene crime nu sunt considerate ca fapte infamante în fericitele țări ale Portugaliei și ale Spaniei, și încă mai puțin pe țărmurile Africii. Don Pedro apare în ochii noștri ca o victimă interesantă a soartei, și numele ce-l poartă îl acoperă de un prestigiu care pledează puternic în favoarea lui. Astfel păzitorul palatului Alhambra din Grenada este un condamnat pe viață la muncile publice!... iarăși o victimă a asprimii legilor!... însă opinia publică l-a disculpat de mult, căci el n-a ucis decât un simplu gendarm! Considerația de care se bucură acest asasin l-a ridicat la postul onorabil de păzitor al Alhambrei. El conduce pe vizitator printre minunile acestui palat feeric, și, grație amabilității lui, fiecare străin poate să dezlipească din perete câte o placă de făianță vopsită și să comită astfel un act de vandalism pentru cinci franci. Deci, întovărășiți de don Pedro, mergem să îndeplinim datoria noastră de turiști. Dintâi începem cu foburgul evreiesc traversat de străzi pavate și drepte, însă foarte gunoioase. Casele sunt cu două rânduri, judecându-le după înălțimea pereților, dar fațadele lor sau, mai bine zicând, dosurile lor (căci ele par că întorc dosul la străzi) nu arată decât ziduri goale, văruite și sluțite prin ferestruici cu gratii de fier. Pe laturile lor se deschid niște bizunii strâmte și întunecoase, sub nume de dughene, iar pe deasupra, din distanță în distanță, se văd suspendate în văzduh arcade de piatră pentru întărirea pereților. Peste 4 000 de evrei locuiesc și se plodesc în acest ghetto, dominați zi și noapte de groaza arabilor, umiliți sub disprețul lor și deznaturați prin superstițiile ridicole ale unui fanatism secular. Ei sunt tolerați numai ziua să circuleze afară din furnicarul lor; iar cum asfințește soarele, sărmanii! sunt închiși ca niște vite în ocol. Un arab, ce poartă numele de Ihâd-Capu-Bașa, se aține pe pragul ghettoului, și la un semnal dat prin o descărcătură de tun, el întoarce cheia în broască... Evreimea-i întemnițată până a doua zi! Partea orașului ce aparține arabilor se compune de străzi înguste, încâlcite și tot așa de neîngrijite ca și acele din ghetto. Poporimea însă, în număr de 10 000, are o înfățișare mai puțin sălbatică decât acea din Tanger; căci Tetuanul e mai mare, mai industrial și mai comercial. În el se fabrică arme scumpe, mătăsării, obiecte de piele galbenă și roșie, cunoscută în Europa sub numele de marochin, cusuturi măiestre de fir pe catifea, mozaicuri de farfurie, lăzi de lemn zugrăvite, etajere cu colonete subțiri, destul de artistic lucrate, pălării mari de paie pentru arabii dinăuntrul Africii... etc. Prin urmare, bazarul e plin de mărfuri variate și are cu ce să îndestuleze curiozitatea vizitatorilor. Angel e încântat! el ar vrea să cumpere tot bazarul; și în adevăr își golește punga pe tapeturi, pe babuși, pe iatagane, pe narghilele arabe, pe teasuri de aramă cizelate cu arabescuri minunate... formând astfel un teanc colosal pe umerii lui don Pedro... Însă obiectul care îl transportă de bucurie este o mână mică de fildeș, cu unghiile fine și aninată de o vargă de abanos. Acest obiect de artă, sculptat cu multă măiestrie, are o menire stranie, dar cu totul orientală, și Angel speră că va obține mare succes în Londra... Arabii îl întrebuințează pentru ca să-și scarpine spinarea! După bazar, curiozitățile cele mai importante sunt pașa și Kasba, saraiul lui. Don Pedro ne duce prin un soi de labirint de hudițe și ne dă de știre că toți străinii sunt obligați de a se prezenta și a se închina dinaintea pașei... Bucuros! Angel și eu suntem nerăbdători de a vedea fața lui Hagi-Ahmet-el-Hedet, favoritul sultanului de Maroc, acestui puternic subtiran, care face a tremura necontenit 15 000 de oameni, locuitorii Tetuanului. Sosim în curând la o casă mare fără ferestre și cu totul lipsită de orice aparență de palat. Poarta ei se deschide sub o boltă mobilată cu laițe de piatră, în față cu o bizunie misterioasă de zaraf, ce se tupilă peste drum ca un cuib de fiară pânditoare. Câțiva soldați, purtând pe cap fesuri nalte și în mână nevre groase de bou, stau lungiți pe rogojini de-a lungul pereților Kasbei! Don Pedro, văzând mirarea noastră, ne dă următoarele explicări: fiecare împricinat din Tetuan sau de primprejur se găsește expus într-o paranteză formată pe de o parte de ghearele zarafului și pe cealaltă parte de gârbacele soldaților. El e ținut a se prezenta pașei cu mâna plină; prin urmare, trebuie mai întâi să treacă prin bizunia lui Ben-Aali, bancherul autorității; căci la caz contrar e sigur de a simți nevrele sale puse în contact cu acele de bou... Iată cum se aplică dreptatea în orașele imperiului Marocului. Metodul e simplu, franc, productiv; el ar putea fi adoptat și aiure! Astăzi e tocmai zi de târg pentru pașa , după expresia pitorească a lui don Pedro; adică astăzi favoritul sultanului ține taraba dreptății deschisă!... și în adevăr găsim pe Hagi-Ahmet-el-Hedet tronând sub bolta porții saraiului. El șade turcește pe o laiță, cu mâna stângă jucând metanii și cu dreapta scărpinându-și tălpile goale... Lângă dânsul stă ghemuit un bătrân ce scrie teșcherele pe genunchi, după maniera orientală, și mai departe se ține drept un negru colosal, buzat, cu ochi albi și cu sabia în mână. Hagi-Ahmet-el-Hedet pare a avea peste 50 de ani. Smolit, zbârcit și gârbovit, el se bucură de o asemănare perfectă cu lăieșii din Moldova; iar când grăiește în limba lui, el imitează în perfecție lătratul unui șacal. Noi ne închinăm lui, deși în gândul meu îl tratez de cioroi, și el, zâmbind grațios cu o rânjire de hienă, ne întreabă spaniolește: ce căutăm în Africa? Don Pedro răspunde pentru noi că suntem nobili englezi care am venit la Tetuan în primblare. -- În primblare? fără nici o afacere de negoț? replică pașa, țintind asupra noastră niște ochi mărunți, dar vicleni. -- Fără! zice don Pedro. Pașa, cuprins de mirare, scoate pe gât o exclamare răsucită, se întoarce către bătrânul de alături și îi spune câteva cuvinte clănțănitoare. Chetibul ne privește puțin cu dispreț, ridică din umeri și se apucă de scris teșcherele. Apoi Hagi-Ahmet-el-Hedet întreabă dacă ducem lipsă de apă în țara noastră. -- Din contra, răspunde ciceronul, acolo sunt râuri mari, pâraie vii, fântâni, cișmele și vin mult. -- La Allah! ei au apă la dânșii, apă cu îndestulare, și ei vin la noi, în țara setei! Mari nebuni! După acest compliment, suntem invitați să-i vizităm palatul și dați pe seama negrului celui buzat, cu ochii albi și cu sabia goală. Trecem dar pe sub poartă și intrăm înăuntru, adică într-o curte încadrată de galerii cu coloane foarte curioase, fiind ele îmbrăcate în mozaicuri de faiență. În mijlocul curții o fântână cu apă tulbure, comoara Kasbei! Ne suim la rândul de sus și parcurăm mai multe camere spațioase, dar goale și fără nici un ornament. Tot pare pustiu! Sub galerii însă vro 20 de jidani încarcă în lăzi mari prezenturile ce pașa este îndatorit a trimite pe tot anul sultanului la Fez, prezenturi luate gratis din foburgul evreilor. Negrul cel buzat, cu ochii albi și cu sabia tot goală, ne coboară în fine pe o scară misterioasă, în grădina saraiului. Nouă decepție! În loc de iarbă, prund și nisip fierbinte; în loc de copaci, stâlpi de lemn boiți roș și destinați pentru un cort... Mă înșel... Un singur copăcel de iasomie zace trist ca un ofticos însetat pe ruinele unui bazin fără apă. El mai are două flori veștede, pe care negrul cel buzat etc. le rupe și ni le prezintă cerând bacșiș cu un aer amenințător. „Oare preumblatu-s-a vreodată în această grădină una din acele cadâne frumoase, care devin hurii pe ceea lume? Oare scăldatu-s-a în acest bazin vreo fiică a Orientului, luminând cristalul apei cu albimea formelor sale rotunde? Oare acest mic arbor de iasomie fost-a martorul unor visuri de amor în tăcerea nopților, sub razele melancolice ale lunii? Oare petrecutu-s-a vreo dramă sângeroasă în sânul acestor ziduri părăsite?" etc. Aceste întrebări ce ne adresăm unul altuia, Angel și eu, sunt întrerupte deodată prin niște țipete de usturime ce răsună la poartă. Ne grăbim a ieși din grădină și vedem în mijlocul străzii pe un nenorocit evreu, lungit la pământ și măsurat de-a lungul spinării cu patru nevre de bou. Sărmanul! Uitase de a trece prin bizunia zarafului, până a nu se ar[...]n ochii pașei!... Pașa râdea... și sorbea cafea! Ne depărtăm în grabă de acest spectacol înfiorător... pentru ca să dăm peste altul și mai crunt! În vecinătatea Kasbei este un loc sterp unde se opresc caravanele ce vin de la Fez, plin de gunoiuri, de stârvuri și de câini. Atmosfera e împuțită de miasme fetide și conține germenii tuturor boalelor ciumașe... Având a trece pe laturea acelei piețe, pentru ca să mergem în partea nordică a orașului, zărim în mijlocul ei patru pari nalți, purtând fiecare în vârful lui câte un cap de om. O potaie de câini sta împrejurul parilor și privea cu poftă la acele capete sângeroase; unii urlau, alții săreau pe pari și alții lingeau nisipul în care erau înfipți! O rece înfiorare se strecura prin sânul nostru la această grețoasă priveliște... Fugim îngroziți departe de acest loc blestemat și aflăm de la don Pedro că descăpățânații au fost niște hoți vajnici din munții Uadras. Ei uciseseră, cu 15 zile mai înainte, pe doi neguțitori portughezi, care călătoreau fără a fi întovărășiți de soldați. Cine știe dacă cei trei arabi care ne-au întâmpinat la izvorul Cămilelor nu făceau parte din banda hoților prinși și executați? În urma acestor impresii, Angel și eu ne simțim dezgustați de Tetuan, sătui de Africa și decidem a ne întoarce în Europa cât mai curând; însă aflăm de la ciceronul nostru că de-abia peste 12 zile are să treacă un vapor pe lângă țărmul unde ne găsim. Angel, furios de a fi obligat a prelungi atât de mult șederea lui între arabi și evrei, întreabă pe don Pedro dacă nu este de vândut vreo barcă, fiind decis a trece canalul Gibraltarului chiar și într-o pirogă de sălbatici. Propunere extravagantă, la care înțeleptul portughez răspunde că este o felucă a unui amic al lui, căpitanul Andrea Spadacelli, care o să plece a treia zi către țărmurile Spaniei și ne îndeamnă a ne înțelege cu dânsul. Acceptăm! Și după ce înserează, ne ducem prin străzile întunecoase ale ghettoului la locuința căpitanului. Locuința lui e într-o hrubă subterană, care seamănă cu un gârlici de pivniță părăsită! Împrejurul unei mese încărcate cu pahare ciocârtite și cu butelci deșarte, la lumina unei lămpi care răspândește mai mult fum decât raze și în umezeala puturoasă a acelei bolți, cinci oameni stau pe scaune desperecheate... zic oameni, pentru ca să nu zic bandiți. Unul e spaniol, unul din insulele Baleare, unul maltez, unul de la Zanta, și căpitanul genovez; însă toți au întipărită pe fețele lor acea expresie de vântură-lume, de spânzurați scăpați din ștreang, care sunt veșnic în luptă cu legile omenirii; ei formează un grup pitoresc și de multă originalitate pentru un pictor; însă pentru noi, care nu știm a desena măcar un simplu nas, fără a-i da forma unei cazmale, ei apar în ochii noștri ca niște bolnavi ce pătimesc de nostalgia crimei. Căpitanul Spadacelli, a cărui figură ascuțită seamănă cu o bardă, intră la învoială cu noi și ne închiriază feluca, deși a mai închiriat-o cu o zi mai înainte unei familii de evrei. Apoi ne cere arvună, promițându-ne că va pleca negreșit a treia zi, pe orice timp, fie marea liniștită sau furtunoasă. Deci mulțumiți de această tocmeală, ne grăbim a părăsi bârlogul căpitanului și ne întoarcem la locantă. Grațioasa Clara ne aștepta în galerie. O rugăm să ne mai cânte ce-a ști, pentru ca să împrăștie cu glasul ei impresiile triste ce am cules în vizitarea orașului, și ea, scoțând acorduri sonore din ghiumbrea, cântă următoarele poezii arabe: HAAB ENNȚA AMORUL UNEI FEMEI Haab ennța mtel el Gamra Amorul femeii e ca luna, Tobah'a ibât șâghi. Cine-o urmărește adoarme ostenit. La ghers fihî tamra E un copăcel care nu produce curmale; La aďn tidjri suaghi. E un izvor care nu formează pârâu. Djrâli bahal dhib aâmra S-a întâmplat cu mine ca șacalului de Amra, Atșan lu met baghi! Însetat și mort de sete! EL HABB AMORUL El Habb la uaș bes sif, Amorul nu se câștigă prin sabie, La uași bel ghanzeria. Nu se câștigă prin viclenie. Khiar el habb idji îl el kif Cel mai bun amor vine din capriciu. Letnin îl ferd nia. Amândoi au aceeași soartă! CÂNTEC Compus de o tânără fată din neamul Metelilor, al cărei iubit fusese ucis într-o razzie. Ia khil selem baș rahukhtuli ? O! cavaleri ce reveniți teferi ! Cum îmi reveniți? Bâma udju tghiblu, Gululi? Cu ce obraz vă prezentați mie ? Răspundeți. Fikumș' men'hô Nîui? Este vreunul printre voi care să voiască a mă răzbuna? Fikumș' men'hô ierkeb eddernaui ? Este vreunul printre voi care să știe a pune piciorul în scară? Fikums' men'hô sedr'hô îl rețas ilauri Este vreunul printre voi al cărui piept să respingă gloanțele? Seddekt îlih habbi u uțuli ? Aceluia voi prodiga amorul și sărutările mele. 8 octombrie. -- Zi de odihnă, consacrată corespondenței. Angel scrie următoarea circulară în mai multe exemplare, destinate amicilor lui din Englitera: „Poimâine plec din Tetuan. Un căpitan de felucă, anume Spadacelli, fost pirat de meserie, s-a tocmit cu mine ca să mă ducă la Gibraltar. Dacă, din întâmplare, el m-ar ucide, sau dacă mă voi îneca în canalul ce desparte Europa de Africa, cred că ai da o probă de mare istețime de spirit neașteptându-mă în zadar... Amicul tău SHERRY ANGEL" -- Cărui curier ai de gând să încredințezi aceste circulare? îl întreb... căci serviciul poștal nu este încă organizat în imperiul Marocului. -- Am de gând să le țin în portofoliu până la Gibraltar!... îmi răspunde amicul meu cu sânge rece. -- Minunată idee! Răspunsul tău naiv îmi aduce aminte de un răvaș trimis de la Moldova în Franța, cu adresa: Fiului meu iubit... la Paris!... Peste o lună se prezintă un tânăr la biroul poștei și zice împiegatului francez: Domnule, nu cumva a venit o scrisoare de la tatăl meu? -- Cum nu!? răspunse împiegatul râzând: Numai părintele unui fiu ca d-ta a putut fi în stare să-ti scrie sub o asemenea adresă. Iată răvașul! Angel râde cu hohot, după obiceiul lui, încât sperie copiii lui Nahon, apoi replică: -- Altă naivitate!... În anul 1846 plecasem din Englitera, fără a spune părinților mei în care parte a lumii voiam să călătoresc. Având un mare interes de a sta două luni de zile în Veneția și a face ca să mi se piardă urma, vorbisem cu fratele meu, ce se afla în Paris, să vestească amicilor noștri că eu aș fi dus în Egipt; iar în privința corespondenței, ne pusesem la cale împreună ca să-i trimit lui scrisorile mele cu data din Alexandria sau din Cairo. Fratele meu avea a le expedia apoi la Londra părintelui meu, ca scrisori aduse de un călător sosit din Egipt... Astfel s-a și urmat; însă închipuiește-ți mirarea mea primind deodată chiar în Veneția răspunsurile tatălui meu!... Ele începeau așa: Am citit cu bucurie răvașele tale din Cairo, scrise în Veneția etc. Un amic al său mă întâlnise într-o zi pe Rialto și îl înștiințase de prezența mea incognito în Veneția! -- Altă istorie! adaug eu; însă aceasta are ceva miraculos, în care hazardul joacă un rol extraordinar!... La anul 1838 un amic al meu, venit de curând la Paris ca să-și facă studiile, îmi zice într-o dimineață de toamnă: -- Plec mâine la America. Eu, crezând că glumește, îi răspund: călătorie bună! -- Să-mi scrii, adaugă el. -- Bucuros, dar cum și unde? -- Prin poștă și în America... adio! Și în adevăr el plecă a doua zi... Trei luni în urmă, făcând cunoștință cu un căpitan de corabie, dnul Langlois, care avea a se duce la Filadelfia, îl întrebai dacă voiește a se însărcina cu un răvaș. Căpitanul primi și, râzând, b[...]n buzunar scrisoarea mea adresată: Domnului Eugenie Alk... În America! După un an, găsindu-mă la Iași, văd pe amicul meu dând busta în camera mea. El îmi sare în brațe, strigând: „Am primit-o!" -- Ce ai primit? -- Scrisoarea ta... Iat-o! Iau răvașul și constat c[...]ntocmai acel încredințat căpitanului Langlois. Mirarea mea nu se poate exprima. -- Dar cum s-a întâmplat de ți-a căzut la mână această scrisoare fără adresă, în fundul lumii? -- Iată cum! răspunde Alk... așezându-se pe canapea: După multe alergări prin Statele Unite, ajunsesem la Filadelfia și în timp de șase săptămâni mă duceam în toate zilele la poștă ca să caut scrisori, deși nu așteptam nimic; c[...]n străinătate dorul de a primi vești de acasă devine o monomanie. În toate zilele mă întâlneam dinaintea biroului cu un necunoscut care, ca și mine, căuta în zădar răvașe din Europa. Decepția noastră comună fu un motiv natural de a face cunoștință împreună și de a ne plânge de neglijența amicilor noștri. -- De unde aștepți d-ta scrisori?... mă întreabă într-o zi acest străin, ieșind cu mine de la poștă. -- De la Moldova, îi răspund. -- Cum? replică el, oprindu-se în loc. Ești român? -- Dar, domnule. -- Nu cumva te numești Eugenie Alk...? -- Tocmai. -- Iată dar o scrisoare pentru d-ta! Și zicând aceste cuvinte, dnul Langlois scoate din portofoliu și-mi dă răvașul tău... Era să cad în mijlocul străzii amețit, ca de dambla!... Angel, nevrând să rămâie în urmă de mine cu anecdotele extraordinare, îmi nareaz[...]ntâmplare foarte bizară a unui curier trimis din Englitera în India. Eu cerc a-l întrece prin un roman închipuit, el își frământă mintea ca să iscodească o minciună gogonată, și astfel o ducem, atât în cameră, cât și pe stradă, într-un șir neîntrerupt de povești. Spre seară don Pedro y Guypuscoa vine de ne propune ca să asistăm la un bal de nuntă evreiască. Ne pogorâm și vedem strada plină de lume. O mulțime de evrei, bărbați, femei și copii, cu lumânări aprinse în mână, trec în procesie, precedați de o orchestră; dar ce orchestră!... o vioară, două tobe mici în formă de căușe, acoperite cu piele de măgar, și mai multe dairele vopsite în verde. Muzicanții produc o cacofonie sălbatică, evreii cântă un soi de psalmodie trăgănată, copiii sar țipând sau se dau de-a roata, și vreo trei femei, înarmate cu badanale, merg de văruiesc pragurile tuturor caselor din stradă, precum și pereții casei unde s-a făcut nunta cu o zi mai înainte. În fine toți intră și se ticsesc într-o cameră, și balul începe: Din grupul nevestelor se detașează pe rând câte una, vine în mijlocul spectatorilor și, întorcându-se în loc, se rățoiește, se șoldește, își frânge șalele, ridică brațele în sus și dă ochii peste cap; pe urmă se retrage obosită, lăsând rândul alteia, care o imitează cu aceeași lipsă de grație. Iar în vreme ce dănțuitoarele se zbuciumă astfel, invitații se apropie de ele, se fac a aduna bani în perii lor și aruncă câte o monedă de aramă într-un talger. Ni se spune că această colectă e destinată muzicanților și așa trebuie să fie; căci harhalaia lor cacofonică crește treptat In proporție cu colecta. După danț se aduce o masa cu tablale pline de nuci uscate, de turte azămii și de dulcețuri de harbuz. Toți gustă din ele și beau câte un păhăruț de rachiu în fericirea și plodirea tinerilor căsătoriți. [...] Nemaiavând a petrece decât o noapte în Tetuan, Angel se pune a studia arii arabe și a le executa pe cornet; iar eu mă ocup de coordonarea unui mic vocabular romano-marocan. Acest rod științific al voiajului meu pe țărmurile septentrionale din Africa îl dedic compatrioților mei, având deplina convingere că ei nu-și vor bate capul cu dânsul. Însă unele cuvinte din el, le supun spiritului investigator, critic și analitic al sapienților filologi, etimologiști și lingvistici, care negreșit se vor servi de ele, pentru ca să probeze că arabii marocani se trag din strămoșii noștri romani, de exemplu: Lella , sinonim de lelea română, precum Nena-Saďb din India a fost Nenea Saďb . Ard, pământ , așa numit pentru că arde focul vulcanic în sânul lui. Phar, marea. -- Ce este oceanul decât un vas imens, un pahar plin de saramură? Ras, capul. -- Arabii își rad capul; ergo: fiecare poartă pe umeri un cap-ras . Fum, gura. -- Arabii fumează necontenit, gura lor e numai fum. Nif, nas. -- Cuvânt de origine latină, din care francezii au format verbul renifler , adică a trage pe nas. Enuar, floare. -- Sub clima Africii plantele înfloresc în luna enuar, ienuar, ianuar. Numele florii caracterizează timpul înfloririi. Lira, flaut. -- Cuvânt latinisim! Ihâd; jidov. -- adică e hâd , urâcios etc. M'buz, sărutat. -- Lipire de buze, îmbuzare... Arabii sărută mult mai etimologic decât noi românii etc., etc. 9 octombrie. -- Pe la 10 ore, don Pedro ne aduce doi cai frumoși, care umplu cartierul de nechezuri și de tropote de copite pe pavea... Ne luăm adio de la familia lui Salomon Nahon și lăsăm pe gentila Clara fericită de completarea zestrei sale. Angel scrie numele noastre pe albumul locantei și adaugă un distih în versuri englezești, pe care eu le traduc alăture în limba română: Am văzut în Tetuan Un hagiu despot, țigan, Patru capete tăiate Și gârbace pentru spate!... Deci în grabă, fug de el, Subsemnatul, eu, Angel! Ieșind din oraș, apucăm pe un șes nisipos, mărginit în stânga de colnice acoperite cu livezi și cu tufe de cactuși colosali, iar în dreapta, apărat de munții Beni-hasan, munți de formă bizară și înveliți cu păduri. În fața noastră sticlește la soare marea albastră și lină, ca un lac de smarald lichid. Ea ne atrage cu farmecul ei misterios... O fugă de cal, și iată-ne la vamă, adică la o hardughie ruinată și înghesuită de cai, de măgari [...] și de alte multe lighioi. Această companie puțin sociabilă ne obligă a căuta un refugiu sub un copac, pe malul unui râu ce curge aproape, râul Uad Marțin, ca să așteptăm barca ce ne va duce la feluca lui Spadacelli. Dincolo de apă stau culcate pe genunchi vro zece cămile, rumegând în liniște; mai departe, trec în zbor un cârd de păsări de mare, ce se întorc de la pescuit și se duc să se odihnească în cuiburile lor. Un vultur colosal se rotește deasupra noastră, la o înălțime unde apare de-abia cât un porumbel. Peștii se alungă pe sub mal și prin mișcările lor ne fac a uita că așteptăm de mai multe ore. În fine, barca sosește, ne suim în ea și, aruncând o ultimă privire asupra panoramei de primprejurul nostru, observând că de aici orașul Tetuan are aspectul unui șioi de ziduri albe, ce s-ar pogorî între două dealuri, începem a luneca pe nesimțite în cursul apei. Râul Uad-Marțin ne duce lin până la vărsătura lui în mare, și marea ne primește cu blândețe. Un orizont larg și limpede se deschide în calea noastră; pare că răsuflăm mai ușor, cu cât ne depărtăm de țărmurile barbare ale Africii... Zece lovituri bune de vâsle și abordăm feluca, adică o mică corăbioară ce nu are decât un catarg. Iată-ne acum pe pod, în prezența căpitanului Spadacelli și a tovarășilor lui, care ne primesc fără nici o demonstrare de mulțumire, dar ce ne surprinde mult este că regăsim acolo pe evreul cel cu muc de curcan pe nas și pe juna evreică frumoasă, care făcuseră voiajul cu noi de la Tarifa până la Tanger. Ei se cununaseră la Tetuan și se duceau acum să se așeze la Algesiras, în față cu Gibraltarul. Feluca era închiriată de dânșii, prin urmaj, înghesuită de boccelele lor cu zestre, mărfuri și obiecte de menaj, până și cuști pline de găini. Angel se bucură mult reîntâlnind pe grațioasa Rahila și devine pe loc cavalerul ei servant. El îi promite să o scoată înot până la marginea Spaniei, dacă ar face naufragiu feluca lui Spadacelli; însă adaugă că pe bărbatul ei l-ar lăsa bucuros în seama peștilor amatori de carne cușer. Rahila se roșește puțin, dar în fine râde și pare că nu descuviințează simțirea egoistă a lui Angel. Cât pentru jupânul Manas, gelozia lui de însurățel e înădușită prin grija ce-l domină în privirea boccelelor. Pe la asfințitul soarelui feluca întinde două pânze triunghiulare, ca o pasăre care-și deschide aripile și se îndreaptă de-a lungul malurilor spre Capul Negru. Vântul suflă destul de tare și-i dă o mișcare destul de rapidă. Ea trece alăture cu un fort vechi, rotund, și se apropie de Insula Porumbilor . Mii de hulubi și-au ales domiciliul pe această stâncă îngustă și nelocuită, însă ades vizitată de ofițerii garnizoanei din Gibraltar, care iubesc vânatul... În față cu Capul Negru, vântul cade, iar feluca se leagănă molatic între fosforescența mării și fosforescența stelelor. Luna răsare pe creștetul munților Africii, întocmai ca un monolit înfocat și azvârlit în văzduh de un vulcan. Noaptea e lină, caldă, poetică și îndemnătoare de visuri plăcute. Toți pasagerii stau pe pod, unii fumând, alții cântând încet, alții șoptind, fiecare alegându-și tovarășul sau tovarășii săi: căpitanul Spadacelli cu oamenii lui lângă cârmă, Angel cu Rahila în capătul felucii, iar jupânul Manas cu boccelele lui aproape de catarg. Din timp în timp țipete de păsări legănate pe valuri surprind auzul și deșteaptă cotcodăcitul găinilor din cuști. Din distanță în distanță, pe maluri, clipește câte-o lumină misterioasă. Una din ele arată stânca de care s-a zdrobit o corabie franceză în săptămâna trecută; iar celelalte sunt focuri împrejurul cărora se ațin la pândă arabi care trăiesc din prada vaselor naufragiate. Dincolo de Capul Negru vântul se stârnește din nou, însă astă dată cu furie; răcoarea nopții devine pătrunzătoare, luna se ascunde după un nour lung, marea se încrețește și feluca saltă ca o strecheată, luând direcția spre orașul Ceuta, ce apare ca o fantasmă prin întuneric. Pasagerii se ghemuiesc de-a lungul podului, Spadacelli și marinarii lui aleargă, răcnesc, se înjură în toate dialectele neolatine, sub pretext de a schimba poziția pânzelor, găinile țipă, ca și când le-ar fi apucat istericale, iar jupânul Manas se vaietă de stomac, fără a se preocupa de soarta Rahilei... și a lui Angel. Amândoi au dispărut!... Unde?... Căzut-au în mare?... Eu mă pogor sub pod și mă întind pe o pătură de bob uscat, care, urmând plecările felucii, curge ca o apă și se grămădește când pe-o lature, când pe cealaltă a corăbioarei, strămutând cu ele teancurile de mărfuri ale jupânului Manas. La lumina unei mici lămpi mă afund în visuri, reamintind diversele incidente ale primblării mele pe litoralul Marocului, apoi gândirea mea zboară la Moldova, în mijlocul persoanelor legate de mine cu tainicele lanțuri ale iubirii. Legănarea felucii mă aduce pe nesimțite într-o somnolență ușoară, prin care aud două glasuri șoptind în taină. Unul zicea: -- Cum gândești, Antonio?... Manas e bogat? -- Foarte bogat, răspundea celălalt, toată marfa din felucă e a lui. -- Știi una, Antonio? -- Dacă l-am arunca în mare pe jidan, cu tot neamul lui, marfa ar rămânea a noastră, -- M-am gândit și eu la asta, însă... -- Ce însă?... -- Englezii cei doi ne stinghiresc. (N.B. Acei englezi erau Angel și eu.) -- Corpo di Bacho! ... De n-ar fi ei în felucă, bună treabă am face și nimeni n-ar ști nimică. -- Sangue de la Madona!. .. Din cauza lor pierdem o comoară întreagă! Această conversație mă deșteaptă, însă un simțământ de curiozitate mă face a simula că dorm. Privind printre gene, văd pe doi dintre tovarășii lui Spadacelli ghemuiți între boccele. Ei se încearcă a le deschide, pentru ca să fure obiecte din ele; dar neizbutind și temându-se de a fi surprinși, se apucă de o altă operație. Luând fire de bob uscat, le tăciunează la focul lămpii, și cu acești cărbuni zugrăvesc tot soiul de cruci pe învelitorile teancurilor; apoi, săvârșind această lucrare artistică, ei se duc pe pod, râzând și zicând: să vezi mâine dimineață ce strâmbături are să facă Manas, când și-a vedea averea creștinată! Gluma acestor doi asasini mă trezește și-mi alungă somnul. Ies pe pod și zăresc în stânga un deal nalt cu orașul Ceuta în poale. E miezul nopții! orașul doarme, pasagerii dorm, găinile dorm, chiar jupânul Manas stă lungit lângă cușcă și horăiește amețit de boala mării, însă Angel și cu Rahila nu apar nicăieri. Negreșit și ei dorm acum în fundul mării. De-aici feluca, zgâlțâită ca de friguri, cârnește în dreapta, având a traversa canalul de Gibraltar și a se feri de numeroasele corăbii ce trec din Mediterană în ocean și viceversa. Pericolul e mare, neîncetat, căci la tot momentul suntem amenințați de a vedea un vapor sau o corabie cu trei catarge trecând peste noi și trimițându-ne în lumea stacoșilor!... Dar, în fine, geniul protector care ne-a scăpat din mâna arabilor ne scapă și de această rușine. Peste câteva ore de o navigație grea și tulburată, răsare în ochii noștri stânca măreață a Gibraltarului, cu farul ei aprins în frunte. Ne mai luptăm câtva timp cu valurile și cu vântul ce ne împotrivesc, și odată cu faptul zilei intrăm în port... Hosanna! iată-ne iar în Europa civilizată! Feluca lasa ancora în mijlocul unei flote întregi de vase de război și de negoț; toți pasagerii se trezesc în mulțumire; însuși Angel mi se arată, ieșind de nu știu unde... însăși drăgălașa Rahila apare trandafirie ca raza dimineții... Iar cât pentru jupânul Manas, în vreme ce amicul meu și eu debarcăm din felucă, îl auzim scoțând țipete de curcan șuierat la vederea crucilor zugrăvite pe marfa lui! Decât semnul crucii, el ar fi preferat mai bine coarnele dracului! Post-scriptum . -- După voiajul nostru în imperiul Marocului și după vizitarea stâncii Gibraltarului, unde în loc de vegetație cresc tunuri, 800 de tunuri, ne decidem a intra în Spania. Luând dar adio de la amicii noștri din garnizoana Gibraltarului, bravii ofițeri Ingham, Hancooke și Derey, cu care am făcut minunate primblări Ia Algesiras și la San-Rocco, două orașe mici spaniole din vecinătate, ne îmbarcăm pentru Cadix pe vaporul francez „Pericles". Iată itinerarul acestei noi și mult interesante călătorii: De la Cadix la Seviglia, pe râul Guadalquivir. De la Seviglia la Cordova, în diligență înhămată cu 12 catâri. De la Cordova la Baylen și Grenada. De la Grenada la Jaen, Val-de-Penas, Aranjuez, Madrid. De la Madrid în Franța, prin Biscaia. Însă acest voiaj îl voi descrie pentru petrecerea amicilor mei, când a binevoi condeiul să mai alerge pe hârtie, cum am alergat eu vesel și bine dispus în patria lui Cid-Campeador și a lui Don Quichotte. ↑ Ciocârliile sunt atrase de tot ce lucește, și astfel devin jertfa vânătorului care întrebuințează oglinzi pentru a le atrage din aer, unde ele se-nalță ciripind [V. A.]. ↑ Dumnezeu este mare și Mohamed e profetul său [V. A.]. ↑ „Uelli ierkeb aâber rbâa u djikka / U khales dinho Rbil maitekka"... etc., etc., etc. ' [V. A.]' . ↑ Ceuta -- oraș de pe coasta septentrională a Africii, în față cu Gibraltarul; el aparține Spaniei și are fortificări solide; 200 locuitori; loc de exil și de închisoare pentru criminali. Alături cu orașul se ridică un munte numit în vechime Abyla, care cu muntele Calpe din Spania formau Coloanele lui Ercul [V. A.].


content:
Există la noi o carte foarte prețioasă și de o mare însemnătate, un adevărat tezaur de spiritul și de înțelepciunea poporului român; și însă acea carte, necunoscută de acei care ar trebui să o cunoască, zace lepădată în fundul librăriilor! Ca și dânsa, autorul ei, pierdut în umbră, a fost pe timpul lui victima superbiei ignorante, și chiar astăzi, când societatea noastră s-a democratizat, astăzi, când oamenii literați și-au dobândit un loc la soare, numele lui Anton Pann deșteaptă mai mult imaginea unui psalt de strană, decât suvenirul unui poet. Cine a fost Anton Pann? -- Un simplu cântăreț de biserică, iată ce răspund indiferenții! -- Ce a scris Anton Pann ? -- Spitalul amorului , iată ce răspund ignoranții! E timpul dar a spune adevărul și a face lumină pe mormântul unui om de merit, care în cursul vieții sale modeste a scris fără a se gândi la recompensă, și a cules, coordonat, publicat Proverburile noastre, acele cugetări ieșite din cuminția românului, sub forme concise și originale, acele aforisme născute la școala experienței seculare, acele adevăruri de prin lume adunate și iarăși la lume date. Ne pare mult rău că nu posedăm notițe biografice asupra dascălului Anton Pann, pentru ca să le publicăm aici; căci tot ce privește viața unui autor este interesant. Ne lipsește asemene lista completă a scrierilor sale și nu putem înșira deocamdată decât următoarele, pe care ni le aducem aminte. Lăsăm dar altora, mai bine informați, mulțumirea și datoria de a umplea această lacună. Anton Pann a publicat un poem în mai multe tomuri, tradus din limba grecească în versuri românești, sub titlul de Erotocrit. -- Năzdrăvăniile lui Nastratin Hogea. -- O șezătoare la țară, tablou viu de obiceiuri câmpenești, în care sunt diverse hore poporale. -- Cântece de stea , sau versuri ce se cântă în seara nașterii Domnului Cristos, cu un adaus de cântece morale și de note bizantine de muzică, numite glasuri. -- Spitalul amorului, colecție de cântece de lume și de câteva hore și balade poporale. -- Cântătorul beției și viața bețivului pocăit. -- Povestea vorbei, sau culegere de zicale românești (3 tom. [1] ) În toate aceste volumuri și broșuri autorul dă probe de un spirit adevărat românesc, de cunoștința deplină a limbii poporului și de o mare facilitate de versificare, și chiar unele pasaje din broșura cântecelor de stea au meritul lor. Așa, în cântarea a XIX găsim răstignirea lui Cristos: Atunci iuzii l-au luat, L-au bătut, palme i-au dat, Cu spini l-au încununat, Și în obraz i-au scuipat. De haine l-au dezbrăcat, Cu crucea l-au încărcat, Și mergând l-au răstignit, Cu cuine l-au pironit, Cu oțet l-au adăpat, Fiere i-au dat de gustat! Și sufletul când și-a dat Un ostaș a alergat, Cu sulița l-a împuns. Sânge și apă au curs! Aceste cerul văzând Și pământul nerăbdând, Din temelii s-a clătinat, Soarele a înnegrit, Pietrele s-au despicat! etc. În cântarea XX, care urmează, găsim o descriere a iadului, precum se vede zugrăvit în pridvoarele unorbiserici vechi: Văzui balaur căscând Și din gură foc vărsând, Curgând ca un rău întins Înflăcărat și nestins. Văzui popi mulți eretici Cu dascăli și grămătici Aruncați cu capu-n jos În focul cel flăcăros, Și draci îi împingeau, Cu suliți îi împungeau. Văzui împărați tirani, De gâturi cu bolovani. În văpaia cea de foc Draci bătându-și de ei joc. Văzui negustori în rând Care-nșel și lipsă vând, Unii cu măsuri de gât Se tânguiau amărât; Alții cu cântare-n nas Se văitau cu mare glas, Alții cu foarfeci și cot Îi ducea para înot. Văzui și muieri în munci Care-și leapădă-a lor prunci Sau fără milă și dor În pântece îi omor. Văzui arzând în vulvori Bogați neîndurători Care tot s-au veselit Și săraci n-au miluit!... etc. După această descriere a iadului, vine ca un contrast veselitortabloul raiului: Văzui raiul cel frumos, Ca soarele luminos, Și mese întinse de rând, Pe ele făclii arzând; Iar împrejur drepții stau Și bucurie gustau. Văzui sfinți prea luminoși, Apostoli și cuvioși Și cete de mucenici, De tineri, bătrâni și mici. Văzui și sfinte muieri Petrecând în mângâieri Cu cununi de diamant Și podoabe de briliant Împreună dănțuind Și pe Dumnezeu slăvind. În adausul de cântări morale se află unele strofe luminate de razele poeziei. În cântarea III Primăvara: Ah! iată a sosit iară Frumoasa primăvară Cu flori și cu verdeață Și plină de blândeață Precum noi o dorim. . . . . . . . . . . . . . Dumbrava-nrămurată Ce fuse scuturată Acum întinerește Și frunza se mândrește Clătindu-se de vânt. . . . . . . . . . . . . . Prin pomi, prin rămurele Stând fel de păsărele Cu bucurie mare Răsun' dulce cântare Cu toate melodind. . . . . . . . . . . . . . În cântarea IV: Viața omului: Omul este ca iarba, Zilele ca o floare Ca timpul trecătoare... Așa va înflori!... Când e în tinerețe. Se află-n primăvară... etc. Când e în bărbăție În toamnă se ivește... etc. Când e în bătrânețe Atunci intră în iarnă, Când nori încep să cearnă Și se-nălbește tot. Ca floarea cea uscată, Și-n seamă nebăgată. Se pierde sub zăpadă Ca și când n-a mai fost... Astfel dar este omul De orice stare-n lume, Aibă orișice nume, Astfel e trecător. Cât să se ostenească Slavă să dobândească, Zadarnice sunt toate, Căci este muritor! În cântarea VIII: Dragostea: Ca dragostea mai scump nume Nu e pe acest pământ. Ea-i împărăteasă-n lume, Ei toate supuse sânt. Dragostea în orice casă Stă ca o floare pe masă Și zâmbește tutoror... etc. În cântarea X: Pustnicul: Am lăsat mărire, lume, Am lăsat lux și palat, Am lăsat și rang și nume Și-n pustiu m-am depărtat, Unde amuțita stâncă Și nesimțitorul crâng, La-ntristarea cea adâncă Nu pot auzi când plâng. Unde vânturile sună Prerumpând al meu suspin Și-l duc ca o jertfă bună Către cel cărui mă-nchin... etc. După aceste câteva exemple se poate cunoaște natura simțirilor, precum și stilul lui Anton Pann; iar din toate operele sale, cea mai importantă este Povestea vorbei , la care el a trebuit să consacre mai mulți ani de lucrare; căci pe lângă proverburi a adăugat multe anecdote poporale, scrise în versuri care se leagă strâns între ele. Trei volumuri formează acea minunată colecție, ce se poate cu drept cuvânt numi Filozofia poporului român. Ele cuprind șiruri lungi de zicale, unele, în mic număr, traduse din limbi străine, iar cele mai multe culese din gura poporului nostru, și acele șiruri sunt coordonate cu inteligență; căci deși numărul lor e considerabil, nu există nici o confuzie între dânsele. Astfel, de pildă, într-un șir găsim toate proverburile relative la frică sau la vitejie , în altul acele ce se raportă la nerozie...etc. și de fiecare sunt lipite anecdote originale, povestite cu destul talent. Să răsfoim acele trei volumuri ale lui Anton Pann și, de vom alege ce-i mai caracteristic în fiecare șir de proverburi, vom compune o comoară de cugetări, care ne va face mândri de profunda cuminție a neamului românesc[...] Aceste extrageri din Povestea vorbei sunt de natură a convinge că în adevăr uvragiul lui Anton Pann este o operă națională de un foarte mare preț, atât pentru noi, cât și chiar pentru filologii străini; iar judecând după varietatea anecdotelor adăugate pe lângă proverburi, precum și după felul celorlalte publicații, adică: Năzdrăvăniile lui Nastratin Hogea, Moș alb sau O șezătoare la țară, Spitalul amorului, Cântătorul beției, Cântece de stea etc., venim a crede că Anton Pann cunoștea cu desăvârșire datinile naționale, că el era vârât deplin în pielea românului, și că mintea lui era o comoară de cântece, de cimilituri, de păcălituri și de istorioare de tot soiul. El a fost negreșit un om ce știa multe, și care știa a le spune; un tip de român vesel, glumeț, spirituos, păcălitor, cântăreț, povestitor, o carte plină din scoarță-n scoarță, un Păcală literat, bun de gură, bun de petrecere, precum le plăcea părinților noștri. Asemene oameni sunt cronici în picioare, ei cunosc pe de rost Alexandria și Arghir , cunosc sute de povești poporale pline de minciuni frumoase și mii de anecdote asupra țiganilor, asupra evreilor, asupra nemților, asupra rușilor, asupra sârbilor, asupra ungurilor, asupra turcilor, asupra grecilor, într-un cuvânt, asupra tuturor neamurilor străine cu care a avut a face românul. Ei vorbesc de Ieana Cosânzana , de Făt-Frumos , de Sfarmă-Piatră, de Strâmbă-Lemne , de Statu-Palmă-Barbă-Cot , de zmei , de balauri , de pajuri , de cai năzdrăvani , de Sfânta Joe , de Sfânta Miercuri , de Sfânta Vinere , de Mama pădurii, de stihii , de stafii , de strigoi , de moroi , de tricolici , de vârcolaci , de carul lui Sf. llie , de drăciile lui Pepelea , ca și când ar fi copilărit în acea lume fantastică creată de închipuirea poporului. Însă din nenorocire asemene oameni devin din zi în zi mai rari; ei dispar sub nivelul uniform al civilizației și sub năvălirea preocupărilor timpului de față. Dacă Anton Pann ar mai fi trăit, el singur ar fi fost în stare să scrie poemul național al lui Pepelea, acest tip poporal de spiritul glumeț al românului; el singur ar fi putut să aștearnă în versuri ușoare nenumăratele păcălituri dintre Păcală și Tândală; însă el și-a dus veselia pe cea lume, lăsând în urmă un monument nepieritor: Povestea vorbei! În Panteonul literar al României, imaginea lui Anton Pann poartă un sigil caracteristic și mult interesant! Ea ne apare cu înțelepciunea filozofică a strămoșilor pe frunte și cu râsul malițios al lui Pepelea pe buze. ( Mircești, ianuarie 1872) ↑ Afară de acestea a mai publicat Epitaful sau Prohodul Domnului nostru Iisus Cristos , Proschinătorul sau închinătorul sfintelor locuri și Doxastarul [V. A.]


content:
Încercarea de răscoală din ziua de 28 martie 1848, care avu în Iași o nereușire atât de tristă, grație unor șefi buni de gură și mai buni încă de fugă, a obligat pe mulți tineri din Moldova, victime entuziasmului patriotic, a se desțăra, pentru ca să scape de persecutările unui guvern cuprins de spaimă. Unul din ei, pe care-l vom numi Vali, era mai cu deosebire amenințat de a resimți efectul acelei spaime domnești, ce se traducea în acte de cruzime, însă el parveni a se refugia în munții Hangului. Visul s[...]n urma evenimentelor din capitală, nu țintea la mai puțin decât la deșteptarea poporimii muntene, pe care el voia să o reverse ca un torent asupra tronului. Vis naiv al unei închipuiri de poet! Acel tron devenise în adevăr un simplu scaun rusesc, după zisul mulțimii; dar prestigiul său nu se stinsese încă de tot în ochii țării; căci țara zăcea în amorțire și întuneric. Vali, sosind la Hang, după multe greutăți, g[...]n curtea casei boierești o adunătură de vro două sute de români înarmați cu topoare, cu lănci, cu coase și cu puști; inima lui sălta de bucurie la acel spectacol neașteptat: „Iată, zise el în sine, începutul realizării visului meu!" Prințul C., proprietarul Hangului, întâmpină pe Vali cu îmbrățișări și-l rugă să facă un cuvânt elocvent țăranilor, pentru ca să-i înflacăre și să-i pregătească de luptă; tânărul refugiat primi cu mulțumire sacra misie de orator revoluționar și, după obiceiul oratorilor, își drese glasul mai întâi, căutând a produce note vibrante care să pătrundă adânc în sufletele ascultătorilor. Era înspre seară, pe când natura pare c[...]n așteptare de un eveniment misterios; soarele, coborându-se după creștetul munților, părea că regretează de a nu putea asista la o scenă atât de nouă în plaiurile Carpaților; iar câteva raze răzlețite printre brazi se încolăceau pe crengi ca niște șerpi de aur. În vale vuia Bistrița pe patul de bolovani, și pe cărările de pe coastele dealurilor se zăreau șiruri de plăieși urcându-se spre curte la chemarea unui bucium. Țăranii formaseră un rond mare, în mijlocul căruia intrase Vali. Exaltat și uimit, junele nostru erou admira tipurile frumoase și caracteristice de care se vedea înconjurat; în fiecare plăieș el privea pe un demn pogorâtor din vitezele legioane ale lui Traian, pe un adevărat strănepot de-al vitejilor lui Ștefan-vodă! El improviză dar un discurs colorat de poezia iluziilor sale, grăind de Patrie, de glorie, de libertate, de egalitate, de fraternitate, de virtuțile strămoșilor, de viitorul măreț al României etc.; apoi, vroind să încheie prin o perorație aprinzătoare, el se adresă de-a dreptul la țărani, zicându-le: -- Ați aflat ce s-a întâmplat la Iași? -- Am aflat, răspunse un vânător nalt și spătos, anume Crețu; cică vodă a prins pe ciocoi și le-ar fi tras o sfântă bătaie... cum s-ar zice, bătaia păpușoiului. Bieții ciocoi!... nu le-a fi fost pe îndemână. Un hohot răsunător se ridică și f[...]ntr-o clipă jurul rondului. Vali se mira mult de acest vis produs prin ideea suferințelor boierești, însă judecând că vestea întâmplărilor din Iași ar fi ajuns desfigurată în sânul munților, el întreprinse a face istoricul zilei de 28 martie, sub culori vii și înfiorătoare. El spuse în cuvinte bine alese cum feciorii de boieri, indignați de abuzurile guvernului, se întruniră cu gând de a cere de la domn vindecarea suferințelor țării, îmbunătățirea stării claselor de jos; respectarea dreptății fiecărui om; egalitatea pentru toți dinaintea legii, desființarea privilegiilor; libertatea gândirii și a presei etc.; cum guvernul trimise în contra lor mai multe sute de soldați amețiți de băuturi spirtoase și o ceată de arnăuți deghizați în haine militare; cum nenorociții amici ai poporului fură înșelați cu promiteri false, prinși, legați, zdrobiți de straturile puștilor, târâți de păr de-a lungul străzilor și închiși în cazarmă ca niște făcători de rele; cum bandele arnăuților luaseră cu pradă orașul, năvălind noaptea prin casele oamenilor sub pretext de a căuta revoltanți, și furând arme, argintării, tot ce le cădea în mână; cum lumea se înspăimântase, crezându-se în timpul ienicerilor și cum, în fine, adevărații patrioți erau desemnați a fi victimele răzbunării domnești. Vali se înălțase la culmea elocvenței și spera a produce o impresie... însă un om cărunt îl întrerupse, întrebându-l: -- Pentru ce s-au răsculat boierii? -- Pentru ca să scape țara de o domnie tirană și degradată... -- Hum! Schimbarea domnilor, bucuria nebunilor! replică bătrânul, clătinând din cap. Oratorul rămase încremenit! Necompătimirea țăranilor pentru soarta boierilor îi smulse de pe ochi un văl ce-i ascunsese adevărul pân-atunci, tristul adevăr că distanța socială dintre clasa privilegiată și popor dezvoltase în inima poporului o indiferență absolută în privirea boierilor și că abuzurile impiegaților făcuseră pe români a stigmatiza cu porecla insultătoare de ciocoi pe toți acei care nu erau din rândul lor. Vali începu a se cam îndoi de concursul gloatelor la realizarea dorințelor sale și, sub îndemnul amărârii ce-i inundase inima, el era acum să apostrofeze pe țărani într-un mod violent: O! voi, nedemni urmași ai lui Traian, strănepoți degenerați ai lui Ștefan cel Mare!... voi!... când deodată un străin apăru călare în curte, aducând o scrisoare de la Piatra. Prințul C. se retrase deoparte cu amicii lui și le citi scrisoarea. Toți se întristară și căzură pe gânduri, căci, printre multe alte vești rele, corespondentul mai adăuga: că poliția din Iași ar fi arestat un mare număr de persoane pe care le supunea la torturi în întunericul închisorilor, că o seamă de tineri ar fi fost expeduiți spre Dun[...]n căruțe de poștă, iar că sosind în pădurea de la Poieni, nu departe de Iași, ar fi fost uciși de arnăuții care-i escortau; în fine, că unul din șefii miliției, prințul G., plecase la munți cu un regiment de soldați și cu o ceată numeroasă de slujitori pentru ca să calce Hangul în ajunul Învierii etc. Știrile aceste provenite din izvor sigur , ca toate veștile ce se nasc și se împrăștie în timpi de tulburări, erau de natură a inspira îngrijire. Prințul C. formă îndată cu amicii săi un soi de consiliu de război pentru a chibzui mijloacele de împotrivire și de apărare. Unul dintre membrii acelui consiliu propuse a merge cu țăranii devale, pe malul Bistriței și a se aținea la capra podului de la Răpciune pentru a opri trecerea dușmanului; un al doilea, unindu-se cu acest plan, adăugă cu prudență că ar fi destul de nimerit să se dărâme chiar podul. Un al treilea, mai fantezist, opină de a se înainta până pe culmea Dealului Doamnei și acolo de a așeza pușcași prin copacii de pe marginile drumului, pentru a ploua de sus cu gloanțe în capetele soldaților, însă un al patrulea pretinse că nu ar fi o mișcare strategică de a alerga înaintea pericolului cu o mână de oameni rău înarmați și nedeprinși cu războaiele, prin urmare, el găsi mult mai avantajos de a sta locului pe piscul unde era clădită casa boierească, fiind această poziție foarte greu de luat cu asalt. De față la acest consiliu războinic se afla și un vechi ienicer, anume Mehmed-aga, care făcea de câțiva ani negoț de cherestea; el asculta serios toate opiniile, cumpăni toate planurile, apoi, luând cuvântul, zise cu un accent turcesc destul de comic: -- Boieri, dumneavoastră! Să mergem la pod, la Răpciune, bun este; ama dacă dușmanul trece Bistrița pe aiurea și ne înconjură pe la spate, noi ne găsim deodată între foc și apă, și asta rău este!... Să ne suim pe Dealul Doamnei și acolo să ne agățăm ca momițele prin copaci, bun este, ama dacă dușmanul dă foc pădurii, noi suntem fripți, și asta rău este!... să stăm aici pe loc închiși în curte, pe vârful piscului, bun este, ama la război omul se-nfierbântă, are sete, trebuie apă la dânsul. Aici apă nu-i! cișmea nu-i! aici apă se aduce cu sacaua din vale!... Ce facem noi dacă dușmanii ne taie izvoarele? Când a începe focul, bumba, bumba, bumba, cum stingem setea la noi? Foc la pușcă, foc la piept, foc la gât, asta rău este!! Eu cred că am nimeri mai bine dacă ne-am retrage mai în fundul munților, în schitul Hangului, unde sunt ziduri, unde sunt patru turnuri și unde apă este. Acolo stăm la meterez și împușcăm tot în plin, bumba, bumba, bumba, ha! Planul lui Mehmed-aga, deși expus astfel într-un mod original, păru cel mai cuminte și fu adoptat în unanimitate. Deci se ordonă pregătirile necesare pentru retragerea pe a doua zi la schitul Hangului, iar spre paza nopții se așezară sentinele pe la diferite locuri învecinate cu casa, se trimiseră zece pușcași călări la capătul podului de la Răpciune și se împărți merinde la oamenii adunați în curte. Acum noaptea se lățise ca un văl negru cusut cu diamanturi; o lună plină poleia valurile Bistriței și îmbrăcase munții cu o draperie fantastică de lumină. Românii aprinseseră mai multe focuri în curte și se grupaseră cete, cete împrejur, grăind, povestind, glumind și râzând de păcăliturile ce-și adresau după obiceiul lor. Vali se primbla printre grupe, raportându-se cu gândul la timpurile acele de bărbăție, unde poporul nostru era dedat cu viața războinică. Adeseori el cercase a-și imagina o tabără de ostași români, pe timpul lui Ștefan, și o convorbire dintre acei oameni tari care trăiau în frăție cu moartea și care își oțeliseră natura în focul luptelor necurmate. Îmbătat de poezia munților și a nopții, răpit de aripile nălucirii afară din domeniul realității, el crezu un moment că-și vede visul cu ochii. I se păru că există cu patru secole în urmă, că se găsea în ajunul bătăliei de la Valea-Albă și asculta, uimit, șoaptele de pe-mprejurul focurilor. Iată ce auzi: -- Măi flăc[...]nțeles-ați voi ce ne-a spus boierul cel fugit de la Iași? -- Ba cât hâciu; el grăia păsărește. -- Cică să ne ducem ca să alungăm pe vodă pentru că vodă a prins pe boieri umblând cu mâța-n sac și i-a pus la pedeapsă. -- Ce-avem noi cu boierii? Ei ne ciomăgesc pe noi, vodă pe dânșii, parte dreaptă. -- Bătaia-i din rai! -- Dar dacă ar veni oamenii stăpânirii ca să ne calce în locurile noastre? -- Pentru ce să vie, fârtate? -- Pentru ca să ne ia seama de ce ne-am adunat cu arme la curte. -- Le-om spune că ne-a poruncit stăpânul. -- Dar dacă nu s-ar mulțumi cu atâta ș-ar căta să ne facă vreo daună? -- Atunci i-om ciomăgi și noi pe dânșii! La acest răspuns simplu, dar cuprinzător puse a cânta: Mult mi-e drag, mult mi-e drag Frățiorul de ciomag, În dușmani cu el mă bag Și le trag, și le trag... etc., etc. Vali se deșteptă din visu-i și se apropie de grupele damelor C. ieșite în balcon. Aici se vorbea de o reprezentare ce se dase pe teatrul din Iași în folosul săracilor și de talentul cu care persoanele din societatea aristocrată jucaseră rolurile lor. Frumoasa princesă Olga, sora prințului C., rugată de toți , cântă un cuplet vesel dintr-un vodevil francez, Le poste d'honneur , iar Vali, inspirat de armonia glasului, improviză un sonet, plin de poezia cea mai delicată. Din nenorocire, el nu de gândi a-l pune pe hârtie și până a doua zi îl uită; însă junele improvizator se mângâia de pierderea acelui capd-operă, observând că mai bine e pentru un poet să-și uite singur versurile, decât să le uite lumea. A doua zi un lung șir de calești cu dame elegante, de briște cu servitori, de care cu merinde, de țărani pe jos și de câțiva călăreți care precedau cortegiul, se îndrumau pe valea ce duce la Ceahlău, trecând pe la schitul Hangului. Acest schit, odinioară adăpost de călugărițe, era acum părăsit și începea a se degrada. Ca toate mănăstirile vechi, ascunse între munți, era întărit cu ziduri nalte și cu patru turnuri ridicate pe la unghiuri. Unul din aceste turnuri, sub care se deschidea poarta, servea de clopotniță. Înlăuntrul zidurilor se găsea o biserică mică de piatră și câteva chilii prin care șuiera vântul pustietății. Iarba crescuse mare în ogradă și acoperise lespezile mormintelor de pemprejurul bisericii; câteva cruci de lemn zăceau răsturnate, prin buruieni, ca o tristă mărturie de părăsire. Ajungând în acest loc singuratic, pe care moartea pusese acum stăpânire și care inspira sufletului o adâncă tristețe, damele se adăpostiră într-o chilie, iar bărbații se ocupară cu pregătirile de apărare. Mahmed-aga fu însărcinat să dezvolteze și să puie în practică toate cunoștințele sale de strategie, ca unul ce, în calitatea sa de ienicer, trebuia să fie deprins cu luarea și cu apărarea cetăților. El așeză îndată câte opt pușcași în fiecare turn, puse jur împrejurul schitului sentinele deștepte, alese vreo zece plăieși voinici de-i postă ca o avangardă la 200 pași departe de ziduri, la marginea unui rediu de movile prin care trecea drumul, iar gloata înarmată cu lănci și cu topoare el o înșiră pe dinăuntru, de-a lungul zidului dărâmat ce era în față cu rediul. -- Când s-a ivi dușmanul, zise el țăranilor, și a da asalt schitului, voi s[...]mproșcați cu bolovani. Asta artilerie este! Ziua întreagă se petrecu în așteptare. Un nou răvaș, din izvor sigur , aduse vestea sigură că o armată numeroasă ar fi plecat din târgul Pietrei, că ar fi și început a sui Dealul Doamnei. Un om necunoscut se oprise câteva minute la poarta schitului, lăsând în mâna unui plăieș un sac mic plin de praf și se depărtase repede spre Durău. Un cioban, coborându-se din vârful munților, pretindea că zărise în depărtare strălucind ceva care semăna cu puștile soldaților. Aerul era plin de vești îngrijitoare, însă liniștea cea mai perfectă se arăta pe fețele românilor; ei păreau a nu avea conștiința pericolului ce-amenința și continuau glumele lor ca în ajunul unei sărbători. Cu cât însă lumina scădea, cu cât umbrele serii se întindeau pe văi, o umbră de seriozitate acoperi frunțile Hanganilor, căci amurgul aduce spiritul meditării pe aripile sale. Amurgul e pragul nopții, anunțătorul nopții, anunțătorul misterelor întunericului, balaurul ce înspăimântă soarele și-l face a se retrage în grabă, cu toată pompa lui de raze aurite și veselitoare. Încă o clipă și cerul se întunecă, și munții luară forme fantastice, și codrii începură a răsuna de niște urlete bizare. Toate buhnele și cucuveicile se treziră între ruine, chemându-se cu țipete înfiorătoare. Țăranii își făcură cruce. -- Semn rău, observă unul. -- Semn de moarte! adăugă altul. Tocmai atunci se ridică în văzduh și urletul lung al unui câine, afară din ziduri. -- Măi, alungați haita ceea, strigă un pușcaș din clopotniță. Nu auziți cum urlă a morțiu? Câțiva flăcăi se alungară după câine, aruncând cu pietre după dânsul, însă câinele fugea pe-mprejurul schitului și iar se oprea și iar urla cu jale. -- Al cui e câinele? întrebă prințul C. Nu sfârși bine întrebarea și deodată se auzi o împușcătură într-una din chilii. Prințul C. și amicii lui alergară iute la acea chilie și găsiră împlântat în sânge pe un biet leah care, voind să-și descarce arma, se rănise cumplit. Nenorocitul expiră după o jumătate de oră. Câinele ce urlase atât de jalnic era al lui, el presimțise moartea stăpânului său! Această nenorocită întâmplare produse o impresie descurajatoare în spirite. -- Sărmanul om! ziceau țăranii; cum a murit de grabnic departe de țara lui, f[...]mpărtășanie, fără lumânare! -- Rău început! Cine știe dacă n-om pieri și noi tot astfel! -- Ce sunteți proști! spuse Crețul cu glas puternic. Nu vedeți voi că urletul câinelui și vaietul cucuveicilor au fost o prevestire pentru bietul leah? Primejdia ce zbura prin văzduh s-a strecurat ca fulgerul pe capul lui. -- Bine zice Crețul; adăugă Udrea bătrânul. Ne facem spaimă degeaba, ca niște copii; cui a fost scris să moară a murit. Dumnezeu să-l ierte! -- Amin! ziseră cu toții. -- Ian vezi dracul! observă cimpoierul; leahul tot cu cap; el a răposat spre înviere cu nădejde ca s[...]nvie dintre morți la miezul nopții, odată cu Domnul Hristos. -- Taci, afurisitule, strigă Crețul indignat, nu te atinge de cele sfinte că-ți sfărm capul cu ghioaga. -- Știi una, măi Crețule? replică cimpoierul; de mureai tu în locul leahului, mi-aș fi durat un cimpoi nou cu pielea ta... Numai asta-i dracu că o fi sunat a dogit. Țăranii râseră cu hohot la această observare, dar râsul lor fu curmat prin sunetul clopotului care cheamă pe creștini la biserică. Un preot de la schitul Durăului deschisese altarul părăsit și începuse celebrarea serviciului divin. În curând biserica se umplu de credincioși veniți ca să asiste la sacrul mister al învierii Domnului. În față cu altarul se închina venerabila prințesă C., înconjurată de numeroasa ei familie; în strane, culcați pe mici saltele, dormeau trei copilași ca niște îngeri, obosiți de calea depărtată a cerului, iar fundul bisericii era ocupat de țărani pierduți în umbră. Tăcerea adâncă ce domnea în locașul dumnezeiesc avea un caracter misterios, cu atât mai impozant că din vreme în vreme era întreruptă prin strigătele sentinelelor din afară. Toate capetele stau plecate, toate sufletele stau pătrunse de uimirea dulce a rugăciunii, toate gândurile își luaseră zborul către plaiurile cerești. Deodată altarul se deschise!... preotul apăru pe prag cu sf. cruce în mână și glasul său răsunător vesti îndeplinirea marelui mister. -- Hristos a înviat! -- Adevărat a înviat! strigară cu bucurie toți creștinii. Pe loc biserica se lumină ca prin un efect magic și prezentă un spectacol de un caracter cu totul nou. Prințesele aprindeau zâmbind, una de la alta, lumânări de ceară albă și poleită, iar din mijlocul bisericii și până în fund mulțime de plăieși, rezemați pe armele lor, țineau cu mâna stângă lumânările mici de ceară galbenă. Figurile lor expresive, pletele lor lungi, costumul lor pitoresc, topoarele, lăncile, puștile ce străluceau printre ei, compuneau un tablou demn de penelul unui mare artist. Serviciul era acum pe la sfârșit, când unul din păzitorii turnurilor veni în grabă de spuse că s-ar fi auzit împușcături în direcția Hangului. La această veste se făcu o mișcare zgomotoasă în biserică; țăranii ieșiră zicând: Vine dușmanul, pe luptă de-acum, băieți! Femeile se retraseră în altar ca într-o cetate apărată de însuși Dumnezeu, iar prințul C. cu amicii lui se opriră în pridvor ca să împartă praf și plumbi la pușcași. Aici se petrecu o scenă spăimântătoare! Praful era într-o ladă neagră în care el se împrăștiase; Vali, îngenuncheat dinaintea lăzii deschise și înconjurat de plăieși care se îndesau și se plecau deasupra ei cu lumânările aprinse, le da pe rând fiecărui câte o mână de praf, zicându-le: -- Tot în plin să trageți, copii! fără a se gândi nici el, nici ei, la pericolul ce-i amenință. O singură scânteie căzută dintr-o lumânare ar fi zvârlit în nouri și biserică, și oameni. -- Mare noroc a avut la voi! observă Mehmed-aga după ce se termină împărțirea. -- Pentru ce, efendi? întrebă Vali. -- Pentru că norocul e frate cu nebunii, răspunse ienicerul îndreptându-se spre poartă. Prințul C. se urcă în clopotniță și auzi în depărtare un vuiet de împușcături ce părea a se tot apropia; el ordonă îndată unui călăreț ca să se repeadă spre Hangu și să aducă știre de ce se petrecea acolo. Călărețul plecă în fugă și se făcu nevăzut în întunericul rediului de molidvi. Totodată Vali, întovărășit de doi plăieși, se duse ca să cerceteze sentinele pe-mprejurul zidurilor. Ieșind din schit, el se îndreptă spre locul unde Mehmed-aga așezase avangarda, însă nu găsi pe nimeni în calea lui. -- S-au speriat ticăloșii și au fugit! zise el în gura mare. -- Cine au fugit? întrebă un glas din marginea rediului. -- Pușcașii rânduiți aici de pază. -- Noi? replicară mai mulți oameni culcați sub copaci; noi să fugim! -- Voi sunteți? De ce v-ați retras aici? -- Ne-am dat la umbră, răspunse unul sculându-se, pentru că bătea luna în plin pe locul unde ne pusese jupânul Mehmed și am chitit așa că de-a fi să vie dușmanul el ne-ar fi luat la ochi ca pe niște rațe de baltă, când noi n-am fi văzut în cine să tragem; mai bine să fim noi în umbră și el în lumină. -- Bine, dar de ce v-ați pregătit de somn? -- Ba nu; ne-am lipit urechea de pământ ca să auzim de departe pasurile soldaților. -- Și ați auzit ceva? -- Dar; niște răcnete surde și câteva lovituri de pușcă. Poate că s-au luat la harță cu slujitorii cei zece plăieși trimiși de ieri la capra podului de la Răpciune. -- Se poate... însă să știți că dacă s-or înainta soldații până aici să vă retrageți înlăuntrul schitului. -- Ne-om retrage după ce ne-om descărca flintele în ei ca să le mai răcorim. -- Rămâneți cu bine, flăcăi! -- De bine să auzim, cucoane! Vali se depărtă mulțumit și ajungând lângă turnul despre pârâul Hangului găsi acolo pe Crețu rezemat într-o ghioagă monstruoasă de stejar. -- Ce faci aici, Crețule? îl întrebă. -- Stau de starjă, cucoane. -- Singur, singurel? -- Ba cu astă ghioagă. -- De ce n-ai luat mai bine o pușcă? -- Ce să fac cu ea? să trag o dată ș-apoi să-mi pierd vremea cu încărcatul?... Mai de folos mi-e ghioaga; cât mă întorc într-un picior, sfărâm câte cinci tidve cu o lovitură. -- Bravo, Crețule, ești un voinic!... dar spune-mi: ai auzit ceva spre Hangu? -- Auzit niște împușcături. -- Și ce crezi să fie? -- Știu eu?... însă precât mă duce mintea, nu cred să vie dușmanul ca să ne calce chiar acum. -- Pentru ce? -- Pentru că doar nu-i el tocmai așa de prost ca să-și închipuiască că-l așteptăm cu colaci calzi. Și lui i-e grijă ca și nouă, mai mult încă decât nouă, unde și-ar putea găsi pe dracul... De-a fi să-și cerce norocul, el o să vie pe furiș în faptul zilei, când om fi cu toții obosiți de osteneală și de somn; astfel se vânează cocoșii de munte. -- Dar dacă or veni, ce-i zice? -- De venit poate să vie, iar de întors nu știu cum s-or întoarce. Vali l[...]n urmă-i pe voinicul plăieș șuierând o doină, și, după ce făcu jurul schitului, se întoarse la poartă unde găsi pe prințul C., pe amicii lui și pe Mehmed. -- Toți oamenii sunt la posturile lor, zise el. -- Și cum le stă inima? întrebă prințul. -- Bine de tot. -- Aferim! strigă ienicerul sucindu-și mustața. Timpul însă trecea și călărețul trimis nu se mai întorcea; vântul de noapte aducea din când în când vuiete de larmă care deveneau îngrozitoare și nedumerirea da pericolului nevăzut proporții uriașe. Un al doilea călăreț fu repezit pe drumul Hangului, dar nici acesta nu se întoarse. -- Ce li s-a întâmplat oare? se întrebau cu toții. -- I-o fi ucis soldații! -- Ascultați! zise Vali. Toți tăcură; acum acea larmă se înainta cu repejune, fiind formată de răcnete, de pocnete, de tropote de cai înmulțite prin sonoritatea văilor. Un pușcaș din avangardă alergă spre poartă, răcnind: Iată-i că vin! iată-i că vin! -- Gata sunteți, copii? strigă C. la țărani. -- Gata! răspunseră sute de glasuri și, în adevăr, sub razele lunii se iviră la ferestrele turnurilor cete de plăieși cu puștile întinse, iar pe ruinele zidului dărâmat se înșirară ca niște umbre oamenii înarmați cu topoare și cu lănci. Prințul C., Vali și prietenii lor își pregătiseră armele, Mehmed-aga își scoase iataganul din seleaf zicând: La Allah, illa Allah, u Mhamed rasul Allah! Apoi se făcu o tăcere de mormânt, o tăcere în sânul căreia tot omul își auzea bătăile inimii. Larma răsuna acum la vecinătatea schitului; ea pătrunsese în rediul de molidvi; încă puține minute și dușmanul avea să apară... Deodată vro zece împușcături vuiră între copaci, urmate de răcnete sălbatice și pe loc se ivi pe marginea rediului... un cupeu înhămat cu opt poștalioni și înconjurat de un pâlc de călăreți! Era o cumnată a prințului C.! Acea damă venea de la Piatra și, negăsind pe nimeni la curtea de la Hangu, ea luase pe lângă trăsura ei plăieșii postați la capra podului de la Răpciune, și toți acești oameni împreună cu călăreții trimiși de la schit, vrând să celebreze serbarea Învierii, chiuiră și împușcară tot drumul. Chiotele lor și ale surugiilor, pocnetele armelor și ale harapnicelor, tropotul cailor pe prundiș produseră larma ce de două ore ținea în uimire pe apărătorii schitului, apărători imaginari, căci toate veștile sosite de la Piatra erau false, fiind provenite din izvor sigur. Astfel se termină lupta neîncepută de sub poala Ceahlăului! Noaptea întreagă se petrecu în veselie și cântări. Cimpoierul mai cu seamă avu mare succes prin cântecul următor: ȘTEFAN ȘI CODRUL Ștefan-vodă rătăcit Intră-n codrul înfrunzit. Codru-i zice: Domn viteaz! Îți curg lacrimi pe obraz. -- Dar! îmi plâng ostașii mei Morți, luptând ca niște zmei! Codrul zise: Dragul meu, Mângâie sufletul tău, Că din brazii mei trufași Face-ți-oi voinici ostași!.. -- Fă! răspunse mult voios Domnul nostru inimos. Codrul puse a vui, Brazii a-și însufleți; Pe loc brazii mari și mici Se schimbară în voinici Și spre domn se-nainta: -- Să trăiești, măria ta! [1] A doua zi boierii și țăranii se întoarseră la satul Hangului. Schitul rămase iar în părăsire, având un mormânt mai mult, un mormânt pe care sta un biet câine plângând!... ↑ Vezi Ștefan-vodă și codrul . (Notă de V. Alecsandri)


content:
În sfârșit, iată o carte bine alcătuită, bine tradusă și bine tipărită! o carte ce mulțumește mintea prin tablourile satirice și prin duhul filozofic care cuprinde; o carte ce încântă auzul prin armonia versurilor și prin bogăția stilului adevărat românesc; o carte ce desfătează vederea prin frumusețea formatului și a tiparului: Satirele prințutui Antioh Cantemir, traduse din rusește de d.d. A. Donici și C. Negruzzi și ieșite de curând la lumină la Cantora Foaiei sătești. Acele Satire care au făcut atât vuiet în Rusia cu un veac mai înainte și care au fost atât de mult prețuite și sprijinite de însăși împărăteasa Elisaveta Petrovna, căreia au fost dedicate; acele Satire care zugrăvesc atât de viu și lovesc atât de aspru relele năravuri... [1] , acele Satire care au dobândit autorului cinstitorul nume de Boileau al Nordului, trebuie să fie primite cu atât mai mare entuziasm din partea românilor, că prințul Antioh Cantemir a fost însuși român și cu atâta mai mare recunoștință că pare să fi fost scrise pentru veacul nostru și pentru noi! Noi am tipărit în no. 4 al Foaiei noastre una din acele Satire frumoase, ca exemplu și ca dovadă de geniul autorului și de vrednica de laudă nimerire a traducătorilor, dar și cu prilejul acestei critici găsim o mare plăcere a supune cititorilor câteva pasajuri din ele. În Satira I, precum am văzut, Cantemir defaimă ignoranța clerului; . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . În Sat. II arată pre boierul ce se fălește cu slava strămoșească, ca cioara cu penele străine, și care pretinde necontenit ranguri, slujbe și chiverniseli . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Cantemir, cu toate că însuși era prinț și fecior de domn, disprețuia pre acei nobili îngâmfați . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . el înțelegea noblețea așa precum trebuie să fie, o „răsplată a meritelor și a vredniciilor personale“, iar nu un drit sec, moștenit de la părinți. Dar să-l ascultăm mai bine pe dânsul vorbind prin organul lui Filaret. „EUGENIE Dar simt câtă rușine, cât de cumplit afront E pentru noi, boierii, când văd un prost țăran Ce poartă semnul muncii pe mâinile-i asprite... ș.c.l. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Cum au ajuns să fie în cele mai mari trepte, Iar vechea mea noblețe tânjește amărâtă! Din vremea Olgăi încă avem strămoși magnați; De-atunce, până astăzi ei fură tot în slujbe... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Vezi diplomele mele, hrisoave, spițe lungi; Mai jos decât namesnic nici un străbun nu am... ș.c.l. FILARET Spune-mi, lăsându-ți lenea, povara de oștean Purtat-ai vreodată? Gonit-ai pre vrăjmași? Asigurat-ai țara lățind a ei putere? La masa judecății uitat-ai părtinirea? Norodul ușurat-ai de dări, de asupriri? Sporit-ai cu-al tău merit al statului venit? Cu pilda ta-ndemnat-ai pre oameni la virtute, Stârpind prin sfaturi bune năravurile rele? Știi a-ți păstra curate și cugetul, și mâna? Nu-ți sunt supărătoare a celor săraci lacrimi? De ești drept, nezavistnic, îndurător și blând, De crezi că e ca tine fieștecare om, Atunci cu bună seamă poți zice că ești nobil, Poți crede că cu Ector și cu Ahil ești rudă; Cezar și Alexandru și toți bărbații mari Că-ți sunt strămoși socoate-i de-ți plac și de-i voiești. Dar nu te folosește de-ai fi chiar fiu de rigă Când n-ai întru năravuri d-un câine osebire!“ Iată sentimente cu adevărat nobile; iată idei drepte și de care trebuie să se pătrundă tot acela ce vrea să fie cunoscut de nobil. Dea Domnul ca aceste maxime sfinte să se tipărească în mințile românilor și ca boierii noștri să le învețe copiilor lor, odată cu Crezul și cu Tatăl nostru. La sfârșitul acestei satire poetul face următoarea încheiere: „Adam boieri pre lume nu a născut nici unul: Doi fii avu, din care unul era păstor, Iar altul în sudoare cu sapa se hrănea; Și Noe, când potopul a înecat pământul, Scăpă plugari ca dânsul ce-aveau năravuri bune; Dintr-înșii toți ne tragem“ ș.c.l. Voiți să vedeți pe ipocritul în toată fățărnicia lui, îl veți găsi în Satira III. El „Când intră într-o casă se-nchină până jos, Pre toți îi salutează și-ntr-un ungher se pune, Plecându-și în jos ochii, grăind din vârful limbii Mătăniile trage, pășește-ncetinel... ș.c.l. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . El carne nu ia-n gură la mesele străine. Nici vin nu vrea să guste, dar nu e de mirat; Un gras clapon acasă întreg îl ospătă, Spălându-l cu-o butelcă de vin unguresc dulce. Pre cei supuși la pofte trupești îi tânguiește, Deși el pe sub gene cu ochi scânteietori La sânul alb și gingaș se uită pe furiș; Eu însă-mi spun păcatul, nu mi-aș lăsa nevasta C-un cuvios ca dânsul să facă cunoștință.“ În această satiră găsim pre zgârcitul, care „Când vinde, este ieftin numai la jurământ.“ Pre cheltuitorul desfrânat, care „De-a purure plăcerii deschide drumuri nouă.“ Pre curiosul limbut, care din zori de zi „... aleargă, urmărește, Ascultă ce se face prin case și prin târg; . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Apoi când novitale destule-a adunat, Întocmai ca o bute umplută cu vin nou Ce fierbe, sfârâiește și dând afară dopul Spumosul vin cu vuiet pe vrană năbușește, Asemene Meandru nu poate mistui Nimic de câte știe. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Minciuna lui o crede adese însuși el . . . . . . . . . . . . . . . .și crede-n gândul său Că limbă n-ai în gură, ești totul o ureche.“ Pre lingușitorul înjosit, care „Pân’ și ce pute zice că are miros bun.“ Și, în sfârșit, alte câteva portrete asupra cărora Cantemir a vărsat cu îmbelșugare colorul ridicolului. Satira IV e adresată către muza poetului și, cu toate că este o imitație despre Satira lui Boileau către muza sa, dar se deosebește ca și celelalte prin idei ghimpoase și prin versuri bine întocmite, ce cuprind totodată și îndreptarea autorului, și defăimarea năravurilor rele. Însă bucata prin care Cantemir s-a ridicat la cea mai naltă treaptă în arta satirei și prin care s-a încoronat de laurii lui Pers, Iuvenal, Orațiu și Boileau este Satira V. E cu neputință a arăta năravurile în toată sluția lor și a descrie urmările beției cu culori mai vii și mai fioroase. Iată un tablou al norodului prost în vreme de sărbătoare: „Unii amețiți numai se-mpiedecă-n picioare, Mergând fără să știe în care parte-aleargă; În danțuri desfrânate alți spulberă gunoi, Pre trecători mânjindu-i, în glod se tăvălesc. Uitând rușinea toată și buna-cuviință, Se dezgolesc de haine și cu obrăznicie Nu dau macar cinstire la sexul rușinos. Ici unul plin de drojdii pășește șovăind, Cu capul se izbește d-un zid ce-i stă-nainte: De sânge umple locul și toți de dânsul râd. Iar dincolo un sfadnic se-ncaieră la pumni Cu cine se-ntâlnește; în luptă-și scuipă dinții Cu vinul dimpreună, din gura-i puturoasă. Cântările cu chiot, strigările cu zgomot, Păn’ și pe-un surd îl face să-i țiuie urechea“ ș.c.l. Satira VI zugrăvește defectele ambiției, necazurile și supărările la care ea este supusă și din împrotivă mulțumirea unei vieți liniștite și mărginite în gusturi simple. „Acela este numai ferice în viață, Ce știe a petrece în liniște și pace, Și cu puțin ce are se află mulțumit!“ Satira VII ne arată neîngrijirea părinților la educația copiilor și ideea ruginită a unor bătrâni ce nu nădăjduiesc nimic de la cei juni și îi disprețuiesc pentru că nu au bărbi albe. „Când văd pe unul care ceaslovul nu mai lasă, Biserica păzește, se-nchină, ține postul, Nu doarme cu nevasta și duce lumânări, Dar ia chiar și cămașa de pe un biet sărac, De-i zic: „ascultă, frate, te rătăcești cu mintea, Mergând pe astă cale în rai nu poți să intri; Iar dacă ai dorință ca să te mântuiești, Dă înapoi aceea ce ai luat nedrept“. Atunce l-a mea râvnă el mânios răspunde: „Nu-i treaba ta, băiete, să dai bătrâne sfaturi!“ Și bine zice omul; eu încă n-am ajuns A iernii înturnare să văd de treizeci ori, Și nici un păr din capu-mi nu și-a schimbat colorul; Cum dar în așa vrâstă să-ndrept eu barbe albe Și căzături cinstite ce poartă ochelari? Aș răguși zadarnic vrând să le dovedesc Că mintea-n om nu crește cu lunile și anii. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Mulți nătângi în lume vor crede ne-ncetat, Că un bătrân cu mintea întrece pe trei juni!“ Această satiră e plină de sfătuiri înțelepte pentru creșterea copiilor și de maxime filozofice pentru educația lor. În Satira VIII poetul își zugrăvește portretul său; el ne spune însuși câtă cumpănire pune în lucrarea versurilor sale. „Ca nu defăimând aspru năravul acel rău, Să dezvelesc că singur sunt rău și pătimaș.“ Satiristul se aseamănă însuși cu un chirurg când sloboade sânge unui bolnav. „Văzut-ați, zice el: . . . . . . . . . . . . . . Cu ce luare-aminte La mâna cea legată tot pipăie cercând Să afle unde-i vina, apoi lovește-ncet. Păzind cu scumpătate ca rana să nu fie Mai mare decât trebuie. Această îngrijire Și eu când scriu la versuri întocmai imitez: Îmi pare că iau sânge la demoralizați.“ Aceste sunt satirele prințului Cantemir! Numărul lor e mic, dar cuprinsul și meritul lor e mare. Ele, afară de însușirile poetice de care sunt pline, au întreita calitate de a înfățișa portreturi vii, de a lovi în năravuri cu tot duhul cel mai iscusit al satirei și, în sfârșit, de a rosti maxime înțelepte după care să se poată îndrepta societatea. Celelalte poezii tipărite în acest volum sunt vreo câteva ode în lauda ziditorului, vreo două epistole către prieteni, și vreo câteva fabule și epigrame, toate compuse după regulile acestor deosebite soiuri de poezie și cuprinzând idei înalte, naive sau șăgalnice, fieștecare în felul său. Pre acestea domnii traducători le-au pus în versuri rimate, și isprava le-a fost asemene deplină. Volumul în întregime înformează o carte neprețuită și vrednică de a deștepta interesul românilor; ea este îmbogățită cu portretul prințului Cantemir, litografiat la Leipțig, și cu viața sa, pe care dl C. Negruzzi a scris-o cu condei iscusit. Acum ne rămâne a vorbi de traducție! Ea este foarte bine nimerită în toate privirile; stilul e limpede, bogat și înțeles; versurile sunt bine întocmite, armonioase și vădesc că au fost lucrate de doi poeți; cadența lor e pretutindene plăcută. Mulțumim deci domnilor traducători care au întreprins un lucru atât de greu și l-au desăvârșit atât de bine; dlor prin aceasta au dovedit că versurile albe sunt foarte plăcute la citire când sunt bine lucrate (acest soi de versificație a fost de neapărată trebuință la traducerea Satirelor, spre a nu se depărta de compunere), și că limba românească este o limbă bogată, sonoră și plină de frumuseți originale. Dnii A. Donici și C. Negruzzi, cunoscuți între români prin compuneri literare, au adăugat prin acest uvraj un nou stâlp literaturii românești; și aceasta le va fi recunoscătoare, atât pentru lucrul lor vrednic de laudă, cât și pentru scoaterea la lumină a unei scrieri minunate, alcătuită de un prinț mare și înțelept, ce face cinste neamului său. ↑ Punctele de suspensie din articol marchează pasajele cenzurate în Propășirea.


content:
Cu o nemărginită bucurie facem știut că o parte din cele mai duioase melodii ale poporului român au ieșit la lumină într-un Album foarte elegant, tipărit la Leopol și cuprinzând 48 de arii de tot soiul: doine, hore, cântece de lume, cântece hoțești etc. Unul din compatrioții noștri din Bucovina, un artist de frunte, elev ale vestitului pianist Chopin, dl Șarl Miculi, pe care societatea ambelor capitale, a Moldovei și a Valahiei, a avut plăcere de a-l asculta și a aplauda minunatul său talent, este alcătuitorul și totodată editorul acelui Album neprețuit. În voiajul ce a făcut, la 1850, în provinciile noastre, dl Șarl Miculi, deși deprins din copilărie cu armoniile europenești, totuși s-a simțit cuprins de un adevărat entuziasm la auzirea melodiilor poporale ale românilor și a și hotărât a le prescrie pentru ca să le scape de noianul uitării. Cu o răbdare și un tact de artist înamorat de frumusețile artei, el a ascultat pe cei mai vestiți lăutari din Iași și din București și a știut a deosebi ariile adevărat românești din mulțimea de arii străine ce au năvălit de vro câțiva ani la noi, trecând prin gurile și instrumentele țiganilor și ajungând la urechile noastre într-un hal de dihanie muzicală fără formă și fără nume. Mulțumită fie dar dlui Miculi din partea românilor pentru fapta sa patriotică și vrednică de toată lauda, căci, în mijlocul grozavelor nenorociri ce au căzut ca un potop negru asupra neamului românesc, acest neam a știut a feri de înecare toate odoarele naționalității sale, portul, limba, credințele, poezia, cântecele și numele său atât de falnic! Și oricare om îi vine într-ajutor, oricare îi întinde o mână frățească pentru ca să scoată în lumina soarelui acele neprețuite odoare face o faptă bună și nobilă, o faptă ce merită recunoștința patriei. Albumul dlui Miculi are îndoitul merit de a fi întocmit cu gust și știință, și mai cu seamă de a se ivi la vreme priincioasă. Astăzi, când Europa întreagă se ocupă de soarta Principatelor, când mai toate publicațiile periodice tipăresc articole interesante despre dânsele, când o mulțime de broșuri și volumuri scrise în toate limbile ies pe fiecare zi, tratând despre chestia Orientului și, prin urmare, despre viitorul României; astăzi, când țările noastre au deșteptat nu numai curiozitatea, dar chiar și simpatia lumii; când oamenii politici cercetează istoria tractatelor încheiate între Poarta Otomană și Principatele Dunării; când economiștii studiază izvoarele de avuție a pământului nostru; când pictorii ilustrează unele publicații cu o mulțime de desenuri ce înfățișează priveliștile cele mai pitorești ale câmpiilor, ale munților, ale orașelor și ale costumurilor românești; astăzi, zic, Albumul dlui Miculi e binevenit, căci aduce un contingent de mare preț la comoara cunoștințelor Europei în privirea naționalității noastre. Până acum am fost noi, românii, uitați și neștiuți de lume; dar de la 1848 am început a ieși din întunericul în care eram cufundaț i, și frații noștri de la Apus, și toate națiile civilizate au îndreptat privirile lor în partea Răsăritului, ca să vadă ce este acest neam românesc, rătăcit de două mii de ani pe marginea Europei ! Revoluția din Valahia, mișcările din Moldova, ocupațiile armiilor rosienești au tras asupra acestor provincii luare-aminte a celor care nu vroiau să priceapă importanța acestor țări neînsemnate în cumpăna politicii; pe de altă parte, împrăștierea prin lume a exilaților de la 1848 a deprins urechile străinilor cu numele de român și, încet câte încet, ajutați prin scrierile autorilor ce se interesau de soarta noastră, precum și prin minunatele desenuri ale dlui Buke și alții, românii au izbutit a ieși puțin la iveală. Chestia Orientului de astăzi ne-a scos cu totul la lumină, și acum suntem un suget de studii interesante pentru Europa: istoria patriei noastre, obiceiurile poporului, poeziile sale, tot ce se atinge [de] naționalitatea românilor au deșteptat curiozitatea publică; suntem astăzi o nație nouă, descoperită de puțin timp, și avem tot prestigiul noutății; trebuie dar să ne arătăm europenilor cu ce avem mai frumos și mai vrednic de a-i interesa. În Franța, Germania și Anglia poeziile noastre poporale, traduse și tipărite, au produs o mare plăcere și au recomandat cât se poate de mult geniul poetic al românilor. Nu rămâne îndoială că melodiile noastre naționale vor dobândi locul ce merită în admirarea acelor ce prețuiesc frumusețea originală a melodiilor poporale și care știu a cunoaște sufletul unui neam în tainele acelor melodii. Nu-mi este iertat mie ca să hotărăsc despre meritul și armonia cântecelor românești, căci poate aș cădea în prepus de părtinire. Mărturisesc eu însumi că pentru mine unele din melodiile românești, unele doine, unele hore, unele cântece de lume cuprind o lume întreagă de armonie dulce și duioasă, care îmi pătrunde inima de lacrimi; las dar să se exprime asupra lor un om competent și nepărtinitor, un pianist de mare talent ce a petrecut câțiva ani printre noi, dl Hanri Erlich. lată ce zice acest artist în prefața colecției de arii românești ce a tipărit în Viena, la 1850: „Strigătul de naționalitate și de drepturi egale a aflat un răsunet puternic în poporul român care locuiește Valahia, Moldova, Basarabia, Bucovina, precum și cea mai mare parte din Transilvania și Banat și câteva comitaturi din Ungaria“. „Ocupând el singur un teritoriu [de] peste 5000 mile pătrate, poporul român prezentează un element național compact, tare și unit. Am trăit mai mult de trei ani printre acest popor. Am avut prilej a-i învăța limba, a-i cunoaște obiceiurile, năravurile și ariile naționale; și fiindcă pământenii m-au încredințat că am nimerit bine caracterurile acestor melodii atât de originale și atât de interesante, cred că îndeplinesc o datorie de recunoștință pentru primirea favorabilă de care totdeauna m-am bucurat lângă români, contribuind din partea mea prin publicarea acestei colecții care este o probă mai mult că naționalitatea acestui popor se pronunță curată și necontestabilă nu numai în limba și datinile sale, dar încă și în muzica sa, care se deosebește de oricare alta cunoscută până acum. Negreșit, aceste arii se vor părea foarte curioase la întâia vedere pentru melodia lor cu totul originală și câteodată sălbatică, pentru acompaniamentul lor, care uneori cuprinde acordurile cele mai capricioase, cele mai bizare, și alteori e cu totul simplu și chiar monoton. Și cu toate acestea nu ne sfiim de a spera că, cu cât își va da cineva osteneala de a le juca, cu atât va prețui expresia de melancolie, dulce, și dureroasă chiar, care se pronunță mai în toate ariile de cântec ale românilor. Sunt în muzica națională a acestui popor de acele pasaje misterioase care fac să se presimtă dorințe înfocate și ascunse în fundul inimii și care se manifestă prin plânset numai. De altă parte, ariile de dans răsună acea veselie nebunatică, zgomotoasă, la care nenorocitul se aruncă cu totul în aceste momente de plăcere. Instrumentele ce întrebuințează românii sunt: buciumul, fluierul păstorilor, cimpoiul și naiul. Sunt mulți țărani care mai joacă și din vioară, dar artiștii de acest instrument se află mai cu seamă printre țigani, care sunt adevărații muzici ai orașelor. Aceștia se slujesc și cu naiul, și cu cobza, un soi de mandolină cu coarde de metal, pe care le ating cu o pană. Capul trupei execută melodia pe vioară; naiul face să se audă mai tare, în sunete ascuțite, pasajele cele mai pătimașe; cobza ține loc de bază, și mai totdeauna e jucată de către cel mai în vârstă dintre artiștii țigani, care execută pe acest instrument acompaniamentele cele mai grele cu o îndemânare vrednică de mirat. Pe acești lăutari îi întâlnești în toate sărbătorile; ei poartă mai totdeauna haine orientale. Când cineva îi aude executând în chip serios și melancolic, care niciodată nu-i lasă, ariile naționale române într-o societate aleasă, adăugând muzicii instrumentelor lor un cântec plin de tristețe, și când vede cineva impresia ce produce asupra auzitorilor, atunci pricepe că, deși toți românii care au primit o educație cât de puțin îngrijită au luat manierele și năravurile societății moderne, cu toate acestea sentimentul național există în toată virtutea la dânșii și pătrunde lustrul modelor străine. Cât pentru caracterul și ritmul muzical al ariilor române, se cade să mărturisesc curat că este tot ce e mai greu de a deprinde și de a înțelege dacă cineva nu le-a auzit jucate în țară de către lăutarii indigeni. Mă voi încerca însă de a explica, pe cât se va putea, deosebitele genuri și nuanțele cele mai caracteristice ale muzicii naționale române. Ariile române se împart în doine sau balade, în cântece de lume sau romanțe, în cântece de joc sau hore și altele și în marșuri antice naționale. Baladele sunt arii vechi ale cărora cuvinte totdeauna amintesc vreun suvenir istoric sau vreun roman de amor. Țăranii de la munte, care sunt adevărații barzi români, cântă aceste balade cu un glas plângător foarte lin, cu un muvement de muzică cu totul neregulat, stăruind asupra notelor de cântec și iuțind pe cele de fantezie. Ei știu să dea acestor arii o expresie de întristare visătoare, de un efect extraordinar. Adeseori, când cineva umblă în munții țărilor române, aude de departe un fluier care fluieră cu dulceață un cântec de dor. Atunci se oprește fără voie ca dominat de un farmec necunoscut spre a asculta mai mult timp aceste suspine ale muntelui. Am întâlnit mulți călători străini în țările române care, nefiind deloc de școala romantică, mi-au mărturisit că aste cântece atât de simple și atât de expresive le-au făcut o impresie mai vie și mai adâncă decât toate gambadele muzicale ce se aud azi în sălile de concert și de teatru și care sunt primite cu aplauze frenetice. Cântecele de lume (romanțele) sunt melodii făcute pe poezii mai noi și au mai tot acel caracter ca al baladelor. Ele se deosebesc de balade în aceea că, jucate cu un muvement mai iute, ele slujesc asemene ca arii de joc. Cântecele de joc sunt melodii înadins pentru dans. Dansul cel mai obișnuit în orașe este hora. La țară se joacă hora, jocul de brâu, călușarii etc. Hora să joacă astfel: dansatorii, atât oameni, cât și femei, al căror număr nu este mărginit, se apucă de mână și formează un cerc unde fiecare poate intra și ieși după plac. Se joacă în rând, îndoind un picior, în vreme ce celălalt face un pas înainte sau îndărăt; totdeodată brațurile se clatină încet; dansatorii se apropie sau întind cercul tot cu acele mișcări, ceea ce dă horei un oarecare aer de indolență și de o lene care nu se întrerumpe decât de către vreun vesel dansator ce-și manifestă veselia bătând cu piciorul în pământ. Această legănare grațioasă se cuvine mai cu seamă de a se exprima în muzică; de aceea trebuie să se apese mai mult baterea dintâi a fiecărei măsuri, iar a doua foarte puțin. Cu cât mișcările horei sunt line, egale și liniștite, întru atât cele ale jocului de brâu sunt vioaie și zgomotoase: dansatorii se țin cu mâna stângă de încingătoare, rezemându-se cu mâna dreaptă de umărul vecinului, și execută acest dans cu cea mai mare iuțeală. Dansul Călușarilor are o semnificație cu totul istorică pentru români; țăranii păstrează în memoria lor fapte confuze din istoria vechilor romani, ai căror sunt urmași, și răpirea sabinelor este unul din înaltele fapte, cele mai memorabile, ale glorioșilor lor străbuni, al cărei suvenir ei îl celebrează prin jocul Călușarilor. Ei aleargă la sunetele fluierului, ale vioarei și ale cimpoiului, înarmați cu emblemele anticelor arme romane, măciuci, lănci, securi, și sar, strigă, iau poziții rezbelice, încât, prin aceste mișcări și prin zângănitul armelor, ei își reprezintă suvenirul acestui cavaleresc episod al analelor primitive ale Romei antice. Săptămâna Rusaliilor este cu totul consacrată acestui joc al Călușarilor, care ține loc de capitol de istorie. Cititorul îmi va ierta că m-am oprit la descrierea tuturor astor amănunte. Am socotit că era neapărat a zice câteva cuvinte asupra caracterului unei muzici naționale care, fiind necunoscută artiștilor, precum și amatorilor până acum, nu va lipsi, după cum sper, de a lua unul din cele întâi rânduri printre ariile naționale ale altor popoare ce au fost primite cu favor... etc.“


content:
Când mintea își ia zborul de se afundă în hăul de suferințe, de prigoniri și de palme dumnezeiești ce de câteva veacuri au trecut și încă trec pe capul acestui neam român, odinioară atât de mare și puternic, ea rămâne înspăimântată ca și când s-ar găsi la poarta care duce la lăcașul veșnicelor chinuri, și nu poate să înțeleagă cum acest neam a răbdat cu bărbăție atâtea furtuni grozave și cum se mai află încă astăzi pe picioare! Năvăliri de limbi străine, războaie crâncene și necurmate, împilări de tot soiul, înrâuriri fatale de corupție, prigoniri sistematice, focuri, secete, epidemii crude și, mai presus decât toate, dezbinări chiar între frați de același sânge și nume, nimic nu i-a lipsit, nici una dintre aceste grozave rele nu a înconjurat pământul locuit de români, încât două mari adevăruri se înfățișează minții omenești la priveliștea acestui negru tablou de calamități: cea întâi, că mult greșiți au fost romanii în ochii dumnezeirii, dacă, după atâtea veacuri, strănepoții lor sunt încă astfel pedepsiți; cel al doilea, că dumnezeirea pregătește un mare viitor acestui neam strecurat prin atâtea chinuri, căci furtunile cele mari lovesc fruntea munților celor mai înalți, și cercările cele aspre ale soartei lovesc sufletele cele mai tari. Veacuri întregi acest neam român așezat la porțile răsăritului pe un țărm care, în privirea sa topografică, seamănă cu o insulă bătută de vânturi și de valuri din toate părțile, s-a împrotivit furtunilor și a izbutit a-și păstra moșia sau mai bine zicând o parte din moșie. Înconjurat de mari puteri, cuprins pretutindene de neamuri străine, slavi, germani, unguri și turci, cu care el nu are nici o rudire, fiind de viță latină, românul s-a făcut punte și munte în mijlocul greutăților prin care s-a strecurat, și a scăpat din noian sfântul odor al naționalității sale. În zadar campionii panslavismului au cercat chiar prin acte oficiale a întuneca adevărul! adevă rul e un soare luminos care străbate puternic prin negurile minciunii, fie aceasta cât de pompoasă, și în sfârșit Europa s-a încredinț at astăzi nu numai de adevărata noastră naționalitate, dar și chiar de drepturile noastre politice. E mult aceasta pentru noi și mult ne va fi de folos pentru asigurarea viitorului nostru, căci pân-acum nenorocirile Principatelor Dunării s-au tras din neștiința marilor puteri ale Occidentului în privirea istorică, comercială și etnografică ale acestor Principate. Până acum ele se socoteau chiar de oameni eminenți ca o parte din pământul Imperiului Rusesc, sau ca o provincie de raiale turcești, precum Bulgaria etc., și puțini din publiciștii străini pricepuseră importanț a unei Românii bine organizate în cumpăna chestiei Orientului. Națiile apusene de viță latină au trăit un lung șir de veacuri fără măcar a visa că aveau chiar pe marginea Europei, la porțile Răsăritului, zece milioane de frați, și făr-a auzi glasul suferințelor lor; dar acest glas a găsit în zilele noastre un răsunet în inimile generoase ale câtorva oameni care, cu un curaj vrednic de toată recunoștința noastră, s-au făcut apostolii României. Printre acești nobili campioni ai drepturilor și ai naționalității noastre sunt de însemnat: 1. Dl St. Marc de Girardin, care la 1836 a vizitat Principatele Dunării, le-a studiat cu luarea-aminte a unui filozof și a publicat în jurnalul Débats mai multe scrisori asupra stării morale a provinciilor noastre, asupra relațiilor Rusiei cu ele, asupra influenței puterilor suzerane și protectrițe, asupra Reglementului Organic etc. 2. Dl Eelix Colson, care la 1839 a publicat un volum de mare preț, intitulat: De l’état présent et de l’avenir des Principautés de Moldavie et de Valachie, suivi des traités de la Turquie avec les Puissances Européennes et d’une Carte des Pays Roumains. Acest uvraj este cel mai apreciat de politicii străini, iar cât pentru noi, românii, nu trebuie să uităm niciodată aceste cuvinte prin care dl Colson sfârșește prefața cărții sale: „În fața atâtor umiliri și atâtor suferințe necunoscute Europei, conștiința mea îmi impune datoria de a ridica glasul în favorul românilor!“ Dl I. A. Vaillant, care la 1844 a scos la lumină un uvraj mare în trei tomuri, sub nume de: La Romanie ou histoire, langue, littérature, orographie, statistique des peuples de la langue d’or, Ardialiens, Valaques et Moldaves résumés sous le nom de Romans. — Dl Vaillant a locuit mai mulți ani la București unde a fondat deosebite școli, și când s-a despărțit de români, iată cuvintele ce le-a adresat: „Adio! fiți fericiți; redobândiți dignitatea și virtutea voastră antică; lucrați cu toții pentru Patrie; pătrundeți-vă de simțirea puterii voastre și astfel veți deveni iarăși o nație mare precum au fost strămoșii voștri!“ Dl H. Desprez, care la 1848 a publicat mai multe articole importante în Revue des Deux Mondes asupra revoluției românilor și asupra deșteptării naționalităților orientale. Dl Arthur Baligot de Beynes, fondatorul jurnalului din Constatinopol Presa de Orient, care de la 1848, în curs de mai mulți ani, a sprijinit drepturile românilor prin cele mai însemnate gazete din Paris. Dl A. Billecocq, fostul consul-general al Franței în Principate, care necontenit a căutat a lumina oamenii de stat ai Franței asupra intereselor Europei în provinciile noastre și asupra rolului ce este chemat a juca neamul român în chestia Orientului. Dl Billecocq s-a arătat necontenit unul din cei mai fierbinți prieteni ai românilor, și a avut meritul a prevedea chiar de la 1848 întâmplările politice de astăzi. El a publicat un album foarte interesant intitulat: Album Moldovalaque și ilustrat cu desinuri de dl Bouquet. Dl Michelet, unul din cei mai mari scriitori ai Franței, care în volumul său Légendes du Nord vorbește de biata Românie cu toată îndurarea unei inimi adânc simțitoare și cu tot entuziasmul unui mare poet. Dl Michelet numește țara noastră Italia orientală și a știut a ghici chiar din poeziile sale poporale comorile sufletului român. Dl Ubicini, autorul Scrisorilor asupra Turchiei, un uvraj de mare preț în ochii tuturor oamenilor de stat, și director unei publicații ce iese în Paris sub titlul de Revue d’Orient. Dl Ubicini s-a aflat în București în vremea revoluției de la 1848 și, cunoscând prea bine țările noastre, a scris multe articole prin gazete în favorul drepturilor românilor. Am început această enumerație prin dl Girardin și vom sfârși-o iarăși prin dl Girardin, arătând că acest înalt scriitor a publicat mai multe articole în Débats atingătoare de Principate, de la începutul complicărilor de astăzi, și, pentru ca să dăm o idee de sentimentele dlui de Girardin în privirea viitorului țărilor noastre, iată ce găsim scris de d-lui în jurnalul francez Débats, din 18 martie 1855: „Suntem încredințați că noul congres de la Viena, care este chemat a alege chipurile de a da Orientului pe lângă binefacerile păcii și un regim social potrivit cu civilizația Europei, va lua în mare băgare de seamă dorințele Principatelor Dunării. Nu putem ști lămurit care va fi viitoriul acestor țări ce au în Orient aceeași poziție ca les Pays-Bas în Occident și care, ca și acestea, trebuie a fi declarate neutre chiar de la început, dacă Europa nu vroiește ca ele să slujească de teatru și de pricină războaielor; însă sperăm că congresul de la Viena, când va fi să ia o hotărâre asupra soartei Principatelor, nu va trece cu vederea dreapta cerere a moldovalahilor în ceea ce privește naționalitatea lor consfințită prin vechi tractaturi. Principatele au apărat neatârnarea lor împotriva năvălirilor turcești la al 15-lea și 16-lea veac, și când ele s-au văzut silite a se închina armelor sultanilor, chiar atunci ele au făcut pe învingători ca să recunoască naționalitatea lor, primind suzeranitatea, iar nu jugul acestora. Articolul 1 din tractatul de la 1392 între valahi și Baiazid I recunoaște Valahiei dreptul de a se guverna prin înseși legile sale, precum și dritul de a face război și a încheia pace; afară de aceasta, prințul Valahiei a păstrat totdeauna putere de viață și de moarte asupra supușilor săi, ceea ce este unul din atributurile suveranității. Articolul 2 din același tractat încuviințează Valahiei un drept care dovedește că, fiind nevoiți a primi suzeranitatea sultanilor, voievozii Valahiei se gândeau și la soarta creștinilor din Orient. Toți creștinii, zice acel articol, care după ce vor fi îmbrățișat religia lui Mahomed vor trece din locurile supuse sultanului în Valahia, și se vor creștina din nou, nu vor putea fi nici reclamați, nici atacați. La 1460, după luarea Constantinopolului, un nou tractat este încheiat între Mahomed II și Valahia. Acest tractat recunoaște asemene drepturi Valahiei. Neatârnarea și autonomia neamului moldo-valah este deci un drept vechi și legiuit. Acest drept a fost solemnel recunoscut prin articolul 5 din tractatul de Andrianopol și negreșit că va fi luat în seamă de congresul Vienei. Patrioții din Moldo-Valahia aveau toată dreptatea de a se rezema pe acele tractaturi când, în anul trecut, cereau arme Turchiei și Europei ofițeri pentru ca să se armeze împrotiva armiilor năvălitoare ale Rusiei și să mute teatrul războiului chiar în sânul Basarabiei. Ei vroiau să puie în lucrare dreptul de a face război pe care nici tractaturile de la 1392, nici acele de la 1460 și de la 1512 nu l-au contestat. Poate că dacă această propunere ar fi fost primită, expediția din Crâm nu ar fi fost neapărată. Această slujbă din partea românilor ar fi interesat mai mult Europa la cauza lor, căci ei ar fi conlucrat de la sine la hotărârea soartei lor în loc să o aștepte ca acum din mâna străinilor. Ei ar fi dat de o parte rolul de nemișcare ce li se impune totdeauna și pentru care, mai târziu, li se fac nedrepte mustrări. Citesc într-o scrisoare ce mi-a trimis unul din cei mai vrednici patrioți români: „Noi, românii, avem dreptul de a avea o armie națională. Acest drept niciodată nu ne-a fost contestat pân-acum. Însă din pricina înrâuririlor apăsătoare ale străinilor, armia noastră este atât de redusă și astfel de rău organizată, că ea nu a putut sluji pân-acum la alta decât ca să constateze dreptul nostru de a fi înarmați și de a face pace și război.“ Chestia unei armii românești are mai multă importanță decât s-ar putea socoti; nu însă în privire că ea ar putea vreodată să se împrotivească armiilor rusești sau altor armii vecine. Principatele nu sunt în stare de a avea viață decât, precum Belgia și Svițera, prin ajutorul unei neutralități recunoscută și respectată de Europa. Cu toate aceste, deși neutralitatea de care vorbim ar fi sprijinul lor cel mai puternic, totuși ar trebui să fie reprezentată prin o putere militară, precum ea este reprezentată în Belgia și în Svițera, și aceasta nu cu ideea măgulitoare ca să se lupte împotriva unor vecini prea puternici, dar pentru ca să constateze călcarea privilegiilor lor prin o apărare de câteva zile măcar, și pentru ca să asigureze buna orânduială din lăuntru a țării. Noi credem că Franța și Englitera trebuie să se intereseze foarte mult la organizarea unei armii românești și să favorizeze și să sprijine drepturile și neutralitatea Principatelor în toate privirile. E mare chestia fondării acestor state care, precum am spus, sunt menite a fi les Pays-Bas din Orient, și nu cred că va fi mai ușoară decât a fost fondarea statelor Pays-Bas de la apus. Dacă congresul Vienei va izbuti, precum sperăm, a dezlega pentru Răsărit acest problem, care pentru Apus a ținut aproape de 300 ani de războaie, acesta va fi unul din cele mai frumoase triumfuri ale diplomației și una din cele mai mari dovezi de biruință ale civilizației moderne! etc.“ Mulțumită fie din partea românilor acestor vrednici campioni ai României! Numele lor sunt adânc săpate în inimile noastre și nu se vor șterge niciodată, căci inima românului nu e uitită, și ea păstrează pentru veșnicie suvenirul facerilor de bine. Dintre toate misiile omenești, cea mai nobilă este de a întinde o mână prietenă națiilor căzute care aspiră a se ridica în picioare și a lua rând printre celelalte nații mari, glorioase și puternice!


content:
Unul din cei mai mari poeți ai Franciei, omul care prin geniul său a fost și va rămânea o glorie pentru secolul nostru, Lamartine, a murit! Această tristă veste va deștepta un răsunet dureros în sufletul acelor care au gustat încântările armoniei mărețului poet. Cât pentru noi, românii, e bine să ne aducem aminte încurajările ce ne-a dat Lamartine în anul 1848, când el ținea ochii lumii întregi țintiți asupra lui, și adresa cuvinte mângâietoare națiilor ce aspirau la libertate. În istoria misiilor mele politice din anul 1859, găsesc următoarea notiță scrisă după o vizită ce făcusem lui Lamartine; această notiță e de natură a interesa publicul român, și dar este timpul de-a o scoate la lumină: „Dl Lamartine, dulcele poet al inimilor tinere, eroul poetic al revoluției din 1848, deși ajuns acum în vrâstă înaintită, totuși încă poartă pe frunte-i aureola geniului. Convorbirea sa armonioasă și fermecătoare răpește auzul și sufletul. Simțirile înalte, ideile sublime, reflecțiile filozofice, sunt exprimate de el în forma cea mai corectă, în stilul cel mai nobil, și cu o abundență care minunează pe ascultători. Elocvența sa naturală încântă chiar în vorbirile zilnice ale vieții private, iar în împrejurările cele mari ale vieții politice, ea devine o putere care poate să oprească omenirea pe malul prăpăstiilor sau să o împingă în fundul lor. O oră întreagă, cât a ținut vizita mea, am crezut că asist la un concert melodios, și, când a fost ca să mă retrag, îmi zise: — Domnul meu, deșteptarea unei nații e cel mai sublim spectacol ce omenirea poate să arate Creatorului, însă când o nație are norocul de a atrage asupră-i ochii Providenței, ea trebuie să se menție la înălțimea rolului ce este chemată a avea pe lume. Eu fac sincere urări pentru prosperitatea și mărirea românilor, căci mi-a plăcut totdeauna a vedea pe urmașii popoarelor mari pășind falnic pe urmele glorioase ale strămoșilor!


content:
I [ modifică ] A. Russo, trimis de copil într-un institut din Elveția, săvârși studiile colegiale și se întoarse în Moldova la 1838 cu o colecție de încercări poetice scrise în limba franceză. Printre aceste bucăți inspirate de amorul libertății se găsea și o imprecare violentă contra tiranilor, ce-i cauza oarecare supărări în Viena din partea poliției. Soarta lui îl puse chiar din prima-i junie în față cu prigonirea guvernelor despotice, însă această prigonire nu putu să schimbe întru nimic vesela nepăsare a caracterului său. După întoarcerea sa în țară, Russo locui vreo doi ani la o moșie părintească din munți, și acolo, trăind în frăție cu natura, el se îndrăgi mult de tot ce purta sigiliul naționalității: obiceiuri, costumuri, dansuri și mai cu seamă legende și poezii poporale. Chiar de pe atuncea, adică la 1839, el începu să adune câteva fragmente de cântece bătrânești și să scrie impresiile în limba franceză, însă toate acele manuscripte s-au pierdut. Singura compunere importantă ce a scăpat, pentru gloria literaturii noastre, este admirabila Cântare a României, tradusă mai târziu în românește de N. Bălcescu și publicată la anul 1855 în România literară. Acel poem în proză a inspirat următoarele strofe adresate lui Russo de către un profesor francez, dnul Storhas: „Oh! vous qu’un noble zèle a jeté dans l’aréne Pour écrire en passant une histoire de feu, Marchez sur les hauteurs où l’âme vous entraine Sous le regard de Dieu. L’Europe aura ses yeux ouverts sur le Moldave, Sur le Roumain longtemps endormi, malheureux, Qui s’éveille sans peur de son sommeil d’esclave!... Peuples! formez des voeux Pour la jeuné patrie encore dans ses vieux langes, Pour la liberté sainte et puis pour l’avenir, Pour les hommes de coeur ici bas, vrais archanges Qui meurent sans mourir!“ Etc., etc., etc. A. Russo era poet în toată puterea cuvântului; natura lui avea nevoie de orizonturi întinse, de aerul munților, de sunetul doinelor, și însă guvernul găsi de cuviință a-l rândui în slujbă și a-l închide între pereții unei judecătorii. Prin decretul domnesc din 22 mai 1843, Russo fu trimis în calitate de membru al tribunalului la Neamț și apoi la Piatra. Câțiva ani mai în urmă, adică la 1851, Grigori Ghica-vodă îl numi candidat la Divanul de apel în Iași; însă cariera judiciară nu convenea nicidecum aspirărilor sale intime: „Prefer de o mie de ori cărarea de la munte, decât cariera deschisă dinaintea mea!“ zicea el adeseori glumind; prin urmare în loc de a mucezi în nămolul delelor judecătorești, el se furișa printre dânsele de câte ori o putea face, pentru ca să cutreiere munții și să descopere legende. Jurnalul său de toate zilele trebuie să fi fost o comoară... însă a avut soarta comorilor! s-a pierdut, nelăsându-ne decât o singură legendă: Piatra corbului, culeasă la Bicaz. La 1846, Russo compuse pentru teatrul românesc din Iași o mică piesă intitulată: Jicnicerul Vadră, în care un țăran cânta următoarele două versuri: Din Focșani la Dorohoi Țrara-i plină de ciocoi. Îndrăzneala-i fu mare de a emite o asemenea idee într-o epocă de aristocrație, precum era sub domnia lui Mihail Sturza! Autorul dramatic o plăti cu un exil de două luni la mănăstirea Soveja. Fost-a el însă condamnat de vreun tribunal? Nicidecum! Pe atuncea voința domnească ținea locul procedurii; domnul era legea — iată copia de pe Luminatul ofis gospod din 26 februarie 1846, care dispunea de libertatea individuală a lui Russo. El e un document curios pentru istoria „regimului regulamentar“: „Încredințându-ne că Alecu Russo a urmat prin ale sale îndemnă ri de a se pune în tulburare liniștea obștii, îndemnând mai ales și pe actorii teatrului național la rostiri scandaloase pe scena teatrului. Noi am hotărât a se închide pe această față spre înfrânare în mănăstirea Sovejei; deci poruncim ispravnicului de Focșani ca, îndată ce numitul va sosi acolo, să-l întovărășească însuși cu paza cuviincioasă până la locul însemnat, unde, încredințându-se egumenului mănăstirii, să puie la cale de a se ține cu cea mai de aproape priveghere pe post și rugăciuni în toată vremea cât se va afla acolo. Se va regula totodată ca numitul A. Russo nu numai să fie cu desăvârșire oprit de a ieși din cuprinsul mănăstirii, dar și de a corespondui sau de a se întâlni cu nimeni. Iar dacă se va așeza aceasta prin înțelegere cu egumenul, apoi se vor rândui doi vrednici și deștepți slujitori spre pază, poruncindu-le sub aspră răspundere de a fi cu neadormită priveghere. . .“ etc. Pe temeiul acestui decret, ce merită a fi arătat ca un model de despotism burlesc, A. Russo fu dus la Soveja; însă dreptatea din anul 1846 nu se mulțumi numai cu atâta; un alt Luminat ofis gospod trimise totodată la altă mănăstire întreaga trupă românească! Ridicolul unit cu arbritrariul! Pe când tronul se credea astfel în pericol, pe când guvernul lua niște măsuri atât de aspre în contra teatrului național, pedepsind orbește autor și actori, eu mă aflam la București. Întorcândumă la Iași, găsii următoarea scrisoare a amicului meu; ea va da o idee exactă de caracterul său nepăsător și de spiritul cu care el trata împrejurările cele mai critice: „Iubite! Nu-mi rămâne decât timpul necesar ca să-ți vestesc că guvernul și-a pus în gând să facă din mine un om important și demn de exil. I s-a năzărit guvernului, precum se năzare cailor cu nărav, și dar el a găsit de cuviință a mă aresta și a mă condamna ca să capăt simțiri religioase în fundul unei mănăstiri. O! guvern părintesc ! el nu are alt vis decât fericirea noastră, nu are alt țel decât ane face demni de împărăția cerului. Iată pentru ce el ne înfundă așa de ades în sânul sihăstriilor. Peste un ceas plec cu nepusă masă, cum zic românii, și întreprind un voiaj gratis, mulțumită îngrijirii guvernului; asadar, iubite, tu nu mă vei găsi, la întoarcerca ta, lungit pe divanul tău și dându-mi aer de pașă. Când te vei revedea cu plăcere sub cerul patriei și sub tavanul apartamentului tău, vei simți un mare deșert în suflet, căci amicul tău Russo îți va lipsi. Ah! această idee m-ar face să vărs lacrimi amare dacă nu mi-ar plăcea mai bine să râd în fața prigonirii! Mângâie-te, frate, căci toți cei ce poartă numele de Russo sunt destinați a fi persecutați; omonimul meu Jean-Jacques a pătimit multe în viața lui!... Ce asemănare măgulitoare pentru mine! Lucrurile mele sunt în boccea; căruța de poștă mă așteaptă în curtea ministrului din lăuntru, de unde am să plec; aga fumează ciubucul său de iasomie și mă îndeamnă să mântui această scrisoare, în vreme ce fratele tău îmi cântă din vioară aria franceză: Partant puor la Syrie. „Alea jacta est !“ a zis Cezar când a trecut Rubiconul; eu am să trec Bahluiul! prin urmare voi zice: amice ! gândește la bietul exilat și declamă ades versul celebru: „L’amitié d’un grand homme este un bienfait des cieux.“ Adio! Mă duc să gust plăcerile vieții contemplative a sfinților apostoli și mă despart de lume fără amărime în contra oamenilor, fie domn sau... creditori! Singura mustrare de cuget ce cearcă a mă munci în acest moment este că bieții actori împărtășesc osânda mea. Teatrul românesc la mănăstire!... Ferice de țara al cărei guvern luminat produce asemene deșănțate întâlniri! Adio ! încă o dată, spune amicilor că îi scutesc de a se îmbrăca în haine negre...“etc. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Russo gustă plăcerile vieții apostolice până în primăvară, însă el nu se mulțumi numai cu extasul contemplării, ci profită de timpul arestării sale pentru ca să culeagă câteva balade de la un bătrân lăutar ce se găsea în mănăstire și scrise totodată Jurnalul unui prizonier, care s-a publicat în Revista română din București. II [ modifică ] Mișcarea din Iași de la 1848 sili o mare parte din tinerimea Moldovei să emigreze. A. Russo fu din numărul proscrișilor. El trecu în Bucovina și merse la Viena, unde se întâlni cu alți români, ce veneau din Paris ca să intre în țară. Plecând cu toții pe Dunăre, ei se găsiră pe vapor în societatea zgomotoasă a unui mare număr de maghiari înarmați. Ungaria răsuna de tocsinul revoluționar și strănepoții lui Arpad făceau visuri de cucerințe. [...] În luna lui iulie trecând prin Transilvania, el fu arestat la Dej și condus sub escortă în închisoarea de la Cluj; [...] Deși viața lui era în pericol într-o epocă unde toate orașele și satele erau ilustrate cu numeroase spânzurători și țepe, totuși el nu-și pierdu cumpătul. „Iubite A... îmi scrise el din închisoare, în Ungaria liberă miam pierdut libertatea! Strigătul maghiar: Ellyen sabaciag [1] însemnează: lanțuri pentru români. Ergo, am fost arestat la Dej, și chiar acum mi se pregătește un alai de naționaliști-gardiști ca să mă ducă la Cluj ; însă nu fi îngrijit, dragul meu, căci am o tainică și sigură presimțire că nu mi se va întâmpla nimic. Această siguranță îmi vine din credința că românul nu piere cu una, cu două... Furia ungurească e atât de deșănțată și de comică; lungimea pintenilor și a mustăților maghiare e atât de exagerată încât, departe de a mă înspăimânta, ele îmi inspiră un râs nebunesc... etc.“ Pentru ce însă Russo a fost arestat? Aceasta o aflăm din pasajele unei lungi protestări adresate de el contelui Vay, comisarului din Cluj. „Domnule conte! — Refugiat de trei luni în Ungaria, am asistat ca un spectator la evenimentele acestei țări, bucurându-mă de ospeția ce-o primisem, și dorind în fine ca să mă întorc în patria mea, am luat drumul cel mai drept, adică pe la Dej; se vede însă că în Ungaria drumul cel mai direct nu-i nici cel mai scurt, nici cel mai sigur, căci deodată m-am trezit arestat, despuiat de lucrurile mele, cercetat până la piele, și întemnițat! Trist și neașteptat efect al ospeției maghiare! În zadar am protestat, în zadar am cerut să mi se spuie motivul unei asemenea maltratări; nici un membru al autorității nu a găsit cu cale să-mi răspundă oficial. Iată însă prepusurile geloșilor impiegați, care mi-au deschis porțile închisorii: l-ul prepus. — O femeie m-a văzut făcând semne misterioase în Dej!... Cui? 2-lea prepus. — Sunt român! 3-lea prepus. — Corespondența găsită în valiza mea este în limba franceză! 4-lea prepus. — În acea corespondență nici nu se pomenește numele de Ungaria! 5-lea prepus. — Trebuie să fiu comisar rus! 6-lea prepus. — Trebuie să fac parte din Comitetul croato-slovaco-sârbo-valaco-saxon format în contra Ungariei! Pe temeiul acestor grave prepusuri domnii judecători își frecară mâinile cu mulțumire și mă întemnițară cu convingerea cel puțin naivă că și-au salvat patria! Domnule conte! veți găsi, negreșit, că am tot dreptul să protestez în contra unui asemenea act arbitrar al autorităților subalterne din Dej, care, după ce au pus mâna pe mine, și-au apropiat totodată și valiza mea, ca una ce, după socotința lor, conținea destinul și viața Ungariei! Protestez dar în numele legilor, în numele libertății individuale, în numele dreptului ginților, și cer o satisfacere deplină în contra agenților care au atacat în persoana mea principiile cele mai sacre ale dreptății etc., etc. Această protestare a mea va părea poate cam lungă, domnule conte, însă nu cred să vă pară atât de lungă precum mi-au părut mie lungi aceste opt săptămâni de captivitate etc., etc.“ Pe când Russo protesta din fundul închisorii și adresa Comitetului revoluționar din Cluj scrisoarea sumeață, ce este publicată în Revista română, amicii lui emigrați în Cernăuți scriau guvernului din Pesta cerând libertatea captivului și în sfârșit porțile se deschiseră dinaintea lui. — Nu e nimic mai dulce pe lume decât o dușcă de aer liber, ne zise el când ne revăzurăm. III [ modifică ] În timpul captivității sale, Russo avea obicei să scrie pe bucățele de hârtie cugetările care îi treceau prin minte. Multe din ele s-au pierdut și e o mare daună, căci amicul meu avea o judecată profundă și un spirit cu totul original. Nepăsarea caracterului său l-a susținut necontenit în lupte victorioase cu soarta. 0 singură dată, cât a fost el în închisoare, puterea sufletească l-a părăsit și atunci el a început o scrisoare tristă către amicii săi, însă nu a sfârșit-o... „Fraților! le zicea, nenorocirea care prigonește țara noastră mă apasă și pre mine. De săptămâni întregi stau închis fără a cunoaște culpa mea. Am așteptat dreptatea, și dreptatea nu vine! Iubiții mei! Socotiți-mă de azi ca mort, căci de nu voi muri de mâhnire sau de boală, pierderea libertății mele mă oprește de a fi țării de folos... și dar eu mă consider ca un om șters din cartea vieții. De trei zile cânt necontenit aceste versuri din balada lui Toma Alimoș; să fie oare o presimțire?... „Închinare-aș și n-am cui, Închinare-aș murgului; Dar mi-i murgul cam nebun Și de fugă numai bun. Închina-voi ulmilor, Uriașii culmilor, Că sunt gata să-mi răspunză Cu freamăt voios de frunze Ulmii că s-or clătina, Frunza că s-a scutura, Trupul că mi-a astupa.“ Afară de aceste rânduri, găsesc între puținele hârtii rămase de la el următoarele fragmente, demne de a fi publicate ca unele ce cuprind cugetări adânci. A. Russo avea multe scrieri începute, însă cruda moarte nu i-a permis să le termine. La anul 1859 el s-a stins cu zâmbirea pe buze în mijlocul entuziasmului național de pe atuncea și a lăsat o dureroasă jale în inimile celor ce l-au cunoscut și l-au iubit. Trecut-au junele poet ca un meteor de-abia zărit pe cerul patriei sale, însă numele lui va crește cu timpul și va străluci glorios în fruntea poemului Cântarea României. ↑ Vivat libertatea! [V. A.]


content:
Ziarul francez Teatrul, cu data 25 iunie 1851, conține liniile următoare: „O tânără artistă, cea mai frumușică din toate câte le-am zărit pe scenele teatrelor de pe bulevarde, a murit în floarea tinereții! Veselă și grațioasă, ea poseda calitățile inimii și ale spiritului. Toți acei care au cunoscut-o regretă în persoana sa o artistă de talent și un model perfect de eleganță și de istețime pariziană. Ea purta între amici gentila denumire de Dridri, însă numele ei adevărat era: Marie-Angélique Chataignez!“ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Citind aceste rânduri, mulți din românii care au fost emigrați la Paris în anul 1848 își vor aduce aminte de acea drăgălașă copilă atât de pariziană în spiritul său, atât de română în inima sa!... Ea s-a unit la toate aspirările patriotice ale generației entuziaste de acum 20 de ani, care a dat semne de viață națională în Iași și București; ea a împrăștiat adeseori cu farmecul veseliei sale negurile posomorâte de pe fruntea celor descurajați și a lucit ca o dulce rază de soarele patriei în ochii multor emigrați din țările noastre. Prin care mister însă capricioasa natură sădise o inimă română în gingașul sân al unei pariziene? Pe când publicul francez se găsea în cea mai deplină ignoranță despre Moldova și Valahia, pe când aceste țări erau considerate ca pământuri aflătoare în fundul Asiei, pe când un deputat al Constituantei din Francia declara că Bucureștii erau capitala Bucuriei, și un ministru al republicii confunda Cronstadtul din Ardeal cu portul de lângă Petersburg, Dridri cunoștea România mai bine decât compatrioții săi și chiar decât mulți dintre compatrioții noștri. Ea era părtașă la toate secretele politicii românilor din Paris și se simțea mândră de a o putea servi prin influența ce avea asupra unor corifei ai presei franceze. Acea jună artistă admirată pe scenă, urmărită de un cortegiu de adoratori, deprinsă a trăi în luxul și în plăcerile modernei Babilone, părăsi deodată calea aurită pe care călca de patru ani cu nepăsarea tinereții și se retrase în sanctuarul inimii sale. Regina banchetelor pariziene abdică de bunăvoie, și lumea o pierdu din vedere fără a înțelege motivul dispariției sale. În ziua când s-a decis a face acest pas atât de serios în viața unei femei, Dridri a scris amicilor săi un soi de circulară enigmatică în care le zicea: „Adio! Plec într-o călătorie la care am visat adeseori; mă duc să cunosc o lume nouă de unde nu cred că m-oi întoarce printre voi. Nu vă încercați însă ca să ghiciți care-i acea lume; cunoștințele voastre geografice nu se întind până la marginile ei!“ Până a nu descrie însă realizarea visului frumoasei călătoare, să aruncăm o privire asupra fazelor existenței sale trecute, precum ne-am uita într-o grădină înflorită ce am întâlni în calea noastră. Domnișoara Marie Chataignez se născu la Bordeaux și rămase orfană de mică copilă. Ea fu crescută de o mătușă a ei, cu care veni la Paris când copila împlini 18 ani... La Paris! la Paris!... Cine poate spune iluziile, sperările, visurile seducătoare care flutură prin mintea unei tinere fete care se simte în primăvara vieții și în deplina înflorire a frumuseților atunci când ea intră în atmosfera îmbătătoare a Parisului! Mătușa ei era amică de pension cu celebra actriță Déjazet, care pe atunci parvenise la culmea talentului și fermecase publicul parizian. Ambele amice se revăzură cu mare bucurie după un șir de mulți ani, și chiar de la prima întâlnire Déjazet simți mare simpatie pentru Dridri. — Draga mea — îi zise ea — ești tânără, ești grațioasă, ai tot ce trebuie unei femei ca să placă, însă îți lipsește piedestalul de pe care să poți atrage ochii mulțimii. Fie o femeie înzestrată cu darurile cele mai frumoase, dacă ea nu are norocul a se face cunoscută în Paris, sărmana! rămâne părăsită, deoparte, ca o comoară neștiută. Tu însă, Angelică, fii fără nici o grijă; eu mă însărcinez de viitorul tău și prin mine promit că vei reuși a deveni o personalitate în Paris. — Eu? replică Dridri cu glasul uimit. — Tu!... Însă, spune-mi, ai gust pentru arta dramatică? — Nepoata mea nu visează decât teatru, răspunse mătușa ei cu grăbire. — Minunat! zise Déjazet. În curând ea va debuta pe scena „Varietăților“. Directorul este amicul meu, și el va fi preafericit de a primi în trupa lui o actriță prezentată de mine. Până atunci, draga mea, să vii în toate zilele aicea, pentru ca să-ți dau câteva lecții de declamare și să repetezi cu mine rolul prin care ai să-ți inaugurezi cariera dramatică. Dridri, fericită de astă propunere neașteptată și cuprinsă de recunoștință, apucă mâna protectriței să o sărute; însă Déjazet atrase pe gingașa copilă în brațele sale și o sărută pe ochii săi umezi de lacrimi. În adevăr, după șase luni, afișul teatrului „Varietăților“ anunță debutul drei Marie-Angélique Chataignez într-un rol de subretă, compus înadins pentru dânsa de autorii Duvert și Lausanne. Mari lupte între ambiție și spaimă se petrec în sufletul unei june artiste la începutul carierei sale, atunci când sala e plină de spectatori, când celelalte actrițe privesc la dânsa cu ochi pizmași și întrebuințează toate manevrele pentru ca să împiedice succesul ei. Sărmana! În acel moment critic, mintea i se tulbură, inima i se bate iute, glasul i se întunecă. Ea ar voi să fugă, să se ascundă în fundul pământului, însă nu! ea trebuie să înfrunte pericolul, trebuie să iasă pe scenă, chiar de ar fi să cadă moartă de uimire... Orchestra execută uvertura, cortina se ridică, lumina policandrelor inundă teatrul, publicul numeros așteaptă cu nerăbdare ca un judecător aspru care are să-și dea sentința... E un moment îngrozitor, căci de la el depinde succesul sau căderea, adică: viața sau moartea bietei artiste! Cu toate acestea, Dridri avu norocire de a produce o impresie favorabilă asupra publicului chiar de la prima sa intrare pe scenă: un murmur încurajator se ridică în sală când ea apăru cu figura sa vie, cu talia sa elegantă, cu farmecul tinereții sale. Ea-și jucă rolul foarte natural, și la cel întâi cuplet ce cântă, glasul ei argintiu deșteptă un răsunet voios în inimile spectatorilor. Celebra Déjazet dete semnalul aplaudării din lojă, și toți o imitară, bătând din palme cu entuziasm. Dridri se simțea nebună de bucurie, căci succesul ei era astfel consacrat chiar de la începutul piesei; iar când cortina se coborî, publicul rechemă pe fericita copilă, care se prezentă cu modestie, salută lojile și parterul, zâmbindu-le grațios, și primi un frumos buchet de roze de China aruncat la picioarele ei de însăși Déjazet. Între acte juna debutantă veni să mulțumească protectriței sale, care o sărută în prezența publicului, felicitând-o de succesul ce avuse. Toate lornetele din sală să țintiră spre acea lojă, și cavalerii declarară în unanimitate că dra Marie Chataignez nu pierdea nimic din grațiile sale afară din scenă; damele însă, din contra, îi descoperiră multe defecte închipuite, care erau de natură a face din copila drăgălașă un monstru spăimântător. Nu trecură zece minute și-n loji se prezentă un cavaler de o aparență nobilă și plăcută: era contele de Farol, unul din membrii de la Jockey-Club, unul din foshionabilii Parisului. El avea o figură care exprima calitățile inimii și maniere de un adevărat gentilom. Intrând, contele dete mâna dnei Déjazet după moda engleză și-i zise: — Vin să salut luceafărul scenei pariziene. Déjazet îi mulțumi cu o zâmbire și replică: „Salută, domnule conte, și pe dra Chataignez, o nouă stea care răsare pe orizontul artei dramatice“. Contele se închină tinerei artiste, zicând: „Am admirat pe domnișoara din stala mea: am rupt o pereche de mănuși aplaudând-o și sunt mândru de a fi cel întâi a o complimenta“. Apoi adăugă, adresându-se direct la Dridri: „Domnișoară, ați făcut în astă-seară mulți fericiți și totodată mulți nefericiți... Cavalerii v-ar duce în triumf ca pe o grațioasă regină, însă damele v-ar scoate ochii fără milă... și zău! ar comite o mare crimă, căci nu-i nimic mai încântător și mai dulce la privit ca doi ochi frumoși care înoată în flacăra triumfului.“ Dridri răspunse, roșindu-se: „Doamnele care ar voi să mă orbească m-ar nenoroci foarte mult, condamnându-mă astfel a nu mai putea admira grațiile lor“. — Bravo, domnișoară! strigă contele; am să duc damelor răspunsul d-voastră, pentru ca să afle că pe cât sunteți de gentilă, atât sunteți și generoasă. — Adaugă și din parte-mi, observă dna Déjazet, că dumnealor au prea multă ocupație cu ochii bărbaților pentru ca să-și piardă timpul cu ochii copilelor... — Mă duc îndată să înfig cu mulțumire această săgeată în sânul lor, zise contele râzând, dar, până a nu ieși din lojă, se adresă încă o dată la Dridri cu următoarele cuvinte: „Domnișoară, sunt unul din cei mai sinceri admiratori ai talentului d-voastră; dațimi voie a spera că veți primi a mă număra și între amicii d-voastră cei mai devotați“. După finitul spectacolului, Déjazet conduse pe Dridri la otelul unde locuia tânăra actriță și pe drum ea-i zise cu amicie: „Draga mea, iată-te acum pe cale de a-ți face nume, avere și poziție. Să te gândești totdeauna însă că o bună reputație este pentru o artistă coroana talentului și a carierei sale!“ E de prisos să mai observăm că noaptea întreagă Dridri n-a închis ochii. Triumful alungă somnul. A doua zi directorul veni să-i propuie un angajament de 500 franci pe lună. „Suma, zise el, nu e mare, dar va crește în proporție cu rolurile ce veți crea“. Contractul fu subsemnat, și dra Marie-Angélique Chataignez fu anunțată prin gazete ca una din pensionarele „Varietăților“. Fericită de poziția ce câștigase, Dridri se ocupă cu ardoare de arta sa, și pe fiecare zi atrăgea mai mult favorurile publicului. Autorii dramatici scriau roluri vesele pentru dânsa, siguri fiind de succes; jurnalele o lăudau numind-o Déjazet II, însă camaradele sale o considerau cu invidie ca pe o rivală nesuferită. Și, în adevăr, sărmanele aveau bune cuvinte de a fi îngrijite, căci toți adoratorii lor începuseră a flutura împrejurul ei. Una din ele mai cu seamă, Estera, îi declarase război neîmpăcat din cauza admirării ce avea contele de Farol pentru Dridri. Estera, o celebritate a Parisului de pe atunci, purta în trăsăturile figurii sale sigiliul frumuseții ebraice. Ochii săi negri și lungăreți aruncau săgeți înfocate; părul ei forma o ghirlandă bogată pe frunte-i; talia sa era maiestuoasă, umerii săi albi erau de un model perfect, însă gura ei avea o expresie disprețuitoare, care producea un efect displăcut. Ea se deprinsese a primi omagiile tuturor bărbaților care îi erau prezentați, și această deprindere îi dase un aer măreț. Echipajele sale luxoase, briliantele de preț cu care se arăta în public îi ridicaseră un piedestal în ochii parizienilor. Aceștia o numiseră regina de Saba, nume potrivit cu soiul frumuseții sale și care îi inspirase atâta superbie cât nu putea suferi nici o rivală alăturea cu dânsa. Prin urmare, chiar din seara când Dridri se urcase pe scenă, Estera simți pentru juna actriță o antipatie instinctivă, antipatie care cu timpul se prefăcu într-o ură de moarte. Mândră de luxul ce afișa pretutindenea, ea găsea mulțumire a umili pe modesta ei camaradă, făcând observări puțin generoase asupra simplității toaletei sale, și de câte ori o întâlnea pe străzile Parisului, Estera, culcată pe pernele caleștii, arunca din treacăt ochiri fudule asupra bietei Dridri, ochiri la care copila răspundea prin un zâmbet foarte malițios. Astfel se născu între ambele artiste o luptă surdă și neîncetată, care trebuia numaidecât să producă scandal la cea întâi ocazie. Într-o zi de repetiție generală Estera veni la teatru în cupeul ei, după obicei, fără a se îngriji de ploaia care cădea pe străzi, și intră în foișor purtând o rochie lungă de catifea vișinie. Dridri, ca o modestă pensionară de 500 de franci pe lună, veni alergând sub coperișul unui cortel; toaleta ei se resimțea de furtuna care domnea afară și botinele sale umede lăsau urme după ele pe parchetul foișorului. Toți artiștii, precum și mai mulți amatori care aveau liberă intrare în culise erau adunați pe lângă cămina de marmură și râdeau cu zgomot ascultând glumele vestitului actor comic Odry. Deodată, râsetele conteniră la glasul Esterei, care, trecând pe dinaintea rivalei sale, zise cu insolență: — Când nu are cineva nici doi franci ca să poată lua o birjă pe un timp ploios, ar trebui cel puțin să-și lase botinele la ușă și să intre desculță în foișor. Dridri, la această grosolană aluzie, se roși pe obraz și observă cu glas indignat: — că e mai lesne de a poseda un cupeu decât delicatețea inimii. Estera, astfel săgetată, ținti ochii săi aprinși asupra copilei și, apropiindu-se de ea, răcni ca o furie: — Sărmano! m-aș înjosi poate a-ți răspunde dacă nu mi-ar fi milă de mizeria în care te afli... Privește, nenorocită; ești muiată ca și când ai fi scoasă din mare. . . — Care mare? replică Dridri, Marea Roșie în care s-au botezat strămoșii dumitale? Un hohot general răsună în foișor la auzul acestei malițioase întrebări. Estera, înciudată, ieși ca o bombă fără a găsi ce răspunde, în vreme ce toți actorii înconjurară pe Dridri ca s-o complimenteze. Contele de Farol îi luă brațul și-i zise cu amicie: — Estera a voit să vă insulte, dar insulta a căzut pe fruntea ei, căci ați știut a răspunde cu spirit și cu mult tact; primiți felicitările mele, domnișoară. . . Acum permiteți-mi a vă grăi ca un adevărat amic: nu e destul de a avea talent în Paris pentru a-ți crea o poziție precum o meriți, căci directorii de teatru sunt niște exploatatori care gândesc mai mult la punga lor decât la viitorul artiștilor... — Nu înțeleg, domnule conte. . . — Binevoiți, domnișoară, a mă asculta cu răbdare și a pune cuvintele mele pe seama simpatiei ce mi-ați inspirat. . . Aveți acum 500 franci pe lună și poate peste vreo doi ani să câștigați îndoit. Ce sunt însă 12000 de franci pe an în viața pariziană? o picătură de apă în mare, fie chiar în Marea Roșie a Esterei! . . . 0 femeie tânără și frumoasă nu poate trăi într-o atmosferă de zilnică și strictă economie; ea este chemată a domni în toată splendoarea luxului, a face pe publicul parizian a se ocupa necontenit de dânsa, a eclipsa mai cu seamă pe toate elegantele orașului, pentru ca să rămâie singura stea strălucitoare în ochii lumii. — Și pentru a veni la acea culme ce este de făcut? întrebă Dridri. — Unicul chip, răspunse contele cu puțină sfială, este de a-ți alege un amic devotat, care să fie fericit a consacra viața și averea lui la realizarea dorințelor. . . — Domnule conte, întrerupse Dridri, eu am doi amici care mă opresc de a dori un al treilea. — Doi! exclamă contele cu mirare. — Unul de vreme bună și unul de vreme rea. — Și cum se numesc? Cine sunt? — Cel de vreme bună este caracterul meu nepăsător și neambițios. — Și cel de vreme rea? — Este cortelul mătușii mele, care mă apără și de ploaie, și de ispite. — Aveți răspuns la toate și vă găsesc adorabilă! zise contele oprindu-se, însă tot sper că într-o zi voi avea satisfacerea de a vedea pe Estera învinsă chiar prin armele cu care se fălește. — Care arme? — Splendoarea luxului de care aș dori să vă văd înconjurată. — Adio, domnule conte. — La revedere mai bine! replică el, sărutând mâna grațioasei artiste. Astfel de scene se petreceau mai în toate zilele în foișorul teatrului; altele mai scandaloase se produceau câteodată chiar dinaintea publicului. De pildă, într-o piesă în care Dridri și Estera aveau roluri principale, aceasta, voind să compromită succesul rivalei sale, întârzie înadins intrarea sa pe scenă. Dridri, asteptând-o în zadar, deși o zărea între culise, se văzu nevoită a improviza câteva fraze pentru ca să-și prelungească rolul; și între alte cuvinte ea zise foarte apropo: „Așteptarea e nesuferită atunci, mai cu seamă, când persoana care trebuie să vie este lipsită de simțul bunei-cuviințe“. Publicul, înțelegând aluzia, făcu să răsune sala de aplaudări și dete astfel o lecție aspră Esterei. Puțin timp după convorbirea contelui de Farol cu Dridri, juna artistă primi biletul următor: Domnișoară, Paveaua Parisului nu merită să fie călcată de picioare delicate ca ale d-voastră. Dacă poliția m-ar îngădui, aș întinde covoare de la poarta otelului d-voastră până la teatrul „Varietăților“, însă poliția nu înțelege actele de galanterie și s-ar împotrivi sub cuvânt de dezordine publică. Nu-mi rămâne dar decât a lua îndrăzneala să depun la picioarele d-voastră un cupeu, care va aștepta la scară până vă veți decide a vă urca în el. Iapa inhămată la acel cupeu poartă numele de Ledy, însă fiind proprietatea d-voastră sunteți liberă a o chema Estera, drept probă de amicie pentru amabila camaradă care vă iubește atât de mult! CONTELE DE FAROL P.S. Echipajul vă va conduce, când veți ordona, la o mică bombonieră din strada Magdalena, care poartă numele de otelul „Chataignez“, fiind asemene proprietatea d-voastră. Citind acest bilet original, Dridri se apropie de fereastră și zări în curte un foarte elegant cupeu galben. Vizitiul în livrea căta să liniștească zburdările iepei de soi, care frământa paveaua sub copitele ei, iar alăturea cu oblonul se ținea un groom ca de vreo 15 ani, țanțoș și serios ca un personaj important. Dridri se uită lung la acel echipaj... Imaginea Esterei zbură pe dinaintea ochilor ei ca o fantasmă furioasă... însă copila, retrăgându-se iute de la fereastră, zise în gândul ei: „Nu mă voi sui în cupeul contelui!... mai bine pe jos, dar onestă și liberă!“ Zece zile de-a rândul ea trecu alăturea cu echipajul fără a ceda dorinței ce prindea tainice rădăcini în inima sa. Zilele erau senine, aerul dulce, preumblările încântătoare. — Nu, zicea Dridri, niciodată! și însă la tot momentul ea se ascundea după perdele și admira cupeul, admira iapa sură care necheza, mușcându-și zăbala plină de spume. Mărul raiului sub formă de echipaj luxos începea a produce influența-i seducătoare asupra fiicei Evei! Un nou bilet de la contele de Farol veni s-aducă o nouă tulburare în mintea fragedei copile. Iată cuprinsul lui: Domnișoară, Biata Ledy se plânge de indiferența d-voastră! Ea, care e deprinsă a fi dezmierdată și hrănită cu zahăr, nu a primit încă din parte-vă nici o probă de simpatie ! Ce v-a făcut, sărmana, de sunteți așa de aspră cu dânsa?... Ledy e blândă, inteligentă, celebră în Paris pentru calitățile sale aristocrate. Dacă ar avea grai, ea v-ar spune multe lucruri interesante și s-ar prinde cu d-voastră a întrece totdeauna caleașca Esterei. Mâine este tocmai sărbătoarea Longchamp; mâine ies la Câmpii Elizei toate elegantele Parisului. Faceți mulțumire frumoasei Ledy ca să vă plimbe și să se mândrească de stăpâna ei sub ochii parizienilor... Estera a invitat două dintre camaradele sale cele mai impertinente și s-a lăudat că va trece cu echipajul ei somptuos pe sub ferestrele d-voastră, înadins pentru ca să vă umilească. Dacă ați asculta pe Ledy, Estera ar căpăta mâine gălbinare de ciudă, căci numai cupeul d-voastră e de culoare galbenă în tot orașul! Secretarul intim al Lady-ei: CONTELE DE FAROL Elocvența perfidă a secretarului aduse o mare schimbare în ideile junei artiste... Dridri își umplu buzunarele cu bucățele de zahăr, coborî iute scările și merse drept la Ledy ca să o dezmierde. Iapa necheză vesel sub mâna ei și luă zahărul; apoi întinse gâtul ca să fie netezită. Vizitiul observă că Ledy cu nimeni nu se arată așa de familiară, iar groomul replică serios: — Își cunoaște stăpâna!... — Așa este — adăugă vizitiul — însă de o mai sta două zile astfel înfiptă pe picioare, fără a face preumblare, mă tem că s-a beteji. . . Auzind aceste observări, Dridri atrase capul iepei lângă sânul ei, o sărută gingaș, apoi se întoarse zburând ca o păsărică speriată în apartamentul ei. Ziua sărbătorii Longchamp se anunță de dimineață ca o zi splendidă, cerul era albastru, soarele luminos, aerul cald! Și cer, și aer, și soare invitau pe oameni a ieși afară din casele lor, pentru ca să se bucure de farmecul timpului. Jumătate din locuitorii Parisului se îndrumau spre Câmpii Elizei în toalete elegante și răspândeau veselie în atmosferă. Ca în toate zilele, cupeul galben aștepta la scara drei Chataignez, însă ea, decisă a merge pe jos, își făcuse o toaletă simplă și de foarte bun-gust. Mulțumită de dânsa, Dridri se apropiase de oglinda dintre ferestre, când auzi trecând pe stradă o caleașcă răsunătoare; ea deschise una din ferestre și zări pe Estera cu amicele ei, care, aruncând ochii spre dânsa, începură a râde cu hohot. — Sărmana! strigă Estera, așteaptă să-i cadă o birjă din cer! La o așa insultă, copila simți tot sângele suindu-i-se la creieri; ea-și puse mâna pe inimă ca să-i aline bătăile, apoi, într-un acces de nebunie, fără a mai avea conștiința de ce face, se coborî iute la scară, ordonă groomului să deschidă oblonul și se aruncă în cupeu!... Ledy, auzind vuietul oblonului, se ridică pe două picioare și plecă în zbor. În câteva minute cupeul sosi la Câmpii Elizei și prezența lui atrase pe loc atenția tuturor. Forma lui elegantă, culoarea lui originală și mai ales gentilețea persoanei închise în el produse un efect extraordinar. Toți pietonii se îndeseau să-l examineze mai de aproape și toți gentlemenii călări părăsiră îndată celelalte echipaje și înconjurară cupeul artistei; unii o salutau cu amabilitate și ea le răspundea prin o zâmbire cochetă, care-i încânta; alții mai fericiți i-adresau complimente și-i prezentau buchete de violete de Parma. Într-un cuvânt, eroina noastră fu proclamată regina de Longchamp, și, în adevăr, judecând după cortegiul de fashionabili care o urmăreau, ea părea o adevărată regină. Cupeul se sui încet până la Arcul de Triumf, care se înalță maiestuos în fundul Câmpiilor Elizei; iar de acolo, întorcându-se îndărăt, se întâlni cu caleașca Esterei. Patru capete aprinse de curiozitate se plecară ca să vadă cine era obiectul unei asemenea ovații și deodată îngălbeniră, ca și când ar fi zărit fața îngrozitoarei Meduze. Dridri începu a râde și le zise din treacăt: — S-a coborât birja din cer! Preumblarea continuă până la 6 ore, și tânăra artistă se bucură de un triumf foarte măgulitor. Ea era deplin răzbunată de insolența Esterei! Apoi, când ea ordonă vizitiului să plece de la Câmpii Elizei, Ledy porni iarăși cu repejunea unei căprioare și în curând se opri dinaintea unui otel din strada Magdalena. — Unde te oprești ? strigă Dridri la vizitiu; dar deodată oblonul se deschise și la oblon apăru contele de Farol care răspunse: — La otelul d-voastră. — Domnule conte! zise copila uimită, asta-i o trădare! — Ba-i un simplu omagiu către suverana inimii mele. Și zicând aceste cuvinte, contele întinse mâna pentru ca să ajute copilei a se coborî. Dridri sta neclintită în fundul cupeului, dar contele adăugă: „Biata Ledy n-a mâncat nimic de azi-dimineață; fie-ți milă de dânsa, dacă nu de mine“. — Fie, replică în fine Dridri, vă sunt datoare cu o prea mare mulțumire ca să mai am dreptul de a refuza. — Sunteți un înger, exclamă contele cu fericire. — Un înger căzut! gândi biata copilă cu un suspin înădușit. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Din momentul ce dra Chataignez păși pragul acestui otel, ea intră pe cărarea unei noi existențe de lux, de plăceri, de nebunii pariziene, o viață în care amor-propriul găsea toate satisfacerile dorite, fără însă ca inima-i să fie părtașă la ele. Otelul pus la dispoziția ei de contele de Farol era un cap doperă de arhitectură italiană; mobilarea lui realiza minunile Halimalei. Salonul principal se deschidea pe o grădină plină de plante exotice și umbrită de copaci mari de Paulonia, un adevărat colț de rai. Acel salon era ornat cu oglinzi înalte și cu tablouri lucrate de cei întâi pictori moderni; el comunica prin porți de cristal cu alte două mai mici saloane, unul mobilat în stil persian și celălalt în stil pompeian. Camera persiană era îmbrăcată pe pereți cu stofă citarie de Brusa și pe parchet cu un covor de Smirna, care producea sub picioare efectul unui gazon molatic. În unghiurile lui se rotunjeau patru divanuri acoperite cu șaluri în dungi de diferite culori. O lampă de argint de forma maurescă se cobora din mijlocul tavanului și răspândea o lumină misterioasă în acel cuib de visuri orientale. Camera pompeiană era întreg ornată cu mobile romane de bronz, care-i dau un aer de antichitate și care deșteptau în minte imaginea traiului casnic de pe timpul împăratului August, pe când artele frumoase ajunseră la gradul cel mai înalt de perfecție. Sala de prânz, spațioasă, bine luminată cu trei ferestre mari, era învelită cu piele nohotie de Cordova și conținea un asortiment frumos de mobile de stejar sculptat, toate adunate de prin castele cu multă dificultate și cu prețuri fabuloase. Iar mai cu seamă camera de culcat înfățișa o adevărată feerie! Patul de abanos avea forma paturilor regale, purtând un baldachin pe patru coloane lucrate la strung cu o măiestrie perfectă și fiind capitonat cu brocart vișiniu de Lion. La colțurile acestei camere delicioase se iveau statuete de marmură de ale celebrului sculptor Pradier, una reprezentând amorul, a doua inocența, a treia cochetăria și a patra voluptatea. Pe pereți erau aninate oglinzi de Veneția și pe cămină strălucea o pendulă de argint incrustată cu lapis lazzuli. E de prisos să mai cercăm a descrie numeroasele obiecte de artă răspândite prin apartament: etajere de palisandru înghesuite cu mii de bagatele prețioase precum: filigrane de Genova, corali de Neapole, cutii de lac de Japon, porțelane de China etc.; e de prisos să mai enumerăm lămpile de malachit, argintăria masivă de prin bufeturi, lăzile de porțelan de Saxa, în care înfloreau arbori de camelia și de naramze. Vom adăuga numai că grajdurile otelului conțineau șase cai de preț, doi de călărie și patru de ham, și că în șură se găseau un landau, o victorie și faimosul cupeu galben, care a jucat un rol atât de important în viața eroinei noastre. Totul era somptuos și perfect! Dridri se afla în elementul ei! În fiecare crisalidă este ascuns un flutur strălucitor! În fiecare femeie este ascunsă o regină! Femeia se naște cu instinctele eleganței și frumosului; ea simte că toate odoarele pământului sunt create pentru dânsa: flori, parfumuri, pietre scumpe, arte, industrie ornamentală etc. Și nu e departe de a crede că însuși soarele a fost aprins în ceruri numai și numai pentru ca să lumineze grațiile ei. Pe când bărbatul are nevoie de ani întregi spre a se ciopli și a ajunge la oarecare grad de distingere, femeia în câteva săptămâni se metamorfozează ca prin vărguța unei zâne și se apropie de perfecție. Crisalida se deschide, fluturul iese zburând și strălucitor la soare. Dridri, care trăise până atunci în simplitatea unei vieți lipsite de avere, deveni în curând una din primele dame elegante din Paris. Pe cât era plăcută ca artistă la teatru, cu mai mult încă ea dobândi renume de castelană amabilă în otelul ei. Gustul perfect al toaletelor sale servea de model societăților bogate din capitală, încât multe din obiectele de lux purtau numele ei. Așa, cusătoresele vindeau mantale și capele à la Chataignez, orfevrii lucrau medalioane Chataignez, caretașii fabricau cupeuri Chataignez și culoarea galbenă fu declarată culoare de modă chiar din ziua sărbă torii de la Longchamp. Dridri avea loji cu anul la Opera Italiană și la Teatrul Francez; ea asista în avanscene la toate primele reprezentări de piese noi; ea nu lipsea niciodată de la alergările de cai de la Chantilly, și când un domino elegant intriga cu spirit pe fashionabilii de la foișorul operei celei mari în nopțile de carnaval, toți se jurau că e Dridri. În adevăr, nimic nu lipsea eroinei noastre pentru ca să strălucească în toată splendoarea pariziană, căci contele de Farol pusese toată averea lui la picioarele iubitei sale amante, fiind mândru și fericit de concheta sa. El se credea cu misie de a-i împlini toate capriciurile ei și prin urmare nu se trecea o zi fără ca să-i aducă noi obiecte de toaletă sau de artă: șaluri, mătăsării, bijuterii, dantele, tablouri etc., etc., astfel încât Dridri îi dase în glumă porecla de contele de Bazar. Jună, veselă, spirituală, seducătoare în deplină putere a cuvântului, ea avea, lucru lesne de înțeles, un cortegiu foarte numeros de adoratori; puțini însă se bucurau de favoarea de a pătrunde în sanctuarul divinității lor, și aceștia erau numai amicii intimi ai contelui. Dominați de un farmec neînvins, ei ar fi părăsit orice adunare aristocrată din cartierul Saint-Germain pentru ca să petreacă seara în saloanele otelului Chataignez și ar fi schimbat chiar masa lui Luculus pe un supeu animat de spiritul frumoasei artiste. Toți făceau împrejurul ei un concert de complimente, de suspinuri, de declarări amoroase, încât Dridri îi numea orchestra mea, precum o regină zice curtea mea. Acea denumire era cu atât mai potrivită că vesela copilă atribuise fiecărui din adoratori caracterul unui instrument: așa, de pildă, unui gros financiar care se lăuda necontenit cu milioanele lui ea-i zicea la grosse caisse; unui marchiz care se făcea că are vedere scurtă, pentru ca să nu salute pe nimeni, ea-i dase porecla de clarinette, clarineta fiind instrumentul favorit al orbilor din Paris; unui lung și uscat cavaler de Malta, care ofta mereu lângă dânsa, îi lipise titlul comic de flautul fermecat etc. Unul însă dintre ei, un englez din cele mai însemnate familii din Scoția, lord Arthur B., era mai serios înamorat de Dridri și totodată mai rezervat în purtarea lui. El locuia în Paris de patru ani, era amicul celebrului lord Seymour, care a fost tipul englezului elegant și excentric, și devenise unul din oaspeții cei mai exacți ai otelului Chataignez. Fiind În relații intime cu contele de Farol, lord Arthur nu lăsa să treacă o zi fără a face vizita sa respectuasă tinerei artiste, mulțumindu-se numai de a o privi în tăcere și păstrâ nd necontenit o fizionomie demnă și rece. Dridri îl numise lord Nord. O singură dată el cercă a pune conversația pe calea înflorită a sentimentului, dar găsi calea prea îngustă pentru doi și se retrase cu prudență îndărăt. Era într-o seară din luna lui mai; dra Chataignez se afla în grădină, culcată într-un hamac aninat de doi salcâmi înfloriți, și admira efectul lunii asupra frunzelor copacilor. Lord Arthur se puse pe o canapea de bronz și după câteva minute de contemplare zise: — Frumoasă seară! — Frumoasă ca luna care o luminează, răspunse artista. — Mai frumoasă încă!. . . frumoasă ca d-voastră! replică lordul cu jumătate de glas. Dridri privi cu mirare la el și zise zâmbind: — Mylord, iată cel întâi compliment ce-mi adresezi de când ne cunoaștem... Are să se schimbe vremea. — Ba nu, domnișoară, căci de ar fi după dorința mea, toate zilele și nopțile ar fi pentru d-voastră pline de lumină, de fericire, de. . . — Și de ce alta? întrebă copila cu puțină cochetărie. — De amor! răspunse lord Arthur, făcându-și curaj. Dridri căzu pe gânduri; englezul se apropie de dânsa și-i zise uimit: — Spuneți-mi drept, domnișoară, iubiți pe contele de Farol? — Contele-i cel mai bun amic al meu. — Între amicie și amor distanța e mare!... însă dacă aș veni și eu la rândul meu ca toți ceilalți să vă spun că vă iubesc, ce mi-ați răspunde? — Mylord, am declarat ducelui de Valmont că nu-l pot iubi pentru că-i însurat; am declarat marchizului de Brenis că nu-l pot iubi pentru că-i holtei; am declarat prințului Osticoff că nu-l pot iubi pentru că-i rus, și d-tale ți-aș declara că nu te pot iubi pentru că ești englez. Eu mă aflu fericită de amicia contelui și nu doresc nimic mai mult. — Vă înțeleg, replică lord Arthur cu tristețe, și vă mulțumesc de franchețe... Oricare să fie soarta noastră, eu rămân același către d-voastră, domnișoară, și vă stimez încă mai mult. Zicând aceste, lord Arthur sărută mâna artistei și ieși din grădină. Rămasă singură, Dridri se simți pătrunsă de melancolie; un fragment din conversația precedentă trecea necontenit ca o fantasmă prin mintea ei: între amicie și amor distanța e mare! „Amorul, gândea copila, amorul! ce să fie această patimă puternică? ce fericire necunoscută mie trebuie să producă în realitate, când chiar pe scenă, în comedii imaginare, ea produce așa de profundă impresie!“ Și, tot lăsându-și cugetarea pe valurile acestei reverii fermecătoare, ea suspină și începu a cânta încet o romanță cu refrenul următor: Amor, amor Încântător! Amor, amor, Te chem cu dor. O axiomă pretinde că: a vorbi de amor este a face amor. S-ar putea cu drept adăuga că: a cânta amorul este a-l dori!... Tânăra noastră eroină se găsea acum în acea criză sufletească unde femeia simte că-i lipsește adevărata viață a inimii, adevăratul țel al misiei sale pe pământ, iubirea, coroana femeii!... Lord Arthur, întorcându-se la otelul său, chemă îndată pe intendentul lui ș-i zise: — Sir Brown, cum stau trebile contelui de Farol? — Rău! răspunse Brown. După ordinele ce mi-ați dat, am luat informări exacte și am aflat că averea sa este în deficit. Contele a subsemnat mai multe obligații ale căror termene sunt expirate și nu cred să aibă cu ce să le plătească. — Cumpărat-ai toate biletele sale? — Am cumpărat pân-acum pentru suma de 368.000 fr. — Prea bine! Reclamă îndată prin tribunalul de comerț lichidarea acestei sume, în numele d-tale, și dacă debitorul va întârzia cu plata, cere închiderea lui la Clichy. — Bucuros, mylord. Sir Brown ieși, iar lord Arthur, aruncându-se pe un divan, zise în sine cu mulțumire: „Sechestrând pe contele, rămâne locul vacant în otelul Chataignez, și poate să-l ocup eu!“ Parisul e un haos în care se prăbușesc repede averile cele mai mari, pozițiile sociale cele mai solide; el este un balaur care înghite zilnic mulțime de existențe tinere și de reputații neatinse. Patrimoniul contelui de Farol, patrimoniu de un milion și jumătate, se risipi în timp de patru ani, și deodată gentilomul se trezi ruinat, prigonit de creditori și amenințat de a-și pierde libertatea. Deșteptare grozavă dintr-un vis încântător! Contele luă pe loc o decidere supremă și scrise amantei sale: Iubita mea contesină! Cunoscând noblețea inimii tale, nu vreau să-ți ascund poziția critică în care am ajuns. Sunt ruinat! Mai mult decât ruinat, sunt falit! căci vânzând tot ce am, nu-mi rămâne cu ce să lichidez datoriile mele... Falit! Aceasta mă disperă, fiind o pată pe numele părinților mei!... Două drumuri îmi sunt deschise pentru ca să ies din starea mizerabilă în care am căzut: să mă împușc sau să mă fac soldat. Ucigându-mă, nu șterg pata; angajându-mă în oaste, am mângâierea de a plăti măcar datoria mea către patrie. Adio dar, scumpa mea cuntesină!... Chiar în moment plec la Alger ca să intru în armata Africii. Dea Domnul să fiu ucis la cea întâi lovire cu arabii! Am corajul ca să mor și nu am curajul să-ți zic adio din viu grai... Adio! Gândurile mele vor fi cu tine până în ultimă oră a vieții mele... Adio!... FOSTUL CONTE DE FAROL Dridri primi acest bilet a doua zi după o masă mare ce dase contele amicilor săi și în care el se arătase mai vesel decât totdeauna. D-abia copila uimită finise de citit biletul, și otelul se umplu de oameni ai tribunalului de comerț, care veneau să aresteze pe contele. Dridri avu prezența de spirit a le spune că contele ar fi plecat la Belgia pentru ca să asiste la duelul unui amic al său, și astfel ea făcu să i se piarză urma. După dânșii se prezentă sir Brown, omul de confiență al lordului Arthur, și reclamă suma de 368.000 fr. — Contele-i absent, îi zise domnișoara Chataignez. — Vreți să ziceți că-i fugit? observă sir Brown. — Ce te face a crede? — Contele a fugit pentru că nu mai are mijloace de a solda creditorii lui, și noi rămânem pe pavea, caliciți din cauza lui!... Cine ar fi crezut că un gentlemen ca d-lui, cu tradiții de familie onorabilă, își va compromite astfel numele, declarându-se falit, fără a se îngriji de scandalul ce va produce această veste în publicul parizian!... — Scandalul? . . . strigă copila spăimântată. — Negreșit, domnișoară. Toate jurnalele au să relateze nu numai ruinarea și dispariția contelui, dar și chipul cum s-a ruinat prin cheltuieli mai presus de averea sa. Vă las a gândi ce comentarii scandaloase au să se publice asupra onorabilității contelui. Cel mai puțin la care d-lui se poate aștepta este de a se vedea tratat de cavaler de industrie. — Sir Brown! ? observă Dridri indignată, nu uita că ai onorul de a vorbi de contele de Farol. — Mă iertați, domnișoară, răspunse Brown, cu umilință, mă iertați... Poate că în disperarea mea să fi întrebuințat vreo calificare cam supărătoare pentru domnul conte; însă gândiți-vă că eu rămân păgubaș de suma considerabilă de 368.000 franci, întreaga starea mea și a familiei mele!... Aice sir Brown se făcu a plânge, ascunzându-și ochii cu mâna; apoi, schimbându-și tactica, el atacă o altă strună, în vreme ce observa pe furiș fizionomia drei Chataignez. — Ce trăsnet pentru familia contelui! exclamă el pe un ton tragic. Falit! Falit unul din cei mai însemnați membri ai aristocraț iei franceze! Ce durere de moarte mai cu seamă pentru sora d-sale, ducesa de Briennes, care-l iubește cu adorare!... Sărmana! când a citi gazetele de mâine va fi în stare să nebunească!... Dridri simți un fior rece prin inimă și, într-un acces de sublimă generozitate, ea întrebă: — Nu mai rămâne nimic din averea contelui? — Nimic!... Contele a vândut pe rând moșiile sale și a aruncat banii pe fereastră cu nepăsarea unui nobil risipitor. . . Singur otelul acesta mai rămâne; însă acesta este înscris pe numele d-voastră și creditorii nu pot să ridice nici o pretenție asupră-i... Otelul este proprietatea d-voastră, cu tot ce cuprinde în el, și d-voastră nu sunteți responsabilă de nebuniile contelui. — Te înșeli, sir Brown! replică Dridri. Chiar astăzi eu l-oi scoate la vânzare și sinetele contelui vor fi toate achitate. D-ta mergi de oprește orice măsuri ar fi de natură a compromite cât de puțin numele contelui și liniștea surorii sale. Eu pun garanție pentru el. Sir Brown salută pe Dridri cu respect și se duse îndată să înștiințeze pe lord Arthur de rezultatul misiei sale; iar Dridri, agitată ca de friguri, se ocupă fără întârziere cu formalitățile vânzării otelului Chataignez. Ea parveni a realiza în puține zile o sumă considerabilă pe acest imobil și plăti datoriile contelui. Nobila copilă se desfăcu fără multă mâhnire de luxul princiar în care se deprinsese a trăi de patru ani, dar nu se putu opri de a plânge când se despărți de Ledy. Săvârșind acest act de sublimă abnegare și mutându-se într-un apartament din strada Havrului, Dridri trimise contelui de Farol următorul bilet, la Alger: Iubitul meu conte, Fii liniștit! onorul d-tale este ferit de orice pată, creditorii d-tale sunt plătiți. De vreme ce soarta ne-a despărțit pentru totdeauna, îți trimit un adio de cea mai sinceră amicie și rog pe Dumnezeu să-ți păstreze zilele în cariera periculoasă ce ai adoptat ca un adevărat gentilom brav și onorabil. Amica d-tale MARIE-ANGÉLIQIIE CHATAIGNEZ Contele îi răspunse aceste trei cuvinte: „Mulțumesc, sora mea“. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Să lăsăm acum pe Dridri mulțumită de nobilul ei sacrificiu și să facem cunoștință cu un alt personaj, care a ocupat un loc important în existența junei artiste. Vom vedea cum soarta conduce prin un șir de întâmplări extraordinare două ființe una către alta și le face a se întâlni pe calea vieții. * Peste 15 zile Vali priimi următorul răspuns: Londra, ...1849 Ah! scumpul meu Vali, îmi tremură mâna scriindu-ți aceste rânduri și inima-mi se bate astfel de tare că pare a vroi să-mi iasă din sân pentru ca să zboare la tine. Scrisoarea ta iubită e dinaintea mea, dulce, spirituală, plină de simțire, plină de soarele Orientului: ea mi-a adus câteva raze fierbinți, care au luminat pentru mine cerul întunecat sub care mă aflu de câteva zile, căci nu știi? Soarta mea bizară m-a adus la Londra! Îți închipuiești, iubitul meu, pe biata Dridri pierdută în negurile Engliterei, tristă, regretând trecutul și neștiind ce-i pregătește viitorul? Oh! pentru ce destinul ne face să gustăm încântările fericirii depline dacă este ca mai târziu să le pierdem pentru totdeauna ! pentru ce team întâlnit eu pe tine în viața mea dacă nu mi-a fost permis să mor înainte de a cunoaște amarul despărțirii!... Dar ce vorbesc de mine, când tot sufletul meu e aproape de Vali? Nu vreau să mai plâng, nu vreau să te mai întristez cu jelaniile mele, nu vrea să mă arăt ochilor tăi altmintere decât cum m-ai cunoscut, veselă și râzătoare. Ce voiaj încântător am făcut în compania ta pe Marea Mediterană, pe la Napoli, pe la Malta, pe la Smirna, pe Bosfor, prin toate acele locuri dezmierdate de razele soarelui, unde viața cu tine ar fi atât de dulce!... Viața cu tine!... iar mi se umplu ochii de lacrimi... Napoli! ai văzut Napoli, dragul meu, și ai avut curajul să te duci mai înainte?... Eu, în zilele mele de splendoare, am cunoscut pe un nobil napolitan, contele Giuseppe Morri, care era foarte îngâmfat de frumusețea lui și repeta necontenit faimosul proverb: Vedi Napoli, e poi Mori. El îmi spunea că luna din patria lui e mai caldă și mai luminoasă decât soarele Parisului. Așa să fie? Ai observat, iubite Vali, cât mă preocup de soare? De când neam despărțit îmi e tot frig și am căpătat nostalgia soarelui, mai cu seamă aice, în Londra, unde el este înlocuit prin gazul fanarelor. Ce oraș trist e Londra! Ce nație mașinală, ce obiceiuri diferite de-ale noastre! Aice veselia pare o importație străină, căci singurii oameni care se aud grăind și râzând pe străzi sunt francezi. Englezii nu se primblă, ci toți aleargă după trebi, cu gândul la bani și urmând preceptul lor favorit Times is monney, căci englezii au monetizat chiar și timpul. Aice e locul contrasturilor celor mai exagerate, al bogăției fabuloase și al mizeriei sordite; aristocrația se arată la Hyde-Parc în carete strălucite cu câte doi lachei pudruiți îndărăt, și săracii cu picioarele goale sunt înveliți în niște rufe peticoase, care întrec mantaua arlechinului prin împestrițarea lor. Am văzut într-o dimineață de la ferestrele mele măturătorii străzilor în frace, dar ce frace! și femeile lor cu șaluri și capele, dar ce capele, ce șaluri!... Am crezut că fac un vis fantastic și că asist la carnavalul mizeriei. Însăși atmosfera umedă și plină de fum de cărbune de pământ părea că plânge de mila lor, stropindu-i cu lacrimi... de cerneală. Iată, iubitul meu, în ce iad sunt exilată eu, vesela ta Dridri, care n-a mai râs de când a rămas singură... Îți aduci aminte de râsetele noastre nebunești din Paris? Răsunetul lor depărtat vine câteodată de mă trezește din somn; atunci deschid ochii, te caut împrejurul meu cu o dulce bătaie de inimă... dar a fost un vis — și eu cad suspinând cu capul pe perne... Am întrerupt această scrisoare în timp de câteva ore pentru ca să mă liniștesc și să-ți pot spune pentru ce mă găsesc la Londra, însă înainte vin să te sărut ca o soră și să reclam indulgența ta. Acum ascultă: Zece zile în urma plecării tale, lord F. se prezentă la mine și îmi zise: — Domnișoară, iată trei ani de când te cunosc, trei ani de când te iubesc, trei ani de când aștept să pierzi ura ce ai în contra englezilor. Când locuiai în otelul d-tale, ai respins propunerile mele sub cuvânt că erai fericită de amicia contelui și că nu doreai nimica mai mult. Amicia contelui ținu cât averea lui, și într-o zi el dispăru, atrăgându-te în ruina lui. — Te înșeli, mylord, i-am răspuns. — Știu, replică lordul, că singură ai sacrificat tot ce era a d-tale pentru ca să scăpi numele contelui de pata de falit. Ai făcut un act sublim, dar și o nebunie totodată, și astfel ai răsturnat toate planurile mele. — Ce planuri? — Contele fiind un obstacol între d-ta și mine, am cătat să-l înlăturez și am contribuit mult la ruina contelui, îdemnându-l la cheltuieli mai presus de averea lui... Nu te indigna, domnișoară, căci am o scuză triumfantă în amorul ce mi-ai inspirat din ziua cum team văzut. Aice, lordul tăcu puțin, plecând capul cu tristețe, și apoi continuă: — Soarta mea e amară și neînțeleasă!... Sunt tânăr, am o avere colosală, fac parte din aristocrația cea mai înaltă a Engliterei, sunt membru al Parlamentului și cu toate acestea nu am nici destul merit, nici destulă elocvență pentru ca să înduplec în favorul meu inima unei copile! Mărturisesc, domnișoară, că merit măcar de-a fi jelit... După dispariția contelui ai rămas singură și te-ai mutat în strada Havrului, unde ocupai un apartament modest. M-am prezentat și atuncea dinaintea d-tale și ți-am oferit un otel mult mai luxos decât acel ce ocupaseși, punând toată averea mea la picioarele d-tale. Îți aduci aminte cuvintele ce mi-ai răspuns? Mie îmi stau înfipte în inimă ca niște pumnale: „Prea târziu, mylord, mi-ai zis cu o zâmbire grațioasă, dar crudă; acum cunosc distanța care există între amicie și amor!“ Lord F. îngălbeni și urmă cu glasul uimit: — În adevăr, nenorocirea care mă prigonește făcu și astă dată ca să vin prea târziu; un străin emigrat din țara lui știuse să găsească calea inimii d-tale!... Îl iubeai cum iubește o femeie pentru întâia oară în viața ei, cu abnegare, cu credință, cu toate iluziile tinereții. El însă te iubea cum meritai să fii iubită? — De mă iubea Vali? am zis, sculându-mă în picioare. Privește în ochii mei, mylord, dacă vrei să te convingi cât am fost de iubită! — Nu mă îndoiesc, răspunse lord F., că îi daseși toată inima, și tocmai aceasta m-a desperat mai mult atunce. Îmi fusese cu putință să ruinez o avere ca a contelui pentru ca să te despart de el, dar nici Dumnezeu nu ar fi putut să risipească comorile de dragoste ce se dezveliseră în sufletul d-tale... și însă trebuia să fii a mea, căci mintea și viața îmi erau în pericol; trebuia să fac pe dl Vali a părăsi Parisul! — Cum, mylord, ai avut cruzimea să contribui la plecarea lui Vali ? am strigat cu indignație. — Te rog, domnișoară, liniștește-te și mă ascultă până la sfârșit... Dl Vali era emigrant, Moldova era ocupată de armia rusească. Singurul chip de a păstra amicia d-tale era de a contribui la dezrobirea patriei sale. Am alergat la Londra, am contribuit prin toate chipurile a pregăti opinia publică în favorul românilor; câțiva amici ai mei au luat cuvântul în Parlament pentru ca să silească pe minister a cere de la curtea de St. Petersburg evacuarea Principatetor, și nu am părăsit Londra până ce nu am văzut nota guvernului englez către țarul Neculai plecând de la Foring Office... Acum un nou prinț este ales în Moldova, el a și deschis hotarele țării emigranților din străinătate și dl Vali a plecat ca toți ceilalți moldoveni în patria sa. Astfel și d-lui este fericit de a-și revedea parinții, și eu sunt fericit de a te revedea iarăși singură. — Însă eu, mylord, eu mai pot fi vreodată fericită? am zis năbușindu-mi lacrimile. — D-ta, Dridri, ești jună, ai cunoscut toate încântările amorului, ai gustat din cupa fericirii lumești și poți să-ți încununi viața prin un act de generozitate îngerească contribuind la realizarea dorințelor unui om care te iubește de trei ani... Ascultă-mă, te rog, fără a mă întrerupe; dl Vali e dus din Paris și negreșit pierdut pentru d-ta. El este chemat a juca un rol oarecare în patria lui, a prinde rădăcină în ea, a se însura poate... dar, a se însura, căci e tânăr și prin urmare supus la furtunile vieții... Care este perspectiva ce se desfășoară dinaintea d-tale? Singurătatea și jelirea? Perspectiva e tristă și eu te iubesc prea mult pentru ca să nu cerc tot în lume spre a te feri de un asemene viitor... Aice lord F. se apropie de mine, îmi luă mâna și îmi zise cu multă simpatie: — Dridri, vrei să scapi de singurătate? Vrei să cunoști nemărginita mulțumire de a ferici zilele unui om onorabil?... Dridri, vrei să fii soția mea?... dar, soția mea legitimă!... Zi un cuvânt, și în curând te vei numi ledy F. Iți cunosc calitățile inimii și știu cât ești de demnă a intra cu fruntea naltă în societatea cea mai respectabilă... Înțeleg că propunerea mea te surprinde și că ai poate nevoie să consulți pe... Ei bine... fie!... Îți dau timpul necesar ca să te gândești, și, pentru ca să te las cu totul liberă în deciderea ce vei lua, eu plec astăzi la Londra. Acolo te va aștepta un apartament în casa unei dame respectabile, care m-a crescut de mic... Când te-i hotărî să-mi acordezi grația pe care ți-o cer, vei trece Manșa și vei veni la Londra; eu voi merge în toate zilele la Miss Howard ca să cercetez dacă ai sosit și să-ți aduc coroana de ducesă... Zicând aceste cuvinte, lord F. îmi sărută mâna și se duse, lăsândumă sub o impresie adâncă!... Scumpul meu Vali! Am luptat cu mine două săptămâni de-a rândul, în sperare că voi primi de la tine vreun răvaș care să-mi vestească întoarcerea ta la Paris, dar, în fine, pierzând orice sperare și văzându-mă amenințată de a cădea, ca multe din cunoștințele mele, în valurile unei vieți zvânturate spre a învinge zilnicele nevoi, mi-am pus mâna pe inimă, zicându-ți ție, amicul meu, un adio dureros și iată-mă-s la Londra. Lord F. face acum pregătirile necesare pentru cununia noastră. În ziua când vom fi uniți, vom pleca împreună ca să ne așezăm în Italia... Iată, scumpul meu, tot adevărul!... Acum, cu lacrimile-n ochi, vin să te rog ca să-mi răspunzi: bine sau rău am făcut? Oricum să fie însă, sufletul meu va fi în veci cu tine, Vali, tu, care mi-ai dat cea mai mare fericire pe pământ. Adio, iubitul meu, adio! Permite-mi în viitor ca să am, ca în trecut, un loc cât de mic in inima ta... O, Vali ! O! dragul meu, nu mai văd ce scriu, lacrimile mă înădușă. .. Adio... Scrie-mi... Îți dau ultima mea sărutare și pun tot sufletul meu în ea. Constantinopol, 1849 Scumpa mea Dridri, ți-am promis să-ți fac descrierea călătoriei mele până la Constantinopol, și dacă m-aș asculta, ți-aș trimite un volum întreg, astfel mă simt fericit de a convorbi cu tine. Îmi pare că ești lângă mine, cu gentilețea ta de veselă păsărică; îmi pare că te văd zâmbind cu oarecare malițiozitate în vreme ce-ți povestesc cele ce-am făcut și văzut de când am plecat din Paris; îmi pare că aud glasul tău mult iubit aplicându-mi proverbul francez: A beau mentir qui vient de loin. Cu toate aceste, încep mai întâi a te săruta, apoi te iau pe genunchi, ca pe un copil zburdalnic, și îți promit o lungă și frumoasă poveste, dacă îi fi cuminte“.


content:
Cuprins 1 I - Boierii așezate de Alexandru-Vodă cel Bun și Bătrân 2 II - Formulă de afurisenie 3 III 4 IV - Epitaful lui Prale 5 V - Fragmente dintr-o poveste 6 VI - Rime defectuoase 7 VII - Câteva cugetări 7.1 Cuvinte vechi franceze din XV secol 7.1.1 A 7.1.2 B 7.1.3 C 7.1.4 D 7.1.5 E 7.1.6 F 7.1.7 G 7.1.8 H 7.1.9 J 7.1.10 L 7.1.11 M 7.1.12 N 7.1.13 O 7.1.14 P 7.1.15 R 7.1.16 S 7.1.17 T 7.1.18 U 7.1.19 V 7.1.20 Y 7.2 Stoicismul românului 7.3 Arghir 7.4 Neculai Bălcescu 7.5 Cântecul Bucovinei 7.6 Geanta lui Moș Cosma I - Boierii așezate de Alexandru-Vodă cel Bun și Bătrân [ modifică ] Logofăt mare judecător și alegător de ocine. Ispravnic pe o seamă de oameni de frunte, ce sunt curteni la țară, și judecător tuturor cine sunt cu strâmbătăți în țară și luător de seamă tuturor ispravnicilor ce sunt la curtea domnească. Vornic mare în Țara de Jos judecător tuturor din țară și globnic de morți de om și de șugubini ce se fac la partea lui și vornic Bârladului. Vornic mare de Țara de Sus judecător tuturor din țară cine au strâmbătăți și globnic de morți de om și de șugubini ce se fac la partea lui; și vornic Dorohoiului. Pârcălab de Hotin la margine despre Țara Leșească și Căzăcească; judecător tuturor la acel ținut. Hatman și Pârcălab de Suceava și ispravnic pe toate oștile țării. Postelnic mare dvorbitor înaintea domnului și pârcălab de Iasi și tălmaci în limbi străine. Spătar mare și staroste de Cernăuti, și este obicei să se îmbrace la zile mari cu haine scumpe domnești; dvorbitor cu arme domnești încins la spatele domnului întru acele zile. Paharnic mare și pârcălab de Cotnar și de Hîrlău are obicei să direagă (să verse vin) domnului la zile mari, la masă, cu paharul. Visternic mare ispravnic pe socotelile ce se fac să se ia din țară, și grijind și împărțind lefile slujitorilor, și purtător de grijă a toată cheltuiala curții și a oaspeților ce ar veni în țară și are toate catastijele în mâna lui. Stolnic mare cu obicei la zile mari și la veselii domnești, îmbrăcat în haină domnească, să vie înaintea bucatelor domnești; le tocmește pe masă înaintea domnului cu tipsiile; și dvorbitor întru acele zile. Comis mare ispravnic pe povodnici și pe toți caii domnești; merge înaintea domnului și a povodnicilor. Medelnicer mare cu obicei îmbrăcat în haină domnească la zile mari; dvorbitor la masa domnului; taie fripturile ce se aduc la masă. Clucer mare ispravnic pe beciurile domnești, pe unt, pe miere și pre colacii ce vin din orașe la născut. Sulger mare ispravnic pre toate oboroacele ce se dau la curtea domnească, și carne la slujitorii curții. Jitnicer mare ispravnic pe toate oboroacele de pâine ce se dau la curtea domnească și la slujitorii curții și la oaspeții ce vin din țară. Vameș mare ce ține schelele țării pentru vămi; are obicei să ducă dulceți și cofeturi în zile mari la masa domnului. - Ispravnic pe negustori. Șătrar mare pe corturi domnești și în oști și în alte căli (?) și purtător de grijă tunurilor. Ușer mare purtător de grijă tuturor solilor și tălmaci străinilor la județ. Armaș mare ispravnic și purtător de grijă pentru toți acei ce fac rău și cad în închisoarea țării; îngrijitor de temnițe și pedepsitor acelor judecați de moarte, dați în mâna lui să-i omoare. Aga ispravnic pe darabani și pe târg pe Iași județ. Logofăt al doilea hotărâtor de ocine în toată țara. Postelnic al doilea în toată vremea dvorbitor înaintea domnului: fecior de boier ales. Logofăt al treilea cărturar, scriitor bun, credincios la toate tainele domnului, și cărți ori din țară, ori de la prieteni de unde ar veni toate în mâna lui merg, și cu învățătura domnului de la dânsul ies răspunsurile; și pecetea țării în mâna lui stă; și orice judeață și îndireptări se fac oamenilor fără pecetea domnului nu pot fi; care pecete îi în mâna logofătului al 3-lea. Postelnic din al doilea înainte câți vrea domnul să facă, deprinzându-i la această cinste, ies și la alte cinste mai mari. Spătar al 2-lea și al 3-lea cel al 2-lea svorește (servă) la masă când cel mare nu svorește; și este îmbrăcat și cu spata (spada) încins, și cu buzduganul în mână la spatele domnului. Iară spătarul al 3-lea svorește peste toată vremea. Paharnic al 2-lea după dvorba paharnicului celui mare dvorește la masă și direge pahar cu băutură la domn. Paharnic al 3-lea când nu direge al 2-lea, direge el. NOTĂ Adevărul ce răsare din această întocmire de boierii este că titlurile de Logofăt mare, Postelnic mare, Vornic mare, Pârcălab, Spătar etc. nu au constituit niciodată titluri de noblețe, ci au servit numai a desemna diversele funcții din țară. Nefiind moștenitoare, copiii boierilor nu puteau trage din ele alt avantaj decât acela de a fi numiți feciori de boieri, iar copiii acestora reintrau în gloată, dacă nu-i favoriza norocul ca să intre în clasa funcționarilor. Pe timpul domnilor vechi, unele familii au conservat prestigiul lor din tată în fiu prin valoarea lor personală în luptele țării cu vecinii, însă numele lor odinioară faimoase au căzut din culme și au rămas acum pierdute printre răzeși; astfel Șerpe, Moțoc, Arbore, Purice, Movilă etc. Noblețea dar, așa precum este înțeleasă de popoarele occidentale, nu a existat în țară, și dacă mai târziu s-au introdus în societatea română oarecare pretenții de nobilime bazată pe titlurile funcționarismului, aceste tendințe de îngâmfare ridicolă au fost aduse de fanarioți. Ei au pus în circulare termenii grecoturcești de celebi, afthenta, beimu, eclamprotate, evghenestate etc., meniți de a ridica un piedestal personalității lor de parveniți. Căzând însă ei de la putere, s-a dărâmat și toată clădirea cu dânșii, iar românii au revenit la datinile democratice ale strămoșilor. Iată cum se explică avântul generos care a îndemnat pe boierii și pe feciorii de boieri din generația actuală să sacrifice în Divanul adhoc atât privilegiile legate de titlurile boierești, cât și înseși acele titluri. Și, în adevăr, ce izvor de măgulire putea să fie pentru un român în titlurile de Paharnic, de Stolnic, de Comis, de Medelnicer etc., când boieria acestora nu era decât o slugărie travestită. Paharnicul mare, îndeplinind funcția de échanson , diregea cu paharul, adică vărsa domnului vin și apă la masă. Stolnicul mare servea de maître d’hôtel , căci el preceda în sala de prânz blidele cu bucate și le așeza dinaintea domnului. Comisul mare ( écuyer ) își rezema boieria de ieslele grajdului domnesc. Slugerul domnea asupra cuhnei. Medelnicerul avea importanta funcție de a tăia fripturile. Jitnicerul ( grand panetier ) era mai mare peste pâini. Vameșul se bucura negreșit de favoarea domnițelor și a beizadelelor, căci el aducea dulceață și cofeturi la masă. În realitate, precum vedem, toți acești boieriți făceau parte din categoria ciocoilor, cunoscută la curtea Franciei sub denumirea grotescă de officiers de bouche . Un personaj însă care avea o fizionomie mai caracteristică era Armașul mare; el inspira groază tuturor și prezența lui tăia pofta de mâncare chiar acelor officiers de bouche . Îngrijitor de închisori și pedepsitor acelor judecați de moarte și dați pe mâna lui ca să-i omoare! lată titlurile și funcțiile Armașului! La câte scene tragice el era condamnat să asiste și chiar să ia parte activă! Ce fizionomie de călău boierit! Se zice că mai toți Armașii au fost străini: greci, arnăuți etc., căci românul nu a avut niciodată tragere de inimă pentru meseria de gâde. Apropos (unii zic aproposit-o, însă pentru ce și cum s-au adoptat acești termeni? Posteritatea va decide). Apropos de gâde, binevoiască sapienții fabricanți de dicționare etimologice, sau chiar electicii fisători ai limbii române, să ne lămurească dacă acest cuvânt nu este cumva rădăcina cuvântului gâdilire? Gâdele are meseria de a descăpățâna și de a spânzura, două operații care au a face cu gâtul și care la un moment oarecare trebuie negreșit să procure pacientului o gâdilire destul de stranie. Substantiv: gâde — verb: a gâdili. Așa să fie?... Nu știm, dar să nu pierdem sperarea că vom vedea această ingenioasă etimologie publicată într-una din fasciculele sau fașele sub care unele doici academice pretind a crește și a înfrumuseța limba română. P. S. În Letopisețe găsim termenii de rudă aleasă, sinonim de boier. Acele rude alese se bucurau de privilegiul de a nu fi „supuse pedepsei cu caterga sau cu ocna, ci pentru greșeli mici erau gonite de pe moșiile lor pe câtăva vreme. Pentru greșeli mari erau descăpățânate. Un boier vinovat și hotărât la moarte nu se purta pe ulițe ca cei proști, nici era supus necinstei de a fi ca ei spânzurat în furci sau înțepat. Un boier era spânzurat numai când se afla dovedit de hiclenie împotriva domnului, de hainlic către țară, și așijderea când era prins la război. Atâta numai că furcile spânzură torii se făceau mai nalte decât pentru un prost.“ Avantaj destul de iluzoriu pentru pacient! însă măngâietor pentru vanitatea rudelor alese ale spânzuratului! II - Formulă de afurisenie [ modifică ] „Fierul, pietrele și toată firea neputrezitoare să putrezească și să se risipească, iar trupurile acelor fără credință să steie întregi și sufletele lor niciodată să nu vadă lumină! Să-i omoare pe dânșii dumnezeiasca sabie! Să se facă ei mâncarea vulturilor și a corbilor! Să cadă asupra lor cărbuni de foc! Fiii lor să fie săraci și femeile lor văduve! Diavolul să steie în dreapta lor! Să dobândească bubele lui Ghiezi și sugrumarea lui Iuda! Să-și piardă inima și fața de om [...]! Să fugă de el și om și vită, și răcoarea și căldura, și umbra și soarele, și tot ce este bun pe pământ!“... etc. (Extras dintr-o carte veche). Crâncen blestem și de o sălbatică energie! Accentul neîmpăcat ce-l caracterizează explică luptele și cruzimile fanatismului religios. Dar ceea ce inspiră o mirare dureroasă este că toate acele formule de afurisenii și acte de cruzime au fost pretutindeni dictate și executate în numele lui Christos, care a căutat să propage simțirea de frăție pre pământ, în numele lui Moisi și al lui Mahomed și ale tuturor fondatorilor de religii. III [ modifică ] [. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .] IV - Epitaful lui Prale [ modifică ] Un bătrân dascăl de biserică din mănăstirea Frumoasa, care cunoștea bine pe vestitul Prale, autorul excentric al Evangheliei în versuri, mi-a spus că poetul din Târgușor își făcuse singur epitaful următor: Toată grija mi-am luat Și de lume am scăpat, Eu de dânsa, ea de mine Și... să ne fie de bine! V - Fragmente dintr-o poveste [ modifică ] Când ascultă cineva cu luare-aminte modul cu care țăranii povestesc basmele răspândite în popor, el constată perioade întregi, rimate, și nu se refuză de a crede că poveștile sunt poemuri antice ce s-au prozait cu timpul trecând prin memoria generațiilor succesive. De exemplu, iată câteva pasaje din povestea lui Cal galben de sub soare : Cic-a fost un împărat Mare, mândru, luminat, Și avea un cal frumos Cu păr negru și lucios. Când încăleca pe el, Se simțea mai tinerel, Când pe el încăleca Lumea-ntreag-o alerga. El de cale s-a gătit Și la slugi a poruncit De cal bine să grijească Și cu ochii să-l păzească, Căci de nu l-or îngriji Vai ș-amar de ei va fi, Și le-or sta capetele Unde stau picioarele! . . . . . . . . . . . . „Luminate împărate, Fă-ți cu paloșul dreptate! Noi fugarul l-am pierdut Făcutu-s-a nevăzut În fundul pământului În vârtejul vântului!“ . . . . . . . . . . . . Împăratul se-ncrunta, Puse crainici a striga: Care-n lume s-a afla Lumea de-a cutreiera, Nouă ani să nu s-oprească, Nouă să nu odihnească, Cât e noapte, cât e zi, Pân’ce calul va găsi, Acelui parte să fie Jumătate-mpărăție Și o fată-mpărăteasă Care-a fi cea mai aleasă. . . . . . . . . . . . . Făt-frumos a și plecat Pe-un cal negru și țintat Și s-a dus, s-a dus, s-a dus Tot drept soare spre apus Ca cuvântul din poveste ... Înainte mult mai este, Mers-a mersul vântului Pe fața pământului Ș-a călcat în pribegie Multă lume,-mpărăție, Dumnezeu numai o știe! Mers-a peste nouă mări, Nouă mări și nouă țări, Peste munți, peste ponoare, Peste câmpuri cu izvoare, Unde iarba verde crește Și în patru se-mpletește Și-n vârf se găitănește, etc., etc. VI - Rime defectuoase [ modifică ] Fiecare cititor este în drept a se întreba pentru ce unii oameni se întețesc a scrie numaidecât în versuri atunci când, voind a face parte din pleiada autorilor, mult mai bine ar nimeri să se ție de proză. Iar dacă acești nenorociți ce pătimesc de infirmitatea versificatoare nu se pot apăra de accesele ei, pentru ce încalte nu se preocupă a face versuri corecte și pentru ce se alunecă a împreuna rime nepotrivite. — A înhama alăture un cal cu un bou este o excentricitate ce denotă o lipsă de estetică din partea automedonului ce are ambiție de a se lua pe urmele lui Apolon. Arta poeziei admite oarecare licențe, dar nu permite ca ele să treacă peste marginile așezate de bunul simț și de bunul gust. Nu este dar permis de a călca peste regulile bunei cuviințe literare, precum nu este admis a disprețui regulile bunei cuviințe sociale. În cazul dintâi un autor probează că nu-și cunoaște arta, precum în cazul de-al doilea un om denotă că a fost rău crescut. Așa cu multă mirare și părere de rău vedem pe unii versificatori și chiar pe unii poeți cu renume căzând în defectul neglijării în privirea rimelor, fără a se preocupa de paguba produsă armoniei versurilor prin asocierea rimelor defectuoase, de exemplu: „Scânteie, mântuie — cunună, spumă — dulce, duce — teme, nedemne — dărâma, țărâna — strălucind, argint — frunte, căzute — valuri, noianuri — azi, popas — unge, cruce — merge, drege — slab, cap — lacrimi, flăcări — brav, praf — florilor, ploilor — tun, cum —sălbatică, artistică — noastre, proaste — șoapte, poate — languoare, splendoare — etc“. Aceste rime sunt sălbatice și rimează cu prostatice. VII - Câteva cugetări [ modifică ] Nimic mai duios și mai poetic ca o floare crescută pe un mormânt și ca un copilaș jucându-se printre morminte. Viață din moarte! Viață printre morți! * Figurile tiranilor sângeroși sunt mai aparente, căci ele apar pe un fond roș în cadrul istoriei. * Multe glasuri rugătoare, puține urechi ascultătoare! * Floarea cu mai multe picături de rouă scoate mai dulce parfum; inima cu mai multe lacrimi scoate plângeri mai duioase. * Vai de turma unde câinii sunt ocupați a roade oase! * Tăcerea mormintelor e mai pătrunzătoare decât zgomotul lumii. * Sunt frați în Hristos; sunt și în Satan. * Turbarea luptătorilor nu e adeseori decât o spaimă turbată. * Câteodată un limpede părău se pierde-ntr-un tău glodos. Astfel și omul! * Trist e de țară când sceptrul devine furcă sau bici. * Lăcomia regilor produce foametea popoarelor. * Geniul, ca să fie complet, trebuie să aibă suflet de bărbat și inimă de femeie. * O limpede picătură de rouă reflectă mai mult cer decât pământ. * Cerul, sătul de a privi neghiobiile oamenilor, își pune vălul nopții pe ochi. * Cântarea adevăratului poet începând pe un mod nedecis, deși armonios, merge crescând și devine puternică, vibrantă, genială. Astfel faptul zilei palid precede soarele strălucitor. * A pretinde de a scrie pentru viitor este cea mai ridicolă prezumție și cea mai vie probă că este necitit de contemporanii săi. * Noaptea e sora blândă a morții, moartea e sora cruntă a nopții. Cuvinte vechi franceze din XV secol [ modifică ] Renumitul autor francez Rabelais, născut în Turena la 1438, a scris în limba uzitată pe timpul său istoriile fantastice ale lui Gargantua și Pantagruel, doi giganți. Acele opere pline de erudiție și de filozofie ascunse sub un șir de tablouri cinice au avut un mare răsunet în Franța și sunt mult apreciate de filologii moderni. Rabelais, într-o epocă de persecutări religioase, când ideile de reformă în materie de credință expuneau pe adepții lui Calvin la supliciul arderii de vii, au avut curajul a strivi sub biciul satirei abuzurile, ereziile, prejudiciile și mai cu seamă pedantismul și bigotismul ce domneau în secolul XV. Înfruntând fulgerele Vaticanului și ale Sorbonei, el trata de cagots, bigots, papegots, papelards, caphards etc. pe călugării ce exploatau lumea în numele religiei, iar pe pedanți, care se încercau a latiniza într-un mod grotesc limba franceză, îi numea: rapetasseurs de vieilles ferailles latines. Este de observat că un fenomen foarte straniu se produce la toate popoarele în epoca lor de regenerare sau de decadență și acel fenomen este ivirea pedantismului în domeniul literar. Astfel plantele părăsite năvălesc în grădini, umplu gazoanele, acoperă drumurile nisipite și înădușă florile pe straturi. În Franța, pe timpurile lui Rabelais, ca și la noi astăzi, această calamitate se lățise mult și produsese o școală de pedanți întețiți care vorbeau și scriau o limbă neînțeleasă de nimeni, nici chiar de înșiși, exemplu: „Mon genie n’este point apte nate pour éscorier la cuticule de notre vernacule gallicique, mais vicevercement je gnave opere er par veles et rames je me cuite de la locupleter de la redundance latinicome etc.“ Ce ar fi devenit oare grațioasa limbă franceză, dacă râsul puternic al lui Rabelais nu ar fi împrăștiat în vânt fasciculele laureatului Helcienne de Crene, șeful școalei de rapetasseurs de vieilles ferailles latines! O! Rabelais, fie-ți țărâna ușoară și memoria nepieritoare! Căci nu te scoli din mormântul tău, neîmpăcatule biciuitor de ridicole, ca să te arăți un moment printre noi și să faci a reintra în întunericul lor Trisotinii și Vadiușii romăni, acești demni strănepoți ai lui Helcienne de Crene! Nația franceză se mândrește cu drept cuvânt de geniul profund și de spiritul galic al lui Rabelais, căci scrierile lui sunt un adevărat tezaur de erudiție, dar acele scrieri au totodată și pentru noi un interes neprețuit, fiindcă ele conțin mulțime de cuvinte românești uitate astăzi în Franța și uzitate la noi cu propriul lor înțeles. lată aici o mână de termeni vechi care sper că vor deștepta spiritul de investigare al filologiei noastre: A [ modifică ] abscons ascuns ains însă aer aer absters sters ardz ar arse arsă accrésté crestat, cu creastă adiouda my ajută-mă aigrest aguridă apostole apostol aspre aspru arev a ara: a brăzdui aurée de aur angust îngust angariez angării alinter a alinta. N.B. Comentatorii francezi confundă înțelesul acestui cuvânt, atribuindu-i aceeași origine ca verbului ralentir. B [ modifică ] barde bardă baste basta botte bute bubelette bubușoară bouc gură, a îmbuca basme basmă. N.B. Comentatorii îl confundă cu beaume, balsam. C [ modifică ] cere ceară cabres capre calloïer călugăr coubte cot crediteur creditor coudignac chitonac christian hristian: creștin cobbit scobit crud crud: necopt ceste aceste: ceste couppe cupă coste coastă caprimulge mulge-capră calandre macaleandru, pasăre fantastică cza! interjecție identică cu acea a țăranilor noștri către boi tza Boian! tza Prian! D [ modifică ] diavol diavol decours de la journée decursul zilei tous dis totdeauna: toate zilele draco dracul dateur dătător despriz dispreț dispare dispare dea! interjecție identică cu dé! à la dévallée de vale desrobber (?) să existe oare vreo analogie între acest cuvânt și cuvântul desrobire? Răspundă etimologiștii. E [ modifică ] éscorce d’ulmeau scoarță de ilm éscapper a scăpa ésventer a zvînta éstouper destouper: a astupa: a destupa éspic spic s’ésclaffer a se sclăfăi F [ modifică ] faseolz fasole furt furt floc floc G [ modifică ] gualimart călămări geline găină: galină gyrer a umbla în jur H [ modifică ] hayt hayt: hait haye haye: hai: hai J [ modifică ] judicature judecătorie jus jos L [ modifică ] laudateur lăudător locuste lăcuste M [ modifică ] moult mult moust must mutte mută maistre măestru marmoner a mormăi mascarayt măscărea: mînjea meshaing mehengiu N [ modifică ] numereux numeros O [ modifică ] on, d’ond unde, de unde ous, ost oaste occis ucis P [ modifică ] Prime-vere primavară paulme palmă pennes pene plasmateur plăsmuitor pal par panerot paner partir a împărți phlosque ploscă patac monedă de aramă: pitac puputz pupăză R [ modifică ] roupte rupt Fuir á la roupte a fugi în ruptul capului. S [ modifică ] sugce suge soubz sub sarpe șarpe: șerpe sus sus: deasupra soror suroră sagette săgeată strige strigoi T [ modifică ] tourte pâine de secară: turtă temple tâmple targon tarhon teit tei tumba (tomba) căzu (?) de aice să se tragă oare tumba [1] ? trestous toți (?) să existe oare vreo analogie între forma acestui cuvânt și forma cuvintelor compuse tustrei tuspatru etc.? U [ modifică ] umbre umbră ulmeau ulm V [ modifică ] vester a investi verrat ver: porc sălbatic verde verde vene vână verge verigă vitrice vitregă verme vierme vicinite vecinătate ventir a vântura Y [ modifică ] yssit ieși Pe lângă aceste cuvinte ce atestă antica legătură de familie a românilor cu francezii, se mai găsesc în Rabelais și în ceilalți vechi autori unele credințe poporale, unele locuțiuni, precum și unele forme gramaticale identice cu ale noastre, de exemplu: — Il vous mettra la tête au rez de pieds. — Ți-a sta capul undeți stau picioarele. — C’este là ou me deult. — Acolo mă doare. — Ainsi m’aist Dieù. — Așa să mă aibă Dumnezeu. — Part joyeuz, part faché. — Parte vesel, parte supărat. — Lui touchant maintenant les jeux, maintenant le front. — Atingându-i acum ochii, acum fruntea. — Couvercle digne du chaudron. — După tingire și capac. — Femme à mauvaise tête a bon vinaigre en son menage. — La nevasta iute oțetu-i tare. — Sans mot dire de bouche. — Făr-a zice un cuvânt din gură. — Le char flamboyant d’Elie. — Carul sfântului Ilie. — L’herbe qui ouvre les serrures qu’on lui présente. — Iarba fierului despre care se pomenește în poveștile poporale. — Ils fouettaient magistralement les éscholiers comme on fouette les petits enfants en nos pays quand on pend un malfaitur a fin qu’il leur en soubvienne. — La noi este obiceiul de a bate copiii, când se fac hotărnicii de moșii pentru ca ei să-și aducă aminte de locurile hotarelor. Ils s’emanciparent, ils conspirarent, ils jurarent etc. — se emancipară, conspirară, jurară etc. — N.B. Verbele în er se terminau în arent, la a treia persoană de plural, în loc de a se termina în erent, precum se obișnuiește astăzi. — Que mille millions de griphes mordent pendant l’éternité les charnières de celle qui ha faiet celluy qui sema le chène dont fut construite la chaise etc. adică: O mie de milioane de căngi să muște pentru eternitate încheieturile acelui care a născut pe acel ce a semănat stejarul din care a fost durat scaunul etc. Cine nu-și aduce aminte de surugiii noștri, care blestemau ghinda din care a crescut stejarul, din care s-a făcut scândura, din care s-a durat corabia ce a adus în țară pe întreprinzătorul poștelor; sau blestemau albina care va strânge ceara din care s-a face lumânarea ce va arde la căpătâiul lor etc., etc. Stoicismul românului [ modifică ] Dacă nepasarea de moarte este o probă de mare putere sufletească, trebuie să recunoaștem că românul este înarmat cu un stoicism admirabil când el se apropie de marginile vieții sale. Așteptând ultimul moment fără a fi dominat de cea mai mică îngrijire, privind cu ochi liniștiți venirea morții, el își face singur pregătirile de plecare pe calea necunoscută a Eternității, cere a i se pune o lumânare aprinsă la căpătâi, îndeplinește datoriile sale de creștin prin sfânta împărtășanie, și așteaptă să-i vie ceasul! Nevasta, copiii, rudele, amicii lui stau pe lângă dânsul, unii plângând, alții ocupându-se de pregătirile comândului, și el, neuimit, grăiește cu toți, le dă sfătuiri înțelepte, îi mângâie cu vorbe blânde, pune la cale avutul său cu limbă de moarte, și când simte că se stinge, el aruncă asupra lumii o lină privire, zice: Rămâneți cu bine, oameni buni! și închide ochii, dându-și ultima răsuflare. Această mărime de suflet în fața morții nu e rezultatul fanatismului, nici al dezgustului de lume, dar efectul acelui stoicism sublim care aparținea vechilor romani și care s-a transmis la poporul român prin firul secular al tradiției. Este dar a se întreba: La ce grad de putere morală ar ajunge acest popor prin îngrijirea unei creșteri inteligente, unei educații ce ar scoate la lumină calitatea naturii sale și le-ar dezvolta pentru practica vieții pe aceeași măsură cu care ele se ivesc în ora morții? Arghir [ modifică ] Limba este tezaurul cel mai prețios pe care-l moștenesc copiii de la părinți, depozitul cel mai sacru lăsat de generațiile trecute și care merită de a fi păstrat cu sfințenie de generațiile ce-l primesc. Ea este cartea de noblețe, testimoniul de naționalitate al unui neam; semnul caracteristic prin care membrii aceleiași familii se recunosc în marea diversitate a popoarelor din lume; lanțul tainic ce-i leagă împreună și-i face a se numi frați; altarul împrejurul căruia toți se adună cu inimi iubitoare și cu simțirea de devotament unii către alții. A se atinge fără respect de acest altar este o profanare; a cerca de a-i schimba forma sa originală, spre a-i da o aparență străină este un act de pedantism și chiar de nebunie; într-un cuvânt, a dezbina marea familie, introducând diverse jargoane în diversele ramuri ale ei, este un fapt de les-naționalitate, căci el naște o fatală neînțelegere între frați și poate cu timpul să producă înstrăinare între dânșii. Când dar vedem unele scrieri de peste munți ieșite la lumină în zilele noastre, ne mirăm de forma limbii lor, lipsită de adevăratul sigil românesc, și ne întrebăm dacă totdeauna a dominat în spiritul autorilor ardeleni și chiar bucovineni acea manie de schimonosire lingvistică, sub pretext de o absolută latinizare? Însă la întrebarea noastră vine eroul Arghir și ne răspunde că pe la 1800 se uzita în Transilvania o limbă limpede și armonioasă, pe care toți românii din toate colțurile țărilor noastre o înțelegeau cu lesnire, căci o ferise încă Dumnezeu de contactul pedantismului. Cine nu a citit poemul lui lon Barac din Brașov, care începe cu această poetică invocare? Te visai mișcând din buze O! prea dragalașă muză! Verși glas îngeresc din gură Care inimile fură, Fură și le amăgește După ce le îndulcește. Te rog, muză mângâioasă Care cânți cântări frumoase, Pică-mi puțintică miere Din măiastra ta putere Să pot cânta cu simțire A lui Arghir pribegire! Cine nu s-a înduioșat la citirea întâmplărilor acestui erou care s-a iubit cu Elena prea frumoasă și a pierdut-o din ochi și a cătat-o Prin locuri care se schimbă În necunoscuta limbă, Tot prin locuri necălcate, Și prin păduri neumblate, Tot prin văi necunoscute... etc. O! Arghire! lungă cale! Lungi necazurile tale! Arghir lasă casa părintească, lasă frați, părinte, mamă, deși mama lui, sărmana, îi zicea cu lacrimi: O! fiule cu dulceață! Cât te-am purtat eu în brațe, Ți-am fost maică grijitoare, Mi-ai supt țâța hrănitoare; Sânul meu a ta dulceață, Leagăn ale mele brațe. Te apăram de tot vântul, Te învățam cu cuvântul. O! vai! o vai! nu te duce, Tu, fiul meu cel prea dulce! El părăsește tot pentru ca să meargă pe unde n-a umblat nici pasărea măiastră și să găsească pe frumoasa lui ursită. Calcă locurile toate Până nici cum nu mai poate Deci în partea pustnicească, Când era să nimerească Dintru o peșteră mare Vede fum că iese tare Și într-acolo grăbește; În case dacă privește Vede un om mare foarte, Cât s-a spăimântat de moarte! A se-ntoarce nu cutează, Gândind, fricos să nu-l crează, Ci și-a făcut îndrăznire Gândind: sau trai, sau pierire! Iară omul cel prea mare Dă o groaznică strigare: — Cine este? Cine vine? Cine ce cată la mine? Și când slobozea cuvântul Se cutremura pământul. El avea un ochi în frunte Și părea că-i cât un munte. Arghir tremură de frică Și nu ascundea nimică, Ci se ruga de iertare... etc. Uriașul se îmblânzea, vorbea lui Arghir cu vorbă mai așezată și pregătea cina ca să-și mulțumească oaspele. Masa lângă foc o pune La lumină de tăciune, Și se pun pe lângă vatră, Pe câte un jgheab de piatră, Arghir până să îmbuce O ploscă de vin aduce Dintr-ale sale merinde Care foarte bine prinde. Uriașul dacă-l gustă Cu stomah ca de lăcustă I-ar fi plăcut ca să tragă Pe gât o bute întreagă etc. A doua zi Arghir pleacă iar în lunga sa pribegire ca să descopere Cetatea în care stă ascunsă Elena, iubita lui care nu are seamăn pe lume. Nici cântarețele muze Ce scot cântece din buze Nu sunt așa drăgăstoase Ca Elena cea frumoasă . Păr de aur strălucește, Pe pământ se târâiește; Precum luna cea ivită E nouă și neplinită Așa-i fruntea cea suită Cu sprâncene cercuită. Ochii privesc cu jindire Ca a stelelor sclipire. Trandafirul înflorește, Și pe fața ei roșește. Iar albeața-i de pe față E și-n sânu-i cu dulceață Unde două merișoare Stau ascunse rotunjoare, Ca crinul cel prea subțire Și înalt la a sa fire Așa oabla ei făptură Și mândra-i căutătură. Vestmintele ard ca focul Care-mpodobesc mijlocul. A amorului săgeată Să vezi cum stă agățată Cam pe lângă subțioară, De unde la Arghir zboară Și se-nfige aurită În inimă nimerită! etc. După multă cale și multe necazuri Arghir ajunge la Cetatea Elenei și intră în o grădină cum nu mai văzuse Crăișorul: Câte flori împodobite, Câte râuri limpezite! Oh! câți trandafiri miroase Cu foi rumene frumoase! Rosmarinii au verdeață Și garoafele roșeață. Aici crinul se albește. Colea nardul frumos crește. Codrul ramurile-și tinde Care mult văzduh cuprinde Ciprul frunza înverzește Și văzduhul le clătește. Izvoarele curg răcite, Ca cristalul limpezite. Scaune vezi două sute Tot din pajiște făcute, Cu lastre acoperite, Toate crăiesei gătite. Arghir se culca pe ele Să-i treacă de ostenele. Etc. Ș-au adormit tare foarte Ca o părere de moarte etc. În sfârșit ambii amorezi se întâlnesc după un șir de întâmplări care i-au despărțit necontenit, fac nuntă împărătească la care Foarte mulți oaspeți adună Făcându-și inima bună. Strălucesc mesele-ntinse Tot cu flori cu sârmă prinse, Sclipesc vase-argintuite Și pahare aurite. Beau, mănâncă, ospătează, Toată firea înviează. Sună lăute voioase Și fluieri, cimpoi frumoase. Etc. Ospățul șase luni ține, Toți cu inimile pline, Apoi toți în hore saltă Cu bucurie înaltă. Iar Elena cu Arghir, ajunși acum pe pragul fericirii după atâta amar și jale, Trăiesc fără supărare În dragostea cea mai mare. După chin dulce viață Și după amar dulceață. Ce fu uscat înverzește. Amarul se îndulcește! Acum e lumea întreagă Când le e viața dragă. Etc. Iată cum se scria limba românească peste munți la anul 1800! Pentru ce urmașii lui Barac s-au abătut așa de mult din calea lui Arghir și a prea frumoasei Elene! Un autor francez a zis că nimic nu e mai ușor decât de a nu face o tragedie; am putea să zicem și noi: nimic nu ar fi mai ușor decât de a nu scrie ungro-latinește. Neculai Bălcescu [ modifică ] Citind în zilele acestea broșura foarte interesantă a dlui Gr. Tocilescu, apărută de curând în București, sub titlul de Viața, timpul și operele lui N. Bălcescu, m-am gândit a completa articolul ce am publicat în Revista română din anul 1863 asupra amicului meu răposat în Palerma. Voi cerca dar să-mi adun suvenirele și să le înscriu în albumul meu, făcând apel la toți acei ce cunosc particularităț i din viața lui Bălcescu sau care posedă corespondențe de-ale lui să le publice, pentru ca astfel să se poată într-o zi completa biografia unui om a cărui memorie onorează nația română. În iarna de la 1847, aflându-mă la Neapoli, m-am întâlnit cu el pe malul mării, la Chiaia, însă bucuria mea de a-l vedea a fost întunecată prin aerul de preocupare posomorâtă ce era întipărit pe fruntea lui. El făcuse voiajul de la Marsilia până la Livorno cu un doctor napolitan, cu care avuse o ceartă, în urma căreia îl provocase la duel. În calitatea mea de compatriot, datoria mea era să-i serv de secudant, deși împrejurările în care mă găseam nu-mi permiteau să primesc acest rol. Bălcescu era foarte aprins, foarte neîmpăcat și vroia numaidecât să deie o lecție de politețe napolitanului, dar o lecție de care să-și aducă aminte cât a trăi dacă ar fi mai trăit. Adversarul lui nu părea dispus a se supune la o asemenea catastrofă și preferă să facă toate scuzele ce am pretins de la el. Astfel numai amicul meu se liniști și plecă la Palerma ca să petreacă restul iernii sub soarele binefăcător al Siciliei. În curând m-am îmbarcat și eu ca să caut o climă mai favorabilă pentru dna N., care pătimea de piept; am abordat la Palerma, neam așezat afară din oraș la Villa Delfiina, și am petrecut lunile ghenar, fevruar și mart 1847, împreună cu Bălcescu, care locuia aproape, în căsuța unui contadin. În toată dimineața el se punea dinaintea ușii pe un scaun, la soare, și citea cărți vechi în care descoperea notițe pentru istoria românilor sub Mihai Viteazul, la care lucra cu mult entuziasm, iar peste zi venea la Villa Delfina. Societatea lui era plăcută, manierele lui afectuoase, convorbirea lui foarte atrăgătoare, căci ea dezvelea visurile frumoase ce făcea el necontenit pentru viitorul patriei sale. Villa Delfina poseda o terasă largă, pe care se plecau crengile încărcate de fructe a doi portocali mandarini. Privirea se întindea pe grădini pline de flori exotice, ce răspândeau parfumuri îmbătătoare, și mai departe pe muntele Pelegrin, în al cărui vârf se găsește peștera Sfintei Rozalii, patroana Palermei. În dreapta ochii se primblau pe întinderea albastră a Mării Siciliene, brăzduită de bărci ușoare. Pe acea terasă ne adăposteam de ferbințeala soarelui și gustam dulceața serilor poetice, ascultând în depărtare cântecele pescarilor. Fiecare din noi aducea partea sa de inteligență spre a înlesni trecerea zilelor, iar mai cu seamă dna N., prin varietatea cunoștințelor sale și prin observările sale fine și spirituale ne făcea a nu simți nicidecum zborul timpului. Când Bălcescu ne întreținea de descoperirile ce făcuse în bibliotecile Italiei și ale Franței [2] , el ne citea un pasaj din istoria românilor; când eu recitam vreo poezie nouă, și amica noastră ne încuraja cu o zâmbire grațioasă sau ne corecta cu acel tact fin și delicat care distinge naturile alese. Câte zile încântătoare am petrecut noi astfel în cercul nostru intim! Câte primblări am făcut pe malul mării sau pe împrejurimile Palermei, admirând bogata vegetație de cactusi, de portocali, de chitri etc. a Siciliei! Câte planuri am așternut împreună pentru deșteptarea neamului românesc! Cu ce entuziasm și cu ce credință Bălcescu vorbea de tot ce se raporta la patria lui! În inima lui patriotismul ocupa atâta loc că e de mirat cum de se puteau adăposti în ea și alte simțiri. Dar în sfârșit sosi timpul despărțirii și Bălcescu rămase singur la Palerma, zicând doamnei N. un trist adio cu ochii plini de lacrimi. Doi ani în urmă evenimentele politice din 1848 împrăștiind tinerimea Moldovei și a Valachiei în toate colțurile Europei, am regăsit pe Bălcescu la Paris, unde am locuit împreună, Place de la Madeleine, mai multe luni de zile; însă sănătatea lui era acum foarte zdruncinată. Oftica făcea progrese spăimântătoare și îi rupea plămânii, dar nu-l oprea de a lucra la Istoria romanilor sub Mihai Viteazul și de a susține prin cuvintele lui patriotice curajul emigraților. Doctorii îi rânduiră să părăsească clima umedă a Parisului și să petreacă iarna de la 1851 la insulele Hyéres. Iată o scrisoare ce pe atunci mi-a adresat o damă compatriotă care a mers să viziteze pe Bălcescu la Hyéres: „În luna lui noiembrie am primit un ravaș de la amicul nostru bolnav, care mă cheamă lângă el. Ca toate naturile mari ce nu consideră recunoștința ca o sarcină supărătoare, Bălcescu nu se refuza de a primi devotamentul amicilor săi. Încrederea lui în ei era așa deplină cât fiecare se simțea gata și mulțumit de a-i face sacrificii. L-am găsit într-o stare ce nu mai permitea vreo sperare de vindecare; dar fie că el nu vroia să întunece bucuria de a ne revedea, fie că poate își făcea iluzii asupra sănătății lui, el mi-a părut plin de curaj și mi-a vorbit necontenit de planurile sale în privirea viitorului. El lucra cu o ardoare ce se mărea cu cât puterile îi slăbeau; se scula adeseori noaptea pentru ca să adaoge câteva pagini la Istoria românilor sub Mihai Viteazul. Însă această lucrare silită îi scurta zilele. I-am propus să scriu eu sub dictarea lui. Suvenirele acelor ore de lucru, întrerupt prin convorbiri amicale, este unul din cele mai scumpe ce am păstrat. Spiritul său just și pătrunzător, imaginația lui ardentă, sufletul său entuziast și iubitor, răspândeau pe fiecare suget de convorbire un interes atrăgător. Tema sa favorită era amorul. El o aborda totdeauna cu o simțire de regretare duioasă. Absorbit fiind din primii ani ai tinereții sale de chestii politice și de preocupări privitoare la țara lui, Bălcescu conserva în inimă-i o fragezime și o vivacitate extraordinare, însă aspirările îi erau mari și îndreptate către tot ce e mai nobil și mai frumos. L-am întrebat odată care tip de femeie îi place mai mult. El mi-a răspuns: dna Rolland. Acest suflet înamorat de eroism era foarte iubitor de tot ce este grațios și spiritual, dar oricât de mare era cultul său pentru amicie, se cunoștea că inima lui simțea nevoia de un alt simțământ, că aspira de toate puterile către un simțământ mai complet, mai intim. Acestui vis, întrevăzut numai și nerealizat, se cuvine să atribuim oroarea și chiar spaima de moarte care îl cuprindeau câteodată. El se revolta, ca de-o nedreptate, la ideea de a muri, însă revoltele lui se linișteau repede și nu lăsau după ele nici o amărăciune. Într-o zi, după un moment de desperare, mi-a zis cu acea zâmbire ce se ivește pe buzele oamenilor condamnați de a muri: Vie moartea pentru mine... numai țara să-mi trăiască! Aceste cuvinte rezumă toată viața lui Bălcescu. Etc., etc., etc.“ În toamna anului 1852, aflându-mă la Galați, Directorul Carantinei mă înștiință că un amic al meu sosise cu vaporul de la Constantinopol și că dorea să mă vadă. Alergai la Carantină și găsii într-o cămăruță pe N. Bălcescu. Sărmanul, în ce stare ajunsese! Palid, slab, gârbov, obosit de friguri și de opintirile tusei, el părea un schelet ce-și caută mormântul. Ne aruncarăm în brațele unul altuia cu lacrimile în ochi, și amicul meu, după ce își mai potoli emoțiunea, îmi zise: — Vezi în ce hal am ajuns? Nu-mi rămâne viață decât numai ca să mă apropii de vatra părintească și să mor în sânul familiei mele. Ah! mult am pătimit de când ne-am despărțit!...Multe zile amare am petrecut departe de țara mea!... Multe deziluzii am întâmpinat în calea mea!... dar în sfârșit o să răsuflu încă o dată aerul patriei mele. Și murind oi să am mângâierea de a fi înmormâ ntat în pământul strămoșesc. Nenorocitul! nu știa că soarta era să-i refuze și această ultimă mângâiere! Ordinele lui Vodă Știrbei îi deteră lovirea de moarte chiar pe pragul țării lui! Căci nu-i învoiră nici măcar a se coborî din vapor și a pune piciorul pe țărmul românesc! Cu moartea în suflet, Bălcescu reluă drumul exilului și merse de muri singur, pe mâna străinilor, la Palerma, în ziua de 16 noiembrie 1852. Astfel dispăru din lume unul din cei mai nobili fii ai României, unul din cei mai mari scriitori, martir al patriotismului! Zece ani după moartea lui, cel întâi decret ce am supus lui Cuza Vodă în calitatea mea de ministru, a fost decretul relativ la aducerea rămășițelor lui N. Bălcescu în patria lui. Dar prigonirea soartei nu încetase încă pentru el. Rămășițele lui nu s-au găsit! P. S. — În broșura d-sale dl Tocilescu pare a avea oarecare îndoială asupra adevărului că poemul în proză Cântarea României a fost compus de A. Russo și tradus numai de N. Bălcescu. D-lui zice: „Această taină literară se vede că s-a împărtășit numai de Alecsandri, pentru că toți ceilalți amici ai lui Bălcescu recunosc pe acesta de autor al Cântării României“. Dl Tocilescu nu știe că acea lucrare s-a făcut în urma unei înțelegeri între Bălcescu, Russo și Eu, cu scop de a exalta spiritul și a dezvolta simțul de românism al tinerilor studenți din Paris. Traducerea s-a publicat la 1851 în România viitoare și, după ce a produs efectul așteptat, a fost din românește tradusă în limba franceză pentru a deștepta simpatiile francezilor în favoarea românilor. Pe atunci se întrebuințau toate mijloacele, chiar și subterfugiile inocente, pentru a ne face cunoscuți Europei și de a interesa partea inteligentă a ei la soarta României. Iată pentru ce A. Russo nu s-a refuzat de a sacrifica dreptul său de paternitate asupra poemului menționat; dar acum țelul fiind atins și România, scoasă din întuneric, luându-și locul ce i se cuvenea la soare, e un act de justiție de a da lui Cezar ce este a lui Cezar. Meritele și gloria lui Bălcescu nu scad pentru că nu ar figura Cântarea României în bagajul său literar, dar numele lui A. Russo primește de la acest poem o strălucire care îi revine cu drept. Manuscrisul francez, adică manuscrisul primitiv al poemului se găsește la mine, împreună cu alte hârtii ale lui A. Russo. Fie dar bine încredințat dl Tocilescu că taina literară ce l-a mirat este un adevăr... foarte adevărat. V. ALECSANDRI Mircești, martie 1876. Cântecul Bucovinei [ modifică ] Dintre toate cântecele poporale din Bucovina nu-i nici unul mai elocvent și mai expresiv decât acesta care începe cu versul: Plină-s, plină de străini! În opt rânduri e cuprins un poem întreg de durere și de regretarea independenței pierdute. Poetul necunoscut care le-a improvizat, negreșit în urma ocupării țării sale de către austrieci, simțea în sufletul lui o mare iubire de patrie și a trebuit să sufere cumplit când a văzut pe pământul strămoșesc împlântându-se stâlpi cu pajura nemțească! Păcat că nu știm numele lui, pentru ca să-l înscriem în pleiada poeților meritorii ai României... Nu volumuri numeroase constituie gloria unui autor, ci ades o pagină numai, ieșită din inimă și inspirată de adevăratul geniu. Rouget de Lisle a compus numai Marseileza și a rămas nemuritor! Plină-s, plină de străini Ca șesul de mărăcini! Plină-s, plină de dușmani Ca Putna de bolovani! De când neamțul m-a luat Multe lacrimi-am vărsat Ș-am făcut fântână-n sat Dușmanii de adăpat! CORADINI Pe coperta unei publicații ilustrate, apărută la Paris sub titlul de: Diable à Paris, figura desenat un diavol călcând pe harta capitalei Franciei, însă un diavol elegant, fașionabil, având un chip artistic, fin, frumos și spiritual. Coradini semăna cu el la față. Născut la Iași dintr-un tată italian și o mamă română, el întrunea calitățile ambelor ramuri din marea familie latină: spirit vioi, talente pentru muzică și desen [3] , geniu poetic menit a se dezvolta; pe lângă acestea poseda cunoștința mai multor limbi: italiană, germană, polonă și franceză, în care îi plăcea a compune scrierile sale. Un singur articol a scris în limba românească și l-a publicat într-un calendar din Iași sub titlul: Hai la vorbă! Coradini, până a nu veni la Moldova, luase parte la revoluția polonă, fiind încă foarte tânăr, și publicase în Paris un volum de poezii franceze: Les Chants du Danube , dintre care una a fost tradusă, pusă pe muzică și cântată de toate bandele de lăutari de pe la 1841. lată acel cântec: În zadar alerg pământul, În zadar mă ostenesc, Chipul tău în tot minutul Înaintea mea-l privesc. Tu ești raza vieții mele, Eu pe tine te iubesc, Pentru tine cat mărire, Pentru tine pătimesc. Ah! iubito, către tine Eu m-am prins cu jurământ Să-ti păstrez a mea iubire Și-n viață, și-n mormânt. Peste marginile lumii Soarta de m-ar depărta Gândul meu va fi la tine Și în veci nu te-oi uita. Iată-ma acum aproape Lângă tine-înger ceresc! Vin din lume, de departe, Ca să pot să te-ntâlnesc. Și să-ți zic încă o dată Că tu ești al meu odor, Și pe sânul tău, iubito, Să trăiesc, să cânt, să mor! Această traducere fost-a ea făcută de însuși Coradini sau de altul careva, nu se știe, dar ceea ce se poate constata din volumul Les Chants du Danube este că autorul avea scânteie poetică. Mai multe din bucățile cuprinse în el se deosebesc prin o inspirație puternică: precum acele intitulate à Rome, Rome au poète, à Napoleon etc.; altele iar prin o vie simțire de patriotism, precum acele à la Moldavie, la patrie, altele iar prin un lirism plin de emoțiune și de fantezie. Venirea tânărului poet în țară a fost bine primită de toți, fie bătrâni sau tineri, și ideile sale liberale au adus un util concurs propagandei întreprinse de junimea din anul 1840. În timp de șapte ani cât a stat la Iași, Coradini a compus multe opere în versuri și în proză: balade, poezii diverse, romane, maxime, însă toate aceste manuscripte s-au pierdut împreună cu dânsul, după ce intrarea rușilor în Moldova, la 1848, l-a obligat a se depărta din țară. De atunci nu se mai știe ce au devenit poetul și bagajul său literar. Ultima dată ce am avut mulțumire a-l mai vedea a fost în toamna anului 1848, la Visbaden, unde l-am întâlnit în treacăt. În urmă, toate cercetările mele nu au izbutit a afla adevărul în privirea lui. Diverse vuiete au circulat despre dânsul: că ar fi murit la Napoli, că ar fi plecat în Rusia în calitate de secretar al unei prințese, că ar fi devenit fotograf și s-ar fi stabilit la Tobolsk etc.; însă nici una din aceste vești nu s-a adeverit. Ne rămâne dar trista alternativă de a considera pe Coradini ca pe un român cu totul pierdut pentru noi, fără a se ști măcar în care colț de pământ se află mormântul său, și totodată profunda regretare de pierderea prețioaselor sale manuscripte. [4] Geanta lui Moș Cosma [ modifică ] Mos Cosma era pe la 1872 (zic era pentru că nu știu de mai trăiește încă) un bătrân ca de 60 de ani, cu fața curată ca inima lui, cu barbă și plete albe, cu ochi vioi de om de munte, cu spirit glumeț, dar înțelept, cu graiul vesel și dezmierdător. El locuia din copilărie la Vrancea și era cunoscut sub denumirea de Moș Cosma Vioară, căci era lăutarul nunților și al horelor și purta pretutindeni cu el o mică vioară, pe care o ținea într-o geantă de piele împreună cu niște hrisoave de o veche răzeșie pierdută prin judecăți. Acest instrument primitiv compunea toată averea lui, însă mai avea el o comoară nepreț uită, care plătea milioane în ochii mei, și acea comoară era memoria rară în care se păstrase mulțime de cântece bătrânești, balade, legende, tradiții istorice, tot ce caracterizează pe un bard poporal. Moș Cosma, în primăvara anului 1872, veni la Mircești, trimis de un fost servitor al meu, care îmi cunoștea gusturile, și care se așezase de trei ani în munții Vrancei. Acea vizită neașteptată am considerat-o ca o favoare căzută din cer, căci zilele ce am petrecut cu el mi-au amintit frumosul timp al tinereții, pe când am cutreierat o parte de munți și de văi ale Moldovei pentru descoperirea tezaurului de cântece poporale ce s-au publicat la București. L-am ținut două săptămâni cu mine, dându-i de mâncat și de băut, dăruindu-l cu haine și cu bani, și primind de la el o colecție de balade și de diverse alte poezii vechi, pe care le-am prescris din fugă în vreme ce el mi le-a cântat. În toată dimineața, ne așezam la umbră și îi ziceam în glumă: — Moș Cosma, ce mai ai în geantă? — Multe! cuconașule; îmi răspundea unchiașul. Geanta mea îi ca izvorul cel bun; cu cât scoți din el, cu atât el dă apă mai multă și mai limpede. Și apoi, acordându-și vioara, bardul meu începea a cânta cu un glas dulce, deși cam răgușit de timp, și pe fiecare zi comoara ce adunam din gura lui creștea, creștea, fără ca să mă pot sătura de frumusețile ei. Astfel se face că acum am dinaintea mea o movilă de pietre scumpe amestecate la un loc, unele cam șterse, altele cam știrbe, însă toate păstrând o valoare necontestabilă. Trebuie să le curăț, să le dau forma și lustrul lor primitiv, să le coordonez precum am făcut cu cele publicate până acum; și mărturisesc că perspectiva acestei lucrări îmi produce aceeași mulțumire ce trebuie să o simtă un amator de tablouri, care ar descoperi sub culorile afumate ale unei pânze lepădate un tablou de al lui Rafael. Însă ce-o fi devenit Moș Cosma? Ce-o fi devenit vioara lui ? Poate că astăzi au devenit cenușă! Iată una din sculele genții lui: STROE PLOPAN Sus pe muchea dealului [5] Merge-n voia calului Un bujor de Căpitan, Căpitan Stroe Plopan Care poartă buzdugan. El aruncă ochi de sus Când pe valea din apus, Când pe șesul înflorit Din a dreapta-n răsărit; Și tot cată ca să vadă N-a zări cumva o pradă Ici în zare, colo-n zare Dup-a inimii oftare. Ciocârlia sus cânta, Iar voinicul tot căta Și din gură cuvânta: „Căci nu am aripa ta Ciocârlie nevăzută, Păsărică-n cer pierdută! Căci nu am eu zborul tău Să mă-nalț în cer și eu Ca să văd în depărtare De vin hoardele tătare Să răpească și să fure Fete mari cu ochi de mure, Și copii de patru ani Copilași de cei bălani! [6] Cum mergea și cum grăia Iată, măre, că zărea Lâng-o apă, chiar pe mal, Un foc mare strălucind Printre sălcii pâlpâind, Și-mprejurul focului Trei tătari stând locului, Și frigând un miel furat Într-o furcă aninat; Caii lor pășteau deoparte: Iar la umbră, nu departe, Se bocea o mândră fată De o salcie legată, Și plângea biata copilă De umplea crângul de milă! Dar păgânii o priveau Și privind-o crunt râdeau, Și ziceau în limba lor: „Mult plătește ist odor, Căci e fată de bun soi Și-i ca trestia la boi, Și-i ca luna la obraz, Numai bună de-un viteaz. Ghirai Hanul pentru ea Ne va da chiar ce n-om vrea Și caftane de sultani, Și cincizeci de pungi de bani!“ Cât Plopan îi auzea Calul iute-și repezea: „Bună ziua, măi tătari! Voi, de fete buni prădari! Spuneți mie fără teamă, Fără teamă dați-mi seamă: Ori vi-i roaba de vânzare ? Ori vi-i roaba de schimbare? De-i pe schimb, eu mult voi da, Căci cu zile v-oi lăsa; De-i pe plată, eu sunt gata De la voi să cumpăr fata Nu cu aur și caftan, Ci cu dări de buzdugan.“ Tătarimea iar râdea; Din trei unul răspundea: „Auzit-ați, auzit Pe românul îndrăcit? Cică-i prins de mare dor Ca să meargă plutitor Când sub valuri, când în soare, Pe sub apa curgătoare, Pân-în Dunărea cea lată, Pân-în marea tulburată!...“ Vai de lume, vai de ea! Bine vorba nu sfârșea, Buzduganul se-nvârtea Ca un uliu s-abătea Pe păgâni în loc turtea; Apoi mândru se-ntorcea, La copilă se ducea Și cu glas voios zicea: „Cine-mparte, parte-și face Cum îi dorul, cum îi place. Pe tătari i-am împărțit. Ție, dragă fată-mare, Îți fac parte de scăpare, Și-mi las parte pentru mine Ca să mă însor cu tine.“ Iar copila ce zicea? Zău! că nu se mai bocea Păru-n față-și aducea, [7] Cu voinicul se ducea! Fie calea lor ușoară Cu foc lin la inimioară, Cum e scris, cum e menit Când e timpul de iubit. V. ALECSANDRI ↑ Dl Cihac arată în adevăr în Dicționarul său (p.290) că etimologia acestor cuvinte este comună. Nota red. [Conv. lit.] ↑ În Biblioteca din Paris a descoperit portretul lui Mihai Viteazul, iar în cea de la Genova el a găsit trei lăzi pline de corespondențe asupra țărilor noastre, corespondențe foarte prețioase, căci ele au fost făcute de impiegații Companiei Genoveze care avea multe stabilimente pe malurile Mării Negre și ale Dunării [V. A.] ↑ Mulți se înșeală a scrie desemn în loc de desen fără a observa că cuvântul semn se traduce în limba franceză prin cuvântul signe și prin urmare a desemna însemnează designer, iar nu dessiner [V. A.] ↑ Agentul nostru de la Roma ar putea să facă oarecare cercetări, prin ajutorul guvernului italian. Poate că mai există vreo rudă de-a lui Coradini la Florența și prin ea să se afle ce a devenit poetul dispărut [V. A.] ↑ Este de însemnat că toate drumurile vechi treceau pe muchea dealurilor și aceasta din două cauze: una că la timpuri ploioase, apele scurgându-se pe coaste, muchea rămânea goală și se usca mai degrabă; cealaltă că de pe înălțime românii zăreau de departe pe dușmani, și astfel erau feriți de surprinderi [V. A.] ↑ Copilașii români, cât sunt în vârstă fragedă, au părul de tot bălan [V. A.] ↑ A-și aduce părul în față, sau a-și acoperi gura cu mâna, este un semn de rușine pentru românce [V. A.]


content:
Mircești, 1881 Amice, Am pierdut în zilele trecute un tovarăș de copilărie care purta un nume mai mult de șatră decât de salon, căci se numea Porojan! El a fost unul din robii noștri, țigan lingurar de soiul lui, însă pitar de meserie. Mărturisesc că m-am simțit cuprins de-o adâncă mâhnire când am aflat că el s-a mutat cu șatra pe ceea lume, ca mulți din contemporanii mei, boieri, țărani și țigani, cu care m-am încălzit la soarele Moldovei timp de jumătate de secol și mai bine! Am pierdut în Vasile Porojan pe cel de pe urmă martor al începutului vieții mele, rivalul meu în jocul de arșice și în azvârlitura de pietre pe deasupra bisericii Sfântului Ilie din Iași, vecină cu casa părintească. Valurile lumii și treptele sociale ne-au despărțit de mult unul de altul; eu înălțându-mă pe scară mai până în vârful ei și el rămânând jos fără a putea pune piciorul nici măcar pe întâia treaptă; însă acum 50 de ani eram amândoi egali dinaintea soarelui, fiind deopotrivă pârliți de dânsul, și formam o pereche nedespărțită de cum răsărea lumina zilei până ce apunea. Poamele din grădină nu apucau niciodată a se coace din cauza noastră, căci amândoi știam a ne acăța ca veverițele pe vârfurile cele mai nalte ale copacilor roditori. Evreii nu mai îndrăzneau a trece pe strada casei noastre din cauza zburătăirilor de pietre cu care îi împroșcam. Meșteri în arta de a fura merele și perele de pe crengi; îndrăzneț i la asaltul stogurilor de fân, din vârful cărora ne plăcea a ne da de-a rostogol; neobosiți la „puia-gaia“, la „poarca“, la „țârca“ și chiar iscoditori de noi jocuri, eram mândri unul de altul!... Singura deosebire ce exista între noi doi consista într-aceea că pentru fărdelegile noastre copilărești, numai Porojan era pedepsit de către jupâneasa din casă, mama Gahița! Câte bătăi a mâncat el, sărmanul, pe socoteala mea!... De-abia scăpat din mâinile jupânesei cu chica topor și cu obrajii bujorați de palme, el alerga la mine și, uitând usturimea, mă îndemna să ne jucăm în puf. Eu îl mângâiam, dându-i câteva parale turcești ca să cumpere halviță și simit, două friandize, cum zic francezii, două Delicatessen, cum zic nemții, pentru care Porojan era în stare să-și vândă căciula dacă ar fi avut-o, și eu în stare să-mi dau papucii din picioare. Ce talent avea el pentru confecționarea arcelor de nuiele cu săgeți de șindrilă! Cum știa de bine să înalțe zmeie de hârtie poleită până sub nori și să le trimită răvașe pe șfară!... Acele zmeie cu cozi lungi erau fabricate de dascălul bisericii și purtau pe fața lor următoarele cuvinte scrise cu slove chirilice: „Afurisit să fie cu tot neamul lui și să ardă în jăraticul iadului acel care ar găși acest zmeu căzut și nu l-ar aduce în ograda Sfântului Ilie.“ Zmeul sforăind purta acest blestem pe deasupra orașului, fiind pândit de toți băieții mahalalelor, și când i se întâmpla să cadă din văzduh, devenea prada lor; blestemul nu producea nici un efect, din cauză că hoții nu știau carte; însă Vasile Porojan pleca îndată ca să-și găsească paguba, sărea peste zăplazuri, peste garduri, până ce da de hoți, începea ceartă cu ei, și câteodată izbutea a se întoarce cu o bucățică din coada zmeului în mână, iar mai adeseori el venea cu părul vâlvoi și cu cămașa ruptă. Atunci fața lui se posomora și ochii lui se aprindeau de dorul răzbunării. Cu o iscusință de sălbatic, el își pregătea armele, adică o piatră rotundă legată de capătul unui pac de șfară, și când vedea pe deasupra capului înălțându-se vreun zmeu străin, deodată azvârlea piatra în văzduh și o azvârlea cu atâta măiestrie, încât piatra zbura totdeauna pe deasupra sforii zmeului și cădea iar lângă el. — Al nostru-i, cuconașule!... striga Porojan cu glas triumfător; și, în adevăr, trăgând șfara lui încâlcită de acea a zmeului, acesta în curând cădea în mâinile noastre. Ce bucurie!... Nici o comoară nu putea plăti acea izbândă. Tovarășul meu, pe lângă aceste dispoziții de știință strategică, mai poseda și aplecări artistice; el suna din drâmbă cu un talent la care nu am putut ajunge niciodată și pe care îl admiram mai mult decât am admirat mai târziu talentul lui Liszt... știa să imiteze șuierul șerpilor și să-i cheme astfel la el când ne rătăceam împreună prin fânațele înflorite din lunca de la Mircești... și însă toate aceste aptitudini ale lui fiind nesocotite, el a fost destinat a deveni pitar. Într-o bună dimineață Porojan a fost dat pe mâna unui brutar pentru ca să învețe a plămădi pâini, ciurecuri, colaci, cozonaci etc., și eu am fost trimis la pansionul dlui Victor Cuénim ca să învăț tot ce se putea învăța pe atunci: un pic de franțuzească, un pic de nemțească, un pic de grecească și ceva istorie, și ceva geografie pe deasupra. Adio, nepăsare a copilăriei! adio, libertate! adio, fericire! Ce-o fi pățit tovarășul meu sub lopata brutarului, nu știu, dar cât pentru mine, îmi aduc aminte că, lipsit de Porojan, îmi părea că eram o ființă fără umbră. Acea viață nouă de școlar închis în sala de studiu, ghemuit pe un pupitru și condamnat a învăța pe de rost verbe franceze, germane și grecești [1] ; obligația de a ne trezi dimineața în sunetul unui lighean de alamă lovit ca un tam-tam chinezesc de doamna Cuénim; sila la care elevii erau supuși de a mânca bucate cu care nu erau deprinși; o mie de mici mizerii ce sunt legate de bietul copil ieșit din casa părintească, foamea, frigul, neodihna și examenele zilnice ale profesorilor mă aduseseră la o desperare amară... Deși luam parte la jocurile camarazilor mei când suna ora de recreație, însă cea mai scumpă petrecere a mea consista întru a mă sui pe capra unei trăsuri vechi și părăsită sub o șură deschisă din toate părțile. De-acolo priveam cu melancolie dealurile Socolei, mișcarea nourilor pe întinderea cerului, trecerea cârdurilor de cocoare prin aer, drumul vestit al Bordei ce ducea în Țara de Jos și mai ales orizontul albastru, orizontul necunoscut și plin de-o atragere misterioasă... Dorul de călătorii se deșteptase în mine de când într-o noapte doi școlari, frații Cuciuc, ne povestiseră nenorocirile lui Robinson Cruzoe, și de-atunci mintea mea devenise un muzeu de tablouri ce reprezentau corăbii sfărmate de stânci, valuri de mare umflate cât munții, cete de sălbatici care frigeau oameni pentru ospățul lor etc. Mare înrâurire au exercitat asupra imaginației mele de copil întâmplările lui Robinson povestite de frații Cuciuc! Acești elevi aveau o memorie extraordinară și aptitudine la învățătură, două calități care erau de natură a-i duce departe... dacă nu i-ar fi dus în spânzurătoarea de pe Câmpul Frumoasei, ca paricizi, îndemnați la crimă de însăși mama lor... Un rege alungat din țara lui și-o fi aducând adeseori aminte de tronul său aurit. Astfel îmi aduc aminte eu de capra trăsurii de sub șopron. În momentele ce stam urcat pe ea, imaginea lui Porojan trecea pe dinaintea ochilor mei țintiți, însă nu neagră și veselă, ci pudruită cu făină și umilită de această albeață nefirească. După dânsa veneau figurile celorlalți robi, servitori din casa părintească, și anume: Stoica, vizitiul tătâni-meu, care avea mania de a fura tingirile cu bucate din curțile boierești pe unde părintele meu se ducea în vizită și le ascundea în lădița trăsurii, fără a se gândi că va fi trădat de mirosul bucatelor și de zângănitul tingirilor hurducate pe pavea. Ana, femeia lui, pe care el cerea să o lase, sub cuvânt că: i s-a învechit țiganca. Costache, bucătarul, care nimerea foarte bine sarmalele, ihnelele, ostropățurile etc., dar se încurca în blanmangele, căci le da un miros de săpun... inde, era obligat să le mănânce întregi. Casandra, Maria și Zamfira, trei fete frumoase pe care mama Gahița le luase cu de-a sila din țigănimea de la Mircești, pentru ca să le crească în casă, să le deprindă a coase la gherghef etc. Casandra, albă ca o fată de boier, se înamorase de Postolache, cobzarul de la țară, și dorea să se mărite cu el, însă jupâneasa o căsători făr’ de voie cu Costache bucătarul, obligând pe Postolache să-i cânte la nuntă! Zamfira, mai norocită, izbuti a fugi cu Didică scripcarul, de la care am adunat mai multe cântece poporale, și a duce o viață nomadă cu iubitul ei până a muri, nu se știe cum și unde. Cât pentru Porojan, el deveni un pitar de frunte sub ciomagul profesorului său și fu ridicat la rangul de ciurecar al casei. Cariera lui fu astfel desenată pe gura cuptorului cu litere neșterse de cărbune!... Domnii țării puteau să se mazilească, datinile puteau să se schimbe în Moldova, fața lumii putea să se prefacă în orice mod; eu, tovarășul lui de odinioară, puteam să devin, din simplu comis ce eram, postelnic mare, ministru, domn chiar!... Porojan avea să rămâie pitar și numai pitar până la sfârșitul vieții sale!... Stranie nedreptate a soartei! Din ziua tristă a despărțirii noastre numai duminicile ne mai întâlneam în curte, când ne întorceam de la pansioanele noastre, și atunci recâștigam tot timpul pierdut cu studiul... Ambiția noastră era de a chiti și a zburătăi cu pietricele late și rotunde pe palamarul bisericii Sfântului Ilie, când el, suit în clopotniță, bătea toaca, executând variații fantastice cu ciocanul de lemn pe scândura spânzurată alături cu clopotele. Într-o zi avui satisfacerea de a-l lovi peste mână tocmai când obținea un admirabil efect de toacă. Auzirăm un răcnet în naltul cerului și pe urmă o grindină de amenințări care cădeau de sus pe capul nostru. Fiind însă că distanța ce ne despărțea de palamarul virtuos era mare, i-am răspuns prin o nouă bombardare și, ca parții, am rupt-o de fugă voinicește. Victima noastră se plânse la dascăl, dascălul la diacon, diaconul la preot, preotul la jupâneasa Gahița. Rezultatul acestor plângeri succesive a fost că îndată furăm prinși pemprejurul bisericii și duși dinaintea maicii mele, care mă dojeni puțin cu blândețe, și apoi mă șterse de sudoare pe obraz... Iar Porojan plăti gloaba pentru amândoi... Sărmanul! Mult l-a costat onorul de a fi tovarășul de nebunii al cuconașului! Asemenea o păți și înainte de a fi dați la învățătură. Pe la 1827 aveam de profesor pe călugărul Gherman, acel care a vândut lui Gr. Ghica-vodă manuscriptul lui Șincai. El ședea la noi și, afară de mine, avea și alți elevi externi, dintre care pe M. Kogălniceanu. Acesta venea în toate zilele, îmbrăcat în anteriu de cutnie și purtând un ișlic rotund de piele de miel sură... Vai de nenorocitul ișlic! El devenise o minge în mâinile noastre și ne atrăgea ocări aspre din partea părintelui Gherman, ba uneori chiar și palme. Cum să ne răzbunăm? Vasile Porojan găși modul de răzbunare!... Dascălul nostru avea obicei să doarmă după amiază și să horăiască de se răsuna ograda. El atunci se afla într-un soi de letargie din care nu l-ar fi trezit nici tunul. Profitând deci de această împrejurare, ne-am apucat de am zugrăvit cu cerneală vișinie sprâncenele, barba și mustățile călugărului. Efectul produs a fost de minune!... Părintele Gherman nu mai îndrăzni să iasă în lume vro două luni de zile pentru ca să scape de glumele oamenilor, iar bietul Porojan făcu pentru prima oară cunoștință cu sfântul Neculai din cui. Sunt dator însă a mărturisi că amicul meu știa să rabde suferințele cu un stoicism antic. Nici țipa, nici vărsa lacrimi, dar plângeam eu pentru dânsul. În sfârșit sună ora unei despărțiri complete!... În vara anului 1834 dnul Cuénim dusese elevii săi pe malul Prutului pentru petrecerea vacanțelor. Eram în gazdă pe la casele țărănești din satul X... și ne găseam la largul nostru: veseli, nebuni, zburdalnici ca rândunelele. Între sat și râu se ridica un buchet de copaci rari și pletoși, care devenise arena jocurilor noastre. Adăpostiți la umbra lor, priveam cazacii de pe cela mal, înarmați cu sulițe lungi, și când ne scăldam strigam la ei: zdraste ciolovec, ca și când am fi salutat pe Cesar. Ședeam într-o amiază culcat la tulpina unei răchite, crezândumă că-s Robinson Cruzoe și așteptând să apară de după copaci o ceată de sălbatici, când zării deodată figura lui Porojan. — Vasile!... am strigat cu bucurie... Vasile!... — Eu, cuconașule, răspunse Porojan. Am adus o scrisoare a boierului lui domnul Cuénim. — Și te-a trimis pe tine? — Ba nu; dar m-am luat pe urma slujitorului de la Visterie, care a fost însărcinat cu scrisoarea. Îmi era dor să te mai văd o dată, cuconașule, pân-a nu te duce la Paris. — La Paris? eu? — Așa... am auzit vorbind fetele de sus, că boierul a hotărât să te trimită la carte, tocmai în fundul lumii... și am venit să te rog ca să mă iei cu d-ta. — Lasă pe mine, Vasile... făr’ de tine nu mă duc, am răspuns cu siguranță. Însă peste vro zece zile mi-am luat adio de la maica mea, care plângea, de la tatul meu, care se stăpânea ca să nu plângă, de la frate, de la soră, de la mama Gahița, de la servitori și am plecat, lăsând în urma mea pe bietul Vasile Porojan... Ochii lui se umpluseră de lacrimi pentru întâia oară de când îl cunoșteam. Am plecat odată cu Alexandru Cuza, căruia norocul îi rezerva tronul României, cu vărul său, N. Docan, și cu pictorul Negulici, care a murit la Constantinopol în urma evenimentelor de la 1848. Conducătorul și guvernatorul nostru era însuși secretarul vestitului Corai, dnul Filip Furnasaki. Cinci ani întregi am stat în Paris, cercând, după dorința părintelui meu, să mă pregătesc pentru studiul medicinei, apoi pentu studiul dreptului... Cercare zadarnică, fiind contrară imaginației mele vagabonde și aplecării mele pentru literatură... La întoarcerea mea în țară, pe la sfârșitul anului 1839, după o plăcută călătorie prin Italia, am găsit casa părintească completă... Porojan singur lipsea, căci fugise a doua zi după plecarea mea la Paris și nu se mai întorsese la stăpâni de frica zgardei cu coarne de fier și mai cu seamă de groaza polițaiului Urzică, prin mâinile căruia era obicei să treacă toți țiganii leneși, tâlhari sau prea iubitori de libertate... Nu trecu însă mult timp și el apăru în curte, căci auzise de întoarcerea mea. Dorul de mine îl făcu să înfrunte asprimea pedepsei ce meritase... dar am avut nespusă mulțumire de a-l scăpa și de a-l reintegra iarăși în postul său de pitar al casei. După moartea părinților mei, am eliberat toți robii noștri, voind astfel să recunosc amicia lui Porojan pentru mine. Frumoasă zi a fost aceea când, din balconul casei de la Mircești, am declarat țiganilor adunați că sunt liberi! Că nu li se vor mai lua copiii pentru a fi crescuți și deprinși ca servitori în casa boierească și că pot să meargă unde le place fără împiedecare din partea nimănui. Surprinderea lor s-a manifestat prin o exclamare sălbatică, și bucuria lor prin o mie de sărituri deșănțate, ca oameni mușcați de tarantelă. Vreo trei bătrâni însă au început a plânge și a-mi zice: — Stăpâne, stăpâne, ce ți-am greșit ca să ne urgisești astfel, păcătoșii de noi?!... Ne faci slobozi?... Cine o să ne poarte de grijă de azi înainte?... Cine o să ne hrănească, cine să ne îmbrace, cine să ne cunune, cine să ne îngroape?... Stăpâne, nu te îndura de noi și nu ne depărta de mila măriei tale! Vorbe deșarte pentru mulțimea ce intrase în paroxismul beției!... Toți, părăsindu-și bordeiele, plecară a doua zi cu tot avutul lor ca să meargă... Unde?... Nu o știau nici ei, dar se porniră ca să calce peste orizont și să afirme dreptul lor de oameni liberi... Laia se opri la cea întâi crâșmă, pentru ca să celebreze noua lor poziție socială, apoi se opri la a doua crâșmă, pentru ca să cinstească în sănătatea cuconașului, apoi se opri la a treia, pentru ca să boteze cu vin libertușca, apoi la a patra, pentru ca să guste dacă rachiul liber e mai bun decât celălalt etc., etc., și astfel au dus-o întruna până ce, bându-și până și căciulile și apucându-se de furturi, au ajuns în închisorile de la Roman, de la Piatra și de la Bacău. Peste șase luni, s-au întors cu toții la Mircești, goi, bolnavi, morți de foame, înghețați de ger, și au căzut în genunchi cu rugăminte ca să-i primesc iar robi ca în vremile cele bune, după cum spuneau ei... Această reîntoarcere de bunăvoie la sclavie m-a făcut a cugeta mult asupra modului de a libera popoarele ce sunt sclave din născare și m-am convins că pe cât e de neomenos faptul de a lipsi pe un om de libertate, pe atât e de necumpătat faptul de a libera deodată pe un sclav fără a-l pregăti la fericirea ce-l așteaptă și a-l feri de neajunsurile unei libertăți pripite. Porojan însă nu împărtăși soarta celorlalți țigani. Devenit liber, el se duse să exerciteze în ținuturi meseria lui de pitar și în sfârșit se stabili la Piatra. Astfel ne pierdurăm din vedere ani îndelungați... Mi se spusese chiar că ar fi murit!... Într-o zi, pe când ședeam la masă în umbra copacilor din grădina de la Mircești, zăresc un străin cu surtuc de nankin și cu picioarele goale... Figura lui nu-mi părea necunoscută... o privesc cu luare-aminte... Ce să văd?... Porojan!... Cine poate spune bucuria mea?... Tovarășul meu de copilărie! trăiește! iată-l!... iată-l plângând și sărutându-mi mâinile!... Nu știam ce să-i dau ca să-i fac mulțumire... Îmi venea să-l poftesc la masă; să-i propun o partidă de arșici. După cele întâi momente de uimire, el îmi povesti odiseea lui, un lung șir de mizerii omenești, apoi se rugă să-l primesc a fi pitar la Mircești, zicând că voiește să moară unde s-a născut. Am primit cu recunoștință, l-am îmbrăcat din cap până-n picioare, i-am hotărât o leafă bună și i-am gătit o odaie deosebită în ogradă. El s-a instalat și după două zile s-a făcut nevăzut împreună cu un cal al vătafului! De-atunci l-am mai întâlnit o dată la Piatra, slăbănogit, plin de reumatisme, plecat spre pământ de aspra mână a bătrâneții și dezgustat de lume. Sărmanul! a părăsit-o în sfârșit, luând cu el partea aceea din tabloul social care ne arată familiile boierești înconjurate de servitori țigani, precum erau casele patricienilor romani, pline de sclavi aduși din lumea întreagă. ↑ Obiceiul era la pansion de a învăța lecțiile pe de rost. Elevii cei mari, studiind istoria, ajunseseră la secolul al XVII-lea și recitau în gura mare pasaje din istoria Germaniei. Sala răsuna de cuvintele: paix de Westphalie... paix de Westphalie, care mi se tipărise în creieri, fără ca să știu ce însemnează, dar ele mai târziu mi-au fost de mare ajutor într-un moment foarte critic. La 1836, trecând examenul de bacalaureat la Paris, profesorul de istorie mă întreabă cum se numește pacea care a pus capăt războiului cunoscut sub numele de războiul de 30 de ani? N-aveam nici o cunoștință de istoria evului mediu și rămăsei mut dinaintea profesorului. Moment grozav, căci de la răspunsul meu atârna soarta examenului!... Deodată începu să-mi răsune capul de cuvintele „Paix de Westphalie“, auzite cu patru ani mai înainte și, în nedumerirea ce mă cuprinsese, am rostit cu glasul uimit: „Paix de Westphalie!“ — Très bien! mon ami... a replicat profesorul și mi-a dat o bilă albă. Mult am binecuvântat pansionul dlui V. Cuénim când am aflat că am fost primit bachelier ès lettres [V. A.]


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII I [ modifică ] În una din serile iernii de la 1850, palatul X din orașul Iași era luminat ca pentru o serbare mai deosebită. Toate ferestrele străluceau pe întunecata lui fațadă, și trecătorii din strada mare zăreau înlăuntru un mare număr de dame și cavaleri înotând în valuri de lumină. Un lung șir de calești elegante se opreau una după alta la scară, și din ele se coborau alte dame și alți cavaleri întârziați, care se suiau repede la rândul de sus, în sunetul armonios al unei orhestre și intrau apoi în salonul cel mare al palatului. Acea sală ornată cu oglinzi nalte cât pereții și cu lăzi de portocali, înșirate de-a lungul colonadei de marmură ce susținea galeria muzicanților, acea sală, zicem, cuprindea în sânu-i tot ce poate încânta privirile și închipuirea: toalete pariziene de gustul cel mai perfect, briliante strălucitoare, flori exotice, policandre numeroase de bronz aurit și mai cu seamă figuri tinere, frumoase, vesele și mult adimenitoare. Toate acestea formau un tablou magic! Focurile pietrelor scumpe se unea cu razele scânteietoare ale ochilor; parfumul îmbătător al florilor se înalța în văzduh cu armonia orhestrei, și lumina candelabrelor se revărsa ca un val de aur pe frunțile, pe brațele și pe umerele albe ale damelor. Strălucită era într-adevăr acea adunare, căci venise să asiste la cununia celei mai frumoase flori din aristocrația Moldovei, a domnișoarei Margărita X. În așteptarea acelei serbări, damele așezate pe canapelele de jur împrejurul salonului vorbeau cu cavalerii de frumusețile miresei și se pregăteau vesel pentru balul ce era să urmeze după ceremonia nunții. Deodată ușile unui alt salon mai mic se deschiseră și Margărita, întovărășită de maică-sa, se arătă în toată pompa toaletei de mireasă și în toată măreața ei splendoare. Damele se sculară repede ca să o vadă mai bine, iar cavalerii, adunați grămadă în fața ei, se închinară ca dinaintea unei tinere regine. Un lung fior de uimire trecu prin inimile tuturor. Margărita și cu maica sa, după o scurtă oprire, se îndreptară către ușa din fund care ducea la capela palatului. Ajungând însă la acea ușă, copila se opri și se îngălbeni pe față dând cu ochii de un tânăr care, galben ca și dânsa, i se închina profund pentru ca să-și ascundă tulburarea. Această scenă mută, ce cuprindea un mister adânc, trecu nevăzută de nime, și mireasa, urmând după maica sa, care o trăgea de mână, ieși din salon. Damele și cavalerii se îndreptară în grabă spre capela unde era să se celebreze cununia, iar tânărul, rămas singur, căzu pe un jilț cu inima zdrobită de o crudă suferință; ochii i se umplură de lacrimi, și moartea îi apăru ca o binefacere dumnezeiască! După o oră, societatea se întoarse în salon, felicitând pe socri și pe tinerii însurați, după vechiul obicei. Socrii plini de bucurie și noul însurat, glorios de fericirea lui, mulțumeau în dreapta și în stânga, pe când Margărita se ținea deoparte, în tăcere, ca o statuie de marmură albă; numai ochii săi dădeau încă semne de viață prin două lacrimi dureroase în care se reflecta veselia adunării. Tânărul de care am vorbit și pe care îl vom numi Alexis se apropie de dânsa și îi zise cu glas uimit: — Dați-mi voie, doamna mea, să adaug și eu felicitările mele pe lângă toate complimentele câte ați primit în astă seară. Toți v-au adresat urări de fericire; eu vă doresc împlinirea dorințelor ce ați avut necontenit de a călători în Francia și în Italia. Margărita privi la tânărul ce-i grăia cu o cătătură lungă și întristată; apoi zise: — Primit-ați un buchet de flori? — Da, mi l-a dat domnul M., bărbatul d-voastră, când am intrat în salon. — Și v-a spus că-i din partea mea? — Nu. — Acel buchet l-am compus eu însămi pentru d-voastră, adăugă ea, roșindu-se pe obraji. — Și eu mă jur să-l pastrez toată viața mea ca un suvenir neprețuit!... răspunse Alexis, tremurând de uimire. Câteva persoane se apropiară de Margărita; iar Alexis se retrase încet, strângând la pieptu-i un mic buchet de flori de trandafir, de viorele și de rezeda. Din cea mai adâncă desperare, el trecuse pe loc în cea mai vie bucurie. — Mă iubește! gândi el, mă iubește! Ah! de-acum nu-mi pasă de suferințe, nu-mi pasă de moarte! mă iubește Margărita!... Pe când Alexis improviza în sine acel monolog poetic și naiv, pe care toți înamorații îl repetează de când există amorul, domnul M. îl observa de departe și zâmbea, văzându-l rătăcind prin salon ca un om ce nu ar avea conștiință de sine. El veni în fața lui, îl atinse cu mâna pe umăr și îi zise glumind: — Trezește-te, poetule, și te coboară pe pământ din regiunile lumii ideale, căci balul o să înceapă în curând. Alexis tresări la glasul ce-l apostrofa astfel și rămase puțin tulburat; însă dl M., luându-l de sub braț, puse a se primbla cu el prin mijlocul salonului și urmă a glumi asupra naturii fantastice a poeților, pretinzând că ei sunt vânători de visuri nebune și de rime ne-bune. Dl M. cultiva cu destul succes soiul acel de spirit francez care se introdusese în societatea Iașilor și care consista întru a face jocuri de cuvinte și calambure. — În adevăr, observă Alexis, lumea ne crede pe noi, poeții, cam nebuni, fiindcă noi vedem lucrurile printr-un văl magic, ce le înfrumusețează; însă nu mergem cu nebunia până la gradul de a nu recunoaște defectele și ridicolele societății. — Nu mă îndoiesc despre aceasta; însă mărturește că dacă societatea are unele părți urâte și blamabile, ea posedă și avantaje de o mare valoare. — Care? întrebă Alexis, oprindu-se lângă una din coloanele galeriei. — Poeți de talent ca d-ta, amici sinceri ca mine și mai cu seamă ființe îngerești ca Margărita. Privește cât e de frumoasă sub cununa ei de peteală. Ce asemănare poetică ai putea găsi pentru ea? Un înger încoronat cu raze de soare? Un crin zâmbitor sub roua dimineții? Un. . . urmează d-ta, care ești poet, căci eu nu mai găsesc nimică. — Nici eu, spuse Alexis, privind cu admirare pe Margărita în mijlocul amicelor sale. — Cum?... Muza d-tale îți face infidelități? întrebă dl M. râzând. — Muza mea, am obicei să o culc frumușel acasă când mă duc la baluri. — Și ea doarme în tot timpul cât ești absent? — Doarme dusă pe ceea lume. — Bună casă țineți împreună! Am să spun Margăritei istoria muzei d-tale și chipul ce ai descoperit de a trăi cu dânsa în bună armonie. — Cred că nu ai de gând a întrebuința cu doamna M. același sistem... — O! nu, nu încă. . . mai târziu... vom vedea. Însă spune-mi în toată sinceritatea, ce ai face în locul meu dacă te-ai fi însurat d-ta cu Margărita? — Eu? întrebă Alexis tulburându-se. Nu înțeleg... — Vreau să zic, cum ai urma în timpii cei dintâi ai căsătoriei? — Aș urma moda engleză; adică mi-aș lua soția la finitul balului, m-aș sui cu dânsa într-un cupet de voiaj și m-aș duce întins la Napoli sau aiure, pentru ca să-mi petrec luna numită de francezi luna de miere. Astfel aș realiza un vis plăcut al dnei Margărita și... — Cum, ai petrece pe drumuri zilele cele dintâi ale fericirii casnice? O! poet, poet! ești sublim! mă duc să te spun Margăritei. Zicând acestea, dl M. alergă râzând lângă juna lui soție și începu cu ea o convorbire în vremea căreia aruncau împreună priviri deosebite asupra lui Alexis, el cu o expresie sardonică, și ea cu o expresie de jale adâncă. Semnalul balului se dete; orchestra preludă prin un vals nou de-al lui Strauss, și mai multe perechi de dame și cavaleri se repeziră vesel în vârtejul dansului. Margărita, obligată de a începe balul, făcu de două ori jurul salonului, strânsă la pieptul bărbatului său. După vals veni un contradans. Margărita avea astă dată pe Alexis de cavaler; amândoi însă erau într-un neastâmpăr sufletesc astfel de mare, încât mâinile lor tremurau; lor li se părea că toată lumea îi observa cu maliție și că citea în inimile lor. După figura întâi, Margărita zise lui Alexis: — Adevărat e că ești decis a pleca din țară? — Adevărat. — Și pentru mult timp ai de gând să te depărtezi? — Pentru mai mulți ani. Ea coborî ochii și după o scurtă tăcere întrebă iar: — Când ai hotărât să pleci? — Peste două luni, la primăvară. — Ai să petreci vara în Paris? — Nu cred, fiindcă voi merge negreșit la Londra, ca să vizitez palatul expoziției universale, și apoi din Englitera poate că mă voi îmbarca pentru ca să mă duc în America. — Tocmai în America!... singur! replică Margărita cu durere. — Singur în America sau singur în Europa nu e totuna pentru mine? observă Alexis suspinând. Deodată, Margărita își ridică ochii, îi ținti drept în ochii lui Alexis și zise, inspirată de-o gândire ademenitoare: — Dar... dacă voi veni și eu la primăvară în Paris... sau la vară... sau la iarna anului viitor, îmi promiți că te-oi găsi acolo? — Promit să mă aflu în orice parte a lumii vei merge și oriunde vei dori ca să fiu. Figura Margăritei se lumină de focul unei bucurii nemărginite; și când la finitul contradansului Alexis o duse la locul ei, tânăra mireasă îi zise strângându-l de mână: —Mă încred în cuvântul d-tale. El se închină în tăcere și peste puțin timp ieși din bal, purtând în sufletul lui o comoară de simțiri vesele și dureroase, care îi aduceau în ochi când lacrimi amare de desperare, când dulci lacrimi de fericire! II [ modifică ] Cu patru luni înainte de scenele descrise în capitolul precedent, Alexis se întorcea din străinătate, unde își terminase studiile. Era pe la finitul toamnei, atunci pe când în țara noastră ploile încep a fi în două cu zăpadă și drumurile devin nepracticabile. Caii harabagiului pe care-l luase la Mihăileni, plini de glod până la urechi, înghețați, căzuți de osteneală, de-abia mai puteau trage trăsura pe câmpul moale în care roțile intrau până la butuc, căci din cauza întunecimii vizitiul rătăcise drumul. Din zece în zece pași caii se opreau suflând greu și părea că nu mai simt loviturile biciului ce lăsa urme dese pe umeda lor spinare. — Unde ne găsim? întrebă Alexis pe harabagiu. — Dumnezeu știe, răspunse acesta. Eu nu mai văd nimic înaintea mea. — Ei bine, ce facem acum? — Nu știu, zău! Să așteptăm până s-a mai ridica pâcla, ca să ne putem găsi calea. — Fie! zise Alexis și, învelindu-se bine cu mantaua, el se ghemui în colțul trăsurii. Pierdut astfel, noaptea, pe locuri necunoscute, tânărul călător se puse a gândi la țările civilizate de unde venea și a face o tristă asemănare între starea de înflorire a acelor părți ale Europei și starea de mizerie a patriei sale. Acolo, orașe mari, bine îngrijite, bine luminate, bine zidite, ornate cu monumente de artă, cu muzee, cu universități etc., la noi, orașe păcătoase, glodoase, întunecoase [...] și lipsite de cel mai mic confort al vieții; acolo, șosele minunate, poduri frumoase, canaluri largi, drumuri-de-fier pretutindeni, la noi, drumuri cu hăugașe, podețe de lemn putred, crâșme mizerabile pe ici, pe cole; acolo, cai nalți, tari, bravi, mândri, vite grase, bine ținute în grajduri de piatră; la noi, cai mici, nesăcelați, stâlciți de bătaie, vite slabe, chircite, părăsite pe câmp la toate asprimile timpului; acolo, în fine, oameni care, bucurându-se de binefacerile civilizației, au sentimentul demnității personale, la noi, un popor îngenuncheat dinaintea impiegaților guvernului, dinaintea stăpânului moșiei, dinaintea arendașului și a vătafului și a feciorilor boierești etc.! Toate aceste gândiri îl atristau adânc, însă el se găsea la acea epocă frumoasă a tinereții unde iluziile, ca un cârd de păsări primăvăroase, zboară în calea omului și-l îngână cu melodii încântătoare! Prin urmare, tristețea lui nu ținu mult, căci el se mângâie îndată cu ideea de a fi unul din pionerii civilizației în patria lui, misie nobilă și visată de fiecare tânăr, însă misie grea și descurajatoare pentru mulți! Vizitiul se coborâse din capră și se depărtase de trăsură pentru ca să caute drumul, iar caii, cu capetele plecate și cu urechile lăsate, se clătinau în glod, putând de-abia să se ție pe picioare. În curând Alexis auzi un tropot aproape de locul unde se afla și un glas străin care striga: — Măi, cel cu trăsura! ce te-ai băgat în arături ? Vizitiul veni iute prin întuneric și răspunse: — Ne-am rătăcit, ș-acum caut să găsesc drumul. — Da’ încotro mergeți? — La Iași. — La Iași?... Ați lăsat calea Iașului departe! — Cum se poate? zise Alexis, scoțând capul din manta. Și unde ne aflăm aici? — Pe moșia cucoanei Elencu. — Care Elencu? — Dorianca. — Departe-i satul? — Ba nu! cât cole. — Și este cineva la curte? — Este cucoana și duduca. — Poți să ne îndrepți spre casa boierească? — Cum nu? Eu sunt chiar din curte; sunt pușcaș. — Minunat!... fii călăuzul nostru și ți-oi da un bacșiș bun. — Sărut mâinile... Hai! Călărețul apucă înainte peste câmp, și trăsura puse a-l urma încet, suind și coborând din brazdă în brazdă. Peste o jumătate de oră se auziră lătraturi de câini și se zăriră câteva lumini slabe prin ferești afumate de case țărănești; apoi se ivi o poartă mare, ce se deschidea într-un zid, și trăsura, intrând într-o curte spațioasă, se opri la scara unui castel cu două rânduri. Mai mulți servitori alergară să deschidă oblonul, iar unul din ei conduse pe Alexis într-un mic apartament în care domnea tot confortul ospitalității bine înțelese. — Pe cine să anunț cucoanei? întrebă servitorul cu un aer respectuos. — Pe dnul Alexis V., răspunse călătorul nostru care, rămas singur, își drese toaleta și-și pieptănă părul, privindu-se într-o mare oglindă de perete. Nu trecură zece minute, și servitorul se întoarse zicând că este invitat de cucoană a se prezenta ei. Alexis sui la rândul I pe o scară îmbrăcată cu covor și luminată de un policandru cu patru lămpi, apoi intră în salonul unde îl aștepta stăpâna castelului. El se găsi în prezența unei dame ca de 45 de ani și a unei tinere domnișoare, având amândouă tipul distins al adevăratei aristocraț ii. Dna Elencu Dorian, deși în vârstă, conserva încă urmele unei frumuseți care acum luase un caracter de majestate, iar cât pentru fiica sa, Margărita, ea produse lui Alexis efectul unei minuni. Și în adevăr, talia sa de regină și expresia grațioasă, inteligentă și atrăgătoare a figurii sale fermecau ochii la cea întâi privire. Alexis se închină respectuos dinaintea damelor și zise, adresându-se către dna Dorian: — Vă cer o mie de scuze, doamna mea, pentru libertatea ce am luat de a căta un adăpost în casa d-voastră, neavând onorul de a fi cunoscut... — Vă înșelați, domnul meu, îl întrerupse dna Dorian; dacă vă văd acum pentru întâia oară, este că v-ați dus de mic în străinătate, însă am bună cunoștință cu părinții d-voastră, și fiica mea Margărita e amică de pansion cu sora d-voastră. — Și puteți adauga, maman, o amică iubită, zise dra Margărita cu un glas dezmierdător, căci Alina și eu eram nedespărțite la pansion. — Atunci sunt fericit de a mă introduce lângă d-voastră sub auspiciile sorei mele, spuse Alexis, și când m-oi întâlni cu dânsa, oi săruta-o de-o mie de ori pentru serviciul ce-mi face în momentul acesta. Doamna Dorian se puse pe o canapea și arătă lui Alexis un jilț alăture; apoi ea zise Margăritei ca să ordone a se aduce ceaiul. Salonul în care intrase Alexis nu era mare, însă prin mobilarea lui arăta că era locuința favorită a unor dame deprinse cu luxul vieții elegante; covoare pe parchet, flori exotice în jardiniere de lemn de trandafir, oglinzi în cadruri poleite, albume și note de muzică pe gheridoane, mulțime de mici obiecte de artă pe etajere de palisandru, un frumos piano de Pleyel între ferestre și un papagal verde, care se primbla pe canapele, făcând monologuri în limba lui. Un foc vesel ardea în sobă, răspândind căldură plăcută în salon, iar dinaintea gurii de la sobă se ținea serioasă o mâță albă, care torcea de mulțumire. După o scurtă tăcere, în timpul căreia Margărita dase ordin pentru ceai și venise de se puse pe un scaun în față cu Alexis, doamna Dorian întrebă pe tânărul ei oaspe ce impresie i-a produs revederea patriei sale după o absență îndelungată. — Doamna mea, răspunse Alexis, voi mărturisi că am simțit o mare bătaie de inimă când mă apropiam de frontiera Moldovei. Toate suvenirele din copilărie se deșteptaseră în minte-mi și formaseră un cortegiu ademenitor, care mă îmbătase prin imaginile fermecătoare ce-mi prezenta. Eram, într-un cuvânt, încredințat că aveam să intru în rai, nici mai mult, nici mai puțin. Însă când am sosit la Mihăileni am găsit raiul cam glodos și locuitorii lui cam nespălați [...]. Raiul se prefăcu în purgatoriu. Damele începură a râde, iar Alexis, încurajat, urmă descrierea voiajului său cu harabagiul, voiaj comic și plin de mici incidente, care ațâțau râsul. Doamna Dorian și cu Margărita găseau multă plăcere a-l asculta, căci el avea un spirit original și o conversație fină și variată. El vorbi de Paris cu entuziasm, mai cu seamă că Margărita manifestase o mare dorință de a vizita capitala Franței și nălță până la cer pe Alfred de Musset, căci acest poet era poetul favorit al Margăritei. Astfel, pe nesimțite, începu a se naște o comunitate de idei și de simpatii între amândoi. Un servitor aduse tablaua cu ceaiul și o așeză pe gheridon. Margărita împlu tasurile de porțelan și oferi una lui Alexis, întrebându-l dacă îi place ceaiul dulce sau fără zahăr, precum obișnuiesc chinezii. — Chinezii, răspunse tânărul, au dreptate să prefere această băutură sadea, căci aromul ei este astfel mai tare, însă eu sunt de părerea papagalului d-voastră, care vă cere o bucățică de zahăr. În adevăr, papagalul zburase pe gheridon și se rotea grațios pe dinaintea stăpânei lui, bâiguind toate cuvintele ce învățase. Margărita îl sărută și-i dete partea lui de zahăr. — Ce pasăre curioasă! observă dna Dorian; este astfel deprinsă cu fiica mea, că nu vrea să primească mâncare decât numai din mâna ei. N-am văzut încă așa simpatie!... Pe toți, și chiar pe mine, ne mușcă rău când vrem să-l luăm pe deget, iar când vede pe Margărita, își întinde penele, se gudură și face toate gentilețile. — Îmi dați voie, domnișoară, să cerc și eu a lega amicie cu el? întrebă Alexis pe Margărita, luând o bucățică de zahăr în mână. — Bucuros, însă luați seamă să nu vă muște. Alexis începu a zice cu glas blând: „Giali, Giali...îi frumos Giali!...“ și pe loc papagalul, cătând la el cu coada ochiului, se apropie încet repetând: „Coco, Coco“, se sui pe degetul lui Alexis și luă zahărul fără nici o sfială. — Maman, maman! strigă Margărita: privește minune ! Giali se arată amic și cu dnul V.! — În adevăr, e lucru de mirare! adăugă doamna Dorian. Se vede că domnul Alexis are talentul de a îmblânzi fiarele sălbatice. — Giali, fiară sălbatică! Auzi, Giali, cum te ocărăște maman?... Giali frumos, Giali drăgalaș, Giali gentil... Vin-aici, Giali, vin!... În zadar Margărita îi prodiga dezmierdări și îi arăta bucățele de zahăr, pasărea alintată își plecase capul, și Alexis îi ciugulea cu degetul penele de pe gât. El răspundea încet la glasul stăpânei lui, însă nu se mișca din loc. — Pare-mi-se, observă dna Dorian, că favoritul tău îți face infidelități și că s-a dat în dragoste cu domnul V. El nici mai vrea să știe de tine, Margărită; și tu ești geloasă, o văd în ochii tăi. .. ești geloasă!... Zicând aceste, începu a râde cu hohot. Papagalul se trezi deodată, ridicându-și capul, își întinse aripile ca un evantai și imită râsul vesel al dnei Dorian; apoi își luă zborul și se puse pe umărul Margăritei. — Vezi, maman, că l-ai calomniat pe Giali? observă Margărita. Giali tot mă iubește. — Te iubește, dar, răspunse maică-sa, însă iubește deopotrivă și pe dl V. El vă unește pe amândoi în aceeași simpatie. La aceste cuvinte, copila, întâlnind ochii expresivi ai lui Alexis, se tulbură puțin, iar acesta, vrând să dea o explicare naturală incidentului, se rătăci într-o dizertare psihologică din care nu mai putea să iasă. Doamna Dorian îl ascultă zâmbind și îl întrerupse, zicându-i: — Efectul simpatiei nu se poate explica! Atunci el schimbă șirul conversației și luă de pretext elegantul piano din salon, pentru ca să vorbească despre muzică. — Știți a juca din clavir? îl întrebă Margărita. — Puțin, foarte puțin, domnișoară, răspunse el. În vreme cât am fost student, îmi variam studiile serioase cu muzica, însă n-am parvenit a fi artist. — E destul să fie cineva simplu diletant pentru ca să producă mulțumire ascultătorilor, replică Margărita. Cred că sunteți macar diletant... — Pentru mine, dar!... însă pentru alții. . . mă îndoiesc. — Să vedem, zise dna Dorian mergând să deschidă clavirul. Pune-te aici și executează ce știi mai nou. Alexis, fără a face multe dificultăți, se așeză dinaintea clavirului și execută cu gust și precizie una din compunerile amicului său Charles Miculi, o simfonie elegantă asupra melodiilor românești. El încântă damele prin talentul său și primi sincere complimente din parte-le. — Sunteți artist, dle V.!... îi zise Margărita, și ce e mai rar, artist modest. Alexis se roși de bucurie și răspunse că e fericit de a primi acest atestat din partea unei persoane atât de amabile; apoi, după îndemnul ei, continuă a juca diverse bucăți, dintre care una mai cu seamă plăcu prea mult. — Ce melodie-i asta? întrebă Margărita. — E o romanță nouă ce se cântă acum în toate saloanele Parisului. — Cunoașteți și cuvintele? — Dar, mi le aduc aminte. — Nu ați vroi să le cântați pentru ca să le învăț și eu? — Le-aș cânta bucuros pentru ca să vă fac plăcere, însă am un glas care mă tem că v-a face să fugiți. — Vă asigur că maman și eu suntem foarte curajoase, replică Margărita zâmbind. — Dacă este așa, iată romanța. Ea poartă numele de L’oiseau bleu... însă în privirea gentileții papagalului d-voastră, vom numi-o L’oiseau vert. Glumind astfel, Alexis cântă cu un glas simpatic următoarele cuvinte pe o melodie delicioasă: L’OISEAU BLEU Il est un bel oiseau volage, Qui rarement reste en sa cage, C’est le bonheur, Hôte joyeux de notre coeur. Chacun de nous voudrait le prendre, Mais lui, dit-on, ne veut se rendre Qu’au doux appel Des coeurs aimants, des voix du ciel. Chantez, aimez et, sur mon âme, Auprès de vous soudain, madame, L’oiseau viendra Et jamais ne s’envolera Este o frumoasă pasăre flușturatică, Care nu rămâne decât arareori în colivia ei, E fericirea, Oaspe zglobiu al inimii noastre. Tânăra copilă ascultă cu multă luare-aminte, și când Alexis se sculă de la clavir, rugând-o ca să cerce a cânta romanța, ea răspunse că nu poate, nefiind bine dispusă în astă seară, dar se angajă a cânta în seara viitoare. — Atunci nu vreți ca să am și eu mulțumire de a vă auzi? observă Alexis. — Pentru ce? întrebă Margărita. — Pentru că mâine dimineață trebuie să vă zic adio și să plec. —Să pleci așa degrabă? zise dna Dorian. Nu se poate. ... În astă seară ți-am dat ospitalitate pentru d-ta; mâine ți-o ofer pentru mine și pentru fiică-mea. — Dacă îmi permiteți să rămân, răspunse Alexis închinânduse, eu primesc cu recunoștință. — Și noi îți mulțumim pentru orele plăcute ce ne-ai făcut să petrecem, replică dna Dorian, întinzând mâna lui Alexis. El sărută mâna respectuos și se retrase în apartamentul lui tocmai pe când pendula din salon suna miezul nopții. „Ce nobilă damă e doamna Dorian! Ce înger grațios e dșoara Margărita!“ zise el în mintea lui pân a nu adormi. „Ce amabil tânăr!“ zise și Margărita când se găsi singură în camera ei. III [ modifică ] Peste noapte iarna sosi la Moldova și întinse pe suprafața ei un tapet de zăpadă albă. Câmpiile dispăruseră sub acel văl strălucitor în razele soarelui și răsunau de croncănitul cârdurilor de corbi ce zburau în aer. Alexis, trezindu-se dimineață și privind pe fereastră, văzu copacii grădinii coronați cu țurțuri argintii, bazinul înghețat și pe straturile de flori mulțime de sticleți, care cătau semințe pentru hrana lor. O simțire de bucurie îl cuprinse în prezența soarelui ce strălucea pe cerul senin; el ar fi dorit să facă o primblare prin aleile parcului, însă nu singur... ci cu domnișoara Margărita; ar fi fost fericit să vadă pasurile ei lăsând urme mici și delicate pe omăt. Pentru ce astă fantezie ?. .. Răspundă tot omul care cunoaște începutul amorului. Suindu-se în salon pe la 11 ore, el găsi pe dna Dorian și pe Margărita în toalete de iarnă, adică în rochii de catifea, și pe Giali ciugulind cu pliscul pieptul mâței culcate lângă sobă. — V-am adus iarnă, doamna mea, zise Alexis intrând și salutâ nd damele. — Așa este, răspunse dna Dorian, însă e iarnă cu soare. — Și cu una din cele mai mari plăceri ale iernii: cu concerte, adăugă Margărita. — Dacă aș fi poet, domnișoară, aș zice că, auzindu-vă, aud primăvara făcând panegiricul iernii, și acest suget grațios mi-ar inspira un sonet foarte poetic. — Cine știe dacă nu cumva sunteți și poet, domnul meu!? observă Margărita. — Asta o știu eu, domnișoară, replică Alexis cu veselie. — Ce știți? Că sunteți sau că nu sunteți unul din favoriții muzelor? întrebă doamna Dorian. — Mie nu-mi este iertat să vorbesc de mine, dar să întrebăm pe Giali, zise tânărul râzând. Însă până a nu-i adresa această întrebare, Giali puse a rosti: oui, oui, oui, oui. — Ce pasăre inteligentă! observă Margărita. .. Nu vă mai puteți apăra în contra deciderii lui Giali! Iată-vă proclamat poet prin urmare; luați iute condeiul și improvizați un catren în onorul păsării mele favorite. Alexis deschise un album și scrise următoarele patru versuri: Un papagal, prin naltul său decret, M-a înălțat la rangul de poet. Să-i fac un imn? Ar fi cam în zadar. El are gust mai bun... pentru zahar. — Iată, zise el, demisia mea din calitatea de poet. Damele citiră râzând aceste versuri și apoi dna Dorian, luând brațul lui Alexis, îl duse în sala de prânz, zicându-i: — Se spune că poeții sunt adeseori cu stomacul gol; sper dar că vei împărți cu mulțumire dejunul meu. Masa, după obiceiul țării noastre, era acoperită cu o mare varietate de comestibile, numite de bătrâni mezelicuri, făcute în casă: smântâ nă, murături, păstrămuri, dulcețuri etc., așezate în ordin pe farfurii de Saxa, semne vederate și gustoase de îmbelșugarea cămării, probe de spiritul de gospodărie al stăpânelor castelului. După dejun, Margărita propuse o primblare cu sania, și fără întârziere se suiră cu toții într-o sanie elegantă, la care erau înhămați doi cai negri de o rară frumusețe. Telegarii, ațâțați prin gerul atmosferei și prin clinchetul zurgalăilor, plecară ca niște zmei, ridicând un nor de pulbere de omăt sub copitele lor. — Vă place primblarea cu sania? întrebă Margărita pe Alexis. — O găsesc răpitoare ca un vis, domnișoară. Visat-ați vreodată că zburați prin aer? Întocmai acest efect îmi produce lunecatul saniei pe zăpadă. — Și mie tot asemene mulțumire îmi face. Îmi pare că mă găsesc într-o lume fantastică, unde sunt condusă pe aripile unui zmeu, chiar ca în povești. — Margărită, întrebă dna Dorian, se află și lupi în lumea ta fantastică?... Și, fără a aștepta răspunsul fiicei sale, ea ținti ochii cu grijă spre marginea pădurii pe lângă care treceau în repejune. Caii dădeau semne de spaimă, sforăind și mușcând zăbalele, iar vizitiul, strângând frâiele cu putere, cerca să-i liniștească cu glasul. — Gheorghe, Gheorghe! strigă dna Dorian, ce se vede alergând spre noi de la pădure? — Or fi niscaiva câini, cucoană, răspunse vizitiul. — Ba sunt lupi, lupi, Gheorghe!... Vai de mine, suntem pierduți. — Nu vă temeți, zise Alexis, nu vă temeți, căci nu-i nici un pericol. Am revolverul cu mine. El se sculă pe picioare și văzu alergând spre sanie trei lupi. — Gheorghe, adăugă el către vizitiu, poți să stăpânești caii? — Pot, cucoane. — Ține-i vârtos în mâini, ca să nu răpească sania. Lupii veneau mereu cu guri căscate ca la o pradă sigură. — Domnule Alexis, suspină plângând dna Dorian, scapă pe Margărita! — Apără pe maman, domnule Alexis! strigă copila, îmbrățișând pe maică-sa; și amândouă, strânse piept la piept, se uitau la tânărul lor tovarăș, ce sta gata a se lupta de moarte cu fiarele sălbatice. Alexis, conservând toată prezența de spirit în acel moment critic, așteptă să se apropie lupii, apoi întinse revolverul, chiti și dete foc. Una din fiare se rostogoli ucisă în omăt, și celelalte se opriră lătrând. — Mână acum, Gheorghe, dar ia seama la prăvălișuri. Vizitiul pocni din bici și telegarii se izbiră la fugă; cei doi lupi rămași se luară iar la goană și în câteva minute fură alăture cu sania. Colții lor se vedeau sângerați și răsuflarea lor se auzea hârâind. Damele, îngrozite, scoaseră un țipăt fioros, iar Alexis, chitind lupii cu sânge rece, descărcă revolverul în ei. Amândoi se zvârcoliră în loc, fiind răniți, și începură a se mânca între dânșii, luptând cu furie și pătând omătul cu sângele lor. Sania se depărtă cu o repejune amețitoare și sosi în curând la castel. Cine poate descrie manifestările de recunoștință ale dnei Dorian și ochirea îngerească cu care Margărita recompensă purtarea lui Alexis? Dna Dorian îl sărută cu dragoste ca pe copilul ei, iar Margărita îi strânse mâna zicând: — Ne-ai scăpat, pe maică-mea și pe mine, dintr-un pericol de moarte; din momentul acesta te consider ca un frate iubit! Alexis era astfel de uimit, că nu găsi nimic a răspunde. El ridică frumoasa mână a Margăritei și o sărută, fără a ști ce face; iar din acel sărutat inocent izvorî scânteia menită de a-i înflăcăra inima pentru toată viața lui. Însăși Margărita simți un fior fierbinte în sânul ei, fior prevestitor al unui amor nemărginit! Ziua întreagă se trecu în convorbiri asupra incidentului ce transformase pe Alexis în erou; iar seara, când lămpile aprinse umplură salonul de o dulce lumină, tinerii, prin îndemnul dnei Dorian, se puseră a face muzică. Clavirul răsună armonios sub degetele febrile ale copilei, în vreme ce Alexis, cuprins de extaz, întorcea foile notelor; pe urmă frumoasa diletantă începu a cânta o arie napolitană foarte originală, precum sunt toate melodiile populare ale Italiei. — Minunat! strigă Alexis cu entuziasm; îmi pare că mă găsesc la Neapoli. A! domnișoară, ce glas dulce și armonios aveți! Și cu câtă expresie știți a cânta!... Nu vă fac complimente; vă mărturisesc adevărul cu toată franchețea... rareori mi s-a întâmplat să fiu astfel de pătruns în suflet... Copila se roși de o tainică mulțumire, ce-i producea admirarea lui Alexis, iar dna Dorian, adresându-se fiicei sale, zise: — Vezi, Margărită, că ai un glas de primadonă? Tu nu vroiai să mă crezi pe mine. — Ba te cred, scumpă maman, replică Mărgărita, sculându-se și sărutând pe maică-sa cu veselie. — Dacă-i așa, cântă pentru mine melodia cea fără cuvinte, care îmi place mie atât de mult. Amicul meu va judeca de am gust bun. — Oi cânta-o bucuros, răspunse Margărita, dacă dl Alexis va promite să compuie cuvintele ce-i lipsesc. Și grăind astfel, grațioasa copilă se uită cu amicală zâmbire la tânărul nalt. — Promit tot, domnișoară, numai să am mulțumire de a vă mai auzi cântând. Margărita se puse din nou la clavir și cântă o melodie pătrunză toare, ce deștepta mii de visuri poetice în suflet. Glasul ei când se accentua puternic, când se reducea la o suspinare armonioasă, când exprima cu foc tainicele aspirări ale inimii, și produse în sufletul lui Alexis o profundă tulburare. Fără a zice un cuvânt, el luă albumul de pe gheridon, se retrase deoparte și scrise următoarea poezie, în vreme ce Margărita urma cântecul ei: Auzit-ai, frate, de un plai frumos Care-n veci răsună de cântări iubite? Unde se-mpreună cerul luminos Cu albastrul mării cei nemărginite? Acolo mi-e dorul, acolo mă vreu, Pe-ale tale brațe du-mă, dragul meu! etc., etc. (vezi pagina 278 în volumul Mărgăritărele) Finind de a scrie această romanță, Alexis depuse albumul sub ochii Margăritei și zise: — Iată versurile ce mi-a inspirat melodia d-voastră; cercați, vă rog, domnișoară, de a le cânta, pentru ca să vedem dacă se potrivesc pe măsura muzicii. Doamna Dorian ieșise din salon ca să dea ordine pentru ceai. Margărita citi versurile cu o gingașă uimire și mulțumi lui Alexis, asigurându-l că ele exprimau visurile și aspirările inimii sale; apoi ea aplică melodia pe acele cuvinte și le găsi conforme cu caracterul poetic și înduioșător al muzicii. — Ce titlu să-i dăm romanței? întrebă ea cu o mică sfială. — Fiindcă versurile mele au norocire de a vă plăcea, răspunse Alexis cu jumătate de glas, vă rog să primiți pentru această romanță titlul de Cântecul Margăritei. — Primesc și încă o dată îți mulțumesc de plăcerea ce mi-ai făcut, replică Margărita, dând mâna lui Alexis și lăsând a se destăinui în ochii săi simțirile care înfloriseră de curând în sufletul ei. Tinerii priviră lung și cu dulce dragoste unul la altul, și prin razele amoroase ale ochilor ei legară soartele lor împreună. Serata se continuă până târziu; iar când Alexis își luă adio de la dame, căci avea a pleca a doua zi dimineață, o umbră de mâhnire se întinse pe fața lui. — Dle Alexis, îi zise doamna Dorian, n-am nevoie să te îndemn a considera casa mea ca a părinților d-tale. Cred dar că-i veni ades să ne vezi la Iași, unde o să ne întoarcem în curând. Adio! Teaș mai opri aici vro câteva zile, dar trebuie să fii așteptat acasă cu nerăbdare... Mergi de-ți îmbrățișează familia și nu ne uita pe noi. — Cât oi trăi, doamna mea, răspunse Alexis, îmi voi aduce aminte de orele prețioase ce am gustat aici și... El nu putu zice mai mult, ci sărută mâna dnei Dorian, care îl sărută pe frunte, apoi se întoarse spre Margărita. Drăgălașa copilă era cam palidă pe frunte. — A revedere, domnule Alexis!... îi zise ea... Spune Alinei că o sărut de o mie de ori. . . A revedere! — A revedere, bâigui Alexis, amețit și îndreptându-se spre ușă. — Dar lui Giali nu-i spui nici un cuvânt amical? adăugă Margărita. — Îl uitasem!... El se întoarse de la ușă, luă pasărea în mână, o netezi pe pene, îi adresă cuvinte dezmierdătoare, o sărută pe cap și o dete Margăritei; apoi el ieși urmărit de dna Dorian pân în capătul scării. Trebuie, oare, să descopăr un secret ?... Margărita, găsindu-se un moment singură în salon, sărută pe furiș capul fericitului Giali!... IV [ modifică ] Alexis, după multe dificultăți cauzate prin starea ticăloasă a drumurilor, sosi în fine la Iași, însă, deși câmpiile erau acoperite cu mantia geroasă a iernii, lui i se părea că lumea-i înflorită ca în frumoasele zile din mai: însuși croncănitul corbilor, singurele păsări ce zări el în cale-i, avea ceva armonios; căci inima lui deșteptată răsuna de acele tainice și îmbătătoare melodii ce cântă amorul în anii tinereții. Imagina grațioasă a Margăritei răspândea culori și raze fermecătoare pe tot ce se arăta dinaintea ochilor lui, încât, deși roțile trăsurii scârțâiau pin omăt, tânărul poet declama cu entuziasm: În țara mea dulce sunt drumuri de flori, În dulcea mea țară zbori, murgule, zbori ! etc. Reintrând în sânul familiei sale după lungi ani de absență și introducându-se în societatea Iașului, Alexis deveni simpatic tuturor persoanelor care-l cunoscură; părinții lui erau fericiți și mândri de dânsul, căci el le arăta o afecție respectuoasă, iar mai cu seamă sora lui, Alina, îi prodiga cea mai dulce și ingenioasă probă de iubire, grăindu-i necontenit de Margărita. Ore întregi petreceau împreună, ea povestind și repovestind toate incidentele vieții de la pansion, și el ascultând-o fără sațiu, căci Alina vorbea mai mult de amica ei decât de dânsa. Drăgălașa copiliță ghicise secretul fratelui său și încet-încet devenise chiar confidenta lui. Nimic mai gentil pe lume ca importanța ce-și atribuie o fetiță grațioasă și inteligentă, care surprinde un secret amoros; natura ei îngerească îi inspiră un tact delicat în toate cuvintele și în toate faptele sale. Ea găsește expresii dezmierdătoare, care dau glasului său o intonare mai dulce și mai armonioasă; ea se transformă în geniul mângâierii! Într-o dimineață, ca o veselă rază de soare, Alina intră în camera fratelui său și îi zise, sărutându-l: — Astă-noapte mi s-a arătat prin vis un înger frumos care mi-a vorbit de Margărita. — Și ce ți-a spus? întrebă Alexis, zâmbind. — Mi-a spus că amica mea se urăște mult la țară de o bucată de vreme, că ea cântă necontenit o romanță foarte poetică și că are să vie în curând la Iași. — Draga mea Alină! zise Alexis, ridicând în brațe-i pe gingașa lui surioară și sărutând-o pe ochi; ești tu însăți îngerul care l-ai visat și îmi aduci vestea cea mai fericită. . . Are să vie, zici?... când?... azi? mâine? — Inima-mi vestește că a și sosit! replică Alina cu o drăgălașă maliție. — Sosit! răcni Alexis, devenind palid de uimire. . . Ești sigură? — Iată proba! adăugă copila, aratând un bilet mic și elegant. — Un bilet de la Margărita! — Deschide-l și-i vedea. Alexis deschise iute plicul și citi: „Scumpa mea Alină! Am sosit chiar acum de la țară, unde mă luase urâtul: doresc să te îmbrățișez. Vină degrabă pentru ca să te sărut pe tine mai întâi de celelalte amice; te aștept cu nerăbdare. Vină. Complimente fratelui tău din partea lui Giali. Amica ta, MARGĂRITA“ Alexis simțea inima lui bătând puternic la vederea acestor linii scrise din repejune. El îndemnă îndată pe sora lui ca să se gătească și dete ordin ca să înhame caii la cupet. — Vii cu mine? întrebă Alina. — Aș veni... însă nu știu de se cuvine... așa de dimineață... Ce socoți tu, dragă Alină? — Socot că nu e nici un rău să mă întovărășești într-o vizită amicală. — Ba nu; oi merge singur mai târziu... Acum du-te tu și-i spune... — Ce? — Ce ți-a spune inima. — Dar biletul meu... nu mi-l dai? întrebă copila, zâmbind. — Îl vrei? — Ba nu; ține-l la tine pentru ca să nu-l pierd. Și zicând aceste, Alina ieși râzând, sprintenă și gratioasă ca o floare înaripată. Rămas singur, Alexis deschise din nou biletul, îl reciti mai multe ori și-l sărută. Apoi el se puse a se primbla de-a lungul camerei, gândind la vizita ce avea să facă Margăritei și închipuindu-ș i o convorbire amoroasă cu dânsa, convorbire compusă de fraze perfecte și conforme cu dorințele sufletului său. Acea vizită multașteptată avu loc a două zi, însă el se simți atât de tulburat în prezența Margăritei, că uită toate frazele ce le pregătise și convorbirea se ținu asupra unor obiecte cu totul indiferente. Noroc pentru el că ochii lui avură o elocvență rară și grăiră, aparte, cu ochii Margăritei despre un obiect mult mai interesant, de starea inimii lor. Astfel, când buzele trandafirii ale copilei ziceau că stăpâna lor petrecuse în liniște zilele de pe urmă la țară, frumoșii săi ochi protestau în contra acestei inocente minciuni și declarau că a lor stăpână murea de dor de a se întoarce la Iași pentru ca să se apropie de Alexis, și ochii acestuia exprimau o fericire nemărginită, o recunoștință adâncă, un amor demn de îngereasca ființă ce purta nume de floare. Asemene vizite se repetau ades, grație legăturilor amicale ce existau între Margărita și Alina și care înlesneau dese întâlniri între Margărita și Alexis, atât în salonul dnei Dorian, cât și în alte saloane din Iași, pe la vizite, pe la serate, pe la teatru, pe la baluri. Ambele amice erau nedespărțite pretutindeni, și Alexis, profitând de această nedespărțire, vedea în toate zilele pe Margărita, și cu cât o vedea mai mult, cu atât el îi descoperea mai frumoase calități și se exalta mai tare în simțul adorării sale. Prezentul era așa de strălucitor, că răspândea raze aurite chiar pe întunecimea viitorului, și acel viitor se arăta lui Alexis ca o lume nouă, plină de încântări și de dorințe realizabile... Într-un cuvânt, Margărita și fratele Alinei plutiră în regiunile cerești, pe aripile visurilor fermecătoare ale iubirii și aspirau la unirea soartei lor prin sacrele legături ale căsătoriei. Însă!... O! cuvânt fatal! piatră nesimțitoare, pe care vin de se zdrobesc proiectele și sperările omului! Ce geniu răuvoitor te-a pus în calea dorințelor noastre!... Alexis fu obligat a se absenta din Iași, timp de o lună, fiind trimis de tatăl său la București, și în lipsa lui se dărâmă palatul feeric al visurilor sale! O amică a dnei Dorian, una din acele dame care după ce îmbătrânesc își impun misia de pețitoare, găsi de cuviință a se ocupa de căsătoria Margăritei și propuse de mire pe un nepot al ei, dl M., care într-adevăr unea toate condițiile de poziție, de avere și de bună educație. Propunerea conveni sub toate privirile dnei Dorian, și aceasta exercită toată influența sa de mamă asupra Margăritei pentru ca să obție consimțământul ei. Sărmana copilă cercă în zadar să lupte în contra destinului care-i ucidea fericirea. Zile și nopți întregi ea plânse lacrimi amare, dar nu avu putere să refuze rugămintea maicei sale când o văzu în genunchi, cerându-i sacrificiul tinereților și al inimii... Margărita se cunună cu dl M., zicând un adio dureros iluziilor veselei junii! V [ modifică ] Câteva zile în urma cununiei, Alexis trimise Margăritei un mic medalion smălțuit, ce cuprindea frunze din florile buchetului compus de dânsa pentru iubitul ei (precum s-a văzut în capitolul 1); și tânărul primi în aceeași zi din partea iubitei lui o mică cruciuliță de briliant ce din copilăria ei, purtată la sân, fusese martorul misterios al tuturor simțirilor inimii sale de vergină. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Primăvara sosi! .. . cu dânsa veni timpul de plecare în străinătate pentru Alexis. El făcu o vizită de adio Margăritei, dar nu avu norocul de a o găsi singură; salonul ei era plin de persoane străine. În zadar el prelungi vizita lui vreo două ore, cu sperare că i s-ar prezenta ocazia de-a zice iubitei sale un cuvânt neauzit de nimeni altul decât ea! Salonul, departe de a se deșerta, se umplea încă mai mult de vizitatori, și atât Alexis, cât și Margărita erau munciți de un neastâmpăr sufletesc pe care de-abia îl puteau ascunde în ochii străinilor. În fine, Alexis, desperând de a putea îndeplini dorința inimii sale, se pregăti de plecat; deodată, Margărita, inspirată de geniul amorului, ieși iute din salon și se întoarse în curând cu medailonul aninat la piept. Alexis îi mulțumi prin o căutătură plină de dragoste și de recunoștință; apoi își luă adio și plecă. Margărita rămase cufundată într-o dureroasă melancolie, în vreme ce persoanele adunate în salonul ei ziceau, vorbind de Alexis: „Original tânăr! în veci pe drumuri, în veci pe mare! Trebuie să fie înamorat!“ Alexis se porni de la Moldova în luna lui mart, luând pe sora lui cu dânsul pentru ca să-i arate minunile civilizației în Germania, Francia și Englitera, și pe cât Alina se extazia la privirea acelor minuni, pe atât fratele ei era nesimțitor în fața lor, căci gândirea lui zbura necontenit aiure, fiind preocupată de suvenirul Margăritei. În zadar gingașa copilă căta să distragă mintea lui prin veselia caracterului ei, el zâmbea numai câteodată, și chiar acea zâmbire era mâhnită. Primăvara, vara și toamna trecură fără știri de la Margărita, căci nici un răspuns nu veni de la dânsa la toate scrisorile ce-i adresase Alina din străinătate. Deși ea promisese că va veni la Paris, bărbatul ei nu se găsi în poziție de a îndeplini dorința ei de călătorit, și prin urmare ea fu silită a petrece o mare parte din an la moșie. Pierzând deci sperarea de a o vedea în Paris, Alexis decise a se întoarce în țară, mai cu seamă că Alina începea a simți dorul de părinți, și pe la finitul lui noiembrie ajunse în Iași. Revederea Margăritei cu Alexis fu pentru amândoi un izvor de chinuri, căci bărbatul junei femei se găsea față. După o lungă și dureroasă despărțire, după o lungă și fierbinte dorință de a se revedea și a-și comunica simțirile cele mai gingașe ale inimii, soarta îi osândi a se prezenta unul altuia ca niște străini și a-și cumpăni vorbele, și a-și ascunde uimirea de care erau cuprinși. Conversația lor nu avu nici un interes, deși Alexis, ca un călător nou sosit, avea multe de spus, multe observări de făcut asupra țărilor ce vizitase și mai ales asupra minunilor expoziției universale din Londra. — Adevărat e, întrebă dl M. pe Alexis, că ai făcut un voiaj cu balonul? — Adevărat! am avut curiozitate a cunoaște impresiile unei asemene călătorii în aer. — Cum? zise Margărita, v-ați expus la un așa pericol? și nu v-a fost frică?... — Frică? replică bărbatul ei, râzând. Amicul nostru e deprins să zboare prin nouri; în calitatea sa de poet nu se înalță el în toate zilele prin ceruri, călare pe Pegas? — Cu toate aceste, observă Alexis, nu aș fi îndrăznit poate a mă risca prin nouri, precum zice foarte malițios dl M., dacă nu aș purta la sânu-mi un talisman neprețuit, care mă apără de orice pericol. Margărita înțelese că Alexis făcea aluzie la cruciulița ce-i dase ea, și toată figura ei se lumină de razele acelui soare tainic ce răsare în inimile iubitoare când ele sunt pătrunse de o neașteptată fericire. Dl M., însă, începu a râde cu hohot și adăugă glumind: — Zău! Ai slăbiciunea a crede ca orientalii în puterea talismanelor?! — Mărturisesc, răspunse Alexis, că am această slăbiciune. — O! poet, poet, poet! — Nu râde, dl meu, căci dacă ai fi avut norocire să capeți un talisman ca al meu, și mai cu seamă tocmai talismanul meu, te-ai considera omul cel mai ferice din lume... Bărbatul, intrigat, încetă de-a râde; Margărita zâmbi, aruncând lui Alexis o ochire expresivă; iar acesta, închinându-se, ieși din salon. — Ce talisman să aibă? întrebă dl M. pe Margărita când se găsiră singuri. — Cine știe ?... poate vreo cruciuliță!... răspunse juna femeie, deschizând un album. — Nu se poate... Alexis e crescut în Paris, și Parisul nu-i fabrică de bigoți. Mai lesne îmi vine a crede că a fi vreo viță de păr de la o persoană iubită, căci poeții sunt peruchierii amorului. Margărita, supărată prin această observare ridicolă, se sculă și se retrase în camera ei de toaletă, iar bărbatul ei începu a cânta încet și se duse la un amic al său, unde își petrecea zilele cu jocul de cărți. Iarna întreagă trecu fără ca ambii amorezi să aibă prilej de a se întâlni aiure decât la teatru și la baluri, sub ochii unei numeroase adunări. Toate cercările lor de a se găsi împreună erau zadarnice, căci într-un oraș ca Iașii, unde purtarea fiecărui e controlată de toți, ei erau obligați a se feri cu multă luare-aminte de a nu da prepusuri. Prin urmare, vizitele lui Alexis în casa Margăritei se răreau cu cât iarna înainta, și grație acestei tactici ei reușiră a păstra secretul lor neghicit de nimeni, însă numai Dumnezeu știa câte suferințe pătimeau ei în tăcere. Astfel anul 1852 găsi pe Margărita și pe Alexis în luptă necurmată cu iubirea lor, iubire ce creștea cu atât mai tare cu cât ei căutau a o comprima. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Când soarele lui mai aduse naturii o nouă întinerire, Alexis decise a merge să viziteze munții și mănăstirile Moldovei. El se duse la Fălticeni, oraș vestit prin iarmaroacele lui, și deacolo la Slatina, unde piosul mitropolit Veniamin muri după retragerea sa din scaunul eparhiei. De aici, Alexis se îndreptă spre Târgul Neamțului prin Râșca și se opri câteva ore pe ruinele cetății, ascultând în uimire glasurile tainice care șoptesc între ziduri cu suflarea vântului și amintesc de gloria strămoșilor noștri. Înspre seară, el apucă drumul ce duce la Agapia și ajiunse odată cu noaptea în sânul acestei misterioase mănăstiri așezată între munți. Întunecimea, străpunsă de câteva raze argintii ale stelelor ce se iveau printre brazii de pe culmile înălțate, răspândea un văl de tristețe asupra acelui sfânt locaș. Tăcerea adâncă ce domnea în el era îngânată prin curgerea pârâului Agapia și prin țipătul înfiorător al păsărilor de noapte, care zburau din clopotniță pe streșinile mănăstirii și de pe acoperiș în codri. Alexis fu primit la arhondaric de maica iconoamă și dus într-o chilie simplu mobilată ce se găsea în fundul unei tinzi întunecoase. Bătrâna călugăriță îl întrebă de numele lui și dacă avea neamuri în mănăstire. El răspunse că avea o vară primară, numită Evghenia S., pe care nu o văzuse tocmai din copilărie, și că dorea prea mult să se întâlnească cu dânsa. — Prea bine, fiule, zise iconoama; mă duc să-i dau de știre c-ai venit; și ieși din chilie. Alexis se duse în balconul de lemn al arhondaricului, balcon care se prelungea pe dinaintea chiliilor de jur împrejurul ogrăzii. El se simți pătruns de o melancolie adâncă privind vârfurile munților ce păreau a cădea pe mănăstire, biserica pierdută în întunericul nopții și zidirile acele tăcute, care serveau de locuință călugărițelor. Din timp în timp, el zărea umbre negre ce se furișau de-a lungul galeriilor sau pe cărările care duc de la chilii la biserică și i se părea că se găsește sub impresia unui vis fantastic. „Iată, zise el în sine, o colonie întreagă de femei, și numai de femei, condamnate a duce o viață monastică, a stinge toate glasurile inimii lor, a opri zborul imaginației, a-și îngropa tinerețile, a se lipsi de mulțumirile lumii și a trăi numai cu sperarea de a merita intrarea lor în rai! Curios și puternic efect al bigotismului asupra omenirii! cum denaturează chiar legile dumnezeiești!... Femeia a cărei misie pe pământ e atât de frumoasă și sacră! femeia destinată a fi amantă, a fi soție, a fi mamă, a fi mângâierea cea mai scumpă a omului, iată-o redusă la un rol contrariu naturii sale iubitoare, iat-o ajunsă în starea unei flori veștede, decolorate, fără parfum și fără viață!“ Gândurile lui ar fi mers departe dacă nu ar fi fost distrase prin sosirea a două umbre ce se opriră lângă el. Erau maica iconoamă și vara lui Alexis. — Domnule, zise bătrâna, iată maica Evghenia! și se depărtă în întuneric. — Dumneata ești, vere Alexis? întrebă un glas dulce și tânăr. — Eu, măicuță... am venit să vizitez Agapia și am dorit să te văd. — Și eu de mult o doresc, căci sunt ani de când nu ne-am mai întâlnit. — Haideți dar în chilia mea, observă Alexis, pentru ca să ne vedem la față. Intrând în acea chilie și aruncându-și ochii la călugăriță, el rămase uimit de frumusețea ei și de expresia adevărat îngerească a figurii sale. Albă ca un crin, albeața ei era mult mai strălucitoare sub comănacul și neagra îmbrobodire a hainelor călugărești. Ochii săi albaștri ca floarea inului aveau o limpezime care reflecta virginitatea sufletului, gura ei mică și grațioasă se desena sub o zâmbire de bucurie, și genele sale lungi lăsau umbre ușoare pe rotunzimea obrajilor. Într-un cuvânt, ea păru atât de admirabilă în lumina lămpii, că Alexis nu se putu opri de a zice: — Ah, verișoară, cum de te-ai călugărit fiind așa de frumoasă? Juna măicuță coborî ochii și răspunse: — Nu m-am călugărit de bunăvoie, verișorule! — Cum? strigă Alexis, luând-o de mână, o mână delicată de copil. — M-au silit părinții mei să pun rasă. —Ce nelegiuire! N-au milă de tinerețile tale? — Nu! Am vărsat șiroaie de lacrimi, le-am căzut la genunchi, i-am rugat, le-am declarat că nu mă trăgea inima să mă îngrop de vie în mănăstire... toate au fost în zadar! Într-o zi m-au amenințat că m-or blestema dacă m-aș împrotivi dorinței lor, și atunci a trebuit ca să plec capul. Eu, care eram mândră de lungimea și de frumusețea părului meu, am fost tunsă ca un făcător de rele; eu, care mă numeam în lume Lucia, m-am trezit deodată despărțită de această lume sub numele de Evghenia. Zicând aceste, maica începu a plânge și căzu pe un scaun. Alexis, înduioșat, cătă să o liniștească prin cuvinte mângâietoare, dar nu putu să reușeze decât pomenindu-i de zilele copilăriei lor. — Îți aduci aminte, dragă verișoară, de teiul cel mare din ograda de la moșia noastră?... îți aduci aminte cum ne jucam la umbra lui și cum ne speriam unul pe altul, ascunzându-ne după trunchiul său? Copila, auzind aceste cuvinte, își ridică ochii plini de lacrimi, îi ținti cu drag asupra lui Alexis și zise zâmbind: — Îți aduci și tu aminte, verișorule, când te-ai suit în copac pentru ca să-mi rupi o creangă înflorită și ai căzut lângă mine?... Doamne! cât m-am speriat atunce!... Chiar acum, după trecere de atâți ani, încă îmi bate inima când gândesc că puteai să te ucizi. — Ah! observă Alexis. Știi că lucrul rău nu piere. — De aceea poate n-am pierit nici eu când m-au călugărit, replică măicuța, râzând încet. Dar spune-mi, verișorule, ce te-ai mai făcut din copilăria noastră? Stiu că ai fost multă vreme în străinătate! Ai studiat în Francia... Sunt și acolo mănăstiri și calugărițe? — Sunt, dragă, în toate țările persoane nenorocite, căci prostia omenească nu are hotare. — Dar tu, fost-ai încalte și ești fericit? — Eu, dragă? răspunse Alexis suspinând, deși trăiesc în lume, duc zile mai negre și mai amare decât voi, care sunteți închise în mănăstiri. — Ești nefericit tu, Alexis? zise copila, apropiindu-se de vărul ei și apucându-l de mână... Cum?... Ce durere poți să simți când parinții tăi au iubire pentru tine, când toată lumea trebuie să te stimeze și să-ți arate simpatie?... iubești poate vreo persoană pe care împrejurările nu-ți permit de a o lua de soție!?... Dar... inimami spune că nu este altă cauză durerii tale. — O! Suflet îngeresc! ai citit în sufletul meu și ai descoperit adevărul! răcni Alexis cu desperare. Așa este, Lucio, iubesc o ființă înzestrată cu toate darurile naturii, și ea-i condamnată a face bucuria altuia. — Ah! replică Evghenia, ești mult mai de jelit decât mine, dragă Alexis. Amândoi rămaseră câtva timp cufundați într-o dureroasă tăcere, când sunetul unui clopot îi trezi din cufundarea gândurilor. — Ce este? întrebă Alexis. Pentru ce trage clopotul la miezul nopții? — Trage pentru utrine, răspunse maica... Merg la biserică... Vii și tu, verișorule? — Vin să te văd în strană. — Și să mă auzi cântând, adăugă ea, că sunt eu de rând în astă-noapte. Peste un cuart de oră, Alexis coborî scările arhondaricului și apucă pe-o cărărușă în sunetul toacei batute de o călugăriță pemprejurul bisericii. El intră în sfântul locaș luminat de o singură lampă aprinsă dinaintea icoanei Maicei Domnului. De la ușă până lângă stranele cântărețelor, biserica era plină de călugărițe pierdute în umbră, unele culcate pe lespezi, altele dormitând prin strane, iar aproape de ușa altarului sta maica Evghenia, acoperită cu o mantie lungă și creață. Ea cânta psalmele rugăciunii, cu ochii ridicați spre icoane și luminați de flacăra slabă a lămpii de argint. Glasul ei melodios răsună sub bolta întunecată și vărsa în inimă simțirea pietății. Alexis o privi cu o respectuoasă admirare și crezu că vede un palid serafim coborât din ceruri pentru ca să continue pe pamânt imnul de adorare către Dumnezeu. Rezemându-se de strana mitropolitului, el căzu într-o reverie profundă și adresă cerului fierbinte rugăminți pentru fericirea Margăritei; căci imaginea iubitei sale îi apărea în toate tablourile mărețe ce se prezentau ochilor lui. La finitul serviciului, Evghenia întovărăși pe Alexis până la scara arhondaricului unde își ziseră adio, căci el avea a pleca a două zi de dimineață. — Când ne-om mai vedea, verișorule? întrebă maica. — Dumnezeu știe! răspunse Alexis, căci sunt decis a pleca iar în străinătate. — Vrei să fugi de durere? zise copila; în zădar, ea-i umbra omului. — Sau poate că omul e umbra durerii! Adio, dragă Lucie! — A revedere dar, verișorule, când a vrea Dumnezeu! adăugă ea cu glas întristat și dispăru ca o nălucire. VI [ modifică ] Plecând în faptul zilei de la Agapia, tânărul călător se duse la Văratic, altă mănăstire de călugărițe, așezată în poalele unui munte, apoi trecând prin satul Bălțătești, el sui Dealul Doamnei, se coborî la Hangu, și acolo luă o plută ca să meargă la Piatra pe apa Bistriței. El făcu această primblare încântătoare fără a fi distras din tristele cugetări care îi frământau mintea, căci în acea frumoasă perioadă a vieții, unde inima omului domnește în toată suveranitatea sa, lumea se luminează și se întunecă după starea inimii. Un cântec poporal zice: Inima-i voioasă, Lumea-i luminoasă. De la Piatra, Alexis se decise a merge la moșia unde se găsea Margărita de câteva zile. El sosi acolo pe o minunată dimineață de primăvară și se coborî în grădină pentru ca să aștepte momentul fericit în care va vedea pe iubita lui singură, căci astă dată bărbatul ei era absent. După o rătăcire prelungită prin aleile și prin desimea parcului, el căzu pe o laiță la umbra unui stejar bătrân și cercă în zadar să aline bătăile inimii sale; minutele-i pareau lungi, verdeața naturii posomorâtă, cântecul păsărilor monoton, când deodată, prin un efect magic, totul se înveseli în ochii lui! Soarele deveni splendid, verdeața frunzelor și a gazonului se învioșă, ciripitul păsărilor se schimbă în armonie plăcută, căci Margărita intrase în grădină. Îmbrăcată într-o rochie albă de gază, tânăra femeie venea iute prin o alee nisipită și strălucea ca o apărire cerească în umbra deasă a copacilor. Alexis, uimit, se sculă și se repezi înaintea ei, mâinile lor se strânseră tremurând și ochii lor se umplură de o lumină aurită. — Ai venit, zise ea cu glas febril, inima-mi spunea că ai să vii!... — Am venit, răspunse el, căci nu mai puteam trăi fără să te văd. Zicând aceste, ei se apropiară de un boschet și se puseră pe bancă. Cine poate inventa o limbă atât de expresivă care să fie în stare de a descrie lămurit simțirile sufletelor lor, când ei se văzură amândoi singuri în misterul acelui boschet de flori? Bucuria, mirarea, uitarea suferințelor trecute, îmbătarea fericirii prezente și chiar o tainică timiditate se concentrau la un loc cu aspirările cele mai înfocate ale amorului. Tăcerea lor avea o elocvență nerezistibilă, și privirile lor aveau electrice luciri. — O! Margărită, scumpă Margărită! zise în fine Alexis; aș vrea să mor în momentul acesta, pentru că nu cred să găsesc în viața mea alt moment mai divin. După atâtea suferințe te văd singură, te admir în deplină libertate și pot să-ți spun cât te iubesc și câtă înrâurire ai asupra soartei mele... — Ah, amicul meu! replică Margărita cu tristețe; daca ai muri, nu mi-ar rămânea multe zile de trăit!... căci sunt foarte nenorocită, și datoriile mele de soție nu-mi permit a realiza visul inimii mele. Mă iubești, Alexis, o știu, și aceasta este singura mea mângâiere în viață, însă... Ea tăcu și plecă capul plângând. — Te înțeleg, iubita mea; legăturile căsătorești nu-ți permit a dispune de soarta noastră; ele sunt ca niște ziduri nalte, care ne despart pentru totdeauna... Ce-mi rămâne dar de făcut mie, care nu pot suferi mai mult viața fără tine? Să șed în țară ca să fiu necontenit martorul fericirii altuia? Nu, nu-mi simt destulă mărinimie pentru asemene sacrificiu, nici destulă putere pentru a răbda asemene chin. — Și ce ai de gând să faci? întrebă ea, ridicându-și ochii plini de lacrimi. — Nu-mi rămâne decât să mă depărtez de tine și să mă duc în fundul lumii! — Iar să mă lași singură? strigă ea, apucându-l de braț cu o mișcare convulsivă, iar să te arunci în valurile periculoase ale vieții vagabonde? Ce-oi să mă fac eu în lipsa ta, când știi că de când mam măritat nu am nici o mulțumire alta decât aceea de a te vedea din vreme în vreme? — Ascultă-mă, dragă Margărită, replică Alexis, cuprinzând-o cu brațele și lipind-o de inima lui, numai Dumnezeu știe câtă iubire mi-ai inspirat și câtă amară desperare se adună în mine când gândesc a mă depărta de tine; dar ceea ce vreau să afli este că te iubesc de o mie de ori mai mult pentru tine decât pentru mine și că nici un sacrificiu pe lume nu m-ar opri de a-ți asigura liniștea și a-ți feri reputația de clevetirile străinilor. — Și ce-mi pasă de clevetirile lor, strigă Margărita; amorul nostru e mai presus decât răutatea oamenilor. Tu mă iubești, Alexis... lumea îmi este indiferentă. — Te iubesc cum meriți de-a fi iubită, scumpa mea! ca pe o ființă îngerească, care a deșteptat în sufletul meu cele mai gingașe și mai nobile simțiri. Amorul ce ai aprins în mine a deschis înaintea mea raiul unei fericiri la care nu-mi este permis de a aspira, căci în poarta acelui rai stă îngerul virtuții, blând și frumos ca tine. Tu ai făcut pentru mine ceea ce numai providența era în stare să facă, mi-ai dat o nouă viață, și eu nu pot să-ți arăt recunoștința mea decât numai prin sacrificiul inimii mele. Trebuie să fug de tine pentru ca să rămân demn de tine. — Nu vreau! Nu vreau să mă lași singurătății! Nu vreau să mă parasești pradă suferinței! suspină Margărita, plecându-și capul pe umărul lui Alexis. Uimit, nebun de dragoste, tânărul depuse o înfocată sărutare pe fruntea iubitei sale. La acest contact fierbinte ea se trezi din amețeala ce o cuprinsese, se smuci din brațele lui Alexis și, cu ochii rătăciți și cu glasul tremurător, ea zise: — Ai dreptate... trebuie să ne despărțim... de ai rămânea mai mult, simt că aș fi pierdută... Adio! și vru să se depărteze. Alexis o ținu de mână. — Adio! adăugă el. Adio pentru totdeauna! — Pentru totdeauna!... Ah! Alexis, acest cuvânt e moartea pentru mine! și, nemaiputând rezista îndemnului inimii sale, Margărita se aruncă în brațele lui Alexis. Buzele lor se încleștară într-o lungă și voluptuoasă sărutare. Sufletele lor se întâlniră în acel dulce sărutat, și soarele străluci mai splendid pe limpedele senin al cerului. În curând, Alexis luă calea străinătății! VII [ modifică ] La Galați, unde era să se îmbarce pentru Viena, el scrise următorul bilet Margăritei și i-l trimise la țară: „Scumpa mea Margărită! Când vei întreprinde vreo călătorie depărtată și te vei găsi ca mine în momentul de a părăsi patria ta, vei cunoaște una din simțirile cele mai amare și vei afla atunci câtă mângăiere gustă bietul călător adresând ultima lui gândire ființei ce iubește. Acest adio al inimii în ora plecării cuprinde un amestec de jeliri dureroase și de tainice prevestiri, care îl mâhnesc adânc și îl înfiorează, căci i se pare că zice adio pentru totdeauna !... Fericit acela care într-un asemene moment găsește în fundul inimii sale o imagine frumoasă, un suvenir drăgălaș, un nume adorat cărora să poată închina comorile sufletului său! Nu știu, cât pentru mine, ce-mi rezervă destinul și cum are să fie viitorul, dar ce știu bine este că, zicând acum adio țării mele, simt o dulce mângâiere de a gândi la tine, îngerul meu, și de a-ți trimite în aceste rânduri tot ce este mai gingaș, mai nobil, mai iubitor în inima mea. Marinarii au un obicei foarte poetic. Pân-a nu se arunca în pericolele mărilor, ei merg de ornează cu flori altarul Maicei Domnului, dinaintea căruia îngenunchează și se roagă. Eu, a cărui soartă seamănă cu a lor, am aceleași crederi ca dânșii și îmi place să încunun scumpul tău suvenir cu toate minunile cele mai grațioase ale închipuirii și cu toate dezmierdările unui amor nemărginit. Adio dar, Margărită! Adio, îngerul meu!... Plec muncit de o cumplită durere, dar oricum să fie, sunt mulțumit de a sacrifica fericirea mea în favoarea liniștii tale, căci, precum ți-am declarat din viu grai, te iubesc de o mie de ori mai mult pentru tine decât pentru mine. Dacă socoți însă că merit o recompensă, fă ca să o găsesc în Paris, sub forma unui răvaș scris de tine cu toată încrederea și sinceritatea amorului puternic ce m-a supus ție pentru viața întreagă. ALEXIS V.“ Iată răspunsul Margăritei, ce găsi el la poșta din Paris: „Scumpul meu Alexis, La iubitul răvaș ce mi-ai scris din Galați, mă grăbesc a-ți trimite aceste rânduri; nu ți le trimit însă ca o recompensă, precum zici, ci ca o rugăminte și ca o destăinuire. Află, scumpul meu amic, că dacă m-am ferit de amorul meu în timpul cât te găseai aproape de mine, a fost pentru că simțeam cât de puternic domnea el în sufletul meu și pentru că nu mă credeam în stare de a rezista îndemnurilor lui; dar de când te-ai depărtat, de când al tău adio a deșteptat în sânumi durerea despărțirii, simt că am nevoie de toată dragostea ta pentru ca să mă susție în cruda singurătate în care m-ai părăsit. Acest adio, care cuprinde un sacrficiu atât de mare din parte-ți în favoarea liniștii mele, a adus o dulce apropiere între noi și mi-a dat o vie încredere în amorul tău, amor devotat, mare și nobil ca inima ce-l conține. Iată, dragul meu, taina ce de mult doream a-ți descoperi; ea îți va explica tot ce a putut să-ti pară neînțeles în purtarea mea către tine. Spune-mi dar acum că nu mai păstrezi nici o îndoială asupra simțirilor mele, încredințează-mă că te depărtezi de mine pătruns de fericirea ce gustă tot omul care se știe iubit! Ai văzut cum soarta nemiloasă a stins visul cel mai frumos al juniei mele. Trebuie să mai adaug că neîmplinirea acestui vis de fericire m-a aruncat într-o descurajare adâncă? O! scumpul meu Alexis! fericirea mi s-a arătat de departe ca o fantasmă înșelătoare și a dispărut iute din ochii-mi, pentru ca să o jelesc cât voi trăi! Sperarea m-a părăsit, și nu mai văd înaintea mea decât un orizont întunecat. Crede-mă, Alexis, trist e lanțul ce te leagă de mine! Singura idee ce mă susține este că ființele care trăiesc fără nici un țel în viața lor mor în floarea tinereții... Fie ca șirul zilelor mele să se curme cât mai curând, dacă sunt condamnată de legile sociale a trăi făr’ de tine! Adio !... Aud pasuri în sală... de-abia pot găsi un minut unde să fiu singură cu suvenirul tău... Adio! îți trimit în acest adio partea cea mai iubitoare a inimii mele zdrobite. MARGĂRITA“ Alexis citi printre lacrimi acest răspuns duios al iubitei sale și, cu lacrimile în ochi, el scrise următoarea epistolă și o expedui surorii lui, cu rugăminte de a o înmâna Margăritei: „Scumpa mea iubită! Scrisoarea ta e de natură a nebuni pe un om de fericire; ea conține cuvinte de acele ce vibrează în inima lui, îl încântă, îl înduioșează și îl înalță mai presus de ceilalți oameni... Și, însă, trebuie oare să spun întregul adevăr?... După ce am citit-o de multe ori, după ce am analizat fiecare frază, fiecare cuvânt, am descoperit în ea o mâhniciune atât de mare, că toată veselia mea s-a stins într-o clipă. Tu îmi vorbești de fericirea ce produce încredințarea de a fi iubit în lume și, cu toate că această cugetare ar trebui să fie pentru tine un puternic apărător în contra suferinței, totuși, scrisoarea ta respiră o descurajare fără margini. Ești tristă! tristă până a te gândi la soarta celor ce mor în floarea tinereții!... Cum vrei dar ca după o asemene mărturire din parte-ți să mai pot fi fericit?... Nu, draga mea; am fost crud înșelat când m-am crezut în stare de a răbda chinurile despărțirii. Zicându-ți adio, am sperat că voi asigura liniștea vieții tale și chiar, poate, pe a mea, dar văd că în zadar am pus o lungă distanță între noi doi! Departe de tine, inima mea se luptă cu dorul neîmpăcat, dorul care cuprinde o lume întreagă de suferințe. Și cunoști și tu, Margărită, acel chin ce sfâșie inima și știi cât e de crunt! Crede-mă, însă, că el e mai puțin dureros decât durerea ce simt gândind la tristețea ta. Iubirea mea pentru tine este un cult de adorare și dar numai dacă te-aș ști fericită, aș putea gusta vreo slabă alinare. Imaginea ta, strălucitoare și veselă, ar răspândi asupra singurătății mele luciri mângâietoare, dar, întunecată sub vălul mâhniciunii, ea întunecă lumina zilelor mele. O! scumpa mea Margărită, fă ca amorul meu să fie pentru tine un soare splendid; fii zâmbitoare, fii radioasă la razele lui, și astfel îți promit să uit prezentul, uitându-mă chiar pe mine însumi. Dacă ai vedea ce se petrece în sufletul meu, ai fi mândră că ai deșteptat în el atâtea mari și frumoase simțiri: iubirea, dorința gloriei, devotamentul, indulgența și aspirarea către un viitor ce ți l-am hărăzât numai ție. Tristețe sau veselie, toate îmi vin de la tine, căci în fiecare din cugetările mele tu domnești singură și singură ai o drăgălașă înrâurire. Ai produs în mine o înviere morală și îți sunt dator mai mult decât cu viața, îți sunt dator cu dezvoltarea calităților inimii mele. Ah! dacă am trăi pe timpul zânelor, pe când aceste grațioase zeități protejau destinul celor ce se iubeau și când ele ne-ar fi adunat la un loc pe amândoi, cu ce mândră aureolă de fericire aș corona fruntea ta! Cât de bine aș ști să realizez visurile tinereții tale! Ce inspirări minunate aș undi în zâmbetul tău! Ce nume strălucit de poet aș dobândi pentru ca să fiu demn de tine. Viața împreună ar fi pentru noi doi o comoară nesfârșită de cele mai gingase simțiri, de cele mai fierbinți dezmierdări. Lumea nu ar mai exista pentru noi și noi nu am mai exista pentru lume, căci am uita tot, și chiar pe noi înșine ne-am uita în beția încântătoare a amorului! Câte minunate visuri de aceste am făcut în cursul călătoriilor mele! În frumoasele seri ale primăverii, pe când pluteam pe Dunăre, de câte ori închipuirea mea te-a adus lângă mine pe podul vaporului și, prin efectul acelei iluzii drăgălașe, măreața priveliște a Carpaților îmi părea de-o mie de ori mai poetică. La Dresda am vizitat cu tine galeria de tablouri. În vreme ce mă primblam în saloanele muzeului, te simțeam rezemată pe brațul meu, și admirarea mea pentru tablourile artiștilor renumiți creștea, căci tu mă făceai să descopăr în ele frumuseți necunoscute de mine până atunci. Ce să-ți spun, iubită Margărită? în prezența minunilor naturii, precum și în fața productelor geniului omenesc, inima mea te-a asociat la toate uimirile sale, și pretutindeni iubirea mea te-a înălțat pe tine deasupra tuturor făptuirilor dumnezeiești și tuturor operelor care onorează geniul omenirii. Astfel te iubesc și astfet te-oi iubi pân-în momentul când mâna morții mi-a închide ochii și mi-a îngheța inima. ALEXIS V.“ Peste o lună de zile Alexis primi un mic bilet în care Margărita îi anunța sosirea ei la Paris pentru iarnă și îl ruga să nu-i mai scrie, căci bărbatul ei începuse a da semne de gelozie. Alexis așteptă iarna cum așteaptă un bolnav primăvara; însă la finitul toamnei toate sperările lui căzură ca frunzele copacilor. Margărita îi trimise aceste câteva rânduri, care îl făcură să zacă trei luni de zile pe patul durerii: „Alexis! Cu moartea-n suflet îți scriu aceste linii!... Uită pe Margărita, care de azi nu mai există pentru tine... Sunt mamă !... Să întindem un văl negru asupra trecutului și asupra promiterilor viitorului. . . Adio!... Adio pentru totdeauna! MARGĂRITA“ VIII [ modifică ] Cum se terminară fazele acestui amor atât de mare și de înflăcărat? Francezii, cu caracterul lor vesel, zic: Tout finit par des chansons dans ce monde! Iată cântecul final al romanului Margăritei: ADIO Adio! ah! niciodată N-am gândit că pe pământ A mea inimă-ntristată Va rosti acest cuvânt. Dar tu însăți, tu, pe care Te-aveam tainic Dumnezeu, Ai vroit fără-ndurare Ca să sting amorul meu! . . . . . . . . . . . . . . . . . Adio, ramâi ferice! Șterge din inima ta Pe cel ce adio-ți zice, Deși-n veci nu te-a uita. Te-am iubit cu dor fierbinte Ș-astfel te iubesc că vreu Să văd stins din a ta minte Întreg suvenirul meu!.... vezi volumul Mărgăritărele) În urma acestui strigăt suprem și dureros al inimii, Alexis întreprinse o lungă călătorie prin Africa și America, iar în lipsa lui de mai mulți ani, Margărita, prinsă în sloiurile vieții căsătorești, deveni mamă de o gentilă și numeroasă familie. Când se revăzură amândoi în salonul Alinei, care se măritase de curând, focul patimii lor părea cu totul potolit, și fiecare din ei părea că a făcut un vis frumos, la care se gândea câteodată cu o zâmbire înduioșată. Margărita, înconjurată de copilașii săi, întinse o mână amicală lui Alexis și-i zise cu glas sincer: — Alexis! vrei să fii fratele meu? Alexis îi răspunse depunând pe acea mână tremurândă un sărutat respectuos!


content:
Prințului Ion Ghica Mircești, decembrie 1883 Iubite amice, Iată-ne cu iarna în țară! Ea a sosit noaptea, pe furiș, și s-a grăbit să-și scuture cojoacele pe fața pământului pentru ca să afirmeze stăpânirea ei... A doua zi românii s-au trezit vasali acestei regine aspre ai cărei miniștri sunt crivățul și gerul, ai cărei curtezani sunt lupii și corbii, a cărei armată sunt fulgii de zăpadă și țurțurii de gheată, ale cărei palate sunt clădite cu troian. Baba cochetă și sulemenită se mirează în oglinda râurilor înghețate și poartă pe frunte-i o coroană de briliante ce te pătrunde de fiori când o privești și te preface în sloi când te atingi de dânsa. E timp de a se culege pe acasă și de a se adăposti la gura sobei în așteptarea altei regine mult mai atrăgătoare, Primăvara, care va detrona în curând pe bătrâna uzurpatoare. Sperare drăgălașă!... Ea ne face a răbda despotismul îngrozitor al iernii fără nici o încercare de răscoală în contra ei, căci orice manifestare răzvrătitoare ar luneca pe gheață și ar cădea sleită sub un număr înfiorător de grade de frig. Pădurile apar ca niște pete negre pe fondul alb al tabloului iernatic. Copacii desfrunziți au aerul de schelete pârlite în foc, și printre crengile lor zboară ciripind mulțime de păsărele, sticleți, pițigoi, vrăbii, ciocârlani etc., cătându-și hrana, pe când sub cerul nouros cârduri lungi de corbi fac manevre prevestitoare de vijelii. În toate zările, pe toate câmpiile se întinde o pătură albă ca o pânză pe un mort, iar pe drumurile dispărute sub zăpadă se văd mișcânduse încet sănii încărcate cu lemne de la pădure. Vitele par chircite, păsările zgribulite, și oamenii vineți la față. Iarna găsește o petrecere de artist lipind pe geamuri flori fantastice de gheață și vopsind cu culoare pătlăginie urechile și nasurile omenești. Ea simte mulțumire de a pune natura în suferință și de a face ca însuși aerul să pară tremurând de ger când privești fulgii spulberați de suflarea vântului. Eu, amice, deși mare admirator al frumuseților Iernii, splendide la lumina soarelui și fermecătoare sub razele lunii, mă feresc de contactul ei prin întrebuințarea unui număr, ajuns a fi legendar, de paltoane și de blăni. Când o văd sosind, o întimpin cu bătrânescul cântec poporal: Soră-mi ești, soră să-mi fii, Iar la noi mai rar să vii. Și ea, drept mulțumire, întoarce cheia în broasca ușii mele, trântindu-mă astfel la închisoare până la epoca sosirii nagâților. Trei, patru și uneori cinci luni de zile, retras în căsuța mea, îmi închipuiesc că sunt într-o corabie prinsă de sloiurile Mării Baltice. Părere negreșit, dar părere așa de întețită în mintea mea, că zăresc chiar urși albi trecând pe câmp!... Cât despre lupi, îi aud noaptea urlând în marginea satului și ziua îi recunosc în impiegații fiscului. Cât ține timpul aspru, cât termometrul face gimnastică sub linia de la zero ca sub un trapez ideal, îmi umplu zilele cu îndeletniciri intelectuale și cu întreținerea focului din sobe. Am ajuns în arta aceasta la înălțimea vestalelor și acum știu a da clădirii despicăturilor de lemne forme arhitectonice care ar merita medalie de aur, dacă asemene talente s-ar recompensa în țara noastră. Dimineața îmi place să mă scol de cu noapte și să găsesc cabinetul meu de lucru bine încălzit și vesel luminat de un candelabru aprins. Ceaiul e gata pe masă; cățeii mei sar prin cameră cu mii de jocuri și de dezmierdări, așteptând porțiile lor de zahăr; biroul mă cheamă lângă el, arătându-mi călimara plină, condeiul zburdalnic, hârtia albă. „La lucru!“ îmi șoptește un glas ce iese din tuspatru colțuri ale cabinetului și cu plăcere ascult adeseori îndemnul său; încep prin corespondența cu Londra, cu Parisul, cu Bucureștii, cu Iașii, cu Montpellier, chiar și cu America; apoi mă apuc de vreo lucrare mai serioasă și ziua trece făr-a băga de seamă dacă ninge și dacă suflă crivățul. Sunt zile în care... însă te văd zâmbind și clătinând din cap... sunt zile în care ies pe afară, învelit cu blana nr. 3, și fac o primblare scurtă, de tot scurtă, pe cărările trase în omătul din grădină. Admir în treacăt cerul oțelit, zăpada cristalizată ce scârțâie sub picioare, păsărelele ce zboară împrejuru-mi țipând de mirare (?)... clătinarea copacilor în semn de căinare pentru imprudența mea și mă simt cuprins de un avânt eroic înfruntând dușmana lumii, Iarna!... dar să ne grăbim a ne întoarce în casă, căci îngheț cu tot eroismul meu! Seara, când perdelele sunt trase, cad pe gânduri, privind la salamandrele din sobă. 0 melancolie adâncă pătrunde în sufletul meu pe când viscolul vâjâie prin horn; iar pentru ca s-o alung, adun cu mintea împrejuru-mi pe unii din contemporanii mei ce se bucură încă de viață și răsfoim împreună albumul suvenirelor noastre. Tu ești unul din cei chemați și mai aleși. Iată dar un raport exact de cele ce am grăit cu tine, ieri seară, în ajunul sfinților Tirs, Lefkie și Filimon. Amice, când vine vârsta nemiloasă și ne spune că e timp de astâmpărat pornirile inimii și de strâns aripile închipuirii, când zburdalnicele zboruri prin lumea nălucirilor atrăgătoare devin periculoase și călătoriile depărtate prin lumea reală o întreprindere obositoare, ne rămâne o ultimă și neprețuită petrecere pentru mângâierea zilelor din apusul vieții. Ea consistă întru aducereaaminte a trecutului și reînvierea prin povestire a diverselor epoci prin care am trecut întâlnind în calea noastră tipuri originale și luând parte la fapte care se ating de istoria țării. Acest voiaj în jilț are avantajul de a fi și comod, și încântător. Tu mi-ai povestit adeseori întâmplări interesante pe care le auziseși din bătrâni și mi-ai zugrăvit cu un adevărat talent de pictor unele figuri din generația ce ne-a precedat, întrevăzute de tine în copilărie. Eu însumi am cercat să fac a zbura pe sub ochii tăi un stol de suvenire variate, și astfel orele noastre de întâlnire au fost totdeauna pline de veselie sau de uimire, pline de încântări culese în grădina trecutului, sau de visuri patriotice vânate pe câmpul viitorului necunoscut. Am îmbătrânit însă fără a pierde patima acestui vânat, căci dintre toate pasiunile omenești amorul de patrie este singurul care nu se stinge niciodată. Dacă am fi avut o mașină stenografică de buzunar, mașină ce se va inventa negreșit în secolul nostru de avocați și de deputați elocvenți, ea ar fi produs o mică bibliotecă de anecdote, de schițe ușoare, de memorii istorice și de portrete bine colorate, care formau un soi de muzeu demn de a fi vizitat; iar generația actuală, a cărei cunoștință de trecut nu se întinde peste limitele celor din urmă treizeci de ani, ar găsi în el multe subiecte de studiu atrăgător și folositor... Câte romane, câte piese de teatru, câte scrieri fiziologice s-ar putea clădi cu materialul adunat în el! Și câte spirite sănătoase s-ar retrage cu mulțumire în sanctuarul său spre a se odihni de luptele zilnice și de preocupările, zise politice, ale epocii de față!... Tipuri pentru tipuri, sunt de preferat acele dispărute din societatea română, în locul acelor de venetici alungați din țările lor și adăpostiți astăzi între noi cu pretențiile lor ridicole de critici și de reformatori, în locul acelor de Don-Juani de trotoires, acelor de salvatori patentați de patrie, acelor de invidioși care stupesc veninul lor spre tot ce-i mai sus decât dânșii, chiar deși sunt convinși că stupitul cade tot pe obrajii lor etc., etc. Fapte pentru fapte... istoria va judeca valoarea acelor care s-au desăvârșit cu sacrificii de avere și de viață chiar, și acelor săvârșite sub îndemnul ambiției personale sau al dobândirii de averi colosale. Această idee m-a îndreptat către tine, amice, cu propunerea ca să începem între noi o corespondență menită de a continua convorbirile noastre și să le publicăm într-o foaie literară pentru plăcerea noastră intimă. M-am măgulit totodată cu slaba sperare că acea corespondență va fi bine primită de unii din compatrioți care binevoiesc a recunoaște puține merite predecesorilor și ceva măriri evenimentelor petrecute înainte de venirea lor pe lume. Tu ai admis propunerea mea și ai realizat-o în parte cu o activitate de care s-au folosit cititorii foaiei Convorbirilor literare. Mi-ai trimis din București și din Londra un șir de epistole care în curând vor fi adunate într-un volum demn de a figura în bibliotecile bine compuse. Oaspe iubit, el va veni să ia loc în familiile române, spre a le povesti cu graiul său limpede, vesel, plăcut, câteva scene de la începutul secolului nostru, sau din zilele noastre, și a desfășura o galerie originală de figuri ce poartă sigiliul caracteristic al epocii lor. Sunt încredințat, amice, că ai găsit o mare plăcere de a rechema la viață acele umbre care din zi în zi se afundă mai mult în pustiul uitării și al nepăsării. Nu mai puțin sunt convins că volumul tău va procura o deplină satisfacere persoanelor inteligente ce-l vor citi din scoarță în scoarță și vor fi călăuzite de el prin regiunile unei lumi necunoscute lor. În epoca de astăzi e mare meritul unei opere literare care poate să distragă spiritul omenirii din vârtejul ce o conduce cu repejune spre ținta intereselor materiale. Cât pentru mine, locuitor de țară, retras în pașnica singurătate de la Mircești, apreciator și iubitor de roduri intelectuale, îți mulțumesc cu sinceritate pentru corespondența ta îmbelșugată. Totodată însă mă îngân cu ademenitoarea speranță că vei da un frate gemene volumului tău, dacă nu mai mulți. Tu ai încă un tezaur de suvenire care foiesc în capul tău cu dor de a ieși afară, precum se bat păsărelele de gratiile coliviei. Fă-ți milă cu ele și le deschide colivia, pentru ca să se bucure de încântarea libertății și ele, spre mulțumire, să ne încânte cu glasul lor armonios. Din parte-mi îți promit să urmez exemplul tău precât îmi vor permite puterile și împrejurările vieții. Spune-mi dar anii tăi petrecuți în insula Samos în calitate de bei, guvernator acestei insule, și călătoriile tale prin Asia Mică. Din acea epocă a vieții tale eu nu-mi aduc aminte decât unele trăsături povestite mie de veselul nostru amic, răposatul locotenent de marină Laurent, care a primit ospăț în casa ta de pe malul Mării Egee... Pe atunci, în timpul războiului de la Crâm, pirateria luase o mare dezvoltare în Archipel. Grecii, ostili armiilor aliate, franceză și engleză, care făceau asediul Sevastopolului, atacau adeseori corăbiile încărcate cu provizii pentru Kamieș și Balaclava, le prădau și le cufundau în adâncul mării. În zadar vapoarele de război ale Franței le dădeau goană aprigă printre insule! Îndrăzneții imitatori ai lui Canari știau a se adăposti pe sub maluri și în peșterile stâncilor, fiind ajutați de toți compatrioții lor... Nici o pedeapsă, nici amenințarea de moarte, nu îndupleca pe aceștia de a trăda locul ascunderii, și bieții căpitani de vapoare se întorceau totdeauna fără izbândă din expedițiile lor, retrăgându-se furioși în portul de la Samos. Laurent râdea de ei, poreclindu-i amirali Bredouille. Una din acele bande de pirați devenise mai cu seamă o calamitate pentru corăbiile de transport. Ea, fiind urmărită de aproape de către vaporul pe care se găsea Laurent, în calitate de ofițer de marină, și tu, în calitate de amator de vânat, debarcase în insula Leros și se făcuse nevăzută într-o peșteră adâncă din sânul ei... Vaporul ajuns în port după pirați, comandantul chemă autoritățile locale și le ordonă să-i predea în mâna lui. Toți grecii se jurară pe toți sfinții din calendarul ortodox că nu sunt gazde de hoți, deși ei se găseau în buza puștilor întinse spre dânșii de marinarii francezi. Un semn numai al căpitanului, și cădeau morți fără a-și încărca sufletul cu mârșavul păcat al trădării! Atunci, după spusa lui Laurent, tu te-ai apropiat de comandat și, domolindu-i mânia, l-ai sfătuit să debarce oamenii lui în insulă pentru ca să cerceteze cu de-amănuntul toate malurile și toate stâncile. Sfatul tău fu ascultat, dar cercetările rămaseră zadarnice!... În fine, întâlnind o turmă de capre, ați întrebat pe păstorul lor, un băietan de vreo 16 ani, unde stau ascunși pirații? El răspunse mândru că nu știe!... Căpitanul iar se înfurie și porunci să-l împuște. Grecul se puse dârz în fața armelor încărcate, fără a deschide gura, făr-a-și pierde liniștea, deși da ochi cu moartea. El era sublim de abnegare și de eroism! — Căpitane — ai zis tu în acel crâncen moment — nu ucide păstorul; ucide caprele lui, de vrei să afli adevărul. Așa s-a și întâmplat... Abia marinarii francezi împușcaseră vreo zece capre, și păstorul uimit mărturisi că pirații se găseau într-o peșteră apropiată, care comunica cu un turn părăsit din timpul cavalerilor de Rhod. Asediul stâncii se facu după toate formele strategice; lupta se începu cu înverșunare; trăgeau pirații cu desperare, omorâseră trei marinari și răniseră patru și după câteva ore banda fu nimicită! Unul singur din ei toți scăpă cu viață și fu găsit peste câteva zile plutind pe mare într-o cutie de scânduri fabricată de el și condusă prin valuri de o lopată ruptă... Sărmanul fu prins, însă grațiat, și merita să fie ! Spune-mi cum la aceeași epocă ai oprit flotila lui Saltafero, care venea de la Chalris să abordeze la Samos cu scop de a răscula pe samioți în contra sultanului, pe când Franța și Englitera apărau drepturile și existența Imperiului Otoman. Măreață a trebuit să fie scena întâlnirii tale cu șeful energic al flotilei în capătul insulei Samos, la Calabaetas, având de cadru cerul albastru al Asiei și întinderea albăstrie a mării; având tu, în urma ta, poporul adunat din Samos, și Saltafero, având în urma lui flotila cu steaguri jumătate albe și jumătate albastre! În asemenea împrejurări și-ntr-un asemenea tablou poetic conversația voastră a avut negreșit un caracter epic, căci Saltafero se depărtă de Samos, fără a-și împlini scopul, și tu rămași stăpân pe insula ta. Spune-mi cum ai arestat pe vestitul Hiotoglu, născut în satul Seftidikios de lângă Smirna, acel hoț îndrăzneț care, după ce făcuse multe morți de om și atacase în trei rânduri caravanele de la Meca, se retrăsese în insula Samos, îmbogățit, liniștit și foarte considerat de compatrioții lui și trecut între ofițerii de jandarmerie ai insulei? Ordinul de arestare a lui sosise de la Constantinopol, dar autoritățile locale se sfiau de a-l îndeplini, căci Hiotoglu nu era comod de prins. Pentru el viața chiar a beiului nu plătea nici o lețcaie. Laurent mi-a povestit că tu, suindu-te călare și întovărășit numai de un singur jandarm, fost și el palicar, adică hoț de soiul lui, te-ai dus în casa lui Hiotoglu, prin care jandarmii chiar se cam fereau de a trece. Toți locuitorii se aflau în piață, căci era o zi de sărbătoare, iar Hiotoglu, purtând la piept un seleaf bogat de arme, sta mândru sub un măslin. El îsi făcea cheful cu ciubuc și cafea, după obiceiul oriental, pe când fruntașii satului stau în picioare dinaintea lui smeriți și respectuoși. Tu, descălecând, te-ai apropiat de el și i-ai zis: — Bre Hiotoglu! Am venit să-ți spun că am ordin de la Poartă să te arestez și să te trimit la Stambul... Deci te gătește să vii cu mine... nu te arestez, de te-i purta bine nu va fi rău de tine, dar de-i căuta să fugi te-oi găsi în fundul pământului și atunci va fi rău de tine. — Eu? întrebă hoțul, încruntându-și ochii. — Peste două săptămâni eu mă duc la Constantinopol; să te cobori la malul mării, ca să ne îmbarcăm împreună. Ai auzit? Cuvintele tale au căzut ca un fulger în gloata ce te înconjura. Hiotoglu te avea la cheremul lui, după cum zic turcii, căci avea la îndemână un arsenal întreg. Cu toate aceste, el se stăpâni, și cătând drept la tine cu ochirea lui de vultur, răspunse: Bine!... apoi ceru calul său și te întovărăși până la jumătatea drumului. Acolo v-ați oprit lângă un izvor, ca să adăpați caii, și Hiotoglu îți adresă aste cuvinte: — Bei mu, ai auzit de mine? Am mâncat zilele multor turci. Sunt neîmblânzit când mă aprind de mânie, ucid tot ce-mi stă în cale... Și însă tu ai îndrăznit să-mi spui mie verde-n ochi că ai de gând să mă dai pe mâna turcilor!... Privește! suntem acum singuri; aș putea să te sting de la lumina soarelui și apoi să trec în Asia ca să mă fac nevăzut. O știi? — O știu! ai răspuns tu; însă dacă ai comite această crimă, dacă m-aș lăsa ca un mișel ca să-mi răpești tu viața, nu ai scăpa de urgia guvernului nici în sânul maicii tale, căci eu sunt guvernatorul de Samos, stăpânul tău... și privește, am cu ce să te culc la pământ până a nu pune tu mâna pe seleaf. Zicând aceste, ai scos din buzunar un revolver cu șase încărcături. Hiotoglu privi revolverul zâmbind și replică: — Nu arma ta mă domolește, ci dârzia ta față cu mine!... Ești palicar și creștin ca mine... să trăiești! când vei fi să pleci, m-oi afla la malul mării la Vathy. Hoțul atunci dispăru, și la ziua hotărâtă se afla la malul mării. Câți oameni de meseria lui Hiotoglu și chiar de alte meserii mai puțin periculoase s-ar găsi între popoarele civilizate capabili de a urma pilda lui? Orientalii nu au obicei să anine un parole d’honneur la promiterile lor; ei zic un simplu: pola cala pe grecește, sau un peki pe turcește, adică un simplu bine pe românește, și chiar dacă aceste cuvinte le-ar scurta viața, ei se feresc de a le călca. Și pe la noi, în vremile de demult, se țineau legăturile cu sfințenie, însă de când obiceiurile noastre s-au altoit cu parole d’honneur, altoiul a corupt în parte vechea și curata lor simplitate. Pe vestitul tău vânător de caravane am avut eu însumi prilejul de a-l cunoaște. Îți aduci aminte de întâlnirea noastră neașteptată pe vaporul mesagerilor de Ioudain ce pleca de la Smirna la Constantinopol, în toamna anului 1854 sau 1855? Tu veneai de la Samos cu Hiotoglu și cu jandarmii Cara-Vasili și Themistocli; eu veneam de la Paris cu scop de a mă duce să asist la asediul Sevastopolului și să vizitez ruinele acestui oraș. Hoțul tău era de talie naltă, însă părea conformat cu mușchi și cu nervi de oțel; fața lui uscățivă și arsă de soare avea un nas coroiat ca un plisc de uliu și niște ochi negri, înfocați, pătrunzători, care îi dau un aspect de vultur răpitor. Învelit într-o burcă mohorâtă, el sta pe podul vaporului ghemuit lângă catarg și părea nepăsător de soarta ce-l aștepta. Privirea lui era pironită pe întinderea mării și părea că vânează fantastice caravane în fundul orizontului... I-am adresat cuvântul în mai multe rânduri, dar el nu mi-a răspuns decât prin monosilabele grecești né, ohi, și acest mod de convorbire m-a descurajat de a lega o mai strânsă cunoștință cu el. După două zile de călătorie, sosind la Constantinopol, ne-am suit tuspatru într-un caic, am abordat la Tophane și de-acolo ai trimis pe viteazul mâncător de turci la cancelaria de Samos din Galata, liber și fără pază alta decât cuvântul său. Știind că a doua zi era să fie dat ministrului de Marină. Mărturisesc că am simțit atunci în mine o neînvinsă părere de rău, căci oamenii energici de soiul lui Hiotoglu mi-au inspirat totdeauna multă simpatie. Am aflat, însă, mai târziu că după stăruințele tale pe lângă fiorosul Mehemet Alipaș a s-a arătat îndurător către dânsul, primind din parte-i cuvântul că va lăsa în pace caravanele de la Meca, și l-ai trimis îndărăt la Samos, unde mi-ai spus că se făcuse tutungiu. Grăiește-mi de epoca aceea din tinerețe când ședeai cu mine în casa părintească din Iași, pe ulița Sfântutui Ilie, astăzi numită strada Alecsandri. Iți amintești pe nedespărțitul nostru tovarăș de locuință, frumosul pudel Caro, și festele ce jucam numeroșilor noștri creditori? Cum alungam pe cei mai întețiți dintre evrei cu zburdările nebune ale câinelui care la un semn sărea pe deasupra lor smulgându-le chitia neagră de pe cap?... Admirabil Caro!... deși el avea oarecare apucături de comunist și fura din băcălii provizii ce le ascundea sub patul tău, el pricepea misiunea lui de a ne scăpa de fiarele nesățioase ce ne importunau, pe când eram ocupați cu redactarea foaei gresu, fondată de Negruzzi, Kogălniceanu, tu și eu. El era considerat de noi ca cel mai activ și mai prețios colaborator al nostru și se bucura de o stimă fără margini din partea tuturor. Mărturisește, amice, că dacă ar mai trăi Caro, nu l-ai da pe mulți literatorași de astăzi, lătrători ca dânsul, dar nu ca dânsul inteligenți... Prin îndemnul tău atunci am scris și publicat critica mea glumeață asupra Stanțelor epice ale răposatului Aristia, în care vodă Bibescu era comparat cu un singur și țeapăn catarg... Nenorocitul poet s-a dus pe ceea lume fără să mă ierte. Fie răspunderea ta in seculum seculorum! Descrie-mi tabloul societății ieșene sub domniile lui Sturza și Ghica-vodă, cu tinerimea ei vioaie, elegantă, entuziastă, patriotă; cu boierii săi bătrâni îmbrăcați în haine bizantine și înspăimântați de avântul ideilor moderne, cu buchetul ei de dame frumoase, simțitoare, nobile, spirituale, părtașe ale visurilor noastre de independență și de mărire pentru patrie. Ce înrâurire puternică au avut ele asupra mișcării naționale și cât au contribuit a introduce la noi tot ce distinge pe o societate civilizată! Multe figuri grațioase de acum 30-40 de ani ar merita să formeze o galerie încântătoare și numele lor să fie înscrise în litere de aur pe table de marmură. Împrospătează în minte-mi un alt tablou de un caracter mai prozaic, acela al falansterului nostru la Pera, în timpul războiului de la Crâm; șefii acelui falanster erați tu, Negri și Rallet, iar adepții lui erau toți ofițerii francezi din lagărul de la Maslac, așezat aproape de Constantinopol. Negri și Rallet se luptau cu călugării greci în chestia averilor mănăstirești și răbdau multe neajunsuri din partea politicii mișelești a Divanului turcesc față cu românii; noroc pentru ei că locotenentul Laurent, căpitanul avizoului ambasadei franceze, venea în toate zilele ca să-i facă a-și uita necazurile. El reprezenta veselia și spiritul glumeț al compatrioților lui Rabelais și poseda un repertoriu bogat de anecdote umoristice, afară de talentul extraordinar de a imita, sau cântând, sau șuierând, toate instrumentele unei orchestre întregi. Uvertura lui Guillaume Tell o executa în deplină perfecție, împestrițând-o cu niște note false de clarinetă, care produceau efectul cel mai comic. În asediul orașului Sevastopol el comandase o baterie și câștigase un reumatism ca și dânsul de poznaș. Boala lui se dezvoltase mai târziu într-un mod straniu, aducând-l în starea jalnică de a nu putea păși înainte, însă lăsându-i facultatea de a merge îndărăt și a coborî astfet scările cu o repejune miraculoasă. Cu toate acestea spiritul lui nu pierduse nici o părticică din vechea-i veselie... Îți aduci aminte balul dat de stăpâna casei ce locuiam la Pera? Laurent, în uniforma lui de căpitan de marină militară, făcu o intrare splendidă în salon și, apucând de la ușă, se adresă pe rând la toate damele, asigurândule că semănau cu împărăteasa Franței, Eugenia. Amicul nostru a fost sublim de elocvență în seara aceea și a devenit eroul preferat al sexului frumos din Pera. Mi se pare că el a și abuzat de o favoare atât de binemeritată. Istorisește-mi întrevederile și convorbirile tale cu oamenii politici din Turcia și din Englitera în chestia intereselor noastre, și modul cu care fostul guvernator at Caucazului, generalul Graben, trimisul împăratului Nicolai, a surprins aderarea Înaltei Porți la tratatul de la Balta Liman. Generalul pe care îl cunoscusem la Iași, căci era căsătorit cu una din surorile cumnatului meu Rolla, ajungând la Constantinopol, adresă Divanului mai multe cereri gogonate, cum se zice la țară: precum dreptul de trecere liberă prin Bosfor flotei rusești de război, dreptul de protecție ortodoxă pentru împăratul asupra tuturor creștinilor din Peninsula Balcanică, dreptul de a cumpăra flota vice-regelui de Egipt și alte asemenea enormități. Divanul, susținut în taină de către ambasadorii puterilor occidentale, răspunse prin un refuz categoric, pe care generalul Craben se făcu că-l înțelege ca un act de ostilitate în contra Rusiei și pomeni cuvântul de declarare de război. În zadar noi, românii aflători la Constantinopol, noi, cei cu durerea, ne încercarăm să asigurăm pe turci și pe ambasadori că era o simplă comedie ce avea de țintă numai tratatul de Balta Liman. Marii politici orientali și apuseni ne tratară de țărani de la Dunăre. Generalul Graben simulă pregătirile sale de plecare, însă pân-a nu se îmbarca avu o ultimă întâlnire cu vizirul și-i zise: „Ce răspuns să duc eu împăratului? Întețirea nejustificată a Divanului are să fie privită de Maiestatea Sa ca o ofensă personală și, martor mi-e Dumnezeu, că eu doresc a feri, Turcia, precum și pe Rusia, de calamităț ile unui război. Tot ce v-am propus în numele împăratului, ați respins după îndemnul ambasadorilor străini. Ei bine, puneți-mă măcar în posibilitatea de a domoli mânia Maiestății Sale, ducând la Petersburg tratatul de Balta Liman subsemnat de Sultanul.“ Turcii se consultară cu ambasadorii și a doua zi tratatul era învestit cu toate formele uzitate. Craben plecă din Constantinopol râzând în barbă, iar faimoșii diplomați, convinși că au dat probe de o măiastră dibăcie diplomatică, trimiseră pe la guvernele lor respective o notă identică care proclama în cuvinte pompoase pretinsa lor victorie contra politicii rusești în Orient! Descrie-mi în tot adevărul lor evenimentele de la 11/23 februarie 1866, care, oricum ar fi caracterul lor, formează o pagină importantă în istoria țării. Spune-mi, în fine, tot ce știi din trecut prin alții și prin tine însuți. Te gândește, amice, că dintre contemporanii noștri tu ai fost și încă ești unul din cei mai activi pe tărâmul politic și posezi prin urmare un tezaur de suvenire care cer imperios să iasă la lumină în ochii generației actuale și ai celor viitoare. Urmează dar șirul epistolelor tale cu acea vervă fericită ce distinge cuprinsul volumului tău și să-ți ajute Dumnezeu a lăsa în urma ta un complet de schițe pitorești, de memorii istorice, de tablouri sociale care să îmbogățească analele Academiei noastre și comoara literaturii române. Ele vor adăuga un titlu mai mult la acele dobândite de tine în ochii țării ca unul din introducătorii României în era sa de lumină, de mărire și de glorie.


content:
Fraților români din toată România! Vă chem să fiți martori la nelegiuirile guvernului prințului Moldovei, Mihail Sturza, care de patrusprezece ani s-a arătat prin toate faptele sale dușmanul cel mai aprig al nației noastre! Veniți cu toți să protestăm în fața lumii împotriva sistemului barbar și corumpător ce a întrebuințat până acum acest domnitor pornit de patimi spre a ținea Moldova în lanțuri și în întunecime! Veniți cu toți să protestăm în numele Patriei, al Omenirii și al lui Dumnezeu, împotriva tiraniei machiavelice a acestui om, care nu respectă nici Patrie, nici Omenire, nici Dumnezeu! De 14 ani, Mihail Sturza, stăpânit de nesațiul iubirii de argint, se slujeștele de măsurile cele mai arbitrare și de chipurile cele mai nerușinate pentru de a-și îndestula patima răpirii; dar, spre nenorocirea țării, acea patimă este neîndestulată, căci ea nu are hotare. De 14 ani, Mihail Sturza, înarmat cu otrava corumperii, stinge simțirile de omenie și de cinste din inimile supușilor săi, degradează caracterul nației, o compromitează în ochii Europei și îi dă o direcție care o duce pe calea pieirii. De 14 ani, Mihail Sturza răstălmăcește și calcă cuprinsul Reglementului Organic în interesul său particular. El vinde rangurile boieriei; vinde posturile statului de la cele mai mici până la cele mai nalte; vinde scaunele clerului, vinde hotărârile judecătorești; vinde măsurile administrative; vinde cinstea, vinde cugetul oamenilor; vinde drepturile Patriei noastre! El vinde orice se poate vinde sau nu, și adună aur peste aur, milioane peste milioane, pe care le scoate afară din țară, pentru ca să o sărăcească încă mai mult! De când s-a suit pe tron, Mihail Sturza a luat Moldova în arendă, și așa de strașnic a stors-o în mâinile sale părintești, că din venitul de 12.000 galbeni, ce avea la anul 1834, el a izbutit a avea în ziua de astăzi, 1848, un venit de mai mult de 200.000 galbeni. De când a apucat sceptrul în mână, Mihail Sturza, nemulțuminduse numai cu înmulțirea averilor sale din averea țării, a țintit necontenit la dărâmarea nației noastre. Pe toți oamenii cu iubire de dreptate i-a depărtat din slujbele statului sau, deși a încredințat posturi la unii din ei, a căutat să-i comprometeze în ochii obștii, pentru ca nici un moldovean să nu rămâie nepătat și pentru ca toți să fie instrumente oarbe ale patimilor sale. Pe toți bunii patrioți ce s-au împotrivit sistemului său de corumpere i-a prigonit și îi prigonește încă cu o dușmănie neîmpăcată. Pe mulți răi huliți de opinia publică i-a adunat pe lângă tronul său și le-a înlesnit mijloace de prădăciuni fără margini. Pe țărani i-a adus în cea mai crudă și mai jalnică stare prin asupriri nesfârșite și la cel mai de pe urmă grad de ticăloșie, prin biruri grele și rău împărțite. Toate mijloacele de propășire a neamului românesc din Moldova le-a nimicit; școalele le-a lăsat în neîngrijire; Academia din Iași a desființat-o pe jumătate; lanțuri tiparului a pus; foile publice cele mai bune le-a închis; întreprinderile de îmbunătățiri publice le-a oprit! și toate aceste fapte nelegiuite le-a desăvârșit prin porunci arbitrare și împotrivitoare atât obiceiurilor și pravililor pământului, cât și cuprinsului Reglementului! Fraților! În mijlocul atâtor nenorociri, în sânul atâtor rele, țara noastră gemea cu durere, țara, împinsă pe calea pieirii de părinteasca mâna a domnului, se zbuciuma în agonie, când deodată soarele libertății ce s-a ridicat asupra Europei a aruncat o rază și în părțile noastre. La acea lumină mântuitoare, toate clasele societății s-au trezit ca dintr-un somn adânc și dureros și văzând rănile de care erau acoperite au simțit într-o unire nevoia de o grabnică vindecare. Oamenii care sunt în stare de a-și scăpa Patria de sub asuprire au început a-și aduce aminte că sunt români, și mai ales tinerimea Moldovei, care varsă lacrimi de sânge în preajma suferințelor obștești, s-a simțit deodată însuflețită de o falnică nădejde. Atunci deodată un mare număr de persoane au alergat la Iași de prin provincii spre a se uni cu frații lor din capitală și a căuta împreună lecuirea bolii ce muncea pe români de atât amar de ani! La această mișcare însă ocârmuirea, în loc de a liniști obștea prin măsuri înțelepte de îmbunătățiri, s-a cuprins de groază, ca una ce se cunoștea vinovată, și în urmare Mihail Sturza, părintele Patriei, îngrijindu-se mai mult de averea sa decât de siguranța publică, a adunat într-ascuns pe toți arnăuții și pe toți răii din târg, le-a împărțit arme, le-a hotărât lefuri și și-a format cu ei o gardă personală și tăinuită. Care a fost gândul său, alcătuind acea ceată numeroasă de hoți în sânul capitalei, când avea miliția pământească, comenduită de însuși fiul său, hatmanul Dimitrie Sturza, pentru ținerea bunei orânduieli? Care a fost planul său, înconjurându-se de asemene ceată de străini fugiți sau alungați din țările lor? Judece lumea și hotărască! Ceea ce știm este că asemene dispoziție dușmănească, amenințând siguranța publică a orașului, a adus mare împiedicare relațiilor comerciale și a silit pe neguțători a se pune sub ocrotirea consulatelor străine pentru apărarea averii și a vieții lor. Ceea ce suntem siguri este că vodă, cu toate făgăduințele sale către domnii consuli, a ținut într-ascuns pe arnăuții înarmați și că s-a slujit cu ei pentru ca să maltrateze pe frații noștri și să le calce și să le prade casele în noaptea de 29 mart. [1] Ceea ce cunoaștem este că înarmarea vagabonzilor de către ocârmuire, această măsură nelegiuită într-un stat întemeiat pe legi și ocrotit de două curți suverane a deșteptat grija poporației întregi a capitalei; că duhurile au început a fierbe cu ură; că boierii au început a se gândi serios la soarta ce aștepta pe toți; că mulți din cei mai însemnați amploiați, precum ministrul dreptății, ministrul treburilor străine, prezidentul Divanului domnesc, prezidentul Divanului apelativ, mai mulți judecători și câțiva deputați și-au dat îndată demisiile din posturi, nevroind a fi instrumente de pieire pentru țară în mâinile lui Mihail Sturza; și în sfârșit că deosebite mici adunări au început a se întruni cu gând de a găsi chipurile legale de pază pentru fiecare locuitor. În preajma acestor simptome de nemulțumire obștească, domnul, urmând pornirilor sale de despotism, a scos un ofis împotriva adunărilor, dar văzând că acea poruncă nu se băga în seamă de către obște și temându-se de a o ațâța pe aceasta mai mult, a socotit să-și puie iar masca de Părinte al Patriei spre a înșela iarăși pe acei ce-i numea copiii lui; și pentru ca să izbutească mai sigur la acest țel, a însărcinat pe domnul ministru dinăuntru ca să afle dorințele obștii și să-i facă tot soiul de făgăduințe în numele lui. Dl ministru s-a adresat îndată către dnii C. Rolla, Lascar Rosetti, M. Epureanu, P. Cazimir, N. Ghica și V. Alecsandri și, încredințându-i de bunăvoință a stăpânirii pentru de a împlini dorințele obștii, i-a întrebat: care sunt acele dorințe? Ei au răspuns că nu puteau lua asupră-le însărcinarea de a vorbi în numele obștii întregi pân-a nu împărtăși acesteia întrebarea ocârmuirii și pân-a nu consulta glasurile tuturor fraților lor. Deci pe la 7 ceasuri de seară, adunându-se un mare număr de persoane de toate treptele și de toate neamurile în sala lui Regensburg, d-nii Rolla, Rosetti, Ghica și ceilalți s-au înfățișat dinaintea lor, le-au încunoștiințat propunerea făcută lor de dl ministru, și în urmare adunarea întreagă a ales îndată un comitet însărcinat de a redija cererile obștii pentru îmbunătățirea stării românilor din Moldova. Însuși dl ministru și dl aga au fost față la acea adunare și s-au putut încredința că toți mădularii ei s-au arătat însuflețiți de respectul legalității. Comitetul s-a adunat a două zi dimineață, 28 mart, în casele logofătului C. Sturza și a înaintat lucrarea de care era însărcinat, cu toată nepărtinirea cugetului curat și cu toată iubirea de binele obștesc. Iată, fraților, cercetările făcute de el asupra stării nenorocite a tuturor claselor din Moldova și articolele propuse pentru îmbunătățirea acelei stări. Voi toți, locuitorilor săteni care gemeți sub asupririle cele mai strașnice; voi, militarilor care sunteți înstrâmbă tățiți cu răsplătirea slujbelor voastre; voi, nevoieașilor, care v-ați pierdut sau vă pierdeți averile în mrejele judecătorești; voi toți, care iubiți Moldova și-i doriți binele, ascultați și judecați dacă acei ce au lucrat pentru binele vostru au fost niște netrebnici tulburători, precum ei sunt numiți în ofisurile domnești din 29 și 31 mart. l. Fiindcă Reglementul Organic al Moldovei este temelia pe care stă așezată constituția noastră și fiindcă Mihail Sturza a călcat la prilejuri de interes personal articolele acestui Reglement, precum se dovedește prin chipurile întrebuințate de el la formarea Camerelor de deputați, adică: prin împărțire de decreturi, de posturi și de bani la alegători; precum se dovedește prin silnica depărtare din sânul Camerei a domnului Lascar Rosetti, deputatul ținutului Fălciu, și prin numirea arbitrară a altui deputat în locul său; precum se dovedește prin înființarea unei aspre cenzuri de care nici se pomenește în Reglement; precum se dovedește prin toate zilnicele nelegiuiri ce domnesc atât în ramurile judecătorești și administrative, cât și în întrebuințarea banilor bugetului; precum se dovedește prin slobozirea arbitrară de ofisuri, fără de a fi mai întâi supuse Adunării; precum se dovedește prin o mulțime de pedepse făcute fără judecată pravilicească și c.l.t.: Obștea, vroind a pune sfârșit unor asemene urmări vătămătoare drepturilor poporului, cere: „Sfânta păzire a Reglementului în tot cuprinsul său și fără nici o răstălmăcire.“ 2. Fiindcă prin sistemul lui Mihail Sturza, corumperea s-a întins în toată țara, a pătruns în toate și a ajuns la gradul cel mai primejdios pentru viitorul Moldovei, precum se dovedește prin nerușinatele vânzări a hotărârilor judecătorești și a măsurilor administrative, lucruri cunoscute de toți; precum se dovedește prin obiceiul mituirii, care în vreme de 14 ani a prins mai adâncă rădăcină în țară decât însăși în vremea domniei fanarioților; precum se dovedește prin numeroasele pilde de nepăsare cu care mulți din alegători își vând voturile, fără a se gândi că își vând cugetul și Patria: Obștea, spre a stăvili întinderea unui rău ca acela care degradează caracterul nației și îl acoperă de rușine în fața lumii, cere: „Secarea corumperii prin pravile înadins făcute și a abuzurilor ce izvorăsc din acea corumpere“. 3. Fiindcă în ochii lui Mihail Sturza, cinstea oamenilor, siguranța personală și păzirea formelor sunt nesocotite și fiindcă în mai multe împrejurări a arătat în faptă o mare lipsă de respect pentru drepturile oricărui moldovean, precum se dovedește prin arestarea și trimiterea la mănăstirea Râșcăi a domnului Mihail Kogălniceanu, fără nici o cercetare formală și fără nici o judecată pravilicească, [2] precum se dovedește prin arestarea și închiderea în cazarma din Galați a domnilor Toader Sion și Tuchididi, fără nici o cercetare formală și fără judecată pravilicească, [3] precum se dovedește prin arestarea, închiderea în cazarma de la Galați și maltratația neomenească ce s-a făcut domnului Panu, prezidentul de Huși, fără nici o cercetare formală și fără nici o hotărâre pravilicească, [4] precum se dovedește prin exila rea de demult a logofătului Costache Sturza, visternicului Neculai Roznovanu și alții, pe la moșiile lor sau pe la mănăstiri, tot fără cercetare și fără judecată pravilicească; Obștea, vroind a feri în viitor pe fiecare locuitor de asemenea acte arbitrare, ce sunt neiertate de Reglement și nepotrivite cu legiuirile unei țări constituționale ca Moldova, cere: „Siguranța personală, adică: nimeni să nu mai poată fi pedepsit decât pe temeiul legilor și în urmarea unei hotărâri judecătorești“. Totodată, pentru de a feri pe fiecare arestat de a aștepta judecata ce i s-ar cuveni luni și ani întregi, prin închisori, precum adeseori s-au văzut pilde, Obștea cere: „Ca fiecare arestat să fie înfățișat în vreme de 24 ceasuri dinaintea tribunalului competent“. 4. Fiindcă locuitorii săteni au ajuns la gradul cel mai mare de ticăloșie prin nepăsarea mai multor proprietari și mai ales prin măsurile de asuprire ale guvernului lui Mihail Sturza, precum se dovedește prin dările de bani la care sunt supuși, sub cuvânt de plată pentru soldați, plată pentru slujitori, plată pentru cutiile satelor, plată pentru foaia sătească, plată pentru peceți ș.c.l. (toate aceste pe deasupra birului hotărât de Reglement); precum se dovedește prin nenumăratele beilicuri ce ei sunt siliți a face în orice timp, atât pentru proprietari, cât și pentru stăpânire, adică: podvozi grele, cărături de piatră, de lemn și de păcură pentru pavelele din Iași sau din târgurile ținutale; cărături de var, de piatră și de cherestea pentru zidirile particulare ale domnului în târguri și pe la moșii; lucrul nemăsurat al boierescului, lucrul șoselelor, lucrul podurilor ș.c.l., toate aceste sub bicele slujitorilor, pe care ei singuri îi țin cu banii lor; precum se dovedește prin asupririle cunoscute ale unor arendași, și mai cu seamă prin tiranicele schingiuiri ce însuși beizade Grigore Sturza face locuitorilor de pe moșiile ce el a luat în arendă; schingiuiri care au înfiorat țara întreagă, dar pe care domnul Moldovei le-a îngăduit ca un părinte bun și iubitor de... popor; precum se dovedește, întrun cuvânt, prin plângerile acestui popor fără ajutor și fără nădejde, plângeri drepte, de care se răsună țara și care au răzbătut în toată Europa civilizată: Obștea, ce cunoaște pe țărani ca frați buni de același sânge și de același nume, vroind a curma suferințele lor, cere: „Grabnica îmbunătățire a stării locuitorilor săteni, atât în relațiile lor cu proprietarii moșiilor, cât și în acele cu ocârmuirea, precum și contenirea tuturor beilicurilor cunoscute sub nume de plată și celelalte“. 5. Obștea cere ca: „Mazilii, ruptașii, ruptele Visteriei și celelalte clase privilegiate să fie ocrotiți potrivit Reglementului și să nu mai fie întrebuințați în trebi particulare“. 6. Tot în privirea ușurării nevoilor ce sunt în spatele țăranilor, Obștea cere ca: „Priveghetorii să se aleagă după glăsuirea Reglementului, fără nici o înrâurire din partea ocârmuirii“. 7. Fiindcă prin abuzurile catagrafiei trecute multe nedreptăți s-au introdus în plata birului și fiindcă prin urmare mulți din locuitorii ce sunt apărați de Reglement pentru acea plată se găsesc astăzi silnic cuprinși între birnici, precum se dovedește prin nenumăratele jalbe ce sunt în arhiva Visteriei, și mai cu seamă prin obșteasca jăluire a locuitorilor ținutului Vasluiului, în urma căreia dl Toader Sion și dl Tuchididi, împuterniciții lor, au fost închiși la cazarma din Galați, Obștea cere: „Alcătuirea unei noi catagrafii, spre a scăpa de împilare pe toți nenorociții locuitori care sunt asupriți prin abuzurile catagrafiei trecute“. 8. Fiindcă școalele, singurul mijloc de luminare pentru popor, au fost totdeauna neîngrijite de ocârmuire și fiindcă Mihail Sturza nu numai că nu a urmat glăsuirii Reglementului despre înformarea școalelor, ci dimpotrivă a înădușit pe cât a putut dezvoltarea învățăturilor în țară, precum se dovedește prin desființarea claselor celor mai însemnate din Academie și prin nepunerea în lucrare a reformelor propuse de către comisia școalelor, Obștea cere: „Reforma școalelor pe o temelie largă și națională, spre răspândirea luminilor în tot poporul“, căci acum învățarea limbii românești este disprețuită și intrarea în Academie este iertată numai celor care au bani, iar nu poporului sărac. 9. Fiindcă prin armarea arnăuților, Mihail Sturza a călcat Reglementul, a batjocorit miliția pământească și a pus în pericol atât averile, cât și viețile oamenilor, împiedicând totodată și relațiile comerciale lipsite de orice siguranță prin asemene măsură primejdioasă, Obștea cere: „Dezarmarea grabnică a arnăuților și a altor inși ce s-au înarmat de către ocârmuire și închezășuirea lor pe viitor că nu vor fi pricină de tulburare publică“. 10. Fiindcă ostașii românești însărcinați cu paza Patriei merită a fi sub cea mai de aproape îngrijire a ei și fiindcă până acum ei au fost supuși unui sistem de disciplină aspră și înjositoare caracterului militar, precum și înstrâmbătățiți în răsplătirea slujbei lor prin nedreptatea favorului, Obștea cere: „Ridicarea pedepselor trupești, înjositoare caracterului, din disciplina miliției naționale; îmbunătățirea hranei sale și mai ales dreapta înaintare în ranguri, după vechimea slujbei și după meritele personale“. 11. Totodată spre a îndemna pe locuitori a nu mai fugi de ostășie, Obștea cere: „Ca militarii care au slujit Patriei și care au câștigat recunoștința obștească să fie scutiți de orice dăjdii, când vor ieși din slujbă“. 12. Fiindcă până acum miniștrii nu au fost altă decât împlinitorii vroințelor domnului, deși după Reglement ei au fost răspunză tori de toate lucrările lor, și fiindcă o asemenea anomalie a fost totdeauna vătămătoare intereselor țării, Obștea cere ca: „Miniștrii să aibă deplina libertate pravilicească în lucrările lor, pentru ca să poarte cu drept răspunderea acestor lucrări“. 13. Fiindcă banii ridicați asupra poșlinei grânelor împiedică pe de o parte înlesnirea comerțului și înflorirea agriculturii, iar pe de altă parte nu aduc nici un folos țării, ci numai domnului singur, căruia acei bani sunt hărăziți de către adunarea obștească, Obștea cere: „Desființarea poșlinei ca una ce este vătămătoare agriculturii și comerțului“. 14. Tot pentru înlesnirea negoțului, Obștea cere, potrivit Reglementului: „Îmbunătățirea portului Galați, ca cel mai mare canal al înfloririi comerțului și agriculturii Moldovei“. 15. Fiindcă clerul Moldovei se află în cea mai proastă stare prin neîngrijirea ocârmuirii; fiindcă Mihail Sturza nu și-a împlinit, în vreme de 14 ani, datoria sa de domn creștin, datorie sfântă, ce îi poruncea să ridice starea morală, socială și intelectuală a preoților, adică: a acelor oameni ce sunt îndatorați prin misia lor de a propovă dui popoarelor iubirea de oameni, de Patrie și de Dumnezeu; și fiindcă în urmarea acelei nepăsări a ocârmuirii poporul Moldovei a pierdut tot respectul către tagma preoțească de astăzi, Obștea cere: „Ridicarea morala, socială și intelectuală a clerului“. 16. Fiindcă prin neorânduielile ce domnesc în ramurile judecătorești și administrative și prin sistemul de hatâruri adoptat de ocârmuire, creditul public s-a desființat cu totul; fiindcă o mulțime de datorii rămân neplătite la vadele și peste vadele din pricina nepăzirii legilor; fiindcă împrumutările de bani au ajuns a fi nesigure, deși ar fi legalizate de judecătorii și închezășuite pe amaneturi; și, în sfârșit, fiindcă asemenea neorânduieli sunt menite a dărâma negoțul țării, Obștea cere: „Păzirea cu sfințenie a legilor pe care se reazemă creditul public, și aceasta în privirea tuturor, fără osebire, pentru siguranța relațiilor comerciale“. 17. Tot spre înlesnirea negoțului, Obștea cere: „Înformarea unui tribunal de comerț în Iași și tălmăcirea în limba națională a codului de comerț francez ce este primit de Reglement“. 18. Fiindcă Mihail Sturza, nemulțumindu-se de toate mijloacele legiuite și nelegiuite ce întrebuințează spre mărirea averilor sale, a pus mâna și pe o parte însemnătoare din banii țării, intrigând prin obștească adunare ca să i se hotărască și banii Rezervei, sumă de mai mult de un milion, afară de lista civilă și de banii poșlinei; și fiindcă Rezerva în oricare țară este hotărâtă pentru îmbunătățiri obștești, iar nu pentru îmbogățiri particulare, Obștea cere ca: „Banii de rezervă să fie întrebuințați în formarea unei bănci de scomt pentru înlesnirea negoțului țării“. 19. Fiindcă până acum hrana Obștii de prin târguri a fost speculată de oamenii ocârmuirii, de ispravnici și de agi, care, având puterea în mâinile lor, au fost volnici de-a face tot soiul de abuzuri, spre câștigul lor particular; și fiindcă prin îngăduirea acelor neorânduieli din partea ocârmuirii, locuitorii târgurilor au fost totdeauna nedreptățiți Obștea, spre a opri asemenea abuzuri, cere ca: „Hrana Obștii de prin târguri să fie sub cea mai de aproape îngrijire a guvernului, pentru de a nu se mai face un mijloc de îmbogățire particulară“. 20. Fiindcă poliția este în cea mai mare neorânduială, încât comisarii au ajuns a fi tiranii claselor de jos: și fiindcă soarta arestaților, supusă vroințelor acelor comisari, înfiorează omenirea, Obștea cere: „Așezarea poliției pe principii omenești în privința nenorociților arestați“. [5] 21. Fiindcă guvernul, călcând legile, a îndrăznit a pedepsi fără a-i judeca pe toți câți s-au cercat a manifesta în public dorințele lor de îmbunătățiri obștești; și fiindcă a îndrăznit a se arăta atât de arbitrar în actele sale, până și de a ridica drepturile politice ale unor din boieri, precum se dovedește prin publicarea în Buletin a ridicării drepturilor politice ale hatmanului Alecu Aslan [6] și ale dlui Moldovanu, Obștea cere: „Liberarea tuturor arestaților civili și militari în pricini politicești și reîntoarcerea drepturilor politice acelora căror li s-au ridicat nedrept pentru asemenea pricini“. 22. Fiindcă s-au văzut multe pilde de scoatere din slujbă a amploiaților vrednici și cinstiți, care nu au vroit a fi instrumente oarbe ale nedreptăților ocârmuirii — precum se dovedește prin depărtarea din postul de prezident a domnului Panu (pentru că acesta a ales deputat pe dl Lascar Rosetti); precum se dovedește prin o mulțime de alte pilde cunoscute de toți; și fiindcă aseminea nelegiuri sunt menite a stinge simțirile de cinste din inimile amploiaților care se țin cu slujba, Obștea cere: „Nestrămutarea din posturi a amploiaților vrednici și cinstiți și înaintarea lor în posturi mai înalte potrivit meritelor și cuprinsului Reglementului“. Totodată spre a pune pe amploiați în stare de a nu fi siliți să primească mită de la împricinați, Obștea cere: „Sporirea lefurilor amploiaților pentru de a le înlesni mijloace de viețuire cinstită și neatârnată“. 23. Asemenea, spre contenirea abuzurilor ce s-au introdus în administrație, Obștea cere: „Ca toți amploiații să fie răspunzători pentru faptele lor în lucrările slujbelor ce le vor fi încredințate“. 24. Fiindcă, din lipsa unei bănci naționale, toată înlesnirea bănească a negoțului se află în mâinile zarafilor jidovi care speculează cu camete nelegiuite, Obștea, spre a dărâma acel sistem de tâlhării ce domnește în toată țara sub ochii ocârmuirii, cere: „Înființarea unei banci naționale pe cel mai sigur temei“. 25. Fiindcă Codica criminală și Procedura cer o reformă radicală și fiindcă sistemul pedepsitor, adică starea ticăloasă a închisorilor, lipsa de hrană îndestulătoare pentru arestați, bătăile de biciul călăului pe ulițe și celelalte sunt acte ce degradează omenirea în veacul acest de civilizație, Obștea cere: „Grabnice reforme de îmbunătățiri în Codica criminală, în Procedură și în Sistemul pedepsitor“. 26. Fiindcă banii pensiilor, în contra cuprinsului Reglementului, s-au împărțit nedrept și pe hatâruri și fiindcă multe persoane înavuțite primesc pensii mari, iar nevoiașii, care prin slujbele lor au câștigat dreptul de ajutor, sunt nedreptățiți precum se dovedește prin pensiile de zece lei pe lună ce sunt hotărâte pentru unii din soldații răniți în deosebite întâmplări, unde s-au purtat cu vitejie; precum se dovedește prin o mulțime de alte pilde, Obștea cere: „Împărțirea dreaptă a banilor pensiilor și îndreptarea abuzurilor ce s-au introdus în împărțirea acelor bani“. 27. Fiindcă, după cuprinsul Reglementului, ofisurile domnești nu pot avea putere pravilicească pân-a nu fi supuse cercetării obșteștii Adunări și fiindcă Mihail Sturza de mai mulți ani sloboade necontenit ofisuri și le pune în lucrare, ca și când Moldova nu ar fi o țară constituțională, ci o monarhie absolută Obștea, dorind contenirea de asemene călcări în drepturile Patriei sale, cere ca: „Ofisurile slobozite până acum de ocârmuire în ramurile judecătoresc și administrativ să se supuie voturilor obșteștii Adunări, și pe viitor să se contenească de a se slobozi asemenea ofisuri fără de a fi cercetate de Adunare“. 28. Fiindcă sfânta Dreptate trebuie să domnească la lumina soarelui și, în urmare, fiindcă lucrările judecătorești trebuie să nu se facă în taină, Obștea cere ca: „Seanțele tribunalelor să fie publice“. 29. Fiindcă după Reglement toți românii au dreptul de a fi față la lucrările obșteștii Adunări, lucrări ce privesc însăși soarta lor, și fiindcă stăpânirea a cercat în mai multe rânduri a opri publicului intrarea în sala Camerei, Obștea cere ca: „Seanțele obșteștii Adunări să fie publice“. Totodată, potrivit Reglementului, cere ca: „Ținerea bunei orânduieli în sânul Camerei să atârne de aceasta însăși, iar nu de vornicia de aprozi“. 30. Fiindcă obșteasca Adunare este reprezentația nației și are de sfântă îndatorire întemeierea fericirilor Patriei și sprijinirea drepturilor fiecărui român, Obștea cere ca: „Tot pământeanul să aibă dreptul de a adresa jalbă obșteștii Adunări“ (spre a putea găsi ocrotire împotriva nedreptăților ce ar pătimi din partea stăpânirii). 31. Fiindcă prin împărțire de posturi, de ranguri și de răsplătiri bănești la deputați, domnul are mijloace de a-și forma o majoritate favoritoare intereselor sale și vătămătoare intereselor țării, precum se poate dovedi prin actele Camerelor trecute care, fără nici un drept, au hărăzit lui Mihail Sturza banii poșlinei și ai rezervei, și care, mărindu-i lista civilă, i-au mai încuviințat încă a lua din Visterie suma de aproape de 40.000 galbeni, sub cuvânt de chirie de palat, Obștea, spre a pune stavilă corumperii deputaților, cere ca: „Deputații să nu poată fi în slujbă și să nu poată primi nici ranguri, nici răsplătire bănească în vremea deputăției lor“. 32. Fiindcă chipurile întrebuințate de ocârmuire în alegerea deputaților obșteștii Adunări de acum au fost cu totul ilegale și împrotiva glăsuirii Reglementului, adică: fiindcă Mihail Sturza a trimis în ținuturi pe dl visternic și pe dl postelnic ca să înfluențeze voturile alegătorilor prin împărțire de bani, de posturi și de decreturi; și fiindcă afară de aceste mijloace de corumpere a mai întrebuințat încă și îngrozirea, trimițând la Bacău pe dl aga din Iași [7] cu arnăuți și pompieri înarmați, ca să fie față la alegere; și fiindcă fără nici o dreptate Mihail Sturza a depărtat din sânul Camerei pe dl Lascar Rosetti, deputatul Hușului, și a numit de la sine pe altul în loc; și fiindcă o asemene Adunare alcătuită prin chipuri arbitrare și nelegiuite nu insuflă nici o încredere țării, Obștea cere: „Desființarea acestei Camere (ce nu poate exista, după Reglement fiind ilegală) și înjghebarea unei noi Adunări, fară nici o înrâurire asupra alegătorilor din partea guvernului, pentru ca aceasta să fie adevărata reprezentație a nației și adevărata închezășuire a fericirii Patriei“. 33. Fiindcă până acum articolul 57 din Reglement a fost nebăgat în seamă, Obștea cere ca: „În puterea acelui articol, Camera să aibă dreptul de-a face domnului punere înainte a tot felul de lucru privitor la folosul obștesc“. 34. Fiindcă Mihail Sturza, urmând sistemului său de dărâmare a nației, a căutat a opri dezvoltarea inteligenței, spre a ținea pe popor în întunecime; și fiindcă de când s-a suit pe tron, el a înădușit orice încercare de propășire prin înființarea unei cenzuri aspre și despotice (de care nici se pomenește în Reglement) și prin închiderea arbitrară a celor mai bune foi publice, precum Alăuta românească, Dacia literară și Propăsirea [8] , Obștea, dorind luminarea poporului și înflorirea literaturii românești, cere: „Ridicarea cenzurii în privirea tuturor trebilor și a intereselor din lăuntrul tării“. Și aceasta pentru ca pe viitor toate actele ce s-ar face împotriva legilor să fie supuse publicității, iar nu să rămână ascunse și necenzurate de Obște. 35. Fiindcă înarmarea arnăuților de către stăpânire a arătat vederat țării întregi care sunt simțirile adevărate ale părintelui Moldovei, Mihail Sturza, pentru obște și fiindcă semeția unei asemenea măsuri dușmănești a îngrijit pe toți locuitorii atât pentru vremea de față, cât și pentru viitor, Obștea, spre a se pune în stare de apărare a averilor și a vieții, cere: „Înformarea grabnică a unei garde cetățene prin toate târgurile tării, alcătuită atât de români, cât și de străini proprietari“. Acestea sunt, fraților, cererile Obștii pentru folosul și siguranța Patriei; judecați acum, în cuget curat, care a fost dușmanul vostru? Obștea, ce le-a propus domnului, sau Mihail Sturza, care nu a vroit să le încuviințeze? După săvârșirea redacției acestor articole, lucrate în grabă, pentru că stăpânirea amenința adunările Obștii, s-a făcut citirea lor în fața unui mare număr de boieri însemnați, de neguțători și de străini adunați în sala logofătului Costache Sturza și încuviințându-se ele de către toți, cu toții au cerut să adauge iscăliturile lor la iscăliturile mădulărilor comitetului. Peste 800 de nume s-au subscris pân-în seară și au întărit valoarea acelei lucrări. Însuși preasfinția-sa mitropolitul Moldovei a consfințit prin a sa iscălitură dreptele cereri ale Obștii [9] . A doua zi, comitetul a împărtășit ministrului copie de articolele pomenite, pentru ca să o arate domnului, nădăjduind că domnul s-ar ținea de făgăduința ce dase de a împlini dorințele poporului. Însă Mihail Sturza, care acum își pregătise puterile armate bizuindu-se în oarecare notă a Rusiei atingătoare de Principatele Dunării, își azvârle deodată masca de părinte al Patriei și deodată s-arată în toată furia sa. Ura lui asupra bunilor patrioți, ațâțată prin reclamațiile drepte ale nației, se trezește mai înveninată decât oricând! Stăpânit de interesul său particular, temându-se de a pierde mijloacele sale de îmbogățire prin încuviințarea acelor 35 de puncturi, și mai cu seamă îngrozindu-se la ideea de a fi silit prin o nouă Cameră să deie socoteală de toți banii țării în vreme de 14 ani, Mihail Sturza se face surd la plângerile Patriei sale, disprețuiește cererile ei și poruncește fiilor săi, beizadelile Dimitrie și Grigore, să pornească miliția asupra Obștii, oriunde ar găsi-o adunată! Părintele Patriei, făr-a se îngriji de ideea războaielor civile, poruncește uciderea între frați de același sânge, de același nume, de aceeași lege! Odată cu această poruncă, el fuge de la palat, se închide în cazarmă, și acolo, ațâțând soldații prin băuturi îmbătătoare și prin răstălmăcirea punctului glăsuitor despre garda cetățeană; făcându-i să creadă că Obștea vroiește să desființeze miliția prin formarea acelei gărzi; înșelându-i cu tot soiul de clevetiri împrotiva acelor ce vroiau binele lor, îi repede asupră-le ca asupra unei bande de hoți răzvrătitori. Șase sute de soldați, întovărășiți de pompieri cu topoare, de arnăuți înarmați și de un tun, se pornesc sub comanda beizadelelor, merg de calcă casa logofăt. Costache Sturza și, negăsind acolo decât pe stăpânii casei, se înaintează spre locuința dlui Aleco Mavrocordat. În vremea aceasta, un mic număr de persoane, adunate la dl Mavrocordat, așteptau răspunsul ocârmuirii, făr-a avea nici un prepus de măsurile ce se pregăteau la cazarmă; când deodată câțiva mădulări ai comitetului, întorcându-se de la dl ministru, le spun că vodă nu vroiește a încuviința unele din cele mai drepte cereri ale Obștii. Totodată sosește vuietul că miliția s-a înarmat și s-a pornit din cazarmă! La aflarea acestor vești o indignare grozavă pătrunde pe toți. Toți într-un glas strigă: „La arme, fraților! vodă ne-a înșelat! Vodă vrea să ne omoare! La arme, la arme, să ne apărăm viața!“ Dar pân-a nu apuca încă de a se pune în stare de apărare, miliția sosește și, urmând poruncilor lui beizade Grigore, se aruncă asupra tinerilor neînarmați ce găsește în casa lui Mavrocordat și, măcar ca aceștia strigă la soldați: „Fraților! noi vrem binele vostru! noi suntem frații voștri!“, soldații turbați îi lovesc cu straturile și cu baionetele puștilor, rănesc vreo câțiva din ei, îi leagă ca pe niște hoți și îi duc la cazarmă, după ce au sfărâmat toate mobilele din casă! [10] După această izbândă în care șefii miliției au câștigat hula lumii prin cruzimea poruncilor lor, oamenii poliției, comenduiți de aga, și soldații cu arnăuții, comenduiți de beizade Grigore încep a se abate ca cete de hoți pe la birturi și pe la casele boierilor, strică ușile, sfarmă mobilele, pradă lucrurile și leagă pe toți câți găsesc înlăuntru. Târgul întreg este luat în asalt de bande de slujitori beți și de arnăuți aprinși de dorul prădăciunii. Casa cneazului Gheorghe Cantacuzino este călcată noaptea, deși stăpânul casei este sudit rusesc. Armele cneazului, ceasornice de preț și alte, tot ce se găsește sub mâinile arnăuților este prădat. — Casa Rosetteștilor este călcată și tuspatru frații arestați și închiși la cazarmă. Casele lui Neculai Docan, a logofăt. Lupu Balș, a lui Harnav și alte multe sunt călcate fără sfială; și într-o singură noapte peste 200 de oameni sunt prinși, legați și aruncați în închisori. Iar 13 din tinerii cei mai însemnați din Moldova sunt legați în căruțe de poștă și duși la Galați, făr-a li se da nici apă măcar într-un drum de 14 poște, făr-a li se da nici mantale de coperit, spre a fi feriți de răceala nopții! [11] De la cazarma din Galați ei sunt transportați la cetatea Măcin de pe malul drept al Dunării, fără să fi fost nici judecați, nici osândiți de vreun tribunal după pravilele țării. — Cât pentru ceilalți nenorociți de prin temnițele Iașului, numai ei și Mihail Sturza, și Dumnezeu știu ce necazuri au pătimit, ce pedepse au suferit și suferă încă poate, pentru că au manifestat nobila dorință de îmbunătățiri în Patria lor! Iată, fraților! rezultatul făgăduințelor lui Mihail Sturza! înșelăciuni, nelegiuiri, călcări de case, prădăciuni, risipiri, schingiuiri, închideri prin temnițe, bătăi cu bicele prin închisori, exiluri, călcări de drepturi ale tuturor, disprețuirea legilor țării, osânde fără judecată pravilicească, pedepse barbare împrotiva tuturor așezămintelor țării noastre! Și încă nu-i tot! Mihail Sturza, nemulțumindu-se cu toate jertfele ce au picat de mâinile sale și vroind a se dezbăra odată pentru totdeauna de tinerimea țării, de acea bandă de răzvrătitori ce avea curaj a protesta împotriva nelegiuirilor ocârmuirii, Mihail Sturza, zic, vroind a secera cu o singură lovitură toată nădejdea Patriei, face liste de proscripții și le trimite pe la ținuturi cu porunci aspre de prigonire asupra celor cuprinși în ele; închide granițele pentru ca nimeni să nu poată scăpa de zbirii lui, nici să poată intra în țara lor tinerii ce se întorceau din străinătate [12] ; făgăduiește prețuri mari pentru capetele unora din frații noștri, anume: Costache Moruzi, V. Ghica și alții și totodată, profitând de groaza obștească și întrebuințând toate mijloacele de corumpere și de amenințare, adună prin țară iscălituri de mulțumire pentru părinteasca lui oblăduire! Iată, fraților, faptele cu care domnul Moldovei s-a făcut răspunzător către Omenire și către Dumnezeu. Acestea sunt petele neșterse cu care el s-a acoperit în ochii lumii de față, și ai viitorimii! Acum Mihail Sturza triumfează, căci a ajuns la scopul său! Tinerimea, nădejdea țării, este proscrisă! Patrioții cei mai vrednici sunt depărtați de la sânul Patriei, încât cei dintre dânșii care sunt încă pe loc au rămas fără ajutor și fără putere! Acum domnul Moldovei triumfează, căci Moldova poartă doliul copiilor săi! Fraților români din toată România! Voi, locuitorilor săteni din Moldova, ale căror drepturi au fost disprețuite de acel ce se numește Părintele Vostru; Voi, neguțătorilor, care ați fost jigniți în interesele voastre prin pusteirea capitalei; Voi, boierilor, care ați câștigat cinstirea lumii întregi, sprijinind drepturile poporului; Voi toți care vă jeliți frații, părinții, rudele și copiii depărtați de la sânurile voastre prin tirania ocârmuirii; Veniți să unim cu toții glasurile noastre și să protestăm împotriva lui Mihail Sturza! Să protestăm în numele fraților noștri, care au fost și sunt încă pedepsiți prin închisori și exiluri, fără de a fi fost judecați! — în numele Patriei noastre ce este în agonie! — în numele Omenirii batjocorite! în numele lui Dumnezeu care ne privește! Veniți să unim cu toții glasurile noastre și să le înălțăm la ceruri, pentru ca să se coboare în Patria noastră Sfânta Dreptate, ce judecă pe cei răi și îi supune la pedepse înfricoșate spre a-i face pilde de îngrozire omenirii în toate veacurile! VASILE ALECSANDRI (Mădular al comitetului ales de Obște pentru redacția cererilor sale.) Mai - 1848 ↑ Dovadă la aceasta avem călcarea casei cneazului Gheorghe Cantacuzino și prădările de ceasornice, de bani și de alte lucruri ce s-au făcut de către arnăutul lui beizade Grigore... Și alte multe [V. A.] ↑ Dl Kogălniceanu a fost trimis la mănăstire pentru că a apărat drepturile târgului Botoșani împrotiva unor călugări greci [V. A.] ↑ Dnii Toader Sion și Tuchididi au fost închiși în cazarmă pentru că au apărat drepturile nenorociților locuitori ai ținutului Vaslui, ce au fost asupriți prin măsurile catagrafiei trecute [V. A.] ↑ Dl Panu a fost pedepsit pentru că, nevroind a-și vinde cugetul stăpânirii, a ales de deputat pe dl Lascar Rosetti, ce este cunoscut de om cu iubire de patrie. N.B. Domnul A. Rusu și alții au fost încă jertfe ale nedreptății domnești! [V. A.] ↑ Acești nenorociți, bătuți și schingiuiți ca în vremile cele mai barbare, mor de foame și de neîngrijire în întunericul temnițelor [V. A.] ↑ Hatm. Alecu Aslan fără a avea altă vinovăție decât pentru ca a vroit a se alege deputat la Bacău, în contra poruncii stăpânirii, și făr-a fi nicidecum judecat potrivit Reglementului, i s-au ridicat drepturile politice [V. A.] ↑ Toderiță Ghica [V. A.] ↑ Asemene și Foaia de Transilvania a fost oprită de a mai intra în țară [V. A.] ↑ Am auzit că vreo câțiva din acei ce au iscălit în hârtia Obștii s-au dus de și-au cerut iertare de la vodă, zicând că au fost siliți să iscălească. Nenorociți acei care și-au pătat numele familiei prin asemenea faptă înjositoare și prin o minciună atât de ticăloasă! [V. A.] ↑ Tinerii maltratați în casa lui Mavrocordat fac parte din cele mai bune familii și sunt anume: A. Muruzi, A. Cuza, Iorgu Sturza, Romalo, Filipescu, A. Catargiu, Nicu Catargiu, A. Mavrocordat, D. Cuza și alții [V. A.] ↑ Aceștia sunt Alecu Moruzi, Lascar Rosetti, Raducanu Rosetti, Dimitrie Rosetti, Alecu Cuza, Romalo, M. Epureanu, Moldovanu, N. Catargiu, Filipescu, V. Cantacuzin, P. Balș și S. Miclescu [V. A.] ↑ Sunt porunci înadins pentru tinerimea din Paris ca să-i oprească intrarea în Moldova [V. A.]


