# FragmentsContent

content:
Lie, Lie, Ciocârlie, Zbori în soare Cântătoare Și revină Din lumină Pe pământ Cu dulce cânt! (Poporal) Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] De când erau ca iarba anticii codri deși Și mici ca mușuroaie Carpații urieși, roaie Carpații urieși, Și văile profunde, și latele vâlcele Ca pe o apă lină ușoare vălurele; De când în lume lupii erau păstori de oi Și urșii cu cimpoaie mânau cirezi de boi; De când purta-n cosițe Ileana Cosânzeană O floare cântătoare, o floare năzdrăvană, N-a fost copilă-n viață mai dulce, mai aleasă Decât frumoasa Lia, fecioară-mpărăteasă! Născută-n faptul zilei cu fața-n răsărit, Luceferii, văzând-o, mai viu au strălucit, Ferice de-a atinge cu-o rază argintie, Cu ultima lor rază așa minune vie. Și astfel, de lumina cerească dezmierdată, Ea, răsărind ca floare, a înflorit ca fată; Ș-acum e fala lumii, a minții încântare, Al inimilor farmec, a ochilor mirare. Tot omul care-o vede, răpit, uimit simțește Că parcă se renaște, că inima lui crește, Că trece lin din iarnă în dulce primăvară, Că mii de păsări cântă în sânu-i și pe-afară. Ea are-o față albă de flori de lăcrimioare Și ochi cerești, albaștri ca floarea de cicoare, Ș-un păr ce strălucește pe fruntea sa bălaie Căzând, fuior de aur, de-a lung pănă-n călcaie, Încât pe câmpul verde când trece zâmbitoare Se pare c-o urmează prin aer fulgi de soare. Ea poartă haine scumpe, ușoare, descântate, Din fire de păianjen țesute și lucrate, Prin care tainic saltă luciri de forme albe, Comori atrăgătoare ca visurile dalbe, Precum acele slabe văpăi tremurătoare Prin frunze răspândite de luna gânditoare. Aprinșii ochi ai nopții în juru-i scânteiază, Formând cununi de raze pe fruntea-i ce visează, Și lunecă pe sânu-i, rai alb de fericiri, Voind ca să pătrundă prin ițele subțiri. Seninul dulce-al zilei, râvnind acea minune, Din soarele-răsare și pân la soare-apune Se-ntinde pe deasupra-i cu bolta lui rotundă, Voind să-i facă-un templu în care s-o ascundă. Și-i zice: Însuși cerul spre tine se înclină... Frumseța-i o coroană pe frunte de regină! II [ modifică ] Și mers-a vestea-n lume, trecând din gură-n gură, Că Lia fură ochii, și mințile le fură; Și dus-o-au pe aripi în locuri depărtate Cocoarele-n triunghiuri prin aer înșirate, Și spus-a vântul ager, în veci neodihnit, Că nu-i copilă alta mai dulce de iubit. În grabă alergat-au din toate-a lumii zări, De peste munți, din funduri, de peste nouă mări Cei mai viteji și mândri feciori de împărați, Vrăjiți de-a fi pe viață de Lia fermecați. Venit-au Roșul, craiul înaltelor lungi plaiuri, Și Albul ce domnește pe douăzeci de raiuri, Și Peneș-împăratul, arcaș cu ochiul ținteș, Ce are-n tolbă fulgeri și-n grajd pe calul Vinteș; Și alții, mulți ca frunza, mânați de-a lor iubire Cu Lia drăgălașă să cate împețire. Dar nici își pleacă ochii la ei frumoasa fată, Cum nu se uită crinul la iarba cea uscată, Ci vecinic ea privește cu drag la mândrul soare! Și, tot privind lumina din fața-i arzătoare, Cu lacrimi i se umplu albaștrii ochi frumoși. Ei plâng!... de ce plâng însă luceferii duioși? De mult privit în soare, sau de o jale-ascunsă, De-o gingașă dorință, de-o taină nepătrunsă? Ah! taina ei n-o știe nici zâna ce-o iubește, N-o știe căpătâiul pe care odihnește, Nici apa ce oglindă obrazu-i la trezie, Nici cerul, nici pământul!... dar umbra să o știe! Ades copila, pradă gândirii ce-o răpește, Se scaldă în lumină, cu soarele grăiește Și zice: Tu, al lumii monarc strălucitor! O! splendidă comoară de viață și amor! Tu, ochi deschis în ceruri să vadă-a mea iubire! Tu, singura-mi dorință, tu, dulcele meu mire! Pleca-voi, ah! pleca-voi, luând urmele tale, Să te-ntâlnesc ferice, să te culeg în cale, Să fii al meu și numai al meu, o! mândre soare, Să nu mai plâng de moarte când tu săruți o floare, Căci te urăsc atunce... cu dragoste și dor, Și văd că de-acea ură duioasă am să mor! Ea zice și se simte de raze inundată. Iar umbra ei suspină în urmă-i tupilată: Ah! draga mea stăpână! Ferească Domnul sfântul De-a-ți asculta îndemnul, de-a-ți împlini cuvântul, Căci vai de-acel ce-apucă pe-a soarelui cărare! El intră-n cale lungă ce capăt nu mai are Și unde începutul se leagă cu sfârșitul, Și unde-și pierde mintea și pașii rătăcitul. Ah! Lia, te gândește că soarele-i cu dar De viață și de moarte, că-i dulce și amar! El dă junie lumii, iubire, fericire, La plante, cuiburi, inimii el dă însuflețire, Dar raza-i ce învie e rază și de foc Ce arde crinul fraged și tristul siminoc, Și râurile soarbe, și păsări săgetează, Și umbra o înghite când soarele-i amiază. Ah! fie oricum fie! răspunde-n grabă Lia. Durerea fie-mi partea sau fie-mi bucuria De-oi ști că-n a mea cale voi face totdeauna Din șapte nopți o noapte, din șapte zile una, M-oi duce mult departe c-un repede avânt, Departe, unde cerul se lasă pe pământ, Pe unde munții falnici apar ca nourele, Pe unde stau de vorbă la umbră flori cu stele. M-oi duce pân mi-oi găsi ursitul Ș-oi sta gură la gură cu soarele iubitul, Căci vreau să-i privesc fața ca să-mi alin durerea, Să văd curgând din buze-i cuvintele ca mierea! Amar de tine, Lie! o! Lie,-amar de mine! Dar fie! unde-i merge, și eu mă duc cu tine. III [ modifică ] În revărsatul zilei, când nasc a vieții șoapte Și lin se dezvelește seninul cer din noapte, Pe când lumina-i sură, plăpândă, răcoroasă Și somnul își destinde aripa somnoroasă, Frumoasa Lia pleacă pe Graur, calu-i șarg, Ce zice că pământul nu e destul de larg, Și zboară fără sațiu, luându-și iute zborul, Ca vântul și ca gândul, ca spaima și ca dorul. El fuge pe sub soare, el fuge pe sub lună Și piere într-un fulger cum piere vestea bună; Și trece pe sub nour, și trece pe sub stea Clipiș, cum se strecoară prin oameni vestea rea! Se duce calul Graur spre codrii de stejari În care greu se luptă cu balaurii cei mari Cu pajuri năzdrăvane născute-n ceea lume; Prin locuri unde șerpii brilianturi fac din spume Și zmeii fac palaturi de-argint cu turnuri dese, Ca-n ele să ascundă frumoase-mpărătese. El trece prin poiene cu tufe aurite În care se alungă șopârle smălțuite Și blânde păsărele ce cântă-n cuibul cald, Având rubine-n pliscuri și ochii de smarald. Acolo vântul serii prin frunze-alene zboară, Lovind încet de umbră aripa lui ușoară, Și iarba, chemând vântul din zori ca s-o dezmierde, Se mișcă-n vălurele precum o apă verde. El trece peste râuri ce curg necontenit Ca zilele senine a celui fericit. Și apa-ndeamnă fata pe maluri să se culce, În ea să se oglinde, s-o facă apă dulce. Zadarnic! ea-nainte, nainte mereu pasă, Ca omul cu grăbire mânat de dor de casă, Și de trei ori trei zile și nopți de trei ori trei Ea lasă somnul dulce să piară-n urma ei. Și astfel tot pe cale, cu ochii țintă-n soare, Cu coamele-i lucioase în vânt fâlfâitoare, Ea pare și dispare, răpită de cal Graur, Precum un vis ferice într-un vârtej de aur. Dar după multă trudă și mult amar de cale, Odată cu amurgul ajunge într-o vale, O vale înverzită ce se unește-n zare Cu-albastra, zgomotoasa, clocotitoarea mare. Acolo calul Graur își încetează zborul, Nemaiavând pământuri să bată cu piciorul, Iar Lia se coboară cu grabă de pe cal Și merge de se pune pe-al mării verde mal, Privind cu dor la raiul din fundul depărtat Pe care se ridică al soarelui palat. Pe unde-ți merge gândul, stăpâna mea iubită? O-ntreabă glasul umbrei de cale obosită. Ah! dragă surioară! duioasa Lia zice, Zărești în depărtare cea insulă ferice Plutind sub cer albastru pe-a mării albăstrime? Vezi tu colo, în zare, colo, pe-o înălțime, Acel palat de aur, cel cuib de străluciri, Cu poarta de rubinuri și stâlpii de safiri? Acolo-mpărățește frumos ursitul meu, Acolo-mi zboară gândul, acolo eu mă vreu! Dar cum să fac, vai mie!... ah! calul meu nu poate Să calce și pământul, și mările să-noate! Stăpână! zice Graur, ce nu pot eu pe lume O poate al meu frate, născut pe-a mării spume. Cum zice, cum nechează... Din marea cea profundă O volvură se-nalță și iese-un cal în undă, Cu ierburi și mărgeanuri având coama-mpletită, Și solzi de-argint pe spate, și palmă sub copită. Zărindu-l, Lia vesel de cale se gătește, Dar când e ca să plece și când se despărțește De Graur, ea-l sărută, pe coadă-l mai dezmiardă Și-l cheamă drag pe nume și plânge c-o să-l piardă. Apoi se-ntoarce iute la mal, și iute sare Pe noul cal ce-o poartă ușor pe-a lui spinare. Și umbra ei rămâne pe mal înstrăinată, Și Graur se afundă în zarea nourată. IV [ modifică ] Prin valuri spumegoase ce-n juru-i se alină Cântând o melodie simfonică, marină, Ajunge Lia grabnic la insula dorită, A cărei iarbă vie cu raze-i altoită. Copila-n haine mândre de fiu împărătesc S-afundă în lumină, dar chipu-i îngeresc, Dar mersu-i plin de farmec, cu pas legănător, O spun mai mult că-i fată decât că e fecior. Ea intră în palatul acel de feerie Cu inima-n bătaie de dulce bucurie, Dorind ca să-ntâlnească, temând de-a întâlni Pe-acel care-a vrăjit-o aicea de-a veni, Și iată că zărește a lui bătrână mamă, Cu genele căzute pe ochi ca o năframă! De când nu era încă pământul care este, De când tot ce e-n lume era numai poveste Și raza de lumină și razele căldurii Erau comori ascunse în haosul naturii, A splendidului soare ferice născătoare Trăiește-n luminoasă și magică splendoare, Dar tristă și orbită de vecinica-i lucire, Și-i este scris de soartă atunci numai să vadă Când fiul ei în cursă ar fi expus să cadă. Sărmana-ncet aude sunând pasuri străine, Tresare și întreabă: Ce om, ce fiară, cine A îndrăznit să vie aice, ș-a pătrunde În locuri necălcate de pas de om; pe unde Nici pasărea măiastră a trece nu-ndrăznește, Nici doru-n rătăcire pierdut nu se oprește? Copila tremurândă s-apropie și zice: Sunt om cu gânduri blânde venit din lume-aice. De ești fecior, replică bătrâna îngrijită, Să-ți fie calea floare și urma înflorită, Și-n viață să ai parte de soacră iubitoare Și de nevastă dulce, frumoasă, zâmbitoare; Iar dacă ești tu fată, precum te-arată glasul, Pe urma ta ușoară întoarce-ți iute pasul Și piei din aste locuri neatinse și curate, Domnite de-al meu soare, copil fără păcate! . . . . . . . . . . . . . . . Copila spăimântată cu dorul ei se ceartă. Ar vrea, ar vrea să fugă, dar inima n-o iartă; Când iată că s-aude în lunga depărtare De cai venind spre casă voioasă nechezare, Și iată că palatul se umple deodată Cu zilnica lumină din lume adunată; Căci soarele apune, lăsând de-a lung pe ceruri Clipirile de stele ș-a umbrelor misteruri. El vine și apare atât de luminos, Că-ntunecă vederea cu chipul său frumos. Bine-ai venit, copile, de mult înstrăinat! Îi zice blânda mamă c-un dulce sărutat. Te bucură de oaspe venit de pe pământ, Un oaspe blând la suflet și gingaș la cuvânt! În juru-i mândrul soare se uită cu mirare... El vede și nu crede, îi pare că îi pare Și simte-un neastâmpăr, în inima-i vergină Sub galeșa ochire a fetei ce suspină. Apoi, luând de mână pe Lia tremurândă: Oricine-ai fi, el zice, ființă, tu, plăpândă! Durerea omenească în veci să nu te-ajungă, Și fie-ți scurt necazul și fericirea lungă! Pe flori de primăvară obrazu-ți să se culce, Și fie-ți dulce viața și moartea fie-ți dulce! Copila îl ascultă pierdută în extaz, Cu zâmbetul pe buze, cu lacrimi pe obraz, Și zice: Mândre soare! lăsat-am scumpa țară Și casa părintească în timp de primăvară, Cu dor să vin la tine, de-aproape să te-admir; Și-n calea mea grăit-am cu flori de trandafir, Cu râuri și cu nouri, cu fluturi și cu stele; Grăit-am și cu vulturi, cu șoimi, cu rândunele, Cu tot ce putea-n lume de tine să-mi grăiască, Ș-acum îți zic eu ție în limba omenească: Minune mult iubită! Lumină de lumine! Ah, inima mă poartă să stau în veci cu tine! Și soarele și Lia, pereche de iubire, În ochi aprinși de doruri îneacă-a lor privire, Zâmbind unul la altul cu-nduioșire multă. Iar mama ce nu-i vede, dar care îi ascultă, Grăind cu mintea, zice: Să fiu oare-nșelată? Acest străin să fie oare fecior, sau fată? El are glasul dulce, prea dulce, prea duios De când a dat cu ochii de fiul meu frumos! Apoi, mai stând pe gânduri, adaugă-n tristețe: Ah! unde mi-e vederea din dalba tinerețe!... Amar de cine are pe ochi un negru nor Când inima presimte!... E fată, sau fecior... La noapte voi așterne în patu-i albe flori; De-a fi bărbat, sub dânsul pieri-vor până-n zori, Iar de-a fi fată, ele, de sânul ei lipite, În faptul dimineții vor fi mai înflorite. Bătrâna-n neastâmpăr se duce șovăind, Condusă de-a ei cârjă prin umbră pipăind. Atunci voiosul soare, simțind o nouă viață, O ia pe Lia-n brațe și o sărută-n față Și-i zice cu-nfocare: Iubita mea mireasă, În lumea pământeană ai fost împărăteasă; De-acum tot împreună gustând cerescul bine, Eu lumina-voi cerul, și tu, dragă, pe mine. Copila varsă lacrimi; uimită ea simțește Că inima-i ferice în sânu-i se topește Ca ziua cea de vară când razele se scurg Topindu-se în umbra adâncă din amurg. Și astfel drăgălașii de-a lor iubiri au parte... Iar când le spune noaptea că-i timp a se desparte, Nici unul n-are gândul să facă începutul, Să rupă lanțul dulce ce-i leagă cu sărutul! V [ modifică ] A doua zi, pe timpul minunilor visate, Când faptul dimineții la ușa nopții bate, Bătrâna mamă, trează de grija ce-o domină, Simțește că e-n lume o stranie lumină. Ea merge cu grăbire la patul unde crede C-a trebuit să doarmă străinul... și ea vede (Căci dragostea de mamă o face-acum să vadă), Ea vede-n așternutu-i flori vii ca de zapadă. Ah! zice cu durere; nici una nu-i uscată! Nici una veștezită! Străinul oaspe-i fată! Apoi, în tulburarea-i de crudă presimțire, Înalță ochii-n ceruri și vede cu-oțerire... Ce vede? Pe zenitul adânc, înflăcărat, Mărețul soare plană! și caru-i înhămat Cu nouă cai de raze, ce-n spațiu l-au răpit, Cutrieră cerescul întins nemărginit. Zbor caii lăsând râuri de foc în urma lor Și frâiele scăpate de-a lung în aer zbor; Iar soarele ferice, dând lumilor uitare, Cu Lia legănată pe sânul lui apare, Și lumile-nundate sub flăcări arzătoare Privesc cu îngrozire alt soare lângă soare... Blestem! strigă bătrâna, blestem pe capul tău, Tu, care-mi răpești viața, răpind pe fiul meu! Și mama cade moartă! Ea cade! dar urgia, Dar cruntul blestem zboară, se suie pân la Lia, Ș-a soarelui mireasă lovită, fulgerată, Din ceruri cade-n mare lucind ca o săgeată. . . . . . . . . . . . . . . . . . Ah! mare i-a fost visul și scurtă fericirea! Iubirea i-a dat moartea și moartea nemurirea! Iar sufletu-i ferice luat-a forma vie De-o mică, drăgălașă, duioasă ciocârlie Ce vecinic către soare se-nalță-n adorare, Chemându-l, primăvara, cu dulcea ei cântare! 1875, mai


content:
I [ modifică ] În rai nici o minune plăcută nu lipsea. Văzduhul lin, răcoare, a crini amirosea, Căci albele potire în veci tot înflorite Scoteau din a lor sânuri arome nesfârșite. Lumina era moale și-ndemnătoare șopții. Nici noaptea urma zilei, nici ziua urma nopții. Prin arbori cântau păsări, prin aer zburau îngeri, Și nu găseau răsunet în el a lumii plângeri; Căci scris era pe ceruri, pe frunze și pe unde: Nici umbra de durere aice nu pătrunde. Pe maluri verzi, frumoase, de râuri limpezite, Stau sufletele blânde, iubite, fericite, Gustând în liniștire cerească veselie Ce-n fiecare clipă cuprinde-o veșnicie. Dulce-adăpost de pace, grădină-ncântătoare... Avea orice minune, dar îi lipsea o floare. II [ modifică ] Și iată că sosește un oaspe de pe lume, Un suflet alb și tânăr pe-un nor de dulci parfume; Iar sufletele toate îi ies lui înainte, Primindu-l cu zâmbire, cu gingașe cuvinte, Și-i zic: În raiul nostru bine-ai sosit, copile! Curând plecași din viață! Nu plângi a tale zile? Nu, căci am dat o clipă de viață trecătoare Pe alta mai ferice și-n veci nepieritoare. Și nu ți-e dor acuma de lumea pământească? Nu, căci mai mult îmi place întinderea cerească. Cum? Nu lași nici o jale pe urma ta duioasă? Ah! las o mamă scumpă, o mamă drăgăstoasă Și vesnic după dânsa voi plânge cu durere! Zicând, copilul plânge, lipsit de mângâiere, Și lacrimile-i calde se schimbă-n lăcrimioare. De-atunci nu mai e lipsă în rai de nici o floare!


content:
Latina gintă e regină Între-ale lumii ginte mari; Ea poartă-n frunte-o stea divină Lucind prin timpii seculari. Menirea ei tot înainte Măreț îndreaptă pașii săi. Ea merge-n capul altor ginte Vărsând lumină-n urma ei. Latina gintă e vergină, Cu farmec dulce, răpitor; Străinu-n cale-i se înclină Și pe genunchi cade cu dor. Frumoasă, vie, zâmbitoare, Sub cer senin, în aer cald, Ea se mirează-n splendid soare, Se scaldă-n mare de smarald. Latina gintă are parte De-ale pământului comori Și mult voios ea le împarte Cu celelalte-a ei surori. Dar e teribilă-n mânie Când brațul ei liberator Lovește-n cruda tiranie Și luptă pentru-al său onor. În ziua cea de judecată, Când față-n cer cu Domnul sfânt Latina gintă-a fi-ntrebată Ce a făcut pe-acest pământ? Ea va răspunde sus și tare: „O! Doamne,-n lume cât am stat, În ochii săi plini de-admirare Pe tine te-am reprezentat! Mircești


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] În mijlocul câmpiei întinsă ce se pierde Sub zarea albăstrie cu-a ei comoară verde, Culcat pe spate șede voinicul bivolar Briar, ce n-are-n lume decât un gros stejar, Un bun și scump tovarăș de lupte crâncenite, Cioplit în chip de ghioagă cu falii oțelite. Alesu-l-au el singur în codrul îndesat, Jupitu-l-au de coajă, prin foc el l-au uscat, Apoi, ieșind în vale cu ghioaga subsoară, Acum se simte vesel că are-o sorioară. Știu bivolii de dânsa și-n laturi se feresc, Și, cât stau la pășune, cu ochiul o pândesc, Căci dacă-n depărtare se răzlețesc de turmă, Cumplita ghioagă zboară vârtej pe a lor urmă. Și bivolii sălbatici, nebuni de groaza ei, Revin la cârd în fugă, supuși ca niște miei. Știu lupii, hoți de noapte ce ies la vânătoare Când cerul se ascunde în neagra-nvelitoare, Și-n poalele pădurii, sub crânguri tupilați, Privesc duios la bivoli ce-n iarbă stau culcați, Dar nu-ndrăznesc să iasă din umbră mai devale, Căci ghioaga păzitoare le stă în ochi și-n cale. Știu încă și tătarii din Crâm și din Bugeac De groaznica-i lovire de moarte, fără leac. O știu de când o ceată păgână, rătăcită, Scăpat-au peste Nistru amar jumătățită, Și-acum, în tremur, zice năprasnicul tătar: "Allah să te ferească de ghioaga lui Briar!" II [ modifică ] Briar, cu-a sale brațe sub capul lui crucite, Cu pletele-i mițoase în iarbă încâlcite, Privește pe d-asupra-i cum trec necontenit Nori lungi și vulturi ageri în zbor neobosit, Și mintea lui furată de-a cerului mișcare Se pierde-n aiurire plutind sub bolta mare, Se duce prin lumină săltând din nor în nor, Se prinde de aripa ce zboară mai ușor, Iar noaptea rătăcește afund din stele-n stele, Cătând să-și vază visul cu ochii printre ele. Ce vis?... El ce trăise ca șoimul izolat, Din răvărsatul vieții pe lume-nstrăinat, Crescut în înfrățire cu iarba și cu vântul, Având de templu cerul și de culcuș pământul; El, oaspele câmpiei, născut pe al ei sin, Scăldat în foc de soare și-n limpede senin, Ce nu văzuse încă nici sate, nici orașe, Nici florile-omenirei cu chipuri drăgălașe; El, care ziua-ntreagă se-ngână cu un pai, Și-n cânticul de paseri surprinde-un dulce grai, Ce vis frământă gându-i, ce taină spune-ades Și stelelor din ceruri, și florilor din șes? III [ modifică ] Trei zile sunt acuma de când pe-o seară lină Văzut-au o minune zburând pe sub lumină, O fată alungată de-un bivol cu ochi crunți. Era domnița, fiica lui Dragoș de la munți, Scăpată din robia tatarilor, calare Pe-un zmeu care la goană păreche nu mai are. Fugea de groază calul și iute-n câmp sărea, Dar bivolul sălbatic de-aproape-l urmărea, Răgând, mișcând din coarne, plecându-și fruntea largă, Cercând pe cal din fugă să-l prindă și să-l spargă. Briar zări copila!... Viu fulger se izbi Zvârlind în bivol ghioaga menită de-a-l zdrobi. Se puse drept în cale-i, se prinse de-a lui coarne Și-i frânse coarda-n luptă, sucind-o să-l răstoarne, Iar bivolul rămase pe iarbă neclintit... Atunci copila dulce i-au zis cu glas uimit: "Voinice! să ai parte în viață de iubire!" Ș-au dispărut din ochii-i precum o nălucire. IV [ modifică ] Briar din acea clipă trezit, transfigurat, E dus cu mintea-n visul ce-i pare c-au visat, Luptând cu gânduri nouă, cu simț de lungă jale Și cu mirarea vie a gândurilor sale. Văzut-au, nevăzut-au minunea ce-au văzut?... În inima lui zace un dor nepriceput, Și cât e ziua lungă și cât e noaptea lată, Nu poate-a-și rupe dorul și gândul de la fată. Ades el poartă ochii pe veșteda câmpie, Și-i pare mult mai largă, părindu-i mai pustie, Căci zâna nu mai vine voios a o-nflori. El sufere de-o taină și-i place a suferi, Grăind în faptul zilei cu iarba, cu izvorul, Și seara cu amurgul, cu vântul, cu mohorul, Cu vulturii, cu șoimii ce vin de peste plai... Ah! unde-i cea minune sosită de la rai Ce-n inimă-i vărsat-au o mult fierbinte rouă Și l-au făcut să treacă din viață-n viață nouă? Dar iarba îi răspunde pe câmp îngălbinind, Izvorul viu și rece prin iarbă șerpuind, Și vulturul sub ceruri nălțându-se-n rotire, Și vântul, val de aer, trecând în vâjâire. Toți sunt în nepăsare, toți iute-l părăsesc, Chiar bivolii dumesnici de el se răzlețesc, Și numai, numai ghioaga din tufele uscate Se pare că-l jălește duios ca pe un frate... V [ modifică ] Amar de cine-n lume n-aude nici un glas, Nici vede împrejuru-i măcar urmă de pas! Briar în neastâmpăr, atras de-a nopței soare, Pășește pe câmpie ca un năluc de noapte Privind pe sus... Deodată, prin stele când și când, O palidă lumină apare lunecând. El stă în neclintire!... lumina cea ușoară Sub formă de copilă cerească se coboară Și vine de se pune zâmbind în calea lui, Apoi încet purcede de-a lungul câmpului. "Ah!... ea-i!" strigă sărmanul și brațele întinde; Dar flacăra mai vie la glasu-i se aprinde. Și zborul își răpede în aer strălucind. Briar aleargă, trece prin umbră rătăcind, Încalecă pe-un bivol ce-n cale întâlnește, Îi pune ghioaga-n șolduri și pleacă vulturește. Atunci de după dealuri Crai-noul răsărind Văzu o fiară neagră pe câmpuri tropotind, Urmată,-amenințată de lupi flămânzi o sută, Ș-un om pe ea călare, cu mintea lui pierdută, Cu pletele-i zburlite, cu ochii înfocați, Cu mânile întinse spre codrii depărtați, Răcnind, umplând câmpia de-o lungă văietare Ce se-ntrecea-n groază cu-a lupilor urlare... Și om, și lupi, și bivoli, vârtej misterios, Cu zgomot dispărură în fundu-ntunecos! VI [ modifică ] Din noaptea cea fatală Briar pe-a lui câmpie N-au mai părut!... De dânsul nimic nu se mai știe. Dar peste șepte codri, deasupra unei râpi, Se vede-un stol de vulturi ce mișcă din aripi. Și peste râpa largă, adâncă,-ngrozitoare, În care nu pătrunde în veci voiosul soare, Din mal în mal se-ntinde o punte de stejar... Spun tainic vânătorii că-i ghioaga lui Briar.


content:
Văzutu-te-am în pace suind scara mărirei Și-n pace luănd calea augusta-a nemurirei, O! scump amic, domn mare, o! nume cu splendoare Sadit pe miriade de libere ogoare! O clipă apărut-ai în planul veciniciei Și vecinice mari fapte lăsat-ai României, Nălțând din părăsire antica-i demnitate Prin magica Unire și sacra Libertate. Ca norul plin de mană ce trece și revarsă O ploaie roditoare pe brazda care-i arsă, Și, stând apoi deoparte, în urma lui privește Cum brazda se deschide și câmpul înflorește, Așa și tu din ceruri ai dulcea mângâiere Și vezi a țării tale frumoasa renviere, Tu, ce-ai stârpit cu sceptrul, unealta de rodire, Din suflete și câmpuri sămânța de serbire, Acum te odihnește gustând eterna pace În taina măiestoasă a morții care tace, Lăsând o lume-ntreagă la tine să gândească Ș-a ta legendă, Cuza! cu fală s-o rostească... Sunt nume destinate, ca numele tău mare, Să steie neclintite pe-a Timpului hotare Și vecinic să răspânda o falnică lumină Pe seculii ce-n umbră, trecând, li se închină!


content:
Balcanul și Carpatul, la Dunărea măreață, Ca doi giganți năprasnici stau astăzi față-n față Ș-aprinși de dor de luptă, cu ochii se măsoară, Cu glasul s-amenință, cu gândul se doboară, Zicând: „Nu pot să-ncapă doi paloși într-o teacă! E scris din noi doi unul în pulbere să treacă!“ Balcanul cel fanatic, muncit de aspră ură, Nu știe să-ngrădească sălbatica lui gură Și zice cu trufie: „Carpatule vecine, De nu pleca-vei fruntea, amar va fi de tine, Căci răpezi-voi grabnic din plaiurile-mi nalte Torente-necătoare deprinse ca să salte Din maluri peste maluri, din munte peste munte, Să bată-a tale coaste, s-acopere-a ta frunte, Să facă într-o clipă ca să dispari din lume Cu-a tale stânci și codri, cu-ai tăi copii și mume!“ Carpatul scoate-un freamăt teribil de urgie, Mișcând coama-i de codri, ca leul de mânie, Și-n clocot lung răspunde: „Balcane, -a ta trufie Arată că tu astăzi căzut ești în pruncie. Nevoie ai de-o cârjă ruina-ți s-o supoarte, Căci ești, acum, sărmane, ajuns la prag de moarte. Ai fost odinioară gigant prin înălțime, Amar prin fanatismu-ți, puternic prin cruzime! Ai revărsat pe lume și groază și rușine Și te-ai scăldat în sânge pân' ce-ai dat pept cu mine. De-atunci au trecut seculi! ... Strivita omenire S-au deșteptat, și numai tu stai în adormire, Ademenit de visuri nebune și trufașe, Făr-a pătrunde norii care te țin în fașe! Orb urieș! cu cârja tu genele-ți ridică Și vezi l-a tale poale cât umbra-ți e de mică! Ești șters din cartea lumei, tu, care in vechime Stai rezemat în somnu-ți de-o putredă mărime! Și vrei să ții în lanțuri popoarele creștine? Și vrei, Balcane gârbov, eu să mă-nchin la tine? Dar n-auzi cum te râde și Dunărea, și Marea? Deviza ta-i sclavia , ș-a mea - neatârnarea !“ Cum zic, doi vulturi ageri, zburând din vârf de munte, Se-nalță până-n ceruri și scot țipete crunte. De pe Balcani e unul și din Carpați e altul ... Mult răpide le-i zborul, mult crâncen le-i asaltul, Căci se izbesc de fulgeri la luptă-ucigătoare! ... Întinsele lor aripi se bat lucind la soare, Ș-a lor cumplite gheare și pliscuri oțelite Își dau loviri de moarte și răni își fac cumplite. Deodată cade unul din vulturii dușmani: E vulturul prădalnic din barbarii Balcani, Și-n patru părți a lumei zbor smulsele lui pene! ... ······································································· Și cântă libertatea pe maluri dunărene. Note [ modifică ] ↑ Balcanul simbolizează Imperiul Otoman.


content:
Plecat-am nouă din Vaslui, Și cu sergentul, zece, Și nu-i era, zău, nimănui În pept inima rece. Voioși ca șoimul cel ușor Ce zboară de pe munte, Aveam chiar pene la picior, Ș-aveam și pene-n frunte. Toți dorobanți, toți căciulari, Români de viță veche, Purtând opinci, suman, ițari Și cușma pe-o ureche. Ne dase nume de Curcani Un hâtru bun de glume, Noi am schimbat lângă Balcani Porecla în renume! Din câmp, de-acasă, de la plug, Plecat-am astă-vară Ca să scăpăm de turci, de jug Sărmana, scumpa țară. Așa ne spuse-n graiul său Sergentul Mătrăgună, Și noi ne-am dus cu Dumnezeu, Ne-am dus cu voie bună. Oricine-n cale ne-ntâlnea Cântând în gura mare, Stătea pe loc, s-adimenea Cuprins de admirare; Apoi în treacăt ne-ntreba De mergem la vro nuntă? Noi răspundeam în hohot: „Ba, Zburăm la luptă cruntă!“ „Cu zile mergeți, dragii mei, Și să veniți cu zile!“ Ziceau atunci bătrâni, femei, Și preoți, și copile; Dar cel sergent făr' de musteți Răcnea „Să n-aveți teamă, Românul are șepte vieți În pieptu-i de aramă!“ Ah! cui ar fi trecut prin gând Ș-ar fi crezut vrodată Că mulți lipsi-vor în curând Din mândra noastră ceată! Priviți! Din nouă câți eram, Și cu sergentul, zece, Rămas-am singur eu ... și am În piept inima rece! Crud e când intră prin stejari Năprasnica secure, De-abate toți copacii mari Din falnica pădure! Dar vai de-a lumei neagră stea Când moartea nemiloasă Ca-n codru viu pătrunde-n ea Și când securea-i coasă! Copii! aduceți un ulcior De apă de sub stâncă, Să sting pojarul meu de dor Și jalea mea adâncă. Ah! ochii-mi sunt plini de scântei Și mult cumplit mă doare Când mă gândesc la frații mei, Cu toți periți în floare. Cobuz ciobanu-n Calafat Cânta voios din fluier, Iar noi jucam hora din sat, Râzând de-a boambei șuier. Deodat-o schijă de obuz Trăsnind ... mânca-o-ar focul! Retează capul lui Cobuz Ș-astfel ne curmă jocul. Trei zile-n urmă am răzbit Prin Dunărea umflată, Și nu departe-am tăbărât De Plevna blestemată. În fața noastră se-nalța A Griviței redută, Balaur crunt ce-amenința Cu gheara-i nevăzută. Dar și noi încă o pândeam Cum se pândește-o fiară Și tot chiteam și ne gândeam Cum să ne cadă-n gheară? Din ziori în ziori și turci și noi Zvârleam în aer plumbii Cum zvârli grăunți de popușoi Ca să hrănești porumbii. Și tunuri sute bubuiau ... Se clătina pământul! Și mii de bombe vâjâiau Trecând în zbor ca vântul. Ședea ascuns turcu-n ocol Ca ursu-n vizuine. Pe când trăgeam noi tot în gol, El tot în carne vie ... Ținteș era dibaci tunar, Căci toate-a lui ghiulele Loveau turcescul furnicar, Ducând moartea cu ele. Dar într-o zi veni din fort Un glonte, numai unul, Și bietul Ținteș căzu mort, Îmbrățișându-și tunul. Pe-o noapte oarbă, Bran și Vlad Erau în sentinele. Ferbea văzduhul ca un iad De boambe, de șrapnele. În ziori găsit-am pe-amândoi Tăiați de iatagane, Alăture c-un moviloi De leșuri musulmane. Sărmanii! bine s-au luptat Cu lifta cea păgână Și chiar murind ei n-au lăsat Să cad-arma din mână. Dar ce folos! ceata scădea! Ș-acum rămăsese Cinci numai, cinci flăcăi din ea, Și cu sergentul, șese! ... Veni și ziua de asalt, Cea zi de sânge udă! Părea tot omul mai înalt Față cu moartea crudă. Sergentul nostru, pui de zmeu, Ne zis-aste cuvinte „Cât n-om fi morți, voi cinci și eu, Copii, tot înainte!“ Făcând trei cruci, noi am răspuns: „Amin! și Doamne-ajută!“ Apoi la fugă am împuns Spre-a turcilor redută. Alelei! Doamne, cum zburau Voinicii toți cu mine! Și cum la șanturi alergau Cu scări și cu fașine! Iată-ne-ajunși! ... încă un pas. „Ura!-nainte, ura! ...“ Dar mulți rămân fără de glas. Le-nchide moartea gura! Reduta-n noi răpede-un foc Cât nu-l încape gândul. Un șir întreg s-abate-n loc, Dar altul îi ia rândul. Burcel în șanț moarte zdrobind O tidvă păgânească. Șoimu-n redan cade răcnind: „Moldova să trăiască!“ Doi frați Călini, ciuntiți de vii, Se zvârcolesc în sânge; Nici unul însă, dragi copii, Nici unul nu se plânge. Atunci viteazul căpitan, Cu-o largă brazdă-n frunte, Strigă voios: „Cine-i Curcan, Să fie șoim de munte!“ Cu steagu-n mâini, el sprintenel Viu suie-o scară-naltă. Eu cu sergentul după el Sărim delaolaltă. Prin foc, prin spăgi, prin glonți, prin fum, Prin mii de baionete, Urcăm, luptăm ... iată-ne-acum Sus, sus, la parapete. „Allah! Allah!“ turcii răcnesc, Sărind pe noi o sută. Noi punem steagul românesc Pe crâncena redută. Ura! Măreț se-nalță-n vânt Stindardul României! Noi însă zacem la pământ, Căzuți pradă urgiei! Sergentul moare șuierând Pe turci în risipire, Iar căpitanul admirând Stindardu-n fâlfâire! Și eu, când ochii am închis, Când mi-am luat osânda „Ah! pot să mor de-acum, am zis, A noastră e izbânda!“ Apoi, când iarăși m-am trezit Din noaptea cea amară, Colea pe răni eu am găsit „Virtutea militară“! ... Ah! da-o-ar Domnul să-mi îndrept Această mână ruptă, Să-mi vindec rănile din pept, Iar să mă-ntorc la luptă, Căci nu-i mai scump nimică-n az Pe lumea pământească Decât un nume de viteaz Și moartea vitejească!


content:
Pe drumul de costișe ce duce la Vaslui Venea un om, cu jale zicând în gândul lui: „Mai lungă-mi pare calea acum la-ntors acasă ... Aș vrea să zbor, și rana din pulpă nu mă lasă!“ Și bietul om, slab, palid, având sumanul rupt Și o cămeșă ruptă bucăți pe dedesupt, Pășea trăgând piciorul încet, dar pe-a lui față Zbura ca o lumină de glorie măreață, Și-n ochii lui de vultur adânci, vioi și mari Treceau lucioase umbre de eroi legendari. Opinca-i era spartă, căciula desfundată, Dar fruntea lui de raze părea încoronată. Calică-i era haina, dar străluceau pe ea Și crucea „Sfântul Gheorghe“ ș-a „României Stea“. Românul venea singur pe drumul plin de soare, Când iată că aude fanfare sunătoare Și vede nu departe în fața lui venind Un corp de oaste mândră în aur strălucind. Erau trei batalioane de garda-mpărătească Mergând voios la Plevna cu dor s-o cucerească. În frunte-i colonelul semeț, pe calu-i pag, La bravii săi tovarăși privea ades cu drag, Și inima în peptu-i bătea cu foc, deșteaptă, Căci el visa, privindu-i, la lupta ce-i așteaptă. Deodat' el dă cu ochii de sarbedul român Ce stase-n loc la umbră, sub un stejar bătrân, Și mult se minunează, și nici cp-i vine-a crede Când crucea „Sfântul Gheorghe“ pe sânul lui o vede. S-oprește regimentul, iar bravul colonel Se-nchină la drumețul, s-apropie de el Și-i zice cu blândeță: „De unde vii, străine?“ „Vin tocmai de la Plevna.“ „Cum e acolo?“ „Bine.“ „Dar aste decorații cum, cine ți le-au dat?“ „Chiar domnitorul nostru ș-al vostru împărat.“ „Dar pentru care fapte?“ „Știu eu? ... Cică drept plată Că am luat eu steagul redutei .. și pe dată Cu el, străpunși de glonțuri, ne-am prăbușit în șanț ...“ „Dar ce rang ai, voinice?“ „Am rang ... de dorobanț!“ Atunce colonelul, dând mâna cu sergentul, Se-ntoarce, dă un ordin ... Pe loc, tot regimentul Se-nșiră, poartă arma, salută cu onor Românul care pleacă trâgând al lui picior.


content:
I [ modifică ] Priviți pe cele dealuri înalte, înverzite, Pe-acele largi poiene cu flori acoperite, Priviți, străini de lume, păstorii cei români, Aproape de-a lor turme păzite de-ai lor câini, Trăind o viață lină în tainica natură, Cu buciumul în mână, cu fluierul la gură. Cereasca limpezime, precum într-un izvor, Alin se oglindește în sufletele lor... Voi toți, care de dânșii ați râs fără mustrare, Jos capul, o! nemernici loviți de admirare. Un paloș de izbândă există-n orice fier, În tot păstorul astăzi există-un scutier! II [ modifică ] Priviți pe cea câmpie frumoasă, roditoare, Plugarii, muncitorii lucrând în foc de soare. Pe fața lor cea blândă, pe ochii lor cei vii Adie boarea dulce din verzile câmpii. Sub mâna lor e sapa, hârlețul, coasa, plugul. Alăture cu dânșii stau boii purtând jugul, Și tot ce-i înconjoară, deal, luncă, șes, izvor, E pacinic ca blândețea din sufletele lor. Voi toți, care de dânșii ați râs fără căință, Jos fruntea, o! nemernici căzuți în umilință. O spadă-a răzbunării există-n orice lanț. În tot românul astăzi există-un dorobanț! Mircești, noiembrie 1877


content:
Juni ostași ai țării mele, însemnați cu stea în frunte! Dragii mei vultani de câmpuri, dragii mei șoimani de munte! Am cântat în tinerețe strămoșeasca vitejie, Vitejie fără seamăn pe-acel timp de grea urgie Ce la vechiul nostru nume au adaos un renume Dus pe Dunărea în Marea și din Marea dus în lume! Vin acum, la rândul vostru, să v-aduc o închinare, Vin cu inima crescută și cu sufletul mai tare, Ca eroi de mari legende, vin să vă privesc în față, Voi, nepăsători de moarte, disprețuitori de viață, Ce-ați probat cu-avântul vostru lumei pusă în mirare, Că din vultur vultur naște, din stejar stejar răsare! De la domn pân' la opincă, duși de-o soartă norocoasă, V-ați legat în logodire cu izbânda glorioasă Ș-ați făcut ca să pricepem a trecutului mărime, Măsurându-vă de-o seamă cu-a strămoșilor nălțime, Ș-arătând, precum prin nouri mândrul soare se arată, Cine am fost odinioară, cine iar vom fi odată! Să trăiți, feciori de oaste. Domnul sfânt să vă ajute A străbate triumfalnic în cetăți și în redute, Ca la Rahova cu tunul, ca la Grivița cu zborul, Ca la Plevna, unde astăzi cel dintâi ați pus piciorul, Înfruntând pe-Osman-Gaziul, și prin fapt de bărbăție Ridicând o țară mică peste-o mare-mpărăție! O, viteji de viță veche! Auziți în depărtare Acel vuiet fără nume ce răsună ca o mare? ... Sunt bătăile de inimi al întregui neam al nostru Ce adună zi și noapte dorul lui cu dorul vostru, Sunt vărsările de lacrimi pentru-acel care se stinge, Sunt urările voioase pentru-acel care învinge! O! români, în fața voastră, colo-n tainica cea zare, Vedeți voi o rază vie care-ncet, încet răsare, Străbătând prin umbra deasă de lungi seculi adunată? E voiosul fapt de ziuă mult dorită, mult visată, E lumina renvierei, e luceafărul sperărei, E triumful luptei voastre, soarele neatârnărei! Dragii mei! din focul luptei oțeliți când vă-ți întoarce La cămin, unde românca, așteptând, suspină, toarce, Tot poporul: rudă, frate, soră, mamă și părinte, Ca la domni, cu pâni și sasre, vor ieși vouă-nainte. Căci din voi fieștecare poartă-n frunte o cunună Și de gloria de astăzi, și de gloria străbună! Pas dar! pas tot înainte! timpul vechi din nou ziorește! Viitorul României dat-au mugur ce-ncolțește! O, copii! de voi sunt mândru! simt acea mândrie mare Care crește cu mărimea unui neam în deșteptare. Mi-am văzut visul cu ochii, de-acum pot să mor ferice! Astăzi lumea ne cunoaște: Român zice, Viteaz zice.


content:
Colo-n Plevna și-n redute Stau păgânii mii și sute Stau la pândă tupilați Ca zăvozi de cei turbați. Las' să șeadă mari și mici... Trageți hora, măi voinici! Sus, în tabăra turcească Dat-au tusa măgărească. Răpciugoșii crunt tușesc, Cu ghiulele-n noi stropesc. Las' să crape, mici și mari... Trageți hora, măi tunari! Jos în vale, pe câmpie, Basbuzuci de căsăpie Și cercheji merei cumpliți Rup cu dinții din raniți. Las' să rupă... rupe-i-aș! Trageți hora, călărași! Ziua, noaptea, glonții plouă, Tot pământu-i ud de rouă. Nu e roua din senin, Ci e sânge de creștin. Las' să ploaie ca din nori. Trageți hora, roșiori! Iacă, mă!... din parapete Vine-o scroafă ca să fete Opt godaci ș-un godăcel, Toși cu râtul de oțel. Las' să fete mii de mii... Trageți hora, măi copii! Ne-a veni și nouă-odată Zi de plată și răsplată Să-l aducem la aman Pe Gaziul de Osman. Vie!... ura!... la Bălcani! Trageți hora, măi curcani! Cât e negru, cât e soare, Moartea șede pânditoare Și prin șanțuri și prin râpi, Și tot bate din aripi. Las' să bată până mâni... Trageți hora, măi români!


content:
Fraților, nădejde bună! fiți cu toți în veselie! Cerul însuși ocrotește scumpa noastră Românie! Azi e ziua de-nviere a românului popor, Care singur își urzeste dulce, mândru viitor. Priviți cerul cum se-ntinde ca o mare-nseninată; Priviți soarele ce-aruncă o lumină înflăcărată; Priviți vaile-nflorite, codrii, munții înverziți! Cerul, soarele, pământul astăzi sunt împodobiți; Căci e ziua mult dorită, căci e zâna mult măreață, Unde falnic se ridică România îndrăzneață! Fraților, nădejde bună! azi, sub cerul fără nori, Libertatea, România se-ntâlnesc pe câmpi de flori S-innoiesc în fața lumei a lor vecinică-nfrățire Dup-o lungă, dureroasă și fatală despărțire. Fraților, nădejde bună! Viitorul ce urziți Va fi vrednic de trecutul a strămoșilor slăviți! Bărbăția și unirea între voi de-acum domnească, Și strigați în libertate: România să trăiască!


content:
Din umbra deasă-a norului Întins pe țări străine Cu aripele dorului Voios revin la tine, O! cuib al fericirilor, O! țară luminoasă, Comoara-a nălucirilor, Gradina mea frumoasă! Ș-avântul tinerețelor Ce-n sânu-mi se trezește, Prin lumile poeților Zburând mă râtâceste. Și-n farmecul avântului Tot ce sub ochi răsare În poalele pământului Mai drăgălaș îmi pare; Întinderea câmpiilor În zări mai lin se perde. Mai dulce-i rodul viilor, Verdeața e mai verde. Mai nalte sunt inălțimile, Mai cald e mândrul soare, Mai limpezi limpezimile De râuri și izvoare. Iar fetele cu florile Mai viu râd între ele, Și spun privighetorile Mai tainic vers la stele. Aice-i țara basmelor Ce-ngână-a noastră minte Prin freamătul fantasmelor Din timpi de mai nainte. Aice-i vestea Doamnelor Din lumea legendară, Ș-a prelungirii toamnelor Sub cerul de primăvară. Aice-i țara țărilor Ș-a doinelor de jale Ce-n liniștirea serilor Te țin uimit în cale. Aici cu lăcrimioare Bujori se prind în horă. Aice însuși soarele Are-ntre flori o soră, Și-n stâncele Carpaților Cresc păseri năzdrăvane, Și-n sufletul bărbaților, Mândriile române! O! gura dulce-a raiului, Tu dai prin o zâmbire Și fericire traiului, Și morții fericire. Luceferii eterului Răvnind privesc la tine, Și toți îngerii cerului Te-au îndrăgit ca mine!


content:
Vecină cu moșia bogată și domnească Se-ntinde o câmpie mănoasă, răzeșească, Pe care o pândește avanul domnitor Cu poftă nesățioasă, cu ochi adunător. El vrea ca să-și cârpească hlamida aurită Cu zdreanța sărăcimii de veacuri moștenită. Dar nu vrea răzeșimea să-i vândă-al său ogor, Căci e legat prin sânge pământul de popor. Nu vrea? răcnește vodă... Prostimea întețită Ridică azi din țărnă ființa-i umilită Și îndrăznește-a-și pune vroința-n fața mea? Să afle dar ce-i vrerea atunci când domnul vrea!" [1] A doua zi o ceată de mulți neferi călare, Înconjurând pe vodă, pășesc peste hotare, Și ca să tragă-o brazdă, aduc un mare plug, Unealtă de răpire cu șase boi în jug... Câmpia năvălită lucește verde-n soare, Dar un fior pătrunde în orice fir și floare. Și via ciocârlie cântarea și-a curmat, Și zarea se-nvelește c-un nor întunecat. Din capătul câmpiei începe plugul rece Să tragă brazda neagră pe locul unde trece Și pajiștea atinsă geme ne-ncetat De-a fi-njumătățită prin fierul blestemat. Văzduhul se răsună de strigăte de ură Și plugul lasă-n urmă-i în verdea bătătură O rană lungă, largă, din care amărât Se-nalță-n cer blestemul pământului răpit. Și tot înaintează plugarii... când deodată O falnică româncă în cale se arată, Frumoasă, tristă, naltă, pe frunte cu ștergar Și c-un pruncuț la sânu-i, pășind măreț și rar. Ea vine și în față cu boii se oprește, Din ochi aruncă fulgeri, apoi așa grăiește: Vrei să ne prăzi tu, vodă, avutul strămoșesc? A! dacă nu ai teamă de trăsnetul ceresc, Na!... zi să treacă plugul pe-al meu copil din fașă, Ca să rămâie-n lume pomină ucigașă. Ea zice și depune odoru-i lângă boi. Minune!... Cei din frunte, plăvanii amândoi, Cu ochi plini de blândețe pe dânsul capul pleacă, Îl mirosă; el râde și ei nu vor să treacă. În lături! strigă vodă, și glasu-i răgușit Se pare de păcatu-i în piept înădușit. Iar falnica româncă pe sânu-i alb crucește A sale brațe albe, obrazu-și dezvelește Ș-adaugă-n glas tare: Mai bine mort de mic Decât s-ajungă-n lume prin tine un calic. Da! trage brazda, fiară, și-ngroapă laolaltă, Alăture cu pruncul, mândria ta înaltă! Năprasnic atunci vodă c-un bici cumplit de foc Lovește-n boi să-i mâie, dar boii stau pe loc Ș-acoperă copilul cu-o caldă înfășare Prin aburii ce iesă din deasa lor suflare. Și ciocârlia-ncepe cântările-a-și urma, Și mama în uimire începe-a lăcrima. Muiere! strigă vodă turbat, schimbat în fiară. Pieri deci și tu pe brazdă, și țâncul fraged piară! Nebun, el se repede, dar n-a făcut doi pași, Și iată că tufarii se mișcă a vrăjmași. Și iată că s-aude un glas de răzbunare, Și iată că se vede o gloată-n fuga mare Venind cum vine zmeul pe aripă de vânt, Cu-o falcă sus în ceruri și alta pe pământ. Răzeșii sunt, răzeșii!... .ugiți, pieriți cu toții. Păcatul vă ajunge, neferi și domni, voi, hoții! Răzeșii în urgie s-apropie de voi Ca să vă puie-n juguri, să dați plugul napoi. . . . . . . . . . . . . . . . . Dispar în clipă hoții, și zarea se deschide, Și gloata strigă: Oarba!... și copilașul râde. 12 oct. 1888 Note [ modifică ] ^ Vodă Mihail Sturza.


content:
Voi, ce cătați defecte în scrierile mele Și intonați fanfare când constatați în ele Greșeli, imagini slabe, cuvinte ce vă par Lipsite de-armonie, erori chiar de tipar, Voi, care vă dați truda de-a șterge de pe lume Tot lucrul de o viață întreagă ș-al meu nume, De ce atâta râvnă ș-atâtea opintiri Ca să aflați în mine a voastre însușiri? Poetul care cântă natura-n înflorire, Simțirea omenească, a Patriei mărire, Chiar slab să-i fie glasul, e demn de-a fi hulit Când altul vine-n urmă-i cu glas mai nimerit? Și oare se cuvine, și oare-i cu dreptate De a schimba în crime a sale mici păcate?... O! critici buni de fașă, poeți în șapte luni, Vulturul nu se mișcă de-un țipăt de lăstuni. Oricare păsărică își are ciripirea, Ce-n treacăt pe-astă lume încântă auzirea, Nălțând un imn la ceruri prin alte imnuri mii Ș-adăugând o notă l-a lumii armonii. Am scris eu multe versuri și poate chiar prea multe, Dar n-am cerut la nime cu drag să le asculte, Nici mi-a trecut prin minte trufaș ca să pășesc În fruntea tuturora ce-ntruna versuiesc. E unul care cântă mai dulce decât mine? Cu-atât mai bine țării, și lui cu-atât mai bine. Apuce înainte ș-ajungă cât de sus. La răsăritu-i falnic se-nchină-al meu apus. Iar voi, care asupră-mi săgeți tocite trageți, Cântați, dacă se poate, fiți buni și nu mai rageți! Mircești 1888


content:
În poiana verde am găsit un fluier Și i-am zis în treacăt: „O! Fluier perdut, Ai avut odată mult maestru șuier Care uimea lumea, ș-acuma ești tăcut. Astfel și poetul viu în tinereța Gingaș, cu iubire, dulce a cântat, Dar i-a plecat fruntea tristă bătrâneța Și i s-a stins glasul ș-a rămas uitat.” Fluierul răspunde: „Frate, frățioare, A sosit amurgul, jalea ne-a cuprins, Dar a noastră soartă e mulțumitoare; Am cântat o doină, și e de ajuns.”


content:
De-aș fi-n a tinereții floare, Când toate zilele sunt bune, Pe când din inima cu soare În veci lumina nu apune, Multe-aș avea în taină-a-ți spune Ca să devii tu gânditoare. De-aș fi ce-am fost pe lume-odată, Privind în față viitorul, Când mă-ndrăgeam de orice fată Ce-mi părea soră cu amorul, Aș deștepta în tine dorul Cu-a mea cântare înfocată. Dar nu-s în floarea tinereții, Și nu-ndrăznesc nimic a-ți zice! Mergi dar, copilă,-n calea vieții Întâmpinând zâmbiri amice. Eu te-oi privi oftând, ferice, Răpit de farmecul frumuseții. Și însă de-ai vrea să ai parte... Dar ce zic? Timpul ne disparte. Tu ești sosind, eu în plecare, A ziorilor vie lucire Nu poate, ah! avea-ntâlnire Cu-apusul palid ce dispare!


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Pe drumuri, prin orașe, prin sate, prin zăpadă, Se văd, sau singurateci trecând, sau în grămadă, Sărmani în haine sparte, prin care intră gerul Și-n măduvă pătrunde mai crâncen decât fierul. Goi, sarbezi, rupți de foame și obosiți de trude, Triști, tremurând de friguri sub frigul iernei crude Și întinzând la oameni o mână tremurândă… Ce-i astă sărăcime și goală și flămândă! Eroii de la Plevna!… Iată-i! Ah! Cine-ar crede? Le plânge chiar de milă tot omul care-i vede. Și eu, plâng de rușine… În țeara ospeției Să văd cerând pomană vitejii României! Aceste brațe, care împins-au cu putere Pe țeară la-nălțime, pe dușman la cădere. Sunt goale!… Aste picioare, ce urme glorioase Lăsat-au pe tărâmul redutelor fioroase, Sunt goale, degerate!… Aceste frunți, ce-s demne Să poarte ale măririi strălucitoare semne, Sunt goale, o! rușine!… sunt goale o! cruzime!… Eu cat eroi în giuru-mi și văd numai victime!… Ce crimă le atrage pe cap așa osândă? Ce crimă?… Lupta mare pe câmpul de isbândă! Ce crimă?… Eroismul, sublima devotare Pentru-apărarea țerii ș-a ei neatârnare!… II [ modifică ] Alăture cu dânșii se vede-o altă turmă Sub crivățul năprasnic, ce inima le curmă, Turmă de robi, goi, vineți, de boale gârboviți, La trista exilare de soartă osândiți. Ei merg tâmpiți sub biciul restriștei nemiloase, Pătrunși de ghiața iemii și-a morții pân-la oase, Și astfel suferința mult oarbă și nedreaptă Au pus copiii noștri cu ei pe-aceeași treaptă, Cât nu poți a distinge din toți suferitorii Nici care sunt învinșii, nici care-nvingătorii. Ei bine, -n astă țeară, ce suntem noi?., și cine Au îndrăznit s-arunce în noi cu-așa rușine, Ca să videm mărirea căzută-n îngiosire Și eroismul sacru plătit cu umilire? Cum? dup-atâția secoli de oarbă-ntunecime, Ostașii României cu suflete sublime Aprins-au luminosul al reînvierii soare, Ca el să ni-i arate în sdremți umilitoare? Cum? domnul și oșteanul, cum? țeara și țeranul Înfruntă greul, moartea, pun în genunchi dușmanul. Ca-n ziua re-nturnării, armata-nvingătoare Să par-o pată neagră pe-a țerii sărbătoare? Ah! dacă sunt nemernici, ce văd cu nepăsare Româna demnitate lovită-așa de tare, Eu n-oi comite crima de-a zice prin tăcere: “Dispreț pentru bravură! dispreț pentru durere!” Eu ce-am cântat eroii, cu care niciodată Pe fruntea României n-am suferit o pată, Nu pot, când văd eroul că mâna și-o întinde, Să stăpânesc revolta ce-n sufletu-mi s-aprinde. Nu pot să stau în pace, când văd cu oțerire Batgiocura infamă pe biata omenire! III [ modifică ] O! țeara mea, o! mumă de noi și mari străbuni! Tu ce-ai respins vitează, atâtea mari furtuni! Ce soartă nempăcată urzește pentru tine Rușinea-n loc de fală și rău-n loc de bine? Ce mână făr-de-lege, ce braț cumplit de fier Lovește a ta frunte, când ea se n-alță-n cer? Ce geniu orb de ură în ghiarele-i te frânge Și-ntinde pe-al tău soare un doliu roș de sânge? Cerutu-ți-au copiii în zile de urgie? I-ai dat cu abnegare, i-ai dat chiar cu mândrie; I-ai dat vioi și tineri, voinici cu flori în față, Plini de curaj cu toții, cu toții plini de viață, Și-ai zis: “Vă duceți, mergeți cu-avânt de bucurie La moarte chiar, când moartea e sacră datorie. Și când mi veți întoarce, să-mi reveniți ferice, Toți înstelați pe frunte cu mândre cicatrice, Mai juni, mai tari, mai veseli, mai falnici, mai vioi Să mi se prindă ochiul pe dragii miei eroi!” S-au dus feciorii oastei pe calea strămoșească, S-au prins cu moartea crudă la lupta voinicească. Și au eșit din luptă viteji, învingători, Scăldați în a lor sânge, puternicii feciori!… Ei bine! oameni vitregi cu inimele sterpe, Legați de cârma țerii cu-ncolăciri de șerpe, Voi, care ați stat departe de foc și de dureri, Cum ați re-ntors copiii la sânul bietei țeri? Priviți-i!… Goi și sarbezi, ca robi trăiți în lanțuri! Triști, fărâmați, sărmanii! de ger pe câmpi, prin șanțuri, Ologi, ciuntiți, o! Doamne, reduși la nimicie Prin chinuri plăsmuite de-a voastră mișelie! Priviți-i, și printr-înșii priviți în depărtare Funebra hecatombă lăsată-n lepădare, Alăture cu Plevna, pe câmpul de bătaie! IV [ modifică ] Acolo-n miezul nopții a lupilor potaie Când vine să desgroape morții, urlând a moarte, Mulțimea degerată și pradă crudei soarte Se scoală, se adună, lăsând a ei morminte, Armata de scheleturi, șirag de oseminte, Prin care vântul iernii pătrunde șuerând, Ea se așează-n rânduri, se mișcă tremurând, Pe Grivița se urcă și stă ca să râvnească Pe-acei ce-au avut parte de moarte vitejească. Apoi de-odată crâncen, cu brațele uscate, Ea face-un gest un singur, dar cel mai crunt din toate, Căci vă denunță lumii cu gestul ei suprem! Amar de cine-a trage al morților blăstem!


content:
Cuprins 1 PERSONAJELE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 4.1 I 4.2 II 4.3 III 5 SCENA IV PERSONAJELE [ modifică ] CUCOANA CHIRIȚA GRIGORI BÂRZOI, soțul ei ELLIEN MOGHIOR, aeronaut ungur NAE NĂUCESCU DESPA, soția lui COSTICĂ HAZLIUL LICĂ PANGLICĂ UN COMISAR UN VÂNZĂTOR DE ALUNE PRĂJITE PUBLIC (Scenele se petrec din dosul Mitropoliei, pe piața destinată pentru ascendarea baloanelor, 1874.) Notă. La deschiderea cortinei, câțiva soldați, în mijlocul scenei, țin frânghiile ce sunt legate de năvodul balonului. Ellien Moghior e în naselă, ocupat a-și face pregătirile de plecare. Balonul, purtând cu litere mari numele de Ciubăr-Vodă, este înălțat astfel ca să fie văzut de publicul din sală. Nasela e ornată cu steaguri tricoloare. Lume multă în fund. În dreapta, o estradă. Pe laița din față, Năucescu și Despa. Hazliu și Panglică se primblă pe sub estrade lornietând damele. Vânzătorul se poartă pintre public, strigând din timp în timp: Alune prăjite! șeapte de-o para! SCENA I [ modifică ] PUBLICUL, MOGHIOR, NĂUCESCU, DESPA, HAZLIU, PANGLICĂ,VÂNZATORUL, [CHIRIȚA] COR Ce minune! ce drăcie! Parcă-i din poveste, zău! A ajuns omul să fie Mai ușor decât un zmeu. Nu-i destul că el pe lume Bate câmpii deseori, Acum el vroiește-anume Ca să zboare chiar prin nori! NĂUCESCU (într-o mirare necurmată): Aoleo! maică!... Ce-a fost să mai fie! DESPA: Taci, frate, nu te mai mira așa cu gura căscată, că te-or crede bucureștenii scăpat din tufe. NĂUCESCU: Ce tufe? Ce tufe, Despo?... Dar n-ai citit ziarul de astăzi? DESPA: Care? că-s multe de toate ca semința de ardei. NĂUCESCU: Ziarul cel cu... VÂNZĂTORUL (strigă): Alune prăjite! șeapte de o para. NĂUCESCU: Cel cu alune... asta... cel cu anonțuri prăjite... DESPA: Și ce mai spune el în limba lui? NĂUCESCU: Spune că astăzi Ciubar-Vodă a să se urce în naltul cerului. DESPA: Care Ciubar-Vodă, cel din basme? NĂUCESCU: Ba... nu... Balonul ăsta... Așa-i e numele, dar pentru ce și cum? Nu e treaba noastră. DESPA: Apoi de... s-a urca el dacă i-a fost scris. NĂUCESCU: Tronc! MOGHIOR (la soldați): Apucați de frânghii și țineți zdreavăn. NĂUCESCU: Aoleo! maică!... se mișcă balonul. HAZLIU (oprindu-se): Ce te-a apucat, boierule? Te dor ficații de țipi așa? NĂUCESCU (închinându-se): Plecăciune... D-ta ești doftor de ficați? HAZLIU: Ba... sunt doftor de năuci. NĂUCESCU: Să mă fericesc cu numele d-tale? HAZLIU: Tachi Hazliul, lincenciat în mofturie și domiciliat la Rașca. NĂUCESCU: Hazliu nume... să-l porți sănătos... și d-lui? (Arată pe Panglică.) PANGLICĂ: Lică Panglică, candidat de paraponisire, domiciliat în Cuibul-cu-Barza. NĂUCESCU: Tocmai acolo, sus?... Bine ți-a fi mergând... când suflă viforul. PANGLICĂ (păunindu-se): Precum vezi... numai într-un picior. NĂUCESCU: Panglică!... După nume te-aș fi crezut din Lipscani. PANGLICĂ: Și nu te-ai fi înșelat... sunt din Brăila. NĂUCESCU: Nu mă nebuni... și eu de la Gorgiu... HAZLIU: Sunteți vecini... Numele d-tale? NĂUCESCU: Nae Năucescu, proprietar... cu nevastă... Dumneaei (arată pe Despa), Despa Calcănstrăchini, fiica răposatului Pitar Moș, zis Cioclu. HAZLIU: Și ați venit în București ca să vedeți balonul? NĂUCESCU: Să văd?... adică să vezi: am venit la Curtea de apel pentru un proces cu statul... și am să-l câștig. HAZLIU: Nici vorbă nu-i... Statul n-are noroc la procesuri. NĂUCESCU: Ce-i pasă? Are de unde plăti. HAZLIU: Negreșit... e bute de bani. PANGLICĂ: Nu mai încap în el... îi crapă pielea. NĂUCESCU: Asta o să zicem cu toții și... ca patrioți… cătăm să-l mai ușurăm. HAZLIU: Ce bun suflet de om! Mă rog, sunt mulți ca d-ta prin provincie? NĂUCESCU (mândru): Mulți!... și tot oameni... nu glumă!... VÂNZĂTORUL (strigă): Șeapte de-o para! NĂUCESCU: Domnule Hazliu, să te întreb un lucru, dar, mă rog, să mă pliroforisești ritos... Ce să fie balonul ăsta? HAZLIU: Ți-oi spune bucuros... dar în taină... E o beșică de chit. NĂUCESCU: De chit!... așa de mare!... Auzi, Despo? Cică Ciubăr-Vodă e o beșică de chit! DESPA: O fi, dacă așa i-a fost scris. NĂUCESCU: Tronc!... Și cu ce-i umflată, Hazliule? HAZLIU: Iar între noi să rămâie... (Arie) Acest balon e umflat, Ca să aibă ușurință, Cu profesii de credință De patriot răsuflat; Cu fumuri de nerozie Parveniților de azi; Vorbe mari, șarlatanie La un loc cu nițel gaz, Și de-aceea, ușurel, Sus, sus, sus se urcă el. COR Și de-aceea, ușurel, Sus, sus, sus se urcă el. NĂUCESCU: O fi! Materia nu lipsește... dar cine-l poartă pe sus?... Cine-i aeronaftul? HAZLIU: Un ungur... Magnatul Ellien Moghior, cel din naselă. NĂUCESCU: Care?... Cel din paneri... colo? HAZLIU: Tocmai. NĂUCESCU: Și nu-i e teamă că s-a lovi de bolta cerului și și-a face un cucui? HAZLIU: Nu! el cearcă să facă joncțiune între cer și pământ... Deprindere... ce să zici? NĂUCESCU: A prins gust la joncțiuni, moghiarul... Vrea multe și ieftine... VÂNZĂTORUL (strigă): Șeapte de-o para! HAZLIU: Ha, ha, a, ha! Parc-o face înadins mitocanul. PANGLICĂ: Iaca, nene...Unguru-i gata de plecare... Hai să ne apropiem. HAZLIU: Bine zici, Lică... Vii cu noi, cucoane Nae? NĂUCESCU: Ba, ferească Pronia!... N-ar avea decât să mă umfle șontul fără veste... și, hait! m-am dus la dracul praznic... Nu-i așa, Afrodito? DESPA: O fi, dacă ți-a fi fost scris. NĂUCESCU: Tronc! (În parte.) Tot din Scriptură grăiește Cioacla. (Se produce o mișcare pe scenă. Publicul din fund se apropie de naselă și dă semne de nerăbdare.) HAZLIU: Ei! Domnule Moghior, ai de gând să pleci astăzi sau te-ai pus pe clocit ouă? MOGHIOR: No, plec, domnule, plec... sunt gata numaidecât... (Tare, către public.) Domnilor, doamnelor, înaltă noblețe și onorabil public... Marele balon, Ciubar-Vodă, aice pornit, are să aibă onoare a face ascensiune... Glorie României... Viitorul patriei române... HAZLIU: Ian lasă România-n pace, domnule... și pleacă fără să ne mai faci cuvânt... MOGHIOR: Ei! dar... cu vânt sau fără vânt... Cine vroiește să facă ascensiune cu mine? NĂUCESCU: Eu nu vreau, domnule, nici Despa... așa s-o știi... MOGHIOR: Nime nu are curagiul?... Nime?... O dată, de două ori, de... CHIRIȚA (dintr-o tribună): Stai că eu vin. TOȚI: Cine? Cine? CHIRIȚA (venind în scenă): Eu, cucoana Chirița! baroneasa! din Paris și din Viena! SCENA II [ modifică ] Cei dinainte, CHIRIȚA (purtând un coc exagerat) COR Chirița, Chirița, Bârzoaie, Se urcă, se urcă-n balon! CHIRIȚA De ce nu? Chirița-i leoaie, Hailaifă, model de bonton. COR Vivat! bravo mii de ori, Chirița se duce-n nori! Ea, din mândră baroneasă. Vrea s-ajungă baloneasă! CHIRIȚA: D-apoi cum? și de ce nu?... Doară una-i Chirița pe lume, deși multe au ambiție ca să-i samene... Câte am pățit eu! prin câte am trecut de când ne cunoaștem și, slavă Domnului! iată-mă-s tot grasă și frumoasă... (Se păunește.) Dar mi-ți zice, poate, că balonu-i altă gâscă... mi-ți pomeni de trăsnete, de fulgere, de pericole etcetera și cele multe... Habar n-am!... Dacă nu mi-au venit de hac nici balonul meu cel galben, știți, cel troienit în Păcurari... apoi de balonul ista o să mă spariu?... Tocmai Ciubăr-Vodă o să-mi facă șotia?... Nu vă îngrijiți, suflețeilor... Eu sunt o persoană ca vestitul Baiardi, sans peur et sans reprocher. Am umblat pe apă și pe uscat, ș-acum vreau să umblu și prin văzduh ca o ciocârlie gingașă, ciripitoare... PANGLICĂ (ascuns între public): Cam grea ciocârlie! CHIRIȚA: Aud? Cine-a spus că-i grea?... Te înșeli, domnule. M-am cântărit la spoziția de la Viena și am tras cât o peană... de... lișiță... Ș-apoi dacă ai fi un om umblat și citit, dacă mi-ai fi călătorit ca mine pe unde și-a înțărcat dracul copiii, dacă mi-ai fi văzut Parisul și Viena, dacă ai face parte din lumea cea mare, din hailaiful Bucureștilor, ai ști că sexul nostru, fie cât de gras, e tot gracios și ușurel. Așa spunea Alkibiad, palicarul din vremea grecilor vechi, după cum ne-a încredințat mosiu Șarlă, profesorul lui Guliță... dar fiindcă d-ta nu ești nici Alkibiad, nici palicar, plecăciune! (În parte.) Auzi, tontu! Parcă m-am îngrășat la casa lui. NĂUCESCU: Aoleo, sfinte, că strechiată-i! CHIRIȚA (furioasă): Cine-i străchiată, năucule? NĂUCESCU: Nu d-ta, cocoană... Despa... Despa. (Despa se supără.) Taci, soro, că-i în stare să ne sară-n cap. (Tare) Cocoană Chirițo, ce-a zice soțul d-tale când a afla?... CHIRIȚA: Zică ce-a vrea; am otărât să mai văd și alte lumi, nu tot asta de la noi, și m-oi ascensiunearisi chiar de-a fi să-ți cad pe cap din naltul cerului. NĂUCESCU: Ferească Pronia! (În parte.) Să-mi cadă coșcogea bute pe scăfârlie... m-am topit! CHIRIȚA (exaltat): Dar! o să mă înalț pe unde nu s-au înălțat nici zmeii, ca să meargă vestea Chiriței peste nouă mări și nouă țări; o să mă sui în lună și în stele, ca să văd de-oi găsi și pe acolo bazaconiile ce le-am văzut pe pământ. (Arie din “Chirița la Paris”) CHIRIȚA Am văzut amoruri multe Ș-amorași cu pene smulte, Smulte, smulte, smulte, smulte etc. Și caractere-njosite, Nu de mult la noi ivite, Vite, vite, vite, vite, vite, vite, vite. N-are cine cumpăra. VÂNZĂTORUL Șeapte de-o para! CHIRIȚA Ei, parol, n-ar zice ba. VÂNZĂTORUL Șeapte de-o para! COR N-are cine cumpăra Șeapte de-o para. Ei, parol, n-ar zice ba, Șeapte de-o para. CHIRIȚA Deci, Chirița exaltată Vrea în ceruri să răzbată, Bată, bată, bată, bată, bată, bată, bată, Chiar de-a fi din a lor poală (coborând ochii) Ca să cadă rostogoală, Goală, goală, goală, goala, goală, goală, goală. Sper că toți m-or admira. VÂNZĂTORUL Șeapte de-o para! CHIRIȚA Ș-or striga voios: Ura! VÂNZĂTORUL Șeapte de-o para! COR Dar! cu toți te-om admira, Șeapte de-o para, Și cu toții om striga: Șeapte de-o para! (Moghior se coboară din naselă și se apropie de Chirița.) MOGHIOR: Cucoană Chirița... când v-a fi cu plăcere, balonul e gata. CHIRIȚA (întorcându-se și zărind pe Moghior): Piei, drace!... D-ta ești balonistul? MOGHIOR: Eu... mă recunoașteți? CHIRIȚA: Da cum, tătarii, să nu te recunosc?... (Scena următoare e aparte.) MOGHIOR (cu sentiment): Ah! CHIRIȚA: D-ta m-ai scăpat de belea la Viena, plătindu-mi datoriile, și ai venit cu mine la București, pentru ca să capeți concesiuni și joncțiuni... Ba încă am și giucat ceardașul împreună în sala lui Bosel. Da bine, grăfușorule, cum de-ai ajuns balonist din joncționist?... măcar că bine bătând: Tot ca una, fata mea. MOGHIOR (în taină): Amorul!... El m-a metamorfozat. CHIRIȚA: El te-a metaformozat? Bată-l norocul, amoraș! Îi cunosc și eu drăciile și renghiurile etcetera și cele multe! Dar ce are a face cu balonul? MOGHIOR: Ascultă-mă: Neputând să am parte de d-ta pe pământ, mi-am pus în gând să te răpesc în văzduh, ca să fii a mea! CHIRIȚA: Eu? pe mine... în văzduh?... ba să-ți cați de treabă, că-ți găsești pârțagul cu Chirița. MOGHIOR: Pârțag, nepârțag... nu-mi pasă! Vreau să facem joncțiune de inimi împreună. CHIRIȚA (în parte): Mititelul! (Tare.) Dar nu se poate una ca asta, măgnățelule. Eu sunt măritată cu Bârzoi; am fete mari cu copii și un flăcău de băiat la Senat. (În parte.) Cenușer... (Tare.) Ș-apoi, nu știi? Sunt o persoană vertuoasă... vertuoasă, de nu-mi încap în piele... sunt jurată să păzesc credință... MOGHIOR: A! nu face nimic... Când îi fi sus în aer, te-oi dezlega eu de toate jurămintele. CHIRIȚA: Ba să nu te-mpingă păcatul, că, pre legea mea, te azvârl din naselă ca pe-o minge. MOGHIOR (răsucindu-și mustața): Om vedea... Cucoană Chirița, publicul așteaptă... Poftim. (Dă brațul Chiriței și face jurul scenei, închinându-se la public, apoi se apropie de naselă.) CHIRIȚA: Hai! (În parte.) Ar avea haz să pat vro șotie tocmai în nori... dar las’ pe mine! COR Chirița, Chirița, Bârzoaie, Se urcă, se urcă-n balon! CHIRIȚA Adio! Chirița-i leoaie, Hailaifă, model de bonton. COR Vivat! bravo mii de ori! Chirița se duce-n nori! Ea, din mândră baroneasă, Vrea s-ajungă baloneasă. SCENA III [ modifică ] Cei dinainte, BÂRZOI, UN COMISAR BÂRZOI (intră în sala teatrului pe la finele corului, se apropie de orchestră și strigă deodată): Nu lăsați... N-o lăsați să se suie în năsăle cu ungurul... Chirițo! TOȚI: Ce este, ce este? BÂRZOI: Chirițo... fugi de lângă naselă. CHIRIȚA: Vai de mine! bărbatu-meu? BÂRZOI: Eu, dar!... și nu-ți dau voie să bați lela prin văzduh cu balonistul. CHIRIȚA: Da bine, frățioare, gândește că onorabilul public și înalta noblețe... BÂRZOI: Nu știu eu de astea... Chiriță, să mă vezi mort dacă-i face asfințiune cu balonul. CHIRIȚA: Măcar să te și îngrop, sufletele, nu mă iartă filotimia să te ascult. BÂRZOI: Așa ți-e povestea, jupâneaso?... Apoi vin eu să te-nhaț... Nu te iartă filotimia? lan să-ți arăt eu filotimie.’’ (Vrea să sară pe scenă, peste orchestră.) CHIRIȚA: Opriți-l, legați-l, duceți-l la Mărcuța, c-a turbat. COMISARUL (lui Bârzoi): Stai, domnule, unde te duci? BÂRZOI: Ce-ți pasă dumitale? COMISARUL: Domnule, sunt comisar. BÂRZOI: Nici nu vreau să te știu. COMISARUL: Domnule, nu face scandal, c-oi fi silit să te arestez. BÂRZOI: Scandal! Eu fac scandal? Iaca cine face scandal. Arestuiește-i pe dânșii. COMISARUL: Ei! nu mai lungi vorba și șezi liniștit. BÂRZOI: Cum? să tac molcu când îmi fură de la ochi pe Chirițușca mea? Mări, fugi încolo! (Dă brânci comisarului.) COMISARUL: Așa?... dar ieși afară. (Îl apucă de guler.) BÂRZOI: Ba n-oi ieși. COMISARUL: Nu-i ieși? dacă doar știu să te duc și pe sus. (Îl apucă-n brațe și-l scoate afară din sală.) BÂRZOI (zbătându-se): Protestarisesc în numele hristoitiei! Domnule, ești vândut ungurului. CHIRIȚA: L-au umflat? Aferim. D-le Moghior, hai degrabă în balon. MOGHIOR (luând-o de mână): No, hai! (Cu foc.) De-acum ești a mea. CHIRIȚA: Pune-ți pofta-n cui! (Se suie amândoi în naselă.) CHIRIȚA: Strâmtă naselă! dar, încalte, solidă-i? MOGHIOR: Cât podul de la Pesta... N-ai nici o grijă. (La soldații care sunt împrejurul naselei.) Acum, domnilor, luați seama bine să dați drumul frânghiilor când oi striga: Ellien Moghior!... Ați înțeles? Cucoană Chiriță, ține-te bine... plecăm... (Scoate pălăria și o învârteste-n aer strigând.) Ellien Moghior! CHIRIȚA (la soldați): Lachez tout! PUBLICUL: Ura! (Soldații lasă frânghiile și se retrag în fund. Balonul se urcă puțin, apoi se oprește.) NĂUCESCU: Aoleo! maică... se duce, iaca... privește, Despo... se duce, ba... se oprește... s-a oprit! HAZLIU: Nasela e cam grea... Chirița are prea mulți nuri! VÂNZĂTORUL: Șeapte de-o para! MOGHIOR (în văzduh): Ah! Chirițo... de-acum n-ai încotro face... Trebuie să mă iubești. CHIRIȚA: Ian nu te obrăznici. MOGHIOR: Ah! dă-mi un cioc, Chirițo. CHIRIȚA: Iaca moțpanu... (Se apără.) Da, du-te-ncolo, nerușinatule, că te văd oamenii! Vai de mine!... mi-am găsit beleaua!... Mai bine aruncă lest ca să ne putem sui, căci s-a oprit balonul. MOGHIOR: Bine zici!... să nu ne vadă nime de pe pământ. (Ridică un săcușor de nisip.) NĂUCESCU (venind în scenă și cătând în sus): lan privește, maică!... se drăgostesc prin văzduh ca cărăbușii. MOGHIOR (de sus): Feriți! (Deșartă sacul.) NĂUCESCU: Aoleo! m-a chiorât! (Se întoarce la locul lui frecându- și ochii. Publicul râde. Nasela se ridică încet. Un nour se coboară puțin din frize pentru efectul perspectivei.) MOGHIOR: Ne suim, Chirițo! ne suim!... Dă-mi un cioc unguresc. CHIRIȚA: Ce să-i dau? un cioc?... du-te cioarelor. MOGHIOR: Adică un sărutat. (Vrea să o sărute.) CHIRIȚA: lan ascultă... astâmpără-te că te dau jos din trăsură. MOGHIOR (cu foc): Numai un cioc, ș-apoi să mor. CHIRIȚA (luptându-se): Vai!... Umfla-te-ar rusaliile! (Nasela dispare după nour.) CHIRIȚA (după nor): Săriți! agiutor!... Pompierii! (Publicul se uită în sus.) HAZLIUL: Ce s-aude?... Chirița cere ajutor, oare ce i se-ntâmplă? PANGLICĂ: Privește... Parcă se luptă cu ungurul... Iaca, l-a apucat de gât... l-a plecat pe marginea naselei!... Aoleo!... feriți!... Cade ungurul!... Cade!... TOȚI: Cade!… feriți!... (Deodată cade în mijlocul publicului un manechin ce seamănă cu Moghior.) PUBLICUL (înconjurând manechinul): A!... sărmanul!... a murit! s-a turtit ca o plăcintă!... Un doctor!… un doctor!... să-l ducă la spital!... degrabă! (Soldatul ridică manechinul și iese.) NĂUCESCU: Bre! ce grozăvenie!... mi s-a încrețit pielea!... Ai văzut, Despo, cum a căzut de rău? DESPA: Apoi de... așa i-a fost scris!... se vede... COR Ce fapt grozav și trist! Ce fapt neașteptat! Sărmanul balonist! De-a tumba a picat! HAZLIUL: Dar oare unde-i balonul?... Îl vezi, Lică? PANGLICĂ: Ba nu... a dispărut... s-a dus în naltul cerului, cu Chiriță, cu tot. HAZLIUL: Sărmana!... e pierdută!... Cum o să se coboare?... TOȚI: Sărmana!... HAZLIUL: Stați... iaca balonul!... colo, sus, ca o rândunică. PANGLICĂ: Pare că se coboară... HAZLIUL: Ba cade… cade cu o repejune spăimântătoare... PANGLICĂ: Bine zici!... Primejdie... De s-a lovi de pământ, nu sa alege nici țandără de biata Chirița. NĂUCESCU: Aoleo! De nu mi-ar cădea pe scăfârlie! (Își deschide cortelul.) HAZLIUL: Iaca și Chirița... O vezi în naselă? PANGLICĂ: O văz... face semne de desperare... se dezbracă... își aruncă mantila... HAZLIUL: Și cortelul. PANGLICĂ: Și cocul. (Toate aceste obiecte cad pe scenă una după alta.) HAZLIUL: Și tunica!... și... ba nu... balonul a început a se coborî mai încet... Chirița l-a ușurat azvârlind cocul... Știi una, Lică? Hai să improvizăm o orațiune cucoanei Chirițe... Mergi de pregătește cele trebuincioase. PANGLICĂ: Bună idee... mă duc... (Iese.) (O frânghie lungă începe a spânzura de sus.) TOȚI: Balonul! Balonul!… s-a apropiat! CHIRIȚA (strigă de după nor): Prindeți capătul frânghiei... prindeți frânghia... (Publicul apucă de frânghie, trage, și nasela se ivește, coborându-se.) PUBLICUL: Ura! să trăiască cucoana Chirița! CHIRIȚA: Încet, încet... Să nu mă izbiți de pământ... Așa... domol... frumos... bine... bravo! (Nasela ajunge pe scenă.) COR Bine-ai venit înapoi! Bine-ai sosit între noi, Chirițușca lui Bârzoi, Eroină-ntre eroi! CHIRIȚA (fără coc, în corset, cu brațele și umerele goale): Bine v-am găsit, oameni pământeni! (Sare din naselă.) Uff! slavă Tatălui și Fiului că m-am văzut iar pe uscat! HAZLIUL: Cât ne pare de bine la toți, cucoană! că, zău! te-am crezut pierdută pentru totdeauna. CHIRIȚA: Aș! nu piere Chirița cu una, cu două. HAZLIUL: Dar, vă rog, spune-ne ce vi s-a întâmplat! V-ați pierdut hainele pe drum și vă întoarceți... într-o toaletă cam... CHIRIȚA: Cam... neglige?... Adevărat, monsiu Muțunache, că-s cam... desfrunzită, dar apoi ce era să fac pentru ca să-mi scap viața?... M-am despoiat... însă, apropo, nu mi-ați găsit bulendrele?... Le-ați cules?... Mersi... Acum ascultați tragedia mea: (Arie din “Domino noir”: “Ah! quelle nuit!”) CHIRIȚA I [ modifică ] Cum am plecat, Moghiorul, bat, De mine s-a legat, Cerând cu mare foc Să-i dau un cioc. Eu îl refuz, Și-l rog cinstit să nu facă abuz, Iar el, numaidecât, Îmi sare-n gât! Zadarnic cat să-l potolesc, Onoarea să-mi diafendefsesc; Moghiorul meu turbat M-apucă la pupat! Atunci mânia m-a umflat, Și din naselă l-am zburat. Ca pe-un flaimuc Ce s-a tot dus de-a tumba, huștiuliuc... Privindu-l, am rămas, Zău, fără glas Ș-am zis în gândul meu: “Ah! te rog, sfinte Dumnezeu, Apără-l de mai rău!” Dar, apropo… unde-i moghiorul?... Cred că s-a fi metaformozat în paprică... și s-a fi săturat de amor. COMISARUL: Ba nu, cocoană... a înviat și s-a dus cu banii adunați la casă. CHIRIȚA: Cum?... N-a rămas lat?... tare de oțel, ungurul!... a fi căzut pe slănină... dar să nu-mi uit vorba: II [ modifică ] Deodată-n sus, Balonul dus De duhul necurat În aer a zburat, S-a înălțat! Mi se părea Că-n ochii mei lumea pierea Și amețeam, lulea... Altă belea! Ce să mă fac? și cum să scap? M-acaț în grabă de supap Și trag mereu cât pot Să iasă gazul tot. Însă deodat-am început A coborî precum n-am vrut, Întocmai chiar Și mai dihai decât bietul moghiar. Atunce am rămas Iar fără glas S-am zis în gândul meu: “Ah! te rog, sfinte Dumnezeu, Scapă-ne de mai rău!” Și nici una, nici două, pentru ca să se ușure balonul, zvârl mantila de pe umeri, zvârl de pe cap părul meu de bașca, cocul cel de patru oca și trei litre, zvârl cortelul, zvârl tunica... Puțin a lipsit să-mi azvârl și turniura, dar noroc că balonul și-a moderat repegiunea. HAZLIUL (aducând obiectele): Ce inspirație minunată ați avut! lată obiectele d-voastră. CHIRIȚA: Mersi, Muțunache... să-mi pun tunica... așa... mersi... cu toate că nu mi-e rușine să mă vadă soarele cum sunt!... III [ modifică ] Și cum cădeam, Pe gios vedeam Acest oraș frumos, Luxos, politicos, Și... noroios. Iar pe aici Oamenii mari, oamenii mici Mi se păreau pitici, Pitici, pitici. Câți dintr-acei fuduli măreți Aveau aspectul de bureți! Câți zmei, lei-paralei, De sus, păreau pigmei! Atunci, gândind că gioacă rol Pân’ ce se dau frumos de gol, De-a rostogol, Și iar dispar, pierzându-se-n nămol, Un râs neașteptat M-a apucat Ș-am zis în gândul meu: “Ah! te rog, sfinte Dumnezeu, Apără-ne de mai rău!” TOȚI: Bravo!... cucoană Chiriță... să trăiască cucoana Chirița! CHIRIȚA: Sărut ochișorii... (Își așează cocul.) (Se aude zgomot în culise.) SCENA IV [ modifică ] Cei dinainte, BÂRZOI, COMISARUL COMISARUL: Prindeți-l... prindeți-l... nu-l lăsați să intre. BÂRZOI: În lături, guleraților!... (Intră.) Aice? Aice-i?... Unde-i Chirița? CHIRIȚA: Vai de mine!... Bârzoi!... bărbatu-meu... am sfeclit-o. BÂRZOI: A!... iată-te, jupâneaso!.... Așteaptă să-ți dau eu balonuri și nasele... (Se repede.) CHIRIȚA: La sănătoasa, Chirițo!... că-i slut la Prut... (Fuge primprejurul balonului, apoi sare peste lavița pe care ședea Năucescu, îl răstoarnă jos și dispare în culise.) NĂUCESCU: Aoleo! maică!… m-a ucis! COMISARUL (prinzând pe Bârzoi): Stai, nebunule... Unde te socoți? la Mărcuța? BÂRZOI: Ce vrei tu cu mine?... Zapciule... N-am eu dreptul să-mi păzesc nevasta?... Chirița e a mea... Nu-i averea statului... M-am cununat cu dânsa înainte de resmiriță... Fugi încolo! COMISARUL (zice soldaților): Umflați-l pe sus... și la poliție! (Soldații ridică pe Bârzoi care se luptă.) BÂRZOI: Anaftema să fiți... cu tot neamul vostru! (Iese furios.) (Îndată se aude între culise fanfara din marșul operei Profetul și începe a defila pe scenă un cortegiu format de principalele roluri create de Millo. În frunte merge Panglică, purtând un stindard cu inscripția: Vivat Chirița, apoi Baba Hârca, Barbu Lăutarul, Plăcintarul, Moisi, Paracliserul... etc., având fiecare câte un steag cu numele sau pe dânsul. Chirița, culcată într-un baldachin împodobit, este adusă în triumf, pe sunetul marșului. Cortegiul face jurul scenei pe dinaintea estradelor din care sunt aruncate bucheturi Chiriței, apoi se oprește în mijlocul scenei.) PUBLICUL: Ce s-aude? ce s-aude? (Vrea sa iasă.) HAZLIUL (oprindu-i): Stați pe loc. Vine cucoana Chirița în triumf!! PUBLICUL: Uraa! (După fanfară, corul cânta versurile următoare, pe partea întâi a marșului:) COR Glorie și onori, Mândră Chiriță, Bravo zmeiță, Care-a zburat prin nori Ca o porumbiță! Hai să strigăm în cor: Mândră Chiriță! Acum și în viitor, Glorie și onor! (Cortegiul oprindu-se în mijlocul scenei, Chirița se coboară din baldachin, salută și cântă pe partea muzicii marșului ce vine în urma corului.) CHIRIȚA (cu sentiment) Români! sufletu-mi este uimit! Și de m-aș asculta, Pe toți v-aș săruta. Cu foc, cu foc nepotolit Buluc la sânul meu V-aș strânge, zău! (Apoi ea se suie iar în baldachin și cortegiul pleacă, cântând.) COR Glorie și onori, Mândră Chiriță! etc... etc... (Cortina cade în strigătul de “ura” al publicului de pe scenă.)


content:
PERSONAJELE [ modifică ] PAPURĂ-ÎMPĂRAT SÂNZIANA PÂRLEA-VODĂ LĂCUSTĂ-VODĂ PĂCALĂ TÂNDALĂ BABA RADA ZMEUL ZÂNA-LACULUI ZÂNA-CODRULUI STATU-PALMĂ-BARBĂ-COT IARNA CRIVĂȚUL ZORILĂ MURGILĂ DASCĂLUL MACOVEI TOMA MĂRICA SAFTA CRAINICUL LUI PAPURĂ STOLNICUL LUI LĂCUSTĂ PAHARNICUL LUI PÂRLEA UN GENIU AL DOILEA GENIU UN URS ALB O PASĂRE MĂIASTRĂ POPOR, OSTAȘI, ȚĂRANI, ȚĂRANCE ACTUL I [ modifică ] Teatrul reprezintă o câmpie arsă de soare, în fund o pădure, în stânga o căsuță între copaci uscați, în dreapta, spre fund, un lac. SCENA I [ modifică ] DASCĂLUL MACOVEI, TOMA, MĂRICA, SAFTA, ȚĂRANI, ȚĂRANCE, PEPELEA (doarme sub copaci lângă căruță) COR Ce secetă, ce foc! Amar și vai de noi! Avem lipsă de ploi Și lipsă de noroc. (bis) SAFTA (arătând pe Toma) Ce-a fost verde s-a uscat, Ca și bietul meu bărbat! TOMA(arătând pe Safta) Ce-a-nflorit s-a scuturat, Ca nevasta mea din sat. COR Ce secetă, ce foc! Amar și vai de noi! Avem lipsă de ploi Și lipsă de noroc. (bis) MACOVEI: Uff!... de când trăiesc eu, dascălul Macovei, și slavă Domnului!... trăiesc de când câinii purtau colaci în coadă... încă așa arșiță n-am apucat; să juri că ne găsim în țara lui Pârlea-Vodă. TOMA: Dar cum e țara aceea, jupâne dascăle?... MACOVEI: O țară unde-i așa de cald tot anul, că găinile fac ouă răscoapte. TOMA: He! He! gogonată o mai spuseși, jupâne. MACOVEI: Tomo!... ești necredincios, o știe lumea-ntreagă... dar prost,de când? TOMA: Apoi dă, jupâne, eu nu-s cărturar ca d-neta, care știi Alexandria pe de rost și care ai umblat pe unde ș-a-nțărcat dracul copiii. MĂRICA: Așa-i; jupânul Macovei, bărbatul meu, cunoaște și-Afgatanghelescu. MACOVEI: Tronc, Mărico!... ai sclintit-o, fata mea, vrei să zici Afgatanghelul!... Da, oameni buni, știu multe, de toate... nu că mă laud... căci am fost prin țara căpcăunilor și prin țara năucilor... unde oamenii pătimesc de boala politicii. TOMA: Dar ce boală o mai fi ș-aceea? MACOVEI: Boală de balamuc, care seacă toate simțirile și-nvrăjbește frați cu frați. TOMA: Fie lor acolo!.. MACOVEI: Ș-am mai fost, oameni buni, pe la Sfânta Vineri, pe la Sfânta Joi, pe la Sf. Mercuri, unde m-am întâlnit cu Statu-Palmă-Barbă-Cot, cel care fuge călare pe un iepure șchiop și doarme într-un vârf de plop. TOMA: He! He! asta e și mai gogonată, și mare, cât... cât... MACOVEI: Cât prostia ta. TOȚI: Ha! ha! ha! te-a păcălit, Tomo! MĂRICA (râzând): Cred și eu că l-a păcălit, dacă jupân Macovei, bărbatul meu, știe și cerul din toacă... asta... toaca din cer. MACOVEI: Tronc, Mărico, iar ai sclintit-o, suflețele. Ș-am mai fost, oameni buni, pe la curtea lui Lăcustă-Vodă. TOȚI: Lăcustă-Vodă? MACOVEI: Da! Ce? n-ați auzit de el?... un domn mare, cu oaste mare... și cu stomac și mai mare... El mănâncă, mănâncă, de cum se trezește pân’ ce adoarme, și tot nu se mai satură, vecinic flămând și slab. TOMA: Ș-o fi mâncând și comândul; dar poporul lui?... MACOVEI: Sărmanul! e și mai slab și mai flămând decât dânsul. TOMA: Halal de el!... Vrea să zică, tot mai bine la noi, în țara lui Papură-Împărat, deși se spune că împăratul nostru e cam șovăi, șovăi... ca numele lui. MACOVEI: Tacă-ți gura, lehăule!... nu te-atinge de mai-marele tău; împăratul nostru e om cu chibzuială și are doi sfetnici mari, pe Păcală și pe Tândală. Unul îl sfătuiește într-un fel, altul într-alt fel, și augustatea sa se tot clatină între-amândoi. TOMA: Ca papura după vânt. MACOVEI: Ei! Ș-apoi!... Clatine-se papura, broaștele să hălăduiască... nu-i așa?... TOȚI: Așa, așa, jupâne. MĂRICA: Cică, pe când trăia împărăteasa, ea cânta cucurigu-n casă? MACOVEI: Ce-ai spus? MĂRICA: Ș-acum, se zice că-l poartă de nas fata lui, domnița Sânziana? MACOVEI: O fi!... că-i bună și frumoasă. MĂRICA: Frumoasă, ce-i drept, pe dânsa poți căta, dar pe soare ba, asta... pe soare... MACOVEI: Destul; iar ai sclintit-o, Mărico dragă; dar noi stăm de vorbă și ziua trece. TOMA: Și soarele ne prăjește. ȚĂRANII: Și sămănăturile pier. ȚĂRANCELE (văitându-se): Pier, pier, păcatele noastre! Ce-o să devenim?... O să ne moară copiii de foame! MACOVEI: Tacă-vă ciocul, gaițelor!... decât ați urla, mai bine v-ați apuca să faceți descântece de ploaie. MĂRICA: Că doar noi nu suntem vrăjitoare ca Baba Rada, din căsuța aceea... Numai ea știe să facă vrăji și să tragă-n bobi, și să descânte de dragoste cu ulcica, și să dezlege norii... MACOVEI: Da de unde știi, jupâneasă, că Baba Rada descântă de dragoste cu ulcica? Nu cumva... MĂRICA: Ferească Dumnezeu, bărbate, nu se află! dar toată lumea știe că Baba Rada citește și-n stele... și-i carte de tobă, asta... tobă de carte. MACOVEI: Tronc, Mărică!... Oameni buni, hai să ne mai sfătuim cu părintele Pricochi și să-l rugăm să mai iasă cu icoanele. TOȚI: Hai! hai! (Repetă corul și iese prin dreapta.) PEPELEA (trezindu-se): A!... bun somn am tras!... și frumos vis am făcut!... Eu, Pepelea, băiat sărac, fără tată, fără mamă, venit în locurile acestea din Țara Românească, părea că mă-nsurasem cu fata împăratului, după ce o scăpasem din ghearele unui zmeu, care-o răpise din palatul tătâne-său. Greu m-am luptat prin somn... dar i-am venit eu de hac zmeului. ARIE Frumoasă Sânziană, Copiliță Cosânzeană, Răpită-era d-un zmeu! Am dat pe el năvală Și, cu viteaza-mi pală, Ucisu-l-am chiar eu. Iar fata, în uimire, Mi-a dat a sa iubire, În schimb pe dorul meu. Aș! vorbă să fie... împăratul a trimis crainici în tuspatru părți ale lumii, ca să dea știre crailor și împăraților că acel din ei care va plăcea Sânzianei îl va lua de ginere; și-i va da zestre jumătate de-mpărăție... Ce mai trebuie zestre?... Eu m-aș mulțumi numai cu fata, pre legea mea. SCENA II [ modifică ] PEPELEA, BABA RADA (ea stă pe pragul ușii, sprijinită pe o cârjă, îi gârbovită și zdrențuroasă, cu plete albe) BABA RADA (auzindu-l, în parte): Auzi pușchiul, pe unde-i bat gândurile... chelului îi trebuie chitie de mărgăritar. (Tare.) Pepeleo... PEPELEA: E!... Iaca și Baba Rada... vino colea, mătușică, am să-ți spun un vis d-ale poznașe. BABA RADA: Nu pot, dragul mătușei; că-s oloagă de-o cârjă. PEPELEA: Oloagă de-o cârjă?... BABA RADA: De-abia-mi port tinerețile, cu ajutorul cârjelor... și mi s-a frânt una astă-noapte. PEPELEA: Se vede că încălecaseși pe ea, ca să mergi la nunta lui Statu-Palmă. BABA RADA: Ba am alungat o pisică neagră care se băgase pe coș la oala cu smântână. PEPELEA: O fi fost duhul necurat? BABA RADA: Ucigă-l toaca!... Când am lovit-o cu cârja, a scos foc pe ochi; și cârja s-a făcut numai țănduri în mâna mea... bunătate de cârjă... mi-o dedese chiar Strâmbă-Lemne, acu o sută de ani. PEPELEA: Strâmbă-Lemne?... Alei!... dar de când ești pe lume, mătușică?... BABA RADA: Eu?... Ascultă: ARIE [ modifică ] I [ modifică ] Eu sunt de când în astă lume Românul încă n-avea nume; De când Carpații cei măreți Erau ca niște bureți; De când lupii la noi Erau păstori de oi Și urșii cu cimpoi Mânau cirezi de boi. II [ modifică ] Eu sunt de când pe mândrul soare Nu erau pete arzătoare; De când un purice ușor Purta potcoavă la picior, Potcoavă grea de fier Cu care sărea-n cer, Ș-apoi din cer venea Și barba mi-o ciupea. Pe atunci eram tânără, frumoasă... eram zână... dar m-a scos din minte Făt-Frumos... și mi-am pierdut darul. PEPELEA: În adevăr, că ești cam schimbată la față. BABA RADA: He! He!... Vremea vremuiește, fețele se zbârcesc, bălămalele slăbesc și în locul puricilor sprinteni au ieșit pe lume alte jigănii, care sar din gunoi... și cu-o săritură ajung... sus... sus... sus. PEPELEA: Hei!... că nu sunt și eu o jiganie din soiul lor. BABA RADA: Și ce-ai face, măi băiete?... PEPELEA: Aș zbura tocmai lângă fata împăratului. BABA RADA: (îl trage de urechi): Ți-e dragă!... Hai?... PEPELEA: Ca ochii din cap. BABA RADA: Dar tu ei?... PEPELEA: Și ea mie, vorba țiganului. BABA RADA: Ei, știi una?... Pepeleo, hai cu mine în pădure, să-mi durezi o cârjă nouă de alun... Și eu voi culege flori de năvalnic, ca să-ți fac o scăldătoare de dragoste. PEPELEA: Și crezi că Sânziana m-a îndrăgi, dacă m-oi scălda?... BABA RADA: De ce nu? PEPELEA: Oare?... Hai la pădure, mătușică... Hai la pădure... (O ia de braț și pleacă în fugă.) BABA RADA: Încet, încet... vai de mine... parcă te-au umflat rusaliile. PEPELEA: M-au umflat... hai... nu pot sta pe loc... mi s-au aprins călcăiele... BABA RADA (sare-ntr-un picior): Încet, încet, nebunule, cad, ține-mă, încet, vai de mine! (Ies amândoi și intră în pădure.) SCENA III [ modifică ] LĂCUSTĂ-VODĂ, STOLNICUL, SERVITORI și OSTAȘI (sub costum de lăcuste) STOLNICUL (vine alergând și purtând un steag pe care e brodată o lăcustă): Plecați-vă, închinați-vă, că vine măria-sa Lăcustă-Vodă... iaca, nu-i nimeni? nu face nimica, eu să-mi fac meseria mea. (Strigând.) Plecați-vă, închinați-vă... (Stolnicul intră cu servitori care poartă merinde.) COR(de lăcuste) Trece-aci Lăcustă-Vodă, Dintre domni cel mai flămând. Să-i întindem masă mare, Chiar în drum, cât mai curând. (Așează merindele pe-o masă în dreapta, blide cu mâncări, garafe și potire.) STOLNICUL: Grăbiți, copii, grăbiți... Măria-sa ne calcă pe urme... Așa... așezați fripturile-n rând... unde-s piftiile? Puneți-le la iveală, colea, bine. (În sunetul unui marș bizar, intră Lăcustă-Vodă, rezemat pe doi curteni.) LĂCUSTĂ: Mâncare, mâncare, mor de foame! Unde-i ministrul meu secretar de stat la departamentul bucătăriei? STOLNICUL (închinându-se): Aici, măria-ta! LĂCUSTĂ: Masa gata-i?... STOLNICUL: Gata, priviți... LĂCUSTĂ: Stolnice, ai binemeritat de la Patrie, te decorez cu ordinul “Frigării de aur”. STOLNICUL: Să trăiești, măria-ta. LĂCUSTĂ (șade la masă): Bune bucate!... îmi fac cu ochiul... de unde să-ncep... A!... de la curcan (mănâncă), minunat!... am un țigan, bucătar meșter, cinci zloți pe lună, leafă... (La suita lui.) Vouă vă e foame? TOȚI: Foame, măria-ta. LĂCUSTĂ: Bine: priviți la mine cum mănânc și vă-ndestulați. TOȚI: Poftă bună, milostive stăpâne! LĂCUSTĂ: Vă place poate friptura de curcan? TOȚI: Place, place. LĂCUSTĂ (lacom mâncând): D-apoi mie!... TOȚI: Mănâncă-l sănătos, măria-ta. LĂCUSTĂ: Acum să zic două vorbe astor piftii... Ce miros, ce parfum, (mirosindu-le) ce arom! (Suitei.) Dar piftiile vă plac? TOȚI: Plac, plac. LĂCUSTĂ: Cu vanilie, sau... sadea. TOȚI: Ba cu usturoi. LĂCUSTĂ: Mă bucur... dar ce s-aude?... (Afară, trâmbițe.) STOLNICUL: Se-naintează o oaste mare! LĂCUSTĂ (înecându-se): O! oa... o oa, oaste... or fi dușmani!... Unde mi-e paloșul? Na, l-am uitat acasă... Cu ce să mă apăr?... Ha! cu furculița astă mare. Vie de-acum chiar Pârlea-Vodă... Vitejilor, adunați-vă împrejurul meu și să muriți cu toții, apărându-mi viața și masa. (Toți se grupează lângă Lăcustă, care se înarmează cu o furculiță lungă.) SCENA IV [ modifică ] Aceiași, PÂRLEA-VODĂ, PAHARNICUL, CRAINICUL, SERVITORI și OSTAȘI (toți sunt îmbrăcați în roș) CRAINICUL (venind repede în scenă): Închinați-vă, plecați-vă, că sosește măria-sa Pârlea-Vodă. LĂCUSTĂ: Pârlea-Vodă... Sunt platcă... (Intră paharnicul, urmat de servitori, care poartă balerce în spinare.) COR Iată vine Pârlea-Vodă Înfocat și-mbujorat; Dintre toți domnii din lume, Cel mai roș, mai însetat! PÂRLEA (Intră repede. El e gras și aprins la față.) ARIE Eu sunt Pârlea cel aprins, Care ard în foc nestins Și dau foc și mistuiesc Inimile ce-ntâlnesc. Uf! uf! uf! în sânul meu Curge lavă de vulcan, Dați-mi apă ca să beu, Să tot beu cât un borcan. PÂRLEA: Apă, apă, mor de sete. PAHARNICUL: Măria-ta, balercele sunt deșerte; ai băut tot. PÂRLEA: Nu-i apă?... m-am stins!... Paharnice, te osândesc să-ți tai capul tu singur, cu mâna stângă. (Vede masa.) A!... iaca chileală. (Se repede la masă.) LĂCUSTĂ Semețe! un pas numai de-i face cătră masă, Cazi mort, de astă armă străpuns... (Îl amenință cu furculița.) PÂRLEA Străpuns?... Nu-mi pasă! Mai bine mort de paloș, ca un viteaz, decât De sete, mișelește, cu iască-aprinsă-n gât. (Apucă o garafă și o deșartă.) LĂCUSTĂ: Iaca minune... grăim amândoi în stihuri, ca niște apelipisiți?... Aferim, vere. PÂRLEA: Vere?... Cine ești tu, de îndrăznești a mă vărui? LĂCUSTĂ: Eu sunt domn, ca și tine. PÂRLEA: Domn... (Amabil.) Să mă fericesc cu numele?... LĂCUSTĂ: Lăcustă-Vodă! PÂRLEA (furios): Lăcustă?... dușmanul meu de moarte? LĂCUSTĂ: Tocmai. PÂRLEA (grațios): Sunt prea fericit de cunoștință. (Dă mâna.) LĂCUSTĂ: Și eu tij, vere... poftim la masă. PÂRLEA: Mulțumesc; sunteți prea amabil. LĂCUSTĂ: Da, mă rog, nu te mai fasoli. PÂRLEA (șade): N-aș vrea să fiu indiscret. LĂCUSTĂ: Să mă vezi pe năsălnic. PÂRLEA: Ba mai bine pe brațe, vere. LĂCUSTĂ (vesel, ghiontind pe Pârlea): Pe brațe, berbantule? Pe brațele Sânzianei? PÂRLEA (posomorât): Ba cât despre fata lui Papură-Împărat, pune-ți pofta-n cui. LĂCUSTĂ: Și pentru ce, mă rog...? PÂRLEA: Pentru că mă duc s-o-mpețesc. LĂCUSTĂ (ironic): Ș-ai s-o pățești, în adevăr, vere. PÂRLEA: Ver-vere?... Și cum asta? LĂCUSTĂ: Fiindcă și eu mă duc la curtea Sânzianei, cu gând de-a-i face curte. PÂRLEA (se scoală): Suntem rivali!... unul din noi dar e de prisos pe lume; trebuie să piară. LĂCUSTĂ (liniștit): Ai dreptate; pieri tu. PÂRLEA: Ba tu... Scoală și vin la luptă, să ne ciocârtim cu paloșele. LĂCUSTĂ: Ce face?... Să ne batem împreună?... cată-ți de treabă, omule; avem oști pentru certele noastre, ucigă-se între ele... și noi să petrecem cu voie bună... Așa-i rândul crailor ș-al împăraților. (Strigă.) Stolnice!... pune-te în capul armatei mele... și taie bucăți oastea lui Pârlea-Vodă; de-i scăpa teafăr... de te-i arăta leu... te-oi face “ban”. PÂRLEA (asemene): Paharnice!... ai auzit?... Să te văd; harceaparcea în oamenii lui Lăcustă-Vodă; de-i fi învingător... te schimb din particular în general. STOLNICUL (cu glas slab): Nu putem, măria-ta, că suntem morți de foame. PAHARNICUL (asemene): N-avem vlagă, măria-ta; suntem morți de sete. LĂCUSTĂ: Ei, dar fie pe altă dată.. (Lui Pârlea.) Primești, verișorule... să ne ucidem altă dată? PÂRLEA: Bucuros... acum să plecăm la curtea lui Papură-Împărat. LĂCUSTĂ: Să plecăm; cunoști drumul? PÂRLEA: Ba nu!... m-am rătăcit de vreo șapte ori, de când am pornit de-acasă. LĂCUSTĂ: Ai umblat în bobote ca și mine; ne trebuie dar un călăuz. Stolnice, un călăuz cât oi bate-n palme. STOLNICUL (nemișcându-se): Numaidecât, măria-ta. PÂRLEA: Paharnice, un călăuz. PAHARNICUL (stă pe loc): Numaidecât. (Pepelea se ivește între copaci.) SCENA V [ modifică ] Aceiași, PEPELEA PEPELEA (aparte): Am lăsat pe mătușa-n pădure să caute buruieni. PÂRLEA: Găsitu-l-ați?... STOLNICUL (zărind pe Pepelea): Iaca unul, pe dânsul, voinici. (Toți se reped și-l apucă.) PEPELEA: Ho! țară!... ce este?... ce v-au apucat? STOLNICUL (trăgându-l): Te cheamă Lăcustă-Vodă. PAHARNICUL (asemenea): Te cheamă Pârlea-Vodă. PEPELEA: Minciuni... nu mă cheamă nici Pârlea, nici Lăcustă... mă cheamă Pepelea. LĂCUSTĂ: Pepelea!... Ha! Ha! Ha! poznaș nume! PÂRLEA (râzând): Nu-i nume de calendar. LĂCUSTĂ: Ca ale noastre. (Tare.) Pepeleo, răspunde, poți să ne duci la curtea lui Papură-Împărat? PEPELEA (aparte): Or fi pețitori de-ai Sânzianei. LĂCUSTĂ: Ai auzit? PÂRLEA (tare): Poți, mă? PEPELEA: Pot!... vă duc și până la “măru roș”, dacă vreți, și până la calea-ntoarsă. LĂCUSTĂ: Nu, că-i prea departe. PEPELEA: Și până la dracu-n praznic. PÂRLEA: Praznic? hai dar cu noi... pleacă-nainte. PEPELEA: Bine... (Aparte.) Am să-i rătăcesc în pădurea cea deasă, din ea să nu mai iasă. (Servii fură merindele de pe masă.) LĂCUSTĂ: Mergem?... Poftim, vere. PÂRLEA: Ce se potrivește... apucă d-ta înainte, vere, ești mai cărunt. LĂCUSTĂ: Cărunt eu?... știi că te găsesc nostim? PÂRLEA: Mă-i fi găsind... dă-mi brațul ș-aidem împreună. (Pârlea și Lăcustă își dau brațul și cearcă a pleca odată cu piciorul stâng, dar nu nimeresc. Ies cu toții prin fund și dispar în pădure cântând.) COR Haideți cu toți la curtea Lui Papură-mpărat, Atrași de Sânziana Cu nume lăudat. SCENA VI [ modifică ] DASCĂLUL MACOVEI, TOMA, MĂRICA, ȚĂRANI, ȚĂRANCE (care vin prin dreapta) TOMA: Așa o fi, jupâne dascăle... sfântă să-ți fie vorba, mare adevăr ai rostit... nu plouă pentru că-i secetă. MACOVEI: Și-i secetă, pentru că nu plouă. TOMA: Dar fă bine de ne spune, pentru ce-i și secetă și lipsă de ploaie? MACOVEI: O fi trecut prin văzduh un zmeu cu limbă de foc. TOȚI (speriați): Un zmeu? MACOVEI: Sau poate că zidarii și cărămidarii or fi legat norii. TOMA: Dar nu cunoști d-ta vreun chip de-a-i dezlega? MĂRICA: Bărbatul meu să nu cunoască... ai pripit de te-ai vorbit; asta... ai vorbit de te-ai pripit. MACOVEI: Tronc, Mărico!... Oameni buni, este un leac de secetă care nu dă greș. TOȚI: Care, care?... MACOVEI: Să-necați o babă. TOȚI: Ș-a ploua? MACOVEI: Cu cofa. TOȚI: Hai, măi, să găsim o babă. (Arătând femeile.) Pe care din ele s-o alegem? FEMEILE (arătându-se una pe alta): Pe Catrina, pe Safta, pe Tudora, pe Tofana, pe jupâneasa dăscălița... MĂRICA: Pe mine?... Eu babă?... (Lui Macovei.) Babă-s, jupâne dascăle? babă? MACOVEI: Ba! ba... BĂRBAȚII: Pe dânsele, măi! (Se luptă bărbații cu femeile; ele dau țipete.) BĂRBAȚII Degrabă, degrabă Să prindem o babă Și-n apă s-o dăm. Degrabă printr-însa De foc și de dânsa Acum să scăpăm. FEMEILE Hoților! pieriți de-aici, Că v-om bate cu urzici, V-om zgâria ca pisici De-ți fi toți numai beșici. SCENA VII [ modifică ] Aceiași, BABA RADA (se ivește-n fund) BABA RADA: Să trăiască Pepelea!... bună cârjă mi-a durat... am să-i descânt de dor. FEMEILE: Iaca o babă, iaca o babă! TOȚI: Baba Rada, vrăjitoarea! MACOVEI: Ea o fi legat norii... pe dânsa, oameni buni... și uștiuluc! în baltă. (Bărbații se reped de apucă pe babă, luând-o-n sus.) BĂRBAȚII: În baltă! BABA RADA: Ce-i? ce-i? FEMEILE: În baltă! BABA RADA: În baltă? Vai de mine... dar ce v-am greșit eu, oameni buni?... MACOVEI: În baltă, talpa iadului! BABA RADA: Ajutor! ajutor! Pepeleo! SCENA VIII [ modifică ] Aceiași, PEPELEA (aleargă prin fund) PEPELEA: Cine mă cheamă?... Mama Rada?... BABA RADA: Nu mă lăsa, Pepelaș dragă, vor hoții să mă-nece. PEPELEA: Să te-nece, pentru ce? Stați, oameni buni... nu faceți păcatul. TOȚI: În lături, mă sfrijitule. PEPELEA: Nu mă las de voi, chiar de m-ați ucide... Mama Rada-i nevinovată. MACOVEI: Cum îndrăznești, măi țingăule, să te împotrivești voinței poporului?... Nu știi ce spuneau strămoșii noștri: ”Box, pipili, Box...” PEPELEA: Ce box, mă, na box!... (Trage un pumn în ghigilicul lui Macovei.) MACOVEI: Aoleo! m-a necinstit. TOMA: Iii!... a ridicat mâna asupra lui jupân Macovei. MĂRICA: I-a turtit nasul pe ghigilic? asta... MACOVE I: Legați-l, măi, să-l ducem la procuror. Cât pentru babă, uștiuluc în baltă. (Țăranii leagă mâinile lui Pepelea.) PEPELEA (luptând): Hoților, ticăloșilor!... vă puneți o sută pe un om, ca corbii și ca judanii. (Țăranii lasă pe Pepelea legat și se-ntorc la Baba Rada.) BABA RADA: Pepeleo, Pepeleo... (Țăranii ridică pe babă și se îndreaptă spre lac cu ea.) PEPELEA: Ticăloșii... ucid pe biata babă, fără vină, și pe mine m-au legat, ca să mă ducă la închisoare... s-au dus cu toții... nu-i nime, p-aici mi-e drumul. (Fuge-n căsuță.) ȚĂRANII (pe malul lacului): Una! BABA RADA: Pepeleo! ȚĂRANII: Două, trei... hup, uștiuluc. (O aruncă pe babă și deodată s-aude un tunet depărtat, cerul s-acopere de nouri negri.) MACOVEI: Parapanghelos! De-acum umflați pe Pepelea și hai la procurorul. ȚĂRANII (revenind în scenă): Dar unde-i? ȚĂRANII: A pierit! MACOVEI: Pierit să fie! (Începe furtună mare, tunete prelungite.) Iaca, măi!... vedeți? cum ați înecat vrăjitoarea, a și-nceput a ploua. TOMA: Plouă cu fulgere, jupâne dascăle, dar apă — tufă. FEMEILE: Vai de noi! o să ne trăsnească. MĂRICA: Hai s-aprindem Paști de la lumânare... asta... lumânare de la Paști. MACOVEI: Tronc, Mărico! TOȚI: Hai pe-acasă, la sănătoasa, voinici. (Un fulger cade-n lac, toți fug în dreapta speriați.) SCENA IX [ modifică ] PEPELEA (ieșind din căsuță): Să se fi înecat biata mătușă?... de-aș ști că aș găsi-o, m-aș arunca înot. Ia să vedem. (Vine în scenă și găsește o cârjă.) Iaca una din cârjele ei... poate să-mi fie de ajutor... (La mal). A!... pare că zăresc ceva... ea-i... plutește... dă, Doamne, s-o scap. (Întinde cârja-n apă și scoate sumanul babei.) Nu-i ea. Sărmana, e numai sumanul ei, a murit! S-a dus pe ceea lume, și eu am rămas iar singur. (Plânge.) Rău mă doare inima după ea... dar ce aud!... ce văd! (Furtuna trece, norii dispar și luna se înalță de după copaci, în fund... pe suprafața lacului răsar mai multe flori mari de nufăr și în fiecare din ele stă închisă câte-o zână; în cea mai frumoasă se găsește Baba Rada, metamorfozată în Regina Zânelor; razele lunii luminează tainic tabloul.) SCENA X [ modifică ] PEPELEA, ZÂNE, BABA RADA (schimbată în zână) COR DE ZÂNE Frumoasă Zână cu dulce nume Din sânul apei iese la lume. Ferice omul care pe ea La foc de stele o va vedea. (Florile de nufăr se deschid, zânele ies de formează împreună un grup artistic în lumina electrică. În floarea din mijloc apare Baba Rada sub figura și sub costumul unei zâne tinere și frumoase și încununată cu plante acvatice.) ZÂNA Pepeleo, blând suflet, tu singur cu-ndurare, Ai vrut să-mi aperi viața de-a proștilor turbare. Pe tine eu din umbră te-oi scoate la lumină, Căci fosta Baba Rada de-acum e a ta zână. (Zâna, ieșind din floare, pășește pe fața apei și vine în scenă.) PEPELEA (cade-n genunchi): O!... ce minune cerească. ZÂNA: Pepeleo!... de azi începe o viață plină de lupte pentru tine... dar să n-ai grijă, vei fi pretutindeni apărat și susținut de mine. Ține acest fluieraș de trestie, el te va ajuta la orice nevoie... când îi cânta din el... ține ș-acest inel de logodnă cu Sânziana. PEPELEA: Ah!... zână frumoasă și milostivă, mă logodești cu norocul. ZÂNA: Norocul să te însoțească în calea vieții. Acum te las, Pepeleo... rămâi cu bine, eu mă-ntorc în împărăția zânelor. (Zâna se-ntoarce în floarea ei, toate florile s-afundă încet, în sunetul simfonic al orchestrei. Corul repetă refrenul de la început.) (Sfârșitul actului I.) ACTUL II [ modifică ] Teatrul reprezintă sala tronului lui Papură-Împărat... Vasuri mari cu plante acvatice sunt așezate în colțuri... un tron mare de aur în stânga, alt tron mai mic alături, spre public... o ușă în stânga, ce duce în apartamentul împărătesei... în dreapta, uși mari... în fund, arcade largi și înalte, ce se deschid pe terasă, deasupra grădinii. SCENA I [ modifică ] PEPELEA (se ivește cu sfială pe terasă, apoi intră în scenă): Nu mă vede nime? M-am furișat prin grădina împărătească, doar oi zări pe Sânziana... dar toate ferestrele palatului sunt închise... Ce bogății... Ce locaș fermecător!... Bine m-aș deprinde a trăi aice... alăturea cu fata împăratului. Dacă m-ar ajuta Zâna-Lacului să mi se împlinească dorul... Ian să-mi încerc norocul, sunând din fluierul ăsta!... Să vedem ce poate el!... (Privind fluierul, cântă.) ARIE [ modifică ] I [ modifică ] Fluieraș frumos, Mult zici tu duios. Scumpe fluieraș, Mult zici drăgălaș, Zi cu glasul tău, Zi pe gândul meu, Versul cel cu foc, Ce-aduce noroc. II [ modifică ] Fluieraș de fag, A! spune cu drag, Spune de-al meu dor Scumpului odor, Că inima mea Vecinic pentru ea Bate ne-ncetat D-un amor curat. (El vrea să cânte din fluier, dar se oprește, zărind în dreapta pe Tândală.) Dar vine cineva... mă închin cu cântecul și, la fugă... să mă ascund în grădină. (Dispare după arcade.) SCENA II [ modifică ] TÂNDALĂ, pe urmă PĂCALĂ (amândoi în haine brodate cu fir ș-acoperite cu decorații pe piept și pe spate) TÂNDALĂ (venind din dreapta): Stăpânul meu, augustatea-sa marele împărat Papură doarme... Doarmă sănătos și fără grijă, cât mă are pe mine, Tândală, prim-ministru... Toată sarcina statului e pe spinarea mea... Sarcină grea!... (Cu emfază.) Însă mă simt mândru de-a o purta pentru gloria, prosperitatea, propășirea și moralitatea poporului ce se adăpostește la umbra sceptrului împărătesc al augustății-sale... (Zărind pe Păcală.) Dar pare că găsesc pe Păcală, colegul meu de cabinet... un șiret de frunte, care ades mă păcălește!... Cum să mă dezbar de el?... Am cătat să-l trimit departe, peste nouă mări și nouă țări, într-o ambasadă... dar n-a primit... Ce tertip să mai iscodesc?... (Stă pe gânduri.) PĂCALĂ (intră pe sub arcade): Doarme augustul nostru, și soarele-i sus... Însă are și dreptate să-și odihnească bătrânețele. (Zărind pe Tândală.) A!... iaca Tândală, perechea mea de la carul statului... cum să-l dau peste cap?... TÂNDALĂ: Ce văd? Excelența-voastră la curte așa de dimineață? PĂCALĂ: Datoria-mi fac, urmând pildei excelenței-voastre. TÂNDALĂ: Datorie sacră... când stăpânul trage la aghioase... Sluga credincioasă veghează, pentru gloria... PĂCALĂ: Propășirea... TÂNDALĂ: Prosperitatea... PĂCALĂ: Și moralitatea poporului, ce s-adăpostește... TÂNDALĂ: La umbra sceptrului părintesc. AMÂNDOI (înclinați): Al augustății-sale... PĂCALĂ: Bine, acuma ad-o colea jumătatea milionului ce-ai câștigat astă-noapte. TÂNDALĂ: Ce milion? Care milion? de unde milion? PĂCALĂ: Care? (Îi șoptește la ureche.) Cel care ai câștigat rușfet de la concesionarii baloanelor. TÂNDALĂ (cu mirare): De unde o știi? PĂCALĂ: E scris pe nasul excelenței-voastre, ad-o... TÂNDALĂ: Ei, știi una? Lasă-mi mie milionul ăsta, și eu îți făgăduiesc alt milion la anul. PĂCALĂ: Cum? TÂNDALĂ (îi vorbește la ureche): Din răscumpărarea concesiunii baloanelor. PĂCALĂ: Parol? TÂNDALĂ: Parol! PĂCALĂ: Ba, ba, ba, mai bine azi un ou decât la anul un bou; adă! TÂNDALĂ: Bine, om regula socotelile mai pe urmă, acum să ne ocupăm de afacerile politice... Știi că domnița Sânziana e fată mare?... PĂCALĂ: O fi; și, prin urmare, i-a abătut să se mărite numaidecât. TÂNDALĂ: Fată mare nu-i? Trebuie să-i credem. PĂCALĂ: Și împăratul, care se supune la toate voințele ei, a trimis crainici pe la toate împărățiile ca să le ducă această veste. TÂNDALĂ: O știu. PĂCALĂ: Și chiar au început a sosi în oraș mai mulți din acei ceau auzit de frumusețea domniței. TÂNDALĂ: Care și care?... PĂCALĂ: Zorilă, craiul Răsăritului; Murgilă, craiul Apusului... și Pârlea-Vodă, și Lăcustă-Vodă, și alți mulți din toate părțile lumii. TÂNDALĂ: Minunat; și unde au tras la gazdă? PĂCALĂ: La “Grand Hotel”, la “Trei sarmale”. TÂNDALĂ: Cred c-om căpăta ceva decorații de la ei... decorații cu briliante primprejur... iar nu ca potcoavele astea, care cântăresc zece oca... de aramă... Privește: ordinul Hipopotamului!... ordinul Urangutanului!... ordinul Bivolului... ordinul Bibilicului... etc... PĂCALĂ: Acestea sunt decorații zoologice... dar unde le-om mai anina și pe celelalte?... TÂNDALĂ: Pe dinăuntrul livrelei... ca căptușală. (S-aude-n stânga un căscat lung.) PĂCALĂ: Taci... s-anunță împăratul. (Papură-Împărat vine în halat și papuci galbeni... și cu coroana peste scufă.) SCENA III [ modifică ] Aceiași, PAPURĂ PAPURĂ: A... a... a!... Bine am dormit. AMÂNDOI: Să vă fie de bine, augustate. PAPURĂ: Aici sunteți, miniștrii mei isteți! TÂNDALĂ: La ușa augustă a iatacului împărătesc... PĂCALĂ: Precum se cuvine... PAPURĂ: Vine... bine vreau să zic, ne place să vă vedem aproape de tron, pentru că sunteți ageri. AMÂNDOI (închinându-se): Măria-ta... PAPURĂ: Credincioși! AMÂNDOI: Augustate... PAPURĂ: Întegri. AMÂNDOI: Luminate împărate... PAPURĂ: Deși nu prea frumoși... AMÂNDOI: Milostive stăpâne... PAPURĂ: Destul, nu vă mai frângeți șalele... câte ceasuri sunt?... TÂNDALĂ: Câte poruncește augustatea-voastră să fie. PAPURĂ: M-am trezit destul de dimineață, nu-i așa? TÂNDALĂ: Așa! v-ați trezit odată cu zorile. PAPURĂ: Oare?... Ce crezi și tu, Păcală... îmi pare că soarele-i sus. PĂCALĂ: Zorile au mai întârziat astăzi, pentru plăcerea augustății voastre. PAPURĂ: Bine-au făcut, pentru că eram foarte obosit... trebile statului... TÂNDALĂ: Vă prea osteniți, augustate; și nu se cade să compromitați augusta voastră sănătate. Nouă, servitorilor tronului, ne incumbă truda; pentru gloria... PĂCALĂ: Propășirea... TÂNDALĂ: Prosperitatea! PĂCALĂ: Și moralitatea poporului ce s-adăpostește... TÂNDALĂ: La umbra sceptrului părintesc... AMÂNDOI: Al augustății-voastre! PAPURĂ: Frumoasă imagine!... umbra sceptrului... mi-o repetați în toate zilele... e cam monotonă, însă plăcută... și ce mai face poporul?... nu l-am văzut de mult... TÂNDALĂ: Nu-și încape în piele de fericire. PAPURĂ: Așa să fie, Păcală, își încape sau nu-și încape? PĂCALĂ: Nu-și încape... e burduf... PAPURĂ: Burduf!... A!... mulțumirea mea este deplină... adică tocmai deplină nu... pentru că tarafurile politice se-nmulțesc pe toată ziua... Câte avem pân-acum? PĂCALĂ: 57, augustate. PAPURĂ: Numai atâtea?... le credeam mai plodoase... care au mai ieșit la maidan?... PĂCALĂ (desfășurând o hârtie lungă): Iată lista. PAPURĂ: Breee!... ce pomelnic!... citește-l, Păcală. PĂCALĂ: Categoria-ntâi. PAPURĂ: Cum?... Sunt pe categorii? PAPURĂ: Dar, categorisiți. PAPURĂ: Zi-nainte. PĂCALĂ: Categoria-ntâi! Tarafuri colorate. PAPURĂ: Colorate?... PĂCALĂ: Da!... pentru ca să bată mai bine la ochi. (Citind.) Taraful verde. PAPURĂ: Verde? Pentru ce verde? PĂCALĂ: Pentru că-i spanac. (Citind.) Taraful galben. PAPURĂ: Galben?... O fi taraf de dovleci?... PĂCALĂ: Tocmai... e un taraf care a prins gălbeață. (Citind.) Taraful alb. PAPURĂ: Alb?... Se vede că-i mai spălat? PĂCALĂ: Și pătimește de albeață pe ochi. (Citind.) Taraful stacojiu. PAPURĂ: Stacojiu?... pentru ce? PĂCALĂ: Pentru că cu cât e mai fiert, cu atât e mai roș. PAPURĂ: Ca racii. PĂCALĂ: Raci progresiști etc. Categoria a doua... Taraful naționalliberal, taraful liberal-național, taraful liberal-național-moderat, taraful moderat-național-liberal. PAPURĂ: Treci la altă categorie, asta-i cam într-același păr. PĂCALĂ: A treia categorie... Taraful aristocrat, democrat, burtocrat, pungocrat, postocrat... PAPURĂ: Destul... m-am amețit și simt că devin prostocrat ca dânșii... Și care-i deviza politică a tuturor? PĂCALĂ: Una ș-aceeași... “Scoală-te de la locul tău, să mă pun eu.” PAPURĂ: Adică, cu alte cuvinte... Să vă dau afară pe voi și să-i iau pe dânșii în loc? PĂCALĂ: Cam așa! PAPURĂ: Ș-așa se poate... să vă dau afară... să nu vă dau?... Ba să vă dau. AMÂNDOI: Ferească Dumnezeu, auguste. PAPURĂ: Dar dacă vă voi păstra... Cum să salvăm situațiunea?... TÂNDALĂ: Trântind tarafurile la pușcărie. PAPURĂ: Bună idee, să le trântim... oare să le trântim?... și pentru ce să nu le trântim?... Ce zici și tu, Păcală?... PĂCALĂ: Zic să nu le trântim, maiestate... pentru că o asemenea trântă ar fi o măsură în incompatibilitate cu abilitatea guvernamentală. PAPURĂ (aiurit): Așa... (Aparte.) N-am prea înțeles. (Tare.) Apoi dar să-i lăsăm în pace, mai cu seamă că am altă belea pe capul meu... Sânziana mi-a declarat că vrea să se mărite pe placul ei... iar nu după conveniențele politicii statului... Eu chibzuisem să fac alianță cu vecinul meu, cu Piperuș-Craiul... dar fata-l găsește prea iute... și nu-l vrea. TÂNDALĂ: Asta poate să nască mari complicațiuni. PĂCALĂ: Poate chiar și războaie. PAPURĂ: Ș-apoi?... nu mi-e teamă de-un Piperuș. Câți pipăruși am mâncat eu, de când împărățesc!... Au început să curgă pețitori pentru Sânziana? TÂNDALĂ: Început... Hotelul “La trei sarmale” e plin de crai, domni și împărați, care așteaptă să fie invitați a se prezenta la Curte. PAPURĂ: Bine, faceți-le cunoscut că-i voi primi chiar astăzi... Gătit-ați tot pentru ceremonialul primirii lor? PĂCALĂ: Totul e gata. PAPURĂ: Mergeți dar să-i aduceți în prezența noastră, hai, marș! AMÂNDOI: Numaidecât, auguste... (Ies închinându-se.) PAPURĂ (singur): Un cap încoronat trebuie să aibă caracter ferm și voință nestrămutată... altminterea se-ncurcă rău ițele politice... Eu am hotărât să fac pe voia Sânzianei... și nu mă schimb odată cu capul (o pauză), și însă prudent de-a expune împărăția la cine știe ce calamități, pentru capriciul unei copile alintate... Ce-ar fi, adică, dacă n-aș mărita-o acum?... ar plânge ș-atâta tot... dar de ce s-o fac să plângă, drăguța?... Vrea să se mărite, lucru natural. (Schimbă tonul.) Vrea, vrea... multe vrea omul... de m-aș potrivi... ea are voința ei... dar și eu am pe-a mea... și, în sfârșit, cine-i împăratul? Eu!... cine are dreptul de a porunci?... Eu! prin urmare, s-o mărit... alta n-am ce face. (Stă pe gânduri, numărând pe degete.) S-o mărit?... să n-o mărit?... SCENA IV [ modifică ] PAPURĂ, SÂNZIANA (iese din apartamentul ei) SÂNZIANA: Tătucă. (Vine de-l sărută.) PAPURĂ: Copila mea, te-ai trezit?... SÂNZIANA: Ce fel? trezit?... Soarele-i amiazi, și d-ta tot în halat și cu scufa de noapte?... PAPURĂ: Am avut multe de pus la cale cu miniștrii. SÂNZIANA (zâmbind): Înțeleg... ați organizat ceremonialul de astăzi... Scumpul meu părinte, cât mă doare să mă despart de d-ta. PAPURĂ: Apoi dacă te doare așa de mult, pentru ce vrei numaidecât să ieși din casa părintească? SÂNZIANA: Pentru ca să mă duc și eu la casa... așa a făcut și mama. PAPURĂ: Dumnezeu s-o ierte... însă, pe vremea ei, fetele se măritau după placul părinților. SÂNZIANA: S-au schimbat lucrurile de-atuncea, tătucă. Astăzi suntem libere și independente. PAPURĂ: Formați și voi un taraf?... SÂNZIANA: Dar, găsim că e drept să ne alegem noi înșine tovarășii vieții noastre. PAPURĂ: De aceea s-au înmulțit despărțeniile... Ascultă, Sânziană... n-ai putea să mai rabzi vreo doi-trei ani?... SÂNZIANA: De ce nu zece?... să-mpletesc coadă albă. PAPURĂ: Pân’ la coadă albă mai ai mult, fata mea. SÂNZIANA: Tătucă, vrei să afli adevărul?... mi-a prezis o vrăjitoare că, de nu m-oi mărita în anul acesta, am să mă găsesc întro primejdie de moarte. PAPURĂ: De moarte!... să mori?... ferească Dumnezeu! să nu faci una ca asta... mai bine te mărit de 17 ori, cu cine ți-a cere inima... chiar c-un zmeu, dacă ai poftă de zmei. SÂNZIANA: Bunul meu părinte!... Tocmai de zmei mi-e teamă, pentru că ei fură fete de-mpărați... și mi-a spus vrăjitoarea că sunt amenințată... PAPURĂ (speriat): Ce?... să te răpească o dihanie de pe ceea lume?... Merg să dau porunci ca să pună străji împrejurul palatului... (Strigă:) Păcală, Tândală... iaca, uitasem că ei sunt duși la “Trei sarmale!” SÂNZIANA: Nu te turbura, tătucă, mai bine mergi de te gătește, ca să primim oaspeții veniți la noi de prin fundul lumii. PAPURĂ: Ai dreptate; mă duc să-mi lepăd halatul și să-mi pun hlamida... Pupă-mă frumos... Pupă-mă încă o dată. (După ce-o sărută iese zicând:) E frumoasă... ruptă din soare! Și-mi samănă mie, bucățică tăiată. (Iese-n stânga.) SCENA V [ modifică ] SÂNZIANA (singură): Azi trebuie să-mi aleg un mire!... pe care?... pe cel mai viteaz, mai tânăr și mai frumos. RECITATIV De multe nopți mi-e somnul agitat Și până-n zori ades nu pot dormi. Un glas ascuns îmi zice ne-ncetat Că am ajuns în timpul de-a iubi. ARIE [ modifică ] I [ modifică ] Fără dor, fără iubire, Nu e-n lume fericire, Spune doica mea. Ea-i bătrână, ispitită; Ca să fiu dar norocită, S-o ascult pe ea. II [ modifică ] Făt-Frumos, o, dulce mire, Te aștept, vin’ cu grăbire, Vino de mă ia, Ca să ducem împreună Viață dulce, viață bună Cum inima vrea. Ah!... când ar veni Făt-Frumos... (Stă gândind. Un zmeu trece călare prin văzduh.) Când ar apărea deodată-n ochii mei... (Zmeul apare între arcade.) SCENA VI [ modifică ] SÂNZIANA, ZMEUL ZMEUL (în fund): Sânziană! SÂNZIANA (tresărind): Cine mă cheamă? (Vede pe zmeu.) A!... (Vrea să fugă.) ZMEUL: Nu fugi, dulce minune; vestea frumuseții tale a trecut peste nouă mări și nouă țări și, ca să te văd, am venit în zbor nouă zile și nouă nopți. SÂNZIANA: Dar cine ești tu, care îndrăznești?... ZMEUL: Eu sunt împăratul zmeilor. SÂNZIANA (cu groază): Ești zmeu?... ZMEUL: Ș-am jurat să te fac soția mea. SÂNZIANA: Eu?... ZMEUL: Vino cu mine. SÂNZIANA: Mai bine să mor. ZMEUL: Vino!... (Face un pas, întinzând mâna spre ea.) SCENA VII [ modifică ] Aceiași, PEPELEA (se arată sub arcade) PEPELEA: Stai, fiară de pe ceea lume!... un pas mai mult, ești mort. ZMEUL: Ce?... tu, piticule, îmi poruncești mie? PEPELEA: Pieri, pieri îți zic. ZMEUL (ridică buzduganul): Se vede că vrei să legi frăție de moarte cu buzduganul meu? PEPELEA: Și tu cu fluierașul meu. (Sună din fluier.) ZMEUL (rămâne încremenit, vrea să-nainteze, dar nu poate; vrea să ridice buzduganul, și-i cade brațul fără putere): Păcătosule!... așteaptă... Ce-am pățit?... nu pot face un pas înainte... nu pot purta buzduganul, sunt fermecat... fluierul acesta mă-nvinge... (Se tot retrage îndărăt, împins de-o putere misterioasă, în sunetul fluierului Pepelea- l urmărește, amândoi dispar în grădină.) SÂNZIANA (trezindu-se din buimăceală): Am visat?... Era să mă răpească un zmeu?... Și m-a scăpat de el?... Cine m-a scăpat?... Poate că era Făt-Frumos. Făt-Frumos, o, dulce mire, Te aștept vin’ cu grăbire, Vino de mă ia... etc. (Iese prin stânga cântând sotto voce.) SCENA VIII [ modifică ] PĂCALĂ, TÂNDALĂ, PÂRLEA-VODĂ, LĂCUSTĂ-VODĂ, ZORILĂ, MURGILĂ (mai multe persoane din toate părțile lumii, în diverse costume fantastice) (S-aud fanfare-n curte, ușile-n dreapta se deschid; doi ușieri vin de se așează la intrare. Intră cortegiul de crai, domni și împărați, precedați de Tândală și Păcală și urmați de steaguri cu emblemele lor. Se pun în semicerc, în fața tronului.) COR Azi e ziua mult dorită, Când, uimiți, o să vedem O minune strălucită, Un crin alb cu diadem. TÂNDALĂ: Poftim, vestiți și de bun neam domni, crai și împărați! În curând va sosi marele, gloriosul, mărinimosul, augustul Papură- Împărat, împreună cu frumoasa, încântătoarea, augusta sa copilă, domnița Sânziana. (În sunetul unui marș triumfal, intră Papură cu hlamidă și cu coroană aurită, ținând pe Sânziana de mână, urmați de mai multe dame și magnați de Curte... ei fac jurul sălii, salutând pe oaspeți, ș-apoi merg de se suie pe tronuri. Steagurile se înclină în fața lor și toți oaspeții rămân extaziați, privind la Sânziana... Pârlea-Vodă dă semne de admirație grotescă. Tândală stă lângă tron.) COR Iată împăratul, Iată luminatul Cu Sânziana, Mândra Cosânzeana, Orișicine-o vede Jură și crede Că e un juvaer, Căzut aici din cer. SCENA IX [ modifică ] Aceiași, PAPURĂ cu SÂNZIANA PAPURĂ (pe tron): Bine-ați venit la curtea noastră, oaspeți de soi și de tot soiul!... Crainicii noștri v-au dus vestea despre copilă și zestrea ei... jumătate de împărăție, fără ipotecă... Care din voi va avea noroc să placă fetei va avea parte de amândouă... Haide, arătați-vă talentele și nurii, concursul e deschis; am zis!... TOȚI: Trăiască Papură-Împărat! PAPURĂ: Acum și pururea și-n vecii vecilor... TOȚI: Amin! PAPURĂ: Păcală, te numesc mareșal de ocazie, fără leafă. Prezentează-ne concurenții cu tropos. PĂCALĂ: Ascult. (Prezentând pe Zorilă.) Măria-sa Zorilă, craiul Răsăritului. PAPURĂ: Zorilă?... Am cunoscut în tinerețe pe babacu-tău; pătimea, sărmanul, de căscat, altminterea era deștept și cam... berbant. (Râzând.) Îmi aduc aminte că odată ne-am întârziat împreună pănă-n faptul zilei, într-o mahala!... ha! ha! ha! Stârnisem toți câinii și comisarii... ha, ha, ha! TÂNDALĂ (încet, cu dezaprobare): Auguste... PAPURĂ (serios): Ai dreptate, Tândală, nu iartă ighemoniconul. (Arată pe Sânziana.) Și e sărbătoare-n casă; iaca tac, tac. ZORILĂ (îngenunche dinaintea tronului Sânzianei și declamă): Princesă! Răsăritul e raiul pământesc; Din el răsare luna și soarele ceresc! Primește-a fi regină acelui dulce plai, Ca să privească lumea-n mirare rai în rai. (Se scoală și se retrage.) PAPURĂ (lui Tândală): Rarerarerai în rai? parcă aud broaștele, Tândală. TÂNDALĂ: Poezie imitativă, auguste. PAPURĂ: O fi!... PĂCALĂ (prezentând pe Murgilă): Măria-sa Murgilă, craiul Apusului. PAPURĂ: Murgilă?... Stăi... am cunoscut și pe babacu-tău; era cam posomorât de firea lui. Ce mai face? MURGILĂ (posomorât): A apus... PAPURĂ: A apus!... Ce spui? A dat pielea popii? Hei!... lume, lume!... toți suntem mai mult sau mai puțin muritori. (Își suflă nasul tare.) Ca mâine îi apune și tu. MURGILĂ (asemenea și el îngenunche înaintea Sânzianei și declamă): Princesă, în Apusul profund, mistuitor, Apune soare, lună, tot ce-i strălucitor, Dar jur pe-a ta frumseță, de lume admirată, Că tu nu vei apune din ochii-mi niciodată. (Se retrage.) PAPURĂ: Frumos!... (Lui Tândală.) Ce au, Tândală, de grăiesc toți în stihuri?... e vreo boală nouă? TÂNDALĂ: Da... o boală ce se numește stiho-morbus. PAPURĂ: O fi!... PĂCALĂ (prezentând pe Lăcustă): Măria-sa Lăcustă-Vodă. PAPURĂ: Lăcustă? Te știu de mult... mi-ai potopit ogoarele într-o vreme... la anul o mie și ceva! LĂCUSTĂ: Era foamete, augustate... și eram pe atunci un copil fără judecată, zburdalnic. PAPURĂ: Așa!... Ș-acum văd cu mulțumire că, deși ești flăcău tomnatic, te ții bine; tot verde! LĂCUSTĂ: Am stomac bun! PAPURĂ (lui Tândală): Stomac de Lăcustă. LĂCUSTĂ (îngenunchează dinaintea Sânzianei și declamă): Frunză verde de mohor Mor de dor... zău... de dor mor, Mor... mor... mor... (Aparte.) Ce dracu!... am uitat restul și mi-am pierdut rostul. PAPURĂ (lui Tândală): Ian ascultă, Tândală... ăsta mormorosește ca un urs. LĂCUSTĂ (cată a continua): Frunză verde de mohor Mor, mor, mor... PAPURĂ: Lăcustă... dragă Lăcustă, lasă, nu mai muri acum, fătul meu, pe altădată, pe altădată, așa să trăiești. LĂCUSTĂ (retrăgându-se): Curios!... mi-am uitat improvizația. PĂCALĂ (prezentând pe Pârlea): Măria-sa, Pârlea-Vodă. PAPURĂ: Pârlea?... pârlit ești de soare! PÂRLEA: Ba din născare, augustate. (Declamă:) Princesă, a ta frumseță-nfocată și bălaie În vulcanul meu de suflet a aprins o pălălaie. Ard, ard, ard, mă fac cenușă, căci amorul mă încinge. A! precum ai aprins focul, fă bine de mi-l și stinge. PAPURĂ: Pompieri!... chemați pompierii... e-n stare să-mi dea foc palatului. (S-aude afară fluierul lui Pepelea.) PÂRLEA (indignat): Cine mă fluieră? PAPURĂ: Ce se-aude, un fluier? SÂNZIANA (uimită, aparte): Parcă-i fluierul care m-a scăpat de zmeu. (Apare Pepelea pe pragul ușii din dreapta.) SCENA X [ modifică ] Aceiași, PEPELEA PAPURĂ: Cine ești tu, semețule, de îndrăznești s-ai îndrăzneala de a te prezenta dinaintea noastră? PEPELEA: Luminate împărate, sunt solul Zânei-Lacului!... Acea zână năzdrăvană a auzit de preaputernicul, preaînțeleptul, preamărinimosul Papură-Împărat, precum și de cereasca frumusețe a fiicei sale, care-i samănă... PAPURĂ (îmblânzit): Așa mai vii de-acasă... urmează. PEPELEA: Și, vrând să vă arate admirarea ce i-ați inspirat, vă trimite prin mine, pentru serbarea de astăzi, două prezenturi, cum nu s-a mai văzut pe lume. PAPURĂ: Care? unde-s?... PEPELEA (face un semn afară; un paj intră, aducând o colivie mică de aur, în care este închisă o pasăre albastră, și alți doi servitori aduc o oglindă mare, pusă pe două picioare aurite): Iată-le!... o pasăre măiastră, pentru frumoasa și încântătoarea princesă. (Ia colivia ș-o prezintă Sânzianei.) Ș-această oglindă, pentru augustatea-voastră... Pasărea are grai omenesc și răspunde la toate întrebările... Oglinda arată adevărul... Zâna vă roagă să le primiți bucuroși, din parte-i. (Servitorii așează oglinda între ambele arcade, față cu publicul.) PAPURĂ: Primim, cum nu?... și-i trimitem asigurarea înaltei noastre considerațiuni. SÂNZIANA: Ce frumoasă pasăre! PAPURĂ: O fi dumbrăveancă? (Lui Pepelea.) Și zici că astă pasăre grăiește? PEPELEA: E pasăre măiastră... adresați-i orice întrebare, ea va răspunde. PAPURĂ: Ce s-o-ntreb? Ha! am găsit... Păsărică dragă... spune-mi: sunt coțcari în împărăția mea? PASĂREA: Da! da! da! da! PAPURĂ: Nu mă-ndoiam de asta... care sunt cei mai mari gheșeftari? PASĂREA: Păcală... Tândală... PAPURĂ: Ce-a zis? PĂCALĂ: A zis Tândală. TÂNDALĂ: Ba Păcală. PĂCALĂ: Ba Tândală. TÂNDALĂ: Ba Păcală. PASĂREA: Păcală-Tândală, Tândală-Păcală. PAPURĂ: Cum se poate?... Și eu credeam... TÂNDALĂ-PĂCALĂ: Minciuni, minciuni, gaiță nerușinată!... Nu o credeți, augustate. PAPURĂ (sever): Tăcere!... Mâine voi fi supremul vostru judecător, astăzi n-am vreme să fiu decât părinte... Sânziană, ai văzut ș-ai ascultat pe onorabilii preopinanți... asta... aspiranți... răspunde, care din dumnealor îl socoți mai demn de a-mi fi ginere mie și, prin urmare, bărbat ție? SÂNZIANA (sculându-se): Sire, sunt confuză în momentul acesta... și nu mă pot pronunța îndată... atât de mari sunt meritele dumnealor. PAPURĂ: Prea bine, fata mea... Vom suspenda ședința pe zece minute; pentru ca să ai tot timpul necesar de-a lua o rezoluție. (Tare.) Ședința e suspendată pe zece minute. Poftiți la bufet, dacă vă place. (Se scoală.) SÂNZIANA (aparte): Am să consult pasărea despre ursitul meu. (Către pasăre.) Păsărică dragă, cum se numește ursitul meu?... PASĂREA: Pepelea! Pepelea. SÂNZIANA: Pepelea. (Iese printre arcade împreună cu damele.) PAPURĂ: Acum mă pot coborî de pe tron, să-mi mai dezmorțesc șalele... (Se coboară.) Unde-i cel ce-a adus pasărea și oglinda? PEPELEA: Eu sunt. PAPURĂ: Cum te cheamă? PEPELEA: Pepelea. PAPURĂ: Din botez sau de-aiurea. PEPELEA: Ba de-aiurea. PAPURĂ: Așa am chitit și eu... acum spune-mi ce meșterie are oglinda asta?... Pănă azi eu n-am văzut oglinzi? PEPELEA: Ea arată chipul și totdeodată caracterul fiecărui om ce se uită în ea. PAPURĂ: Minunat. (Aparte.) Prin ea am să cunosc firea musafirilor mei. (Tare.) Păcală, Tândală... ian priviți-vă mutrele în oglinda asta... ca să vedeți cât sunteți de frumoși. PĂCALĂ-TÂNDALĂ (cu sfială): Auguste... PAPURĂ: Am poruncit... marș. (Păcală și Tândală se duc în față la oglindă, care reflectează doi lupi cu gurile căscate, trăgând de-o pungă.) PĂCALĂ -TÂNDALĂ: Doi lupi!... piei, drace!... suntem lupi? PAPURĂ: Lupi! Miniștrii mei, secretari de stat, sunt lupi! și eu i-am rânduit păstori la oi?... (Sever.) Am să vă hăituiesc cu copoi, pungivorilor! PĂCALĂ-TÂNDALĂ (abătuți): Ne-am dat de gol! Am pățit-o. TOȚI (cu mirare): O! PAPURĂ (aparte): Acum să trecem la musafiri. (Tare.) Lăcustă- Vodă... ai idee de nurii cu care te-a înzestrat natura? LĂCUSTĂ: Aproximativ, augustate, după cât m-au încredințat sexul frumos. PAPURĂ: Treci la oglindă, treci ca să te aproximativești cu ochii. LĂCUSTĂ: Bucuros... (Se pune în fața oglinzii. Oglinda reflectează o lăcustă slabă.) TOȚI (râzând): A!... o lăcustă? LĂCUSTĂ: Eu! Lăcustă?... PAPURĂ: Aidoma. PÂRLEA (râde cu hohot): A pățit-o vărul. PAPURĂ: Pârlea-Vodă, e rândul dumitale. PÂRLEA: Eu n-am grijă... sunt frumos. (Cată în oglindă. Oglinda reflectează un curcan.) Un curcan! (Toți râd.) PAPURĂ: Numai bun de pus în frigare. PÂRLEA (furios): Asta-i o insultă... cere răzbunare. (Scoate sabia ca să lovească oglinda.) PAPURĂ (oprindu-l): Ba te poftesc să-mi lași mobilele în pace; nu poți lupta cu adevărul... Am să mă uit și eu... priviți și admirați. (Se pune majestos înaintea oglinzii. Oglinda reflectează o broască purtând scufă.) Ce?... un buhai de baltă? Eu?... Asta-i broscărie... boșcărie vreau să zic; sfărâmați oglinda asta obraznică în 40 de mii de bucăți. Buhai de baltă?... Pepelea, unde-i Pepelea? PEPELEA (ieșind de după oglindă): Aici. PAPURĂ: La spânzurătoare... duceți-l la ștreang. TÂNDALĂ-PĂCALĂ: Pe dânsul cu toții! (Toți se reped asupra lui Pepelea, care scoate fluierul de la brâu.) PEPELEA (aparte): Am să te văd, fluierașule, ce poți. (Fuge spre ușa din dreapta.) PAPURĂ: Nu-l lăsați să scape. PEPELEA: Sună, fluierașule, să-i faci a juca de streche. (Sună din fluier ca la ușa cortului. Toți se opresc din goană și încep a juca în loc, sărind în sus, strâmbându-se și neputându-se opri; Pepelea iese, fluierul încetează, dansul se oprește.) TOȚI: După el! (Se reped spre ușă, fluierul se aude mai departe, dansul iar începe și continuă mai strechiat, pân’ ce fluierul tace.) Uf! am obosit, nu mai pot, îmi dau sufletul. (Unii cad pe scaune, alții se reazemă- mpreună, spate de spate.) PAPURĂ (căzând pe treptele tronului): Uf! am jucat fără voie ca la ușa cortului, la bătrânețe. Suntem vrăjiți. SCENA XI [ modifică ] Aceaiași, DAMELE CURȚII, MACOVEI, TOMA, ȚĂRANI, ȚĂRANCE DAMELE (dau țipăt afară): A! TOȚI (tresărind): Ce este? DAMELE (pe terasă): Zmeul! Zmeul!... Săriți... a răpit pe domnița! (Zmeul trece călare prin aer, cu Sânziana în brațe.) TOȚI: Zmeul!... DAMELE (vin, alergând speriate, în scenă): Zmeul! (Se ascund după tronuri.) PAPURĂ: Ce zmeu? unde-i zmeul?... ce-ați pățit? O DAMĂ (repede): În vreme ce domnița sta departe pe terasă, grăind cu pasărea cea măiastră, soarele s-a-ntunecat ca de un nor și deodată a apărut prin văzduh un zmeu călare; el a trecut pe lângă domnița, a luat-o în brațe și s-a dus, s-a dus... PAPURĂ (buimăcit): S-a dus, s-a dus, unde s-a dus? DAMA: Și s-a făcut în curând nevăzut. PAPURĂ (tare): Unde? DAMA: În fundul orizontului. TOȚI: A! PAPURĂ: Tocmai în fund? DAMA: Tocmai. TOȚI: A!... A!... PAPURĂ: Ce a... a... a?... ce ați căscat gurile?... La goană după el! (Scoate paloșul și umblă pe scenă ca un nebun, strigând:) După el, voi toți... Domni, crai, împărați, Păcală, Tândală, Macovei. Oștile, să iasă oștile... Poporul!... Să sară poporul! Cum?... să-mi fure bunătate de fată pe sub nas? După hoț, la goană; înarmați-vă cu buzdugane, cu ciomege, cu ce-ți găsi — încălecați pe cai, pe măgari, pe prăjini, și după zmeu, la goană. Eu plec înainte... Hai, nu mă lăsați singur. TOȚI: Hai! Hai! COR La goană, la goană, la goană, În grabă, la fugă, mereu! Să-l prindem, să-l facem tocană, Pe hoțul, pe hâtrul de zmeu! (Toți ies, alergând pe ușă și pe sub arcade.) (Sfârșitul actului II.) ACTUL III [ modifică ] Teatrul reprezintă o pădure deasă, prin care se deschide o alee ce duce din fața scenei până-n fund; în dreapta, un tufar, sub care stă ghemuit Statu-Palmă. SCENA I [ modifică ] STATU-PALMĂ, apoi ZÂNA-CODRULUI COR (în pădure) În pădurea fermecată Stăm închiși, vai! fără vină. O! tu, zână adorată, Scoate-ne iar la lumină. STATU - PALMĂ: Ian auzi cum se bocesc toți nenorociții prinși în codru de Mama-Pădurii!... Ce dihanie răutăcioasă!... Pe cine-l întâlnește rătăcit pe-aice, îl închide într-un copac... Chiar pe mine, uncheșul Statu-Palmă-Barbă-Cot, m-a osândit să stau în tufarul ista... și mi-a luat amanet iepurașul meu cel șchiop... De nu l-ar fi mâncat ostropăț, sărmanul... Dar iată că vine... La tufar, moșule... (Se ascunde după tufar.) ZÂNA (care vine prin alee): Frate-meu, zmeul, a răpit pe Sânziana... și de-atunci nu l-am mai văzut... l-o fi fermecat, și-l ține legat de poalele ei... Ce proastă beție e beția amorului!... Cum ea schimbă pe om în neom... Eu disprețuiesc această slăbiciune omenească... n-am iubit, nici voi iubi vreodată, deși mulți s-au înamorat de mine și s-au rătăcit prin codru, căutându-mă. Năucii! le-am arătat eu cine-i Mama-Pădurii... i-am atras aici în desime și i-am închis în trunchii copacilor... În stejarul cel mare am pe Făt-Frumos; în salcia cea pletoasă, pe un poet bocitor; în tufa ceea de spini înveninați, pe un invidios jurnalist... în putregaiul cel de ulm, un fost ministru putred la inimă; în strâmbătura cea de lemnul-câinelui, un fals patriot; în tufarul cela am închis pe Statu-Palmă-Barbă-Cot și i-am luat zălog iepurașul lui cel șchiop, ha! ha! ha! (Corul iar se repetă.) Ei plâng, și eu râd de bocetele lor... Dar ce zăresc? Iaca frate-meu, zmeul... posomorât e!... efectul amorului! SCENA II [ modifică ] ZÂNA, ZMEUL (vine prin alee trist, palid și abătut) ZÂNA: Bine-ai venit, frate!... Ce-ai pățit de ești așa trist? ZMEUL (oftează): Ha! ZÂNA: Ești bolnav? ZMEUL (dă din cap): Ha! ZÂNA: Nu?... ai pierdut poate pe Sânziana? ZMEUL (tragic): Ah!... n-am pierdut-o, soro... ea m-a prăpădit pe mine. ZÂNA: Cum? ZMEUL: Nu vrea! ZÂNA: Ce nu vrea? ZMEUL: Să mă iubească. ZÂNA: Cum se poate?... tu, zmeul zmeilor! ZMEUL: Eu, zmeul zmeilor! ZÂNA: Carevasăzică, nu te-ai îndulcit cu nimica până acum? ZMEUL: Îndulcit?... Zi amărât, căci numai amar am înghițit... privește-mă în față, ș-apoi mă-ntreabă de viață. ZÂNA: Într-adevăr, ești cam tras la față. ZMEUL: Și tras pe sfoară... Sunt galben ca nufărul, căci nici mănânc, nici beau, nici dorm; sunt năuc. ZÂNA: Adică înamorat? ZMEUL: Înamorat lulea. ZÂNA: Lulea? ZMEUL (tragic): Lulea, ascultă: După ce am răpit-o de la curtea lui Papură... am adus-o prin văzduh la palatul meu din insula cea nevăzută... Sărmana!... era leșinată de spaimă... când s-a trezit și a dat cu ochii de mine... în loc să-mi zâmbească, ca celelalte fete bine crescute, știi ce-a făcut? ZÂNA: Ce? ZMEUL: S-a-nfuriat ca o pisică sălbatică, și cât pe-aci să mă chiorască cu unghiile sale trandafirii... Eu am început, după obicei, a-i înșira vorbe drăgălașe... aș!... ca și când aș fi grăit politică. ZÂNA (râzând): Așa efect deșănțat ai produs? ZMEUL: Așa!... i-am spus că o iubesc, că vreau s-o fac împărăteasa zmeilor, că i-oi aduce toate comorile din lume, botine cu tocuri de-o șchioapă, corsete, chirase, degeaba!... în sfârșit, i-am căzut la genunchi... Am plâns chiar, crezi tu, Pădureanco? ZÂNA: Și ea? ZMEUL: Ea s-a uitat la mine cu dispreț și mi-a zis: Slut ești când te scâncești. ZÂNA: Și tu? ZMEUL: Eu m-am supărat și am răspuns: Slut, neslut, ai să fii a mea, de voie, de nevoie; și m-am repezit s-o apuc în brațe. ZÂNA: Și ea? ZMEUL: Ea mi-a tras o palmă... dar știi ce palmă? de mi-au scăpărat ochii... (Duios.) Cine ar crede că o mânușiță atât de fragedă ar putea... Mi-e umflată falca? ZÂNA: Umflată bine... și tu? ZMEUL: Eu m-am făcut că n-am mâncat palma și am dat asalt înainte... ZÂNA: Atunci? ZMEUL: Ea a scos, de nu știu unde, un pumnar și mi-a declarat că se ucide de-oi face un pas mai mult. ZÂNA: Și tu ai crezut-o? ZMEUL: Era în stare să se străpungă, diavoloaica, pentru ca să-și apere... onoarea. O copiliță cu mâna-i albă Pe mine, soro, m-a prins de nas. Și lângă-această minune dalbă N-am nici putere, nu am nici glas. Credeam odată că cel mai tare Și cel mai mare pe lume-s eu. Ce nerozie!... o fată mare E mai zmeoaică decât un zmeu! ZÂNA: De este așa, te jălesc, frățioare... După câte mi-ai spus, Sânziana are mândrie și energie?... ZMEUL: Prea multă energie... (Își pipăie falca.) Și eu nu mai am vlagă în mine de când mă muncește dorul... puterile mi-au secat, încât sunt foarte îngrijit, căci am aflat de venirea lui Papură-Împărat asupra mea cu oaste mare! ZÂNA: Cine ți-a adus astă veste? ZMEUL: Un șoim cu cap de cuc. ZÂNA: Vro pasăre măiastră? ZMEUL: Nicidecum!... Un simplu cuc, care și-a schimbat numele, ca să se coțofănească. ZÂNA: Și ce-ai de gând să faci? ZMEUL: De-aș fi în apele mele, nu mi-ar păsa de oastea lui Papură... dar mă simt fără curaj... de când m-a muiat amorul... și mă tem... ZÂNA: Nu te teme, cât sunt eu în calea lor... alt drum decât acest din codru nu duce spre insula ta. De-or intra în el, îi prind în mrejele mele. ZMEUL: Prinde-i, surioară! mai cu samă pe împăratul... Sânziana va face tot ce voi vrea eu pentru ca să scape pe tată-său... ș-atunci voi redeveni iar zmeul zmeilor, cu-o falcă-n cer și cu alta pe pământ... dar ce s-aude? (În stânga e un zgomot de oameni.) ZÂNA: Zăresc o oaste mare... o fi Papură. ZMEUL: O oaste?... fug... ZÂNA: Mergi degrabă de te închide în cetatea ta. ZMEUL: M-am dus! (Iese fuga prin fund.) ZÂNA: Sărmanul frățior, cine-ar zice c-a fost spaima lumii... privește, din zmeu, s-a schimbat în iepure. Efectul amorului! (Intră în pădure.) SCENA III [ modifică ] PAPURĂ, PĂCALĂ, TÂNDALĂ, MACOVEI, ȚĂRANI, OSTAȘI (toți sunt înarmați cu felurimi de arme; intră din stânga, obosiți de drum) COR Aoleo! nu mai pot, Ostenit sunt de tot, Am să mor! Ce necaz! pân-acum, De un an sunt pe drum Umblător, mor, zău, mor. PAPURĂ: Unde suntem, Tândală? TÂNDALĂ: La marginea unui codru, auguste. PAPURĂ: Ai vorbit de te-ai pripit... te întreb, în ce țară am ajuns? TÂNDALĂ: Cine poate ști... de un veac de om umblăm lela pe fața pământului, fără a-i da de capăt... Ne-am pierdut și drumul și cărarea. PAPURĂ: Așa este, mi-am lăsat tronul, masa și odihna, ca să-mi găsesc fata... în ce hal oi găsi-o! PĂCALĂ: Dacă-i găsi-o?... PAPURĂ: Dac-oi găsi-o, precum zici... Dar adică de ce n-aș găsio? Cu toate că se poate prea bine să n-o găsesc, dar se poate s-o și găsesc... însă în ce hal?... în ce hal?... asta-i întrebarea? PĂCALĂ: Asta. PAPURĂ: În sfârșit, unde ne aflăm?... Am trecut, ca Alexandru Machedon, prin țara furnicilor, prin țara căpcăunilor, și abia am scăpat teferi, deși am pierdut jumătate de oaste... așa vom scăpa și de-acum nainte... nu vă temeți. Dascăle Macovei... tu, care ești membru Societății Geografice din Podul Iloaiei, trebuie să cunoști partea asta de lume? MACOVEI: Măria-ta... de nu cumva am intrat în împărăția uriașilor sau în crăia piticilor, sau în domnia tricolicilor, apoi trebuie să nu fim departe de țara zmeilor. TOȚI (cu frică): Oare? PAPURĂ: Cum?...să fie oare zmeul așa aproape de noi? TOȚI (dând îndărăt): În codrul ăsta? PAPURĂ (se dă după ostași): Ce v-ați speriat, voinicilor?... au nu vă gândiți la strămoșii voștri?! la acei eroi care sunt meniți a fi exploatați de strănepoții lor?... Păcală-Tândală, unde sunteți? PĂCALĂ-TÂNDALĂ (ieșind dintre ostași): Prezenți. PAPURĂ: Intrați în codru și trageți cu ochiul, nu cumva îți zări zmei pe după copaci. AMÂNDOI (uimiți): Noi? PAPURĂ: Voi, d-apoi cine?... eu?... Hai, marș... de-ți scăpa din ghearele lor, voi fi marinimos cu voi, iertându-vă păcatele... marș... AMÂNDOI: Ne-am topit... PAPURĂ: Pornit-ați azi?... AMÂNDOI: Pornit, auguste. PAPURĂ (ostașilor): Până se vor întoarce din misiunea lor extraordinară, de se vor mai întoarce... voi întindeți-mi cortul sub pădurețul cel stufos, ca să mă odihnesc... (Arată în dreapta, înspre culise.) Unde-s Pârlea și Lăcustă? MACOVEI: Au rămas pe urmă, după obicei. PAPURĂ: Pare-mi-se că bat lăturile... Hai! (Iese pe gânduri.) În ce hal oi găsi-o? (Iese-n dreapta, cântând corul de la începutul scenei.) SCENA IV [ modifică ] PĂCALĂ, TÂNDALĂ TÂNDALĂ: Păcală? PĂCALĂ: Ce-i, Tândală? TÂNDALĂ: Te-ai spovăduit pân-a nu pleca de-acasă? PĂCALĂ: Ba nici am gândit; dar tu te-ai împărtășit? TÂNDALĂ: Nici atât. PĂCALĂ: Apoi halal de noi! TÂNDALĂ: Halal!... Păcală, știi una? PĂCALĂ: Ce?... TÂNDALĂ: Dacă am spăla putina? PĂCALĂ: M-am gândit de mult la asta... dar unde să mergem?... încotro s-apucăm singuri-singurei?... să ne rătăcim?... să ne mănânce fiarele?... asta vrei?... TÂNDALĂ: Ferească Sfântul... hai dar în codru... de-om întâlni vreun zmeu... i-om da decorațiile noastre, ca să-l îmblânzim... Cine știe?... poate că și zmeii să aibă slăbiciune pentru decorații... PĂCALĂ: Bună idee... Tândală... nu ești prost de tot... Hai!... (Intră amândoi în alee și se îndreaptă cu sfială spre fund. Deodată mulțime de țânțari ies dintre copaci, bâzâind prin văzduh, și-i atacă.) TÂNDALĂ: Păcală, vezi ceva? PĂCALĂ: Nimic alt, decât un soi de țânțari morți de foame... să juri că-s postulanți. TÂNDALĂ (apropiindu-se): Hâș, dihanie... na!... m-a pișcat de mână... (Își trage o palmă peste mână.) PĂCALĂ: L-ai ucis?... TÂNDALĂ: Ba!... ia seama, se pune unul pe obrazul tău. PĂCALĂ: Îl aud bâzâind și-l pândesc. TÂNDALĂ: Dă-i! PĂCALĂ: Na! (Își trage o palmă peste obraz.) TÂNDALĂ: L-ai ucis? PĂCALĂ: Ba nu, ucigă-l crucea. (Înaintând.) Vezi ceva printre copaci, Tândală? TÂNDALĂ: Tufă!... Stai... PĂCALĂ: Ce-i? TÂNDALĂ: Un țânțar cât un bivol... Iaca vine... bâzâie... se pune pe vârful nasului... na!... aoleo!... (Își trage un pumn peste nas.) PĂCALĂ: L-ai turtit?... TÂNDALĂ: Ba, mi-am turtit nasul! PĂCALĂ: Să-i fie de bine!... (Tot apărându-se de țânțari și examinând desimea codrului, ajung în fund.) TÂNDALĂ: Păcală... apucă tu în dreapta și eu în stânga... deacum ce-o vrea Dumnezeu cu noi. PĂCALĂ: Poate să pierim... Tândală, să ne îmbrățișăm, pentru întâia și ultima oară... Să ne iertăm... TÂNDALĂ (luându-l în brațe): Multe ți-am greșit, frate. PĂCALĂ: Și eu ție... TÂNDALĂ: Am cătat să te dau peste cap din minister. PĂCALĂ: Și eu pe tine. TÂNDALĂ: Știi că asta nu-i delicat?... Dar suntem chit... adio... să ne vedem sănătoși. PĂCALĂ: Da! pe ceea lume. (Se despart, apucând unul în dreapta și celălalt în stânga... ei dispar... Tremolo.) TÂNDALĂ (cu glas speriat, între culise): Păcală!... PĂCALĂ (asemenea): Tândală!... (Vin amândoi în scenă, plini de groază și cu nasurile bășicate.) TÂNDALĂ: Ce este? Zmeul? ai văzut zmeul?... PĂCALĂ: Ba nu... dar tu?... TÂNDALĂ: Nici eu. PĂCALĂ: Apoi de ce m-ai chemat?... TÂNDALĂ: Mi-a fost dor de tine!... PĂCALĂ: Zi mai bine că ți-a fost frică. TÂNDALĂ: Frică?... nicidecum!... groază!... PĂCALĂ: Iaca!... Da ce-ai pățit, Tândală? Ți-e nasul roș și umflat ca o sfeclă. TÂNDALĂ: Ș-al tău ca un morcov. PĂCALĂ: Suntem decorați amândoi cu ordinul legumelor. TÂNDALĂ: Taci!... S-aude ceva... la sănătoasa, frate. PĂCALĂ: Stăi, nu te teme... vine împăratul. SCENA V [ modifică ] TÂNDALĂ, PĂCALĂ, PAPURĂ (cu suita) PAPURĂ: Ha! ha! v-ați întors din codru?... ați cercetat bine?... ați văzut ceva?... PĂCALĂ: Am văzut numai niște țânțari. TÂNDALĂ: Cât niște zmei! PAPURĂ: Și v-ați războit cu dânșii... judecând după halul nasurilor voastre... Ha! ha! ha! ce frumoși sunteți!... începeți a da mugur. (Toți râd.) COR Ce nas roșcovan, Să juri că-i curat Morcov degerat Sau muc de curcan. Ha, ha, ha, ha, ha! Ha, ha, ha, ha, ha! TÂNDALĂ: Ce râdeți?... PAPURĂ: Dar, în sfârșit, v-ați convins că nu-i nici o primejdie de trecut prin codru... Hai dar, copii, adunați-vă-mprejurul meu. Și cruceajută... Hai... (Vor să plece spre alee.) SCENA VI [ modifică ] Aceiași, ZÂNA-CODRULUI ZÂNA: Cale bună, împărate! PAPURĂ: Sărut ochii, drăguliță. ZÂNA: Unde mergi cu așa oaste mare?... Vrei să cotropești lumea?... PAPURĂ: Ba, deocamdată, merg să-mi găsesc fata. ZÂNA: Pe Sânziana, care a răpit-o zmeul? PAPURĂ: Tocmai!... dar nu prea cunoaștem drumul; n-ai putea dta să ne îndrepți spre țara zmeului? ZÂNA: Cum nu, dar ce-mi dai?... PAPURĂ: Îți dau un bărbățel, gigât și frumușel, într-ales... Vrei pe Tândală? ZÂNA: Unde-i, să-l văd? PAPURĂ: Iată-l. ZÂNA (râzând): Borcănosul ăsta? TÂNDALĂ (supărat): Și ea râde? apoi n-are haz!... PAPURĂ: Nu căta că-i cam beteag la nas... l-au pișcat țânțarii, altminterea-i nostim. ZÂNA (râzând): Mai bine vă duc degeaba... Hai! PAPURĂ: Dar nu ne-or mânca țânțarii? ZÂNA: N-aveți grijă... i-au săturat nasul d-sale! (Arată pe Tândală.) PĂCALĂ (aparte): Pe mine nu m-a văzut? (Se ascunde la față.) ZÂNA: Și al d-tale. (Arată pe Păcală.) PĂCALĂ: Na. ZÂNA (aparte): Au încăput pe mâna mea? am să-i schimb în dobitoace. (Ies cu toții în codru, cântând: “Ce nas roșcovan” etc.) SCENA VII [ modifică ] STATU - PALMĂ-BARBĂ-COT, LĂCUSTĂ -VODĂ STATU - PALMĂ (ieșind din tufar): S-a dus Mama-Pădurii, ca să facă iar vreo răutate... Când aș putea să fug de-aici... când aș găsi un om să mă poarte în spinare!... bătrânețile m-au făcut olog de picioare... și iepurașul meu a pierit, sărmanul... dar pare că vine cineva... samănă a fi un besmetic, iată-l. (Se pune sub tufă.) LĂCUSTĂ (intră în stânga, îngrijit): Ce s-a făcut oastea?... încotro a apucat?... m-am răzlețit de ea, ca să mănânc ceva... și m-am rătăcit. Unde mă aflu? de cine să întreb? nu văd țipenie de om... ba parcă zăresc ceva colo, sub tufă. (Se apropie de tufar.) Un moșneguț! Moșule, uncheașule... n-ai văzut trecând o oaste pe-aici? STATU - PALMĂ (surd): Ha! LĂCUSTĂ: O oaste? STATU - PALMĂ: Ha! LĂCUSTĂ (mai tare): Oameni mulți. STATU - PALMĂ: Ha! LĂCUSTĂ: E surd, sărmanul... să strig mai tare. (Strigă.) Moșule, n-ai văzut pe Papură-Împărat? STATU - PALMĂ: Ai mâncat păpară? LĂCUSTĂ: Bree, astupate-i sunt urechile. (Tare, cât poate.) Papură. STATU - PALMĂ: Papară? LĂCUSTĂ: Oi să mă culc lângă el, ca să-i chiui la ceafă. (Pus pe brânci lângă el răcnește.) Papură, Papură-Împărat. STATU - PALMĂ (sărind călare pe umerii lui Lăcustă): Am auzit... ce strigi așa?... LĂCUSTĂ (surprins): Iaca, ce-ai pățit, uncheașule, de încaleci pe mine? STATU-PALMĂ: Te-am încălecat pentru ca să mă porți în spinare pe lume. LĂCUSTĂ (sculându-se): Eu să-ți fiu cal?... Nu-mi spui că ești ghiduș? Coboară de pe umeri. STATU - PALMĂ: Nici gândesc... mi-e bine aici. LĂCUSTĂ: Ți-o fi, dar mie nu... dă-te jos. STATU - PALMĂ: Ha! LĂCUSTĂ: Nu te mai face că ești surd... Hai, destulă glumă! STATU - PALMĂ: Ha! LĂCUSTĂ: Ei, apoi nu te întrece, ghiujule, că-ți trag o trânteală s-o pomenești... STATU - PALMĂ (îl bate cu călcâiele): Hi! hi!... jărpane! LĂCUSTĂ: Jărpane?... așteaptă, să te hurduc până ți-a ieși sufletul... să-ți arăt eu jărpan. (Sare-n loc, se zbuciumă în toate părțile.) STATU - PALMĂ: Degeaba te trudești... m-am făcut una cu trupul tău. LĂCUSTĂ: Una?... dar cine ești tu, afurisitule? STATU - PALMĂ: Statu-Palmă-Barbă-Cot! LĂCUSTĂ (îngrozit): Statu-Palmă? Aoleo!... aoleo!... ajutor!... ajutor! oameni buni! (Aleargă nebun.) STATU - PALMĂ (râzând): Hi! hi! hi! hi!... nu te-aude nime... doar numai Mama-Pădurii. LĂCUSTĂ: Mama-Pădurii!... săriți, nu mă lăsați, s-a legat năpastea de mine ca boala de om sănătos. STATU - PALMĂ: Ha! ha! ha! (Râde.) LĂCUSTĂ: Mă duc să mă arunc într-o fântână, ca să-l înec... (Fuge-n dreapta.) Aoleo!... STATU - PALMĂ: Hi... mârțoagă... Ha! ha! ha!... SCENA VIII [ modifică ] PÂRLEA-VODĂ (vine alergând de la stânga) PÂRLEA: Parc-am auzit zbierând pe Lăcustă. Ce i s-a întâmplat? Să-l fi mâncat vreun balaur?... Prost dejun, dar eu, cu toate acestea, nici n-am ospătat, nici n-am băut... ci am rămas în urmă de oamenii mei... ce să mă fac? încotro să-mi îndrept pașii? drum nu-i, doar s-apuc prin cel codru... Hei!... ce-mi văzură ochii! SCENA IX [ modifică ] PÂRLEA-VODĂ, PAPURĂ-ÎMPĂRAT (cu cap de buhai de baltă), TÂNDALĂ - PĂCALĂ (cu capete de lup), MACOVEI (cu cap de măgar), CEILALȚI (cu capete de buratici și de alte vietăți. Ies cu toții dintre copaci și înconjoară pe Pârlea-Vodă, imitând cu toții broaștele.) COR Ua ca, ua ca, ua ca, ua ca, ua ca! Am pățit-o iaca-așa... Ua ca, ua ca, ua ca, ua ca, ua ca! PÂRLEA: Ce or buraticii ăștia?... îmi dau de știre că are să plouă... Bine, bine, vă mulțumesc că-mi anunțați ploaie, doar mi s-a mai stinge setea din piept. PAPURĂ (cu un ton plângător): Ua ca, ua ca, ua ca! PÂRLEA: Curios lucru... cum samănă broscoiul ăsta cu Papură. (Tândală și Păcală se apropie de Pârlea și urlă ca lupii.) Tio, dihănii!... la stână... să juri că-s Păcală și Tândală. (Macovei rage ca măgarii la urechile lui Pârlea.) Ha! urecheatule... ăsta e Macovei învățatul în picioare. ZÂNA (se arată): În codru, dihăniilor! (Papură cu ai lui dispar în pădure, reîncepând corul de buratici.) SCENA X [ modifică ] PÂRLEA, ZÂNA - CODRULUI PÂRLEA: O nevăstuică? ZÂNA (aparte): Cine să fie ardeiul ăsta? PÂRLEA (aparte): Frumușică... ochi plini de foc... talie plinuță... brațe de caș... îmi dau poftă de mâncare... Dacă mi-aș cerca norocul?... (Grațios.) Puiculiță, de-aici ești? ZÂNA: De aici. PÂRLEA: Și cum te cheamă, maică? ZÂNA: Pădureanca mă cheamă, taică. PÂRLEA: Pădureanca!... se vede că ești născută în codru? ZÂNA: Ai ghicit. PÂRLEA: Dar... nu ești sălbatică?... ZÂNA: Nu cred. PÂRLEA: Bujorașule, așa te vreau. ZÂNA: Dar de ce mă vrei așa?... PÂRLEA: De ce?... Hm!... ascultă, măiculiță, ce ai zice dacă ți-aș face o propunere... ZÂNA: Ce propunere? PÂRLEA: Foarte nevinovată... adică să ne primblăm împreună, a la brațetă, prin cea desime. ZÂNA: A la brațetă?... PÂRLEA: Dar; hai să culegem cimbrișor. ZÂNA: Nu te pricep. PÂRLEA: Vorbă să fie... parcă n-ai mai cules cimbrișor de când ești. ZÂNA: De unde să culeg, dacă nu-i? PÂRLEA (aparte): E cam prostuță, dar frumoasă coz. (Tare ș-apropiat.) Cum se poate?... un juvaer ca mata, cu o guriță așa de îmbobocită, cu niște sprâncene așa de îmbinate... cu o talie așa de rotunjoară. (Vrea să o apuce de mijloc.) ZÂNA (lovindu-l peste mână): Nu pune laba. PÂRLEA (încântat): Labă?... e nostimă de tot Pădureanca! vorbă multă, sărăcie... Știi una? ZÂNA: Spune. PÂRLEA: Îmi placi, nevoie mare; m-ai fermecat, m-ai scos din țâțâni... și, de vrei să-ți găsești norocul, n-ai decât să te dai în dragoste cu mine, pe legea mea. ZÂNA: Oare? dar cine ești d-ta? PÂRLEA (cu emfază): Pârlea-Vodă. ZÂNA: Pârlea-Vodă cel vestit? PÂRLEA (mândru): Eu! ZÂNA: Cel frumos? PÂRLEA: Eu! ZÂNA: Cel drăgălaș? PÂRLEA: Eu!... ZÂNA: Cel șuchet?... PÂRLEA: Tot eu! văd că mă cunoști, ca și când m-ai fi făcut. ZÂNA (oftând): Ah! PÂRLEA: Oftezi?... oftezi după mine... găinușa tatei?... mă așteptai?... ZÂNA (coborând ochii): Ah! PÂRLEA: Ei! nu mai suspina, cănărașule, că nu-s doar nemilostiv... știu să compătimesc la amorurile ce aprind... Pe cât sunt de plăcut, sunt și mărinimos. ZÂNA: Ce bun ești! PÂRLEA: Așa mi-i crasisul. (Deschide brațele.) Și de vreme ce m-ai îndrăgit nitam-nisam... vino-n brațele mele... eu să te schimb pe tine în zâna fericirii și tu să mă schimbi pe mine în... ZÂNA (înaintează și-l atinge cu o vărguță): În curcan... (Pârlea se preface în curcan.) PÂRLEA: Aoleo! ZÂNA: Ha! ha! ha! încă unul!... la coteață. (Îl alungă.) PÂRLEA: Glu! glu! glu! glu! (Pârlea fuge-n pădure. Deodată s-aude-n depărtare fluierul lui Pepelea.) ZÂNA (singură): Un fluier?... îl cunosc?... e fluierul lui Pepelea, dat lui de Zâna-Lacului, dușmana mea de moarte... El fură mințile și pătrunde inimile. (Ascultă.) Ce armonie încântătoare!... Cu el, Pepelea poate realiza tot ce dorește în astă lume. Pepelea se duce să scape pe Sânziana din insula fratelui meu... Cum să-l opresc de-a merge înainte?... Cum să-i smulg arma din mână, fluierul cel vrăjit?... A!... bună idee!... să iau chipul și glasul Sânzianei, să-i ies în cale, să-l amețesc, să-l orbesc... minunat! (Fluierul încetează.) Are să cadă și el în mrejele mele. (Intră în pădure.) SCENA XI [ modifică ] PEPELEA și, mai pe urmă, ZÂNA-CODRULUI ARIE PEPELEA În zadar alerg pământul, În zadar mă ostenesc Pe iubita-mi Sânziană De la zmeu să o răpesc. Calea-i lungă, fără margini, Cum e și iubirea mea, Zi și noapte alerg câmpii, Făr-a mă-ntâlni cu ea. Sărmana copilă!... o văd pretutindeni, în flori, în stele, în zori, în umbră, dar nu e decât o nălucă ce dispare și eu rămân tot singur și nemângăiat. (Se pune pe o rădăcină. În pădure se aude glasul Sânzianei.) GLASUL În zadar plâng zi și noapte Cerând lumii ajutor. Nu găsesc, vai! nici un suflet De-a mea soartă-ndurător. PEPELEA (tresărind): Ce-aud?... e glasul Sânzianei. (Se scoală tulburat.) GLASUL SÂNZIANEI Viața mea se ofilește Ca un fir de iarbă-n vânt, Și eu, trista Sânziană, Mă apropii de mormânt. (Zâna-Codrului vine în scenă sub figura Sânzianei.) PEPELEA: Sânziană-Sânziană! ZÂNA: Cine mă cheamă? PEPELEA: Eu, Sânziană! ZÂNA: Cine ești tu? PEPELEA: Nu mă recunoști?... Eu sunt Pepelea, care te-am scăpat de zmeu în palatul tău împărătesc... și ți-am adus o pasăre măiastră. ZÂNA: Când?... a!... mi-aduc aminte... e mult de-atunci, judecând după chinurile ce-am suferit, cât am fost în puterea zmeului. PEPELEA: Dar acuma nu mai ești în puterea lui? ZÂNA: Nu; am fugit din palatul lui, și de-atunci umblu rătăcind noaptea și stau ascunsă cât e ziua... dorul și speranța mea sunt de-a mă întoarce acasă la tatăl meu. PEPELEA: Te-oi duce eu, Sânziană, eu care venisem ca să ucid zmeul, să te scap de el. ZÂNA: Să-l ucizi?... A! ferește-te de dânsul, căci el are un buzdugan pe care-l aruncă în depărtare de șapte poște, și tu n-ai nici o armă. PEPELEA: Te înșeli, Sânziană, am două arme neînvinse, cu care pot face minuni. ZÂNA: Două?... ce arme?... PEPELEA: Amorul ce mi-ai inspirat și care mă face a disprețui toate primejdiile, toate piedicile. ZÂNA: Cum? Mă iubești? PEPELEA: Aș fi venit să lupt de moarte cu zmeul, dacă nu te-aș iubi? ZÂNA: Ah! Pepeleo! dacă în adevăr simți compătimire pentru mine, nu-ți expune zilele în zadar; mai bine fugi de aceste locuri și mă părăsește soartei mele nenorocite. PEPELEA: Eu să te părăsesc, după ce te-am regăsit?... Mai bucuros să mor. ZÂNA: Ah! Pepeleo! ce mi-ar folosi un rest de viață dacă ai muri tu? N-ai înțeles că și eu, din parte-mi... te iubesc? PEPELEA (fericit): Tu pe mine? O, de-acum sunt împăratul lumii!... Vie zmei, balauri, pajuri năzdrăvane, le voi combate, le voi învinge. ZÂNA: Dar cu ce? PEPELEA: Cu fluierașul ăsta pe care mi l-a dat Zâna-Lacului. ZÂNA: Ți-ai perdut mințile, Pepeleo?... cu o biată trestie crezi tu să sfărâmi buzduganul zmeului? PEPELEA: Dar tu nu cunoști puterea acestei trestioare, prin farmecul ei eu am scăpat de toate nevoile; Zâna-Lacului, care mă ocrotește, mi-a zis să nu mă despart niciodată de fluierașul ăsta, să nu-l dau nimănui, căci pe loc m-ar cuprinde moartea. ZÂNA (cu glas dezmierdător): Nici mie măcar? PEPELEA: O! ție-ți dau tot, tu ești viața mea și fericirea vieții mele. ZÂNA: Adevărat? adă fluierul ca să suflu în el, și el să-mi spuie de este adevărat amorul tău? PEPELEA (dându-i fluierul): Ține. ZÂNA (luând fluierul și schimbând tonul): A! te-am dezarmat, nemernicule, și te-am redus iar la nimicirea ta omenească. PEPELEA: Ce zici? ZÂNA: Ai crezut că sunt Sânziana?... privește... (Își scoate vălul.) Sunt sora zmeului, Pădureanca, Mama-Pădurii, și te osândesc să intri de viu în pământ... Pieri!... PEPELEA (desperat): A! (Încet intră în pământ.) ZÂNA: Pieri de la lumina soarelui și te afundă în noaptea morților. PEPELEA: O, Zâna-Lacului, Zâna-Lacului! (S-aude un tunet. Zâna-Lacului apare în văzduh, purtată pe aripile unei pajuri.) SCENA XII [ modifică ] Aceiași, ZÂNA - LACULUI ZÂNA-LACULUI: Stai! ZÂNA-CODRULUI (înfiorându-se): Zâna-Lacului, sunt pierdută! (Scapă fluierul din mână.) ZÂNA - LACULUI: Pepeleo, ieși din pământ. (Pepelea iese încet pe fața pământului.) Iar tu, Pădureanco, Zâna-Codrului, tu care nu cunoști pe lume nici mila, nici iubirea, dispari. ZÂNA - CODRULUI (retrăgându-se speriată, se apropie cu spatele de un stejar, care se deschide ș-o înghite. Dispărând): A! PEPELEA (îngenunchind): O! Zână binefăcătoare, cum să plătesc binele ce mi-ai făcut? ZÂNA - LACULUI: Făcând și tu bine altora; sună din fluier, ca să dezlegi de farmecele Pădurencei pe toți nenorociții care gem închiși în codrul acest blestemat. Adio, rămâi cu bine, Împlinește-ți soarta ta. Și gândește-n veci la mine, Eu voiesc a te-ajuta. Într-o oară de urgie Tu mi-ai fost apărător, Eu voi fi cu bucurie Al tău înger păzitor. (Dispare.) (Pepelea, luând fluierașul de jos, sună în el; deodată copacii se deschid, lăsând să iasă din trunchiurile lor mai mulți oameni fermecați de Pădureanca: Papură, Pârlea-Vodă, Macovei, Tândală, Păcală etc. Reapar toți sub figurile lor. Muzică la orchestră. Pepelea iese.) SCENA XIII [ modifică ] PAPURĂ, PÂRLEA, TÂNDALĂ, PĂCALĂ, MACOVEI, apoi LĂCUSTĂ și STATU - PALMĂ etc. COR Din pădurea fermecată, Unde gemeam făr’ de vină, O! minune, - iată-ne, iată C-am ieșit iar la lumină! PAPURĂ: Uf! am scăpat!... mă întorc acasă... Cine vine cu mine?... TOȚI: Eu! Eu! Eu! PAPURĂ: Hai!... de-acum aibă parte Sânziana de zmeul ei; m-am săturat de vânturat lumea. PĂCALĂ: D-apoi eu!... TÂNDALĂ: D-apoi eu!... (Lăcustă intră alergând cu Statu-Palmă în spinare.) LĂCUSTĂ (între culise): Ajutor! Ajutor!... PAPURĂ: Ce mai este?... LĂCUSTĂ (intrând): Scăpați-mă!... nu mă lăsați. PAPURĂ: Iaca Lăcustă-Vodă, ce-ai pățit, ce ți-a crescut în spinare?... LĂCUSTĂ: Mi-a crescut un uncheaș, Statu-Palmă-Barbă-Cot!... Am obosit. Sunt mort! (Cade pe pământ lângă tufari.) STATU - PALMĂ (zărind un iepure lângă tufari, sare din spinarea lui Lăcustă și încalecă pe iepure): Iaca iepurașul meu cel șchiop. Te las, Lăcustă; nu mai am nevoie de tine. LĂCUSTĂ (sculându-se): Uf! greu e de-a fi vită. PAPURĂ: Tu o spui, Lăcustă? mă mir, mă mir... Vii cu mine acasă. Și tu, Pârleo? PÂRLEA: Ba, mergem să găsim pe Sânziana. STATU - PALMĂ: Voi fi eu călăuzul. PAPURĂ: Călătorie sprâncenată. COR Cale bună, cale bună, Hai acasă împreună... etc. (Papură cu ai lui apucă în stânga; Statu-Palmă, Pârlea și Lăcustă, în dreapta.) (Sfârșitul actului III.) ACTUL IV [ modifică ] Teatrul reprezintă insula zmeului... în stânga, un palat văzut în profil și terminat în fața publicului prin un turn cu două caturi. Turnul are câte-o fereastră cu gratii de fier la fiecare cat. Dincolo de turn, poarta palatului. În fund, o stâncă, după stâncă, marea. În dreapta, un capăt de pădure... în mijlocul scenei, un puț cu ciutură; lângă puț două poloboace mari, un hârleț și un butuc de stejar. SCENA I [ modifică ] PÂRLEA-VODĂ, LĂCUSTĂ-VODĂ (La ridicarea cortinei, unul scoate apă cu ciutura din puț, celălalt o deșartă în poloboc.) LĂCUSTĂ: În ce hal am ajuns, vere Pârle!... noi, odinioară domni stăpânitori, iată-ne acum argați la blestematul cel de zmeu, care ne-a prins robi. PÂRLEA: Păcatul omului, Lăcustă, vere!... mai cuminte făceam de urmam pe Papură, să ne întoarcem la domniile noastre, decât să alergăm nebuni după Sânziana. LĂCUSTĂ: Așa este, dar tatăl ei știi că făgăduise jumătate de împărăție aceluia care i-a deveni ginere. Și mărturisesc că zestrea asta îmi făcea cu ochiul. PÂRLEA: Și mie... ș-apoi eu mai am un păcat, mi-s dragi fetele și nevestele... Pentru ele sunt în stare să alerg pănă-n ceea lume... natură blestemată, ce vrei? (Scoate o ciutură.) LĂCUSTĂ (vărsând ciutura în poloboc): Și iată la ce capăt ne-au adus patimile tinereții!... ah! ah!... PÂRLEA: Taci, vere, nu mai scârțâi din gât, că mă înduioșezi. LĂCUSTĂ: Buturuga cea de Statu-Palmă ne-a jucat chiulul... El ne-a scos la malul mării și ne-a dat pe mâna zmeului... bun călăuz, mânca-l-ar guzganii! PÂRLEA: Și zmeul, fără nici o considerațiune pentru niște persoane simandicoase ca noi, ne-a pus sub aripă și ne-a adus porto-franco în insula asta, pierdută-n fundul mărilor. LĂCUSTĂ: Ș-aicea zmeul, tot fără acea lipsă de considerațiune, ne-a condamnat la muncile publice, ziua-ntreagă trebuie să scoatem apă, pentru bucătăria lui. El mănâncă cât un casier și noi... postește robul lui Dumnezeu... Ian privește, mi s-au lungit urechile de foame. PÂRLEA: De ce nu le mănânci pe ele, vere? ai avea cu ce să tendestulezi! LĂCUSTĂ: Ție ți-e a glumi, dar nu-i de glumit. Pârleo, zmeul are gând rău cu noi, ziua ne pune la muncă și noaptea ne închide în turnul ăsta plin de șoareci... Viață-i asta?... te întreb?... și mult o să mai ție?... PÂRLEA: Întreabă-l pe zmeu! LĂCUSTĂ: Încaltea de-am fi avut... mângâierea de-a vedea pe Sânziana, dar unde-i? PÂRLEA: O fi închisă și ea într-un beci, sărmana, jertfa geloziei și a barbariei zmeului. LĂCUSTĂ: Se poate și asta, dar, oricum, ea ca ea; însă noi ce ne facem? Vere, crezi tu că vom scăpa vreodată de-aicea? PÂRLEA: Cum nu, să n-ai îndoială, vom ieși pe ceea lume. LĂCUSTĂ: Pușchea pe limbă-ți... DUO LĂCUSTĂ ȘI PÂRLEA Fost-am domn încoronat, Ș-acum iată-mă argat, Părăsit de-al meu noroc Și legat de-un poloboc! LĂCUSTĂ De nu lăsam și casă și domnie Ca să alerg după căsătorie... PÂRLEA De nu lăsam și tron și bună masă Ca să alerg hai-hui după mireasă... LĂCUSTĂ Eu nu pățeam așa rușine mare, S-ajung un prost în desconsiderare. PÂRLEA Nici eu pățeam așa rușine, Din domn măreț s-ajung un prost ca tine. ÎMPREUNĂ Fost-am domn încoronat etc. PÂRLEA: Taci, vine dihania... la lucru, Lăcustă! SCENA II [ modifică ] Aceiași, ZMEUL ZMEUL (ieșind din palat): Umplut-ați poloboacele? LĂCUSTĂ: Umplut. (Aparte.) Plesni-le-ar doagele, și ție capul. ZMEUL: Bine; acum le luați în spinare și le duceți în bucătărie. LĂCUSTĂ: În spinare?... poloboace de câte 60 vedre unul?... să ne deșelăm?... ZMEUL: Ce-mi pasă?... doi deșelați mai mult pe lume... mare pagubă? PÂRLEA (demn): Nici nouă nu ne-ar păsa dac-ar fi pe spinarea altora, dar umerele noastre nu-s deprinse cu asemenea greutăți... Ele au purtat numai sarcinile statului... ZMEUL: Ș-acum vor purta poloboace... Hai la bucătărie, curând. PÂRLEA: Non possumus. ZMEUL: Ce-ai zis? PÂRLEA: Am zis catolicește... non possumus, adică: mă-nchin cu plecăciune. ZMEUL: Îndrăzniți a vă împotrivi mie? PÂRLEA: Îndrăznim... da!... fă cu noi ce-i voi. Ești mai tare și ne ai la mână, dar după ce ne-am înjosit a scoate apă cu ciutura, ca niște argați... să ne mai înjosim a căra poloboace, ca niște hamali? Niciodată, demnitatea și filotimia nu ne iartă. ZMEUL (ridicând palma): Vă mănâncă falca, se vede. LĂCUSTĂ: Să nu dai, că mă mânii... PÂRLEA (dârz): Lovește... fii brutal, cum te arată chipul. Arată-ți arama, ca să te vază Sânziana cine ești. ZMEUL (aparte): Sânziana?... are dreptate!... să mă stăpânesc, până mi-oi săvârși cununia. LĂCUSTĂ (lui Pârlea): Ce stă pe gânduri? PÂRLEA: L-am făcut marț cu elocvența mea. ZMEUL: Sumeția voastră merită o pedeapsă, dar fiindcă mă-nsor mâine cu Sânziana, vă iert; și fiindcă o să-mi fiți necesari pentru ospățul cununiei, vă scutesc de căratul poloboacelor pe astăzi... Mergeți în pădure, ca să dați la pământ zece stejari de cei mai groși... Hai! PÂRLEA (lui Lăcustă): Hai să tragem un somn la umbră. (Iese în dreapta.) LĂCUSTĂ: Bine. (Ieșind.) Poftim!... argat... hamal... și pădurar!... Ce cumul!... of!... of!... (Sânziana iese pe furiș și dispare după stânca din fund.) ZMEUL: Mișeii, nu pot să ridice măcar un poloboc plin, lucrul cel mai lesne; ce-i un poloboc? o cofă mai măricică, ș-atâta tot... Să-l duc dar eu însumi în casă pe umăr... (Îl ridică.) E ușor-ușurel, ca o pană. (Iese.) SCENA III [ modifică ] SÂNZIANA (vine-n scenă cu colivia-n mână) SÂNZIANA: M-am furișat din palat, ca să merg la malul mării... nenorocita de mine! n-am zărit nici o corabie!... nici un ajutor nu-mi vine! Sunt uitată și de Dumnezeu și de oameni!... numai păsărica asta mă mai mângâie. Spune-mi, pasăre iubită, Cu grai dulce omenesc, Veni-va ziua dorită, Acest loc să părăsesc? PASĂREA: Da! da! da! da! da! da! SÂNZIANA Peste munți și peste ape Veni-va ursitul meu, Într-o noapte, să mă scape De-nchisoare și de zmeu? PASĂREA: Da! da! da! da! da! Vine... vine... SÂNZIANA: Vine Pepelea?... PASĂREA: Vine... vine... vine... (Pe mare, în fund, se arată o barcă, cu pânzele umflate, și în barcă Pepelea. Barca dispare după stâncă.) SÂNZIANA (zărind barca): Iată-l... iată-l... el e, vine!!! SCENA IV [ modifică ] SÂNZIANA, ZMEUL ZMEUL (cu mirare): Sânziana afară? SÂNZIANA (aparte): O! Doamne, ce fericire! (Vrea să alerge.) ZMEUL (sever): Sânziană, unde alergi? SÂNZIANA: Zmeul?! ZMEUL: Cum ai ieșit din palat? Pe unde? SÂNZIANA: Pe ușă. ZMEUL: Mă cătai pe mine? SÂNZIANA: Ba nici am gândit. ZMEUL: Sânziană, tot supărată ești pe mine, care mă usuc de dragoste? SÂNZIANA (îi întoarce spatele): Iar începi cu ahturile. Dă-mi pace, nu mă mai ameți. ZMEUL: Mă urăști?... SÂNZIANA: Din toată inima. ZMEUL: Dar ce ți-am greșit de nu mă poți suferi? SÂNZIANA: Încă mă întrebi?... m-ai răpit din casa părintească... m-ai depărtat de lume, ai făcut nenorocirea mea... ș-apoi te miri că-mi ești urât de moarte? ZMEUL: Urât de moarte?... când vreau să te iau de soție? SÂNZIANA: Eu, soția ta? Niciodată! ZMEUL (mâniat): Așa? Ei bine, află că nu mai târziu decât mâine avem să ne cununăm... toate sunt gata... am poftit pe toți amicii și pe toate rudele mele. SÂNZIANA: Frumoasă adunătură trebuie să fie, dacă-ți samănă... Ha! ha! ha!... ZMEUL: Râzi?... ai vreun gând ascuns... vrei să fugi? SÂNZIANA: Vreau să scap de tine prin toate mijloacele, chiar de-a fi să mă arunc în mare. ZMEUL: Ba te-ai arunca în brațele mele, nu în valuri, și, pentru mai bună siguranță, mergi în casă... am să te închid în turnul ăsta, de unde n-ai putea să-ți iei zborul. SÂNZIANA: Așa crezi tu? (Aparte.) Bine c-a venit Pepelea. ZMEUL: Așa... hai! (Vrea s-o apuce de braț.) SÂNZIANA (respingându-l): Nu te atinge de mine. (Intră în palat. Zmeul închide poarta cu o cheie mare.) ZMEUL (singur): Se face că-i mânioasă?... dar cine o crede?... Când a vedea mâine rochia de nuntă și beteala, o să zburde. Cu toate acestea (arată cheia.), paza bună nu strică... Acum hai în pădure să cărăm lemne pentru ospățul cununiei. Ha! ha! ha! Bieții Pârlea și Lăcustă doboară la copaci, fără a ști că pe unul am să-l pun în frigare și pe celalalt am să-l fierb în căldare. Ce chef!... ce chef! (Pleacă spre dreapta.) SCENA V [ modifică ] ZMEUL, PEPELEA (vine de după stâncă) PEPELEA: Bine am găsit, zmeule! ZMEUL: Ce? un pământean aicea? de unde? PEPELEA: Din lume. ZMEUL: Cum ai intrat în împărăția mea? PEPELEA: Cum se intră. ZMEUL: Și cine ești tu? PEPELEA: Feciorul tătâne-meu. ZMEUL: Și ce cați aicea? PEPELEA: Te cat pe tine, ca să ne prindem împreună frați de cruce... cum e datina vitejilor. ZMEUL: Tu cu mine? pretenția ți-e gogonată... dar ești tu în stare să-ți măsori puterile cu ale mele? PEPELEA: Vom cerca... nu căta că-s mic; te-am mai învins o dată. ZMEUL: Unde? când? minciuni! PEPELEA: Adă-ți aminte... eu te-am alungat din palatul lui Papură-Î mpărat. ZMEUL: Tu?... bine că te-am prins în mâinile mele, să mă răzbun... vino la luptă. PEPELEA: Bucuros... care a dovedi va fi stăpân pe viața celuilalt. ZMEUL: Se înțelege... am să te strâng în brațe, până ți-a ieși sufletul. PEPELEA: Și eu pe tine, până ți-a ieși limba de-un cot. ZMEUL: Mare ți-e lauda. Vină! PEPELEA: Ține-te bine, zmeule. (Se apucă brățiș la trântă, se opintesc și cată să se răstoarne unul pe altul.) ZMEUL (strângându-l): Îți place așa? PEPELEA (aparte): Bată-l crucea, că rău mă strânge! ZMEUL: Ce-ai holbat ochii la cer? PEPELEA: Cat să văd în care nor să te azvârl. ZMEUL: Să mă azvârli în nori? (Aparte.) Ăsta-i dracul. PEPELEA: Nu te da, zmeule, acu-i acu, una, două... ZMEUL: Stai! ești viteaz cât și mine... mă prind frate cu tine... și te poftesc la nunta mea. PEPELEA: Pe când? ZMEUL: Pe mâine. PEPELEA: Cu cine? ZMEUL: Cu Sânziana! O să facem prânz mare, o să avem și doi domni la masă. PEPELEA: Care și care? ZMEUL: Pârlea-Vodă și Lăcustă-Vodă... mi i-a adus peșcheș Statu-Palmă. PEPELEA: Peșcheș? ZMEUL: Dar; aș fi preferat căprioare... dar cred c-or fi buni cu tarhon și cu ardei. PEPELEA: Vrei să-i mănânci? Încalte destul de grași sunt? ZMEUL: Unu-i plinuț, celălalt slăbuț, dar împănându-i cu slănină... PEPELEA: Vor fi de minune? ZMEUL: Acum, fiindcă ești oaspele meu... spune-mi cum te cheamă? PEPELEA (repede): Tot am zis c-am zis c-oi zice, dac-oi zice, tot oi zice, ca să zic c-am zis c-oi zice! ZMEUL: Ciudat nume... cine ți l-a dat? PEPELEA: Nașul meu, care se cheamă: Rotofei de tei pe miriște de mei. ZMEUL: O fi fost de neam mare? PEPELEA: Se rudea cu Capra calcă-n piatră, piatra crapă-n patru. ZMEUL: Destul... ziua trece și noi o pierdem cu vorba; cred că mi-i ajuta la pregătirile nunții. PEPELEA: Bucuros, ce-i de făcut? ZMEUL: Deocamdată, cară polobocul ăsta după casă, la găinărie. PEPELEA: Cu ce să-l car? ZMEUL: Cu spinarea, cum fac eu. PEPELEA: Bine; numai unul?... aș vrea să duc două odată. ZMEUL (aparte): Zdravăn e! (Tare.) Mâine îi căra zece, acum, la treabă... te las, îți pregătește fălcile, pe mâine... Eu mă duc în pădure să aduc lemne... o să facem guleai. (Iese în dreapta.) Ce chef! Ce chef! PEPELEA (singur): S-a dus; cum să întâlnesc pe Sânziana?... Unde să fie?... În palat?... (Merge la ușa palatului.) Ușa-i închisă cu șapte broaște... să-i dau de știre cu fluierul. (Sună din el. Sânziana apare la fereastra de sus a turnului.) SCENA VI [ modifică ] PEPELEA și SÂNZIANA SÂNZIANA: Pepeleo... Pepeleo! PEPELEA (văzând-o): Iat-o! Iat-o... ea-i! Sânziană! Tu ești? Tu ești? SÂNZIANA: Eu, Pepeleo, roabă și foarte nenorocită!... vrea zmeul să mă silească a mă cununa cu dânsul... Să nu mă lași, Pepeleo! PEPELEA: N-ai grijă, iubito... am venit înadins ca să te scap... Poți ieși la noapte din palat? SÂNZIANA: Ba nu, zmeul mă închide în turn... dacă ai avea iarba fierului, ai putea să sfărâmi broaștele. PEPELEA: N-am nevoie de iarba fierului... dar spune-mi ce face zmeul după ce te-nchide? SÂNZIANA: Mănâncă, bea, se-mbată și doarme dus. PEPELEA: Minunat!... Să fii deșteaptă astă noapte. SÂNZIANA: Ah! Pepeleo!... de m-ai scăpa de-aice, te-oi iubi toată viața mea... ia seama, vine zmeul. (Dispare.) PEPELEA (singur, ia hârlețul de lângă fântână și începe a săpa împrejurul ei, cântând): Cine sapă Dă de apă Și s-adapă Păn’ ce crapă. SCENA VII [ modifică ] PEPELEA, ZMEUL, PÂRLEA, LĂCUSTĂ (Pârlea și Lăcustă intră purtând pe umeri un stejar lung și gros. Ei cad pe brânci sub greutatea copacului.) ZMEUL: Hai, leneșilor, mai iute, mai cu inimă; duceți stejarul în lemnărie. LĂCUSTĂ: Aoleo... aoleo, nu mai pot. PÂRLEA: Nici eu, sunt turtit. LĂCUSTĂ: Sunt spetit. PÂRLEA: Sunt șoldit! LĂCUSTĂ: Sunt murit! ZMEUL: Ian privește, mișeii, nu-s în stare să ducă un stejar în spate, ei doi. PÂRLEA (sculându-se): Ducă-l cine-i zmeu sau vită... noi suntem de-o altă făptură. ZMEUL: Ba de-o altă friptură. PÂRLEA: Ce friptură... cum friptură? eu, friptură? ZMEUL: Tu... stejarul ăsta are să te rumenească pe tine-n frigare... și pe Lăcustă să-l fiarbă-n căldare. LĂCUSTĂ: Ce căldare, cum căldare... eu, în căldare? ZMEUL: Așa; nu vreți să duceți copacii în bucătărie? PÂRLEA: Ți-am declarat-o catolicește: non possumus. ZMEUL: Bine, vă veți căi în curând de întețarea voastră. (Se apropie de copac.) PÂRLEA: Ce zici tu, Lăcustă, te-ai căi? LĂCUSTĂ: Ba nici gândesc; bine c-am scăpat nestricați și frumoși. ZMEUL: Poftim... o surcea de lemn, și ei nu au curajul să o care, mișeii! LĂCUSTĂ: Auzi, vere, cică-i surcea gojgogea stejar! PÂRLEA: Nu te potrivi, vere, lasă-l să bodogănească. ZMEUL: Să-l duc tot eu în bucătărie... Haide. (Ridică copacul subțioară și pleacă.) PÂRLEA: Bre... ian privește, a ridicat copacul subțioară... zdravăn e, bată-l codrul! LĂCUSTĂ: Să juri că merge la Șosea cu bețișorul în mână, ca un coșcodan. PÂRLEA: Ducă-se călare pe el, până s-o lovi de toarta pământului. ZMEUL (ieșind): Răbdare, răbdare pănă mâine. PÂRLEA (înaintând): Ce-a spus? LĂCUSTĂ: Ce-a zis? PEPELEA (ieșind după fântână): A zis că o să vă facă bucate. LĂCUSTĂ: Ce văd? Pepelea? PEPELEA: Eu... Zmeul m-a poftit la masă. PÂRLEA: Cum, și tu ai să mănânci din noi? ZMEUL (revenind): Hei! Tot voi zice, umput-ai poloboacele?... Ce faci acolo cu hârlețul? PEPELEA: Sap puțul primprejur. ZMEUL: Pentru ce? PEPELEA: Să vezi, frate zmeule; am chitit așa, decât să cărăm apă cu poloboacele, mai nimerit ar fi să iau puțul în spinare... și să-l duc în bucătărie, odată pentru totdeauna. ZMEUL (uimit, aparte): Bree!... adineoarea căta să mă azvâlă-n nori, ș-acum vrea să-mi care puțul?... Grozav om și primejdios!... Trebuie numaidecât să mă dezbar de el. (Stă pe gânduri.) LĂCUSTĂ (lui Pârlea): Gogonată-i. PÂRLEA: Nu încape pe ușă. PEPELEA: Hei, puneți mâna cu toții să scoatem puțul din pământ și mi-l așezați pe spate; dar, luați bine seama, nu cu gura-n jos; odată — una, două! ZMEUL: Nu!... Pepeleo dragă, nu te osteni, lasă puțul la locul lui, e deprins din copilărie a sta aici. PEPELEA (azvârle hârlețul): Fie cum vrei, eu cătam să te îndatorez. ZMEUL (strângându-i mâna): Mulțumesc, frățioare. (Pepelea dă un răcnet de durere.) ZMEUL: Ce este? PEPELEA: Am crezut că ți-am frânt mâna, strângând-o într-a mea. ZMEUL (aparte): E primejdios! (Tare.) Dar începe a înnopta. (Lui Pârlea și Lăcustă.) Intrați la culcuș în turn, voi doi; cât pentru tine, frate Pepeleo... n-am unde să te adăpostesc; culcă-te colea, lângă fântână, la răcoare; și dormi întruna pănă dimineața. PEPELEA: Las’ pe mine. ZMEUL: Deci, noapte bună. PEPELEA: Visuri cornorate!... ZMEUL (urmând pe Pârlea și Lăcustă, care intră în palat, zice aparte): Cum o adormi, am să vin să-l ciomăgesc, până l-oi ucide. (Iese.) PEPELEA: Zmeul are vrun gând rău cu mine; să mă prefac că dorm... Unde să mă culc? Ha! pe trunchiul ăsta, dar să-mi pun fluierul pe piept, ca un scut. (Se întinde pe trunchiul de lângă puț, se acoperă cu mantaua și-și afundă pălăria pe cap, încât nu se mai cunoaște.) SCENA VIII [ modifică ] PEPELEA și SÂNZIANA (ea se ivește la fereastra de sus a turnului) SÂNZIANA: Pepeleo! PEPELEA: Sânziană! SÂNZIANA: Fugim?... Zmeul a intrat în casă, sunt cu nerăbdare să ies din turn. PEPELEA: Fii liniștită și fă-te că dormi... Ți-oi da de știre când a veni momentul. SCENA IX [ modifică ] PEPELEA, SÂNZIANA, PÂRLEA, LĂCUSTĂ LĂCUSTĂ (la fereastra de jos a turnului): Iată-ne iar în pușcărie. PÂRLEA: Mai bine aici, decât în frigare și în căldare. LĂCUSTĂ (oțărându-se): Brrr.... Pârleo, nu zărești pe Pepelea? PÂRLEA: Pare-mi-se că doarme, colo, lângă puț. LĂCUSTĂ: N-ar putea el să ne scape? PÂRLEA: Taci, aud zmeul. LĂCUSTĂ: Vine să ne taie de pe-acum. Brr... PÂRLEA: Taci!... nu tot bârâi, că bârâi și eu. SCENA X [ modifică ] Aceiași, ZMEUL ZMEUL (iese încet din palat, armat cu buzduganul, tainic): Doarme! (Încet.) Frate, frățioare... Nu răspunde... a adormit... acu-i vremea să-i turtesc tidva cu buzduganul. (Se apropie de Pepelea pe vârful picioarelor și lovește în trunchi cu buzduganul.) Na, una; l-am amețit... să-i mai dau vreo câteva (lovește), două, trei, patru; tare căpățână!... LĂCUSTĂ: Ce face zmeul dracului?... în cine bate cu buzduganul? PÂRLEA: În bietul Pepelea. LĂCUSTĂ: L-o fi ucis hoțul. PÂRLEA: Cel puțin i-a făcut scăfârlia numai țăndări. ZMEUL: De-acum cred că-i ajunge... nu mișcă... L-am ucis!...m-am dezbărat de el. (Pleacă și iar se întoarce.) Dar tot să-i mai trag una, drept adălmaș. (Mai lovește încă o dată; buzduganul se sfărâmă.) Na! mi-am frânt buzduganul, arma mea cea mai puternică!... ce fac eu acum fără ea, dar fie! încalte l-am ucis... Ce chef!, ce chef!... Hai deacum la culcare. (Intră în palat.) LĂCUSTĂ: Sărmanul Pepelea! PÂRLEA: Parapanghelos de-acum. LĂCUSTĂ: Ba iaca învie, învie!... mare minune! (Pepelea se mișcă și se ridică.) LĂCUSTĂ: Pepeleo... PEPELEA: Cine mă cheamă?... LĂCUSTĂ: N-ai pierit?... PEPELEA: Nu cred... am dormit dus. LĂCUSTĂ: Dar n-ai simțit nimic prin somn? PEPELEA: Ba, parcă m-au pișcat niște țânțari. LĂCUSTĂ -PÂRLEA: Breee! breee! bree! bree! (A înnoptat; cer cu stele.) PEPELEA (sculându-se): Groaznic m-a ciomăgit fratele meu de cruce! noroc c-a lovit în fluier... dar încalte și-a frânt buzduganul... minunat!... o armă mai puțin în mâinile lui... oare ce face el acum?... s-a culcat?... a adormit?... (Se apropie de poarta palatului și ascultă. Se aude un horăit grozav înăuntru.) Doarme butuc... și horăiește ca o moară stricată... acu-i vremea de scăpat pe Sânziana și pe bieții voievozi, să le dau semn. (Cuartet) PEPELEA Sânziană, te deșteaptă, Eu te chem la sânul meu. Al tău mire te așteaptă Să te scape-acum de zmeu. SÂNZIANA(ivindu-se la fereastră) Ah! Pepeleo, sunt deșteaptă Ca și viul dor al meu. A mea inimă așteaptă Ca să zbor la sânul tău. PÂRLEA și LĂCUSTĂ (la fereastra de jos) Groază-n mine se deșteaptă, Mă frământ-amar și greu. Moartea crudă ne așteaptă În căldarea celui zmeu. PEPELEA Am călcat, venind la tine, Peste nouă țări și mări. SÂNZIANA Am răbdat, gândind la tine, Mii și mii de supărări. PEPELEA Dar acum soarta surâde, Raiul dulce se deschide. SÂNZIANA Orișiunde-oi fi cu tine Va fi raiul pentru mine. (Împreună.) PEPELEA Sânziană, mă așteaptă Să te scap de crudul zmeu... SÂNZIANA A mea inimă așteaptă Ca să zbor la sânul tău. PÂRLEA și LĂCUSTĂ Moartea crudă ne așteaptă La ospățul celui zmeu. PEPELEA: Zmeul e beat de somn... sunteți gata? SÂNZIANA: Gata. LĂCUSTĂ: Dar cum ieșim din turn? PEPELEA: Feriți-vă, c-am să deschid turnul prin farmecul fluierului meu. (Pepelea sună din fluier; fațada turnului se prăbușește, formând o scară. Sânziana se coboară, Pârlea și Lăcustă ies pe sub scară.) SÂNZIANA (sus, în capul scării): Pepeleo! PEPELEA (coborând-o): Sânziană, cobori iute. SÂNZIANA (coborând, se aruncă în brațele lui Pepelea): A! scumpul meu mire! PEPELEA: Scumpa mea mireasă! LĂCUSTĂ (îmbrățișând pe Pepelea): A! scumpul nostru liberator! PEPELEA: Nu-i vreme de pierdut... la fugă, barca ne așteaptă după stâncă... Hai! PÂRLEA: Hai!... și tu, locaș afurisit, să cadă trăsnetele pe tine, să te macini ca mălaiul... să te... LĂCUSTĂ: Lasă blestemurile pe altă dată... acum, la sănătoasa. (Fug toți patru și dispar după stâncă.) SCENA XI [ modifică ] ZMEUL (iese somnoros) ZMEUL: Pare că am auzit un vuiet neobicinuit? am simțit ca un cutremur, care m-a trezit... s-a fi prăbușit vreo stâncă în mare? ce văd?... turnul e deschis?... o scară?... Sânziana a fugit?... cum?... și Pârlea, și Lăcustă?... încotro au apucat? spre pădure, negreșit... o! de i-aș prinde, am să-i mănânc de vii. (Aleargă spre pădure.) (O auroră boreală se arată pe cer. La lumina ei se zărește o barcă lunecând pe mare; în ea se află Pepelea, Sânziana, Pârlea și Lăcustă.) TUSPATRU (cântă) Pe-ale mării blânde valuri, Barcă mică, zbori departe. ZMEUL (oprindu-se): Ce aud? Și de-aceste crunte maluri Cu grăbire ne desparte. (Barca se depărtează spre orizont.) ZMEUL (oprindu-se): Ce văd?... Sânziana cu ucisul meu? unde-i buzduganul, să-l azvârl în ei? (Se împedecă de el, rupt jos.) Iată-l, e frânt! (Turbat de mânie.) A!... Cum să-i prind, aripile, aripile... cu ele să-i ajung din zbor. (Intră repede în palat și iese în curând cu aripi aninate de umeri.) ARIE PE MARE Am scăpat, o! veselie, Și de zmeu, și de robie! ZMEUL: Ba n-ați scăpat, o să mă reped ca un vultur de sus de pe stâncă. (Pleacă spre stâncă.) (Stânca se deschide și Zâna-Lacului apare sub o arcadă luminoasă.) SCENA XII [ modifică ] ZMEUL, ZÂNA - LACULUI ZÂNA: Stai pe loc, iasmă infernală!... Tu, care ți-ai frânt buzduganul; cadă și aripile tale! (Aripile zmeului cad de pe umerii lui.) ZMEUL (c-un răcnet de desperare): A!... Zâna-Lacului! sunt pierdut!... (Cade leșinat.) (Sfârșitul actului IV.) ACTUL V [ modifică ] Teatrul reprezintă imperiul Iernii... munți de gheață, brazi încărcați de chindie. SCENA I [ modifică ] GENII DE IARNĂ (Toți sunt albi și-naripați; se joacă pe gheață, patinând.) COR Ce dulce viață! În acest loc Nu e verdeață, Nu e nici foc; Ci numai gheață Și numai ceață; Viscol și ger, Pe câmp și-n cer. Toată suflarea Piere sub vânt, Chiar însași marea Pare-un mormânt; Dar noi ferice Trăim aice, Jucăm, cântăm, Ne desfătăm. SCENA II [ modifică ] GENII, CRIVĂȚUL CRIVĂȚUL: Genii nemernici, voi jucați, și imperiul Iernii se află în pericol de topire! UN GENIU: Cum? Ce? Cum, dnule Crivăț? CRIVĂȚUL: Iarna, grațioasa noastră împărăteasă, care avea să fie încoronată chiar astăzi... GENIUL: A pățit ceva? CRIVĂȚUL: Iarna, frumoasa copilă a Nordului, care avea să-și aleagă chiar astăzi un mire... GENII: Ce-a pățit? CRIVĂȚUL: Iarna, care, pe cât era de încântătoare, părea a fi rece și nesimțitoare... GENII: Ei!... Ce i s-a întâmplat? CRIVĂȚUL: S-a dat în dragoste cu Prier, domnul Verdeții, și astă noapte a spălat putina din palat cu el. GENII: A fugit? CRIVĂȚUL: Fugit! (În taină.) Dar să rămâie între noi... să nu afle poporul. GENII: O!... CRIVĂȚUL: A abandonat tronul, bunătate de tron, durat numai din sloiuri de gheață!... Ce nebunie!... unde a găsi o climă mai plăcută decât aice... o țară mai drăgălașă decât a noastră, unde foiesc urșii cei albi? GENIUL II: Ei bine, ce ne facem? CRIVĂȚUL: Să ne cătăm o altă împărăteasă, căci în imperiul Iernii nu pot domni decât femeile; și, după datinile strămoșești, împărăteasa trebuie să fie frumoasă, albă și, mai cu seamă, rece ca gheața... Dar unde să o găsim? TOȚI: Unde... unde? CRIVĂȚUL: Voi, care-ați cutreierat lumea, n-ați întâlnit vreo fată cu inima de gheață? GENIUL I: Să vezi, dnule Crivăț... am fost mai an la București... CRIVĂȚUL: Și...? GENIUL: Și am găsit una, numai una, însă... CRIVĂȚUL: Însă... GENIUL: Cum a dat cu ochii de-un roșior, s-a topit... CRIVĂȚUL: Nu mă îndoiesc... Roșiorii sunt para focului... dar ce s-aude? Ian priviți... prin văzduh trece un zmeu călare. (Zmeul trece prin văzduh.) SCENA III [ modifică ] Aceiași, ZMEUL TOȚI (cu grijă): Zmeul! CRIVĂȚUL: Întâia dată el calcă pe locurile acestea. Oare ce caută el pe la noi? ZMEUL (intrând): Caut ajutor și răzbunare! CRIVĂȚUL: Ajutor? ZMEUL: Da! ați auzit de șotiile ce-am pățit? GENII: Ai pățit șotii? Spune-le, să râdem și noi. ZMEUL (posomorât): Să râdeți? GENII (speriați): Ba-ba-ba-ba-ba, să-să-să plângem. ZMEUL: Ascultați dar... am răpit pe Sânziana, fata lui Papură- Împărat, și, când să mă bucur de prada mea, vine un hoț și mi-o fură ca din palmă. (Furios.) Pricepeți așa obrăznicie? GENII (tremurând): Prii-prii-pri... pri-ce-ce-ce-cepem. ZMEUL: Sânziana cu hoțul ei și cu alți doi pământeni, doi năuci, anume Pârlea-Vodă și cu Lăcustă-Vodă, care-i întovărășesc, umblă acum rătăciți pe fața pământului, fără a putea nimeri la împărăția lui Papură... ei au ajuns până aicea și i-am zărit călcând peste hotar... mergeți de le ieșiți înainte, îi prindeți și-i schimbați în sloiuri de gheață. CRIVĂȚUL: Pe toți, și chiar pe Sânziana? ZMEUL: Ba pe dânsa nu... ea-i frumoasă și albă cât împărăteasa voastră, păcat numai că-i așa de rece în privirea mea. (Stă gânditor.) CRIVĂȚUL (către genii, încet): Ați auzit?... frumoasă, albă și rece... tocmai ce ne trebuie nouă; poate că... cine știe? ne vine o împărăteasă nouă!... ZMEUL: Vreți să-mi dați ajutorul ce vă cer? CRIVĂȚUL: Vrem. ZMEUL: Hai dar să le ieșim în cale și să-i robim, dar trebuie să vă dau de știre că hoțul are un fluier fermecat, prin care învinge tot... Voi, cu suflarea voastră, faceți să înghețe aerul din el, ca să nu mai poată scoate nici un sunet... astfel vom căpăta izbânda. CRIVĂȚUL: Prea bine, însă ai uitat să ne spui numele hoțului. ZMEUL: El se cheamă... Tot oi zice c-am zis c-oi zice... CRIVĂȚUL: Ce-ai zis? ZMEUL: Ducă-se dracului, l-am uitat... Hai. (Ies cu toții prin dreapta, cântând repriza corului.) SCENA IV [ modifică ] LĂCUSTĂ-VODĂ LĂCUSTĂ (intră prin stânga, tremurând de frig, sărind și alunecând la tot pasul): Brrr... frig e!... rău mă strânge-n spete. (Alunecă.) Na! cât pe-aci să cad alivanta... prin ce locuri afurisite m-a adus naiba. Brrr!... aici o fi-nghețând și ouăle corbului... să nu stau în loc, să mă sleiesc... (Sare și lunecă.) Ține bine... măi, da ghețuș e!... de când am scăpat din ghearele și din căldarea zmeului, am umblat hai-hui prin toate colțurile lumii, împreună cu Sânziana, cu Pepelea și cu vărul meu Pârlea, fără a da de împărăția lui Papură... Brrr... Am ajuns, în sfârșit, la marea înghețată. Brrr, simt că îngheț ca dânsa. (Sare.) Am lăsat în urmă pe tovarășii mei și am rupt-o de-a fuga înainte, doar m-oi încălzi cu mișcarea... aș... (Tremură.) Iaca, mă schimb în sloi... mă prefac în înghețată de Lăcustă... la fugă... (Vrea să alerge, dar alunecă și cade.) Aoleo! (Un urs alb se coboară de pe deal în scenă.) Vai de mine!... ce se coboară spre mine?... un urs alb?... aoleo!... să mă fac că-s mort, ca să nu mă mănânce. (Stă neclintit jos. Ursul se apropie de el și-l miroase, îl întoarce cu labele, apoi se pune cu șezutul pe el, mormăind.) S-a pus turcește pe burta mea... greu e, mânca-l-ar câinii, dar încaltea mă încălzește cu blana lui. (Ursul se uită la dânsul. Lăcustă închide ochii și se face mort.) Hei!... de-aș putea să-i spintec cojocul... am cuțitul la brâu... Ian să-ncerc... (Scoate cuțitul și, când vrea să lovească, ursul se uită la el, el se oprește, apoi zice:) Și-a-ntors spatele; acu-i vremea. (Înfige cuțitul în șalele ursului, care sare mugind și se depărtează.) Paremi-se că l-am înțepat, dar nu l-am ucis... (Speriat.) Nu, nu... iaca, dihania fuge... am scăpat! (Sare în picioare și fuge lunecând în dreapta.) Am scăpat!... am scăpat! (Joacă de bucurie. În acest moment intră Pârlea, alungând furios câțiva genii care traversează scena, speriați.) SCENA V [ modifică ] PÂRLEA, LĂCUSTĂ PÂRLEA (dând cu sabia în dreapta și-n stânga prin văzduh): Na! na! na! na și ție, na și ție, na și ție! Luptă cu Pârlea vă trebuie?... Na, na, na! LĂCUSTĂ: Ho! vere Pârleo, oprește, pune piedică. PÂRLEA: Câți am ucis?... Pe toți? LĂCUSTĂ: N-au rămas nici de sămânță... dar ce-ai pățit, ce te-a apucat? PÂRLEA: După ce-ai fugit și ne-ai lăsat, ne-au atacat o ceată de dihănii albe, care voiau să răpească pe Sânziana... M-am făcut foc și le-am luat la goană pân-aici, precum ai văzut. LĂCUSTĂ: Dar Sânziana ce-a devenit? A! vere, nu-i galant din partea ta. PÂRLEA: Ea o știe! LĂCUSTĂ: Cum? Ai abandonat pe Sânziana? PÂRLEA: Dec!... Dar tu ce-ai făcut?... Nu ne-ai abandonat pe toți? LĂCUSTĂ: Nu-i vorba de mine... mie mi-era frig, am fugit ca să mă încălzesc. PÂRLEA (începând a tremura de frig): Și te-ai încălzit? LĂCUSTĂ (tremurând): Ba! Ba! Ba!... am devenit gazda fiorului și a guturaiului. (Strănută.) PÂRLEA: Și eu tij... (Strănută.) AMÂNDOI: Să vă fie de bine. LĂCUSTĂ: Pârleo! PÂRLEA: Lăcustă! LĂCUSTĂ: Stai, iaca-ți îngheață nasul. PÂRLEA: Și ție o ureche. LĂCUSTĂ: Să ne frecăm iute cu zăpadă... asta-i leacul. (Iau zăpadă și se freacă unul pe altul.) AMÂNDOI: Vârtos... vârtos... PÂRLEA: S-a roșit?... LĂCUSTĂ: Cât un patriot... dar urechea mea? PÂRLEA: Cât alt patriot... le-am scăpat de degerat. LĂCUSTĂ: Ian privește... ba nu... iar se-nălbește, încă o frecătură. PÂRLEA: Destul, vere, că l-ai jupuit de piele. LĂCUSTĂ: Ah! Ah!... vere, viață-i asta? PÂRLEA: Viață, dar proastă... începe a-mi fi somn. LĂCUSTĂ: Și mie, dar să nu adormi că mori. PÂRLEA: Apoi ce să facem? LĂCUSTĂ: Să ne dăm pe gheață, ca să ne întreținem circulațiunea sângelui. PÂRLEA: Fie și așa. (Se dau pe gheață.) SCENA VI [ modifică ] Aceiași, CRIVĂȚUL (se oprește pe-o movilă de omăt) CRIVĂȚUL: Vivat!... Am prins pe Sânziana... am dus-o la palatul Iernii și, prin vrăjirea soției mele, Promoroaca, am schimbat-o la față de samană acum întocmai cu împărăteasa noastră cea fugară... În curând are să vie aicea Sânziana, pentru ca să fie încoronată... iaca, cortegiul se înaintează. (Marș la orchestră, cortegiul intră.) PÂRLEA (oprindu-se): Ce s-aude? LĂCUSTĂ: O fi vreo nuntă de urși albi. PÂRLEA: Vin colea, să o privim. LĂCUSTĂ: Și să fim gata de fugă... Te-ai mai încălzit? PÂRLEA: M-am!... (În sunetul unui marș fantastic, intră din dreapta dignitarii imperiului Iernii, în haine albe blănite și cu mitre de gheață. După dânșii, un car de argint, tras de doi urși albi. Pe car se găsește Sânziana, purtând o mantie albă de stofă argintie și un văl subțire pe obraz. Genii mulți înconjură carul. Poporul urmează în cojoace... Carul se oprește în mijlocul scenei.) SCENA VII [ modifică ] PÂRLEA, LĂCUSTĂ, SÂNZIANA, CRIVĂȚUL, GENII, CORTEGIUL COR Vivat falnica regină, Dulce ca o zi senină, Mândră ca o lună plină Și cu inima virgină. PÂRLEA O! ce minune încântătoare! LĂCUSTĂ N-am văzut alta ca ea sub soare. AMÂNDOI Simt pentru dânsa amor ș-amoare. SÂNZIANA (în parte): Bietul Pepelea, unde-o fi oare? CORUL Vivat falnica regină etc. CRIVĂȚUL (prezentând o coroană de briliant) Regină strălucită! Poporu-n fericire Ți-oferă azi coroana, rugându-te uimit Ca să-ți alegi un mire Viteaz, frumos, iubit. SÂNZIANA (încoronându-se) Coroana pe-a mea frunte o pun azi fericită. (Aparte.) Dar ce simt? sub coroană un frig cumplit m-a prins. În inima-mi răcită Tot focul, vai! s-a stins! CORUL Vivat falnica regină, Dulce ca o zi senină, Mândră ca o lună plină Și cu inima virgină. POPORUL: Ura!... trăiască împărăteasa noastră! PÂRLEA: Frumoasă-i, Lăcustă... încep a mă înfierbânta. LĂCUSTĂ: Noroc de tine! CRIVĂȚUL: Locuitori din împărăția Iernii, se face vouă știut că astăzi împărăteasa noastră, urmând datinilor strămoșești, are să-și aleagă un mire... Acel care sărutând-o pe frunte nu va fi cuprins de frigul morții va ocupa tronul alăturea cu frumoasa lui soție. PÂRLEA: Ce-au spus, vere, ai auzit? LĂCUSTĂ: Auzit; taci. CRIVĂȚUL: Care dintre voi aspiră la această fericire să se prezinte. Am zis. PÂRLEA-LĂCUSTĂ: Eu! PÂRLEA: Cum?... și tu, vere Lăcustă? LĂCUSTĂ: Iaca, ba nu, că mi-a fi rușine. SÂNZIANA (în parte): Ce văd? Pârlea și Lăcustă! PÂRLEA: Ce voluptate mă așteaptă! LĂCUSTĂ: Ah! am s-o strâng în brațe, ca să mă-ncălzesc. (Pârlea și Lăcustă pleacă cu brațele deschise, dar cu cât se-apropie de carul Iernii, ei se cuprind de fiori, picioarele li se înțepenesc, limba li se leagă.) PÂRLEA Mult o doresc. LĂCUSTĂ Mult îmi e dragă... ÎMPREUNĂ Dar ce simțesc? Limba-mi se leagă. CORUL Ei simt în piept Fiori de gheață, Nu calcă drept, Rău o s-o pață. PÂRLEA ȘI LĂCUSTĂ Ah! simt în piept Fiori de gheață, Sunt eu deștept? Sunt oare-n viață? PÂRLEA ȘI LĂCUSTĂ (lângă car, tremurând) Plini de... de... foc Mă-nchin ți... ție... No... no... noroc De-acum mi... mie! (Unul de o parte și altul de altă parte întind buzele ca să sărute obrazul Sânzianei, dar pe loc rămân încremeniți, strigând:) Aoleo... îngheț! CORUL Au înghețat! Iată-i zăpadă! Sunt buni de dat Urșilor pradă. (Sunt amândoi luați pe sus și rezemați de avanscene.) SCENA VIII [ modifică ] Aceiași, PEPELEA (intră alergând) PEPELEA: Sânziană... Sânziană... SÂNZIANA (în parte): Glasul lui Pepelea! PEPELEA: Unde ești?... ah! iată-te. (Vrea să se apropie, poporul îl oprește.) SÂNZIANA (aparte): Sărmanul!... de când port coroana asta de gheață... parcă nu mai simt nimic pentru el! PEPELEA: Sânziană, nu-mi răspunzi?... O! în zadar, ești schimbată la față... eu te văd cu ochii sufletului... te recunosc. SÂNZIANA (aparte): O, Doamne! Am ajuns rece ca iarna, inima mea nu mai bate! PEPELEA: Sânziană! ești vrăjită... Eu sunt Pepelea, răspunde! (Se repede printre oameni.) CRIVĂȚUL: Nenorocite!... uiți respectul ce datorești împărătesei și tulburi ceremonia cununiei? PEPELEA: Cine se cunună, Sânziană?... cu cine?... CRIVĂȚUL: Cu acel care o va săruta pe frunte și va avea noroc de-a nu muri înghețat pe loc. PEPELEA: Eu vreau să-mi cerc norocul, chiar de-a fi să mor... tot mort sunt fără dânsa. (Duo) PEPELEA Dulce-mpărăteasă, Scumpa mea mireasă, Eu sunt al tău mire Cuprins de iubire. Ah! îți adă-aminte Că prin jurăminte Legat sunt de tine, Ca și tu de mine. SÂNZIANA (în parte) Sărmanul Pepele! de el rău îmi pare! Că poate să moară dintr-o sărutare. PEPELEA N-am frică de moarte, Nici de rele soarte, Când inima-mi cere Dulce mângâiere. (Sânziana se coboară de pe car. Pepelea continuă.) Dă-mi o sărutare Plină de-nfocare, Eu cu-a mea iubire Zbor la nemurire. (Strânge în brațe pe Sânziana și o sărută pe frunte. Coroana ei cade; atunci ea-și scoate vălul și apare sub figura ei.) SÂNZIANA Ah! în al meu suflet simt un dulce foc. Iubesc, iubesc iară, iubesc... o! noroc! TOȚI (cu mirare) N-a înghețat! n-a murit! El e mirele iubit! SÂNZIANA ȘI PEPELEA (îmbrățișați) Zi de fericire plină! Împreună, cu uimire, După-o viață mult senină, Vom zbura la nemurire! CORUL Vivat falnică regină! Vivat falnicul ei mire! Aibă viața mult senină Și domine-n strălucire! SCENA IX [ modifică ] Aceiași, ZMEUL ZMEUL (vine repede și respinge pe Pepelea): În lături! TOȚI: Zmeul! ZMEUL: Sânziana-i a mea!... Și cine îndrăznește să vie să o smulgă din brațele mele. (Ridică pe Sânziana în brațe.) SÂNZIANA: Pepeleo! PEPELEA (scoțând fluierul): O! fluieraș, acum să-ți văd puterea. (Suflă din fluier, dar nu scoate nici un glas.) O! fluierașul e mut! ZMEUL: Ha! ha! ha!... ți-a înghețat suflarea, Pepeleo! PEPELEA: Ah! sunt pierdut!... Zână! Zână binefăcătoare, ajutor, ajutor!... SCENA X [ modifică ] Aceiași, ZÂNA - LACULUI (apare pe movilă) ZÂNA: Iată-mă, Pepeleo! TOȚI: Zâna-Lacului! ZÂNA: Zmeule, a sunat ora sfârșitului tău de pe lumea asta! ZMEUL: Nu-mi pasă de tine... Sânziana-i talismanul meu... și calul ne așteaptă. ZÂNA: Calul tău? privește! (Face un semn, calul trece prin aer.) ZMEUL: Am rămas pe jos, dar fie!... rămân cu Sânziana pe pământ. ZÂNA: Sânziana pe pământ... iar tu, zmeule, sub pământ... dispari! ZMEUL (afundându-se):A! (Din locul unde dispare iese o pară de foc.) TOȚI: A!... CORUL A dispărut, Arzând în pară, Zmeul cumplit, Cumplita fiară! SÂNZIANA ȘI PEPELEA Ah! am scăpat De cruda fiară, În dulce trai Reintru iară. ZÂNA Veți fi de-acum Ferice iară, Hai să vă duc L-a voastră țară. TOȚI Haideți cu toți În altă țară, Unde-i cer blând Și primăvară. ZÂNA: La palatul lui Papură-Împărat! (Face un semn, toți pleacă, un nour se coboară de ascunde scena.) SCENA XI [ modifică ] LĂCUSTĂ, PÂRLEA LĂCUSTĂ (trezindu-se, strănută): A!... m-am dezghețat, unde mă aflu?.. în nori?... m-am înălțat în nori?... dar ce zăresc colo?... om să fie?... nu se mișcă... (Se apropie de Pârlea.) Ciung să fie? Ba-i om!... e vărul Pârlea... Vere Pârleo! (Îl împinge.) Bocnă... sloi... a căzut sub zero! Vere Pârleo!... (Îl trage de nas.) trezește-te. PÂRLEA (strănută): Ce-i?... cine mă cheamă? tu, vere Lăcustă? LĂCUSTĂ: Eu și cu mine. PÂRLEA (încă buimăcit): Sunteți doi? unde-i celălalt? LĂCUSTĂ (căutând împrejur): Care? PÂRLEA: Ai zis eu și cu mine... Tu și cu tine fac doi. LĂCUSTĂ: Sărmanul! l-a balamucit gerul, aiurează. PÂRLEA: Dar unde ne găsim, vere Lăcustă? LĂCUSTĂ: Privește!... în nori!... hăt sus!... PÂRLEA: În nori?... hăt sus? dar ce facem acum? unde-s ceilalți? LĂCUSTĂ: Să te-ngrop, dacă știu. PÂRLEA: Hai după dânșii, vere Lăcustă. LĂCUSTĂ: Unde și pe unde? PÂRLEA: Prin nori. LĂCUSTĂ: Prin nori!... atâta ne mai trebuia!... Breee! Prin multe am trecut... dar prin nori... încă nu... N-am deprindere... mă umflă groaza, mă pătrunde umezeala. PÂRLEA: Știi una, vere Lăcustă? LĂCUSTĂ: Ba, zău, nici două. PÂRLEA: Ai plămâni. LĂCUSTĂ: Știu eu... nu mi-am făcut încă vizită domiciliară. PÂRLEA: Hai să suflăm, vere, să-i risipim. LĂCUSTĂ: Bucuros, numai de nu ne-or risipi ei pe noi. PÂRLEA: Suflă vârtos. LĂCUSTĂ: Iaca. (Suflă amândoi peste nori, norii se risipesc, cortina se ridică.) PÂRLEA: A!... i-am risipit. LĂCUSTĂ: D-apoi ș-așa piepturi, parcă-s foi de ferar. SCENA XII [ modifică ] Tot personalul piesei, afară de ZMEU și de ZÂNA - LACULUI (Schimbare. Când norii se împrăștie, teatrul reprezintă un parc plin de frumusețile primăverii. În fund, fațada palatului lui Papură; dinaintea palatului o largă terasă cu scări de marmură. Papură, înconjurat de curtea lui, stă pe terasă. Poporul, răspândit printre copaci, în mai multe grupuri. În sunetul unei simfonii, Zâna-Lacului ține pe Sânziana de mână, intră pe scenă din dreapta. Pepelea se găsește la stânga ei, în urma lor vin Pârlea și Lăcustă-Vodă, Păcală, Tândală, Crivățul, genii schimbați în haine de vară și purtând buchete cu flori; ei toți înaintează spre terasă.) PAPURĂ: Precum v-am spus, curtenilor și voi, curtezanilor, de mai multe zile îmi țiuie urechea dreaptă... semn de veste bună!... și astă-noapte am visat pe Sânziana, sub forma unui bob sositor... Trebuie să vie... Dar ce văd?... Iat-o! iat-o!... TOȚI: Iat-o! (Sânziana și Pepelea, împreună cu Zâna-Lacului, se apropie de tron.) PAPURĂ: Sânziana, copila mea, tu ești? SÂNZIANA: Scumpul meu părinte! (Se aruncă în brațele lui Papură.) PAPURĂ: Cine te-a scăpat de zmeu? Cine te-a readus în brațele mele? SÂNZIANA: Mirele meu, Pepelea. PEPELEA: Cu ajutorul generos al Zânei-Lacului. PAPURĂ: Ce de treabă Zână!... îmi vine s-o sărut... mai vârtos că-i frumoasă coz. ZÂNA: Maiestatea-ta... binecuvântează-ți copiii, căci binecuvântarea părinților face fericirea copiilor. (Pepelea și Sânziana îngenunchează înaintea lui Papură.) PAPURĂ (întinzând mâinile asupra capului lor): Norocul să fie vecinic cu voi, copiii mei! TOȚI: Ura!... CORUL FINAL Trăiască Sânziana, Minunea-mpărătească, Cu dragul ei Pepelea Ferice să domnească. (Sfârșitul piesei.)


content:
(Teatrul represintă o piață). ȘOLDAN, e de gardă lîngă o gheretă. El cată-nprejur, lasă pușca și vine în fața publicului de cîntă): Eu sînt Șoldan Viteazul Din-colo, de la Breazul, Soldat de oaste nouă Voinic însă cît nouă. Într-o zi, din pacate Mi-au pus un sac pe spate Și coiful ist' pe cap În care nici nu-ncap; Și m-au trîntit la număr C'o pușcă grea pe umăr Cu trupul în mindir, Cu cîlți ici la chimir; Ș-apoi mi-au zis: Șoldane! Stăi smirna țopîrlane, Că de-acum ești soldat... Soldat!... văzuși păcat? Of! Doamne! boeri d-voastră... să nu vă fie vorba cu suparare... adică dă!.. de unde eram om de omenie ca toți pămîntenii... cu sucman, cu opinci, cu ițari, cu pene de păun la pălărie, m-o luat bun-teafăr din sat și m-o sucit și m-o schimosit și m-o tuns chilug, de-ar rîde chiar babele acum de mine. ( Arătându-și capul tuns ). Dă! poftiți de videți... cap de român-i aista?... par-că m-o smuls Rusaliile și m-o păscut bobocii!.. ( oftînd ) Ba nu, zău... adică cum s-ar prinde, șaga de-o parte... drept să vă spun... Frunză verde, verde, verde, De m-ați crede, crede, crede, Mi-i destul Zau, destul, Și-s sătul Prea sătul De casarmă ca de-o cușcă, Și de muștru și de pușcă. Căci mi-i dor de plugărie Și de earba din cîmpie! Valeu! valeu! inimioară, Ca murguța sbeară, sbeară! Așa zău!.. după ce m-o strins vîrtos în chingi și m-o îngustat de-un palmac... apoi m-o scos la muștru... și cît ți-i ziulica Domnului de mare, mă țin la soare, ca pe un cocostîrc... ian așa!., numai într-un picior... ( se pune într-un picior ) ci că să mă învețe a face marș... una... a... două... și-i dă... și-i dă cît îi ie glasul... o ține una și bună, chiar ca un palamar cu isonu la biserică... una... a... a... doua ( schimbă piciorul ). Ș-apoi ian să mi te-mpingă păcatul să te clatini... valeu, mamulica mea! îți toarnă niște propele la falci de-ți strămută căpriorii... Ba nu, zău, adica cum s-ar prinde... șaga de-o parte... nu-mi era mai bine mie la țară? la locușoru meu, unde traiam în ticnă de azi pînă mîne și mă drăgosteam cu Mariuca... Nu cunoașteți pe Mariuca? fata lui moș Trochin Țară-Lunga?.. Măriuca cea cu ochii ceacîri?... ( rușinîndu-se ) Mi-i ibovnică mie!.. Ce puiu de fată! S-o sorbi cu lingura. Cînd la boeresc eu, vara, Mă munciam mereu, Și veniam ostenit seara La bordeiul meu, Mariuca cea cu minte, Ibovnica mea, îmi săria țop înainte Ca o turturea. Hopa, țupa, țupa, lupa Amîndoi cîntam Hopa țupa, țupa, lupa Rîdeam și giucam. D-apoi iar la sărbătoare, La Paști, la Florii, La clacă, la șăzâtoare, La cules de vii, Cînd de-odată 'ncepea hora, Să ne fi văzut Cum săriam de-odată fora Chiar de la-nceput. Hopa, țupa, țupa, ș. c. l. Dar apoi vorba ceea: ci că nu-i în toate zilele Paștele!.. Într-o zi, chiar din mijlocul horei, m-o umflat pe sus, ca să mă dea la miliție... ci că să mă facă viteaz ca Ștefan Vodă... bietu Ștefan Vodă!.. unde-i să mă vadă facînd muștru și să se bucure!.. Pușca la u... măr!.. ( ie pușca și face exercițiu ) pușca la stra...jă!.. la pi...cior!.. pușca la u...măr!.. marș... rantaplan, plan, plan... ( Face marș ). Atîta-mi place și mie... darabana!.. Cînd începe a bate și cînd începe mujica a cînta!.. știi?.. mă furnică pin inimă, mi s-aprind ochii ca doi jăratici, și-mi trece de dor de-a casă... atunci, zău, că m-aș bate, dar, m-aș bate păn-la moarte, pentru ca să apăr țara asta bună, care mă hrănește... atunci, zău... cum s-ar prinde... șaga de-o parte... uit și pe Mariuca și mă simt cu adevărat... Că sînt Șoldan Viteazul Din-colo, de la Breazul, De și de oaste nouă Voinic însă cât nouă Atunce cu mândrie Mă văd la soldație Cu coiful ista-n cap. De și nu-l pre încap. Voios mă pun la număr Cu pușca mea pe umăr, Și-mi place ist mindir Și plumbii din chimir! Atunci, român cu fală, Aș da în foc năvală, Să apăr țara mea De-ori ce nevoie grea! (Se închină la public ostășește) (Cortina cade)


content:
ANGHELUȘA (vine alergînd pe scenă cu un snop de buruene în mînă) Iată, iată și mătușa! Eu sînt mama Anghelușa Care știu discîntici mii, Ș-orice soi de doftorii. Pentru farmeci de iubire Și drăcii chiar peste fire Nici cel mare cornorat Nu-i ca mine de-nvățat! Așa, zău, boeri d-voastră... Nu că mă laud, dar puteți întreba și pe cuconu... cum Doamne iartă-mă îi zic?... unu cam ceacîr, cu barba-n furculiți și c-o alunică cît nuca pe vîrfu nasului... De mult ce tot trecuse astă iarnă pe la ferestrele cuconiței... iaca pozna, că-i uitai numele!... cuconița... una cam limonie la față și cu ochii în doi peri... Ei!... îl apucase pe bietul cuconășel o tuse de cele cu urechile lungi... ca să nu zic vorbă proastă... și numai eu am putut să-l tămădui de dînsa, bat-o pîrdalnicu!... că se încuibase, mă rog, în el, ca în casa ei!... Știți ce i-am dat să bee?... Ceai de cucută, fert la un loc cu un snop de pipăruși roși și dres cu puțintică terpentină.... ca vro două litre și mai bine... De-atunci să-l auzi ce glas are... Cum cîntă din ohtoic, glasul al optulea... ți-i mai-mare dragu să-l asculți... parcă-i o roată de car neunsă. Cînd vrea să zică, te miri ce... îi face gîtu scîîîrți... și Doamne! mare frumos îi mai șede... n-ar fi de diochi mititelu! Cindură că pomenii de diochi, trebuie să vă spun, boeri d-voastră, că mă pricep și la discîntice mai dihai decît Baba-Cloanța... Știu să fac și cu ulcica, De ți se sburlește chica, Cînd auzi dracii șoptind Și pin oală bojbăind; Atunci vezi cum vine, sboară Pin văzduh ca o cucoară Voinicel de dor nebun Pe-o prăjină de alun. I! Doamne! mulți cuconași zăresc eu aici, cărora le-ași face de dragoste cu ulcica... dac-aș ști că nu le-ar fi cu bănat. Ian spuneți drept, sărutav-ași ochișorii, să vă fac acu să-nebuniți după mine, cît sînt de bătrînă și de hardughită?... Doamne! ce m-ați mai pupa... ce m-ați mai dismerda... ce m-ați mai numi înger cu păr galben, și eu m-ași fasoli chiar că o madamă... (făcînd ca o tînără cochetă). Da șezi binișor, mosiu ... da dă-mi pace, mosiu ... Vai de mine! Ce vrea să zică una ca asta?... mon die, mon die!... je vu pri... pardon... Ei, dă! nu vă spărieți... c-așa glumesc eu. Da de cumva aveți ceva ahturi la suflet... și v-o picat tronc la inimă, vr-o cuconiță frumușică.... fie și cu bărbat... tot una-i... să vă-nvăț eu meșteșug bun. Prindeți un liliac în noaptea ajunului Bobotezei și-l îngropați într-un furnicar. Peste trii zile nu rămîn din el decît două ciolănașe subțirele: un cîrligel ș-o lopățică. De-i atinge cuconița cu cîrligelul?... te-o văzut Dumnezeu! ai prins păsăruica-n laț... De-i lovi bărbatul cu lopățica?... l-o luat dracii!... Se duce de-a tumba peste nouă mări și nouă țări... curată socoteală... Ei! dar pînă la liliac... veniți la mama Anghelușa. Știu să stîng în apă răce Cărbuni roși vr-o cinci-spre-zece Pentru-acei puțini isteți Ce le zic că-s diocheți. Știu a face case bune; Și le stric, zău, de minune, Mai dihai și mai dibaci De cît cei ce stric baraci. Ași putea să vă spun multe case stricate de mine... dar mi-i să nu se supere cineva și oare cine... Mai știu leacuri multe încă Pentru cei ce zac de brâncă Și cotei lingușitori, Șed pe brînci de multe ori. Mai știu iar o doftorie Ca să scapi cu dibăcie De acei ce port minciuni Ca o marfă de nebuni. Pentru cel care stă culcat pe brînci și necinstește omenirea, puind-o în rîndul dobitoacelor, după cum spunea răposatul dascăl Pralea... Dumnezeu să-l odihniască!... cel mai bun leac ca să-l vindeci, 'i s-aduci vr-o patru surugii de la poștă și să le poruncești ca să ureze ca în ajunul sfîntului Vasile, cu harapnicile pe spinarea lui. Peste un ceas, un ceas și jumătate, să fii sigur că se scoală din brînci în picioare și rămîne vindecat pentru vecii vecilor, amin. Iar pentru cei cari aruncă venin cu limba peste unii și alții, dacă vrei să nu mai clevetească cît or trăi?... să iei o sută și mai bine de ace englizești și să le înfigi în vîrful limbii lor. Pe urmă să le scoți cîte unu, unu, și în locul lor să presori sticlă pisată și amestecată cu praf de piatra iadului. De-or mai spune minciuni vr-o dată... vina mea să fie! Credeți, credeți pe mătușa, Că sînt mama Anghelușa Cunoscută-aici în Ieși Și nu fac la nime greș. Pentru farmeci îs vestită, Și de mulți chiar ispitită; Drept dovadă vă uitați... Țara-i grea de fermecați! Acu farmecile ca farmecile... dar cît pentru ale gospodăriei... apoi nu s-a dat pe fața pămîntului o jupîneasă mai iscusită decît Anghelușa... nu că mă laud, dar... Știu să fac de toate bune, Vutci, dulcețuri de minune, Și beltele de gutăi Care scot dinții cei răi. Cozonaci de modă nouă, Fără unt și fără ouă, Și-nvîrtite ce, mă giur, Pot sluji de coafiur. Cine va vrea să mă iee jupîneasă-n casă, 'i scutit de marșan de mode... Ș-apoi îi mai aduc și alt folos... Dacă are copii, să-i dee pe mîna mătușei... Ți-i hărăcsesc de spasmuri și le discînt de diochiu ca mai bine... că eu am umblat pe unde și-a înțărcat dracu copiii, și am deprins de toate... Știu să fac discînteci grele Pentru ori ce boale rele: Precum boala de turbat, De bîrfit și de furat. Sau de-a șerpilor mușcare, Sau de-acea rea boală, care Schimbă sufletu 'n români Și-i preface în păgîni! Dar mai ales, boeri d-voastră, ce știu bine?... îi să lecuesc de friguri, de dureri de cap, de dureri de măsele și de urît. De pildă, l-o apucat pe cineva frigurile, fie lui acolo?... pune-i frumușel trupu în apa cu ghiață și-i dă să mănînce vr-o doi harbuji necopți. Pe deasupra dă-i să bee lapte crud și botezat cu apă de ploae... peste un ceas îi gata!... Pentru dureri de cap... cunosc două leacuri fără greș... le-am învățat de la răposatu doftoru Flaimuc, care s-o dus de mult pe ceea lume ca să-și vadă bolnavii. Ei!... dacă-i durerea din răceală, și-i nouă? pune vr-o zece ferari să bată cu ciocanele cît îi ziulica de mare: și-n vreme ce ți-or bocăni la ureche, șezi plecat cu capu pe-o tipsie plină, de mangal aprins. Iar dacă-i durerea veche și înrădăcinată? n-ai decît să te tunzi chilug, și păru ce rămîne pe cap să-l smulgi cu cimbistra fir cîte fir... Cu chipul aista scoți toată răutatea din cap și rămîi pleșuv... dar teafăr. Pentru dureri de măsele, cel mai bun lucru-i să nu te dai pe mîna doftorilor de dinți; sau dacă nu te vindeci cu atîta, să iei sîmburi de persică și să-i strici cu măseaua cea rea. Iar dacă nici chipul aista nu-ți folosește?... să clătești gura de trii ori pe zi cu vitriol clocotit... ( vorbește ca Nemții ) la tot unu dat, cîte un feleșan mare... ( cu glas firesc ) ca în rețetă. În sfîrșit pentru boala urîtului, care-i boala cea mai a dracului din lume?... ascultați... Dragi boeri și cuconițe, Holtei, fete, văduvițe, De vroiți numai de cît Să vă treacă de urît: Lăsați iute casă, masă, Și cu inima voioasă Alergați, vă sfătuesc La teatrul românesc. Ce vă spun eu... de s-a mai ține urîtul de d-voastră?... să nu-mi ziceți Anghelușa. Credeți, credeți pe mătușa Căci sînt mama Anghelușa Cunoscută-aici-n Ieși Și nu dau la nime greș. Eu sunt gata și ferice De-a sluji pe toți aice. Cînd îți vrea să vă slujesc... (bătînd în palme) Pan, pan, pan... și eu sosesc. (Se închină și pleacă alergînd). (Cortina cade).


content:
Cîntat de d-nul Millo, pe Teatrul din Iași. 1851. (Teatrul reprezintă o stradă din Iași. La ridicarea cortinei se aude în culise hămăit de cîni.) HERȘCU (strigă spăriat): Avei! țibi, țibi, chețel. (Întrînd.) Țibi, țibi, chețel, che te lovesc cu cotu. Țibi, chine pintenog… arihnăndă tatnără! (Vine în fața scenei, strigînd:) Marfă! marfă! morunțușuri!… forficele… andrele… vax pentru cibuțele… frunze pentru obrijele… marfă… marfă!… (Cătră public.) Slug d-vostră, boieri și chicoane! nu poftiți ceva morunțușuri de Lipschi și de Paris?… Am de toate, zic zeu!… de care poftiți de acele nu ghesiți… Vreți se videți, mă rog?… Eu nu silesc pe nime… (Pune bocceua gios ș-o dezleagă.) Dacă nu cumpărați nimichi, nu mă supăr… che eu sint Herșcu Boccegiu, cunoscut pin toate casele boierești, zic zeu! Am marfă de mofluz ieftină și fără tocmeală… Inchi se videți… poftim mă rog… (Scoate marfa cîte una și o arată publicului în vreme ce cîntă strofele următoare:) Marfă, marfă de Paris! Astăzi chiar o am deschis, Ș-o dau ieftină, zic zeu, Ca să schep de ea și eu! Foarfeci mari de tuns un chichi [1] Cei ce prind prea mult arichi [2] . Brice lungi de dat perdaf Celor cu pricini de jaf. Pentru așa moțpănoi nu trebuie judecătorie… trebuie bărbierie ca se-i usture păn’pi chele [3] . Poftim ace de cîrpit Și clei tare de lipit Inimile ce-au slăbit, Cugete ce-au putrezit. Poftim apă de livant Pentru cavaler galant; Chind pe nas o tragi, o-nghiți. Faci pe loc hafiți, hafiți! (Strănută.) (Cătră public.) Cum ai spus, mă rog? să-mi fie de ghici… Foarte mulțumesc d-tale… nu primesc. Poftim praf de dinți pre bun Pentru-aceia care spun Minciuni lungi de șepte coți… Se le cadă dinții toți, Poftim roș-roșior… îl vînd Pentru-acei mișei de rînd Care, orișice pățesc, Pe obraz nu se roșesc! Cumpărați, mă rog, ca să le trimiteți lor prezent de Paști, în loc de vovă [4] roși… Nu-i scump… che am adus multă de asta. Mai poftim și cherți de gioc Mesluite pe noroc, Se te faci mult mai dihai, Mai dihai dccît un crai. Mai poftim și alte cherți Unde dache mult învăți Te faci foarte procopsit. Procopsit sau pricopsit. Videți d-vostră… cherți și cherți… așa-i? însă aste se vînd atît de mult… che s-o dat vînzarea lor în otcup… chind astelalte le cumpără degeaba numai șoarecii… Adichi… zic zeu!… Învățați trebuie să fie șoarecii din țara Moldovii! Cum ai zis, mă rog? chit ține? Nu-i scump… așa se trăiesc! Cine-ntreabă, zece lei, cine cumpără, cinci lei. Voăs?… chit dracu pe tată lui?… adichi si mi ierți… marfă de Paris și de Lipschi, nu-i marfă de Podlelvoei [5] … Astă marfă din boccea am adus-o eu singhir din Momorniți, și chiti am pățit păn-aice… Dumnezeu fereasche!… Să videți, mă rog. M-am pornit de pe graniți ca un boier mare… cu cherîta cu doi voiști [6] și cu un cal care făcea chit opt. Dar chind am pornit, m-o apucat pe drum deodată un viforoi cheptușit cu omăt și pe față și pe dos. Chind mă bătea peste obraz, chind mă bătea peste ceafă; dar eu strigam vio, vio, la calul cel de pe cheruță… și chind strigam vio… calul făcea ho… și sta pe loc… Eu vio, el ho! eu vio, el ho!… ghirai șvarț!… așa supărare mare… de chind o trecut jidovii Mare Roșie, inchi n-am pățit, zic zeu! Perciunii mi se făcuse meciuchi și barba țepuși… inchit m-o prins un gutunar piste nas, de cele tătărești… Ba inchi ce se vezi?… che șuieram pe nas ca un tilharoi… chind mă răsu flam, făceam: fhiu… Ș-așa, mă rog, ca să nu mai lungesc vorbe degeaba… am agiuns în codru Herții!… aveei! știți d-vostră ce-i codru Herții? avei! mamu nieu! I (Arie jidovească) Codru Herții (ter) cel de morte, La jidani-i dușman forte. Ei vei! main got! Dacă ești cam rufos, Voinicos… da fricos, Zic zeu, mori de tot! (bis) II Mamă, tată! (ter) mare frichi Ține cale la potichi! Ei vei! main got! Dacă ești cu zuluf Și pe cap plin de puf, Zic zeu, mori de tot! (bis) Acolo o perit jupînu Ițichi Zarafu care era tare voinicos și chind se mînia… de frichi fugea pi deal ca pi vale; și jupînu Solomonichi harabagiul care purta totdeauna la drum un harțagan [7] mare pentru volintiroi, și chind se întîlnea cu dînșii… le da degrabă harțaganu, ca să nu se facă primejdie. Și chiți au mai perit! se fie la dînșii acolo unde și-au lăsat papucii!… a vei!… codru Herții!..: Dumnezeu fereasche, chit am mai pățit! Eu mă mir de frichi cum de n-am murit? Ei vei, mamu nieu! Ei vei, tatu nieu! M-au prins telheroii! m-au prins, i-am văzut; Ba-nchi mi se pare che m-au și bătut. Ei vei, mamu nieu! Ei vei, tatu nieu! Mi-au făcut morișchi, chiar pintre perciuni. Așa talhari închi n-am văzut nebuni! Ei vei, mamă nieu! Ei vei, tată nieu! Da să videți, mă rog, cum s-o întîmplat cu bătaie. Nu eram departe de Dorohoi… tirg jidovesc ca și tirgu Ieși. Mai avem un deal ș-o vale ș-o limbi de pădure. Eu mergeam fără griji: pentru che nu-s fricos. Chind deodată zăresc înainte două matahale groase și spetoase și bărboase și mustețoase, care băga frichi la oase. Chind le-am zărit, am murit… dar fiindche nu-s fricos… mi-am scos degrabă și cușmă și chitic de pe cap și le-am pus ună-n dreapta, ună-n stinghi… ca să Vadă telheroii che suntem mai mulți. — Stăi, Iudă! răcneștc deodată un matahal. Eu zic vei! calul face ho! și ne oprim trustoți. Dache ne-am oprit… telheroii o-nceput a veni spre cheruță cu ghind reu. Eu, cu cap, strig la dînșii: — Nu veniți, nu… Voi sînteți doi, noi sîntem trii! — Da ce sînteți voi, tîrtane? — Noi sintem oameni buni cu frichi … a lui Dumnezeu, sfinți părinți de la mănăstire, zic zeu; „Dache nu mă crezi pe mine care-s harabagiu, întreabă și pe jupînu Leiba din fundu cheruții.” Aci m-am greșit cu vorba puțintel, și volintiroii m-au ințeles che eram boccegiu… mamu nieu! chind s-au aruncat pe mine ca doi zăvozi… și chind o înce put a-mi scutura de omet chelea dracului [8] cu ciomegile… vei, vei, vei! parcă bătea în păpșoi, zic zeu. Eu strigam ghevalt… Urzichi! [9] și mă luptam ca un voinicos… pentru che nu-s fricos… dar ce folos! chind făceam eu ghicischi flischi… ei cu ciomagul trosc! și pliosc!… Chind eu eram dedesupt, chind ei deasupra… chind ei deasupra, chind eu dedesupt… Ai vei! tatu nieu! telheroii mă făcea chiseliți dacă nu mă scăpa de pe dinșii niște creștini botezați. (Oftează.) Bine-o zis cine-o zis che jidanu nevoieș se-neacă pe uscat! A doua zi chind făcea cucoșu chichirighi… m-am pornit de la Dorohoi, inse păcatu mă alunga, chit pe cole, chit pe dincole ca pe un ghischi… și chite am mai pățit!… Ei vei! codru Herții!… Mai bine dechit să faci neghistorie cu dinsu, mai bine să șezi linghi balabustă. (Duios.) Balabustă!… și eu inchi am o balabustă… și ce balabustă frumușichi, cu față de ghermesit de Lipschi… fain, fain… Chind o vezi, te apucă un fior din talpe și gioci ca un curcan bătrîn. Eu mor de pe dinsa de dragoste, și toți jidanii mor de pe ciuda mea. Ha, ha, ha… parche sint un grof jidovesc, așa-s fudul cu balabustu nieu!… ș-apoi poate che n-am dreptate? (Arie jidovească) Balabustă mititichi, Dragă nieu, Tare-i tare frumușichi! Zic și zeu. Chind o văd eu pe dugheană, Vai, vai, vail Mă măninchi pe sprinceană, Hai, hai, hai! Handiridi, ridi, ridi, ridi, ridi, ridi Handiridi, ridi, Ruhala! Handiridi, ridi, ridi, ridi, ridi, ridi Handiridi, ridi, Zugzala. Mititichi balabustă, Dragă nieu, Poartă rochii fără bustă Zic și zeu. Ea pe cap e rasă, rasă Vai, vai, vai! Ș-așa inchi-i mai frumoasă Hai, hai, hai! Handiridi, ridi etc. etc. Balabusta cea frumoasă, Draga nieu, Chiteodată-i mînioasă Zic și zeu. Dar chind văd che-i așa Rifchi Vai, vai, vai! Ca o broască mă fac lifchi Hai, hai, hai. Handiridi, ridi etc. etc. (Herșcu gioacă într-un picior, bătînd în palme, în vreme ce cîntă „Handiridi”. Deodată se aude un lătrat de cîne în culise. Herșcu se oprește spăriat și aleargă de ie cotul de gios.) Țibă, chine… Arihnăndă tatnără… Mi-a sărit inimă din loc. (Stupește în sîn.) Am socotit che m-au mîncat… (Cu mînie.) Am se te lovesc cu botu peste cot… las! las! volintiroi buțuf [10] . (Cătră public.) Poftiți, ori nu poftiți?… vreți se-mi faceți ceva alișveriș, che n-am vreme de prăpădit. D-vostră știți numai se rideți de mine și nu-mi cumperați nimichi… Ei! atît păgubi pe țara nostră… (Strînge bocceua.) Pentru che sint jidan boccegiu, de aceea nu vroiți se-mi faceți seftenlichi… Poftim de mergeți pi la dugheni mari ca se plătiți indoit. (Pune bocceua pe umeri.) Boieri d-vostră, mai am inchi o marfă, (rușinîndu-se) dar nu știu dache se cade se… Mai am inchi și mănuși Și le-aș da făr’ nici un gruși Dacă-aș ști, boieri, che vreți Mie-n palme se-mi băteți! Am de toate, cum vedeți; Marfa mea nu are preți Ș-o dau ieftină, zic zeu, Ca se scap de ea și eu. (Se pornește strigînd: „Marfă, mărunțușuri”. Cînii latră în culise… Herșcu se apără cu cotul pe dinapoi.) (Cortina cade.) Note [ modifică ] ↑ Un pic [V.A.]. ↑ Aripi [V.A.]. ↑ Pele [V.A.]. ↑ Ouă [V.A.]. ↑ Podul Ilioaei [V.A.]. ↑ Oiște [V.A.]. ↑ Iartagan [V.A.]. ↑ Materia halaturilor jidovești se numește: pelea dracului [V.A.]. ↑ Urzică, vestit agent al poliției din Iași [V.A.]. ↑ Bețiv [V.A.].


content:
Cîntat de d-nul Luchian, pe Teatrul din Iași. 1862. (Teatrul reprezentă un salon.) CLEVETICI (cu frac negru, jiletcă Robespierre, cravată de matasă albă și cu barba-n furculiță, întră pe ușa din fund): Sănătate și frățietate, domnilor cetățeni!… Am aflat că sînteți adunați în colegiu eleptoral pentru alegerea unui deputat, și iată-mă-s, alerg ca să vă espun profesiunea mea de credință. Eu sînt celebrul Clevetici Cunoscut nu de mult pe-aici, Liberal ultra, jurnalist Și constituționalist. Unii-mi zic că-s demagog, Alții că sînt numai un gog… Dar eu n-asud, eu sufăr tot Căci sînt un mare patriot! Ce vroiesc eu, domnilor?… O știți din coloanele ziarului meu: Gogoașa patriotică. Vreu mai întîi consacrarea aptului de la 5 și 24 ghenar, ca unul ce este făcut de mine și numai de mine… Dar, domnilor, eu singur am fost atît de putinte ca să aprind soarele acelei zile memorabile!… Și, cu toate aceste, priviți: nu-s nici macar un ministru! Al doilea. Vreu respeptul Convențiunei cu condițiune de a fi schimbată în totul, ca una ce a fost elaborată de străini, fără concursul patriotic al românilor… Al treilea. Vreu sufragiul universal pentru ca toată țara să se prefacă într-o urnă eleptorală. Vreu mai mult, domnilor; vreu ca tot locuitorul să fie reprezentant al Națiunei. Ce spectacol măreț!… Patru milioane de deputați la un loc cerînd cuvîntul! Sînt novator, am idei mari. Idei revoluționari. Vreu să răstorn, să schimb, să dreg… Dar ce cîștig?… cu ce m-aleg? Unii îmi zic vrednic roman. Alții pretind că-s șarlatani Dar eu n-asud, eu sufăr tot, Căci sînt un mare patriot) Ce vreu eu, domnilor?… Un lucru prea simplu! Vreu libertatea absolută!… Să nu mai atîrne servitorii de stăpîni, copiii de părinți, soldații de șefi… Vreu ca toți bunii români să se poată aduna cu miile cînd îi voi chema eu, fără a da de știre guvernului. Vreu egalitatea perfectă!… să nu mai fie săraci și bogați, mici și mari, slabi și grași, proști și cu cap, oameni și vite… Vreu să imitez în țara mea toate fazele revoluțiunei franceze, căci numai prin tulburare o națiune se civilizează… dar cine m-ascultă? Găsesc o oarbă opusăciune din partea unor strig’ unor retrograzi ruginiți ca Sandu Napoilă. Munții cei mari cu-ale lor stînci Vreu să-i răstorn prin văi adînci. Să nivelez tot pre pămînt… Dar cine-mi crede de cuvînt? Unii îmi zic să sînt tribun. Alții pretind că sînt nebun! Dar eu n-asud, eu sufăr tot, Căci sînt un mare patriot! Ce vreu eu, domnilor? Vreu să fiu caua, să fiu spada de Damocles a conservatorilor și idolul popului suveran! De aceea vreu să împart moșiile proprietarilor… Dar mă veți întreba dacă eu însumi sînt proprietar? Ba nu, însă aceasta nu invalidează convicțiunile mele socialiste. Eu, domnilor, sînt un cetățean însetat de glorie și de amoarea popularităței, și, prin urmare, oricît de grele să fie împregiurările politice ale țârei, eu am curagiul a striga în gura mare: arme, arme, arme! căci mă cred brav ca Ștefan cel Mare și ca Mihai Viteazul. Vreu pre români să-i fac pe loc Romani antici, viteji de foc, Ca să ținem resbel cu ruși, Englezi, chinezi, turci, nemți și pruși. (Se aude afară bătaie de tobă. Clevetici se sparie strigînd:) Aoleo! ce să fie? (El aleargă la fereastră și se întoarnă adăogînd:) Am crezut că-s ei!… Unii îmi zic că-s hărțăgos. Alții pretind că-s cam fricos… Dar eu n-asud, eu sufăr tot, Căci sînt un mare patriot! Ce vreu eu, domnilor? Vreu libertatea cea mai nemărginită a presei, pentru ca să pot batgiocori cînd îmi place și pe cine-mi place. Vreu să răstorn tot ce esistă, pentru ca să-mi fac un pedestal din ruinele prezentului și să mă urc pe acel pedestal ca să proclam republica democratică și socială. Trecutul e al strigoilor, prezentul e al moderaților, viitorul e al meu! Trecut, prezent, nu mă sfiesc Să-i critic rău, să-i osîndesc, Căci eu, eu, eu și numai eu, Sînt bun român și știu ce vreu. Unii m-admir, alții mă-nchid. Unii mă plîng, alții mă rîd…. Dar eu n-asud, eu sufăr tot, Căci sînt un mare patriot! Cercați, domnilor, să mă trimiteți la Cameră, cu mandatul de reprezentant al Națiunei, și atunci veți videa ce poate Clevetici… Închipuiți-vă că sînt în Cameră… iată-mă-s la locul meu… (Se pune pe scaun.) Cer cuvîntul, d-le președinte… cer cuvîntul… 10 nu mi-l dai? prea bine! (Se scoală și vine în fața publicului.) Am cerut cuvîntul pentru ca să combat opiniunea emisă de d-nul ministru de finanțe în cestiunea budgetului. Deși onorabilul preopinent a cerut cestiunea prealabilă, voi întreba ce este budgetul, d-lor? Budgetul, d-lor, este pulsul unui stat!… trebuie în consecință să-l pipăim cu luarea-aminte a unui medic… Lăsînd dar deoparte pe d-nul ministru de finanțe care a sulevat această cestiune urgentă, mă voi adresa cătră d-nul ministru de justiție, pentru ca să-l întreb: cum de a cutezat a călca sacrul princip al inamovibilităței consacrat de Convențiune, depărtînd de la giudecătoria nu știu cărui district pe onorabilul cetățean Cîrcioc, ce a dat atîtea probe de integritatea cea mai pură și de patriotismul cel mai pur? Îmi va răspunde negreșit d-nul ministru de resbel că formarea unei nouă baterii este necesară? Însă, domnilor, strămoșii noștri romani, companionii de arme al strămoșului nostru Traian, n-aveau trebuință de atîtea tunuri pentru ca să învingă pe inimici, și cînd e cestiunea de bani, se cuvine să fim economi, căci acest budget este produs de obolul săracului, acelui sărman asuprit și nenorocit, pe care cad toate sarcinele!… acelui ilot ce geme de secoli, fără ca d-nul ministru de interne să se fi îngrijit pănă acum de a propune Camerei un proiept de lege pentru ușurarea clasei de gios… A! D-le ministru de interne! dacă ai avea alte gînduri decît acel de a prinde o rădăcină eternă pe scaunul președinței, ai gîndi că dinaintea d-tale două drumuri sînt deschise, acela urmat de Bimbașa Sava și acela urmat de Cavur!… În darn d-nul ministru al afacerilor străine mă întrerumpe sub pretest că n-aș fi în cestiune… D-lui nu știe uzul parlamentar, dar eu… sînt trimis aici de Națiune ca reprezentantul intereselor ei. Acest mandat sacru îl voi îndeplini ca cetățean liber și liberal, apărînd cu energie și cu logică (iute) libertatea, egalitatea, dreptatea, fraternitatea, inviolabilitatea, inamovibilitatea, autonomia, Convențiunea, drepturile naționale, garda națională, partidul național și celelalte… (răsuflîndu-se) căci eu… și de ce nu? am toate calitățile de a fi ministru!… O mărturisesc cu toată modestia, d-lor, pentru că am fost, sînt și voi fi cetățean român și nu am obicei de a aprinde lumînări, din contra, eu le sting… (Glasul i se stinge; el urmează a vorbi prin gesturi.) Frați căuzași, m-ați auzit? Sînt elocuent apelpisit. Vorbesc, vorbesc, vorbesc, vorbesc Păn’ce pe toți îi obosesc. Unii-mi zic ritor hazliu, Alții-mi zic palavragiu! Dar cu n-asud, eu sufăr tot, Căci silit un mare patriot! (Iesă maiesios.) (Cortina cade.)


content:
( Teatrul reprezintă un salon. ) NAPOILĂ ( afară ) Ce face?!.., Să plătesc eu capitație?!... Eu, boier-velit?!... Eu, Sandu Napoilă?!... Atunci s-ajungi tu, guleratule! (Intră furios pe scenă și se adresează publicului.) Da’ bine, boieri d-voastră, unde mergem?... Ba nu, adică vă întreb, unde mergem?... De când legea asta nouă Ce Convenție îi zic Au rupt Reglementu-n două, Am ajuns chiar de nimici Și de unde mai nainte Eram toți boieri-veliți, Ne-au luat pe dinainte Niște pușchi apelpisiți! Și ce pușchi! Cică-s patrioți, liberali, progresiști, naționali, demagogi... dracu-i mai știe!... că deodată au răsărit în țară puzderie și tot unu și unu!... oameni mari, învățați de știu și toaca-n cer, colțoși și cu barba în furculiță... Ei pun țara la cale în ziua de astăzi, ei sunt și numai ei adevărați români cu iubire de patrie, căci au luat patriotismul în otcup!... și, dacă nu vrei să iei câmpii pe urma lor, te fac albie de câni pin foile lor... Mai dăunăzi mă-ntâlnește unul, ce-i zic Clevetici, și mă-ntreabă nitam-nisam de sunt ca dânsul, demagog. Dă, mă gogule , i-am răspuns și eu, cată-ți de drum pană ce nu scot luleaua de la ciubuc!... Hei bine, boieri d-voastră, unde mergem?... Ba nu, vă întreb, unde mergem? Păn-acuma-n țara-aceasta Noi ne-am burzuluit creasta; Noi am fost simandicoși Mari și ighemonicoși, Dar acum, fără sfială, Ne fac pușchii de dârvală, Și ne chem pe noi, pe noi, Vinograzi! rugini! strigoi! Auzi, mă rog?!... După ce te dizbracă de caftanul boieriei, după ce-ți ieu sufletele de țigani de le dau drumul sub cuvânt de libertà; după ce-ți ridică feciorii boierești sub alt cuvânt, că, după Convenția cea afurisită, nu mai sunt pri... pri... privilegiuri; după ce-ți ieu copiii la oaste cu sorții, ca pe proști; după ce, vorba ceea, îți fac drum pin barbă, pe de-a-ntregu, apoi te mai și poreclesc retrograd!... vinograd!... tureatcă!... strigoi!... Strigoi? Hei, bine, boieri d-voastră, unde mergem? N-o mai rămas în țară nici sevas , nici hristoitie ... Unde mergem? Ba nu, adică vă-ntreb, unde mergem?... Zic că-i timpul libertății, Al frăției ș-al dreptății; Că de-acuma pe pământ Toți deopotrivă sunt. Și cu astfel de minciună Hoții cei de-mpușcă-n lună Pe caftan ne-au dezbrăcat. Și mantaua-n loc ne-au dat! Auzi?... Egalità!... Să fiu deopotrivă cu Chiosa vezeteteul și cu Mănciurică bucătariul?... Amà rânduială!... Dacă pe când cu unirea, știți... anțărț... și eu am purtat bairacul, și eu am giucat hora unirei în colț la Petrea Bacalu! și eu am răgușit strigând: să trăiască libertaua și egalitaua!... dar înțălegeam egalitaua cu boierii cei mari; să fiu ena mu che ena su [1] cu vornicu Hîrzobeanu și cu logofătu Protipendescu; să șăd cu dânșii la taifasuri pe divan, cu ciubuce, cu cafele, cu tot ighemoniconul boieresc; dar nu egalità cu Barabulă ciobanu și cu badea Trohin văcariu!... Ei bine, boieri d-voastră, unde mergem?... Ba nu, adică vă-ntreb, unde mergem? N-auzi altă decât forme, Uniforme și reforme. Toți croiesc, fac și prefac Ca să ne vie de hac. Ieri o lege, astăzi alta, Și, când cați, lucrul stă baltă! Cică-aista e progres!... Na-ți-l frânt, ca ți l-am dres! Poftim!... mai dăunăzi s-o ridicat bătaia… lege nouă în țară veche!... Știți ce-am pățit? Avusăsăm poftă să mănânc un ostropăț de iepure și poftisăm la masă pe vărul Bufte... știți, Bufte, care o fost baș-ciohodariu la domnul Ioniță Sturza-vodă... Când să ne deie bucate, giupânu bucătar ne spânzură lingurile la brâu și să duce la primblare... Ei, apoi să nu-l bați?... Ian nu, că nu-i voie; căci vine comisariul și te pune la ștaf... D-apoi alta! Mă duc la moșia mea, la Țălinoasa, și poroncesc țăranilor să-mi facă o clacă de vreo cinci zile... Știți ce mi-o răspuns mojicii?... Mi-o răspuns că le grăiesc vorbe de clacă... Ei, apoi să nu-i întinzi la scară?... Ian nu, că vine subprefectul și plătește ștraf, Sandule, fătul meu... Da’ bine, boieri d-voastră, unde mergem?... Asta încă nu-i nimica, Dar tot cheful mi să strică Când mă văd supus la bir, Atins tocmai la chimir. Să plătesc pentru șosăle, Pentru vin, rachiu, pavele, Pe moșie, și pe cap!... Aste-n mintea mea nu-ncap! Bre!... bre!... Adică multe-am văzut în viața mea!... c-am văzut ieniceri și răzmeriți; am văzut ciuma, holera și lăcustele, dar încă așa bazaconie n-am chitit, c-oi ajunge să văd... Auzi? reforme? îmbunătățiri?... Sa mă silească a plăti 5 la sută din venitul Țălinoasăi, proprietà cu hrisov domnesc de la răposatul întru fericire Cehan Racoviță-voievod!... și după toate păcatele să mă trântească și pe mine în capitație, eu, Sandu Napoilă, boier cu caftan din vremea fericitului întru pomenire Ioniță Sturza-voievod!... Eu să plătesc un galbin împărătesc pentru ca am cap, și văru Bostănescu tij, pentru că nu are cap nici de o lițcaie!... Ei, boieri d-voastră, unde mergem?... Ba nu, adică vă-ntreb... unde mergem?... Ș-apoi alta și mai mare, Care, zău, nu-i de crezare Hojma unii scriu, răcnesc Să nu fie boieresc! Și pământul să se-mparte! Tot mojicul s-aibă parte! Numai noi să fim abrași, Liude pintre călărași! D-voastră râdeți!... Haide, haide!... Vă pare glumă?... ( Cu mânie. ) Dar nu-i de glumit, boieri d-voastră, căci vor să ne ieie și pielea de pe noi!... Și noi să ne lăsăm așa, ghiojghioare , să ne despoaie?... Să nu ne diafendefsim ? Aud?... Dar n-avem gură să țipăm?... N-avem obșteasca obicinuită adunare, unde putem merge ca să ne suim colo pe tribu... nal, ca să facem și noi engomii patrioticești?... Treaba să îngroașă, boieri d-voastră!... ascultați-mă pe mine, că eu știu ce știu... Trebuie să ne deschidem ochii ca să alegem depotați tot de-ai noștri... știți... colè... get-beget ... vinograzi, care să să lupte vârtos pentru apărarea boieriei și a proprietății... Și dacă vreți un om cu falca sănătoasă, vă poftoresc pe supusa sluga d-voastră: Vel-cluceriul Napoilă, Ce vă plânge-acum de milă, Boierit și căftănit. Și la minte-nțelenit. Cu progresul nu sunt rudă, Pe Convenție mi-i ciudă, Și de-aș arde chiar în iad Voi fi hojma... vinograd! ( Se închină și iese strigând ): Căci altmintere, unde mergem? Ba nu, adică, vă întreb, unde mergem? (cortina cade) ↑ Unul și altul deopotrivă


content:
Cîntat de d-nul Luchian, pe Teatrul din Iași. (Teatrul reprezintă un salon.) (Se aude afară strigînd: „La păpuși, la păpuși”, apoi o gîlceavă între Ion Păpușăriul și un comisar de poliție.) COMISARUL: Stați, măi! ION: Da ce este? COMISARUL: Nu-i voie să umblați cu păpușele și cu Irozii. ION: Dec!… altă bazaconie acu! COMISARUL: Hai la poliție. ION: Nu pune mîna, guleratule! COMISARUL: Haide-ți zic și nu lungi vorba. ION: Atunci s-agiungi tu… COMISARUL: Pe dînsul, serjenți! ION: Nu da, măi, nu da, că te… COMISARUL: Pe dînsul! (După un mic zgomot in care s-aude căzînd și zdrobindu-se cușca cu păpuși, Ion întră iute, scărmănat, fără căciulă și cu coșciugul în mină.) ION: Dos la față… Aici mi-e scăparea… Măi! guleratu dracului!… rău m-o zgîlțîit!… De-abia am putut scăpa coșciugu cu păpuși din ghearele lui… Cît pentru căciulă, o căzut în luptă… fie, tot era s-o dau eu de pomană de sufletu bunicăi… povestea țiganului… Auzi așa? treceam pe lîngă teatru ist mare cu teatru meu cel mic… cîșlegi nu-s?… cînd îmi iese înainte un epistat și numaidecît să mă-nchidă la poliție, zicînd că nu mai este voie de a giuca păpușele, după obiceiu vechi. Mare poznă și minune!… Oare de ce s-o mîniet păpușele cele mari pe cele mici, de le prigonesc?… poate că vreu să aibă singure dreptu de a face să rîdă lumea… Ian, mai știi? Lumea-i plină de păpuși De tot soiul, mari și mici. Cu surtuce, cu mănuși, Cu-anteriu și cu ișlici; Și-ntre ele cît trăiesc Se alung, se prigonesc. Se înșel, se pismuiesc Și chiar se batjocoresc, Că-s păpuși, păpuși lumești Tot să stai să le privești. Una-i proastă și fudulă. Alta face cît o nulă. Alta are dinți de lup, Alta-i chiar trîntor de stup; Alta-i marc patriot Cu limba, hăt, cît un cot, Alta-i viță de ciocoi, Alta-i coadă de strigoi, Că-s păpuși, păpuși lumești Tot să stai să le privești. Păpuși, dar, ca Vasilachi Țiganu, ca jupînu Leiba din Tîrgu Cucului și ca toate celelalte dihănii din coșciugu ista, cu deosebire numai că unele te fac să rîzi și că celelalte te fac să și plîngi cîteodată. (Privind la coșciug.) Sărmane păpușele, frumușele, curățele!… voi ați înveselit pe moșii și strămoșii noștri, ca pe niște oameni cu bunătatea-n suflet și cu rîsu în față; dar acum lumea s-o posomorît, pare că-i tot ninge și-i plouă… Încît chiar veselia din cîșlegi este oprită!… oare de unde săi ne vie atîta spăsenie?… Om fi avînd poate multe păcate de răscumpărat… Mai știi?… Ei bine, dar pănă vom agiunge a ne sfinți ca dracu cînd îmbătrînește, ce fac eu, Ion Tătărășanu, cu betele păpuși?… doar să pun să le tragă clopotele ca la cele multe obiceiuri strămoșești. Parapanghelos, de-acum! Am avut odinioară Dulce și frumoasă țară. Acum țara-i jidovită Și amar precupețită. Parapanghelos! Am avut, hăt, în vechime O vitează boierime. Acum rîdem noi de noi Poreclindu-ne ciocoi. Parapanghelos! Oamenii de mai-nainte Cereau fapte, nu cuvinte. Acum credem în palavre Și ne certăm ca prin havre. Parapanghelos! Ei trăiau în veselie, În belșug, în omenie. Ce-o rămas? politichie Și un dram de nebunie. Parapanghelos! (Scoate păpușele pe rînd și le privește cu înduioșare.) Sărmane păpușele!… Să vă mai privesc o dată pănă a nu vă perde… Iaca Vasilachi Țiganu, care-o furat curcanu. Dabulichi șușmanda, mergi de-acum de te-ngroapă în coșciug, că nu-ți mai este învoit a te primbla noaptea pe uliți cu lăutari și a întră prin casele oamenilor să le arăți ce-i fudulia țigănească. Ai fost și tu cînd ai fost, pe cînd te hrăneai cu balamiș balmuș de la cumătră, și aveai 12 perine mari umplute cu frunzări, 12 mici umplute cu urzici și o dugheană în vîrfu Trisfetitelor. Dar acuma ți-ai nălțat neamu ca cioara-n par: te-ai făcut român de cei noi… proprietar!… Cată, doar îi fura cloșca de pe ouă și îi spînzura pe tată-tău, cetățene, c-apoi vai de penele tale! Pe cînd tu erai țigan Tot prindeai cîte-un curcan. Acum ești cetățenos Mai baros și mai chiros. Tanda, landa, măi balane. Ai agiuns român, țigane; Cată să te lași de lene Ca să nu fii smuls de pene. Hai iute la coșciug. (Aruncă păpușa și scoate alta.) Iaca și jupînu Leiba din Tîrgu Cucului cu balabusta ; e frate cu Herșcu Boccegiu, cel din codru Herții. El vinde rachiu amestecat cu vitriol și cu ciomofai, și dacă se-mbogățește, împrumută bani cu dobîndă… ieftin, ieftin, numai o sută la unu. Rușii și nemții l-o alungat de rău din țările lor și noi l-am primit de bun. Tot noi mai cu cap! Iată-l îmbrăcat în pelea dracului, căci azi e sîmbătă… ghit șabăș; toate dughenile-s închise, orașu e pustiiu fiindcă jupînu Leiba o ieșit la primblare cu balabusta pe la gredini poblichi, ca să asculte mozichi. Ei vei! zic zeu! — Balabustă, știi una, mă rog? — Vuăs? — Chind a fi tot tirgu Ieși a nostru, are se chinte muzichi jidovesc la gredina poblichi. — Și ce a să chinti mă rog, Leibușor? — A se chinti: Balabuști mititichi, dragu nieu, cum chintă jupînu Herșcu Boccegiu. La baltă. Iudă, că vine dracu să te umfle… (Aruncă pe jidov în coșciug și scoate un drac.) Iată-l… are coarne ca cineva și ca oarecine, dar nu-i totdeauna negru la față, nu, el se schimbă ades ca să înșele mai lesne, ucigă-l crucea! Cînd e un domnișor Ce vinde la dreptate; Cînd un privighitor Care mereu tot bate; Cînd e un cămătar Care te calicește; Cînd un prost gazetar Ce toate le hulește. Cînd un lingușitor Ce te adimenește; Cînd un moștenitor Ce moartea îți dorește; Cînd Iuda vînzător Ce frații-și prigonește; Cînd chiar un pețitor Ce te căsătorește. La iad, spurcatule… (Aruncă pe dracul și scoate șoareci cu o mîță.) Iaca mîța și cu șoarecii, în pilda celor mici care-și fac mendrile în țară, cînd nu-i strunește nime. Vorba ceea: lipsește mîța, șoarecii își fac de cap; lipsesc cînii de pază, te primbli prin sat fără băț, ca în satu lui Cremine. (Joacă șoarecii în palmă.) Unde-i mîța să ne vadă Să ne vadă, să nu creadă. Bîz-z-z-z. Mîța-i dusă de acasă Șoarecii se gioc pe masă. Bîz-z-z-z. Unde-i mîța să ne vadă Cum am luat casa-n pradă. Bîz-z-z-z. Mîța-i dusă din cămară Noi sîntem stăpîni în țară. Bîz-z-z-z. La coșciug, lacomilor, că vine mîța. (Scoate un lup și o oaie.) Iaca lupu și oaia… Vai! săraca oaie! bună-i vie, bună-i moartă, că-i lînoasă, lăptoasă și devreme-acasă. Ce păcat numai că o mănîncă lupu! Hei! de n-ar îi lupi colțoși pe lume, bine-ar mai hălădui turmele! D-apoi ce să faci? așa-i poznașa astă de lume; unde-i oaia, lupu nu lipsește; unde-i slab, e și tare; unde-i român, e și lipitoare! Vai! săracă oaie blîndă, Cum s-ațin lupii la pîndă. Bîr, oiță, bîr, Să te-nșale, să te-apuce, Să te rupă, să te-mbuce. Bîr, oiță, bîr. Bucălaie, vai de tine! Tragi pe lume-ades rușine. Bir, oiță; bîr. Chiar de scapi să nu fii smulsă Tot ești tunsă și ești mulsă. Bir, oiță, bîr. La stînă că vine lupu… (Scoate un turc și un cazac.) Iacă turcu și cazacu, Pilaf Aga și cu Moscov Ghiaur, dușmani de moarte carii luaseră deprindere a-și giuca calu pe pămîntu nostru, de cîte ori nu s-ajungeau cu tîrgu. Noi Tătărășenii care, cum o dat Dumnezeu, avem și noi o țîră de politichie și de plapomație, i-am giucat pe degite și i-am pus în cușca păpușelor; însă cînd vin rușii în țară, facem pe cazac de taie capu turcului, și dimprotivă, cînd vin turcii, Pilaf Aga descăpăținează pe Moscov Ghiaur… Ce să faci? Trebuie să urli cu lupii și să strigi la covrigi cu Covri…oții dacă vrei să încapi în lume. Hai și voi la coșciug că ne-am săturat de păpușerii. Aste-s, boieri d-voastră, păpușele cele vechi care le-am apucat de la părinți; dar au mai ieșit și altele, de cînd cu mîncarea cea de Constituție… ce-a mai fi și aceea… Noi Tătărășenii le zicem lefegii!… Cică în timpurile de mult, pe cînd aveam războaie cu vecinii noștri, era în țară o ceată de ostași viteji, nu eroi, care mîncau carne de tatar. Nu-i vorbă de dînșii. Lefegiii din ziua de astăzi se hrănesc din leafă, se îndoapă din bugedul țării, de aceea îi numim lefegii. Iacă de pildă (scoate pe rînd mai multe păpuși și le arată): Un silvicultor de codru — lefegiu. Un conductor de drumu mare — lefegiu. Șosele sînt, nu sînt, dar conductori pozderie. Un profesor de mimică… sau nimică — lefegiu. Un inspector de profesori — lefegiu. Un inspector de inspectori — lefegiu. Un perceptor… priceput — lefegiu. Un controlor de perceptori — lefegiu. Un controlor de controlori — lefegiu. Alt controlor de nu știu ce — lefegiu. Un grădinar de pepinerie… Știu că o să se înmulțească de-acum pepenii în țară. Un custode de muzeuri, pinacotece, gliptotece, bibliotece și alte tece, care nici n-au fost, nici s-au pomenit! Și ceilalți, și ceilalți, și ceilalți ca năsipu mării, și mai ales ca frunza din codru. (Se aude afară glasul comisariului strigînd: „ Unde s-o ascuns păpușăriul?”) Na! mai iată și altu… Mă caută ca să mă-nchidă. Nu mă lăsați, oameni buni, că dcar n-am făcut vreun rău că m-am ținut de obiceiurile strămoșești, jucînd păpușele în cîșlegi. Cușca de hîrtie ce noi o purtăm Strigînd la păpușe cu glas sunător Este chiar teatrul micului popor Și cu-a noastre glume noi îl desfătăm. N-avem primadone, nu avem tenori, Nu jucăm la drame și opere mari. Avem păpușele în loc de actori Și-n loc de orchestru, doi bieți lăutari. Lăsați-ne-n pace să ne veselim După obiceiul cel îmbătrînit, Ca să nu ajungem noi, români, să fim Un neam trist, cu ură, și posomorît. (Comisariul zgîlție ușa din fund și zice: „Aici trebuie să fie hoțul.”) Na! că m-ajunge păcatul… Unde să m-ascund? (Aleargă în dreapta și în stînga, spăriai.) Cole! ba cole! (Arătînd locul sufliorului.) Ba cole în bizunia asta. (Se bagă sub scenă.) În coșciug și tu, Ioane! Parapanghelos! (Dispare.) (Cortina cade.)


content:
Cântat de dnul Millo, la Teatrul din București. (Teatrul reprezintă un salon.) CHIRIȚA (în costum ridicol de voiaj, intră zburdalnic. Ea poartă malacof exagerat, tocă de catifea neagră cu flori, pene și cordele stacoșii etc.) (Ea cântă pe aria “Royal tambour”:) Iată-mă-s! am sosit Dintr-o călătorie În care-am pătimit O sută de șotii ș-o mie. Dar, zău, nu mă căiesc, Nu-mi pasă de nimică; Eu sunt zdragon și mă numesc Chirița cea voinică. Ce voiagiu minunat! Ce frumos m-am primblat! În urmă-mi am lăsat Un nume lăudat. Plecăciune, boieri. (Se închină.) De mult nu ne-am văzut. Sănătoși!... Dar cucoanele? și copiii? bine? Mă bucur. Aud? și mie precum vedeți îmi merge de minune... sărut ochișorii. (Se întoarce în loc de-și arată talia.) Am fost la Paris de mi-am așezat plodu la școală ca să învețe politica, pentru că-n ziua de astăzi, la noi, un om ce nu știe politica nu plătește nici chiar cât jilțul cel stricat care s-a vândut cu doba la București pentru plată de impozit... el e un mobil de prisos... Și cu prilejul acesta m-am folosit și eu ca să văd lumea cea mare, că mă-ți crede?... Mă mucezisem la țară, la Bârzoieni... De la o vreme îmi venise stenahorie și ipohondrie; așadar... nu-ți uita vorba... într-o dimineață, pe la toacă, după ce m-am cotorosit de Aristița și de Calipsița, mi-am luat catrafusele și am spălat putina!… Soțul meu, paharnicu Bârzoi, cam cârnea din nas, dar l-am sărutat între sprâncene, după obicei, și l-am lăsat cu buza umflată... Uff!.. M-am dus la Galați cu trăsura mea cea galbenă și, cum am ajuns, nici una, nici două... țup! în vapor, Guliță țup! după mine, Ioana țiganca țup! după Guliță și, vorba ceea, cu cățel cu... am plecat!!! Doamne! boieri d-voastră, minunat lucru-i vaporul!... Sa vezi și să nu crezi... Auzi d-ta? Merge focu pe apă ca în vremea halimalei. D-apoi salonuri, d-apoi zaifeturi, d-apoi căpitanul!... bată-l norocu, că mare nostimior mai era, pușchiu! (În taină.) Să vă spun una? Soțul meu nu-i pe aice? Mi-a făcut curte, berbantu, tot drumul și, zău, între noi să rămâie... dacă nu mi-ar fi fost de ighemonicon, mai că... mai că... UN GLAS DE LA GALERIE: Aferim, cucoană Chiriță! CHIRIȚA (adresându-se către capelmaistru): D-apoi cum socoți, domnule? Chirița nu se dă cu una, cu două. (Către public.) În sfârșit... nu-ți uita vorba... am ajuns la Beligrad... Când la Beligrad întreb pe căpitanu: Monsiu căpitan, je vu pri, aice-i Viena? — El îmi răspunde zâmbind: Ba nu, madam, aice-i Beligradul. — Mersi, monșer... nu poți crede ce bine-mi pare că m-am învrednicit sa vad Beligradu cu ochii, că tare mult am auzit pe bărbatu meu pomenind de el. După Beligrad am sosit la Rușava... Când acolo, vameșii de la hotar încep a controbăi prin lăzile mele ca în vremea volintirilor, și dau peste o cutie cu țâri zvântați ce-i luasem la drum. — Fui taifel! Ce-i asta? strigă... căprariu. — Ce să fie, domnule? Ia, țâri... Eu postesc miercurea și vinerea și metahirisesc sărături de când pătimesc de rast. — Vas rast? Asta-i pudoare mare la d-ta; trebuie plătești vama. Și îndată s-au adunat vro trei șoacățe ca să hotărască dacă se cuvenea să-mi ieie vamă ca pentru pești, ori ca pentru mirodenii. În sfârșit am dat ce le-au plăcut și mi-am cătat de drum. De-acolo am urmat Prin țara cea nemțească Și-n Peșta am mâncat Paprică ungurească. Apoi în drum de fer Suindu-mă în grabă, Am voiageat c-un cavaler, Un baron prea de treabă... Ce voiagiu minunat! Ce frumos m-am primblat! În urmă-mi am lăsat Un nume lăudat. Fost-ați cu drumu de fer, boieri d-voastră? Ei! apoi ce mai ziceți? Să juri că neamțu-i cu dracu... Sfinte Panteleimoane!... te duci ca vântu și ca gându, ca în povești; cât ai plecat ai și ajuns, ba încă baronu care călătorea cu mine m-a încredințat auf Ehre, că în Englitera drumu de fer merge așa de iute că sosește până a nu pleca. Bată-l vântu de baron! Mare ghiduș era și nostim! (În taină.) și el s-a cercat să mă curtenească o bucată de drum, dar geaba... n-a catartosit să mă scoată din minte... Cum?… Nu credeți?... Alei! Dar să n-am parte de Bârzoi dacă vă ascund ceva... Ba încă să vedeți: trecând odată pe sub o hrubă lungă care-i zic tunel, și găsindu-ne prin întuneric, șoacăța de baron și-a întins botu ca să mă sărute... Vai! mânca-l-ar moliile!... Când i-am tras un pumn, a făcut hâc! și a căzut de-a rostogolu în celalalt colț al vagonului. GLASUL DE LA GALERIE: Aferim, Bârzoaie! CHIRIȚA (către capelmaistru): Așa să știi, domnule. (Către public.) Baronu, rușinat se vede de acest tropos, s-a coborât la cea întâi stație și a dispărut... împreună cu săcușorul meu de voiagiu... hait! mi-l șterse potlogaru drept suvenir... bunătate de săcușor cusut de copile, cu un turc călare de-o parte și cu un andenken din dos... Cum vă pare așa bazaconie? te mai încrezi în baroni de drumu mare?.. Dar asta nu-i nimica, pe lângă ce mi s-a întâmplat în urmă. Plodu cel de Guliță se cobora Ia toate stațiile... Copil nu-i, mă rog?... îl trimiteam cu Ioana țiganca pentru ca să nu se prăpădească; când aproape de Viena aștept să se întoarcă în vagon... nu vine. Conductoru închide oblonul, clopotu de la stație sună de trei ori, mășina șuieră, trenu se pune în mișcare, și Guliță nu-i!... Sfinte Panteleimoane! era să turbez... Scot capu pe fereastră și încep a striga: “Guliță? Ioană! cioară! dimone!” Tufă... “Monsiu conductor, stai, oprește, ține caii!” Aș! nime n-auzea. Dau să deschid oblonu, nu pot; dau să sar pe fereastră, nu încap. Atunci parcă mi s-au luat vederile și deodată am căzut lată pe perine, am leșinat!... Când ne-am trezit, eram sosiți la Viena. Alerg la poliție, răcnesc, îmi smulg păru, mă bocesc până ce dnul polițmaistru mă încredințează că va face toate chipurile ca să-mi găsască odorul, și că mi l-a aduce chiar cu telegrafu. Ei!... închipuiți-vă, boieri, că fără a mai da leturghie la sfântu Mina, Guliță și Ioana sosesc buni teferi îndeseră la otel. Ah! Dumnezeule, când i-am văzut, era să nebunesc de bucurie și în prima furie am tras trei palme țigancei, precum și lui jupânu Guliță i-am făcut o morișcă în chică, ca să le pun minte... Halal de țările care au drumuri de fer!... ele, după cum zicea baronu, au aripi de zboară iute pe calea progresivului, dar cât pentru celelalte, cum e țara noastră, de pildă, sunt ciunte și oloage, sărmanele! GLASUL DE LA GALERIE: Aferim, Chiriță! CHIRIȚA (către capelmaistru): Ba nu, zău, adică nu-i așa? În Viena m-am primblat La Hițing și pe Grabe C-un tânăr delicat Ce-i zic Herr Graf von Kleine-Schwabe. Ș-apoi înspre Paris Am plecat cu grăbire. Căci Parisu-i un paradis Plin de ademenire. Ce voiagiu minunat! Ce frumos m-am primblat! În urmă-mi am lăsat Un nume lăudat. În sfârșit am sosit la Paris, în patria lui Monsiu Șarlă!.., Știți, Monsiu Șarlă, care a fost dascalul lui Guliță... În Paris! minunea minunilor! târgu Vavilonului din zilele noastre! Am ajuns noaptea și am tras la un otel din ulița: Geofroi Marie, adică: Mi-i frig, Marghioală... A doua zi l-am înfundat pe Guliță într-un pension și am rămas liberă, de capul meu. Ha... a... alal de cine-i tânăr și are bani mulți! Acolo-i pământul făgăduinței cel din scriptură; numai un lucru e cam supărător: toate se vând cu porția, și porțiile-s mici de tot, ca de pomană. De pildă, ceri un biftec? Îți aduc o fărâmă de friptură mare cât un irmilic, ba încă și aceea crudă... cică-i englizască... Ceri raci? îți aduc vro doi răcușori în șepte luni, chirciți, oftigoși ca vai de ei!... Cât despre bucate de cele sănătoase ca la noi, precum: musaca, capama, ciulama, baclava, cheschet... nici nu se pomenește... însă nu face nimică... Parisul nu are seaman pe fața pământului, și pot zice că nici chiar Bucureștiul nu-l întrece... adică să fim drepți... nu-l întrece. Ce nu găsești în el? galerii de muzeuri vrei? ai; munamenturi vrei? ai; teatruri vrei? ai; pasagiuri române ca la București vrei? ai. Che ta lipa. Eu nu le-am vizitat nici pe unele, nici pe altele, pentru că am avut de umblat pe la magazii de marșande de modă. Am fost la madam Desal și la madam Fovel, de mi-am comandat tualete pe datorie... Le-oi plăti și eu când or plăti și celelalte cucoane care le-o rămas datoare... (În taină.) Și știți una? Sunt cam multe... așa de multe, încât croitoresele au hotărât să nu mai facă credit compatrioatelor. Cam rușine, dar ce-mi pasă? Eu tualetele le-am pus la mână și am și fantacsit cu dânsele la baluri, la Mabil... Ah! frățiorilor, ce juvaer de grădină-i Mabilu! ce adunare elegantă întâlnești în ea!... Nu era seară să nu mă duc acolo la petrecere... ba încă am jucat și cancanu. GLASUL DE LA GALERIE: Aș! Aferim, Chiriță. CHIRIȚA: Mersi... Acolo am făcut cunoștință cu o mulțime de contese și de prințese: contesa Frizet, princesa Rigolboș, marhezul Brididi, marșalu Șicar, duca Șicocandar, ba încă am întâlnit și o claie de boieri și cucoane de la noi, precum, de pildă: Aud? să nu le numesc? fie!... Dar din toți cine era mai cu haz, era dnul Agachi Flutur, un berbant în doi peri, care a fost și volintir la Ipsilant. Cu dânsu făceam supe la cafeneaua englizască, pe bulivar. Ce râsete, ce chicote! Flutur mi-a compus și un cântec... Să vi-l spun? bucuros, dar să rămâie între noi, vă rog, ca să nu afle dumnealui. Iată-l... ascultați: (Chirița cântă următoarele cuplete și joacă un pas de cancan la sfârșitul fiecărui cuplet.) (Arie de Offenbach) Vivat, mândră Chirițoaie! Vivat spanchea de Bârzoaie! Oaie, oaie, oaie, oaie, oaie, oaie, oaie. În amoruri să trăiască Lumea-ntreagă să pârlească, Ească, ească, ească, ească, ească, ească, ească. Tra, la, la, la, la, la, la, la. Sai, Chirițo,-n joc. Tra, la, la, la, la, la, la, la, Sai mereu cu foc. Chirițoaia-i sprâncenată Și ca un balon umflată, Lată, lată, lată, lată, lată, lată, lată. Elegantă și frumoasă, Armazoancă amoroasă, Roasă, roasă, roasă, roasă, roasă, roasă, roasă. Tra, la, la, la etc. Chirițoaia-i din natură Gingașă peste măsură, Sură, sură, sura, sura, sură, sură, sură. Ea cu ochiul te atrage Și pe șfară-apoi te trage, Rage, rage, rage, rage, rage, rage, rage. Tra, la, la, la etc. Chirițoaia cea ușoară Are-o inimă fecioară, Cioara, cioară, cioară, cioară, cioară, cioară. Ea te leagă și te-ncurcă De nici dracul te descurcă, Curcă, curcă, curcă, curcă, curcă, curcă, curcă. Tra, la, la, la etc. GLASUL DE LA GALERIE (entuziasmat): Aferim! Aferim! Aferim! Chirițoaia mea! CHIRIȚA (speriată): Vai de mine!... că-i dumnealui! (Fuge.) (Cortina cade.)


content:
(Teatrul reprezintă un salon. La ridicarea cortinei un taraf de lăutari începe a suna un cîntic vechi din dosul ușii din fund. Barbu Lăutarul este îmbrăcat cu anteriu și giubea veche; el poartă pe cap o jumătate de ișlic cu fund verde.) UN GLAS (dintre culise): Lipsiți de-aici, balaurilor! BARBU: Ian lasă, jupîne vataje! Așa să trăiești, că boieriu ne-o chemat să-i cîntăm de ziua lui! UN GLAS: Minciuni! boieriului nu-i plac țîrliiturile țigănești! Hai, cărați-vă! (Lăutarii se opresc.) BARBU (deschizînd ușa cu sfială): Dee!… Dacă eu sînt Barbu lăutariu, cunoscut în toată țara Moldovii… cum o să mă dai afară?… Mai stăi să grăiesc două vorbe cu boieriu! (întră și-și scoate ișlicul.) Iaca!… Aice-i adunare mare I și adunare fără Barbu, starostele de lăutari, nu se poate! (Se închină publicului.) Așa-i, boieri d-voastră, că nu vă lasă inima să mă dați pe scări, pe mine, Barbu cel bătrîn, care am cîntat la nunțile și la mesele părinților d-voastră? (Întorcîndu-se spre ușă.) Ei! apoi ce mai dîrdîiește guleratu cel de ciocoi? (Cheamă doi scripcari și un lăutar cu naiul.) Veniți încoace, măi, cei cu scripcele și cu naiu, iar cei cu trîmbițele să meargă la paharnieu Surdulea!… (întră lăutarii.) Doamne sfinte și părinte!… În ce vremi am mai ajuns!… Înainte mă ruga să merg pe la casele boierești, și acum mi se mucezește cobza sub beniș!… Cine ar zice, văzîndu-mă, că eu am fost lăutarul domnilor!… Hei!… hei!… (Cîntă:) Eu sînt Barbu lăutariul. Starostele și cobzariul, Ce-am cîntat pe la domnii Și la mîndre cununii. Cobza mea o fost vestită. Veac întreg o fost cinstită De boierii de pe-aici Ba și chiar de venetici! Of, of, of! mi-aduc aminte, Of, of, of! că mai-nainte Nici un chef nu se făcea Fără astă cobz-a mea. Dar acum, acum, vai mie! De cînd lumea-i cu nemție Nu mai am în lume glas Și pe uliți am rămas! Așa, așa, păcatele mele! Vremea vremuiește, bătrînii se duc, obiceiurile se prefac, oamenii se schimbă, cînticele se schimonosesc și lăutarii mor de foame!… Hei!… În vremea boierilor cu ișlic și cu anteriu ca mine, ce de mai veselii! ce bancheturi! Cînd se căftănea vreun boier, se ducea bărbier-bașa de-l rădea cu bricile cele de mărgean în cerdacu casii, și eu mă duceam la el cu tarafu meu de-i ziceam: „Și la mai mare, vere!…” El îmi umplea fesu de galbini și eu îi cîntam, după cum se obicinuia pe atunci: (Cîntec vechi) Chiu! și vivat fericit! Boieriul s-o căftănit, Chiu, chiu, chiu și ha, ha, ha, Trăiască măria-sa! Cît îi șede de frumos Cu șalvari de merinos! Chiu, chiu, chiu etc. Cu-anteriu de citarea Și cu fes ție Indernea, Chiu, chiu, chiu etc. Cu șal verde de pambriu Și beniș portocaliu, Chiu, chiu, chiu etc. Parcă-i pașa din Rușciuc, Cînd bea cafea și ciubuc! Chiu, chiu, chiu și ha, ha, ha, Trăiască măria-sa! D-apoi la nunți!… Măiculița mea!.. . ce de mai zaifeturi!… Ținea nunta cîte o săptămînă tot în chiote și-n chicote! În curte, oamenii frigeau boi întregi în frigări și desfundau la poloboace cu vin de Cotnari, în vreme ce arnăuții trăgeau din pistoale… Iar boierii, sus, beau vutce cu fesurile și cu papucii cucoanelor… Dacă era cucoana îmbrăcată cu rochie vișinie, boieriu bea vișinap în dragostea ei; de era cu rochie galbănă, vutcă pe cursă, limonie; ș-apoi din vreme în vreme-și anina poalele anteriului în brîu, își azvîrlea papucii, de rămînea numai în mestii, și giuca parola sau cordeua… Mai pe urmă au giucat mazurca cu rușii, valțu cu nemții și acum cadrilu cu Franțuzii!… Dumnezeu știe ce-or mai giuca mîne!… Cît pentru mine… mă videa Dumnezeu!… boierii se apucau de umpleau un pahar mare cu vin și cu galbini și mi-l puneau la gură… Eu îl dam pe gît în sănătatea miresei și-i cîntam: (Cîntic vechi însoțit de lăutari) Lado, Lado, nu mai plînge Că la maică-ta te-oi duce Cînd a face plopu pere Și răchita vișinele Și resteul mugurele! etc, etc. D-apoi încă alta!… Cînd se întîmpla de se îndrăgea vreun cuconaș de o cuconiță și vrea să-i spuie aleanu sufletului, socotiți că-i scria răvășele Franțuzești ca în ziua de astăzi?… Așa!… Mă punea pe mine de cîntam nopți întregi pe sub ferestrele ei, și în vreme ce cuconașu sta frumos în trăsură de-o parte la colțu zidului, eu chinuiam și oftam în locu lui pănă mi se usca gîtița… „Oftează, Barbule!” striga cuconașu și eu trăgeam niște ahturi de se stîrneau toți cînii mahalalei!… Ian așa: (Cîntec vechi) Arde-ar rochița pe tine Cum arde inima-n mine! Să te ardă, să te frigă, Dor de mine să te-agiungă! Ah … Sau istalalt: Ah! tu dormi, dormire-ai moartă Și eu fac venin la poartă! … Ah! Vorbă să fie!… Boieriu trăgea ciubuc în vremea asta și sta cu ochii holbați la fereastra cuconiței… Rîdeți, domnia-voastră? vă pare deșanț?… Poate! dar cum era pe-atuncea, bine era, că lui Barbu-i curgea și laptele în pasat și galbinii în cobză!… Acum nu mai plac cînticele vechi, nu mai sînt de modă, că s-o subțiet lumea!… Am fost sîlit la bătrînețe să învăț cîntice nouă, de cele de la fteatru, de la operă, adică de cele opărite… ca aista, de pildă: (Arie din „Rigoletto”: „La donna e mobile”) Lado na mobile C-al lui Leventi. Nene Ascenti Ediș pin ceri. Tronc! se potrivește ca nuca-n părete!… Vă întreb, boieri d-voastră, nu erau mai frumoase cînticele noastre cele creștinești? precum: Doina, Viersu lui Bujor, Sub poale de codru verde?… De! unde se mai pomenește de-alde-astea prin orașe!… Numai pe la țară dacă se mai trec!… Acolo numai o rămas să ne cîștigăm hrana, noi, lăutarii… pe la horele românilor, unde facem să saie opinca-n sus!… Iacă, de pildă, să zicem că s-o întins o horă, cît casa asta de mare. Flăcăii stau înșirați de giur împregiur strîngîndu-se cu fetele de mîni, și noi, lăutarii, prinși în mijlocu horei, le cîntăm, ian așa! (Toți lăutarii pornesc cu pas iute de încungiură salonul, sunînd o horă. Barbu, urmărindu-i cu cobza, cîntă:) Leleo roșie la obraz, Lelițo, lelițo fa! Floricică din pîrlaz, Lelițo, lelițo fa! Ce folos că ești frumoasă, Lelițo, lelițo fa! Și la cap căpățînoasă. Lelițo, lelițo fa! Ești dragă flăcăilor, Lelițo, lelițo fa! Ca buhna găinilor. Lelițo, lelițo fa! Strînge-ți, leleo, buzele, Lelițo, lelițo fa! Că le pișcă muștele. Lelițo, lelițo fa! Strînge-ți, leleo, buzele, Lelițo, lelițo fa! Că se văd fasolele, Lelițo, lelițo fa! Stați, măi, c-am obosit!… Sărmane biete Barbule! ai agiuns cal de poștă împregiuru horii, de unde înainte le ziceai boierilor vere… fie!… Încalte mă mîngîi că m-o învrednicit Dumnezeu să înveselesc cu cobza mea o lume întreagă! (Căutînd la cobză cu jale.) Dragă cobzișoară!… bune zile am petrecut amîndoi… Multă vreme mi-ai ținut isonu numai într-o strună!… (Oftează.) De-acum ne-o venit și nouă rîndu de ducă cu cele multe obiceiuri vechi de ale țării!… (Ștergîndu-și ochii.) Hai; drăgulița mea, să mulțămim cui se cuvine, că ne-am petrecut veacul în această țară bună și mănoasă care o dezrobit țiganii! Dragi boieri de lumea nouă! Ziua bună vă zic vouă. Eu mă duc, mă prăpădesc Ca un cîntic bătrînesc! Ah! gîndiți c-am fost odată Glasul lumei desfătată, Și-nchinați cîte-un pahar Lui biet Barbu lăutar! (Barbu cu taraful pleacă sunînd un cîntic vechi.) (Cortina cade.)


content:
Cîntat de d-nul Millo, pe Teatrul din București. PARAPONISITUL (intră pe scenă foarte posomorît, se primbla oftînd, se oprește în fața publicului, clatină din cap și apoi zice): Cu dreptu-i?… frumosu-i?… Toată lumea în slujbă, afară decît mine!… Apoi să nu fiu paraponisit?… ba să fiu… și sînt!… Sînt paraponisit Căci mă văd părăsit, Nemetahirisit Și neschivernisit… De n-aș fi procopsit, De n-aș fi prahtisit. Nimic n-aș fi găsit De pretinderisit; Dar sînt gramatisit Și sintagmatisit. Patriot, iscusit Și chiar buiurdisit… Deci fiind părăsit, Adiaforisit, Fiind chiar blendisit, Sînt paraponisit! Și poate că n-am dreptate!… Adică, mă rog, de ce să se hrănească o mulțime de trîntori, pe lîngă albine, din mierea budgetului și eu să fac zîmbre deoparte?… Au doar nu-s și eu pămîntean simpatriot? N-am mai slujit eu țării?… Mi-i plin sînu de atestaturi… Iaca… (Scoate un teanc de hîrtii.) Iacă teșcherele și din vremea turcilor și din vremea rușilor și din vremea nemților… Tot cu pajure împărătești… Poftim de ascultați (deschide o hîrtie și citește): „Pol oca icri tescuite, 30 dramuri sacîz…” Nu-i asta. (Deschide altă hîrtie.) „Mai întîi nu lipsesc a cerceta despre întregimea fericirei.” Nici asta… Mi-am uitat ochelarii și nu văd bine… dar telos pandon, iacă dovezi gospod despre destoinicia mea. Am avut a face cu împărați, eu Nae Postuleanu, care dacă n-am și decorații, este că nu mi-au dat, și cu toate aceste nu pot găsi o slujbuliță cît de mică în patria mea!… Cu dreptu-i? frumosu-i? Am alergat, m-am rugat!… aș! Vorba ceea: geaba vii, geaba te duci, nu mai rupi niște papuci… Pe la toate ministeriele mi s-a răspuns că îndată ce va fi un loc vacant… Ce, Doamne iartă-mă! loc vacant?… că pe toată ziua se deschid locuri nouă, încît s-ar putea crede că țara românească e locuită numai de amploiați. Avem prefecți Și sub-prefecți. Și arhitecți Foarte perfecți. Avem notari, Și arhivari, Și chiar primari, Buni cărturari. Și casieri, Și ingineri, Și grefieri, Și consilieri, Și prezidenți, Viț-prezidenți, Și permanenți, Toți exelenți. Avem bujori De perceptori, Și preceptori, Și controlori. Judecători, Silvicultori, Espeditori, Și conductori. Și inspectori, Sub-inspectori Și inspectori De inspectori, Într-un cuvînt Românii sînt Toți candidați De amploiați. (Oftînd.) Toți, toți afară de mine!… Cu dreptu-i? frumosu-i?… Bine, dacă aș fi fost vreodată opozant, înțăleg să fiu catatricsit, cu toate că nici atunci nu s-ar cuveni… dar, în sfîrșit, să zicem… Însă martur mi-i sfîntu mucenic Evdochim, că deși m-am abonarisit la masa paraponisiților, nu vra să zică că m-am lepădat de hristoitie, că m-am zavergisit, că m-am făcut ena mu che ena su cu corifenții tarafului, căci nu-i fac haz. (Arie finală din „Chirița în provincie”) Unul tot zice că-i tabachere Plină, ticsită de un tabac, Ce multor nasuri de-nalte sfere Poate să vie curînd de hac. Altul, în mînă cu-o pană seacă, Strigă că-i singur brav pe pămînt, Și că e gata resbel să facă Cu lumea-ntreagă, cu mori de vînt. Altul pretinde că-n Românie Soarele-Unirei el l-a aprins Și cit i-abate sâ nu mai fie, Suflă și-ndată soarele-i stins. Altul se plînge că țara pere, Că tot progresul a stat pe loc De cînd el nu mai e la putere Ca să-l conducă… Într-un noroc. Alții în visuri de înălțare Se plîng deoparte cu ah și vah! Că mereu sufăr de-o boală mare… Căci tronul țării le stă-n stomah. Eu unu, slavă Domnului! sînt ferit de asemine zaiflîc, dar nu pot să nu pătimesc, cînd mă văd lepădat ca un vatrar în lunile de vară… Cu dreptu-i? frumosu-i?. .. De unde am fost ce-am fost, să ajung a fi ce sînt!… și asta cînd?… Cînd toți românii sînt deopotrivă dinaintea budgetului, cînd toți au dreptul prin urmare a se-ndulci de el… Ah! ah! nu mi-ar fi ciudă încalțe dacă n-aș fi om pacinic și cu sevas cătră maimarii mei, dar așa, stau deoparte și nu mă amestec niciodată în filonichiile de la masa paraponisiților… Iacă de pildă aseară: Unii dintr-înșii cereau reforme, Reforme-n toate ca din topor; În procedură, în legi, în forme, Chiar în sistemul reformator. Alții cu fața posomorîtă, Oftînd mult jalnic, le răspundea Că-n țara noastră nepregătită Orice reformă e formă rea. Zicînd că-n lume toate se schimbă, Unii cu hapca cereau schimbări În instituții, în școli, în limbă, În starea țării… și-n alte stări. Alții atunce, cu-nfiorare Schimbîndu-și fața, strigau mereu, Că din schimbare tot în schimbare Binele-adese se schimbă-n rău. Unii contr-alții porniți de moarte Vrînd să se-arăte buni patrioți, Cu vorbe groase se luptau foarte Și-și dau porecle de patri-hoți. Dar unii și-alții se acordară Într-o unire și într-un rost Că toate-ar merge bine în țară Ei dac-ar prinde cîte un post. Postu săracul… el te îngrașă, el te slăbește, el e ținta celor mai mulți din creștinii noștri, și zău! nu știu dacă în ziua de astăzi ei se țin de postu mare și de postu Sîn-Petrului, dar știu că se țin grapă de postu sîn-Budgetului… Dovadă că fiecare cetățean are hambiționul să se jertfească pe altarul patriei, făcîndu-se roată la carul statului, precum se zice… Un car cu mii de mii de roți, cum să nu meargă bine și răpide? Tocmai de aceea și eu unul aș vrea să mă fac roată, căci mă simț cu schițe sănătoase, mai cu seamă de cînd am luat lecții de limba cea nouă, de la vestitul dascal kir Trifonius Petringelus. Mi se impu… tase că n-aș cunoaște slovele latinești și troposul obicinuit astăzi prin cancelerii. (Scoate o hîrtie.) Vă rog să judecați dacă m-a procopsit îndestul kir Trifonius Petringelus. (Citește:) „Petițiune sau petițione, sau peticiune, după plăcerea ministrului. Esselență! Așa precum Pronia providențiale a aprins o nouă constelațiune pe celui României ce-i zic Convențiune sau Convențione, sau Convenciune… tot după plăcerea Esselenției-voastre… la care cu deplin respept am avut proeres a-i aduce a mea profundă conside rațiune, țione sau ciune, precum uzul obicinuit cere; nu mai nițel așa precum eu am fost etern devotat Guvernului ocîrmuirei, precum Esselenția-voastră poate lua o pliroforițiune din atestațiunele alăturate pe lîngă această suplicantă peticiune, conform uzului acelui constituționale din mai sus deja zisa respeptivă Convențione; așa precum iarăși am fost unul din corifenții liberalismosului și m-am îndulcit în profundul sufletului de serbușcă… ba, de serbarea regimentului constituționale, dați-mi voie să ieu permisiune a-mi recomenda meritele pe altarul patriei spre a fi integrat în vreun cerbiciu public, unde, cu ceilalți ai mei simpatrioți, să am și eu slava glorioasă a mă îngiuga la carul Statului cu deplină amoare patrioticească și iubire de patrie, cu care rog pe Esselenția-voastră a recepe asigurăciunea încredințărei a profundei considerațiuni cu care am onoare a mă confesa al Esselențieivoastre cel mai apt întru acțiunea la care veți ordona ca să fiu ordonat. Umilit și respectiv cerb. « Nae Postuleanu ». Fost amploiat al ocirmuirilor trecute.” Ei?… ce ziceți?.. . spuneți drept, că nu mă supăr de laude… Cunoașteți multe condeie carele să poată izvodi așa de țunțurliu?… Ei!… mi-ți crede? N-am catartosit însă a izbuti ca să mă rînduiască secretar la vreun minister… Cu dreptu-i?… frumosu-i?… Apoi să nu fiu paraponisit?… ba să fiu… și sînt! Sînt paraponisit, Căci mă văd părăsit, Nemetaherisit, Și neschivirnisit. De n-aș fi procopsit, De n-aș fi prahtisit, Nimic n-aș fi găsit De pretinderisit; Dar sînt gramatisit, Sînt sintagmatisit, Patriot, iscusit, Și chiar buiurdisit. Deci fiind părăsit, Adiaforisit, Fiind chiar blendisit, Sînt paraponisit. (Se duce mâhnit și oftînd.) (Cortina cade)


content:
Cîntat de d-nul Millo, pe Teatrul din București. (Teatrul reprezintă un salon.) KERA NASTASIA (intră, căutînd pe cineva în sala teatrului. Ea poartă fes alb, testemel cu fiong, paftale și ține în brațe o mîță): Aice-i? Unde, Doamne, iartă-mă, să fie?… Îl caut ca iarba de leac… Ha! iată-l colo în fund… (Se închină la o persoană din fundul salei.) Cu plecăciune, cucoane… cucoane… mă iartă că ți-am uitat numele… sînt cam uitită de cînd răzmerița volintirilor… m-au spăriat niște ieniceri de-ai lui Kiuciuc-Ahmed, mînca-i-ar pîrdalnicu!… și încă tocmai atunci cumnatu-meu, paharnicu Bursuflescu, era gostinar și căzuse în dropică… Ei! știi, beicache, cu ce l-am doftorit eu? cu rînză de dropie arsă și pisată în zamă de cucută… Aud?… (Scoțînd o hîrtie.) Îți aduc o terfeloagă de jalbă pentru pensie, ca toată lumea, pentru că să vezi d-ta: protopopul Ion m-a sfătuit părintește ca să-mi cer dreptul de la stăpînire, fiindcă mai anțărț, pe la Bobotează, mă dusesem în mahala să văd pe cucoana Despea care era lehuză și să-i hărăcsesc plodul… Cînd să întru pe poartă, sar deodată niște cîni la mine… apuca-i-ar jigăraia!… să mă mănînce!… Țip, cad, leșin, și cînd mă trezesc, mă trezesc cu friguri… Aud?… așa se vede… Apoi dă!… vorba ceea: Azi tare, mîne mare, poimîne pe spinare, adică alivanta, după cum spunea un sofolo ghiotatos cunoscut, răposatu Dună…. Și tocmai pentru aceea am venit să te rog, beicache, ca să-ți faci o pomană și cu mine să mă pui în pensie, ca pe cei mulți… că helbet!… poate să ai și d-ta vrodată nevoie să te descînte bunica de diochi sau să-ți cat în cărți de vro slujbuliță, ca mai anțărț, cînd te dedeseră afară pentru niște bani ce lipseau. Ca toată lumea și eu vroiesc Din pensioară să mă hrănesc, Căci nu e-n lume mai dulce hrană Decît aceea ce-i din pomană. Pensia grasă este un dar Ce-ți cade-n gură ca un zahar; Deci ca să-ți cadă pensia-ndată, Fii totdeauna gură cascată. Aud?… mă întrebi, beimu, dacă am drepturi la pensie? Cum să nu am, dragu bunicăi!… Lasă că-s din oameni, lasă că-s cunoscută de toți boierii… puteți întreba și pe chir Costea… dar apoi sînt și văduvă de trei bărbați… trei! tot unu și unu!… Ba încă cumnatu meu, paharnicu, pretinde că m-aș fi măritat chiar și de a cincea oară, dacă ar fi fost iertat de dicasterie… Apoi dă! nu zic ba!… că doar nime nu fuge de bine… Marea că-i mare și încă are fund, dar inima omului!… Tocmai asta o spuneam dăunăzi cucoanei Despea care-i iar lehuză… Îmi trimisese, drăguța, doi cozonaci calzi de Paști, însă n-am avut parte de ei, că i-a mîncat pisica. (Mîța miorlăiește.) Taci cu mama, Lurcă, că ți-a cumpăra mama o furcă!… (Leagănă mîța.) Și așa cum îți povesteam, beicache: bărbatu meu cel dîntîi era ciubucci-bașa la Caradgea, și de mult ce a tot suflat în ciubuc a ofticat, sufletu!… i s-au dus zilele în fum, după cum zicea bărbatu meu cel de-al doilea, care a fost cafegi-bașa tot la Caradgea. Sărmanu!… și el și-a dat pelea popei, opărindu-și gîtu c-un felegean de cafea clocotită, și s-a dus fert pe ceea lume, după cum zicea bărbatu meu cel de-al treilea, care a fost portar-bașa la Suțu. El ședea la perdeua domnească zi și noapte, și cînd se trezea măria-sa, el striga prin sarai cît îl ținea gura: „Cafegi-bașa! Bărbier-bașa! Cichirgi-bașa!… „ (Oftînd.) Acum, drăguțu, nu mai zice nici cîrc, căci i-a astupat gura pămîntu… Hei! hei! lume! lume! (își șterge ochii și scoate o tabachere, care scîrție.) Amin!… sărut ochișorii! (Arie: „Pom eram eu, pom”) Ah! Ah! Nastasie, ah! Am avut eu trei bărbați. Toți în ranguri înălțați. Ah! Ah! Ah! Și-s toți răposați! Ah! Ah! Nastasie, ah! Pentru-acei trei răposați Trebuie să m-ajutați! Ah! Ah! Ah! Pensie-să-mi dați! Ah! Ah! Nastasie, ah! Pensie, bună să-mi dați, Dacă sînteți botezați. Ah! Ah! Ah! Pensie-mi dați! Însă mă-i întreba poate, beicache, ce slujbe au făcut țărei tustreii mei răposați? Ce slujbe? Să ți le spun pe degite că-s nenumărate… Unul a suflat în ciubuc pentru patrie, de i-au ieșit ochii din cap; altul a fert la cafele tot pentru patrie, pănă ce s-a făcut martirul zelosului său, după cum zice cumnatul în limba cea nouă, și cel de-al treilea a stat cu buzduganu la perdeua patriei, pănă ce s-a mazilit Suțu… Ei! ce-ți spuneam eu! Degeaba cer pensie? Să mă ferească Dumnezeu de una ca asta… Dreptul meu, alta nu gonesc… Așa m-a învățat soțu meu din urmă: „Nastasiică! îmi zicea el, cînd era cu chef, ferește-te cît îi trăi de-a mînca dintr-al tău…» Drăguțu! ce bujor de om era!… Avea niște musteți de un cot și un glas de răsuna mahalaua, cînd începea a dura la ohtoicuri… (în taină.) Pănă a nu mă lua, el mi-a cîntat vro trei luni de-a rîndu pe sub fereastră un stih făcut înadins! pentru nurii mei… Ian ascultă, așa să trăiești, beicache!… (Cîntec vechi de lume) Αφροδίτη μου, αχ! Απεφάσισα να ρίψω τήν ελπίδαν μου άυτήν Pentru că nu-mi dai crezare că numai ție mă-nchin. Ρίπτω πιά καΐ τήν ζωήν μου, να χαθώ από τήν γήν. Ah! căci văd, tu nu ai milă, cînd vărs lacrimi și suspin. Περιστέρι μου, αχ! «Ηξευρε δμως και τοντο δτι έγεινες φονευς Acelui ce te slăvește și mai mult decît pe Zefs. „Ως τύραννος μέ παιδεύεις δσπλάχνη εις τό έξης, Prin urmare mor, stăpînă, ca un verde chiparis. Îți place?… așa se cînta pe vremea lui Caradgea și a lui Suțu. Prin urmare, mi se cuvine să fiu trecută la isvodu pensiilor împreună cu nepotu meu Gogu și cu Lurca mamei. (Sărută mîța cu dragoste.) Ah! beicache, am un nepoțel numai de zece ani… i-a împlinit la ispas… și încă tocmai atuncea se aprinsese ogeagu de la bucătărie… Doamne sfinte și părinte!… ce spaimă am mai tras! (Își scuipă în sin.) Am alergat numai într-un suflet, m-am suit pe coperiș c-un pahar de apă în mînă… și noroc că au sosit pompierii… după ce se stinsese focu… altmintrelea ardeam tot… Dar unde rămăsesem cu vorba?… ha! la nepotu meu, la Gogu… așa diavol nici că s-a dat pe fața pămîntului… El învață acum de șease luni la școala publică și știe o mulțime de bazaconii, știe Constituțiunea și Convențiunea, și drepturile cetățenești, și paternitatea… Bată-l norocu, dimon! Gramatica încă n-a învățat-o și vra să fie gazetar și deputat; cere cuvîntul… cere cuvîntul! (Rîde cu spasmuri.) Nostimu-i, sfinte Aftanasie! cînd îmi zice: bunică! cer cuvîntul… dă-mi o bucată de pîne cu povidlă!… Nu fie de diochi, suflețelu!… Cumnatu meu, paharnicu, îi prorocește că a să ajungă tribunal, cu limba de un cot, ce-a mai fi și aceea. Gogul mamii cel frumos N-are seamăn pe pămînt, Ca un loghiotatos El mereu cere cuvînt, Și vorbește, Dîrdîiește, Din guri hodorogește Chiar ca o moară de vînt. Gogul mamii cel isteț Nostimior ca un stigleț, Despre carte e cam prost Dar știe-a zice de rost: Libetate, Galitate, Ba chiar și paternitate… Și vrea ca să-l puie-n post… (Mîța miorlăiește.) Ei! taci cu mama, Lurcă, că ți-a cumpăra mama o furcă să torci un fuior pentru patrie și să întri și tu în pensie… (În taină.) E zuliară de Gogu, că mă-i crede, beicache?… Nici c-ai văzut așa pisică cu minte de cînd ai făcut ochi; numai că nu grăiește Franțuzește și limba cea nouă din București. Mi-a prezentuit-o cucoana Despea de ziua mea, și să vezi cum… De abia răposase bărbatu meu cel de-al treilea, cafegi-bașa… iacă! vreu să zic ciubuccibașa… ba nu… portar-bașa, și poroncisem lui Iftimi vezeteul să-mi puie caii ca să merg la prietina mea care acum ieșise din lehuzie… Cînd să ies, ce s-aud?… Aud cotcodăcind în podu grajdului! Chem pe Ioana ca să se urce în pod, și ce aflu?… Aflu că un cal e despotcovit!… Așa m-am tulburat cît nu poți crede … Tocmai atuncea venise Bursuflescu de la țară ca să mă mîngîie. — Ah! cumnate, îi zic, ai aflat ce am pățit? — Am aflat, îmi răspunde paharnicu, apoi ce să facem, soro… a murit, Dumnezeu să-l ierte! — Ba nu, îi zic, n-a murit încă, da-i despotcovit! — Cine-i despotcovit? răposatu?… — Ba! calu. — Bacalu? Care bacal? — Calu cel de cătră om. — Ce zici, soro? ce ai pățit? ce ți s-a întîmplat? — Am auzit cotcodăcind în pod. — Cine? calu? — Ba, găina. — Mare minune! Atunci m-a umflat plînsu după bietu răposatu și am zis cumnatului: păcatele mele, cumnățele!… iar am rămas văduvă!… Ce-mi rămîne de făcut? — Cere pensie! îmi răspunde paharnicu. — Dar mi-or zice poate că am avere și că n-aș avea nevoie… Ei! ș-apoi?… cîți sînt cu averi mari, carii aleargă după pensie cu limba scoasă în țara noastră! Asta-i țară-mbelșugată, Asta-i țară minunată, Unde mulți, cu mici, cu mari, Vreu a fi pensionari. Cel ce-i cu avere mare, Alt-ambiție nu are Ce de-a fi funcționar Pentru-a fi pensionar. Cel ce nu are nimică Cere-o leafă cît de mică, Avînd plan de ischiuzar S-ajungă pensionar. Orișicine-aici se naște, Om sau vită care paște, Nu se naște in zadar, Ci de-a fi pensionar. Căci e țara milostivă, Și budgetu-i o colivă Pentru cei mulți… colivari, Vreu să zic… pensionari. Aud? Cum ai zis? Nu mi se cuvine pensie, că n-am drepturi? N-am drepturi!! (Se mînie și începe a gesticula.) Da bine, mă rog, ce drepturi au unii din cei cu pensie, mai mult decît Gogu și decît Lurca? Care sînt slujbele ce i-au băgat în budgetu țărei ca într-un cașcaval?… Sărmanu budget!… de-a merge tot așa, a să ajungă să fie împărțit numai în lefi… și eu să nu am parte de el, pentru că-s o sărmană văduvă de trei bărbați!… (Plînge tare.) Dreptu-i asta?… Ah! vah!… să rămîie Lurca fără ajutoru patriei!… (Furioasă.) De-oi ști c-oi mînca-o friptă, oi să mă duc cu jalba pănă la Sultan Mahmud… (Scapă mîța care fuge.) Iaca pozna… În loc să capăt pensie, am scăpat și pisica din mînă… (Alergînd după mîță.) Lurcă, Lurcă… vin la mama, Lurcă, că ți-a cumpăra mama o furcă… (Iese alergînd după mîță.) (Cortina cade)


content:
Cîntat de d-nul Millo, pe Teatrul din București. (O piață în București. Haimana în costum de iarnă trece ținînd o valiză.) HAIMANA (cătră public): Cine m-ar videa cutrierînd orașul cu valiza pe spinare ar cuteza poate a crede că sînt un vagabond?… Ei bine! acel cutezător nu s-ar înșela: sînt un soi de vagabond oficial, un membru al biurocrației statului român, un martir politic de la 1859 încoace, purtat din loc în loc după capriciul miniștrilor, aruncat din post în post ca o minge… postit, precum videți, și… neplătit la vreme. Sînt împiegat În veci mutat Și permutat Și prea mutat! Fără răgaz Între români, Aice azi Ș-aiure mîni, Cerc în zadar Pe loc a sta, Ș-am agiuns chiar De haimana. Umblînd cu șatra iarnă și vară Cînd ici, cînd colo, cu vai ș-amar. Din toți boierii ce-au fost în țară Am rămas singur boier… Șatrar! Aveți gust să cunoașteți jalnica mea tragedie? (Se închină.) Mă numesc din botez Mihăluță, din neam Spulberatu și din poreclă Haimana!… M-am născut în zilele Babei, pe cînd cutremurul cel mare; de aceea poate am fost menit a duce o viață atît de furtu noasă… Să videți: acum patru ani m-am înamorat de o văduviță desperată care jurase ca să-și înfunde tinerețile și frumusețile la Agapia, dar cum mă zări, plecăciune, ea uită și pe răposatul și monastirea și găsi mai comod să mă plece la jugul căsătoriei. Prin urmare, sînt însurat, .am doi copilași nostimi care nu-mi seamănă nici de frică, dar carii își aduc de departe cu Neagoe Basarab. Pe unul l-am botezat: Caius-Trebonius-Vespasianus-Neron-Caracala, pentru ca să probez că-i strănepot de-a lui Traian, iar pe celalalt Juarez pentru că, cine știe? poate să avem și republică în țară. Sînt familist precum videți, însă poate mă-ți întreba unde mi-e familia?… Unde?…. Cu toată sărăcia mea, aș da un icosar acelui care mi-ar spune încotro rătăcesc acum biata Săftică cu puii săi! Sărmana! De trei ani aleargă după mine fără a-mi putea da de urmă și asta grație principiului de stabilitate, de care se pomenește așa de mult în paria… palavramentul din București… Să videți: pănă a nu mă mușca chiftirița ambiției de a servi statul român și pofta de a gusta din cașcavalul budgetului, trăiam cum trăiam… greu, dar în oarecare huzur… De cînd însă mi-am dat glasul unui deputat pentru ca să mă puie în pîne, să capăt un loc, trăiesc, ce-i drept, mult mai greu, dar fără nici pic de huzur. Paingul are cuib de mătasă, Cîrtița groapă, ursul bîrloc; Morunu-n apă își face casă. Și sălămîzdra trăiește-n foc. Eu n-am nici casă, nu am nici masă, Nici cît o plîntă nu am noroc. Sparanga însăși crește sub leasă. Eu rădăcină nu prind deloc. La început am fost rînduit subprefect la Cahul; m-am sculat deci de la Dorohoi unde-mi aveam forul locuinței și am plecat, zicînd nevestii să vîndă tot în urma mea și să vie după mine în Basarabia. Era vara, pe la iuliu, o vară de acele unde găinile fac ouă răs coapte. După cinci zile de chin, mort copt am sosit la Cahul… Ufff!… mi-am luat o casă în chirie, ca unul ce credeam în stabilitate, și m-am pus pe treabă voind a da probe de capacitate, de onestitate, de activitate și de toate celelalte cuvinte late care sînt la ordinea zilei; însă nu apucai bine să întru în cancelaria subprefecturei și mă pomenii cu un nou decret, care mă rînduia judecător la Turnul-Severinului!… Să videți: Camera dase un vot de neîncredere ministeriului vechi și noul minister găsise urgent de a destitui sau a strămuta o mare parte din împiegați spre a-și întări partidul în țară… tertip constituțional. Ce era să fac?… De la Cahul la Turnul-Severinului era departe; eu asemene eram departe de a cunoaște legile… ar fi fost dar logic ca să refuz, însă trebuia să răspund grabnic la încrederea guvernului… Am plătit chiria casei pe șese luni, deși nu locuisem decît șease zile, am lăsat un răvaș Săfticăi ca să vie după mine în țara muntenească și am plecat! Trebuie să vă mărturisesc că eram curios de a gusta plăcerile voiagiului pe Dunăre, și în adevăr m-au mîncat țînțarii de m-a prăpădit. Am ajuns la Turnu cu obrazul beșicat, însă cu dulcea sperare că mă voi bucura de favoarele stabilităței… Cap de cuc, eu!… uitasem că sînt impiegat român. Sînt împiegat În veci mutat Și permutat Și prea mutat. Etc. etc. etc. Cine mă vede cu geamandanul Luînd-o hojma tot la picior. Privind cu milă, zice: sărmanul! Iată evreul rătăcitori La Turnul-Severinului am luat iar o casă cu chirie și am mobilat-o frumos pentru ca să nu fiu mai pe gios decît colegii mei; mi-am făcut provizii de lemne și de legume și, voind iarăși a da probe de patriotism, de românism, de constituționalism și de toate celelalte ismuri ce sînt la ordinea zilei, am început a merge regulat la Tribunal, a mă îmbrăca în negru pentru ca să port doliul împricinaților și a mă face că pricep încurcăturile procedurei; însă de-abia începusem a mă deprinde cu atmosfera puțin parfumată a Tribunalului, de-abia căpătasem convingere că fiecare lege se poate răstălmăci în mai multe sensuri, cînd iată un proces politic!… Să videți: niște patrioți fără posturi se încercară a face, sanche… o revoluție, strigînd prin mahalale: gios ua, ua, ua! sus ua, ua, ua!… un cara ghioslîc ca toate revoluțiile de la noi… Administrația, voinică însă cam spăriată, ceruse ajutor prin telegraf de la București; un regiment de vînători plecase din capitală cu artilerie, dar pănă a nu sosi la Turnu, polițaiul de oraș hărțuise revoltanții și numai cu cinci dorobanți îi legase butuc și-i dase peșcheș procurorului!… Eu, considerîndu-i ca pe niște suitarii de cafinea, am fost de părere să-i achităm, pentru ca să nu le dăm o importanță de victime politice; dar guvernul găsi opinia mea subversivă și mă puse deocamdată în disponibilitate, rezervîndu-mi postul de polițai… la Bacău!… Haida! să mă strămut acum de la Turnu tocmai la Bacău, în vreme ce biata Săftică, după ce mă căutase pe la Cahul, venea să mă găsască în fundul Valahiei… Ce să fac? Plătesc chiria casei pe un an, vînd lemnele și legumele, las iar un răvaș nevestei ca să vie după mine la Moldova și plec făcîndu-mi întrebare dacă nu cumva cuvîntul stabilitate însemnează strămutare. Omu-n serviciu e jucărie, Frunză pe apă plutind ușor, Un puf în aer, pff… o nitnică, Un nume-n treacăt prin Monitor. Tot ce-i pe lume trece și pere, Gloria trece precum un nor, Trec oameni, visuri, plăceri, durere, Dar ca eu nime nu-i trecător La Bacău îmi găsii Bacăul, căci în timpul alegerei deputaților, am scăpat ca prin urechile acului din ghearele unor libertași independenți: însă fiindcă nu izbutisem a face ca să se aleagă candidatul guvernului, am fost strămutat tocmai la Ismail, și de la Ismail tocmai la Pitești, și de la Pitești tocmai la Dorohoi, și de la Dorohoi tocmai la Călărași, și de la Călărași tocmai la Mihaileni, și de la Mihaileni la dracu, și de la dracu la tată-său… Și biata Săftică după mine, haide ha, haide ha, fără a să învrednici să deie ochi cu mine, de trei ani! Am cutrierat astfel toată România, de la Carpați la Dunăre, în lung și-n larg, închiriind mereu la case, și am trecut ca un fulger prin toate ramurile. Judecător mă vrei? am fost; subprefect mă vrei? am fost; polițai mă vrei? am fost; casier mă vrei? am fost; pănă și primar, pănă și vameș, pănă și impiegat la regia tutunului, din care s-a ales numai fum și scrum… Precum videți, sînt un om universal ca toți compatrioții mei, strănepoți de-a lui Traian. În ce mă-ți pune sînt gata să întru, și încă și mai gata să ies; însă, drept să spun, am obosit ca un cal de poștă ce nu-și are tainul la vreme. Lefușoara mea am primit-o pe la soroace cu scompturi pe la jidani; mi-e sînul plin de mandate care au mucezit așteptîndu-și rîndul de plată… dar nu zic încă nimic, pentru că sînt chemat la București prin telegramă tocmai de la Herța, unde îmi așteptam nevasta. Am venit aici cu drumu de fer a lui Strusberg … Slavă Domnului! în sfîrșit am scăpat de căruțe de poștă, de harabagii nespălați, de diligențe hîrbuite, și dacă este să fim hojma strămutați, noi împiegații statului, încai avem acum mijloace de comunicație răpide și sigură… Am pus 15 zile de la Herța la București; am înghețat în vagoane, am murit de foame, m-am troienit, m-am zdruncinat rău… dar fie… iată-mă în capitală, unde poate voi căpăta un post cu stabilitate și voi cînta ca nealtădată: Sînt împiegat Stabilizat, Nepermutat, Nici strămutat, Ci cu răgaz Între români; Aice azi Ș-aice mîni; De-acum oi ști Pe loc a sta Și n-oi mai fi De haimana! De-acum în dulce stabilitate Am s-o duc vesel, fără habar, Servindu-mi țara pe așezate, Iar nu din fugă, ca cioara-n par. (Trece un impiegat al telegrafului.) Cine trece?… A!… un împiegat al telegrafului. (Cătră telegrafist:) Domnule, domnule… stăi, te rog… Nu cumva ai în cutie vro depeșă de la Săftica, de la soția mea, pentru mine, d-nul Mihăluță Spulberatu ce-i zic și Haimana? (Caută în cutie.) Îmi dai voie?… (Esaminează depeșele.) D-lui Coțcărescu, fost casier la Pitești, fugit peste Dunăre cu banii statului… nu-s eu… D-lui Buzunărescu, patriot de meserie… nu-s eu… D-nei Chirița Bîrzoi ot Bîrzoieni… o cunosc, nu-s eu… Ha! iată o depeșă cătră mine… a fi de la suflețelul meu, de la Săftica… sărmana! Mult îmi duce dorul! (Citește depeșa:) „Fiind destituit din postul ce ocupi la Herța, e de prisos să mai vii la București.” Ce face?… destituit! Cine-i subsemnat?… Ministru!… destituit! (Adresîndu-se furios cătră telegrafist:) A! mă destitui, d-le ministru?… și pentru ce, mă rog?… spune… pentru ce?… Pentru că în timp de mai mulți ani m-ai obligat să închiriez 17 case și să le părăsesc fără a le locui?… pentru că m-ai silit să fiu un agent orb a politicei d-tale, în loc sâ mă lași a fi un simplu împiegat aplicat la îndeplinirea datoriilor sale? pentru că din cauza capriciilor d-tale am fost roș cu roșii, alb cu albii, verde cu burtă-verde, galbăn, fistichiu, patlageniu, de toate culoarele, ca mahalalele Bucureștilor? (Apucă de braț pe telegrafist.) Dar știi d-ta că am ajuns a fi nervos de cînd mă aflu în serviciul statului? Știi că mă apucă năbădăicele cînd văd un plic ministerial, căci îmi pare că cuprinde un decret de strămutare sau de destituire? Știi că de la 1859 pănă astăzi s-au strămutat și dat afară 33 333 de impiegați? i-am numărat în Monitor… A!… Îmi dai blende nitam nisam, fără să te fi îngrijit mai întîi a-mi plăti măcar ce-mi ești dator!… leafa mea, lefușoara mea de vagabond oficial? Acesta-i regimul dreptăței și al stabilităței cu care ai promis să duci țara spre bine? (Ridică brațele în sus; telegrafistul scapă și fuge.) Sărmană țară! cu astfel de chibzuieli nechibzuite ai ajuns a fi satul lui Cremine, și Parlamentul Palavrament, și noi, împiegații, niște haimanale. Mai bine meseriaș, plugar, negustor, decît impiegat al statului; mai bine liber decît sclav neplătit, mai bine să cînt: Frunză verde ș-o lalea, Dragă-mi e Săftica mea. Decît să urlu rușinos: Sînt împiegat În veci mutat… (Nu sfîrșește.) Brm! (Își ie valiza în spinare.) Auzi? destituit!… Înapoi la Herța… la Săftica, Spulberatule! (Iese furios.) (Cortina cade.)


content:
Cîntat de d-nul Millo, pe Teatrul din București. (Teatrul reprezintă un salon.) GURĂ-CASCĂ (întră cu un aer misterios, caută împregiurul lui, merge ie ascultă pe la uși, apoi se oprește și zice tainic publicului): Știți una? rău! orizonul politic s-a posomorit!… Acum o săptămînă au venitără la mine vărul Ghiță Tremurici cu nenea Scarlat și mi-au spuseră la ureche că trebile s-au încurcatără astfel încît ei sînt hotărîți a fugi la Mehadia… (Ojtînd.) Care vra să zică, iar bejănie!! Eu unul mă tem Și tremur și gem, Căci orice zăresc Face de răcesc, Și orice aud Face de asud. Cînd privesc pe sus, Văd nori spre apus, Și alt nor cumplit Cătră răsărit. Iar cînd cat pe gios Văd toate pe dos Mergînd tot spre rău, De mă-nfior, zău! Apoi dă! cum n-or merge trebile anapoda, dacă nime n-a voit să m-asculte?… Nu le-am spus-o de o mie și mai bine de ori?… le-am strigat chiar în Cameră: „Deschideți-vă ochii… fiți cu chibzuială… aveți tact politic… etc.” Așa! vorba ceea: vîntul bate, cînii latră… Și acum așa e că am ajuns de malul rîpei? (În taină.) Ați aflat ce s-a întîmplat la Pitești, și la Mizil, și la Cucu și mai cu seamă la Podul-Iloaiei? Ei! apoi dă! să mărturisim între noi, fără spirit de partidă, putea să nu se întîmple? Era vederat lucru, consecință fatală, dar neapărată, cum zice nenea Scarlat… Ca și cu grănicerii cei doi… știți… ce dracu! oameni sînt și ei… Adică greu era să se fi luat niște măsuri economicoase pentru ca să se facă lucru mușama?… să nu se sparie o lume-ntreagă! A cui e vina? Nu le-am spus-o la timp?… dar m-au ascultatără?… Așa și cu impozitele… Eeee! pre ghiojghioare; m-a asigurat vărul Iancu Titirfichi că se pregătește un proiect de biruri de pe altă lume, de pildă: Bir pe haine… hăinărit; Pe ciubuce… fumărit; Pe țigare… țigărit; Pe cravate… ștrengărit; Bir pe nas… borcănărit; Bir pe pungi… buzunărit; Bir pe foi… gogoșărit; Bir pe boi… bir boieriți Nu-i destul atîta… Se mai vorbește de o dare ce a să se așeze pe cuvîntul de patrie, adică să se plătească cîte o lețcaie, de cîte ori s-a pronunța acest cuvînt. Înțeleg că cu un asemene impozit ne-am plăti curînd de toate milioanele ce datorim, dar atunci au să se calicească o mulțime de cetățeni carii trăiesc numai cu patria în gură. (Oftînd.) Care vra să zică: calicie pe lîngă bejănie! Încă una… mai rău!… Orizonul politic e și mai posomorit!… Am vești sigure de la Brăila… Iaca un răvaș de la un negustor semandicos, Burtăverdescu, care-mi scrie că turcii… (În taină, cu spaimă.) Turcii sînt peste Dunăre!… Ei! Așa-i c-am pățit-o? și asta pentru ce? pentru că nu m-au ascultatără… În zadar am rostit: „Nu întindeți sfoara prea tare… Nu vă întindeți mai mult decît plapoma… Nu înmulțiți armata, căci se înmulțesc datoriile și se jignește integritatea Imperiului otoman… che ta lipa…” Așa! ca și cînd le-aș fi grăit turcește; m-au luat la trei parale, ș-acum na! că ne trezim cu turcii peste Dunăre! Osmanlii și bostangii Au să curgă mii de mii. Ah! aman, aman! Să ne puie un chiulaf Să facă țara pilaf, Ah! aman, aman! Iar nouă să ne dea zor Ca pe vremea turcilor, Aht aman, aman! Să ne ducă-n Beligrad, Și de-acolo-n Țarigrad. Ah! aman, aman! Ca s-ajungem cafegii, Ciubuccii și cichirgii. Ah! aman, aman! Și de unde-am fost boieri, Să fim robi la ieniceri. Ah! aman, aman! Eu, unul, mai bine să mor sau mai bine să fug… pentru că așa rușine de cînd sînt n-am pățit. Ah! ah! care vra să zică: robie pe lîngă bejănie și calicie!… Știți d-voastră că îndată ce s-a aflat de una ca aceasta s-au întors optzeci de mii de corăbii de la gura Dunărei, care veneau să-ncarce pîne de la noi? Optzeci de mii! Hait, s-a dus și comerțul țărei! D-apoi să videți alta. (Merge de caută la ușă, apoi zice oțerindu-se.) Rău de tot! Orizonul politic e posomorit cît un pașă mahmur… Nemții, austriacii sînt peste hotar!! Am aflat-o chiar acum de la curierul nemțesc… Eeeei! Poftim! colac peste pupăză… Ce mai ziceți? Nu v-am proorocit-o? Prostul cel de văru Sandu Napoilă tot îi dă: „Unde mergem?” Iaca unde mergem… bob numărat… ritos lucru!… În zadar am ofticat cu vorba, ba încă am și scris-o în gazeta… nu știu care: „Cerul politic e amenințător!… să privighem cu atențiune lîngă altarul patriei, să avem ochii deschiși spre frontiere, să ne ferim mai cu seamă a depărta de la cîrma statului pe unii oameni capabili, ca nenea Scarlat, căci puterile garante… Convențiunea… Constituțiunea… che ta lipa. Timpurile sînt grele, politica Europei, așa ș-așa… Trebuie dar, ca adevărați patrioți, să chibzuim, să combinăm, să dregem, să închipuim și iarăși să combinăm, să închipuim… che ta lipa.” Așa! Eu am scris, eu am citit. Mi s-a întîmplat și mie ca unei cucoane Casandra din vechime, care tot proorocea și nime nu-i băga în seamă spusele. Ba încă ce? Berbanții m-au poreclitără fel de fel: unii mi-au zis Gură-Cască; alții Macovei-cap-de-post; alții banul Ocupcic, fiindcă mi-e groază de ocupațiuni străine… Fie! dar acum așa-i că s-au împlinit zisele mele? Așa e că ne aflăm cu nemții la spate, peste hotar? (Arie „Ah du lieber Augustin”) Neamțul are iară Să vie în țară, Cvartir să ne ceară Pe iarnă și vară. Neamțul în putere A să ne ocupe, Să ne ceară bere Și șnițel și zupe. Neamțul prin saloane A să-și deie aer. Boieri și cucoane Au să joace ștaer. Iar’noi, patrioții, Cu mici și cu mari, S-ajungem cu toții Husari și căprari. Poftim, vă închipuiți pe mine, Nae Gîscănescu, îmbrăcat husărește, cu nădragi strimți și cu chiveră? Ama! frumos m-a prinde. (Oftînd.) Ah! ah! care vra să zică și caraghiozlîc pe lîngă celelalte păcate! și toate aceste, iarăși vă întreb, pentru ce? Numai și numai pentru că nu m-au ascultatără! Iacă, de pildă, alaltăseară, nu mai departe, m-am întîlnit cu oarecine într-o casă, un personagiu profund, și i-am zis: „Nene, știi una? Rău! Orizontul politic e posomorit ca un paraponisit fără slujbă.” (Imitează o convorbire tainică, gesticulînd ca și cînd ar vorbi la urechea altuia, și esprimă în fizionomia lui cînd o mulțămire, cînd o importanță ridiculă.) — Cum? — Nenea Scarlat îmi scrie de la Mehadia că rușii… Rușii sînt peste Prut! — Aoleo! — Fără doar și poate. Am dovezi! (Arată o scrisoare.) Și … — E cu neputință … ești în eroare. — Ba mă iartă … Rușii… (Șoptește în taină.) — Da bine, cum crezi că Europa? … — Europa? se vede că nu citești ziarele noastre și gazetele străine. Cum e starea politicei noastre? Atîta te-ntreb: cum stă politica europeană? Prusia și cu Austria au terminat resbelul lor? — Terminat. — Bun! Francia s-a retras de la Mexico? — Retras. — Bun! Americanii se ucid ca muștele? — Adică … acum au încetat… — Mă rog, nu mă întrerupe. Craiul Camehameha a perit de gîlci? — Știu eu? — Ba nu, să-mi răspunzi. — Ei! fie. — Acum alta. Așa e că Italia vrea numaidecît să meargă la Roma? — Vrea. — Așa e că Englitera nu are destul bumbac? — Așa. — Așa e mai cu seamă că pe nenea Scarlat l-ați dat.afară din slujbă? — Da bine, ce are a face?… — Ba nu, spune, adevăr e? — Ei! așa… așa… Însă… — Apoi dacă toate aste-s așa cum le zisei, nu am nevoie să înșir mai multe. Cine nu-i orb vază și priceapă… Eu unul mi-am făcut datoria de am arătat pericolul. (Mînios.) Zică-mi lumea Gură-Cască, Macovei cap-de-post, palavragiu.. nu-mi pasă! (Înduioșîndu-se.) Conștiința-mi e curată și limpide ca luna și stelele. Am spus adevărul… Am avut curagiul chiar cu pericolul libertății… și chiar poate a vieței mele. (Își suflă nasul tare.) Deie Dumnezeu ca să ies minciunos, însă pănă atunci și nici atunci nime nu mi-a scoate din minte că orizonul politic e posomorit! De aceea mă tem Și tremur și gem, Căci orice zăresc Face de răcesc, Și orice aud Face de asud. Cînd privesc pe sus Văd nori spre apus, Și alt nor cumplit Cătră răsărit. Iar cînd cat pe jos, Văd toate pe dos, Mergînd tot spre rău De mă-nfior, zău! (Își stupește în sîn și iese foarte posomorît.) (Cortina cade.)


content:
PERSOANE [ modifică ] STAN UN FUNCȚIONAR UN GREC UN PERSONAGIU MISTERIOS O DAMĂ UN BOIER UN EPISTAT Cîntat de d-nul Millo, pe Teatrul din București. (Scena se petrece la poarta grădinei Cișmegiului. Stan vine aducînd pe cap o tabla rotundă și încărcată cu covrigi, simiți, plăcinte etc., iar în mînă țiind un trepiciu pe care așează tablaua.) STAN (strigă): Plăcințele ferbințele! gogoșele rotunzele! Poftim, poftim la ele! (Așează tablaua.) Să te văd, măi Stane, de-i fi mai cu noroc astăzi la poarta Cișmegiului, că de cîtva timp încoace îți stau gogoașele în gît, fătul meu!… Ai pățit-o și tu, Stănică, ca cei mulți breslași români care nu-și mai găsesc chip de hrană în țara lor… Lume pe dos… ce să faci?… În Moldova ovreii, aice sîrbii, grecii și patrioții cei în șepte luni ne-au luat înainte. Iacă eu, de pildă: Din toți plăcintării. Din toți covrigarii, În oraș, ca mine, cine-i mai vestit? Dar cu derbederii Și cu gogoșerii Carii umple lumea, zău! m-am calicit. Eu fac la plăcinte Grăsuțe, ferbinte, Ei vînd la gogoașe patrioticești, Și lumea nebună Lasă hrană bună, De se-ndoapă zilnic numai cu povești. (Cîteva persoane trec alăturea cu covrigarul ți intri în grădină.) Iaca mușterii… dă, Doamne! (Strigă:) Simit! covrigi! pe buze să te frigi!… Încet, încet! nu mă grămădiți că v-oi da la toți. (Caută înapoi.) Hait! s-au dus fără a-mi face seftea… pustii, tufă, nime! (Oftînd.) Ian să videți, oi să fiu iară silit să-mi mănînc singur marfa ca să n-o las să muci zească… Mare minune! fug toți de mine ca de slujbă fără leafă, și eu tot singur, cuc… Ba, iaca un ciocoieș de la tribunal… poate a fi flămînd. (Strigă:) Domnule… Cuconașule! (Trece un funcționar.) FUNCȚIONARUL: Ce vrei? STAN: Nu-ți cere inima de ceva locmale? FUNCȚIONARUL (apropiindu-se răpide): Locmale?… de care? STAN: De aste, de ale mele. FUNCȚIONARUL (cu dispreț): De-ale tale?… N-am vreme, că-s grăbit… Alerg la tribunal. (Iese.) STAN: Pe nemîncate?… Apoi halal de bieții împricinați!… Spunea bietu răposatul tată-meu că în timpii demult boierii, cînd se duceau la visterie, călări, se opreau la poarta curții domnești de cumpărau fiecare cîte un covrig, cîte un simit și trăgeau pe gît cîte un pahar de vin de Odobești, ca să fie mai cu inimă la treaba țărei, și trebile mergeau bine… Astăzi?… În loc de covrigi, toți umblă după colaci calzi. (Trece un grec.) Iaca un grecușor… a fi vreun nepot monăstiresc… El trebuie să prețuiască plăcintele… N-auzi, țelebi? GRECUL: Oriste? STAN: Nu metahirisești un covrig? GRECUL: Ohi… STAN: Pentru ce, nostimiorule? GRECUL (oftînd): Ah! fiindo che eu însumi am azunso covrigo de cînd mi-a luato moșiile. STAN: Care moșii, cilibidachi? GRECUL: Moșii monastiresco a mea. STAN: A d-tale? Sărmanul bietu maslinică! Cum i-au luat averile de la moși, strămoși, fără milă și păcat!… GRECUL: Ah! Vah! STAN: Dar asta nu [te] oprește să cumperi un simit… Ian privește cît e de rumîn. GRECUL: Rumeno?… Nu-mi plațe rumunii de cînd mi-a dato afară de la monastire și mi-a luat-o pînea de la gură. STAN: Bine faci… mai bine mănîncă un covrig. GRECUL: Covrigo? ohi, ma baclavas, pohați, cataifi, țeva Evghenistico ai la dimita? STAN: Hei! S-a trecut timpul baclavalelor pentru voi, kir Panaite! GRECUL: Țe Panaiti!… merzi la diavolo… Eu me numesco Aristidis Monastiropulos… budalas… (Iese.) STAN: S-azborșit țapul… ha, ha, ha… Auzi poznă!… cică i-au luat moșiile din vîrfu catargului… ha, ha, ha!… oi rîde mult de asta. Bine-mi spunea iară tată-meu: Pe cînd domnii greci Cei fanaragii, Mii de parpaleci Și de papugii, Aici alergau, Lipsiți de parale. Și se-mbogățeau Înghițind locmale. Dar acum li s-a înfundat și lor; a secat țîța caprei!… (Trece un personagiu posomorît, cu părul zburlit și cu o gazetă în mînă.) Iaca, mă!… dar ăsta ce să mai fie?… mare posomorit îi!… A fi cu stomahu deșert, sărmanul! (Strigă:) Gogoșele! Gogoșele! PERSONAGIUL (tresărind): Gogoșele! (Declamă:) Cine a pronunțat acilea sacrul nume de gogoașe? STAN: Eu, domnule, eu, starostele gogoșarilor. PERSONAGIUL: Unde ți-e biuroul? STAN: Iată-l colea, plin de plăcinte înfoiete. Vorba ceea: foaie peste foaie și la mijloc tufă. PERSONAGIUL: Ai Gogoașa patriotică, foaie politică și democ-soc…? STAN: Cu soc? Mă ferească sfîntu!… Eu vînd covrigi… PERSONAGIUL: Covrigi, covrigi?… Bestie incapace!… Cine se mulțemesce cu covrigi în era Constituțiunei?… Dac-oi ajunge eu la putere, precum sper și nu am dubiu, chiar și cînii au să umble pre strade cu covrigi în coadă. STAN (in parte): Mi se pare cam trăsnit cu leuca, că-i prea roș… la față… PERSONAGIUL: Ai auzit, nemernicule? Și cînii or umbla… STAN: Oare așa belșug să fie atunci în țară? PERSONAGIUL: D-apoi cum! (Iese mîndru.) STAN: O fi, domnule… hei!… domnule!… hait!… l-am scăpat și pe ăsta… Ian privește cum dă din mîni și din cap!… Se vede că pune țara la cale… Mai știi păcatul?… Dar ce-mi mai bat eu gîndul cu dînsul!… mai bine să-mi urmez eu cînticul început. Sub moscali apoi Au ieșit la noi Mii de covrigari Tufă-n buzunari. Iar acum avem Mii de gogoșari Ce au tererem De patrioți mari. (Trece o damă bătrînă, dar cochetă.) Aține-te, Stane, fătul meu, că trece madama Malacofna care face foș-foș și se uită pe sub geană… Cuconiță, cuconiță! DAMA: Cine mă cheamă? STAN: Eu!… fă-ți milă și pomană de-ți aruncă ochii cei frumoși la aste plăcinte care se usuc de dorul lor. DAMA (zîmbind): Ce-ai zis? STAN: Am o plăcintă cu sorți în stihuri scrise de un cuconaș ce te iubește ca un năuc. DAMA: Spune-i că nu-mi plac poeziile de plăcintărie. (Iese legănindu-se.) STAN: Iaca, mă! s-a subțiet neamul!… Acum le trebuie stihuri de calindare… Înainte, cu o plăcintă ca asta se amețeau toate nevestele. Cum o aducea pe masă, fiecare cucoană găsea în părticica ei cîte o hîrtiuță cu stihuri, de pildă: Precum pohagiul între plăcinte Astfel lucești între femei. Nurii matale m-a scos din minte Ah! te iubesc, de vrei, nu vrei! Cucoana se roșea pe obrăjel și zicea: „Ce se potrivește!…” Altul: Ești evghenistă cît Afrodita, Iar eu din pricina dumitale Am uitat chiar și alfa vita; Ah! te iubesc și sînt de jale! Cucoana zîmbea și zicea: „A fi că-i lumea rea!…” Altul: Mistuind plăcinta bine Gîndește-te și la mine Care-ți zic cu lînced glas: Ah! te rog na m’agapas. Cucoana se făcea că se mînie și zicea: „Degrabă ți-a fi?…” Și cu astfel de flecurele lumea trăia voios; boierii și cucoanele se iubeau și plăcintele se vindeau, dar acum le trebuie azur, murmur, bonjur și amur… Ce aud? o caleașcă? Dă, Doamne, un mușteriu să-l bag în sîn. (Trece un boier țanțuș cu un arnăut după el.) Iată-l… Îl cunosc… paharnicul Iaurtescu din Zlatar. (Strigă:) Simit! covrigi! boierul (astupîndu-și urechile): Ho!… ce te spargi așa în calea boierilor? STAN: La covrigi! la covrigi! BOIERUL: Așa?… la covrigi?… Lasă că te-oi covrigi eu, cetățene. STAN: Gogoși, gogoși! BOIERUL: Ți-oi arăta eu cu cine ai a face, obraznicule! (Iese furios.) STAN: Cu cine? Dacă te știu eu, măi vere; îți cunosc spița neamului și soiul boieriei, de pe spusa tatei… Sub domnia celui de pe urmă grec, tată-său s-a făcut vornic de hatîrul unei plăcinte ce a trimis la masa domnească, împreună cu o strachină de iaurt. A doua zi boieriul era căftănit și meterhaneaua turcească îi țîrlîia sub cerdac, în vreme ce bărbier-bașa îl rădea cu bricele cele de mărgean. Poporul sta adunat la poartă și cînta așa: Halal, zău, de cine știe Să facă plăcintărie, S-o dospească, plămădească, În cuptor s-o rumenească Și s-o ducă pe tipsie Colo, sus, în spătărie… Cu iaurt, cu plăcințele, Te făcuși vornic, mișele! Halal, măi, de cine poate Să se tîrîie pe coate, Să se frîngă-n loc din șele Ca să facă temenele, Aducînd în spătărie Gogoșele pe tipsie. Cu iaurt, cu plăcințele, Te făcuși vornic, mișele! (Întră răpide un epistat.) EPISTATUL: Ce-ai făcut boierului, măi covrigarule? STAN: Eu? ferească sfîntul! Nu i-am făcut nimica. EPISTATUL: Cum nu?… s-a plîns mie că l-ai batjocorit. STAN: Nu se află, domnule epistat. EPISTATUL: Ian ascultă, măi bade, poartă-te bine cu boierii, c-apoi o împlinești cu mine! STAN: Da mai frumos ce mă port, domnule, unde se pomenește?… Nu poftești un simit? EPISTATUL: Proaspătu-i? (Ie simitul și-l mănîncă.) STAN: A ieșit din cuptor înadins pentru d-ta. Se usca, sărmanul, așteptîndu-te ca să-mi faci sefte. EPISTATUL: Cum? Încă n-ai vîndut nimica? STAN: Nu, nu, păcatele mele. Nu-i alișveriș nici de-o lețcaie în piață. EPISTATUL: O știu… și toate s-au scumpit de nu mai poate omul trăi. (Mai apucă un simit.) STAN: Poftim, poftim, domnule epistat, că-s proaspete și grase. EPISTATUL: Și bune. STAN: Și ieftine… Doamne!… Kir Hăpcescule, știi una? EPISTATUL: Ce? STAN: De-ai vrea d-ta, mi s-ar deșerta tablaua cît ai bate-n palme. EPISTATUL: Cum asta? STAN: Întoarce-te în grădină și răspîndește vorbă în dreapta și-n stînga că ministrul mă are la nazar și că m-a chemat azi în cabinetul său ca să-mi poroncească ceva. epistatul (rîzînd):, Bucuros… da bine, Stane, ce poate ieși dintr-o minciună așa de gogonată? STAN: Îi vedea… doar îmi cunosc eu oamenii. Spune d-ta numai atîta, că mă face haz ministru. EPISTATUL: Prea bine, mă duc… bune simituri! (Mai ie două simituri și iese.) STAN: De mai ședea hoțul la sfat, îmi mînca tablaua întreagă. La oricare-mpregiurare Bine-i să ai în păstrare Un simit Bun, grăsuț și aurit. Îți cade vreo belea mare… Ce mijloc e de scăpare? Un simit Bun, grăsuț și aurit. Ai procesuri cu cutare? Cum s-ajungi la împăcare? C-un simit Bun, grăsuț și aurit. Trai plăcut, cinstire mare, Are tot acel ce are Un simit Bun, grăsuț și aurit. (Trece alergînd, o fețișoară.) STAN (îi aține calea): Iaca dracu!… Încotro, puiule? unde zbori? FETIȚA: Ian șezi binișor, jupîne Stane! STAN: Îți face cu ulcica, se vede… cela… știi tu?… FETIȚA (rîzînd): Mi-a fi făcînd, că doar nu-s de lepădat. STAN: Și tare ți-i drag, fa? FETIȚA: Tare, că-i berbant și-l prinde uniforma. STAN: Aoleo!… e militar? FETIȚA: Toboșar de la Moldova. STAN: Și cum te-a scos din minte moldoveanul, fa? FETIȚA: A zis că m-a lua și-mi aduce în toate zilele covrigi calzi. STAN: Tot covrigeii, sărmanii!… tot ei fac șotiile!… Dacă-i așa, na, fa, vro doi covrigi de-ai mei, să-i mănînci sănătoasă cu mîndrul tău. FETIȚA: D-apoi n-am cu ce-ți plăti, jupîne Stane. STAN: N-ai cu ce? (Cată lung la fetiță și oftează.) Of! of!… Fugi iute că te sorb de vie. FETIȚA: Ha, ha, ha!… mare poznaș mai ești! (Iese.) STAN: Aista-i dracu pe uscat. Ești om teafăr și cu minte, Te porți bine, vinzi plăcinte, Și deodată-ți iese… crac, Un pui, puișor de drac. Ea-ți arată dinți frumoși, Ochi aprinși ca să te frigi. Și cu basme, cu gogoși Hop! te scoate la covrigi. În zadar inima-ți ruptă Se încearcă de se luptă; Drăcușorul frumușel O aprinde încetinel, Încît, scos fiind din minte, Nu mai poți vinde plăcinte, Căci în focul de ahmor Arzi, te coci ca în cuptor. (Toate persoanele scenelor precedinte, afară de fețișoara, vin din grădină alergînd și incungiură tablaua covrigarului). TOȚI (în parte): Ce-am auzit! Ministrul… FUNCȚIONARUL: Stanică… BOIERUL: Jupîne Stane… PERSONAGIUL MISTERIOS: Domnule Stănică… DAMA COCHETĂ: Stănicuță… TOȚI: Ți-a mai rămas ceva bunătăți de vîndut… Dă-mi și mie, dă-mi și mie… (Deșartă tablaua.) STAN: Încet, încet! Nu mă grămădiți că v-oi da la toți… (În parte.) Epistatu mi-a făcut treabă bună. FUNCȚIONARUL (plătește și zice încet): Să-i vorbești de mine, Stănică… STAN: Cui? FUNCȚIONARUL: Escelenței-sale. (Iese.) BOIERUL (Încet lui Stan): De-i face să mă rînduiască prefect, te fac om. (Iese.) PERSONAGIUL MISTERIOS (asemene): Spune că-i sînt devotat, de partitul său. (Iese.) DAMA COCHETĂ (încet): Nu-i cer alta decît o pensie… și l-oi adora. (Iese.) STAN: Ha, ha, ha!… bine a izbutit minciuna… Lume, lume pospăită și deșartă!… (Sunînd banii în palmă.) Ian privește bănărit, de unde eram afif de parale… și pe tablă nimică, tufă… ba au mai rămas două cununi de aluat, doi colaci… ce să fac cu ei? (Trece fata cu toboșarul.) Ha! tocmai!… am să cunun pe toboșarul cu copila cea fîrțoagă… Vină încoace, toboșarule… vină și tu, drace… Ian spuneți moșului… vă iubiți? toboșarul: Hai, hai! STAN: Vreți să vă cununați împreună? fețișoara: Vreu, da. STAN: Să fiți dar ai naibei. Vă cunun după moda cea nouă. (Le pune pe cap cîte un colac.) Mergeți de vă înmulțiți ca nisipul mărei! toboșarul și fețișoara: Ha, ha, ha!… Să trăiești, nunule! (Iese alergînd.) STAN: Amin!… (Ridică tablaua de și-o pune pe cap și pleacă cîntînd:) Toată grija mi-am luat, Tablaua mi-am deșertat. Cu gogoși și cu minciuni Am hrănit proști și nebuni. (Cortina cade.)


content:
PÎCALĂ Ce ai astăzi, măi Tîndală, de ești așa supărat? De corăbii înecate nu cumva poate-ai visat? Ce gîndire amărîtă astfel te-a posomorît Că pre cît nu erai mîndru, acum ești și mai urît? TÎNDALĂ (oftînd) Ah! Pîcală preaiubite, spune-mi: este-adevărat Că-n această țară veche, că în lașul blăstămat S-a ivit o boală nouă ce pe mulți a molipsit Și la care tot românul chiar din fire-i e menit? PÎCALĂ Care boală, măi Tîndală? TÎNDALĂ Boală grea și făr’ de leac Ce de mult ne amenință! PÎCALĂ Dar ce boală? TÎNDALĂ O! trist veac! În ce vremi au fost s-ajungem! în ce rele! în ce foc! Auzi, frate, toți românii să fie-uniți la un loc! Moldovanul și munteanul să-și peardă numele lor! Să-ntrunească-a lor pămînturi! să se facă un popor! Ba chiar nație să fie!… auzi, nație!… măi, măi, Zău că nu credeam românii atîta de nătărăi! PÎCALĂ De ce ești așa de aspru pentru neamul românesc, Măi Tîndală?… al tău suflet îl știam mai creștinesc. Precît îmi aduc aminte, tu odinioară-ai fost Atît de blăjîn că lumea te credea puțin cam… prost. Cine ți-a turburat firea? Spune mie, dragul meu, Cine din miel cu blîndețe te-a făcut leu-paraleu? TÎNDALĂ Cine, cine… n-am nevoie ca să ți-l destăinuiesc; Dar acela oarecine m-a făcut să-ncremenesc Cînd mi-a spus chiar la ureche, cu glas blînd și-nduioșat, Că Moldova, sărmănica, spre peire a plecat, Căci de-a fi să se unească moldoveni și cu munteni, Muntenii dintr-o sorbire au să-nghit pe moldoveni! PÎCALĂ Elei! frate. TÎNDALĂ Așa, dragă!… Ascultă să te-oțărești. Se zice de capitală c-a să fie-n București, Cale de treizeci de poște departe de lașul meu, De-acest tîrg frumos și mare unde trăim tu și eu! Ei, Pîcală, orice-i spune, nici că-mi vine de crezut C-ar putea ca să ajungă lașul oraș de ținut! Iașul, scaunul domniei, care, precum tu mi-ai zis, Se aduce de departe cu vestitul tău Paris, Iașul, vechea capitală unde am căsuța mea Care, de s-ar perde lașul, mult din prețu-i ar scădea. Înțelegi acum, măi frate? PÎCALĂ Înțeleg că și tu vrei Să jertfești o țară-ntreagă pentru-un ticălos bordei? TÎNDALĂ Ș-apoi alta, altă poznă! Cică-n Statul Românesc Să fie la stăpînire domn de neam împărătesc, Domn străin, numit pe viață, și cu drit de moștenit! Auzi, tron cu moștenire!… apoi nu-i de suferit! Care-atunce, cum s-ar prinde, eu ce am hambițion, Să-mi ridic toată speranța de-a mă acăța pe tron! Eu ce sînt patriot mare, eu get-beget, să nu am Prilej de a fi în țară nici măcar un caimacam! Și, perzînd a mele drituri, să ajung chiar a videa Sub un prinț străin, catolic, că se perde legea mea! Nu, Pîcală, niciodată! PÎCALĂ Ei! Tîndală, te rog, taci, Că, precît ești prost din fire, și mai prost vrei să te faci. Ce te zbuciumi pentru lege astfel de înfuriat, Cînd tu legea în picioare-ți de-atîte ori ai călcat! TÎNDALĂ Eu, Pîcală? PÎCALĂ Tu, Tîndală. TÎNDALĂ (făcîndu-și cruce) Mă ferească Dumnezeu! PÎCALĂ În zadar, căci pe-a ta urmă te paște păcatul greu. Adu-ți bine tu aminte de țiganii ce-ai avut: Prin mezat, ca niște vite, cîte suflete-ai vîndut? Despărțînd fără-ndurare mumele de-ai lor copii, Și rîzînd de a lor lacrimi ca o feară din pustii! Spune mie, o! creștine, cîți creștini ai chinuit Cînd erai, chiar din păcate, în slujbă orînduit? Cîte văduve sărace, cîți orfani tu ai prădat, Și pînea de toată ziua chiar din gură le-ai luat? Spune-mi tu, o! stîlp a legei, ce umbli cu crucea-n sîn, Sînt aceste fapte rele de creștin sau de păgîn? TÎNDALĂ Bine, frate, tu mă sparii… Ce greșală-am făptuit Pentru că, fiind în slujbă, și eu m-am schivernisit? Așa-i obiceiul țărei… PÎCALĂ Taci, Tîndală, nu cîrti. Ai prădat sărmana țară, e destul, n-o mai huli! Și de vrei ca să se ierte trecutu-ți mult păcătos, Hotărăște-te odată a fi țărei de folos, Iar nu umbla cu minciuna ca un șerpe cu venin, Zicînd că s-ar perde legea de-am avea un domn străin, Căci românu-n astă lume orice rele-ar suferi, În legea care se naște, în ea știe a muri! Ungurii ce în Moldova sînt ca noi locuitori, Schimbat-au a lor credință sub românii domnitori? Pentru ce dar pe-al tău frate mai ușor să-l socotești, Cînd el încă tot păstrează bunurile strămoșești? Și de ce, supus orbirei unui mîrșav interes, Să nu vrei a înțelege lucru lesne de-nțeles: Că-n Unire stă puterea! Că la oricare nevoi, Decît a fi unul singur, e mai bine de-a fi doi! Că pîraiele-adunate se prefac în rîuri mari, Că cei slabi, cînd se-mpreună, cumpănesc pe cei mai tari, Căci, precum zicea odată l-ai săi fii un biet moșneag: E mai lesne-a rupe-o vargă decît un întreg toiag! TÎNDALĂ Bine, dar ce are-a face? PÎCALĂ Nu-nțelegi?… ascultă dar: Pentru ce țările noastre au băut atît amar? Pentru ce acum, de veacuri, nici că mai hălăduiesc? Pentru ce fără sfială dușmanii le năvălesc, Încît astăzi biet românul, ce-a ajuns a fi de jac, Nu mai știe ce mai este: tătar, jidov sau căzac? Și, privind îmbelșugarea holdelor din țara lui, Se întreabă cu durere: a cui pradâ-or fi, a cui? Știi tu pentru ce, Tîndală, Dumnezeu ne-a părăsit, De-am rămas dintr-un neam mare un neam mic și umilit? TÎNDALĂ Pentru ce? PÎCALĂ Pentru că vrajba între frați s-a încuibat! Pentru că românul frate de român s-a depărtat! Pentru că și mai-nainte s-au găsit pintre români Oameni vînzători ca Iuda, inimi rele de păgîni Carii, jertfind ca și tine viitorul românesc Și sămănînd dezbinarea pe pămîntul strămoșesc, Au scăzut, au stins Unirea, puterea neamului lor, Și au mărit sumeția dușmanului răpitor. Cînd e turma răzlețită, fără cîni, fără păstor, Lupul iese de la pîndă ș-o zugrumă mai ușor! TÎNDALĂ Adevărat… așa este!… Însă de ce, fătul meu, Păstorul acelei turme să nu fim sau tu, sau eu? Pentru ce străin să fie? PÎCALĂ Căci păstor în țara mea Nici eu nu te-aș vrea pe tine, nici tu pe mine m-ai vrea. Dulce e domnia, frate, și mulți vreu a se-ndulci, Ș-acei mulți unul pe altul caută a să nimici Prin partide, prin corupții, prin minciuni și prin vînzări, Care toate sînt menite rău s-aducă bietei țări! Nu-i mai bine dar să-nchidem calea tronului. slăvit Celor carii sînt în stare chiar și neamul de jertfit? Nu-i mai bine, toți românii însuflați de-același dor, Dintre două mici popoare să ne facem un popor? Iar ca prinț al României un străin prinț să dorim, Și cu tronurile-Europei pe al nostru să-l rudim? Atunci națiile toate ne-or primi la sînul lor Ca pe-o nație iubită și de mare viitor; Ș-a strămoșilor țărînă tresări-va în mormânt, C-a ajuns a lor vechi nume respectat iar pe pămînt; Și urmașii noștri mîndri de părinții ce-au avut, La copiii lor vor spune binele ce le-am făcut! TÎNDALĂ (uimit) Ei! Pîcală, frățioare, drept să-ți zic… bine vorbești, Însă… spune-mi… capitala tot să fie-n București? PÎCALĂ Bată-te norocu-n față! măi Tîndală, ce-ai pățit, De-ți e drag așa mult lașul?… Nu cumva te-ai jidovit? Dar nu vezi pe toată ziua valul negru, evreiesc, Cum se-ntinde de îneacă tot orașul creștinesc? Încît, oricine sosește în lăuntru-i înglodat Socoate că în Iudeea din păcate a întrat! TÎNDALĂ D-apoi bine, Bucureștiul adică este mai bun? PÎCALĂ Oricine ar socoti-o eu l-aș crede de nebun. Bucureștiul, ca și lașul, este ca un vechi sucman Care, orișicît l-ai coase, nu plătește nici un ban. Pentru noua Românie trebuie ca să dorim Nouă, mîndră capitală de care să ne mîndrim, Un oraș puternic, mare, pe un rîu îmbelșugat Și în centrul României cu tărie așezat. TÎNDALĂ (aprinsîndu-se) Pe Siret? PÎCALĂ Pe Siret, fie. TÎNDALĂ (cu ochii înflăcărați) Nu departe de Focșani, Să-l numim Traian… PÎCALĂ (zîmbind) Prea bine. TÎNDALĂ (cu entuziasm) Să ne facem toți Traiani! PÎCALĂ Să dea Domnul, măi Tîndală. TÎNDALĂ (zvîrlind căciula-n sus) Ura! dacă este așa, Adu mîna, măi Pîcală; mîna vreu cu tine-a da. Să trăiască România și Unirea-ntre români! Hai să tragem, măi, o horă în ciuda celor păgîni (Se prind de mîni și joc „Hora Unirei”) HORA UNIREI Hai să dăm mînă cu’ mînă Cei cu inimă romănă, Să-nvîrtim hora frăției Pe pământul României! Iarba ră din holde peară! Peară dușmănia-n țară, Între noi să nu mai fie Decît flori și omeniei Măi muntene, măi vecine, Vină să te prinzi cu mine Și la viață cu unire, Și la moarte cu-nfrățire! Unde-i unul, nu-i putere La nevoi și la durere. Unde-s doi, puterea crește Și dușmanul nu sporește! Amîndoi sîntem de-o mamă, De-o făptură și de-o samă, Ca doi brazi într-o tulpină, Ca doi ochi într-o lumină. Amîndoi avem un nume, Amîndoi o soartă-n lume, Eu ți-s frate, tu-mi ești frate, În noi doi un suflet bate. Vin’ la Milcov cu grăbire Să-l secăm dintr-o sorbire, Ca să treacă drumul mare Peste-a noastre vechi hotare Și să vadă sfîntul soare, Într-o zi de sărbătoare, Hora noastră cea frățească Pe cîmpia românească!


content:
Reprezentată pe Teatrul Național din Iași în beneficiul artiștilor români. 1850. Cuprins 1 PERSOANE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X 12 SCENA XI 13 SCENA XII 14 SCENA XIII 15 SCENA XIV 16 SCENA XV 17 SCENA XVI PERSOANE [ modifică ] ANICA FLORINEASCA, tînără văduvă GHIȚĂ FĂURIN, vărul ei MĂGDIAN, prezident la Roman MARIN GRĂDINARUL FLORICA, femeia lui O SLUJNICĂ A ANICĂI SĂTENI (Teatrul reprezintă o grădină frumoasă cu copaci, straturi de flori, basinuri cu apă ș.c.l. În mijlocul scenei, pe al doilea plan, un boschet de verdeață deschis. În fața boschetului, o canape de iarbă și o ghitară aninată de crengi. În dreapta și-n stînga scenei, pe intîiul plan, două pavilionuri cu uși și cu balcoane deasupra ușilor. Dinaintea pavilionului din dreapta, o scară înaltă îndoită. La ridicarea cortinei începe faptul zilei și se aude cînticul unui cucoș.) SCENA I [ modifică ] MARIN (cu o greblă în mînă): Hîș, cucurigu dracului, că-i trezi cuconița… (Vine în fața scenei.) Biata cucoana Anica!… De cînd i-o murit boieriul, nu mai are odihnă!… și adică mult mă mir pentru ce atîta supărare?… că era un matuf răposatul… să fugi în lume… pare că era un snop de urzici! Doamne, iartă-mă, că o răposat… dar bine-o făcut!… (Se apucă de grebluit.) Hei, hăc!… Florico… Florico!… Urît ți-a fi făr’ de bărbățel! că-i numai o lună de cînd ne-am cununat… numai o lunicică, și povestea vorbei… parcă-ar fi plouat cu piper între noi!… Tu te afli la tîrg cale de-o poștă de mine, și eu la țară la Florinești, cu grebla-n mînă și cu doru-n suflet. Vai de tine. Măi Marine! Cine-a zis să mi te-nsori! Cînd departe Tu n-ai parte De-a Floricăi mîndre flori, În zadar l-a mea privire Mii de flori aici lucesc, Eu cu dor și cu iubire La Florica-n veci gîndesc! Căci puicuța mîndruliță Poartă-n față doi bujori, O garofă pe guriță Și-n sîn fragezi crinișori. Dar, Marine, Vai de tine, Cine-a zis să mi te-nsori? ș.c.l. (Cucoșul cîntă iar.) Iaca… crestatul! că nu-i mai tace pliscul… Vai mînca-te-ar ulii!… hîș încolo… la poiată. (Aleargă în fund și iesă puțin în stînga aruncînd cu pălăria.) SCENA II [ modifică ] MĂGDIAN și ANICA (ies pe balconul din dreapta. Anica in toaletă de noapte și Măgdian în costum de călător.) ANICA: Auzi cucoșu, dragă Măgdiene?… grăbește-te de te du păn’ce nu te vede nime. MĂGDIAN: Ah, crede-mă, Anică, că nu-i vreme încă… ANICA: Da n-ai auzit cucoșul? MĂGDIAN: Ba l-am prea auzit, arză-l focu! dar a fi cîntat în somn. ANICA: Oricum, du-te mai bine păn’ce nu se trezesc oamenii din sat. MĂGDIAN: Ce necaz! Doamne, Doamne! să fim siliți a ne tot ascunde de ochii lumei. ANICA: Răbdare, iubite Măgdiene, încă zece zile pănă s-a înplini vremea cernirei mele… ș-apoi vom descoperi taina noastră la toți. MĂGDIAN: Zece zile încă! ANICA: Adu-ți aminte că tu m-ai rugat să ne cununăm numaidecît… Într-ascuns… deși nu se împlinise încă anul de la moartea bărbatului meu. MĂGDIAN: Ai dreptate, dragă Anicuță. Fie cum vrei tu… dar după zece zile? ANICA: Îi avea dreptul de a întră la mine pe ușă ziua mare, iar nu tot pe fereastră ca acum, și noaptea. MĂGDIAN: Că, zău, drept să-ți spun, m-am cam săturat de scara mîței și mai ales de alergări călare, de la Roman aici și de aici la Roman seara și dimineața. De două săptămîni de cînd ne-am cununat, sînt bărbatul cel mai struncinat de pe fața pămîntului. (Se aude Marin cîntînd în culise.) ANICA: Auzi? Du-te degrabă și să vii deseară! (Măgdian trece de pe balcon pe scara milei.) SCENA III [ modifică ] Cei dinainte, MARIN (ivindu-se după copaci) MARIN: Ce-mi-văzură ochii!… cuconița cu prezidentul din Roman?… Mă… ă… ă!… MĂGDIAN: Adio, dar, iubită Anicuță. ANICA: Adio, scumpul meu. Trio MĂGDIAN Adio, iubită! Rămîi fericită. Precum doresc eu Gîndește la mine, Căci eu lîngă tine Las sufletul meu ANICA Adio, iubitei Pe căi înflorite. Precum doresc eu Mergi, du-te cu bine. Cu gîndul la mine. O sufletul meu! MARIN Cucoana cernită A dat de ispită. Ce poznă, valeu! O văd, o văd bine Ș-a crede nu-mi vine Pre sufletul meu! MĂGDIAN Mă dispart de tine cu măhnire-amară, Dar pe-al fericirei dulce, dulce scară Mă voi sui iarăși, draga mea, deseară. ANICA Ca și tine-acum simt mîhnire-amară, Dar mă mîngăi dulce c-ai să vii deseară. MARIN Ian privește poznă, fac amor pe scară. ANICA Adio, deseară! MĂGDIAN Deseară! MARIN Deseară! (Împreună.) MĂGDIAN Adio, iubită ș.c.l. ANICA Adio, iubite ș.c.l. MARIN Cucoana cernită ș.c.l. (Măgdian sărută mîna Anicăi și se coboară. Anica întră în casă și închide fereastra.) MARIN (în parte): Măi Marine, aține-te vîrtos că aice-i treaba pe drăguș la căuș. (Iese dintre copaci și trece în dreapta.) MĂGDIAN (pe gînduri): Cînd m-ar vedea împricinații cățărîndu-mă zi și noapte pe scară, oare ce ar socoti în gîndul lor despre prezidentul din Roman? MARIN (în parte): Ce bolborosește din gură? MĂGDIAN: De 15 zile m-am făcut mai tainic decît comoara zgîrcitului. În taină vin aici, în taină petrec cu Anica, în taină mă întorc acasă la Roman, ca să nu mă vadă nime și, slavă Domnului! pănă acum am izbutit de nu m-a zărit nici un om. MARIN (în parte, pufnind de rîs): Ba că chiar. MĂGDIAN (căutînd ceasornicul): Îi vreme de încălicat. Mă duc să-mi ieu bietul cal din marginea satului. (Vrea să plece și dă cu ochii de Marin.) Na, c-am pățit-o! MARIN (Închinîndu-se): Bună dimineața, cucoane… frumoasă vreme-i azi, senin, răcoare… numai bine de primblat. MĂGDIAN (În parte): Oare zăritu-m-a pe scară? MARIN: Aud?… Eu unul nu pot pricepe cum de pot dormi boierii păn-amiazi vara?… da eu cînd aș fi boier, m-aș trezi ca d-ta în faptul zilei, și aș deschide frumos ferestrile și aș ieși în balcon, ca să aud păserile făcînd ceah, ceah, ceah… MĂGDIAN (în parte): M-a zărit hoțul! MARIN (în parte): Mă… ă…! că nu pricepe. (Tare.) Zău așa, cucoane… și alta; pentru ca să nu fac huiet în casă, mi-aș face înadins o scară… ia ca asta care-mi slujește de curățit copacii… și m-aș coborî frumușel pe furiș din balcon în grădină de-a dreptul. MĂGDIAN (În parte): Bate șeua… (Tare, arătînd o pungă.) Jupîne Marine, vezi punga asta? MARIN: Ba nu o prea văd bine, că-i cam departe și mă dor ochii… MĂGDIAN (puindu-i punga în mînă): Iată-o chiar sub ochi. Acum spune-mi: văzut-ai ceva mai adinioare… Într-acoace? (Arată scara.) MARIN: Într-acoace?… cînd te scoborai de sus?… Ba m-a ferit Dumnezeu. N-am văzut nimica, nici pe d-ta, nici pe cuconița. MĂGDIAN (dîndu-i punga): Foarte bine. Văd că ești priceput… Na cu ce să-ți astupi ochii și de-acum înainte… (Vrea să iasă.) MARIN (în parte): O merță! și cele multe înainte… (Tare.) Cucoane Măgdiene… cucoane!… MĂGDIAN (oprindu-se): Ce-i? MARIN: De astupat ochii mi-ai dat… dar de astupat gura?… MĂGDIAN: Cu adevărat… uitasem!… poftim și pentru gură… (Îi dă încă o pungă; în parte.) M-a scurs de bani hoțul. MARIN (în parte): Două merțe! noroc să deie Dumnezeu. (Tare, alergînd după Măgdian.) Cucoane… cucoane… dar de astupat urechile nu-mi dai ceva? MĂGDIAN (viind supărat lîngă Marin): Cît pentru urechi, să știi că ți le-oi bate la stîlp dacă te-a împinge păcatul să auzi ceva cu ele… Auzitum-ai? (Iese prin fund în stînga.) MARIN: Bunătatea d-tale, cucoane… sărut mînile… De-acum sînt și surd și mut. (Viind în fața scenei.) Mă!… ‚da bine ți-a curs laptele în păsat, Marine… hăi!… două pungi de bani deodată!… Ian vezi-le cîtu-s de grele… parcă-s două prepeliți de toamnă. (Sărutîndu-le.) Că mare drăgălașe mai sînteți pe fața pămîntului!… Am să cumpăr o rochie de halastîncă Floricăi… da știi? cole, ghiurghiulie… să-ți ieie ochii cale de-o poștă… și mie am să-mi durez o pereche de poturi arnăuțești, să par că-s Bimbașa-Sava… Ei, de-acum, Mărinaș dragă, destulă vorbă… și mi te apucă de lucru, că azi îi ziua cuconiței. Să te văd, tătucă… să mi-i durezi un snop de flori cît o dimerlie, tot cu bujori și cu ciuboțica cucului. (Merge de ridică scara de sub balcon și o așează în fund.) Ia scara asta mi-a adus noroc astăzi… Bine-a zis cine-a zis, că norocu-i ca o scară!… Cîte soiuri de momițe Am văzut în viața mea Tot sărind din schițe-n schițe Pe a lumei scară grea! Ș-ajungtnd în vîrf. deodată Le-am văzut de sus căzînd Cînd pe schițe chiar îndată Săreau altele rîzînd; Căci norocu-n lume e-ndoită scară, Unul cînd se suie, altul se coboară. (Iese prin fund, în dreapta.) SCENA IV [ modifică ] ANICA (pe pragul ușei pavilionului din dreapta, vorbește în cantonadă): Un răvaș pentru mine?… De unde?… de la Roman?… Adu-l încoace… (Vine în scenă, deschizînd răvașul.) Cine să-mi scrie de la Roman? Măgdian?… nu cred ca să fi putut ajunge. (Citește:) „Sărut albele mînușiți a verișoarei Anicăi. Cunoști învăpăiata dragoste ce ți-am purtat în suflet tocmai din copilărie… (Vorbit.) Ha, ha, ha, ha!… iar de la nebunu cel de Ghiță Făurin… vărul meu… Ian să videm ce mai zice? (Citește:) D-ta însă, Anicuță mult adorată, m-ai izgonit cu cruzime din ochii matale și mi-ai hotărît să nu mă înfățișez dinaintea lor, decît numai cînd oi fi însurat… (Vorbit.) Ce era să fac dacă nu mai înceta cu declarații de amor… (Citește:) Iată dar că nemaiputînd învinge dorul ce am de a te videa, iubită verișoară, m-am jertfit pe altarul lui Isaia-dănțuiește; și nu mai tîrziu decît astăzi voi zbura la Florinești unde este îngerul vieței mele. Nevasta mea mi-a sluji de pașaport, spre a trece hotarul moșiei matale… Al matale în veci robit. — Ghiță Făurin. Post-scriptum: Nevasta mea este un rod cîmpenesc, fiind răsărită și crescută tot la țară. Te rog, iubită Anicuță, să treci cu viderea oarecare necioplire a apucăturilor sale.” Ce supărare! Tocmai cînd vreu să fiu singură, să-mi vie oaspeți… și-apoi încă cine?… nebunu cel de Ghiță! Nici că poate cineva să fie un ceas în liniște… (Se primbla supărată.) I Păsărele mult iubite, Cît sînteți de fericite În al vostru dulce trai! Voi iubiți, iubiți în pace, Voi zburați unde vă place Și prefaceți lumea-n rai. II De m-aș face-o păsărică N-aș mai plînge singurică Cu-a mea jale, cu-al meu dor; Dar ca voi, mici păsărele, Aș schimba zilele mele În dulci zile de amor. (Se aude în fund, în dreapta, glasuri multe de țărani. Anica întră în boschet.) SCENA V [ modifică ] ANICA, SLUJNICA (ieșind din dreapta) și, mai pe urmă MARIN (cu săteni) SLUJNICA: Cuconiță! o venit sătenii cu pocloane de ziua d-tale și să roagă să vie aice. ANICA: Cum?… azi e sărbătoarea mea?… Eu o uitasem. SLUJNICA: Le dai voie, cuconiță? ANICA: Zi-le să vie. (Slujnica se duce în fund, în culisele din dreapta, și se-ntoarce îndată cu țăranii.) ANICA (singură) Curios lucru! Cînd eram măritată cu Florinescu, număram zilele pe degete… și acum nici nu știu cum trec. (Sătenii vin din fund cu pocloane. Marin în fruntea lor aduce un buchet mare.) SĂTENII Haideți toți cu veselie Să urâm întru mulți ani Pe stăpîna de moșie Ce iubește pe sărmani! MARIN Cuconiță, sănătate, Să trăiești întru mulți ani! Toți cu inime curate, Grădinari, păstori, țărani, Îți depunem la picioare Ale noastre mici odoare. (Sătenii ce port pocloane se înaintează pe rînd și le închină Anicăi. Marin le arată.) MARIN Pui de găină, Flori de grădină. TOȚI Pui de găină, Flori de grădină. MARIN Mere și pere, Ouă și miere. TOȚI Mere și pere, Ouă și miere. MARIN Și fragi și mure, De la pădure. TOȚI Și fragi și mure, De la pădure. MARIN Și trei meioare, De sărbătoare. TOȚI Și trei meioare, De sărbătoare. ANICA Oameni buni, cu mulțămire Lîngă mine vă privesc. Sănătate, fericire Eu din suflet vă doresc. (Dîndu-le o pungă cu bani.) Iată, mergeți în cimpie Să jucați cu veseliei SĂTENII Să trăiască-n veselie! Să trăiască-ntru mulți ani Stăpînica de moșie Ce ajută pe sărmani! (Se aude în fund, în dreapta, vuiet de cai de trăsuri fi răcnete șurugiești. Sătenii se trag cîntînd pintre copacii din dosul boschetului.) SCENA VI [ modifică ] ANICA și SLUJNICA (in boschet), MARIN și SĂTENII (împrejur în fund), GHIȚĂ (în costum elegant de drum), FLORICA (în toaletă bogată dar prea încărcată: brațile, cortel, evantail). FLORICA (în culisa din fund în dreapta): încet, oblu… că mi-i prăvăli. GHIȚĂ (asemene): Da n-ai frică, soro, că ești cu mine. FLORICA (întrînd iute, apărîndu-se cu evantailul): Ba că chiar… Uf! Slavă Domnului c-am scăpat pe uscat, că era să-mi vie zumaricale… să leșin. GHIȚĂ (alergînd după Florica): Soro dragă… MARIN (zărind pe Florica): Ce-mi văzură ochii! (Se apropie.) Florica! FLORICA: Ce vrei, mojicule, de te bagi în sufletul meu? (Lui Ghiță.) Monșerică… monșerică… da unde-i verișoara s-o sărut? GHIȚĂ (încet Floricăi): Caută, soro, să nu mă dai de rușine. FLORICA: Ia fă-ncolo, poznașule. (Merg amîndoi cătră boschet.) MARIN (în parte): Mare minune!… Ori îs orb, ori îs prost. ANICA (ieșind din boschet): A! bine-ai venit, vere Ghiță. GHIȚĂ: Sărut picioruțile, iubită verișoară… Am luat îndrăzneală să venim să te videm, cu soția mea, cu Calipsica. MARIN (în parte): Cum a zis?… Soția lui… Pisica?… FLORICA (se închină): Sărut gurița, cuconiță verișoară Anică. (O sărută de multe ori.) Să am pardon… De mult doream să te văd, că auzisem că ești tare hazlie și ai un bucătar foarte meșter… Mă rog, sorioară, să-i poroncești să-mi facă un borș cu perișoare și alivence… că mi-i poftă… MARIN (În parte): Î-i poftă!… GHIȚĂ: Nu te potrivi, Anicuță, că Calipsica-i cam… FLORICA: Ce fel cam?… Te poftesc, monșerică, c-apoi știi… (Anicăi.) Și puțintel bulgur, verișoară, cu învîrtită la sfîrșit… dar să fie cam mare. ANICA: Bucuros, verișoară… dacă poftești. (Vorbește încet slujnicei, care îndată și întră în pavilionul din dreapta.) MARIN (în parte): Bulgur și alivence!… Ei, apoi îi Florica!… (Se apropie de ea.) Fio… ri… co… FLORICA: Mări, ce tot mi se vîră în ochi țărănoiu ista?… Dă-te într-o parte, țopîrlane… (Scoate o oglindioară din buzunar și-și drege sprîncenile și zulufii.) MARIN (în parte): Țopîrl… (oftează) ane!… GHIȚĂ (apropiindu-se de Anica): Iubită Anică, am urmat, precum vezi, poroncilor matale… M-am însurat!… ANICA: Și foarte bine-ai făcut, verișorule. GHIȚĂ: Dar… cum îți place Calipsica? ANICA: îmi place prea mult… căci are un caracter vesel… deschis… GHIȚĂ: Vei să zici necioplit?… Așa este… dar apoi ce era să fac?… M-am însurat cum am putut» numai ca să cîștig dritul de a mă apropia de îngerul… FLORICA (viind între amîndoi): Ce vorbiți împreună?… Ian spuneți-mi și mie că mă nebunesc după cabazlîcuri. GHIȚĂ (încet): Da mai ține-ți gura, soro, că mă dai de rușine. FLORICA: Ce face?… te dau de rușine?… Mă rogi verișoară, scăpat-am vro prostie de cînd am venit? Așa-i că nu?… Apoi ce mă tot dondănește degeaba monșerică?… Ba că grăiesc prea mult; ba că nu stau locului. Da ce! Doamne, iartă-mă! că doar nu-s par, să șed înfiptă… așa… GHIȚĂ (încet): Da bontonu nu iartă… FLORICA: Mări, ian dă-mi pace cu botosul d-tale, că mă pricep eu cum să mă port pe lume. FLORICA I Ca să fii cucoană mare Și să placi la cavaleri, E destul să fii in stare De-a minca zece averi Pe cordeluțe, Pe capeluțe, Pe danteluțe Lucrate-ajur, Și pe brațele Și pe inele Și pe mantele De satintur, Și pe manșonari, Și pe bulionuri, Și pe jambonuri De la Paris, Pe orice mîncare Cu preț mai mare Ce arătare Îți trece-n vis. SĂTENII (rîzînd) Să fie așa Ha, ha, ha, ha! ANICA ȘI GHIȚĂ Îi zău așa Ha, ha, ha, hal FLORICA II Iar de vrei să fii plăcută Și madamă de bonton; Curtizani să ai o sută… E destul într-un salon: Să treci măreață Cu gura creață Și îndrăzneață Lîngă femei; Dar totodată Nevinovată, Blîndă, plecată Lîngă holtei. Să critici tare, În gura mare Pe orișicare Fi, chel orior! Se detestable Abominable Ensiuportable Parol d’onior! SĂTENII Să fie așa Ha, ha, ha, ha! GHIȚĂ ȘI ANICA Îi, zău, așa Ha, ha, ha, ha! (Sătenii cîte unul, unul ies prin fund.) FLORICA: Uf! c-am răgușit… mi s-a uscat gîtița. Anicuță dragă, nu cumva ai ceva poame prin grădină, să mă răcoresc. ANICA: Ba sînt, verișoară, de care ți-a plăcea… vrei să te duc? FLORICA: Ce se potrivește! Nu te supăra că le-oi găsi eu singură… Am mai scuturat eu copaci în viața mea. (Vrea să plece.) GHIȚĂ (în parte, răsărind): He?… rău am făcut c-am adus-o cu mine. ANICA: Încalțe să meargă grădinara cu d-ta… Marine… du-te cu cucoana Calipsica… MARIN (în parte): Iar Pisica! FLORICA: Marine!… să-mi arăți unde-s gutăile, că mi-i poftă. MARIN (în parte): Iar poftă!… FLORICA (sărutînd pe Anica): Mașerică, a revuar cu plecăciune. (Plecînd să iasă, zice lui Marin:) Da vină azi, leneșule. Ian vezi-l că de-abia se urnește… Hăis ța, Tălășmane… ha, ha, ha, ha. (Iese prin fund.) MARIN: Iaca vin, cucoană Pisică, vai de capu meu… (Iese alergînd după Florica.) SCENA VII [ modifică ] GHIȚĂ și ANICA GHIȚĂ (în parte): Ne-au lăsat singuri!… Acum îi vreme de făcut un asalt inimei. (Se apropie de Anica.) Stai pe gînduri, verișoară?… ANICA: Dar; te fericeam în gîndul meu că ai găsit o soție atît de frumușică și de… vioaie. GHIȚĂ: În adevăr, Calipsica e destul de plăcută, și m-aș ferici eu însumi, dacă n-aș avea în sufletul meu o patimă care se mărește din zi în zi… O știi prea bine, iubită Anicuță. (Vrea să-i ieie mîna.) ANICA: Vere Ghiță… văd că iar ai să începi cu declarațiile d-tale, și, drept să-ți spun… mă mir, zău, cum de nu te-ai săturat de ele de atîția ani, de cînd le tot spui de rost? GHIȚĂ (cu foc): Să mă satur de a iubi… cînd toată viața mea să razămă numai în dragostea ce mi-ai însuflat chiar din copilărie?… Crezi că se poate?… ANICA: Auzi însuratul cum vorbește?… ha, ha, ha. GHIȚĂ: Însurat, însurat… Cu adevărat am făcut nebunia de m-am însurat… dar pentru cine?… din a cui poroncă?… din poronca ta, Anică, căci alt chip nu aveam ca să mă apropiu de tine. Ah! iubită verișoară, Pentr-un dor ce mă omoară Am jertfit tot ce e mai bun: Tinerețe-mbelșugate Ș-a mea dulce libertate… ANICA Vere dragă, ești nebun, Dorul rău e nălucire; Că ai suflet cu simțire, Vere, zău, mă îndoiesc. De te-aș crede azi pe tine Poate-ai rîde mîni de mine… GHIȚĂ (în genunchi) Ah! mă crede, te iubesc! ANICA: Ha, ha, ha… mă duc să-ți trimit o oglindă, vere Ghiță, ca să vezi cît îți șede de bine. (Iese rîzînd și întră în pavilionul din dreapta.) GHIȚĂ (sculîndu-se): Se vede c-am luat-o cam răpide și că s-a spăriat… Dovadă că-i e frică de mine!… dovadă că voi birui!… Bine c-am apucat a răzbate păn-aici prin viclenie… Anica mă crede însurat… lasă să creadă… Cu chipul acesta o fac de nu se sfiește nicicum de mine… și cu o minciună de ici, cu o minciună de cole, ajung frumos la capătul izbîndei… La război toate armele sînt bune. Femeia-i ca apa ce curge la soare Și pănă te-neacă, te-atrage mereu, Ca paserea mică ce-i gata să zboare Deși eă te cheamă prin cînticul său. Dar fie cum este, sau cum se preface; Ca paserea mică iți place ș-o vrei. Ca apa vicleană asemenea-ți place Că, deși te-neacă, mori în sînul ei! (Caută în culisele din dreapta.) Pare că zăresc slujnica Anicăi. (Scoțînd o pungă.) Mă duc să-i șoptesc două vorbe la ureche… Să-mi pregătesc mînă de ajutor în cetatea dușmanului. (Iese alergând în dreapta.) SCENA VIII [ modifică ] FLORICA și MARIN (vin alergînd veseli din stingă), Anica (mai pe urmă, în balcon) MARIN: Ha, ha, ha, ha! și, zău, Florico, nu mă-nșeli?… Tu ești Florica, nevăstuica mea?… Ha, ha, ha, mare poznă! FLORICA (mîncînd mere): Mai eu, Marine, n-am cum mai fi… Ți-am spus că toate cîte le-ai văzut să nu le crezi… Da bune mere! MARIN: Care vra să zică, boieriu cel cu straie strîmte?… FLORICA: Cine?… cuconașu Ghiță?… Ha, ha, ha! (Mușcînd un alt măr.) Valeu! că acru-i! (Rîd amîndoi cu hohot.) Anica (în parte, ieșind in balcon): Cine rîde așa în grădină?… verișoara cu Marin!… MARIN: Ei! da ian spune-mi, mai spune, Florico… cuconașu Ghiță… FLORICA: Se vede că i s-au aprins călcăile de mult după cuconița Anica, și pentru ca să se poată apropia de dumneei, o fost silit să-i toarne o minciună de cele gogonate… Anica (în parte): O minciună!… MARIN: Ialei!… și ce minciună? FLORICA: Să vezi… Ieri dimineață o venit la Roman, la sameșu-n gazdă. Eu eram acolo, de făceam dulceți sămeșoaiei; cînd ce să mă trezesc?… că-mi propune să-i fiu soție, pe vro cîteva zile… MARIN: Ce? ce?… și tu ai primit? FLORICA: Iaca! ba n-oi primi, cînd îmi dă rochii de mătasă și capele și pantofi… Ba încă și 50 de galbeni pe deasupra. ANICA (în parte): Așa, vere Ghiță!… bine că ți-am aflat secretul. (întră în casă.) MARIN (turburat): Și… ian spune-mi: de mult ești… nevasta lui? FLORICA: Numai de două ceasuri… Da pune-ți în gînd, Mărinaș dragă, ce bucurie pe capul meu, cînd m-am trezit la Florinești, aici unde știam că te aflai și tu ca grădinar. MARIN: Așa!… de aceea poate că nici m-ai cunoscut, cînd ai întrat în grădină… ba încă m-ai și țopîrlănit dinaintea oamenilor și a boierilor. FLORICA: Iaca prostu!… dinaintea oamenilor era să-ți sar în gît?… ș-apoi ce ar fi zis cuconu Ghiță și cucoana Anica? MARIN: Mări, că bine zici… dacă-s prost tot prost, uitasem că ești cucoană… Da ian spune-mi, Florico hăi… Florică?… mai dinioarea era grădina plină de oameni și nu se putea… dar acum.. hei?… parcă sîntem numai noi amîndoi… FLORICA: Ce vrei să-mi dai a înțelege, calindroiule? MARIN: N-ai cerca să-mi sai puțintel în gît?… FLORICA: Ba și-n cap, dacă vrei, Mărinaș dragă. (Aleargă la Marin, care o ridică in brațe ș-o sărută.) MARIN: Ura! și la anul cu bine… (Ei joc împreună cîntînd.) MARIN Bine-i lingă puiculiță! Neică, neiculiță. FLORICA Bine-i lîngă cel bădiță. Neică, neiculiță. MARIN Cînd ii puica drăguliță, Neică, neiculiță. FLORICA Cînd îi puica drăguliță, Neică, neiculiță. MARIN Dă-mi, Florică, o guriță, Neică, neiculiță. FLORICA Dă-mi, Marine, o garofiță, Neică, neiculiță. MARIN Ș-eu ți-oi da o garofiță, Neică, neiculiță. FLORICA Ș-eu ți-oi da a mea guriță, Neică, neiculiță. MARIN (oprindu-se deodată serios): Ian stăi! FLORICA: Ce-ai pățit? MARIN (luînd pe Florica de mînă, o duce deoparte): Singură ai venit în trăsură cu cuconașu Ghiță? FLORICA: Singură. MARIN (turburat): Florico?… Și nu ți-o cîntat moțpanu vro neică, neiculiță?… FLORICA (împingîndu-l): Iaca prostu! Ce-i trăsnește prin cap!… (Încep amîndoi a rîde și se prind iar la joc.) (Împreună.) MARIN Bine-i lingă puiculițăl Neică, neiculiță. Cînd îi puica drăguliță, Neică, neiculiță. Dă-mi, Florică, o guriță, Neică, neiculiță. Ș-eu ți-oi da o garofiță, Neică, neiculiță. FLORICA Bine-i lîngă cel bădiță, Neică, neiculiță, Cînd îi puica drăguliță, Neică, neiculiță. Dă-mi, Marine, o garofiță, Neică, neiculiță, Ș-eu ți-oi da a mea guriță, Neică, neiculiță. (Anica iese pe pragul pavilionului. Florica o zărește și se oprește îndată de la joc, zicînd în parte: „Cuconița Anica!” și își ia iarăși aer de damă. Marin urmează a dănțui singur.) SCENA IX [ modifică ] FLORICA, MARIN, ANICA și, pe urmă, GHIȚĂ FLORICA: Ce te-ai apucat, mojicule, de sai așa dinaintea mea? MARIN (în parte, jucînd mereu): Cui oare grăiește? FLORICA: Ian privește-l cum țopăiește! (Mergînd înaintea Anicăi.) Verișoară dragă, nu cumva l-a lovit strechea pe grădinarul d-tale? ANICA: Marine!… Marine… MARIN (oprindu-se): Aud?… (În parte.) Valeu! cuconița!… ANICA: Du-te de vezi dacă-i pusă masa în odăile verișoarei… MARIN: Unde?… colea-n stînga? FLORICA: Da, dă, mișcă-te azi, degeratule! că mi s-au lungit urechile de foame. MARIN: Iaca mă mișc, cucoană Pisică… (în parte.) Iar s-a cuconit Florica. (Întră in pavilionul din stîngă.) (Ghiță întră prin fund.) ANICA (în parte, zărind pe Ghiță): Iaca și Făt-Frumosu nostru!… Cum am să-l rîd acuș… GHIȚĂ: Ale mele complimente, scumpă verișoară. FLORICA: Da vino azi, monșerică, că mă usuc de urît în lipsa matale. ANICA: Bine zice verișoara… De ce nu șezi lîngă… soția dumitale… care te iubește atît de mult!… GHIȚĂ: Mă iertați, vă rog, dacă am lipsit. Am fost să privesc hora din sat. (în parte.) M-am pus la cale cu slujnica. (Marin iese din pavilion.) MARIN: Cuconiță… bucatele-s pe masă. Anica (cătră Ghiță și Florica): Poftim. GHIȚĂ (apropiindu-se de Anica și dîndu-i brațul): Iubită verișoară, ți-am greșit ca un nebun mai dinioarea… Dă-mi voie, te rog, să viu mai tîrziu la d-ta, ca să mă tălmăcesc. ANICA: Nu cere trebuința, verișorule. MARIN (apropiindu-se pe furiș de Florica, ii zice încet): Florico, ți-am văzut odăile, cole… (Arată în stîngă.) FLORICA (încet lui Marin): Să vii după ce ne vom scula de la masă… (Tare.) Da deschide ușa, bre omule… măi, că încă așa lighioaie n-am văzut. Verișoară… să am pardon… (întră in pavilion.) GHIȚĂ (mergînd cu Anica spre pavilion): Dragă verișoară, dacă m-ai cunoaște mai de aproape, n-ai avea nici o îndoială asupră-mi… crede… ANICA: Eu să am îndoială… nicidecum, vere Ghiță. GHIȚĂ: Ei, apoi, făgăduiește-mi că mă-i primi mai tîrziu în pavilionul matale! ANICA: Vom videa mai pe urmă. FLORICA (arătîndu-se la ușă, cu gura plină): Ian lăsați vorba că se răcește borșul… (Ghiță și Anica întră in pavilionul din stîngă.) MARIN (singur): Mă…ă…ă!… că mari pozne o fost să mai văd pe lumea asta!… Florica șede la masă cu boierii și eu postesc la ușă!… ș-apoi vezi mă rog cum știe să se prefacă, de mă ia de ochi și mă sucește ca pe un fus!… Macar! dă, dacă o fost fată în curte!… ce să mă mai mir… Da ian să videm ce mai fac înuntru?… (Caută pintre ușă.) Mănîncă Florica sănătos… și bea, da bea… SCENA X [ modifică ] MARIN (în ușă), MĂGDIAN (viind din fund, din stînga) MĂGDIAN (în parte, viind în scenă): Auzi, mă rog, minune!… să uit eu că azi e sărbătoarea Anicăi?… MARIN (în ușă): Înghite Agachi… gîl… gîl… gîl… MĂGDIAN: Ha?… (Zărind pe Marin.) Marin!… Ce faci acolo, Marine?… MARIN: D-ta ești, cucoane Măgdiene? Ia privesc la minunății. MĂGDIAN: Ce privești? MARIN: Uită-te de vezi. MĂGDIAN (căutînd pintre ușă): Ce comedie-i asta? Anica la masă cu un străin!… cine să fie?… DUO MĂGDIAN Marine! MARIN Cucoane! MĂGDIAN Grăiește … MARIN (în parte) Ba zău? MĂGDIAN Cu cine-i Anica? MARIN Cu cine? … știu eu? MĂGDIAN Ian caută bine, Dragă Marine. MARIN Degeaba, geaba mai vrei să căt Căci dimineață C-o săculteață Gura și ochii mi-ai astupat. (Împreună.) MĂGDIAN (în parte) Văzutu-mi-ai hoțul Șiret și smerit La pungi de parale Cum s-a îndulcit. MARIN (în parte) Dă, Doamne, dă, Doamne! Acuș iar, acuș Îl văd c-a să-mi vie Drăguș la căuș. MĂGDIAN Marine! MARIN Cucoane! MĂGDIAN (arătînd o pungă) Privește. MARIN (în parte, cu bucurie) Valeu! MĂGDIAN Acum știi tu cine-i? MARIN (luînd punga) Acum?… Îl știu, zău. MĂGDIAN Spune, grăiește; Spune, grăbește. MARIN El îi un hîtru din cei crestați Ce-alung neveste Și joacă feste, Feste drăcoase, la cei bărbați. (Împreună) MĂGDIAN (în parte) Ce aud! de mînie, Mă simt chiar turbat. De-abia cu soție, Să fiu inșălat! MARIN (în parte) Trei merțe cu asta. Îmi vine să sar, Să joc ca nebunii C-am prins un tatar. MARIN (auzind vuiet de scaune în pavilion): Îra! iaca se scol de la masă… Fugi, cucoane, să nu te vadă. Cît pentru mine, pe-aici mi-i drumu. (Fuge prin fund În dreapta.) MĂGDIAN (singur): Auzi!… Anica să petreacă cu un străin, în vreme ce eu îmi pisăz trupul calare, alergînd pe cîmpuri!… Cine ar fi crezut că… nici o lună nu-i macar de cînd ne-am cununat și… Îi aud viind… mă duc să nu mă vadă… dar n-am să-i perd din ochi… (Iese prin fund, în stîngă.) Auzi!… un hîtru!… SCENA XI [ modifică ] ANICA, GHIȚĂ, FLORICA ANICA (ieșind din pavilion): Cu seara bună, verișoară… Vă las… că, la țară, noi ne culcăm de cu vreme… Noapte bună. (Închide ușa pe dinafară cu cheia.) GHIȚĂ (dinintru): Verișoară, da ce faci? ANICA: Vă închid în cușcă ca pe niște porumbași… să nu zburați la noapte. GHIȚĂ: Ian lasă șaga, verișoară. ANICA: Noapte bună… Ha, ha, ha… vere Ghiță, te-ai prins singur în capcană!… A! te însori d-ta cu nevestele grădinarilor?… Te învoiește de-acum cu Marin… FLORICA (dinîntru): Ha, ha, ha! cuconașule, cînd te-ai videa în oglindă, ai bufni de rîs… tare ești mucalit! Ha, ha, ha… Ce face?… Ba să nu te apropii, că te botez cu vin de Cotnari. GHIȚĂ: Așa?… ian așteaptă… ANICA (în parte, mergind spre pavilionul din dreapta): S-a întărtat vărul Ghiță… Cînd ar ști Marin, mare haz aș mai face… (Întră in pavilionul din dreapta.) (Se aude în pavilionul din stînga vuiet de alergături, de scaune și de pahare stricate.) GHIȚĂ: De-i scăpa de mine, vina mea să fie. FLORICA: Ba, zău?… (Iese în balcon.) Ian ascultă, șezi binișor că sar în grădină. (Se pleacă pe gratiile balconului.) GHIȚĂ (ieșind în balcon): Parcă eu sînt nebun să te las. (Vre s-o ieie în brațe.) (Se aude Marin cîntînd doina.) FLORICA: Auzi?… Vine Marin… de nu te-i astîmpăra, strig foc! (Se face noapte.) SCENA XII [ modifică ] FLORICA și GHIȚĂ (în balcon), MARIN MARIN (în parte):. Florica mi-a zis pe sub apărătoare, ca să viu la ea după ce s-or scula de la masă… Iată-mă-s… Halal de tine, Marine. (Merge de bate la ușa din stînga.) Florico… Florico?… FLORICA (lui Ghiță): Țist… MARIN: Florico… deschide că ți-o venit bărbatul… Florico?… ți-o venit sufletul… Ce, Doamne, iartă-mă, de nu răspunde?… Florico!… Se vede că o adormit!… Ei, apoi ce fac eu acum? Ha!… Mări să fac și eu ca cuconu Măgdian… Amandea la scară. (Merge de ia scara și o apropie de balconul din stînga.) FLORICA: Ce vrea să facă? GHIȚĂ: Știu eu? FLORICA: Valeu!… Aduce scara!… Așa-i c-am pățit-o? GHIȚĂ: Nu te teme, că vom scăpa amîndoi. FLORICA: Cum? GHIȚĂ: Nu-ți pasă… Du-te de te culcă și fă-te că dormi. FLORICA: Să horăiesc? GHIȚĂ: Cît șepte. FLORICA (ieșind din balcon): M-am dus. MARIN: Biata Florica!… A fi apucat-o somnul, gîndind la mine. Am s-o spariu prin somn… Hai, Marine, și Doamne-ajută. (În vreme ce Marin se suie pe o parte a scării, Ghiță se coboară pe ceealaltă parte.) GHIȚĂ (în parte): Unul cînd se suie, altul se coboară. Parcă ne jucăm de-a scara mîței. (Sare jos.) MARIN (suindu-se în balcon): Halal de tine, Marine! (Întră înintru.) SCENA XIII [ modifică ] GHIȚĂ [ANICA] GHIȚĂ: (singur): Uf! iată-mă-s pe uscat!… A! verișoară, îmi făgăduiești o întîlnire ș-apoi mă-nchizi cu cheia?… Poate că ai voit să mă cerci de-oi putea învinge toate împotrivirile, ca să ajung pănă la tine?… Hei, dragă Anicuță, cu Ghiță Făurin nici dracu nu poate să se lupte… Iată-mă-s scăpat dintr-o casă. Să videm acum de-oi pătrunde în ceealaltă. (Cearcă la ușă.) Ușa-i închisă pe dinîntru? Ian să cerc a-i da de știre verișoarei că sînt sub ferestrele ei… Anica-i cam romantică și-i plac serenadele… (Merge de ie ghitara din boschet.) Parcă zăream azi o ghitară în boschet… Iat-o… Să te văd, Ghiță… Ah, mă, jur pe-a ta zîmbire, Pe-al tău glas ceresc, Ție-n veci a mea simțire, Ție s-o jertfesc! Vin’ ca dulcea mîngîiere, Scumpul meu odor, Că de-o tainică durere Eu suspin și mori Nu se zărește încă nimic?… Ba iată o lumină la fereastră. Curagiu, Făurine, norocul se apropie. Iată ceasul de-ntîlnire. Ceasul mult doriți Luna, martur de iubire, Tainic s-a ivit. Vin’ ca dulcea mîngîiere, Înger de amor, Că de-o tainică durere Eu suspin și mori Pare că zăresc o umbră pe perdele… Ea-i! Anica!… Ce aud… o ghitară în pavilion?… Verișoara m-a auzit și vrea să-mi răspundă?… romanu-i gata!… ANICA (în pavilion) Dulce-a vieței fericire, Gingașul amor, Trece ca o nălucire, Ca flutur ușor. Tu ce ai simțire vie, Suflet plin de dor, Prinde vesel în junie Fluturul din zbor. GHIȚĂ (vesel): Să prind fluturul din zbor?… las pe mine… Da oare cum s-ajung păn’la flutur? Ha… cu scara! Să fac și eu ca Marin. (Merge de ie scara și o așează lîngă balconul din dreapta.) SCENA XIV [ modifică ] GHIȚĂ, MĂGDIAN (viind din fund prin întunerec și mergînd spre pavilionul din dreapta) MĂGDIAN: Un hîtru cu Anica!… Ei, nu mă pot liniști, și pace… Îmi vîjie fel de fel de prepusuri prin cap… Mă duc să mă tălmăcesc cu Anica… Da unde să fie scara?… De abia văd prin întunerec… A! iat-o lîngă balcon… Bietu Marin, mi-a purtat de grijă!… Da de n-a fi Marin… ș-a fi domnișorul cela?… I!… m-am răcit… iute, Măgdiene. (Aleargă de se suie pe scară.) (Măgdian se suie răpide pe o parte a scării, în vreme ce Ghiță se suie pe ceealaltă parte și se-ntîlnesc amîndoi în vîrf.) MĂGDIAN: Cine-i acole?…eu! GHIȚĂ: Cine-i acole?…eu! GHIȚĂ: Cine ești tu? MĂGDIAN: Cine sînt eu?… Eu, da tu? GHIȚĂ: Și eu tot eu. Ce cauți pe scară? MĂGDIAN: Ce-ți pasă?… da tu ce cauți? GHIȚĂ: Nu-ți pasă nici atîta. MĂGDIAN: Ba-mi pasă. GHIȚĂ: Ba nu-ți pasă. MĂGDIAN: Ba-mi pasă, obraznicule. GHIȚĂ: Ce-ai zis?… Ian poftim jos să ne tălmăcim! MĂGDIAN: Coboară înainte, că te urmez. GHIȚĂ (scoborîndu-se iute): Iată că mă cobor. Vin că te aștept. MĂGDIAN (pășind peste balcon): Iaca vin! ține scara să nu cadă. GHIȚĂ (țiind de scară): O țin, vino acum să-ți arăt eu! MĂGDIAN (din balcon): Dacă o ții, caută să n-o scapi… Cu seara bună, ha, ha, ha… (Întră in pavilion.) GHIȚĂ (furios): Cum?… ce fel?… ce vrea să zică?… Domnule!… a întrat la verișoara pe fereastră?… A fi vrun tălhar, căci altfel s-ar fi coborît să se tălmăcească. Un tălhar!… verișoara-i în primejdie!… (Strigă în gura mare în fund:) Tălharii! tălharii! săriți, oameni buni!… Tălharii! SCENA XV [ modifică ] GHIȚĂ, SĂTENII (vin alergînd din fund, avînd torțe aprinse in mini, coase, pari) FINAL (Împreună.) GHIȚĂ Tâlharii, tâlharul Săriți, Cu coase, cu parii Veniți! SĂTENII Tâlharii, tâlharii! Sărim, Cu coase, cu parii Venim! SCENA XVI [ modifică ] Cei dinainte, MĂGDIAN și Anica (ies în balconul din dreapta), MARIN și FLORICA (se arată în balconul din stînga; truspatru au în mîni lumînări aprinse) MĂGDIAN și ANICA Ce este? tâlharii! SĂTENII Sărim! MARIN Și FLORICA Ce este? tălharii! SĂTENII Venim! (Sătenii se apropie cu torțele de Ghiță. — Tablou.) GHIȚĂ Ce văd? Prezidentul cu Anica împreună! ANICA Ce văd? Ghiță, noaptea, suspinînd la lună! FLORICA Ce văd? monșerică! MARIN (în parte) Hm! moțpan de soi Umblă pe la case chiar ca un strigoi. TOȚI Ca un strigoi Ha, ha, ha, ha! GHIȚĂ (Anicăi) M-ai învins, Anico, dar nu mi-e rușine. MARIN (în parte) Hm! nerușinatul… ANICA (lui Ghiță) Să știi de la mine Că înșelătorii des sînt înșălați … MARIN Ba, zău, cîteodată chiar și dișălați. TOȚI Și dișălați Ha, ha, ha, ha! GHIȚĂ (închinîndu-se la Anica) Fiți veseli ferice, De-acum Îmi caut eu cuminte De drum. SĂTENII și CEIALALȚI Mergi vesel ferice Pe drum Și prinde la minte De-acum. (Sătenii se dau în lături și fac loc lui Ghifă, care se închină și pleacă spre fund.) (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSOANE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X 12 SCENA XI 13 SCENA XII 14 SCENA XIII 15 SCENA XIV 16 SCENA XV 17 SCENA XVI PERSOANE [ modifică ] MOȘ CORBU, cimpoier bătrîn BUJOR, căpitan de jandarmi LEONAȘ, tînăr ISPRAVNICUL ANICA, orfană DOCHIȚA, tînără țărancă FETE, FLĂCĂI DE MUNTE JANDARMI (Teatrul reprezintă o priveliște de munți pe care șerpuiește o cărărușă. În stînga, casa Dochiței; în dreapta, orînda satului. Crai-nou se ivește pe cer. Seara de vară.) SCENA I [ modifică ] DOCHIȚA, FETE, FLĂCĂI (caută cu toții la Crai-nou) COR Crai-nou! Crai-nou! Crai-nou! La noi bine-ai venit. Crai-nou! Crai-nou! Crai-nou! Fă-mi dorul Împlinit. DOCHIȚA Crai-nou! vin’ cu bine, Cu bine te du; Dar jalea din mine Să nu o lași, nu. Ci să-mi lași o salbă Cum o doresc eu, Ș-o năframă albă Pentru dragul meu. Crai-nou! Crai-nou! Crai-nou! Etc. etc. etc. DOCHIȚA Dragul meu din munte La oaste-a plecat Și de mult pe frunte Nu m-a sărutat. Crai-nou, lîngă mine Cobori tu de sus Și-mi adă cu tine Pe dragul meu dus. COR Crai-nou! Crai-nou! Crai-nou! La noi bine-ai venit. Crai-nou! Crai-nou! Crai-nou! Fă-mi dorul Împlinit. (Se aude în munți un cimpoi și pe urmi glasul lui moș Corbu cîntînd doina. Fetele și flăcăii merg spre fund și caută pe drum.) SCENA II [ modifică ] Cei dinainte, CORBU CORBU (în culise) Frunză verde stejărel, Cît îi omul tinerel Bine-i, mări. zău, de el! Codru-n cale-i înverzește, Româncuța mi-l iubește Și-n pept inima-i tot crește! (Corbu se arată pe deal viind încet; el se oprește puțin de cîntă doina din cimpoi.) TOȚI (ca bucurie): Iaca moș Corbu cimpoieru!… Iaca moș Corbu! DOCHIȚA: Iar o să ne facă să rîdem și să jucăm. O FATĂ: Doamne, mare poznaș îi, cît îi de bătrîn. DOCHIȚA: Și mare bun suflet de om îi. CORBU Omul dacă-mbătrînește Drumu-n cale-i se lungește Și pustiu-l năpădește. Ochii văd, inima cere, Ce folos că nu-i putere, Nici țîrucă mîngîiere. (Fetele fi flăcăii merg înaintea Corbului și-l aduc în scenă.) TOȚI: Bine-ai venit, moș Corbule… bine-ai venit. CORBU: Bine v-am găsit, mîndrulițelor. Ian privește cît îs de… să le sorbi cu catrințe cu tot!… Ei, da ce mai faceți pe-aici? DOCHIȚA: Ia! ducem doru, moș Corbule. CORBU: De ce-ați ieșit cu toții la lună ca buraticii? DOCHIȚA: Ne-am închinat la Crai-nou. CORBU: Mare poznă și minune!… Ce are românca a împărți cu craii?… Cît îi iesă un crăișor înainte, hait, m-am închinat cu plecăciune. Da, ian spuneți, ce ați mai cerut de la ist Crai-nou? salbe de mărgele? fote și inele? sau numai dragostele, ha?… și drăgostele tot cu de-alde cei tineri? ha?… DOCHIȚA: D-apoi cum? cu de-alde cei bătrîni?… că ei și-au trăit traiul… CORBU: Și și-au păpat malaiul… ha, ha, ha! bine zici, Dochițo… vorba ceea: pomul dacă-mbătrînește, pune-i paie de-l pîrlește… Na! iaca păcatul, că mă luai cu vorba… adică năravul din fire nici că… Ian ascultați, feții mei… alergați degrabă în codru și vă luați tot pe urma mea, că-ți găsi un cuconaș ș-o cuconiță, rătăciți și obosiți ca vai de ei!… să-i aduceți aici. TOȚI: Da cine-s, de unde-s? CORBU: Nu-i treaba voastră… Hai! iute… să vă văd… dos la față și tupiluș prin năgăruș… vorba țiganului… Apucați pe la izvorul Șoimilor, că-ți da de ei, fără greș. TOȚI: Haideți… haideți. (Fetele și flăcăii ies cu toții: unii prin stînga, alții pe cărarea muntelui. Dochița fi Corbu rămîn singuri.) FETELE ȘI FLĂCĂII (ieșind) Haideți, haideți, haideți În codrul înverzit, Haideți, haideți, haideți În plaiul înflorit. CORBU: Tu, Dochițo, rămîi că am să-ți spun o oarecică… Nu-i nime? Ascultă: cunoști pe domnul Leonaș, care-o ținut moșia de alăturea? DOCHIȚA: Îl cunosc dar. CORBU: Ei! se vede că i s-o aprins călcăile după fata ispravnicului, și fiindcă vodă vrea și Hîncu ba… O furat fata, ca mai bine. DOCHIȚA: Ialei! CORBU: Îi întîlnii chiar acu, rătăciți prin codru, nemîncați și nebăuți de două zile. Sărmanii, să-i vezi, ți-i mai mare mila… Cuconița mai ales… îi prăpădită moartă, na! Ce să zici?… oameni gingași… boieri… n-au cum putea răbda la foame și la osteneală, ca noi iști de la țară… Știi ce, Dochițo? hai să-i ascundem noi doi… așîș să nu-i găsască nici dracu. DOCHIȚA: Da, îi cată? CORBU: Dracu? ba mai rău… Ispravnicul… Îi cată ca iarba de leac. Astă-noapte el o mas peste deal, cu o ceată de slujitori de cei noi, de jandari, și are de gînd să hăituiască toți munții. Ai înțeles acum, Dochițo?..: Trebuie să ne facem munte și punte și să-i venim de hac ispravincului, că. Doamne, mare dragu-mi-i… ca sarea-n ochi. DOCHIȚA: Bine, moș Corbule… las’ pe noi, dacă-i așa treaba. CORBU: Să trăiești, fata mea. Te-aș săruta, dar mă tem să nu te-apuce friguri… Ian taci… parcă vin flăcăii. SCENA III [ modifică ] CORBU, DOCHIȚA, LEONAȘ, ANICA, FETE, FLĂCĂI (Flăcăii aduc pe Anica leșinată pe un pat de crengi.) FETELE: Ce tainică-ntîmplare. FLĂCĂII: Îi vro cucoană mare. FETELE: Vezi cum a leșinat? FLĂCĂII: A dat de vrun păcat. TOȚI Haideți s-o ajutăm, De moarte s-o scăpăm. LEONAȘ Anico, Anico! ah vină-n simțire, Căci sufletu-mi geme de crudă măhnire; Anico, Anico! fă-ți milă de mine, Răspunde-mi, iubito, căci mor lîngă tine! O! Doamne preasfinte! L-a mea rugăminte Fii îndurător. Din cer ne privește O! Doamne! păzește Al nostru amor. COR O! Doamne preasfinte! L-a sa rugăminte Fii îndurător. Din cer îi privește, O Doamne, păzește Iubirile lor. ANICA (trezindu-se ) Ah! unde m-aflu? LEONAȘ (cătră ceialalți) Vă dați într-o parte. ANICA (cu spaimă) Ce vis plin de groază!… Departe, departe … Dușmanii m-alungă, pun mîna pe mine … Ah! dragul meu unde-i? … LEONAȘ Eu sînt lîngă tine. ANICA (aruncindu-se cu bucurie în brațele lui Leonaș) O! fericire! Dulce simțire! Din rătăcire Eu mă deștept. Ceru-mi zîmbește, Inima-mi crește Și înflorește Vesel în pept. ANICA și LEONAȘ Ceru-mi zîmbește, Inima-mi crește Și înflorește Vesel în pept. ANICA Voi, soarte rele, Viscole grele A vieței mele, Periți în vînt. Cerul păzește, El ocrotește Cine iubește Păn’ la mormînt. ANICA și LEONAȘ Cerul păzește, El ocrotește Cine iubește Păn’ la mormînt. (Se aude în munți o trîmbiță militară.) TOȚI Ce sunet s-aude? ANICA și LEONAȘ O! presimțiri mult crude! Jandarmii ne alung. CORBU și DOCHIȚA Jandarii vă ajung… FETELE ȘI FLACAII (întorcîndu-se din fund) O ceată de soldați Spre noi vin înarmați. LEONAȘ (cătră Corbu) Pe noi ei ne caută! CORBU N-ai grijă cu mine. Hai de te ascunde, deși-i cam rușine; Dochițo, tu, dragă, ești mai pricepută… Ie pe cuconița ș-o fă nevăzută … COR GENERAL ANICA și LEONAȘ (În fața scenei) O! Doamne preasfinte! L-a mea rugăminte Fii îndurător. Din cer ne privește, O! Doamne, păzește Al nostru amor! CORBU și DOCHIȚA O! Doamne preasfinte! L-a lor rugăminte Fii îndurător. Din cer îi privește, O! Doamne, păzește Iubirile lor! FETELE și FLĂCĂII (înșirați pe cărarea muntelui) Pe plaiul din munte Ostașii de frunte Aici se cobor; Hai toți cu grăbire Spre buna sosire Înaintea lor. BUJOR și JANDARMII (ivindu-se pe deal și viind in marș) Pe plaiul din munte Ostași noi de frunte Marș grabnic, ușor, Marș vesel, cu toții Să prindem și hoții Și mîndrele lor. (Dochița și Anica întră în casa din stînga. Corbu și Leonaș se furișează sub munte fi ies prin stînga. Bujor fi jandarmii se cobor in scenă întovărășiți de fete fi de flăcăi.) SCENA IV [ modifică ] BUJOR, JANDARMI, FETE, FLĂCĂI BUJOR Iată-mă-s în sfîrșit la locul de iubire În care am simțit a dragostei simțire, Mîndruțe, dulci surori de-a mea copilăriei Flăcăi, prietini vechi, vă văd cu bucurie; Dar unde-i draga mea?… Dochița mlndrulița. TOȚI (chemînd prin munți) Dochițo, fa Dochiță … Dochițo, fa Dochiță! SCENA V [ modifică ] Cei dinainte, DOCHIȚA (ieșind din casa ei) DOCHIȚA: Cine mă cheamă? TOȚI: Bujor… o venit Bujor… DOCHIȚA (văzînd pe Bujor, se aruncă veselă în brațele lui): Bujor! BUJOR: Dochițo! DOCHIȚA Ah! ce dulce fericire Dup-o lungă, despărțire Simt acum în peptul meu! BUJOR (cu dragoste) D-apoi eu! d-apoi eu! DOCHIȚA Ian să te privesc mai bine Ce frumos mindiru-ți vine! Parcă ești un pui de zmeu. BUJOR Cred și eu, cred și eu. (Răsucindu-și mușteața.) De cînd am intrat la oaste, Multe fete zac pe coaste, Zac mereu de dorul meu… DOCHIȚA D-apoi eu, d-apoi eu! BUJOR De cînd port arma iubită Pentru țara mea slăvită M-am făcut chiar pui de zmeu. DOCHIȚA Cred și eu, cred și eu. BUJOR și DOCHIȚA Ah! de-acum în fericire Dup-o lungă despărțire Ne-om iubi, iubi mereu, Tu și eu, tu și eu. BUJOR (cătră ceialalți): Hora, măi, de bună sosire. Să se ducă vestea peste nouă mări și țări. (Jandarmii, fetele și flăcăii se prind la horă.) JANDARMII De cind am intrat la oaste… Etc. etc. etc. FETELE Cred și eu, cred și eu. JANDARMII De cînd port arma iubită etc. FETELE Cred și eu, cred și eu. SCENA VI [ modifică ] Cei dinainte, ISPRAVNICUL (alergînd spăriat pe cărare și tot căutînd cu spaimă înapoi) ISPRAVNICUL (strigînd pe deal): Bujor… Jandarmi… săriți… nu mă lăsați. BUJOR: Ispravnicu!… ce-o pățit? ISPRAVNICUL (viind iute pe scenă, tremurînd) La arme! la arme! săriți! ajutor! TOȚI Ce este? Ce este? ISPRAVNICUL Ah! tremur și mor! (Cătră jandarmi.) Pe urmele voastre viind cole-n vale, Din codru deodată-mi iesă în cale Două matahalei TOȚI Două matahale! ISPRAVNICUL O mînă-mi apasă căciula pe nas. Și groaznic deodată-mi zice un glas: „Ispravnice, moartea te paște la soare, Fugi iute acasă de șezi la răcoare.” Vai! cad de picioare TOȚI Ce să fie oare? BUJOR (în parte): El trebuie să fie… hoțul după care ne-am luat de două zile… (Cătră jandarmi.) Copii, gătiți-vă armele și veniți să hăituim codrul… Dochițo fii fără nici o grijă, că mă-ntorc îndată. DOCHIȚA: Sărman, bietu cuconu Leonaș! BUJOR: În stîn…ga… marș înainte… marș. COR GENERAL BUJOR și JANDARMII Prin codri, pe munte, Ostași noi de frunte Marș grabnic, ușor. Marș vesel cu toții Să prindem și hoții Și gazdele lor. ISPRAVNICUL Prin codri, pe munte, Jandarmi voi de frunte, Marș grabnic, ușor. Vă duceți cu toții Să prindeți și hoții Ș-averile lor. DOCHIȚA, FLĂCĂII și FETELE Prin codri, pe munte Ostașii de frunte Se duc de la noi, Să lupte cu hoții; Dă, Doamne, cu toții Să vie-napoi. (Jandarmii se suie pe cărarea muntelui fi ies cîntînd prin stînga. Flăcăii fi fetele ies prin dreapta.) SCENA VII [ modifică ] ISPRAVNICUL, DOCHIȚA ISPRAVNICUL (viind în scenă, din fund): Kirie eleison! c-am scăpat… da frică mi-o fost… bre… bre, bre! dacă-s eu cap de prost să rămîn în urma jandarmilor. DOCHIȚA (viind din fund): Doamne, mare mîndru-i Bujoru meu. Îra! eu am uitat pe biata cuconiță… mă duc… ISPRAVNICUL: O româncă! Ian să-i fac dopros… Copilo… n-auzi? copilo… DOCHIȚA (oprindu-se la ușa ei): Pe mine mă chemi? ISPRAVNICUL (apropiindu-se de Dochița și căutînd la ea de aproape): D-apoi pe cine, pe mine? Doar nu-s… (În parte.) Măi, că frumușică țărăncuță… DOCHIȚA: Ce poftești? ISPRAVNICUL: Ce poftesc?… hîm… (În parte.) Apoi dă… (Tare.) Ian spune-mi, copilo dragă, n-ai zărit cumva pe aici vrun domnișor și vro duducă?… așa știi… cam… DOCHIȚA (în parte): Degrabă ți-a fi, ispravnice… (Tare.) Nu, cucoane, nu… da unde… că doar duducele și domnișorii nu răsar ca bozul prin satul nostru. ISPRAVNICUL (căutînd de aproape la Dochița): Așa să trăiești? DOCHIȚA (rîzînd): Da ce te uiți așa la mine?… parc-ai avea orbul găinilor? ISPRAVNICUL: Mi-am prăpădit ochelarii în fuga cea de dinioare… că nu știi ce-am pățit, fa… cum te cheamă? DOCHIȚA: Dochița. ISPRAVNICUL: Fa Pachițo… veneam pe potică singur în urma jandarmilor și gîndeam la nepoata mea, la Anica… (Plîngînd.) Anica… un bujor de fată, pe care am crescut-o cu o mulțime de cheltuială ca s-o dau după Coșcodan, ficiorul lui banu Paragină… o cunoști, fa Tarsițo? DOCHIȚA: Dochița… nu Tarsița. ISPRAVNICUL: Ei… și mi-o furat-o de la ochi un pușchi… un Leonaș… Îl cunoști, fa Locsițo? DOCHIȚA: Dochița, Dochița… ISPRAVNICUL: Acu… nepoata ca nepoata; dar altă bazaconie!… În ziua cînd au spălat putina Anica cu” Leonaș, am găsit lada sămișiei deschisă; broasca stricată și înuntru 40.000 lei… lipsă. Se-nțelege că tot Leonaș o furat și banii haznelei, pentru ca să aibă ce mînca cu Anica… (Plîngînd.) Văzuț-ai vreun ispravnic mai măhnit decît mine, fa Prohirițo? DOCHIȚA (mînioasă): Haide…. acu-s și Prohiriță. (Tare.) Dochița… Dochița, auzitu-m-ai? ISPRAVNICUL: Dar, dar… m-am greșit; așa-s de amețit… și cum îți spuneam, dragă Pachițo… am luat îndată vro cîțiva jandarmi cu mine, mi-am pus pistoalele și iartaganul la brîu, și m-am luat cît cole, cît cole pe urmele fugarilor… De două zile acum de cînd îi urmăresc ca copoii… DOCHIȚA: Se vede că ai miros bun! ISPRAVNICUL: Strașnic, Zoițo… știi? eu cînd mă duc la vînat, nici nu mai ieu prepelicar cu mine… Ș-așa cum îți spuneam mai dinioare… cum mă urcam singur pe potică… Kirie eleison!… Îmi iesă deodată înainte două matahale cît… (căutînd, împrejur) cît tine, Tarsiță… ba ceva mai mărișoare… DOCHIȚA (în parte): Auzi vorbă! ISPRAVNICUL: Una sămăna a fi țăran de la munte… cam bătrîn… și mi se pare c-avea ș-un cimpoi; iar ceealaltă matahală avea o pălărie largă, dată pe ochi și o manta lungă neagră… Cum le-am văzut, mi-o sărit inima din loc ș-am încremenit!… Atunci… cea cu manta neagră… o întins mîna spre mine și mi-o înfundat căciula pe nas… eu tăceam chitic… și deodată un glas ca din ceea lume mi-o zis așa. (Cîntă:) „Ispravnice! moartea te paște la soare; Fugi iute acasă de șezi la răcoare …” (Scăpătîndu-se de picioare.) Vai! cad de picioare! Iar cad de picioare … DOCHIȚA: Iaca pozna, că se prăbușește… ISPRAVNICUL: Nu mă lăsa, Locsițo, că mă duc… mă duc… (Tremurînd.) DOCHIȚA (sprijinindu-l): Da ține-ți firea, cucoane, că doar ești bărbat, și ți-i sînul plin de arme… ISPRAVNICUL: Oare? așa să fie?… Doamne, tare-mi placi, fa Zoițo. DOCHIȚA: Ț-oi fi plăcînd că-i lumea ră. ISPRAVNICUL: Lumea ca lumea, dar tu m-ai fermecat, de la roate… (Cu glas slab.) Vin de întră la mine fată-n casă. DOCHIȚA: O înviet mortu. (Tare.) Șterge-te pe gură, boieriule… ISPRAVNICUL (ștergîndu-se cu mînica): Da de ce?… Ha… așa vine vorba? ha, ha, ha!… (Serios.) Dar să lăsăm șaga… ascultă: ISPRAVNICUL Fă Dochițo, puică albă, Vin cu mine să-ți dau salbă. DOCHIȚA Ba nu, nu; ba nu, nu vreu Că-mi e drag Bujorul meu. ISPRAVNICUL Ț-oi da salbă de mărgele, Și paftale, și inele. DOCHIȚA Baiu; marfa de la voi Nu se trece pe la noi. (Împreună.) ISPRAVNICUL Ei! Nu vrei? Îți poroncesc dar apoi. DOCHIȚA Dor De zor Nu cunoaștem pe la noi. ISPRAVNICUL Pentru tine le fac toate Ș-apoi zici că nu se poate? DOCHIȚA Geaba vii, geaba te duci Numai rupi niște papuci. ISPRAVNICUL Sau nu-s gingaș la privire? Sau nu-s vrednic de iubire? DOCHIȚA Ba ești mîndru, de diochi Și-mi ești drag … ca sarea-n ochi. (Împreună.) ISPRAVNICUL Ei! Nu vrei? Îți poroncesc dar apoi. DOCHIȚA Dor De zor Nu cunoaștem pe la noi. (În vremea acestui duo, Leonaș se arată în fund, învălit cu manta neagră, și caută cu luare-aminte împrejurul lui. La sfîrșitul scenei, el se apropie de ispravnic; îl apucă de mînă și, în vreme ce acesta se trage înapoi tremurînd, îi cîntă următoarele:) LEONAȘ Ispravnice, moartea te paște la soare, Fugi iute acasă de șezi la răcoare. ISPRAVNICUL (spăriat) Iar cad de picioare … LEONAȘ Mergi la închisoare. (Leonaș împinge pe ispravnic in orindă și-l închide pe dinafară.) SCENA VIII [ modifică ] LEONAȘ, DOCHIȚA LEONAȘ: Ha, ha, ha! bietul ispravnic!… am să-l bag în friguri. DOCHIȚA: Da ce?… poate tot d-ta l-ai spăriat și în pădure? LEONAȘ: Tot… cînd m-am depărtat de aici cu moș Corbu, mai dinioare, l-am întîlnit pe potică și… ha, ha, ha… l-oi învăța eu să ne alunge cu potera ca pe niște hoți. DOCHIȚA: D-apoi nu știi?… el zice c-ai furat din sămișie mii de mii de lei? LEONAȘ: Eu? O nebunit ghiuju… DOCHIȚA: Așa mi s-o părut și mie… Îi lipsește o doagă… LEONAȘ: Lasă-l dracului… spune-mi de Anica… unde-i? ce face? DOCHIȚA (arată casa ei): Aici. Am schimbat-o în straie de-a noastre și cînd ai videa-o… parcă-i o porumbiță… LEONAȘ: Du-te degrabă de-o adă aici. DOCHIȚA: Da bine… nu te temi de jandarmi c-o vor găsi? LEONAȘ: Nu… mă găsam pe stînca Șoimilor, cînd am zărit jandarmii pe plai hăituind poticele. Am lăsat pe moș Corbu ca să-i înșele să-mi peardă urma și eu am alergat degrabă aici să ieu pe Anica și să fugim… DOCHIȚA: Dumnezeu să v-agiute!… (Deschizînd ușa casei.) Cuconiță, cuconiță, vină degrabă afară! SCENA IX [ modifică ] LEONAȘ, DOCHIȚA, ANICA (îmbrăcată ca la munte) ANICA: Ce-i?… Tu ești, Leonaș? Bine c-ai venit, că tare eram îngrijită… LEONAȘ: Draga mea Anicuță!… (Privind-o.) Ian să. te privesc în hainele aiste… Așa țărance mai vin de-acasă… să ai șepte sate pline. ANICA: De cînd m-am îmbrăcat țărănește, parcă na mai am așa frică de moșul meu… și, zău, mai că aș vrea să rămîn tot așa cît oi trăi. În aceste haine simple, viața-i dulce și plăcută. Și sub ele inimoara simte lin tainicu-i dor. Cît aș vrea aici, la munte, ca țărancă neștiută, Lîngă tine să gust pace și trai dulce de amor! I Copilița de la munte Poartă două stele-n frunte; Ș-al ei suflet vesel, lin, E ca cerul blînd senin. Căprioară sprintenică, Păsăruică frumușică, Pasul ei e zburător, Glasul ei încîntător. II Cine-o vede prin pădure Cu-ochișori ca două mure O privește-oftînd de dor Ș-o urmează-n al ei zbor; Dar ea trece pe potică Cîntînd vesel fără frică Și pe munte și pe plai Ea trăiește ca în rai. (Se aude în munți glasuri multe de oameni.) DOCHIȚA: Iaca jandarmii se-ntorc înapoi… Fugi cuconașule. LEONAȘ: Ei! nici c-oi să scap de dînșii… Anico, întră degrabă în casă și te ascunde bine… Eu mă duc iar pe stînca Șoimilor… Dochițo, să spui lui moș Corbu să-mi deie de știre cînd oi putea veni aici fără primejdie… Să cînte din cimpoi că eu m-oi lua după glasul lui… (Iesă prin stînga. Dochița și Anica întră în casă.) SCENA X [ modifică ] CORBU, BUJOR. JANDARMI și, pe urmă, ISPRA VNICUL (Jandarmii aduc pe moș Corbu între puști.) CORBU: Da dați-mi bună pace, oameni buni, ci n-am făcut nimic. BUJOR: Marș înainte… și nu crîcni… CORBU: D-apoi bine, Bujoraș dragă, nu mă cunoșt?… moș Corbu… BUJOR: Cînd îi la slujbă, nu cunosc pe nime. (Vin în scenă.) CORBU: Apoi dă, nu-s păcate aiste? nu-s belele pe capu omului? Ce-am făcut?… BUJOR: Ce-ai făcut? Hoț bătrîn! Ne-ai purtat cu minciuni pe toate poticile. CORBU: Iaca vorbă!… da nu m-ați luat d-voastră din mijlocul drumului, ca să vă fiu călăuz prin codri? BUJOR: Așa… și cînd noi vroiam să facem hoisa, ne sfătuiai să luăm ceala, pentru ca să nu putem da de urma tâlharilor care o furat banii sămișiei… CORBU: Haida… eu?… da ce am eu a împărți cu tâlharii? BUJOR: Mai știi ce?… poate că banii cei furați? CORBU: Ian ascultă, măi băiete… nu mai zice una ca asta, că, pe bătrînețele mele!… cît ești de jandar, îți stric cimpoiul de cap… auzi?… un copil de ieri să mă batjocorească de la ochi!… BUJOR (cătră jandarmi): Țineți-l bine, să nu scape șoldanul… CORBU: Sărmane cărăbuș, pe ce mîni încăpuși!… am ajuns chiar liude pintre călărași. SCENA XI [ modifică ] Cei dinainte, ISPRAVNICUL (deschizînd încet un oblonde la fereastră și scoțînd capul cu frică) ISPRAVNICUL: Parcă-mi aud jandarmii. Domnule Bujor… cu cine te sfădești acole? BUJOR: Cu moș Corbu. ISPRAVNICUL: Care-i acel moș Corbu? să-l văd și eu… bujor (arătînd pe Corbu): Iată-l. ISPRAVNICUL: Pei drace!… Aista-i una din matahalele din pădure. (Închide fereastra iute.) CORBU (în parte): M-o cunoscut… slut la Prut!… bujor (la ușa cîrcimei): Domnule ispravnic… Domnule… ieși afară de hotărăște ce să facem cu moșneagu! ISPRAVNICUL (la fereastră): Legatu-i? BUJOR: N-ai nici o frică… ISPRAVNICUL: Apoi deschide-mi ușa, că nu știu cine m-o închis înuntru… din greșală… bujor (în parte, deschizînd ușa): Așa ispravnic îi bun de tors la fuioare ca babele. ISPRAVNICUL (ieșind): Ha, ha! măi badeo, mi-ai căzut la mînă acu? Te-oi învăța eu să sparii ispravnicii prin codri. CORBU: Eu, cucoane!… ba mă ferească Dumnezeu!… căci vorba ceea: nici să zăresc drac, nici cruce să-mi fac. ISPRAVNICUL: Bine, bine… Îi videa tu pe dracu acuș… Răspunde: cum te cheamă? CORBU: Cum mă cheamă?… d-apoi cum să mă cheme? pe nume. ISPRAVNICUL: Iaca prostu! Da cum ți-i numele? CORBU: Vasile Corbu, mînca-ț-aș ochii… (în parte) ș-ai rămînea orb. ISPRAVNICUL: Vasile Corbu?… Și ce ești tu? CORBU: Ce să fiu?… Om pămîntean. ISPRAVNICUL: Tronc! știu că nu ești coborît din lună. CORBU: Din lună?… mă ferească Dumnezeu!… Neam de neamu meu… ISPRAVNICUL: Taci din gură… Cu cine erai mai dinioare în codru, cînd m-ai întîlnit? CORBU: Cu cine? (În parte.) Ce minciună să-i cîrpesc?… (Tare.) Cu un negustor de la Galați. ISPRAVNICUL: Minciuni spui… că erai cu un tălhar. CORBU (în parte): Vrabia malai visează. (Tare.) Apoi dă, știu eu? tălhar a fi?… Eu nu-s ispravnic să cunosc… ISPRAVNICUL: Taci din gură… unde l-ai ascuns? Unde l-ai mistuit? CORBU: Să-l mistuiesc?… că doar nu l-am mîncat. Slavă Domnului, neam de neamu meu… ISPRAVNICUL (în parte): Șiret țăran! (Tare.) Ian ascultă, măi badeo… nu-mi umbla cu mîța-n sac, și-mi răspunde curat cum te-ntreb, c-apoi îți găsești Bacău cu mine. CORBU: Cum îi vrea d-ta, cucoane; cică vorba ceea: arțagu își găsește pîrțagu. ISPRAVNICUL (mînios): Nu-i vorba de pîrțag, mojicule… spune unde-ai ascuns tâlharul, că de nu… te-ntind jos și te fac chisăliță de bătaie. CORBU: Da de ce -să mă bați, cucoane?… la vîrsta mea… om bătrîn, n-a fi păcat de Dumnezeu? ISPRAVNICUL: Nu lungi vorba și răspunde la ce te-ntreb, azi. CORBU: Ei! vorbă lungă, sărăcie-n pungă… bate-mă… schingiuiește-mă… tot am să mor odată… Nu știu nimic… mai mult vrei? ISPRAVNICUL (cătră jandarmi): Umflați-l și-l puneți jos… BUJOR (încet ispravnicului): Degeaba umbli, cucoane, să-l sparii cu bătaia… o muri și n-o mărturisi nimică… așa-i românu. ISPRAVNICUL: Apoi cum să facem ca să aflăm adevărul?… BUJOR: Decît îi da de bătut, mai bine dă-i de băut. ISPRAVNICUL: Bine zici. (Vorbesc încet împreună.) CORBU (între jandarmi)-. Să dați seamă lui Dumnezeu… că așa batjocură n-am pățit de cînd sînt… dă… bateți-mă, zdrobiți-mă, faceți-mă fărîmi… să vă văd cît sînteți de voinici… dar… din gura mea nu-ți scoate alta decît blăstămuri; și să știți de la Corbu bătrînul, că blăstămul de la săraci nu cade pe copaci… (Jandarmii îl apuc fi vreu ca să-l puie jos.) ISPRAVNICUL (lui Bujor): Să mi-l faci cuc. (Cătră jandarmi.) Stați… moș Corbu-i nevinovat. CORBU (cu mirare): Oare? ISPRAVNICUL: Un om ca dînsul, cu părul alb, nu poate fi gazdă de tâlhari… Moș Corbule… Ce-o fost s-o trecut. CORBU (în parte)-. Iaca, iaca, iaca!… ISPRAVNICUL: Hai să cinstim cu toții împreună, ca să rămînem fără bănuială… Aduceți vin din cîrcimă. CORBU (în parte): S-o schimbat boieriu! mari sînt minunile tale, Doamne! (În vremea aceasta jandarmii aduc cîteva garafe cu vin și pahare din circimă.) BUJOR: Iaca toiagul bătrînețelor… ține, moș Corbule, și înghite Agachi de-acum. ISPRAVNICUL: Ei! beți și vă veseliți de-acum, copii, că eu mă duc să mă odihnesc puțin… Moș Corbule, să te văd… care pe care… cei bătrîni pe cei tineri, sau cei tineri… CORBU: Ba tot cei bătrîni ridică nevoia… las’pe mine c-am să ți-i pui în cofă, cum om deșerta-o de vin. ISPRAVNICUL (lui Bujor): Cată de află tot… (Tare.) Chef bun. (Întră în cîrcimă.) SCENA XII [ modifică ] CORBU, BUJOR, JANDARMI (toți împregiurul mesei) BUJOR: Dați-i cep, băieți. (Arătînd garafa.) Moș Corbule?… CORBU (întinzînd paharul în care Bujor varsă vin): Eu! BUJOR (închinînd) Moș Corbu, să trăiești Așa precum dorești! CORBU Voinice, mulțămim; Să bem și să trăim, Că vinu-i pentru noi Și nu e pentru boi. (Beu cu toții.) TOȚI: Vivat! BUJOR Să trăiască vinul, Vinul și pelinul, Cît îi el de bun, Te face nebun, Că mereu te-ncîntă Cînd frumos el cîntă Gîl, gîl, gîl, gîl, gîl, Gîl, gîl, gîl, gîl, gîl. TOȚI Să trăiască vinul Etc. etc. etc. BUJOR Așa că-i bunișor De-ți trece chiar de dor? CORBU Ba, zău, buu, bunicel, Să bei mereu din el, Căci gura-i chiar un iad, Cît bea, tot zice ad! (Beu iar.) BUJOR II Vinu-nsuflețește, Pelinu-ndulcește Pe bietul român Cît e de bătrîni Și mereu l-încîntâ Cînd frumos îi cîntă Gîl, gîl, gîl, gîl, gil, Gîl, gil, gil, gil, gîl. TOȚI Vinu-nsuflețește Etc. etc. TOȚI: Vivat! CORBU (vesel): Încă o dușcă, Bujoraș dragă… BUJOR: Și cele multe înainte. (În parte) începe-a prinde prepelița de coadă. CORBU (bînd) Parcă mă simt întinerit … Inima-mi, zău, s-a încălzit, Și-mi vine să vă cînt un cîntic bătrînesc, Un cîntic vitejesc, Pe care eu îl știu chiar de la bunul meu, Care bun îl știa de la străbunul său. TOȚI Cîntă, noi te așteptăm Și pahare-ți închinăm. CORBU Pe cind strămoșii cei bătrîni Aveau război cu mulți păgîni, Ei se duceau cîntînd ist cîntic voinicesc, Ist cîntic românesc. Și, zău, la glasul lor, păgînii tremura! Păgînii tremura, cînd ei cînta așa: TOȚI Cintă, noi te ascultăm Și ca ei vrem să cîntăm. CORBU Român verde ca stejarul Rîd de dușmani și de moarte. Să-mi trăiască harmasarul. Și prin glonți să mă tot poarte. Sai, voinice, și nechează Ager, falnic ca un zmeu, Căci am inimă vitează Și nădejde-n Dumnezeu. TOȚI Sai, voinice, și nechează etc. etc. TOȚI: Ura! CORBU II Cît mi-a sta mîna voinică, Pe-a mea armă războiască, N-aibă grijă de nimică Țara mea cea romanească! Sai, voinice, și nechează etc. etc. TOȚI Sai, voinice, și nechează etc. etc. TOȚI: Ura! Ura! CORBU III Cu-al meu suflet, cu-a mea pală, Cu-al meu șoim albit de spume, În dușmani om da năvală De s-a duce vestea-n lume! Sai, voinice, și nechează etc. etc. TOȚI Sai, voinicc, și nechează etc. ctc. TOȚI: Ura! Ura! Ura! să trăiești, moș Corbule. CORBU (amețit): Să trăiți și voi, feții mei, precum doriți… și întru mulți ani cu bine. Să v-agiute Dumnezeu ca să prindeți toți hoții din țara Moldovei. BUJOR (în parte): De-acum s-o pornit, moara. (Tare.) Încă o dușcă, moș Corbu. CORBU: Ba nu… că din dușcă-n dușcă, mi-i să nu mă fac țușcă… Hei, te pricep eu, hîtrule, unde-ți bate gîndul. Care cum s-ar prinde, ai vrea d-ta să mă fac. cuc, ș-apoi cîr, Corbule, cîr, moșule… spune cîte vrute, cîte nevrute. Ca mai ba, măi băiete… nu ți-ai găsit omu. BUJOR: Cine? eu, moș Corbu… ba, zău dacă am gîndit vrodată să te fac să cîrîi. CORBU: Cum? ai obraz să-mi spui mie că n-ai vrea să afli unde am ascuns pe cela… știi, cela, care-l căutați mai dinioare în codru, cînd v-am îndreptat pe calea-ntoarsă?… ha, ha, ha!… BUJOR: Ha, ha, ha!… bună ne-ăi jucat-o, moș Corbu. CORBU: Mai bună!… ca altmintrelea dați chiorîș de el pe stînca Șoimilor. BUJOR (în parte): Stînca Șoimilor! (Tare). Ha, ha, ha… adică mare hîtru mai ești!… Să juri că te-o înțărcat Scaraoțchi. CORBU: D-apoi cum socoți tu?… doar unu-i Corbu, la munte… Cînd v-am văzut că vă-ndreptați spre stînca Șoimilor, i-am zis aceluia… cuconașului… stăi chitic și să nu te clintești păn’ce nu-i auzi cîntînd din cimpoi. BUJOR: Ialei! CORBU: Așa, zău… că nu știi una? Tare-l trage inima încoace… la căsuța asta. (Arată casa Dochiței.) BUJOR: La casa Dochiței? CORBU: Hî, hî… iute român! măi, măi, măi!… Și eu am fost tînăr, și mie mi-au fost dragi fetele… macar și acu mi-s dragi, d-apoi încă așa!… Vrea să vie numaidecît cole… Mai stăi, române… ba nu… că te-or prinde jandarii… mai stăi, păn’ce mi-i auzi cîntînd din cimpoi, ca să-ți dau de știre… unde!… (Clătinînd capul.) Aprins neam îi neamul cuconașilor. bujor (în parte): De-a cînta moșneagu din cimpoi… el cade-n căpcană… Ian să cerc… (Tare.) Știi ce, moș Corbule?… pare-mi-se că ești Pepelea. CORBU: Pepelea cel din poveste? ba și mai și decît el… Cică cînd suna din fluier, jucau oile pe cîmp. BUJOR: Numai asta n-o poți face dumneta. CORBU: Cine? eu?… Da eu cînd trag din cimpoi… sar căprioarele de se prăpădesc. BUJOR: Căprioarele? CORBU: Cele cu două picioare… ian să vezi… (Își drege cimpoiul.) Pepelea!… dacă eu bat zece ca Pepelea. BUJOR (cătră jandarmi, încet): Intrați cole-n cîrcimă și vă țineți la pîndă. (Jandarmii întră în cîrcimă.) CORBU (împreunîndu’se cu cimpoiul și jucînd): Să te văd, cimpoiule: umflă-te, dizumflă-te. Frunzi verde baraboi, Cîntă Corbu din cimpoi De sar fetele la noi Înainte și-napoi. BUJOR (în parte): Acuș trebuie să vie hoțu, la glasul cimpoiului. Mă duc să nu mă zărească. (Întră în cîrcimă.) CORBU Cimpoieș drăguțul meu, Sună, sună, așa mereu Să se deie fetele-n vînt Să țipe dracu-n pămînt. SCENA XIII [ modifică ] CORBU, LEONAȘ (învălit în manta, vine cu sfială pe potică) LEONAȘ (în parte): Moș Corbu cîntă din cimpoi?… Se vede că s-au dus jandarmii… Acu-i vremea de fugit. (Întră la Dochița.) CORBU (nevăzînd pe Leonaș) Țop, țop, țop, Pepeleo, ha! Țop așa și iar așa, Țop, țop, țop, Pepeleo, țop, Păn’ ce-a zice moartea hop. (În vremea cînticului, jandarmii, carii au văzut pe Leonaș de la fereastra cîrcimei, ies încet, de se așează în rînd, dinaintea casei Dochiței, cu carabinele intinse.) SCENA XIV [ modifică ] CORBU, ISPRAVNICUL, BUJOR, JANDARMII (ies din cîrcimă făcîndu-și semne și trec pe din dosul lui Corbu, care, după ce și-a sfîrșit cînticul, cade pe scaun lingă masă și adoarme) ISPRAVNICUL (cu un iartagan în mînă): O întrat acole… Să nu-l scăpăm, Bujoraș! BUJOR: N-ai grijă, că de-acu-i în mîna mea… (Cătră jandarmi.) Gătiți-vă armele și trageți oțelele la carabine! (Jandarmii trag oțelele.) ISPRAVNICUL (în parte): Mi s-o făcut mînile ca gheața. SCENA XV [ modifică ] Cei dinainte, LEONAȘ, ANICA, DOCHIȚA (ieșind tustrei din căsuță) LEONAȘ: Hai degrabă, Anică… Hai… JANDARMII, BUJOR și ISPRAVNICUL Stăi pe loc, Că dăm foc. LEONAȘ (apărînd pe Anica) Ce vreți voi? ANICA (în parte) Vai de noi! JANDARMII, BUJOR și ISPRAVNICUL Stăi pe loc, Că dăm foc. (În vuietul horului, Corbu începe a să trezi, caută împrejur și nu pricepe nimic deodată… Pe urmă se deșteaptă încet, încet și, cu cît se lămuresc gîndurile lui, deznădăjduirea i se arată în față.) ISPRAVNICUL (arătînd pe Leonaș) Puneți mîna pe dînsul și-l prindeți și-l legați. CORBU (în parte) Să lege cuconașul! JANDARMII Pe dînsul, copii! LEONAȘ (scoțînd două pistoale) Stați! JANDARMII, BUJOR Stăi pe loc, Că dăm foc. ISPRAVNICUL (ascunzîndu-se după jandarmi) Stăi pe loc, Nu da foc. LEONAȘ (întinzînd pistoalele) Stați pe loc, Că dau foc. CORBU (alergînd între jandarmi și Leonaș) Copii, stați. Foc nu dați! SCENA XVI [ modifică ] Cei dinainte, UN JANDARM (viind călare și aducînd un plic) JANDARMUL: Ispravnicu… unde-i domnu ispravnic? ISPRAVNICUL (ascuns după jandarmi): Ce este? Cine mă cheamă? JANDARMUL: Un plic de la isprăvnicie… d-nu samiș mi-o spus că-i foarte grabnic. ISPRAVNICUL: Grabnic? Adă-l încoace. (Ie plicul.) încunjurați-l din toate părțile pe hoțul ista și nu-l lăsați să scape. (Deschide plicul.) Grabnic!…. nu cumva mă dau afară din isprăvnicie?… Bată-l cucu de samiș că subțire mai scrie… Unde mi-s ochelarii?… iaca poznă, că i-am. prăpădit în codru cînd fugeam… și acum n-am cum citi… (Tare.) Cine știe carte din voi? CORBU: Eu, cucoane, am fost demult dascal la biserică… ISPRAVNICUL: Na, de citește iute… (Îi dă plicul.. Cătră jandarmi, arătînd pe Leonaș.) Țineți-l tot la ochi să nu fugă… Zi mai degrabă. CORBU: Iaca zic… (Slovenind:) „Cacu îs… tfertu, rîță… ă… cătră… cfertu… i… nas… cinstitul…” ISPRAVNICUL: Și celelalte… spune-nainte. CORBU (citind): „Mă grăbesc a te înștiința că tălharu care o furat cei 40 000 lei din lada sămișiei s-o găsit, precum și banii, însă cu părere de rău îți vestesc că furul este tocmai fiul d-tale cel de suflet….” ISPRAVNICUL: Ce? CORBU: Elei! ISPRAVNICUL (voind să ia răvașul): Minciuni… minciuni de-a samișului. CORBU (țiind răvașul): Mai știi poznă?… De-or afla-o la Ieși, cucoane, te poți șterge pe gură despre isprăvnicie. ISPRAVNICUL (căzînd pre un scaun): Valeu! că iar mă prăbușesc. TOȚI Ce este? Ce este? Ce groaznică veste? ANICA (alergînd lingă moșul ei) Ce ai? ce te doare? LEONAȘ (asemene) L-a lovit dambla. ISPRAVNICUL (trezindu-se) Pei, nerușinato!… Feuge, satana! CORBU Dați-vă-ntr-o parte că-i sînt popa eu. (Arătînd scrisoarea.) Am capcana-n mînă; de-acum îi al meu, (Se apropie de ispravnic și cîntă încet:) Ispravnice dragă, Nu-i lucru de șagă, Acum eu știu tot. Și c-o vorbă pot Să-ți vîr șepte draci. ISPRAVNICUL (rugîndu-se) Taci, taci, taci, taci, taci! CORBU Bine! acu-ndată Pe holtei și fată Să mi-i logodești… Ce zici? nu voiești? Ascultați … (Deschide scrisoarea.) ISPRAVNICUL (spăriat) Ce faci? Taci, taci, taci, taci, taci! CORBU: Iaca tac… dar fă cum zic eu… că citesc răvașul… și, zău, îți fac rușinea. ISPRAVNICUL (în parte): Ghidi, hoț bătrîn. CORBU: Hai mai iute, că n-am vreme… ISPRAVNICUL (se apropie de Leonaș câutînd cu frică la răvașul cu care Corbu îl amenința din urmă): Leonaș, toate au fost o șagă… CORBU (încet ispravnicului): Prea bine… zi după mine: Eu te iubesc… ISPRAVNICUL (în parte): Ghiuju dracului! (Lui Leonaș:) Eu te iubesc… CORBU: Te cinstesc… ISPRAVNICUL: Te cinstesc… CORBU: Și te logodesc cu nepoata mea, Anica. ISPRAVNICUL (furios): Și te logodesc cu nepoata mea Anica. (În parte.) Ei! las, Pepeleo, că mi-i cădea tu la mînă. CORBU (sărind de bucurie): Ura! Crai-nou să trăiască, că mi-o făcut pe gîndul meu. DOCHIȚA: Și mie mi-o adus pe Bujor. ANICA: Și mie mi-o împlinit dorul. TOȚI: Crai-nou să trăiască!… Să trăiască Crai-nou! COR FINAL Crai-nou! Crai-ncu! Crai-nou! La noi bine-ai venit; Crai-nou! Crai-nou! Crai-nou! Fă-mi dorul înplinit. (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSOANE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X 12 SCENA XI 13 SCENA XII 14 SCENA XIII 15 SCENA XIV 16 SCENA XV 17 SCENA XVI 18 SCENA XVII 19 SCENA XVIII 20 SCENA XIX 21 SCENA XX PERSOANE [ modifică ] HARȚĂ RĂZĂȘUL BURSUFLESCU LUNCEANU, primar TARSIȚA GAROFEASCA, văduvă MĂRIUCA, tînără țărancă UN LACHEU (Scena se petrece la moșia Bursufleni.) (Teatrul reprezintă o livadă, cu casa boierească în fund printre copaci. În stînga actorului, un gard cu o portiță. În dreapta, o laiță sub un copac.) SCENA I [ modifică ] BURSUFLESCU (în halat și cu fes cusut pe cap): Plăcut e de a fi proprietar pe o moșie cumpărată ieftin, după împărțeala pămînturilor!… Nu te mai îngrijești de legea rurală și, dacă natura te-a înzăstrat cu darul poeziei, poți în toată liniștea să te hîrjonești cu muzele… Iaca eu, de pildă, Anastasi Bursuflescu, m-am născut poet și cred că m-ați cetit și chiar admirat ades în calendare… Am făcut multe ode la Anul Nou, cîteva cîntice de amor și un șir de satire pipărate în contra guvernului… Acum m-am retras la moșia mea, la Bursufleni, ca să respir aerul cîmpiei, să visez să mă alint și să-mi caut amorul… (În taină.) Căci sînt înamorat de vecina mea, d-na Tarsița Garofeasca, o văduvă nurlie, care a binevoit a primi ca să-și schimbe numele grădinăresc de Garofească în acel armonios de Bursuflească… O aștept chiar azi de dimineață să vie ca să ne cununăm aici, în castelul meu, și am dat de știre primarului, domnului Lunceanu, ca să-și aducă registrul și să ne unească după legea cea nouă… Ba încă l-am mai poftit ca, odată cu registrul, să aducă și pe Tarsița de la moșia ei… Ah! ce zi fericită pentru mine! am să cunosc în fine deliciurile căsătoriei… Trebuie însă ca să ies cu plin înaintea miresei, să o primesc cu o poezie improvizată ad-hoc… Ian să cerc. (Se primblă pe scenă inspirat și declamă:) Așteptînd a mea mireasă cu-o nespusă nerăbdare, Simt că sîngele meu ferbe, că pe frunte mă fac roș… Inima me bate… bate ca… ciocanul… pe-o… căldare, Și că-n ea răsună, cîntă un glas dulce de… cucoș! (Se aude un cîntat de cucoș peste gard.) Tronc! iar mi-a spăriet muza, cucoșul dracului!… În toate zilele îmi turbură visurile cu țipetul lui răgușit, parcă l-ar pune înadins Harță Răzășul, vecinul meu, ca să cucurigească, tocmai cînd vreu să pun mîna pe o rimă. (Cătră public.) Cică hreanul are la rădăcină un verme care îl roade, eu am pe un răzăș! pe jupînul Harță… (Arătînd în stînga.) Iată casa lui, cole… numai gardul ne desparte… sîntem vecini! (Cu amar.) Cunosc eu multe vecinătăți supărătoare, d-apoi ca asta a me nu se află alta mai nesuferită. (Se aude din dosul gardului Harfă cîntînd.) Ian auziți-l… Nu pot trăi liniștit de răul lui; cînd îi sar cînii peste gard, de-mi mănîncă păsările; cînd mojicul își întinde rufele cele strențeroase pe spini, sub ochii mei; cînd își scapă vaca în grădina mea… Ce să mai spun?… I-am propus să-mi vîndă răzășia lui, ca să scap de el… Unde!… mi-a cerut cît dracu pe tatăsău… a simțit, hoțul, că am nevoie de el și mă ține de nas… (Ascultînd.) Nu mai aud nimic… a fi ieșit de acasă… Să-mi urmez poezia. (Declamă:) Ah! cum să-mi potolesc focul? Ah! spune-mi, ce-o să mă fac? Cînd amorul fără milă îmi tot zice… (Se aude după gard glasul lui Harță, strigînd: „Tio, malac!”. Furios.) Malac!… Ei! nu mai e de suferit. (Strigă:) Harță!… Bade Harță… SCENA II [ modifică ] BURSUFLESCU, HARȚĂ (la portiță) HARȚĂ: Ce poftești, domnule? BURSUFLESCU: Știi d-ta pentru ce am scos din pungă 8319 galbeni, 27 lei și cîteva parale și le-am dat pe moșia asta? HARȚĂ: Pentru că ai găsit-o ieftină, domnule. BURSUFLESCU: Asta-i una… și alta? HARȚĂ: Alta? Pentru că ai avut poftă să te faci proprietar. BURSUFLESCU: Ai gîcit… Însă pricepi ce vra să zică a fi proprietar? HARȚĂ: Pricep. Cine are o moșie, Cine-i bun proprietar Are supărări o mie, Care-l umple de amar. Ba-i pre mult soare, Ba-i pre răcoare, Ba suflă crivăț, ba vînt de foc, Ba cade ploaie, Și curg șivoaie, Care-ți ineacă lanul pe loc. Ba prețul scade, Grindina cade, Locusta vine, potop grozav! Și peste toate Alte păcate Mai ai la urmă și un vătav. ………………………………….. Iată, zău, ce vrea să zică. De a fi proprietar. Trudă multă, treabă mică Și folos cît frunza-n par. BURSUFLESCU: Pre frumos; însă ai uitat să pomenești de răul cel mai supărător. HARȚĂ: Care? BURSUFLESCU: Vecinătatea unui răzăș. HARȚĂ: Cum asta, domnule? BURSUFLESCU: Cum, necum, ascultă! Vrei să-mi vinzi răzășia dumitale? HARȚĂ: Locul meu de baștină? unde au trăit și murit părinții mei, Dumnezeu să-i ierte!… BURSUFLESCU (în parte): Iar o să înceapă cu pomelnicul. HARȚĂ: Casă strămoșească unde m-am născut. BURSUFLESCU: Ce strămoșească? însuți d-ta ai clădit-o. HARȚĂ: Așa este, dar am clădit-o pe locul caselor celor vechi… livada răsădită de bietul bunul meu Vasile Harță… BURSUFLESCU (în parte): Toate aceste-s ca să suie prețul… să videți. HARȚĂ: Da bine, domnule, ce ți-a făcut răzășia me, de nu poți încăpea de dînsa? BURSUFLESCU: Ce mi-a făcut?… Știi ce-i muza? HARȚĂ: Mursa? BURSUFLESCU: Avut-ai vreodată inspirațiune în viața d-tale? HARȚĂ: Ba m-a ferit sfîntul… numai o dată am avut friguri. BURSUFLESCU: Apoi dar nu ne putem înțelege. Vinzi răzășia? HARȚĂ: Locul meu de baștină, unde au trăit și murit?… BURSUFLESCU: O vinzi, ori ba? HARȚĂ: Dacă-ți face poftă numaidecît… fie! BURSUFLESCU: Cît cei pe dînsa, prețul cel de pe urmă? HARȚĂ: Cu casă, cu livadă, cu tot? BURSUFLESCU: Cu tot, afară de cine ești. HARȚĂ: Îi pămînt mult și bun… numai pe perje prind sume mari de bani. BURSUFLESCU (nerăbdător): Cît ceri? spune azi. HARȚĂ: Știu eu, d-le?… cît te-a lăsa inima… Ian vro cinci mii de lei. BURSUFLESCU: Cinci mii? pentru un petic de loc?… Ai nebunit?… mai dăunăzi ai cerut numai trii mii. HARȚĂ: Așa este, dar de atunci legea rurală o scumpit pămînturile. BURSUFLESCU: Vrei trii mii? HARȚĂ: Da… unde! BURSUFLESCU: Vrei patru? HARȚĂ: Din cinci, nici o lițcaie mai gios. BURSUFLESCU: Gîndește-te, bade Harță… De te-i îndărătnici, eu sînt în stare să ridic de-a lungul gardului un zid nalt cît plopul cela. HARȚĂ: Nu se poate, domnule, că am portiță în gard. BURSUFLESCU: Dar portița d-tale se deschide pe proprietatea mea și pot s-o închid. HARȚĂ: Ferească sfîntul! E un drept de șerbire statornicit din bătrîni, care îmi învoiește trecerea prin livada asta. BURSUFLESCU: Șerbire prin livada mea? HARȚĂ: Să-ți arăt ispisoacele din pod… Am ian așa un teanc de hîrțoage afumate. BURSUFLESCU: Într-un cuvînt, primești ce ți-am dat. HARȚĂ: Cinci mii? BURSUFLESCU: Ba patru. HARȚĂ: Nu-mi dă mîna. BURSUFLESCU: Nu?… Să nu te căiești, bade Harță, atîta-ți zic… Răzgîndește-te bine… Eu mă duc să gătesc banii… HARȚĂ: Cinci mii în capăt? BURSUFLESCU: Nu te scumpi, că te-i căi… Scumpul mai mult păgubește… Știi vorba… (Iese prin fund.) SCENA III [ modifică ] HARȚĂ: M-oi căi eu?… Nu cumva-i bate gîndu la giudecată?… Poftească, dacă vrea să guste moara lui Harță Răzășul… de 20 de ani de cînd m-am tot frecat de păreții giudecătoriilor, doar am deprins eu să întorc șuruburi cîrciogărești și am agiuns a putea ținea clanț cu oricare avocat. Eu sînt Harță, baș răzăș. Cunoscut tocmai prin leș De ciocoi, de scriitori Și de mulți judecători. Ani întregi eu m-am luptat Pănă ce mi-am cîștigat Și procesul cîrciocos. Și nume de Hărță…gos. Cunosc orice circioguri și orice coțcării De-mpricinați purtate prin judecătorii. Știu cum să cumpăr marturi și să-mi găsesc dovezi, Care se par că-s falșe și trebuie să le crezi. Am ispisoace multe, ascunse colo-n pod, Și știu orice pricină s-o-nod și s-o deznod… Într-un cuvînt, îmi place de Curți a mă freca… M-am judecat, mă judec și mă voi judeca, Căci sînt Harță, baș răzăș, Cunoscut tocmai prin leș De ciocoi, de scriitori Și de mulți judecători. Ani întregi eu m-am luptat Pănă ce mi-am cîștigat Și procesul meu spinos Și nume de Harță… jos. Umblă Bursuflescu să-mi cumpere răzășia cu o nimică toată… S-o îndulcit cu chilipiruri, de cînd o pus mîna pe moșia cucoanei Săfticăi, stăpîna cea vecinică a Bursuflenilor… Sărmana! bărbatu-său o calicit cu cheltuielile, vrînd să se aleagă deputat, și, după moartea lui, i s-o scos averea la mezat… Încît biata cucoana Săftica o rămas lipită pămîntului și șede la preotu din sat… Cum aș face, cum aș drege, ca să-i cîștig măcar o căsuță, unde să-și odihnească bătrîne țile… De-aș pute să-l smulg de pene pe ciocîr lanul ist de proprietar nou… Cine știe? bun e Dumnezeu, meșter îi dracu!… Dar ce s-aude?… Ha! Măriuca! (Se ascunde după copac.) SCENA IV [ modifică ] HARȚĂ, MĂRIUCA (vine din dreapta, purtînd pe cap un val de pînză ghilită) MĂRIUCA Frunză verde nalbă moale, Ce duci, mîndruliță, -n poale? Porumbele duc și fragi Pentru cei care-mi sînt dragi. HARȚĂ (în parte): Ian auzi ciocîrlia cum ciripește de dimineață. MĂRIUCA Frunză verde de cicoare, Ce calci, mîndră, sub picioare? Calc urzici și spini ghimpoși Pentru cei ce-s urîcioși. HARȚĂ (arătîndu-se): Măriucă! MĂRIUCA: Iaca!… aici mi-ai fost, bădică?… HARȚĂ: Ba aiure… Da de unde vii tu, fa?… Ai ieșit de-acasă cu ziua-n cap. MĂRIUCA: Vrei să zici cu pînza-n cap, pentru că-i albă ca ziua? HARȚĂ (esaminînd valul de pînză): Ca ziua cea posomorită? MĂRIUCA: Apoi dă, numai de două ori păn-acu am dat-o în undă… Mai așteaptă vro trii-patru zile și-i vide-o mai albă decît cinstita fața dumitale. HARȚĂ (rîzînd): Te cred, fa, și nu ți-a fi greu, căci cinstita fața mea îi albă ca labele tale. MĂRIUCA: Labe?… Labe-s aceste?… Mai alaltaieri vătavul moșiei zicea că-s de caș dulce și că vre să le mănînce. HARȚĂ: Auzi mîncăul!… Ei! și tu?… MĂRIUCA: Eu?… i-am tras un caș peste gură de i-a fi părut brînză sărată. HARȚĂ: Bine i-ai făcut, Măriucă… L-a fi umplut zărul? MĂRIUCA: Așa-mi pare, că se ținea rău de nas. HARȚĂ: Și nu s-o mîniet?… Vătajii-s cam iuți… Măriuca; Atîta grijă să am eu pe fața pămîntului!… Cucoana Săftica, nînașa mea, mi-o zis în mai multe rînduri: „Fa, Măriucă, să te ferești de minciunile flăcăilor ca dracu de tămîie!…” De atunci, cînd se leagă vreun hîtru de mine, am leac de alungat dracu. HARȚĂ: Care leac? MĂRIUCA: Îl aghezmuiesc cu astă… labă, cum o numești d-ta. HARȚĂ: Da pe mine, Măriucă, m-ai aghezmui? MĂRIUCA: Pe d-ta nu, bădica, că m-ai crescut în casă și mi-ai purtat de grijă ca un frate mai mare. D-ta ești om de omenie și știu că, dacă ți s-ar aprinde călcăile, ai alerga la popa, ca să-l rogi să ne cunune. HARȚĂ: Iaca, mă!… Vrei să te faci răzășiță? MĂRIUCA: Și de ce nu?… mai găsești multe fete ca mine, harnice și voinice? (Arătîndu-și brațele goale.) Ian privește brațe bune de lucru. (Arătîndu-și picioarele.) Ian privește picioare, care nu mai ostenesc niciodată… HARȚĂ (plecîndu-se): Ce-i drept!… și-s mici, fa, le-aș cuprinde-n palmă. (Întinde mîna.) MĂRIUCA: Nu pune mîna, că dau. HARȚĂ (voind să apuce piciorul): De-i da tu, dau și eu. MĂRIUCA: Na! (Trage un pumn lui Harță.) HARȚĂ (rîzînd, dă un pumn Măriucăi): Na și ție! MĂRIUCA (scăpînd jos pînza de pe cap): Iaca!… mi-ai răsturnat valu de pînză în țărnă… Destulă treabă!… (Începe a plînge.) Și de-abia o spălasem… (Adună pînza de jos.) Șagă-i asta? HARȚĂ (ajutîndu-i): Lasă, fa Măriucă, nu te măhni, că n-am făcut înadins. MĂRIUCA: Atîta ar fi trebuit, s-o faci și într-adins… Poftim!… acum trebuie să mă întorciar la izvor… să-mi perd ziulica cu spălatu Aste-s glume vătăjești. HARȚĂ: Măriucă… MĂRIUCA: Dă-mi bună pace… Bunătate depînză! (Iese prin dreapta plîngînd.) SCENA V [ modifică ] HARȚĂ: Biata fată!… Ian auzi-o cum se bocește! (Strigă:) Taci, fa, că sparii tamazlîcu satului. (Măriuca începe a rîde cu hohot.) Na!… acu rîde… așa-s fetele… Cînd senin, cînd ploaie. (Se aude afară un glas de surugiu și pocnete de bici.) Oare ce să fie?… Cine vine? (Caută în dreapta.) O trăsură cu poștalioni… Se coboară o cucoană și un domnișor. Iaca!… Primarul nostru, d-l Lunceanu, nepotu cucoanei Săfticăi… Vin amîndoi încoaci… Acasă, Harță, și la pîndă din dosu gardului, fătu meu. (Iese pe portiță.) SCENA VI [ modifică ] TARSIȚA, LUNCEANU LUNCEANU: Doamna mea, iată-vă sosită cu bine în parcul d-lui Bursuflescu, care în curînd are să fie al d-voastră. (Oftează.) TARSIȚA: Și de asta oftezi, d-le Lunceanu? LUNCEANU: Oftez, pentru că v-am adus chiar eu însumi în această capcană căsătorească! TARSIȚA: Ce vrei să zici? LUNCEANU: Nu vă pare lucru ciudat? TARSIȚA: Ciudat? pentru ce? LUNCEANU: Ah!… ați și uitat?… TARSIȚA: Ce? LUNCEANU: Nu vă aduceți aminte?… (Oftează.) TARSIȚA: Ce? LUNCEANU: Că acum trii luni, pe cînd moșia Bursufleni era încă a măiușei mele, v-am făcut o declarație de amor chiar aici… pe laița asta? TARSIȚA: Se poate… nu-mi aduc aminte. LUNCEANU: Nu?… Nici cît erai de uimită cînd?… TARSIȚA: Te flatezi, domnul meu; însă chiar așa să fie, înțălegi că, fiind în ajunul căsătoriei mele, nu se cuvine să mai pomenim de cele trecute. LUNCEANU: Înțăleg și oftez cu atît mai adînc, că tocmai eu sînt condamnat a vă cununa. TARSIȚA: D-ta?… Cum? LUNCEANU: Sînt primar!… și în virtutea legii celei nouă de măritiș… TARSIȚA: Primar! (Cu dispreț.) Și ai putut să te înjosești a primi?… LUNCEANU: Mă iertați, doamna mea… Cine servă țara lui, fie postul cît de mic, nu se înjosește, ci se înalță. TARSIȚA: A fi… Dar nu văd pe d-l Bursuflescu… LUNCEANU: Mă duc să-i dau de știre că ai sosit… (În taină.) Și, zău, Tarsiță, ai uitat tot? TARSIȚA: Iar? LUNCEANU: Nu-ți aduci aminte de nimic, nimic?… TARSIȚA (cu nerăbdare): Mări dă-mi bună pace. Lunceanu (ieșind prin fund): O! femei, femei! Vîrtelniți fermecătoare! SCENA VII [ modifică ] TARSIȚA (recitativ) Ah! iată-mă-s în fine pe pragul fericirei, Unde m-așteapt-averea și îngerul iubirei! Nastasi Bursuflescu supus se-nchină mie Și cere să mă scape de trista văduviei De-acum în avere, În dulce plăcere Am să viețuiesc, De astăzi aice, Stăpînă ferice Eu am să domnesc. Cădeți, voi, negre haine de doliu și jale! Periți, voi, gânduri triste, din vesela mea cale! Nastasi Bursuflescu pe frunte-amantei sale Va pune o cunună de flori de portocale. Ah! inima-mi saltă Și mintea-mi s-exaltă Cuprinse de-amor, Mă simt sprintioară, Ca orișice zboară, Ca flutur ușor. Căci eu în avere Și-n dulce plăcere Știu c-am să trăiesc. De-acum eu aice Stăpînă ferice Am să-mpărățesc! SCENA VIII [ modifică ] TARSIȚA, BURSUFLESCU (in toaletă esagerată), LUNCEANU BURSUFLESCU (vine alergînd și se oprește la mijlocul scenei): Ah! doamna mea! Ce fericire!… Dați-mi voie! (Declamă:) Dup-o lungă așteptare chiar de astăzi dimineață, Te văd, zînă prea frumoasă, c-ai intrat ici… HARȚĂ (după gard, strigă): La coteață!… TARSIȚA: La coteață! BURSUFLESCU: Nu băgați de seamă… Harță răzășul își adună rudele… Dați-mi voie! (Declamă:) Inima-mi se-nflăcărează, cînd privesc a voastră față. Universul în mirare vă proclamă… HARȚĂ (după gard, strigă): Hale, rață! TARSIȚA: Rață! BURSUFLESCU: Ucigă-l crucea de răzăș!… Nu vă potriviți, doamna mea! TARSIȚA: Da bine, ce însemnează? BURSUFLESCU: Harță se ceartă cu rățoiul cel pestriț… D-le primar, ai adus registrul de căsătorie? LUNCEANU: Ba nu, domnule. BURSUFLESCU: Binevoiește, te rog, a-l aduce îndată, ca să îndeplinim formalitățile… LUNCEANU: Prea bine, mă duc și mă întorc îndată cu el. (Iese prin dreapta.) SCENA IX [ modifică ] TARSIȚA, BURSUFLESCU, HARȚĂ (după gard) BURSUFLESCU (foarte uimit): În fine… suntem singuri… Singuri! Nu ne vede decît seninul ceriului… care ne zîmbește… din naltul ceriului… unde ca niște ochi deschiși… stelele ceriului… mă cuprind de o fericire… de o uimire (i se leagă limba) care mă uimește. TARSIȚA: Liniștește-te, amice, și fii felice… din toată felicitatea cea mai fericită, căci și sufletul meu… plană în regiunile ceriului… care ne privește… din naltul ceriului… unde stelele ceriului… (Se perde.) BURSUFLESCU (cu foc): Destul… destul, îngere! Nu mă face să mor. (Scapătă din picioare.) Hai să ne punem pe laiță… (În parte.) De cînd sînt, n-am pățit ceea ce pățesc acum… mi s-au tăiat picioarele. (Se pun amîndoi pe laița de sub copac și caută lung unul la altul.) BURSUFLESCU: Ah! nu coborî ochii, zînă!… Lasă-mă să mă oglindesc în ei… să mă scald în văpaia lor voluptoasă. TARSIȚA (cochetînd): Mi-i frică… ai niște căutături așa de aprinse… BURSUFLESCU: Amorul dă foc. Amorul… Ah! privește cum natura-i calmă!… Cum verdeața înverzește pe… verzele cîmpii ale naturei… Nu simți că parcă ne cade pe frunte o mană… TARSIȚA (tresărind): Vai de mine!… ce mi-a căzut pe gît? (Se pleacă.) BURSUFLESCU (admirînd gîtul Tarsiței): O omidă! (Ia omida.) Fericită dihanie! ai atins gîtul de ivoriu al zînei! TARSIȚA (scărpinîndu-se): Valeu!… că rău mă mănîncă. BURSUFLESCU (urmînd cu sentiment): Auzi freamătul frunzelor, armoniile naturei, care serbează amorul nostru? HARȚĂ (după gard, amuță un cîne, cinele latră și o mîță miorlăiește). TARSIȚA (astupîndu-și urechile): Ce-i asta? Ce-i asta?… BURSUFLESCU: Nu vă spărieți… Dulăul lui Harță îi în discuție politică cu motanul! Trio BURSUFLESCU Ah! gingașă Muză! Porți raiul pe buză. TARSIȚA (cochetînd) De-l port, îl port, zău, Pentru-amantul meu. HARȚĂ (după gard) Fost-a cînd a fost, Ș-acu-i lucru prost. BURSUFLESCU Ah! fragedă Muză, Lasă pe-a ta buză Să-l culeg. TARSIȚA Ba, ba. HARȚĂ (după gard) Tronc, Marico, fa! (Împreună.) BURSUFLESCU și TARSIȚA (furioși) Nu mai este de trăit Cu-astfel de vecini mojici. Harță-i de nesuferit, Trebuie-alungat de-aici. HARȚĂ (după gard) Frunză verde cardama, Fa, Marico leleo, fa, Fost-ai fost pe cind ai fost Ș-ai rămas un lucru prost. BURSUFLESCU (tare) Bade Harță! HARȚĂ (după portiță) Ce poftești? BURSUFLESCU Tacă-ți gura în sfirșit; Strigi ca surzii. HARȚĂ (după portiță) Iaca, mă! BURSUFLESCU Și pe noi ne-ai asurzit. HARȚĂ (după portiță) Mare poznă! BURSUFLESCU Ai tăcut? HARȚĂ (după gard) Am tăcut. BURSUFLESCU Așa, prea bine. De nu, bade, chiar acum o-mplinești tu cu mine. (Cătră Tarsița) Scumpul meu odor, Ești chiar un bujor. HARȚĂ (după gard) Fost-a cînd a fost Ș-acu-i lucru prost. BURSUFLESCU Ah! plăcută floare, Lasă-mă cu-amoare S-o respir … TARSIȚA Ba, ba … HARȚĂ (după gard) Tronc, Marico, fa! (Împreună.) BURSUFLESCU și TARSIȚA Nu mai este de trăit Cu-astfel de vecini mojici. Harță-i de nesuferit, Trebuie-alungat de-aici. HARȚĂ (după gard) Ce-a fost verde s-a uscat, Florile s-au scuturat. Fost-ai, bade, cînd ai fost Ș-ai rămas un lucru prost. TARSIȚA: Ei! apoi nu mai este de suferit! BURSUFLESCU: Nu… umfla-l-ar Rusaliile! TARSIȚA: De ce nu te dezberi de dînsul? BURSUFLESCU: Am cercat să-i cumpăr răzășia, dar hoțul cere scump… cît nu face. TARSIȚA: Scump, nescump, îți declar, d-le Bursuflescu, că nu mă mărit, dacă nu-i depărta pe Harță din vecinătate. BURSUFLESCU (cu rugăminte): Tarsițo! TARSIȚA (maiestoasă): Am spus! (Iese furioasă prin fund.) BURSUFLESCU (urmînd-o pănă-n fund): Tarsițo!… (Reviind.) S-a dus furioasă… Are dreptate zîna! (Arătînd casa lui Harță.) Hoțul dracului!… o face înadins… De-oi ști chiar că m-oi calici, trebuie să mîntui numaidecît cu el… (Strigă.) Harță, măi Harță! SCENA X [ modifică ] BURSUFLESCU și HARȚĂ HARȚĂ: Aud, domnule. BURSUFLESCU: Vină-ncoace… ascultă: mi-ai cerut cinci mii de lei pe peticul tău de răzășie… Fie!… îți dau cinci mii, numai să te duci dracului pomană. HARȚĂ: Cinci mii?… opt mii vrei să zici, d-le? BURSUFLESCU: Cum opt mii? Dar n-ai spus tu mai dinioare că vrei cinci?… Cinci! (Îi dă tifla.) HARȚĂ: Degeaba îmi dai tifla, domnule, că mai gios. de opt mii, nici o para frîntă. BURSUFLESCU (în parte): Ce l-aș ciomăgi! (Tare.) Măi Hărțușorule, fii om de omenie. HARȚĂ: Chiar de m-ai săruta, domnule, nu pot… moșioara mea de baștină, cu perjerie… BURSUFLESCU: Nu vrei? HARȚĂ: Nu. BURSUFLESCU: Ghidi, hoț șiret!… Ai înțeles că am. nevoie să mă dezbăr de vecinătatea ta… HARȚĂ (făcînd că se mînie): Să te dizbări? dar ce sînt eu, boală? BURSUFLESCU: Vătămătură!… HARȚĂ: Dacă-i așa treaba, nu vînd… sluga d-tale. (Vre să iasă.) BURSUFLESCU: Ei! lasă. Harță, c-am glumit… Nu tesupăra… (În parte.) Să videți că o să fiu silit a-i face și curte acum. HARȚĂ (în parte): Vine drăguș la căuș. BURSUFLESCU: Șepte mii ai zis? HARȚĂ: Ba… Opt și cinci sute. BURSUFLESCU: Hai!… ți-i dau… adă mîna-ncoaci… Noroc să deie Dumnezeu!… dar să peri îndată, de lîngă grădina mea… Auzi? (în parte.) M-am. calicit! HARȚĂ (în parte): Păcat că nu l-am opintit mai sus. cu tîrgu. SCENA XI [ modifică ] BURSUFLESCU, HARȚĂ, LUNCEANU LUNCEANU: D-le Bursuflescu… iată registrul… cînd îi pofti… BURSUFLESCU: Mai pe urmă, mai pe urmă, d-le primar. Acum fă bine de te-ntoarce la cancelarie ca să-mi redigi un act de vînzare a răzășiei lui Harță, în preț de 8500 lei, și cu condiție să mi-o deie îndată în stăpînire. LUNCEANU: Prea bine, domnule… să-ți fie cu noroc. (Iesă.) BURSUFLESCU: Foarte-ți mulțămesc… scump noroc! HARȚĂ (în parte): Puteam să-l sui pănă la zece mii. BURSUFLESCU (în parte): Merg sâ duc veste bună Tarsițăi, ca s-o împac. Și de acum zîna-i a mea!… Am scăpat de Harță! BURSUFLESCU Bade Harță, stăi pe loc, Eu mă-ntorc aici cu bani. HARȚĂ Hai! să-ți fie cu noroc, Să trăiești întru mulți ani. BURSUFLESCU Noroc! însă scump mă ține Titlul de proprietar. HARȚĂ Scump, însă ia seama bine C-ai ajuns a fi perjar. (Împreună.) BURSUFLESCU (în parte) Ghidi, hoț șiret, Bun de ciomăgit! Răzășia lui, Zău, m-a calicit. (Iese prin fund.) HARȚĂ (în parte) Ama! cap de cuc! Bine l-am sucit; Și ca pe un năuc Ți l-am învîrtit. (Se aude în dreapta glasul Măriucăi.) HARȚĂ: Iaca Măriuca!… Se întoarce de la izvoare cu pînza… Veselă păsăruică!… Am s-o pun în cușcă; dar păn-atunci hai să scutur de colb ispisoacele răzășiei. (Iese pe portiță zicînd:) 8500 lei un petec!… (Bufnește de rîs.) SCENA XII [ modifică ] MĂRIUCA (întră cu valul de pînză pe cap) MĂRIUCA: Iată-mă-s iar eu… mi-am spălat din nou valul de pînză și acum s-o întind la soare… cole pe iarbă verde. (Întinde pînza cîntînd:) I Măriuca-i româncuță Toți flăcăilor drăguță, Ea se scoală dimineața Și-n izvor își scaldă fața, Apoi pune la cosițe Două flori de garofițe Și la sînu-i busuioc, Să dea inimilor foc. Iarna toarce la fuioare, Țese firu-n țesătoare, Apoi vara-n foc de soare Bate pînza la izvoare. Și cu dînsa fata-și coasă Cămeșuică de mireasă, C-a s-o poarte cu noroc, Să dea inimilor foc. SCENA XIII [ modifică ] MĂRIUCA, BURSUFLESCU (vine alergînd, se împedică) BURSUFLESCU: Ce-i asta? MĂRIUCA: Nu călca pînza… nu călca. BURSUFLESCU: Da ce-i asta? MĂRIUCA: Nu călca, domnule… că acu am spălat-o. BURSUFLESCU: Da cine ți-a dat voie să-ți întinzi pînza aici? MĂRIUCA: Iaca vorbă!… Aici am uscat totdeauna… și an, și anțărț. BURSUFLESCU: Ce anțărț?… Nu știi tu că acum eu sînt stăpîn aici? MĂRIUCA: Ș-apoi? BURSUFLESCU: Apoi cum îndrăznești pe pămîntul meu?… MĂRIUCA: Iaca… ai vorbit de te-ai pripit… Doar n-am să-ți mănînc pămîntul… BURSUFLESCU: Aud? încă te și obrăznicești?… Na pînză, dacă-i așa. (Calcă pe pînză.) MĂRIUCA: Nu călca, nu călca! BURSUFLESCU (tropăind pe pînză): Na, na, na! MĂRIUCA: Ian vezi-l, bată-l crucea nebun!… Vai, mînca-te-ar cioarele… (Trage de capătul pînzei.) BURSUFLESCU (căzînd): Valeu! m-am stîlcit! MĂRIUCA (furioasă, plîngînd): Auzi, să-și facă el rîs de lucrul meu!… (Înfășură cu pînza pe Bursuflescu, care cearcă în zadar a să scula.) Ian să te satur eu de gioc pe pînzele fetelor… BURSUFLESCU: Șezi, fa! MĂRIUCA: Ba nu, mangositule… am să te înfăș ca pe plozi. BURSUFLESCU: Fa, nebuno, mă înăduși… MĂRIUCA (plîngînd tare): Înăduși-te-ar ielile, hăihuiule! SCENA XIV [ modifică ] BURSUFLESCU, MĂRIUCA, HARȚĂ HARȚĂ: Da ce este aici?… Ce plîngi, Măriucă? MĂRIUCA: Cum n-oi plînge, bădică, dacă vine bazaochiul ista de-mi tăvălește pînza cu picioarele lui… gioacă pe dînsa ca un curcan șuierat. BURSUFLESCU (sculîndu-se): Ei! lasă, fa, că te-oi drege eu. MĂRIUCA (adunîndu-și valul): Ba-i drege tu. pe cine ai mai dres, stropșitule… Iaca, iar trebuie să clătesc valu la fîntînă. HARȚĂ: Lasă-l dracului, Măriucă… BURSUFLESCU: Pe mine? HARȚĂ: Ba valu… N-ai noroc azi, dragă. MĂRIUCA: Așa se vede, bădică… Dacă-i lumea plină de sturluibați… (Se duce de se pune pe laiță și așează pînza-n val.) BURSUFLESCU: Ce fată-i asta, bade Harță? HARȚĂ: O biată orfană crescută de mine. BURSUFLESCU: Ră creștere i-ai dat… Auzi, să mă înfeșe la vîrsta mea! HARȚĂ: Nu te mai potrivi, domniile… Adus-ai banii? BURSUFLESCU: Prețul răzășiei?… Cum nu!… Iată 500 lei în capăt. HARȚĂ: 500 și opt mii?… BURSUFLESCU: Care 8000? Unde a fost vorba de 8000? (Scoate un cuțitaș țărănesc din buzunar.) HARȚĂ: Ha, ha, ha… Glumeț mai ești, domnule? BURSUFLESCU (jucîndu-se cu cuțitașul): Așa-s eu, bade Harță. HARȚĂ: Iaca cosorul meu! Unde l-ai găsit, domnule? BURSUFLESCU: Ce? HARȚĂ: Cosorul meu, ista… (Arată cuțitașul.) BURSUFLESCU: Îi al d-tale? Ești sigur? HARȚĂ: Cum nu?… Tot satul îl știe. BURSUFLESCU: Unde l-am găsit?… (Schimbindu-și tonul.) A! hoțule! sari noaptea peste gardul viei ca să-mi furi poama? MĂRIUCA (în parte): Ce zice? HARȚĂ: Eu? BURSUFLESCU: Tu, tu… Cine altul? HARȚĂ: Da să n-am parte… BURSUFLESCU: Taci, minciunosule… Chiar acum a venit vierul și mi s-a jăluit că în toate nopțile îi fură, nu știe cine, poame cu cofele… Tu ești furul… HARȚĂ: Pușche pe limbă-ți, domnule. BURSUFLESCU: Tu… Căci vierul ți-a găsit cuțitașul la piciorul unui butuc. MĂRIUCA (în parte): Vai de mine, ce poznă am făcut! HARȚĂ: Domnule… BURSUFLESCU: Taci din gură, potlogariule… Te-oi învăța eu să te anini de proprietatea altuia, am să te duc în Criminal. HARȚĂ (spăriet): Pe mine, în Cri… MĂRIUCA (cu mirare, în parte): minal? HARȚĂ: Să nu faci un păcat ca aista, cucoane, că, zău, nu-s vinovat. BURSUFLESCU (arătînd cuțitașul): Iată dovada care te osîndește. HARȚĂ (plecînd capul): Am pățit-o! BURSUFLESCU (în parte): L-am umplut de spăriet… minunat! HARȚĂ: Și bine, cucoane, nu-i chip de tocmală? BURSUFLESCU: Ba este unul, dacă. n-ai fi îndărătnic. HARȚĂ: Care? BURSUFLESCU: Îmi dai răzășia cu 500 de lei? HARȚĂ: Ți-o dau, numai adâ cuțitașul. (Întinde mîna.) BURSUFLESCU: Ba nu, măi badeo; să facem hîrtiile mai întîi… (În parte.) Îl țîn la mînă. HARȚĂ (în parte): Ciocoiul dracului! MĂRIUCA (în parte): Cum să-l scap pe bietul bădică? SCENA XV [ modifică ] MĂRIUCA, BURSUFLESCU, HARȚĂ, LUNCEANU LUNCEANU: Iaca actul de vînzare, domnule Bursuflescu… e gata. BURSUFLESCU: Trebuie schimbat, dragă Luncene. LUNCEANU: Iar! BURSUFLESCU: Badea Harță, care-i crcștin cu frica lui Dumnezeu, a avut mustrare de cuget și mi-a lăsat răzășia lui cu 500 de lei… pe cît face… Nu-i așa, jupîne Harță? HARȚĂ (obosit): O fi. (În parte.) Mă ia și în trii parale, ciocoiul. BURSUFLESCU: Mergi, primărașule, de prefă actul, te rog. LUNCEANU: Bucuros. BURSUFLESCU: Sau mai bine, hai cu mine, ca sâ ți-l dictez eu însumi într-un stil mai poetic. Să ne videm sănătoși, cumătre Harță… (În parte.) L-am pus în cofă pe răzăș. (Iese prin fund împreună cu Lunceanu.) SCENA XVI [ modifică ] HARȚĂ și MĂRIUCA HARȚĂ: Mi-o întors șurubu… ba încă bine. N-am ce zice. MĂRIUCA (în parte): Bietu bădică!… cît e de mâhnit! HARȚĂ: Da cine dracu s-o dus în via lui cu cosoru meu? MĂRIUCA (apropiindu-se): Eu, bădică… HARȚĂ: Tu? MĂRIUCA: Eu!… de-oi ști că mă-i da pe ușă afară, ți-oi spune tot… De cîte ori treceam pe lîngă via boierească, poama-mi făcea cu ochiul; ș-așa, nu mai tîrziu decît astă-noapte, m-o împins păcatu de-am sărit gardu, și cum tăiam struguri cu cosorul d-tale, m-o spăriet un cîne ș-am scăpat cosorul în vie. Aista-i tot adevărul. Dar de-oi mai sări eu garduri de azi înainte, să rămîn fată mare. Eu ți-am făcut șotia, bădică; eu sînt greșită… Na, bate-mă… bate-mă… Nu mă bați? HARȚĂ: Drace-mpelițat!… Nu te-am bătut cînd erai mică, și tocmai acum oi să te bat? MĂRIUCA (uimită): Alei! bădică… ești bun ca sînul mamei. MĂRIUCA Bădiță dragă, îți sînt greșită; Cu a mea faptă te-am întristat ; Tu cu blîndeță nemărginită Îmi zîmbești dulce și m-ai iertat! HARȚĂ Dar, Măriucă, tu ești greșită, Cu a ta faptă m-ai întristat, Însă, copilă, îmi ești iubită Și chiar din suflet eu te-am iertat. (Împreună.) MĂRIUCA Bădiță dragă etc. HARȚĂ Dar, Măriucă etc. MĂRIUCA (ștergîndu-și ochii): Iaca iar îmi vine să plîng. HARȚĂ: Nu te măhni, copilă hăi, că doar nu mi-ai vrut răul cînd ai luat un strugur de poamă. Slavă Domnului! în țara noastră cel ce are dă cu mulțămire celui ce n-are! Trebuie să fie cineva un frige-linte ca d-nu Bursuflescu, pentru ca să facă gură pentru un strugur. MĂRIUCA: O Doamne, cînd i s-ar părăgini via. HARȚĂ: L-aș face eu să-i ducă dorii, dacă n-ar avea cosoru meu la mînă. MĂRIUCA: Numai atîta trebuie?… Lasă pe mine că ți-l scot eu de la dînsu. HARȚĂ: Cum? MĂRIUCA: Îi vide… Iaca vine cucoana cea văduvă, care ședea cu săptămînele la cucoana Săftica, păn-a nu scăpăta biata bătrînă. Mă rog, adevărat e, bădică, că se mărită cu Bursuflescu? HARȚĂ: Așa se vorbește. MĂRIUCA: Dacă-i așa, fugi degrabă și mă lasă singură cu ea. HARȚĂ: Da ce ai de gînd să faci? MĂRIUCA: Să te scap de nevoie… Fugi iute. (Harfă iese pe portiță, împins de spate de Măriuca.) SCENA XVII [ modifică ] MĂRIUCA și TARSIȚA TARSIȚA (veselă): Bursuflescu mi-a adus veste că a isprăvit tîrgul cu Harță și că de azi înainte visurile mele poetice nu vor mai fi îngînate de miorlăitul motanilor și de urletul dulăilor… Cît mă iubește Nastasachi! MĂRIUCA (oprindu-se): Sărut mîna, cuconiță. TARSIȚA: Ce copilă-i asta? MĂRIUCA: Nu mă cunoști, cuconiță? TARSIȚA: Nu, nicidecum. MĂRIUCA: Eu sînt Măriuca. TARSIȚA: Care Măriucă? MĂRIUCA: Știi… Măriuca, fina cucoanei Săfticăi… Eu mă găsam colo sus în copacul ista, de culegeam mere, acu două luni, cînd d-ta ședeai pe laiță cu d-nu Alecu… nepotu nînașei. TARSIȚA (îngrijită): Ce zici? MĂRIUCA (rîzînd încet): Ba încă mi-aduc aminte că am scăpat un măr din sîn, de-a căzut buf! în spinarea cuconașului… Cuconașul era plecat și-ți vorbea la ureche… știi, cuconiță. TARSIȚA: Nu-mi aduc aminte… MĂRIUCA: Da cum. Doamne, . iartă-mă?… Cuconașul îți zicea că te iubește: (imitînd) „Ah!… te iubesc… Îngerașule… fie-ți milă… mă rog matale” și îți săruta mînile cu foc… și d-ta le lăsai să le sărute… Știi, cuconiță. TARSIȚA (in parte): Ne-a văzut drăcoaica. (Tare.) Bine, bine… taci și să nu pomenești nimănui de ce ai văzut. MĂRIUCA: Nici d-lui Bursuflescu? TARSIȚA: Lui încă mai puțin… Dar poate că ai ceva de cerut de la mine, dragă Măriucă?… Spune… vrei ceva?… (O dismeardă.) MĂRIUCA: Am, cuconiță… Te-aș ruga, dacă nu ți-ar fi cu supărare, să-mi scoți de la boieriu un cuțitaș, care mi l-o luat zăloagă. TARSIȚA: Un cuțitaș? MĂRIUCA: Așa… un cosor de vie… Însă vezi d-ta… să-l iei cu meșteșug… să nu priceapă… TARSIȚA (zîmbind): Da pentru ce? MĂRIUCA: Că de l-îi cere, n-a vre să ți-l deie… Iaca vine domnu Bursuflescu… eu merg să mă ascund după portiță… să te văd, cuconiță, dacă ești meșteră. (Iese și se pune după portiță.) TARSIȚA (în parte): Curioasă fată! SCENA XVIII [ modifică ] TARSIȚA, BURSUFLESCU, MĂRIUCA (după portiță) BURSUFLESCU: Ah! scumpa mea Muză, te caut peste tot locul… am crezut că te-a răpit Apolon. TARSIȚA: Ah! știi prea bine, tiranule, că alt Apolon nu există pentru mine decît Nastasachi Bursuflescu. BURSUFLESCU (sărutîndu-i mîna): Este o fee! TARSIȚA: Valeu!… mi-ai frînt degitele… ce ai în mînă? BURSUFLESCU (arătînd cuțitașul): Nimic… un cuțitaș prost, însă de mare valoare. TARSIȚA: Ian să-l văd. BURSUFLESCU (băgînd cuțitașul în buzunar): Nu merită să atingă o mînă de crin ca a d-tale. TARSIȚA (în parte): Nu vre să-l deie. BURSUFLESCU: Tarsiță… dă-mi voie să-ți zic Tarsiță… TARSIȚA: Îți dau voie, Nastasachi. BURSUFLESCU: Tarsiță, haide să ne punem pe laița cea de sub copac. TARSIȚA (coborînd ochii): Pentru ce? BURSUFLESCU: Pentru ca să începem acel duo amoros, care a fost întrerupt mai dinioare prin miorlăitul motanului lui Harță. Am multe de spus, căci inima mea debordă. TARSIȚA: Hai dacă vrei… Nu am nimic de refuzat fidanțatului meu… Dă-mi brațul. BURSUFLESCU (dîndu-i brațul și indreptindu-se spre laiță): Ah!… TARSIȚA (oprindu-se lîngă laiță): Vai de mine! BURSUFLESCU (spăriet): Ce este? TARSIȚA: Mi s-a umflat piciorul în botină și nu pot călca… (se văietă) mă curmă găitanul. BURSUFLESCU: Scoate botina… (Plecîndu-se.) Dă-mi voie să-ți ajut. TARSIȚA: Nu pune mîna… că nu sîntem cununați… Lasă că mi-o scot eu. (Se întoarce cu spatele la Bursuflescu, se pleacă și se face că deznoadă șiretul de la botină.) BURSUFLESCU (in estaz): Ce talie de silfidă!.. .parcă-i o floare îndoită de suflul aurorei. (Se uimește.) O zar… na… ca… de… (I se leagă limba.) TARSIȚA: Na… c-am înnodat șiretul. (Se văietă.) Ah! ah!… rău mă doare!… Îmi vine să leșin. BURSUFLESCU: Taie șiretul… taie-l. TARSIȚA: N-am foarfeci. BURSUFLESCU (dîndu-i cuțitașul): Iaca un cuțitaș. TARSIȚA: Ah! îți mulțămesc… Însă de-oi scoate botina, am să rămîn numai în colțun… BURSULESCU: Alerg iute să-ți aduc papucii de sus. TARSIȚA: Aleargă, scumpul meu, aleargă. BURSUFLESCU: M-am dus. (Iese iute prin fund.) MĂRIUCA (arătîndu-se la portiță, în parte): Meșteră-i cuconița!… (Tare.) Cuconiță… TARSIȚA: A! tu ești, Măriucă? MĂRIUCA: Adă degrabă cuțitașu, pănă nu vine boieriul. TARSIȚA: Na, și fugi. MĂRIUCA: Să-ți spun drept, cuconiță… meșteră ești! (Ieșind pe portiță.) Bădică, bădică… HARȚĂ (după portiță): Ce-i, fa? MĂRIUCA: Iaca cosoru. HARȚĂ: Alei! (Se aude un sărutat și Măriuca rîzînd.) BURSUFLESCU (aducînd o păreche de papuci): Iaca, iaca papucii… am alergat de m-am umplut de suflet. (Gîftie.) TARSIȚA: Merci, scumpul meu… acum nu mă mai. doare… am diznodat șiretul. BURSUFLESCU: A! bravo!… da unde-i cuțitașul? TARSIȚA: Care cuțitaș? Știu eu… l-ai luat cu d-ta BURSUFLESCU: Eu? (Își pipăie buzunarul.) Să-l fi. prăpădit? Nu se poate… unde să fie? SCENA XIX [ modifică ] TARSIȚA. BURSUFLESCU, HARȚĂ, MĂRIUCA HARȚĂ (în parte, arătînd cuțitașul): Mi-o venit apă la moară. BURSUFLESCU: Iaca și Harță, iubitul meu vecin… ai venit la bani, hoțule… să iei bani cu dimerlia… așa-i? HARȚĂ: Apoi dă, domnule… cine fuge de ochiu dracului? BURSUFLESCU: Ei! na, ca să nu te fac să aștepți mai mult… mie-mi place să plătesc peșin… Iaca 500 de lei… (Scoate punga.) HARȚĂ: 500 lei arvună?… dar ceialalți cînd mi-i numeri? BURSUFLESCU (rîzînd): Care ceialalți, ghidușule? HARȚĂ: Cei zece mii, prețul răzășiei, după tocmală. BURSUFLESCU: Ce tocmală?… N-a fost vorba de 500 de lei? HARȚĂ: Vrei să rîzi, domnule? Fie! hai să rîdem. (Măriucăi.) Rîde, fa! (Harfă și Măriuca rîd cu hohot.) BURSUFLESCU (îngrijăt, caută prin buzunar): Măi Harță, se vede că ai uitat cosorul! HARȚĂ: Ce cosor, domnule? BURSUFLESCU: Știi? Dovada! (În parte.) Unde dracu l-am pus? HARȚĂ: Dovada? Înțălegi tu ceva, Măriucă? MĂRIUCA: Ba cît hăciul… o fi vro cimilitură. BURSUFLESCU: Cosorul, măi, care l-ai prăpădit în via me. HARȚĂ: Eu? (Arătînd cuțitașul.) Iaca cosorul meu, d-le. BURSUFLESCU: La tine-i? Cum de se găsește la tine, hoțule?… Mi l-ai furat din buzunar? HARȚĂ: Ei!… am înțăles că d-tale nu-ți e de cumpărat răzășia… Bine. Hai, fa Măriucă. MĂRIUCA: Hai, bădică. (Vrea să iasă.) TARSIȚA: Stați! Ce este? Nu vă înțeleg. HARȚĂ: Ce să fie!… D-l Bursuflescu vroiește numaidecît să mă alunge de pe locul meu și acum nu vre să-mi plătească prețul tocmelei, adică 10500 lei… asta-i tot. BURSUFLESCU (furios): Zece sute cinci mii! Cîrjaliule! HARȚĂ: Ba zece mii cinci sute. QUATUOR BURSUFLESCU și TARSIȚA Zece mii, cinci sute de lei! Zece mii!… Ce-am auzit? Zece mii!… Pentr-un petic vrei Zece mii? … Harț, -ai nebunit. HARȚĂ MĂRIUCA Zece mii, cinci sule de lei, E un preț foarte potrivit. Zece mii! spune: vrei, nu vrei? Lucrul bun nu e scump plătit. BURSUFLESCU Mă Harță, vecine, să stăm la tocmală. HARȚĂ Tocmala-i făcută; nu-i loc de-nvoială. BURSUFLESCU Vrei două mii? Spune. HARȚĂ Ba nu. BURSUFLESCU Vrei trei mii? HARȚĂ Nu. BURSUFLESCU Trei și cinci? HARȚĂ Baiu. BURSUFLESCU Al naibii să fii! TARSIȚA Mai dă, Nastasachi. Foaia de titlu: broșura Peatra din casă, Iași, 1847. Începutul operetei Florin și Florica, în Foaia Societății, nr. 4, 1 apr. 1866. BURSUFLESCU Pe vrute, nevrute Îți dau cinci mii. HARȚĂ Baiul … Zece mii cinci sute! (Împreună.) BURSUFLESCU și TARSIȚA Zece mii, cinci sute de lei! etc. HARȚĂ și MĂRIUCA Zece mii cinci sute de lei! etc. TARSIȚA Vecine, creștine, fii om cu-omenie, Peste cinci mii, iată, adaog o mie. HARȚĂ Prea puțin, cucoană. TARSIȚA Opt mii nu voiești? HARȚA Nu. TARSIȚA Opt și cinci? HARȚĂ Baiu. TARSIȚA Prea mult te scumpești. MĂRIUCA Mai dă, cuconiță. TARSIȚA Să dau’ pe nevăzute? Ei! … zece mii… HARȚĂ Baiu … zece mii cinci sute! (Împreună.) BURSUFLESCU și TARSIȚA Zece mii cinci sute de lei! etc. HARȚĂ și MĂRIUCA Zece mii cinci sute de lei etc. TARSIȚA: Drept să-ți spun, jupîne Harță, ești lacom ca un jidan. MĂRIUCA: Nu se scumpește, cuconiță, că livada-i plină de copaci mari cît mărul cel cu laiță… Știi d-ta… (Arată copacul din mijlocul scenei.) TARSIȚA (în parte): Auzi, șerpoaica! (Lui Bursuflescu.) Dacă are copaci roditori, nu-i tocmai scump. BURSUFLESCU (indignat): Nu-i scump zece mii cinci sute? TARSIȚA (privind cu dragoste la Bursuflescu): Ce este o sumă de bani mai mare sau mai mică, pe lîngă fericirea de a rămînea singuri, noi doi, și… fără marturi. BURSUFLESCU (încîntat): Ah! ai dreptate, suflete. (Lui Harță.) Fie!… Îți dau cît ceri, numai te cară îndată din casa asta. HARȚĂ: Doar nu dau tatarii. BURSUFLESCU: Ba dau. HARȚĂ: Bine, însă să-mi adaugi pe deasupra via cea părăginită cu casele din ea, ca să am unde mă muta. BURSUFLESCU: Ce-ai zis?… (Tarșiței.) Ce-a zis?… Patru pogoane… cu poamă grasă și bina cu patru odăi, unde am putea să ședem chiar noi… și cu poamă bosuioacă… auzi pretenție!… cu poa…mă… coar… nă… (I se leagă limba.) TARSIȚA: Bade Harță… m-am înșălat… ești mai lacom și decît un jidan. MĂRIUCA: Îi plac merele, cuconiță. TARSIȚA: Merele? MĂRIUCA: Să vezi d-ta… Se găsește în vie un măr cu laiță dedesubt, ca aista… știi d-ta… TARSIȚA (curmîndu-i vorba): Bine, bine. (Lui Bursuflescu.) Dragă… BURSUFLESCU (trezindu-se): Aud? TARSIȚA: Mă iubești? BURSUFLESCU: Mă mai întrebi? TARSIȚA: Vrei să-mi dai o probă de dragoste? BURSUFLESCU: Nu una… o mie! TARSIȚA: Mersi… dă și via, ca să scăpăm de Harță. BURSUFLESCU: D-apoi… TARSIȚA: (strîngîndu-l de mînă): Nu te-i căi. (Coboară ochii.) BURSUFLESCU: Ah!… dau tot… (Tare.) Harță… harță Aud, domnule. BURSUFLESCU: Adă mîna-ncoace… bate cole… să fie via a ta. HARȚĂ: Cu casele? BURSUFLESCU: Cu. HARȚĂ: Noroc să deie Dumnezeu! (Măriucăi.) Biata cucoană Săftica!… a avea unde să-și petreacă bătrînețile. MĂRIUCA: Bădică… Îmi vine să te sărut. HARȚĂ: Lasă că ți-a veni rîndu și ție. MĂRIUCA: Oare? SCENA XX [ modifică ] Cei dinainte, LUNCEANU (un lacheu cu o tablă pe care sînt pahare de șampanie) LUNCEANU: Domnule Bursuflescu… iată actul de vînzare… HARȚĂ: Nu-i bun acela, cuconașule, trebuie schimbat. LUNCEANU: Iar!… de azi-dimineață nu fac alta decît… BURSUFLESCU (oftînd): Trebuie schimbat, Luncene… M-am spetit!… Zece mii cinci sute de lei, frate, și via cu poamă coarnă… asta… cu poamă coarnă. MĂRIUCA: Apoi dă, domnule, știi vorba: Leneșul mai mult aleargă și scumpul mai mult păgubește. LUNCEANU (voind să iasă): Care vra să zică, șă mă duc. BURSUFLESCU: Ba nu, îi face actul de vînzare după ce îi îndeplini formalitățile căsătoriei mele cu doamna Tarsița Gărofeasca. HARȚĂ: Și ale mele, domnule primar. MĂRIUCA: Cu cine, bădică? HARȚĂ: Cu Măriuca. MĂRIUCA: I!… bădică… acu te sărut… Nu mai aștept… (Sare în brațele lui Harță.) BURSUFLESCU (cu sentiment): Tarsiță… (întinde brațele.) TARSIȚA (asemene): Nastasachi… (Se repede să se arunce în brațele lui Bursuflescu, dar se oprește coborînd ochii.) Ba nu… după cununie. (Întră lacheul cu tablaua.) BURSUFLESCU: Ce vrei, Neculae? LUNCEANU: Eu i-am poroncit, din partea d-voastră, ca să aducă o garafă de șampanie, pentru ca să bem aldamașul… BURSUFLESCU: Bine ai făcut, Luncene… Hai să bem aldamașul! (Toți ieu cîte un pahar, zicînd: „Să bem aldamașul”.) COR FINAL (ciocnete de pahare) Aldamașl aldamaș, Obicei drăgălaș. Pentru-acel păgubaș Și acel cîștigaș. Aldamaș, te iubim Și te bem cu mult foc. Să trăim, să ciocnim, La mulți ani, cu noroc. (Cortina cade.)


