# FragmentsContent

content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 Note I [ modifică ] De o săptămână mă aflam la Florența, alergând în toate zilele, de dimineață pân-în seară, prin deosebitele părți ale orașului, spre a vedea nenumăratele minuni cuprinse în sânul său; la tot pasul un nou lucru vrednic de laudă se arăta ochilor mei și îmi insufla un sfânt respect pentru maeștrii nemuritori care au înzestrat patria lor cu atâtea podoabe ce fac mirarea călătorilor. Când a da Dumnezeu (ziceam în mine, în fața unui monument sau a unui tablou) să avem și noi în Moldova un Raphael, un Michel Ange, ale căror produceri minunate să poată atrage ochii și laudele națiilor asupra noastră!" Dar aceste visuri mândre făceau loc îndată altor idei trezite în minte-mi prin priveliștea vreunei alte capodopere de zugrăvie sau de arhitectură ce se înfățișa ochilor mei, căci obiectele de artă sunt atât de multe în Italia și mai ales cu așa talent lucrate, încât călătorul nu mai are vreme nici să gândească, ci își simte ființa cufundată într-o mirare îndelungată și plină de plăceri. El în trecerea sa prin Italia gustă o viață nouă, necunoscută; și când iese de pe țărmurile acelui pământ poetic, atunci i se pare că s-a visat zburând printr-o câmpie îmbogățită cu toate podoabele raiului. Într-o duminică, trecând pe piața de Domo, văzui o mulțime de echipajuri așezate în linie, în fața catedralei Santa Maria del Fiore [1] , ce se găsește în mijlocul pieței; și îndemnat de curiozitatea de a vedea damele aristocrate din Florența, intrai în ea. Priveliștea ce mi se înfățișă mă umplu de un sentiment atât de puternic și de sfânt, că rămăsei împietrit ca statuia sfântului Ioan lângă care mă aflam. Biserica era luminată de vro câteva candele ascunse pe după coloane, încât razele lor aruncau o lumină slabă, ca glasul cel de pe urmă al unui om ce moare, și misterioasă ca sfintele taine ce se serbau înaintea veșnicului părinte. Un popor întreg sta îngenuncheat în fața altarului și cufundat în dulcea mângâiere a rugăciunii; glasul răsunător și plin de melodie al organelor zbura prin nourii de tămâie ce se ridicau în văzduh și vuia ca o harpă cerească ce părea că cheamă sufletele la pocăință. Un aer de sfințenie ce-ți răcorea inima de toată durerea domnea asupra tuturor acelor capete plecate... După vro câteva minute petrecute în cea mai dulce extazie, mă apropiai de mormintele lui Brunellesco și al lui Giotto, arhitecții acelei biserici; vizitai cu de-amănuntul toate frumusețile acelor două monumente de glorie și, lăsându-le în urmă, mă îndreptai către o capelă lăturală spre a examina icoana sfintei Ceciliei, ce zărisem de departe luminată de razele unei candele de argint. Îngereasca expresie a figurii, culorile melancolice ale obrajilor și mai ales duioșia tipărită în ochii acelei icoane îmi părură atât de măiestroasă, că mă apropiai de ea ca să văd de nu era vrun tablou al lui Andrea del Sarto, c[...]n toate figurile lucrate de acest vestit artist însemnasem umbrele acele dulci întinse ca un văl transparent asupra ochilor. Însă care fu mirarea mea, când citii în josul icoanei un nume al unui prieten al meu ce-l cunoscusem la Paris, V***. „El oare să fie? (gândeam în mine) tânărul italian cu care am petrecut atâta vreme în capitala Franței?" Un suspin greu și înădușit ce auzii în colțul capelei unde mă aflam mă făcu să-mi întorc iute capul și văzui un om îngenuncheat lângă mine, care părea a fi într-o meditație dureroasă. Curiozitatea mă împinse să fac vro două pasuri spre el; atunci tânărul își ridică capul și se uită la mine. Fața sa lungăreață și albă, ochii săi negri, mari și înfocați, părul său lung, ce-i pica în plete netede pe umeri, și în sfârșit fizionomia, aerul său de artist, toate îmi erau cunoscute; socoteam că văd umbra prietenului meu. Necrezându-mi ochii și socotind că visez, mă dusei lângă el și îi zisei: Tu ești, V***? Străinul sări pe picioare, mă strânse în brațe și, luându-mă de mână, mă scoase afară din catedrală. -- Vină la lumină să te văd bine, îmi zise el oprindu-se pe piață. Nu pot crede încă că ești tu. Și se uită la mine cu niște ochi a căror expresie era de tot curioasă. -- Te miri, prietene, de starea în care mă vezi, urmă V***; mă socoți poate nebun?... însă când ai ști în ce furtuni plutește sufletul meu! Când ai cunoaște feluritele simțiri și cugetări care mă muncesc, te-ai mira cum n-am nebunit de tot!... După aceasta el se puse pe gânduri și ținti ochii pe crucea catedralei Santa Maria del Fiore. -- Drept să-ți spun, iubite, -- îi răspunsei-- de când te cunosc, niciodată nu te-am văzut așa de tulburat, și-mi pare rău că tocmai acum, când după multă vreme te întâlnesc fără veste în patria ta, te văd într-o amărăciune așa de crudă. V*** îmi strânse mâna și ne îndreptarăm spre cafeneaua numită Donne . Pe drum începui a-i vorbi de frumoasele monumente ale Florenței și a-i aduce aminte de norocita vreme când ne găseam la Paris, fără a lua seama că el nu mă asculta și că mintea lui era cufundată în gânduri cu totul deosebite de ale mele. Deodată, el se opri căutând la o fereastră a unui palat pe lângă care treceam și, aruncând un țipăt și întinzând mâinile spre ea, îmi zise: -- Ai văzut-o? Speriat de dramatica sa poziție, ridicai ochii, dar nu văzui nimică la fereastră. -- Ce vrei să v[...]l întrebai; perdeaua este trasă. -- Nimic, îmi răspunse el, făcându-se roș pe obraz; nimic... o nălucire numai, căci Cecilia s-a dus de mult de pe pământ! La aceste cuvinte două lacrimi părură în ochii lui... Atunci un fulger de adevăr îmi lumină mintea și înțelesei că prietenul meu era înamorat!... Intrarăm în cafenea. În Italia cafenelele sunt toată ziua pline de consumatori (mușterii), din pricina căldurilor nesuferite care aduc pe om într-un fel de moleță foarte plăcută; pătruns de fluidul magnetic în care creierii înoată, te simți furat de o somnărie ușoară, și toată ființa ți se cufundă în sânul unei lene poetice, cunoscută în Italia sub numire de dolce far niente. Pare că, întins pe un leagăn de flori, te cobori din nouri încet, fără a vedea măsura care te desparte de pământ. Ne puserăm la o masă de marmură albă. Îndată un botega (fecior de dugheană) îmbrăcat curat alergă înaintea noastră, întrebându-ne de vroiam granite sau gelate și, fără a aștepta răspuns, începu a număra vro douăzeci de soiuri de înghețate cu atâta iuțime, încât, neînțelegându-l ce spune, îl poftii să ne aducă ce-a vroi. V*** nu ieșise încă din melancolia în care căzuse; în zadar căutam să-i pricinuiesc oarecare distracție prin citirea gazetelor franceze. Mintea sa părea muncită de o idee crudă, care înădușea toate sufleteștile sale însușiri. Nu știam cum să mai fac pentru ca să-l trag din meditarea lui și, plin de tristețe pentru starea prietenului meu, mă hotărâi a-i da pace și deschisei gazeta Curierul francez . Deodată un murmur de mirare se ridică împrejurul nostru; un glas unanim de laudă umplu toată sala. Unii ziceau: Ah! ce frumoasă buchetieră! ce aer nobil și elegant! -- Cine oare să fie? ziceau alții. Pare că am văzut figura aceasta; ...ce semănare cu primadona de la Pergola ! Ridicai capul, dorind a ști cine pricinuise acea tulburare în sală și zării în fața noastră o femeie de o frumusețe îngerească, care, zâmbind cu o grație deosebită, ne prezenta buchete de flori. Un nour de melancolie flutura pe fața sa palidă și arăta că inima ei era zdrobită de vro durere secretă; părul său negru și luciu ieșea în bucle unduioase de sub o capelă de paie subțire și se împrăștia împrejurul gâtului său alb ca crinul; ochii săi mari și negri aveau mândria ochilor de vultur, dar totodată luminile lor înotau într-un foc limpede și misterios, prin care se zărea o înduioșire nemărginită. În sfârșit, toate în ea erau făcute pentru plăcere; gura ei care legăna un zâmbet melancolic, talia sa zveltă și delicată, mâinile sale mai fragede decât florile ce ținea... toate aveau o atragere ascunsă, care îți aprindea închipuirea. Când aruncai ochii asupră-i mi se păru că văd icoana din Santa Maria, lângă care întâlnisem pe prietenul meu; două lacrimi sticleau ca două briliante pe genele sale... Mă întorsei iute către V*** cu gândul de a-i comunica ideea mea, dar el era leșinat. Înfățișarea acelei necunoscute îi făcuse o impresie atât de mare că își pierdu simțirile, strângând la sân buchetul ce luase de la dânsa. Străinii din cafenea alergaseră lângă V*** și cercau deosebite chipuri de a-l aduce în cunoștință... În sfârșit V*** deschise ochii; figura lui era galbenă și tulburată; căutăturile lui erau sălbatice. El se uită peste tot locul cu înfiorare, și pe urmă apucându-mă de mână: „Haideți degrabă, îmi zise, haideți să o găsim... Cecilia mea trăiește!" Ieșirăm din cafenea fără a ști unde mă va duce; trecurăm iute vro câteva ulițe unde toți ne luau de nebuni și ne îndreptarăm spre o primblare pitorească, ce este afară din Florența și care se numește Boschetto. La începutul acestui parc este o piață mare unde se ridică Palazzo delle Cascine, adică palatul lăptăriilor al ducăi de Toscana. În toate serile, după ce se culcă soarele, aristocrația Florenței își oprește echipajele strălucite dinaintea acelui palat, și damele se desfătează prin convorbirea tinerilor cavaleri, care saltă călare împrejurul lor, și prin dulceața laptelui proaspăt ce le împuternicește sănătatea și le învioșează culorile obrajilor. Acea piață este locul de întâlnire a multor intrigi de amor!... De câte ori treceam pe lângă un oblon și vedeam vro damă așezată pe perne de mătase în fundul trăsurii, nu mă puteam stăpâni de oarecare palpitare de inimă. Fieștecare caretă pentru mine era un izvor de impresii noi, însă V*** părea că nici nu le vedea. Cu cât ochii mei erau înfocați, cu atâta ai lui erau reci în fața unei priveliști atât de vesele și de încântătoare. -- N-ai de gând să te oprești aici? îl întrebai. -- Nu, îmi răspunse. -- Dar unde vrei să mergi?... spune-mi, să știu și eu. -- Nu-ți pasă; vină. Și apucă printr-un câmp împrejurat de copaci nalți și vechi, care, oprind razele soarelui, își întindeau umbra asupra gingașelor dame ce se primblau pe iarbă. Pe urmă intrarăm într-o luncă deasă, și după vro jumătate de ceas ajunserăm pe un mal ridicat și plin de flori, care se înaintează ca un promontoriu între curgerile line a lui Arno și a lui Miunione. Acolo era sfârșitul boschetului. Când ne oprirăm, figura lui V*** se prefăcuse de tot: fața lui era roșie ca cerul ce se întindea deasupra noastră; părul său, ridicat de vântul de seară, fâlfâia în aer și lăsa liberă fruntea sa largă și genială. -- „Privește, el zise deodată cu un glas puternic; privește, iubite, cu ce mărime soarele se ascunde după munții care se înalță în fața noastră. Nu-ți pare că asistezi la dărâmarea împărăției romane?... Privește norii acești vopsiți de purpura razelor lui, cum se ridică către ceruri ca o jertfă a pământului făcută în gloria preaputernicului ziditor. Uită-te și te miră de frumusețile patriei mele: în fața noastră poeticul Arno șerpuiește prin câmpii vesele și prin lunci misterioase, și malurile sale vuiesc de cântecele melodioase ale păsărilor; în dreapta, verzile colnice acoperite cu grădini și palaturi de marmură se par că zâmbesc una alteia ca niște copile ce s-ar uita în oglindă; în stânga se întinde o câmpie plină de livezi, prin care se rătăcesc vro câteva grupe de amorezi; în urmă-ne se clatină un zid de copaci tufoși, care oprește vuietul orașului de a veni până la noi, numai murmura tristă a lui Arno tulbură tăcerea adâncă ce ne împrejură. Din vreme în vreme, țipătul unei păsăruici care adoarme sau notele rătăcite prin văzduh ale unei ghitare se aud în depărtare. Acum e ceasul când mintea se cufundă în meditări plăcute, când inima înoată în extazii dumnezeiești, când sufletul aprins de sperare își întinde aripile și se leagănă pe plaiurile unei lumi necunoscute. Acum e ceasul sfânt când toată ființa omenească se adapă la izvoarele cerești și binecuvintează mâna ce a zidit-o. Spune-mi: nu simți tu în tine acum o mulțumire ascunsă, ca și când ai fi dobândit tot ce ai dorit?... Nu-ți pare că ești un alt om?... Pieptul tău nu se smucește în izbiturile inimii tale? Nu simți ceva ce îți răcorește fruntea și îți dezmiardă lumina ochilor?... Spune: nu socoți tu că pare că ai să zbori într-o lume străină, unde norocul te așteaptă?... Ah! acum, acum viața-i dulce și neprețuită; acum închipuirea mea s-aprinde; acum o! Cecilio, te văd strălucind ca o stea în seninul limpeziu al cerului; îmi zâmbești ca un înger de blândețe, îmi faci semn cu mâna să te urmez... Ah! de ce nu am aripile acestui vultur ce trece pe deasupra noastră ca să spintec văzduhul și să mă arunc în brațele tale!" V*** era de un caracter iute, simțitor și supus impresiilor celor mari; când sufletul său era mișcat de vreun lucru, atunci toată ființa-i se pătrundea de el, imaginația-i se înflăcăra și baterea inimii sale îi zdrobea pieptul... Natura lui îl făcea să simtă lucrurile cu mai mult foc decât alți oameni, dar totodată fieștecare simțire era pentru dânsul un fulger care îl străbătea, îi aprindea sângele și îi surpa puterile. După ce se liniști, V*** se întinse pe iarbă; fruntea lui, unde tremurau razele luceafărului la care se uita, era aburită de sudoare, și tot trupul său era obosit de osteneală. Nevroind să-i tulbur plăcerea ce părea că gusta în răsuflarea vântului de seară, care îi răcorea mintea și îi alina fierbințeala inimii, mă întinsei deoparte lângă dânsul și îmi aprinsei o țigaretă. Liniștea care domnea împrejurul meu, întunecarea progresivă a cerului, ceața care se întindea pe Arno și, în sfârșit, mulțumirea ascunsă ce gustam înlăuntru-mi mă aduseră fără știre într-o reverie dulce și armonioasă, în care mintea-mi plutea ușor. Fumul albăstriu al țigării, ce se ridica în spirale unduioase, îmi îngâna ochii și îmi pricinuia o distracție plină de plăcere, din care mă trase glasul lui V***. -- Mă iartă, prietene, îmi zise el, că ți-am pricinuit întristare, dar nenorocirea care s-a legat de capul meu... -- Ce nenorocire poți tu avea, îl întrebai, la vârsta unde ești? -- Ah, se vede că ești încă un copil care de-abia ai intrat în lume și că nu ai călcat încă pe ghimpii care presară calea vieții! Știi tu că tocmai vârsta mea este cea mai primejdioasă și mai supusă patimilor sufletești? Tinerețea este ca un copac mic și fraged; cele mai slabe vânturi sunt furtuni pentru el... Dar ascultă mai bine istoria vieții mele, ș-apoi vei putea judeca tu care este nenorocirea ce mă prigonește. V*** își aruncă părul înapoi pe umeri și, ștergându-și fruntea, începu așa: II [ modifică ] „Din cea mai fragedă a mea copilărie eu am rămas orfan și lipsit de povățuirile și de dezmierdările părintești, care sunt reazemul ei; de-abia ajunsesem în vârsta de 9 ani, și nenorocirea își înfipse căngile în mine; la cel întâi pas al vieții mele, în loc de a mă găsi pe o cale înflorită ca ceilalți copii, mă trezii într-un pustiu fără margini și fără umbră!... Un moș al meu, fiindu-i milă de ticăloasa mea stare sau, mai bine poate, vroind a se folosi de micul venit ce-mi rămăsese de la părinți, mă luă sub epitropia lui, și pentru ca să nu-mi tot audă bocetele și să nu vadă lacrimile care neîncetat îmi udau ochii, mă lep[...]ntr-un pension unde petrecui zece ani bătându-mi capul cu limbile străine, cu literatura și mai ales cu zugrăvia. Înaintările ce făceam din zi în zi în această artă, și mai ales plăcerea ce găseam în studia ei, singură mă făcea să uit bătăile care mâncam necontenit de la padre Bertholomo, profesorul meu de limba elină, căci cruda mea soartă mă silea să caut în însumi mângâierea de care inima-mi era însetată, iar nu în brațele unei mume drăgălașe. Cu ce nerăbdare așteptam ceasurile lecției de zugrăvie și cu ce bucurie vedeam intrând în sală pe profesorul meu, care niciodată nu lipsea să-mi spuie câte o vorbă de mulțumire și de îmbărbățire când îi arătam noile mele produceri. Sinor Alsari (acesta era numele lui) avea pentru mine o dragoste cu totul părintească și mă recomanda la toți ca cel mai bun și mai sârguitor elev al lui. Sfătuirile pline de bunătate care îmi da și laudele ce îmi prodiga pentru propășirile ce făceam sub direcția lui, îmi insuflaseră atât respect și atâta iubire pentru el, încât la moartea moșului meu, când ieșii din pension, alergai la dânsul și îl rugai să mă primească în casa lui. Sinor Alsari mă luă cu o bucurie nespusă sub protecția sa și nu cruță nici un sfat și nici o osteneală ca să aducă la bună ispravă talentul ce începusem a câștiga în zugrăvie. În toate zilele vizitam împreună strălucitele galerii din Palazzo Pitti, din Palazzo Vecchio și din alte palaturi mari din Florența; ne opream ceasuri întregi dinaintea fieștecărui tablou și, după ce îmi tălmăcea cu amănuntul toate însușirile și frumusețile lor, apoi ne înturnam acasă și mă apucam de lucru sub necontenita lui priveghere. Un an de zile petrecui cu el în cea mai dulce liniște și în cele mai plăcute îndeletniciri: toată vremea mea era întrebuințată în studii serioase asupra artei la care mă dasem. Gloria îmi zâmbea de departe și mă chema în brațele sale. De când intrasem în cariera unde Michel Angelo, Tiziano, Raphaelo și cei mulți maeștri nemuritori pășiseră cu pasuri de uriași, singurul țel al vieții mele era să pot și eu adăuga o frunză la coroana strălucită a patriei mele și, aprins de o idee atât de îndrăzneață și de nobilă, îmi alcătuisem un trai cu totul artistic, încât, fără a mă îngriji de lucrurile ce nu se atingeau de zugrăvie, gustam zile line, netulburate și pline de încântările sperării; însă această liniște sufletească mă părăsi după puțină vreme. Într-o seară Sinor Alsari intră în cabinetul meu și îmi zise: -- V***, fost-ai de mult la teatru? -- De când au murit bieții mei părinți nu am fost, îi răspunsei. -- Vrei să mergem deseară să vedem Norma ? Are să joace o actriță nouă. -- Haideți. -- Gătește-te degrabă, că-i vreme. Mă îmbrăcai iute și ne duserăm la teatrul de la Pergola. Sala era ticsită de amatori și lojile pline de dame elegante și frumoase. Deodată se făcu o mare tăcere; toți se așezară pe la locurile lor, și orchestra începu uvertura... Acea muzică plină de o melodie cerească născu în minte-mi o mulțime de idei triste și de amare suvenire. Aducându-mi aminte că înainte de zece ani mă găseam tot la acel teatru cu iubiții mei părinți, mi se păru că le vedeam umbrele fluturând împrejurul meu și tânguindu-mă cu milă, ca și când m-ar fi așteptat o nenorocire cumplită! Îngânat de fantasmele acele iubite, nici nu luasem seama că perdeaua se ridicase de vro câtăva vreme și că corul druizilor era pe la sfârșit. Cine știe! Poate aș fi stat toată seara fără a mă uita pe scenă, dacă un murmur ce se ridică în sală nu m-ar fi scos din meditarea în care picasem și nu m-ar fi făcut să arunc ochii înainte-mi. Văzui o ființă albă și cerească, o comoară de grații, de tinerețe și de poezie, un înger al cărui glas dulce, limpede și armonios îmi pătrunse inima. Sala vuia de aplauze; iar când Cecilia începu a cânta rugăciunea Normei către lună, când, picând în genunchi și ridicându-și mâinile spre cer, intonă acea arie strălucită, Casta Diva , atunci tot publicul în entuziasmul său se sculă pe picioare și b[...]n palme astfel că Cecilia se speriase... Pare că o văd îndreptându-și ochii cu sfială asupra noastră; nevinovăția, mirarea, mulțumirea, toate aceste deosebite sentimente luceau în căutătura ei. Ah! ce zâmbire încântătoare păru atunci pe buze-i!... Ce nobilă mândrie se arătă pe frunte-i! Ea semăna cu o ființă din altă lume, frumoasă și răpitoare ca geniul armoniei cerești! Ah! iubite, ce ți-oi spune? Ce cuvinte să întrebuințez ca să-ți descriu frumusețea sa? Cecilia era, precum zice poetul nostru, bella comme un angelo ch' Iddio creo, nei suoi piů ardenti transporti d'amore . Două zile necontenit am fost ca un nebun; mi se părea că vedeam neîncetat un înger cu aripile de aur care, fluturând împrejurul meu, îmi cânta Casta Diva , împreunându-și glasul pe o harfă ce ținea în mână... Pe urmă, când m-am trezit din visul acel plăcut, am aflat de la sinor Alsari că a fost silit să mă scoată cu de-a sila din teatru, fiindcă, neputându-mi stăpâni entuziasmul, făceam prea mare vuiet, încât toți mă socoteau lipsit de minte. Trei luni de zile am urmat regulat toate reprezentațiile; un magnet tainic mă trăgea fără voie spre teatru când știam că era să cânte Cecilia. Gustul pentru muzică se dezvelise în mine totodată cu dragostea, și dar, profitând de cunoștința celor întâi principuri ce luasem din vremea încă când trăiau părinții mei, începui a face ceva progresuri. Adeseori mă trezeam cântând pe ulițe vro bucată din Norma sau din Lucia din Lamermoor și, rușinat de mirarea cu care toți trecătorii se uitau la mine, alergam degrabă acasă și mă închideam în cabinetul meu, unde mă apucam de zugrăvie cu o sârguință și mai mare, căci făceam portretul Ceciliei. De mult aveam de gând să lucrez icoana sfintei Ceciliei ca să o expun în biserica Santa Maria del Fiore, dar neștiind ce expresie să-i dau, tot prelungisem lucrul ei. Când văzui pe Cecilia la teatru, frumusețea figurii sale se tipări așa de bine în minte-mi că pe dinafară și fără știre îi făcui portretul; fizionomia sfintei Cecilia se întâmplă a fi întocmai fizionomia slăvitei primadone de la Pergola. Bucuria de a vedea lângă mine icoana îngerului ce iubeam mă aduse într-o exaltație atât de mare, că picai pe genunchi dinaintea ei și, apucând-o cu amor în brațe, o acoperii de sărutări... Tocmai atunci sinor Alsari intră în cabinet și, speriat de delirul meu, smuci icoana de la sânu-mi și alergă îndată de o puse în capela unde m-ai întâlnit. Nu am trebuință să-ți spun că din ceasul acela mă făcui cel mai bun creștin, că în toate zilele mă duceam la biserică și că stam ceasuri întregi plecat dinaintea sfintei Cecilia. Lesne înțelegi că, de vreme ce persoana care iubeam purta acest nume, nu puteam alege altă patroană spre a-i încrede secretele mele rugăciuni decât pe sfânta Cecilia. Într-o zi... ah! cât oi trăi mi-oi aduce aminte de ea!... mă găseam îngenunchiat dinaintea icoanei mele și cufundat într-o meditare sfântă. Un vis plăcut îmi dezmierda sufletul; mi se părea că o ființă nevăzută mă îndemna să am bună sperare pentru îndeplinirea dorințelor mele, când simții pe lângă mine fâlfâirea unei rochii de mătase... Două dame intraseră în capela unde eram. Peste puțin auzii convorbirea lor. -- Santa Maria, ce minune! zise cea mai mare. Ian uită-te bine, Cecilio, la icoana asta din față. Aș jura că-i portretul tău! -- Bine zici, răspunse cealaltă. -- Și amândouă se apropiară de icoană și se uitară mai cu luare-aminte. -- Curios lucru! zise iar cea dintâi; cu cât mă uit mai mult, cu atâta găsesc mai mare asemănare. Iată ochii tăi negri și plini de foc; iată-ți gura cea grațioasă. A! ce-i drept, măcar că sunt femeie, nu pot tăgădui că ai o guriță de tot frumoasă; pare că-i o roză. Ian spune-mi: cât ai plătit zugravului sau, mai bine, în ce monedă i-ai plătit lucrul!... cu bani ori cu inima? căci am de gând și eu să mă fac sfântă. -- Tot veselă și nebună ai să fii, Iulio, răspunse cealaltă; crede-mă însă că niciodată n-am gândit să-mi fac portretul și că nici nu cunosc numele artistului. -- Cât pentru aceasta e lesne de a-l cunoaște. Și se apropie de icoană ca să-mi citească numele însemnat jos. Eu rămăsesem înlemnit, căci niciodată nu mă găsisem așa de aproape de Cecilia. Nu îndrăzneam nici să mă răsuflu, ca să nu o spariu și să nu pierd nimica din cuvintele sale. Dama care se numea Iulia se întoarse către Cecilia și îi zise râzând: -- Numele lui este V***; îl cunoști, Cecilio?... -- Ba nu. -- Sărmanul tânăr! L-ai legat și pe dânsul în lanțurile tale!... însă el ți-a dat bune dovezi că te iubește; portretul acesta lucrat în ascuns este martorul slăvirii ce are pentru tine. Eu când aș fi în locul tău aș face toate chipurile să aflu cine este și l-aș prefera tuturor prinților din Florența care-ți fac curte și-ți repetează în toate zilele că mor după tine fără a muri cât de puțin. Îmi venea să sărut picioarele acelei femei care, fără a mă cunoaște, căuta să înduplece pe Cecilia în favorul meu. -- Nu-ți este păcat, Iulio, -- răspunse Cecilia -- să zici acest fel de vorbe în biserică? -- De ce să-mi fie păcat?... Amorul nu este oare cel mai sfânt și mai curat sentiment insuflat oamenilor de însuși Dumnezeu? Pentru ce să mă sfiesc de a vorbi de el înaintea celui ce l-a creat în inimile noastre? Ce păcat poate a fi de a spune adevărul tocmai în locașul unde adevărul domnește și de a mărturisi că un om, de orișice rang să fie, este mult mai vrednic de iubit când el ne iubește din toată curățenia inimii sale, decât nobilii acei ruginiți care, departe de a avea cea mai mică dragoste pentru noi, vor numai să-și împlinească o capricie trecătoare și să ne arate pe urmă ca victimele vanității lor! Cecilia zâmbi și îi zise: -- Nu-ți cunoșteam atâta elocvența, Iulio. De când te-ai făcut avocatul amorului? -- De când am aflat că nu-i adevărată fericire fără adevărat amor. Cecilia privi cu o expresie deosebită la portretul ei și mi se păru că strânse mâna Iuliei. Ele se uitară una la alta cu o iubire frățească, zâmbiră amândouă ca doi îngeri și se depărtară. Închipuiește-ți poziția mea după ce auzii acea convorbire ce se atingea atât de mult de soarta mea. Nu puteam crede că cu adevărat Cecilia fusese lângă mine; socoteam că visasem. Atâta norocire nu putea fi pentru mine, dar totodată, ca un om ce caută să-și prelungească visul plăcut din care s-a trezit, îmi înfățișam lângă mine pe Cecilia cu fruntea luminată de razele candelei ce ardea în capelă, cu ochii săi ridicați spre icoană, și îmi închipuiam aceste două figuri ce semănau mirându-se una de alta de frumusețea lor. Îmi repetam în minte toate cuvintele acelor două femei care reprezentau geniul amorului, chemând în brațele sale pe îngerul nevinovăției. Viitorul mi se arăta acoperit de flori; toate nălucirile mele se deșteptară, și o dulce sperare îmi dezmierda sufletul și mă înălța la ceruri. Când mă trezii din reveria aceea dulce, biserica era pustie, și razele lunii tremurau pe coloanele-i de marmură. Mă dusei degrabă acasă, îmi luai mandolina și mă îndreptai afară de Florența, spre Bosquetto. Mă primblai vro câtăva vreme prin rediu și mă întinsei în sfârșit pe iarbă lângă un copac. Liniștea, frumusețea poetică a acelei seri de vară, dispoziția melancolică în care mă găseam și, mai ales, ideile de amor și simțirile ce mă stăpâneau îmi insuflară dorința de a cânta, împreunându-mi glasul cu mandolina; începui a improviza cuvintele aceste: Ah! te iubesc și drag mi-e de-a o spune, Ș-oricât de mult în lume voi trăi, Tot vreau să-ți spun, să-ți spun, dulce minune, Că te iubesc și veșnic te-oi iubi! Acel cuvânt, acea destăinuire, Dulce parfum al sufletului meu, Naște voios la scumpa ta privire Ca un odor plăcut lui Dumnezeu! Dar, te iubesc și-mi dau sufletul ție, Căci pe pământ și-n raiul îngeresc Nu poate fi mai sfântă armonie, Decât acest ferice te iubesc ... O! de-ar suna acuma pentru mine Ceasul dorit al zborului ceresc, Eu aș muri ferice lângă tine, Căci aș muri zicându-ți: te iubesc ! Când sfârșii de a cânta, văzui că se deschide o fereastră la rândul întâi al unei case din față. O femeie se ar[...]n balcon, cu o ghitară în mână, și intonă rugăciunea cea vestită a Normei către lună. Glasul ei nu-mi era necunoscut; dulcimea ruladelor sale născu în mine un prepus. Mă sculai iute și mă apropiai de fereastra unde auzisem acel glas; tocmai atunci razele lunii se aruncară în plin pe fața necunoscutei. „Cecilio!" strigai în delirul meu, și picai jos, inundat în sânge... O umbră neagră trecuse pe lângă mine și-mi înfipsese un stilet în piept. Când deschisei ochii, mă găsii, o fericire! în brațele Ceciliei... Ea auzise gemetele mele și trimisese slugile, care, găsindu-mă întins ca un mort pe pământ, mă aduseră în salonul ei. Slăbiciunea în care picasem prin pierderea sângelui și mai ales zguduirea electrică ce simții, văzându-mă lângă sânul Ceciliei, mă aruncară încă o dată în ghearele morții; iar când mă trezii de a doua oară, intrai într-o desperare cumplită, căci mă văzui în camera mea. În zadar căutam să-mi aduc aminte de toate cele ce se întâmplaseră; nu puteam înțelege pentru ce sinor Alsari se uita la mine cu ochii plini de lacrimi și pentru ce doctorul îmi pipăia mâna, când deodată simții o durere groaznică în piept. Cătai împrejurul meu: așternutul era plin de sânge. Atunci îmi adusei aminte de toate întâmplările... Cea întâi întrebare care făcui a fost despre Cecilia: -- Unde-i, s-o văd încă o dată ș-apoi să mor! Nimeni nu-mi răspundea, și toți se uitau la mine cu milă și cu frică. Zdrobit de durerile care mă munceau și vrând a-mi tălmăci tristețea celor ce erau pe lângă mine, socotii că Cecilia murise. Toate simțirile mi se tulburară la o idee atât de crudă și, nemaiputând suferi viața, smulsei de pe rană legăturile ce-mi pusese doctorul spre a opri curgerea sângelui; dar când ridicai mâna ca să le arunc departe de mine, un răvaș pică pe genunchii-mi. Îl deschisei îndată și citii aceste cuvinte scrise de mâna Ceciliei. Îl știu de rost: Un tiran care mă prigonește din copilăria mea mă silește să mă pornesc în ceasul acesta din Florența, căci a aflat dragostea mea pentru tine. Nu știu în care parte a lumii are de gând să mă ascundă, însă mare este Dumnezeu! ne vom întâlni poate vrodată ș-atunci... CECILIA Acest răvaș mă pătrunse ca un trăsnet și mă aduse într-o nebunie cumplită. Trei luni de zile viața mi-a fost în brațele morții. Am aflat pe urmă că în vremea aceasta mă sculam câteodată, săream prin casă, râdeam, îmbrățișam pe toată lumea și spuneam fieștecăruia că Cecilia mă iubea, că eram cel mai norocit om de pe pământ!... Pe urmă începeam a plânge, a-mi smulge părul și a blestema ceasul în care m-am născut și soarta care, ca unui om însetat căruia i-ai prezenta un pahar cu apă și l-ai trage de la gură-i când ar vroi să bea, m-au făcut să cunosc dragostea Ceciliei tocmai când ea a fost silită să se depărteze de mine. În sfârșit, după șase luni mă ridicai de pe boală și, cum fusei în stare de a ieși afară din casă, mă dusei la sinora Iulia ca s-o întreb de nu cunoștea locul unde se găsea prietena ei. Sinora Iulia era singură într-o cameră elegantă și sta pe o canapea de catifea roșie. Îi cerui iertare de îndrăzneala ce o luasem a mă înfățișa dinainte-i fără a avea onorul de a-i fi cunoscut. Ea însă îmi răspunse zâmbind că mă înșelam, căci mă cunoștea prea bine. -- Mă găseam la Cecilia -- îmi zise -- când te-au adus împlântat în sânge, și niște hârtii ce picaseră din buzunarul d-tale, niște cărți de vizită ale d-tale ne-au prilejuit la amândouă chipul de a-ți cunoaște numele. Ne iartă, domnule, dacă am avut indiscreția de a le citi, însă trebuia să facem revizie acelor hârtii, pentru ca să putem afla numele și adresa persoanei care era în mâinile noastre și s-o trimitem în sânul familiei sale. -- Nu vă pot mulțumi, sinora, de bunătatea și de mila ce ați avut pentru mine și credeți că voi fi în veci recunoscător. -- A fost o datorie pentru noi, domnule, ca să-ți prodigăm îngrijirile de care aveai o neapărată trebuință în starea periculoasă în care te aflai, și dacă nu am putut face mai mult pentru d-ta, crede că aceasta nu a atârnat de la vroința noastră. -- Știu, sinora, pricina care pentru nenorocirea mea m-a depărtat atât de degrabă de sub cereasca priveghere a dumilorvoastre, și tocmai pentru ca să aflu urmarea acelei întâmplări misterioase am luat îndrăzneala de a veni aici. Te rog, deci, sinora, și te jur pe numele prietenei d-tale, să nu-mi ascunzi adevărul. Spune-mi în care loc se găsește acum sinora Cecilia?... Ah! fie-ți milă, spune-mi unde-i Cecilia?... Când ai ști... -- Că o iubești, poate? Aceasta o știu de șase luni, tocmai din seara când te-au adus mai mort în casa prietenei mele. -- Cum? Cine a descoperit?... -- Icoana sfintei Cecilia, care se găsește în Santa Maria del Fiore. Mă făcui roș pe obraji. -- Vezi -- adăugă Iulia -- că îți cunosc toate secretele inimii. -- A! tocmai pentru aceasta ar trebui să-mi spui unde se găsește Cecilia. -- Îți dau parola mea că nu știu nimică despre ea și că, de când s-a pornit, n-am luat nici o scrisoare de la dânsa. Te pot însă încredința că Cecilia te iubește și că, dacă va trăi și vei fi statornic, ai să fii odată fericit. Ea te iubea de mult fără a te cunoaște. Chiar din ziua când își văzu portretul în catedrală ea s-a înamorat de artistul care o zugrăvise atât de bine. Bravo, domnule! bravo, ai un talent vrednic de laudă. -- Încă un lucru te-aș ruga să-mi spui, sinora: cine este acel tiran care prigonește pe Cecilia? -- A! a! domnul Barbarissimo? eu așa l-am botezat. El e un moș al Ceciliei care a crescut-o de mică, a educat-o, și acum vroiește să o ia de nevastă; dar nu te speria. Cecilia nici nu gândește la dânsul, și dacă mai șade cu el, aceasta o face numai prin recunoștința ce-i poartă, pentru că a avut îngrijire de copilăria ei! -- Da bine, un așa om e primejdios! -- Eu m-aș teme să șed cu dânsul, dar Cecilia îl stăpânește cum îi place; cu toate aceste, biata copilă e silită să-l urmeze peste tot locul unde gelozia lui îl mână. Purtările lui sunt nesuferite; nu lasă să se apropie nici un om de nepoata lui; în sfârșit, îi cu totul barbarissimo. -- Și de ce, mă rog, s-a pornit așa de iute din Florența? -- De ce? Pentru că un gelos amiroase amorezații ca un copoi, cale de o poștă de departe; ș-apoi trebuie să știi că sinor Barbarissimo era ascuns lângă noi, în seara când ți-am spălat rana, și că auzise toată convorbirea ce se făcu atunci asupra d-tale între Cecilia și mine... Pune-ți în gând cu ce furie s-a înfățișat dinaintea noastră când a auzit pe Cecilia mărturisind că ești vrednic de dragostea ei. Turbat de mânie, întocmai ca un urs, s-a aruncat între noi; a poruncit slugilor să te ducă acasă la dumneata; mie mi-a poruncit să ies afară, și pe la miezul nopții s-a pornit ca să alerge lumea toată, numai ca să fugă departe de dumneata. După aceste vorbe îmi luai adio de la sinora Iulia, și a doua zi, îmbrățișând cu lacrimi pe sinor Alsari, pornii și eu din Florența cu hotărâre să alerg Italia întreagă ca să dau de urma Ceciliei. Patru luni de zile am cercetat cu amănuntul toate colțurile Italiei... în zadar! Nimeni nu putu să-mi dea vro știre despre Cecilia. În sfârșit, pierzând toată speranța, mă dusei la Paris pentru ca să uit durerea. „Știi cât de bine am petrecut un an de zile în capitala Franței. Am căutat să aflu oarecare distracții, dar nu am putut suferi străinătatea și am alergat iar[...]n sânul patriei mele. Tocmai astăzi dimineață am sosit în Florența și, cum m-am coborât din trăsura veturinului care m-a adus, am alergat să îngenunchez dinaintea icoanei sfintei Cecilia. Nu ți-oi vorbi de dulcea impresie ce-ți pricinuiește vederea patriei după o lungă despărțire. Când te-i întoarce în Moldova, îi simți ca și mine acea fericire adâncă ce-ți insuflă locul iubit unde te-ai născut și care îți trezește în suflet o mie de suvenire scumpe... Și apoi socot că nici aș putea să-ți descriu bine acea impresie, pentru că mintea-mi era prea tulburată de gânduri amare. Fieștecare parte a orașului, când intrai în Florența, mi-a adus aminte de câte o scenă a vieții mele, mai mult tristă decât dulce, și bucuria ce gustam în priveliștea patriei mele a fost amărâtă prin suvenirul supărărilor care a împrejurat tinereța mea. După aceste cuvinte V*** își plecă fruntea cu o tristă obosire. -- Cunoști acum nenorocirea mea. Nu te miri cum de mai trăiesc sau cum de nu am nebunit de tot?... Ah! trebuie să pătimești muncile sufletești care le-am pătimit eu, pentru ca să poți înțelege ce lucru grozav și crud este de a-și pierde cineva ființa ce a iubit! V*** se opri încă o dată și, uitându-se la buchetul de flori ce îi dase buchetiera necunoscută în cafeneaua Donné : -- Sărmanelor floricele -- le zise -- și voi ați veștezit ca și tinerețea mea! Un bilet mic pică din buchet pe iarbă; V*** îl luă cu repejune, îl deschise, își aruncă ochii deasupra, s[...]n picioare și începu a fugi spre Florența din toate puterile sale. În zadar îl chemai și îi strigai să se oprească... Atunci mă aruncai și eu după dânsul, alergând cât puteam de iute și, în sfârșit, îl găsii întins pe scările de marmură ale catedralei Santa Maria del Fiore, obosit de osteneală. -- Ce dracu te-a apucat? îl întrebai, apropiindu-mă de el. -- Taci că vine! îmi zise; și, sărind iar de lângă mine, se făcu nevăzut în întunericul pieții. Neputând să-l mai urmez, mă hotărâi să-l aștept ca să-mi tălmăcească taina purtării și a cuvintelor sale; dar în zadar mă primblai vro două ceasuri pe piață... V*** nu veni. Piața era pustie când mă pornii spre hotelul unde ședeam; dar când vrui să intru în ulița Calzaioli, auzii următoarea convorbire între două persoane ce stau sub icoana Maicei-Fecioare, la colțul uliței [2] : -- Și a murit? -- Ba nu; se zice numai că-i rănit foarte rău și că este o slabă sperare de scăpat. -- Și nu știi care-i pricina acestei întâmplări? -- Nu, n-am putut afla altă decât că pe la 11 ceasuri un om învelit cu o manta neagră a sărit cu cuțitul asupra unui tânăr ce trecea în dosul Baptistariului [3] , zicându-i: „Cine iubește pe Cecilia trebuie să moară". Atunci se iscă o luptă crudă între amândoi, și unul din ei rămase pe pavea împlântat în sânge. Speriat de ceea ce auzii, mă apropiai de străini și întrebai de nu știau unde poliția dusese trupul celui rănit? -- Nu știu, îmi răspunse unul din ei, și se depărtară amândoi de mine. Mă dusei degrabă acasă, mă închisei în camera mea și nu putui dormi toată noaptea; mi se părea că tot vedeam trupul prietenului meu acoperit cu răni. Cât am șezut pe urmă în Florența nu l-am mai văzut pe V***, nici n-am auzit vorbind de el. III [ modifică ] Peste o lună după această întâmplare, mergând de la Roma la Civita Vechia, veturinul care ne ducea se opri ca să-și odihnească caii dinaintea unei case vechi și deșirate ce era în drum și care semăna mai mult a fi o vizunie de hoți decât un tractir pentru călători. Mă scoborâi din trăsură cu gând ca să mă primblu pe jos. Afară era o lună plină și voioasă ca figura unei tinere fecioare; toate lucrurile se vedeau împrejur ca ziua, și în depărtare se auzea vuietul groaznic și monoton al mării, care sticlea la razele lunii și ale stelelor ca o lungă vale de argint. Acel tablou măreț îmi făcu o impresie foarte mare; și în suvenire repurtându-mă la ruinele antice ce văzusem în Roma, începui a face triste meditări asupra nenorocitei st[...]n care a picat Roma Cezarilor sub ticăloșia guvernului papal. Primblarea însă totodată iscă și în stomacu-mi o foame nu mai puțin tristă decât acele gânduri. Intrai îndată în singura sală ce se găsea în acel tractir. Vro câteva lăiți de lemn, cu picioarele rupte, și vro trei butelci deșarte, cu gâtul stricat, alcătuiau tot mobilierul acelui lăcaș. Când pășii pragul ușii, o groaznică horăire îmi vesti că acea vizunie era locuită de mai multe suflete și în adevăr zării la pământ vro trei oameni înzestrați cu figuri foarte problematice. Toată scena era luminată de razele roșii ale unui mic jăratic ce mai ardea încă în cuptor. Stătui un pic la îndoială de trebuia sau nu să pășesc mai înainte; dar, în sfârșit, făcându-mi curaj, mă apropiai de o laiță mai lungă ce era în fund și pe care dormea un soi de uriaș. Socotind după împrejurări, adică de pe cerga ce-l acoperea, că trebuia să fie tractierul, îl scuturai încetișor. Însă el, departe de a se trezi, se întoarse pe ceea parte, dând din umeri și împreunându-și mișcarea cu o mulțime de complimente în soiul acestora, de pildă: „Va al Diavolo, Sangue del Christo, Corpo di Baccho" . Ieșii degrabă din acel loc, pășind pe vârful picioarelor de frica altor asemene complimente. Când fusei afară, mi se păru că mă răsuflam mai lesne; și, cu ochii încă plini de fumul ce era în sala tractirului, mă îndreptai, făr-a vedea mai nimică dinainte-mi, spre o matahală neagră ce gândii că este trăsura noastră, hotărât fiind să mă culc pentru ca să-mi treacă foamea. După ce mă împiedicai de vro câteva ori de niște buruieni mari, pe care nu le zărisem din pricina usturimii ochilor, pipăind mai mult ca un orb, dădui în sfârșit cu mâna de un oblon, îl deschisei și mă suii; mi se păru însă că trăsura în care intrasem era mai ridicată. Când era să mă așez, simții un braț puternic că mi se puse pe piept și un glas străin îmi zise: „Cine-i acole?" Eu răspunsei, începând a râde: „Ce dracu! tare ești fricos, domnule!... socoți că ai a face tot cu tâlhari?" Trebuie să spun că în trăsura noastră se găsea un popă spaniol, bătrân, care se pornise de la Roma cu mine și căruia îi era mare frică de tâlhari, fiindcă pe atunci se vorbea mult în Italia de niște hoți ce ieșiseră la drum. -- Cine ești tu? întrebă încă o dată acel ce mă ținea de piept. Deschisei ochii mari și văzui dinainte-mi un om și o femeie!... Nu mă puteam dumeri cum se făcea că mă găseam într-o trăsură străină. Dar după vro câteva secunde, în care vreme dama căuta să aprindă o lampă de argint, înțelesei că în loc de a mă îndrepta către adevărata noastră trăsură, mă rătăcisem în altă parte și intrasem în vro trăsură străină, ce sosise în vreme ce căutam să trezesc pe tractier. Deodată, careta se umplu de lumină și văzui o! minune, pe V*** lângă buchetiera ce îmi dase flori la Florența! Mirarea și bucuria noastră fură nespuse, și îmbrățișările noastre nenumărate. -- Nu pot să mă încred ochilor mei, zisei după o scurtă tăcere; tu în viață? Te socoteam mort, ucis în dosul Baptistariului. -- Slavă Domnului! am scăpat și atunci din mâinile lui. Știi, Cecilio, că ucigașul care a sărit la mine era tot acela care mi-a străpuns pieptul înc-o dată, demult? -- Și nu ți-a zis ceva când a vrut să te omoare? întrebă ea. -- Așteaptă; dar, mi-a zis: „Cine iubește pe Cecilia trebuie să moară!" -- Ticălosul! strigă Cecilia. Știi cine este acel om fără de suflet? -- Cine? -- Tiranul care m-a prigonit și pe mine de când trăiesc... -- Sinor Barbarissimo poate? întrebai. V*** pufni de râs auzind acest nume curios, și apoi sărutând cu foc pe Cecilia: -- Nu mai gândi, îngerul meu, -- îi zise -- la o ființă ticăloasă care ne-a amărât la amândoi cea mai frumoasă parte a vieții noastre; lasă-l să putrezească în mârșăvia caracterului său, precum eu l-am lăsat împlântat în sânge, fără a avea nici o milă de el. V*** o sărută iarăși, și veselia renăscu pe fața amorezei sale. Aceste adese sărutări mă cam tulburau. Rugai pe V*** să-mi tălmăcească un lucru de care eram mult intrigat. De ce fugise de la Bosquetto? V*** se plecă spre mine și îmi spuse la ureche: -- Biletul ce picase din buchet era de la Cecilia. Ea îmi scria că de două zile se găsea în Florența, când m-a văzut de la fereastră trecând pe uliță. -- Acolo poate unde te-ai oprit și m-ai întrebat de am văzut-o? -- Tocmai; că îndată după aceea și-a procurat prin Iulia un costum de buchetieră, cu hotărâre să intre incognito după noi în cafeneaua Donné , să-mi dea buchetul acel cu scrisoarea sa, în care mă ruga să mă aflu la 11 ceasuri de noapte în capela sfintei Cecilia din Santa Maria del Fiore. N-aveam oare dreptate să alerg ca un nebun, când am primit, fără a mă aștepta, o veste atât de norocită, care schimba cu totul fața soartei mele?... De-abia ajunsesem pe scările bisericii, de-abia te apropiaseși și tu de mine, când zării pe Cecilia pe lângă Baptistariu. Vrui să merg înaintea ei, dar tocmai atunci fusei atacat de un om necunoscut. În furia mea îl răsturnai pe pavea cu atâta iuțime, încât el pică tocmai pe stiletul ce ținea în mână și se înfipse în el!... Atunci auzii sunând 11 ceasuri, alergai în biserică și găsii pe Cecilia îngenuncheată dinaintea patroanei sale. De acolo ieșirăm amândoi afară unde ne aștepta această caretă cu 6 cai; ne suirăm în grabă și, fără a ne opri, nu am făcut altă de atunci decât numai voiajuri, petrecându-ne viața în cântece, în sărutări și în veselii. -- Se vede că aveți multe secreturi împreună, ne zise frumoasa Cecilie, zâmbind și aninând de fundul caretei lampa de argint ce aprinsese. -- Vorbeam de tine, îngerul meu, îi răspunse V***, strângând-o în brațe cu o dragoste înfocată. Acum zorile coronaseră orizontul cu o linie argintie ce făgăduia o zi frumoasă călătorilor. Caii erau înhămați la caretă și postașul sta gata să pornească; dar până a nu-mi lua adio de la norocitul meu prieten, rugai pe sinora Cecilia să cânte Casta Diva , căci tocmai atunci luna era să se piardă după un deal. Strălucita cântătreață își luă mandolina și începu; dar deodată V*** îi fură mandolina din mâini și, ridicând pe amoreza sa, o puse pe genunchi. Cecilia, zâmbindu-i și uitându-se la el cu dragoste, se rezemă cu brațul drept pe umărul lui și intonă de al doilea Casta Diva , cu un glas mai tulburat, dar mai pătrunzător. Cu cât aria se înainta, îngerescul cântec slăbea, dar cu o dulcime încă mai încântătoare, și degetele lui V*** se rătăceau pe strunele mandolinei. În sfârșit glasul Ceciliei nu se mai auzi; mandolina căzu din mâinile lui V***... și amândoi rămaseră îmbătați de dulcele delir al iubirii. Ei semănau ca doi îngeri adormiți în voluptatea extaziei cerești. Atunci mă coborâi din trăsură; îi privii pentru cea de pe urmă oară și făcui semn postașului să încalece. Careta se depărtă cu repejune; iar eu, ținându-mi încă multă vreme ochii țintiți în partea care apucase, mă întorsei suspinând în trăsura noastră. ( Dacia literară , 1840) P. S. -- Iubite Negri . -- Acum sunt 16 ani de când am făcut cea întâi călătorie a mea în Italia, întovărășit de tine, care petrecuseși cea mai frumoasă parte a tinereții tale sub cerul limpede al acelei țări. Tu ai fost martor celor mai gingașe impresii al mele; ție ți-am destăinuit, ca unui frate iubit, toate pornirile, toate visurile, toate sperările sufletului meu și, precum atunci ale primit cu blândețe acele destăinuiri entuziaste, primește și acum dedicarea celei întâi scrieri a mele în limba patriei. Ea este o slabă încercare, o știu, și nu aștept de la dânsa altă mulțumire decât să-ți aducă ție aminte de trecerea noastră prin Florența și de frumoasele buchetiere care ne dau în toată seara câte un mic buchet de flori, pe când luam înghețate dinaintea cafenelei Donné , împreună cu prietenul nostru D... Note [ modifică ] ↑ Această catedrală ce se numește Domo, din pricina frumoasei și îndrăzneței arhitecturi a bolții cu care vestitul Brunellesco a încoronat-o, este cea mai mare din Florența... Zidurile ei sunt pe dinafară acoperite cu trei soiuri de marmură: roșie, albă și neagră. [V. A.] ↑ În Târgurile Italiei, mai pe la toate colțurile ulițelor, sunt icoane sau statui de sfinți dinaintea cărora ard necontenit candele [V. A.]. ↑ Acest monument, ce se numește încă Sfântul Ioan, se găsește tot pe piața de Domo și se socoate c-ar fi fost în vechime capiștea zeului Mars. Printre alte multe lucruri vrednice de privit ce cuprinde, are trei porți de aramă, săpate una de Andrea Pizano și celelalte două de Lauren Giberti. Săpăturile lor înfățișează deosebite scene din Vechiul Testament , dar lucrul lor este atât de delicat și de măiestros, încât Michel Angelo zicea că: „sunt vrednice de a fi porțile raiului" [V. A.].


content:
Dorești ca să-ți trimit o descriere a Iașilor. Iată dar că, pentru mulțumirea ta, mă hotărăsc a-mi scutura lenea și a încăleca pe condei spre a întreprinde o primblare pitorească prin ulițele capitalei Moldovei. Te înștiințez însă că această primblare am de gând să o fac fără a-mi întocmi dinainte un plan de drum, precum se obișnuiește mai în toate voiajurile. Nu, eu nu înțeleg călătoriile ca cei mai mulți, adică: de a se face robul unui plan și, în urmare, de a alerga țintă pe linie dreaptă până la țelul propus, fără a se abate din cale și făr[...]ndrăzni de a ieși din rolul de mașină drumeață. Numesc voiaj acela singur care, liber de orice înrâurire străină, urmează numai capriciilor vremelnice ale închipuirii și care ia ființă fără pregătire, precum și fără scop hotărât. Adevăratul călător e acela care, când pornește la un drum, își propune să meargă unde l-a duce fantezia lui, astăzi spre răsărit, mâine spre apus, astăzi pe mare, mâine pe uscat. Iar cât pentru acela care se jertfește de bună voie unui țel întocmit după harta geografică, acela îl socot un curier însărcinat de a se purta pe sineși ca pe un pachet dintr-un loc într-altul. Pentru ca să nu intru dar în categoria plicurilor de poștă, dă-mi voie să urmez după placul meu și să mă rătăcesc pe unde m-a duce condeiul. La aceasta mi-i zice poate că un bun călăreț trebuie să știe a stăpâni zburdările calului său; dar oi răspunde și eu că din toate lighioanele lumii, condeiul este cel mai greu de cârmuit și că ades e răsturnat cine vrea s[...]nfrâneze. Ori și din care parte vine străinul la Iași, vie despre Dunăre, despre Prut, sau despre Siret, i se înfățișează de departe o panoramă măreață și vrednică de a trage toată a lui luare-aminte. Pe coastele unor dealuri mici se întind pe malurile Bahluiului și în fața altor dealuri acoperite cu păduri și cu vii romantice, el vede o adunătură curioasă de case mari, ce par a fi clădite unele deasupra altora, de turnuri bisericești ce răsar printre ele ca niște catarguri nalte într-un port. Acele palaturi, fără arhitectură cunoscută, care, precum am zis, seamănă că se acaț[...]ntre ele pe spetele lor, sunt cea mai vie icoană a ambiției locuitorilor lor și acele turnuri numeroase ce se ridică în văzduh par ca niște uriași ce ar căta la ei cu multă mirare și cu mare milă. Cu toate aceste, întrulocarea lor produce un efect plăcut străinului, și orașul întreg, înșirându-se în amfiteatru deasupra frumosului șes al Bahluiului, înformează un tablou original și minunat cu zidirile sale albe, cu mulțimea sa de acopereminte în fier alb, ce lucesc ca oglinzi sub razele soarelui și în sfârșit cu tot farmecul unei politii ce are două fețe, una orientală și alta europenească. Alăturarea acestor două caractere deosebite, care dovedește atât de mult înrâurirea Europei asupra unei părți dintre români, partea bogată și privilegiată, și lupta necontenită între ideile vechi și noi nu era nicidecum tipărită pe fața capitalei noastre cu vro câțiva ani mai în urmă. Atunci ea purta o fizionomie mai mult orientală; însă de când spiritele au început a se dezveli la razele civilizației, o mare prefacere s-a ivit în toate, o schimbare repede s-a săvârșit atât în gusturile, cât și în obiceiurile acelei mici părți a societății românești de care am pomenit. Hainele lungi și largi au dat rând straielor mai strâmte ale Europei; șlicul s-a închinat dinaintea pălăriei; ciubotele roșii și galbene au dat pasul încălțămintelor de vax; divanurile late s-au cioplit în forme de canapele elegante, și în urmarea tuturor acestor noutăți și a mai multor alte ce s-au introdus cu moda, casele au trebuit negreșit să primească o formă străină și potrivită cu natura ideilor de astăzi. Ele au început a se supune regulilor proporției, a se împodobi cu coloane, cu ferestre largi și luminoase, cu balcoane desfățate; au început a ieși în fața ulițelor, părăsind fundul ogrăzilor unde se ascundeau mai înainte, a se îngrădi cu ostrețe de lemn sau fier, dărâmând jos zăplazurile și zidurile acele tari care le dau un aer de cetăți; au început, într-un cuvânt, a se ridica pe planuri elegante și plăcute ochilor. Aceste zidiri noi formează partea europenească a orașului. Cât pentru cea orientală, ea este reprezentată prin o mulțime de hardughii vechi, nalte, strâmbe, mucede, cu pereții afumați și crăpați, cu ferestrele mici și chioare, cu streșinile putrede și ascuțite, cu scările întunecate, cu odăile ofticoase, cu ogrăzile mari și pustii, cu grădinile pline de buruieni sălbatice și cu ziduri groase primprejur. Cuiburi de buhne, locuințe de stahii ce te înfiorează și unde ți se pare că vezi zăcând câte un matuf gârbov, cu ghigilic pe frunte, cu mătănii în mână și care hârcâiește, ocărând necontenit câteva țigance zdremțeroase ce stau dinaintea lui. Mai adaugă la acest tablou câteva clopotnițe rotunde sau cvadrate, fără stil cunoscut, câteva cișmele cu înscrieri grecești și turcești, și vei avea o idee destul de lămurită despre acea parte a Iașilor pe care o numesc orientală, neavând alt cuvânt ca să o botez mai bine. Acum, amestecă-le pe toate la un loc în închipuirea ta, aruncă-le ca niște jucării dinaintea ochilor tăi, și de vei produce un totul neregulat și neobișnuit, atunci vei dobândi o icoană adevărată a capitalei noastre și te vei încredința că nu este oraș în lume alcătuit de mai multe contrasturi. Iașii este un teatru curios, decorat cu palaturi și bordea lipite împreună; actorii lui sunt luxul și sărăcia; iar comediie ce se joacă în toată ziua pe scena lui poartă deosebite titluri, precum: Cine-i mare, îi și tare; cine-i mic, tot nimic,Șlicul și pălăria, sau idei vechi și idei noi. Un bătrân onorat, care a fost față la multe întâmpl[...]n îndelungata lui viață, a făcut observarea aceasta: că românul e ca ceara și că primește foarte lesne toate întipăririle ce-i lasă vremea. -- Românii, zicea el, se fac turci cu turcii, francezi cu francezii, englezi cu englezii. Ei astăzi poartă fracuri strâmte și ciripesc bonjour și bonsoir , pentru că așa-i moda. În vremea turcilor ei purtau cealmale și făceau temenele, zicând hojghioldum , safaghioldum . Sub domnii greci ei își încărcau capetele cu șlice și din țelebimu nu se scoteau. Cine știe, de-or veni chinezii în țară, dacă ei nu s-or face mandarini și dacă nu s-or numi Cing-ching-tung-fo ?" Această observare m-ar despera asupra caracterului nostru, dacă n-aș ști că ea se atinge numai de o mică parte a societății românești; căci țăranii, care, slavă Domnului! alcătuiesc cel mai mare număr, nu și-au părăsit niciodată obiceiurile, nici limba, nici portul, deși tristele întâmplări ce au trecut peste țară au apăsat mai mult asupra lor. Cuvintele acele însă ale bătrânului m-au adus a gândi la deosebitele caractere ce au trebuit să aibă Iașii în urma deosebitelor prefaceri prin care au trecut locuitorii lui și au trezit în mine dorința de a ști ce fizionomie a avut acest oraș în vremea dacilor? Ce schimbare a luat mai în urmă sub stăpânirea romanilor, pe când el se numea Municipium Jassiorum și care a fost caracterul său original în epoca domnilor pământeni, când era adevărată politie românească, și mai ales după mutarea scaunului domniei în el din Suceava sub Alexandru-vodă Lăpușneanul. Aș dori, dar nu se poate zice un cântec vechi. Asemene sunt silit să zic și eu în privirea acelor notițe. Las dar în seama persoanelor cu răbdare ca să facă cercetări despre ele; cât pentru mine, acum deodată m-oi mulțumi a-ți arăta Iașii precum se găsește în anul 1844. Dealul Repedea , care este în fața Iașilor, ne va sluji de punct de pornire în călătoria ce întreprindem. Iată-ne dar pe vârful lui, având dinaintea ochilor în depărtare capitala Moldovei, în dreapta și în stânga munți acoperiți de vii îmbelșugate și sub picioarele noastre șoseaua ce duce spre Galați și care, șerpuind printre livezi vesele pân-în vale, se întinde ca o pânză albă pe șesul Bahluiului și merge de se pierde în sânul târgului. Priveliștea de aici este una din cele mai frumoase și mai minunate din țările noastre, unde sunt atâte priveliști minunate și frumoase. Nu oi descrie-o însă pentru ca să nu stric impresia ce are a simți tot călătorul cu închipuire. Ne pornim: copacii din toate părțile îmi întind crengile lor încărcate de poame, dar fugarul meu, condeiul, nu mă lasă să mă supun îndemnului ce-mi fac. El a apucat la vale și fuge ca un fulger, căci dealul Repedea nu poartă în zadar un nume atât de potrivit. Iată că trecem pe dinaintea Socolei, acest parc domnesc împodobit cu un palat elegant de vară, cu drumuri nisipite ce se pierd sub bolte de frunze, ca basinuri, cu mii de flori ce umplu văzduhul de miroase plăcute, și unde societatea Iașilor merge de se desfătează la umbra copacilor, gustând dulceața serilor de vară și ascultând simfoniile muzicii militare. În fața acestui parc, în stânga șoselei, zărim Seminariul Socolei, fabrică sfântă de popi, în care mulțime de tineri învață a câștiga potcap pentru ca să aibă drept de a scăpa sufletele creștinești din ghearele mult poznașului Scaraoțchi de cornorată pomenire. Încă câteva sute de pasuri și am ajuns la sfârșitul văii. Acolo se începe acel vestit șes al Bahluiului ce se întinde cale de mai multe poște între două șiruri de dealuri, și care se duce de se unește cu șesurile Prutului, pentru ca să coboare împreună pânîn Dunăre. Aici dealurile Repedei și al Socolei se despart fugind într-o parte și-n alta; locul se deschide ca un port, și șoseaua se înaintează în linie dreaptă pân-în oraș. Acum ne apropiem de Iași, lăsând în stânga valea Nebunei , ce se ascunde cu numeroasele ei livezi din dosul unui deal gol și prăbușit, pe a cărui culme se află ruinele Cetățuiei. Această mică cetate a fost zidită la anul... de Duca Vodă și s-a împotrivit adeseori năvălirii turcilor și a tătarilor. Ast[...]nsă ea este o mare risipă, locuită de vro trei călugări greci și de mai multe alte buhne. Zidurile sale, odinioară atât de puternice, se darmă din zi în zi mai mult sub coasa vremii, și vântul pustietății acum vâjâie prin meterezele lor, care răsunau odată falnic de împușcăturile voinicești. Înlăuntrul ogrăzii vezi un palat cu două rânduri, gol, cu bolțile crăpate, cu ușile și ferestrele risipite, un schelet de piatră pustiu care îți umple sufletul de jale; palatul lui Duca Vodă, locaș plin de suveniruri și pe care călugării l-au prefăcut în hambar. Iatacul doamnei, în care te scobori pe o scară strâmtă cioplită în pietrele pereților, acum e plin de ciocălăie de păpușoi!... Trist efect al nestatorniciei timpului! Tristă pildă a schimbărilor lumești! Celelalte zidiri ce se găsesc în Cetățuie sunt toate mai mult sau mai puțin păstrate în întregime. Turnul cvadrat de deasupra porții poate încă sluji multă vreme de cușcă clopotelor în lipsa prilejelor de războaie. Biserica, în care sunt portretele lui Duca Vodă și ale familiei sale, se află încă în bună stare și merită a fi arătată ca una din cele mai nimerite ce s-au ridicat în Moldova în veacul XVII. Iar din toate, cea mai curioasă și mai vrednică de însemnat este o bucătărie veche ce se vede aproape de clopotniță, în dreapta, și a cărei boltă sprintenă și alcătuită de trei bolți elegante, așezate una asupra alteia, seamănă a fi lucru de vreun geniu al văzduhului, iar nu de om. Pereții săi pe dinlăuntru sunt negri de fum și lucesc ca marmura; forma sa este rotundă și bolta sa e atât de îndrăzneață că te miri cum de se ține în aer și mai ales cum de s-a luptat cu elementurile, fără a fi biruită nici de apă, nici de focuri, nici de cutremure? Un palat domnesc, teatru atâtor mari întâmplări, cade în ruine, când aproape de el o biată bucătărie, fără nici un suvenir istoric, stă încă pe picioare după sute de ani! Ce suget măgulitor pentru gastronomi! Ce izvor bogat de idei adânci asupra deșertăciunii măririlor lumești pentru filozofi!. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . La picioarele dealului Cetățuiei, despre oraș, se văd lucind pe șesul Bahluiului turnurile mănăstirii Frumoasa, acoperite cu fier alb, și, mai departe, pe un alt lanț de dealuri, se zărește mănăstirea Galata, lângă care se află ruinele palatului Ipsilanti. Aș dori mult să intru în sânul acestor două sfinte locașuri pentru ca să le vizitez cu amănuntul, dar cadrul acestei scrisori nu mă iartă și sunt dar silit a trece înainte, neputând altă aduce la cunoștința ta, prietene, decât că Galata a fost zidită în suvenirul mahalalei din Țarigrad, ce poartă același nume, și că Frumoasa a fost înzestrată cu un nume atât de cochet de ctitorul ei... nu știu pentru ce. Este însă un punct în partea șesului Bahluiului ce se întinde dinaintea Frumoasei, pe care nu-l pot trece cu vederea. Acea grămadă mică de pământ slujește, în vremea iarmaroacelor, de teatru osândelor de moarte. Pe vârful ei se ridică spânzurătoarea, și în sânul ei se îngroapă trupurile acelor spânzurați. Loc îngrozitor, la care poporul se uită făcându-și cruce cu frică! Mormânt afurisit și plin de aducerea-aminte a atâtor fapte neomenești! Acea moviliță se numește Movila blestemată . Dar să ne grăbim a ne depărta de o priveliște atât de ticăloasă și a face în sfârșit intrarea noastră în capitala Moldovei. Iată cele întâi case ale mahalalei Socola. Intrăm acum între două șiruri de bordeie ce se întind pe marginile șoselei și a cărora înfățișare ticăloasă nu răspunde nicidecum la ideea măreață ce câștigasem de orașul Iașilor, când îl priveam de pe vârful Repedei. Cele mai multe sunt crâșme proaste ținute de jidovi zdremțăroși, și printre ele de-abia zărești câteva locuințe de români. Aceste se deosebesc prin un aer de cochetărie ce mulțumește privirea; pereții lor sunt văruiți mai cu multă grijă; ușile, obloanele, stâlpii de lemn care sprijină streașina sunt frecați cu nisip galben și lucesc vesel de departe; prispa îngustă și curată te îndeamnă a te odihni pe dânsa, și perdelele albe ce se arată la ferestre îți insuflă dorința de a intra înlăuntru. Casele românilor sunt mici și plăcute ca niște jucării. Dar să nu ne grăbim a judeca târgul de pe mahalale. Iașii seamănă foarte mult cu un boier îmbrăcat în haine scumpe și înconjurat de țigani cu zdremțe. Centrul său așezat pe zarea unui deal este compus de case mari și frumoase în care domnește luxul, când dimprotivă mahalalele lui împrăștiate pe coastele acelui deal sunt alcătuite mai mult de bordeie acoperite cu stuh, unde zace sărăcia. Capul poartă coroană și picioarele sunt goale! Să trecem însă bariera și, fără a mai cerceta în zadar dacă șanțul ce înconjoară orașul slujește de fortificare, să vedem care va fi obiectul cel mai caracteristic ce ni se va înfățișa?[...] Ulițele lui nu sunt altă decât niște lungi galerii de contrasturi. Lângă o casă mică și ticăloasă, unde zărești printre geamurile sparte vro duzină de jidovi grămădiți unii peste alții și lucrând într-o atmosferă puturoasă, vezi o magazie mare și frumoasă cu ferestrele largi și luminoase, în care strălucesc materii scumpe, bronzuri, cristaluri săpate, juvaeruri de aur, într-un cuvânt, tot felul de lucruri de lux. Aproape de aceasta întâlnești o crâșmă scârnavă ce pare că vroiește a fermeca trecătorii prin butelcile mari, pline de rachiu stricat, care stau înșirate pe laițele de la fereastră; locaș mârșav ce-ți insuflă dezgust și în care un jidov zdremțuros speculează patimele rele. Vine pe urmă o băcălie înghesuită de panere cu roșcove, cu masline, cu piperi ș. c. l., în mijlocul cărora șade un grec uns de untdelemn, ce privește cu plăcere la fumul ciubucului său, ridicându-se printre căpățânile de zahăr, printre păpușile de smochine și printre măturile spânzurate de bolta dughenei. După dânsa se arată ochilor un șopron de câteva scânduri pârlite, în care strălucește la para focului figura neagră a unui țigan fierar. Mii de scânteie zboară împrejurul lui, în vreme ce el bate necontenit cu ciocanul peste ilău și formează un tablou cât se poate de pitoresc. Mai departe se ridică o cafenea grecească plină de fesuri mari, de fustanele, de figuri serioase cu bărbi lungi, de capete cu cealmale, care stau împrăștiate pe laițele de la pereți. Felegenele de cafea, ciubucele și narghilelele joacă roluri însemnate în acea sală și fumul de tutun domnește în toată nourimea sa. Iată acum o spițerie nemțească lipită de o tutungerie armenească. Aceasta poartă o fizionomie cu adevărat originală și se poate numi magazia cea mai deschisă decât toate, fiindcă peretele ei despre uliță lipsește mai întreg. Ea este împodobită în față-i cu bucaluri mari pline de lulele, de imamele, de tutun; prin lăuntru este ticsită de dulapuri, în care sunt întinse fel de fel de chisele cusute cu fir, tot soiul de mătănii de mărgean sau de chihlimbar și prin colțuri stau grămezi de ciubuce de cireși și de iasomie. Marfa orientală ce se vinde într-însa, așezarea-i curioasă și mai ales figura caracteristică a armanului ce trage necontenit ciubuc pe pragul ușii îi dau un aer străin din care un zugrav ar putea face un tablou foarte original. Aici un cofetar italian se lovește de un crâșmar jidov; mai colo un croitor francez se înghiontește cu un ciubotar neamț; mai departe o modistă parisiană dă brațul unui ceasornicar svițer. [...] Tablele de deasupra magaziilor sunt toate alcătuite în limbi străine, și mai ales în limba franceză, prelucrată după o nouă ortografie. Așa, citești Pottier în loc de Bottier, Confisseur de Suise, Tailleur d'hommes de Pest, Jouaillier ș. c. l. O singură tablă a cercat a se ținea de naționalitate și sărmana a fost pricina că stăpânul ei era să se ruineze. Ea era scrisă în următorul chip: CRÂȘMĂ PENTRU PERSOA- NECINSTITE Nenimerita transpunere a silabei ne la începutul cuvântului cinstite a oprit multă vreme persoanele ce știau carte de a intra într-un loc defăimat prin însăși marca sa și crâșmarul s-a văzut silit să șteargă el însuși acel blestemat ne , pentru ca să nu se șteargă el însuși de pe fața pământului. El dar a prefăcut tabla așa: CRÂȘMĂ PENTRU PERSOA CINSTITE Și de atunci am aflat că a făcut stare. Dar să pășim înainte, lăsând în stânga Podul-lung , care duce la Cerdacul lui Ferenț [1] . Acum trecem podul de piatră aruncat asupra Bahluiului, râu poznaș ce se face că curge la picioarele Iașilor, râu tainic pe care nu-l vezi, dar pe care îl simți de departe! Un poet de baltă (lighioaie nouă și necunoscută în istoria naturală) a cântat Bahluiul în următorul chip: BAHLUIUL Meditare mlăștinoasă Adeseori, departe de-a lumii triste valuri, Cu pasuri regulate eu măsur al tău pod, Bahlui! locaș de broaște! râu tainic, fără maluri, Ce dormi chiar ca un pașă pe patul tău de glod. Trecut-au, zic cu jale, a tale negre unde, Precum trece poetul cu inima-i de foc. Ba n-au trecut, stăpâne, atunci nasu-mi răspunde, Eu le simțesc prea bine, căci mă cârnesc din loc!... Când luna se ivește, când soarele apune, A tale dulci concerturi îmi place să ascult; Îmi place s-aud glasul al broaștelor nebune, Deși al lor prochimen mă asurzește mult! O! dar, atunci în pieptu-mi simt inima că saltă Ca la un glas de frate iubit și așteptat, Căci gingașele broaște sunt dulci poeți de baltă, Precum mulți poeți gingași sunt broaște de uscat [2] . Autorul acestei meditări a cântat glodul Bahluiului, și fiindcă ne aflăm înglodați într-un suget atât de bogat, găsesc apropo ca să pomenesc și eu ceva despre tina ce împodobește mai totdeauna ulițele capitalei noastre. Ea merită a fi cunoscută în lume, întocmai ca negurile Londrei, ca colbul Odesei, ca umezeala Parisului, ca vântul înfocat al Neapolii (Sirocco) ș. c. l. Adeseori Iașii are o privire venețiană prin ulițele lui prefăcute în canaluri mlăștinoase. De unde tragem următoarea încheiere: că ieșeanul este o ființă amfibie care trăiește jumătate din viața lui pe uscat și care înoată în tină cealaltă jumătate. Viață plăcută și vrednică de dorit! Noi o recomăndăm tuturor iubitorilor de trai molatic. Dar văd că m-am adâncit atât de mult în sugetul acesta, încât îmi este cu neputință de a mă urni din loc spre a păși mai înainte. Fugarul meu s-a înglodat pân-în genunchi și nu mai poate face nici un pas. Te rog dar, prietene, ca să aibi răbdare vro câteva zile, până ce se va mai usca puțin orașul, și atunci voi urma cu mulțumire primblarea mea prin Iași. ( Calendarul Foaiei sătești , 1845) P. S. Iubite Kogălnicene . -- Ani și ani au trecut de la 1845; mulțime de prefaceri s-au cercat în țările noastre de atunci; eforiile s-au schimbat pe tot anul; un Minister de Lucrări Publice s-a înființat, dar glodul Iașilor nu s-a mai uscat! Răbdare; în curând soarta îndurătoare ne va dezgloda și țara și capitala. Pân-atunci însă, vale ! ↑ Ferenț a fost un general ardelean care, în vremea războiului dintre Turcia și imperiali, veni la 1716 ca să prindă pe Mihail Racoviță, domnul Moldovei. Însă acesta, ajutat de câteva steaguri moldovene, și de un buluc de tătari, îl birui pe șesul Bahluiului și, prinzându-l viu, îi tăie capul. Ferenț este îngropat peste drum de cerdacul ce-i poartă numele. O cruce mare de piatră, cu o înscriere ce este încă astăzi, povestește toată această întâmplare. [V. A.]. ↑ Odă către Bahlui . (Nota lui V. Alecsandri.)


content:
Scenele următoare se petrec într-un salon elegant, mare, împodobit cu tot luxul parizian. Lumina aurită a policandrelor de bronz se revarsă pe deosebite grupe de dame și cavaleri în toalete de bal; un orhestru armonios se pregătește a suna contradansul cel nou compus pe ariile din opera Trovatore. Cuprins 1 SCENA I 2 SCENA II 3 SCENA III 4 SCENA IV SCENA I [ modifică ] Două dame pe o canapea, în fundul salonului; una din ele, vădană ce a fost odinioară frumoasă; cealaltă tânără, nurlie și destul de nevinovată încă. Cea dintâi poartă o rochie de catifea vișinie; cea a doua -- rochie de crep trandafiriu cu bucheturi albe. ROCHIA DE CATIFEA: Cum ai petrecut alaltăseară la adunarea doamnei A.? ROCHIA DE CREP: Cât se poate de bine; am jucat până la trei ceasuri. ROCHIA DE CATIFEA: Eu n-am găsit adunarea plăcută... Era prea multă amestecătură... Numai jupâneasa mea din casă lipsea. ROCHIA DE CREP: Se poate; însă eu, doamna mea, nu caut într-un bal decât petrecere și nu cer alta decât să am cavaleri plăcuți pentru joc. ROCHIA DE CATIFEA (zâmbind) : Și mai ales pe vărul d-tale aghiotantul. Nu-i așa? ROCHIA DE CREP (tulburându-se) : Aghiotantul?... vărul meu?... Pentru ce mai ales el? ROCHIA DE CATIFEA (cu glas prietenesc) : Ascultă, draga mea, știi cât te iubesc, și cred că nu te-i supăra de cele ce ți-oi spune, pentru că ești o persoană de spirit, deși încă foarte tânără. Lumea începe a vorbi de d-ta, și aceasta mă mâhnește, cât nu-ți pot mărturisi... Vărul d-tale e ușor de minte, și nu-l socot să fie în stare de a simți vreodată câte are obicei a înșira din gură. Eu îl cunosc... ROCHIA DE CREP: Îl cunoști?... cum? ROCHIA DE CATIFEA (coborând ochii) : A cercat să-mi facă curte; dar l-am luat în râs, și de-atunci... ROCHIA DE CREP (în parte, zâmbind) : Și de atunci, draga mea, îți pare rău și faci morală altora (sculându-se) : Pardon; mă duc să zic seara bună doamnei B. care a sosit. (Se închină rochiei de catifea și se îndreaptă către ușa unui salon lăturalnic unde se întâlnește cu un aghiotant strălucitor sub uniforma sa aurită.) AGHIOTANTUL: Sărut mâna, verișoară; ești frumoasă în astă seară ca o zână! Vrei să jucăm cel întâi contradans împreună? ROCHIA DE CREP: Nu se poate, verișorule, că-l joc cu domnul D.; însă dacă n-ai damă, du-te de poftește pe doamna cea cu rochie vișinie, care îți vroiește mult bine. (Se depărtează, râzând cu mulțumire) AGHIOTANTUL (posomorându-se) : Ce însemnează asta?... Dnul D. joacă mai toate contradansurile cele dintâi cu verișoara!... Nu-mi prea place, nu, nicidecum. (Se apropie de bărbatul verișoarei, tânăr smolit, foarte îngrijit de când s-a însurat, și care stă înfipt, ca o sentinelă, lângă ușa salonului pentru ca să poată urmări cu ochii toate pasurile nevestei sale.) AGHIOTANTUL (dându-i mâna) : Ce ai, vere, de stai așa pe gânduri? Ți s-au înecat corăbiile? BĂRBATUL (cu glas înădușit) : N-am nimică. AGHIOTANTUL: Ba ai. Te vezi de pe față că-ți pare rău de ceva. BĂRBATUL (mirându-se) : Mie?... De ce să-mi pară rău? AGHIOTANTUL (în taină) : Pentru că verișoara joacă totdeauna cel întâi contradans cu D. BĂRBATUL (boldind ochii) : Ba că să zici!... N-am băgat de seamă pân-acum. AGHIOTANTUL: Hmmm!... vere, nu-mi place, nu-mi place! dnul D. ... BĂRBATUL (ștergându-și fruntea) : Nu pot să-l sufăr; parcăi o muscă leșinată. AGHIOTANTUL : Muscă, muscă; dar știe să bâzâiască frumos la urechile damelor. Ia seama, vere, ia seama bine. (Bărbatul, roș ca un bujor îmbobocit, își caută nevasta prin salon și, nezărind-o, se repede pe urma ei, în vreme ce aghiotantul se apropie de dama care poartă rochie de catifea vișinie.) ROCHIA DE CATIFEA (foarte grațioasă) : Unde-oi scrie că-ți mai aduci aminte de prietene și că te apropii de ele! AGHIOTANTUL: Doamna mea, am avut totdeauna de mare plăcere a mă g[...]n compania d-tale, și dar... ROCHIA DE CATIFEA (iute) : Și dar, vii să mă poftești la cel dintâi contradans?... Primesc cu mare mulțumire. (Făcând loc pe canapea.) Pune-te lângă mine, că am să-ți vorbesc multe. AGHIOTANTUL (în parte) : Am pățit-o. (Se pune pe canapea, fără voie, și în vreme ce Rochia de catifea îi înșiră o mulțime de vorbe măgulitoare, el se posomorăște cu atât mai mult că zărește mai departe pe verișoara lui, care, ochindu-l cu coada ochiului, se face că ascultă cu multă plăcere complimentele ce-i adresează D. Lângă ușa salonului, bărbatul își mănâncă o mustață și aruncă asupra lui D. fulgerătoare căutături.) SCENA II [ modifică ] N. B. Această scenă se petrece într-un salon mic, pe care francezii îl numesc boudoir , alături cu salonul de joc. El este luminat prin două lămpi cu gazojen, care răspândesc o palidă lumină pe tapiseria bogată, pe mobilele elegante și pe etajerele pline de bronzuri artistice și de porțelane pețioase care împodobesc acel locaș misterios. Trei dame tinere s-au retras în el, urmărite fiind de un cortej de cavaleri admiratori ai frumuseții lor. Una din ele șade pe o canapea îmbrăcată cu stofă argintie; a doua s-a încuibat, ca o porumbiță delicată, într-un jilț elastic; a treia stă pe picioare lângă un clavir mic de Erhard, și degetele sale fragede se primblă pe tușele instrumentului, scoțând note armonioase și cercând melodia unei romanțe noi. Fiecare dintr-aceste trei grații este înconju­rată detineri eleganți ce flutură cu uimire împrejurul lor. DAMA DE PE CANAPEA: Frumoasă melodie!... Ce arie-i asta? UN CAVALER SPÂN: Un solo din Trovatore . DAMA DE LA CLAVIR: Te înșeli, domnul meu, că-i o romanță nouă ce mi-a dedicat mie domnul X. UN CAVALER BĂRBOS: Nu știam că X este compozitor de muzică... Pân-acum l-am cunoscut ca un mare amator de cai, și nu-mi închipuiesc ce relație poate fi între călărie și arta muzicală. DAMA DE LA CLAVIR (zâmbind) : Un om cu gust iubește tot ce e frumos, încântător și armonios; prin urmare, domnul X poate fi și bun călăreț, și muzic de talent, precum, de pildă, d-ta ești și dănțuitor desăvârșit și judecător cu știință. CAVALERUL SPÂN (încet către altul) : L-a lovit unde-l doare. Prietenul nostru cade la toate valțurile și nu știe să descurce două buchi la judecătorie. (Toți încep a râde încet. Cavalerul bărbos se posomorăște și iese din salon, sub cuvânt că are să poftească o damă la contradansul viitor.) DAMA DE PE JILȚ: Oricum să fie, te fericesc, draga mea, că ai insuflat asemene plăcute compuneri unui tânăr ca dnul X. Eu mărturisesc, fără sfială, că aș dori foarte mult să fiu geniul inspirator al unui compozitor sau al unui poet. CAVALERII (în cor) : Cuvintele dumnitale sunt în stare să ne prefacă pe toți în genii poetice și muzicale. DAMA DE LA CLAVIR: Nu știu, eu am fost pricina inspirării dlui X, dar știu că romanța d-sale mi-a pricinuit o nespusă plăcere. DAMA DE PE CANAPEA: De este așa, nu fi egoistă, și ne împărtășește și pe noi cu acea plăcere. DAMA DE LA CLAVIR: Cum? DAMA DE PE CANAPEA: Făcându-ne să auzim romanța. Cânt-o numai pentru noi, ca să vedem dacă poezia e vrednică de armonia cântecului: (Dama de lângă clavir, rugată de toți, primește, în sfârșit, și cântă următoarea romanță cu un glas limpede și duios:) Ce gândești, o! Margărită, Când de visuri ești răpită Într-al nopții miez senin, Când din luna zâmbitoare Vine-o rază călătoare De se joacă pe-al tău sân? Nu crezi tu, o! Margărită, C-acea rază fericită Este gingașul meu dor Ce-i trimis din depărtare Să-ți aducă-o sărutare De la bietul călător? Ș-atunci, dulce Margărită! Nu te simți duios uimită L-ale razei dezmierdări? Și, cu-o șoaptă de iubire, Nu trimiți a ta gândire Să mă caute pe mări? Mult frumoasă Margărită! Barca mea e rătăcită Pe al mării val turbat! Glas de moarte-n aer trece, Și de-al morții fior rece Sufletu-mi e tulburat! O! duioasă Margărită! Dă-mi o lacrimă iubită Într-acest minut amar, Dorul meu în cer s-o suie, Și, ferice, s-o depuie Pe al Domnului altar! [1] TOȚI (încântați și bătând din palme) : Bravo! bravo! minunat!... Doamna mea, ai un glas de înger. (O sută de complimente zboară împrejurul damei de la clavir.) DAMA DE PE JILȚ: Romanța e de minune; dar sunt foarte intrigată de a ști cine-i acea Margărită atât de frumoasă? DAMA DE LA CLAVIR: Socotiți poate că e vreo persoană în ființă?... Vă înșelați. Domnul X e un original înamorat de o floare. DAMELE (apropiindu-se iute de clavir) : De o floare? DAMA DE LA CLAVIR: Dar domnul X mi-a mărturisit chiar însuși că într-o zi de primăvară, fiind la vânat și adormind sub un copac, a avut un vis foarte poetic... I s-a părut că se găsește într-un câmp acoperit cu flori de margărite și că a văzut deodată pe una din acele flori crescând și prefăcându-se într-o ființă albă, grațioasă și încântătoare; o minune cerească, o închipuire fără seamăn pe lume! Acea floare însuflețită se apropia de dânsul, se pleca zâmbind asupra lui; îi zise câteva cuvinte misterioase, și apoi se făcu nevăzută în seninul albastru al cerului. De atunci X este înamorat de acea drăgălașă arătare a visului său, și o slăvește ca pe un înger, și pentru dragostea ei s-a dedat poeziei și armoniei, pentru ca să o cânte în versuri și în note. DAMA DE PE JILȚ (zâmbind) : Si non e vero e ben trovato , zic italienii. Dar oricum să fie... primește, draga mea, mulțumirile noastre pentru plăcerea ce ne-ai pricinuit prin cântecul Mar găritei . DAMA DE LA CLAVIR (zărind pe X lângă ușă) : Complimentele d-voastră se cuvin mai cu drept autorului. Domnule X, vină de culege laurii ce meritezi. DOMNUL X (intrând) : Cel mai prețios laur pentru mine este că am avut norocire de a fi cântat de d-ta și ascultat de prietenele d-tale. DAMA DE PE JILȚ: Domnule X, vrei să-mi dai voie de a-ți face o rugăminte? DOMNUL X (închinându-se) : Orice rugăminte din partea d-tale oi socoti-o ca o poruncă, doamna mea. DAMA DE PE JILȚ: Însă îmi făgăduiești că nu mă-i refuza? DOMNUL X: Făgăduiesc tot ce-i vroi. DAMA DE PE JILȚ: De este așa, apoi te rog, atât din partea mea cât și din partea prietenelor mele, ca să ne cânți d-ta însuți una din melodiile d-tale. DOMNUL X (râzând) : Foarte bucuros; însă mi se pare că aici suntem la bal, iar nu la concert. DAMELE: Ba suntem la petrecere, și petrecem cum ne place. Nici o lege nu ne silește a ne desfăta numai cu dansul. DOMNUL X: Fie precum doriți. Numai vă rog să nu râdeți prea tare de glasul meu. DAMELE: Fii liniștit; vom râde cât se poate de încetișor. (Domnul X se pune la clavir, face câteva acorduri armonioase, și apoi cântă următoarele versuri, pe o melodie plină de lacrimi:) Adio... ah! niciodată N-am crezut că pe pământ A mea inimă-ntristată Va rosti acest cuvânt; Dar tu însăți, tu pe care Te-aveam tainic Dumnezeu, Ai voit, fără-ndurare, Să jertfesc amorul meu! Martor am în veșnicie Dumnezeul tău slăvit, Cu ce sfântă poezie, Cât de mult eu te-am iubit! Câte lacrimi de durere Pentru tine am vărsat, Și, lipsit de mângâiere, Câte lacrimi ți-am iertat! Ani întregi am fost departe De al țării dulce sân, Numai ca să ai tu parte De un trai plăcut și lin. Ani întregi, ascuns în mine, Plâns-a gingașul meu dor, Fără-a cere de la tine Nici o jertfă de amor! N-am dorit eu altă-n lume Decât, până ce-oi muri, Să mă-nchin la al tău nume, Să mă lași a te iubi. Ah! din raiul nălucirii Pentru ce m-ai deșteptat? Din locașul fericirii Pentru ce m-ai alungat? Adio! rămâi ferice! Șterge din inima ta Pe cel ce adio-ți zice, Deși-n veci nu te-a uita! Te-am iubit cu dor fierbinte, Ș-astfel te iubesc... că vreu Să văd stins din a ta minte Întreg suvenirul meu! [2] (Cântecul e întrerurpt prin năvălirea în salon a mai multor cavaleri ce vin să poftească damele la contradans. ) UNUL DIN CAVALERI: Știți ce s-a întâmplat mai dinioarea? TOȚI: Ce? CAVALERUL (în taină) : Să rămâie între noi... Domnul D. grăia cu Rochia de crep și îi zicea vorbe foarte plăcute, judecând după zâmbetul grațios cu care acele vorbe erau primite, când deodată Aghiotantul, ce sta lângă Rochia de catifea, se apropie de bărbatul Rochiei de crep, ce era ocupat a-și mânca cealaltă jumătate de mustață, și-i zise cu un ton tragic: Deșteaptă-te, sărmane! și lasă cea mustață,Căci soarta îți atârnă de la un fir de ață! Bărbatul tres[...]nspăimântat și întrebă ce este? Aghiotantul îi arătă pe domnul D care tocmai atunci se plecase la urechea Rochiei de crep pentru ca să-i spuie... că salonul e foarte bine ceruit! La această privire Bărbatul se face Dunăre, își smulge trei peri din mustața ce-i rămânea, se repede, lunecă și se arată ca o fantasmă între femeia lui și domnul D. -- Domnule! îi zice el cu un glas răgușit de mânie, femeia mea nu-i surdă; n-ai nevoie să-i vorbești la ureche. -- Nu te înțeleg, domnul meu, îi răspunde D. cu mirare. -- Te credeam mai priceput, adăugă bărbatul cu un aer râzător. -- Pricep, în adevăr, că îmi cauți pricină, dar nu-mi pot închipui pentru ce? -- Pentru ce?... Du-te de întreabă pe vărul meu, Aghiotantul , el e însărcinat să-ți dea toate tălmăcirile ce vei vroi. -- Foarte bine! răspunde D. și, închinându-se la Rochia de crep , care sta îngălbenită și speriată de această scenă, se apropie de Aghiotant și, după o scurtă convorbire cu dânsul, îi zice: Mâine dimineață secondanții mei se vor înțelege cu d-ta despre locul întâlnirii mele cu vărul d-tale și despre condițiile duelului. DAMELE: Iar un duel? Ce nebunie! CAVALERUL SPÂN: Așa suntem noi! când iubim ne facem lei! O DAMĂ (încet către alta) : Leu spân încă n-am văzut. (Intră cu toții veseli în salonul de joc și, în curând, plăcerea dansului îi face să uite și duelul domnului D. cu bărbatul Rochiei de crep , și romațele domnului X.) SCENA III [ modifică ] Înaintea contradansului (Două dame tinere și destul de grațioase, pentru ca să aibă dreptul de a se juca cu arma plăcută a cochetăriei, se primblă prin sală răspândind împrejurul lor și mai ales în direcția orhestrului, ude se află doi cavaleri ce le admiră, un amestec încântător de zâmbete pline de farmec și de ochiri pline de o gingașă expresie. Una din ele poartă pe cap un diadem strălucitor, cealaltă o ghirlandă de flori.) DAMA CU DIADEM: Cu cine joci contradansul? DAMA CU GHIRLANDĂ: Nu-mi aduc bine aminte... Mi se pare că cu domnul C. Dar d-ta? DAMA CU DIADEM: De nu mă înșel, cred că m-a poftit dl V.DAMA CU GHIRLANDĂ (zâmbind) : Un cavaler foarte plăcut! DAMA CU DIADEM: Cu adevărat, și seamănă a fi bun prietin cu dl C. Amândoi sunt nedespărțiți, ca Orest și Pilad. DAMA CU GHIRLANDĂ: Orest și Pilad în frace. Dar unde-s oare? Nu-i văd. DAMA CU DIADEM: Iată-i lângă orhestru. Se vede că au multe taine de spus împreună, că își vorbesc tot la ureche. DAMA CU GHIRLANDĂ (râzând) : Or fi făcând planul luării Sevastopolului. (Se duc amândouă, râzând, și se pun pe o canapea. În vremea aceasta domnii V. și C. fac următoarea convenție între ei.) DOMNUL V.: Mărturisește că dama cea cu diadem e chiar regina balului. DOMNUL C.: În privirea diademului, poate, dar în privirea frumuseții, nu. Pentru mine, prietena sa îmi place de o mie de ori mai mult. DOMNUL V.: Cum se poate!... Tu, care ești om de gust, să preferezi pe dama cea cu ghirlandă, când cealaltă are o înfățișare atât de grațioasă, atât de nobilă, atât de răpitoare, atât de... DOMNUL C.: Și celelalte. Zi că-ți e dragă, să te cred. DOMNUL V.: Nu știu de mi-e dragă, dar știu că aș face toate jertfele din lume pentru o singură zâmbire a ei. DOMNUL C.: Știi una? DOMNUL V.: Spune. DOMNUL C.: Îți sunt prieten și vreau să te slujesc. Joc contradansul viitor cu îngerul tău slăvit și îți făgăduiesc să-i vorbesc numai de tine și de iubirea ta, în toată vremea dansului. DOMNUL V.: (strângând mâna prietenului său) : De-i putea s-o interesezi la soarta mea, să știi că toată viața... DOMNUL C. (curmându-i vorba) : Toată viața ta mi-i fi recunoscător?... Foarte-ți mulțumesc. Vreau mai bine să fiu plătit îndată. DOMNUL V.: Cum? DOMNUL C.: Slujba ce ți-oi face ca avocat pe lângă luceafărul inimii tale, să mi-o faci tu însuți pe lângă dama cea cu ghirlandă. DOMNUL V.: Să-i vorbesc în favorul tău?... Bucuros, mai ales că joc cu ea contradansul. DOMNUL C.: Minunat!... Facem vis-ŕ-vis împreună? DOMNUL V.: Se înțelege; dar ascultă-mă: eu îți făgăduiesc să fiu cât se poate de elocvent pentru interesurile tale. Caută de mă slujește și tu cumsecade. DOMNUL C.: Lasă pe mine. Am să întrebuințez toate figurile retoricii câte le-am învățat la școală și câte mi-a inspira geniul prietiniei. Contradansul se începe. Aleargă de-ți ia dama și-i spune că ai un prieten care ar fi murit de mult după dânsa, dacă n-ar dori să trăiască o veșnicie întreagă numai pentru dânsa. (Orhestra dă semnalul contradansului, cavalerii se reped de-și iau damele, perechile se așează vis-ŕ-vis, domnul V. a luat pe dama cu ghirlandă și s-a pus în față cu prietenul său, care este cavalerul damei cu diadem.) În vremea contradansului DOMNUL V.: Știți, doamna mea, ce observări am făcut cu prietenul meu C. de când am intrat în bal? DAMA CU GHIRLANDĂ (zâmbind) : Negreșit iar vro luare în râs, după obicei. DOMNUL V. (serios) : Mă iertați... Am observat că uneori o simplă ghirlandă de flori plătește mai mult decât un diadem de brilianturi. DAMA CU GHIRLANDĂ: Când, de pildă? DOMNUL V.: Când încunună o frunte grațioasă ca a d-tale. DAMA CU GHIRLANDĂ (râzând) : Și cine a făcut această discoperire nouă? d-ta sau prietenul d-tale? DOMNUL V.: Eu... prietenul meu are ochi pentru ca să nu vadă. El e bun tânăr, dar are un defect moral din cele mai triste! DAMA CU GHIRLANDĂ: Care? DOMNUL V. (în taină) : E făr' de inimă!... Și cu toate aceste el nu încetează de a juca o comedie sentimentală cu damele, tot acea comedie și iar aceea, de când îl știu. Dintâi el cearcă a trage mila persoanelor, prin destăinuirea ce face de nenorocirile sale căsătorești, zicând că a fost amar înșelat în alegerea soției sale, căci, departe de a răspunde la dorințele sufletului său, ea îi întunecă viața prin o gelozie neîncetată... etc., etc. După ce a izbutit prin această tactică a insufla compătimire persoanei care îl ascultă, apoi caută a câștiga încrederea ei sub titlu de prieten și, în sfârșit, îi declarează într-o zi că prietenia lui s-a prefăcut într-un amor înflăcărat. DAMA CU GHIRLANDĂ (roșindu-se) : Carevrasăzică, prietenul d-tale e un ipocrit? DOMNUL V. (încet și foarte serios) : Foarte primejdios! Un om de acei ce am putea numi franțuzește: un Tartuffe de boudoir . DAMA CU GHIRLANDĂ: Bine, domnul meu, dacă cunoști că domnul C. este astfel, cum de te găsești într-o legătură de prietenie atât de strânsă cu el? Contactul unui asemene ipocrit ar putea înrâuri chiar și asupra caracterului d-tale. DOMNUL V. (foarte sentimental) : Eu, doamna mea, am o inimă de acele care rămân veșnic curate, și când ai vroi să cobori ochii în sânul ei, ai vedea... (Figura contradansului îl silește să-și taie fraza și să se depărteze de dama lui, care stă pe gânduri, aruncând asupra lui C. o căutătură tristă.) (În vreme ce V. așterne astfel de bine pe prietenul său în opinia damei cu ghirlandă, C. are convorbirea următoare cu dama lui:) DAMA CU DIADEM: Pe cine avem de vis-ŕ-vis? DOMNUL C.: Pe prietena dumitale cu V. DAMA CU DIADEM: A!... îmi pare foarte bine. Cum o găsești? Așa că-i de tot grațioasă în astă seară? DOMNUL C.: Cu adevărat, însă are o nenorocire. DAMA CU DIADEM: O nenorocire? DOMNUL C.: Dar; are o prietenă atât de frumoasă c[...]ntunecă, precum soarele întunecă stelele... DAMA CU DIADEM (râzând) : Și luna? DOMNUL C. (trist) : De ce ai cruzime de a râde, când departe de a vroi să-ți fac madrigaluri cu stele și cu luceferi, îți mărturisesc cele ce simt în inimă? DAMA CU DIADEM: Domnule, trebuie să știi că cine merge la bal își lasă inima acasă mai întâi, pentru ca să nu o piardă. Un asemene giuvaier e de prisos aici. Fă mai bine ca prietenul d-tale; fii vesel și nu gândi la altă decât la plăcerile dansului. DOMNUL C.: Prietenul meu e un om lipsit de orice simțire și poate să guste veselia balului, căci pentru dânsul nu-i nimic serios pe lume. DAMA CU DIADEM (intrigată) : Cât ești de mizantrop! îți calomniezi chiar prietenii! DOMNUL C.: Eu?... ferească Dumnezeu! Îl iubesc pe V. ca pe un frate, dar nu pot tăgădui adevărul. V. considerează viața ca o călătorie din care caută să tragă tot soiul de plăceri, din treacăt. Pentru dânsul femeile sunt ca niște flori bune de cules, de mirosit și de părăsit. Amorul îl socoate ca o fantezie drăgălașă; într-un cuvânt, V. este cel mai nevinovat nestatornic din lume, și îl iubesc cu atât mai mult, cu cât îmi seamănă mai puțin. DAMA CU DIADEM (pe gânduri) : Cine-ar crede că fiind așa de tânăr... DOMNUL C.: Tocmai pentru că-i tânăr el nu știe a prețui valoarea simțirilor puternice, care fac fericirea sau nefericirea vieții, când eu, dimpotrivă, găsesc că cel mai... (Figura contradansului îl silește să înghită urma frazei.) După contradans DOMNUL V. (venind iute lângă C.) : Ei! vorbit-ai în favorul meu? DOMNUL C. (strângându-l de mână): Am făcut de tine un portret încântător; dar tu? DOMNUL V.: Te-am așternut cumsecade. DOMNUL C.: Și ce socoți? DOMNUL V. (în taină) : Socot că în curând ai să fii iubit; dar eu? DOMNUL C.: Și tu, adorat. AMÂNDOI (veseli) : Vivat!... (Își dau brațul și se primblă prin sală cu pas triumfător, aruncând asupra damelor căutături ucigătoare.) DAMELE (pe canapea, țin următoarea conversație): -- Crezi tu, draga mea, că prietenia există între bărbați? -- Nicidecum. Un prieten este dușmanul cel mai de aproape. -- D-apoi ce zici de Orest și Pilad din antichitate? -- Pâră veche, soro!... fabulă... mitologie... (Încep a râde și își istorisesc convorbirea lor cu V. și C.) AMÂNDOUĂ (cu un aer râzător) : Ce prieteni de comedie! SCENA IV [ modifică ] (Toți cavalerii din scenele precedente, împreună cu alții, adunați într-un salon destinat pentru fumători; unii își fac țigarete împrejurul unei mese, pe care se găsește un vas frumos de bronz plin de tutun turcesc; alții stau lungiți pe divanuri și urmează cu ochii fumul albăstriu ce se ridică în văzduh.) DOMNUL V.: Frumos și strălucit e balul din astă seară! Toaletele damelor sunt de minune, și se deosebesc atât prin eleganța cât și prin luxul lor. DOMNUL C.: Cred și eu dacă-s aduse din cele mai cunoscute magazii de la Paris. AGHIOTANTUL: Așa este, însă trebuie să mărturisim că damele noastre au un gust mai deosebit pentru toaletă, și că nicăieri nu ai putea găsi o adunare de femei elegante și frumoase totodată, ca în salonurile Iașului. DOMNUL C.: Dar de cavaleri ce zici? DOMNUL V.: Noi?... Fracurile și legăturile albe de gât ce purtăm ne fac a semăna cu cioclii din Paris. UN BOIER CU ANTERIU: Nu știu cum or fi acei ciocli, pentru că m-a ferit Dumnezeu de a merge peste hotar de când trăiesc, dar, curat să vă spun, nu vă șade frumos nici de frică în hainele astea strâmte și sucite. Parcă sunteți niște ahtori nemți. (Râde cu hohot.) DOMNUL V.: Bine zice boieriul. Când, dimpotrivă, priviți, mă rog, la d-lui, ce mândru îl prinde anteriul în care se împiedică și giubeaua asta în care se coace de atâți amar de ani și tot încă nu-i copt! BOIERUL: Ce face? Poate blana mea nu-i frumoasă? Ce râdeți, mă rog, ce râdeți? DOMNUL P.: Râdem pentru că ți-e blana de râs. (Toți râd cu veselie. Boierul supărat iese.) UN TÂNĂR JURNALIST (intră repede) : Domnilor, ați auzit vestea cea nouă? TOȚI: Ce veste? JURNALISTUL: Francezii și englezii au debarcat la Crâm. TOȚI (se scoală cu entuziasm) : Au debarcat! UN FOST MINISTRU (decorat cu Vladimir) : Ha, ha, ha. Cum au debarcat, nu știu, dar îi jelesc de s-or întâlni cu rușii. JURNALISTUL: Și pentru ce îi jelești, boierule? FOSTUL MINISTRU: Pentru că Mencicof are să mi-i dea de-a rostogolul în Marea. JURNALISTUL: Asta ți-e grija? Apoi liniștește-te, boierule, pentru că armiile aliate au și avut o lovire cu armia rusească. FOSTUL MINISTRU: Unde? JURNALISTUL: La Alma. FOSTUL MINISTRU (cu sarcasm) : Și câți anglo-francezi au mai rămas în Crâm? JURNALISTUL (scoțând o gazetă) : Ascultă. (citește) "Astăzi, 10 septembrie, armiile aliate au câștigat cea întâi biruință asupra dușmanului, silindu-l, după o luptă crâncenă de câteva ceasuri, a părăsi pozițiile întărite ce ocupa pe înălțimile de la Alma. Generalul Mencicof a fost nevoit a să retrage în grabă spre Sevastopol cu toate puterile sale, deși aceste erau mult mai numeroase decât ale noastre!" TOȚI: Ura! să trăiasca Franța și Englitera! JURNALISTUL: Ce mai zici acum, boierule? FOSTUL MINISTRU (tulburat) : Nu se poate una ca asta... Minciuni de jurnalist! (Iese.) JURNALISTUL (râzând) : Mergi de-ți pune lipitori ca să nu-ți vie damla. AGHIOTANTUL (cu lacrimi în ochi) : Francezii și englezii își varsă sângele pentru popoarele Imperiului Otoman! pentru scăparea noastră, fraților! pentru viitorul României! și nici un român nu aleargă să ia rând printre vitejii eroi ai Occidentului! Când mă gândesc că țările noastre sunt una din pricinile acestui război și că ele sunt cu brațele legate, că nu pot să le ridice spre apărarea lor... mi se umplu ochii de lacrimi și sufletul de amar! BĂRBATUL: Ei! vere... nu mă face... că plâng și eu... na... (Scâncirile bărbatului nasc un râs nebunesc.) DOMNUL V.: Să lăsăm politica, domnilor, că dumnealui e în stare să se bocească în mijlocul balului. -- Iată prietenul nostru X., veșnicul călător! Haideți mai bine să-l rugăm ca să ne spuie vro anecdotă din călătoriile lui. DOMNUL X (zâmbind) : Dacă mi-ți face o țigaretă, voi istorisi înecarea vaporului Seceni pe Dunăre. TOȚI (făcând țigarete) : Bucuros, bucuros. DOMNUL X: Și eu iar bucuros. Iată că încep, dar să nu mă întrerumpeți, după cum vă e obiceiul. Poftim pe divanuri și ascultați: În noaptea de la 9 noiembrie 1851, vaporul Seceni al companiei Loyd se cobora repede pe Dun[...]ntre Giurgiu și Brăila. Deși nu este voie a călători pe acest fluviu după ce înnoptează, deși nu era lună, nici stele, căpitanul însă dase poruncă să urmeze drumul, căci avea toată încrederea în dibăcia cârmaciului, care era român. Luneca deci vaporul între malurile Țărilor Românești și Sârbești, ca un balaur de noapte, tulburând fața Dunării sub loviturile lui și lăsând în urmă-i o lungă coloană de fum negru și de scântei. Frigul și umezeala nopții goniseră toți călătorii de pe pod și, prin urmare, ambele saloane de rândurile I și II, precum și cabinele, erau ticsite de tot soiul de neamuri: români, italieni, englezi, francezi, turci, sârbi, greci, jidovi, ba încă și un principe indian, nababul Ecbalod-Daula-Dod cu care plecasem odată din Paris. Unii din ei jucau cărți, alții citeau, alții scriau, iar cei mai mulți grăiau în deosebitele lor limbi, prefăcând astfel vaporul într-un adevărat turn de Babel! De pildă: împrejurul unei mese rotunde din salonul I, eu mă găseam în adunare cu un turc, un italian și cu prințul indian, și vorbeam între noi în chipul următor: Nababul, vroind să aibă ceva lămuriri asupra drumului pe uscat de la Galați la Constantinopol, adresa întrebările sale în limba arăpească italianului care îi slujea de dragoman. Italianul mi le tălmăcea mie în limba franceză. Eu le repetam grecului în limba elină-apla. Grecul le spunea turcului în limba otomană. Și pe urmă răspunsurile turcului treceau iar înapoi pe la grec, pe la mine, și pe la italian, până la urechile indianului, care da din cap spre semn de mulțumire. Această harhalaie limbistică ținu până despre miezul nopții, când începu somnul a amorți glasurile, a micșora ochii și a produce un căscat obștesc, care făcu de mai multe ori jurul salonului. Atunci, câte unul, câte unul toți se lungiră pe laițe, pe scaune și pe mese; candela se stinse ca nealtădată și în sânul întunericului se ridica o horăitură uriașă, alcătuită de deosebite horăituri botezate și nebotezate. Salonul răsuna ca zece ogeaguri aprinse și ca zece mori hârbuite! Pas de dormi, dacă poți, în mijlocul unei asemene armonii! Cât pentru mine, după ce am făcut toate chipurile ca să adorm, după ce m-am întors multă vreme când pe o coastă, când pe alta, după ce am cercat să număr până la o mie, în zadar!... mi-am aprins țigareta și m-am pus să ghicesc naționalitățile deosebitelor horăiri care-mi da o serenadă atât de melodioasă. Studie nouă, interesantă, și pe care sfătuiesc să o facă toți acei călători nenorociți ce sunt osândiți de împrejurări a petrece nopți întregi de nesomn. Așa, la picioarele mele suspina o horăire muzicală care semăna cu o gamă de la do și până la mi, și care câteodată părea că o să înceapă o arie din Bărbierul de Sivilia , dar acel început înșelător se sfârșea îndată cu o notă jalnică din Lucia . Cine putea fi acel horăitor-diletante? Negreșit un italian! Și, în adevăr, era un tânăr care mergea la București. [...] Lângă ușă șuiera un horăit ascuțit și subțire ca siriitul unui șarpe, și, cu toate aceste, insufla un soi de miloasă compătimire. El te înfiora și totodată îți fura luarea-aminte; te ademenea și totodată îți zbârcea nevrele. Omul ce horăia astfel trebuia să fie primejdios; o lighioaie cu două fețe, cu buze dulci și cu dinți înveninați, cu ochi blânzi și cu inimă pestriță! Ce putea fi acel necunoscut?... patriot de drumul mare sau spion? Care era naționalitatea lui, meseria lui?... Deodată, pe la două după miezul nopții, toți călătorii se treziră speriați, într-un vuiet grozav și o grozavă zgâlțâire a vaporului! Laițele, mesele, scaunele se răsturnară jos cu acei ce dormeau pe dânsele, și soba se dărâmă ca de cutremur. Întunericul era cumplit! cumplită și spaima tuturor, c[...]n vălmășagul acela, deodată se ridicară vro douăzeci de răcnete înfricoșate care ziceau în deosebite limbi: Suntem pierduți Nous sommes perdus! Siamo pierduti! Kirie eleison! Jesus Maria und Iosef! Allah! Allah! Aman! Aman! Aivei! ghevalt! Vei! Vei! etc.etc.etc. Dincolo de salonul nostru, peste tindă, cabina damelor răsuna de țipete ascuțite, de istericale, de plânsete, de bocete care dau fiori! Ce se întâmplase? Nime nu o putea spune, dar toți strigau delaolaltă că ne-am înecat, și, strigând, toți se repezeau spre ușă, împiedecându-se de mobilele răsturnate și dând chiorâș unii peste alții. Mulți cădeau prin întuneric și se sculau încă mai speriați! În sfârșit, după o luptă desperată la ușă, izbutirăm a ne urca pe pod. Vaporul nostru era oprit în mijlocul Dunării, ca o fiară rănită, iar în zarea nopții se vedea mai departe o matahală neagră ce fugea în susul apei. Cârmaciul ne spuse că era un alt vapor care, după ce căzuse orbește peste al nostru și ni-l fărâmase, se depărta acum de noi fără a ne da cel mai mic ajutor. În vremea asta, un marinar, venind de la provă, trecu repede pe lângă noi, zicând cârmaciului: mor oamenii noștri! ... și, sărind într-o barcă mică, se îndreptă către capătul de înainte al vaporului. Neînțelegând încă nimică din câte auzeam, mă dusei prin întuneric spre locurile al 2-lea, unde răsunau glasuri de femei speriate. Lângă mașina vaporului zării un om lungit pe pod și văitându-se că-i rănit de moarte la cap și la picioare. Mai înainte, mă întâlnii cu pasagerii din salonul II, care fugeau strigând că se umple vaporul de apă și că salonul lor e înecat. Cu toate aceste, mă coborâi înlăuntru, și tabloul ce mi se înfățișă mă făcu să uit că pășeam prin apă. Trei oameni înarmați cu topoare cercau să dărâme peretele din fund, care despărțea salonul de cabina marinarilor, pentru ca să scape doi tovarăși ai lor, prinși și zdrobiți între fiarele acelei cabine prin ciocnirea vapoarelor. În acea groaznică lovitură tot capătul de dinainte al corăbiei noastre se frânsese, și doi din oamenii echipajului mureau acum turtiți și fărâmați în patul lor!... Gemetele lor slabe se auzeau dincolo de perete împreună cu bulbucitul apei care năvălea în cabină; iar oamenii de dincoace, din salon, loveau mereu cu topoarele. Cercare zadarnică! căci peretele era îmbrăcat cu table groase de fier. Peste puțin nu se mai auzi glasul acelor nenorociți, ci numai un vuiet surd de valuri. Dunărea îi înecase pe amândoi!... Ieșii afară din salon, cu sufletul înfiorat de jale și de groază! Pe pod, căpitanul, frângându-și mâinile cu desperare, da porunci ca să debarce pasagerii pe mal, c[...]n vremea cât fusesem în salonul II, cârmaciul îndreptase vaporul spre țărmul Țării Românești, și Dunărea, luându-l la vale, îl lipise de uscat. Se aduse îndată luntrea între vas și mal; iar călătorii, aruncându-se grămadă în ea, săriră de pe dânsa pe pământ. Acum era trei după miezul nopții. Vaporul era pustiu și aburii mașinii, ieșind cu putere pe țevia ogeagului, produceau un vuiet trist și îngrozitor. Se părea o dihanie uriașă ce și-ar fi dat duhul în valurile Dunării! Toți tovarășii mei de călătorie se primblau pe mal, ca niște umbre rătăcite; eu, însă, văzându-mă lângă pământ, găsii de prisos a mă coborî din vapor și, pentru ca să scap din ochii căpitanului, mă vârâi în cabina principelui indian. Această cabină era pe pod, lângă roata care venea în partea Dunării. Acole, întinși pe divanuri cu dragomanul Nababului, începurăm a vorbi despre felurite înecări de vase pe mare, fără să avem idee de pericolul în care ne aflam. Vaporul se răsturna pe nesimțite în Dunăre, și noi nu știam nimică! Apa care năvălise în salon și în magazia locurilor al 2-lea pleca vasul încet, și călătorii de pe mal priveau la el așteptând din minut în minut să-l vadă răsturnându-se cu totul. Prin urmare, Nababul, dragomanul și eu, prinși de valuri în cabină, ne-am fi înecat chiar la mal, întocmai ca oarecine! Soarta însă nu vroi să pățim asemene rușine, c[...]n vreme ce Nabubul îmi istorisea, arăpește, o cruntă înecare pe marea Indiei, auzii, ca prin vis, un glas strigând: Se răstoarnă vaporul ! Într-o clipală sării, ieșii din cabină și alergai la marginea vaporului despre mal. Malul mi se păru mult mai jos decât înainte. -- Oameni buni! veniți de mă scoateți! strigai la marinari. -- Da' tot în corabie ești? îmi răspunde unul. Fugi degrabă că te îneci! -- Împingeți luntrea spre mine. -- Nu-ți trebuie luntre. Apucă înainte pe pod că-i găsi o punte de scânduri de pe vapor pe mal. Mă întorsei degrabă la cabină ca să dau de știre tovarășilor mei să fugă, și, găsind puntea cea de scânduri, ieșirăm tustrei pe uscat în mirarea tuturor. Țărmul pe care ne aflam era mlăștinos și coperit de stuh în întindere de mai multe poște; pustietatea domnea în toate orizonturile, iar malul unde debarcasem înfățișa un tablou vrednic de zugrăvit. La para unui foc aprins, lângă apă, se zărea de-o parte vaporul cufundat pe jumătate și răsturnat într-o coastă; iar de altă parte lumina se răsfrângea pe deosebitele grupe de călători și pe feluritele lucruri scăpate din vasul înecat; funii, pânze, fierării, saltele, perine, saci de drum, lăzi, farfurii stricate, sticle sfărâmate, găini și curcani legați de picioare etc., toate azvârlite unele peste altele. Mai la deal, pe un pat de stuh, vro șase dame stau culcate în mantelele lor și tremurau de frig; alături câțiva din pasageri se căinau împreună despre pierderea mărfii lor; alții, mai departe, se primblau fumând și glumind; alții cătau să mângâie pe unul din marinari care plângea pe frate-său înecat în cabină, și să dea ajutor nenorocitului ce fusese rănit la cap și la picioare în izbitura vapoarelor. Cei mai mulți însă se grămădiseră pe lângă foc și se lăudau că nu le-a fost frică nicidecum! Frigul era mai cumplit și umezeala mai pătrunzătoare cu cât se apropiau zorile; iar noi, în nerăbdarea de a vedea ziua, țineam ochii țintiți asupra unei dungi albe ce se ivise la poalele cerului, peste Dunăre. Răsăritul soarelui era pentru mulți din noi un spectacol nou și îl doream ca o veste bună. Însuși cârmaciul îl aștepta cu vie dorință, căci el și începuse a cânta: Oliolio! soare rotund, De-ai răsări mai curând! Soarele se ivi îndată la glasul lui, răspândind un snop de raze aurite peste noi, iar noi îl primirăm ca pe un oaspe iubit, cu o lungă urare de bucurie. După el se arătară îndată printre stuh vro patru dorobanți de la pichetul megieșit și vro zece țărani români, care ne spuseră că ne găsim chiar în dreptul Călărașilor, și în lungă depărtare de orice sat. Această aflare ne desperă, căci toate proviziile noastre se înecaseră! A scăpa de apă și a muri pe uscat de foame era un lucru care nu ne venea la socoteală nicidecum. Căpitanul, însă, care se îngrijea mai mult de lucruri decât de stomacuri, puse îndată oamenii ca să descarce vaporul și trimise o stafetă la Brăila ca să înștiințeze compania despre întâmplarea acestei nopți. În curând lucrurile noastre fură aduse pe mal. Iată că pe luciul Dunării se ivi o ghimie cu pânzele umflate! Ea ni se arătă ca corabia lui Noe în mijlocul potopului! Atunci, toți delaolaltă începurăm pe loc a striga în gura mare, a trage clopotul vaporului, a face semne, pentru ca să cerem ajutor. Ghimia cârni spre mal, coborî pânzele, se opri puțin, ne luă pe vro câțiva pe dânsa, plecă din nou, căci avea vânt bun, și ne aduse pân-în seară la Brăila. De acolo, a doua zi, mă dusei la Galați cu o căruță jidovească în două ceasuri, și de la Galați venii la Iași în patru zile, cu cai de poștă și pe șosea! " Astfel s-a întâmplat cu vaporul Seceni, care în două rânduri mai-nainte s-a stricat pe Dunăre, și care în sfârșit s-a pierdut în ființa mea, pentru ca să mă puie în nevoie de a istorisi înecarea lui de 27 ori pân-acum. (La sfârșitul acestei povestiri, intră stăpâna casei, și toți cavalerii se scoală în picioare, aruncând țigaretele.) STĂPÂNA CASEI: Domnilor, domnilor, cotilionul se începe și damele se plâng că le-ați părăsit. CAVALERII: Domnul X e pricina șederii noastre aici. STĂPÂNA: Cum? CAVALERII: Ne-a povestit înecarea sa în Dunăre. STĂPÂNA: Așa, domnule X? d-ta îmi smomești cavalerii din bal? Am să te pedepsesc, ținându-te prizonier lângă mine până la sfârșitul balului. Dă-mi brațul. DOMNUL X (dând brațul) : Pedeapsa d-tale e cea mai dulce răsplătire pentru mine, doamna mea!... (Ies cu toții ca să se întoarcă în salonul balului.) ( România literară , 1855) ↑ Vezi Ce gândești, o! Margărită! (Nota lui V. Alecsandri.) ↑ Vezi Adio . (Nota lui V. Alecsandri.)


content:
În trecerea mea prin Bucovina, am petrecut cu tine câteva zile, de a căror plăcere îmi aduc ades aminte. Multe am vorbit noi atunci despre aceste frumoase părți ale Europei, care se numesc Țările Românești , și despre poporul frumos ce locuiește în sânul lor. Aprinși amândoi de o nobilă exaltare, deși poate cam părtinitoare, am declarat într-o unire că patria noastră e cea mai drăgălașă țară din lume, și neamul românesc unul din neamurile cele mai înzestrate cu daruri sufletești! Ce puternice simțiri se deșteptaseră atunci în noi, la dulcele și sfânt nume de patrie! Ce entuziasm măreț ne cuprinsese la falnicul nume de român! Cât eram de veseli; cât eram de fericiți atunci! Îți aduci și tu aminte? În ceasurile acele de scumpă nălucire, munții noștri ni se păreau cei mai nalți și mai pitorești de pe fața pământului; văile noastre, cele mai îmbelșugate cu holde și cu flori; apele noastre, cele mai limpezi; cerul nostru, cel mai senin; frații noștri de la munte, cei mai voinici și copilele românce, cele mai frumoase la privit, cele mai drăgălașe la iubit decât toate zidirile lui Dumnezeu. În ceasurile acele de patriotică pornire, oricare faptă istorică a strămoșilor creștea în închipuirea noastră cu proporții uriașe; oricare faptă vitejească a vreunui român din zilele noastre, fie măcar hoț de codru, ne insufla o tainică mândrie; orice se atingea, într-un cuvânt, de România: obiceiuri naționale, port național, dansuri naționale, cântece naționale... toate aprindeau în sufletele noastre o electrică scânteie și ne făcea să zicem cu fală: Sunt român! și tot român Eu în veci vreau să rămân! România să trăiască Și-n veci steaua să-i lucească! În ceasurile acele de sperări măgulitoare, presimțirile inimii noastre, pătrunzând veacurile, vesteau României un viitor măreț, și, prin negurile aurite ale acelui viitor, sufletul nostru întrevedea umbre de eroi români mișcându-se pe câmpul gloriei, precum odinioară Ștefan cel Mare și Mihai Viteazul. Zăream noi, ca printr-un vis, țările noastre ajunse iar[...]n vechea lor putere, și nația noastră ridicată iarăși printre cele mai însemnate nații ale lumii. O! vis dulce! o! vis neprețuit! care tânăr, cu inimă adevărat românească, nu s-a înfrățit cu tine o dată măcar în viața lui? care tânăr nu te-a dezmierdat cu dragoste într-această epocă în care toate popoarele se deșteaptă la soarele civilizației și al libertății?! O! vis poetic! o! vis mântuitor! arată-te ades în ochii românilor și le insuflă credința că tu te vei împlini. Spune-le că Dumnezeu le-a dat tot ce le trebuie pentru ca să se facă vrednici de numele lor de români: pământ bogat, spirit deștept, inimă curată, minte dreaptă și o răbdare destoinică de a-i face să izbutească la oricare țel, cât de greu. Spune-le că un popor care, supus fiind veacuri întregi la tot soiul de întâmplări crude, știe să-și apere naționalitatea ca românul, păstrându-și, ca dânsul, năravurile, portul, limba și legea părinților; că un popor ca acela este menit a se urca pe treaptă cât de naltă; că un popor ca dânsul este chemat la o soartă măreață și vrednică de el. Spune-le că stejarul deși se usucă, trunchiul său rămâne tot puternic; și că din a sa tulpină cresc alți stejari nalți ca el și ca el puternici! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Mie mi-e drag românul și știu a prețui bunătățile cu care l-a dăruit natura. Mi-e drag să-l privesc și să-l ascult, căci el e simplu și frumos în înfățișarea lui; căci e curat, înțelept, vesel și poetic în graiul său. Îmi plac obiceiurile sale patriarhale, credințele sale fantastice, dansurile sale vechi și voinicești, portul său pitoresc care, la Roma, se vede săpat pe coloana lui Traian, cântecele sale jalnice și melodioasele și mai ales poeziile sale atât de armonioase! Eu îl iubesc și am multă sperare într-acest popor plin de simțire, care respectează, care-și iubește pământul și care, fiind mândru de numele său de român, îl dă ca un semn de cea mai mare laudă oricărui om vrednic, oricărui viteaz, fie măcar de sânge străin. Am multă sperare într-acest neam a cărui adâncă cuminție e tipărită într-o mulțime de proverburi, unele mai înțelepte decât altele; a cărui închipuire minunată e zugrăvită în poveștile sale poetice și strălucite ca înseși acele orientale; al cărui spirit satiric se vădește în nenumăratele anecdote asupra tuturor națiilor cu care s-a aflat el în relație; a cărui inimă bună și darnică se arată în obiceiul ospeției, pe care l-a păstrat cu sfințenie de la strămoșii săi; al cărui geniu, în sfârșit, lucește atât de viu în poeziile sale alcătuite în onorul faptelor mărețe. Și spre dovadă: Care din noi nu a fost legănat în copilăria sa cu dulcele cântec de Nani, puiule și cu povești pline de zmei ce alungă pe Făt-logofăt, cu o falcă în cer și cu una în pământ? Care nu a fost îngrozit cu numele de strigoi, de tricolici, de stahii, de rusalii, de babe-cloanțe, care ies noaptea din morminte și din pivnițe pentru spaima copiilor nesupuși? Care nu a râs și nu râde încă ascultând întâmplările țiganilor ce și-au mâncat biserica sau a jidanilor prin codrul Herței, sau a sârbilor pe malul Dunării, sau a nemților care au degerat de frig în Moldova, zicând că le era kald ? ș.c.l. Cine, ajungând noaptea la o casă țărănească, a întrebat: bucuros la oaspeți ? și n-a auzit îndată: bucuros! sau trecând pe lângă o masă de țărani, a zis: masă bună! fără a fi poftit îndată la dânsa? sau, fiind față la o nuntă din sat, n-a fost cinstit de cuscrii voioși și nu s-a încredințat de respectul tinerilor către bătrâni? Cine a intrat la vorbă frățește cu locuitorul de la câmp și nu s-a mirat de ideile, de judecățile lui și nu a găsit o mare plăcere a asculta vorba lui împodobită cu figuri originale? De pildă: Vrea să grăiască de un om bun? El zice: E bun ca sânul mamei. De un om nalt și frumos? E nalt ca bradul și frumos ca luna lui mai. De un om rău? Are mațe pestrițe. De un om urât? Urât tată a avut. De un om prost? El socoate că câte păsări zboară, toate se mănâncă. De un isteț? Scoate pe dracul din pământ. De o femeie frumoasă? E ruptă din soare. De un întrebuințat mic? Om cu trei parale în pungă și cu piept de o mie de lei. De un lăudăros? Intră în doi ca în doisprezece, și nu-l scot nici douăzeci și patru. De un tânăr cu părul alb? L-au nins devreme. Ș.c.l., ș.c.l., ș.c.l. Cine s-a amestecat printre flăcăi și fete la clacă sau la șezătoare și n-a petrecut ceasuri de mulțumire auzind glumele tinerilor, păcălirile lui Pâcală și Tândală, poveștile lui Sfarmă-Piatră, Strâmbă-Lemne și ale lui Statu-Palmă-Barbă-Cot, istoria văcarului care s-a mâniat pe sat și mai ales cimiliturile propuse fetelor ca să le ghicească? Cui nu-i place să vadă alergând pe un șes întins o poștă românească cu opt cai? Caii aleargă cât le apucă piciorul; postașii chiuiesc cât îi ține gura, pocnind necontenit din harapnice, și căruța sau caleașca ce coboară văile, trece podurile, suie dealurile cu repejunea drumului de fier... din Austria. Tot drumul e un vârtej spăimântător în care călătorul are prilej de a-și vedea capul frânt de zece ori pe ceas; dar n-aibă frică el, căci, deși drumurile sunt rele, deși caii sunt mici, deși hamurile sunt slabe, deși, într-un cuvânt, primejdiile sunt multe, postașii români sunt dibaci, sunt voinici. Fie noapte oarbă, fie glod, fie costișă, fie vale sau prăpastie... n-aibă grijă călătorul când postașul îi zice: Nu te teme, domnule, că ești cu mine! Cine a văzut o horă veselă învârtindu-se pe iarbă la umbra unui stejar, sau dansul vestit al călușăilor , sau munteneasca , sau voiniceasca și s-a putut opri cu sânge rece în fața acelor veselii ale poporului atât de vii, atât de caracteristice? Și, mai cu seamă, care român nu și-a dorit patria cu lacrimi, când s-a găsit în străinătate? și care nu se simte pătruns de o jale tainică și nesfârșită, când aude buciumul și doinele de la munte? O! trebuie să nu aibă cineva nici o picătură de sânge în vine, nici o scânteie de simțire în inimă, pentru ca să nu se înduioșeze la priveliștea patriei sale și să nu iubească pe fratele său, poporul român. Aruncă-ți ochii la oricare român, și-l vei găsi totdeauna vrednic de figurat într-un tablou. De va ședea lungit pe iarbă, la poalele unui codru; de va sta pe picioare, rezemat într-un toiag, lângă o turmă de oi; de va sălta în horă, vesel și cu pletele în vânt; de se va coborî pe o cărare de munte, cu durda sa pe spinare; de se va arunca voinicește pe un cal sălbatic; de va cârmui o plută de catarguri pe Bistriță sau pe Olt ș.c.l.; ... oricum l-îi privi, fie ca plugar, fie ca cioban, fie ca postaș, fie ca plutaș, te vei minuna de fireasca frumusețe a pozei lui și te vei încredința că un zugrav n-ar putea nicăieri să-și îmbogățească albumul mai mult și totodată mai lesne decât în țările noastre. Vezi-l pe român când vine primăvara, cum i se umple sufletul de bucurie! cum îi crește inima în piept ca frunza în pădure! cu câtă mulțumire el cată la noua podoabă a naturii ce acoperă locul nașterii sale, cu câtă veselie el vede luncile înverzite, câmpiile înflorite, holdele răsărite! Românul se renaște cu primăvara! El întinerește cu natura, căci o iubește cu toată dragostea unui om primitiv. De aceea și toate cântecele lui încep cu frunză verde . Lui îi place să se rătăcească prin desișul pădurilor; îi place să pocnească și să cânte din frunze; îi place să-și puie flori la pălărie, să asculte cântecele păsărilor și să zică atunci câte o doină de jale, de dragoste sau de hoție. Pentru dânsul primăvara este un timp de simțiri puternice și ademenitoare. Gingașele flori ale câmpului îi aduc aminte de copile românce cu ochii mari și vioi, cu fețe rotunde și albe, cu gurițe rumene și glumețe, și atunci, fără de voie, el începe a cânta: Frunză verde sălcioară! Puiculiță bălăioară, Vin' degrabă pân' te-aștept Să te strâng în braț' la piept... [1] sau: Hai, Ileano, la poiană, Să săpăm o buruiană, Buruiana macului, Ca s-o dăm bărbatului... [2] sau: Pentru tine le fac toate, Ș-apoi zici că nu se poate!... Dar totodată desimea înverzită a codrilor, prin care șerpuiesc și se pierd tainice potici, deșteaptă în inima lui un dor ascuns de voinicie și îl îndeamnă a zice: Frunza-n codru s-a desit; Sufletu-mi s-a răcorit! Hai, voinice, la ponoară Păn' ce-i iarba crudișoară, Unde calci, Urmă nu faci; Unde șezi, Nu te mai vezi... sau: Rămâi, taică,-n veselie; Eu mă duc în haiducie! Și dacă acele doruri ale inimii sale se împlinesc, dacă norocul îi aduce în brațe o puicuță bălăioară, el îi jură în cosițe c-a s-o ieie de nevastă și s-o ție tot pe brațe și la sân cât a trăi cu dânsa. Și dacă întâmplările îl aduc a se face voinicel cu tăișul de oțel, el nu merge în haiducie numai pentru dorința de a câștiga bani, ci pentru că simte în sineși un îndemn neînvins către o viață de lupte și o ur[...]mpăcată împotriva ciocoilor. Și la aceasta avem martori înseși cântecele lui: Măi stăpâne, măi stăpâne! Nu-ți tot bate joc de mine, Că-a veni vara ca mâine, Și te-oi prinde-n lunca mare... [3] ș.c.l. sau: Ah! dușmane de ciocoi! De te-aș prinde la zăvoi, Să-ți dau măciuci să te moi, De piele să te despoi... [4] ș.c.l. El se duce la hoție pentru ca să vânture țara și să-i iasă vestean lume, și s[...]ndrăgească nevestele, și să-l binecuvânteze săracii, și să se facă, într-un cuvânt: Păunașul codrilor, Voinicul voinicilor, Drăgălașul mândrelor, Și groaza ciocoilor. [5] Acesta este visul care frământă închipuirea lui! acesta este dorul care îi arde sufletul! Cât pentru averi, el cum le câștigă așa le și răspândește. Banii luați din chimirul bogatului trec în mâna săracului, căci românul, deși se face hoț, el nu trece cu vederea pe cei ce-i poate ajuta la nevoie. Bujor, Codreanu, Voicu, Tunsul și alți hoți de demult și din vremile noastre nu întâlneau sărman nenorocit fără a-i da bani să-și cumpere boi; nu vedeau văduvă săracă fără a-i face bine. De aceea, poporul nostru a avut totdeauna o simpatie nemărginită pentru voinici. El îi găzduiește, îi cântă, îi admiră și îi tânguiește amar când ei pică în mâna potirei. În ochii poporului hoțul este un erou la ale căruia fapte și nenorociri el se interesează ca la un copil al său. Amândoi se iubesc unul pe altul, se ocrotesc la vreme de nevoie și sunt uniți prin o strânsă legătură de aceleași simțiri și de același interes, poate. În urmare, cele mai frumoase cântece sunt alcătuite de popor în iubirea și în pomenirea hoților; cele mai frumoase româncuțe se îndrăgesc după dânșii, căci tot au mai rămas la românii de astăzi oarecare slabe aduceri-aminte de dumnezeii romanilor celor vechi, Venus și Mars, care se iubeau împreună în Olimp. Dar spre o mai deplină încredințare de acea iubire frățească ce au hoții și poporul între ei, să cercetăm în treacăt cântecele, poeziile alcătuite de improvizatori și care sunt știute în toată românimea. Aceste cântece au îndoitul merit de a cuprinde în sânul lor și notițe istorice, și flori de poezie vrednice de a atrage admirarea noastră. În vremea lui Matei Ghica V. V. se arată la Movilău un hoț vestit, anume Codreanu... Să vedem în ce chip îl descrie cântecul poporal: Mult e mândru, sprintenel, Cel voinic, cel voinicel, Și tot cată-un roibuleț, Roibuleț cu părul creț De-a lui Codrean drăguleț. [6] Care mumă poate să-și dezmierde copilul cu mai multă dragoste?... Pentru poporul român, Codreanu nu e numai un voinic, ci un voinic iubit, un voinic frumos, un voinicel mândru și sprintenel! Hoțul își găsește în sfârșit un cal după inima lui, se aruncă pe el și... Trei rugine că-i trăgea, Astfel roibul mi-și fugea... Văile se limpezea! Ce descriere poate fi mai simplă, mai energică și mai poetică? Care cuvânt din limba noastră poate arăta o icoană mai lămurită de iuțeala calului și de repejunea fugii lui, decât limpezirea văilor ? Poezia românilor este o comoară nesfârșită de frumuseți originale, care dovedesc geniul poporului. Codreanu, după multe izbânzi, întinde masă mândră în rediul Breazului, deasupra Copoului, chiar în fața Iașului: Și mi-și bea și veselea; De potiră nici gândea! Este de însemnat că în toate baladele voinicești se găsesc aceste două versuri. De unde vine asta? și ce dovedește repetarea lor? Hoțul e atât de sigur în puterea lui că nu-i pasă de nimic; dar poporul care se îngrijește de viața lui și care, știind că potira îi este cea mai aprigă dușmană, prevede soarta ce-l așteaptă din pricina nepăsării sale, poporul, zic, îl tânguiește amar prin acele două versuri, și adeseori, nemaiputând stăpâni presimțirea și grija sa, îl îndeamnă pe hoț să se ferească de dușmani și îi zice: Bea, voinice, și nici prea,Că-i potira ici-colea! Să ne întoarcem însă iarăși la Codreanu. Pe la mijlocul mesei, iată că sosește potira și-l înconjoară. Iară el cum o vedea, Plosca la gură punea, Și mai tare-nveselea. Arnăuții îi zicea: „Dă-te, Codrene, legat, Să nu te ducem stricat." Iar Codrean le răspundea: „Mielu-i gras, ploscuța-i grea; De sunteți niscaiva frați, Iată masa și mâncați!" Răspuns falnic și caracteristic! În el e zugrăvită natura întreagă a hoțului român: fală, nepăsare, voinicie și dărnicie. Ei pistoalele-și scotea Și-n Codrean le slobozea! Pieptul lui Codrean sărea... Iar el rănile-și strângea, Plumbii din carne-și scotea, Cu ei durda-și încărca, Și din gură-așa striga: „Alelei! tâlhari păgâni, Cum o să vă dau la câini, Că de-atâta sunteți buni!" Codrean durda-și întindea Și-n plin durda lui pocnea. Potirașii jos cădea, În sânge se zvârcolea... În cât se atinge de faptele eroului său, poporul nu trece nimică cu vederea. Îi place să descrie toate mișcările lui și să rezică toate cuvintele sale: Iar Leonti Arnăutul, Înghiți-l-ar pământul! Nasturi de-argint că scotea, În pușcă mi-i ascundea, Și-n Codrean îi slobozea... Pe Codrenaș mi-l rănea! Iată, în sfârșit, cele mai puternice dovezi de simțirile poporului pentru haiduci. Începutul și sfârșitul acestei strofe cuprind toată inima lui: Iar Leonti Arnăutul, Înghiți-l-ar pământul! Blestem și ură asupra dușmanului, asupra învingătorului dragului său Codrenaș! Pe Codrenaș mi-l rănea! Acest MI-L este un poem întreg de dragoste, de jale și de desperare. Să vedem acum ce fel răspund hoții la atâta iubire și ce fac ei ca să o câștige? Faptele lor voinicești sunt în adevăr destoinice a minuna închipuirea poporului, dar prin care fapte ei știu a atrage așa de bine simpatia lui? Să cercetăm dar iarăși cântecele lor și ne vom tălmăci lesne acea problemă. Iată ce găsim în baladele celor mai mulți hoți de codru și de drumul mare: Tot acel Codrean de care am vorbit mai sus, după ce se luptă ca un leu, e prins, legat și dus spre cercetare înaintea domnului Matei Ghica: -- Măi Codrene, voinicele, Spune tu domniei-mele, Mulți creștini ai omorât, Cât în țară mi-ai hoțit? -- Domnule, măria-ta, Jur pe Maica Precista! Eu creștini n-am omorât Cât în țară-am voinicit. Om bogat de întâlneam Averile-i împărțeam; Iar de-ntâlneam săracul, Îmi ascundeam baltagul, Și-n chimir mâna băgam Și de cheltuială-i dam. Cântecul lui Bujor zice: Frunză vedrde de lior, Răsărit-a un bujor, La ciocoi îngrozitor Și la săraci de-ajutor. Voicu, întrebat de judecători și cercetat despre averile ce adunase el în vremea hoției lui, răspunde așa: Averile nu voi da.Că pe Voicu-ți spânzura,Și voi galbeni-ți lua,Cu cărțile îți juca,Cu droștile îți primbla,Cu muierile-ți mânca.I-am ascuns pe la copaci, Să-i găsească cei săraci,Să-și cumpere boi și vaci! Destule sunt aceste pilde ca să ne arate totodată și caracterul voinicesc al hoților români, și caracterul iubitor și recunoscător al poporului român, și în sfârșit caracterul original al geniului său poetic. ( Bucovina , 1849) II [ modifică ] Eu fac întocmai ca neguțitorii de pietre scumpe, care când îți arată vreun briliant minunat se simt fără voie îndemnați a rosti mii de laude asupră-i, deși el însuși se recomandă destul ochilor prin frumusețile sale. Nu pot să-ți trimit vreo baladă mai însemnată fără a o întovărăși de câteva rânduri pline de entuziasm pentru dânsa. Ce să fac?... M-am înamorat de poezia poporală ca de o copilă din Carpați, tânără, mândră, nevinovată și așa de frumoasă că, după cum zice vorba românească, pe soare ai putea căta, iar pe dânsa , ba! Iată dar că, dezvelind astăzi la lumina soarelui comoara nesfârșită a poeziei românești, aleg din colecția baladelor și a cântecelor ce am adunat prin munții și văile Moldovei trei balade și câteva hore destinate a apărea în coloanele foaiei Bucovinei . Cea dintâi baladă este a lui Mihu copilul . Acest Mihu este un adevărat cavaler-trubadur din veacul de mijloc. Voinic vânturel de țară și gingaș cântăreț, el trezește codrii vechi, trecând ca o nălucă înarmată prin desișul lor, pe la ceasul când toată suflarea doarme, pe la miezul nopții! Mult e frunza deasă, Noaptea-ntunecoasă, Și calea pietroasă. [7] Zice balada, dar lui Mihu nu-i e grijă nici de fantasmele spăimântătoare ale întunericului, nici de fiarele crude ale codrului. El merge voios pe murgușoru-i mic care, când se urca la dealul Bărbat și călca în piatră, Piatra scăpăra, Noaptea lumina, Noaptea ca ziua! Se duce Mihul meu dezmierdând codrii prin dulceața unui cântec armonios, unui cântec de voinic ce suna așa de duios, încât mult în urmă-i codrii vuiau tainic și se clătinau ca la suflarea unui geniu nevăzut. Și tot merge, merge, Ș-urma li se șterge Printre frunzi căzute, Pe cărări pierdute. În zadar calul său cearcă a lăsa drumul și a apuca colnicul! În zadar murgul năzdrăvan zice: Că s-ațin pe-aici Patruzeci și cinci, Cincizeci fără cinci De haiduci levinți, Duși de la părinți De când erau mici. Mihul nu-și numără dușmanii niciodată; lui nu-i pasă de-ar fi patruzeci și cinci, cincizeci fără cinci , de-ar fi chiar haiduci levinți ; de-ar fi chiar duși de la părinți de când erau încă mici ; de-ar fi, într-un cuvânt, acei dușmani, lipsiți de orice simțire omenească, ca ființe ce de mult s-au depărtat de la izvorul îndulcitor al inimii omenești, de la sânul părintesc, Mihu răspunde cu fală: Murgule, te lasă Istor brațe groase, Groase și vânoase; Istuia piept lat, Lat și-nfășurat; Istui pălușel, Tăiuș de oțel! La aceste cuvinte Murgul se supune, lasă colnicul și apucă iar drumul, căci murgu-i ca gândul , zice balada; dar iată că în fundul codrului, la o muche de stâncă, benchetuiește un ungur bătrân cu patruzeci și cinci de nepoți de ai lui, și iată că deodată el tresare, auzind: Un mândru cântěc, Cântic de voinic, Ș-un glas de cobuz Dulce la auz, De cobuz de os Ce cântă frumos. Acesta e Ianuș cel vestit! Ianuș care domnește în codri cu o ceată de voinici cu chivere nalte și cu cozile late, lăsate pe spate! Ianuș care poruncește la haiduci făr' de leafă : hoțoman bătrân și neîmpăcat, Cu barba zburlită, De rele-nvechită! Până-n brâu lungită, Cu brâu învelită! El are săbii lucitoare , are durdă ghintuită , are inimă oțelită , dar sufletul lui e măreț, căci măreață e porunca ce dă el voinicilor lui haramini . Mergeți, le zice, și-i ațineți calea la pod, la hârtop etc. De-a fi vrun viteaz, Să nu mi-l stricați! Iar vrun fermecat, De muieri stricat... O palmă să-i dați Drumul să-i lăsați. O parte din unguri merg de ies în calea Mihului și cad uciși de paloșul lui, căci le-a zis Mihu: Cine v-a mânatCapul v-a mâncat! Pe urmă Mihu purcede iar prin cel codru verde, cântând duios din cobuz, și merge de se înfățișează deodată în ochii lui Ianuș. Ungurul se înfurie, și cu glas de răzbunare poruncește nepoților să dea cu flintele, să dea cu lăncile. „Lăsați lăncile", le zice Mihu, Că eu Mihu sânt! Și vreau să vă cânt Un mândru cântěc, Cântic de voinic, Din cobuz de os Ce cântă frumos! Ungurii se opresc la glasul lui, și însuși Ianuș rămâne mut. Aici vine o scenă vrednică de geniul lui Ossian! În fundul unui codru vechi ca pământul și tăcut ca mormântul, în fața unui bătrân ce pare a fi chiar zeul fantastic al codrului, în mijlocul unui mare număr de hoți turbați de dorul răzbunării, la razele stelelor ce lunecă și se răsfrâng pe arme lucitoare... un voinicel singur, privind moartea cu nepăsare, începe a cânta, și deodată natura întreagă se trezește, bătrânul se îmblânzește, și hoții stau porniți pe gânduri, uitând mânia lor. Dar cine cântă așa? Mihu copilu! Și ce fel cântă Mihu?... Balada zice: Iată, mări, iată Că Mihu deodată Începe pe loc A zice cu foc, Începe ușor A zice cu dor Un cântec duios, Atât de frumos, Că munții răsună, Vulturii s-adună, Brazii se clătesc, Frunzele șoptesc, Stelele sclipesc Și-n cale s-opresc! Cine nu s-ar fi înduioșat la asemene armonie încântătoare, dacă înseși stelele s-au oprit din calea lor ca să o asculte, ele care aud melodiile cerești? cine n-ar fi zis în urmă, ca Ianuș: Vin' tu, Mihule, Vin', voinicule, Să benchetuim Și să veselim, Ș-apoi amândoi Ne-om lupta noi doi. Ianuș și Mihu se pun la masă și benchetuiesc și ciocnesc pahare, deși ei fac acum praznicul morții. Unul din doi trebuie să moară, căci nu poate încăpea pământul doi viteji ca Mihu și Ianuș. Iată dar că se scoală și Deoparte se duc La luptă s-apuc! Cine va fi oare învingător? Lupta le e de moarte! De vroiești s-o afli, citește balada, căci ar fi păcat să-i dezvelesc eu toate tainele. Cea a doua baladă se numește Păunașul codrilor. Ea se deosebește de cântecele numite haiducești prin un caracter romantic ce îi dă o mare asemănare cu baladele cavalerilor din veacul de mijloc. Subiectul ei de dragoste și de vitejie, precum și chipul cu care este tratat de necunoscutul ei autor te face a cugeta la unele scene din poemul lui Tasso, la luptele eroilor cântați de acest geniu nemuritor al Italiei, la vitejiile nobililor cavaleri, care aveau drept deviză două singure cuvinte: Amor și glorie ! și care mureau cu mulțumire pentru apărarea iubitelor lor. Așa în balada românească vedem un voinicel trecând cu mândra lui pe culmea unui colnic, la o margine de codru. Amândoi sunt tineri, uimiți de dragoste. Ea-i pruncuță bălăioară, cu cosița gălbioară; el e voinicel mândru și cu statul tras pintr-un inel. El o roagă să cânte și-i tot zice: Cântă-ți, mândro, cântecul, Că mi-e drag ca sufletul! [8] Prunca ar împlini cu bucurie dorința iubitului ei, dar se teme ea însăși de puterea fermecătoare a cântecului, căci presimte că acel cântec va răsuna în codri și le va scoate în cale pe un viteaz vestit, neînvins încă, Păunașul codrilor! Inima-i spune că frumusețea ei ar fi pricină de luptă periculoasă și nepotrivită între un voinicel tinerel ca bădițul ei și un păunaș de codru, care și-a dobândit falnicul titlu de voinicul voinicilor. Însă, deși nu vrea să cânte îndată, ea nu mărturisește de-a dreptul frica ce o stăpânește, căci o nobilă simțire de delicatețe o oprește a lovi amor-propriul iubitului ei, ci îi dă numai a înțelege de departe despre pericolul ce l-ar amenința, când și-ar cânta ea cântecul: Eu, bădiță, l-oi cânta, Dar codrii s-or răsuna Și pe noi ne-a-ntâmpina Păunașul codrilor, Voinicul voinicilor... Această strofă este vrednică de însemnat ca dovadă de ființa simțirilor celor mai delicate în inima poporului român și de recunoștința instinctivă a poeților poporali în ceea ce privește finețile artei poetice. La răspunsul copilei, voinicelul, citind în inima ei, se înduioșează și, în exaltarea dragostei lui, îi dă numirile cele mai dezmierdătoare: Aurică, drăgulică,Nici n-ai grijă, nici n-ai frică. Cuvântul aurică cuprinde ideea de frumusețe, de preț mare, de raritate, de lucire și de toate calitățile aurului. Voinicelul nostru (căruia negreșit aurul i se părea un metal foarte rar) nu putea dar găsi un termen mai bogat, mai original și mai potrivit cu iubita lui, ce avea cosiță gălbioară. Amorul e neolog în țara noastră. Cuvântul drăgulică ne îndeamnă a observa aici asemănarea ce se află între limba românească și cea italiană, în privirea diminutivelor. Așa, din dragă românul face drăguță , ș-apoi drăguliță sau drăgulică , precum face italianul din caro, carino, carinetto . Una din calitățile cele mai vederate ale poporului nostru este caracterul său blând, simpatic și dezmierdător. Să ne întoarcem însă la șirul baladei. După cea întâi izbucnire a inimii sale, voinicelul nostru urmează a zice cu o falnică bărbăție, sprijinită de însăși puterea dragostei lui: Să n-ai grijă pentru mine, Cât oi fi eu lângă tine! Să n-ai frică pentru tine, Cât îi fi tu lângă mine! Iată că prunca începe a cânta și, precum ea presimțise, iată că dulceața cântecului trezește răsunetele depărtate și le scoate în cale pe Păunașul codrilor! Cine-i el? Ce soi de ființă este acest om care poartă un nume atât de poetic și care este cunoscut în lume de voinicul voinicilor? Îl vom afla în cele întâi cuvinte ale lui, cuvinte făloase, poruncitoare și amenințătoare: Măi băiete, băiețele, Măi voinice, voinicele, Dă-ne nouă mândra ta, Ca să scapi cu viața ta... Pentru un păunaș de codru ca dânsul, pentru voinicul voinicilor toți ceilalți oameni i se par negreșit băieței, voinicei; în urmare, când vorbește de dânsul, el zice: Noi, Nouă! întocmai ca un stăpânitor, și crede că toți trebuie să se supuie la poruncile lui, căci altmintrelea amar de ei! Care este însă soiul dorinței lui? O dorință născută din dragoste. El vrea pe mândra care l-a tras din codri prin glasul ei și care acum îl farmecă prin frumusețea sa. Porunca este scurtă și hotărâtoare. Răspunsul asemene este scurt și energic: Ba! eu mândra nu ți-oi daPân' ce capul sus mi-a sta! Îndrăzneață mândrie a tinereții! bărbăție insuflată prin focul dragostei! nobilă pornire a inimii fără frică... toate aceste simțiri sunt tălmăcite în două versuri. În ele domnește un ce cavaleresc, care rapoartă mintea la veacul de mijloc. Se pare a vedea doi cavaleri înzeuați, cu lăncile în mâini, cu coifurile pe frunte și provocându-se la luptă în gloria unei dame iubite de amândoi. Dar, deși acele cuvinte dau baladei un caracter mai deosebit, versurile ce urmează îi adaugă o nouă podoabă prin colorul lor de naționalitate netăgăduită. Că de când o am luat, În cosițe i-am jurat Să n-o las de lângă mine Și s-o apăr de oricine! A jura dragoste în cosițele copilelor este un obicei țărănesc cunoscut și întrebuințat de toți holteii câmpiilor și ai munților noștri. Jurământul în cosițele fetelor înfățișează ideea șoaptelor amoroase și tainice, care se fac pe furiș la șezători, la scrânciobe, la sărbători, atunci când ochii părinților încetează de a priveghea mișcările copiilor. Poeziile poporale sunt, precum vedem, comori neprețuite, în care putem descoperi icoane vii și poetice de obiceiurile și de prejudițciile neamului românesc. Așa, mai departe, citim în baladă că voinicii se apucă de brâie și se iau la luptă . Lupta trupească era la romani un exercițiu zilnic, care slujea a forma ostașii pentru războaie și care era totodată o petrecere precum și un mijloc de a pune sfârșit sfezilor particulare. La romani erau luptători publici ce dau reprezentații mari. Asemene și la românii de astăzi lupta trupească a rămas din vechime un obicei care domnește pretutindeni la munți și la câmpi, și biruitorul este înconjurat de stimă și respect, precum odinioară la Roma gladiatorii cei mai vestiți. Trânta joacă un rol mare la sărbătorile poporale și adeseori ea hotărăște înclinarea inimilor fecioare. În vreme ce bătrânii stau culcați pe iarbă, povestind despre vremea veche, în vreme ce nevestele și însurățeii joacă în horă, mulți din flăcăi fac rămășaguri pe trânte, se apucă la luptă, și copiii îi imitează primprejurul lor. Trântele dar sunt împărțite în deosebite categorii precum: Trânta voinicească, Trânta mocănească, Trânta ursărească, Trânta pe dreptate ș.c.l. Și cine a văzut acele ale românilor din veacul nostru cunoaște de înainte tablourile și statuile ce înfățișează luptele gladiatorilor romani. Aceleași poze, aceleași apucări, aceleași mișcări se reproduc la strănepoții lor, după două mii de ani. Lupta voinicească consistă a se apuca trupul cu brațele cruciș și a se arunca la pământ, aducându-se unul pe altul peste mână; iar cea mocănească consistă a se prinde de brâie, a se frânge mijlocul și a se pune unul pe altul în genunchi sau a se aduce peste cap. Puterea luptașilor stă dar în tăria șalelor și a brațelor precum și în strânsa legătură a brâielor. Iată pentru ce balada zice: Ei la luptă s-apuca Și de brâie se lua. Și mai departe adaugă: Voinicelul mi-și slăbea, Brâul i se descingea... Acum lupta între amândoi voinicii se apropie de sfârșit. Păunașul frânge mijlocul badiului, care slăbește cu cât i se desface legătura șalelor; și acesta, simțind că în curând o să fie dovedit, zice în desperare: Mândro, mândrulița mea, Vin' de-mi strânge brâul meu, Apăra-te-ar Dumnezeu! Până în minutul cel de pe urmă gândul lui este preocupat de soarta iubitei sale, și dacă el dorește a mai prinde la putere, este numai pentru ca s-o poată apăra pe dânsa. De viața sa el nu se îngrijește. Deși pericolul e mare pentru dânsul, rugăciunea ce face el către Dumnezeu pomenește numai de ea: Vin' de-mi strânge brâul meu, Apăra-te-ar Dumnezeu! Că-mi slăbesc puterile, Mi se duc averile! Care sunt averile unui voinic?... Puterile lui! Ce zici de un popor cu asemene simțiri cavalerești? Să vedem acum ce răspunde copila la acele cuvinte. Vine ea în ajutorul badiului sau nu? Ba nu, nu, bădiță frate, Că vi-i lupta pe dreptate, Și oricare-a birui De bărbat eu l-oi primi! Poporul român are un respect nemărginit pentru dreptate. Fie în orice întâmplare, el pleacă capul dinaintea ei. În ochii poporului dreptatea este o dumnezeire, și când vorbește de dânsa, el o numește sfânta dreptate ! Iată pricina pentru care mândrulița baladei nu vroiește a lua parte la lupta badiului cu Păunașul, căci lupta e pe dreptate ! Totodată acea luptă voinicească ce se face sub ochii săi pentru dobândirea ei măgulește natura sa de femeie și de româncă. Ca femeie, îi place a vedea că frumusețea ei naște porniri atât de aprinse în inimile vitejilor; ca femeie, ea simte milă pentru voinicelul ce-și pierde puterile și, vroind a-i da ajutor prin un chip oarecare, ea îl îmbărbătează, zicând că va primi de bărbat pe cel care va fi biruitor, căci negreșit asemene cuvinte sunt în stare a da putere de leu oricărui tânăr înamorat; dar, cercetând bine înțelesul acestor cuvinte, se descoperă lesne tragerea instinctivă a inimii sale de româncă pentru cel mai viteaz dintre ambii luptători. În urmare, lupta se începe cu mai mare furie; dar în curând unul din doi luptași cade biruit. Balada zice: Din doi unul dovedea: Din doi unul jos cădea! Cine că mi-și dovedea Și cu mândra purcedea?... Poetul necunoscut al acestei poezii pare a fi compus aceste patru versuri înadins pentru ca să ațâțe curiozitatea ascultătorului și să mărească interesul subiectului prin o prelungire premeditată. Cine că mi-și dovedea, Și cu mândra purcedea? Păunașul codrilor! Voinicul voinicilor! Tablou viu al vitejiei răsplătite prin biruință. Cine-n luptă mi-și cădea, Și-n urmă le rămânea? Voinicel tras prin inel Moare-n codru singurel! Tablou trist ce varsă în suflet o tainică simțire de jale. În adevăr, poetul cel mai ingenios nu ar putea să sfârșească un poem mai bine și mai frumos decât precum se sfârșește balada prin contrastul vieții și al morții. Viață cu dragoste! moarte pentru dragoste! * * Cea a treia baladă, intitulată Miorița , este o veche cunoștință a ta. Îți aduci aminte de o seară din luna lui iulie a anului trecut, când ne aflam mai mulți prieteni adunați la moșia voastră, la poetica Cernauca? N***, R***, C***, tu și eu ne porniserăm de la curte cu gând de a face vânat la rațe și, sosind pe malul iazului de lângă casă, ne lungiserăm pe iarbă, așteptând ca rațele să vie la buza puștii. Zic buza puștii , căci, deși eram patru vânători, numai o singură armă aveam! Soarele, culcându-se în dosul pădurilor Cernaucăi, răspândea valuri de raze înfocate, care lunecau printre frunzele copacilor ca niște șerpi de aur și veneau de a se juca pe fața iazului. Aerul era lin, cerul împodobit cu vopseli de minune, și natura întreagă cufundată într-o tăcere adâncă în fața măreței apuneri a soarelui. Pământul părea a zice cel de pe urmă adio luminii cerești și a se pregăti de serbat tainele nopții. Frumoasă seară era aceea! frumoasă și plină de simțiri dulci pentru noi! Nu se zărea altă mișcare împrejur decât clătinarea papurii din iaz, pricinuită prin trecerea vreunei păsări de baltă ce își căuta cuibul. Nu se auzea alt sunet decât glasul lung, tainic și pătrunzător al unui bucium, care răsuna din partea Moldovei. Acel sunet trezi fiori fierbinți în inimile noastre, căci părea a fi glasul țării chemându-și copiii rătăciți în străinătate! Atunci, ca totdeauna, începurăm tuspatru o lungă și mult interesantă disertare asupra neamului românesc. Unul vorbi despre istoria lui atât de bogată în fapte eroice, încât ar putea sluji de izvor la sute de romanuri istorice, dacă s-ar naște vreun Walter Scott la noi. Altul făcu analiza proverbelor ce culesese din gura poporului și care sunt de natură a da o mare și minunată idee de cuminția lui, dacă este adevărat că: les proverbes sont la sagesse des nations ! Un al treilea descrise obiceiurile și năravurile românilor, căutând a face o alăturare comparativă între ele și ale vechilor romani, și ne dovedi în multe puncturi că locuitorii țărilor noastre au păstrat mai multe rămășițe strămoșești decât locuitorii Romei de astăzi. În sfârșit, veni rândul meu, și fusei rugat a zice balada Mioarei. Deși eu nu o știam întreagă pe de rost, totuși vă spusei câteva părți din ea, care deșteptară în voi o mare admirare pentru poezia poporală. Iată dar că, în memoria acelei seri minunate de la Cernauca și în sperare de a descoperi la lumină comorile de dulce poezie ce stau ascunse în sânul poporului român, iată, zic, că îți trimit acum întreaga baladă a Mioarei . Oricare român o va citi în gazeta ta va avea dreptul de a se făli de geniul neamului său! Această baladă, al cărei subiect e foarte simplu, începe prin două versuri ce sunt, totodată, și o minunată icoană poetică, și o dovadă de dreapta prețuire ce poporul știe a face de frumusețile țării sale. Pe-un picior de plai, Pe-o gură de rai. Românul își iubește pământul unde s-a născut ca un rai, din care nici tiraniile cele mai crude nu sunt în stare a-l goni. Câte năvăliri de barbari au trecut peste biata țară! câte palme dumnezeiești au căzut peste bietul român!... și cu toate aceste, poporul a rămas neclintit pe locul său, păstrându-și naționalitatea în mijlocul aprigelor nevoi și zicând spre mângâiere: apa trece, pietrele rămân! Pe-un picior de plai, Pe-o gură de rai, Iată vin în cale, Se cobor la vale Trei turme de miei Cu trei ciobănei!... Strofa aceasta ne arată un tablou viu de emigrările (pribegirile) turmelor ce se cobor în fiecare an din vârfurile Carpaților și trec prin Moldova de se duc să ierneze peste Dunăre. Sute și mii de oi, mânate de mocani îmbrăcați cu sarice albe, ies din gurile munților îndată ce frigul toamnei sosește prevestind iarna și merg să găsească pășuni în câmpiile țării turcești, sub poalele Balcanilor. Unele vin de la Vrancea, altele de pe coastele Ceahlăului, altele de prin văile Bistriței și ale Moldovei, iar cele mai multe de peste Carpați, din Transilvania. Deosebitele turme se adună la un loc și formează caravane numeroase, ce se coboară încet spre Dunăre, unind zbieratul lor jalnic cu lătratul câinilor de pază, cu sunetul telincilor aninate de gâtul măgarilor și cu șuieratul pătrunzător al mocanilor călăuzi. Viață simplă și patriarhală! tablou vrednic de veacurile acele nevinovate, pe când regii nu erau decât niște păstori! Unu-i moldovean, Unu-i ungurean Și unu-i vrâncean! Adică, unu-i de pe valea Moldovei, unu-i de la Vrancea și unu-i din Ardeal. [...] Puțini sunt la număr între români, care au cunoștință de întinderea neamului lor, și mai puțini încă acei care sunt convinși de puterea ce ar dobândi acest neam nenorocit, când toate ramurile lui ar fi readunate pe lângă vechea lor tulpină. Străinii ne cunosc mai bine decât noi înșine, și prevăd viitorul nației noastre cu deosebite simțiri !... Zic nație, căci avem dreptul de a pretinde acest nume, fiind opt milioane de glasuri românești care îl putem revendica în fața lumii. [...] Toți laolaltă români de aceeași religie, de același trecut și de același viitor! Oiță bârsană! De ești năzdrăvană, Și de-a fi să mor În câmp de mohor... Poporul român are mare plecare a crede în fatalitate, în soartă. El își împarte viața în zile bune și în zile rele, și, prin urmare, nenorocirile îl găsesc totdeauna pregătit la lovirile lor. Așa, nici o întâmplare cât de aprigă nu-l poate dărâma, căci el se mângâie și se întărește cu ideea că: așa i-a fost scris!... așa i-a fost zodia!... așa i-a fost menit să fie! Să le spui curat Că m-am însurat Cu-o mândră crăiasă, A lumii mireasă. Nu poate fi vreo zicere mai poetică și totodată mai potrivită pentru descrierea morții! Moartea este o mândră crăiasă care domnește peste omenirea întreagă, și totodată ea este mireasa lumii! Tot omul e logodit cu moartea din minutul ce intră în viață. Că la nunta mea A căzut o stea. Stelele au o mare înrâurire asupra închipuirii poporului român. El crede că fiecare om are câte o stea, care, din minutul ce el se naște și până ce moare, este tainic legată cu soarta lui. Steaua românului se întunecă când îl amenință vreo nenorocire și cade din cer când el se apropie de gura morții. Sunt iarăși stele ce se arată din vremi în vremi ca o prevestire de mari întâmpl[...]ntre popoare. Așa sunt unele stele roșii ca de sânge, care apar, zice românul, înaintea războaielor... ș.c.l. Soarele și luna Mi-au ținut cununa; Brazi și păltinași I-am avut nuntași; Preoți, munții mari, Păsări lăutari, Păsărele mii Și stele făclii! Poetul necunoscut al acestei balade preface cu puterea închipuirii lui tot universul într-un templu luminat de făcliile cerești și aduce toate constelațiile și toate podoabele pământului față la cununia omului cu moartea!... Judece oricine, fără părtinire, sublimul unui tablou atât de măreț și hotărască, dacă se poate, cât e de adâncă, cât e de bogată comoara poeziei românilor. Totodată, în privirea simțirii înduioșătoare, cât și în privirea frumuseții limbii noastre, însemneze cititorul câtă dragoste este cuprinsă în descrierea dezmierdătoare ce face muma de copilul ei, când zice: Cine-a cunoscut, Cine mi-a văzut Mândru ciobănel, Tras printr-un inel? Fețișoara lui, Spuma laptelui! Mustăcioara lui, Spicul grâului! Perișorul lui, Pana corbului, Ochișorii lui, Mura câmpului! Asemene nu mai puțin este de însemnat cu câtă îngrijire dulce și fiască ciobănelul se roagă Mioriței ca să spuie mamei lui că el nu s-a însurat cu-o mândră crăiasă, a lumii mireasă, ci cu o fată de crai, pe-o gură de rai , nici să-i spuie că la nunta lui a căzut o stea ! ș.c.l., căci inima unei mame nu se înșeală niciodată. Biata mamă ar înțelege că fiul ei a murit! Iată, iubite, toată balada Mioriței, precât am putut-o descoperi. Eu nu cred să fie întreagă, dar cât este măcar, ea plătește în ochii mei un poem neprețuit și de care, noi, românii, ne putem făli cu toată dreptatea. * * Într-o epocă ca aceasta, unde țările noastre au a se lupta cu dușmani puternici care cearc[...]ntuneca nu numai drepturile politice, dar și chiar naționalitatea românilor, poezia poporală ne va fi de mare ajutor spre apărarea acesteia, căci oricât de măiestre să fie manifesturile cabinetului de Petersburg, românii tot români vor rămânea și vor dovedi că sunt români prin limba lor, prin tradițiile lor, prin obiceiurile lor, prin chipul lor, prin cântecele lor și chiar prin jocurile lor. Așa, spre pildă, de vom cerceta aceste din urmă, vom găsi, pe lângă nenumăratele dovezi de orgine romană a poporului ce locuiește pământul vechii Dacii, că dansurile lui sunt de mare însemnătate. Două din aceste mai cu seamă și anume; j ocul Călușeilor și Hora păstrează până în ziua de astăzi un caracter antic, care răstoarnă toate secile pretenții ale acelora ce se cearc[...]ntuneca naționalitatea românilor. J ocul Călușeilor este un dans alegoric, care înfățișează răpirea sabinelor ; iar Hora este adevăratul dans roman, chorus , și se joacă în România cu aceeași rânduială coregrafică precum se văd săpate în marmurile antice, horele vechilor romani! Flăcăii și fetele, bărbații și nevestele dintr-un sat sau din mai multe sate adunate într-o zi de sărbătoare, se prind cu toții de mâini și fac un cerc larg, care se învârtește încet din stânga în dreapta și din dreapta în stânga pe măsura cântecului. Aceasta este hora! joc simplu și patriarhal! simbol al unirii tuturor în o singură familie! Înlăuntrul cercului stau lăutarii, care umblă necontenit pe lângă danțași, improvizând strofe șăgalnice pentru fete, vesele pentru flăcăi și adeseori atingătoare de bărbații însurați. Aceste improvizații trecătoare, care se tipăresc în mintea poporului și rămân cu vreme proprietatea sa poetică, se numesc iar hore. Ele ațâță veselia jocului și adeseori, dezvelind tainele inimilor, slujesc de misterioas[...]nțelegere între acei ce se iubesc. Așa, de pildă, lăutarul, care este geniul însuflețitor al horei, trecând pe lângă o copilă din cercul dansului, îi cântă: Zis-au badea c-a veni Luna-n cer când s-a ivi [9] ș.c.l. Pe urmă, alăturându-se de badea în altă parte a cercului, îi arată mândra cu ochiul și zice în treacăt: Să te duci, voinice, duci În livada cea de nuci, Că te-așteaptă nu știu ce, Și-i găsi o florice... ș.c.l. Badea și cu fata se întâlnesc cu ochii; copila se roșește și cată-n jos; voinicul ridică capul și-și răsucește mustața... iar lăutarul trece mai departe cântând unui bărbat: Sărmanul bărbatul prost! Bun odor la cas-o fost. Orice vede, Nu mai crede... ș.c.l. Bărbatul se mânie; danțașii râd cu hohote și se uită la femeia odorului, lângă care s-a oprit lăutarul zicând: Ilenuță de la Piatră, Cu percică retezată, De-ți e drag bărbatul tău, Ie-i seama că-i nătărău, Și-i dă-n mână o vărguță, Să se apere de mâță... [10] Afară de lăutarul care este plătit ca să cânte câte știe și câte nu știe, adeseori vreunul din dănțașii horei începe a rosti în cadență versuri potrivite cu vro întâmplare nouă sau cu starea inimii lui. Fiecare își cântă dorurile în auzul tuturor, căci ce are românul pe inimă o are și pe limbă. Un flăcău care-i singur pe fața pământului își revarsă necazul în strofa următoare: Frunză verde alunică, Rău îi făr' de mândrulică! Dar mai rău făr' de nevastă, Că n-ai unde trage-n gazdă! Altul, om cărunt, care-i lângă dânsul, urmează șirul cântecului pe cuvintele ce se potrivesc cu pofta inimii lui: Cât e omul de bătrân, Tot ar mânca măr din sân! Cât e omul alb la plete, Tot îi place-a pișca fete! [11] Vecinul său, Pepelea, taie improvizația moșneagului și-i răspunde râzând, făr-a întrerupe aria horei: De-acum sapa și lopata, Iar nu mărul, iar nu fata, Că de-acum, ți-ai trăit traiul, Ți-ai mâncat, badeo, mălaiul! După toate aceste pilde se înțelege caracterul poeziilor numite hore. Ele sunt improvizații din fugă, cugetări rostite în versuri în repejunea dansului, destăinuiri naive ale dorințelor inimii, pâcâlituri șăgalnice între dănțași. Prin urmare, și forma acestor poezii este neregulată ca ideile improvizatorilor. Unele hore sunt lungi și corecte, precum a Zoiței, a Ilenuței și altele; dar cele mai multe sunt scurte de zece, de opt, până și de patru versuri. În cât privește însă originalitatea ideilor, frumusețea expresiilor și calitățile lor poetice, oricine poate mărturisi că atât horele din Moldova, cât și cele din Transilvania, din Bucovina și din Valahia sunt vrednice surori ale baladelor. Geniul poporului român, fie din orice provincie, este pretutindini bogat de poetice comori. ( Bucovina , 1849) III [ modifică ] Spre a completa aceste studii asupra țărilor noastre și asupra poporului român, socot că nu este de prisos a adăuga aici câteva fragmente dintr-un cuvânt ce am ținut la 1848, în Paris, dinaintea unei societăți de străini filo-români: Domnilor! Dați-mi voie a vă expune aici un repede tablou de provinciile Dunării locuite de români. Ca fiu al României, mă propun să vă slujesc de căl[...]n primblarea ce vroiți a face prin acele țărmuri depărtate și așa puțin cunoscute încă de Europa occidentală. Să trecem în grabă Germania, Galiția și Bucovina (provincie mănoasă pe care Austria a despărțit-o de Moldova la 1775 și a încorporat-o imperiului) și să ajungem în acele locuri cărora locuitorii lor dau numele de România, și pe care străinii le cheamă Provincii Danubiene . Acum pășim Molnița, pârâu ce slujește de hotar între Bucovina și Moldova, și iată-ne în sfârșit pe acest colț de pământ atât de necunoscut, încât mulți diplomați și mulți vestiți învățați l-au confundat când cu pământul Turciei, când cu pământul Rusiei. Iată-ne într-o țară cu totul nouă, dar unde vom avea plăcere a găsi o mulțime de cunoștințe făcute de noi în cărțile Istoriei Romane. În sânul acestor văi atât de bogate și mănoase, pe vârfurile acestor munți uriași, pe malurile acestor râuri limpezie, auzim deodată pronunțându-se nume antice, care deșteaptă în mintea noastră mari suveniruri, și rapoartă închipuirea la epoca glorioasă a Împărăției Romane: numele lui Traian, Aurelian, Ovidiu, Caracala, Septim-Severus etc., ieșind din gura unui țăran simplu și neștiitor! Ochii noștri întâlnesc pretutindene urmele poporului Suveran! Iată: valea lui Traian pe Dunăre, Romanu, Caracal, Cetatea-Albă, Gherghina, Iașii (Municipium Jassiorum) , Turnul Severin, Băile lui Ercul (Mehadia din Banat), Lacul lui Ovidiu (în Basarabia, altă provincie a Moldovei luată de Rusia la 1812). Acest lac a văzut adeseori pe Ovidiu primblându-se pe malurile lui și meditând poate poemul Metamorfozelor, pe când era exilat în Dacia. Tradiția poporală spune încă în zilele noastre despre acest mare poet al vechimii că era un frumos bătrân cu pletele albe, și că graiul lui dulce curgea ca mierea din buzele sale. Aceste nume aduc negreșit o adâncă mirare, auzindu-le într-o țară pierdută ca Moldo-Valahia în fundul Europei, și ca o stâncă în sânul mării, necontenit bătută de valurile a trei neamuri mari, neamurile german, slav și otoman. Firește dar străinul își face întrebare, cum aceste nume romane s-au rătăcit așa departe de Roma și ce furtună le-a azvârlit aici? Și atunci el își aduce aminte de luptele romanilor cu dacii și de duelul eroic ce a fost între marele împărat al Romei, Traian, și marele rege al Daciei, Decebal, care s-a otrăvit în ziua când a fost învins! Îmi aduce aminte totodată că multe colonii romane au venit ca să împoporeze aceste țărmuri pustiite prin desfacerea dacilor, spre a forma cu piepturile lor un zid puternic împotriva năvălirilor de barbari. Și astfel, încet-încet, adevărul iese la lumină, și acel adevăr arată că există în lume o Românie, deși ea nu figurează pe hărțile de geografie! Vechii romani înțeleseseră bine interesele imperiului lor, așezând cele mai viteze legioane ale Italiei ca santinele despre răsărit. Ei știau că provinciile Daciei erau porțile naturale pe unde treceau năvălirile popoarelor asiatice asupra Europei, și pentru dânșii era o chestie de viață sau de moarte așezarea de garnizoane tari pe pragul acelor porți. Dacia Traiană se făcu deci cea mai sigură fortificare pentru Cetatea Cezarilor și se împotrivi mulți ani valurilor de barbari care se zdrobiră de ea ca de un mal stâncos. Acum 2000 de ani poporul roman înțelesese ceea ce astăzi Europa civilizată, Europa învățată nu vroiește a înțelege. Și însă, după 2000 de ani, rolul provinciilor Danubiene este în totul același ca în timpul romanilor. Ele se găsesc ca în vechime expuse la cele întâi loviri a unei puteri năvălitoare ce caută a se revărsa peste Europa. Să aruncăm ochii asupra surfeței acestor șesuri nemărginite a țărilor românești, și vom vedea o mulțime de movile singuratice. Ce sunt aceste movile? Ele sunt paginile istoriei năvălirilor, căci cuprind oseminte de barbari! Fiecare tumulus e un monument al trecutului ridicat pentru priceperea viitorului, o lecție spăimântătoare pentru popoarele Asiei care țin ochii țintiți asupra Europei, și o prevestire pentru aceasta. Fiecare pare a zice: că cerul a destinat această țară a fi bulevardul civilizației și mormântul barbarilor! Pe lângă acele movile istorice, găsim câmpuri de bătălii ale cărora nume amintesc luptele eroice susținute de poporul român împotriva goților, a hunilor, a turcilor, a tătarilor, a leșilor etc. Iată Valea-Albă, poreclită astfel de tradiție, fiindcă în vreme de jumătate de veac a fost coperită cu osemintele nenumăratelor mii de turci ce cotropiseră Moldova sub domnia lui Ștefan-Vodă: iată Dumbrăvile Roșii , arate cu leșii înhămați la juguri; iată Războienii, Călugărenii, Baia, Valea Tutovei, ruinele Târgoviștei, ruinele Cetății Neamțului etc... De pe zidurile acestei cetăți Doamna Ruxandra, mama lui ȘtefanVodă, a refuzat de a deschide porțile fiiului său alungat de o armie numeroasă de turci, și i-a poruncit să moară mai bucuros, decât să-și scape viața cu rușine prin mila unei femei! De pe zidurile acestei cetățui, 18 plăieși români s-au împotrivit mai multe zile armatei întregi a lui Sobiețki, riga Poloniei, mântuitorul Vienei! În toate părțile unde vor alerga ochii, ei vor vedea adevărul scris cu litere de sânge, și acest adevăr este că Țările Românești au fost, în vechime cât și în veacurile de mijloc, pragul templului civilizației, și că poporul român s-a ținut totdeauna cu tărie în poziția sa de santinelă a acestui templu. Și însă! Europa pare că nu vrea nici măcar să ție socoteală de tot sângele vărsat pentru apărarea ei! Ce-i pasă Europei de această țară slăbită prin atâte războaie și atâte nenorociri! Ce-i pasă de naționalitatea acelui popor român care vroiește astăzi să se ridice din căderea sa, pentru ca să-și ia din nou postul ce Dumnezeu însuși i-a încredințat! Acest popor, această țară, merită oare de a trage luarea-aminte a Occidentului? Veniți cu mine, domnilor, ca să cercetăm împreună adevărul la izvorul său, și sunt încredințat că în sfârșit veți zice: Bună țară! bun popor! Și mai întâi să trecem Carpații pentru ca să ieșim în văi. Acești munți, adevărate tării în privirea strategică, sunt acoperiți cu păduri frumoase în care se găsesc copaci de catarguri cât de nalte. Ei cuprind în sânul lor băi de fier, de pucioasă, de aramă, de argint, și de aur, încă nedescoperite, și izvoare minerale pentru vindecarea boalelor. Văile sunt formate de un pământ producător care ar putea hrăni o populație întreită de aceea care le locuiește. Ochiul se rătăcește în depărtare pe orizonturi albastre care vădesc o climă sănătoasă și fericită. El pătrunde în lunci pline de vânaturi de tot soiul; întâlnește râuri, iazuri, pâraie pline de pești; livezi frumoase încărcate cu pomet; colnice cu podgorii care produc vinațe minunate; și zărește în văzduh roiuri de albine ce fac o miere albă și parfumată ca acea vestită a muntelui Himet din Grecia. Pe întinsul câmpiilor pasc turme numeroase de oi și vite mari care sunt una din cele mai mari bogății ale țării; herghelii de cai voinici; sate acoperite cu stuh, în toată simplitatea arhitecturală a timpurilor patriarhale; orașe în care civilizația se arată la tot pasul, în forma caselor, în mobilarea lor, în hainele locuitorilor, în manierele lor, în graiul lor ce a adoptat limba franceză, și chiar în defectele lor. Mai departe se zăresc frumoase locuințe de țară, albind între copacii grădinilor și pe șosele noi, calește de Viena, trecând cu repejune în fuga cailor de poștă și în chiotul sălbatic al postașilor. Ele trec pe lângă șiruri lungi de care (carru) trase de boi, ca la romani. Căci trebuie să o mărturisim. Această țară este țara contrasturilor. Deosebitele veacuri sunt aici reprezentate prin deosebitele clase ale poporației. Locuitorul țăran a rămas tot același de 2000 de ani și înfățișează antichitatea. Nobilii bătrâni (boierii) cu ideile și obiceiurile lor feudale, înfățișează veacurile de mijloc și noua generație, ce a fost crescută în străinătate și mai cu seamă în Franța, înfățișează al XIX veac. Țara aceasta este dar, precum vedeți, domnilor, destul de interesantă a o vizita, și cuprinde mari sugeturi de studiu pentru filozofi și pentru artiști. Ea este frumoasă, avută și bine înzestrată de Providență în toate privirile. Dar ceea ce aș dori eu ca să vă fac a înțelege este farmecul ademenitor al acestor părți ale lumii, care face pe românii din Moldova să zică în iubirea lor de Patrie: La Moldova cea frumoasă Viața-i dulce și voioasă! L-al Moldovei dulce soare Crește floare lângă floare! Și tainica atragere ce au ele pentru inimile străinilor, încât românii din Valahia zic: Dâmboviță, apă dulce, Cine bea nu se mai duce! Astfel este România, numită de români gura raiului . Să cercetăm acum poporul care o locuiește. Ce este el? De unde vine? Care e limba sa? Care sunt tradițiile lui? Ce trecut a avut? Ce viitor va avea? Ce este? El însuși ne va spune într-o limbă pe care chiar d-voastră, domnilor, o veți înțelege lesne, căci el ne-a grăi în limba romană veche. Iată-l dinaintea noastră, în costumul său jumătate dac și jumătate roman: cușma de oaie a dacilor pe cap, și opincile romane în picioare. Iată-l cu poza sa antică, cu tipul său roman ce l-a păstrat de 2000 de ani. S[...]ntrebăm acum ce este el, și să ascultăm răspunsul său: „Eu sunt român. Împăratul Traian a venit în vechime cu multă putere de a învins pe daci, locuitorii țării acestea. Toată averea mea este o casă, un câmp, o fântână, un car, o vacă, doi boi de jug și un cal. Am o femeie bună, frumoasă și lucrătoare. Ea nu lasă furca din mâini cât e ziua de lungă, nici nu pierde din ochi fiul ce ne-a dat Dumnezeu... etc., etc." De ajuns sunt aceste câteva cuvinte ca să vă dovedească, domnilor, că poporul ce grăiește astfel e de neam latinesc, iar nu slav precum au îndrăznit a o pretinde campionii panslavismului care s-au înșelat a crede că naționalitățile se pot scamota prin câteva note și manifesturi diplomatice. De nu vă veți mulțumi însă cu atâta, vă propunem să mergem mai departe cu cercetările noastre, spre a descoperi noi dovezi despre romanismul românilor. Aceste dovezi le vom găsi: 1. În obiceiul ospeției care s-a păstrat din vechime; în respectul tinerilor pentru bătrâni; în ceremoniile nunților și ale înmormântărilor etc. 2. În credințele superstițioase ale țăranilor. 3. În poveștile poporale ce sunt pline de zeii păgânismului, purtând titlul de sfinți, precum: Sfânta Vinere (Venus), Sfânta Joe (Jove), Sfânta Miercure (Mercur) etc. 4. În cântecele poporale care pomenesc de împărații Traian și Aurelian. 5. În tradițiile istorice ale țării. 6. În nevinovata mândrie cu care poporul dă titlul de români tuturor eroilor, chiar străini de-ar fi. 7. În plecarea firească ce are către dulcele far niente ce caracterizează pe italieni etc., etc., etc. Îmi pare foarte rău, domnilor, că lipsa de materialuri mă oprește de a mă întinde, precât aș dori, asupra acestei chestii, spre a vă putea da o idee completă de toată originalitatea obiceiurilor poporului român, de toate comorile de închipuire ce strălucesc în basnele sale, de toată poezia armonioasă ce răsună în cântecele sale și de adânca cuminție ce domnește în proverburile sale. Fie-mi iertat deocamdată a vă spune câteva notițe generale asupra țărilor noastre: România întreagă se compune din 6 provincii ce cuprind aproape la 9 milioane de oameni de același sânge, de același nume, de aceeași limbă și care se numesc frați. [...] Istoria revoluției românilor vă este cunoscută prin gazetele ce au publicat actele ei. Nu-mi rămâne mie a vă observa decât ca să nu vă mirați că glasul patriei voastre a găsit un răsunet atât de grabnic și de puternic în patria mea, căci dintre toate conchetele Franței, cea mai frumoasă, cea mai trainică și mai neștiută de dânsa poate este concheta morală a nației române. ( Paris , 1848) --- ↑ Vezi Puica bălăioară .(Nota lui V. Alecsandri.) ↑ Vezi Ileana . (Nota lui V. Alecsandri.) ↑ Vezi Doina lui Ion Petreanu . (Nota lui V. Alecsandri.) ↑ Vezi Ciocoiul . (Nota lui V. Alecsandri.) ↑ Vezi Păunașul Codrilor . (Nota lui V. Alecsandri.) ↑ Vezi Codreanul .(Nota lui V. Alecsandri.) ↑ Vezi Mihu Copilul . (Nota lui V. Alecsandri.) ↑ Vezi Păunașul codrilor. (Notă de V. Alecsandri.) ↑ Vezi Zis-au badea . (Notă de V. Alecsandri.) ↑ Vezi Ilenuța de la Piatra . (Notă de V. Alecsandri.) ↑ Vezi și Moș bătrân . (Notă de V. Alecsandri.)


content:
De mult doream a vedea portretul lui Alexandru vodă Lăpușneanul și, aflând că se găsea la mănăstirea Pângărați, mă hotărâi a face o primblare pân-acolo. Mă pornii deci într-o amiază de la Piatra, întovărășit de doi tineri poeți și de un tânăr judecător, care, având norocire de a nu fi cât de puțin poet, se îngriji de viitor și luă cu el doi harbuji groși ca cei de Bender și o pungă mare plină de tutun. Aceste provizii ne părură cam deșănțate pentru o primblare de două ceasuri, însă urma ne încredință că, în privirea mulțumirilor trupești, e mult mai priitor de a fi cineva judecător decât amorezul muzelor. Ne pornirăm pe la sfințitul soarelui, plini de veselie și de sperare, și, grămădiți ca vai de noi! într-o brișcă de Brașov, care, urmând obiceiului surorilor sale numite brașovence, ne scutura ca pe niște saci de nuci; dar ce ne păsa nouă! Lumea întreagă atunci era a noastră! cerul era atât de limpede și de albastru, priveliștea în toate părțile se arăta atât de veselă și măreață, toată firea ne zâmbea cu un farmec atât de dulce! Ce ne păsa nouă!... În ceasul acela nimeni dintre noi nu și-ar fi dat locul său nici măcar pe un tron, pentru că, deși zdruncinăturile briștii se înmulțeau cu cât ea se înainta pe pietrișul drumului de pe malul Bistriței, cu atât creștea și mulțumirea noastră. Convorbirea noastră se putea asemăna fără greșeală cu un sabaș jidovesc: toți vorbeam deodată făr-a mai aștepta răspuns și toți ne porneam delaolaltă la râs ca niște nebuni, unul într-o notă scârțâitoare, altul cu un ton de bas-taille , un al treilea imitând ruladele oarecărei demoazele vădane ce are obicei a cânta prin adunări. Românii ce întâlneam stau în drum și se uitau la noi, făcându-și cruce, iar unii, luând pildă fără voie, trânteau niște hohote de se răsuna câmpul. Acest lucru îmi aduse aminte de un provincial cu frica lui Dumnezeu, care, fiind întrebat la teatru de ce râdea mai tare decât toți, de vreme ce nu înțelegea nimic, el răspunse cu nevinovăție că râdea de râsul celorlalți și mai ales pentru că plătise zece lei. Cu toate aceste, fiindcă tot lucrul în lume trebuie să aibă un sfârșit, convorbirea noastră atât de fierbinte începu a slăbi și se prefăcea încet-încet într-un quatuor muzical, vrednic de a încânta urechile îngerești, dacă nu ar fi avut o deplină asemănare cu un concert drăcesc. Unul din noi suspina cu duioșie o bucată dintr-o simfonie a lui Mozart; altul, mai tare la suflet, îi răspundea prin vestitul și voinicescul cântec al lui Bujor: frunză verde de năgară ; al treilea șuiera ca o mierlă un valț șfăbesc și al patrulea striga în gura mare corul dracilor din opera Robert diavolul . Această armonie, alcătuită din atâte armonii deosebite, înforma un soi de dihanie muzicală, vrednică de însemnat în analele cacofoniei. Din vorbă în vorbă, din hohot în hohot și din cântec în cântec, ne trezirăm deodată în mijlocul Bistriței. Atunci, ca și când o putere nevăzută ne-ar fi strâns de gât, glasurile noastre se stinseră și se f[...]ntre noi o adâncă tăcere. Câteva fețe schimbau fețe, căci Bistrița clocotea împrejurul nostru, pare că ar fi dorit a ne trimite în fundul ei, ca să ne sfârșim concertul; valurile se izbeau cu repejune turbată asupra roților și clătinau trăsura ca cu o mână de uriaș; fieștecare dintre noi se cumpănea în toate chipurile pentru ca să nu se prăvale brișca, mai ales că malul era cam departe și bolovanii din fundul apei cam mari. Cu cât însă ne înaintam, valurile clocoteau, roțile lunecau pe pietre, caii se speriau, vizitiul îndesa cu țipetele și cu biciul, și Bistrița se suia mereu! Iară noi... noi nici cântam, nici râdeam. Știu însă că atunci am fi schimbat cu bucurie locurile noastre pe tronuri. Iată-ne pe mal dincolo; slavă Domnului! am scăpat; pare că ne răsuflăm mai lesne. Ne oprim puțin ca să se răsufle și caii și să ne aprindem țigările. Următoarea convorbire naște între noi: -- Măi, măi, grozavă-i Bistrița! -- Repede apă! -- Frică v-a fost? -- Frică? Nicidecum. -- Dar pare că erați schimbați la față. -- N-ai văzut bine. Pas de nu te încrede după aceasta că graiul a fost dat omului ca să-și răstălmăcească gândul! Ne pornirăm peste un sfert, aruncând câte o căutătură posomorâtă locului pe unde trecusem, și ajunserăm în curând la alt vad, mai mic; însă în tot drumul acesta, ce se întinde pe malul drept al Bistriței și care trece prin satul numit Vaduri, ne-am arătat mult mai cuminți în faptă și în vorbă. Fieștecare grăia pe rând, povestind câte o întâmplare tristă sau grozavă, în care apa juca rolul cel mai însemnat. Câte înecări am știut, toate s-au istorisit cu un talent deosebit, mai ales că suvenirul Bistriței era încă viu. Acel al doilea vad l-am trecut cu o nepăsare eroică, fiindcă acum ne deprinseserăm cu primejdiile. Omul se deprinde cu toate lucrurile în lume. Cei mai vestiți eroi au simțit un ce care semăna cu frica la cele întâi bătălii; în urmare, ni se poate ierta neliniștirea care ne-a cuprins la cea întâi luptă a noastră cu o apă atât de înșelătoare ca Bistrița, mai ales că acea mică tulburare nu ne-a oprit nicidecum de a admira mai târziu frumosul și mărețul apus al soarelui. Un entuziasm poetic ne-a pătruns pe toți, până și pe judecător; căci priveliștea era vrednică de a încânta sufletele cele mai adormite și vrăjmașii cei mai aprigi ai naturii. În dreapta noastră un lanț de munți, printre care Scăricica se înălța cu mândrie; în stânga alt lanț de dealuri îmbrăcate cu tufari sălbatici; în urmă-ne, ca o strajă depărtată, Pietricica, ce pare că păzește târgul Pietrei, culcat la picioarele ei; în fața noastră, un amfiteatru de alți munți acoperiți cu brazi nalți, care se zugrăveau ca o armie întreagă pe cerul înflăcărat de razele cele de pe urmă ale soarelui. Din toate părțile tot înălțimi, și înălțimi adevărate, care te fac și mai mic decât ești și la care trebuie să te uiți cu capul gol, pentru că-ți cade căciula de la sineși. Cum să nu se mire cineva! Cum să nu i se aprindă închipuirea! Noi, în ciuda celor ce se fac că nimic în lume nu poate fi destul de frumos pentru ei, noi, zic, am găsit o mare mulțumire la privirea acelor locuri mărețe și negreșit am strigat: mari sunt minunile tale, Doamne ! dacă nu ne-am fi adus aminte tocmai atunci de un străin care, văzând șlicul unui logofăt mare, a zis tot acele cuvinte. Acum amurgise mai de tot, caii obosiseră, și noi începuserăm a simți oarecare dureri prin șolduri, când sosirăm la Pângărați [1] . Preacuviosul egumen acestei vechi mănăstiri, om verde de trup și de suflet, ne primi cu o bucurie și cu o bunătate ce îi câștigară îndată dragostea și respectul nostru. De-abia ne așezaserăm în casă pe un pat lung, și îndată ni se înfățișă un frate purtând o tablă încărcată de chisele cu dulcețuri și de pahare cu apă rece. Atunci, tuspatru am zis într-un glas: binecuvântat să fie în toate veacurile acel om înțelept care a introdus în țara noastră un obicei atât de dulce și răcoritor! Dulcețurile, cafeaua (în felegene) și ciubucul turcesc alcătuiesc o treime nedespărțită, care în toate întâmplările vieții aduce mulțumire trupului și mângâiere sufletului! După ce sfârșirăm cu toată pompa cuvenită ceremonia numitei treimi, ne aduserăm aminte de țelul primblării noastre și îndată am rugat pe sf.-sa egumenul să ne arate portretul lui Alexandru vodă Lăpușneanul. -- Acea icoană -- ne răspunse sf.-sa -- a fost ridicată de-aici și dusă la mănăstirea Slatina, ce este zidită tot de acel domn. Cuvintele aceste îmi pricinuiră o tulburare întocmai ca și când mi-ar fi picat pe cap vreun fes din cele patru care împodobesc turnurile Mitropoliei! Vrui să vorbesc, în zadar!... glasul mi se tăiase. După atâte osteneli și primejdii, să-mi văd deodată toată dorința nimicită! Nu, nu-mi rămânea altă de făcut decât să... ies în cerdac, ca să mă răcoresc. Cerul era senin; câteva stele luceau deasupra bisericii și unele se iveau printre copacii ce acopereau vârful munților. O tăcere înfricoșată domnea în toată mănăstirea și numai din vreme în vreme se auzea în vale urletul unui câine din sat sau țipete sperioase ale unei bufnițe ascunse în râsipuri. Mă pusei pe gânduri. Câte idei triste și vesele trecură în câteva minute prin minte-mi! câte năluci se arătară ochilor mei și se pierdură în întunericul depărtării!... Tovarășii mei veniră după mine în cerdac; visul ce mă îngâna se șterse și ne duserăm cu toții să vizităm chiliile călugărilor. Ne îndreptarăm prin întuneric spre o ferestruică de-abia luminată ce se zărea în șirul chiliilor de lemn [2] ; cu cât însă ne apropiam de ea, ni se părea că auzeam un soi de geamăt slab, care se prefăcu la urmă într-o psalmodie tristă și monotonă. Aprinși de curiozitate, ne agățarăm ca mâțele pe o scară ce se îndoia scârțâind sub picioarele noastre și ne găsirăm deodată cu toții înșirați pe un dulap îngust ce slujea de cerdac pe dinaintea acelor chilii. Poziția noastră era cu atât mai ciudată că trebuia să călcăm prin întuneric, lipindu-ne cu mâinile și cu trupul de zid, făr-a ști unde punem piciorul; și dacă pierdeam cât de puțin cumpăneala, negreșit că am fi făcut până jos un salto mortale foarte vătămător capetelor noastre; în sfârșit, găsind o ușă deschisă lângă noi, am dat năvală înlăuntru, făr-a mai zice după obicei: blagoslovește, părinte. Călugărul ce ședea în acea chilie era un om ca de șaizeci de ani, cu barba albă și lungă până la brâu; el ținea într-o mână o psaltichie veche și afumată, și în cealaltă, o pereche de metanii de lână neagră. Fața lui brăzduită de vreme și de patimi vădea în el un suflet ce a fost tulburat de dureri; însă în toată persoana lui era zugrăvită o sfințenie măreață ce îi da un aer de profet. Un pat de scânduri acoperit cu o cergă roasă, un scaun cu trei picioare și o masă pe care se vedea o cruce săpată de lemn, două prescuri și un ceaslov alcătuiau tot mobilierul acelei chilii luminate de razele unui mic jăratic și ale unei mici lumânări de ceară galbenă. Însă lucrul cel mai curios de însemnat în acel simplu locaș era un pistol vechi și ruginit ce sta spânzurat la perete deasupra patului. Îl luai în mână, mă uitai la el cu mirare și nu mă putui opri de a râde, întrebând pe călugăr dacă ținea acea armă pentru tâlhari? Călugărul se posomorî și îmi răspunse cu glasul schimbat: -- Ba nu, fiule, nu-l țin pentru tâlhari, pentru că tâlharii n-au ce căuta la mine; dar îl păstrez ca un lucru ce a pricinuit toată nenorocirea vieții mele! Auzind aceste cuvinte, ne-am apropiat toți de călugăr. El își lăsase capul pe piept, și două lacrimi îi curgeau pe obraz. L-am rugat să ne tălmăcească vorbele lui, și el, după o scurtă tăcere, își scutură capul ca să alunge ideile triste și zise: -- Acum or fi mai douăzeci și doi de ani, pe vremea când au intrat turcii în Moldova ca să dea goană volintirilor, eu eram vânător de munte și pot zice fără fală că în tot ocolul Bistriței nu se găsea alt român mai verde și alt chitaș mai sigur decât mine. Atunci să mă fi văzut când mă iveam pe vârful unui munte cu pletele-n vânt, cu pieptul gol, cu fața rumenă și cu durda pe umeri! Toți care mă cunoșteau nu mă chemau altfel decât Păunașul codrilor, Voinicul voinicilor. Atunci să mă fi văzut când dam de urma unui cerb, sau a unui urs, cum săream din stâncă în stâncă, pe la guri de prăpăstii adânci; cum intram singur fără frică în vizunia fiarelor sălbatice. Acum însă nu sunt de nimică; capul mi s-a făcut alb, puterile mi-au slăbit și aștept moartea din zi în zi, din ceas în ceas. Facă-se-n voia Domnului! Călugărul își făcu cruce. La 1821 eu mă însurasem și trăiam mulțumit de soarta mea. Nevasta-mi era cea mai frumoasă femeie de la munte; pare că o văd încă, după atâția amari de ani, cu părul ei negru ca pana corbului și lung pân' la călcâie, cu ochii săi muri și veseli, cu fața ei albă, cu trupul său nalt și mlădios. Sărmana Elenuță, sărmana Elenuță!... cum îi râdeau ochii când mă zărea pe deal, întorcându-mă acasă cu vânatul de-a umeri! cum alerga ea degrabă înainte-mi ca o pasăre voioasă! cât îmi creștea mie inima-n piept auzind glasul ei! Dumnezeu s-o ierte, căci bune zile am petrecut cât am trăit cu dânsa. Călugărul, zicând aceste, ținti ochii în jos și stătu puțin afundat în gânduri; tot trupul lui părea împietrit; numai buzele i se mișcau, și, din vreme în vreme, pronunța cu un glas slab: „bune zile, bune zile". În sfârșit, el se trezi și sări deodată pe picioare, tulburat, aprins; părul i se zburlise pe cap, mâinile-i tremurau, mușchii obrazului i se încordaseră. -- Într-o zi, răcni călugărul, iată că mă întorc acasă de la vânat și găsesc casa pustie; caut, strig nevasta... nimeni; ies afară, mă duc la vecini s[...]ntreb; casele lor, ca și a mea, erau părăsite. Alerg ca un nebun în toate părțile, chiui prin munte... muntele singur îmi răspunde. În sfârșit, dau peste un biet cioban care îmi spune că pe la amiază au trecut prin sat o mână de turci. Atunci, inima m-a povățuit, mă arunc turbat pe urmele cailor, ajung într-o dumbravă pe malul Bistriței, și deodată aud răcnetele nevestei mele. Sărmana se zbătea cu desperare în brațele unui turc nelegiuit!... Într-o clipă, făr-a ști ce fac, slobod pușca și văd păgânul zvârcolindu-se în sânge. Ceilalți trei tovarăși ai lui sar la iartagane, dar nu le dau vreme, ci mă izbesc între ei ca un leu turbat și fac proașcă cu stratul puștii. Pe care-l ajungeam, era mort! Pare că-i văd tuspatru lungiți la pământ, unul cu fălcile strămutate, altul cu capul sfărâmat! Priveam la ei cu o mulțumire crudă, râdeam ca un nebun și strigam în gura mare: am ucis păgânii!... dar mă înșelam; toți nu muriseră; unul din ei era numai amețit. Trei zile după acea întâmplare, mă găseam cu nevasta în căsuța mea. Afară era un întuneric de nu-ți puteai zări mâna; nici o stea nu strălucea pe cer și bătea un vânt rece, care șuiera printre crăpăturile ușii. Elenuța era îngrijită, și din vreme în vreme își făcea cruce. Eu însumi mă simțeam neliniștit, căci o presimțire urâcioasă mă tulbura. Deodată, auzii în depărtare urletul unui lup și nechezarea speriată a unui cal. Luai degrabă pușca și vrui să ies, însă Elenuța mă opri, zicându-mi: nu te duce, bărbate, nu te duce că-mi vestește inima a rău; nu mă lăsa singură. Dar eu n-am ascultat-o și am ieșit. Ah! blestemat să fie ceasul în care am trecut pragul ușii! căci de ședeam acasă nu mi s-ar fi întâmplat ceea ce vă povestesc eu acum. Două ceasuri am alergat pe câmpi după glasul lupului, cu dorință de a-l găsi; dar cu cât mergeam spre dânsul el se depărta; în sfârșit, negăsindu-l, m-am întors spre casă. Ușa era deschisă, și înlăuntru se auzea un vaiet slab ca de om care moare. Intru și văd pe biata nevastă lungită jos la pământ, plină de sânge și dându-și duhul. Atunci durerea m-a turbat, desperarea m-a făcut nebun și nu-mi aduc altă aminte din ceasul acela decât cuvintele cele de pe urmă ale Elenuței: De ce nu ai șezut cu mine, Gheorghe? îmi zicea sărmana, că poate acum eu n-aș muri. Bine îți spuneam că inima-mi prevestea de rău!... Cum te-ai dus, peste puțin a intrat aici unul din acei patru turci care ai ucis, când m-ai scăpat, s-a uitat la mine cu ochi de fiară și fără milă a tras cu pistolul în mine. Ah! Gheorghe, de ce nu m-ai ascultat? Acum vezi că-mi dau sufletul. Rămâi sănătos, dragul meu; nu uita pe Elenuța. Călugărul plângea și se bocea ca un copil, povestindu-ne moartea femeii lui; iar după ce se liniști puțin, el luă în mână pistolul ce ne mirase atât de mult și urmă așa: -- Lângă trupul Elenuței am găsit pistolul acesta; el a răpit viața nevestei mele, el mi-a răpit și norocirea mea! Iată de ce îl păstrez, iar nu pentru tâlhari! Sfârșind, bătrânul ieși iute din chilie; pasurile lui se auziră sunând pe lespezile din ogradă și se pierdură în depărtare. Am aflat a doua zi că el a petrecut noaptea rătăcind ca o nălucă pe malurile Bistriței ș.c.l. Ne întoarserăm mâhniți și pe gânduri la arhondaric, unde ne aștepta o masă vrednică de a îndestula niște stomacuri de poeți și de judecători, care, de când e lumea, sunt cunoscute de flămânde și lacome; și fiindcă din nenorocire materialismul înădușă foarte ades idealismul, priveliștea acelei mese ne-a împrăștiat îndată ideile triste și a trezit în noi oarecare gâdilire stomahică ce avea multă asemănare cu foamea. Ne-am pus deci boierește împrejur, am ospătat frumos și, fără a mai prelungi cu vorba, ne-am dus la culcat ca niște creștini ce aveam de gând a ne scula dimineață spre a ne întoarce la Piatra. Somnul însă nu vine lesne la patru tineri când ei sunt culcați într-o singură cameră; căci afară de glumele vesele și de nebuniile ce au de făcut între ei până a nu stinge lumânarea, adeseori ceasurile lor trec repede în povestiri de întâmplări interesante. Astfel se istorisiră între noi următoarele anecdote: TOADER ȘI MĂRINDA. În satul Mircești de pe Siret era un biet copil ca de vro 18 ani, fără nici o rudă care să fi avut cea mai mică grijă de el; acest băiat se numea Toader și slujea de văcar satului. Toată ziua el o petrecea pe câmpi cu vitele ce ducea la păscut, și seara, când le întorcea în sat, sărmanul copil se culca unde putea, când într-un coșer, când într-un zămnic părăsit, când sub un copac, căci n-avea nici masă, nici casă. Cum se mijea de zi, Toader se scula degrabă, își arunca sumanul pe umeri și se ducea în câmp cu fluierașul la gură și cu măciuca subsuoară; acolo, după ce da vitele la iarbă, el se întindea la pământ și cânta din fluier câte cântece știa; acesta era tot traiul lui. Singur toată ziua și toată noaptea, pentru că nici un flăcău din sat nu vroia să se amestece cu dânsul sau, deși se apropia vreunul de el, o făcea numai pentru ca să-l ia în râs. La hore nimeni nu-l îndemna să intre în joc și, măcar că era cel mai frumos dintre toți flăcăii, nici o fată nu se uita la el, pentru că era sărac, pentru că n-avea cămașă cu altițe și pălărie cu mărgele. Într-o zi de primăvară, cum sta Toader culcat pe iarbă, iată că vede o fată fugind către el, și după dânsa o vacă neagră ce o alunga. Cât pe ce era să o ajungă pe biata copilă, cât pe ce era s-o ia în coarne, când Toader, sărind într-o clipă, se aruncă cu măciuca înaintea vacii și o izbi atât de tare în frunte, încât pe loc ea pică amețită jos. Sărmana fetică era mai moartă de frică; inima i se bătea de-i cutremura pieptul și de-abia se putea răsufla. Toader alergă iute la un pârâu aproape, aduse apă rece în pumni și-i stropi fruntea; încet-încet, copila se liniști și își veni în simțiri. În vremea asta Toader se uita la ea cum era culcată pe iarbă și simți deodată că se tulbură și că i se bate și lui inima mai tare decât altă dată. Nu se putea dumeri el ce era pricina; însă nu-și putea întoarce ochii de la fată, și din vreme în vreme îi venea să ofteze fără voie. Avea dreptate să se tulbure bietul Toader, pentru că Mărinda(așa se numea copila) era cea mai frumoasă fată din sat; ea avea șaisprezece ani, părul negru ca pana corbului și fața albă ca omătul, gurița mică și ochii mari, plini de foc; ea mai avea și un trup mlădios ca o salcie, glasul dulce ca un glas de păsăruică, și când se împodobea duminica cu flori pe cap, cu salbă la gât, cu catrință nouă și cu cămașă subțire cusută cu altițe de fir, toate fetele se făceau slute de ciudă și toți flăc[...]i săreau în cale pentru ca să șuguiască cu ea... Iar când Mărinda juca la horă, moșnegii își trăgeau bărbile, privind la dânsa, babele o sărutau care de care, iar flăcăii se apucau la bătaie, pentru că Mărinda juca și cu trupul, și cu inima, și nici se cunoștea locul unde călca piciorul ei. Avea dar dreptate Toader să nu-și poată întoarce ochii de la dânsa. -- Cum ți-i, Mărindo?... a zis el peste puțin. Ea se uită la el cu niște ochi ce-l pătrunseră la inimă și-i răspunse: -- Mai bine acum, Toader. Slavă Domnului c-ai sărit de m-ai scăpat; căci de nu erai pe-aici, acum aș fi moartă. -- Să ferească Dumnezeu! strigă Toader, oțărându-se; mai bine să mor eu... tot nu-s de vro treabă... un biet văcar fără tată, fără mamă; dar tu, Mărindo, tu ai neamuri; pe tine te iubesc toți sătenii; mâine-poimâine te-i mărita... te-i mărita... -- Nu vreau să mă mărit așa degrabă, și măcar că pân-acum m-au cerut mulți, dar nu m-a îndemnat inima s-aleg pe nici unul din ei. -- Nici măcar pe Ion Ghiurca? întrebă Toader. -- Ion Ghiurca?... Și cine-i Ion Ghiurca de mă întrebi de el, ca și când ar fi Făt-Frumos?... Ce? pentru că are mai multe oi și mai mulți boi decât alții, socoți că numaidecât trebuie să-l iau de bărbat? -- D-apoi el s-a lăudat că-ți este drag și că n-are decât să te ceară pentru ca să mergi după dânsul. -- Minciuni a spus, minciuni a spus el. Ion Ghiurca-i un ticălos, un minciunos. Zicând aceste, copila se sculă în picioare de mânie și ochii i se umplură de lacrimi. Toader cu bucuria în față se apropie de dânsa, o luă de mână și căută s[...]mpace. După puțină vreme fata începu a râde și toate fură uitate. Ceasurile trec repede între doi tineri când încep a simți dragoste unul pentru altul, și se vede că Mărinda și Toader aveau multe taine a-și spune, pentru că mai se făcuse noapte când ei se întoarseră în sat. A doua zi, Mărinda se trezi cu poftă de a culege flori, și se porni îndată la câmp, dar nu știu cum se rătăci, că nimeri iar lângă Toader, și în urmare iar înnoptase când au apucat amândoi drumul spre sat. A tria zi, Mărinda își aduse aminte că în oarecare loc își prăpădise un cercel și alergă îndată ca să-l găsească; însă nezărindu-l nicăieri, îi veni în cap să meargă să întrebe de el pe Toader. Toader nu găsise cercelul, dar propuse Mărindei să-l caute amândoi prin câmp; ei l-au căutat atât de mult, încât se făcuse iar seară când au fost ca să vie acasă. Așa, în toate zilele Toader și Mărinda găseau pricini de a se întâlni. Cât erau ei de fericiți atunci! cu câtă dragoste se uitau unul la altul! cu câtă plăcere Mărinda asculta pe Toader cântând din fluier doina de la munte!... Amândoi erau așa de pătrunși de mulțumirea ce gustau, că nici nu gândeau la vremea viitoare; nu gândeau că nimic în lume nu e mai nestatornic ca norocul! Într-o zi, Ion Ghiurca, unul din fruntașii satului, care de mult căuta să se însoare cu Mărinda, a zărit pe aceasta împreună cu Toader și îndată a alergat în sat de a înștiințat pe părinții fetei. „Veniți, le zise el, de vedeți pe Mărinda cea cuminte cum se drăgostește cu văcarul satului, ea, care se fudulea cu ceilalți flăcăi". Părinții Mărindei, împreună cu vro câțiva bătrâni săteni, călăuziți de Ghiurca, au alergat cu grabă și au văzut în adevăr pe copilă culcată pe iarbă lângă Toader. Din ceasul acela soarta lor își schimbă fața, și toată fericirea lor se stinse!... Mărinda, ocărâtă de tatăl său și de muma sa, fu închisă zi și noapte în cămara casei lor, și Toader fu alungat din sat ca un rău. Bietul copil, văzând că nu mai avea nici o sperare de a mai vedea pe draga lui Mărindă, veni la Iași și se scrise la oaste. Peste trei luni după silnica ei despărțire, Mărinda, fiind iertată de părinți, se primbla pe marginea luncii care este pe malul Siretului. Ea era cufundată în gânduri triste, căci gândea, sărmana, la Toader. De trei luni nu auzise nimic despre el și nu știa ce se făcuse. Tocmai atunci o țigancă bătrână și zdrențăroasă ieși din luncă și veni drept la ea cu mâna întinsă, zicându-i: -- Dă-mi o părăluță, draga mea, că de trei zile n-am mâncat și mor de foame; dă-mi o părăluță, că ți-oi căuta în oglindă și ți-oi spune sorții! Mărinda căută colțurile năframei ce purta în mână, dar văzând că nici unul nu era înnodat, dezlegă salba de la gât, scoase un bănuț din ea și îl dete țigancei. -- Na, babă, îi zise ea; dar te rog să-mi cauți în oglindă și să-mi spui unde-i iubitul meu, că de trei luni nu l-am văzut. Țiganca scoase îndată din sân o cutie mică de plumb ce avea înlăuntru o oglinjoară, deschise capacul și, cătând în ea, începu a descânta. După câteva minute, ea se întoarse către fată și-i zise cu glasul tulburat: -- Mândrul tău se află acum departe de aici, într-un târg mare, mare cât nouăzeci și nouă de sate, unde sunt case nalte de domni și de boieri mari; acolo-i mândrul tău. -- Dar oare socoți că l-oi mai vedea? întrebă Mărinda. -- O dată numai l-îi zări, draga mea, și apoi nu l-îi mai vedea. -- De ce, mătușă? -- Pentru că s-a pus deodată o ceață neagră deasupra oglinzii, când mă uitam în ea. Dar de vrei să m-asculți, fata mea, să fugi de el, să nu-i mai ieși în cale. Zicând aceste, bătrâna se făcu nevăzută în luncă, iar Mărinda rămase cu ochii plini de lacrimi. Toată ziua ea gândi la vorbele țigancei, făr-a le putea înțelege; toată noaptea ea întoarse în mintea ei fel de fel de planuri de întâlnire cu Toader și în sfârșit hotărî a fugi în noaptea viitoare de la casa părintească și a se duce prin toate târgurile pentru ca să caute pe iubitul ei. A doua noapte, cum se culcară părinții ei, Mărinda, punând câteva lucruri de trebuință într-un sac mic, ieși pe furiș din casă și, după ce își făcu trei cruci, apucă drumul spre Târgu-Frumos. Cerul era plin de stele și luna plină de lumină. Mărinda, sprijinită de sperarea că va vedea în curând pe Toader, merse cu un pas repede din sat la luncă, trecu podul Siretului, lunca Teiușului și pădurea Strungăi, și ajunse în zori de zi la marginea Târgului-Frumos. Acolo ea se opri vro cinci zile, alergă prin toate ulițele, întrebând despre Toader; însă toate cercetările sale fură zadarnice. Fără dar a mai pierde vreme, copila se porni spre Iași, și a doua zi dimineață capitala Moldovei i se arătă cu toată pompa ce o împodobește... când o vede cineva de departe. Mirarea ei a fost mare când a văzut acea adunătură de case mari ce se înalță una deasupra alteia, când a zărit clopotnițele bisericilor și mai ales când a auzit acel vuiet fără nume, care iese din sânul orașului ca dintr-o răsuflătură a iadului. Mărinda a stat puțin de s-a pătruns de frumusețea panoramei ce înfățișează poziția capitalei noastre și pe urmă a intrat în ea. Nu am trebuință să mai spun ce vârtej o apucă pe biata copilă când se văzu deodată în ulițele Iașului, în mijlocul a sute de oameni străini, ce treceau pe lângă dânsa, în hăul acel de răcnete, de țipete, de urlete, de pocnete și de hodorogiri de trăsuri. Ea, care nu ieșise niciodată din satul ei, care nici putea să-și închipuiască ce este un târg mare locuit de mii de oameni, ochii ei se păienjeniseră, urechile-i țiuiau și inima i se bătea de spaimă. Copila mergea dinaintea ei făr-a ști unde se ducea și se uita necontenit la toți pe care îi întâlnea, cu sperare că va da cu ochii de Toader. Ajungând la poarta palatului criminalicesc, ea însemnă o mulțime de trăsuri și de persoane pe jos, care se îndreptau spre Copou; se luă și ea după dânsele și peste puțin trecu bariera Podului-Verde și se g[...]n câmpul Copoului. Acolo, nu departe de Prăvărie, erau adunați toți ostașii de la cazarmă, îmbrăcați în uniforma cea de paradă, și stau cu toții înșirați pe linie și cu armele în mâini. Pedestrimea și călărimea, împărțite în deosebite cete, stau gata a purcede pentru ca să treacă pe dinaintea comandanților, și tot poporul ce îi privea aștepta cu nerăbdare ca să înceapă marșul. Deodată, un glas puternic răsună, dând semnalul de pornire: soldații puseră armele la umeri, și tobele începură a bate. Pedestrașii trecură cu un pas regulat, și în urmă-le se înaintară călăreții, mândri, voinici ca niște adevărați români, ținând sulițele lor nalte, în al cărora vârf fâlfâiau stegușoare jumătate roșii și jumătate albastre. Mărinda, pierdută pintre popor, se uita cu mirare și cu luare aminte la soldați și deodată, țipând cu desperare, pică la pământ leșinată. Sărmana! ea zărise în mijlocul călăreților pe Toader, pe dragul ei!... Câțiva oameni ce se găseau lângă dânsa au sărit să-i dea ajutor și cu mare greu au adus-o în simțiri; dar ce folos, nenorocita se trezi nebună! În zadar toți căutau s-o liniștească cu vorbe blânde; Mărinda se uita la ei cu ochi sălbatici și pe urmă începea a râde sau sta puțin de asculta, ca și când i-ar fi grăit un glas din altă lume, ș-apoi se apuca zâmbind a juca hora. Aceasta era toată nebunia ei. Numai din vreme în vreme biata copilă începea a plânge și a se boci, zicând: „Ah! Toadere, Toadere, ce-ai făcut?!" Așa se sfârși dragostea Mărindei și a lui Toader; așa se împliniră prorociile țigancei. Copila muri peste doi ani la Golia, în casa nebunilor, iar Toader niciodată n-a știut nimică din cele ce s-au întâmplat. O INTRIGĂ DE BAL MASCHÉ. Domnul A. este o persoană de spirit, tânăr încă și elegant, deși însurat. Vorbirea lui e foarte plăcută și necontenit presărată de anecdote vesele, întâmplate lui în voiajuri ce a făcut pe când avea douăzeci de ani; într-un cuvânt, A. este înzestrat cu multe calități; dar fiindcă nici un om nu-i perfect în lume, el are sau, mai bine zicând, avea defectul de a se socoti un diplomat desăvârșit și în urmare credea că nimeni nu-l putea prinde cu vorba sau cu fapta. Această idee se înrădăcinase atât de tare în mintea lui, încât într-o seară, bând ceai cu femeia lui, tânără persoană de mare istețime și de o minunată frumusețe, a îndrăznit a-i zice că nici ea însăși nu l-ar putea înșela. Dama i-a răspuns zâmbind: -- Știți, dragă, că acest soi de rămășag e totdeauna cam primejdios pentru bărbat? -- După cum e și bărbatul, iubita mea, a zis A. cu un aer de fanfaronadă. Femeia lui i-a aruncat o căutătură foarte poznașă și, punând ceașca de porțelan pe masă, a adăugat serios: -- Au venit la Miculi câteva șaluri de preț, dintre care unul îmi place foarte mult; vrei să-l punem rămășag? -- Dacă mi-i înșela, șalul să fie al tău. -- Trimit dar să-l și aducă îndată, pentru că sunt sigură să câștig. -- Nu te grăbi, draga mea; haideți mai bine la bal masché. -- Eu nu pot să merg; dar tu ai de gând să șezi mult acolo? -- Câteva ceasuri. -- Adio dar; nu uita să spui lui Miculi să trimită șalul. A. a ieșit râzând din casă, s-a suit în droșcă și a mers la teatru. Acolo, în zadar s-a primblat câtăva vreme cu sperare că va fi poate intrigat de vro mască; nici una nu s-a apropiat de el să-i vorbească. În sfârșit, ostenit de atâta zadarnică primblare, înădușit de căldura sălii, asurzit de țipetele trâmbițelor, s-a hotărât a se duce aiure ca să caute vro petrecere. Cum ieșea însă pe ușă, iată că un domino bogat și elegant îl oprește de mână și-i zice: -- Domnul A. se duce din bal? Se vede că sala-i plină de dobitocie în astă-seară. -- În astă-seară, ca mai totdeauna, a răspuns A., cătând cu luare-aminte la acel domino, dar neputând descoperi altă decât că avea mâini foarte delicate, picioare foarte mici și talie foarte plăcută. -- Nu te miri, domnule A., de sărăcia balurilor noastre, când le asemăluiezi cu balurile măscuite din alte țări, cu cele de la Paris, de pildă? -- În minutul acesta nu pot să mă plâng de balul nostru, fiindcă mi-a prilejuit o întâlnire atât de plăcută cu o persoană de spirit și care... -- Și celelalte; mă rog, lasă complimentele deoparte dacă dorești să-mi placi. -- Sunt gata a face ce-i porunci; a spune și minciuni, de vreme ce mă oprești a spune adevăruri. Zicând aceste, A. a intrat într-o lojie cu masca necunoscută și s-a pus aproape de ea, sperând că doar va zări măcar un semn care să-i descopere persoana; dar toate cercările lui au fost zadarnice. Peste puțin, dama s-a întors spre el și i-a zis: -- În zadar cauți să afli cine sunt; acest lucru nu-l vei ști niciodată. -- Socoți? Eu, dimprotivă, sunt sigur că te cunosc până peste un ceas, mai ales că am descoperit pân-acum... -- Ce-ai descoperit? -- Că ai spirit, că ai un glas de înger, că ai o talie de silfidă. -- Dacă n-aș ști că ești de mult însurat, aș crede că ai ieșit ieri din Academie; cu toate aceste, bravo, domnule, acum sunt încredințată că ești bun diplomat și că poți pătrunde secretele cele mai adânci. -- Râde-mă cât ți-a plăcea; numai îmi spune de ești frumoasă, ca să știu de trebuie să te iubesc din tot sufletul. -- Mă poți iubi și mai mult dacă vrei, pentru că în adevăr sunt destul de frumușică. -- Și ești măritată? -- Sunt și măritată. -- Mai mult nu vreau să aflu; te iubesc acum cu atât mai fierbinte cu cât ești mai necunoscută; misterul acesta mă încântă șimi aduce aminte de întâlnirile curioase și de intrigile plăcute care nasc și se desfac în carnavalurile Parisului și ale Italiei. Ce fericire, ce mulțumiri puternice pătrund inimile celor ce se iubesc numai câteva ceasuri, făr-a se cunoaște și fără a se vedea. Câtă frumusețe, câtă poezie revarsă atunci închipuirea noastră asupra ființei necunoscute care ne face să gustăm plăcerile raiului; și pe urmă ce suveniruri dulci rămân de ne dezmiardă sufletul necontenit! -- Domnul A., pe cât înțeleg, vrea să joace rolul lui Satan lângă Eva.-- Fă încalte și d-ta ca Eva; înduplecă-te la glasul lui. -- Cu o singură condiție, că te-i supune la toate vroințele mele. -- Primesc orice condiție vei pune. -- Haideți dar să ieșim. -- Cât sunt de fericit!... A., mândru ca un păun umflat în pene, a ieșit din lojie cu masca la braț și s-a suit cu ea într-o caretă pe care nu a putut-o bine deosebi, fiindcă era foarte întuneric afară. Trăsura se porni de la scara teatrului, tocmai pe când orologiul de la Trei-Ierarhi ar trebui să bată 12 ceasuri. -- Iubitul meu A., a zis masca, mi-ai făgăduit să te supui la orice-oi dori... -- Poruncește. -- Stăi să-ți leg ochii. -- Ai dreptate; cu cât misterul e mai adânc, cu atât plăcerea e mai mare. Masca i-a legat ochii cu batista sa, și A., ca un cavaler binecrescut, i-a sărutat mâinile de sute de ori. În vremea asta careta trecuse prin o mulțime de ulițe, făcând un înconjur mare prin deosebite mahalale; însă A. nu era în stare să observe nimic; atunci el era îndoit orb, și de fericire și din pricina batistei ce-i astupa ochii. -- Oare ce-o fi făcând acum soția d-tale? a zis masca. -- Dar bărbatul d-tale? a răspuns A. Și amândoi au început a râde căinându-se unul pe altul cu mii de vorbe vesele. Deodată, trăsura s-a oprit, și masca, ținând de mână pe norocitul ei amorez, s-a coborât și a intrat cu el într-o sală întunecoasă, de unde l-a vârât în altă cameră fără lumină; pe urmă, într-o a treia, și în sfârșit s-a oprit zicându-i: „Așteaptă-mă aici puțin, dar să nu faci vuiet", și a ieșit pe o ușă ascunsă. Inima lui A. se bătea ca într-un piept de optsprezece ani, sângele-i clocotea și îi venea să cânte de bucurie. Nu au trecut însă două minute, și masca s-a întors lângă dânsul, zicându-i cu glasul speriat: -- Pentru numele lui Dumnezeu, nu te mișca din loc, că suntem pierduți! Bărbatul meu a sosit de la țară în lipsa mea; nu te mișca de-aici până mâine dimineață, dacă mă iubești. Nenorocitul A. era să pice amețit auzind aceste cuvinte, și când a vroit să răspundă el s-a trezit singur în cameră prin întuneric, făr-a ști unde se găsea. Atunci l-a apucat o desperare cumplită. El, care era să guste atâta fericire în brațele unei persoane ce-l fermecase așa de mult, deodată să se vadă prădat de toate acele năluciri plăcute! și prădat prin cine?... tocmai printr-un bărbat! Ideea aceasta mai ales l-a făcut să blesteme pe toți bărbații din lume, măcar că și el era din numărul lor. Poziția lui era foarte ciudată; de-ar fi cercat să fugă, putea să se rătăcească prin casă, să dea vrun mobil jos și să trezească bărbatul; în urmare, să se compromiteze. A fost silit dar a se hotărî să aștepte acolo pân-a doua zi dimineață și, găsind aproape de el o canapea, s-a întins pe ea, zicând: fie-n voia soartei! A trecut un ceas de noapte, două, și bietul amorez nu putea închide ochii; când i se părea că auzea pasuri pe lângă ușă, când râsuri în camera de lângă el; și de-abia cu un ceas pân-a nu se miji de zi, el a adormit, făcând o mie de visuri poznașe. A doua zi, târziu, când a deschis ochii, A. era să nebunească de mirare, trezindu-se în casa lui, și încă tocmai lângă salonul de lângă iatacul femeii lui; fel de fel de idei îi treceau prin minte, fără a-și putea tălmăci deosebitele întâmplări ce avuse în vreme de câteva ceasuri; însă când a zărit la picioarele lui o mască de catifea și o batistă boțită; când a văzut mai ales și pe masă un șal nou, atunci și-a adus aminte de rămășagul ce făcuse cu femeia lui și a înțeles că acel domino plăcut și elegant nu a fost altă persoană decât singură ea. A., văzându-se înșelat cu atâta istețime, a luat șalul în mână și a intrat în iatac; femeia lui era încă culcată și, cum l-a văzut, a început a râde din toată inima. -- Cum ai petrecut astă noapte? l-a întrebat ea. -- Am pierdut un șal, dar am câștigat o bună lecție de care mi-oi aduce aminte cât oi trăi. Nu am trebuință să mai adaug că pacea s-a încheiat între amândoi prin o dulce sărutare. * * -- Boieri d-voastră, zise judecătoriul, de vreme ce ne-am pus pe povestit, am să vă spun și eu o anecdotă judecătorească foarte curioasă: Logofeția Dreptății, în pricina căminarului... -- Destul, destul! strigarăm cu toții și lumânarea se stinse în ciuda judecătorului. De-abia puseserăm capetele pe perne, de-abia începuse somnul a ne fura și iată că unul din noi se scoală iute, strigă cât poate să ne trezim, aleargă prin cameră, aprinde lumânările, face în sfârșit o zvoană atât de mare, încât cu toții sărim din paturi, socotind că s-a aprins mănăstirea sau că ne calcă tâlharii. -- Ce este? îl întrebăm. El însă cu o față liniștită ne poftește foarte serios să ne aprindem ciubucele și să ne așezăm grecește pe divan. Fieștecare din noi, jumătate speriat, jumătate râzând, urmează după poftirea lui; toți ne punem în rând ca niște boieri divăniști, și tulburătorul atunci, luând un aer de Mirabeau, ne zice: -- Boieri dumneavoastră, trebuie să vă mărturisesc că orice întreprindere neîmplinită din partea unui om mi s-a părut cea mai vie dovadă de slăbiciunea caracterului s[...]n urmare noi patru, care ne-am pus viața în primejdie, ca să vedem portretul domnului Alexandru Lăpușneanul, suntem amenințați de a fi cuprinși în categoria mai sus pomenitului, adică a omului fără caracter, de vreme ce proiectul nostru a picat în apă sau, mai bine zicând, a rămas baltă. De datoria noastră este dar a face toate chipurile spre a scăpa de o astfel de rușine; și eu vă propun, onorați boieri, să întreprindem o faptă mult mai îndrăzneață decât cea dintâi, adică să ne hotărâm a merge la Ceahlău, spre a ne agăța pe vârful lui. Acolo, fiecare va fi liber a improviza fel de fel de ode, elegii sau alte asemene parascovenii și bocituri poetice, și pe urmă va putea întrebuința tot acea libertate spre a se da de-a rostogolul până în vale, pentru deplina sa încredințare că pământul are o mare atragere asupra atomilor și că e mult mai lesne a cădea decât a se înălța... Cine din d-voastră primește propunerea mea să ridice mâna. Opt mâini deodată s-au ridicat în aer, și o salvă de bateri în palme au adeverit primirea noastră. După această seanță parlamentară, toți ne-am dus la culcat și pân-a doua zi ne-am îngânat cu o mulțime de visuri ciudate. Lucru de însemnat. Toți am visat apa Bistriței! Când se revărsau zorile, noi ne și luaserăm ziua bună de la sf.sa egumenul, ce ne ospătase atât de bine, și ne agățam voioși pe cărarea îngustă care suie dealul Grohotișului. Trăsura noastră se auzea durduind în fundul văii pe pietrișul pârâielor, și pocnetele biciului vizitiului răsunau din stâncă în stâncă, din deal în deal, din codru în codru, ca niște împușcături de pistoale. Noi însă ne suiam mereu cu ciubucele de-a umeri, strigând, râzând, chiuind prin codru, pocnind în frunze, plecând crengile alunișilor, făcând nebuniile ce ne treceau prin cap, fără a ne îngriji de prăpăstiile grozave pe lângă care șerpuia cărărușa. Trebuie însă să mărturisesc că negura ce acoperea muntele ca un văl vânăt ne oprea de a vedea cu ochii primejdia acelui drum. Cu cât lumina se ivea pe cer, aburii de prin fundul văilor se ridica în văzduh și da lucrurilor o privire fantastică. Când și când, un stejar nalt, răzbătând pâcla, ni se arăta ca o nălucă din altă lume, cu brațele întinse, cu trupul învăluit de un giulgiu alb; și din vreme în vreme câte un vultur speriat bătea din aripi și se izbea în sus, umplând codrul de țipete furioase. De mult mergeam, iar vârful Grohotișului nici că se mai zărea. -- Măi fraților, zise unul din noi, cine din voi are arme cu el? -- Eu, răspunse altul; am un pistol mic. -- Și ce-ai face cu pistolul dacă ne-ar ieși un urs înainte? -- Auzi întrebare! Aș trage în el. Cel dintâi clătină din cap, zicând: -- Să dea Dumnezeu! dar pare că n-aș crede. Mulți voinici se arată după bătălie, dar și mai mulți se arată înainte. Nu râdeți și ascultați mai bine ceea ce mi-a povestit un moșneag de la Vrancea; pe urmă vă veți încredința dacă îi vine cuiva în gând să tragă cu pistolul sau cu pușca, când i se întâmplă să se găsească bot la bot cu un urs care nu înțelege de diha, Catrino . Nevasta unui pădurar se dusese într-o zi prin codru, să culeagă fragi; cum culegea, biata femeie aude mornăind la spatele ei, se întoarce iute, și ce să vadă? O dihanie fioroasă, un urs grozav de mare ce se ridicase pe două picioare și da din cele dinainte, ca și când i-ar fi făcând semn să vie ca să-l sărute. Femeia nu-și pierdu cumpătul, ci, răcnind o dată din toată puterea, îi aruncă coșciugul cu fragi în cap. Ursul meu, rușinat, se vede, de o primire atât de rea din partea sexului frumos, se duse fugind să-și ascundă rușinea în fundul codrilor, și pădurărița, pe de altă parte, își luă iute tălpășița, după cum zice vorba, și pân-acasă ținu numai o fugă; însă cum a ajuns a și picat la pat bolnavă de friguri. Câte babe din sat, toate au descântat-o, au căutat-o, dar degeaba, căci mergea din zi în zi mai r[...]n sfârșit, o cloanță bătrână o sfătui să se afume cu păr de urs, zicând că nu era alt chip de scăpat. A doua zi de cu noapte pădurarul, luând pușca pe spate, se porni în codru ca să-i aducă păr de urs; el se suia pe o cărărușă îngustă ca aceasta a noastră și gândea întocmai ceea ce gândim noi acum, adică: cum să facă și ce să facă dacă s-ar întâlni cu o jiganie mârâitoate. Tot mergând și gândind, iată că ajunge la vârful dealului, ce era foarte greu de suit, de pildă ca piscul pe care ne agățăm noi acum, și cum se urca pe brânci, deodată se lovește cap în cap cu un urs... -- Iaca ursul! a strigat deodată cel ce mergea înaintea noastră pe cărare și s-a oprit tremurând ca o vargă. Acest țipăt ne-a înfipt pe loc, și ochii noștri s-au țintit înainte asupra unei matahale negre ce se zărea de-abia prin pâclă. Cel ce avea pistolul îl uită frumos în buzunar, și nimănui nu-i veni în gând ca să îndemne a se înarma cu el. Din norocire acea grozavă matahala a început a șuiera peste puțin, căci nu era altă decât un român care sta lungit pe iarbă. Mare rușine ne-a cuprins atunci pe toți, aflând că ne speriaserăm degeaba și mărturisesc cu umilință că din galbeni la față ce eram, ne-am înroșit ca niște demoazele de pension. -- Iată, domnilor, ne-a zis atunci povestitorul, iată cum se face că-și uită cineva armele-n brâu la vreme de nevoie. Nu mai am trebuință dar a urma istoria pădurarului. Acolo era tocmai vârful Grohotișului. Ne-am pus jos să ne odihnim, și în vreme de jumătate de ceas am stat față la una din cele mai frumoase priveliști. Razele soarelui începeau a răzbate printre copacii de pe creștetul munților și dau negurii ce-i cuprindea o vopseală roșietică; iar în fundul văilor, unde pâcla era încă deasă, abia se zărea, ca printr-un vis, apa Bistriței, ce părea ca o dungă albă. Acea dungă se făcea din minut în minut mai lată și mai limpede; și, deodată, când soarele s-a ivit pe cer, umplând toată întinderea de lumină, deodată frumoasa vale a Bistriței a sticlit ca o panoramă, cu râul său repede, pe care se coborau vreo câteva plute, cu munții nalți și tufoși ce o împrejură, cu satele sale semănate pe costișe ca niște jucării și, într-un cuvânt, cu tot farmecul care împodobește natura sa mândră și sălbatică. Nu voi uita niciodată impresia ce am primit la acea minunată priveliște! Admirarea noastră negăsind cuvinte ca să se tălmăcească, s-au răsuflat prin vro două duzine de a! și de o!, care s-au ridicat spre ceruri ca niște imne de laudă. Multe soiuri de peisaje am văzut prin deosebite țări, dar rareori am întâlnit acea frumusețe măreață și sălbatică, prin care se deosebesc munții Moldovei. Acole pământul, codrii, stâncile, pârâiele sunt încă în starea primitivă a naturii și nicăieri nu se vădește mâna omului cu prefacerile ei urâcioase și prozaice. La munte omul este mai simplu, viața lui este mai în liniște, năravurile sunt mai nevinovate. Munteanu-i curat la suflet, liber la gând și la vorbă și verde de trup ca brazii sub care trăiește. Munteanca-i naltă de boi, albă, veselă, sprintenă, isteață și frumoasă. Cum să nu-ți bată inima de bucurie și de mulțumire în sânul unor locuri atât de mărețe și de poetice, locuite de un neam de oameni a căror înfățișare îți umple ochii și sufletul! locuri pline de aducere aminte a strămoșilor noștri, de povești fantastice și mai ales de doine armonioase! Multe mici întâmplări am avut pân-a nu ajunge la Ceahlău; dar cadrul acestui articol nu mă iartă a le povesti pe toate. Voi trece dar sub tăcere întâlnirea noastră cu o tânără și frumoasă româncă, ce se suia călare la munte și care, auzindu-ne cântând un cântec vechi: Ia-mă, leliță, călare, Că nu mai pot de picioare, Și nu pot merge pe jos Că mi-i drumul zgrunzuros... ne răspunse râzând și totodată cântând: Eu, puiule, te-oi lua Când a face plopul pere Și răchita micșunele. Asemene nu voi pomeni nimic despre nedelicatețea unui cârd de boi de frunte, care, întâlnindu-se cu noi pe podul de la Răpciune, vroia numaidecât să ne arunce cu coarnele în Bistriță, sub cuvânt că boii trebuie să aibă pasul asupra boierilor și feciorilor de boieri, fiindcă și ei au fost feciori de boiieri , și că astăzi sunt boi întregi. Tot asemene voi păstra cea mai adâncă taină asupra unui război omeric ce am avut cu niște amazoane în catrințe, care culegeau poame într-o livadă și care, văzându-ne că sărim peste gard și că ne înaintăm spre ele ca niște zmei, spre a le lua câteva poame, au început a ne împroșca cu coarne, râzând și strigându-ne: „Nu șuguiți, domnilor, cu coarnele, că vi se pot prinde de frunte". Noi am răspuns cu mărinimie că nu suntem însurați și am dat înainte întocmai ca un zid de aramă, făr-a ne îngriji de glonțurile și ghiulelele ce plouau asupra noastră; zic ghiulele, pentru că fetele, văzând eroica noastră îndrăzneală, începuseră a adăuga și mere pe lângă celelalte mai mici împroșcături de care se slujeau în sistemul lor de bătălie. Atacul nostru a fost vrednic de admirare, dar și apărarea fetelor merită nu mai puține urări de glorie; și găsesc de datoria mea a mărturisi că, dacă amazoanele noastre nu și-ar fi mântuit proviziile de război, biruința ar fi plecat în partea lor. Lupta se sfârși în favorul nostru. Noi, însă, ca niște biruitori cu inimă măreață, departe de a pune sub robie pe frumoasele dușmance, le-am lăudat, le-am mângâiat, le-am dat câte o frățească sărutare și pe urmă ne-am urmat drumul nostru, fără a fi mai fuduli decât înainte, dar mult mai voioși la suflet, pentru că fetițele: Erau mândre, mândrulițe, Cu flori galbene-n cosițe, Cu flori roșii pe gurițe; Ș-aveau glas de păsărică, :Ș-aveau ochi de porumbrică, Ș-aveau suflet de voinică. Mă voi grăbi a ajunge la schitul Hangului, pentru două pricini de căpetenie, adică: foamea și osteneala. De două ceasuri de când ne primblam apostolicește prin dealuri și prin văi, nu ne hrănisem decât cu priveliști poetice și cu aer curat; aveam deci toată dreptatea de a dori o gazdă bună și o masă creștinească, precum le-am și găsit la maica M. Ce folos, însă! c[...]n ziua aceea eram goniți de o soartă poznașă, care avea de gând să ne prefacă în antropofagi. De-abia începuserăm a ne odihni puțin, pregătindu-ne fălcile cu sperarea unui borș călugăresc, când iată, nu știu cine se apucă de pomenit schitul Durău, zicând că se găsea cale de jumătate de ceas numai de locul unde ne aflam, și noi îndată, ca niște nebuni, uitând și foamea, și masa ce se gătea, fără a ne îngriji nicidecum că amurgise, îndată, zic, ne și pornirăm spre Durău, cu hotărâre să ne întoarcem mai târziu la Hangu. Judecătorul însă, mai cu minte decât toți, rămase și ne dovedi încă o dată prin această faptă înțeleaptă că în privirea științei mulțumirilor trupești, superioritatea spiritului judecătoresc asupra celui poetic este netăgăduită și că deosebirea între amândouă este ca de la pământ la cer. În vreme de jumătate de ceas voiajul a fost destul de vesel, mai ales că Ceahlăul ni se arăta n toată mărirea lui, ca un uriaș ce și-ar fi întins capul pe deasupra munților ca să privească apusul soarelui. Umbrele se suiseră treptat, ascunzând în întuneric stâncile mari și codrii sălbatici de pe coastele lui, și numai Panaghia, stânca cea piramidală de pe creștetul său, era încă luminată de razele aurite ale soarelui. Unul din noi, privind Ceahlăului în minutul acela, îl asemănă cu un urs negru, purtând pe cap un coif de aur; altul iar, țintindu-și ochii asupra Panaghiei, ne ținu un cuvânt foarte tainic în înțelesul lui, vroind a găsi oarecare asemănare între ea și legea creștinească, care a ieșit din întunecimea păgânismului plină de lumina adevărului... Stânca se pierdu în umbră foarte apropo pentru orator. Noi însă începeam a ne căi că ne porniserăm de la Hangu, fiindcă noaptea se îndesa la tot pasul și că de-abia mai puteam cunoaște drumul și bolovanii ce slujeau de punți firești pentru trecerea pârâielor. Nu am trebuință să mai adaug că ne-am rătăcit. Lucrul acesta, deși cu adevărat nu ni s-ar fi întâmplat, totuși l-aș iscodi din capul meu pentru interesul acestei povestiri; că în ziua de astăzi, o primblare la munți, fără cea mai mică rătăcire, pare ca o călătorie pe marea furtună sau ca o nuntă fără lăutari. Poftesc dar pe onorații cititori, iubitori de adevăr, să binevoiască a-și închipui trei tineri zdrobiți de osteneală, șovăind pe la guri de prăpăstii adânci ca niște umbre rătăcite pe malul Aheronului și neavând altă sperare înaintea ochilor decât de a petrece o noapte flămândă în adunarea urșilor și a mâțelor sălbatice. Poziția noastră era cât se poate de urâcioasă; însă providența, care se îngrijește de soarta celor buni și nevinovați, binevoi a ne socoti și pe noi din numărul acestora, și ne trimise întru ajutor un cioban tânăr și voinic, care ne sluji de călăuză până la Durău. Ajungând însă acole, soarta ne dete cea de pe urmă și mai grozavă lovitură. Egumenul se dusese la târg, luând și cheile de la cămară! Am rămas trăsniți pe loc când am aflat această veste înfricoșată; și unul din noi s-a culcat cu fața în sus, zicând că a și murit. Dacă ceream ceva, călugării ne răspundeau: -- N-avem nimic, fiilor; noi suntem niște sărmani ce ne ținem numai cu Domnul. -- N-aveți măcar o picătură de vin? -- Nu, fiilor, nici vin, nici mângâiere! Prin mângâiere călugării înțeleg rachiul. -- Și cu ce vă hrăniți, părinte? -- Cu Domnul. Îmi venea să-i strâng de gât în numele Domnului. Am stat puțin să mai prindem la putere și, vizitând din fugă mănăstirea, ne-am pornit înapoi spre Hangu, întovărășiți de un călugăr ce-l luasem să ne arate drumul și care ducea în mână un fanar aprins. Tovarășii mei, fiind mai buni de picior decât mine, mergeau pe jos înainte, cântând Marseillaise: Allons enfants de la patrie , iar eu îi urmăream de departe pe un cal fără șa, ce găsisem la poarta schitului și care, nesuferind frâul, căci era sălbatic și iubitor de libertate, se lăsa să-l cârmuiesc de o funie sadea, ce-i legasem de gât mai mult spre podoaba lui. Nu voi uita cât oi trăi acea primblare fantastică prin întunericul codrului; toate lucrurile ce ne înconjurau luau o privire sperioasă sub razele luminii fanarului; iar mai ales umbrele noastre, prin mișcările lor deosebite, produceau o fantasmagorie cumplită. Ori încotro ne uitam, părea că se ridică înaintea noastră tot uriași; mii de arătări treceau iute aproape de noi, fugeau de se ascundeau în fundul codrului și apoi iar se iveau și iar piereau în văzduh. Freamătul frunzelor avea un sunet misterios, care da fiori și mă făcea să-mi închipuiesc că auzeam șoapte jalnice din altă lume. Mai cu seamă când țipa în depărtare vro bufniță speriată, atunci simțirile mi se exaltau atât de mult, că mă credeam alungat de duhuri adevărate; părea că le vedeam cum mă îngânau și cum căutau să mă rătăcească în sânul codrului. Se vede că foamea are multă înrâurire asupra închipuirii; sfătuiesc deci pe poeții noștri să facă dietă douăzeci și patru de ceasuri când or vrea a se apuca de vro compunere. Cum mergeam cu toții pe lângă călugăr, ascultând cu luare aminte o istorie de hoți ce ne povestea, și pe care, cu ajutorul lui Dumnezeu, o voi povesti-o și eu altă dată cititorilor mei, deodată zărirăm înaintea noastră un foc mic, care se leg[...]n văzduh cu o mișcare regulată ca o limbă de clopot. Am întrebat pe călugăr ce putea să fie, dar pân-a nu apuca el a ne răspunde, ne trezirăm față-n față cu un român ce ținea un lemn aprins în mână și pe care-l clătina necontenit dinaintea lui, pentru ca să cunoască drumul. -- De unde vii, Gheorghe? îl întrebă călugărul. -- De la hora din sat, părinte; am cântat din cimpoi pân' ce-a înnoptat bine; și acum mă duc la stână în deal. Auzind vorbă de cimpoi și de horă, m-am apropiat de cioban și l-am îndemnat să ne cânte o doină; îndată el și-a scos cimpoiul din desagi, l-a umflat, l-a pregătit și, rezemându-se de un brad, a început a suna cântecul cel mai frumos, cel mai jalnic, cel mai cu suflet ce am auzit eu pe lume: doina de la munte, acea melodie curat românească, în care toată inima omului se tălmăcește prin suspinuri puternice și prin note dulci și duioase; doina jalnică, care face pe român să ofteze fără voie, și care cuprinde în sânul ei un dor tainic, după o fericire pierdută. Eu, de câte ori aud doina, îmi pare că aud Moldova plângând după gloria sa cea veche. După ce sfârși, îl rugai pe cioban să cânte și din gură; și el, împreunându-se cu cimpoiul, începu, cu un glas limpede și puternic, a cânta următoarele versuri pe muzica doinei: Frunză verde de alună; Trece voinicul pe lună Și codrul voios răsună. Trece hoțul șuierând, Pe cărare coborând Și din frunze împușcând. Măi voinice, voinicele, Ia-ți tăișul de plăsele Și cea durdă de oțele, Că se primblă jos, în vale, Trei desagi plini de parale Și nu le stă nime-n cale. Frunzuliță de brad mică, Iese hoțul din potică, Fără grijă, fără frică, Și le zice: „Cale bună! Unde mergeți împreună, Dragii mei, noaptea pe lună? Decât în curtea domnească, Sau în punga ciocoiască, Mai bine-n cea voinicească." Frunză verde stejar tare, :Hoțul intră-n codrul mare, Cu desagii de-a spinare ș.c.l. Nu am trebuință să mai descriu mulțumirea ce ne-a pricinuit acest concert original la miezul nopții, în mijlocul unui codru. Tot acela ce simte în pieptul său o inimă de român mă va înțelege de la sineși. Puțin mai târziu ne găseam împrejurul unei mese mult dorite, în schitul Hangului, mâncând întocmai ca lupii din Valahia și binecuvântând ospățul creștinesc al maicei M. A doua zi de dimineață eram pe drum întorcându-ne la Piatra, fiindcă judecătorul ce era cu noi trebuia să se afle numaidecât seara pe scaunul judecătoriei, pentru ca să hotărască soarta unui împricinat. Ne întoarserăm deci la Piatra în brișca numitului Temiso-fiu, precum ar zice oarecine, trudiți ca vai de noi și făcând o mie de meditări triste asupra deșertăciunii omenești și asupra soartelor rele, care se amestecă în planurile oamenilor, le încurcă, le împiedică și le prefac după capriciile lor. Noi ne-am pornit de la Piatra ca să vedem portretul domnului Alexandru Lăpușneanul; ne-am pornit de la Pângărați cu gând să ne suim pe Ceahlău, și nici un proiect, nici celălalt nu l-am putut împlini. Așa sunt mai toate proiectele omenești, mai ales acele ce se ating de voiajuri. Le faci iarna, și cum răsare soarele de primăvară se topesc ca omătul. ( Propășirea , 1844) ↑ Această mănăstire a fost zidită de domnul Alexandru Lăpușneanul spre prăznuirea hramului sf. mare mucenic Dimitrie, izvorâtorul de mir (anii 1564-1569). Se zice că pe locul acela trăia un pustnic cuvios și că după sfătuirea lui ar fi zidit Lăpușneanul mănăstirea Pângărați, pe care totodată a și înzestrat-o cu multă avere și moșii; iar pe pustnic l-a făcut egumen acolo pe toată viața [V. A.] ↑ La mănăstirea Pângărați sunt două rânduri de chilii: cele din stânga, cum intri pe poartă, sunt zidite de piatră, încă din vremea domnului A. Lăpușneanul, ctitorul mănăstirii; cele din dreapta sunt făcute de lemn; aceste trebuie să fie vechi ca de o sută de ani [V. A.]


content:
Iarna a venit aducându-ne cu ea plăcerile strălucite ale balurilor, primblările în sănii, concertele încântătoare, petrecerile teatrului și mai ales priveliștea drăgălașă a focului în sobe. Dulci sunt minutele în care poetul, culcat pe un jilț elastic, dinaintea unui jăratic bogat, își simte trupul pătruns de o plăcută căldură, în vreme ce închipuirea lui plutește în visuri misterioase și dă viață întâmplărilor trecute. Iarna și bătrânețile sunt epocile suvenirelor. Când pământul este acoperit cu zăpadă, omul gândește cu drag la frumoasele și călduroasele zile ale verii, la iarba ce învioșea câmpii, la frunzele ce împodobeau pădurile, la cerul albastru, la cântecele voioase ale păsărilor. Asemene și nenorocitul ce a ajuns în vârsta bătrâneților trăiește numai cu aducerea-aminte a anilor tinereții sale. Eu care, slavă Domnului! sunt încă departe de a fi în numărul celor ce jelesc primăvara vieții, găsesc o mare mulțumire a mă pune seara în fața sobei și a privi jocul fantastic al focului. Îmi place s[...]nviez în închipuire icoanele depărtate ce s-au șters odată cu trecerea zilelor și să le înfățișez ca o panoramă dinaintea ochilor mei. Franța, Italia, Germania ș.c.l. mi se arată atunci cu tot farmecul de care le împodobesc puterea suvenirelor și dorul încă mai puternic de a le revedea în ființă. Câte planuri de fericire, câte casteluri de Spania ridic în ceasul acela! Mă prefac îndată într-un arhitect atât de măiestru, că mă mir eu însumi de frumusețile operelor mele; și cu toate că râd în sfârșit de toate acele nebunii ce-mi vâjâie prin minte, dar mărturisesc că mă simt câteva minute fericit de ele. Zic câteva minute numai, căci realitatea, cea mai aprigă dușman[...]nchipuirii, vine de se pune necontenit dinaintea ei și o întunecă fără milă. Visul se șterge, și inima încetează de a bate; coroana cade și omul rămâne aceea ce este. Le masque tombe, l'homme reste et le héros s'évanouit ! Dar vroiam să vorbesc de Borsec, și văd că m-am adâncit în idei filozofice asupra omului. Așa sunt gândurile ce se nasc în fața focului, noaptea, când toată lumea odihnește. O idee aduce pe alta și într-o clipală face jurul pământului. Să venim însă la sugetul acestui articol. Numele de Borsec îmi pricinuiește totdeauna un amestec de simțiri, cu atât mai curios că ele sunt de naturi cu totul străine. Dintâi îmi aduce un soi de fiori reci, care îmi încrețește pielea întocmai ca și când ar fi să intru într-o apă cu gheață. Pe urmă mă desfătează prin înfățișarea unor figuri gingașe și plăcute și, în sfârșit, mă face să râd din toată inima, de oarecare întâmplări comice și de oarecare ridicole, care au jucat un rol însemnat în societatea Borsecului din vara trecută. Acea societate era împărțită în trei clase foarte deosebite prin manierele lor: 1. Adunarea românească, 2. Adunarea ungurească și 3. Adunătura armenească. Și fiecare din aceste era subdivizată iar[...]n alte trepte, potrivite după stare și ranguri; căci aristocrația, deși mult mai poporală aici decât aiure, din pricina frăției silite ce leagă negreșit între ei vremelnicii locuitori ai băilor, dar tot păstra oarecare depărtare între ea și gloată. Sistemul egalității, ce niciodată nu va prinde de tot rădăcină pe pământ, are însă acolo o părticică deloc neînsemnată unde el domnește în toată puterea sa. Acel loc se numește Lobogo și este o baie rece în care fierbe necontenit gazul carbonic. Șase oameni pot de-abia să încapă în el, dar nenorociții! d-ar fi trei împărați și trei ciubotari, nu i-ai cunoaște unii de alții, atât de mult răceala apei și pișcătura gazului i-ar zgârci și i-ar strâmba deopotrivă. Lobogo, după definirea unui prieten al meu, este tronul egalității în privirea fizionomiei ridicole ce câștigă fiecare, când se scaldă în el, și egalitatea este o plantă ce nu poate înflori decât în apă și mai ales în apa grozavului Lobogo . Borsecul e un ce care nu se poate numi nici târg, nici sat, pentru că n-are nici ulițe, nici magazii, nici locuitori. El este o adunătură de vro cincizeci de case de lemn pustii și are multă asemănare cu muștele, care stau moarte toată iarna, pentru ca să învieze în primăvară. Trei părți ale anului Borsecul este o cușcă deșartă, pe care numai urșii din munți o vizitează poate; iar cum sosește luna lui iunie, atunci, ca o persoană leșinată ce își vine în simțiri, el începe a prinde la suflet sau, mai bine zicând, la suflete. Casele se locuiesc încet-încet, și în puțină vreme el se transformează într-un târgușor viu și plin de tot soiul de figuri străine. Munții de pemprejur pierd sălbătăcimea lor, pentru ca să se prefacă în primblări misterioase, și în locul unde cârâiau cioarele mai înainte, acum o bandă de muzicanți de la Cronstat cântă fel de fel de simfonii: valțuri pentru nemți, ungureasca pentru maghiari și T u-mi ziceai odată pentru români. Cu toate aceste însă, vai și amar de nenorocitul ce are păcatul de a sosi cel întâi în Borsec! El are toată vremea a se încredința că în contra opiniei lui Cezar, e mult mai bine a fi al doilea într-o capitală decât cel întâi într-un sat. Dar mă veți întreba, poate, cum și ce fac călătorii pentru ca să poată găsi gazde și alte neapărate lucruri pentru viețuire, de vreme ce Borsecul este pustiu? La această întrebare vrednică de toată lauda voi avea onor a răspunde că, precum fieștecare zidire are un înger nevăzut care o ocrotește, asemene și pomenitul loc are îngerul său ce, în contra altor ființe scutitoare și înaripate, îl priveghează de jos, iar nu de sus, fiind locuința lui cu câteva sute de stânjeni mai în vale decât Borsecul. Acel zeu binevoitor, ce este vestit prin micul său cal, se numește dl Vermeș. El e factotum plenipotent, care închiriază casele și care înlesnește, precât se poate, mulțumirile bolnavilor, vreau să zic, ale persoanelor ce sub pretext de boală merg de gustă borvizul. El e personajul cel mai însemnat în toată vremea băilor, și când trece călare pe dinaintea caselor, nime nu lipsește de a i se închina. După acesta, în numărul persoanelor de căpetenie din Borsec, vine vestitul bărbier Figaro, numit astfel pentru numeroasele meșteșuguri ce cunoaște, afară de al său. El e mâna dreaptă a dlui Vermeș și are un talent deosebit pentru ca să dea foc artificiilor cu care acesta se îndeletnicește foarte ades. În urma lui Figaro, ia rând comendantul, care este însărcinat cu paza bunei orânduieli și cu siguranța obștii, pentru a cărei ocrotire el are drept ajutor zece țărani secui ce poartă nume de soldați. Și, în sfârșit, după acești trei, se înșiră străinii ce vin să beie sănătate la izvorul tămăduirii. Cât pentru doctor, dacă mă veți întreba, voi avea iarăși onorul a răspunde că, deși ar trebui să fie ca la alte băi, aici însă s-a socotit de prisos, pentru că orișicine este în stare a vă lămuri chipul de a face cura. Tot metodul se cuprinde în două articole: 1. A bea câtă apă se va putea mai multă; 2. A lua baie la Lobogo, sau la Șaroș, sau la Elisaveta, sau la Lazăr. Aceste sunt cele patru basinuri din Borsec. Puteți alege pe care v-a plăcea. Șaroșul însă este orânduit mai cu seamă pentru reumatismuri, și Lobogo pentru slăbăciuni. Străinul ce merge la Borsec trebuie să-și reguleze ceasurile după un nou sistem. Somnorosul este silit a se scula odată cu soarele, și leneșul a umbla pe jos până ce nu mai vede bine. Aceste îndatoriri tiranice sunt neapărate pentru folosul curei. La șase ceasuri de dimineață, țipătul trâmbiței, miorlăitul clarinetei și bubuitul tobei îl trag din brațele somnului și f[...]ntârziere el trebuie să părăsească dulcea căldură a patului, pentru ca să meargă la fântână să-și răcorească trupul prin băutura borvizului . Acea fântână, ce este izvorul tămăduirii atâtor patimi, se află în mijlocul Borsecului și nu e mai mare decât de un cot cvadrat; adâncimea ei poate să fie cel mult de doi coți, după cum m-a încredințat un neguțitor de postav. Si cu toate aceste, nu numai că ea îndestulează pe fieștecare zi sute de stomacuri, dar apoi totodată din sânul ei se umplu sute și mii de sticle mari ce se împrăștie în lume. Ea este îngrădită cu ostrețe de lemn și are în stânga un loc ce se numește grădină, iar în dreapta un șopron lung ce se cheamă galerie. Amândouă aceste locuri sunt menite spre a sluji de primblare persoanelor care fac cura. În adevăr e un spectacol foarte curios a privi pe toți bolnavii venind din toate părțile dimineața la fântână, cu ochii încă umflați de somn și cu paharele lor în mână. Ei seamănă niște vinovați duși la locul osândei. Pe fața lor e zugrăvit[...]nfiorare comică ce se mărește cu cât se apropie mai mult de izvor; dar mai ales când se hotărăsc a duce la gură cel întâi pahar plin de burcut, tabloul ce înfățișează este vrednic de penelul vestitului Gavarni . Mușchii obrazului se zgârcesc, sprâncenele se încrețesc, ochii se dau peste cap, buzele se strâng ca pentru o dulce sărutare, și toată fizionomia se preface într-o nevinovată și neprețuită caricatutură. Și nu socotiți că acole, ca la război, numai cea întâi cercare e grea. Nu! Apa e mai înfricoșată decât focul. Cu cât sporește numărul paharelor, cu atât dezgustul crește și, în urmare, cu atât expresia figurii se face mai ciudată. Fiind însă că după legile naturii, defectele obștești nu sar în ochi așa de tare ca acele particulare, de aceea și nenorociții ce sunt supuși la băutura silită a burcutului nu se mai ocupă de ridicolul ce se tipărește pe fața lor. Toate gândurile lor țintesc deocamdată numai asupra fântânii, și convorbirea lor asupra apei. -- Bre! da' ră-i apa astăzi! -- Nu-mi merge pe gât nici de frică. -- Eu mai bucuros aș bea șampanie. -- Câte pahare ai băut pân-acum, mademoazelă? -- Nouă, și mai am vro trei. -- Cum se poate! douăsprezece pahare, d-ta care ești atât de delicată!... -- Comment trouvez-vous l'eau ce matin, madame la baronne ? -- Tedesdaple ! Vizita la fântână ține de la șase până la opt ceasuri, în care vreme muzica cântă necontenit tot soiul de arii vesele; și cu cât razele soarelui se mai încălzesc, cu atât fețele bolnavilor se mai înseninează. Zâmbetul se ivește pe buzele lor; șăgile veselitoare zboară în văzduh; cavalerii și damele se formează în grupe, și convorbirile se fac mai interesante. Atunci încep criticile între deosebitele cete; un soi de război spiritual naște pretutindeni, și locul primblării dinaintea fântânii este un adevărat câmp de bătălie, unde mulți nenorociți rămân uciși de săgețile sarcasmului. Însă, o! ticăloșie omenească! Vine o vreme, un minut, unde fieștecare luptaș din acel război, până și cel mai mare erou, se vede silit a părăsi câmpul gloriei și a se face nevăzut ca un fugar... Grupele se deșiră, dușmăniile se uită și toți în sfârșit se depărtează de la fântână cu pasuri repezi. După cura de apă, fieștecare pătimaș se odihnește vro două ceasuri de chinurile ce a suferit la fântână. Vai însă de acea odihnă! Ea seamănă cu cea de pe urmă noapte a unui osândit la moarte. Tot soiul de oțărâri îl cuprind când gândește la baia rece care-l așteaptă, și până ce scapă de dânsa, el este cufundat într-o necurmată neliniștire, ce se mărește sau se micșorează de zece ori pe ceas, din pricina nestatorniciei atmosferei. Ochii lui stau țintiți cu grijă asupra muntelui numit Capul Popii, ca asupra unui barometru sigur, și dacă vede fruntea acestuia acoperită cu aburi, atunci un fior înghețat îi trece pin trup, căci este încredințat de a avea vânt sau ploaie în vremea băii; iar dacă cerul e senin deasupra muntelui, un fel de curaj mincinos vine de-l mângâie, dându-i sperare că va fi soare când s-a scălda. În sfârșit, zece ceasuri și jumătate au sunat; el trebuie să meargă la Lobogo! Se pornește cu fața schimbată și cu tulburarea în suflet!... picioarele îl poartă cu greu; dar iată-l că a ajuns! Acum merită a fi privit. Îndată ce soldatul care e de paz[...]nchis ușa băii după dânsul, un dezgust înfricoșat de apă se zugrăvește în ochii lui și îi dă un aer de om turbat. Toate lucrurile ce-l împrejură și care se arată lui îi aduc sloiuri de gheață pe spinare. Basinul unde are să intre i se pare o gură a iadului; clocotirea gazului în apă sună la urechea lui ca râsul demonesc al unui geniu fantastic, și nenorociții ce-i vede strâmbându-se în Lobogo îi închipuiește ca niște suflete muncite de draci. Un amestec grozav de gemete și de răcnete se ridică de la picioarele lui și merge de se pierde în văzduh, suflând în pieptu-i o spaimă copilărească, care îi zburlește părul pe cap. Și mai ales când gândește că acea armonie dureroasă este produsă prin înrâurirea unor suferințe ce însuși are să pătimească în curând, atunci soarele chiar se întunecă pentru dânsul. Pentru orișicare altul tabloul ce înfățișează Lobogo plin de bolnavi ar fi un izvor bogat de petrecere și de râs, fiindcă fieștecare din aceștia joacă un rol cât se poate de comic. Unul chiuiește ca un postaș; altul miorlăiește o arie jalnică de la Lucia, hăcuită prin clănțănirea fălcilor; altul se roagă italienește la soare ca să fie mai fierbinte, zicându-i Sore amico ! Un al patrulea se sfădește cu feciorul lui pentru numărul minutelor; și toți împreună, tremurând, țipând, cântând, șuierând și văitându-se, produc un totul ridicol foarte vesel pentru un privitor, dar foarte puțin încurajator pentru pătimașul nostru. Iat[...]nsă dezbrăcat, gata de a se arunca în brațele groaznicului Lobogo. Face un pas spre el. . . inima-i bate! mai face unul. . . ochii i se păinjenesc!... încă unul . . . picioarele-i slăbesc și el pică în genunchi pe marginea basinului, ca un vinovat ce ar cere iertare. Un vânt rece se stârnește tocmai acum, lunecă pe trupul lui și prin neplăcuta lui dezmierdare îl silește a intra mai degrabă în apă. La acest semn urât, el își udă capul iute, se freacă pe subsuori și, oftând din greu și făcându-și cruce, se azvârle înainte cu ochii închiși și cu dinții strânși. Un trup mai mult mort de frică cade și se acufundă în apă; dar deodată, înviat prin frigul de gheață ce-l cuprinde, acel trup iese afară hemesit, speriat, turbat; fuge ca o mașină, dă din mâini, sare pe loc, se bate cu palmele pe piele, ca și când ar alunga niște albine de pe dânsa, și într-un cuvânt dă toate semnele de un om scos din minte, până ce razele soarelui, liniștindu-i sângele, îl aduc iar în simțiri. Dar ce folos!... aici începe un alt șir de ticăloșii. Sărmanul nu a scăpat pentru că a ieșit din baie, căci un tremur ca de friguri îl apucă îndată și îl oprește de a se putea îmbrăca repede, pentru ca să se mai încălzească. Hainele intră cu greu, colțunii se trag pe dos, ciubotele nu vor s[...]ncalțe, jiletca se îmbumbie strâmb și toate par că și-au dat cuvânt pentru ca să-i prelungească chinul. Slavă Domnului! În sfârșit s-a gătit! El se depărtează, fugind de Lobogo, și apucă spre munții de pe-mprejur; aleargă tremurând și gâfâind ca un gânsac, până ce, umplându-se de suflet, cade jos de osteneală și de căldură, la rădăcina unui brad. Dar cum s-a răcorit, o mulțumire necunoscută naște în sânul lui; trupul i se ușurează, ideile i se lămuresc, inima-i simte o dulce plăcere și ochii lui, primblându-se vesel împrejur, se opresc cu dragoste asupra fragilor presărați prin iarbă. Câte idei se deșteaptă atunci în minte-i și câte pofte în pieptu-i! Priveliștea acelor milioane de fragi îi însuflă gusturi pastorale și sentimentale. Iată-l că se apucă de-i culege și-i adună în bucheturi pentru dama care îl încântă. Gurița lui suspină în vremea asta un vers de amor; dar foarte ades tot acea guriță mănâncă pe drum bucheturile pregătite cu atâta trudă pentru ființa slăvită. O! lăcomie omenească!Toată dimineața, precum am spus, de la șase și până la douăsprezece ceasuri, locuitorul vremelnic al Borsecului trece printr-un șir de necazuri, de spaime, de suferințe morale și trupești; iar cum a scăpat de grija fântânii și a băii, ceasurile se fac nesimțite pentru dânsul, și fiecare din ele îi aduce o nouă plăcere, ca răsplată la cele ce a pătimit mai înainte. Toată ziua se trece în adunări fără pretenții, în convorbiri prietenești, în primbl[...]ncântătoare și mai ales în sânul acelei frății neprețuite, ce nu se găsește aiure decât la băi, și în acea liniște de minte pe care nu o amenință nici necazurile casnice, acei țânțari înveninați care scurtează viața unui om simțitor, nici șicanurile unei societăți supuse etichetei. La Borsec toți sunt frați, de nu în Hristos, dar în borviz. Dame și cavaleri fac toate chipurile pentru ca să-și pricinuiască mulțumire și, în urmare, naște între ei o unire, pe care ani întregi nu o pot forma prin târgurile cele mari. Când sosește un străin, el este îndată îmbrățișat cu dragoste, și de la cea întâi prezentare el are drit să trateze pe toți ceilalți ca și când i-ar cunoaște de mult; și când se pornește cineva, ce jelanie pe cei care rămân! ce mâhniciune! ce dovezi de iubire îl întâmpină din toate părțile! în adevăr, unul din meritele cele de căpetenie ale Borsecului este de a insufla oamenilor simțiri omenești! Puține sunt petrecerile de la Borsec, dar tocmai pentru că numărul lor e mic, prețul lor e mare pentru acei care le gustă. Ele se cuprind mai mult în primblări la Sticlărie, la Cascadă, la Peșteră, la Stânci ș.c.l., și în balurile ce se dau de două ori pe săptămână, joia și duminica; dar fieștecare din aceste are plăcerea sa deosebită. Peștera merită mai mult decât toate curiozitățile Borsecului a fi vizitată; dar pentru ca să fie văzută în toată sălbatica sa frumusețe, trebuie ca persoanele ce vor intra înlăuntrul ei să poarte torțe. În acest chip priveliștea e cu adevărat minunată. Lumina, împrăștiindu-se pe pereții umezi ai stâncilor și răsfrângându-se pe fețele persoanelor, formează un tablou fantastic, ce te face să te crezi într-o altă lume. Umbrele ce se întind în toate părțile ca niște uriași, jocul, mișcările lor repezi și spăimântătoare îți insuflă un soi de groază ce mărește efectul acelei fantasmagorii; și deosebitele glasuri, unindu-se împreună și găsind o înzecită putere în ecoul peșterii, produc un vuiet ce te înfiorează, un vuiet fără nume ce pare că iese dintr-o gură a iadului. După Peștera de care am vorbit, cele mai interesante lucruri de privit la Borsec sunt balurile. Închipuiește-ți o sală de lemn fără nici o altă decorație decât niște fofeze de brad în care ard vro douăzeci de lumânări de seu; iar înlăuntrul ei o societate alcătuită de tot soiul de neamuri, un amestec de tot felul de toalete: dame românce în rochii delicate și gătite după modele Parisului; baroane și contese ungurești îmbrăcate cu pretenție, dar fără gust; armence necioplite în haine de jupânese de casă; și pe urmă fel de fel de frace civile și militare, unele elegante, dar cele mai multe cu talii scurte și cu cozile până la călcâie. Închipuiește-ți, pe deasupra tuturor acestora, figuri de toată făptura, de tot calupul, strâmbe, triste, vesele, mojicești, ungurești, șvăbești, dobitocești; într-un cuvânt, o bogată galerie de caricaturi, printre care de-abia zărești câteva fețe omenești. Acum înfățișează-ți toate acele ființe jucând, sărind, învârtindu-se ca niște titireze, bătând din pinteni; iscodește în minte-ți suciturile de trup cele mai ciudate, strâmbările de obraz cele mai poznașe și așa vei avea o idee de balurile Borsecului. Și cu toate aceste, o veselie mare e zugrăvită pe fețele tuturor. În vreme de cinci sau șase ceasuri toți joacă cu plăcere, petrec cu mulțumire, și când vine vremea de a se sparge balul, e mare părerea de rău ce cuprinde pe toți iubitorii de dansuri. Am spus la începutul acestui articol că luna lui iunie este pentru Borsec epoca în care el începe a prinde la suflete!Trebuie dar să adaug că apropierea lui septembrie este asemene epoca în care aceste îl părăsesc. Fieștecare zi atunci vede pornindu-se câte unul sau mai mulți bolnavi însănătoșiți. Societatea se dezbină și necontenit simte cercul său micșorându-se, până când cel de pe urmă străin, zicând un trist adio locului unde și-a petrecut vara atât de bine, se depărtează de el și îl părăsește pustietății. Borsecul rămâne iarăși singur, deșert și trist ca un mormânt, până la vara viitoare. Cât pentru persoanele care l-au vizitat, ele gândesc totdeauna cu mulțumire la dânsul, ca la un prieten bun și iubit. ( Calendarul Foaiei sătești , 1845) P. S. Tradiția veche spune că un cioban ce-și avea turma de oi în Basarabia, îmbolnăvindu-se de curgere de sânge pe gură și venind în țara lui, în Ardeal, a căzut lângă izvorul borvizului și că, bând apă din el, a aflat în sânul lui izvorul tămăduirii. Astfel s-a făcut, din întâmplare, descopirirea apelor minerale de la Borsec.


content:
Dlui I. Bălăceanu Într-o seară din luna trecută eram adunați mai mulți prieteni, toți lungiți pe divanuri, după obiceiul oriental, și înarmați de ciubuce mari, care produceau o atmosferă de fum vrednică de sala selamlicului a unui pașă. Afară cerul era învelit de nori vineți, care se spărgeau deasupra Iașului, cu gând de a-l spăla de glod și de păcate; dar în zadar ei își vărsau sudorile!... Eforia nu încuviințase proiectul lor! Printre noi se găsea un tânăr zugrav francez, care pentru întâia dată ieșise din țara lui spre a face un voiaj în Orient. -- Domnilor, ne zise el, vă mărturisesc cu rușine că, pân-a nu veni în țările d-voastră, nici nu prepuneam că se află în Europa o Moldavie și o Valahie. Dar nu mă plâng nicidecum, de vreme ce, ca un Columb, am avut plăcere a descoperi eu însumi aceste frumoase părți ale lumii și a mă încredința că, departe de a fi locuite de antropofagi, ele cuprind în sânul lor o societate foarte plăcută. -- Domnule, răspunse unul din noi, nu te încrede așa lesne în descoperirea d-tale, pentru că cine știe dacă pân-în sfârșit nu-i fi pus în frigare și ospătat de sălbaticii acestor țări! -- Domnilor, adăugă străinul râzând, vă înștiințez că, de-oi mai ședea multe zile la masa de la tractirul dlui Regensburg, sălbaticii ce-or vroi să mă prefacă în friptură nu or găsi pe mine decât pielea și oasele. Cu toate aceste, pân-a nu mă face jertfa descoperirii mele, dați-mi voie să vă istorisesc și eu partea cea mai curioasă din călătoria mea. Plecând din Paris spre a întreprinde un voiaj în Orient, lucru ce, precum știți, s-a făcut astăzi de modă, am ajuns bun sănătos la Viena; și de aici m-am îmbarcat pe un vas de vapor cu gând de a coborî Dunărea pân-în Marea Neagră, făr-a mă opri nicăieri. Cred că nu e nici unul din d-voastră care să nu fi făcut voiajul Dunării și să nu se fi mirat ca mine de sălbatica frumusețe a malurilor acestui râu între Banat și Serbia. E de prisos dar să vă mai vorbesc de acei munți plini de peșteri adânci și înveliți cu păduri vechi, precum și de Porțile-de-Fier, și de Turnul-Severinului, și de rămășițele podului lui Traian. Voi mărturisi însă că, cu cât mă depărtam de centrul Europei și mă apropiam de țările d-voastră, curiozitatea mea creștea. În toate părțile vedeam o altă lume, pe care nici o visasem. Din toate părțile auzeam răsunând pe podul vaporului cuvintele: valah, Valahia și, în neștiința mea vrednică de veacul de aur, nu înțelegeam ce însemnau acele enigme, pentru că eu eram încredințat că, de la granița nemțească și până în Marea Neagră, se întindea numai Turcia Europei. În sfârșit căpitanul, ce vorbea puțin franțuzește, îmi tălmăci că pământul ce se vedea de-a stânga noastră se numea Valahia și că era locuit de un neam de oameni cu totul străini de nația otomană!... Să vă spun mirarea mea la această descoperire e peste putință! Atâta numai voi mărturisi că, de aș fi avut atunci sub mână pe profesorul meu de geografie, l-aș fi aruncat în Dunăre! Din ceasul acela mă simții cuprins de un dor nemărginit de știință și hotărâi a studia cu de-amănuntul această țară necunoscută mie și acel neam de oameni atât de nou pentru mine. În urmare, țineam necontenit privirile mele pironite pe malul stâng al Dunării, cu sperare de a zări ceva care să-mi înmulțească cunoștințele asupra Valahiei; dar se vede că această provincie vroia să mă pedepsească, căci ea nu-mi arăta altă decât șesuri pustii ce se uneau cu cerul în depărtare. Din vreme în vreme însă zăream câte o ființă rătăcită pe acele câmpii fără margini sau câte o adunătură de bordeie coperite cu stuh; dar nu puteam înțelege de departe dacă acea ființă era om și dacă acele locuințe primitive formau un sat. Îmi închipuiam deci Valahia ca un soi de pustiu vânturat de cârduri de fiare sălbatice și de oameni pribegi ca în sânul Africii... Râdeți, domnilor? dar bun e Dumnezeu! m-oi întâlni eu vreodată cu profesorul meu de geografie! Oprindu-se vaporul la Brăila, mă hotărâi a mă coborî pe uscat și a întrerupe călătoria mea în Orient, pentru de a mă rătăci câtăva vreme în câmpiile Valahiei. Speram să intru într-o viață nouă și plină de întâmplări originale. Mă pregăteam a-mi apăra zilele împotriva fiarelor primejdioase și a cetelor de hoți ce gândeam că aș întâlni în calea mea. Îmi încărcai deci pistoalele și sării din corabie pe pământ, cu gând de a răsturna jos pe cel întâi valah ce s-ar înainta spre mine... Nici unul din oamenii adunați pe mal nu mă b[...]n seamă, și, în loc de dușmani, mă trezii față-n față cu consulul francez din Brăila, care, cunoscându-mă de compatriot, mă pofti la dânsul acasă. La consulat se aflau adunați mai mulți străini care vorbeau cu mare entuziasm de o baltă făcătoare de minuni ce se descoperise în Valahia, de vro câțiva ani, și care se numea Balta-Albă. După zisa acelor prieteni ai domnului consul, peste zece mii de oameni se găseau acum împrejurul acelei bălți și se lecuiau, văzându-i cu ochii, de tot soiul de patimi. În acel izvor de tămăduire orbii câștigau vederile, surzii auzul, ologii picioarele, bătrânii puterile! Cum auzii pomenind de o asemene minune, rugai pe dl consul să-mi înlesnească vreun chip de a mă duce îndată la Balta-Albă, și, peste o jumătate de ceas, un arnăut intră în salon vestindu-mi că trăsura era gata. Îmi luai un sac de drum și mă coborâi iute în uliță. Când acole, ce să văd?... În loc de malpost sau de diligență, o cutioară plină de fân, pe patru roți de lemn cu spițele stricate. Patru cai mici, numai oasele și pielea, pe care erau săpate urme adânci de bici, și un om sălbatic, bărbos, zdrențăros și înarmat cu un harapnic lung de un stânjen!... Acesta era echipajul meu! Rămăsei încremenit la o așa de ciudată priveliște, dar consulul ce se coborâse după mine începu a râde și, încredințându-mă că acela era chipul de a călători în Valahia, mă îndemnă a mă sui în căruță. -- N-ai grijă, adăugă el; cu trăsura aceasta primitivă și cu caii aceștia care seamănă mai mult a niște mâțe postite vei face un drum de care ți-i aduce aminte cât vei trăi. Ține-te bine, însă! Primii aceste sfaturi ca o glumă din partea compatriotului meu și, clătinând din cap, drept semn de îndoială, mă aruncai în cutie, strigând la postaș: allons ! Deodată căruța fugi de sub mine ca un șarpe! iar eu, făcând în aer o tumbă neașteptată, mă trezii pe pavea. Ce se întâmplase? nu știu. Atâta numai îmi aduc aminte că, în vreme cât m-am sculat din colb, amețit și zdruncinat, echipajul meu se făcuse nevăzut. Consulul își ținea șoldurile de râs, și oamenii din uliță, care fuseseră față la această întâmplare comică, ziceau hohotind: neamțo dracoli! . Peste zece minute căruța veni înapoi ca să mă ia de a doua oară. Postașul se zbuciuma de râs pe cal; iar eu, astfel eram de tulburat, încât mi se părea că și roțile râdeau scârțâind de mine! Mă urcai în sfârșit de iznoavă pe cuibul acel de fân; dar astă dată mă apucai cu mâinile țeapăn de căruță: Allons . -- Alon, domnule ! strigă postașul și, înțepenindu-se în scări și chiuind ca un furios, și pocnind grozav din harapnic, el porni ca o bombă. Ce să vă spun, domnilor?... De când sunt nu mi-am închipuit o alergare așa de infernală, un lucru atât de original! Într-un nor de colb ce zbura pe fața pământului, caii alergau ca și când ar fi intrat dracul într-înșii; căruța fugea încât nu mai avea vreme să scârțâie; roțile se alungau, săltând din hopuri în hopuri și azvârlindu-mă în sus ca pe o minge; surugiul țipa, vorbea, pocnea de asurzea câmpii; iar eu... dacă mi-ar fi fost cu putință să mă las cu mâna de trăsură și s-o bag în buzunarul cu pistoalele, aș fi intrat într-un păcat, negreșit. Un vârtej grozav mă cuprinsese în sânul acelui steplechasse diavolesc; ochii îmi ieșeau din cap, creierii mi se clătinau ca o apă într-o garafă, șoldurile mă dureau, dinții îmi clănțăneau, urechile îmi țiuiau; și de câte ori mă văitam la vreun hop mai adânc, de câte ori strigam: ai, ai! postașul îmi răspundea: hai, hai, domnule! și bătea caii din nou, și chiuia încă mai sălbatic, și căruța fugea încă mai iute, și eu amețeam încă mai tare. Deodată, cum ne coboram pe o costișă, șăuașul se poticni; roata de dinainte se izbi de el în repejune și se sfărâmă pe loc; iar căruța, răsturnându-se cu mine și lăsându-mă lat în mijlocul drumului, lângă bietul cal ce-și sclintise piciorul, fugi înainte la vale, cu trei cai, cu trei roți și cu postașul aninat ca un scai de coama lăturașului. Această de pe urmă întâmplare mă făcu să blestem impresiile de voiaj din Valahia. Două sprăvălituri într-o zi, fără a socoti tot colbul ce înghițisem, durerile ce câștigasem în tot trupul și mai ales perspectiva ce-mi rămânea de a sta pe jos, singur, în câmpiile acele pustii! Toate aceste împrejurări mă aduseseră într-o astfel de furie, că aș fi mâncat atunci cu mare mulțumire carne de valah! Stam în drum lângă nenorocitul șăuaș care zăcea la pământ și mă gândeam ce o să mă fac, încotro să-mi îndreptez picioarele? pentru că de jur împrejurul meu nu zăream altă decât șesuri goale!... Când mă trezii iarăși cu postașul lângă mine. El nu pățise nimic, pentru că, precum v-am spus, se aninase de coama lăturașului când i se poticnise calul. Cătam la dânsul, întrebându-l prin semne ce avea de gând să facă? dar el, bodogănind din gură ca un urs supărat și apăsându-și căciula pe ochi cu mânie, se descinse de brâu, legă cu el spițele roții celei stricate și o așeză la locul ei; pe urmă, scoțând șaua din spinarea calului celui căzut, o puse pe lăturaș și, mai adăugând vro câteva noduri la frânghiile ce slujeau de hamuri, încălecă și-mi făcu semn să mă sui în căruță. Ce puteam să fac?... Mă urcai de iznoavă, cu capul plecat ca un osândit la moarte ce s-ar sui pe carul ghilotinei, și pornii iarăși în fuga mare, deși căruța nu mai avea decât trei roți și jumătate, deși postașul nu mai avea de bătut cu harapnicul decât trei cai, adică doi înainte și unul la oiște, pe care el era călare. Cât pentru nenorocitul dobitoc ce-și sclintise piciorul, el rămase singur în urma noastră, neavând altă mângâiere decât cuvintele ce-i zise postașul când se despărți de dânsul, adică: mânca-te-ar lupu' ! ! Soarele acum asfințise, și luna împreună cu stelele se arătaseră pe cer, întocmai ca niște privitori pe băncile unui teatru. Mi se părea că toate planetele se uitau cu ochii strălucitori la mine și asistau la episodul voiajului meu ca la cea mai poznașă comedie de pe fața pământului. Și astfel îmi vuia capul din pricina zdruncinărilor ce sufeream, că mi se părea că aud din vreme în vreme un hohot lung și răsunător deasupra capului meu! Cu toate aceste, târziu, pe la vro zece ceasuri de noapte, am ajuns pe malurile unei bălți late, care sticlea ca o tabla de argint la razele lunii. Postașul mă întrebă prin semne unde să mă ducă? Eu, care credeam că Balta-Albă era numele unui târg, precum Marienbad, sau Ems, sau Baden, îi răspunsei: Balta-Alba . Și mărturisesc că în acest răspuns erau cuprinse toate sperările mele: sperarea de a scăpa de salturile mortale ale căruței; sperarea de a mânca un biftec la tractir și mai ales dulcea sperare de a mă odihni o noapte întreagă pe un pat elastic ș.c.l. Uitasem acum că mă găseam într-o parte a lumii în care, cu câteva ceasuri mai înainte, visasem lupte cu sălbatici și cu fiare răpitoare. Încă o fugă bună de cal și am sosit într-un sat alcătuit de bordeie coperite cu stuh și coronate de cuiburi de cocostârci. Forma bizară a acelor locuințe, printre care se înălța o mulțime de cumpene de fântâni, ca niște gâturi de cocoare uriașe; urletul câinilor ce alergau pe sub garduri; ciocănitul berzelor care-și dau capul pe spate la razele lunii și, într-un cuvânt, amestecul acela de umbră și de lumină, care da lucrurilor o privire fantastică, mă făcură să mă cred în altă lume. Când mă trezii însă din acea uimire plăcută, mă văzui singur în mijlocul unei piețe neregulate și pline de spini. Postașul îmi descărcase bagajul lângă mine și se făcuse nevăzut cu căruță cu tot. Închipuiți-vă, domnilor, poziția mea. Străin, într-un colț de pământ necunoscut mie, rătăcit într-un sat unde nu se zărea nici țipenie de om, înconjurat de vro douăzeci de câini, care vroiau numaidecât să afle ce gust are carnea de francez, neștiind nici limba, nici obiceiurile locului! Închipuiți-vă toate aceste împrejurări pe capul unui om și mă veți crede lesne dacă v-oi spune că admirarea poetică ce mă cuprinsese deocamdată se prefăcu într-o grijă, vară primară cu spaima. Fiind însă cu țelul meu, venind la Balta-Albă, nu era de a petrece noaptea în convorbire sufletească cu stelele, îmi făcui drum cu bățul printre claia de câini ce îmi aținea calea și mă hotărâi a-mi căuta, eu singur, vreo ospeție. Pornii deci prin sat, ținându-mi sacul de drum într-o mână și având drept tovărășie un escadron de câini, ce-mi arătau dinții lor ascuțiți, ca dovadă de plăcerea ce ar fi avut a-i înfige în mine. Un ceas întreg am umblat ca o nălucă printre gardurile satului, când sărind peste o vacă culcată în mijlocul uliței, când trezind vreun cocoș adormit, care sărea speriat de pe gard pe casă, când împiedicându-mă de jugul unui car lăsat în drum, când ferindu-mă de a pica într-o fântână, pentru că am păcatul de a nu vedea prea bine noaptea. Dar în zadar! nici una din acele case nu avea înfățișare de tractir; și, după o lungă primblare, rămăsei încredințat că ceea ce căutam nu se afla în Balta-Albă! „ Diable ! ziceam în mine, se vede că sunt osândit a împlini, în astă noapte, rolul lui Acteon din mitologie!" Și de ciudă începusem a-mi descărca mânia asupra câinilor, ce se obrăzniceau mai mult în privirea persoanei mele, când deodată zării o caleașcă, cu șase cai și întovărășită de un călăreț care venea în partea mea. Abia avui vreme de a mă da în lături, și echipajul și omul cel călare trecură ca un fulger pe lângă mine, lăsând în văzduh câteva note armonioase de glasuri femeiești și câteva fragmente de o veselă convorbire, ce mă pătrunseră de mirare și de bucurie... Acele cuvinte ce auzisem în treacătul trăsurii erau franceze! Ah, domnilor! nu poate cineva să-și închipuiască fericirea ce umple inima unui om rătăcit într-o țară străină, când el aude deodată limba patriei sale!... Eu am nebunit când am auzit fără veste: ah, c'est charmant! c'est adorable! c'est original! și, în exaltarea mea, am început a alerga după caleașcă, răcnind: arrętez! . Echipajul nu se opri, dar cavalerul se întoarse înapoi și, alergând spre mine, strigă: qui appele ? -- Un compatriote , îi răspunsei, un français! Cavalerul se apropie. -- Ce poftești? mă întrebă el. -- Iubite compatriotule, îi zisei, fiindcă Dumnezeu a binevoit ca să ne întâlnim în fundul Europei și într-un pustiu ca acesta, îndreaptă-mă, te rog, la vreun tractir, pentru că de vro două ceasuri, de când am sosit aici, nu am întâlnit altă zidire însuflețită decât câinii de care mă vezi înconjurat. -- Domnule, nu am onor a fi compatriotul d-tale și totodată nu pot să te duc la tractir, după cum dorești, pentru că nu s-a ridicat nici unul pân-acum la Balta-Albă; dar dacă vrei să găzduiești într-o casă țărănească, ca toată lumea, pot să te slujesc. -- Cum nu, domnule? Îți voi rămânea prea recunoscător, mai ales că m-am săturat de stele. Tânărul cavaler puse atunci mâinile la gură în formă de trombă și strigă: străjer ! La răcnetul lui câinii lătrară din toate părțile, cocostârcii speriați ciocăniră în toate cuiburile și un om se ivi de după un gard; dar ce om! o matahală naltă, groasă, spătoasă, bărboasă, fioroasă! Acea nălucă, înarmată cu un ciomag cu care ar fi turtit un buhai, își scoase căciula dinaintea noastră și ascultă poruncile călărețului cu un aer de supunere, aruncând din vreme în vreme o căutătură sălbatică în partea mea. Ce vorbeau amândoi împreună? Ce puneau ei la cale pentru mine? Nu știu; dar căutăturile posomorâte ale străjerului deșteptară în inima mea oarecare simțiri de îndoială și mă siliră a băga mâna în buzunarul cu pistoalele. Peste câteva minute, călărețul îmi zise: „Domnule, altă casă neocupată nu se află acum aici decât bordeiul acestui străjer; mergi cu dânsul și noapte bună". După aceste, el se închină zâmbind, repezi calul în galop și se depărtă în câmpii, fără a-mi da măcar vreme de a-i mulțumi. Iată-mă-s de a doua oară într-o poziție destul de critică; față-n față cu un soi de uriaș îngrozitor, care căta la mine, pare că ar fi vroit să mă înghită dintr-o îmbucătură. Dar nu-mi pierdui cumpătul astă dată, căci, făcând două pasuri îndărăt, mă pusei într-o poză teatrală și-l măsurai cu ochii de câteva ori, vroind a-l face să înțeleagă că nu-mi era frică de dânsul. El, însă, nebăgând în seamă pantomima ce făceam, se porni cu mare liniște către casa lui, zicându-mi ca postașul: hai, domnule ! Hai, domnule ! îi răspunsei dârz și cu un glas pe care căutam a-l face cât se putea mai gros și mă dusei pe urma lui. Ajunserăm curând la un bordei a cărui descriere nu voi face-o, pentru că, dintâi, mi-ar fi peste putință, și, al doilea, fiindcă pentru d-voastră ea ar fi de prisos. Cât în privirea impresiilor ce-mi făcu acea locuință primitivă vi le pot lesne tălmăci, fiindcă și acum păstrez suvenire proaspete de ele. Și spre dovadă vă rog, domnilor, să priviți semnul roș care îmi decorează fruntea. Această impresie am primit-o când am intrat înlăuntrul casei străjerului. Ușa fiind prea jos și fruntea mea prea sus, amândouă s-au ciocnit ca două bile pe un biliard, făcând un carambol, care, prin efectul său retrograd, m-a trimis să cad în ogradă, cu zece pasuri în urmă. Amețit de această lovire neașteptată, am intrat șovăind în singura cameră ce alcătuia apartamentul străjerului și, bâjbâind pin întuneric, m-am aruncat cu desperare pe singurul pat ce-i slujea de mobile; dar îndată am și răcnit așa de tare, încât străjerul a alergat lângă mine, speriat și cu un tăciune aprins în mână... Îmi sfărâmasem toate ciolanele din trup, căci patul era de lemn, fără așternut, fără perne, fără nimic! Străjerul, însă, înțelegând pricina văitărilor mele, începu a râde ca un urs, zicând: nu-i nimic, nu-i nimic , aduse din tindă un țol și o cergă, pe care le așternu pe scândurile patului. Pe urmă ieși din casă, adăugând iar: „ Neamțo dracoli !" și se depărtă în sat. El își făcuse datoria de gazdă, îmi dase tot ce avea: casă, pat, așternut și noapte bună ! Ce-mi trebuia mai mult? Această de pe urmă gândire și mai ales truda ce pățisem toată ziua mă făcură să mă liniștesc peste câteva minute; și dar, înarmându-mă cu răbdare, stâlcit, flămând, necăjit, îmi așezai sacul de voiaj drept pernă și mă culcai încet, ca și când aș fi fost de sticlă. Un somn adânc mă și cuprinse îndată și mă prefăcui într-un butuc pân-a doua zi. Dimineața, pe la opt ceasuri, mă trezii într-un vuiet înfricoșat, într-o harhalaie infernală de sunete, de clopote de cai, de pocnete de bice și de răcnete de oameni! Ce putea fi acel zgomot!... Casele ardeau? Sau o bandă de sălbatici dușmani daseră năvală în sat? Jumătate speriat și buimăcit de somn, ieșii iute afară, cu pistoalele în mâini; dar în loc de cele ce gândeam, văzui, plin de mirare, vro treizeci de trăsuri de toată forma: briște, brașovence, carete, calești, toate înhămate cu câte patru, șase sau opt cai, și toate îndreptându-se, în fuga mare, către o baltă, ce sticlea departe la razele soarelui. Acea baltă era izvorul minunilor de care auzisem vorbind la Brăila cu atâta entuziasm! Mă pornii și eu îndată pe urma trăsurilor, fără a ști lămurit ce făceam, pentru că de când pusesem piciorul pe pământul Valahiei, îmi pierdusem de tot șirul ideilor. Și asta nu trebuie să vă mire, domnilor, dacă vă veți aduce aminte prin câte simțiri deosebite și împotrivitoare trecusem eu în vreme de câteva ceasuri. Judecați chiar singuri. Intru în Valahia ca într-o țară pustie, și deodată aud vorbind de o societate de zece mii de suflete adunate la niște băi, aproape de Brăila. Această aflare mă silește să-mi schimb ideea și să cred că Valahia ar putea fi o țară mai civilizată de vreme ce are băi care trag atâta lume la dânsele. Însă căruța poștei și întâmplările neplăcute ce întâmpin pe drum și în satul de la Balta-Albă mă fac a mă întoarce iarăși la ideea mea cea dintâi și, în urmare, mă culc cu încredințarea că mă găsesc într-o țară sălbatică. Închipuiți-vă dar ce revoluție s-a făcut în creierii mei când a doua zi dimineață am văzut o mulțime de calești europenești pline de figuri europenești și de toalete europenești! Nu puteam crede că eram treaz și mă socoteam a fi față la vreo fantasmagorie nepricepută; fantasmagorie cu atât mai curioasă că îmi înfățișa tot soiul de contraste, precum: baloane de Viena cu înhămături necunoscute pe la noi; pălării de Franța cu șlice orientale; fracuri cu anterie; toalete pariziene cu costume străine și originale. Mai adăugați la aceste pocnetele și răcnetele postașilor, mișcarea a treizeci de trăsuri ce se întreceau pe câmp, mulțimea cailor înhămați la dânsele, clopoțeii ce sunau la gâtul lor și, în sfârșit, efectul noutății acestor lucruri în ochii unui străin, ș-așa vă veți putea lesne închipui expresia comică a figurii mele în fața unui spectacol atât de neașteptat. Mă pornii, precum v-am spus, pe urma trăsurilor, cu presimțire de a întâlni în drumul meu alte noi minuni; și, în adevăr, acea presimțire nu mă înșelă; căci lucrurile ce văzui mă aruncară într-o mirare și mai adâncă! Pe marginea unei bălți late zării deodată un soi de târg ce nu era târg, un soi de bâlci ce nu era bâlci; o adunătură extraordinară, o înșirare neregulată de corturi, de căsuțe de scânduri, de vizunii, făcute în rogojini, de brașovence, de cai, de boi, de oameni, care formau de departe una din priveliștile cele mai originale de pe fața pământului. Lângă o cutie de scânduri, unde bogatul trăgea ciubuc, se clătina de vânt o șatră de țoluri rupte, în care săracul se pârlea la soare. Aproape de aceasta, se ridica o cușcă de rogojini lipită de o brașoveancă ce slujea de cameră de culcat. Mai încolo, un car mare, coperit de un lăicer, figura ca un palat cu două rânduri, căci la rândul de sus, adică în car, stau grămădiți o femeie cu trei copii, iar la rândul de jos, adică sub car, găzduia bărbatul, împreună cu un câine, ș.c.l. Ce să vă spun, domnilor, în sfârșit? Nu cred să fie alt spectacol în lume care să-mi poată face o impresie mai mare decât aceea ce mi-a pricinuit privirea acelui târg nou, care la cel mai mic vânt era în primejdie de a se preface în ruine. Pe de o parte ticăloșia sa pitorească, pe de altă parte luxul echipajelor ce alergau pe malul bălții; acel amestec de toate contrastele mă silea să mă cred când într-o insulă din Oceania, când într-o capitală a Europei, și prin urmare nu știam cu siguranță dacă acele ce vedeam erau un vis al închipuirii mele sau lucruri în ființă. Mă înaintam chiar ca o mașină printre toate acele minuni, oprindu-mă câteodată speriat în fața unor trupuri de oameni lungite goale pe marginea drumului și mânjite cu glod din cap pân-în picioare. Mi se părea că acele trupuri, culcate la soare, erau leșuri de morți, dar mă încredințai pe urmă că acei nenorociți erau pătimași ce înadins se ungeau cu glodul din balta cea mai vindecătoare. Balta era plină de scăldători și vuia de răcnete și de râsuri. Toți, din toate părțile, bărbați și femei, veneau de se aruncau în apă, la un loc, cu o nepăsare vrednică de timpurile cele mai nevinovate ale lumii și cu o veselie ce mă îndemnă și pe mine a lua o baie. Intrai deci în baltă și mă înaintai cale de vro două sute de pași, călcând printr-un glod negru și unsuros, în care mă cufundam până în genunchi la fieștecare pas. Cum mă depărtam de mal, deodată mă trezii între patru femei, care, întocmai ca niște naiade, erau coperite numai cu vălul cristalin al apei!... E de prisos să adaug că mă depărtai iute de ele, rușinat și cerându-le pardon . „ Maladroit ! ziceam în mine, se vede că am intrat tocmai în locul de scăldare hotărât pentru sexul frumos!" Și apucai în stânga, cu gând de a ieși din hotarele împărăției femeiești; dar în curând mă găsii iarăși față-n față cu vro trei sirene albe și vesele ce se împroșcau una pe alta cu apă. De iznoavă fugii înapoi rușinat, de iznoavă cerui pardon și apucai în dreapta, neștiind încotro mă îndreptam, pentru că răsfrângerea soarelui pe suprafața bălții mă orbise de tot. Împrejurul meu auzeam fel de fel de glasuri, unele bărbătești, altele dulci și armonioase, care cântau melodii străine pe cuvinte necunoscute mie; și cu cât pășeam înainte, mă întâlneam cu ființe de sexul frumos sau cu ființe de sexul nefrumos; și cu cât făceam acele întâlniri apropiate, rămâneam încredințat de starea sălbatică a Valahiei, pentru că numai într-o țară sălbatică puteam vedea acel amestec nevinovat de sexuri. Dar în vreme ce mă adânceam atât în baltă, cât și în gânduri, rămasei deodată încremenit pe loc, căci auzii lângă mine o convorbire franceză! Trei tineri ce zării aproape vorbeau împreună: unul purtând o cealma de glod pe cap, altul având o mască iarăși de glod pe obraz și al treilea făcându-și pe piept o jiletcă tot de glod. -- Aflat-ați -- zise unul -- cele de pe urmă minuni ale bălții?... O damă de la Moldova, care de doi ani nu se putea sluji nicidecum de mâna sa cea dreaptă, după ce a luat vro treizeci de băi, a făcut astăzi cruce cu însăși mâna de care pătimea. Asemene, doi surzi au câștigat auzul, și un fecior al meu, ce era plin de răni peste tot trupul, s-a vindecat de ispravă prin întrebuințarea glodului acestei bălți! -- Nu e de mirare -- răspunse altul -- căci balta în care ne găsim este adevăratul izvor al tămăduirii... Dar nu știți ce întâlnire curioasă am făcut astă-noapte în satul Balta-Albă, după ce m-am despărțit de voi? Cum treceam călare prin sat, aud deodată strigând: arrętez, arrętez ! și zăresc un om alergând în partea mea. Ce era, un biet străin, un francez, care sosise de un ceas acolo și care de un ceas se primbla pe ulițe, înconjurat de o claie de câini, căutând un tractir. La aceste cuvinte ale tânărului, mă apropiai de dânsul, plin de bucurie, și-i zisei, apucându-l de mână: „Eu sunt, domnul meu, acel străin de care ți-a fost milă astă-noapte și sunt recunoscător soartei că te întâlnesc de a doua oară pentru ca să-ți mulțumesc!" Nu am trebuință, domnilor, să vă mai adaug că acei trei tineri mă primiră îndată în societatea lor și că, prin manierele lor plăcute, mă siliră a mă crede în Valahia iarăși ca într-o țară civilizată. Ieșind din baltă tuspatru, ne duserăm să vizităm cu de-amănuntul curiozitățile așezate de-a lungul malului și, în vreme ce treceam pe dinaintea lor, unul din tovarăși mi le tălmăcea, râzând: -- Iată, domnule, zicea el, o lume nouă, vrednică de a deștepta închipuirea d-tale de artist. Iată un târg de câteva mii de suflete, un târg ce s-a înființat în câteva zile și care peste câteva săptămâni se va șterge de pe fața pământului, întocmai ca Babilona, ca Niniva ș.c.l.; un târg în care nici o taină casnică nu se poate ascunde, din pricina lipsei zidurilor, a ușilor și a ferestrelor; un târg, în sfârșit, cu totul necunoscut Europei, dar în care civilizația ei este reprezentată prin magaziile de scânduri a două marșande de mode! Iată o lume ce în ochii d-tale pare a fi sălbatică, dar care are soiul ei de civilizație deosebită. Aici ne găsim în împărăția contrastelor celor mai originale; aici luxul și sărăcia, durerea și veselia, ideile noi și ideile vechi, costumele Europei și costumele românești, toate sunt unite la un loc, sunt mestecate la un loc și produc un efect neînchipuit atât ochilor, cât și minții; aici... -- Aici, adăugă altul, privirea se îndestulează, dar stomacul rămâne deșert! Haideți mai bine aiure să ședem la masă. Îndată ne și suirăm într-o droșcă cu șase cai și în curând ajunserăm în satul Balta-Albă, la o casă țărănească. Camera în care intrarăm era tot așa de mică și de bine mobilată ca aceea a străjerului meu. -- Domnilor, zise râzând stăpânul vremelnic al acelei case, vă poftesc să fiți cu cea mai mare luare-aminte în privirea mobilelor și a oglinzilor ce acoperă pereții... Cu astă condiție vă poftesc la masă! Și, zicând aceste, el întinse jos la pământ o rogojină, puse în mijloc o măsuță rotundă cu picioarele scurte, aruncă pe dânsa patru șervete și patru linguri de lemn și ne îndemnă pe toți să ne așezăm turcește împrejurul mesei. Pe urmă b[...]n palme și trei slugi intrară aducând, unul o tabla cu pâine albă, al doilea un castron cu borș, iar al treilea câteva butelci de Bordeaux. -- Domnilor -- ne zise iar tânărul ce ne ospăta -- fiindcă paharele sunt de prisos în satul acesta, fiecare din noi să se înarmeze cu o butelcă și să facă cu ea ce va socoti de cuviință spre a-și stinge setea. Noi urmarăm îndată sfatul acesta și ne puserăm a mânca din castron, cu o frăție orientală vrednică de foamea noastră. După borș, feciorii aduseră alte bucate, care îmi plăcură mult, deși îmi erau cu totul necunoscute. Nu voi uita niciodată acea masă originală, și poziția noastră la pământ, și veselia ce a domnit între noi până la sfârșit, și răcnetele țiganilor lăutari ce cântau la ușă, și entuziasmul cu care tovarășii mei au purtat un toast Franței, și dansurile naționale ce au jucat ei, și dărnicia lor către lăutari, și luptele în glumă ce s-au iscat între noi după masă și care au ținut până la cinci ceasuri. Înspre seară ne duserăm călări iarăși pe malul bălții, cu gând de a face o primblare cu vaporul! Înțelegeți prea bine, domnilor, că ideea unui vapor pe Balta-Albă era în stare să-mi aducă o mirare nemărginită; dar când zării mașina ce purta un nume atât de falnic, începui a râde ca un nebun. Vaporul Bălții-Albe era o plută de grinzi, având un cort mare drept coperiș și două roți mici de moară aninate pe laturile ei. Acele roți, care îi meritaseră numele de vapor, erau învârtite în apă de patru oameni și, prin mișcarea lor, purta încet pluta pomenită pe fața bălții. Ne suirăm pe dânsa vro treizeci de persoane, dame și cavaleri, precum și o bandă de lăutari țigani și, până la opt ceasuri de seară, făcurăm o primblare sentimentală sub razele lunii ce se ridicase în cer. Damele se cam temeau de furtuni și alte întâmplări ale navigării, dar cavalerii care stau pe lângă dumnealor le făcură jurământ de a le scoate innot din orice primejdie, și așa ne întoarserăm la mal teferi, voioși și gata de a merge la balul ce se da în satul Balta-Albă. Acel bal, care era menit spre a-mi răsturna toate ideile mele asupra stării sălbatice a Valahiei, mă aduse într-o încântare neașteptată! Peste două sute de persoane adunate într-o sală mare, ce purta nume de Cazino, alcătuiau o societate cu totul europenească atât prin toaletele lor plăcute, cât și prin ale lor maniere civilizate. Vă las dar să gândiți, domnilor, ce impresie îmi făcu acea adunare, mie care eram încă asurzit de strigările furioase ale postașului din Brăila, mie care eram încă stâlcit de patul casei străjerului, mie, în sfârșit, care asistasem la scenele din târgul așezat pe malul bălții! Dar, mai cu seamă, când făcui cunoștință cu câteva dame românce tinere și frumoase și când le auzii pe toate vorbind limba franceză întocmai ca niște pariziene, credeți-mă că mă socotii în palatul încântat al unui vrăjitor. Ochii damelor atât de fermecători, zâmbetele lor grațioase, glasurile lor dulci, taliile lor bine făcute și care se mișcau repede în figurile contradansului sau treceau ca fantasme albe în vârtejul valsului; acel amestec de flori, de toalete scumpe, de lumini și de muzică mă îmbătaseră atât de mult, încât uitasem de tot că mă aflam în fundul Europei, pe marginea Orientului. Și când se sfârși balul și când ieșii din sală și mă găsii iar într-un câmp pustiu, nu mă putui opri de a zice cu cea mai adâncă încredințare: „În adevăr, Valahia este o țară plină de minuni! una din țările care sunt descrise în Halima!" După vro două ceasuri, îmi luai adio de la prietenii mei de baltă și mă pornii spre Galați într-o brișcă jidovească, cu gând de a mă sui în vaporul Țarigradului. Lăsai satul în urma mea și mă afundai în câmpii, după ce întâlnii în cale-mi vro două companii de cavaleri și de dame, ce se primblau cu lăutari pe lună. Iată, domnilor, istoria voiajului meu la Balta-Albă. În 24 de ceasuri am văzut atâte lucruri nepotrivite, atâtea contraste originale, că nu știu nici acum dacă Valahia este o parte a lumii civilizate sau de este o provincie sălbatică! Dumneavoastră, domnilor, care mă încredințați că nu-i nici o deosebire între Valahia și Moldova, puteți să-mi tălmăciți această problemă. Sfârșit! ( Calendarul Albinei , 1848)


content:
Iubite frate ! --De 12 ani acum, de când călătoresc prin deosebitele părți ale lumii, tu mă urmărești cu ochii și cu sufletul. Dulcea iubire de frați, care ne leagă împreună, naște în inima ta o grijă tainică asupra soartei mele de călător, soartă expusă la tot soiul de întâmplări, și adeseori de pericole. De aceea preocuparea mea cea mai necontenită este de a-ți scrie din toate colțurile pământului unde mă aflu, pentru ca să-ți dau semn de viață și să te îndemn a fi liniștit în privirea mea, căci este un Dumnezeu priitor pentru călători. Eu acum am sosit la Gibraltar, această stâncă uriașă acoperită cu tunuri englezești; și peste câteva ore plec la Maroc, spre a vizita în grabă coastele Africii, pân-a nu intra în Spania. De vroiești a cunoaște cum am făcut drumul până aici, îți trimit jurnalul meu de călătorie. Adio; ia-ți copilița pe brațe și spune-i că moșul ei are să-i aducă de jucărie pe sultanul de Maroc. ( Gibraltar , 1853) Tovarășul meu de drum Malposta Tuluza, Nima, Marsilia Pe mare Muntele de foc Cel întâi pas în lume Tanger și Maroc De la Tanger la Tetuan prin munții Uadras


content:
Călătorie în Africa de Vasile Alecsandri Tovarășul meu de drum Capitolul precedent - Capitolul următor Mă aflam de o lună la Biariț, oraș mic, pierdut în fundul golfului de Gasconia, pe țărmurile Oceanului, și îmi petreceam zilele într-o necurmată plăcere. De la fereastra salonului meu, ochii mei se primblau fără sațiu, când pe albastra și mult măreața întindere a mării, când pe tainica nemărginire a cerului. Închipuirea mea, urmând zborul ochilor, se legăna pe vârful argintiu al valurilor și, lunecând până în fundul orizontului, mergea adeseori de se oprea, ca o pasăre călătoare, pe catargele corăbiilor ce treceau în depărtare. Câte voiajuri plăcute am făcut astfel! câte țărmuri frumoase am vizitat, fără a mă mișca de pe jilț! Când răsărea soarele și întindea un văl de aur pe fața oceanului, mă coboram degrabă pe malul nisipos și mă aruncam în valuri. Răcoarea lor mă pătrundea și îmi cauza o mulțumire nespusă; mișcarea lor mă legăna ca pe un copil în brațele mamei sale. Însă, deși câteodată îmi treceau pe deasupra capului valuri mari și mă făceau să înghit fără voie apă amară și sărată, deși altă dată ele, zdrobindu-se chiar în pieptul meu, îmi frângeau șalele și mă dau peste cap, aceste mici întâmplări adăugau o nouă mulțumire petrecerii mele de înotător. Într-o zi, însă, marea fiind liniștită și limpede, mă depărtai de mal mai mult decât obișnuit, înotând pe spinare fără a vedea încotro mă îndreptam, căci ochii mei, țintiți pe bolta cerească, admirau formele fantastice ale norilor. Deodată capul meu se ciocni de un alt cap ce venea spre mal, și carambolul fu atât de tare, încât mă cufundai amețit, până ce atinsei fundul. Fiind însă că nu aveam gust nicidecum de a rămânea acolo, mă izbii puternic în sus, și într-o clipală părui în fața apei, boldind ochii de jur împrejur cu oarecare spaimă. Atunci văzui chiar lîngă mine, ieșind din mare, capul cu care mă ciocnisem și care era dreapta proprietate a unui tânăr englez. Ne uitarăm unul la altul cu multă mirare și puțină mânie și, închinându-ne apoi ca într-un salon, legarăm o convorbire foarte interesantă între noi: -- Frumos carambol am făcut împreună! Oceanul a slujit de biliard și capetele noastre de bile. -- O! ies. -- Te-am lovit tare? -- O! ies. -- Îmi pare foarte rău. Te-ai cufundat adânc? -- O! ies , până în fund. -- Ca și mine; și ai înghițit ceva apă sărată ? -- O! ies , ca vro două litre. -- Și eu nu mai puțin. Ești englez, domnule? -- O! ies ; dar d-ta ? -- Român! -- De la Roma? -- Ba de la Moldova. -- Hau! Trebuie să fac aici o observare. În convorbirea englezilor cuvântul afirmativ O! ies! (așa) și exclamarea hau ! joacă un rol foarte mare; ele corespund cu caracteristicul îhî și cu poznașul elei al românilor. După această scurtă convorbire, englezul și eu plecarăm către mal, înotând unul lângă altul, și, pân-a nu ajunge, tovarășul meu zise: -- M-am scăldat astă-primăvară la Cadix în Marea Mediterană și m-am înecat de două ori... -- Și n-ai murit nici o dată? -- Nu. -- Bravo! Ești tare la viață. Englezul meu începu a râde cu mulțumire și mă întrebă de cunoșteam Cadix? -- Nu-l cunosc încă, îi răspunsei; dar am de gând a pleca din Biariț peste trei zile, pentru ca să întreprind un voiaj în Spania. -- Hau!... Ai de gând să mergi în Spania? -- Dar; am de mult dorința de a vedea această țară plină de minuni. Englezul se opri puțin, înotând în loc, și îmi zise: -- Domnule, am făcut cunoștință împreună prin un chip neobișnuit, lovindu-ne în capete și înecându-ne pe jumătate, pân-a nu ne vedea la față. Toate aceste împrejurări mă fac a dori cunoștința d-tale mai de-aproape și mă îndeamnă a te ruga să-mi dai voie ca să te întovărășesc în călătoria d-tale. Această propunere neașteptată mă făcu și pe mine să mă opresc în loc și să arunc un hau englezesc. -- Bine, domnule, îi zisei, nu este o lună de când ai vizitat Spania, și acum vrei iar să începi acest voiaj ? -- O! ies ! dacă mă primești ca tovarăș de drum. -- Te primesc cu mare mulțumire. -- Când plecăm? -- La 18 a lunii, adică peste trei zile. -- Și unde ne întâlnim în ziua plecării? -- În Baiona, pe Piața de Arme. -- Prea bine; adio. -- A revedere. Iată cum se întâmplă de-mi găsii un tovarăș de călătorie tocmai în fundul Oceanului.


content:
Călătorie în Africa de Vasile Alecsandri Malposta Capitolul precedent - Capitolul următor A treia zi după această întâmplare, îmi luai ziua bună de la bătrânul marinar care mă găzduise în vreme de patru săptămâni la Biariț și, zicând adio mărețului Ocean, plecai la Baiona, unde ajunsei după o oră de cale. Fiind însă că mai aveam vreme de așteptat până la plecarea malpostei, o întrebuințai primblându-mă prin oraș, cu gând de a găsi pe noul meu tovarăș de călătorie. De la ciocnirea capetelor noastre în sânul mării, nu mai dasem cu ochii de el și, prin urmare, dacă n-aș fi știut cât e de serioasă parola unui englez, aș fi considerat propunerea lui de a mă întovăr[...]n Spania ca o propunere făcută în apă și căzută în baltă. În curând însă îl zării pe piața teatrului, așezat la o masă dinaintea unei frumoase cafenele și bând un grog fierbinte. El mă aștepta în costumul său de turist, costum demn de însemnat prin mulțimea buzunarelor și prin mărimea bumbilor. Cum mă zări, englezul îmi dete un gud morning și mă strânse de mână cu o amicie care îmi sclinti degetele. -- Unde mergem mai întâi? îl întrebai. -- La Tuluza, ca să vizităm vestitul Capitol. -- Și de la Tuluza? -- La Nima, ca să vedem ruinele romane. -- Și în sfârșit? -- La Marsilia, ca să ne îmbarcăm pentru Spania. -- Foarte bine; însă nu socoți c-ar fi mai simplu, fiindcă ne găsim pe marginea Spaniei, să intrăm îndată pe pământul ei? -- Cu adevărat ar fi mult mai simplu; dar nu-mi place să fac ca toată lumea. Iată planul ce propun: de la Marsilia mergem de vizităm toată coasta Spaniei: Barcelona, Valencia, Cartagena, Malaga etc., până la Gibraltar. De aici ne îndreptăm spre Cadix, și de la Cadix începem adevăratul nostru voiaj în Spania, vizitând: Sevilia, Cordova și Grenada. Pe urmă ajungem la Madrid, unde ne oprim câtă vreme ne-a plăcea, până a ne întoarce în Franța. Acest plan îl socot mai nimerit; însă dacă voiești ca să trecem îndată munții Pirinei, eu sunt gata să te urmez ori pe unde vei merge. -- Planul d-tale este prea bun și îmi place, cu atât mai mult că eu am obicei a călători fără marș-rută hotărâtă de înainte, ci numai după îndemnurile fanteziei mele. Haideți dar pe la Marsilia, și să ne fie călătoria fericită! -- Ol rait răspunde tovarășul meu. Și amândoi veseli, sprinteni ca niște școlari în vacanță, ne ducem la biroul malpostei, ne suim în trăsură și plecăm din Baiona pe la 11 ore. Caii pornesc ca niște zmei, pavelele răsună sub copitele lor, și în curând ambele orașe Baiona și Saint-Esprit, despărțite prin râul Adur, rămân în urma noastră cu fortificările lor pline de tunuri. Dintre toate modurile de călătorit, cel mai plăcut și mai comod este f[...]ndoială malposta; și dintre toate voiajurile din Europa, unul din cele mai frumoase este voiajul de la Baiona la Tuluza, în departamentul numit Bas-Pirinei. Malposta nu primește decât doi călători, fiind menită a duce corespondențele cu cea mai mare repejune; ea face tot drumul în fuga cailor, zi și noapte, fără a se opri nicăieri mai mult de cinci minute. Călătorii trebuie dar să se îngrijească a lua cu ei provizii, căci altminteri ar fi expuși a rămânea nemâncați și nebăuți de 24 ore întregi, împrejurare critică, ce este foarte vătămătoare entuziasmului. Șoseaua trece de-a lungul munților Pirinei, în mijlocul unui șir necurmat de grădini frumoase, de livezi îmbelșugate și de câmpii răcorite prin râurile Adur și Gava. Ori încotro se îndreaptă ochiul, întâlnește priveliști romantice, casteluri noi și elegante, parcuri pline de o veselă verdeață, în vreme ce fundul orizontului este cuprins de minunata panoramă a Pirineilor. Adaugă pe lângă aceste o climă plăcută, un cer limpede și albastru, o șosea curată, o trăsură comodă înhămată cu cinci zmei voinici și o inimă voioasă de călător. Ce poate dori un om mai mult pentru ca să fie mulțumit și să uite toate necazurile vieții? Tovarășul meu părea pătruns de o adâncă mulțumire sufletească și începuse a cânta o arie englezească foarte originală, deși puțin armonioasă. Caii, speriați, se vede, de acel cântec, alergau cât ce puteau; roțile zburau pe pietrișul luciu al șoselei; clopoțeii aninați de gurile hamurilor zuruiau vesel; postașul pocnea din bici necontenit și glumea cu toate nevestele ce întâlnea pe drum; copacii de pe marginea soșelei fugeau în urma noastră ca o armie pusă în risipă; iar noi, lungiți pe perinele trăsurii, fumam cu plăcere și priveam prin fumul albastru al țigaretelor câmpiile și munții care păreau că se învârteau împrejurul nostru. După puțină tăcere, tovarășul meu și eu ne uitarăm mai cu luare-aminte unul la altul, cu gând de a face o cunoștință mai de aproape și, după un examen desăvârșit de vro cinci minute, rămânând mulțumiți de fizionomiile noastre, începurăm a grăi: -- Minunat început de călătorie! Nici cald, nici frig, nici colb, nici glod. Cum e mai bine. -- Cu adevărat; și pe lângă aceste avantajuri, adaugă că trecem prin una din cele mai frumoase părți ale Franței, sub un cer limpede și albastru care se întinde deasupra noastră ca o boltă de smarald. -- Ești poet, domnul meu? -- Câteodată... când vreau să uit lumea; dar d-ta ? -- Și eu cânt din vreme în vreme, însă nu din liră, ci din trâmbiță. -- Plăcut instrument! -- Îți place? -- Foarte mult... de departe. -- Te cred. Știi pentru ce am învățat a suna din trâmbiță? -- Pentru ca să alungi splinul [1] , poate? -- Ai ghicit. Sunt acum doi ani de când mă apucase această boală grozavă, care aduce pe om încet-încet la desperare și îl face să dorească a scăpa de viață prin orice chip. Splinul îmi abătuse sufletul. Îmi întunecase mintea, îmi adusese dezgust de toate plăcerile lumii și, într-un cuvânt, mă împinsese chiar pe marginea mormântului, căci hotărâsem a mă împușca. -- Și cum ți-ai schimbat hotărârea? -- în minutul în care era să mă trimit pe ceea lume; când era să trag cocoșul pistolului îndreptat spre fruntea mea, am auzit deodată o trâmbiță sunând o bucată jalnică din opera Lucia a lui Donizetti; însă într-un chip astfel de ciudat, încât m-a umflat râsul ca pe un nebun și mi-a răcorit splinul. -- Și drept recunoștință pentru acest instrument care ți-a scăpat viața, ai hotărât să te faci trompetaș? -- Dar; și de atunci îmbuc trâmbițe și rup urechile celor ce mă ascultă, de câte ori vine de mă cearcă urâtul. -- Cred că nu-i avea nevoie să faci muzică cât vom fi împreună. Englezul începu a râde și îmi făgădui că m-a scuti de acea plăcere în toată vremea cât vom călători amândoi. Eu îl încredințai asemene din parte-mi că nu-i voi citi nici o poezie, și astfel ne făcurăm cei mai buni amici din lume. După încheierea acestui tratat intre noi, aprinserăm două țigări rumene de Havana, care ne făcură să gândim firește la ciubucul turcesc și, prin urmare, la voiajurile în Orient. -- Fost-ai în Asia? mă întrebă englezul. -- Am fost cu un compatriot al d-tale, sir Dicson. -- Dicson? doctorul Dicson. -- Dar; un tânăr foarte plăcut, adevărat gentlman, nalt, purtând ochelari. -- Ochelari de aur? -- Întocmai; îl cunoști? -- Cunosc o persoană asemene precum zici, dar se numește Covlei... Nu-i el. -- Acest Dicson era mare amator de cafea turcească și cunoștea toate cafenelele cele mai vestite de pe Bosfor, atât din partea Europei, cât și de pe malurile Asiei; însă îmi mărturisea că nimeni în lume nu știa să facă cafea mai bună decât dervișul AbdalahOsman, pe care îl întâlnise el în drumul ce duce la Brusa. Dicson făgăduise dervișului să-i trimită o pereche de metanii de calembec, drept mulțumire pentru minunatul felegean de cafea ce gustase la el; dar nu găsise încă nici un prilej ca să-și împlinească făgăduința. Aflând în sfârșit că eu era să mă pornesc de la Constantinopol ca să merg la Brusa, îmi încredință perechea de metanii și mă rugă ca să o dau din parte-i lui Abdalah-Osman, dacă l-aș întâlni cumva în călătoria mea. -- Și l-ai găsit? -- L-am găsit. -- Cum, unde și când? -- La anul 1845, între Ghemlic și Brusa, în Asia. Plecasem din Constantinopol pe un vapor turcesc, cu gând de a merge să vizitez Brusa, vechea capitală a Imperiului Otoman, vestită prin numărul minarelelor ce se înalță din sânul ei ca lăncile unei armii de uriași, precum și prin frumoasele materii de mătase lucrate în fabricile sale. Debarcând la Ghemlic, sat mic de pe malul asiatic al Mării de Marmara, tovarășii mei și eu ne suirăm pe cai și luarăm drumul Brusei. Cărarea ce duce la acest oraș, bătută de copitele cailor și ale cămilelor, trece peste câmpii și colnice acoperite cu o iarbă sălbatică și mirositoare, și călătorul este expus, în vreme de șase ore, la razele arzătoare ale unui soare de foc, ce îl coace chiar ca pe un ou în pielea lui. Fețele noastre se roșiseră ca niște rodii coapte și ni se părea că aveam fiecare câte un boț de iască în gât. Setea ne muncea fără milă și ne silea să răcnim turcește: aman ! când din norocire sosirăm la mijloc de cale, pe malul unui mic pârâu. Câțiva paltini mari și frunzoși formau un verde oazis chiar lângă cărare și împrăștiau o umbră drăgălașă împrejurul lor. Îți poți închipui bucuria noastră! Ne coborâm îndată de pe cai și dăm năvală la izvor; dar pân-a nu apuca a bea, un bătrân ce sta culcat sub copaci aleargă spre noi și ne oprește de a face o asemene nebunie, căci, osteniți și înfierbântați cum ne găseam de pe drum, ne-am fi îmbolnăvit pe loc de înghițeam cât de puțină apă rece. El ne sfătuiește să ne odihnim mai întâi vro cinci minute la umbră și ne poftește pe niște rogojini curate care îi serveau lui de pat. Bunătatea întipărită pe fața acestui om ne îndeamnă a primi invitarea lui, și dar, f[...]ntârziere, ne și lungim sub paltini, așteptând cu nerăbdare învoirea lui, pentru ca să sorbim dintr-o dușcă pârâul întreg. Fiecare secundă ne pare un an, fiecare minut, un secol! În sfârșit cinci minute se împlinesc!... Săltăm în picioare cu ochii țintiți spre izvor; dar iată că bătrânul derviș ni se înfățișează cu o cutie de rahatlocum și cu o tabla de pahare cu apă. Evalah! Ișalah! Mașalah!... Într-o clipală cutia și paharele sunt deșarte, setea noastră stinsă, și mulțumirea noastră cu atât mai mare că bătrânul ne aduce îndată pe o altă tabla mai mică câteva felegene de cafea; dar ce cafea! o minune de cafea, plăcută, parfumată, demnă de un sultan! Fiecare picătură cuprindea o comoară de mulțumiri necunoscute; credeam că sorbeam raiul lui Mohamed topit în felegeanuri. Numai un singur om pe lume era în stare să facă asemene cafea, și acel om trebuia să fie Abdalah-Osman de care îmi vorbise Dicson la Constantinopol. Adresându-mă deci la dervișul bătrân, îl întrebai: -- Nu ești d-ta Abdalah-Osman? -- Benim , răspunse dervișul. -- Cunoști pe Dicson-Bei? -- Eve . -- Dacă ești Abdalah-Osman și cunoști pe Dicson-Bei, iată o pereche de metanii de calembec ce m-a însărcinat amicul nostru ca să ți le aduc, ca un suvenir pentru minunata cafea ce a băut la d-ta. Zicând acestea, am dat metaniile bătrânului Abdalah-Osman; iar el își dezmierdă barba cu o adâncă uimire și îmi făcu trei temenele, în vreme ce încălecam pentru ca să-mi urmez drumul la Brusa. Englezul meu mă asculta cu mare luare-aminte și, deodată, lovind tare cu pumnul în trăsură, făcu jurământ ca să meargă la anul viitor în Asia și să se oprească la jumătate cale a Brusei, pentru ca să guste cafeaua vestită a lui Abdalah-Osman. Nu știu de mai există încă acel pustnic cuvios, care de mai mulți ani acum viețuia singur pe malul unui pârâu necunoscut din Asia și care avea de mulțumire a da tuturor călătorilor rahatlocum, apă proaspătă și cafea gratis; dar ce știu de sigur este că, dacă el nu s-a dus încă să-și primească răsplata cuvenită în raiul lui Mohamed, negreșit are să facă cunoștință cu englezul meu la anul viitor. În vreme ce istoriseam această anecdotă, soarele se cobora spre apus într-un ocean de flăcări, și razele lui străbăteau ca niște săgeți de aur printre frunzele copacilor. Munții Pirinei se înveleau treptat cu o mantie roșietică, iar vârfurile lor, acoperite de omăt, păreau încununate cu diademuri strălucitoare. Umbrele se luptau cu lumina și se ridicau pe poalele dealurilor; cerul limpede și transparent se întindea deasupra noastră ca un văl subțire și albăstriu, prin care se zărea, ca prin vis, lucirea argintie a câtorva stele. Un singur nor, ce avea forma unui vultur uriaș, se îndrepta spre culmea munților și părea că zbura către cuibul său, ascuns în naltele stânci ale Pirineilor. Era acum momentul tainic când toată natura se pregătește pentru odihna nopții; ora în care sufletul se pătrunde de o dulce melancolie și se înalță pe plaiurile cerești de merge să se închine lui Dumnezeu. Englezul meu scoase dintr-un buzunar un fes roș împestrițat cu felurite cusături și, acoperindu-și capul, se înfundă în colțul caleștii, unde începu curând a horăi. Eu însă, care cu greu pot să adorm la drum, căzui pe gânduri și, în dulcele leagăn al malpostei, mă repezii până la Moldova. Îmi revăzui țara, familia, amicii cu o duioasă bătaie de inimă și, supus farmecului acelei dulci reverii, mă simții rătăcind în lumea drăgălașă a suvenirelor... Însă un hop al trăsurii mă trezi din acel vis frumos lângă tovarășul meu de drum, ce avea un aer de mandarin chinezesc sub fesul țuguiat ce îi cădea pe nas. Acum umbrele nopții acoperiseră pământul, și copacii se zăreau ca fantasme din altă lume ce se alungau pe câmpi, până ce se pierdeau în întunericul depărtării. Mii de stele străluceau pe bolta cerească; unele cădeau de-a lungul cerului, lăsând o urmă argintie după dânsele; altele se oglindeau în apa Adurului; altele păreau că lunecă ca niște mari brilianturi pe omătul din vârfurile Pirineilor. Tot era în lume tainic și adânc-pătrunzător; iar în tăcerea cumplită a naturii, în nemișcarea obiectelor ce ne înconjurau, repejunea malpostei sem[...]ndoită, tropotul cailor și sunetul zurgălăilor aveau ceva fantastic. Fanarele trăsurii aruncau înaintea lor, pe șosea, o pată lungă de lumină, în care caii se zăreau călcând în picioare umbrele lor ce se încolăceau sub dânșii ca niște balauri negri. Îmi închipuiam că mă aflam în împărăția fantasmelor, răpit de carul unui geniu de noapte și urmărit de hârâitul grozav al unor balauri nevăzuți. Însă luna se ridică încet pe marginea orizontului, și, la gingașa sa lumină, fantasmagoria pieri într-o clipă. Umbrele fioroase se făcură nevăzute, balaurii intrară în pământ, și cruntul lor hârâit se pref[...]n nevinovatul horăit al englezului ce dormea cât șapte la spatele mele. De-ar putea cineva să stenografieze toate gândurile care trec prin mintea omului într-o noapte frumoasă de călătorie, ar produce volume întregi de idei înalte și de prostii. Spre zori de ziuă, somnul veni să-mi închidă ochii. Adormii ca un fericit, pentru ca să visez pe Alexandru Macedon jucând parola cu Papură-vodă. A doua zi mă trezii în Tuluza. ↑ Splinul, boala urâtului de care englezii pătimesc mult în țara lor [V. A.]


content:
Călătorie în Africa de Vasile Alecsandri Tuluza, Nima, Marsilia Capitolul precedent - Capitolul următor E un spectacol foarte curios pentru un călător de a asista la deșteptarea unui oraș și de a-l surprinde în toaletă de noapte. Cum începe ziua a se ivi, orașul începe a bui de niște sunete surde și depărtate, care încet-încet se tot măresc ca fluxul mării. Ici-colea, se arată câte un om de-abia deșteptat din somn și care trece repede și dispare ca o stahie în umbra deasă a străzilor. Unde și unde câte o fereastră sau câte o ușă de magazie descoperă forme omenești învelite în halaturi și încoronate cu scufii de noapte; iar cu cât lumina crește, străzile se umplu de suflete ca un mare furnicar. Toate casele dau drumul afară unui număr de locuitori care se răspândesc prin oraș și, lucru demn de însemnat! deodată, ca și când ar fi ieșind din pământ, se înaintează din toate părțile mulțime de vite, de căruțe și de oameni încărcați cu provizii. Atunci vuietul se preface în zgomot; mii de glasuri, mii de răcnete se ridică în văzduh, unindu-se cu tropotul cailor și cu durduitul carelor pe paveaua orașului. Unii strigă marfa ce au de vândut, alții se sfădesc pentru preț și toți delaolaltă ascuțesc glasurile lor; iar mai ales dacă în acel vălmășag vine de se adauge și răgetul măgarilor încărcați cu panere pline de legume; dacă în vremea acestui concert asurzitor se întâmplă să treacă pe ulițe un regiment de soldați conduși de sunetul darabanelor, apoi nu-ți rămâne alta de făcut decât să-ți astupi urechile și să împungi de fugă în lume. De la ferestrele otelului în care mă oprisem și care se află pe piața Capitolului, am asistat la un asemene spectacol. Acea piață mare, din pustie ce era când sosirăm în Tuluza, se acoperi în curând cu sute de panere pline de provizii și cu o poporație întreagă de precupeți veniți de la țară. Un ocean de verdețuri se întindea sub ochii noștri, și grămezi nalte de ouă se ridicau în mai multe punturi ale pieței, ca niște stânci de marmură albă; dar peste două ore, ouă și verdețuri, păsări și poame, într-un cuvânt, toate acele provizii se făcură nevăzute, căci sute de servitoare și de bucătari se aruncaseră asupra lor ca un nor de lăcuste pe un lan de grâu verde. Englezul meu privea această scenă cu o nespusă melancolie omenească! Cea dintâi grijă a omului, cea mai neapărată nevoie a acestei ființe, ce se crede de neam îngeresc, este a se îndopa ca oricare alt dobitoc. Stomacul este tiranul omenirii! Eu făceam alt soi de observări mult mai puțin filozofice, dar totuși întristătoare. Privind mărimea pieței și regula care prezida la vânzarea proviziilor zilnice ale orașului, îmi aduceam aminte de medeanul glodos al Sfântului Spiridon din lași, unde, când vezi carnea zvârlită pe tărăbi și poamele ascunse într-un nor negru de muște, îți vine să te hotărăști a muri de foame! Vestitul Capitol al Tuluzei nu răspunde nicidecum la ideea ce naște numele lui, căci, departe de a avea vro asemănare cu monumentele romane, el este un simplu palat ca toate palaturile moderne și servește de curte judecătorească. În sânul său gâgâiește claia vorbareță a avocaților, de dimineață și pân-în seară. Avocații din Capitolul Tuluzei țin locul gâștelor care au scăpat Capitolul Romei. Tuluza e un oraș destul de mare și frumos, așezat pe malul Garonei. Numele acestui râu este foarte cunoscut în Franța, căci locuitorii de pe malurile lui au reputația de a fi palavragii. Gascon sau copil al Garonei însemnează fanfaron. Cu toate acestea, Garona e un râu măreț și are destulă apă pentru ca să-și poată spăla copiii de asemene pată. În alergarea noastră prin oraș, dăm fără veste de o alee largă de copaci, care este locul favorit de primblare al tuluzenilor. În capătul ei, asistăm la ridicarea statuii lui Paul Riket, plănuitorul canalului de Langedoque, ce unește Oceanul cu Marea Mediterană. Ferice de acei care, într-o țară ca Franța, câștigă recunoștința nației; numele lor este înscris pe marmură și pe bronz, ca un titlu de glorie pentru patria lor. Când oare românii vor îndeplini datoria lor de a ridica statui acelor eroi care, prin faptele lor mărețe, au adus strălucire neamului românesc? Plecăm din Tuluza pe la amiază, și a doua zi, la 6 ore dimineața, sosim buni teferi la Montpellier, de unde, făr-a pierde vreme, ne îndreptăm spre Nima cu drumul de fier, trecând pe la Arlu și Boquer, două orașe vestite în Franța, cel întâi prin frumusețea femeilor și cel al doilea prin frumusețea iarmaroacelor. Nima a fost în timpul domnirii romanilor în Galia un oraș mare, frumos și împodobit cu o mulțime de monumente ce îi meritaseră falnicul nume de a doua Romă. Patru secole întregi Nima a înflorit sub ocrotirea împăraților: Cezar August, Agripa, Caius și Lucius Cezar, Traian și Adrian; dar numeroasele năvăliri de barbari, în al V-lea secol, și luptele crâncene cu vandalii și cu vizigoții, precum și chiar cu maurii, care biruiseră Spania, au despoiat-o de toate averile sale. Un șir de crai barbari, precum: Enric, Alaric, Almaric, Teodoric, Hilderic, veniți de la miazăzi, și alții veniți despre miazănoapte, precum: Zama, Ambiza, Abderam, Iusif, Amozoz etc., au căzut asupra ei ca un cârd de lupi flămânzi și au ruinat-o de tot. E un lucru surprinzător cum s-au mai putut păstra ruinele ce se văd în ziua de astăzi și care servesc de martori ai mărimii, ai puterii și ai geniului romanilor. Priveliștea acelor gigantice rămășițe ale unei civilizații pierdute umple sufletul de o adâncă admirare și îl face a se închina dinaintea măreței umbre a trecutului. Mare popor a fost acela care a lăsat în urmă-i asemene mari și glorioase monumente!... Și în ochii mei el are un prestigiu mult mai ademenitor, căci se numea poporul roman. Cât de puternici au fost părinții! cât de căzuți sunt coborâtorii lor! De-o durere fără margini al meu suflet e pătruns Când gândesc ce-am fost odată și-n ce stare am ajuns! Monumente uriașe! martori de-un măreț trecut! Plâng, jelesc cu-amărăciune a românilor cădere, Însă sufletu-mi e mândru la a voastră revedere, Când măsor eu înălțimea de la care am căzut! Dintre toate monumentele romane din Nima cele mai demne de însemnat sunt: Arenele. -- Amfiteatrul rotund, lucrat în piatră săpată, și care servea pentru spectacole publice. El putea să cuprindă în sânul său 40.000 de privitori și este cel mai bine păstrat dintre toate Colizeele vechi. Casa cvadrată. -- Templu ornat cu coloane elegante și cu săpături minunate; o capodoperă de arhitectură antică. Turnul Magnus, Templul Dianei, Băile Romane. -- Cel dintâi, așezat pe culmea unui deal ce domnește asupra orașului, iară celelalte două, aflătoare în capătul grădinii publice. Toate merită de a veni cineva cât de departe spre a le vizita. Săvârșind vizitarea orașului Nima, ne suim iară în vagoanele drumului-de-fier și, după o călătorie de 6 ore prin câmpiile Provenției, sosim noaptea la Marsilia și tragem la otelul „Coloniilor". Marsilia este portul cel mai însemnat al Franței și chiar al doilea oraș după Paris. Câteva străzi ale sale, și mai cu seamă acea numită Canebiera, sunt demne de a figura în capitală. Marsiliezii se fălesc atât de mult de orașul lor, că zic: „Dacă Parisul ar avea o Canebieră, ar fi o mică Marsilie". Adevărul este că, dacă Parisul ar avea portul Marsiliei, ar fi cel întâi oraș din lume, sub toate privirile. Oricât de pompoasă este pretenția marsiliezilor, trebuie să mărturisim că orașul lor este frumos, însuflețit și foarte vesel. Miile de corăbii ce intră și ies din porturile lui îi dau o mișcare comercială din cele mai importante și îi aduc o poporație de treacăt foarte curioasă. Călătorul ce se primblă pe cheiurile portului și în străzi apropiate de mare întâlnește tipuri de tot soiul, costumuri din toate țările și aude răsunând la urechile sale toate limbile de pe fața pământului. În Marsilia are cineva prilej și de-a face avere prin comerț, și de a o cheltui în petreceri, căci el poate g[...]n sânul ei toate înlesnirile unei viețuiri de lux și de plăcere. Primblările sunt frumoase, mai cu seamă acea numită Prado, care se întinde până la malul mării, trecând prin un șir de grădini și de case de vară foarte plăcute. Teatrele sunt bune; cafenelele ornate după modelul celor din Paris, și magaziile pline de marfă pariziană. Cât pentru mine, primblarea mea favorită era pe marginea portului, unde mergeam în toate zilele de priveam, ore întregi, formele diverse ale corăbiilor și lucrul marinarilor ce încărcau sau descărcau mărfuri. Fiecare din ele înfățișa închipuirii mele țărmurile de unde venise și mă făcea să visez la acele locuri necunoscute mie. Lângă un vas din India se înălțau catargurile unei corvete americane; aproape de un vapor englez se legăna o corabie spaniolească; mai departe flutura pavilionul norvegian, lângă pavilionul român: și toate la un loc alcătuiau un soi de hartă geografică ce îmi atrăgea privirile cu o putere magnetică și îmi insufla tainice dorințe de a urma zborul lor pe valurile mării. Mai cu seamă o mare corabie franceză, nouă, sprintenă și cochetă ca o sirenă, îmi fermeca mințile prin forma ei ușoară și elegantă. Ea era gata a pleca la Ceilan, raiul Indiei!... La Ceilan!... Mă mir, zău, cum de mă aflu încă în Europa! Planul nostru era de a vizita toată coasta Spaniei și de a ne îmbarca pe unul din vapoarele ce fac voiajul între Marsilia și Lisabona, trecând pe la Barcelona, Valencia, Almeria, Alicanta, Malaga și Gibraltar; dar fiindcă nu se afla nici unul din acele vapoare în port, nevoind a pierde vro 15 zile, așteptând în Marsilia, ne hotărârăm a pleca de-a dreptul la Gibraltar, pe vaporul englez „Livorno", comandat de căpitanul Campbel. Așa, la 23 septembrie, amicul meu și eu, sprinteni, veseli și cu pălării de Panama pe urechi, luarăm o barcă care ne duse la vapor prin un dedal de corăbii. Acest vas era încărcat cu poloboace de pucioasă și cu balerci de rachiu, două materiale aprinzătoare, care, de-ar fi luat foc în mijlocul mării, am fi ars într-o clipală și ne-am fi stins de pe fața pământului! Din această cauză, vro două familii spaniole, ce erau să plece cu noi, rămaseră la Marsilia, preferând a aștepta alt vapor mai sigur. -- Ce hotărăști? mă întrebă englezul meu, când ne suirăm pe „Livorno". Mergem cu vaporul acesta? -- Mergem; de-a lua foc corabia, nu vom avea lipsă de apă. -- Care vrea să zică, de-om scăpa de foc, nu vom scăpa de apă. Foarte bine; hai, într-un noroc. -- Hai, căci norocul ține cu cei nebuni. Pe la 6 ore după amiază, căpitanul se suie pe puntea de lângă hornul mașinii și începe a da ordin de plecare, îndată marinarii trag ancora; mașina se pune în mișcare, și cârmaciul se așează la roata cârmei. Căpitanul Campbel strigă ol rait ! și corabia, supusă puterii aburilor, lunecă pe nesimțite între celelalte vase grămădite în port; ea ajunge în curând la gura portului, fortificată cu două cetăți pline de tunuri, iese și se îndreaptă spre orizontul nemărginit, lăsând în urmă-i o lungă coloană de fum negru. Adio, Franță iubită!... Mă depărtez de tine și D-zeu știe de te-oi mai vedea, căci mașina vaporului poate să se spargă de vro stâncă ascunsă sub valuri; căci pucioasa și spirtul pot să ieie foc... și, oricum s-ar întâmpla, marea stă gata să ne înghită. Dar, într-un noroc! fie ce-a fi!... A revedere! Franță frumoasă și multiubită!


content:
Călătorie în Africa de Vasile Alecsandri Pe mare Capitolul precedent - Capitolul următor De multe ori am călătorit pe mare și de câte ori m-am depărtat de marginea pământului am simțit în inima mea deșteptându-se un dor fierbinte de familie și de patrie. În cele dintâi momente ale plecării, mă cuprinde o jale adâncă ce îmi aduce descurajare în suflet și o presimțire dureroasă ce mă face a crede că nu voi mai vedea țărmurile și ființele iubite mie, dar în curând vântul răcoritor al mării, legănarea molatică a corăbiei și întinderea orizontului îmi schimbă șirul ideilor și îmi insuflă o mulțumire nespusă. Atunci îmi pare că mă prefac într-o nouă ființă, că toate puterile-mi sufletești se măresc și că mă aflu în adevăratul element al naturii mele. Nemărginirile cerului și ale mării între care mă găsesc dau aripi închipuirii mele și o îndeamnă să se rătăcească în spațiile lor. Atunci, ca o pasăre voioasă, ea se înalță în seninul cerului, zboară peste hotarele orizontului, se cufundă în noianul mărilor și cearcă a descoperi în depărtare plaiuri necunoscute și a pătrunde tainele ascunse în sânul valurilor. Rare mulțumiri în lume pot fi de măsura acelei neprețuite mulțumiri ce gust la începutul călătoriilor pe mare, când mă simt aruncat afară din calea obișnuită a vieții! Vaporul se înaintează cu repejune spre apus și în urmă-i țărmurile Franței, orașul Marsilia și castelul de If, ce se ridică pe o înălțime aproape de el, par a se cufunda treptat în mare. Nu se mai zărește în fundul orizontului decât un nor lung și îngust, care se face nevăzut. Soarele se culcă ca o bombă înflăcărată, ce ar cădea și s-ar stinge în valuri; razele lui lunecă pe fața apei și se retrag, lăsând lumea în stăpânirea nopții. În curând stelele se arată ca o ninsoare de diamanturi, și marea, pierdută în întuneric, ia o privire îngrozitoare. Mii de gânduri mă împresoară în timpul amurgului, când natura-ntreagă se acoperă cu o haină fantastică; mii de visuri vin de mă îngână cu-ale lor poetice ademeniri, și, printre gânduri și printre visuri, țara mea se arată mie ca o mamă iubitoare ce mă cheamă la sânul ei. O! țară iubită, o! raiul meu drag, Oriunde voi merge, prin lume pribeag, De scumpa-ți icoană eu sunt însoțit, De glasul tău dulce sunt gingaș uimit. Mă primblu singur pe podul vaporului, cumpănindu-mi pasurile după legănarea lui și petrecând în minte-mi toate scenele interesante ale vieții mele de călător: scene vesele din Franța, scene poetice din Italia, scene pitorești din Orient, care alcătuiesc albumul suvenirelor mele. Și acea primblare singuratică s-ar prelungi poate pân-în zori, dacă glasul lui sir Angel, tovarășul meu de drum, nu m-ar deștepta din vis. Mă cobor în salon, unde căpitanul mă așteaptă cu un vas de punci înflăcărat pe masă. -- Vină lângă mine, îmi zice sir Campbel; vină, domnul meu, să bem împreună în fericirea voiajului nostru. Domnul Angel mi-a istorisit cum ați făcut cunoștință bând apă sărată... Eu doresc să legăm cunoștință bând punci. -- Acest chip de a face cunoștință este mult mai plăcut decât celălalt, domnule căpitan, și vreau să-ți probez că știu a-l prețui. Zicând acestea, mă pun pe un scaun lângă căpitanul, care, înarmat cu o lingură de argint, ațâță para romului cu un talent de om foarte ispitit în asemine îndeletnicire. Angel se așează în față cu mine și aruncă din vreme în vreme galeșe căutături asupra băuturii ce se pregătește. -- Știți -- ne întreabă el -- care ar fi cea mai minunată și mai măreață priveliște din lume? -- Care? -- Priveliștea oceanului întreg schimbat într-un vas nemărginit de punci înflăcărat. -- Cu adevărat! răspunde Campbel. Ideea d-tale îmi aduce aminte de serbarea unei nunți din India, în orașul Singapur. Lordul E..., care este avut cât șapte milionari, se însurase cu fata unui nabab și, în noaptea nunții lui, el prefăcuse toate bazinurile din grădina palatului său în vase de punci. Cine n-a văzut acea luminație fantastică, n-a văzut nimică! Toți locuitorii din Singapur au închinat în noaptea aceea pentru fericirea tinerilor căsătoriți, și nici unul nu s-a putut întoarce acasă teafăr. -- Îmi aduc și eu aminte de o luminație fantastică în soiul acelei de care vorbești, domnule căpitan. Am văzut-o în Italia, pe vârful munților Apenini; însă asta-i o istorie lungă, și punciul d-tale nu ne iartă de a pierde vremea în povestiri. -- Din contra; punciul se îmbunătățește prin farmecul conversației. Spune dar istoria d-tale, domnule, căci nouă, marinarilor, nimic nu ne face mai mare plăcere decât povestirea întâmplărilor de călătorii, începe, și vă promit că voi povesti și eu o întâmplare foarte comică ce a avut o mare înrâurire asupra vieții mele și a fost chiar cauza ce m-a îndemnat a îmbrățișa cariera de marinar. -- Iată dar că încep:


content:
Călătorie în Africa de Vasile Alecsandri Muntele de foc Capitolul precedent - Capitolul următor Într-amurgul unei frumoase zile de vară din anul 1839, amicii mei C... N (Costache Negri), N... D (Nicolae Docan) și eu coboram încet munții Apenini care despart Toscana de văile Lombardiei. Un vânt ușor se ridicase, și plăcuta lui dezmierdare ne trezea din apatia în care ne cufundase căldura nesuferită a atmosferei. Toate simțurile noastre se învioșeau sub înrâurirea acelui vânt răcoritor. Natura ni se părea mai veselă, seninul cerului mai limpede, cântările păsărilor mai dulci! Părea că ni se ridicase de pe ochi un văl întunecos și de pe inimă o greutate apăsătoare. Într-un cuvânt, apusul soarelui ne făcu să gustăm una din acele tainice mulțumiri ale sufletului, atât de puternice la vârstă de 19 ani, încât mintea plutește în mii de visuri aurite și închipuirea se exaltă până a crede că aude cete de îngeri serbând sfârșitul zilei pe harpe de aur. În curând am ajuns la satul Petra-Mala, ce se găsește între Giogo, muntele cel mai nalt al lanțului de Apenini ce petrecusem, și Filigare, hotarele Toscanei. Când am intrat în sat, noaptea căzuse și stelele sclipeau vesel pe bolta cerească. Veturinul nostru, adică stăpânul și totodată vizitiul trăsurii cu care plecasem de la Florența, ne duse la cea mai bună locantă; iar proprietarul acesteia, sinior Antonio, ne primi cu toată ceremonia măgulitoare care ațâță și mărește galantomia călătorilor. Complimentele și titlurile de alteță cu care ne stropi el, când neam pogorât din trăsură, ne înduplecară cu totul în favorul lui; iar când, după o plecată închinăciune, el ne luă de subsuori ca să ne suie la rândul întâi, atunci sinior Antonio câștigă toată încrederea și toată simpatia noastră, două nobile sentimente de care el făcu abuz, încărcându-ne gros la socoteală a doua zi! Noi am plătit fără a-i face vro observare cât de mică, fiindcă fusesem tratați de alteță, dar ne-am decis de atunci a ne pogorî singuri din trăsură și a ne sui scările locantelor fără ajutor, căci mai aveam încă de întâlnit mulți siniori Antonio în drumul nostru până la Moldova. La masă, locantierul ne vorbi despre un vulcan ce s-ar fi aflând în apropierea satului și pe care locuitorii din Petra-Mala îl numeau Monte di Fo (Munte de Foc). Ne-am hotărât îndată de a-l vizita, și sinior Antonio, gata la poruncile noastre, ne-a și găsit pe la vecinii lui trei zmei cu urechile lungi, înșeuați și înfrâuați, precum se cuvenea la niște altețe. Ne suirăm călare f[...]ntârziere, și caravana noastră se porni la pas, cârmuită fiind de sinior Antonio și urmărită de vro doi copilași din sat, care, țipând și sărind cu picioarele goale pe pietrele străzilor, zădărau zmeii noștri cu vergi subțiri; însă aceștia, făr'a-i b[...]n seamă, își urmau drumul foarte liniștiți, întocmai ca niște filozofi ce ar fi trecând cu fruntea senină printre necazurile lumii! Cărarea ce duce la Muntele de Foc șerpuiește printre stânci fărâmate și pe maluri de râpi adânci; și fiindcă străinii s-ar putea primejdui pe jos, locuitorii din Petra-Mala și mai ales sinior Antonio au pentru trebuința călătorilor locomotive sigure, ce se numesc măgari în limba veche și asini în cea nouă. Acest animal este trebuitor locuitorilor de munte ca și cămila arabilor. Blând, supus la glasul stăpânului, el îl duce în spinare pe vârfurile cele mai nalte ale stâncilor, pe gurile celor mai adânci prăpăstii, fără a-l pune vreodată în pericol. Răbdarea lui nemărginită, caracterul său flegmatic și cumpănirea pasurilor sale sunt calități cunoscute și care ar face din el o ființă perfectă, dacă el nu s-ar abate câteodată la un nărav omenesc, la îndărătnicie! Cu toate acestea, însă, marele poet al vechimii, Homer, l-a comparat cu Aiax, unul din cei mai viteji eroi ai poemului Iliadei , și Delille, poetul francez care a tradus pe Virgiliu și pe Milton, a făcut portretul măgarului în versuri foarte măgulitoare, zicând printre altele că: „Il sert de Bucéphale a la beauté peureuse!" Câți oameni trec pe fața pământului făr-a merita de a fi asemănați cu Aiax și cu Bucefal! Cu cât ne depărtam de sat, greutățile drumului se înmulțeau, însă bucefalii noștri își cumpăneau mersul cu un tact vrednic de laudă; la fiecare pas ei pipăiau drumul cu copitele, făr-a se îngriji de pietrele care fugeau sub picioarele lor și care se duceau de-a dura în fundul prăpăstiilor. În zadar sinior Antonio îi îndemna cu glasul, și copiii din urmă cu vergile!... ei dau numai din urechi, iar din pas nu ieșeau! În fine, după o cale acrobatică prin tot soiul de rătăcănii, ne-am găsit deodată lângă vulcan. Acest Munte de Foc este unul din fenomenele cele mai curioase ale naturii! Pe o suprafață de trei stânjeni cvadrați ard mii de limbi de foc ce seamănă a ieși din pământ, pe mii de țevi subțiri; și, lucru de însemnat! acele pări nu se ridică mai mult decât de o palmă și au toate însușirile parei acestui punci, care arde acum dinaintea noastră, colorul și chiar parfumul ei; astfel, încât de ar sta cineva împotriva vântului și ar răsufla duhoarea acelui foc, în curând s-ar îmbăta. Ne puserăm cu toții împrejurul acestui vulcan; ne aprinserăm țigaretele la para lui, și unul din noi începu a grăi cu sinior Antonio: -- Ce crezi d-ta de focul acesta, siniore ? -- Eu? răspunse Antonio, cred ceea ce zic bătrânii din PetraMala. -- Și ce zic ei? -- Că Muntele de Foc trebuie să fie vro răsuflătură a iadului. La cuvântul de iad, sinior Antonio își făcu cruce. -- Foarte bine; dar ce dovadă aveți că iadul se află tocmai sub munții Apeninilor? -- Probe avem multe: l0 că pe la miezul nopții se aud pe-aici glasuri de cucuveici și gemete grozave, care par că ies din fundul pământului; 2-lea, că padre Bertolomo și-a ars barba și sprâncenele chiar aici unde ședem noi. -- Care padre Bertolomo?... Ce i s-a întâmplat? -- El este un călugăr capuțin de la Verona, care, ca și d-voastră, nu credea că Muntele de Foc este hornul iadului, ci din contra socotea că ar fi cuprinzând comori nesfârșite... Într-o noapte, iată-l că vine singur aici și, ațâțat de demonul lăcomiei, se apucă de săpat. Sapă el, sapă mereu de cu seară și până pe la miezul nopții; iar Satan îl lasă de se muncește până ce face o groapă adâncă cât un stat de om. Atunci Duhul-răului dă drumul focului din iad, și sărmanul padre Bertolomo se vede deodată cuprins de pară! Strigă, se zbuciumă, cearcă să iasă... în zadar! Focul îl învăluiește din toate părțile și îi arde și hainele, și barba, și sprâncenele. Din norocire, un călător, trecând pe acolo, aude răcnetele capuținului, aleargă și îl scapă, căci altminteri Satan îl prefăcea în friptură pentru ospățul dracilor. Zicând acestea, sinior Antonio își mai făcu o cruce, iar copilașii așezați pe lângă el ziseră cu spaimă: Santa Maria! -- Dacă voiești numaidecât, sinior Antonio, să dai în seama lui Satan pârlirea lui padre Bertolomo... fie! spune-mi însă, de mult s-a ivit acest foc pe munte ? -- Ivirea lui se ține de o întâmplare ce mi-a istorisit bunul meu, care și el o știa de la bunul său, Dumnezeu să le ierte păcatele! -- Amin! Sinior Antonio tuși de trei ori, își drese glasul și ne spuse următoarea legendă. În vreme ce para vulcanului răspândea lumini fantastice pe vârfurile stâncilor de pe-mprejur. -- Pe când Veneția se bucura de avuțiile și de libertatea sa, Petro Foscari era unul din cei mai nobili și mai însemnați patricieni din Lombardo-Veneția. Veniturile sale de milionar, poziția și numele lui îl puneau în cea întâi linie din societățile aristocratice; dar pe cât soarta îl înzestrase cu tot ce poate contribui la fericirea unui om, pe atâta natura îl tratase fără milă, dându-i o figură urâcioasă, doi ochi mici care pătrundeau cu răutate, niște buze vinete și subțiri, ce semănau vopsite cu venin, și o pieliță zbârcită ce bătea în două flori, în galben și în verde. Această nedreptate a naturii avu o fatală înrâurire asupra contelui Foscari. Toate plăcerile lumii erau amărâte pentru dânsul prin ideea sluțeniei sale. Nu avea, sărmanul! nici un minut de liniște, căci, oriunde mergea, i se părea că aude în vorbele altora aluzii crude asupra nenorocirii sale. Dacă intra într-un salon și da cu ochii de vro oglindă, ideile sale se tulburau; el își închipuia că stăpânul casei ar fi așezat înadins oglinda în locul acela, pentru ca să-i aducă aminte de asemănarea lui cu un strigoi rătăcit printre cei vii. Dacă vreo damă zâmbea tocmai când el se apropia de dânsa, Petro își mușca buzele de mânie și țintea asupra nenorocitei dame o căutătură grozavă ce o înfiora; iar dacă împingea păcatul pe un bărbat să-i zică măcar un cuvânt cât de puțin atingător, atunci stiletul său căuta îndată răzbunare în vărsare de sânge. Toți se fereau de el ca de un ciumat; toți se dau în lături când îl vedeau; convorbirile se întrerupeau; veseliile se stingeau. Apropierea înfricoșatului Bravo din Veneția nu producea un efect atât de respingător, precum ivirea contelui Foscari! El însemna toate scenele tăcute ce se petreceau împrejurul lui, și mizantropia sa creștea în proporție cu ura ce insufla el societății venețiene. Într-un cuvânt, nenorocitul conte ajunsese a se urî chiar pe sineși și a fi nesuferit nu numai străinilor, dar chiar lui însuși. Într-o zi, contele Foscari zări la o primblare de gondole, în Canalul de Judeca, pe fata ducăi Orloni, ce sosise numai de trei zile de la Neapoli, și frumusețea ei îl înnebuni. Din minutul acela el o iubi ca pe o madonă! o iubi mai mult încă... ca pe un chip frumos! el, care și-ar fi dat toate comorile, toată noblețea, toată strălucirea numelui său pentru un chip frumos! Din minutul acela el simți un nou șir de suferințe necunoscute lui până atunci: sperarea înșelătoare și gelozia crudă! însă, ca un om ce pân-în ora de pe urmă tot se măgulește că va scăpa de moarte, contele uita ades nenorocirea lui și se lăsa a fi ademenit de cele mai drăgălașe năluciri, căci era veșnic îngânat de glasul sufletului său, ce îi vorbea de Letiția, fiica ducăi. Cum se întinseră umbrele nopții pe canalurile Veneției, contele Foscari se sui într-o gondolă și se duse sub ferestrele palatului Letiției. Nefericitul! Își pusese în gând să dea o serenadă tinerei ducese și să-i răpească sufletul prin farmecul glasului său, căci am uitat a vă spune, domnilor, ridicolul cel mai mare al bietului conte. El se credea a fi muzic desăvârșit și își închipuia că are un glas îngeresc, când, dimpotrivă, avea un glas de motan răgușit. Apucând dar o mandolină în mâini și ridicându-și ochii spre balconul Letiției, unde se zărea o umbră, el începu a miorlăi o barcarolă venețiană foarte cunoscută pe atunci în Veneția: Marea-i lină Ca zâmbirea-ti Și senină. Ca privirea-ti Vină, vină Fără frică Să te primbl-în luntrea mică ș.c.l. Nu sfârși bine versul de pe urmă al barcarolei, și pe balcon se ivi o altă umbră mai mare, care, plecându-se pe canal, împreună finalul cântecului cu un hohot de râs răsunător!... B Mandolina căzu din mâinile contelui, glasul i se tăie pe loc, și el rămase ca un om trăsnit de fulger, în vreme ce umbrele amândouă din balcon se făcură nevăzute. -- Amalteo! Amalteo! strigă deodată contele, amenințând balconul deșert cu stiletul său; Amalteo! râs-ai tu de mine, dar te-oi face eu să plângi amar! Rostind această amenințare în turbarea ce-l cuprinsese, nenorocitul conte pică obosit pe perinele gondolei și se depărtă de acel loc, făcând și desfăcând o sută de planuri de răzbunare asupra lui Amalteo. Cine era însă acest Amalteo? Amalteo Peroni se trăgea din una din cele mai mari familii din Neapoli; tânăr, frumos, elegant și bogat, el venise de vro două luni în Veneția și se făcuse favoritul tuturor damelor prin delicatețea purtării sale, prin gustul distins ce prezida la toate faptele lui și prin o gingășie copilărească, de care era întipărită natura sa delicată. El era iubit de multe patriciene, pe cât nobile pe atât frumoase, dar mai cu seamă era iubit de fata ducăi Orloni, care îl cunoscuse la Neapoli. Asemene Amalteo admira multe frumuseți venețiene, dar mai cu deosebire el adora pe Letiția, căci Letiția le întrecea pe toate cu minunile îngereștii sale figuri și cu încântările spiritului său. Toți străinii îi priveau pe amândoi cu o mulțumire adevărată și îi admirau, așteptând ziua nunții lor ce era să se facă în curând. Contele Foscari singur le purta pizmă și căuta mijloace de a dărâma fericirea lor! A doua zi după scena balconului, el se duse la palatul ducăi Orloni și, suind scările cu repejune, se găsi deodată față-n față cu Letiția, în cel întâi salon. La vederea lui, tânăra copilă îngălbeni, tremurând de spaimă; iar contele Foscari, pierzându-și mințile, se aruncă în genunchi dinaintea ei, cu mâinile întinse spre dânsa. -- Letițio, Letițio, îi zise, ia stiletul și mă ucide, căci fără tine viața-i o pedeapsă nesuferită... Toate chinurile iadului le simt în sufletul meu de când te iubesc, căci te iubesc cu desperare, cu gelozie, cu nebunie... Cum declama însă aceste cuvinte deșănțate, o mână străină se înaintă pe deasupra lui și îi puse în față o oglindă mică. Contele se v[...]ntr-însa cu tot ridicolul poziției sale, își întoarse iute capul și zări pe Amalteo! Înfuriat la vederea rivalului său, el răcni ca un tigru rănit și se izbi crunt asupra lui. Tânărul căzu jos, străpuns de stiletul contelui, iar contele, din ziua aceea, se făcu nevăzut din Veneția. Un an după această întâmplare, pe locul unde arde acum focul ce vedeți aici chiar, erau așezați vro doisprezece hoți înarmați din cap pân-în picioare. Toți stau grămădiți împrejurul căpitanului lor, Marco Brojio, care de o bucată de vreme împrăștia spaimă în toată partea aceasta a munților Apenini și în văile îmbelșugate ale Lombardiei. Nu era pe atunci vorbă în toată Italia decât despre sumețiile și cruzimile lui Marco Brojio. Unii ziceau că el era nalt cât un brad de munte, că avea brațe groase de uriaș și o barbă neagră ce îi acoperea obrazul întreg; alții spuneau că el era mic de stat, cu ochi de veveriță, cu buzele subțiri și galbene, cu părul roș ca para focului. Iar deși opiniile asupra acestui hoț vestit erau deosebite, nime nu-i pomenea numele fără a-și face cruce! În noaptea ajunului de Crăciun, Marco Brojio, precum am spus, sta lungit cu tovarășii lui pe iarba verde ce acoperea locul din care acum ies limbi de foc. Nori negri se întinseseră pe ceruri, aducând groază și împrăștiind o întunecime cumplită în lume; tunetul vuia din vreme în vreme în partea munților despre Giogo; iar fulgerele se alungau pe fața norilor ca niște săgeți înflăcărate și acopereau codrii, munții, prăpăstiile cu o lumină fantastică. O mare furtună se pregătea!... Dar Marco Brojio părea că nici însemna amenințările cerului. El răspundea la tot tunetul prin un răcnet îngrozitor și deșerta câte o cupă de vin de Monte-Fiasconi în onorul fiecărui fulger. Fizionomia sa lua o expresie mai diavolească, cu cât furtuna lua o întindere mai mare; și cu cât vântul vâjâia mai fioros, cu atât glasul hoțului răsuna mai puternic prin munți, cântând așa: „Varsă-n cupa mea de aur Acest vin ce desfătează Și m-aprinde, mă turbează, Precum sângele pe taur! Varsă, varsă tot aice, Și când eu destul voi zice, Pe-al meu cap trăsnetul pice! Beți, voinici! până la moarte! Și-n ceas vesel de plăcere, Să uităm orice durere, Orice chin al relei soarte! Beți, copii, toți după mine, Și-nchinați cupele pline L-a fulgerelor lumine! Cerul tună și răstună, Munții urlă, Satan râde; Iadul acum se deschide Și cu noi cântă-mpreună! Vântul geme, vâjâiește, Lumea-ntreagă se-ngrozește, Inima-mi saltă și crește! Tremure-se tot în lume Cât va fierbe sânge-n mine! Facă-și cruce și să-nchine Cel ce-aude de-al meu nume! Eu sunt Brojio..." s.c.l. Cântecul hoțului fu întrerupt prin sosirea grabnică a unui om învelit într-o manta neagră și care, oprindu-se dinaintea lui Marco Brojio, îi zise: -- Sinior căpitane! tovarășii care sunt rânduiți la pândă pe drumul despre Jiogo au oprit o caretă înhămată cu șase cai. -- Și în caretă nu era nimeni ? întrebă Brojio. -- Ba se găseau înlăuntru un cavaler și o damă. -- Și unde sunt ? -- Iată că-i aduc tovarășii dinaintea exelenței voastre. La noi, în Italia (adăugă sinior Antonio), titlul de exelență se dă fără osebire la toți acei care au mijloace de a plăti asemene titluri. Aici, oricare om bine îmbrăcat are drept la numire de exelență, și, mai ales pentru mine, tot călătorul care trage la locanta mea. Îl socotesc de alteță... Dar să ne întoarcem la Marco Brojio. În curând se auzi în apropiere un vuiet de mai multe pasuri și de arme, și șase hoți se iviră ca niște fantasme din întuneric, aducând în fața căpitanului pe nenorociții care căzuseră în mâinile lor. Un fulger atunci lumină cerul, și Marco Brojio cunoscu pe Amalteo Peroni și pe frumoasa Letiția. Hoțul sări ca un leu pe picioare, ținti asupra tinerilor ochii săi prefăcuți în două limbi de foc și se porni deodată la un râs spasmodic, care îi zbuciuma tot trupul și da figurii lui o expresie de fiară sălbatică. Amalteo și Letiția se țineau strânși unul de altul, cuprinși de groază și de cumplite presimțiri. -- Ha! strigă în sfârșit Brojio, cu un glas de altă lume; Satan v-a adus în ghearele mele!... Momentul răzbunării a sosit pentru mine! Și iar îl apucă acel râs nebunesc atât de grozav, încât hohotele sale, răsunând prin codrii munților, înfiora chiar pe tovarășii lui. -- Amalteo Peroni! zise hoțul turbat, îți aduci aminte de o noapte la Veneția, când, de pe balconul Letiției Orloni, ai îndrăznit a răspunde cu un râs batjocoritor la o serenadă ce se da tinerei ducese? Amalteo Peroni! Îți aduci aminte de oglinda ce ai îndrăznit a pune sub ochii contelui Petro Foscari, când el sta în genunchi dinaintea Letiției Orloni? Atunci ai primit o dreaptă răsplătire, spălând cu sângele obrăznicia ta; dar se vede că moartea n-a voit atunci de tine; se vede că soarta îți păstra alte chinuri, un sfârșit mai aspru, de vreme ce te-a adus iar[...]n fața mea! -- Dar cine ești tu? întrebă Amalteo tulburat. -- Cine sunt eu?... Eu sunt contele Petro Foscari!... Eu, căpitanul hoților cu care viețuiesc acum sub numele de Marco Brojio; eu, care mi-am părăsit familia, poziția și patria, pentru ca să mă răzbun asupra oamenilor ce m-au adus în desperare... Știi tu, Amalteo, ce te așteaptă? Nu socoti că vreau să-ți ridic viața, nu!...Vreau să te fac a suferi toate muncile iadului, privind pe Letiția ta jertfită hoților ce râd acum de tine, fără milă, precum ai râs tu de mine. -- Ticălosule! strigă Amalteo. Cine din voi a pune mâna pe Letiția, îl întind mort la picioarele ei. -- Ucide-mă dar pe mine mai întâi, dacă poți!... răspunse contele Foscari, repezindu-se ca să răpească pe Letiția din brațele lui Amalteo; dar nu apucă a face un pas și căzu trăsnit de un fulger ceresc! Tot muntele se cutremură!... și de atunci se aprinse pe locul acesta focul ce vedeți. Astfel se mântui țara de un hoț care nu visa decât omoruri; așa scăpară Amalteo și Letiția de prigonirile contelui Foscari. De aceea și credem noi, locuitorii din Petra-Mala, că locul unde a fost fulgerat Marco Brojio și din care ies acum mii de limbi de foc nu poate fi alta decât o răsuflătură a iadului! Sfârșind această anecdotă, închin un păhărel de punci căpitanului Campbel, ce mă ascultase cu mare luare-aminte, și adaug: Punciul d-tale e de minune! însă un lucru îi lipsește pentru ca să fie perfect. -- Care lucru? întrebă Campbel. -- Povestirea întâmplării comice care a fost cauza că te-ai făcut marinar. -- Dacă doriți a o cunoaște... eu sunt gata a vă o spune, mai ales că nici nu avem altceva de făcut mai interesant în astă seară. Marea-i lină; vaporul merge bine; punciul e fierbinte. Ol rait!... Iată ce mi s-a întâmplat cu vro douăzeci de ani mai înainte.


content:
Călătorie în Africa de Vasile Alecsandri Cel întâi pas în lume Capitolul precedent - Capitolul următor Aveam 19 ani când ieșii din Universitatea de la Oxford, unde petrecusem multe nopți visând plăcerile lumii și descriind în versuri înfocate nesățioasele dorințe ce mă munceau. Eram, precum știți, domnilor, la acea vârstă de năluciri aurite și de prezumție fără margini, vârstă în care omul, încă necopt, este expus la o sută și o mie de întâmplări de tot soiul, triste sau vesele, poetice sau ridicole. Iar de sunteți curioși a avea o idee de persoana mea la acea epocă... închipuiți-vă un butuc uscat, înfipt pe alți doi butuci cioturoși, ce purtau prin contrabandă numire de picioare: adăugați de o parte și de alta ale trupului două brațe lungi, care se legănau și bălăbăneau în toate părțile; puneți pe umerii lui un lucru rotund sub nume de cap, cu părul lins pe tâmple, cu urechile stacojii și cu plete în floarea morcovului degerat... și astfel veți avea portretul daghereotip al căpitanului Campbel, ce are acum plăcere de a călători cu d-voastră. De atunci m-am schimbat mult... dar atunci mai aveam și nenorocirea de a fi nepotul unui moș, care prin slăbiciunea lui de rudă pregăti o crudă lovire amor-propriului meu. El era cel mai bun și cel mai onorabil om din lume, dar avea un defect grozav! Mă iubea cu o așa de mare orbire, încât mă socotea un geniu ca lord Byron și frumos ca un Adonis. La orice cuvânt rosteam, moșul meu cădea în admirare nemărginită și mă încredința că numele meu era menit a face epocă în secolul acesta; el mai adăuga că toate inimile femeiești din Englitera, precum și de pe continent aveau a se înflăcăra și a se topi după mine. Într-o dimineață, iubitul meu moș intră în apartamentul meu cu un aer misterios. -- Campbel! îmi zise el, bucură-te! Ai făcut fără știre o conchetă!... -- Cum?... întrebai plin de mirare și de mândrie. -- Ai aprins sufletul frumoasei ledi V. -- Ce zici? Ledi V. nu m-a văzut niciodată. -- Dacă nu te-a văzut cu ochii capului, te-a văzut cu ochii sufletului! zise bătrânul cu o zâmbire triumfală. -- Nu te înțeleg bine, iubitul meu moș. -- Vreau să zic că a citit minunatele produceri ale geniului tău, și acum ea visează cu dragoste la autorul lor. -- Bine, dragul meu unchișor, de unde și până unde poeziile mele au ajuns în mâinile frumoasei ledi V. ? -- Eu i le-am dat! -- Dacă-i așa... spune-mi, te rog, cum ai aflat că ea mă iubește? -- Nu vreau să-ți spun alta decât să te gătești ca să mergem deseară în adunarea ce ledi V. a hotărât înadins să dea astăzi, pentru ca să aibă prilej de a face cunoștința ta. Zicând acestea, moșul meu ieși de la mine, aruncându-mi o căutătură expresivă, care voia să zică: O! scumpul meu Campbel! ai să întreci și pe Lovelas, și pe Don Juan, și pe toți cei mai vestiți biruitori de inimi femeiești! Nu am nevoie să vă descriu simțirile diverse ce se deșteptară în mine la o veste atât de interesantă; voi spune numai că, prin un efect comic al mândriei ce mă cuprinsese, sprâncenele mi se ridicaseră de două degete, capul mi se plecă înapoi pe spate și, în această poziție maiestoasă, toți ceilalți oameni mi se păreau pitici. -- De vreme ce sunt iubit de o ledi atât de nobilă și frumoasă (îmi ziceam cu mulțumire), se înțelege că sunt demn de a fi iubit; și dacă sunt demn de a insufla așa pasiune, se înțelege că negreșit am multe și mari merite personale! În adevăr, ledi V. avea pentru mine, pân-a nu mă cunoaște, o admirare ce s-ar fi putut lesne schimba într-un amor înflăcărat. Romantismul vărsat cu îmbelșugare în versurile mele și, mai ales, laudele ce-i făcuse moșul meu de persoana mea exaltaseră închipuirea sa. Ea îmi adresa în taină cele mai drăgălașe visuri ale sufletului său, căci sufletul ei mă împodobise cu toate darurile cerești. Pentru ledi V., eu trebuia să fiu o ființă fragedă, cu părul aurit, cu ochii albaștri ca cerul Italiei, cu fața palidă și melancolică, și zău! nu sunt sigur că nu i-am apărut câteodată sub forma unui înger înaripat și zburând pin văzduh cu o liră de aur în mână. Amorul e un zugrav ce are mania să facă portreturi mincinoase. Ledi V. fusese măritată, la vrâstă de 16 ani, cu un om care putea să-i fie tată și care o nenorocise, cât au trăit, prin caracterul său aspru și nemulțumitor. Ea încă nu se îndulcise de fericirile lumii, și inima sa, însetată de dragoste, era ca o floare lipsită de căldura soarelui... Această figură de retorică e veche, domnilor, de când retorica... dar ceea ce-i mai adevărat și decât dânsa este că ledi V. era de o minunată frumusețe și că, deși au trecut 20 de ani de atunci, totuși îmi aduc aminte de ea cu o dulce bătaie de inimă. Domnilor!... cine vrea să închine cu mine în sănătatea frumoasei ledi V.? Zicând aceste, căpitanul Campbel ridică păhărelul său de punci și, salutându-ne după moda englezească, îl deșartă și apoi urmează așa cu povestirea: Cum veni seara, mă îmbrăcai cu haine noi, după cum se purtau pe atunci. Îmi pusei un frac cu cozile lungi până la călcâie; pantaloni strâmți și scurți până la glezne! jiletcă galbenă cu flori late, cusute pe ea; guler crohmolit și vârtos, care îmi gâdila urechile; și, ascunzându-mi mâinile într-o pereche de mănuși verzi, mă pornii cu moșul meu spre otelul ledii V. Până atunci nu fusesem niciodată în adunări mari, și măcar că moșul se extazia dinaintea toaletei mele, eram tulburat fără voie. Mulțumirea și sperarea măgulitoare ce simțeam, gândind că aveam a mă înfățișa unei persoane care mă iubea, erau amestecate cu o presimțire neînțeleasă, ce amorțea săltările bucuriei mele; și ideea de a mă g[...]ntr-o societate numeroasă, compusă de cele mai elegante dame din Londra și din cei mai fașionabili gentelmeni, îmi cauza o sfială foarte nesuferită. Nu știam cum trebuia să mă prezent stăpânei casei și ce să-i zic când m-a recomanda moșul meu. Prin urmare, îmi închipuii un dialog între ledi V. și mine și alcătuii în minte-mi o sută de întrebări și de răspunsuri nimerite, încât, sosind la otelul acestei dame, suii scările cu hotărâre de a-i rosti fraza următoare: Ladi! de mult căutam prilej de a avea norocire și onor a fi recomandat unei persoane atât de distinse, ale cărei înalte simțiri se unesc cu o frumusețe rară și poetică, pentru ca să compuie un înger rătăcit pe fața pământului spre fericirea omenirii!... Acest compliment de colegian era menit, după socotința mea, să producă un efect minunat, căci, la vârsta de 19 ani, noi credem că meritul unui compliment stă în lungimea lui. Când se deschiseră ușile salonului, mă apucă un soi de amețeală, care mă făcu să rămân înfipt pe prag. Salonul era plin de lumină, de flori, de cordele, de diamanturi, de zâmbete fermecătoare și de figuri vesele și plăcute, care cu toate înotau în acel fluid magnetic ce plutește în atmosfera unui bal. Ledi V. se găsea în fund pe o canapea de stofă argintie; trebuia dar să trec prin tot salonul, pentru ca să mă apropii de ea și să-i fiu prezentat. Atunci simții toate încheieturile mele slăbind, ca și când m-ar fi pătruns o scânteie electrică; aș fi iubit mai bine să trec printre gloanțele a două armii dușmane decât prin mijlocul grupelor de dame și de cavaleri împrăștiate în dreapta și în stânga. Nimic nu este mai greu pentru un tânăr de 19 ani decât de a se prezenta bine într-un salon și a înainta cu un pas sigur, fără a da motive de observări ironice persoanelor străine. Dacă se întâmplă să fie neîndrăzneț, amar de el!... ii pierdut. Uimirea lui se face într-o clipă subiectul favorit de luare în râs al tuturor celor ce n-au decât un spirit râzător. Închipuiți-vă dar în ce poziție falsă mă găseam eu: semănam cu un lup într-o claie de zăvozi. Moșul meu mă luă de mână, mă trase după el de-a lungul salonului și, adresându-se ledii V., mă prezentă el după toate formele uzitate. Frumoasa ledi V. se îngălbeni, auzind numele meu, și îmi zise cu glas tremurător: -- Sir Campbel, sunt prea fericită de a primi în adunarea mea un tânăr poet de un talent așa de frumos ca al d-tale. La aceste cuvinte mă tulburai cu totul; salonul începu a se învârti împrejurul meu și îmi aduc aminte că rămăsei cu trupul plecat înainte, cu ochii țintiți pe parchet și mormorăsind din buze câteva cuvinte din complimentul ce pregătisem. „Ledi! simțirile trupești și frumusețea înaltă... care m-au făcut... să doresc de multă vreme... pentru fericirea omenirii... de a mă înfățișa... alcătuiesc un înger..." Nu putui zice mai departe, căci sângele mi se suise în cap și îmi țiuiau urechile grozav. Moșul meu mă trase de cozile fracului și îmi șopti ca să-mi ridic capul. Tocmai atunci ledi V. se cam plecase înainte pentru ca să dea niște ordine unui lacheu ce adusese o tabla cu limonadă. Când vrui să urmez sfatul moșului meu, lovii cu nasul în fruntea frumoasei ledi V., și o lovii astfel de tare, încât sărmana femeie căzu pe canapea, jumătate amețită. Această tristă întâmplare adună îndată pe toți lângă ledi V. și mă făcu să salt înapoi cu înfiorare, ca un om ce, din greșeală, ar fi împins pe altul într-o prăpastie. Din nenorocire, lacheul cu tablaua de limonadă se găsea tocmai din dosul meu, și mișcarea mea îl lovi peste mâini. Paharele atunci începură a juca polca, a s[...]n sus, a se răsturna zângănind, și multe din ele se vărsară pe rochiile damelor! Era să nebunesc!... din toate părțile se ridicau țipete și plouau ocări asupră-mi; damele nu știau cum vor șterge petele de limonadă de pe toaletele lor și se uitau la mine cu ochi de pantere furioase, cavalerii păreau gata să se arunce ca să mă sfâșie; moșul meu, sărmanul! alerga de la unii la alții, cerând iertare pentru greșeala mea, și numai ledi V. semăna pătrunsă de milă pentru poziția mea atât de critică! Cât pentru mine, turbat de rușine, mă aruncai ca un nebun printre dame și cavaleri împingând pe toți, călcându-i pe picioare făr-a mai cere pardon, mă trântii cu desperare pe un jilț, în colțul salonului, dar răsării îndată cu înfiorare, căci simțisem ceva plesnind pe jilț și dând un sunet jalnic. Ghiciți, domnilor, ce era?... Bucățile zdrobite ale unei ghitare, pe care mă trântisem fără a o zări. Nenorocitul instrument sta acum lățit ca o turtă, cu toate strunele sale rupte! Dacă ați văzut vreodată un chip de idiot, vă puteți imagina aerul dobitocit ce se tipări pe fața mea la acea priveliște. Toate simțirile, toate ideile mă părăsiseră; mă prefăcui în statuie. Salonul vuia de hohote ațâțate prin luarea în râs a adunării. -- Iată un poet plin de melodie! zicea un tânăr gentelmen, arătându-mă la dame. -- Însă el pare a fi foarte desperat, adăuga altul, căci a rupt strunele lirei sale. -- Și chiar lira sa a zdrobit-o sub picioare! Damele râdeau de leșinau, iar eu, păcătosul! primeam în tăcere acele trăsnete pe capul meu, căci mă credeam bun de spânzurătoare. Bietul moșul meu, roș ca o sfeclă și ștergându-și fruntea, sta deoparte, cufundat într-o posomorâtă meditare. Numai nobila ledi V. nu râdea, ci căuta să potolească împroșcarea acelor sarcasme; însă neputând reuși prin rugăminte, ea se apropie de mine, mă luă de mână și zise cavalerilor: Domnilor! iau pe sir Campbel sub protecția mea! Îmi venea să mă arunc în genunchi dinaintea ei, dar ea mă opri prin o căutătură rece, care îmi îngheță inima. Nu voi uita niciodată acea căutătură, în care era scrisă soarta mea! Ea îmi arătă o prefacere cumplită în simțirile frumoasei ledi. Sărmana!... Își pierduse, într-o clipă, toate nălucirile cele mai încântătoare asupra mea, și acum poate că se rușina de slăbiciunea ce avusese pentru un colegian ridicol. Moșul meu, înțelegând acea schimbare în ideile ei, făcea toate chipurile ca să redobândesc favorul ce pierdusem; și, când liniștea se restatornici în salon, el căută în mai multe rânduri să aducă vorba asupra poeziei, sperând că poate voi fi rugat de a rosti versuri de ale mele, dar în zadar! Societatea grăia despre cea de pe urmă operă a lui Rossini. -- Apropo, strigă moșul meu, cunoașteți romanța cea mai nouă a lui Auber? -- Care? întrebară damele. -- O romanță foarte frumoasă, răspunse bătrânul, și foarte sentimentală. Nepotul meu o cântă prea bine, și dacă voiți s-o ascultați... La această propunere, damele și cavalerii căutară unii la alții cu un aer ironic și, voind negreșit să mai aibă motiv de râs, mă rugară ca să binevoiesc a-i încânta prin glasul meu. Eu blestemam în mine ideea moșului meu, dar n-avui ce mă face, căci o damă mă luă de mână ca pe un copil și mă duse la piano, făgăduindu-mi să mă acompanieze chiar însăși. După multe bătăi de inimă, mă hotărâi să încep și deschisei o gură largă pentru ca să atac notele în plin. O! prigonire a soartei!... O! fatalitate grozavă!... Tocmai atunci o muscă rătăcită se speria de sunetul clavirului și, năvălind chiorâș în gură-mi, se opri bâzâind în gât! Vă las să gândiți râsul adunării, desperarea moșului meu și disprețul scris în ochii ledii V. Iar eu, domnilor, cuprins de nebunie, mă aruncai cu capul gol afară din salon. Câtă vreme am alergat pe ulițele Londrei și pe malurile Tamizei, nu știu; dar, când se făcu ziuă, mă trezii pe podul unei corăbii ce pleca la India!... Astfel am început călătoriile mele pe mare, și de atunci n-am mai văzut nici pe moșul meu, nici pe frumoasa ledi V. Cine știe care ar fi fost soarta mea pe lume dacă nasul meu nar fi făcut carambol cu fruntea unei dame elegante; dacă nu vărsam o tabla cu pahare de limonadă pe toaletele unei adunări întregi; dacă nu turteam un instrument menit a împreuna cântece de amor și dacă o muscă chioară nu și-ar fi ales loc de scăpare în gâtul meu!... De nu mi s-ar fi întâmplat toate aceste catastrofe, poate ca nu aș fi ajuns căpitan al vaporului ce comandez și n-aș avea acum plăcere de a vă umplea paharele cu mâna mea... Dar frumoasa ledi V. unde să fie acum?... Oriunde s-ar găsi, în lumea aceasta sau în ceea lume, domnilor, beau încă o dată în suvenirul ei! * * Povestirea nenorocirilor căpitanului Campbel ne făcu mult să râdem, și convorbirea noastră, ațâțată prin plăcuta înrâurire a punciului, se prelungi până la două ore după miezul nopții. Cu toate acestea, a doua zi, noi eram pe podul vaporului la răsăritul soarelui, răsuflând aerul învietor al dimineții și privind în dreapta noastră malurile Spaniei. Marea limpede și albastră se întindea până la poalele munților ce se înșiră de-a lungul orizontului, de la marginea Franței și până la hotarele Portugaliei. Ea oglindea seninul cerului, și iluzia era atât de mare, încât ni se părea că pluteam între două ceruri. În călătoriile pe mare, unde pasurile omului sunt mărginite în lungimea podului corăbiei, unde ochii lui nu întâlnesc de jur împrejur decât întinderea pustie a valurilor; unde toată viața e concentrată pe niște scânduri plutitoare și numai prin ele este despărțită de prăpastia îngrozitoare a mării... acolo cea mai mică întâmplare este interesantă și atrage luare-aminte. Răsăritul voios al soarelui, corăbiile ce se zăresc trecând în depărtare cu pânzele lor albind în lumină, lucrul marinarilor acățați pe funiile catargurilor, jocul peștilor în fața apei, sosirea unei păsăruici rătăcite ce se oprește puțin pe vârful catargului, cântă drăgălaș și apoi se face nevăzută în văzduh... toate aceste incidenturi dobândesc o mare importanță în ochii călătorului, căci ele rup monotonia zilelor. Pe mare omul devine un copil, căruia lucrul cel mai neînsemnat produce mirare și prilejuiește o nevinovată petrecere. Din această cauză mai toate jurnalele călătorilor pe mare cuprind aceleași însemnări, de pildă: 24 sept. -- Soarele se ridică măreț din sânul valurilor și, razele lui poleind orizontul cu o linie strălucitoare, marea limpede și albastră pare ca un smarald încadrat într-un inel de aur. Un vânt răcoritor începe a sufla: întinderea mării se acoperă de lungi șiruri de valuri ce se înaintează asupra corăbiei ca o armie dușmană; dar corabia, însuflețită prin geniul omului, dă năvală printre movilele de apă, se înalță pe vârfurile lor, se clatină în văzduh și apoi, lunecând cu repejune, pare a se adânci în fundul prăpăstiilor. Mișcarea vaporului îmi produse deocamdată un efect displăcut; mă simt puțin amețit și de-abia pot să-mi cumpănesc pasul pe pod. Un arap de la Fez, care călătorește cu noi, pătimește de boala mării și se vaietă, invocând pe Allah! Mă apropii de el și îl întreb turcește: Chief ioc?... El se mânie și îmi întoarce spatele. Angel râde cu căpitanul Campbel, cercând a juca polca în clătinarea corăbiei, în vreme ce marinarii, acățați pe funiile catargurilor și legănați în văzduh, desfac pânzele. Spre seară, vântul contenește, marea se liniștește, și când stelele răsar, ele se prevăd pe fața apei ca într-o oglindă. Un fenomen foarte curios se produce în întunecimea nopții: mii de globuri luminoase strălucesc împrejurul vaporului, ieșind din valuri și dispărând în brazda largă și spumegată ce lăsăm în urma noastră. Acel fenomen, netălmăcit până acum, se numește: fosforescența mării. 25 sept . -- Zi frumoasă; marea albastră; orizont luminos. Mulțime de corăbii se zăresc în depărtare, unele mergând spre răsărit, altele spre apus; unele având forma de păsări uriașe cu aripile întinse, altele semănând cu niște catedrale. Zărim insula Ivice de-a stânga noastră, și, pe la 8 ore, trecem între insulele Baleare și coastele Spaniei, în fata capului SanMartin și în canalul Balearelor. Cu cât ne apropiem de capul San-Martin, malurile se arată mai vederat în limpezimea atmosferei. Un lanț de munți goi și arși de soare închide orizontul de-a dreapta noastră și se confundă în depărtare cu norii cerului. Câteva păsărele vin de ne vizitează. Arapul cearcă să prindă una din ele, suindu-se ca o mâță pe scările de frânghie care spânzură de-a lungul catargurilor; dar, ajungând la jumătatea scării, pierde cumpătul și rămâne aninat în văzduh, deasupra valurilor, vreo cinci minute. Angel și căpitanul pun rămășag că a cădea și că n-a cădea... dar, în sfârșit, bietul Haji-Ab-el-RahmaLahlo își adună toate puterile în desperarea sa și scapă din poziția primejdioasă în care se găsea. Angel a prăpădit rămășagul, adică doua butelci de șampanie, și ne poftește ca să le deșertăm în sănătatea arapului. 26 sept. -- Podul corăbiei, spălat cu săpun și grijit, lucește ca parchetul ceruit al unui salon; bronzurile și alămurile de la cutia busolei strălucesc în razele soarelui ca bucăți de aur. Mulțime de goelanzi (păsări de mare) zboară pe deasupra valurilor și deodată se azvârl în ele cu repejune și apoi ies cu peștișori în pliscuri. Aripile lor mișcate în albastrul mării par ca o spumă argintie. Vaporul lasă în urmă-i o brazdă verde, iar împrejuru-i plutesc pete albe de spume care seamănă cu vinele marmorelor. Un curcan bătrân, menit de a fi prefăcut în friptură, iese din cușcă, și, pentru ca să scape de foc, se azvârle în apă! Îl vedem plutind pe valuri, și, după o luptă eroică de câteva minute, sărmanul! cufundându-se în noianul mării, ne amintează trista imagine a lui Leandru. O mare jale cuprinde tot vaporul la o priveliște atât de dramatică! iar mai cu seamă bucătarul nostru rămâne desperat peste măsură! 27 sept. --Pe la 8 ore dimineața, o minunată panoramă se înfățișează ochilor noștri. La lumina aurită a soarelui zărim, în dreapta, țărmurile Andaluziei, în față, stânca măreață a Gibraltarului, și în stânga, munții Africii, dintre care cel mai înalt se numește arăpește: Jvelmussa . Spectacol maiestuos! Două continente, Europa civilizată și Africa sălbatică, despărțite prin canalul de Gibraltar, și două mări, Oceanul și Mediterana, unite prin același canal într-o tainică însoțire. Munții Spaniei și ai Marocului, formând în fundul orizontului un măreț amfiteatru, seamănă a fi martorii uriași ai acelei însoțiri. Stânca Gibraltarului ni se arată încinsă cu un brâu de nori trandafirii, în vreme ce creștetul ei alb se scaldă în seninul albastru al cerului, și poalele sale în albăstrimea valurilor. Ea seamănă, de departe, cu un leu gigantic culcat pe labele sale la picioarele Spaniei. Peste două ore de o plutire nesimțită, trecem lângă capul Europa, pe care este ridicat un far, și intrăm în baia Gibraltarului, ce se îndoaie ca un arc, format de munți arși de soare și de capurile Europa și Cabruta. Vaporul se înaintează de-a lungul fortificărilor engleze ridicate pe maluri, și în curând sosește și aruncă ancora dinaintea orașului Gibraltar, în față cu târgul Algesiras, ce albește dincolo de baie, pe coasta Spaniei. Ne coborâm într-o barcă și, trecând prin o mulțime de corăbii venite din toate părțile lumii, sosim la mal și sărim pe cheiuri, în mijlocul hamalilor lungiți la soare. Trecem pe sub două porți de cetate și intrăm voioși în oraș, după îndeplinirea formalității pașapoartelor. Întâlnim un mare corp-de-gardie de scoți, în îmbrăcămintea lor neisprăvită, adică purtând căciuli mari cu pene negre, spențere roșii, fuste scurte de materie în dungi, ghetre, și alta nimică . Apucăm strada mare a orașului, ce are cu totul fizionomia orașelor engleze și, în fine, sosim la locanta numită Club house (clob hauz) pe piața Commercial Square . Ferestrele salonului meu se deschideau asupra mării și asupra țărmurilor Africii și, de când sosisem la locantă, nu mă puteam sătura de priveliștea minunată ce se desfășura în fața mea. -- La ce gândești? mă întrebă Angel. -- Gândesc că Africa e foarte aproape, că Marocul ne întinde brațele și că mare greșeală am face să trecem alăture făr'a-l băga în seamă. -- Au! ... vrei să mergem la Maroc? -- Astfel de mult o doresc, că de-ar fi vro barcă gata de plecat, aș purcede chiar astăzi. -- Este un vapor francez care merge la Tanger. -- Când? -- Peste trei ore. -- Hai dar cu el și vom vizita Gibraltarul la întoarcerea noastră. -- Bucuros; eu merg și în Hina, dacă vrei. -- Poate să dăm o raită și pe acolo, mai târziu; dar acum deodată, hai să vedem marocanii de-aproape. -- Ol rait! strigă Angel cu bucurie, sărind ca un copil pin casă. Și în adevăr, peste puține ore, ne îmbarcam amândoi pe vaporul francez „Honfleur", care face călătorii regulate între Gibraltar și Tanger [1] . ↑ N. B. Această primă parte a uvragiului a fost scrisa în 1855 și publicată în România literară [V. A.]


content:
Călătorie în Africa de Vasile Alecsandri Tanger și Maroc Capitolul precedent - Capitolul următor În ziua de l octombrie 1853, amicul meu Angel și eu, purtând fiecare câte un sac de voiaj în mână, ieșim veseli din otelul englez Club house , ce se ridica pe piața centrală din orașul Gibraltar, și ne coborâm la port. O barcă sprintenă ne duce prin mulțime de corăbii la vaporul francez „Honfleur", care pleacă în curând, lăsând în urmă-i stânca uriașă a Gibraltarului, și se îndreaptă spre țărmurile Africii. Ieșiți din golf, intrăm în canalul larg care unește marea Mediterană cu Oceanul și trecem pe lângă Tarifa, oraș vechi așezat pe coasta Spaniei dinaintea cărui răsare din valuri o insulă fortificată. Vântul suflă puternic, marea-i tulburată și spumegătoare, cerul e limpede ca o boltă de lapis-lazzuli . Întâlnim mai multe vase făcând bordaje, pentru a naviga contra curentului și a vântului; una din ele lunecă alăturea cu vaporul și marinarii acățați pe catarguri ne salută în treacăt cu strigăte voioase, la care noi răspundem prin urări de călătorie bună. Nimic mai fantastic și mai interesant decât aceste rapizi întrezăriri de oameni necunoscuți și acele preschimbări de cuvinte amicale pe întinderea mărilor! Mai departe, o barcă mare, venind despre Tarifa, abordează vaporul nostru și ne aduce o familie întreagă de evrei, compusă de tatăl, două fete mari, un copil de vro cinci ani și un tânăr ca de 25 ani. Bătrânul poartă pe umeri un cap mic cât o portocală de Malta; însă acest cap ce ar putea servi de minge copilului, este ornat cu un nas lung coroiat, cu ochi de vulpe și cu buze subțiri care se mișc[...]ncetat. Căpitanul vaporului pretinde că evreul calculă dobânda ce ar lua pe valurile mării, dacă ar putea să le dea în împrumut lui Dumnezeu! Fata cea mai mare e naltă, neagră, uscată și are o fizionomie de cămilă. Copilul seamănă cu o maimuță speriată, iar tânărul este îmbobocit în vârful nasului cu un negel monstruos, ce aduce mult cu trompa elefantului. Acest mic curios pare a fi înzestrat cu o mare simțire, căci atât prin coloritul, cât și prin diferitele sale mișcări el destăinuiește tot ce se petrece în sufletul stăpânului său. În mijlocul acestei menajerii evreiești, copila cea mai tânără strălucește însă ca o minune. Frumoasă, zâmbitoare, veselă, ea produce o dulce impresie asupra tuturor călătorilor. Angel, cuprins de uimire, se apropie în grabă de această ființă drăgălașă, rătăcită printre dihănii, și începe a-i grăi cu multă simpatie. Copila îi răspunde grațios, iar negelul dă semne de o gelozie furioasă, vopsindu-se când în galben, când în verde, când în pătlăginiu. Monstruozitate! nelegiuire! lucru de nepovestit și de necrezut! Evreul trombagiu este logodnicul copilei încântătoare!!! Cu toate acestea, vaporul legănat de valuri înaintează rapid intre munții Africii, acoperiți cu verdeață, și acei ai Spaniei, arși de soare. Câțiva delfini se joacă împrejurul lui, sărind pe fața apei și rostogolindu-se în fund; ei ne întovărășesc astfel până în baia Tangerului, unde sosim după patru ore de o minunată preumblare. Orașul Tanger, numit de arabi Tangia, prezintă un tablou foarte original prin clădirile sale albe, care se ridică treptat pe coastele a două culmi apropiate. Împrejuru-i se înșiră un brâu de ziduri nalte cu metereze ruinate; iar în mijlocul lui se înalță două minarele pătrate, a căror cărămizi smălțuite formează felurite arabescuri. Toate casele sunt coronate cu terase, pe care locuitorii petrec nopțile de vară, și din depărtare ele înfățișează aspectul unei scări gigantice lipită de coasta culmilor. Albeața pereților și lipsa de ferestre produc o uniformitate care ar osteni vederea, dacă acea uniformitate nu ar fi întreruptă prin câțiva copaci, prin coloritul minarelelor și prin locuințele consulilor Europei, vopsite în galben, vânăt, pembe și verde. Îndată ce aruncăm ancora, zărim venind de la mal un lung caic condus de vro zece arabi cu picioarele și brațele goale. El se apropie de vapor, săltând pe vârfurile valurilor, iar arabii dau năvală la pod ca o ceată de pirați, pentru ca să înhațe atât pe călători cât și bagajul lor și să-i coboare în caic. Operație grea, periculoasă și spăimântătoare; căci barca se clatină grozav, acum ridicându-se mai sus de podul vaporului, acum dispărând în fundul unei adânci prăpăstii. În momentul de a se decide ca să coboare scara vaporului, evreul cel bătrân, cuprins de un tremur spasmodic, începe a murmura mai iute din buze, calculând negreșit folosul ce i-ar aduce suma de groază ce are în suflet, dacă ar putea să o speculeze. Copilul cel mic sare pe umerii lui, strâmbându-se la noi, și deodată amândoi lunecă și cad de-a rostogolul în fundul caicului; atunci trombaciul logodit, cu un devotament demn de o soartă mai bună, se repede ca să dea ajutor celor căzuți; însă pornirea lui nefiind bine cumpănită, el se duce de-a dreptul alăturea cu caicul, în mare, unde se cufundă țipând. Pe loc doi marinari francezi se aruncă după dânsul, îl pescuiesc în grabă și-l urcă pe caic, buimăcit de spaimă și botezat în salamură. La această privire un răcnet răsună pe pod, un răcnet de adâncă desperare! Ne întoarcem iute și vedem leșinând fata cea mai mare în brațele surorii sale! O dramă tainică și profundă se desfășoară atunci în ochii noștri, un mister sufletesc se descoperă... Cămila e înamorată de elefant, viitorul ei cumnat!... Pe când aceste scene se petrec pe vapor, o altă barcă sosește de la mal ca să ieie călători, dar nemaigăsind nimica de înhățat, arabii ambelor caice se apucă la ceartă, țipând, gesticulând, sărind peste bănci, amenințându-se cu lopețile și expunându-ne astfel de a fi răsturnați în apă. Angel pierde răbdarea sa de englez, se mânie, boxează în dreapta, boxează în stânga și, în fine, arabii noștri, spăimântați de pumnii lui, se pun la vâsle. Caicul pleacă spre mal, însă la o distanță de 30 pași departe de el se oprește, căci au dat de fund; iată-ne pe un banc de nisip! Arabii sar iute în mare și ne iau în cârcă pe umerii lor. Angel, văzând că nu se poate cufunda mai mult decât până la genunchi, propune copilei celei frumoase ca să o poarte pe brațele sale, și, făr' a mai aștepta răspuns, el o ridică pe sus, intră în valuri și, fericit de a strânge la piept un odor atât de prețios, el pășește falnic prin apă ca un Cesar triumfător. Noi cu toții călări pe spatele arabilor, îi facem un cortegiu demn de nobila și cavalereasca sa purtare. Această călărie maritimă îmi amintește versurile următoare ale unui poet romantic din școala bucureșteană: Trăiască libertatea! Eu vreau să merg călare Pe câmpul lui Filaret, pe munți și chiar pe mare... etc. Debarcarea noastră pe pământul Africii este întâmpinată de o populație întreagă, compusă de arabi înveliți cu burnuse stremțeroase, de copii cu capetele rase, care lucesc la soare ca niște tingiri spoite, și de evrei ce se furișează prin gloată, dominați de frică și de setea câștigului. Toți ne înconjoară pe mal, privesc la noi cu o curiozitate comică, și ne grăiesc delaolaltă, unii arăbește, alții spaniolește, făr' a se îngriji dacă îi înțelegem sau ba. Angel și eu le răspundem serios englezește și românește, și astfel reînnoim scena confuziei limbilor din turnul Babelului, scenă ce s-ar fi prelungit mult, dacă dragomanul Consulatului Britanic nu ar fi venit să întrerupă interesanta noastră conversare. În fine, facem o intrare triumfală în oraș, trecând pe sub o poartă cam dărâmată a cetății, și apucăm a ne sui pe o hudiță rău pavată, dar foarte gunoioasă, care face zigzaguri între două ziduri goale. Această stradă îngustă unește portul cu centrul orașului, prin urmare ea este mai importantă decât toate celelalte. În ea întâlnim o mulțime de indigeni pe jos sau călări pe măgari, coborând la vale și strigând: balac! balac! adică: feriți! feriți! și în adevăr ne ferim iute de dânșii, lipindu-ne de pereți; căci fețele lor palide, ochii lor scânteietori, bărbile lor zburlite, trupurile lor uscate, mișcările lor deșănțate, graiul lor răgușit și stremțele lor ce-i descoperă mai mult decât îi acoperă, produc o impresie respingătoare. Ici-colea, dinaintea unei uși ce se deschide în zid sau la colțul unei hudițe, vedem câte un nenorocit culcat pe pavea într-o nemișcare de cadavru sau șezând ghemuit, cu capul pe genunchi și ochii țintiți pe vârfurile babușilor săi. -- Cum îți pare Tangerul? mă întreabă Angel. -- Curios și extraordinar! îi răspund. Lipsa de ferestre în pereții străzilor și lipsa de coperișuri pe case mă fac sa cred că am intrat într-un oraș ars de un foc mare, zguduit de vreun cutremur și care acum adăpostește în ruinele sale văruite o populație întreagă de bolnavi și de smintiți. Câți indigeni am întâlnit pân-acum au un aer de suferință și de mizerie care atristă; nu am zărit încă o singură figură voioasă... -- Și eu nici o pereche de babuși întregi! adaugă tovarășul meu, oftând cu jale... După o alergare fantastică prin o încâlcitură de hudiție strâmte, sosim la locanta numită „English family hotel" și ținută de o văduvă engleză, mistress Ashton. Casa e curată, camerele răcoroase și mobilate cu crivaturi de fier, ascunse sub muschitere de gază; scările, precum și parchetele camerelor, sunt plăcuite cu faenză smălțată, care înveselește vederea și ține răcoare. Salonul este ornat cu un piano vechi și hârbuit, ce pare a fi oftigat de dorul Europei. Îl găsim ocupat de două domnișoare palide, fetele doamnei Ashton, care, îmbătrânind în singurătate, se sting sărmanele de dorul europenilor. Flori exotice și uscate de soarele Africii, ființe predestinate a trăi și a muri în haine de vestale, ele poartă zulufi ce atârnă de-a lungul obrajilor, de-a lungul gâtului și de-a lungul sânului până la stomac. Ochii lor de un azur spălăcit privesc cu melancolie prin ferestrele salonului munții ce se-nalță dincolo de baia Tangerului și marea ce se întinde spre țărmurile Spaniei, dar în zadar! Tot în zadar!... nici o umbră de mire nu se zărește în fundul orizontului!... Când intrăm în acel sanctuar de durere virginală, ambele fecioare se scoală deodată, ca prin efectul unui resort mecanic, se închină maiestuos și părăsesc salonul ca niște năluci înspăimântate. Printre curiozitățile acestei locante mai descoperim un servitor arab, care-și închipuiește că știe englezește ca lord Byron, când jargonul său se compune din câteva cuvinte spaniole, portugheze și turcești; un papagal care de dimineață până-n seară repetă frazele: hau du iu du, ai lov iu , învățate de la stăpânele lui, precum și mille toneres , deprinse negreșit de la vrun călător francez, și în fine două june servitoare sprintene, frumușele, cu ochii mari africani, cu părul negru nepieptănat și cu pielea aurită de razele soarelui. Ele râd vesel de câte ori Angel cearcă a glumi cu dânsele, și astfel ne arată șiragurile lor de dinți albi și ascuțiți. Amicul meu, încântat, declară că nimic nu înveselește mai mult inima omului ca nechezatul unui cal de soi și ca râsul armonios al unei copile de 16 ani. Cu toate acestea, poeticul Angel ordonă lui Hamed, servitorul otelului, ca să pregătească dejunul și să-i aducă jambon, beefteacuri, cartofi, stilton, porter etc., adică tot ce constituie hrana unui englez prozaic. Prânzul fiind gata, ospătăm cu acea poftă de mâncat ce dau călătoriile pe mare, și apoi ne suim pe terasa locantei pentru ca să bem cafeaua și să ne facem chieful . Cine a gustat viața orientală știe că chieful este partea cea mai importantă a vieții; deci aprinzându-ne țigările și așezându-ne pe jilțuri americane în formă de leagăn, dăm drumul ochilor să rătăcească pe împrejurimile Tangerului și lăsăm închipuirea să zboare în lumea fanteziei. Sub picioarele noastre se cobor până la malul mării terasele caselor arăbești, ca niște grădini gigantice superpuse treptat; iar în depărtare strălucește baia, acoperită cu spume argintii, și în mijlocul ei se leagănă vaporul „Honfleur". -- Cunoști istoria Tangerului? mă întreabă Angel. -- Iat-o în scurt, îi răspund. Acest oraș a fost fondat la o epocă necunoscută; el a trecut sub domnirea romanilor și a goților; iar la începutul secolului al VIII a căzut în mâinile arabilor. La anul 1471 au venit portughezii care l-au ocupat până la 1662; pe urmă englezii l-au stăpânit în curs de 22 de ani; însă fiind supărați de necontenitele atacuri ale maurilor, ei s-au retras și l-au părăsit sultanului de Maroc. -- Compatrioții mei nu s-au arătat oameni practici în cazul acesta, observă Angel, aruncându-și țigara cu mânie. -- Pentru ce? -- Pentru că lucrul luat nu se dă îndărăt. -- Frumos princip! dar fie, să urmăm cursul istoriei. În 6 august 1844, Tangerul a fost bombardat de flota franceză, sub comanda prințului de Joinville, din cauza protegerei ce sultanul de Maroc, Mulei-Abder-Raman, da pe ascuns califului Abd-el-Cader, care atunci se găsea în luptă cu Franța pentru apărarea Algeriei. -- Atunci negreșit s-a dărâmat o parte din zidurile cetății? -- Ai ghicit: prin urmare, haidem să facem o preumblare în oraș pân-a nu se culca soarele. Întovărășiți de Hamed ne ducem prin un labirint de străzi înguste să vizităm... nu saraiuri mărețe și aurite, nu grădini feerice cu basmuri de marmură, nu minunile halimalei orientale, dar o piață mică ce se găsește în centrul orașului și care prezintă un tablou viu de viață arăbească. Pe această piață se înșiră două rânduri de dughene, adică de vizunii strâmte, scobite în ziduri, unde stau negustorii cu picioarele crucite și cu metanii de calembec în mână. Arămii la față și uscați la trup, ei apar în umbră ca niște mumii dezgropate; fizionomia lor păstrează o nemișcare absolută, cât nu trece nimic pe lângă dânșii; dar cum se ivește un str[...]n depărtare, ochii lor se aprind ca jăraticul și gurile lor înarmate cu dinți lungi încep a striga: agiaragel, agiaragel ! Setea câștigului învie acele mașini acoperite cu piele zvântată la soare și le comunică niște mișcări atât de deșănțate, niște gesticulări atât de hrăpitoare, încât îți vine a te crede într-o menajerie de orangutani. În centrul pieței stau întinse câteva rogojini, pe care sunt aruncate grămezi de curmale putrede, de harbuji necopți, de smochine de India și de alune negre ca pământul. Mulțime de arabi, de berberi, de negri și de evrei se ceartă, se împing, de la acele ticăloase merinde, ce zac într-un roi de muște; iar de-a lungul pieței doi santuni aleargă sărind și amenințând pe toți trecătorii cu vârful lăncilor ce poartă în mână; un al treilea stă la soare tremurând și zbierând ca o capră, un al patrulea se dă de-a tumba, zdrobindu-și trupul de pietrele pavelei în onorul lui Mohamed, și un al cincilea strigă toată ziua cuvintele: Sahailic mlihi , împreunându-și glasul cu sunetul unei cobze cu două strune, numită ghiumbrea . Toate acestea se petrec pe un loc încadrat cu pereți goi, fără ferestre, fără uși și unde soarele Africii varsă torente de foc. Dezgustați de spectacolul pieței, ne depărtăm, apucând pe o stradă care duce afară din oraș. Lângă poarta pe care trecem se întinde un câmp, pe care se face târg (sauc) de două ori pe săptămână și unde sosesc caravanele dinlăuntrul Africii; iar alăturea, de-a lungul zidului cetății, pământul răsună sub picioare, fiind scobit cu gropi adânci, în care arabii păstrează grâul. Hamed ne arată în treacăt una din acele gropi părăsită și prăbușită, care a servit odinioară de mormânt la sute de tidve de evrei, decapitați pentru plăcerea nu știu cărui sultan de la Fez. Capetele au fost răscumpărate de neamurile acelor nenorociți și duse în cimitirul evreiesc, iar groapa a rămas ca o pomenire îngrozitoare, cu care și ast[...]ncă înspăimântă pe strănepoții lui Abraham. De atunci poate israeliții marocani au adoptat următoarea zicală spaniolă: „Con los Moros plomo o plata." Îns[...]ndrăznind să arunce plumb în capul arabilor, ei dau bani pentru ca să cumpere dreptul de a fi tiranizați pe pământul Africii. În adevăr ei pun toată silința de a nu se despărți de idolul lor, aurul, și dezvelesc un geniu rar întru apărarea lui; însă barbaria indigenilor face adeseori crunte razzia în colonia israelită. Cu cât un evreu e mai bogat, cu atât el caută să-și dea o aparență mai săracă; cu cât el ar putea să trăiască mai bine, cu atât se osândește la o viață de lipsuri și de mizerie; căci de cum se naște și până ce moare el e dominat de o groaz[...]ncetată. Simțirile care nu adorm niciodată în sufletul lui sunt spaima și zgârcenia; prin urmare, când întâlnești un evreu în hudițele Tangerului, îl vezi trecând ca o umbră de-a lungul pereților, cu ochiul pândaci, cu urechea dreasă, cu inima-n dinți, ca un om ce ar fi comis o crimă și s-ar teme de a fi recunoscut. Obligat de a-și scoate babușii când trece pe lângă o geamie, el îi ține totdeauna în mână, atât de economie cât și de frică, temându-se ca vuietul pașilor săi să atragă luarea aminte a vreunui arab mahmur și să-i aducă maltratări, sau mai cu seamă pagubă! Evreul din Tanger, precum și acel din toate orașele Africii, este ființa cea mai îngrijită din lume; pentru el chiar umbra unei păsări trecătoare este un motiv de spaimă! El nu grăiește, ci șoptește, nu râde, ci zâmbește, nu calcă, ci lunecă pe pământ, căci nu are curajul ființei sale; veșnic prigonit, veșnic umilit, el își răzbună însă prin viclenie, speculând lenea apăsătorilor săi și parvenind încet, încet a monopoliza tot comerțul orașelor. În zadar arabii îi disprețuiesc și-i închid noaptea într-un cvartal deosebit, ca pe niște vite în ocol; în zadar îi pradă și-i măcelăresc din timp în timp; coborâtorii lui Solomon pleacă capul cu răbdare și reîncep traficul lor, făr-a avea de scop nici îmbunătățirea soartei, nici luminarea neamului lor, ci numai și numai strângerea de aur! Prin urmare ei se găsesc încă într-un grad de superstiție ridicolă, confundând pe Moisi cu Cabala și pe profeți cu rabinii. Un călător francez, dnul Charles Didier, zice: „Prejudiciile cele mai nebune sunt pentru evrei articole de lege și de credință, și chiar cântecele sublime ale psalmistului sunt traduse în niște harhalaie atât de monstruoase, încât ascultându-le crede cineva că aude sălbaticii din Oceania urlând și zbierând împrejurul fetișelor la care se închină". Și însă femeile lor sunt frumoase, precum au trebuit să fie Agar, Iudita, regina de Saba și toate poeticele figuri din istoria antică a evreilor. Nalte, albe, grațioase, ele reprezintă tipul adevăratelor fiice ale Răsăritului. Talia lor mlădioasă și elegantă ca trestia verde mișcată de boarea dimineții, părul lor stufos și luciu formează o mândră cunună pe frunte; ochii lor negri și lungăreți ard ca o flacără misterioasă; zâmbirea lor are un farmec atrăgător care uimește inima, mâinile lor fragede și albe țin cheia fericirilor raiului, după o expresie arăbească. Cum se face dar că evreii, cu asemenea frumoși tovarăși de viețuire, să nu aibă cele mai nobile simțiri? cum de nu li se înalță sufletul, și nu li se preface caracterul în compania acelor ființe încântătoare? Mister psihologic neînțeles!! Departe de a primi înrâurirea cerească a frumuseții, evreii le-au comunicat ei din contra mârșavele lor instincte, și astăzi strănepoatele reginei de Saba întind mâinile cu lăcomie, pentru ca să culeagă aurul oriunde l-ar găsi. Angel le numește Schillve în rochii, deși el le aprețuiește mult, foarte mult. La întoarcerea noastră în oraș avem prilej a ne convinge de acest trist adev[...]ntrând în mai multe case evreiești. Aceste locuințe se compun de o tindă, care dă într-o curte mică parchetată cu cărămizi smălțuite. În curte se deschid câteva camere întunecoase, care servesc de bucătărie, spălătorie, salon etc.; iar pe dinaintea camerelor se întinde o galerie cu coloane, unde familia petrece ziua și nopțile de vară. Evreii din Maroc grăiesc spaniolește, fiind originari din Spania, de unde au fost izgoniți la diferite epoci. Ei poartă anterie de postav închis cu nasturi mulți și rotunzi, brâie de mătase și chitii negre. Cât pentru femei, cele mai sărace sunt îmbrăcate cu rochii de cit și legate la cap cu tulpane simple; iar cele bogate au un costum mult mai elegant, brâiele lor fiind de fir, legăturile capului de mătase și rochiile lor de stofe grele cu broderii de aur; aceste haine însă ies la iveală numai în zile de sărbători mari. Mai în toate saloanele unde intrăm, avem plăcerea de a vedea două sau trei femei, unele mai frumoase decât altele, care ne primesc foarte grațios, privesc la noi cu ochi galeși, ne dau zâmbirile lor cele mai dulci, și apoi mișcând buzele ca niște frunze de flori trandafirii... ne cer parale! Grecii vechi aveau între dumnezeiri pe Afrodita fermecătoare; evreii de astăzi au pe Afrodita cerșetoare! Noaptea cade fără veste și ne surprinde pe hudițe, c[...]n Africa amurgul este necunoscut; ne întoarcem deci la locantă, încântați de ideea ce am avut de a veni la Tanger și promițându-ne de a vizita a doua zi castelul ce dominează orașul, precum și Alczarul, adică palatul sultanilor de Maroc. La otel suntem primiți cu demonstrări foarte expresive din partea papagalului, care ne asigură că ne iubește, repetând: ai lov iu, miile toneres ! și dar uimiți de această declarare de amor, ne suim iarăși pe terasă, pentru ca să asistăm la răsăritul lunii. Palida făclie a umbrelor se ridică în orizont cu numerosul său cortegiu de stele, întocmai ca o regină strălucită în mijlocul curții sale de dame elegante. Ea răspândește pe munții Africii și ai Spaniei un văl luminos și fantastic; iar pe sânul mării întinde o punte de aur, care unește orizontul depărtat cu malul pe care ne găsim. O dulce răcoreală adie împrejurul nostru și ne îmbată de plăcere, făcând a crede că pe lângă noi fâlfâie aripile nevăzute ale geniilor de noapte. -- Ascultă! îmi zice Angel, apucându-mă de braț. -- Ce? -- N-auzi pe valuri glasul armonios al copilei celei frumoase din vapor? -- Visezi, amice, îi răspund. E glasul unui marinar francez. -- Dar nu zărești o barcă în razele lunii? -- Ba zăresc. -- Și în barcă nu vezi o umbră de femeie? -- Văd doi marinari care vâslesc; dar chiar așa să fie cum zici, crezi că o femeie ar îndrăzni să facă serenadă în baia Tangerului? mai cu seamă o israelită? -- Ea-i!... strigă Angel fără a asculta observările mele și, strigând, el dispare pentru câteva minute; apoi se întoarce iar pe terasă, aducând instrumentul său favorit, cornetul de argint. -- Ce vrei să faci? îl întreb cu mirare. -- Vreau să dau un concert marocanilor și să răspund grațioasei cantatrițe din caic. Dominat de această idee fixă, Angel începe a suna din cornet o arie din Lucia , neauzită încă de urechile africane. Notele jalnice și melodioase se răspândesc în tot orașul, făcând pe arabi a-și închipui că aud trompeta lui Anael. Ca prin un efect magic, toate terasele caselor se acoperă cu oameni, care, când se mișcă speriați, când se opresc înmărmuriți. Înseși vestalele doamnei Ashton, atrase de farmecul armoniei, apar la lună lângă noi, întocmai ca fantasmele care ies din morminte în scena mănăstirii din opera lui Meyerbeer, Robert diavolul . Ele stau în extaz, suspinând adânc și exprimând uimirea lor prin clătinarea zulufilor și prin un haao foarte prelungit. Succesul artistului este deplin; un oraș întreg îl ascultă, două vestale îl admiră și chiar junele servitoare din locantă, Asterica și Lunica, ghemuite într-un colț al otelului, arată la lumina stelelor mărgăritarii ce poartă în locul dinților. Pe la o oră după miezul nopții, Angel, finind concertul și primind aplauzele noastre, își ia adio de la umbrele teraselor, prin câteva note care imită foarte bine cucurigul cocoșilor; apoi ne coborâm cu toții în salon, ne zicem noapte bună în diferite limbi și ne retragem în camerele noastre de culcat. -- Good night, my dear Alecsandri. -- Good night, dear Angel. -- Are you sleepy? -- Oh, yes! Noapte bună și somn dulce! A doua zi Hamed vine de ne trezește și cu un aer serios de lord ne zice spaniolește: buen dies, seniores , crezând că ne dă ziua bună englezește, pe urmă el ne propune să ne întovărășească la Alczar. Cererea lui e încuviințată cu majoritatea absolută a voturilor, și îndată după dejun plecăm tustrei, Hamed înainte și noi după el. Reîncepem dar o babă-oarbă prin încâlcirea hudițelor orașului și în fine ne suim pe culmea coronată de ruinele vechiului castel ce domină Tangerul. Poziția lui e foarte frumoasă și înlesnește ochilor un zbor întins pe un orizont nemărginit. În depărtare se arată ca niște nouri munții Andaluziei și stânca Gibraltarului; în dreapta se înalță munții Africii și se zărește drumul care duce la Fez, capitala Marocului; la picioarele noastre strălucește în soare marea, brăzduită de corăbii, și albește orașul Tanger cu casele sale cubice. Câțiva arbori, câțiva butuci de vie, câteva maldări de stuh verde, precum și vopselele caselor consulare, completează acest tablou învestit cu diferite culori. După un lung repaus și o lungă admirare a priveliștii, intrăm în castel prin o poartă dărâmată și apoi în curtea Alczarului, înconjurată cu ziduri nalte și metereze. Palatul sultanilor de Maroc se ridică în stânga curții; trecem pe din dosul lui, apucăm prin niște hrube întunecoase și deodată ne găsim într-un patio , salon mare, descoperit, pavat cu plăci de cărămizi smălțuite și ornat pe laturile lui cu coloane de marmură albă. Aceste coloane formează de jur împrejur galerii, în care se deschid ușile mai multor camere săpate în stil mauresc. Tot geniul oriental se arată în frumusețea bolților de lemn scobit și în fantezia arabescurilor de pe pereții acelor camere. Vizitând cu de-amăruntul rândul de jos al palatului, ne suim la cel de deasupra pe scări smălțuite, ca să vedem haremul așezat deasupra mării. Câte mistere, câte suspine înfocate, câte daruri tainice, câte scene dramatice au avut ființă odinioară, în această închisoare strălucită! Câte minuni de frumuseți au veștezit acolo! câte suflete june și amoroase s-au stins ca stelele cerului; câți ochi drăgălași au zburat de sus pe întinsul valurilor și al orizontului, urmărind un vis plăcut, o sperare înșelătoare! În sânul acestui pustiu palat închipuirea se exaltă și recheamă trecutul strălucit, pentru ca să piardă din vedere mizeria timpului de față; ea întrevede pe acei mauri cavalerești, care au domnit în Andaluzia și au zidit geamia cu sute de coloane din Cordova, Alczarul și Giralda din Sevilia și mai cu seamă Alhambra din Grenada, trei minuni de arhitectură feerică. Iar când de la mărețul tablou al trecutului, ochii se cobor pe litoralul Africii de astăzi, ce văd ei oare? Văd sate mizerabile și orașe compuse de hudițe stricate și pline de gunoi; [...] Guvernatorii orașelor, pașii, sunt tirani absoluți; iar sultanul de la Fez este considerat ca umbra lui Allah! El trăiește închis în saraiul său ca un zeu misterios, la al cărui nume toți tremură și se închină. Rareori acest personaj se arată în public, și când se întâmplă ca el să facă vreo scurtă călătorie sau să-și schimbe reședința, iată cortegiul ce-l însoțește: 1) În capul cortegiului un escadron de mauri ai gardei împărătești. 2) Doi călăreți purtând haine scumpe și lănci otrăvite. 3) Sultanul cu manta albă și cu cealma verde. 4) Sclavii care agită apărători pe lângă sultanul, pentru răcorirea atmosferei. 5) Patru funcționari mari ai statului, purtând: cel întâi cortelul, cel al doilea ornicul, cel al treilea lancea și cel d-al patrulea sabia sultanului. 6) Miniștrii. 7) Medicii. 8) Doi imami, preoți cu semnele rangului lor. 9) Doi ofițeri mari ai imperiului. 10) Patru călăi, având denumirile caracteristice de: intendentul, biciuitorul, înțepătorul și despintecătorul. Mai mulți sclavi duc instrumente de moarte dinaintea lor. 11) Garda neagră cu săbiile goale în mâini, precedată de muzică. 12) Două escadroane de gardă maură. 13) Două baterii de artilerie ușoară, purtată pe spinare de cămile. 14) Sclavii, servitorii și femeile. Femeile în urma cortegiului, ca unele ce nu au nici o însemnătate în ochii marocanilor! Un asemenea ceremonial grotesc nu exprimă oare îndestul starea de barbarie în care se găsește această parte a Africii?... Și dacă Marocul megieșit cu Europa prezintă acest spectacol, în ce grad de sălbătăcie trebuie să zacă popoarele dinăntrul continentului Africii? Sub impresia acestor gânduri, Angel și eu părăsim Alczarul, destinat a cădea în ruine cu toate monumentele mahomedane, și ne coborâm în oraș. La colțul unei străzi ne împiedicăm de o rogojină întinsă pe pavea, lângă o scobitură făcută într-un zid dărâmat și menită de a servi de cafenea. Pe rogojină stau ghemuiți câțiva arabi înveliți în burnuze rupte și un turc mai alb la față și mai curat îmbrăcat decât tovarășii lui. Cum îl zăresc încep a-i debita toate cuvintele câte le învățasem în diferitele mele preumblări prin Orient; iar el, lăsând să mă încurc în hoj ghioldum, safa ghioldum, efendi , îmi replică franțuzește: -- Bonjour, monsieur; voulez-vous prendre une tasse de café? Cuprins de mirare, îl întreb de este francez. -- Ba nu, îmi răspunde el râzând: eu sunt turc de la Algeria și am servit în regimentul de zuavi. -- Cum te numești? -- Hagi-Mustafa-Ben-Aali-Cuniali. -- Ai călătorit înăuntrul Marocului? -- Am fost de trei ori la Fez. -- Poți să ne întovărășești ca dragoman într-o preumblare ce vroim să facem prin munții Uadras? -- Bucuros; când plecăm? -- În curând; ocupă-te să ne găsești cai, să ne pregătești provizii de drum și să ceri de la pașa un soldat vrednic care să vie cu noi. -- Toate vor fi gata pe poimâine. Acum poftim câte o cafea. Invitarea cordială a lui Hagi-Mustafa ne decide a lua loc pe rogojină. Angel cearcă a-și cruci picioarele, pentru a imita pe arabi, însă nu reușează decât a cădea răsturnat pe spate. În timpul acesta sosesc, alergând, vro patru băieți ca să ne ceară câte un felu , ban prost de aramă. Mustafa le aruncă câteva de aceste monede, care devin pe loc un motiv de război; băieții se reped ca să le culeagă de pe jos, se împing, se înjură și se apucă la bătaie; dar ce bătaie? Bătaie de berbeci! Retrăgându-se îndărăt cu trei-patru pași, ei se aruncă unii asupra altora și se ciocnesc cap în cap cu o pornire furioasă; tidvele răsună grozav, dar nu se sfărâmă; căci ele fiind rase și expuse necontenit la soare și la ploaie, dobândesc o tărie extraordinară. Pentru un felu , fiecare băiat din Tanger e în stare să strice pe capul său o cărămidă de cele mai groase și mai bine arse. Câte capete de europeni ar zdrobi el pentru o sumă de 20 de franci? Angel caută să rezolve acest problem de statistică și găsește cifra colosală de 9 876 543 210 (?). Osteniți de preumblarea noastră pedestră, ne întoarcem la otel, unde ne iese înainte drăgălașa Asterica și ne spune cu un aer cam îngăimat că stăpânele ei, domnișoarele Ashton, ar fi prea recunoscătoare, dacă am vroi să le dăm un concert seara în salon. -- Nu numai un concert, dar și un bal, răspunde Angel, dezmierdând bărbia copilei care se depărtează veselă; apoi el mă întreabă dacă știu să cânt din piano? -- Nici o notă, îi răspund. -- Prea bine, replică el, deseară îi improviza un vals. De pe la 9 ore, salonul fiind iluminat a giorno, dominișoarele Ashton intră în el, urmărite de Lunica și de Asterica. Vestalele s-au prefăcut în silfide, îmbrăcate cu rochii albe de tiul, strânse la mijloc cu cordele albastre și încoronate cu ghirlande de flori false. Cea mai mare poartă subsuoară un album, iar sora ei aduce pe umăr papagalul Ghioali, care-i ciugulea urechea dreaptă și-i zice cu dragoste I love you, mille toneres, senorita . Junele servante, pieptănate astă dată, țin în mâini dairele și merg de se pun jos într-un colț al salonului, șoptind și chicotind între ele, ca două maimuțe grațioase. Concertul începe! Angel execută din cornet mai multe arii din operele lui Rossini și Meyerbeer; apoi, deodată și fără nici o tranziție, sună o polcă zburdalnică. În auzul acestor note vesele, ochii vestalelor se aprind, figurile lor se iluminează și piepturile lor suspină câte un haaaao lung și înduioșat. Sărmanele! de cinci ani erau postite de plăcerile dansului. Dorul exprimat prin acea exclamare ieșită din fundul inimii mă pătrunde adânc; compătimirea îmi dă curajul devotamentului și mă îndeamnă să fac începutul balului. Ambele vestale sar pe rând în salon, abandonând brațelor mele talia lor virginală și îmbătându-se de plăcerea polcii, până ce mă obosesc ca pe un cal de poștă. Angel însuși nu mai are destulă suflare în piept pentru ca să continue funcția de orhestră și, prin urmare, el mă roagă să mă pun la piano asigurând pe nobilele dănțuitoare că aș fi un artist de mare talent. Un nou haaao răsună în salon; o nouă compătimire mă cuprinde, și dar făr'a mai sta la îndoială deschid vechiul piano. O! geniu al armoniei! tu, care ai inspirat pe Mozart, pe Weber, pe Bellini, pe Meyerbeer, pe Rossini și mai cu seamă pe Strauss, îndreaptă degetele mele pe tușele clavirului, pentru ca să improvizez un vals necunoscut încă în analele muzicii instrumentale!! După această invocare întind mâinile și las să cadă într-un noroc pe bucățelele de fildeș îngălbenit... Ce monstruozitate cacofonică produc în timp de jumătate de oră, nu se poate spune; însă știu că Angel a profitat de aceste acorduri sălbatice, pentru ca să învârtească fericitele vestale în vârtejul unui vals fantastic. Balul ține tot astfel până dincolo de miezul nopții, animat neîntrerupt și condus, când de sonurile metalice ale cornetului, când de sunetele discordante ale clavirului. Înseși Asterica și Lunica iau parte la această petrecere improvizată, dănțuind împreună un soi de pas original, jumătate spaniol, jumătate arăbesc, o mimică în care șoldurile lor se leagănă și se mlădie cu o mișcare foarte expresivă și voluptoasă. Însuși Ghioali dă semne de o mare mulțumire, râzând cu hohot, bătând din aripi și debitând un nou vocabular de cuvinte poliglote precum: Very vel... Coco... joli, joli, cocorico, sacrebleu! În fine se aduce ceaiul!... picioarele se astâmpără, și limbile intră în dans la rândul lor. Timidele vestale au reîntinerit, ele devin comunicative, grațioase, și după o convorbire interesantă asupra țării mele, ca asupra unei insule necunoscute din Oceania, ele mă roagă să scriu în albumul lor câteva versuri române. -- Ce soi de poezie doriți? le întreb. -- O romanță! îmi răspund amândouă. -- Bucuros! Însă vă mărturisesc că zbuciumările balului nostru au cam speriat muza și că mi-a fi greu de a o găsi, neștiind unde s-a ascuns. -- Cocorico!... replică papagalul. Nemaiputând nimica răspunde la un asemenea puternic argu­ ment, deschid albumul și compun următoarele strofe: ROMANȚĂ TRISTĂ DUPĂ UN BAL VESEL Îmi place pe mare sa fiu legănat; Îmi place prin lume s-alerg ne-ncetat, Să vad țări și oameni, și munți și câmpii, Și albe deșerturi, și mări albăstrii. Departe de țărmul acel înflorit Pe care m-așteaptă un înger iubit, Ca valul de spume eu sunt călător Și veșnic mă-ngână al patriei dor. Văzut-am Europa cu-a sale minuni, Și Asia Mică. Și marea-n furtuni; În Africa neagră venit-am acum Și peste tropicuri doresc să-mi fac drum; Dar cât de departe voi fi pribegit De țărmul poetic în care-s iubit, Ca valul de spume, sărman călător, Ah! veșnic mă-ngână al patriei dor! După mine, Angel scrie câteva versuri engleze, pe care le-am tradus cât se poate mai literal, pentru a păstra originalitatea improvizării amicului meu. Iată-le: Ce-i mai plăcut decât un bal? Un cal! Și cal și bal, te duc în zbor Ușor! Ferice de cine-i condus Pe sus Lângă un sân alb și tinerel!... ... Angel ! * * 3 octombrie. Această zi este întreagă consacrată domnului Reade, viceconsul englez din Tanger, care vine să ne viziteze după dejun și ne invită la masă, promițându-ne vestitul cuscusu , mâncarea favorită a indigenilor africani. Reade este un tânăr de o înfățișare blândă, însă melancolică. Șederea lui de patru ani în Maroc i-a învăluit fața cu o umbră de tristețe; spleenul, această boală engleză, cunoscută la noi sub numele de urât , a pătruns în sufletul lui ca un vierme ascuns, care-l roade pe nesimțite. Pentru el zilele sunt de o lungime desperatoare, și lumea-i un deșert fără umbră, fără flori, fără nici o atragere. În starea morală în care a ajuns bietul Reade, se vede pe fiecare zi adâncindu-se într-un neant care îi seacă facultățile; ideile sale și-au îngreuiat zborul, graiul său e trăgănat ca o plângere monotonă, și toate frazele lui sunt punctate cu suspinuri și cu căscări, care te adorm încetișor și te fac să intri cu ochii jumătate deschiși în lumea visurilor. Dacă am crede în metampsihoză, am putea afirma f[...]ndoială că sufletul lui Reade a locuit într-un mac, pân-a nu se răt[...]n trupul lui de om. În timp de patru ani traiul său a fost o lungă, lungă, lungă căscare ce i-a diformat fălcile și i-a dat o aparență de mastodont. Sărmanul! singura lui distracție pe pământul barbar al Africii a fost vânatul; nu însă vânatul la lei, la tigri, la hiene, la elefanți, dar un vânat comic și original, vânatul la mâțe! înaintea sosirii lui Reade în Tanger, acest oraș foia de motani roși și de mâțe albe, vinete, negre și chiar albastre, care, bucurându-se de o libertate absolută, săreau de pe o casă pe alta, miorlăind de amor în întunericul nopților. Arabii adormeau cu mulțumire în acel miaut general, și fiecare din ei avea satisfacerea de a recunoaște notele motanului său favorit în concertul general. Fatalitate! fatalitate! de trei ori fatalitate! acea stare fericită trebuia să înceteze. Decretul prin care maiestatea-sa regina Victoria numi pe Reade viceconsul la Tanger fu verdictul de moarte a neamului felin din acest oraș: Consulul vine, pășește pe al Africii pământ Ș-a lui Raton seminție se coboară în mormânt! Pușcă, pistoale, lațuri, capcane, măciuci, arcuri, până și hapuri de pâine otrăvite, toate instrumentele de ucidere au fost întrebuințate de neîmpăcatul Reade spre stârpirea animalelor miorlăitoare. Și ce este mai grozav încă!... Acest Nemrod britanic a avut cruzimea să deprindă a imita chiar suspinele cele mai amoroase ale motanilor cu scop de a înșela pe naivele pisici și de a le atrage astfel în cursele lui. Câte nenorocite gingașe de inimă au fost jertfa acestei stratageme perfide și ademenitoare!... Câte drame tainice s-au petrecut prin întunericul ulițelor Tangerului! Hecatombe întregi au fost sacrificate în patru ani de nopți, și astăzi pieile victimelor, dubite, tăiate, cusute cu măiestrie, îmbrăcă mobilele călăului ce le-a scurtat viața. Pe fiecare divan este întins un covor de piei, formând desene variate, împrejurul unui medalion, unde zace blana întreagă a unui frumos motan. Taburetele sunt acoperite cu adevărate mozaicuri din bucățile de blăni; căci Reade este un artist de întâiul ordin. El a trimis la expoziția de la Londra un tapet, product al vânatului său și lucrat de el însuși, care a fost admirat de o lume întreagă, și astăzi acest cap d-operă de blănărie figurează, de nu mă înșel, în salonul Clubului de vânători. Iată personajul curios în a cărui companie aveam să petrecem ziua. Tot ce dorim este ca el să nu aibă vreo distracție, în timp cât vom fi împreună, și să nu-și închipuiască că suntem motani! Ne ducem dar mai întâi de-i vizităm casa, un adevărat muzeu de arme orientale, de obiecte de marochin cusute cu fir, de narghilele arăbești, de felegeane lucrate în filigramă, de dinți de elefant, de pene de struț etc. și mai ales de toate varietățile de piei de mâțe, întinse pe pereți. Acea casă este de stil mauresc, cu uși în ogive sculptate, ca acele din Alczar, și cu o curte mică în mijlocul ei. De jur împrejurul acestui salon descoperit se înșiră coloane de marmură ce formează o galerie cu balcon deasupra; toate camerele se deschid pe balcon și primesc lumina din curtea interioară. Pășind pragul acelui cafarnaum, suntem salutați de nechezatul puternic al unui armăsar roib, favoritul lui Reade ce are privilegiul de a locui în salon. Ochii lui mari și inteligenți, nările sale largi și trandafirii, picioarele lui subțirele și nervoase, coarda lui pletoasă, neastâmpărul său sălbatic și totodată blândețea lui sub mâna omului sunt probe vederate de sângele arăbesc ce curge în vinele lui. Și în adevăr, Boabdil este un fiu curat al Africii, născut dincolo de deșertul de Sahara. -- Iată, ne zice Reade, singurul meu amic în astă țară blestemată. Boadbil este sufletul meu și nu l-aș schimba chiar pe tronul sultanului de Maroc. Nobilul armăsar pare c[...]nțeles cuvintele stăpânului său, căci el răspunde prin o nechezare veselă și răsunătoare. -- Mai am încă doi cai frumoși, adaugă Reade. -- Unde? întreabă Angel, în camera d-tale de culcat? -- Ba nu; Boadbil singur are dreptul de a ședea în apartamentul meu; ceilalți sunt într-un grajd alăturea cu casa. Vroiți să-i vedeți? -- Bucuroși! răspundem Angel și eu. Ceilalți doi armăsari, unul alb și altul negru, sunt de aceeași talie ca Boadbil, bine potriviți, vioi, sprinteni, cai de lux, care s-ar plăti scump în Europa. Reade ordonă lui Aali, seizul ce-i grijește, ca să puie șeile pe dânșii. Acest Aali trăiește zi și noapte în grajd, în compania cailor și a trei șacali domesticiți; el a vizitat Franța și Englitera, cu prilejul trimiterii unor cai arăpești regelui Ludovic-Filip și reginei Victoria, de către sultanul de la Fez. Aali a văzut productele geniului european; a fost purtat pe la teatre, pe la grădini, prin muzee etc., și s-a întors în patria sa, după o absență de patru luni. Negreșit că acest om trebuie să fi primit o impresie mare în sufletul lui, găsindu-se deodată în centrul luminilor; el, care până atunci viețuise în întunericul barbariei; mintea lui a fi luat o dezvoltare fericită la razele civilizației. -- Ce impresie ți-a făcut Europa? îl întreb. -- O grozavă durere de cap! îmi răspunde Aali. -- Și altă nimic ? -- Și dorința de a mă întoarce la Maroc. -- Ca să fii seiz?... -- Dar; ca să-mi petrec viața cu Hafir și cu Aslan, numele cailor. Iată efectul ce produc minunile secolului nostru asupra naturilor musulmane; o mare durere de cap! Răspunsul lui Aali îmi aduce aminte de un ambasador turc care asista la o operă din Paris întâia oară: -- Cum v-a plăcut, exelență? îl întreabă ministrul afacerilor străine. -- Frumos, prea frumos! răspunse ambasadorul; pe urmă, întorcându-se către secretarul lui, îi zise oftând: unde-i caraghiosul nostru!!... În curând caii sunt gata; încălecăm tustrei. Reade pe Boabdil, Anghel pe Aslan și eu pe Hafir și plecăm urmăriți de șacali ca de niște câini. Paveaua suna sub copitele armăsarilor, orașul răsuna de nechezatul lor, iar noi, ca cei trei Crai de la Răsărit, trecem mândri prin strâmtoarea hudițelor și ieșim din cetate. Fugarii noștri, văzându-se la largul lor, se încordează, se aprind, mușcă zăbala și privesc orizontul cu mare neastâmpăr. Ei se frământă în loc, zburdă, saltă din tuspatru picioarele în văzduh ca niște mingi elastice; nu mai e chip de a-i stăpâni; trebuie să le lăsăm frâiele. -- Avay! strigă Reade, și Boabdil se izbește ca un vultur. Aslan și Hafir deschid nările, aspiră puternic aerul viu al mării și pleacă într-un zbor. Alalah! cai arăpești! Alalah! cai voinicești! Cum mișcau copitele Ca șoimii aripele. (Balada lui Serb sărac) După o alergare de zece minute pe malul nisipos al mării, ne întoarcem și ne îndreptăm spre un deal acoperit cu măslini, smochini, cactuși, palmieri, fistici etc., din a cărui vârf se arată o priveliște minunată. Calea ce urmăm e mărginită cu cactuși și cu trestii înverzite și trece alăturea cu mormântul unui santun. Câteva femei, învelite în burnusuri albe și ascunse la față, stau în nemișcare lângă acel Marabu ; ele apar ca niște statui. Nu departe de Tanger se găsește capul Spartel, vechiul Ampelunium; el privește Marea întunecimilor, Bahr-el-Dholva după cum arabii numesc oceanul. Acest promontoriu se coboară în valuri ca un zid de stâncă și este scobit cu multe peșteri, dintre care cea mai spațioasă era odinioară consacrată lui Ercules. Odihnim caii la umbra unui mare arbor ce încunună capul Spartei, ascultăm mugetul bătrânului ocean, fumăm câte o țigaretă în onorul coloanelor lui Ercules, și apoi, zicând adio acelui măreț spectacol al naturii, luăm drumul către oraș. Reade însă ne conduce pe o altă parte a muntelui, pentru ca să trecem pe la grădinile consulului Europei. El are mai cu seamă interes a se abate la grădina consulului de Suedia; căci prin acele de portocali, de alămâi, de lauri, de crini roșii strălucește un crin alb și drăgălaș cu ochii albaștri, cu părul auriu și cu dulcele nume de miss Lucy, fiica consulului. O! taină a inimii omenești! Fie un om cât de barbar, fie cât de crunt, fie în stare de a ucide cu nepăsare o poporime întreagă de motani, destul e ca să întâlnească în cale-i o copilă cu primăvara pe frunte, pentru ca sufletul lui să se îmblânzească, pentru ca asprimea caracterului său să dispară! Reade, care a făcut să tremure o lume întreagă de mâțe, tremură acum dinaintea frumoasei miss Lucy!! Pe la cinci ore suntem sosiți la casa noului nostru amic și ne punem la masă foarte bine dispuși a ospăta după preumblarea ce am făcut. Vestitul cuscusu apare pe un blid de argint, adus fiind în triumf de însuși Aali. Această mâncare arăpească e făcută cu un soi de grisă fiartă cu legume și cu carne de pasăre sau miel; gustul ei nu e r[...]nsă Angel declară că se împacă mai bucuros cu rosbeeful și cu friptura de fazan. De gustibus non disputandum! După fructe se așează o altă față de masă și se aduce un paner cu diferite vinuri străine și un pachet de țigări havane. Acum începe adevărata petrecere, butelcile se deșartă pe rând, țigările se consumă, producând un nour albiu, și mesenii se afundă în convorbiri variate, până ce, amețiți, ei cad sub masă. -- În sănătatea dumneavoastră! zice Reade, ridicând un pahar de Malaga. -- În sănătatea frumoasei miss Lucy! răspunde Angel. -- În sănătatea lui Boabdil! adaug eu. -- În sănătatea reginei de Englitera! reîncepe Reade. -- În sănătatea viceconsulului care o reprezintă la Tanger! -- În memoria numeroaselor victime ale căror piei dubite se înșiră aici pe pereți ca literele de foc ce au tulburat festinul lui Baltazar! -- În sănătatea lui Baltazar! etc., etc., etc. Toasturile se succed cu răpejune, luând forme din ce în ce mai bizare. Angel într-o pornire entuziastă ajunge pân-a striga: în sănătatea sănătăților! Închipuirea ia aripi, limbile se dezleagă, inimile se destăinuiesc; toți grăim delaolaltă, făcând observări judicioase asupra cailor arăpești, asupra frumuseții evreicelor din Tanger, asupra politicii Franței și a Engliterei, asupra comodității babușilor orientali etc. După aceste vin la rând anecdotele comice, apoi povestirile scandaloase și, în fine, fiecare spune ce-i trece prin minte, fără a mai da ascultare altuia. Astfel Angel, cu ochii scânteietori și cu fața roșietică, istorisește incidentele celei din urmă alergări de cai de la Epsom, Reade, palid, cu fruntea pe mână și cu genele plecate, ne mărturisește tragic că adeseori, în tăcerea nopții, un grozav concert de miorlăituri se deșteaptă în cugetul său înspăimântat. Eu descriu o întâmplare curioasă din voiajul meu în Asia. Iată un specimen de acel trio vorbareț. EU: Scumpii mei amici!... READE (întinzându-mi mâna) : O yes , amici... scumpii mei amici... ANGEL (deșertând un pahar de șampanie) : În sănătatea amiciei!... EU: Ascultați ceea ce mi s-a întâmplat în Asia... Angel: În ziua alergării de cai de la Epsom am avut un noroc neașteptat... închipuiți-vă... Ai fost vreodată la Epsom? Închipuițivă ca în ziua aceea sir Arthur Holvay a pierdut zece mii livre sterline. EU: La anul 1845 sau 46 am fost să vizitez vechea capitală a Imperiului Otoman. Cunoașteți Brusa cu numeroasele sale geamii, cu băile sale antice, cu pădurea sa de aguzi? Nu o cunoașteți? prea bine! Aveam doi companioni, doi tineri belgi, cu care am mers de la Brusa, cale de patru zile înlăuntrul Asiei, trecând prin văi romantice, prin păduri umbroase și prin sate mizerabile de musulmani. READE: O! yes , mizerabile!... parcă le văd expirând sub ochii mei. EU: Satele ? READE: Ba, mâțele... mâțele! ANGEL: Peste patru sute de mii erau față la acel spectacol. READE (tresărind) : 400. 000 de mâțe? ANGEL: Ba, de spectatori, căci era să alerge celebrul cal Plum al lordului Derby; tribunele erau înghesuite cu ladies și cu gentlemani purtând ochene. Mii de trăsuri stau înșirate de-a lungul ipodromului, și mii de amatori cu butelci de șampanie sau de paleale în mâini așteptau începutul alergării. READE (adâncit în gânduri) : O! yes! alergau sărmanele ca să scape de moarte, dar măciuca mea le ajungea din fugă și le oprea pe loc! EU: Timpul însă nepermițându-ne a înainta mai mult în fundul Asiei, am hotărât a ne întoarce la Ghemlic, oraș mic de pe malul Mării de Marmara, spre a ne sui pe vaporul ce duce la Constantinopol. Revenind deci la Brusa, am tocmit cai odihniți și am plecat spre Ghemlic. Drumul sau, mai nimerit zicând, cărarea ce unește aceste două localități trece peste câmpii goale și pustii; iar spre paza călătorilor este așezat pe o culme un pichet de albanezi, înarmați cu șușanele și iatagane. Înfățișarea lor însă e prea hoțească pentru ca să inspire cea mai mică garanție în contra hoților... Către seară auzim în urma noastră un tropot rapid de cai și în curând suntem ajunși de un curier turcesc pe care-l întovărășește un cavas încărcat de arme. Ei veneau în fuga mare, căci astfel se face serviciul poștei în Imperiul Otoman. READE (melancolic) : Mai cu seamă una! o pisică albă! ea se găsea de-abia în primăvara vieții! grațioasă, dezmierdătoare, crescută negreșit pe brațele unei frumoase copile din harem... oh! horror! horror! horror! iată pielea ei... iat-o colo în covorul cel din față. ANGEL: Deodată bariera ipodromului se deschide... EU: Caii noștri, auzind acel tropot, mișcă urechile, prind zăbala în dinți și se pun pe fugă... Ce fugă! ANGEL: Deodată bariera se deschide... EU: Câmpul părea că se întoarce împrejurul nostru, aerul vâjâia pe la urechi; aș fi jurat că un vârtej ne luase pe aripile sale... ANGEL: Deodată bariera se deschide!... 14 alergători ies în arenă, purtând pe spinarea lor jochei îmbrăcați cu jiletce de diferite culori. Hurra! toți pleacă întocmai ca un cârd de grauri; 400.000 spectatori țintesc ochii lor la dânșii și fiecare urmărește cu sufletul calul pentru care a pariat. READE (întunecat) : Astfel, sufletul meu le urmărește în lumea fantastică a umbrelor, o! ființă inocentă!... EU: Însă chingile de la șaua mea slăbindu-se, mi-am oprit calul, lăsând pe tovarășii mei să-și urmeze drumul înainte. Aproape de locul unde mă găseam, era un izvor limpede; mi-am răcorit obrazul, mi-am adăpat calul, l-am închingat bine și m-am suit pe el; dar când am aruncat ochii pe câmp, n-am mai zărit pe nimeni, companionii mei și curierul dispăruseră în orizontul întunecat!... Închipuiți-vă poziția mea critică; eram singur, pierdut în câmpiile Asiei, fără știință de limba turcească, ca să mă pot explica, fără arme, ca să mă pot apăra... Ce să fac? ANGEL (cu entuziasm) : Hura! hura! hura! READE (cu durere) : Alas! alas! alas! EU: Lumina scădea; pământul începea a se înveli cu acea culoare fantastică, care dă obiectelor forme înspăimântătoare... Nu-mi rămânea timp de pierdut... Reped deci calul pe o movilă apropiată și din vârful ei îmi fac ochii roată împrejurul orizontului. Vivat! În depărtare zăresc niște umbre ce mi se par a fi un grup de călăreți; inima mi se înveselește și prinde la curaj. Ei sunt! tovarășii mei!... o fugă bună de cal, și-i ajung! Calul mă înțelege, pleacă, și în câteva minute sosește, nu lângă amicii mei, ci lângă o caravană de opt cămile poposite; câțiva turcomani stau întinși pe iarbă alăturea cu ele și se pregăteau de somn; însă, cum mă văd, ei sar în picioare, se apropie de mine, și cel din frunte pune mâna pe zăbala calului. Eu strâng frâul, cu stânga, iar cu dreapta trag o vargă de nerv de bou peste capul turcomanului, și pe loc reped calul îndărăpt. Hoții, furioși de a scăpa o pradă sigură din gheare, se iau la fugă după mine, răcnind, înjurând, descărcând vro două pistoale: însă eu fiind călare și ei pe jos, dispar lesne din ochii lor! READE: Ea însă nu dispare din conștiință... nu dispare de pe perete! Iat-o pe covor... colo, ca o veșnică mustrare!... O!... God! ANGEL: Hip, hip, hura! Caii se întrec în zbor ca rândunelele. Unii rămân în urmă, alții fug înainte ațâțați de aplauzele privitorilor. Jiletcile jocheilor strălucesc în arenă ca niște fluturi colorați; toți aleargă cu inimă și se apropie de barieră... O lume întreagă stă în uimire, care cal va sosi mai întâi ? That is the question! READE: Oh, yes! To be or not to be, that is the question!.... Miaau. Oh! Shakespeare! EU: În fine, mă opresc!... Acum noaptea căzuse, mii de stele clipeau deasupra mea; însă misterioasa lor lumină nu-mi arăta nici un drum bătut în pustietatea acelor câmpii... La asemenea cazuri cea mai nimerită măsură este să te încrezi instinctului animalelor. Am lăsat deci frâul pe gâtul calului și pe loc inteligentul meu tovarăș, mirosind aerul, pleacă încet prin întuneric și după o oră mă scoate chiar la malul Mării de Marmara. ANGEL: Doi se află în frunte: Plum și Ghipsi! încă zece pași și învingătorul va face a se pierde și a se câștiga rămășaguri de milioane de shelingi în toată Englitera, încă cinci pași, încă trei, încă doi, încă unul... Hura! Plum iese înaintea lui Ghipsi cu o lungime de patru degete; Plum este triumfătorul! 400.000 de glasuri se ridică în văzduh cu entuziasm, și mii de butelci se deșartă în onorul lui! Hura! În sănătatea lui Plum! EU: La poalele acelui mal foarte nalt, valurile se legănau molatic, cu un vuiet surd; pe suprafața lor razele stelelor presară scântei argintii, iar în dreapta mea se zăreau luminile caselor din Ghemlic. Calul se apropie de muchia malului, întinde un picior, cearcă pământul cu copita, și apoi începe a se coborî încet pe o cărărușă de capre. Voiaj spăimântător și periculos!... Mi se părea că la fiecare pas o să cădem împreună de-a lungul stâncilor, până în fundul prăpăstiei. Inima tremura în mine, pieptu-mi se răsufla greu, ochii se păinjeneau... Deodată.... ANGEL: Cât pentru mine... READE (cu ochii închiși) : Oh! miss Lucy! EU: Deodată mă trezesc cu calu-n valuri! El sosise devale și apucase pe nisip în direcția Ghemlicului; însă prin unele locuri era silit să treacă prin apă.; căci marea se întindea până sub mal. În fine am intrat teafăr în oraș și am găsit pe tinerii belgi lungiți pe taraba unei cafenele, foarte îngrijiți de soarta mea și mângâindu-se cu două narghilele turcești. ANGEL: Cât pentru mine, Plum mi-a adus o mie de livre sterline, câștigate de la amicul meu Arthur Holvay, Hip, hip! în sănătatea lui Arthur! READE (lunecând de pe scaun sub masă) : Miss Lucy! miss Lucy! Miaaau!!! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Astfel se mântui convorbirea noastră! Un orologiu ascuns bate două ore după miezul nopții. Angel, ridicând fața de masă și adresându-se la Reade, îi zice cu glas uimit: „Adio, scumpule amice!... Umbrele victimelor tale să te lase în pace, și frumoasa miss Lucy să-ți răsplătească cu amorul ei îngeresc momentele de plăcere ce tu ne-ai făcut să petrecem în casa ta, noi, călători rătăciți pe țărmurile Africii... Adio!" După această poetică și călduroasă improvizare, Angel și eu ne întoarcem la locantă, bâjbâind prin întunericul hudițelor, ne culcăm obosiți, și până în zori ne luptăm în vis cu motanii uciși de Reade. Somnul nostru însă nu ținu mult, căci trebui să ne sculăm și să plecăm. Hagi-Mustafa-Ben-Aali-Cuniali, întovărășit de un soldat marocan, aduce caii sub ferestrele noastre, doi pentru noi, doi pentru ei, și unul pentru panerele cu merinde. Totul fiind deci gata de pornire, ne coborâm în stradă, strângem mâinile domnișoarelor Ashton, dăm câte un bănuț spaniol de aur Lunicăi și Astericăi, ne închinăm papagalului Dgiali și încălecăm. Iată-ne ieșiți din Tanger!... Africa cu misterele sale se întinde dinaintea noastră. Dumnezeu știe ce întâmplări ne așteaptă! Fie într-un noroc și cale bună!!!


