# FragmentsContent

content:
Contesei de Noailles, născ. Principesa Brâncoveanu Brâncoveanu Constantin, Boier vechi și domn creștin... Cântec din bătrâni Îți recitesc răvașu-n franțuzește Cu slova lui muiată-n ironie Și, nu știu cum, un gând mă ispitește... Mă iartă, doamnă, că ți-l spun și ție... Tu ne-ai uitat, tu din strigarea noastră Nu știi nimic, nimica nu te doare; Nici Dunărea nu-ți plânge la fereastră, Nici munții mei nu pot să te-nfioare... Nu ne-nțelegi nici visul, nici cuvântul, Nici cântecul tu nu ni-l poți cunoaște... Din țara ta ți-a mai rămas pământul, Ai grâu în el, dar ți-ai uitat de moaște... Abia o dat, când te chema Bizanțul, Ai poposit la noi o clipă, două: Verigă mândră ce te-ai rupt din lanțul Unor vieți atât de scumpe nouă... De-aceea azi te miri ca de-o poveste Când cineva de rostul tău te-ntreabă, O glumă-ți par cuvintele aceste Și râzi de noi, odraslă basarabă... Râzi în zadar! Trecutul ne-nfășoară Oricât de mult l-am surghiuni din minte... Străbunii-n noi de veci nu vor să moară Și noi mințim, dar sângele nu minte! Ei vin la noi... Ș-acolo-n metropolă, Pe malul Senei, umbra lor străbate, Suflarea lor pătrunde sub cupola Palatelor cu creștete bronzate... Câți logofeți și vornici nu se schimbă În noaptea ta cu visuri zbuciumate... Cu noi în drum doar pururea se plimbă Un țintirim de suflete uitate... Când vei simți o jale vag-adese Și-n liniștea amurgului de toamnă Te vor fura îndemnuri nențelese, Nu te mira: Sunt Brâncovenii, doamnă! Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Moș Crăciun cu barba albă, moș Crăciun cu traista plină, Vechi stăpân atât de darnic al copilăriei mele, Azi la noi în sat te-așteaptă toată casa cu lumină, Cu colinde și cu cântec și cu crai ceteți de stele. Tu te furișezi în taină pe la fiecare poartă, Cu pășirea ta tiptilă nu lași urme pe zăpadă, Dar te simte-ntreg cuprinsul oropsiților de soartă, Când lași binecuvântarea peste capul lor să cadă. Tu cobori și-n sara asta, tu cobori ca totdeauna, Pe pământul greu de rele, sol bătrân de gânduri bune, Și-nveșmânți c-un văl de pace răzvrătirea-nviforată... Cum te-așteaptă-n sat la mine!... Du-te, du-te, Moș Crăciune... De nu ți-o fi peste mână treci și pe la casa noastră, Biată mama-ngândurată azi e singură la masă, Tu măcar o rază-n suflet îi trimite pe fereastră, Când vezi neatins și vinul și colacul de pe masă. Apoi pleacă, Moș Crăciune... pe oriunde-și duce darul Bătrâneasca și cinstita și curata noastră lege; Numa-n lumea mea străină nu-ncerca să treci hotarul, Căci și inima și casa ți-s închise-aici, moșnege!... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Eu știu un basm de mult uitat C-un cântăreț rătăcitor, Ce strunele și-a încordat Pe rând, la poarta tuturor, Și-n cântecu-i înviforat A plâns de lacrimile lor. Din goana lui s-au ridicat Văpăi și valuri de scântei, Bărbații s-au oprit în sfat Și s-au oprit în drum femei, O lume-ntreagă și-a legat De glasul lui plânsoarea ei... Cântând prin codri de brădet, Drumeț pe larguri de pământ, Așa s-a risipit încet, Ca frunza spulberată-n vânt: Nu visul lui nemângâiet, Amarul altora l-a frânt. Pe urma lui creștea popor Și se ruga cu chip duios: – Mai spune-ne câte ne dor Și câte suflete ne-au ros, Pribeagule, stihuitor, Le plângi atâta de frumos!... El, ascultând al lor cuvânt, A chibzuit și-a priceput Că pururi fără crezământ Durerea lui l-a petrecut Și că-n sălbaticu-i avânt Străine doruri l-au durut... Atunci o clipă s-a-ntâmplat – Mai vreți voi basmul să vi-l spui?- Că jalea lui a lăcrimat, Dar a-nțeles că nime nu-i, În tot norodul adunat, Să vază lacrimile lui...


content:
Ascultă, copile, ce-mi spune viața: De-a pururi în umbră să torci al tău gând, Când simți în pleoapă o lacrim-arzând, Ia seama la vreme și acopere-ți fața, Să nu fie ochi să te vadă plângând. Alături cu alții te-nșiruie-n horă Și lumii plătește-i cu ce-i ești dator, Fă-i patimei tale din zâmbet zăvor, Tăcerea să-ți fie statornica soră, Să nu știe nimeni ce rane te dor. Iar noaptea când cade și ceața se lasă, Tu trage-ți oblonul, să n-ai mărturii, Și-atunci sub tavanul ascunsei chilii, Despătură-ți taina ce-n suflet te-apasă, Stropind-o cu lacrimi de ceasuri târzii... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Un cavaler cu ochi de vultur, cu inima de fată mare, Cu braț de fier, cu mâna albă, de zbucium și de luptă dornic, Pe-un piept de stâncă solitară și-a-ntemeiat un cuib statornic, O singuratecă cetate cu turn strălucitor în zare, Când raza zorilor dintâie zâmbește-n prag de cetățuie, Pe năzdrăvanu-i cal sălbatic răsare-n noapte cavalerul, În soare-i fulgeră armura și zboru-i întretaie cerul, Cu aripi meștere în albul nemărginirilor se suie. În furtunateca-i năvală se duce-așa fără hodină, O lume se răsfrânge-n ochii adânci ca nopțile de vară. Din mii de tulnice răsună a vieții veșnică fanfară, Când zburătoru-i prinde taina de sus, din unde de lumină. Avântul lui n-are popasuri, în drum el suie și coboară, Și nestemate fără număr culege mâna fermecată: El rupe-o floare, prinde-un zâmbet, o lacrimă-n ascuns vărsată, El fură-un vis dormit azi-noapte pe căpătâiul de fecioară... A străbătut atâta cale, cât ochii nu cuprind să vadă, Și când amurgu-ncinge bolta în brâul lui tivit de aur, În goană el își smulge-o salbă din sfântul cerului tezaur, Și vine-acasă călărețul cu brațul încărcat de pradă. Abia mai poate duce greul, se-ndoaie trupul sub povară, Își scutură în fața porții vestmântul împletit din zale, O clipă mai privește-n urmă spre ceața risipită-n vale, Și-apoi în pripă trece pragul... - dar praful a rămas afară!... Pe-un pat de marmură curată dintr-o cămară neștiută, El migălind în pacea nopții așează scumpa lui podoabă, Își frânge de zăgazuri mintea - de veci neadormită roabă - Și taine pururi vorbitoare s-aleg atunci din mână mută... ...Și știe bine urzitorul că-n vremea trudei lui amare, Acolo, jos, în umbra neagră, țin sfat atâtea duhuri rele, Să-i fure marmura măiastră, argintul coborât din stele... Dar mâinile nu-i dau odihnă, căci vor altar de închinare. Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Mi-am făcut un cântec de demult, odată, Mi-am făcut un cântec ne’nțeles și dulce, Leagăn pentr-o veche taină vinovată, Ziua să m-alinte, seara să mă culce. Mi-am făcut un cântec și l-am dus cu mine, Printre anii tulburi singura mea zestre, Floare-ntârziată prinsă pe ruine, La o casă mută pusă-ntre ferestre. Cântec de ispită, cântec de otravă, Smuls din nedormirea viselor fugare, Mi-ai crescut cu vremea ca un râu de lavă Mi-ai crescut ca noaptea viforul pe mare. Cum te-a-nchis zăvorul tăinuirii mele, N-ai căzut în mreaja gureșelor rime, Împletit din patimi, coborât din stele, Cântec de-o viață, nu te știe nime... Totuși mintea astăzi vine să mă-ndemne, Să-ți deschid fereastra, să te-alung din casă, Când ți-e mort copilul, ce să mai însemne, În odaia goală, leagăn de mătasă?... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Cu trupul biruit de jale Un trandafir se stinge-n glastră, Stropindu-și plânsul de petale Pe perinița din fereastră... Se zbuciumă sărmana floare Și moare-n patima ei mută, Ca-n inima de fată mare O dragoste nepricepută. Se zbuciumă și până mâine Își scutură podoaba-ntreagă, Iar mâna gingașei stăpâne Alt trandafir o să-și culeagă. Și rând pe rând au să mai vie Tot alte flori în vechea glastră, Asemeni viselor ce-nvie Și mor zâmbind în calea noastră. Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Amurgul m-a găsit și astăzi la poala ta cerșind hodină, Biet călător, oprit în cale de vraja viselor ce mint, Cum aș putea să plec acuma când ochii tăi senini lumină Și ard în purpura-nserării ca două suliți de argint?... Le doarme-n adâncimi păcatul și ocrotit de-o caldă lene Din clipă-n clipă îmi trimite sclipirea fulgerelor lui, Un picur din pierzarea lumii îți strălucește-acum sub gene Și mă-nfior din ochii limpezi tu câte taine poți să spui... Mă pierd în lumea lor albastră și simt fiori din vremuri moarte. Văd crai pribegi, ce pentr-un zâmbet jertfiră fala unui tron. Și parc-aud în pacea nopții cum vântul șuieră departe Prin dărmăturile de piatră din prăbușitul Ilion... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Iubirea mea-nchisă cu tainic zăvor, Te port printr-al anilor șir, Te port și cu tine pe drum mă strecor, Păzindu-ți în suflet temutul fior Ca floarea polenu-n potir. În jurul meu urlă al lumii război Cu vifor flămând și păgân, În jurul meu cade și praf și noroi, Și nimeni nu știe din tristul convoi Ce strâng eu statornic la sân. Tu, chiot sălbatic din sute de guri, Zadarnic îmi strigi în urechi, Prin vămile vieții și prin cotituri, Ea vine cu mine și nu poți s-o furi, O taină din zilele vechi. Când noaptea-mi coboară la geamul închis Și-n casa mea nimenea nu-i, Ca de pe alte tărâmuri trimis, În zboru-i molatic, plăpândul meu vis M-atinge cu aripa lui. Atunci se desfac ale tale comori Și raiu-mi aduc pe pământ, Atunci la fereastră-mi vin privighetori Și toate te cântă... le-ascult până-n zori... Iubirea mea și eu te cânt... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Atât de tristă-i dimineața Acum când plânge-o toamnă nouă, Când cade din copaci viața Și frunze galbene mă plouă. O lume-ntreagă simți cum moare Într-o tulpină ce se-ndoaie, În orice zvon o așteptare Și-un vis în fiecare foaie. Abia o brumă fără milă Și vara mi-a fugit departe, Răsar, movilă de movilă, În jur de mine frunze moarte. Ce taină le-a desprins în șoapte Mai multe azi ca altădată, Ce visuri au murit azi-noapte Cu-atâta frunză spulberată? Icoane negre mi s-arată, Și nu știu cum, dar mi se pare Că-n noaptea asta-ntunecată S-a prăpădit o fată mare. Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Am rătăcit departe-n lumi străine, Crezând că scap de-a patimii prigoană, Că-n sufletul meu însetat de goană Mai poate crește-o floare pe ruine. Dar un blestem din orișice icoană Mă urmărea, căci te vedeam pe tine... Și te visam ca,-n nopțile senine, Un crai pribeag pierduta lui coroană... Nu te mira că azi înfrânt de cale, Robit de-un chin care-n curând se curmă, Mă-ntorc din nou la pragul casei tale. Gândește-te că-n cruda lor arsură, Când simt aproape clipa de pe urmă, Bolnavii toți cer cuminecătură... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Copilăria mea pierdută Demult, prin rariștea de tei Și-a dus, cu râsul ei năvalnic, Și-a dus și lacrimile ei... De-atuncea nu mi-s umezi ochii, Oricâte vifore mă frâng, Vai, mă-nfior când mintea-mi spune De câtă vreme nu mai plâng. Pesemne lacrimile mele Acuma-n suflet se cobor, Și-mpotmolind-se-n adâncuri Își sap-acolo taina lor... Încet s-așează rânduri-rânduri Sub vălul jalnicei uitări, Ca bobii de mărgăritare În fundul nepătrunsei mări. Acolo dorm pân’ câteodată Mi le urnește-al vremii mers, Țesându-le strălucitoare În haina alb-a unui vers... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII I [ modifică ] Iubirea mea-i fărădelege, Cu greu canon în pravilă, Cine-ar putea să mi-o dezlege, Cu cât mai mult mi-o înțelege, Cu-atât îi pune stavilă... Iubirea mea-i scumpă comoară, Păzită-n fund de peșteră, Mi-o ține inima-n zăvoară, Cu văl de taine o-mpresoară, Că-i veche gazdă meșteră... Eu sunt tâlharul în prigoană, Străpuns de-a legii suliță, Ce înfruntând a lumii goană, Strângând la pieptu-i o icoană, Se strecură pe uliță... II [ modifică ] Dragoste cu vină, Dragoste bolnavă, Cupă de lumină, Cupă de otravă, Cine mi te-a dus la buze, cupă de otravă? Nopți îmi împletiră Din credinți o salbă, Toată mi-o răsfiră Azi o mână albă, Mi-o răsfiră-n praf pe uliți, azi, o mână labă... Sunt sărac de-acuma, Visele mă lasă, Cântecul și gluma Mi s-au dus de-acasă, Mână albă, mână albă, mi le-au dus de-acasă... III [ modifică ] Vin’ sub plopul mărturie Viselor de astă-vară, Să-l vezi frânt de vijelie Cum își cerne frunza rară. În tulpina lui închise Dorm iluzii și regrete, Dorurile noastre-s scrise Pe-aste foi nemângâiete. Vin’ din foile uscate Să ne facem două perne, Căpătâie-ndurerate Unei despărțiri eterne... IV [ modifică ] Din înaltul bolții sfinte Picuri de argint se smulg, Și pe mâna mea fierbinte A căzut în zbor un fulg. Drag drumeț din lumi străine, Ce neînțeles mister L-o fi îndrumat spre mine Minunatul strop de cer?... Strălucind o clipă, doară, S-o topit și-acuma nu-i... Vis răzleț de-odinioară, Unde sunteți, ochi căprui? V [ modifică ] Acum uitarea mi-e pe drum Și-o lume ne desparte, Ce gând te mai îndeamn-acum Să-mi mai trimiți o carte?... De ce azi grijă să-mi mai porți, Când dragostea ta tace: De nu-ți cer lacrimi bieții morți, Au drept să-ți ceară pace... VI [ modifică ] Ursita unei zodii rele Din nou în cale mi te poartă, Tu, moartea visurilor mele, Frumoasa mea iubire moartă. Te du cusoarele ce-apune S-adormi în veșnică tăcere... Tu, ce m-ai frânt la-ngropăciune, M-ai omorât la înviere... VII [ modifică ] Ascultă-l tainic cum se stinge, Și moare-acordul de pe urmă, Cum tremurarea lui se frânge Și cum încetișor se curmă... ...Și spune-mi tu, nu ți se pare Că, cu pierduta melodie, În noaptea fără de hotare, Ți s-a pierdut ceva și ție?... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Mai ții tu minte noaptea-ntâie, O noapte umedă, albastră... În pacea ei înfiorată Vorbea numai tăcerea noastră... De-atunci atâtea nopți trecură, Tot nopți cu șoapte și cuvinte... Din câte-alături povestirăm... Nimic nu-mi mai aduc aminte... Dar până-n clipa de pe urmă Fermecătoare-o să-mi rămâie Și-o să-mi vorbească totdeauna Tăcerea ta din noaptea-ntâie...


content:
Singurătate, tainică grădină, Cu freamăt lin, cu dulce adăpost, Pribeagul suflet fără de hodină De-atâta vreme-n țara ta n-a fost... M-au alungat vâltorile pe-afară Și-n goana lor eu n-am avut răgaz Și văd cum noaptea-n giulgiu-i mă-nfășoară Și-mi scrie moartea umbre pe obraz... Din vremi uitate mintea azi coboară Și-ți cer umil acuma, când te-ascult: Ori râsul meu curat de-odinioară, Ori lacrimile mele de demult...


content:
Coboară toamna-ncet din slavă, Năframa galbenă-i răsare Și peste vârfuri de dumbravă Îi flutură departe-n zare. Atât de jalnic geme vântul, Cum s-a pornit acum să zboare, Pare c-a prins în drum cuvântul Unei neveste care moare. Pe urma lui un plâns se-mparte Și-n taina codrului străbate, Ca niște fluturi – soli de moarte – S-alungă foile uscate. Lumina soarele și-o frânge, De somn pleoapele i-s grele, În jur de patul alb își strânge, Mai des, cernitele perdele. Din geana lui abia o rază Îmi mai alunecă pe frunte Și tremurând îmi luminează Argintul firelor cărunte...


content:
Pustietate arsă mi-e sufletul acuma, Se plimbă râsul morții și-mi strigă din țărână, Nici nu-mi mai vine-a crede c-abia-i o săptămână De când dormea cu mine și cântecul și gluma. De-atunci s-a stins în neguri puzderie de stele Ș-un roi de vise albe ce-mi adumbrea păcatul, Azi trupul mi se frânge în friguri vinovatul, Și bântuie Sam?mul singuratății mele. Vei mai veni vreodată, minune călătoare, Să-mi lumineze-n noapte din ochiul tău o rază, Să-mi schimbi pustietatea din nou într-o oază, Să-nvii pe beduinul ce blestemă și moare?...


content:
Acum din nou îmi treci pe sub fereastră, Tu, toamnă, tu, frumoasă cerșitoare, Pe urma ta cântări tânguitoare Lin flutură-n întinderea albastră. Durerea ta în zare călătoare Atinge-n drum căsuța mea sihastră Și-nfrigurate florile din glastră Suspină-n zvonul frunzei care moare. Rămân, așa, pierdut în reverie, Și, dus încet de luntrea amintirii, Ascult duioasa morții psalmodie. Ascult și simt cum genele mi-s grele: Pare că-n vasta îngropare-a firii Aud și plânsu-ngropăciunii mele...


content:
Din mesteacănul de-afară Foi îngălbenite curg, Când cernindu-și pânza rară Cade vânătul amurg. Frate bun mi-a fost copacul Cu podoaba lui de ieri. El mi-a adumbrit, săracul, Un noroc de două veri. Zgribulind din trup se-ndoaie Peste geamul meu deschis S-a mai dezlipit o foaie, Mi s-a mai fărmat un vis... Unde ești tu, să ne plouă Plânsul funzelor ce mor Și cu brațele-amândouă Să oprim căderea lor?... Mâna ta să le culeagă Și să ni le-mpartă-n doi. E povestea noastră-ntreagă Scrisă-n veștedele foi... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
În tăinuita brazilor răcoare Ne-a surghiunit iubirea vinovată, Cum stăm așa sub bolta înstelată, Pădurea neagr-o catedrală pare. Singurătatea ei înfricoșată Trezește-n noi o lungă-nfiorare, Din orice brad ne tulbur-o mustrare Și tot mai greu păcatul ni-l arată. Pe rând, pe rând, o teamă ne supune, Trecutu-ntreg în inimă ne-apasă, Piedută tu oftezi, o rugăciune... Îmi spui apoi cu glas sfârșit de trudă: – E Dumnezeu aici la el acasă, Vorbește-ncet, că poate să ne-audă!...


content:
De-ar fi să-ți împărțești odată Tu bogățiile ce ai, Din toate darurile tale, Ți-aș cere-o lacrimă să-mi dai. Mi-ai da atunci un strop de suflet, Ce din adâncuri îmi răsare, Căci numai din adâncul mării Se pescuiesc mărgăritare...


content:
Arare-n pribegia noastră, Când calea ni se-ncrucișează, Din lamura văpăii moarte, Eu simt cum reînvie-o rază... Ne rumenește-n drum obrazul Și licărirea ei ne minte, Când fulgerul unei clipite Despic-aducerile-aminte... Vai, mintea, văduvă bătrână, Vrea morții iar să și-i dezgroape... ...Și tu-ți întorci grăbită fața, Să nu-ți văd plânsul din pleoape.... Rămân învins... - Aud viața Cum mi te fură... mi te cere... De ce n-am dreptul de-a te plânge, Când să te bl?stem n-am putere?...


content:
Într-un amurg primăvăratic, Într-un amurg cu flori de tei, Tu mi-ai trimis întâia rază Din ochii mari și farisei... Eu nu știam unde ți-e calea Și nu știam de unde vii, Solie mândră rătăcită La pragul unei curți pustii. O clipă te-am simțit aproape Ca strălucirea unui fulg. Te-ai dus apoi - și eu zadarnic Aș vrea din minte să te smulg. Dar cu fiorul clipei mute, De-atunci eu sufletu-mi alint, Ea-mi țese zbuciumul de-aievea Și-mi țese visele ce mint. Mă-ntreb: ce soartă rea mă face Un rob de-a pururi să-ți rămân, Să-și ard-o veșnicie-n mine Făclia dorului păgân? Pesemne noi odinioară În alte lumi ne-am cunoscut Și-n noua întrupare-aducem Un strop din vechiul nostru lut. Tu vii cu vechea stăpânire În fulgerul unei priviri, Pe când pe mine mă supune Blestemul tristei moșteniri.


content:
Abia ne-am revăzut o clipă Și iar ne-a despărțit talazul Pândea din umbră nenorocul Când tu-mi încolăceai grumazul. Dar revederea noastră mută A fost de-ajuns ca să-nfiripe Un înțeles de-o viață-ntreagă În fâlfâirea unei clipe. Mi s-a părut că-n largul mării, În noaptea neagră și afundă, Văd la lumina unui fulger O luntre care se cufundă.


content:
Tu unde ești în noaptea asta, Când plouă sărutări din cer, Și zborul lor trecând fereastra S-abate-n sufletu-mi stingher? De-ai fi acum, plăpândă fată, Măcar o clipă lângă mine, Neștiutoare și curată, O floare albă pe ruine, Atunci din brâul de văpaie, Ce mi-a încins un vechi noroc, Ar prinde-acuma să tresaie Întârziat un proaspăt foc... Și-n taina inimii-nghețate Ar licări un nou avânt, Ca un opaiț ce se zbate Aprins în treacăt pe-un mormânt...


content:
Duminică. Nu-i nimeni pe alee, Și-n împietrita pace vesperală, Străvechiul parc îmi pare-o catedrală, Altarul ei, un strat de orhidee. Muiat în blânda florilor sfială, Jos, soarele s-a mai oprit să steie, Cele din urmă roșii curcubeie Se frâng pe-o albă cruce sepulcrală. Apune-apoi... Lin, una câte una, Vin umbrele peste copaci să cadă, Pân' ce, târziu, din lac răsare luna. Lumina-i rece scaldă palmierii, Când noi, ca doi eroi dintr-o baladă, Sorbim imensul cântec al tăcerii... (Palermo, 1921)


content:
Petrec cu ochii-ntreaga carte Și cu privirea mea umilă Comorile eternei arte Le văd pe fiecare filă... Cum se strecor atâtea rânduri Cu-nțelepciune de viață, Le recitesc și-mi zic pe gânduri: „Tu nu poți da nici o povață!”. Un cântec doar de s-a alege Din toată lunga ta corvoadă, Copac bătut de-a firii lege, E floarea singura ta roadă...


content:
Stăpâna nopții fără stele, Te-aștept să-mi vii din clipă-n clipă, Deasupra gândurilor mele Îți simt bătaia din aripă. Eu știu că visu-mi furtunatic S-a stinge biruit odată, Ca o suflare de jăratic Într-o cădelniță uitată. Și știu că n-au să-mi mai asculte În noapte plopii rari cuvântul, Că patimile mele multe S-or face una cu pământul. Dar dintr-un suflet ce se frânge Rămân aceste versuri rupte, Ca niște picuri grei de sânge Stropiți pe câmpul unei lupte...


content:
Eu sunt un om fără de țară, Un strop de foc purtat de vânt, Un rob răzleț scăpat din fiară, Cel mai sărac de pe pământ. Eu sunt un mag de legea nouă, Un biet nebun, orbit de-o stea, Ce-am rătăcit să v-aduc vouă Poveștile din țara mea. Eu sunt o lacrimă târzie Din plânsul unei mii de ani, Sunt visul care reînvie La vetrele celor orfani. Sunt o mustrare călătoare De pe tărâmuri fără glas, Și dintr-o lume care moare Sunt strigătul ce-a mai rămas. Eu sunt oftatul care plânge Acolo-n satul meu din deal, Sunt țipătul muiat în sânge Al văduvelor din Ardeal. Sunt solul dragostei și-al urii, Un visător de biruinți, Ce port blesteme-n cerul gurii, Drept moștenire din părinți. Eu m-am desprins dintre morminte, Din cripte umede și reci, De unde-aducerile-aminte Țin straje unui gând de veci. Și cu fiorul care poartă Pe cei încrezători în frați, V-am plâns la fiecare poartă Durerea morților uitați. Azi simt cum noaptea se coboară Pe dimineața mea de ieri, Cum cântul meu se înfășoară În giulgiul veșnicei tăceri... Și printre voi îmi duc povara Stropit de râs și de noroi, Căci vai de cine-și pierde țara Ca să și-o ceară de la voi...


content:
Din grele vremi de grea corvoadă, De când urnită din noroi, Spurcată pajură de pradă, Te-ai pus stăpână peste noi, Din grele vremi demult s-alege Pe urma ta același sfat: Că-n ciubul tău fără de lege Miroase-a moarte ș-a păcat. Ca un blestem de cununie Ne stă pierzarea ta-n pervaz Și gheara ta de veci ne scrie Rușinea vieții pe obraz; Căci n-are iadul vreun balaur Mai rău și mai înfometat, Să ceară sânge-atât și aur, Cât bietul meu pământ ți-a dat. Cu două ciocuri nesătule În inimă tu ne-ai străpuns, Nici lacrimi n-ai avut destule, Nici carne nu ți-a fost de-ajuns. Ți-am dat feciorii și bărbații Și ți-am dat plânset de femei, Ți-am dat sudoarea unei nații, Tu, pajură, tu tot mai vrei... În negru-galben ochiul sorții Ți-a prins stindardul fără spor, Căci galbeni ni-s la față morții Și neagră-i jalea-n urma lor. Din ei e casa ta zidită, Și-n putredele-i temelii Se macină îmbătrânită Sub strigătele celor vii... Azi gemi strivită și bolnavă Când vulturii gonaci te rup, Văd din răsufletul de-otravă Arsura stinsului tău trup, Din munți, din văi și pân la mare, Te smulg, te mușcă, și te-alung, Cu bocete de îngropare Răsună vaieru-ți prelung... Nu ne-au scris zodiile nouă Ce-ți blestemam la căpătâi, Cu vlaga noastră frântă-n două Să-ți fim la groapă cei dintâi. Dar când potopul tuturora Va-nchide praznicul grozav, Vom fi și noi să-ntindem hora Pe stârvul tău căzut în prav. Atunci, în milostiva clipă Când cufundându-se-n amurg, Pe sfâșiata ta aripă Va plânge schilavul Habsburg, Atunci, privind din nou cărarea De ani o mie, robi ai tăi, Vom sta învinși simțind mustrarea Că singuri nu ți-am fost călăi. Cântece fără țară (1916), de Octavian Goga Fără țară - Așteptare - Pajurei cu două capete - Sângele - În pacea mută - Portretul - Apostolul - În mormânt la Argeș - Pribeag străin - Lupul - Bobotează - Trecea convoiul mortuar - Poveste (1914) - Sufletul (după Ada Negri)


content:
Tu, răzvrătit potop de sânge, Ce-mi fulgeri tulbure prin vine, Și-n flacăra-ți ce nu se stinge Ești pururea stăpân pe mine; Tu, blăstem fără dezlegare, Porunca din uitate vremuri, În goana mea fără-ncetare Cu taina ta tu mă cutremuri.. Ce vifore înfricoșate, Ce patimi fără de măsură, Și din vechime ce păcate Închizi în orice picătură? Din care strigăt de chemare, Din ce fior aprins de luptă, Din ce adâncuri îmi tresare Zvâcnirea ta neîntreruptă? Pesemne veacuri își topiră Al urii uragan de lavă, Și-n stropii tăi îmi plămădiră O veche, trainică otravă... Ori, poate, lacrima ce-o zvântă De mult o biată casă mută, Ți-a dat drept moștenire sfântă Durerea ei nepricepută... De-aceea fără de repaos Îți port cântările pribege, Și sufletu-mi pierdut în haos Același vaier înțelege. Tu, veșnic însetat și dornic, Îmi ceri aceeași sărbătoare, Eu, ucenic al tău statornic, Eu strig în lume ce te doare... Azi călător fără de țară, Visând o nouă dimineață, Ca un drumeț într-o Sahară Ascult eterna ta povață... Povara zbuciumelor grele, Ce mă apasă azi în cale, Nu-i valul gândurilor mele, E legea drumurilor tale...


content:
În pacea mută, solitară, Cum stau cu somnul de mă-nșel, Azi pare-o urnă funerară Mansarda vechiului hotel... În bezna nopții fără stele, Eu simt cum prinsă-n umbre reci Cenușa visurilor mele Își doarme somnul ei de veci... Nimic alături nu tresare Și nu s-aude nici un zvon, Abia din când în când, arare, S-abate-un vaier monoton. Pesemne undeva departe Se roagă vreun nenorocit, Și rugăciunea lui se-mparte Peste orașul adormit... Ori, vrând ca să mă pedepsească, Vreun vânt aducător de vești, A smuls o doină românească De prin tranșeele nemțești...


content:
Un gând răzleț îmi spune mie Că-n umbră mai aștept-un val, O mare volbură târzie, Cu chiote de vijelie Să-și ducă clocotu-n Ardeal... Atunci, în ziua dezlegării, Pământul nostru abătut Îl veți găsi în largul zării Și-n toate unghiurile țării Atât de gol și-atât de mut... Dar morții s-or porni să vie, Și-n vesel zâmbitor convoi, Vă vor iubi cu frenezie, C-ați împlinit o datorie Nu pentru ei, ci pentru voi...


content:
Țin minte clipa... Soarele de vară Aluneca în tinda casei noastre, Și luminându-i pacea solitară În fâlfâirea umbrelor de seară, Se alinta cu florile din glastre... Era o jale blândă, o sfială Trecea din pomi prin iarba din grădină, O tremurată plângere-n surdină, Un stins fior de dulce moleșală, Când eu privind spre munții de departe Stăteam în prag cu gând de pribegie... În trista mea tăcere abătută Se fărâma o lacrimă târzie Și pricepeam că seara asta mută Pe-o veșnicie, poate, ne desparte... Atunci a fost... Un fulger... O-ntâmplare... Că mai privind din nou o dat spre tindă, Eu te-am zărit sub înnegrita grindă Încremenit în vechea nemișcare, Portret bătrân al celui de sub glie... Curatele clipiri nemângâiate, Primind o nouă-nfățișare vie, Mă urmăreau din cadrul din perete... Era atâta zâmbet și lumină În fața ta de popă de la țară, Că ochii tăi adânci mă-nfiorară, Cu raza lor de înțelesuri plină. Tu deslușeai, în mintea ta bătrână, Ce flacără mă arde și mă mână Spre visul tău ce mi l-ai prins în sânge... Tu-ntrevedeai altarul ce mă cheamă, Cu glas vrăjit, poruncitor, de mamă, În țara sfânt-a dorurilor tale... Și biruit de-o nesfârșită jale Părea că chipul s-a pornit a plânge, Că buzele-ți frământ-o rugăminte, Că-mi profețesc potopul care vine, Și-n graiul lor, striga fără cuvinte, Mă roagă tainic să te iau cu mine... Te-am ascultat... În așteptarea crudă, Tu ești tovarăș zbuciumelor mele, În zile lungi și-n negre nopți de trudă, În ceasurile viforelor grele, Neîncetat tu mă privești în față Și înțelegi că-n cântece rebele Eu risipesc curata ta povață... În jur de tine-aleargă-o lume nouă Și trec și vin și se abat în pripă Străine glasuri, gânduri neștiute, Seninătatea feții tale mute, Furând din plin cu mâinile-amândouă, Ele-o despoaie-n fiecare clipă... Azi îmi apari ca o străveche moaște, Privirea mea abia te mai cunoaște. Îmbătrânit tu mă măsori din ramă, O umbră neagră-ți flutură pe frunte, Și bine văd și bine-mi pot da seamă, Că pletele-s mai albe, mai cărunte... Ca un drumeț cu răsuflarea frântă, Abia văzând o licărire-n zare, Cum stau acum cu coatele pe masă, Din ochii tăi mă fulger-o mustrare, O rază nouă astăzi mă-nspăimântă: Simt cum te ceri în sat la tine-acasă... Cântece fără țară (1916), de Octavian Goga Fără țară - Așteptare - Pajurei cu două capete - Sângele - În pacea mută - Portretul - Apostolul - În mormânt la Argeș - Pribeag străin - Lupul - Bobotează - Trecea convoiul mortuar - Poveste (1914) - Sufletul (după Ada Negri)


content:
În colțul vechi de înnegrită gară Se uită-n gol un moș cu barba sură, Se uită-n gol din zori și până-n seară, Cum trenuri vin și trenuri pleacă iară, Țipând prelung dintr-o spurcată gură. Sunt trenuri mute, care mortuare, Sunt ciocli tainici negrele vagoane, În ele poartă lacrimi și mustrare Și bocete și plângeri funerare Din tragedia bietelor cătane... Și cum se uită moșul fără veste Și-n juru-i noaptea a-nceput să crească, Deodată cerul înroșit pe creste I-arat-un zmeu, un zmeu ca din poveste, Un zmeu flămând de carne românească.


content:
Văzduhul îl despică iarăși sinistrul țipăt de aramă, Pe câmpul blestematei Pajuri un proaspăt regiment se cheamă. Din oceanul plin de lacrimi și din pădurea de blesteme, Din patima întunecată ce urlă, chiote și geme, Din plânsul românesc ce-aude nemilostivul cer de vară, Se smulge mândră și-nghețată cântarea aspră de fanfară, Poruncitoare și semețe, străine goarne prind să sune: Spre dumnezeul rece-al morții trimit străină rugăciune... Se toarce tainic umbra morții din joc de raze diafane: Cu frunțile încovoiate ascultă tristele cătane. Prin rânduri a trecut fiorul și peste capete se duce, Cutremurată și învinsă întreagă oastea-și face cruce. Doar unul singur stă la colțu-i cu cuget îndrăzneț spre soare, Pe față are scrisă toată durerea lui fulgerătoare, Îl arde flacăra aprinsă din visul nopților de trudă, Și-nțelegând că-n clipa asta s-a isprăvit povestea crudă, El nemișcat străpunge cerul cu ochiul lui de Prometeu Și murmură încet în barbă: „Ardealul n-are Dumnezeu”.


content:
S-a urnit din pacea morților stăpână, Neagoe-nțeleptul, Neagoe voievod, Și-a sfărâmat azi-noapte, cu domneasca-i mână, Lespedea de piatră, lespedea bătrână, Unde-l îngropase cuvios norod... În mormânt la Argeș pătrunsese dorul Care plânge-acuma, sus la Făgăraș. Fremătând din valuri Oltul, călătorul, L-a trezit din somnu-i greu pe domnitorul Adormit în vechiul creștinesc lăcaș... L-a trezit - și dornic să-i cunoască sfatul Mortului de-alături, mortului mai nou, Neagoe bătrânul părăsindu-și patul, Căutându-l unde-i proaspăt îngropatul, S-a-ndreptat spre scara marelui cavou... Se-ntâlniră morții amândoi în față, Osebiți la vorbă, osebiți la port, Și încrucișându-și suflul lor de gheață, Au văzut deodată că din altă viață S-a desprins aicea fiecare mort... Doar-abia o clipă le-a ținut divanul, N-a fost grai de cronici grai de pârcălab; Cu mândria-i rece mut sta suveranul, Și-a-nțeles degrabă Neagoe, sărmanul, C-a pierdut domnia neamul Basarab...


content:
Mi-aduc aminte într-o zi de vară, Orașul prins în vechea-i alergare, Ca scormonit de-o nevăzută gheară, Vuia-mprejur și-n clocotul din zare Își prăvălea statornica strigare Lung chiotind plămâna lui murdară, Atunci sub ploaia arșiței de soare, Ce trimetea ucigătoare suliți, În zgomotul de guri asurzitoare, Eu te-am văzut la colțul unei uliți, Vâslaș trudit prin goana nentreruptă, Răzleț purtându-ți jalba călătoare, Rătăcitor țăran cu fața suptă, În strălucirea razelor de-amiază, Ce luminau sfiala ta stângace, Prin strigătul agenților de pază, Tu, strecurându-ți teama și amarul, Cu cele două blânde dobitoace Neștiutor înaintai în cale... În drumul greu părea că plânge carul Din bietele încheieturi uscate, Părea că boii prinși de aceeași jale, În ochii umezi, dătători de pace, Subt arcuirea frunților plecate Răsfrâng icoana sărăciei tale. Atât de singur, fără de povață, Erai, sărmane suflet de la țară, În nențelesul haos de viață, Că-n ziua asta jalnică de vară, Durerea mea te-a priceput mai bine, A priceput că-n veșnică frăție Noi așteptăm aceeași vijelie, Străin pribeag și frate bun cu mine. Cântece fără țară (1916), de Octavian Goga Fără țară - Așteptare - Pajurei cu două capete - Sângele - În pacea mută - Portretul - Apostolul - În mormânt la Argeș - Pribeag străin - Lupul - Bobotează - Trecea convoiul mortuar - Poveste (1914) - Sufletul (după Ada Negri)


content:
Te-am auzit cum hăuleai departe, Înfiorând pădurea-nzăpezită, Bătrâne lup, cu gura istovită, Etern pribeag al câmpurilor moarte, Te-am auzit cum hăuleai departe. Te-am auzit, și-n ceasurile grele Ce mă gonesc cu vifore turbate, Am priceput chemarea ta de frate, Și-am priceput că-n noaptea fără stele Tu ești tovarăș visurilor mele... Tu, numai tu, neîmblânzită fiară, Ce-ți strigi pustiei patima flămândă, Și-n prigonirea câinilor la pândă, Îți plimbi prin codri ura solitară - Tu înțelegi un suflet fără țară...


content:
Ieri un popă rumen mi-a venit în casă (Lege nu-i pe lume să și-l vrea proroc), Și din căldărușe mi-a uitat pe masă Un sfios și galben fir de busuioc... Busuioc cucernic, busuioc de-acasă, Frate cu mușcata prinsă-ntre ferești, Floare de la țară, floare cuvioasă, Cum să-ți spun eu ție cât de drag îmi ești? Mi-ai adus cu tine farmecul livezii, Mi-ai vrăjit o clipă satul meu din deal, Taina ce-nfioară noaptea bobotezii, În întunecimea bietului Ardeal... Îmi răsar acuma cântece uitate. Și-ntr-o pribegie fără de noroc, Eu te simt că tu ești singurul meu frate, Rătăcit și galben fir de busuioc... În străinul chiot care strig-afară, Lângă mine-alături mi te irosești, Floare cuvioasă, floare de la țară, Ce cătarăm, oare, noi la București?... Cântece fără țară (1916), de Octavian Goga Fără țară - Așteptare - Pajurei cu două capete - Sângele - În pacea mută - Portretul - Apostolul - În mormânt la Argeș - Pribeag străin - Lupul - Bobotează - Trecea convoiul mortuar - Poveste (1914) - Sufletul (după Ada Negri)


content:
Trecea azi pe la colț de stradă, Cu pasul cadențat și rar, Cântând a morții serenadă, Trecea convoiul mortuar. În soarele de primăvară, Ce-mpurpura un blând apus, Cântarea asta funerară Era de-o jale de nespus. În zvonul mulcom de tropare Toți robi eternului nimic Priveau cu-atâta-nduioșare La văduva de după dric. C-un văl cernit pe fața suptă Plecându-și fruntea ei de var, Părea o arătare ruptă Dintr-o icoană c-un calvar. Avea atâta gol sub gene, Și-atâta sete de-adăpost, Că plânsul sfintei Magdalene Mai trist nu poate să fi fost. Și, totuși, palida femeie N-a smuls un strop din ochii mei, Gândeam la morții din tranșee, Și n-am putut să-l plâng pe-al ei... Cântece fără țară (1916), de Octavian Goga Fără țară - Așteptare - Pajurei cu două capete - Sângele - În pacea mută - Portretul - Apostolul - În mormânt la Argeș - Pribeag străin - Lupul - Bobotează - Trecea convoiul mortuar - Poveste (1914) - Sufletul (după Ada Negri)


content:
Aducerile-aminte, posomorâte urne Ce-nchid cenușa clipei murite pe vecie, Uitate-n țintirimuri cu umbre taciturne, Ce-s mute ziua-ntreagă și noaptea reînvie... Aducerile-aminte sunt harfe spânzurate De ramura dintâie ce-atinge casa noastră, Amurgul când adie tresar înfiorate, Și până-n zorii zilei ne cântă la fereastră. Aducerile-aminte, copii bastarzi ai vieții, Ce rătăcesc pe câmpuri și dorm printre ruine, Dragi licurici de-o clipă din drumul tinereții, Aducerile-aminte de ce mai vin la mine?!


content:
I [ modifică ] Vechea mea otravă, jale călătoare, Azi la malul mării te-am adus pribeagă, Când povestea noastră pe pământ nu-l doare, Să mi-o știe valul, valul s-o-nțeleagă. Într-o clip-amurgul mi-a furat amarul S-a pornit o undă alteia să-l spuie, Cântecul meu tainic și-a pierdut hotarul, Cu talazul cade, cu talazul suie. Simt cum ondularea stropilor de apă, Fremătând departe, glasul mi-l răsfrânge, Cum se sparge larga valurilor groapă, Când pământul tace, simt cum marea plânge. Viforul din mine prinde să pătrundă Până-n adâncimea apelor rebele, Și se otrăvește fiecare undă, De înfrigurarea patimilor mele... Cresc în pacea serii magice orchestre Din nepotolita volbură albastră, Și-mi azvârl în goană noaptea la ferestre Fulgere răzlețe din vâltoarea noastră. S-a-mpletit un cântec mare, fără seamă, Oceanu-mi cântă hora ta grozavă, Undele te strigă, apele te cheamă, Jale călătoare, vechea mea otravă... II [ modifică ] În noaptea asta mă apasă Al apei greu răsuflet cald, Vin neguri negre de se lasă Ca din povestea unui scald. Oceanul cu acorduri grave Nu-și mișcă crețele verzui, Toți zeii mării scandinave Veghează-n adâncimea lui. În ritmul stropilor de apă, Învie basme de demult, Un vaier de departe scapă Și vine-aproape, să-l ascult. Adoarme-apoi cu firea-ntreagă Și-abia mai rătăcește-n gol, O jale tainică pribeagă, Ca dintr-o harfă-a lui Eol. Atunci, o clipă mi se pare Cum stau și-n noapte mă frământ, Că s-a oprit eterna mare S-asculte moartea pe pământ...


content:
Cum stau acuma și-mi număr a vremurilor salbă, Parcă-mi revăd, în casa din satul de sub deal, Pe-un biet bunic din ceata de moși cu barba albă, Prin cari vorbește gura tăcutului Ardeal. Îl văd așa de bine... Îi flutura oftatul Subt bolta înfrunzită a nucului înalt, Când începea povestea: Doi ochi avea-mpăratul... Dar de râdea cu unul, plângea cu celălalt... Poveste minunată și tainică poveste, Șoptită în amurgul atât de stins și mut, Subt soarele de toamnă care murea pe creste, Când mi te-a spus moșneagul, eu nu te-am priceput. Dar printre anii tulburi, care-și sporiră-n cale Comoara lor de lacrimi în fiecare ceas, Nelămurită taină a înțelepciunii tale, Poveste bătrânească, în minte mi-a rămas. Și-abia târziu, odată, ți-am înțeles fiorul Și te-am văzut cum stărui și-nfricoșată crești, În clipa cea dintâie când mi-a atins piciorul Țărâna fermecată a țării românești. Atunci, în cutropirea furtunii fără nume, Când râuri de văpaie îmi clocoteau prin sânge, Te-a luminat întreagă un glas din altă lume: Ei, ochiul care râde, noi, ochiul care plânge... * În volbura grozavă ce-mi strigă la fereastră, Cum stau acum în noapte și-n golul ei mă zbat, Pare c-aud cum geme cumplit povestea noastră Și-l văd pe cel din basme, pe bietul împărat... Îl văd și-mi mușcă-n suflet durerile păgâne, Și patimi și ispite și vifore mă frâng; Căci, cine-mi spune mie ce vom avea noi mâine! Doi ochi ce râd în soare, ori doi ochi care plâng?... Cântece fără țară (1916), de Octavian Goga Fără țară - Așteptare - Pajurei cu două capete - Sângele - În pacea mută - Portretul - Apostolul - În mormânt la Argeș - Pribeag străin - Lupul - Bobotează - Trecea convoiul mortuar - Poveste (1914) - Sufletul (după Ada Negri)


content:
Eu urc spre culme... Mi-a rămas în urmă Noroiul prins în putreda-i osândă, Înfrigurata patimilor turmă, Cu chiot lung de-ntrecere flămândă... Eu urc... Acolo jos, în adâncime, Aud viața ce-și întinde hora; E necurmatul cântec din vechime. Îl știu... Mai bine n-o să-l știe nime, Căci am băut din cupa tuturora Și l-am plătit cu lacrimi și cu rime... Acum, în drum când mă opresc vreodată Și fac popas la noua cotitură, Priveliștea din înălțimi s-arată Atât de-ngustă, strâmbă și ciudată. Cu valul ei de dragoste și ură, Că orice pas de mergere-nainte Îmi năruie-o aducere-aminte, Îmi frânge-un glas, un zâmbet, o icoană... Din câte jos, m-au urmărit în goană... Și tot așa... de-acum o să-mi rămână Aceeași țintă fără de zăbavă, Să-mi ușurez povara de țărână, Să-mi cer de sus paharul de otravă! Jur-împrejur e largul care cântă, E soare-n cer, e sărbătoare sfântă, Și-n vreme ce mi-a amuțit pământul Fiorul păcii-n suflet mi se lasă, Eternități îmi flutură veșmântul; Simt Dumnezeu cum mă primește-n casă... Mai sus!... Mai sus!... Cetățile de stele Cuprind rotirea gândurilor mele, Și, ca un sân ocrotitor de mamă, O năzuință proaspătă mă cheamă: Neprihănită, mândră poezie, Lumină albă, pururi adorată, Ascultă-mă cu ruga mea târzie, Și fă pe veci în minte să-mi tresalte, Strălucitoare, rece și curată, Singurătatea culmilor înalte...


content:
Am fost proroc, pe drumul din pustie, Când zilele mureau, nemângâiete... Am fost proroc, izvor de apă vie, Toți m-ați băut, de friguri și de sete. Un vaier surd din veacuri depărtate Venea la mine-n noapte să mă cheme, Și mă găsea cu buze-nfrigurate Din plânsul vostru împletind blesteme. Iloți flămânzi de pâine și de soare, În carnea mea eu v-am dospit fiorul, Și despicând a vremilor vâltoare, Prin graiul meu vorbea Mântuitorul. Însângerat v-am răscolit cărare Cu inima, cu pumnul și cu dinții, M-am îmbrăcat în neguri și pierzare, Ca să vă dau limanul biruinții... Când valul meu s-a revărsat pe uliți O clip-abia, din larga lui năvală, Din mii de guri, din strigăte și suliți, I-am auzit cântarea triumfală. O zgură neagră i-a rămas în urmă. Ce mic e azi alaiul tuturora! Străină mi-e biruitoarea turmă Cu tot noroiul unde-și joacă hora. Un chiot strâmb îmi urlă la fereastră, Norocul lui mă mustră și mă doare. Nu-i visul meu în fericirea voastră, Eu am vestit o altă sărbătoare. Mă-ntorc din nou spre culmi de-odinioară, Ca să nu-mi sfarm o sfântă profeție, Cu ce mai am din vechea mea comoară, Lăsați-mă să plec iar în pustie...


content:
El nu-i canar de colivie Nici câine paznic de ogradă, Nici cal de ham, bun de corvadă, Nici vultur de menajerie... Demult, în noaptea cea dintâie, Când ochii lui au prins să vadă, Era o noapte de baladă Cu cer rănit de vijelie. Superba morții serenadă Cânta pe-a mărilor pustie, Și-n zarea neagră-plumburie Urla un lup flămând de pradă, Iar dintr-a norilor grămadă, Un fulger groaznic de mânie Se ascuțea în drum să cadă Pe niște lanțuri de robie. Atunci, ursita care scrie Cărarea din copilărie, Simțind a cerului dovadă, Și-a zis, zâmbind cu ironie: – Nu-l fac canar de colivie, Nici câine paznic de ogradă, Nici cal de ham, bun de corvadă, Nici vultur de menajerie... Și-a scris în carte: Poezie!


content:
Pe vârf de deal, în largul de zăpadă, Bătrân stingher, stejarul e de pază, Sub bolta lui vin corbii de s-așază Când umbrele-nserării prind să cadă. Jur-împrejur e gol, e frig, e groază... Ș-a lupilor flămândă serenadă, Din când în când, în noaptea-i dă dovadă Că-n depărtare ura mai veghează. El, mut și blând, stă fără să se-ncline, Acolo unde-n vifor și urgie Blestemul rădăcinilor îl ține... Cu împăcare înfruntând povara, Înfășurat în vechea lui mândrie, E neclintit: visează primăvara...


content:
Eu port adese-n mine-o închisoare În care strigă făcători de rele. Din negura adâncurilor mele Ei vin flămânzi de aer și de soare... De câte ori îmi bat după zăbrele Și-ar vrea să frângă vechile zăvoare... I-aud cum cer în depărtări să zboare Cu glas dogit, cu urlete rebele... Dar totdeauna, pocăita minte, Temutul paznic, fără de iertare, Nemilostiv le iese înainte. Închide porți, cu mâna-i pricepută, Și-n urma ei în suflet reapare Aceeași pace veștedă și mută.


content:
De câte ori vreme cu sânge ne-adapă Obida din cronica țării, Aceeași poveste de veci se dezgroapă Și strigă în noaptea uitării, Ea spune de oameni, de câmp și de munte, De tine, prostime săracă, Ursită să fereci din trupuri o punte Ce nu pot dușmanii s-o treacă. De voi scriu moșnegii pe foi de ceasloave, La fel își înșiruie slova Neculce la carte, și vodă-n hrisoave, În Țara de Jos și-n Moldova, E lege bătrână, și legea-i păstrată, Să dați voi pământului moaște. Căci multe potopuri hotarul ne-arată, Dar zid numai unul cunoaște. Așa ne păzirăți străvechea moșie Cu brațe de plug și de sapă, De-atâtea ori moartă, dar pururea vie, Tot viforul nostru ne-o scapă. Și astăzi, când moartea o simt la fereastră, Povestea aceeași rămâne: – Luați aminte, boieri dumneavoastră, Să știți să ne-o spuneți și mâine!... Iași, 1917


content:
I [ modifică ] Pământ, pământ... Ogradă vinovată C-un furnicar la orice cotitură, Cu măruntaie putrede de ură, Povestea ta o știu... e neschimbată... Așa, muncit de-o tainică arsură, Râvnind o nouă jertfă-nsângerată, Flămând și rău, așa mi te arată Din moși-strămoși a veacurilor rugă. De-aceea,-nvins și obosit de tine, Cu sufletul chemat de zări senine De câte ori mă cerceta misterul, Eu, însetat de-o nevăzută țară, Smulgându-mă din haina ta murdară, Priveam în sus, mă mângâiam cu cerul... II [ modifică ] Acolo-n slavă, binecuvântate, Ardeau lumini sfințite din vechime, Era un templu unde n-a fost nime Din lumea asta plină de păcate... Altar aveam acolo-n înălțime, Căci după poarta bolții înstelate, Homer mi-a dat a zeilor cetate, Isus mi-a dat curata lui treime... Putea oricât să stăruie minciuna Aci în praf... căci ochii totdeauna, Scăldându-se-n tăriile albastre, Mă învățau în nopți de reverie Că este sus, în cer, o armonie, Ce-i dincolo de patimile noastre... III [ modifică ] Azi în zadar vrea inima bolnavă Să-mi prind-un vis din norii moi de seară, Azi umbrele amurgului de vară Miroase toate-a moarte și-a otravă... Zbătându-se în goana lui de fiară, Pământul simt cum s-a urcat în slavă; Mașina lui îmi uruie grozavă Spărgând a bolții pace legendară... Rănit văzduhul tremură-n răsfrângeri, Se duc din el popoarele de îngeri, Și-n mintea mea un basm frumos se frânge! Nu mai ești sfântă rază diafană, Căci cerul alb și fără de prihană Azi e stropit cu pete mari de sânge... Iași, 1917 Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Va fi-ntr-o zi de primăvară Cu molcom zvon în zări albastre, Când poate nimeni n-a mai plânge Fărâmițarea țării noastre. În negură de ani de zile Se va fi scufundat Calvarul Și doar bătrânii de-or mai spune Pe unde-a fost de mult hotarul... Atunci se va urni deodată Într-un cutremur toată firea Și-un chiot surd din depărtare Va despica nemărginirea... De peste granița cea nouă, Ca o sălbatică urgie, Strigând spre țarina Moldovei, Un munte s-a pornit să vie... Și va să-nsemne cronicarul Atunci o zi vijelioasă, Ceahlăul n-a rămas la dușmani, Ceahlăul s-a întors acasă. (Chișinău, 1918)


content:
Vae surdis [1] Acum când tunul nu mai bate Pe culme, sus, la Mărășești, Vorbesc tăceri înfricoșate În largul țării românești. Întunecate valuri mute, Fără de glas, fără auz, Sunt mai grozave, mai temute, Ca viforul de la Oituz. Le poartă vântul primăverii, Și cresc, și tulburate vin, Sporind furtunile tăcerii, Din Dorohoi la Severin. Pe urma lor bolnav pământul Resimte taină și fior, Otravă n-a avut cuvântul, Mai tare ca otrava lor! Căci nu sunt vorbe-ntraripate Să-l spuie-al inimii îndemn, Cum strigă brațele trunchiate, Cum plâng picioarele de lemn. Note [ modifică ] ↑ Vai de cei surzi Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Te-am dărâmat, hotar de-odinioară, Brâu împletit din lacrimi și din sânge, Veriga ta de foc nu mă mai strânge Și lanțul tău a încetat să doară. Trecutul însă tot se mai răsfrânge, Ca un paiangen tainic mă-mpresoară Și-n inima mea fulgere coboară Din zilele ce mă-nvățau a plânge... E în zadar! Din munții vechi de ură Eu nu mai simt nici o fărâmitură. Pe veci în mine fiara a murit!... Iar unde-a fost nenorocirea noastră, Eu pretutindeni am câte-o fereastră, Ce stă deschisă larg spre infinit... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Îi vezi tovarăși... Liniștea de seară I-a împăcat... Cei doi copaci visează... Cu trupurile lor se-mbrățișează Și-o frunză nu-i pe ramuri să tresară. Pe semne-acum, când luna luminează, Ei se gândesc la vremi de-odinioară, La vifore și lupte ce-ndurară De când pe culme-alături sunt de pază. Subt bolta lor cum stăm, nu ți se pare Că sfânta noastră dragoste târzie Ne mai trimite-o proaspătă iertare? Și nu simți tu în suflet începutul Unei vieți de nouă armonie, Acum când moare-n depărtări trecutul?... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Case putrede, bătrâne De rușine și păcate, Case negre, dărâmate, După voi ce mai rămâne? Sunt strigoii din vechime Prinși în var și-n cărămidă, Să-i alunge, să-i ucidă Nu e-n stare încă nime... Cu răsuflete de ură, În scrâșnirea lor flămândă, Ei se-nșiruie la pândă Pe la orice cotitură. Orișicât de înainte Noi împingem carul vieții, Ei stropesc în ochi drumeții Cu țărână din morminte. Stați cu mâinile-amândouă, Meșteri mari în apărare, Căci strigoi, cu mic, cu mare, Vor să strice casa nouă...


content:
Tristețea mea, adâncă mare, Fără de margini, fără fund, În largul ei fără hotare Atâtea vifore s-ascund... Tristețea, zestre de-o viață, M-a petrecut de obicei, Tăcută peșteră de gheață, Atât de frig e-n umbra ei... Tristețea ce zâmbește mută Din ochii mei când ne-ntâlnim, Cu taina ei nepricepută Mă cheamă azi în țintirim... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Cărbunii când ți-or arde-n vatră În seri de ani târzii și goi, Tu stând la lespedea de piatră Să te gândești c-am ars și noi... Iar când din ochii de jăratic Vor tresări scântei-scântei, Să știi că visul meu sălbatic S-a mai aprins o dată-n ei.


content:
În zadar te ispitește visul vieții nestatornic! Nu vezi tu că-n înțelesul strânsului de mână dornic, Tremură belșugul unei dulci comori nerisipite De dorinți, pe care ochii nu le lasă tăinuite? Din pustiul păcii tale, tresărind fără să vrei, Ai rămas așa, uimită, cu privirea-n ochii mei, Dar un gând străin, deodată, ți-a înmărmurit avântul — Și sfielnicele buze n-au putut șopti cuvântul... Unde ți-ai lăsat podoaba sufletului de fecioară, Ca să tremuri înaintea gândului ce te-nfioară? Nu vezi tu că fără veste umbra serii te-a cuprins, Când pe cerul tău văpaia dimineții nu s-a stins — Și comoara ta de visuri vânturile-au risipit-o?... O, -ți cunosc povestea toată, parcă însumi am trăit-o. El ți-a fost ursit pe viață, — dar e-atâta de străin Și de inima ta caldă, și de sufletul senin! Cum să-i treacă lui prin minte Să-ți cuprindă trupul tânăr și cu vorba să te-alinte? Și așa, nedumerită, stai pe gânduri ziua-ntreagă, Nici nu-ți mai aduci aminte de ți-a zis vrodată: dragă!... Ci ridică-te și-ascultă, în a firii dimineață, Glasul cântecului tânăr cum te cheamă la viață, Tremurând te-așteapt-un suflet să te-alinte și să-ți spună Că nu-i moartă pentru tine taina nopților cu lună! Vin’ din umbra unde floarea tinereții tale moare, Inima să ți-o-ncălzească focul razelor de soare, Dă-mi-i mie ochii dornici de iubiri necunoscute, Și te-oi săruta cum nimeni n-a știut să te sărute! Că de n-am podoabe scumpe, fericit să te slăvesc, Eu am numai o avere: știu să cânt și să iubesc! Din periodice , de George Topîrceanu Furtuna - Lacul - Vin’, iubito - Terține - O noapte - Cărturăreasa - Păcatul - Scrisoare - Iubitei întristate - Nebunul - Somnul - Iubita - Din prag - Către chipul din oglindă - Noapte în ploaie (Fragment dintr-un poem) - 1908 - În taina nopții - Înserarea (Fragment dintr-un poem) - Împăcare - Vecina - Clipe de zbucium - Pruncul - Taina nopții - Epitafuri - Cântec - Fata tristă - Ceasornicului meu - Eclipsă - Doleanțele unui cronicar teatral - De profundis - Poșta redacției - Scrisori iubite - Catrene improvizate - Portret - Șoapte - Toto et l’auto - Le vaillant moucheron - Fable esquimaude - L’âne philosophe - Lumină - Acuarelă - Paragini... - Biografie - Singurătate - Vin țigăncile la crâng... - Aprilie - Câți ca voi! - Iepurele - Rândunelul


content:
Trup sfânt din trupul ce se frânge, Voi, munți de brad și de stejar, Străjeri ai țării care plânge, Plini de povești și plini de sânge, V-au surghiunit peste hotar. Nu știu, la cronică nu scrie, De când aveam același rost... Ați mai rămas voi mărturie, Azi numai frunza voastră știe, Să spuie nunta cum ne-a fost... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Nu ți-a fost dat să vezi vreodată, Când toamna palidă coboară, Într-o grădină despoiată, O ramură întârziată Ce-a înflorit a doua oară? Nu te-ai oprit atunci în cale Să te întrebi: ce taină, oare, Ascund înțelepciunii tale Înfriguratele petale, Ca mâine stinse, fără soare?... Și dac-o blândă-nduioșare Ți-a frânt o clipă-n ochi lumina, Cum stai așa, întrebătoare, Uitându-te la biata floare, Ai înțeles a cui e vina? E raza, care toamnei mute I-a dat fiorul primăverii. Și-n preajma morții abătute A picurat, pe neștiute, Un strop din cântecu-nvierii...


content:
S-abat mustrări din altă vreme, Din vremea când nu ne știam, Și vin pe nume să mă cheme, Să-mi strige nopțile la geam, Ca o pădure de blesteme... Trecutul tău de-odinioară, Prăpastie cu multe guri, Cu întrebări ce mă-nfioară, Cu șerpuiri și cotituri... Trecutul, nesătulă fiară... Trecutul, umbră vinovată, Tâlhar scăpat de sub zăvor, Din cripta lui întunecată, Se furișează, călător, Și lângă patul meu s-arată. Trecutul, cioclu de morminte, Sinistru oaspete de-amurg, Neguțător de jurăminte, Din haina-i ciuruită curg, Drept zdrențe, -aducerile-aminte. El vine tainic să dezgroape Tot ce-am închis în țintirim, Ne-aduce lacrimi în pleoape... – Dă-mi mâna ta, să-l gâtuim, Trecutul, când îl simți aproape...


content:
În largul mării fără margini, în largul mării zbuciumate, Se întâlniră două scânduri din două vase sfărâmate. Sărace mărturii răzlețe ale-unui drum dup-o comoară, Le-a fost urnit aceeași vrajă din portul lor de-odinioară... Din două părți tăindu-și cale credeau în unda milostivă, Când tot același braț de vifor le-a frânt catargul deopotrivă. Deodată s-au oprit în goana de năzuinți spre-o lume nouă, Deodată albele corăbii se cufundară amândouă... Solii pribege ale morții rămase cele două scânduri, Purtând pe ape fiecare același trist popor de gânduri... S-au prins alături când simțiră că tot același val le saltă, Și azi, brăzdând nemărginirea, merg înfrățite laolaltă... Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Când trec umbrele-nserării, Pânze de-argint fuior, N-auzi spasmurile mării Cum ne strigă-n hora lor? Din păgâna și adânca Undelor îmbrățișare, Dintr-un val ce sparge stânca Un fior prelung tresare... Parc-o taină se ridică Din primejdia de apă, Ochii tăi supuși de frică Vreau cucernic s-o priceapă. Eu o știu atât de bine... E povestea de demult, Din uitate vremuri vine Înc-o dată s-o ascult. Din umbra zidurilor (1913), de Octavian Goga Revedere - Oaspe vechi - Agonie - Paris (I) - Ziua (II) - Notre dame (III) - Felinarul (IV) - În muzeu - Cinquecento - Mama - Măsuța mea - La mal - Aeternitas - De profundis - Lacul - Eu stau la mal... - Scrisoarea ta... - Gândește-te... - Scirocco - Poet - Doina - Voi veniți cu mine... - Inima - Strămoșii... - Carmen laboris - Scrisoare - Moș Crăciun - Eu știu un basm - Trage-ți oblonul... - Un trandafir se stinge - Taina - Toamnă nouă - Mă-ntorc din nou - Amurg - O lacrimă - Moștenire - O clipă


content:
Atâția ani își strecurară convoiul lor pierdut de clipe Din ziua când ne despărțirăm de șoapta-ți ademenitoare, Și azi același demon bate deasupra noastră din aripe, Păgâna patimă flămândă tot mai sălbatică ne doare... Curând iar vom veni la tine striviți de vechea-mbrățișare Să oglindim același vifor în larga-ntindere albastră, Și să-ntrebăm un val, să spuie: ce e mai sfântă și mai mare, E veșnicia ta de unde, ori e eternitatea noastră?


content:
Eternă mare, ca și-odinioară, Fără hotar și fără de hodină, De întrebări și neastâmpăr plină, Azi goana mea la malul tău coboară. Cu tresăltări de ape și lumină Oglinda ta prelung mă înfioară, Și-nchise răni încep din nou să doară, Din flăcări vechi ce-n mintea mea se-mbină. Pe rând, pe rând, eu simt cum reînvie Cântată parcă-n surle și chimvale, Uitata noastră mare-mpărăție. Și nu mai știu ce mi se par mai grele: Povețele nemărginirii tale, Sau tainele adâncurilor mele...


content:
Trec clipele... mărgele înșirate Pe-un tainic fir, de-o mână preacurată, În goana lor de visuri argintate Viața mea se risipește toată... Când simt că bate moartea din aripe Eu mă opresc să-mi văd întreaga salbă. Și văd atunci că tortul meu de clipe L-a depănat aceeași mână albă...


content:
Când cade-amurgul la fereastră Cu joc de umbre, cu fiori, El ne găsește-n casa noastră Tovarăși muți și visători. Cu ochii călători departe, Cum stăm alături amândoi, Un șir de veacuri ne desparte De-al vremii chiot și noroi.... Ca-ntr-o cetate legendară Noi ne-am închis după oblon, Din valul ce se strig-afară Nu ne pătrunde nici un zvon... Se-nșiră clipele curate Fără trecut și viitor E tainica eternitate Ce trece-asupra noastră-n zbor. Și-atunci, în sfânta serii pace, Noi am uitat, de mult, că sunt Atât amar de dobitoace Rumegătoare pe pământ.


content:
Eu ți-am făcut un cântec, o salbă împletită Din umbră și lumină, din patimi și din stele, Iubirea mea păgână pe veci nepovestită, Cu zestrea ei întreagă, i-o dau cântării mele. Eu ți-am făcut un cântec să te petreacă-n cale Să-i simți arzând la tâmple suflarea de otravă, Să reînvie noaptea în visurile tale Îmbrățișarea noastră flămândă și bolnavă.


content:
Am fost logodnicul durerii, Cobzarul cu aceleași strune, Ce-și țese cântecu-nvierii Din stihuri de îngropăciune… In noaptea mea înviforată, Drumeț îndrăgostit de soare, Am fost o harfă spânzurată Pe-o strașină de închisoare… Zidit din lacrimi și dezastre Eu am vestit o lume nouă, Voi mi-ati dat vaietele voastre, Eu v-am dat inima mea vouă. In zile lungi de pribegie, Biet rob lovit de biciul urii, Eu am purtat de-o veșnicie Prea mult blestem în cerul gurii… Mirarea deci să nu vă prindă, Căci azi subt tâmpla mea căruntă, Nu e nici zumzet de colindă, Nu sunt nici chiote de nuntă…


content:
Pământ, pământ, stăpânul meu de-o viață Eu ți-am fost slugă, ucenic și frate... Te-am proslăvit cu gene-nlăcrimate În ruga mea de orice dimineață. Pământ, mi-ai fost duhovnic de păcate, Pământ, mi-ai fost tezaur de povață, Din lutul tău eu mi-am zidit altarul... M-am închinat la coapsa ta bătrână, La tine-am supt credință din țărână, Cu plânsul tău eu mi-am umplut paharul... Pământ... Pământ... Azi te-ai schimbat la față. Ca un bătrân cu cuvioasă barbă, Împins de-o tristă volbură târzie, Dup-o spurcată noapte de beție, Ești necurat în orice fir de iarbă... Pământ, ești plin de-a patimilor zgură. Acolo jos, în negre măruntaie, Pământ... pământ... ai vinovată gură, Tot te mai arde-a crimelor văpaie... Pământ... pământ... ai otrăvite roade, Nu-mi poți da astăzi cuminecătură... Pământ... pământ... Pe robul tău sloboade, Căci ochii lui cei dornici de mister Te părăsesc... s-au surghiunit în cer.


content:
Mai recitesc o pagină bolnavă Din spleen-ul tău încarcerat în rime, În noaptea asta plină de otravă, Când nu mai râd, căci nu mă vede nime... Mai recitesc și filă după filă, Par niște triste galbene petale, E pretutindeni brumă fără milă Și-atâta toamnă-n versurile tale... Ce turn înalt, strălucitor de gheață Ți-e mintea... Văd la orice cotitură Cum câte-un picur proaspăt de viață Primește-a morții cuminecătură... Pe rând, pe rând, viziuni multicolore, Bețiile cu-a lor apoteoză Mor în căderea vorbelor sonore, Când visu-și moaie aripa-n nevroză. Simt sufletul învins cum ți se frânge, Un Crist cu pieptul zdrențuit de suliți, Pare că văd cum ai stropit cu sânge, Pe unde-ai fost, noroiul de pe uliți... Cum, stând așa, cu coatele pe masă, Urâtu-ncinge fruntea mea de ceară, Iar noaptea grea asupra mea îl lasă: O lespede pe-o pace funerară...


content:
Sunt fără număr, mutre somnolente De ambe sexe, valuri nesfârșite Trec spre izvor, stomacuri obosite Din cele cinci diverse continente. Par un cavou arcadele boltite Subt ziduri sure, reci, indiferente, Când dintr-un colț răsună-n vagi accente Un vals de Strauss cu note gâlgâite... Așa pe rând mulțimile s-adună... Pe urma lor și pasul meu s-abate, Da! Iată-l plin paharul meu cu apă... Încep să-l beau, și liniștea mea gravă Schițiază parcă gestul lui Socrate Când a sorbit din cupa de otravă!


content:
Ce blândă ești, domestică pădure Sub brazii tăi decenți nu mi se pare Că s-ar putea vocifera prea tare, Ori c-ar veni haiducii să mă fure. Bine crescută, n-ai asemănare Cu coastele Carpaților, obscure, Unde e zvon de clopot și secure Și unde iese ursul la plimbare... Și totuși pacea ta civilizată, Mi-a arătat cea mai cumplită fiară: Pădure tunsă, rasă, coafată... Vai, n-am s-o uit vedenia burgheză: Un neamț enorm pe-o bancă solitară Își mângâia nevasta lui obeză...


content:
În dup-amiaza silnică de vară, I s-a făcut un gol rotund în minte... Sunt fără șir imagini și cuvinte Ce s-au pornit în juru-i să tresară. Pe scaunul ei de lene sedentară O năpădesc aducerile-aminte... ...A fost demult... la bal? ori înainte?... Departe parcă picur-o ghitară... Încet, încet, visării se supune, Când, înotând în soarele-apune, O ciocârlie își înalță trilul... Ea doarme lin... Dar într-o clipă, iată, Din vis femeia sare-nfrigurată: I se păruse c-a țipat copilul...


content:
Îmi cântă moartea la fereastră Ca o vecernie-n surdină, Îmi cântă-ncet povestea noastră: Un joc de umbre și lumină. Eu o ascult în noaptea mută, Din adâncimi îmi crește mare; Întreaga viață petrecută La căpătâiul meu răsare. Și cum, sub tâmpla mea fierbinte, O lume veche-mi reînvie, Nu câte-au fost îmi vin în minte, Ci câte-ar fi putut să fie.


content:
Eu sunt o biată, ieftină cămașe, Sunt o sumară haină populară, De mii de ani de când mă îmbrăcară, Eu sunt pudoarea plebei nevoiașe. Eu m-am pornit din câmp, de pe ogoare, Din cânepa ce-au semănat țăranii... (Tatăl meu e unul Ioan al Anii), M-a tors, în albe nopți la șezătoare, Cu grabnic spor, o ceată de neveste, Din gura lor știu doine plângătoare Și-am învățat cu firul de fuioare, Din fiecare fus, câte-o poveste. Am fost țesută la război, în tindă, Și m-a cusut încet o fată mare, M-a înflorit la mâneci cu mătasă Și mâna ei a izbutit să prindă În arabescuri fine și barbare Toat-așteptarea dulce de mireasă... Țiu minte, vezi, când am ieșit din casă Și când la horă,-n vesela grămadă, M-am prins întâi curată și frumoasă, Cum străluceam în albul de zăpadă... De-atunci în cruda anilor povață Câte-au fost date-asupra mea să cadă Ca niște păsări groaznice de pradă... Ce-aruncătură stearpă de viață! Prin praf, prin fum, prin negură și ceață, Sub sulițele arșiței de soare. Ori în bătăi de vifor și ninsoare, Eu m-am zbătut, o chinuită roabă. Și zi cu zi din munca mea neghioabă Mă năpădiră râuri de sudoare... Blesteme câte lung clocotitoare Îmi trimetea scheletul de sub mine, Subt vălul meu adăposteam ruine, Când glia neagr-o răsturnam cu boii... Și-n drumul greu, cum mă păștea dușmanul Mi s-au vândut ițarii și sumanul, Numai pe mine m-au iertat ciocoii... Azi, cum mă vezi săracă, nelăută, M-am zdrențuit, sunt galbenă și neagră, Și-n goana mea de toți nepricepută M-am pomenit netrebnică și ruptă. Dar totuși poate-ți mai aduci aminte Că suptă-așa de foame și de boală, Ca un drapel de-nfricoșată luptă, Pe când era bătaia mea fierbinte, Eu, sfârticată, tragică și goală, Am năvălit tranșeele nemțești Am dat asalt, în câmp, la Mărășești.


content:
În mine câteodată eu simt: se face noapte, Din netrăite vremuri vin neguri să mă prindă, Strigări necunoscute și cântece și șoapte La casa mea colindă. În mine câteodată țărani cu zeghea sură Și glume și ispite și tot ce știe satul S-amestecă de-a valma roind în bătătură Și vin să-și ție sfatul... În mine câteodată grea liniștea se lasă, Miroase-a izmă creață și-a flori de iasomie, În vreme ce un popă cu barba cuvioasă Slujește-o liturghie...


content:
Pe sub fereastra casei mele În largul drumului de țară, Sub cerul alb, stropit cu stele, trecea un om cântând aseară. Era un cântec care spune Durerile ce-adună anii, Trist ca un plîns de-ngropăciune. Cum numai ei îl știu, țăranii. De unde oare călătorul Îl adusese-n sat la mine, Din ce mister pornea fiorul, Din ce adânc, din ce ruine? Îl ascultam cum jalea-i blândă Deasupra văilor se-mparte, Nemângâiată și plăpândă Ca o mustrare de departe. Și cum se risipea-nainte Oftarea lui înderurată, O clipă mi-am adus aminte, Că și eu am cântat odată....


content:
Bisericuță din Albac, Tu ești al vremurilor semn, Tot bietul nostru plâns sărac E-nchis în trupul tău de lemn. Din ce-am cerut, din ce-am gândit, Atâtea rugăciuni cuprinzi, Și-atâta vis neizbândit, Subt vechiul tău tavan de grinzi... Tu știi cum ne-am trudit stingher. De-a pururi fără crezământ La Dumnezeu, acolo-n cer, Și la-mpăratul pe pământ.. De-aceea, ostenit-acum De zile rele câte-au fost, Bătrână te-ai pornit la drum Să-ți deie frații adăpost... Rămâi aici, fă-ți un popas, Fii sfetnic bun din veac în veac Și spune-acasă ce-a rămas, Bisericuță din Albac.


content:
Căsuță albă vineție, Subt culmea verde-a unui deal. În noaptea mea de pribegie De ce mi te arăți azi mie, Căsuță albă din Ardeal? Ce val de umbre călătoare Mi te-abate iar în gând? De ce-mi răsari stăruitoare, De ce te văd acuma oare Mai limpede ca orișicând? Pesemne dușmani te prădară, Pesemne dușmani ți-au dat foc, Și-un strop din urna-ți funerară Tu mi-ai trimis pe vânt de seară. Căsuță fără de noroc...


content:
În țintirim, la noi în țară Movile sunt în lung și-n lat, O pace mută, funerară, Te-apasă greu ca un păcat. În ele taina neființii I-a prins, sub milostiv zăvor, Pe toți câți au mușcat cu dinții Din țarina durerii lor... În țintirim dorm munți de lavă Închiși sub lespezi de mormânt, Un cuib de ură și otravă E-n orice bulgăr de pământ. Țărâna tremură și-nvie, Căci fiecare fir de lut Dospește-n el o vijelie Din câte-n suflete-au bătut... În țintirim, pe vânt de seară, Șiraguri umbrele cobor, Sunt morții care se strecoară Și prin unghere țin sobor. Grozavă oaste de schelete, Nebiruiți rătăcitori, Ei sfânta răzbunării sete Și-o-mpart în drum la trecători. În țintirim, în nopți albastre, Când stelele pe cer s-aprind, Răsună plânsetele noastre Și zarea-ntreagă o cuprind. Înfiorată lunca geme, De bocet jalnic de femei, Ce spun din gura lor blesteme Când duc la groapă ghiocei. În țintirim mai sunt și cete De nesătui boi de pripas, Cari rumegă pe îndelete, Călcând pe-un mort la orice pas. Și-n vreme ce sfârșiți de zile Noi lângă cruci ne tânguim, Ei pasc la flori de pe movile, Ei ni se-ngrașe-n țintirim.


content:
Eu am pornit din matca Tisei, Cu moșteniri neînfrînate, Gonind cirezi de visuri oarbe Din splendida păgînătate. Se prăvălea-mprejuru-mi lumea Într-o sălbatică strigare Cînd eu tăcut și singuratic Căutam o armonie mare… Robust Apollo de la țară, Haiduc în goana tinereții, Chemat de dragoste și cîntec, Loveam cărările vieții… Azi nu mai am nici rîs, nici glume, Nici dor de zîmbetul femeii, M-au omorît evangheliștii Și oamenii și fariseii.


content:
Eu vin de la malul rîului Gange Cu visul-mpletit din raze de soare, Mi-e inima biată o floare de lotus Cu fine petale tremurătoare. Ce chiot și larmă la iaz lîngă moară, Ce mîini noduroase lovesc din topoare Și cum mă ucide sărutul sălbatic… La marginea Tisei ce caut eu oare ?


content:
Dacă trecĭ cu căruțul prin cutare sat de pe cîmpia Ardealuluĭ orĭ de pa Tîrnave și te oprești în drum, să-ți hodineștĭ caiĭ la crîșma din capul satului, cel ce va scoate capul pe fereastră, să-țĭ deie bună ziua și să te poftească, cu multă plecăciune, în curte, va fi de bună seamă un Jidan bătrîn adus de spete, cu barba mițoasă, cu perciuniĭ cîrlionțatĭ și cu ochiĭ de veveriță. Așa e în maĭ toate satele. Nu numaĭ crîșma - și bolta a ajuns pe mîna lor. Dacă aĭ trece prin cinsprezece sate și ți-aĭ pune în gînd să-țĭ aprinzi ciubucul, numai cu chibrit cumpărat dela boltaș român, apoĭ de bună seamă că n'aĭ face pagubă în tutun. Povestea tuturor acestor boltași și crîșmarĭ se aseamănă. Mi-aduc aminte din copilărie. Pare că-l văd și acum pe jupînu Barbă-putredă, cum îl poreclea satul pe crîșmarul jidan. Atunci era un moșneag cu chipul de Caiafă, cu barba albă ruginită. Umbla cu cîrja, de slăbănog ce era, și în toată făptura lui numaĭ ochiĭ trăiau. Ochiĭ aceia micĭ și strălucitorĭ carĭ jucaŭ sub tremurarea pleoapelor. Acest moșneag batjocorit de tot satul, după care strigaŭ copiiĭ, a măsurat patruzecĭ de anĭ rachiul în porțiile creștinilor din sătulețul de pe Tîrnave. În această vreme s'aŭ schimbat sumedeniĭ de treburĭ și rînduielĭ în sat: || fruntașii aŭ ajuns la sapă de lemn, oamenĭ de neam bun aŭ plecat în țară să se bage slugĭ, un jude al satuluĭ s'a iscălit pentru cutare «domn» și i-aŭ vîndut tot, mulțĭ aŭ ajuns la temniță chiar dela masa din crîșmă, - numaĭ el a rămas în pace și sănătate. L-aŭ înjurat toțĭ, i-aŭ făgăduit că-ĭ smulg barba, cînd l-aŭ prins cu minciuna. Și el tot s'a ridicat. Banĭ nu cerea dela care nu avea; beutură aducea bucuros, pe așteptare, se făcea totdeauna mic ca purecele și însemna datoria creștinilor cu creta pe ușă. Așa a ajuns deasupra cu încetul. Întîi și-a cumpărat casa în care trăia cu chirie. Maĭ tîrziŭ un petec din grădina vecinuluĭ. Făcea lumînărĭ de săŭ și le vindea pe ouă. Pe vremea seceriĭ, vindea pe grîŭ, la cules de viĭ, pe must. Și-avea de tot felul: galoane și arniciŭ și cerceĭ și năframe și piper… Se jeluia în toată bună vremea că-i sărac, că moare de foame, că beutura se scumpește. Notaruluĭ îĭ trimetea totdeauna cîte două gîște grase la Crăciun, și pe jandarmĭ, cînd treceaŭ prin sat, îĭ omenea cu papricaș de găină și le da beutură fără banĭ… Băiețiĭ și-ĭ trimetea la școală la Aiud. Și se plângea că aŭ să-ĭ pue capul, că risipesc tot, că aŭ să ajungă pe drumuri… Îl aud ca acum: «Mi prăpădește Herșălă, mi prăpădește… Eĭ, și știțĭ ce s'a ales pe urmă? Ce-a rămas moștenire după acest Barbă-putredă, slăbănog, cînd și-a închis pe ecie ochiĭ aceia fără astîmpăr? Aŭ rămas banĭ; banĭ claie-grămadă. I-a scos Herșălă cu frate-săŭ de supt perină, unde eraŭ învălițĭ într'un fund de ciorap. Atunci Herșălă cu frate-săŭ eraŭ îmbrăcațĭ domnește, fără urmă de perciunĭ și știau numaĭ ungurește… Aŭ vîndut cocioaba hodorogită și astăzĭ Herșălă are fabrică de spirt la oraș, frate-săŭ e domn mare în Peșta și maĭ deunăzi spunea cutare la moară că ar fi auzit că vine să-l aleagă oameniĭ de deputat… Așa e oamenĭ bunĭ, povestea. Așa se ridică pe || spatele voastre acest neam isteț. Se ridică și vă supune, pentrucă în mîna lor ajunge banul. Și banul e puterea. La fabrica de spirt, al căreĭ horn varsă sumeț fumul în văzduh e întreg temeiul din truda voastră. Acolo-s creițariĭ pentru rachiŭ și ouele și grîul și mustul și toate cele. Și domnul Herșălă prăsește ceafă tot maĭ groasă. Și- schimbat și haina șĭ numele. Și nu-și maĭ aduce aminte de nimic. Nicĭ de cînd l-a trîntit cutare în părăŭ, cînd sta încă în fața crîșmeĭ tată-săŭ, nicĭ de cînd ducea lumînărĭ la sătenĭ. Nu maĭ știe nimic, și dacă ar îndrăzni să se apropie cutare de dînsul dintre țăraniĭ cumpărătorĭ de odinioară, să-ĭ ceară ajutor, l-ar da pe trepte… Nicĭ slugĭ nu vrea din satul unde e și astăzĭ cocioaba veche. Zice că-ĭ sătul de oameniĭ ăștia. Și știțĭ ce maĭ zice? Zice că-s hoțĭ! Povestea acestui sătuleț o auzițĭ, cinstițĭ cetitorĭ, în toate părțile. Maramureșul geme de eĭ. Acolo sînt cît nisipul măriĭ. Moldova întreagă a ajuns, pe mîna lor. Și aicĭ și dincolo s'aŭ lățit în dreapta și stînga. Și unde aŭ pus odată piciorul acela care tremură la genunchĭ, acolo aŭ prins putere. Prind rădăcini în grabă și se sporesc ca iepuriĭ de casă. Și unde-aŭ ajuns să alege praf de truda gorpodarilor. În Maramureș și în Moldova țăraniĭ îngheață de frig în casă și n'aŭ o coajă de mălaĭ și-s || bolnavi și flămânzi și se prăpădesc de pe fața pămîntuluĭ. Neamul nostru de firea luĭ e pacĭnic și nu vrea răul deaproapeluĭ. Românul nu vrea stricăciunea altuia. Nu se bucură cînd s'a rupt roate la carul sasului și-l vede în mijloc de drum, stînd fără ajutor. Dimpotrivă se oprește și-l ajută cu acareturĭ din carul luĭ. Dar acest neam bun, milos, cuviincios și iertător nu trebuie lăsat în prada acelora carĭ vin cu meșteșugul ascuns al fățărnicieĭ asupra luĭ. Hărnicia luĭ cere roadă. Și nimenĭ nu poate fi acel județ păcătos care ar putea cere ca tot ce-aŭ cîștigat aceĭ oamenĭ necăjuițiĭ asudînd o viață întreagă la plug, să treacă în coșul celor de sînge străin, carĭ habar n'aŭ de durere și de plînsoarea lor… De-aceia toțĭ ceĭ carĭ trăiesc în mijlocul sătenilor noștri, din toate părțile, să-șĭ deie seama de trebuința uneĭ premenirĭ. Să chibzuiască cu minte și inimă curată. Să se gîndească că puterea și bunăstarea unuĭ neam îșĭ are rădăcinile în punga oamenilor. Să știe că sărăcia face pe sătenĭ slabĭ de înger, umilițĭ și păcătoșĭ. Și să găsească un chip de ajutor. Nu vorbe aruncate între ciocnirĭ de păhare. Nu vorbe - ci fapte. În locul acelor crîșmarĭ și boltași cu perciunĭ de ce nu s'ar așeza, în aceiașĭ meserie, românĭ de-aĭ noștri? Și de ce nu s'ar face tovărășiĭ, ca tot satul să cumpere dela omul de leagea noastră? Știŭ, că Româniĭ de pe cîmpie orĭ ceĭ de pe Tîrnave nu sînt de felul lor potrivițĭ pentru astfel de treburĭ. Oamenĭ necăjițĭ de veacurĭ, chinuițĭ de amarul iobăgieĭ, n'aŭ avut încă vreme să-și cîștige îndeletnicirĭ carĭ se trezesc numaĭ în mintea slobodă. Dar avem oameniĭ noștri de pe la marginea țăriĭ - așa zișiĭ mărginennĭ. Eĭ sînt de-o fire maĭ negustorească, aŭ maĭ || multă carte și pricepere, cu cartea aŭ judecata și îndrăzneala cuminte. Sînt o mulțime de sate unde s'au așezat și-aŭ stîrpit pe dușman. Această cale e cea maĭ potrivită pentru apărare și trebuie negreșit aleasă. De altfel țăranul nostru va asuda înainte în arșița soarelui, se va trudi fără spor, mințit și jupuit; iar urmașiĭ luĭ «domnu'», Herșălă grașĭ ca pepeniĭ, vor chefui veselĭ înainte…


content:
Crâșmă bună, crâșmă veche, langă crucea de la moara In zadar îți caut rostul zilelor de-odinioară… Te-a schimbat porunca vremii; - ca o povestire-a morții Iți mai sânzură clondirul atârnat de stâlpul porții… In ogradă, unde hora își saltă năvalnic chiul, Brotăcei cu gușa verde îți orăcăie pustiul. A crescut cucuta deasă, ‘naltă până ‘n brâu de mare Peste vatra unde-odată frigeau mieii în frigare… La fântâna cu găleată roibii, câți își adăpara, Câți voinici fără de teamă, câți boieri fără de țară! Toți s-au dus. – Azi fierb în suflet mute semnele durerii, Dorm sub glie azi voinicii ș’au ajuns în sfat boierii. Nu-s haiduci acum, nici codru, nu-i nici măciniș la moară, Nici pe lavița ta veche nu-i azi cântec de vioară… Pentru tine nu mai are zile bune calendarul, Ți s’au răslețit ortacii, ți s’a prăpădit crâșmarul… Ca un moș slabit de vreme, anii tăi tu poți să-i numeri; Prea te-ai gârbovit din spete, prea te-ai subțiat din umeri. Domnii ți-au golit celarul, ți-au rupt gardurile câinii Și ‘ntr’o noapte-un vifor mașter ți-a smuls cumpăna fântânii… Ai rămas așa orfană, despoiată și nătângă: Sufletul să te jelească, glasul strunii să te plângă… Sub fereastra ta un jidov numără viclean din gură, Tremurând de-o sete neagră urâcioasa barbă sură… Intr’un chip uitat sub grindă șede-un biet sfânt Nicolae C’un obraz brăzdat de drumul picăturilor de ploaie. Mustrător ridic’ un deget, parc’ ar vrea să zică sfântul: — Doamne, câte lifte rabdă pe spinarea lui pământul…


content:
DISCURS rostit de OCTAVIAN GOGA Președintele Partidului Național-Creștin în ședințele din 4 și 9 Decembrie 1935 ale Camerei Deputaților. D-le președinte, d-lor deputați, vă rog, conform uzului consacrat, să-mi îngăduiți ca la această discuție asupra Mesajului să examinez stările politice din țară și curentele de gândire, care preocupă sufletul românesc în acest moment. Înainte cu aproape doi ani, dela această tribună, am avut onoarea, într'o lungă interpelare, să mă ocup cu un subiect, care este în conștiinta tuturor: de năvala străinilor în țară. Cu această ocaziune am arătat cum, după instalarea la cârma țării, în cursul a 15 ani de guvemare, a unei concepțiuni democratice rău înțeleasă, care a ținut locul unei concepțiuni naționale, ce trebuia să prezideze gândirea noastră politică în cea dintâi perioadă de consolidare a Statului român, elementul străin, pe care l-am găsit în toate ramificațiile vietii de Stat, în special în provinciile alipite, nu numai că nu a slăbit sub guvernarea noastră, dar s'a întărit. Am arătat atunci primejdiile unei legi adininistrative greșit întocmite, ale cărei urmări nefaste se văd astăzi pe toată linia, și pe care le-ați constatat și dv. Am adăugat că schimbând chiar această lege, încă nu veți ajunge la niciun rezultat, dacă nu veți înlocui concepția însăși care stă la baza ei. Datorită acestei legi administrative, nici aparatul administrativ al țării nu se găsește în mâini sigure. În special orațele noastre, aproape jumătate din orașele noastre, nu au fost și nu sunt supuse acelui proces de reparațiune națională, care în mod normal trebuia să intervină după unire. Am arătatat atunci cum, în toate orașele de graniță, con ducerea lor, îndrumarea lor și spiritul lor au continuat încă să fie străine. Prin toate aceste colțuri, un român nu are impresia bine fixată că se găsește în Țara Românească și pe pământ românesc. Mergând mai departe, am dovedit cum toate ramurile vieții noastre de Stat sunt invadate de străini: Căile Ferate, Poșta, Telegraful, Telefoanele, toate accstea sunt împănate încă de oameni ce nu au nici o legătură directă cu spiritul românesc. Am arătat cum băncile minoritare din provinciile alipite s'au întărit sub regimul românesc, fiindcă o concepție bancară greșit plasată le-a dat posibilitatea de existență, alimentându-le cu reescont într'n vreme, când o acțiune patriotică bine determinată dela Budapesta le-a ajutat de asemenea. Am arătat cu date statistice, care sunt o penibilă pagină a guvemării noastre, cum presa, mișcarea spirituală a minorităților noastre s'a întărit; am înfățișat realitatea spunând că sub regimul maghiar au fost 17 cotidiane ungurești pe teritoriul nostru, iar astăzi simt peste 50. Este o eflorescență extraordinară de gazete, de hârtie tipărită care toate constituie mijloace de agitație. Da, da d-lor deputați, acesta este adevărul, și eu nu-l voi mai repeta dela tribună cu această ocazie: pretutindeni se înmulțește rețeaua ofensivă organizată conștient împotriva consolidării noastre de Stat. Trecem la intreprinderile particulare. Ei bine, aici românul este ospitalizat; toate sunt puse în slujba unui capital străin, toate sunt împănate cu oameni străini care nu au nimic aface cu noi. Mișcarea industrială din țară, pe care noi o proteguim cu legile noastre, este în mâni străine. Am văzut — înainte cu un an — la Parcul Carol o foarte frumos organizată expoziție, care a făcut pe mulți să se bucure, fiindcă le-a creiat un joc de iluzii: iată s'a întărit industria noastră! Îndrăsnesc să spun că nu este câtuși de puțin românească această industrie, și că nu poate să fie un prilej de bucurie pentru noi, fiindcă nu numai capitalul este străin, îmfățișând o dualitate care se îmbină: este străinul de aici, cu ramificarea de peste graniță, străinul, care are un frate la Timișoara și un alt frate la Budapesta. Pentru aceștia nu există graniță; ei se organizează pe de-supra, sau pe dedesubtul granițelor noastre, ca să-și servească interesele. (Aplauze pe băncile Partidului Național Creștin și ale Frontului Românesc). Desigur că organismul sufletesc al poporului nostru înregistrează totul. Nu se pierde nimic în natură, dar nu se pierde numc nici în lumea imaterială. Sufletul românesc înregistrează la fiecare pas orice întâmplare și de aceia starea sufletească a poporului nostru se găsește într'o legitimă surescitare. Nu suntem stâpâni la noi acasă. Iată ce spuneam eu. Pentru a înfățișa continuitatea mea de gândire, permiteți-mi să vă citesc — pentru a vă reaminti — câteva rânduri din constatarea pe care o făceam atunci. Spuneam: „Este d-lor, cred eu, un sentiment penibil constatarea că după 15 ani de țară românească, de unire, — care s'a născut din sânge, din visuri, din lacrămi, — pe care o face poporul nostru, că nu este stăpân la el acasă. Poporul acesta care în adâncurile lui a elaborat cu linia de continuitate istorică a frământărilor românești, după 15 ani de când se practică, ideia noastră de Stat, uitându-se împrejur face descoperirea! Noi suntem în țara noastră oarecum puși la o parte. Sunt anumite cercuri de interese în care se joacă peste capul nostru; străinii — aceasta a devenit o axiomă populară — dețin cheia de boltă a vieții noastre de Stat. Primatul românesc devine cheia de boltă a vieții noastre de Stat pe foarte multe tărâmuri. Această constatare nu se strigă din vârful piramidei sociale, ea pornește de jos, vine dela mase, ca un dicton al mulțimilor. Clasa conducătoare reprezintă oareșicum, și în această materie, ca și în multe altele, elementul de tranzacțiune, pe câtă vreme instinctul popular rostește marile adevăruri, care se aruncă în cumpăna istoriei noastre”. Aceasta este constatarea preliminară, pe care o făceam. Iar după ce am ajuns să arăt, de-alungul câtorva ore, toate datele statistice, serioase, d-lor, lipsite de orice caracter de agitațiune, întemeiate pe realități, primite de mine dela organe de mare răspundere ale Statului român, după aceia am tras o concluziune. Iată concluziunea, cu care îmi terminam atunci această interpelare. Ziceam: „Făgăduiesc, în mod categoric, în ce mă privește, simt nevoia sufletească de a reveni la principiile inițiule ale gândului meu de odinioară cu care vreau să merg pe drumul limpede și neted al ideei naționale. Eu cred în acest reviriment. Sau vine o biruință a ideei naționale astăzi, când sentimenlul național trece prin cea mai cumplită zbiciuire pe tot Continentul și angajeoză sufletul românesc, sau, după criza actuală, morală a societății noui românești, noi vom intra într'a criză de Stat. Eu, cred că suntem într'o perioadă de revoluțiune națională și deci suntem datori să o canalizăm pe cale pașnică, pentrucă dacă nu vom izbuti în acest fel o să vină zile fierbinți. Orice s'ar întâmpla, însă, cu orice risc, eu cred că suntem datori să mergem pe acest drum al desțelenirii forțelor noastre irosite, spre punerea lor în valoare. Pe acest drum sunt gata să merg cu toate consecințele, să fac un apel în toate colțurile țării și să caut ca revoluțiunea sufletească a Românilor s'o transform într'un factor de producțiune națională”.(Aplauze pe băncile Blocului Parlamentar-Național). Înainte cu doi ani de zile am făcut această constatare în calitatea mea simplă de receptacol al sentimentului public. Cred că omul politic este dator să exprime un sentiment general, în orice caz să-l înregistreze. Eu l-am înregistrat, l-am exprimat atunci și de atunci, de doi ani, opinia publică din țară a mers pe acest drum, mai departe. Starea sufletească, care s'a creiat acum doi ani, nu pot să zic că s'a atenuat în surescitarea ei, dimpotrivă s'a accentuat a crescut ca o avalanșe, care se resimte în toate colțurile țării. Numai orbii nu o văd și numai surzii nu o aud. (Aplause prelunglte pe băncile Blocului Parlamentar Național). Geneza partidului național-creștin Din toate părțile instinctul popular, instinctul de conservare, care, cu înțelepdimea lui, ne-a păstrat în cursul veacurilor, ne spune! Adunați-vă la olaltă, strângeți-vă într'un mănunchi, toți care simțiți că ideia națională trebue să fie la baza cugetării voastre politice, adunați-vă la o laltă pentru ca să creiați un organ puternic de îndrumare în sensul național al vieții politice, din țară. Eu am ascultat acest impuls, care venea de jos, și atunci în mod firesc, normal și logic ochii mei s'au îndreptat către un om, care era personalitatea reprezentativă a năzuințelor politice din țara aceasta, către Alexandru Cuza. (Aplause prelungite pe băncile Blocului Parlamentar-Național). Atunci, fără să ne târguim, fără să dăm acel spectacol consacrat oareșicum al pertractărilor, care au fost introduse la noi în țată ca un fel de clișeu de import, fără să facem târgueli, ne-am întins mâna frățește și coborându-ne în sufletele noastre după vechile temeiuri ale obiceiurilor din bătrâni ne-am dus în sfânta biserică dela Iași și s'au întins mâinile noastre, strângându-se casă nu se mai despartă niciodată. (Aplauze prelungi de pe băncile Partidului Național Creștlin). Vă asigur că în această apropiere dintre doi oameni nu a fost nici una din contingențele cunoscute ale combinațiilor politice, a fost pur și simplu o apropiere dela gând la gând, dela suflet la suflet, dela program la program. Pentru mine Alexandru Cuza reprezenta ceeace reprezintă în conștiința publică de o jumătate de veac. Întâi, pe omul care a înfățișat doctrina naționalistă. Nimeni, deși s'a scris mult, n'a dat într'o carte, care să condenseze idea națională și să legitimeze oareșcum teoria eminesciană a românismului integral, cum a făcut d-sa în scrierile sale și, în special, în cartea sa: „Na-ționalitatea în artă”. Alexandru Cuza a dat o legitimare doctrinară ideii românismului. Iată un prim punct, pentru care m'am crezut dator să mă apropii de d-sa. Dar, d. A. C. Cuza n'a tost numai un doctrinar, d. A. C. Cuza a fost un apostol. Este mare lucru în tara aceasta în care beneficiile se așteaptă așa de pripit ca un om, de 45 sau 50 de ani să plimbe în vieața publică o idee, să nu se despartă de ea și să o strige, tocmai în vremurile când era eclipsată, când era pusă la o parte, D. Cuza este omul care reprezintă o continuitate de doctrină în sens de apostolat. (Aplause pe băncile Partidului Național Creștin) Dl. Nichifor Robu: Trăiască A. C. Cuza! (Aplause pe băncile Partidului Național-Creștin). Dl Octavian Goga: Dar, D-l A. C. Cuza mai reprezintă și altceva: completul desinteres personal. După jumătate de veac de activitate politică, în care atâția au fost scoși la suprafață vieții noastre publice, atâta marfă ușoară a trecut pe acest fluviu d-sa nu a avut nici un câștig pentru sine. Este un înalt exempu de pedagogie cetățenească, pe care această vieață o trece generațiilor viitoare. (Aplauze prelungite pe băncile Blocului Parlamentar Național). Iată, domnii mei, în câteva cuvinte geneza înființării Partidului Național-Creștin. Paralel cu străduințele noastre, s'au găsit și alți oameni care au înregistrat mișcarea moleculară ai sufletului românesc s'au coborît în adâncurile ei și au transformat-o într'un program politic. Spre unirea forțelor naționaliste D. Alexandru Vaida-Voevod, după un zbucium de o vieață întreagă s'a găsit în postura omului care dă ta o parte, care calcă, ca pe niște ruine, o mulțime de teorii, pe care le socotește cu totul căzute în desuetudine, se retrage să-și primenească sufletul și își moaie gândul în conștiința populară. Ei bine, d-lor deputați, ne-am întâlnit cu d-sa și iată geneza Blocului Parlamentar Național, al cărui program l-am citit în fața dv. (Aplauze pe băncile Blocului Parlamentar Național). Nu voi face aici o analiză de program, fiindcă programul a fost cunoscut, desbătut și trecut în conștiința românească. Nu mă voiu ocupa de înrudirea organică existentă între programul Național-Creștin și între programul Blocului Parlamentar. Pot să vă spun totuși că este o unitate de gândire, că respiră aceleași credințe și că se clădește tot pe același temeiu de doctrină, de gândire și de simțire românească. (Aplauze pe băncile Bloculul Parlamentar Național). Trebue să vorbesc în mod sincer. De alttel, sincentatea cred că trebue să coaducă toate cuvintele mele în această clipă. Este aproape dezonorant, să te gândești, că în afirmarea unei credințe nu poți să-ți dai toată măsura simțirii tale. Eu nu voiu opera, deci, cu reticență. Vă voiu spune adevărul. Am fost în multe colțuri ale țării și am căutat să văd cum se reoglindește această străduință programatică a noastră. Și trebue să vă spun, nu numai că am găsit un ecou, dar ne-a întâmpinat o adeziune frenetică, furtunoasă, aș putea să spun îngrijitoare, în toate colțurile țării unde am căutat să verificăm termometrul de simțire al maselor populare. Cea dintâi adunare a Partidului Național-Creștin s'a ținut în Basarabia, în acea provincie în care, știți foarte bine, grație impulsurilor și reminiscențelor din revoluția rusească, pe urma a o sută de ani de înstrăinare, se găseau încă resturi de psihologie străină și o foarte accentuată tendință a luptei de clasă. Ei bine, Basarabia s'a adunat cu zecile ei de mii de țărani, am văzut-o împinsă de instinctele cela mai adânci, cele mai organice ale sufletului românesc, și pot să spun că dincolo de orice interese de partid, această întrunire nu a fost altceva decât codificarea postulatelor naționale în fața maselor populare, Nu am făcut un act de partid prin aceasta, ci am făcut un serviciu coasolidării noastre de Stat. (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). Am trecut mai departe, în acel Banat, unde se găsește populația cea mai civilizată a românilor, unde țăranii au cele mai multe cuprinderi, unde din punct de vedere cultural țăranii se găsesc pe cea mai înaltă treaptă și am constatat, că acest ținut, care cu susceptibilitatea lui înregistrează toate luptele de avantgardă ale ideii naționale, se mișcă pe aceeași linie și este călăuzit de același adevăr. Iar după ce ne-au dus la Cernăuți, acolo am văzut adunându-se masele populare din toată Bucovina, din Moldova de Nord și Basarabia, vibirând tot pe aceeași idee a unității naționale, cerându-ne nouă tuturor, categoric și definitiv: Mergeți înainte pe acest drum noi vă urmăm! (Aplause pretungite pe băncile Blocului Parlamentar Național). Același lucru s'a întâmplat și la Cluj, unde cetele țărănești pentru întâia oară au defilat afișând acest program și cerând executarea lui. Iată realitatea, așa cum o văd eu, cum o înregistrez cu posibilitățile mele, adevărul limpede și categoric: România astăzi, punându-se de acord cu marile mișcări continentale, a intrat pe drumul marilor revendicări naționale. (Vii aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). Presa înstrăinată D-lor deputați, spunând însă adevărul întreg, trebue să constat că acest unison de gândire populară eu nu l-am văzut manifestându-se în anumite colțuri de gazetă, și că dimpotrivă cei mai mari și cei mai redutabili dușmani ai acestui impuls organic al sufletului românesc se găsesc la anumite gazete, care pentru mine sunt o nenorocire națională. Există în această țară, în această Capitală, o presă care nu are nimic aface cu trecutul gândirii românești. Presa noastră n'a fost altădată, pur și simplu o presă de sbiciuire, sau de înregistrare a opiniei publice, a fost o presă de îndrumare a conștiinței obștești. Înaiate de războiu, în trecutul nostru, gazetarul făcea apostolat. La noi în Ardeal marii gazetari au fost marii îndrumători ai țării, sunt legați în mod definitiv de destinele acestui pământ. Trăim într'o țară nouă, plăpândă încă în configurația ei interioară, care desigur, are toate justificările de existență, pentrucă suntem așezați pe temelia etnicului, dar țara noastra nu este așezată încă, trebue să se creeze un spirit public, care nu există încă. Ei bine, spiritul public al țării noastre este modelat, îndrumat, de oameni care nu văd în aceasta o îndatorire de ordin moral, care nu au nimic intim cu noi, care nu exprimă sentimentele noastre, care sunt o infuziune de străinism, care reprezintă o logică cu totul disparată, care simt îndemnuri potrivnice psihologiei acestui popor. Ei bine, eu detest această presă și o repudiez, din trei motive: Întâi, fiindcă nu este făcută de români. Oameni cari n'au loturi în cimitirele românești, cred că pot să îndrume sufletul, impulsul imaterial al gândirii noastre, își închipue că orice manifestare morală a noastră e patrimoniul lor, se ating de aceasta cu mâinile lor murdare, fac din rotativele lor pur și simplu un mijloc de dărăpănare morală a societății românești. Eu repudiez această presă. Vii aplause, strigăte de bravo pe băncile Blocului Parlamentar Național) Gândiți-vă, d-lor, fără nicio notă de patetism special, faceți o analiză cu mine împreună, coborîți-vă în conștiința dv. de buni români și întrebați-vă: este oare cuviincios, este oare util, ca toate întâmplările, toate resorturile fine ale vieții noastre publice de fiecare clipă, să fie atinse de către oameni care n'au nimic de-aface cu noi? Presa, sufletul românesc, este o chestiune de familie a noastră. (Aplauze pe băncile Blocului Parlamentar Național). Noi avem dreptul să vorbim aici, noi trebue să punem la cântar gândul nostru, bun, rău, așa cum este, pentru a da manifestarea organică, ritmul vieții noastre — același ritm al aceluiași suflet. Ei bine, acest lucru nu se întâmplă la noi. Ați văzut alaltăieri că ne-am găsit aici într'o unanimitate de simțire, când cineva a crezut că poate să atingă susceptibilitatea sufletului românesc. A răspuns ministrul de externe și ne-am raliat cu toții la ceea ce a spus el. V'ați uitat a doua zi în această presă? Este pur și simplu prizărită, după o pagină neroadă, această manifestare, de care trebuia să se vorbească atât! Cât despre umilul vorbitor care este înaintea dv. nu se face nici un fel de pomenire, dar el nici nu ține să se găsească înregistrat în aceagtă presă, (Aplauze pe băncile Blocului Parlamentar Național). În al doilea rând, îi repudiez fiindcă sunt negustori. Ei nu sunt porniți din pasiunea scrisului. Vechiul nostru gazetar era un îndrăgostit al meseriei lui. Degetele pline de cerneală ale lui Eminescu, când scria articolele lui dela „Timpul”, sunt degete de mucenic. Degetele cu perne ale acestor indivizi, care ne stropesc cu cemeală, care sunt bogați, care au case pe bulevarde, nu sunt degetele care tremură în căutarea ideei. Sunt degete de negustori, pentru ei este pur și simplu tot atât o întreprindere de cerneală ca și o intreprindere de cherestea, pentru ei este interesant să strângă bani! (Aplauze prelungite pe băncile Blocului Parlamentar Național). În al treilea rând d-lor îi repudiez fiindcă n'au talent. (Aplauze pe băncile Blocului Parlamentar Național). Talentul nu este pur și simplu un accident de naștere. Talentul este rezultanta unor elaborări care trec din generație în generație. Ca să scrii românește, aceasta nu vine din urma faptului că ai venit în Țara Românească sau că d-ta te-ai așezat aci, sau chiar te-ai născut aci. Ca să exprimi gândul românesc, ca să intri în perfecta intimitate a gramaticii și sintaxei românești, trebue să ai în urma ta elaborări de generații. Scrisul este poate cea mai aristocratică manifestare, fiindcă aci se cer oarecum impulsuri străvechi. Ei nu au putut să se familiarizeze cu gândul românesc, deci nu au dreptul să-l exprime, Și eu vă rog pe dv. și îi dau voie oricui, ca în mod obiectiv să facă cercetare; vă rog pe dv, să-mi indicați articole scrise de către acești gangsteri ai presei (Ilaritate aplauze), care să exprime în mod real o gândire, să transforme într'un studiu o problemă. Nu se întâmplă acest lucru, este pripeala momentului, pe care o impune minciuna cotidiană. (Aprobari, aplause). Iată, d-lor, realitatea. Și atunci în mod natural acești indivizi văd așa cum văd, mișcarea pe care am pornit-o noi. Ce a fost d-l A. C. Cuza pentru această presă? Timp de 45 de ani l-au umplut cu balele lor! Nu se putea, deci, ca această mișcare naționatistă organică, de plin aer, care are în ea impulsuri câmpenești, care vorbește de ogoarele României, în care scot capul țărani quasi-amenințători, nu se putea ca aceasta să se reflecteze altfel, decât în mod caricatural, într'o asemenea presă; dar nu a fost numai caricaturală, au acoperit-o de minciuni. La fiecare manifestare a noastră, se răspunde cu o minciună, pe care caută s'o răspândească pe toată întinderea țării. După adunarea dela Chișinău au scris și au multiplicat în zeci și sute de mii exemplare, că acolo n'a fost mai nimic, că a venit un anumit Weber, un neamț, un gazetar, el a plătit totul, Alexandru Cuza este lefegiu, și noi nu suntem decât pur și simplu niște executanți ai unor ordine care vin de departe. „Pozițiunile sunt precizate — spuneau ei — avem un partid politic care se mișcă în orbita Berlinului”. D-lor, mișcarea pe Continent astăzi, întreagă, se desemnează în sensul ideei naționale. Pretutindeni ia forme și are metode, care aparțin mediului căruia se adresează; într'un fel este fascismul, în alt fel se vorbește în Germania, în alt fel se prezintă mișcarea în Franța. Există, desigur o asemănare de ideologie, o înrudire organică asupra unor precepte de gândire, dar am spus de atâtea ori — și am spus în mod public, fără să se înregistreze cuvântul meu, care răsună în gol pentru acești oameni — am spus: cum putem fi noi național-socialiști, ca în Germania? În mod natural național-socialismul este o doctrină care încarnează năzuințele germane, pentru ca ideia naționalistă să-și facă drum acolo. Această idee a îmbrătișat o serie de revendicări socialiste, pentru ca, cu acestea să paralizeze, să înlăture și să distrugă mișcarea marxistă din Germania, care luase așa de mari proporții după războiu. Ce nevoe avem noi, într'o țară care nu are nici un fel de manifestare socialistă serioasă, să luăm asupra noastră asemenea revendicări? Ce înrudire poate fi deci între îndrumările de caracter socialist și socializant, ale mișcării dela Berlin și revendicările noastre de caracter pur local? Nici una. Noi suntem o manifestare organică românească, ce se încadrează în marea ideologie națională și naționalistă a Continentului nostru, (Aplauze prelungite pe băncile Blocului Parlamentar Național). Lucrurile acestea sunt lucruri limpezi, de caracter axiomatic. Speciale lămuriri nici nu este nevoie să se dea. Cu toate acestea, în fiecare zi noi suutem afișați ca slugi umile ale Berlinului. Ni se vorbește de latinitate, de naționalism, de frontiere pe care am voi să le revizuim, ni se vorbește într'un ton de iritație profundă, de către indivizi care au fost sau în listele lui Günther sau în listele lui Kerensky, sau în amândouă. (Aplause prelungite pe băncile Partidului Național-Creștin). Aceștia vor să dea lecții de naționalism, astăzi mie, mâine dv.; poimâine altora, pentrucă, obrăznicia lor n'are niciodată hotar. (Aplause prelungite pe băncite Blocului Parlamentar Național) Am făcut, cum spuneam, întruniri. am mers de exemplu, la Cluj, și am adunat în jurul nostru țărani din șapte județe. S'a făcut aceasta în văzul public. Toată lumea a asistat; adică, toată lumea: Clujul întreg, și adversarii noștri, cine a vrut să. vadă a asistat la acest examen de forță. Ei, bine, a doua zi o asemenea rotativa iată ce spune: „La Cluj cu ocazia întrunirii antisemită a d-lui Octavian Goga spre surprinderea generală, au sosit în oraș din diferite regiuni ale Ardealului câteva mii de sași și șvabi, în uniforme naziste; dela gară au pomit în marș milităresc spre arena sportivă, unde s'a ținut întrunirea, aclamând pe tot parcursul drumului pe șeful Partidului Național-Creștin din România cu strigătul: „Heil Goga!”. (Aplause, ilaritate pe băncile Blocului Parlamentar Național). Pe urmă, aceeași rotativă se miră cum au ajuns la Cluj miile de șvabi și de sași în uniforme naziste; ce au făcut autoritățile locale? D-l ministru de interne cum nu s'a mișcat? Cum le-a dat voe. Apoi, se ceartă cu șvabii și cu sașii. Nu cred șvabii și sașii, că acest lucru nu se poate? „Cazul dela Cluj merită să fie relevat în fiecare zi”. Trei patru zile, au împănat țara cu minciuni că s'a strigat la Cluj: „Heil Goga!” de către cinci mii de șvabi sau de sași, care au venit acolo. D-lor dv. poate vedeți în mine astăzi un om, care reprezintă psihologia turburată a ultragierii lui personale. Credeți-mă, nu vorbesc numai pentru cauza mea personală. Dar, această impertinență s'a dus prea departe. Trebue să-i punem un hotar. Nu este un sentiment individual, care mă călăuzește pe mine; nu vorbesc în numele partidului meu; fac apel frățesc, dela Român la Român, la toată lumea, pentru această profilaxie morală a societății românești. (Aplause prelungite pe băncile Blocului Parlamentar Noțional și pe băncile Partidului Național-Liberal de sub șefia d-lul Gh. Brătianu). Adunarea dela 14 Noemvrie Prietenii mei mi-au pus la dispoziție o întreagă bibliotecă de asemenea citate, pe care trebue să le las la o parte. Aș putea foarte multă vreme să vă vorbesc despre aceste încercări de a batjocori spiritul public dela noi din țară. Renunț să le înregistrez mai departe, fiindcă ajung la o altă calomnie, care s'a pus în circulație pe socoteala noastră și pe care, dintr'un sentiment de dreptate și adevăr, nu pot să o atribui acestor oameni despre care vorbeam; căci a pornit de aiurea. Constat acest lucru cu durere și trebue să-l lămurim. Noi am ajuns într'un fel de controversă cu Partidul Național-Țărănesc pe chestiunea adunării dela 14 Noemvrie. Ce s'a întâmplat? Conducerea Partidului Național-Țărănesc a crezut că trebue să facă o mare întrunire aici la București, în ajunul deschiderii Parlamentului. Era, natural, în dreptul său Partidul Național-Țărănesc să facă o asemenea întrunire. Nimeni nu-i contestă acest drept. Însă, felul cum a fost lansată această întrunire, a fost cu totul particular, neobișnuit încă în analele noastre politice. Tonul a fost atât de ofensiv, încât a stârnit la unii îngrijorări; însă cei care știm să citim o declarațiune politică, am văzut că aici este o tentativă pur și simplu de intimidare, pentru a smulge guvemul. S'a spus: această întrunire înseamnă o năvală asupra Bucureștiului. S'a spus: jumătate din voi, țăranii, veți veni la București, ca să dărâmăm această Sodomă și Gomoră; jumătate veți rămâne la vetrele voastre ca în aceeași zi să puneți mâna. pe primarii. A fost un ton pur și simplu revoluționar, al unor oameni care vor să smulgă cu forța brahială, puterea. S'a aruncat principiul maselor pe arena politică, ca un criteriu de venire la putere. Atunci, eu, ca un gest reflex, în mod normali fără să stau de vorbă cu cineva, fără să mă consult măcar cu președintele nostru suprem, cu d-l A. C. Cuza, într'o cuvântare am zis: Apoi, dacă singurul criteriu și singura justificare de venire la guvern sunt masele, — lucru pe care eu nu l-am crezut, fiindcă eu am fost totdeauna de părere că M. S. Regele pune guvemele, și nu strada, (aplause prelungite pe băncile Partidului Național-Creștin) — atunci am zis! este de datoria noastră să răspundem și noi la acest criteriu, să mobilizăm și masele noastre, și să ne înfățișăm la București, într'un examen mut al forțelor de care dispunem: nu să facem o demonstrație, pe urma căreia să intimidăm lumea, ci să venim într'o defilare liniștită, și să dăm posibilitate de comparație acestei Capitale, să vadă unde simt masele, pe care noi le-am veriiicat în acele mari adunări populare, cum îndrăznesc să spun că nu au fost încă în țara românească. Eu nu voi vorbi mult despre felul cum s'a instrumentat întrunirea dela 14 Noemvrie din partea Partidului Național-Țărănesc; dar trebue să vă spun că d-l Ion Mihalache a luat o postură vitejească, întocmai ca în zilele de mari frământări, ca pe vremea lui Tudor Vladimirescu, care pornea să dărâme pe ciocoi, ca pe vremea lui Avram Iancu, căci d-sa l-a copiat adresându-se mulțimii în adunarea dela Soroca, repetând cuvintele cunoscute ale lui Avram Iancu: — „Ei, gata? — „Gata, au spus țăranii.” (Ilaritate, aplause pe băncile Blocului Parlamentar-Național și ale Majorității). D-l I. Mihalache: Faceți o greșală, d-le Goga; aceasta s'a întâmplat la Turda. D-l Octavian Goga: La Turda? Atunci ați fost mai puțin în notă, fiindcă niciodată nu este bine ca atitudinea unei mari și venerabile figuri istorice să și-o însușească unul, care se plimbă încă printre cetățeni, (Aplause, ilaritate). Dar, ca să vă arăt, d-le Mihalache, și să arăt și onoratei Camere tonul și mentalitatea în care s'a instrumentat această mobilizare — căci dv. ați intitulat-o mobilizare generală (Ilaritate), iată cum se vorbește, în primul articol al oficiosului dv, prin urmare nu într'o gazetă de scandal, ci acolo unde, în pagina întâi, este doctrina, osatura de gândire a partidului dv.: „Țăranii vor veni la București cu mămăligă și ceapă în traistă; vor defila pe străzile Babilonului și vor putea face comparație intre sărăcia lor lucie și bogățiile palatelor Capitalei”. Iar mai departe; „Cetatea va cădea la iureșul țărănesc pentru întemeierea unui Stat i nu va mai putea rezista nimeni și nimic; târnăcoapele sunt gata pentru dărâmare”. (Exclamări, Ilaritate). Acestea sunt fragmente, pe care s'a brodat apoi o literatură întreagă de către cei de care vorbeam și care susțin tot ce este destructiv. (Aplauze pe băncile Blocului Parlamentar-Național). Vă găseați în postura omului, care vine cu tânăcopul să dărâme o casă. Ați voit să dărâmați Bucureștii — așa spuneați — eu nu v'am crezut însă niciodată... (Ilaritate). Ce s'a întâmplat? Eu, ca un gest reflex, am spus: vin aceștia cu târnăcoapele; noi să venim și să înfățișem o forță calmă, mută, liniștită, pentru ca lumea să aibă posibilitatea de comparație. Iar în momentul în care guvemul, îngrijorat, a crezut că trcbuie să o oprească această adunare, eu, pur și simplu, am răspuns: neavând niciun fel de gând ofensiv, neîngăduindu-mi-se să fac o demonstație liniștită, mă retrag. A! dv., atunci, ați fost din nou în postură vitejească, din nou mobilizare, puști în piramidă, (ilaritate), și imediat ați răspuns că sunteți luptători, că veți dărâma totul. Nici atunci nu v'am crezut, fiindcă eu cunoșteam tipicul vechi al acestor maniere. De aceea, cu 7 zile înainte de audiența d-lui Ion Mihalache la Rege, scrieam în gazetă: „Suntem încredințați ca d-l Ion Mihalache, va renunța totuși la întrunirea de la 14 Noemvrie și la revoluție. Șeful Partidului Național-Țărănesc are fixată la 8 Noemvrie, audiența la Suveran, După această audiență șeful Partidului Național-Țărănesc va găsi platforma, prin care să explice cum devine cazul că renunță totuși să facă revoluția la 14 Noemvrie. Vom trăi și vom vedea că așa se va întâmpla”. Și acest lucru l-am repetat în fiecare zi, până în ziua când s'a întâmplat. Dl Ion Mihalache: Dv. v'ați înțeles mai repede cu d-l Tătărescu D-l Octavian Goga: Stai că vin și la aceasta, fiindcă eu, d-le Mihalache, eu tocmai pentru această calomnie am ridicat aci de la tribuna Camerei toată chestiunea. D-l Ion Mihalache: D-le Goga, d-ta singur ai spus... (Protestări pe băncile Partidului Național-Creștin și ale Frontulul Românesc: sgomot mare). D-l Octavian Goga: Rog pe membrii Partidului Național-Creștin ca și pe membrii Blocului Parlamentar, să binevoiască să-și păstreze calmul și să nu depășească cu atitudinea d-lor așteptările mele. D-l G. Fotino, vicepreședinte: Aceeași rugăminte o adresez și eu tuturor. Dl G. A. Cuza: Să înceteze măcar aici cu calomniile, d-le președinte. D-l I, Mihalache: D-le Goga, am vrut să vă spun că dv. v'a venit foarte ușor să renunțați la acea adunare. Dv. singur ați spus adineauri că ați plănuit adunarea dela 14 Noemvrie, fără măcar să vă consultați cu d-l profesor Cuza. Prin urmare, cum a-ți plănuit-o de ușor, tot atât de ușor ați putu renunța la ea. Nu tot așa de ușor ne-a fost nouă, care luăm lucrurile mai în serios și care nu am putut să renunțam la ea decât în urma apelului categoric al Suveranului țării. (Aplause prelungite pe băncile Partidului Național-Țărănesc). D-l dr. N Lupu: D-le Goga, vreau să fac o întrebare. Admit că Partidul Național-Țărănesc se gândea să vină cu târnăcoape și cu coase la București, să facă revoluție. D-l Nichifor Robu: Tânăcoape dela Ausschnit. D-l dr. N. Lupu: Socotiți dv. că guvernul era așa de slab ca nu putea singur să preîntâmpine o asemenea revoluție? Pentru ce ați sărit dv. în ajutorul guvernului? (protestări pe băncile Frontutui Românesc, și ale Partidului Național-Creștin, sgomot mare). D-l Octavian Goga: D-lor, ați văzut că am fost foarte îngăduitor ascultând în liniște întreruperile dv. Vă rog să binevoiți acum să fiți și dv. îngăduitori cu mine. Vreau să răspund și d-lui Mihalache și d-lui dr. Lupu, în câteva cuvinte numai, fiindcă mai am până la sfârșitul cuvântării pe care vreau s'o rostesc dela această tribună și pe care vă rog să binevoiți s'o ascultați. D-le Mihalache, eu am fost singur în gândul meu, când, cu un gest reflex am zis: — dar băgați bine de seamă că eram după marile adunări, pe care le-am făcut în toate colțurile țării; prin urmare, nu era o vorbă goală — mi-am zis: noi avem posibilitate, după cum am avut-o la Cernăuți, să aducem o sută de mii de oameni... (D-l Virgil Madgearu râde). Râzi, d-le Madgearu! Te învit să vezi un film — fiindcă știu că sunteți imbibați de minciuni — te invit să vezi un film dela adunarea dela Cernăuți, D-l Virgil Madgearu: D-le Goga... (sgomot). D-l Octavian Goga: Vă rog să mă lăsați să vorbesc. Întâiu trebue să vă dau răspunsul și după aceea urmează colocviul. Atunci mi-am zis: putem să aducem și noi massele noastre. Aceasta e fost o judecată individuală, pe care am rostit-o, dându-mi perfect seama că nu vorbesc cuvinte deșarte, că totul este posibil, După aceea m'am pus de acord cu prietenii mei; vă asigur că am luat toate măsurile, ca întrunirea să reușească. Am renunțat la ea, pentrucă programul nostru nu era vitejie de ocazie, ca al dv.; noi eram pur și simplu hotărîți să venim aici la București, în liniște, și când ni s'a interzis am renunțat. Dar dv, ziceți că eu m'am înțeles cu d-l Tătărescu. Aici vedeți d-le Mihalache, intrați în raza de calomnie, de care mă voiu ocupa. Întrucât privește pe d. dr. Lupu, sunt prieten, nu vreau deloc să-i produc aici dezagramente, dar numai atâta pot să-i spun — și poate că aceasta nu-i va face plâcere — că foarte de multe ori am fost de acord în vieață, și ne-am întâlnit pe foarte multe linii, y compris chestiunea Skoda, (Ilarltate. Aplauze pe băncile Blocului Parlamentar Național). Iubite doctore, noi nu am avut niciun fel de înțelegere cu guvemul. D-lor, vă declar pe sufletul și pe conștiința mea că nu am avut niciun fel de înțelegere cu guvernul, pe ideia de a face întrunirea la 14 Noemvrie. Am făcut-o, dintr'un bine determinat și logic egoism, pe care dv. trebue să-l înțelegeți. Voiam să afirm forța partidului meu. Aceasta trebue s'o priceapă oricine, și este în cadrul unei judecăji normale. Dacă din aceasta a ricoșat o binefacere asupra guvernului, sau a fost o despresurare a Coroanei, pe care o invocați dv., fiindcă știam că dv. când veți ieși dela Palat — am spus-o cu opt zile înainte — veți spune că Maiestatea Sa Regele a făcut un apel la dv. (Ilaritate. Aplause prelungite pe băncile Blocului Parlamtntar Național). D-le Mihalache, țăranul este din fire delicat. (Ilaritate. Aplause, pe băncile Blocului Parlamentar Național). Ar trebui să păstrați această delicatețe mai ales în ceea ce privește raporturile cu Suveranul, și după ce eșiți dela audiența, la care ați avut cinstea să fiți prirniți de M. S. Regele, să rămâneți înfășurat într'o atitudine de discreție, iar nu să lăsați să se înțeleagă că dv, v'ați căpătuit, și că de aceea nu mai faceți revoluție, că lucrurile sunt aranjate! (Aplause pe băncile Blcului Parlamentar Național). Această atitudine face parte din garderoba uzată a politicianismului românesc, D-l I. Mihalache: Nu primesc astfel de lecțiii dela aceia care anunțau că la îngălbenirea porumbului vor veni la putere. D-l Octavian Goga: Dar eu nu am vorbit atunci de M. S. Regele. Nu am arătat niciodată că acest lucru mi l-a spus M. S. Regele. (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). D-nii mei, vă rog foarte mult să-mi îngăduiți ca să atrag atenția asupra unei chestiuni, asupra afirmației calomnioase a d-lui Ion Mihalache, care cred că sunteți de acord și dv. că nu este bine să-și facă drum, pentrucă iată ce s'a spus în gazeta dv. Aci nu mai este vorba de Honigman și de Blumenfeld ci este din „Dreptatea”, Dați-mi voe să vă citesc. Mai întâi s'a spus, că aranjamentul între mine și d-lor s'a făcut, am dat palma, ne-am învoit, și noi am luat 20 milioane. Vă rog, s'a spus așa, iată o așazisă declarație a d-lui dr. Angelescu, înregistrată natural la „Adevărul”: „D. dr. Angelescu, care să năzuia să câștige fondurile pentru școală, spune: d-lor nu pot să dau bani pentru nevoile cele mai urgente ale școlii și se asvârle 30 milioane pentru sprijinirea demonstrației cuziste dela 14 Noemvrie”. Natural că d. dr. Angelescu a desmințit, a spus că este o infamie, dar infamia și-a făcut drum. Se spunea că sunt 30 milioane. Dv. m'ați lăsat mai ieftin cu 20 milioane, pentrucă iată ce spuneți, cu lux de amănunte, ați avut probabil pe cineva acolo când ne-am înțeles noi. Iată ce scrie „Dreptatea”, oficiosul dv., într'o știre fixată în gazetă cu titluri mari, cu caractere bătătoare la ochi; „În urma tratativelor ce au avut loc între d-nii Goga și Inculeț, s'a ajuns la un aranjament în sensul că Ministerul de Interne se obligă să pună la dispoziția gogo-cuziștilor suma de 20 milioane lei. Acest acord a fost adus la cunoștința d-lui Tătărescu, care și-a dat asentimentul. Conform înțelegerii, d-l Inculeț a pus imediat la dispoziția organizației gogo-cuziste stima de 10 milioane. Între timp a intervenit hotărirea guvernului de a interzice manifestațiile. Întors dela Chișinău, d-l ministru de interne a fost încunoștiințat de șeful guvemului că, față de această hotărire, organizația gogo-cuzistă nu mai are de primit niciun ban dela Ministerul de Interne, acordul stabilit căzând dela sine, ca o consecință logică a interzicerii manifestației”. Va să zică în fapt, dă banii înapoi! Atunci vine d-l Tătărescu, într'o oarecare postură de censor al moravuriior, căci „Dreptatea” adaugă: „Nu mică a fost surprinderea d-lui Tătărescu, când a aftat că, Ministerul de Interne avansase organizației gogo-cuziste 16 milioane lei. S'a putut salva așa dar un rest de 4 milioane lei”. Aceasta azi. A doua zi zice: „Prețul pentru a anunța întrunirea dela 14 Noemvrie, concomitent cu întrunirea naționalțărănișttlor, a fost de 20 milioane, Așa dar a fost o înțelegere între d-nii Tătărescu și Goga. A survenit hotărîrea primului ministru de interzicere a manitestației dela 14 Noemvrie. D. Tătă-rescu a comunicat imediat d-lui Inculeț că în această situație înțelegerea stabilită cu d-l Goga cade. Dar a aflat cu surprindere că d-l Inculeț efectuase plata de 16 milioane lei. (Ilaritate pe băncile majoritățil și ale Blocului Parlamentar Național). „Restul de 4 milioane lei a constituit prețul scrisorti de răspuns a d-lui Goga la hotârirea de interziaere a manifestației dela 14 Noemvrie. Cu 20 milioane lei Partidul Național-Creștin se află în solda d-lui Tătărescu”. D-le ministru de interne, vreți să faceti o declarație solemnă aci și să ne spuneți câți bani ne-ați dat? D-l I. Inculeț, ministru de interne: D-lor deputati, cu privire la adunările proiectate, care nu au avut soarta să aibă loc, la 14 Noemvrie, să-mi dați voie să dau următoarele lămuriri: Ministeml de interne s'a aflat — mi se pare că ia 15 Septemvrie, — în posesia unei cereri — notați vă rog prima cerere — a Partidului Național-Creștin sub semnătura d-lui Goga. Cererea a fost înregistrată la Prefectura Capitalei. Peste vre-o 5 zile sau o săptămână —nu-mi aduc aminte— a venit altă cerere, din partea Partidului Național-Țărănesc, semnată de secretarul general al partidului, d-l Madgearu, care, iarăși a fost înregistrată la Prefectura Capitalei. Guvernul, văzând intențiunile pe care le aveau unii din cei ce doreau să participe la aceste intruniri, nu s'a grăbit să ia o hotărâre definitivă, decât după ce a lăsat să se desfășure evenimentele și să se lipezească lucrurile. În urma acestor desfășurări, care au avut și un reflex în ziarui „Dreptatea” pe care l-a cetit d-l Goga aci, guvemul a hotărit să interzică aceste întruniri din ziua de 14 Noemvrie. Ceamai temeinică desmințire a acuzațiimilor că guvemul ar fi îndemnat pe d-l Goga să facă întrunirea în aceeași zi, este faptul că guvernul și ministrul de interne nu putea să-și vâre capul sub sabie. Nouă nu ne trebuie turburări, ci liniște. Noi guvernăm. D-lor, dați-mi voie să dau cea mai formală desmințire: în primul rând că d-l Goga ar fi avut o înțelegere cu guvernul, cu d-l Tătărescu, cu mine sau altcineva din guvern, fie să aranjeze în aceeași zi, fie să contramandeze întrunirea; după cum dau cea mai formală desmințire, că aș fi dat cuiva bani să convoace întrunirea sau să o amâne. Trebue să știți, d-lor deputați, că pe de o parte mă întrebau pe mine chiar și oameni de bună credință: cât te-a costat Goga, ca să convoace întrunirea; iar pe de altă parte, mă întrebau: cât te-a costat partidul Național-Țărănesc ca să renunțe la întrunire? (Vii aplause pe băncile majorității și ale Blocului Parlamentar Național). D-lor, în tot cazul, eu cred că nu este demn de un partid care a guvernat sau care ar vrea să guverneze, să întrebuințeze în luptele potitice dintre partide metodele acestea care merită toată desaprobarea din partea tuturor, (Vii aplause pe băncile majorității și ale Blocului Porlamentar Național) D-l. Octavian Goga: D-lor deputați, în continuare vreau să mai spun câteva cuvinte în legătură cu această chestiune, rămânand ca mai pe urmă să mă ocup de alte lucruri. Da, este de desaprobat un asemenea mijloc. Eu am dat in judecată gazeta, pentrucă vă spun sincer de atunci, de două luni, primesc diferite fițuici în care se spune: „Dl Goga a luat 20 milioane”. Eu spun că cu asemenea mijloace nu putem să luptăm. Și, d-lor deputațli nu putem să ne luptăm cu asemenea mijloace, care sunt dezonorante, pentrucă ar trebui să trivializăm cu totul luptele noastre politice. Alaltăieri au fost niște regretabile incidente la Cameră și dv. d-le Armand Călinescu, ați venit aici, la această tribună, și cu un ton de sobrietate, de gravitate excepțională, ați vorbit în numele parlamentarismului, ați scandat protestul dv. de om civilizat, spunând că nu se poate să coborîm parlamentarismul. Apoi bine, cum se potrivește aceasta? Să fim aci parlamentari civilizați și la gazetă să fim țigani? Aceasta nu sepoate. (Aplause prelungite pe băncile Blocului Parlamentar Național). Trebue să fie concordanță, trebue să fie logică între acte și fapte. Am foarte puține gazete la dispoziție, dar întrucât mă privește, d-le Mihalache, am scris — fiindcă am și această nenorocită patimă, din când în când — am scris articole literare „Odiseea unei cămăși”, vă rog să citiți, dar niciodată condeiul meu n'a multiplicat insultele la adresa dv. și nici n'am îngăduit și nici nu voi îngădui ca să se recurgă la calonmii. Nu pentrucă aș vorbi în numele acelui parlamentarism pe care l-a înfățișat d-l Armand Călinescu alaltăeri aici cu acele tonuri grave, nu de aceea, ci pentrucă pur și simplu sufletul meu nu se pretează la aceste lucruri. Eu pot să merg la judecată, dar trebue să spun că la asemenea infamii nu se mai răspunde, cu vorba, se răspunde cu pumnul. (Aplause prelungite pe băncile Bloculul Parlamentar Național). D-l I Mihalache: Îmi dați voe, d-le Goga. D-l Octavian Goga: Poftiți. D-l I. Mihalache: Îmi pare foarte rău de excesul de limbaj al dv., fiindcă ați vorbit cu frază foarte domoală și așa decandidă, încât parcă dv. nu ați fi citit niciodată. „Țara Noastră” și „Porunca Vremii”... D-l Octavian Goga: „Porunca Vremii” nu este sub or-dinele mele. Vă rog să luați act. D-lor, se împlinesc peste câteva luni 30 de ani de când apare „Țara Noastră”, și pot să vă spun, vor fi fost deviațiuni demoment din punct de vedere al celor mai delicate și al celor mai severe îndatoriri de presă, dar această gazetă reprezintă o linie românească, de sub Unguri dela 1906 și până astăzi și-a facut datoria, și și-a făcut datoria și după războiu în calitatea ei de revistă, fac apel la dv., care sunteți cititori și ați citit articolele mele. În orice caz, din punctul de vedere al activității mele literare, eu le găsesc justificate și cred că și prezentul, poate chiar și posteritatea se va ocupa de ele, atunci când despre mulți din dv. nu va mai fi vorba. (Vii aplause pe băncile Blocului Porlamentar Național). Mi se comunică de către d-l președinte că trebue să se suspende ședința și trebue să amânăm, pentru ziua pe care d-sa o va fixa, continuarea cuvântării mele. Eu vă spun cu toată sinceritatea că mă despart greu de tribună, fiindcă cred că după. cele spuse până acum, înainte de a intra realmente în subiectul pe care vreau să-l atac, s'a fixat între noi oarecare legătură sufletească și un fluid dela inimă la inimă, pe marile adevăruri naționale, care ne țin pe toți la o laltă. (Vii aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național și pe băncile majorității). LA REDESCHIDERE Ședința de Luni, 9 Decemvple 1935 D-l G. Fotino vicepreședinte: D-l deputat Goga are cuvântul, în continuare. D-l Ociavian Goga: D-le președinte, d-lor deputați, n'aș putea zice că și cu această ocaziune, zeii mă favorizează; dimpotrivă, regret foarte mult că am fost nevoit să-mi întrerup cuvântarea mea de joi și o regret dintr'un scrupul, aș zice intelectual, fiindcă, în mod normal, o cuvântare pornește dela anumite premise, pentru ca să ajungă la anumite concluzii. Este un ritm interior, pe care trebuie să-l urmez, pe care eu nu pot din nou să-l înfățișez dinaintea dv, fiincă nu voi repeta cele spuse în ședința anterioară, premise dela care am pornit, pentru a ajunge la concluziunea la care voiu ajunge. Reîmprospătând, însă, în două cuvinte, cele rostite de mine în ședința de joi, asupra presei străine și care au fost subliniate de aproape unanimitatea simțirii dv, trebuie totuși să constat, că în această presă nu au avut niciun fel de rezonanță. S'ar înșela cineva, care ar crede că sunt oameni adaptabili sau oarneni, care înregistrând o situațiune, ea să le servească ca un învățământ pentru ziua de mâine. Nu, d-lor; tot zbuciumul meu dela această tribună, pentru a arăta țării că se cere o presă, care să pornească din sentimentul general, care să-l înregistreze, care în directivele ei să fie îndrumată de vechile tradiții ale gazetăriei românești, acaastă presă l-a calificat pur și simplu un fel de rățoială, aplausele dv. o furlandiseală și toate frământările noastre pentru ideia națională, pentru dânșil, un amuzament. D-lor, fără să mai stărui asupra acestui lucru, eu cred că țara, această țară a noastră, din punct de vedere al ideii naționale, a întrat în perioada de reparațiune. (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național) Această reparațiune înseamnă rectificarca multor stări anormale dela noi, iar pentru această presă înseamnă un începnt de plată și de răsplată. (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național) D-lor, vreau să-mi desfășur cuvântarea într'o atmosferă de seninătate și de liniște. Fac apel la adversarii mei să primească totul cu liniștea pe care le-o dă dreptatea cauzei lor. Voci de pe băncile partidului Național Țărănesc: De ce vă uitați la noi, de ce nu vă uitați spre liberali? D-l Octavian Goga: Fiincă vreau să vorbesc acum de dv.; voiu vorbi mai în urmă și despre dânșii. Fac acelaș apel și la majoritate să urmărească cuvântarea mea cu obiectivitate și fac apel și la prietenii mei să urmarească cuvintele mele cu sentimeatul de liniște, pe care ți-l dă increderea într'o cauză dreaptă și sentimentul că te găsești în ajunul biruinței. D-lor, vorbeam în ședința trecută despre Partidul Național-Țărănesc și mă ocupasem de mijloacele, pe care le-a pus în valoare, pentru ca să ne stângenească acțiunea noastră. Vorbeam de adunarea dela 14 Noemvrie, de actele de vitejie, care erau pe cale să se săvârșească și nu s'au făcut și am înlăturat nota calomnioasă, care se pusese în circulație, în legătură cu străduințele noastre. Astăzi, aș vrea să mă apropii de mentalitatea acestui partid și să vă arăt tocmai ca o premisă, dela care pornesc, credința pe care o am eu că partidul Național-Țărănesc este profitorul unei doctrine și a unei ideologii, care nu-i aparține. D-lor, dragostea de țărani, credința că în această țară temelia existenței noastre, ne-o dă clasa rurală... D-l dr. Aurel Dobrescu: De ce ai bătut în alegeri pe țărani? (Protestări, sgomoloase pe băncile Blocului Parlamentar Național). D-l G. Urziceanu: D-le președinte, are proces pentru hoții. D-l dr. Aurel Dobrescu: Pactul dela Ciucea. D-l Nichifor Robu: Dacă tâlharul acesta nu tace îl dăm afară. (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). D-l V. T. Prelipceanu: Hoții la pușcărie. D-l Leon Scridon: La pușcărie. La pușcărie! D-l dr. N. Lupu: D-le președinte, d-l Scridon de lângă mine are o voce prea tare. Sunt aici la Cameră tot felul de riscuri, acesta îți sparge urechile. (Ilaritate). D-l Octavian Goga: D-lor deputați, se înșală cine crede că maniera de discuție prin interjecțiile acestea care sunt singura manifestare intelectuală a unor oameni... (aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național) Cine crede că voiu fi scos din liniștea judecății mele și din seninătatea de a trata subiectul meu, se inșeală. Nu știu dacă continând să fiu tot așa de nevoit să-mi întrerup frazele, dv. veți mai putea să-mi urmăriți firul. Gândirea românească și țăranii. Ziceam că dragostea de țăran, ca supremă legitimare a existenții noastre se Stat, ne-o dă clasa țărănească. Acest entiment este o veche axiomă, o axiomă pe care o reclamă gândirea românească de mult. Aș putea să zic că înainte de războiu, cu zeci de ani, toată ideologia românească s'a plasat pe acest teren: avem de constituit un stat național. Cine reprezintă rasa? Țăranii. Deci, acest sentiment nu este un monopol de gândire; este rezultanta tuturor fibrelor de gândire intelectuală dinainte de războiu. D-l Pamfil Șeicaru: Începând cu Eminescu, dela 1876. D-l Octavian Goga: Aș putea spune, cum bine zice d-l Șeicaru, că la început a fost Eminescu. O voce de pe băncile majorității: Cogălniceanu. D-l Octavian Goga: Eu vorbesc acum din punctul de vedere al ideologiei, care nu are aface propriu zis cu tărâmul politic. S'au găsit și oameni politici, care în cursul vremurilor, au împins acest adevăr organic la suprafață, l-au discutat și au căutat să facă un proces de reparații pe seama țărănimii. Dar aș putea să spun, în mod normal, că tot veacul al XIX-lea este o înșiruire de cugetare logică în acest sens. Se găsesc între noi oameni, care reprezintă continuitatea istorică din frământările lor din trecut, care sunt din fericire încă înaintea noastră. Iată de exemplu, pe d-l Alexandru Cuza. Am înaintea mea un studiu, o carte: Țăranii și clasele dirigente; și am înaintea mea un discurs pronunțat la 1895, atunci când a apărut această carte, acum 40 de ani. Iată ce vorbea d-l A. C. Cuza într'o vreme când România modernă se strâduia pe de o parte să-și creeze o burghezie, iar pe de altă parte, lumea conservatoare să-și apere marea proprietate. D-sa care era un cugetător fără partid, aproape un solilog în acea vreme, iată ce spunea ca o concluziune a unei cărți: „Convingerea noastră este că întreaga desvoltare a țarilor române din ultimele 5 sau 6 decenii (vorbea la 1895) care s'a făcut în cea mai mare parte cu truda țăranilor noștri, aproape singura clasă producătoare în țara noastră agricolă, nu a profitat decât mai cu seamă claselor dirigente. Rezultatul fatal al acestui sistem prădător a trebuit să fie slăbirea claselor noastre muncitoare. Problema care ni se impune astăzi cu necesitate este dar de a întoarce țăranilor noștri munca ce o luăm dela dânșii. Dela rezolvarea acestei probleme atârnă viitorul țării noastre”. (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Noțional) Acestea le spunea d-l A. C. Cuza ca o concluziune a unui studiu despre poporațiune, un studiu migălos, în care se înfățișa într'un vast cadru, îndrumător unui examen științific, toată situația din țară. Dar, d-lor, toată gândirea românească se preocupa de acest lucru. Înainte de a fi în mod propriu țăranul nostru un subiect, un subiect politic, a fost un subiect literar, a fost un subiect artistic. S'a produs, d-lor, un fenomen intelectual aproape unic, în orice caz cu totul particular, la noi. Noi stăteam în mod normal într'o corelațiune directă cu gândirea din Occident. Gândirea din Occident pela sfârșitul veacului al 19-lea nu mai avea în vedere pe țărani, ea cerea complexități sufletești, pe care viața populară nu le putea da, Și astfel in romanele lui Zola, sau în nuvelele lui Guy de Maupassant se vorbea de țărani ca de un subiect primitiv, aproape brutal. Dacă citiți în altă ordine, literară de exemplu, poezia lui Verhaeren, țăranul flamand apare încadrat în brutalitate, iar dacă vă aduceți aminte de glumele greoae din „Simplicissimus”, țăranul bavarez este înfățișat ca un monument de prostie. Nu mai vorbesc de nuvelele lui Maxim Gorky, sau chiar de un studiu special al lui, în care țăranul rus este înfățișat ca o bestie umană; asupra lui se prăvălesc toate înjuriile și este înfățișat ca omul instinctelor brutale, primitive, animalice. Ei bine, în această vreme, noi care ne găseam într'o corelație de gândire cu Occidentul, noi nu am urmat această judecată, gândirea românească dela Eminescu încoace s'a apropiat de țăran, atitudinea scriitorului a fost o atitudine de simpatie, prctutindeni unde se vorbea de el, se vorbea ca de omul reprezentativ al rasei. D-lor în această vreme de deplorare, de eclipsare a țăranului în Occident, la noi un Grigorescu îl idealiza în sens plastic, literatura noastră îl îmbrățișa cu o mare simpatie, după cum spuneam, pretutindeni scotea capul țăranul nostru, aproape amenințător, în toată această literatură. Și, după cum știți foarte bine, supremul strigăt al foamei pământului l-a dat un scriitor venit aici din Ardeal ca să pună urechea la clocotirea aceleași dureri, Gheorghe Coșbuc, care a strigat: „Noi vrem pământ”, (Aplause pe băncile Bloculul Parlamentar Național). Aceasta a fost credința generală a țării și ea trecut în fibrele de simțire a întregii societăți românești. Gândirea românească a angajat întreaga societate românească. Așa se gândea la noi înainte de războiu. Eu, în colțul meu, acolo în Ardeal, stăteam față în față cu ungurii. Era lupta a două rase. Se puneau la contribuție toate rezervele de energie, deoparte și de alta. Eu, înainte de a veni aici, am simțit în mod natural, ca o axiomă moștenită dela părinții mei, confirmată de către ideologia din vremea mea, că nu există altă legitimare pentru noi decât țăranul și că dacă vom birui în lupta de rasă vom birui având piedestalul țărănesc înaintea noastră. (Vii aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). Partidele politice nu pot rămâne insensibile la curentele de idei care angajează societatea, și astfel, în mod normal, această simpatie față de țărani a fost receptată și de către partidele politice. Acestea și-au dat seama că ceea ce gândirea românească a pornit nu poate să rămână în afară de programul lor și astfel, cum știți foarte bine, în ordinea politică a țării Partidul liberal a înscris aceste revendicări populare pe steagul lui și ele au format obiect de discuție, votul universal pe de o parte și ideia improprietăririi pe de altă parte. Eu îmi aduc aminte cum în ajunul mobilizării Nicolae Filipescu, reprezentantul Partidului Conservator, deci al marei proprietăți, omul pentru care proprietatea nu e pur și simplu un prilej de venituri, ci era o noțiune morală, pentrucă se continuă această proprietate din veac în veac și din generație în generație, în familia lui, ei bine, acest om a făcut declarație solemnă, în ajunul mobilizării, că: „de azi încolo va lupta pentru votul universal și pentru împroprietărire”. Cum s'au desfășurat lucrurile mai târziu, dv. știți foarte bine. La Iași, aceste idei au fost acceptate, și iarăși, este un fenomen curios, pe care nu-l explică decât această influență a gândirii românești, nu-l explică decât caracterul axiomatic al problemei, care trecuse din mână în mână, din gură în gură, din creer în creer, faptul că aceste drepturi acordate țăranilor, sfintele lor drepturi, nu au venit după o împinsătură de jos, ci aproape au fost octroiate de sus, de către clasa conducătoare. (Vii aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). Acest fenomen, dacă ne apropiem numai în două cuvinte de el și îl despicăm, ne dă realitatea situației: de o parte întreaga societate românească conducătoare, conștientă de drepturile care se cuvin țăranilor, iar de altă parte și un îndemn — trebue s'o spunem — de generozitate și de ideie de sacrificiu din partea acestei clase conducătoare. (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național) D-l P. C. Andrei: D-le Goga, dați-mi voie... (Protestări vehemente pe băncile Blocului Parlamentar Național) Voci de pe băncile Blocului Parlamentar Național: Nu se poate! Jos ! Jos ! (Sgomot mare). D-l G. Fotino, vicepreședinte: D-le Audrei, d-l Goga nu vă dă voie să-l întrerupeți. D-l P. C. Andrei: D-le Goga... Voci de pe băncile Blocului Parlamentar Național Jos! (Sgomot). D-l P. C. Andrei: ...mă adresez intelectualului Goga... (Protestări pe băncile Blocului Parlamertar Național). ...Cum rămâne atunci cu țărarii și clasele dirigente? Voci de pe băncile Blocului Parlamentar National: Jos! Să vorbească la urmă, (Sgomot mare) D-l dr N Lupu: D-le Goga, dați-mi voie să vă fac o simplă rugăminte. D-ta ai spus adineauri că ești prieten cu mine. Atunci de ce ai pus pe d-nealui aci, (arătând spre d-l deputat Leon Scridon), lângă mine, să mă asasineze? ( Mare ilaritate). Îți spui cinstit, strigă așa de tare, că îmi sparge urechea. Te rog să-l muți în altă parte. (Ilaritate, înteruperi. sgomot). Eu în locul d-tale, pe un om ca Andrei, intelectual distins și profesor universitar, îl lăsam să mă întrerupă. D-l Octavian Goga: Iubite d-le doctor Lupu, de ce nu am dat voie d-lui Andrei să mă întrerupă, deși d-sa a făcut — spunea — un apel la intelectualul Goga? D-le Andrei, foarte bucuros ți-aș fi dat voie să mă întrerupi... D-l P. C. Andrei: Am vrut să vă întreb ceva. D-l Octavian Goga: Te rog să mă lași să vorbesc, fiindcă eu cu d-ta am vorbit de multe ori și am urmărit străduințele d-tale de intelectual. Dar constatat că postulatele d-tale nu sunt totdeauna postulate de intelectual și în calitatea în care vrei acum să-mi vorbești, nu vorbești dela intelectual la intelectual, fiindcă d-ta acum câteva zile ai ținut o întrunire, în care ai proferat tot felul de înjurii la adresa mea. De aceea nu ți-am dat voie să mă întrerupi. D-l P. C. Andrei: D-le Goga, v'am spus numai... (Întreruperi, protestări, sgomot pe băncile Parlidului Național-Creștin). D-l Nichifor Robu: Să tacă intelectualii Skodei, (Întreruperi, protestări pe băncile Partidului Național-Țărănesc). D-l Octavian Goga; D-lor, să revenim. Partidele politice n'au făcut decât să urmeze ritmul istoriei ritmul logic al gândirii româneșii din acele vremuri. Realmente eu pot să constat — fiindcă eram un observator obiectiv pe acele vremuri la Iași — și nu este lipsit de un accent de generozitate, faptul că au adus acest vot atunci. Am văzut mari proprietari, boeri, care aveau proprietăți din neam în neam, bătrâni, moșnegi, cărora le curgeau lacrămile dar care spuneau: trebue să ne despărțim de moșiile noastre, pe care le-au lucrat strămoșii noștri și pe care le iubim, nu în calitate de proprietari, ci de oameni ai pământului, dar trebue să le dăm să facem un act de dreptate, și vrem să le dăm acum când se bat țăranii pe front, ca să înțeleagă că ei se bat pentru drepturile lor. (Aplause prelungite pe băncile Partidulul Național-Creștin). Iată rezultanta morală a gândirii românești de atunci. Dv. știți că într'o societate, la un moment dat, se pregătesc toate conștiințele pentru unanimitatea de gândire și numai este nici un fel de putere pământească, care s'o înlăture. Așa au fost drepturile pentru țărani trecute dela gândirea românească la vieața politică românească. În această situație s'a făcut la noi împroprietărirea. A venit pe urmă generalul Averescu și a executat-o. Atunci ce era normal? Ce cerea țara? Ce cerea oricare creer bine organizat? Cerea o perioadă de liniște. Ne unisem, luasem Ardealul și Basarabia; se complicase această problemă cu problemele interioare, se făcuse o întreagă răscolire a vieții noastre economice. Una din ele dacă ar fi fost și ne-ar fi trebuit o perioadă de calm, s'o punem în valoare. Trebuia deci calm, trebuia liniște, trebuia un cadru al ierarhizării valorilor. Ne trebuia o perioadă de pace socială, în care totul să fie pus în valoare. Partidul național-țărănist — profitor... Atunci, post festum, după ce a intrat plugul și a făcut brazdă țăranului și țăranul a intrat în mod normal îndrepturile lui, ați venit dv. și această sfântă dragoste a ideologiei și gândirii românești, acest adagiu al conștiinței noastra intelectuale, dv. l-ați transformat într'un a. on politic.. D-l I. Mihalache: Așa; dintr'o fantezie de poet!... D-l Nichifor Robu: Cam așa. D-l Octavian Goga: „l-a'i organizat, l-ați pus în valoare polilică, l-ați dus, l-ați plimbat pe la țară, l-ați organizat pe căprării, l-ați târît în noroiu, a-ți pornit cu tăciunii aprinși ai urei sociale (aplause prelungite și îndelung repetate pe băncile Partidului Național-Creștin și pe băncile majorității), într'o vrerne când consolidorea noastră de stat trebuia să fie îndrumată într'o conceptie totalitară, în sens național, pentru punerca în valoare a ideii naționale, cu toate consecințele într'un Stat nou și plăpând când trebuia armonia tuturor claselor pentru a consfinți drepturile noastre, atunci dv. a-ți provocat o catastrofală diversiune sufletească în societatea noastră, ne-ați divizat forțele. Aceasta este, cred cu, cel dintâiu moment al desagregării noaslre și cel dintâi prilej, de pe urma căruia România nu a intrat în normalitate. (Aplause pe băncile Partidului Național Creștin). De atunci în colo, dv. ați dus tot mai departe această quasi ură de clasă, deși problema era rezolvată, D-l dr. N Lupu: Aci, d-le Goga, să-mi dai voie să te întrerup și te rog să mă asculți, căci eu nu te-am insultat ca d-l Andrei, la Bârlad. Să-mi permiți o întrebare: D-ta socoți că țărănimea noastră de astăzi, cu votul universal, așa cum se aplică — și știm și noi cum se aplică — și cu pământul împărtit, este mai fericită și mai capabilă de a ridica țara decât țărănimea dinainte? D-l Octavian Goga: Da! D-l dr, N. Lupu: Aici te înșeli. D-le Goga, îmi pare rău că d-ta care ești un om politic, nu ai urmărit cum trebuia să urmărești toată activitatea noastră de 20 de ani, ca să n'o judeci așa de simplu. Noi am spus tot timpul că pe lângă împroprictărire și votul universal, trebuia să se vină și cu un credit țărănesc și cu o instrucție profesională. Acestea sunt bazele țărănismului. D-l Octaviein Goga: Desigur că da! D-l dr. N. Lupu: Atunci de ce nu ți le-ai însușit d-ta și de ce, cu clăcașii și plugarii d-tale, nu ai venit aci și te-ai dus acolo? D-l Octavian Goga: Dragă doctore, să-mi dai voie să-ți răspund la acest ton familiar, a doi oameni care au raporturi personale... (Ilaritate pe băncile Partidului Național-Creștin). D-l dr. N. Lupu: D-le Goga, admiră te rog râsul inteligent al d-lui Robu, asupra prieteniei mele, de 20 de ani, cu d-ta D-l Nichifor Robu: Dacă vorbești de prietenie, atunci mai bine să ne referim la tovărășia d-tale pe chestiunea Skoda! (Întreruperi mare sgomot)... D-l Octavian Goga: D-lor deputații repet apelul meu care l-am făcut: să păstrați liniștea și calmul necesar; să nu faceți intervențiuni iritante și să mergem în seninătate cu discuția până la sfârșit, pentrucă, întru cât mă privește, eu fac o liniștită și crudă analiză, pe care vreau să o duc până la capăt, fără să am nevoie de nici o intervențiune. D-lui Dr. Lupu îi pot răspunde foarte ușor la întrebarea: „de ce nu ai venit pe aceste bănci?” Nu am venit, fiindcă nu te găseam acolo, (Mare ilaritate). Desigur, d-lor, că în mod normal această ideologie, care năzuia să pună pe țăran în drepturile lui, acordându-i întâi votul apoi proprietatea, nu se putea opri aci, ci trebuia să intre în toate consecințele și în toate atributele logice ale acestor schimbări. Odată cu schimbarea de structură de gândire la conducerea țării trebuia să se intre și în toate consecințele logice. Dv. spuneți: credit agricol. De sigur că da; însă eu nu vreau să intru acum pe acest teren. Vă dau tot programul pe care îl avem în față, întemeiat tocmai pe ideea că pe această clasă rurală noi trebue să o punem în valoare. D-l I. Mihalache: De ce vă mai ocupați de ea dacă se ocupă clasa dirigentă. D-l Octavian Goga: De ce mă ocup? Îmi permit și eu să mă ocup! Cred că nu ai pus monopol d-ta pe această chestiune. (Ilaritate, aplause pe bancile Blocului Parlamentar Național). D-l I. Mihalache: Pare că aceasta este teza d-tale: clasele dirigente se ocupă singure de această chestiune; nu mai este nevoie să se ocupe și alții. D-l Octavian Goga: Vă rog să mă urmăriți. Aveți mijloace ca, urmărind cuvântarea mea, să constatați punctele ei vulnerabile și acolo să apăsați dv. Deocamdată, însă, cred că nu este nimic vulnerabil în ce-am spus. Eu fac aici — pe un ton obiectiv — pe observatorul social și politic de după războiu. Cuvântul meu poate să-l controleze oricine; nu se încadrează pur și simplu în logica strâmtă a unui partid. Eu spun adevăruri organice, așa cum se reflectă ele în judecata mea și trag consecințe din ele. Dv., ați înveninat atmosfera, ați creat o atmosferă de ostilitate reciprocă. În loc să domine în această țară, după o așteptare îndelungată de o mie de ani, spiritul național cu toate consecințele lui, ați împărțit-o pe revendicări de clase și atunci s'au divizat energiile noastre pe care întregi trebuia să le aruncăm în cumpănă pentru câștigarea consolidării noastre de Stat. Iată ceva din vocabularul dv,: dv, și acum, de exemplu,— de atunci necontenit — aruncați cuvântul „ciocoi”. Ei bine, cuvintele acoperă noțiuni, noțiunile își au desfășurarea lor istorică. Noi știm ce înseamnă ciocoi, și cei vechi și cei noi; noi știm ce a scris Filimon; noi cunoaștem folklorul; noi cunoaștem cântecele populare. D-l I. Mihalache: Coșbuc, pe care l-ați citat adineauri. D-l Octavian Goga: Se pare că l'am citit și pe Coșbuc. (Ilaritate). Ei bine, d-lor deputați, toate acestea își au desfășurarea lor istorică. Dv, însă aruncați în mod anacronic acest cuvânt, după răsboiu, îl puneți în circulație numai fiindcă mai credeți că el mai poate să mai acopere o noțiune de ură socială pe care să o stârniți, să o aruncați în lume și să o schimbați în bani mărunți, adică politicește, pentru profitul partidului dv. Ce înseamnă „ciocoi”? Ciocoiul este improvizatul, ciocoiul este parvenitul, ciocoiul este omul care cu câștiguri ilicite și de obicei pe spinarea Statului a ajuns să se înțolească; ciocoi este acela care se duce astăzi inconștient, nepriceput și necultural, cu blana luată din banii țării, la Veneția, să vadă, porumbii de la Sant-Marco, și să nu priceapă nimic. (Ilaritate). Ciocoi înseamnă unul care astăzi s'a improvizat. Unde mai sunt ciocoii? Eu nu vreau să zic că-i caut la dv. (Ilaritate, aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). D-l I. Mihalache: Vasăzică, există și suntem noi. Aceasta este logică de poet! D-l Octavian Goga: Oricât m'ați întrerupe nu mă veți sili să pun nume proprii: Pe acestea le pun prietenii mei și opinia publică. Dar vă spun sincer că este un fenomen așa de anacronic și nepotrivit...... Eu de exemplu, care odinioară am auzit de ciocoi, mă duc prin case bătrânești de boieri — vă învit și pe dv. să vă duceți. Sunt interioare sărace, în care este o mobilă ieșită la soare, în care se văd pe pereți pete îngălbenite, fiincă lipsesc tablourile care s'au vândut, în care se întrunesc 14 oameni desueți, care stau de vorbă, se respectă, se ascultă unul pe altul, plini de cuviință și discută probleme intelectuale, câteodată realmente anacronice. Mă uit la acești oameni și văd că unii sunt cu coatele roase și cu ghetele scâlciate, încât mă prinde un sentiment de îndurerare văzând această discon-tinuitate în viața noastră publică, văzând generațiile care se duc, imposibilitatea de a trece de la o generație la alta, pentru a realiza o acumulare de energie. Desigur, vin forțe noi, în rândunle care vin se găsesc energii noi. Dar cum putem, în virtutea acestor energii noi, să aruncăm cuvântul de „ciocoi”, acelora care abia își trag sutletul în oase și care cu sentimentul lor de cuviință, față de țărani și cu patriotismul lor și cu generozitatea lor, n'au îndrăsnit nici unul să ridice cuvântul, ca să apere marea proprietate și au dat toate latifundiile? Să-i lăsăm în pace, d-lor! Iată, însă, ce am de spus. Eu nu mă ocup de guvernarea dv. fiindca nu vreau să stârnesc opoziții, care ar putea, în fața unor fapte concrete, să ia un caracter mai violent; însă, să nu vă supărați dacă de doctrină, de quasi-doctrină, de aparența de doctrină trebue să mă ocup, fiindcă dv, de doi ani de zile ați aruncat în circulație o nouă lozincă, care se plimbă de la un capăt al țării la altul, lozinca „Statului țărănesc”. D-lor, mă întreb și eu; ce este acest „Stat țărănesc”? Nu am găsit încă o carte serioasă, o opera de politică sau de sociologie, în care această doctrină să fie înfățișată. Ea este o doctrină, care se plimbă. Și atunci, trebuie să mă gândesc: ce este „Statul țărănesc”? Și iată ce zic. D-lor, eu cred că în zilele noastre de acum toate străduințele trebuie să se îmbine ca noi să creiem o platformă de solidaritate de gândire, o solidantate socială din vârtul piramidei și până jos, ca să consolidăm Statul. Așazisul „Stat țărănesc”. „Stat țărănesc”! D-lor, noi suntem într'o faza de evoluție o fază de evoluție din punct de vedere cultural, social și economic, o fază de evoluție care nu este din cele mai fericite; fiindcă vă dați seama că noi suntem rezultatul unor împrejurări de cari nici măcar nu răspundem. Am fost guvernați de State străine; am luptat cu aparatul de Stat, ambele flancuri ale României Mame, sunt flancuri oropsite, în care nu s'a putut forma însă o clasă conducătoare, fiindcă luptam cu Statul. Ei bine, zic; noi, astăzi trebuie să avem o concepție totalitară a energiilor naționale, nu o concepție de clasă. Ce se întâmpla? Statul țărănesc. Noi, vrem să creiem o civilizație. Civilizația nu se poate creea decât ieșind din faza de evoluție, în care ne găsim, mergând înainte pe etape și în acest scop realizând suprema noastră legitimare pe glob; civilizația românească. Cum vreți dv, să ne încremeniți în această fază, pe care am moștenit-o grație împrejurărilor nenorocite din trecut și pedeasupra tuturor străduințelor noastre intelectuale, sociale de diferențiere pe etape, să așterneți un cojoc țărănesc, care să niveleze totul și să dea un caracter definitiv unei faze de evoluție... Aceasta este, după părerea mea, o aberație; nu se poate justifica in mod logic. D-nii mei, eu fac apel la judecata dv.; chestiunile pe care le analizez, desigur că au fond politic, dar depășesc cadrele mici de probleme politice, mici, curente și aș vrea să angajez Camera și opinia publică la o operă de analiză morală ca și când, stând în fața probelor, am avea un moment de reculegere, ne coborîm în noi înșine și căutăm să le examinăm. Aceasta este o fază în care ne găsim. Atunci ce este, de exemplu la lumina acestei judecăți, pe care vă rog să o combateți, ce este Statul țărănesc în ordinea politică? Este ca fazei actuale să-i dai un caracter definitiv, este ca și când în ordinea literară nu am admite decât folklorul, am repudia literatura cultă, ca și când în ordinea muzicală, ai detesta simfoniile lui Beethoven și te-ai mulțumi cu chiuiturile de la horă. D-lor, așa este, ca în ordinea politică, fazei actuale să-i dai un caracter de definitivat, (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). D-lor, dar dacă din punctul de vedere al unui examen teoretic această lozincă nu rezistă cel puțin la lumina judecății mele, atunci mă întreb: există undeva pe planetă un fel de asemenea înjghebare, care, în ordinea practică, să ne înfățișeze un stat țărănesc. D-lor, nu știu. Știu atât, că a existat în Bulgaria, l-a încercat Stambolinski și a plătit cu capul. Eu l-am cunoscut pe acest curios exemplar. Fiind la guvern, el a crezut că trebue să ne facă o vizită. Vă asigur că urmăream cu interes încercarea statului vecin: eu nici odată nu disprețuesc nici pe vecinii noștri și, în special, nu disprețuesc poporul bulgar, care este un popor cu însușiri de muncă ce trebue să găsească un ecou în aprecierea noastră. Se poate că este chiar o lacună personală, pentru orientările mele, că n'am putut încă să merg în Bulgaria să văd realitatea de acolo. Așa dar, d-lor, Stambolinski era un exemplar curios de îndrăsneală și ingenuitate — o ciudată ingenuitate balcanică. Când a venit la noi aci, el a luat contact cu mine — făceam parte din guvernul d-lui general Averescu — spunându-mi printr'un traducător, ceea ce el credea că trebue să insinueze dela om politic la om politic: că ar fi bme să se înțeleagă el cu mine peste capul ciocoilor de la București. Vorbea și el de ciocoi. Și atunci, l-am întrebat, ce este statul țărănesc. El mi-a fixat așa noțiunea: Statul țărănesc este lupta satelor contra orașelor, lupta agrarianismului contra industrianismului. Iată ideia lui formulată limpede, categoric. Pentru această ideie el a ieșit pe arenă, a început lupta, a dat-o și a plătit-o cu capul. D-lor, dv. nu sunteți așa de sinceri. Eu și ingenuitatea dv. o contest. Dv. nu lansați pe față, deși spuneți că veniți aci să dărâmați Babilonul și târnăcoapele dv. au să facă praf Sodoma și Gomora. Nu ați afișat limpede lupta satelor și cine luptă. Pentru ce? Pentrucă sunteți etorogeni. D-l profesor A. C. Cuza : Pentrucă la orașe sunt jidani pe care dumnealor îi susțin. (Ilaritate). D-l Octavian Goga: Dv. sunteți eterogeni, nu sunteți o masă rurală, care vine în conștiința dreptului ei să-și afirme adevărul. D-l Mihalache nu este un șef de țărani cu privire amenințătoare, și cu strigătul foamei, nu este un Spartacus. Nu d-lor dumnealui este șeful unei cete foarte eterogene. Mai întâiu este eterogenă ca un fel de compoziție socială și, în al doilea rând eterogenă din punctul de vedere național, pentrucă d-l Cuza are perfectă dreptate, nu vă supărați, dar eu cred că Zipstein dela Tighina nu este un rural, el reprezintă psihologia de gheto, este perfect citadin, el nu se poate pune de acord cu Tudor Vladimirescu. (Mare ilaritate, aplause pe bâncile Blocului Parlamentar Național și ale Majorității). D-l J. Mihalache: De ce nu-l citați pe profesorul universitar Ciobanul dela Tighina, șeful organizației noastre de acolo. O voce de pe băncile Partidului Național-Țărănesc: Colegul dv. dela Academie. D-l Octavian Goga: Ce legătură are ciobanul cu Academia. Dar în al doilea rând, lupta agrarianismului lupta gliei, lupta ogoareler împotriva mașinilor nu ați declanșat-o. Vorbiți în numele ideii agrare ultragiate, pentru ca în revendicările dv. să fiți antiindustrialiști? Nu sunteți. D-l I. Mihalache: Vreți să vă audă banca ministerială? De ce nu vă adresați și nouă? D-l Octavian Goga: Imediat, vreau numai să termin, pentrucă am scrupule literare. (Mare ilaritate pe bănclie Blocului Parlamentar Național și ale majorității). D-l I. Mihalache: Credeam că liberale. Aveți mai mult scrupule liberale decât literare. D-l Octavian Goga: Am scrupule literare, nu pot să am scrupule liberale, fiindcă eu am avut scrupule literare pe vremea aceia când d-ta erai la abecedar. (Mare ilaritate pe băncile Blocului Parlamentar Național și ale majorității, strigăte de bravo). D-l I. Mihalache: D-le Goga, dece nu vă amintiți și de momentele când eu eram în tranșee și d-ta erai voluntar la Oltenița. Mă aștept să dai și lecții de vitejie; ești în stare! D-l dr. Aurel Dobrescu: După ce ai fugit dela front. D-l Octavian Goga: Minți nerușinat. (Protestări, mare sgomot). D-l dr. Aurel Dobrescu: (Arătând câtre d-l Octavian Goga) la milioane dela „Mica” dumnealui! (Sgomot). (În acest moment d-l deputat I. Ianculescu din Blocul Parlamentar Național vine la d-l deputat dr. Aurel Dobrescu, și-l lovește cu palma peste față. Se naște o busculadă între membrii Partidului Național-Țărănesc și ai Blocului Parlamentar Național. Se produce tumult în Adunare). — Ședința se suspendă. — La redeschidere. D-l G. Folino, vicepreședinte: D-lor deputati, sunt în penibila situație de a face din nou apel la sancțiunile regulamentare. În această incintă nu recunosc arma de a lupta, decât spiritualitatea și cuvântul; nici vociferarea, nici gestul. Pentru vociferare, chem la ordine pe d-l deputat dr. Aurel Dobrescu, cu înscriere în procesul-verbal. (Aplause pe băncile Partidului Național-Creștin), iar pentru lovire cer încuviințarea dv. pentru trimiterea în fața comisiei de disciplină a d-lui deputat Ianculescu. D-l dr. Aurel Dobrescu: D-le președinte, cer cuvântul în chestiune personală, D-l G. Fotino, vicepreședinte: D-lor deputati, dând cuvântul în continuare d-lui deputat Octavian Goga, vă rog și pe unii și pe ceilalți să răspundeți la apelul, pe care vi l-am făcut urmând ca discuția să aibă loc într'o atmosferă liniștită. D-l dr. N. Lup: D-le președinte, recomandați d-lui Goga să nu fie așa de crud cu noi. (Ilaritate) D-l Octavian Goga: D-le dr. Lupu, d-ta n'ai fost crud? D-l dr. N. Lupu: D-le Goga, cu dta n'am fost crud niciodată, am fost dulce. (Ilaritate). D-l I. Mihalache: D-l Goga, să fie cât de crud; sălbatic chiar, dar să fie drept. D-l Octavian Goga: D-nii mei, nu știu ce doare mai tare: continuarea unei analize, sau rectificarea unor calomnii? Vedeți, trebuie să opresc să se prăvălească tot felul de minciuni asupra mea, de oameni care au fost la buza pușcăriei, spunându-se de mine lucruri, pe care toată țara le știe cum sunt. D-lor, să fim drepți. În privința aceasta, fac apel la d-l dr. Lupu. Cum poate domnul acesta să asvârle asupra mea toate lăturile pe care le are hârdăul unui cap, care niciodată nu s'a mărturisit aici? (Aplause prelungite pe băncile Partidului Național-Creștin). Cum poate să spună domnul acesta că eu mănânc milioane dela Mica? Ce milioane mănânc eu dela Mica? Sunt președintele consiliului de administratie la o societate, unde sunt numai Români. Este o rușine aceasta, d-lor? Voci de pe băncile Partidului Național-Creștin: Nu. D-l Octavian Goga: În al doilea rând, am aici — pentrucă mă înarmez față de orice atac — în buzunarul meu, retragerea mea din orice coniiliu de administrație. (Aplause pe băncile Partidulul Național-Creștin), și v'o prezint. Cum vine atunci, cu gura plină de bale și de injurii, domnul acesta și îmi strigă că mănânc milioane dela Mica? (Aplause pe băncile Partidului Național-Creștin). D-le Mihalache, să ne mai înțelegem și pe cealaltă chestiune; s'a spus că n'am fost soldat. N'am fost soldat; n'am fost pe front. D-l V. T. Prelipceanu: Dar dv. ați pregătit sufletește soldații. (Aplauze pe băncile Partidului Național-Creștin.) D-l Octavian Goga: Pentru ce? Pentrucă pe timpul regimului maghiar mă găseam în străinătate, atunci când trebuia să mă prezint la recrutare și nu era pentru mine o plăcere să fac serviciul militar în armata austriacă. Astfel, s'a făcut că n'am fost soldat. Am venit aici în țară, cu fratele meu, la vârsta — socotiți și dv. de câți ani am fost atunci — și am fost chemați amândoi în regimentul 80. Nu se primeau voluntari atunci. Fratele meu a spus: Mă duc pe front. Și eu am mers cu regimentul 80 și am stat cu colonelul Vlădescu, aderentul d-tale, d-le dr. Lupu, care a publicat sub proprie semnătură că, după căderea Turtucaiei, un batalion, care a mai rămas alături de care eram și eu cu fratele meu, s'a dus în luptele dela Turtucaia, iar pe mine m'au chemat la București, pentrucă nu puteam să fac nici o treaba în catitatea mea de nefost soldat. Acest lucru îl certifică generalul Vlădescu în mod public, iar fratele meu s'a dus dincolo și a rămas schilav pe câmpul de războiu, necerând pentru aceasta niciun fel de satisfacție acestei țări, în care atâți inconștienți au întins, la toate ghișeurile țării, amândouă mâinile. (Aplause prelungite pe băncile Partidului Național Creștin). Iată situațiunea. Acum merg mai departe. Dacă cu asemenea mentalitate, dacă cu asemenea injurii, dacă cu acemenea trivalități opriți sporul gândului unui om, atunci, d-lor, sunteți jos de tot! (Aplause pe băncile Partidului Național-Creștin). Pe dv. noi vă vom învinge, fiindcă superioritatea de materie cenușie hotărăște în vieața aceasta. (Ilaritate aplause). Spuneam, d-nii mei, că dv, nu afișați limpede lupta satelor contra orașelor, cum făcea Stambuliski. Sunteți în imposibilitate, fiindcă, de! sunteți eterogeni; al doilea, nici în lupta agrarianismului contra industrialismului, nu v'ați angajat fiindcă în guvernările dv, industrialismul a fost foarte, foarte sprijinit, fără scrupule chiar, de regimul pentru favorizarea industriei naționale. Nu-mi închipui că, într'o ideie de luptă a agrarianismului contra industrialismului, v'ați pus de acord, de exemplu cu d-l Auschnit, d-le Madgearu! (Ilaritate, aplause pe băncile Partidului Național-Creștin). D-l Virgil Madgearu: Cer cuvântul în chestie personală, (Intreruperi). D-l Octavian Goga: D-le Madgearu, nu vă agitați așa de tare, pentrucă mi se pare că veți mai avea chestiuni personale cu mine. Ați fi putut să le adunați pe toate laolaltă și atunci, la urmă, să faceți răbufnirea cea mare a dv., în această Cameră. D-lor, mă întreb: ce este „Stat țărănesc”? Pentrucă mai văd și o altă declarațiune, cum este de exemplu a d-lui Costăchescu dela Iași, care în cadrul unui interview, pe care l-a acordat unei gazete, pune în fața noastră un fel de program, absolut burghez, cu o judecată normală, cu o judecată totalitară spunând că nu va fi nici un fel de preferință specială; că vom avea în vedere pe țărani și ca pe baza lor să clădim un Stat normal, așa cum îl avem în vedere aproape cu toții. Așa spune d-l Costăchescu la Iași și aș putea să citez acest model de judecată burgheză, pe care o reflectează în expunerea d-sale. Ei bine, atunci spun; văd că azi ideia Statului țărănesc așa cum se prezintă, parcă nu a mai fost formulată de nimeni! Atunci ce este? Este o loznică nouă de agitațiuni în arsenalul dv.; un nou tăciune pe care voiți să-l aprindeți și să-l svârliți în masele populare. Credeți că din nou psihologia maselor poate fi răscolită de această lozincă. Dar, mai este ceva, să mă ertați, — și să nu vă supărați din nou, — eu care caut să examinez lucrurile puțin mai adânc, dincolo de fațada lor, cred că este și un fel — încăodată, d-le Mihalache, nu vă supărați — un caz de autolegitimare a dv., adică un caz de legitimare a calității dv. de șef îndrumător al țărănismului; oare cum este un caz psihologic! Eu am scris un articol de analiză sufletească, psihologică a dv, în „Odiseia unei cămăși”... (Ilaritate). D-l I. Mihalache: O să facem și noi odată „Odiseia unei conștiinți”, D-l Octavian Goga: Eu primesc și aș fi foarte bucuros să văd o analiză psihologică semnată de dv.! (Ilaritate, aplause pe băncile Partidului Național-Creștin). În orice caz, lăsați-mă să fiu în așteptare și până atunci lăsați-mă să fac o mică analiză și aici. D-l I. Mihalache: Analizele mele psihologice au dus la rezultatul că am format, prin munca mea modestă de învâțător sătesc, care crede în ceva, cea mai formidabilă forță politică. D-ta distrugi forțele politice pe rând tot așa cum o să distrugi și pe aceasta în care te găsești acum. D-l Oclavian Goga: Vom mai vorbi noi despre cât este de formidabilă forța dv. politică și vor veni și alții și-o vor verifica. Dar eu ziceam că la dv. este un caz psihologic. Eu vorbeam de faza de evoluție în care se găsește țara noastră și arătam că și pe dv., în calitatea în care vă găseați, v'au suprins evenimentele într'o fază de evoluție. Și dv, veniți astăzi să legitimați propria dv. personahtate, așa cum este ea și să-i dați un fel de justificare, quasi teoretică, în fața țării, fiindcă dv. ziceți că sunteți țărani. D-l I. Mihalache: Și lumea se ia pur și simplu, așa, după noil D-l Octavian Goga: Nu, d-le Mihalache, lumea nu se prea ia după dv. (Ilaritate, aplause pe băncile Partidului Național-Creștin și pe băncile majorității).) Eu vreau însă să fac analiza, începând de acolo de unde ați pomit dv. D-l I. Mihalache: Dece nu începeți analiza dela Eminescu, căci și el a vorbit despre Statul țărănesc? D-l Octavian Goga: Nu, d-le Mihalache, doctrina lui Eminescu era doctrină conservatoare. Dați-mi voie să vă recomand să-l citiți încă odată. (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). D-l I. Mihalache: Lectura mea este proaspătă de tot. Alaltăeri l-am citit și am văzut cum condamnă „clasa patriotarzilor”. D-l Octavian Goga: Dar stătea pe baza boerimii de baștină. Citiți cartea lui Călinescu și veți vedea judecata conservatoare a lui Eminescu. D-l I. Mihalache: Am citit-o. D-l Octavian Goga: Atunci n'ai înțeles-o. (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). D-l I. Mihalache: Este foarte interesant cum cel ce nu crede în nimic, zeflemisete pw cel ce crede (Aplause pe băncile D-l. Octavian Goga: D-ta ești cam îndrăzneț în vorbe, când spul că eu nu cred în nimic. D-l I. Mihalache: Pardon! crezi și crezi în toate pe rând. D-l Octavian Goga: Eu nu știu dacă pot să fac o invitație dela autor la cititor; dar eu te rog să-mi arăți în scrisul meu, dincolo de mici contingențe politice, judecata mea. Ce am spus la tribună astăzi și ce am spus, spre exemplu, joi, totul este arhispus în articolele mele, în cărțile mele. D-l I. Mihalache: Te rog să-mi acorzi numai două minute, să vezi cum te pun pe două coloane. D-l Nichifor Robu: După ce îl vei citi pe Eminescu. D-l Octavian Goga: Față de marile probleme cari mă preocupă, eu am păstrat întotdeauna aceiași judecată. Natural, sunt oameni, personalități în cadrul științei sau al literaturii, oameni de mâna întăi, care pot, în cursul vieții, să aibă puncte de vedere diferite. Să nu crezi d-ta că pentru un om cu scrupule intelectuale, acestea constitue o compromitere. Nu, d-le Mihalache. D-l I Mihalache: Vorbiți acum și de cei politici? D-l Octavian Goga: Și de aceștia. În ce mă privește, spre exemplu, dv. veți spune că am fost cu generalul Averescu și că am plecat dela generalul Averescu. Da, am fost cu generalul Averescu, am justificat în fața țării, de ce am fost cu generalul Averescu. Dar știți de ce am plecat? D-l I. Mihalache: Încă nu știm. D-l Octavian Goga: De când am plecat dela generalul Averescu, felul de a mă despărți de d-sa nu a fost așa cum au fost despărțirile dv.; la mine a fost cu eleganță și cu tăcere, iar la tribuna acestei Camere am avut onoarea să apăr pe generalul Averescu, după ce ne-am despărțit, când s'a venit cu trivialități și înjurii la adresa d-sale. Aceasta se poate întâmpla în vieață; cugetările trebuie să le păstrăm în linia noastră dreaptă. D-l I. Mihalache: Pe acelea vream să vi le documentez în două minute. D-l Octavian Goga: În ce am scris eu, mă găsesc în bună orânduială. Spuneam, d-lor, că d-l Mihalache vrea oarecum să-și facă o autolegitimare. Aceasta este psihologia d-sale. D-le Mihalache, să nu te superi, fiindcă eu îmi iau oarecum această îndatorire asupra mea, ca să mă cobor în psihologia dumnitale și s'o analizez. D-l I. Mlhalache: Nu mă supăr. Dar ori este dialog, ori este monolog. Dta faci dialog, însă nu-mi dai voie să-ți răspund. D-l Oclavian Goga: Eu fac monolog aici. (Ilaritate). Analizând psihologia d-tale, eu nu te ultragiez. Nu vreau să-ți spun că îți fac onoare, dar cred că oricine dacă vrea să descurce firile psihice ale cuiva — nu în mod injurios — și caută să intre în rosturile lui de simțire, această nu înseamnă o injurie. Așa mă cobor și eu. Sunt pe un tărâm ipotetic. Câteodată poate greșesc. Țara va spune dacă da sau ba. Eu îmi spun: dv. cu portul dv., pe care îl practicați când sunteti aici — fiindcă după ce treceți peste frontieră îl schimbați — legitimând statul țărănesc, vă legitimați pe dv. Mă gândesc de exemplu, câte odată ce ar fi dacă dv. ați avea norocul pe care nu m'a impărtășit nici pe mine soarta, să aveți un fiu și să vă găsiți față în fată cu fiul dv., care în mod normal ar trece prin toate etapele de invățătură; și stând, față în față, ați reprezenta două generații, dar poate și două etape de cultură? S'ar petrece cu dv. ce se petrecea în romanul lui Turghenief, când vorbea de două generații sau de pârinți și fii. Accentuând teoria statului țărănesc, dv. ați bara drumurile copilului dv. în străduințele lui culturale, și v'ați găsi față în față două generații între care se deschide o prăpastie. Eu nu vă învăț pe dv., pentru că dv. nu veți primi din partea unui adversar să vă călăuzească el firele propriei dv. psihologii; dar poate unii gândesc că ar putea să se apropie de această problemă și la lumina ei s'ar rosti câteva adevăruri de care nu mai vreau să mai mă apropii, ca să nu vă mai supăr. Dar aici sunt și alte cazuri individuale în legătură cu mișcarea dv., cazuri psihologice mult mai simple, mult mai simpliste, mult mai ușor de disecat și de explicat. Iată de exemplu cazul d-lui Madgearu. S'au aninat așa de această mișcare populară tărănistă o mulțime de oameni, care prin faptura lor, prin mentalitatea lor, prin judecata lor nu au nimic rural. (Aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). D-l Virgil Madgearu: D-le Goga, de 18 ani eu am aceleaș convingeri și stau pe acetaș drum și voi sta toată viața mea pe acelaș drum, fiindcă este drumul unor convingeri sincere și adânci. D-l Octavian Goga: Dv. ziceți, ca ceva extraordinar, că vă găsiți todeauna pe acelaș drum, convingeri stabile, convingeri categorice aceleași totdeauna. Pricep și eu! V'ați aninat de o mișcare, al cărui profitor sunteti, n'aveți nimic deaface cu ea, nu sunteți rural deloc, sunteți citadin absolut. Ba mai mult, vă găsesc, dacă nu vă suparați — fiindcă dv. vă supărați ușor și o să-mi prilejuiți o serie de chestiuni personale — dv, vă găsiți într'o disonaniță sufletească cu propria dv. mișcare; ceva mai mult, într'o disonanță aproape penibilă cu ambianța, cu felul nostru de a gândi pe deasupra partidelor politice, aș zice cu sufletul nostru general. Iată: dv. sunteți totdeauna sentețios, totdeauna afirmativ, totdeauna sgomotos, într'o tară în care poporul este blând, sceptic, cu inclinări spre ironie. Disonanță de suflet. Coborâți-vă odata și analizați acest lucru și atunci d-le Madgearu, vei înțelege că trebuie să vă încadrați cel puțin pe ziua de mâine într'o atitudine de quasinormalitate. Puneți-vă de acord cu psihologia curentă a sufletului românesc și atunci vom putea să vorbim; dar pănă atunci va fi greu. Iată, d-le Madgearu, ce pot să vă spun, și mă opresc aici pentrucă probabil aveți o chestiune personală și atunci vă voiu răspunde mai mult. D-l Virgil Madgearu: Da. D-l Octavian Goga: D-lor, mă opresc aici, la această analiză și mă rezum, zicând că am avut nevoie de o pace socială în Țara Românească, am avut nevoie de o liniște în care să clădim. Concepția normală nu poate fi decât naționalism totalitar care ține toate clasele la o laltă și într'o periodă de liniște creiază statul român, care este pândit de dușmanii din afară și de dușmanii dinăuntru. Lupta de clasă, în asemenea împrejurări, este păgubitoare, este în contra interesului statului român. Dv. sunteți râspunzători pentru acest trecut, al urei declanșate într'o vreme când aveam nevoie de repaus pentru muncă. Dv., cred că pe viitor va trebui să vă potoliți această linie de agitație pe care ați inaugurat-o. Dacă nu o veți face dv. se va însărcina viața politica, ea însăși, să vă dea răspunsul. Greșita atitudine a partidului liberal. Și acum, d-lor, vă rog să-mi îngăduiți să fac, în câteva cuvinte, un succint examen și al Partidului Liberal, pentrucă datoria mea este să privesc în față cu ochii deschiși și cu judecata calmă toate forțele politice care reclamă controlul țării. D-lor vă voiu vorbi tot cu sinceritatea care onorează reciproc și pe acela care o ridică, și pe acela care o ascultă. Sincer vorbind, nu aș putea să nu accentuez respectul pe care l-am avut și care nu este un respect individual, ci istoric al țării pentru figurile proeminente ale Partidului Liberal în trecut. Cine nu-și dă seama că pentru clădirea României moderne, pentru opera Unirii, pentru opera de civilizație, după cum la Biblie se spune; la început a fost cuvântul, la noi se poate spune în ordinea politică; la început a fost Cogălniceanu? Cine nu-și da seama de opera constructivă în ideia de Stat de opera care a pus piatra unghiulară a formației noastre de Stat, din care pe urmă s'a desfășurat vieața amplă de astăzi, a lui Ion Brătianu? Cine nu-și dă seama de rolul istoric de mare echilibrator, care s'a descurcat prin atâtea frământări ale evenimentelor mondiale, al lui Ion Brătianu cel tânăr, care totdeauna a avut un fir, care l-a călăuzit: firul sentimentului patriotic și care a dat la sfârșitul năzuințelor sale, România de astăzi? Respectul meu pentru munca Partidului Liberal, pentru proeminentele figuri ale Partidului Liberal din trecut se încadrează în istorie; nu este un respect individual, ci un respect împărtășit de toți acei cari, cu obiectivitate și cu pricepere, urmăresc desfășurarea evenimentelor istorice la noi. Trebuie însă tot cu sinceritate să vă fac o mărturisire. Eu m'am înșelat în prevederile mele politice, am crezut că, după război, Partidul Liberal are să intre într'o eclipsă și că politicește rolul lui are să fie redus. De ce credeam eu aceasta? Pentrucă o doctrină politică nu se înfățișază în mod izolat într'un Stat; ea trebuie să se găsească într'o corelație normală cu marile mișcări, care zbuciumă continentul. Atunci, la începutul veacului al XX-lea, cu cât trecea vremea, am inregistrat un fenomen pe care l-au înregistrat și alții în mod obiectiv: eclipsa liberalismului. Acest fenomen merge înainte, se continuă și se propagă. În Belgia, unde era mișcarea liberală și care își avea rostul ei, s'a eclipsat, iar în Englitera, patria clasică a liberalismului dv. ați văzut că în alegerile din urmă au fost 4 deputați legați de Lloyd George. Lumea merge spre alte diferențieri, în alt sens, ideile de dreapta, pe deoparte, și ideile de stânga de cealaltă parte, spre o bifurcatie, în care nu știam cum își va găsi rostul Partidul Liberal. Dar mai era o chestiune. Operațiunile politice ale Partidului Liberal se făceau numai pe solul patriei mume. Configurația solului s'a schimbat. Îmi închipuiam: dispare cauza, dispare și efectul și îmi ziceam: vom avea o slăbire a Partidului Liberal în acțiunea lui, așa că desfășurarea istorică a dv., eu o privesc sub acest unghiu: deoparte al continentului, iar de altă parte al configurației solului schimbat. Atunci mă întreb câteodată: dece m'am înșelat, deși am avut și am dreptate în permizele mele? Aceasta se explică prin două lucruri; pe de o parte se explică, cred eu, printr'un proces de tardivitate de recepțiune a societății noastre. Fenomenele ideologice și politice în transplantarea lor, în drumul lor din Occident spre Orient, fac un drum lent, se propagă încet. Dv. știți foarte bine că sunt forme care s'au înregistrat acum 20 de ani, în domeniul intelectual, sau în domeniul literar, sau în domeniul muzical, sau în domeniul politic, să zicem în Europa Centrală, și le găsiți în mod anacronic acum într'un faubourg dela Calcuta. Tardivitate de recepție. Dar mai este încă ceva. Dv. v'ați însușit, de câte ori s'a ivit, idei care nu vă aparțineau și care erau scoase la suprafață de frământări politice și le-ați scris pe steagul dv. Nu ați isbutit totdeauna să le realizați și nici nu le-ați realizat, câteodată le-ați compromis. Iată, de exemplu, ultima desfășurare a concepției politice la noi și mai ales a sentimentului maselor. Dv, știți că ideia națională s'a ridicat pe primul plan. S'a cerut, de pildă, respectarea muncii naționale. Din toate părțile vi s'a arătat cu un lux mare de argumente, că trebuie primatul muncii românești. Dv., deși ca doctrină, prin liberalisinul dv., nu erați indicați să o faceți, v'ați înscris aceste revendicări, ați făcut legea, dar uitați-vă în propria dv. conștiință, examinați realitatea țării și veți vedea, d-nii mei, că nu s'a atins scopul care se avea în vedere. Și au s'a atins scopul care se avea în vedere, pentru ce? Pentrucă nu s'au urmărit, conform impulsurilor categorice pe care le dă un program bine definit unei idei. Aceasta este realitatea. Am vorbit despre dumnealor și am spus că nu mă ocup de guvernarea dumnealor. Mi-ar fi foarte ușor să mă ocup de guvernarea dv. Nu mă ocup însă nici de această guvernare, fiindca am făcut, în tot ceea ce am făcut aci, un examen de doctrină. Totuși, există o chestiune asupra căreia îmi permit să vă atrag atențiunea și pe care o vorbesc aici ca om politic: este chestiunea cenzurii și a stării de asediu. D-lor, cred că este o mare greșeală. Eu, când dv. ați cerut-o, de acord cu alți oameni politici, pentru un timp de, am votat-o. Dar nu mi-am închipuit că vom întra într'o permanență de censură și într'o permanență de stare de asediu. Prin aceasta se creiază, d-lor miniștri, un joc al aparențelor, care este păgubitor intereselor noastre naționale. Un joc al aparențelor întâiu pentru străinătate. Dv. știți foarte bine că după omorârea lui Dollfus la Viena, nu a trecut o săptămână, — deși era un zbucium interior extraordinar, deși se împușcau oamenii unii pe alțiî, — în momentul când nu au mai tost gloanțe de pușcă, s'a retras starea de asediu. Cum vă puteți închipui dv., că la Viena, Care este azi un centru cultural, un centru intelectual, un centru muzical, lumea aceea, valurile de străini s'ar mai duce acolo, când ar fi o permanentă stare de asediu. Și „mutatis mutandis”, gândiți-vă la noi... D-l Emil Panaitescu: Nu e liberă presa dela Viena. Este mai greu ca la noi. D-l Octavian Goga: Dar nu este stare de asediu. Presa își prmește inspirațiunile ei în marile probleme de Stat și în marile probleme de politică externă, dela guvern. Și este bine așa să fie, fiindcă guvernul își are răspunderea lui. D-l Emil Panaitescu: Nimic din ceeace nu vrea guvernul nu se publică în presa dela Viena. D-l Octavian Goga: Dar nu e mai puțin adevărat că nu există stare de asediu. Dacă ar fi stare de asediu, d-ta, d-le Panaitescu și cu mine nu ne mai ducem acolo. Și tot așa nu se fac afaceri și nu se fac tranzacții comerciale. Nu se acordă ușurări de ordin economic și nu se întră în niciun fel de contact economic cu state care de ani de-zile trăiesc sub stare de asediu și censură. Lumea crede că noi suntem aci pe un vulcan. Nu este adevărat acel joc al aparențelor, din acest punct de vedere că suntem pe-un vulcan. Și acum, d-lor, trec la efectele rele ale stării de asediu și ale censnrii, în ordinea internă. D-lor în ordinea internă, eu cred că cu legile existente, gazetele care vor să facă scandal, pot să fie pur și simplu stăpânite. Cred că unanimitatea de simțire a poporulul românesc când vede că este pur și simplu căutarea de scandal, îți dă dreptate să pui pumnul într'o asemenea manifestație. Acesta este adevărul. Eu însumi am confiscat gazete, de exemplu, în momente când acele gazete puneau în circulație lucruri care nu erau conforme, cu interesul meu de partid — căci m'am lăsat să fiu înjurat oricât pe această chestiune — dar cu interesele cele mari ale țării. Nu este bine să treci în conștiința publică ideia că d-ta te temi. Dați-mi voie, este o diminuțiune de autoritate. Mai este încă altceva; se compromite o idee. Starea de asediu cu severitatea ei, cu grava ei seriozitate, intervine atunci când țara se găsește la zile grele, la zile de primejdie, și atunci o pui în practică cu toate consecințele. Dar dacă d-ta Iași, zi cu zi, să se obișnuiască lumea cu această stare de asediu, ba ești silit să fii și indulgent în cadrul stării de asediu, atunci se compromite ideia și nu exista un special beneficiu pentru țară pe urma ei. Iată observațiunile pe care le fac eu în calitatea mea de om care a avul ceva, în viață, aface cu ordinea țării și cu valurile de simțire din țară. Aici mai este o chestiune care cred că fiind de foarte mare actualitate și privindu-mă pe mine de aproape în calitatea mea de fost ardelean, adică de ardelean nâscut acolo și trăit acolo, fără caracterul de regionalis : problema băncilor ardelenești, problemă pe care trebuie să o rezolvați cu o oră mai curând, nu fiindcă sunt bănci ardelenești, ci fiindcă interesează jumătate din populația țării și nu fiindcă ar fi pur și simplu o asociație bancară pe care dv. trebuie să o salvați. Vă atrag atenția numai în treacăt și vă spun că 3.200 milioane avere națională se compromite prin căderea acestor bănci. Tot ce a agonisit acest Ardeal cu acumulările lui de energie, cu viața lui economicoasă, cu oamenii lui crescuți în apropierea elementului german, oameni liniștiți gospodari, totul se dă peste cap. Aci trebuie o acțiune repede și noi vom veni, sau veniți dv. cu o lege în care cele 147 bănci din Ardeal să le plasați pe legitimarea pe care ați dat-o Creditului Rural. Cred că prin aceasta dv. salvați realmente osatura economică a unei jumătăți din țară, (Aplause pe băncile Bloculul Parlamentar Național și pe alte bănci). Aveți în această privință justificarea perfactă de ordin istoric, aveți justificarea răposatului Ionel Brătianu care pela 1909—1910 când o bancă mare dîn Ardeal „Albina”, a căzut în suferință, a fost acela care, cu toate complicațiunile care puteau să intervie fiindcă cunoștea foarte bine configurația triplei alianțe, venind să ne plângem, a acordat un ajutor de reescont de 4 milioane lei aur dela Banca Națională și Banca Românească. Deci aveți un drum pe cara l-ați deschis dv. și care în acelați timp este o recunoștere a dreptului de viabilitate a acestor bănci de o parte, dar este și un mare angajament pe care l-a luat atunci șeful Partidului Liberal. Aci nu poate fi privită problema din punct de vedere al concurenței, cum a fost privită, din nenorocire, în cursul vremii. În Ardeal trebuia să se clădească totul pe osatura economică pe care a moștenit-o poporul românesc atunci când lupta cu un stat ostil. Pe aceasta trebuia să se grefeze ajutorul frățesc; nu trebuiau instalate instituțiuni de concurență, trebuia să vină fratele, nu concurentul. (Aplauze pe bâncile blocului Pariamentar Național). Iată deci, d-lor problema și eu vă rog acum, în ultimele ore, să binevoiți s'o rezolvați, D-l Victor Amonescu, ministru de finanțe: O vom rezolvi. D-l Octavian Goga: D-lor, mă rezum. Posibilitățile mele vocale au fost puse la mare încercare și răbdarea dv. de asemenea. Cred că în țara noastră astăzi este un proces de elaborare interioară. Vieața politică este o fluctuațiune permanentă. Adevărurile de astăzi sunt desmințite mâine. Noțiunile nu sunt permanente, ele sunt într'o continuă evoluție. Și atunci eu găsesc că țara noastră este în plin proces de elaborare politică Dacă am vrea, în mod rezumativ, să trecem ca printr'o tendință de sinteză înaintea ochilor noștri valurile de popularitate, care au fost în această țară dela războiu încoace, eu cred că ele sunt următoarele: Întâi, a fost valul de popularitate al generalului Averescu, care s'a elaborat în tranșee; era credința ce se pusese în comandantul din război, transpusă pe tărâmul politic. Acest val de popularitate a încetat. Rezoanele pentru care a încetat, aceasta este datoria istoriografului de mâine să le fixeze. În orice caz, nu eu sunt chemat să mă ocup de acest lucru. Pornirea mea de eleganță, care m'a condamnat la tăcere și la multe reticențe în această chestiune, vă rog să-mi permiteți s'o păstrez. Acesta a fost deci cel dintâi val. Al doilea val de popularitate a fost al dv., al Partidului Național-Țărănesc în care toate lucrurile se explică și atunci explicația și-o găsește acest val în organizarea instinctului urei de clasă de o parte și în organizarea instinctului regionalist de altă parte. Dv., nu vreau să vă mai repet, ați organizat ura de clasă și regionalismul. D-lor, acestea sunt instincte de suprafața, nu sunt instincte de adâncime. Instinctul urei de clasă este destul de puternic, dar la noi în țara aceasta nu s'a practicat și deci se eclipsează. Apoi guvernarea dv. n'a fost de așa fel, iertați-mă, ca să constituie și mai departe o platformă de perpetuare a dv., în sentimentul public. Mai ales că la aceasta s'a adăugat faptul că au intervenit alte forte, alte energii, alte impulsuri de simțire și de gândire pe arena politică, care pe dv. v'au eclipsat. (Aplauze pe băncile Bloculul Partamentar Național). În această situație, d-lor, stau și mă gândesc și caut să rostesc adevărul întreg. Aceasta am căutat în tot cursul cuvânrii mele — și am avut de multe ori satisfacția să subliniați spusele mele cu aplauze — și vă rog să judecați tot ce am spus în calitate pur și sunplu de buni români, câtuși de puțin membri ai unui partid cu care să mă găsesc în adversitate și cu care, ori câte ar spune dumnealor, eu nu m'am înțeles. Ce să mă înțeleg? Sunteți un guvern care se prepară de plecare. Eu nu m'am înțeles cu dv. deloc, nu am nimic cu dv. Dar dacă au avut un ecou cuvințele mele, a fost ecoul pe care îl trezește în suflete de român preocupările unui român. Domnii mei, ca român vă spun; analizați fenomenele sociale, fenomenele de simțire din această țară, uitați-vă împrejurul dv. și constatați adevărurile. Ne găsim în fața unui val nou, putemic, primejdios aproape; este valul ideii naționale (Vii aplause pe băncile Blocului Parlamentar Național). Acest val, domnii mei, vine de jos, se degajază din cadrul instinctelor populare; două din cele mai primordiale, cele mal putemice instincte se pun la contribuție astăzi de câtre masele populare; instinctul diferențierii de rasă deoparte, instinctul religios de altă parte. Sufletul poporului nostru simte astăzi — a plătit-o scump ca să ajungă la această învățătură — simte că el este o entitate organică, în care nu se încadrează străinii și simte nedreptatea provocată de către această invazie de strămi. Iar pe de altă parte, instinctul străvechi religios al poporului românesc simte diferențierea de religie. Suntem încadrați în noi înșine, diferentiați de alții; ne-am adunat laolaltă; se petrece, în mod întârziat, ceea ce s'a petrecut pe continent de atâta vreme. Sufletul românesc astăzi și-a creiat o cunoștiință militantă de națiune. Ne-am adunat cu toții, se pun la cântar marile adevăruri de existență organică, a poporului românesc. Acesta este adevărul. (Aplause pelungite pw băncile Blocului Parlamentar Național.) Domnii mei, aceasta vine de jos. Dar dv., sunteții oameni politici, înregistrați adevărurile. La acest val de ios, se răspunde din toate colțurile țării. Niciodată nu a fost o atâta, sensibilitate și a maselor, și a claselor intelectuale în înregistrarea fenomenelor naționale. Ați văzut ieri la Barou, d-lor! Eu vă spun sincer, fiindcă era vorba de avocați, eu ziceam: avocații reprezintă tranzacția prin definițiune; și ziceam: acolo mai grea o să-și facă drum această idee elementară, care stăpânește totul. Și ați văzut dv, că pur și simplu, pe aceasta idee a fost avalanșe. Pe deasupra block-house-urilor din București pătrunde instinctul național organic, instinctul care a făcut războiul, instinctul care ne-a păstrat pe noi și care trebue să ne dea biruința de mâine. (Aplause prelungite, strigăte de bravo pe băncile Blocului Parlamentar Național). Mâine vor porni toate clasele intelectuale, vor porni medicii, vor porni inginerii, vor porni farmaciștii, toți acești nedreptățiți, care, fiecare se găsește în colțul lui, băieții de țărani care au fost împinși acum la școală, care au mers din toate colțurile țării, călăuziți de o foame de învățătură necunoscută încă, toți își așteaptă rosturile lor în colțul lor de foame, de lipsuri și de neagră mizerie, într'o vreme când toate stațiunile noastre sunt pline de oameni arhisătui, care își plimbi impertinența și zgomotoasă lor satisfacția. Ei bine, toți vor începe. Este marea rețea, marele angrenaj de simțire, pe care și-l prepară un popor, atunci când segăsește la o răspântie a istoriei lui, și când vrea, în mod categoric, să facă o schimbare. Spuneam la începutul cuvântării mele că este o stare quasirevoluționară. Da! Și datoria noastră este să canalizăm în mod pașnic această revoluție. Noi vrem să integrăm poporul românesc întârziat în prerogativele lui normale, în drepturile lui de popor alcătuitor de Stat, Să nu se sperie nimeni. Acesta este capitolul întâiu, și al doilea poate să fie capitolul de toleranță; dar nu invers: toleranța transformată în slăbiciune, pe care s'o platim noi. (Aplause prelungite pe băncile Partidulul Voțional Creștin). De aceea, să nu vă mirați că oamenii politici, cu răspundere oameni, de exemplu ca Alexandru Vaida-Voevod, (Aplause prelungite pe băncile Partidului Național Creștin), oameni cari au avut toate onorurile în această țară, toate satisfacțiile, despre care nu mai poate să fie vorba de un proces individual de satisfacțiune, fiindcă aceste satisfacțiuni nu sunt, sunt numai greutăți, oameni ca dânsul, au înregistrat această pornire. Ea nu este a lui Vaida, ea nu este a noastră; este a țării, vorbește țara, noi o girăm numai cu numele nostru, și nu vrem altceva decat s'o canalizăm în mod pașnic (aplause pe băncile Partidului național-Creștin), să înțeleagă cu toții că trebue să punem ordine în această țară, și că ordine nu se poate pune, decât avându-se în vedere această valoare națională a poporului nostru. Nu mai există altă evanghelie pe pământul românesc decât evanghelia credinței naționale! (Apause prelungite, strigăte de bravo pe băncile Partidului Național-Creștin). Cine se va împotrivi ei, are să fie măturat! Eu nu sunt aici un competiționar de guvern. Eu, sunt aici omul, care constată o stare sufletească a unei țări. Eu vă pun această realitate în față. Desigur că va fi greu pentru acela care va veni mâine la guvern, când va trebui să dea satisfacție; satisfacțiile vor trebui să meargă în mod normal în etape. Dar, fără aceasta nu se poate. Acesta este valul; aceasta este avalanșa și depe creasta acestui val, Partidul Național Creștin și Blocul Parlamentar Național cer guvemarea României! (Aplause prelungite și îndelung repetate, strigăte de bravo de pe băncile Partidului Național-Creștin; membrii Partidului Național-Creștin, în picioare, ovaționează pe autor).


content:
Cei nouă zidari, Nouă meșteri mari Ei se socotea, Ca ei să mi-ș facă Zid de mănăstire Să nu fie-n lume. Zâua zâduia, Noaptea se surpa. Ei se socotea, Jurământ punea Ca ei să nu spuie La neveste-acasă Și care va merge Meșterul Manole Luni de dimineață Cu prânzu-nainte... În zâd s-o zâduiască. Opt necredincioși... Credinț-o călcatu, Credință n-avea Și ei le spunea, Ele nu venea. Manole, Manole, Meșteru Manole, El credința-și ține Că el că nu-i spune La nevast-acasă. Luni de dimineață Ea mi se scula, Pruncu și-l scălda, Prânzu și-l făcea, La bărbat pleca. El când o vedea, Din gură grăia: De-ar da Dumnezeu Rugu să-i răsaie, Pe ea să mi-o-ncurce, Mâncarea s-o verse, Doar vremea va trece. Rugu-i răsărea, Ea mi-l d-ocolea, Măi tare venea. El când mi-o vedea, Cu mâna-i făcea 'Ndărăpt să se-ntoarcă. Ea, când îl vedea Măi tare venea, La el ajungea, Mâncarea punea. Zâdarii mi-o lua Și-n zâd mi-o punea. Nimic nu-i vorghea, Num-o zâduia, Zâd pân-la genunchi. Ea din grai grăia: - Voi nouă zidari, Nouă meșteri mari, Doar voi nu glumiți De mă zâduiți Zâd pân-la genunchi? Nimic nu-i zicea, Num-o zâduia, Zâd până la brâu, Ea iar din grai grăia: Manole, Manole, Meștere Manole, Dar voi nu glumiți De mă zâduiți Zâd până la brâu, Că zâdu mă strânge, Țâțișoara-m' curge Și copilu-m' plânge. Nimic nu-i zicea, Num-o zâduia Zâd până la țâțe. Ea iar din grai grăia: - Manole, Manole, Meștere Manole, Ție nu ți-i milă De a ta soție? Că zâdu mă strânge, Țâțișoara-m' curge Și copilu-m' plânge. Nimic nu-i zicea Num-o zâduia Zâd până la gâtu. Ea iar din grai grăia: - Manole, Manole, Meștere Manole, Ție nu ți-i milă De a ta soție? Văd că nu glumiți De mă zâduiți. Zâd până la gâtu, Că zâdu mă strânge, Țâțișoara-m' curge Și pruncușoru-m' plânge. Da'voi să-mi lăsați Loc leagănului La căpu zâdului, Vântu când o bate Ni l-o legăna Și când îmi va ninge Pruncu mi l-o unge Și când o ploua Pruncu-l va scălda. Lui cu mama lui, Lui cu mama lui!


content:
Cuprins 1 Critică 2 Discursuri 3 Varia 4 Corespondență 5 Legături externe Critică [ modifică ] Poezii populare române (1866) O cercetare critică asupra poeziei române (1867) În contra direcției de astăzi în cultura română (1868) Asupra poeziei noastre populare (1868) Limba română în jurnalele din Austria (1868) Observări polemice (1869) Direcția nouă în poezia și proza română (1872) Beția de cuvinte în "Revista Contimporană" (1873) Răspunsurile "Revistei Contimporane" (1873) Neologismele (1881) Despre progresul adevărului în judecarea lucrărilor literare (1883) Comediile domnului Caragiale (1885) Poeți și critici (1886) Din experiență (1888) Eminescu și poeziile lui (1889) Povestirile lui Sadoveanu (1906) Poeziile lui Octavian Goga (1906) În chestia poeziei populare (1909) Discursuri [ modifică ] Pentru restabilirea școalelor normale. Asupra budgetului instrucțiunii publice pe 1873 (1872) Varia [ modifică ] Câteva aforisme Corespondență [ modifică ] Scrisoarea lui Maiorescu către Eminescu (februarie 1884) Legături externe [ modifică ] Google Books: Titu Maiorescu - Despre scriera limbii române, Imprimeria Societății Junimea, Iași, 1866 Google Books: Titu Maiorescu - Poesia Rumână - Cercetare critică urmată de o alegere de poesii, Edițiunea și Imprimeria Societății Junimea, Iași, 1867 Google Books: Titu Maiorescu - Critice, Volumul I (1867-1892), Editura Librăriei Socecu & Comp., București, 1892 Google Books: Titu Maiorescu - Discursuri parlamentare, Volumul IV (1888-1895), Editura Librăriei Socecu & Comp., București, 1904


content:
Poeziile d-lui Octavian Goga au avut darul să deștepte o deosebită luare-aminte a publicului român. Mai toate ziarele și revistele noastre le-au consacrat dări de seamă amănunțite, și unele din ele văd în apariția noului volum „evenimentul literar" al anului din urmă. Efectul produs asupra marelui număr de cetitori credem că provine mai întîi din forma frumoasă în care autorul a știut să exprime cuprinsul „patriotic" al multora din versurile sale. În adevăr, emoțiunile ce le simte și ce ni le transmite tînărul poet sunt izvorîte din viața națională a acelei părți a României în care s-a născut și în mijlocul căreia a trăit, din viața românilor transilvăneni în faza ei de astăzi, caracterizată prin lupta împotriva tendințelor de asuprire etnică predomnitoare în statul lor. Ce e drept, patriotismul, ca element de acțiune politică, nu este materie de artă, orcîte abateri s-au comis și se mai comit în contra unei regule așa de simple. Mai ales cei ce n-au destul talent literar caută să-și acopere lipsa prin provocarea unor dispoziții sufletești foarte importante în alte priviri, dar nu în cele estetice. Cu toate acestea, patriotismul este în inimile sincere, în afară de orice tendință politică, un simțimînt adevărat și adînc, și întrucît este astfel, poate fi, în certe împrejurări, născător dc poezie. Și în asemenea împrejurări excepționale ne pare a se afla autorul nostru cînd, într-o parte a poeziilor sale, reprezentă și rezumă iubirea și ura, durerile și speranțele unui neam amenințat în existența sa. La Noi „La noi sunt codri verzi de brad Și cîmpuri de mătasă ; La noi atîția fluturi sunt Și-atîta jale-n casă ; Privighetori din alte țări Vin doina să ne-asculte ; La noi sunt cîntece și flori Și lacrimi multe, multe, Pe boltă sus e mai aprins La noi bătrînul soare, De cînd pe plaiurile noastre Nu pentru noi răsare... La noi de jale povestesc A codrilor desișuri, Și jale duce Murășul Și duc tustrele Crișuri." Așa ne spun cele dintîi strofe ale poeziei Noi, iar în Oltul se personifică amintirea trecutului și răzbunarea viitorului, tot cu prilejul unei ape curgătoare, care atrage cu atît mai tare pe poet cu cît valurile ei se duc spre țărmurile binecuvîntate ale României libere. „De mult, în vremi mai mari la suflet, Erai și tu haiduc, moșnege, Cînd domni vicleni jurau pe spadă Să sfarme sfînta noastră lege : Tu, frate plînsetelor noastre Și razvrătirii noastre frate, Urlai tăriilor amarul Mîniei tale-nfricoșate. Slăvite fărmituri a vremii, De mult v-am îngropat văleatul... Neputincios pari și tu astăzi — Te-a-ncins cu lanțuri,.împăratul, Ca unda ta strivită, gemem Și noi, tovarășii tăi buni. Dar de ne-om prăpădi cu toții, Tu, Oltule, să ne răzbuni ! Să verși, păgîn, potop de apă Pe șesul holdelor de aur ; Să piară glia care poartă înstrăinatul nost tezaur ; Țărîna trupurilor noastre S-o scurmi de unde ne-ngroparâ Și să-ți aduni apele toate, Să ne mutăm în altă țară !" Dar unde se vede arta scriitorului nu este în patriotismul simțit, ci în manifestarea lui menținută în dreapta măsură a frumosului. D.e., strofa citată mai sus nu întrebuințează vorbe exagerate „în contra tiranilor barbari", ci zice numai : „Neputincios pari și tu astăzi — Te-a-ncins cu lanțuri împăratul," și cu cît expresia e mai măsurată, cu atît impresia e mai adîncă. Vechiul adevăr : prin strigăte violente se risipește emoțiunea și dispare, prin vorba stăpînită se păstrează și crește. Și, poate, cea mai frumoasă strofă a mult admiratei poezii este aceea în care o priveliște descrisă ne încîntă în afară de nota specială a patriotismului : „La sînul tău vin în amurguri Sfioase fetele fecioare, Și dimineața vin neveste Cu șorțul prins de cingătoare. Și vin păstori cu gluga albă, Din fluier povestindu-și dorul, Și cîte cîntece și lacrimi Nu duce valul, călătorul..." Numeam mai sus „excepționale" împrejurârile în cari patriotismul a devenit unul din izvoarele poeziei d-lui Goga și-l inspiră în modul cel mai firesc. Dovada sta în aducerea și descrierea unor figuri obișnuite din viața poporului, cari însă cîștigă deodată — pe lîngă valoarea și menirea lor normalâ — o însemnătate, am putea zice o iluminare și strălucire extraordinară, ce nu se poate explica decît din aprinderea luptei întru apărarca patrimoniului național. Românul din regatul maghiar vede în preotul său nu numai un propovăduitor al religiei, ci mai ales un apostol al naționalității ; în învățătorul și în învățătoarea sa („sfielnica, bălaia dascăliță") pe strejari cari îi păstreaza. comoara limbei și a istoriei românești ca o armă de apărare ; în plugarul, cu tăria și hărnicia lui, în deosebire de tîrgovețul părtaș al unei admimstrații dușmane, o garanție a existenței sale etnice ; în lăutarul șl cîntărețul de la sat, în opoziție cu cel înstrăinat din oraș, pe omul ce-i însuflețește și-i răspîndește cîntecele naționale. Pe cînd la noi, în regatul român, nici preotul, nici învățătorul nu au misiunea specială de a apăra neamul în contra vreunei stăpîniri vrăjmașe, nici între plugar și tîrgoveț, între cîntărețul de la sat și cel de la oraș nu există contrast în privlnța dezvohârii naționale ; și nici lăutarul nu mai este păstrătorul exclusiv al cîntecelor populare. Și acum înțelegem și simțim împreuna cu poetul cînd zice : CÎNTĂREȚILOR DE LA ORAȘ Voi n-aveți flori, nici cîntece, nici fluturi, Căci soarele în țara voastră moare. Voi în deșert cerșiți pe-a voastră strună Din cerul sfînt o rază să coboare. E frig la voi și moartă-i strălucirea Cetăților cu turnul de aramă, Bieți cîntâreți cu aripile frînte : În alte zări cuvîntul meu vă cheamă... Să piară umbra zidurilor negre Ce-ntuneca cîntarea noastră sfîntă, Curatul chip al farmecilor flrii Să scînteie cînd glasul nost' cuvîntă, Căci dumnezeul neamurilor toate, Subt strălucirea mîndrei bolți albastre, În codri verzi și-n negrele ogoare A semănat nădejdea vieții noastre..." Mai accesibilă gustului obștesc va fi — în înțelesul celor arătate în rîndurile precedente — înfățișarea preotului și a plugarului ca figuri patriotice. Apostol îl și numește poetul pe bătrînul popă, care „de cîrjă sprijinit răsare la portiță": „Moșneag albit de zile negre, Așa îl pomenise satul, Pe pieptărelul lui de lînă Purtînd un ban de la-mpăratul. Domol în mijloc se așează, Și sprijinind încet toiagul, Clipind din genele cărunte Începe-a povesti moșneagul... Întreg norodul ia aminte Și-ascultă jalnica poveste. Și fusul se oprește-n mîna Înduioșatelor neveste, Moșnegii toți fărîmă lacrimi Cu genele tremurătoare, Aprinși feciorii stîng praseaua Cuțitului din cingătoare. Din cetățuia strălucirii Coboară razele de lună Și pe argintul cărunteței Din aur împletesc cunună. — Cuvine-se hirotonirea Cu harul ceriurilor ție, Drept vestitorule apostol Al unei vremi ce va să vie." Și în poezia Plugaru ne zice: „La voi aleargă totdeauna Truditu-mi suflet să se-nchine, Voi singuri străjuiți altarul Nădejdii mele de mai bine. Cînd doarme plugul pe rotile, În pacea serilor de toamnă La voi coboară Cosinzeana, A visurilor noastră doamnă. Vin crai cu argintate coifuri Și-n aur zînele bălaie — Atîta strălucire-ncape În bordeiașul vost' de paie. Frați buni ai frunzelor din codru, Copii ai mîndrei bolți albastre, Sfințiți cu lacrimi și sudoare Țărîna plaiurilor noastre ! Din casa voastră, unde-n umbră Plîng doinele și rîde hora Va străluci odată vremii Norocul nost' al tuturora." Și așa de firesc și de puternic este aici simțimîntul poetului, încît el înalță și nobilitează figuri și expresii cari în alte împrejurări s-ar împotrivi la orce încercare de poezie în limba românească. Un lăutar poate fi poetic de la sine, și ce simpatie duioasă deșteaptă Barbu Lăutaru în cîntecelul lui Alecsandri ! Dar un lăutar țigan cu numele Nicolae, în prescurtare Laie — care-ți aduce aminte de țigan de laie — și încă un lăutar țigan Laie, căruia îi lipsește un ochi : o asemenea figură cu asemenea însușiri și cu asemenea metehne ar părea imposibilă într-o poezie sentimentală. Și totuș, ascultați cum știe să ne povestească autorul : LA GROAPA LUI LAIE Am venit să-ți spun o vorbă, Azi, cînd pleci în țări maî bune, Niculae, Laie Chioru, Cîntăreț din patru 'strune. Du-l cu tine meșteșugul Care ne-ntărea soboru, Meștere a nouă sate, Lăutare Laie Chioru ! Unde nori-și țin popasul, În lăcaș de mărgărint, Șade Domnul cu Sîmpetru La o masă de argint. Tu să-ți pleci ușor genunchii Și ușor să-ți pleci grumazul, Și pe umerii vioarei Tu să-ți lași domol obrazul. Și să cînți un cîntec, Laie, Cum se cîntă-n sat la noi Cînd se tînguie ciobanul După turma lui de oi. Povesti-va atunci struna Înălțimilor albastre Vremea lungă cîtă jale Scris-a-n sufletele noastre. S-ar întuneca pămîntul C-ar veni, veni, țigane, Toate stelele s-asculte Glasul strunei năzdrăvane. Blînd zîmbire-ar Milostivul, Iar din geana lui de-argint Lacrămi-ar cădea-n adîncul Norilor de mărgârint. Ni s-ar stinge-atunci necazul Ce de mult ne petrecea : Între stelele de pază Am avea și noi o stea !" Cînd suntem mișcați de puterea unui limbagiu poetic care e în stare să dea cetățenia literară și unor nume proprii așa de familiare; cînd mai cetim strofe ca acestea: „Domol purcede glas de schije De la clopotnița din deal, Să povestească lumii jalea Înstrăinatului Ardeal", sau „Și cîtor cîntece la joc Țineam cu glasul meu ison, De cîte ori am spus povestea Lui Alisandru Machidon ! Și ca un cîntec, cum s-a stins Frumoasa mea copilărie Și dragostea de două veri Cu fata popii Irimie", ne aducem aminte de farmecul poeziilor lui Eminescu, în care pentru întîia oară s-a ivit această particularitate ca un criteriu de măiestrie Umbistică. Am citat atîtea exemple din volumul de care ne ocupăm pentru a lămuri precît ne este cu putință ccle zise despre elementul „patriotic" al multora din poeziile d-lul Goga, despre simțimîntul de care sunt purtate și despre forma în care sunt plăsmuite. Ceea ce ne întărește impresia că în tînârul autor avem un poet dintre cei chemați și aleși este și alt șir de poezii, care n-au a face cu patriotismul, ci sunt din veșnicul tezaur al emoțiunilor omenești, poeziile de veseiîe, de amor, de întristare intimă. Puținele exemple ce le mai adăogăm pentru a întregi caracterizarea noului scriitor le începem cu unul din „cîntecele" sale; „Măi crîșmare Niculae, Ce mai zici de lumea asta ? Dumnezeu să-ți ție vinu Și norocu și nevasta ! Cum mai umblă tîrgurile ? Ți-i cam acru vinul, vere, Dar ți-e harnică nevasta, Arz-o focul de muiere ! Bea și tu cu mine astăzi, Că eu beau să-mi stîmpăr doru. Parcă-i alta lumea, vere, Cînd ne zice Laie Chioru. Laie Chioru — bată-l Domnu ! — El nu vede toate cele ; Din lăută două știe : Una-i dor și alta-i jele, Cînd de dor ne zice Laie, Tremură cupa pe masă ; Cînd de jele cîntă Laie, Zboară cupa pe fereastră. Și-aș aprinde-atuncea satu, Să-l văd parâ vîlvătaie... Ochii vineți foc să-i arzâ, Măi crîșmare Niculae." Dacă am adus ca exemplu și această poezie, este anume pentru veselia ei zburdalnică, exprimată în forma cea mai potrivită și ca vorbă, și ca ritm, și ca licență de rime („masă — fereastră", „cele — jele", terminate însă cu biruitoarea împărechere „vîlvătaie — Niculae"). Firește că asemenea versuri, avînd puterea sugestlvă a cîntecelor noastre populare cu minunata „frunză-verde", din care saltă adeseori aceeaș voie bunâ și îndrăzneală, nu sunt pe placul celor deprinși cu unele mievrerii [1] moderne, și aici cuvîntul franțuzit este poate singur la locul lui, nici al celor stăpîniți de paradigmele clasicismului străin învățat la școală. Dar poezia noastră n-are a face cu efeminarea scrierilor decadente, precum n-are a face cu vreo tradiție de regule înțepenite ; ea este de-a drcptul izvorîtă din cîntecele populare și avînd aici o accentuare de cuvinte mult mai variată decît are, d. e., limba francezâ cu perpetua intonare a silabei din urmă, a devenit mai pronunțată în ritmul ei și mai liberă în rimele ei. Așa este și așa trebuie să rămîie, păstrîndu-și aerul de sănătate și de vigoare și ferindu-se de parada cu un exotism neadaptabil. Nota populară este cu atît mai bine venită în poeziile d-lui Goga cu cît autorul se arată, de altminteri, înzestrat cu acea cultură generală mai înaltă, care distingea și pe Eminescu și a cărei lipsă se simte din îngustimea de vederi și din prematura lîncezire a unora din poeții cei mai lăudați ai literaturei noastre actuale. Ca să mai dăm un exemplu de poezie glumeață, reproducem pe cea mai scurtă, cu următoarele două strofe ușoare : „Lună, lună, stea vicleană, Neam de fire de vădanâ, De ce dorurile mele Spusu-le-ai la stele ? Stelele sus călătoare, Fete mari clevetitoare, Mi-au spus vîntului oftatul Și mă știe satul." Le-am citat și pe acestea, mai ales fiindcă vin de la un poet transilvănean și-l deosebesc de unii din compatrioții săi, al căror stil este adeseori greoi și pedant. Un ultim exemplu, și am terminat multele, poate prea multele citații : TOAMNA Văl de brumă arglnție Smălțuitu-mi-a grădina, Firelor de tămîiță Li se uscă rădăcina. Peste creștet de dumbravă Norii suri își poartă plumbul, Cu podoaba zdrențuită Tremură pe cîmp porumbul. Și cum de la miazânoapte Vine vîntul fără milă, De pe vîrful șurei noastre Smulge-n zbor cîte-o șindrilă. De vifornița pâgînă Se-ndoiesc nucii, bătrînii, Plînge-un pui de ciocîrlie Sus pe cumpăna fîntînii. Îl ascult și simt subt gene Cum o lacrimă-mi învie : — Ni se-aseamănă povestea, Pui golaș de ciocîrlie." Pe cînd la poeziile vesele autorul lasâ expresiilor frîul mai liber, la cele triste, ca și la cele patriotice, este mai cumpătat în manifestare. Căci de nota tristeței și de nota patriotismului s-a cam abuzat în literatura noastră. Cei ce rîvnesc la muze cred câ trebuie să pară numaidecît melancolici și dezamăgiți, și, privind veselia ca ceva inferior, vor să arate cu orce preț suferințe sentimentale și dureri patriotice. De aici multă simulare și declamație. în aceste împrejurări exuberanța d-lui Goga la veselie este o reacțiune salutară, iar înfrînarea la tristețe, un merit deosebit : credinciosul, în sfiala lui, se teme de profanarea celor sfinte. Dacă din testamentul lui Năsturel-Herescu, în puterea căruia suntem chemați a da astăzi premiul pe anul 1906, se constată că răposatul întru fericire fondator avea mai cu seamă „în vedere scrieri de pură literatură română, în proză și în versuri, precum poeme, drame și comedii serioase — mai ales subiecte naționale — și orce alte opere de înaltă literatură", atunci Academia Română în cazul de față nu-și poate îndeplini mai bine datoria de a executa voința testatorului și misiunea de a încuraja literatura română decît acordînd pentru acest an premiul Năsturel-Herescu volumului de poezii al d-lui Octavian Goga. [2] Fevruarie, 1906 ↑ Miévreie (fr.) — dulcegărie. ↑ Raport citit în Academia Română pentru acordarea premiului Năsturel-Herescu din anul 1906. Titu Maiorescu, Critice, vol. II. (București: Minerva, 1906), pp. 393-406. Titu Maiorescu, Critice, vol. II. (București: Editura pentru literatură, 1967), pp. 458-468.


content:
Legături externe [ modifică ] Biblioteca Centrală Universitară “Lucian Blaga”, Cluj Napoca – Colecția "Țara noastră"


content:
Țiganiada de Ion Budai-Deleanu Prolog Capitolul precedent - Capitolul următor Prolog [ modifică ] Să fie preceput ș-alte neamuri a Europei prețul voroavei și dulceața graiurilor bine rânduită, adecă ritòrica și poesia, cum au înțălesu-o elinii și romanii, o! câți eròi slăviți să ar ivi dintre vàrvari, sau doară din cei ce să numea sălbateci, pe carii oameni luminați, lipsind, întru neamul lor și pe vremile când au trăit, un Omèr ș-un Virghil, vecinică i-au acoperit nepomenire. Ș-unde era Ector, cel a Troii naltă sprijană, și Ahil, tăria și zidul grecilor, de nu să ar fi născut cântărețul Omèr? Deci nu pentru că numai Ellada și Roma au putut naște oameni înalți și viteji luminați, ne mirăm cetind viețile slăviților eroi elinești și romani, ci mai vârtos pentru că Ellada și Roma au crescut oameni întru podoaba și măestria voroavei deplin săvârșiți, carii cu supțirimea și gingășia condeiului său, au știut într-atâta frumsăța pe eroii săi, cât noi astezi, necunoscând pe alții asemene, ne uimim de mare-sufleția, naltă-cugetarea, bărbăția ș-alte vărtuți a lor, și doară nu luòm sama că mai mare partea întru aceasta este a scriptoriului. Luând firul istorii neamului nostru romănesc, de când să au așezat în Dacia, câți și mai câți bărbați, cu tot feliul de vărtuți strălucitori, am cunoaște doară acum, deacă să ar fi aflat între români, din vreme în vreme, bărbați care să fie scris viața lor și cu măestru condeiu împodobindu-le fapte și înălțându-i după vrednicie, să îi fie trimis strănepoților viitori. La lipsa unòr ca acești autori, acum pre toate acele persoane luminate din căruntele veacuri, ceața uităciunii i-au acoperit. Puține raze a mărimii lor, cu care viețuind strălucea, au putut străbate la noi. Și unde aflăm la istorie un eròe asemene lui Stefan, principul Moldavii, sau unui Mihaiu, domnului Ugrovlàhii, căròra nu lipsea numai un Omer, ca să fie înălțați preste toți eroii. Răvărsându-și întru mine nește scântei din focul ceresc a muselor, bucuros aș fi cântat doară pre vreun eroe dintru cei mai sus numiți; însă băgând de samă că un feliu de poesie de-aceste, ce să chiamă epicească, poftește un poet deplin și o limbă bine lucrată, nesocotință dar ar fi să cânt fapte eroicești, mai vârtos când nice eu mă încredințăz în putere, iar neajungerea limbii cu totul mă desmântă... Cu toate aceste, răpit fiind cu nespusă poftă de a cânta ceva, am izvodit această poeticească alcătuire, sau mai bine zicând jucăreauă, vrând a forma ș-a introduce un gust nou de poesie romănească, apoi și ca prin acest feliu mai ușoare înainte deprinderi să se învețe tinerii cei de limbă iubitori a cerca și cele mai rădicate și mai ascunse desișuri a Parnasului, unde lăcuiesc musele lui Omer și a lui Virghil!... Eu (spuind adevărul!) vrui să mă răpez într-o zburată, tocma la vârful muntelui acestui, unde e sfântariul muselor, ca să mă deprind întru armonia viersului ceresc a lor; dar ce folos! Căzui și eu cu mulți alții depreună, și căzui tocma într-o baltă, unde n-auzii numa broaște cântând!... Pentru aceasta, până la un alt prilej, când mi să va lovi să beu din fântâna curatelor surori, primește, iubite cetitoriu, cu bună voință această izvoditură!... și socotește cu priință, aducându-ți purure aminte că apa de baltă nice odinioară nu este limpede ca de fântână. Leonachi DIANEU Epistolie închinătoare [ modifică ] CĂTRĂ MITRU PEREA, VESTIT CÂNTĂREȚ! Treizăci de ani au trecut, drăguț Pereo! de când eu fui sâlit a mă înstrăina din țara mea. De-atunci încoace, usăbite țări am trăpădat; dar', ca să-ți arăt în scurt toate pățirile mele, ascultă și judecă. Întâi, învitându-mă zburătăția minții mele încă necoapte, când să începu războiul cel de pe urmă a nemților cu turcii, mă făcui volentiriu. Păciuindu-să apoi lucrurile, precum ști, fiind că primisăm slujbă la austrieni, fui trimis asupra franțozilor și supt Mantua căzui rob. De-acolo trimis fiind la Gàllia, întru prinsoarea delungată, dobândii prilej a învăța carte și mai multe limbi, procopsindu-mă mai vârtos la învățătura oștenească. În urmă primii slujbă la franțozi și purtându-mă bine, în scurtă vreme ajunsăi căpitan. În urmă, cu oaste care fu trimisă la Eghipèt, m-aflai și eu. O, cu câtă bucurie făceam eu acea călătorie, socotind că acolò voi s-aflu doară cuibul strămoșilor noștri și neamul nostru adevărat!... Căci auzisăm totdeuna, și deobște să zice cum că soiul nostru țigănesc să trage de la Eghipet și purcede din faraonii cei slăviți. Însă, iubite Pereo! în zădar fu toată cercarea mea, că nu aflai nici o urmă de adevărați strămoșii noștri, și mă încredințai, spre mâhnirea mea, cumcă țiganii noștri și la Eghipet tot aceiaș sunt ca și pe la noi, adecă defăimați și de toți urgisiți, ce nu vor să păzească nice o rânduială sau să să îmbunătățeze cu năravuri mai polite sau să-și lumineze mintea cu învățături alese. Fiind eu în Eghipet mai la toate bătăliile de față, s-au întâmplat pe mine o nenorocire, că trecând un glonț de tun aproape, mi-au uscat un picior ș'am rămas învalid . Deci am luat slobozie de la slujba oștenească. De-atuncia tot aici sunt, la Eghipet. Dar, crezi-mă sau ba? cu toate aceste nu-mi pociu scoate din inimă dorul țării în care m'am născut, și màcar trăesc aici în prisos de toate, totuș', spre fericirea deplin patria-mi lipsește. Având aici vreme de ajuns, mă îndeletnicesc mai mult cu cetera și cu cântări. Am dat în cunoștință cu mulți de ai noștri, iar' mai vârtos cu Mârza. O, să-l cunoști ce ales om e acela, și doar' unul dintru toți, care are iubire de neam și râvnă călduroasă de-a aduce pe soiul nostru la oarecare rânduială. Acesta mi-au deschis ochii întru multe, iar mai vârtos pentru purcederea noastră, căci au fost născut și crescut acolo, de-unde ne-am desghinat noi, nefericiții. După cum spune el, noi suntem din India, și limba noastră să grăiește acolo până în zioa de astezi; însă pentru aceasta ți-oi scrie de altă dată. Întru altele, și această istorie care ț-o trimit (pe care am tituluitu-o Țiganiada ), mai mare parte este alcătuită din spusele lui; căci un strămoș a lui au fost, pe vremea lui Vlad Vodă, cu turcii în Țara Muntenească. Din gura acelui au luat moșu-său, apoi tată-său, de la care au auzit spuind dânsul. Drept aceasta, aducându-mi aminte de țara în care m-am născut (măcár că noao ne este máșteră), multe cântam eu delle noastre, amegind vremea în ceasurile mele mâhnicioase. Aceasta fu pricina și aceștii izvodiri poeticești, care în ce dată o pusăi la cévaș' rânduială, gândii la tine, drăguț Pereo! și hotărâi ca, de s-ar tâmpla acest făt întii născut al mieu să iasă cândva la lumină, ție să ți-l închin, pe care am cunoscut măestru cântăreț și viersuitoriu, mai ales a vremilor noastre!... Priimește dară, în semnul vechii pretenii, ca un dar, pârga ostănelii mele și-ți adă aminte, în zilele tale fericite, de prietenul tău Dianeu!... Adevărat că de pe acest nume nu mă vei cunoaște, căci pribegind eu din țară, l'am schimbat, dar' ție-ți voi da cheia, ca să poți intra la taină. Eu mă chiem acum Leòn Dianeu, sau Leonáchi Dianeu (precum ști tu bine, că la noi în Țara Muntenească, ba și la Moldova, toți ș-adaugă numele cu achi sau cachi , după grecie, fiind că sună mai cilibiu; adecă, în loc de Leonaș sau Leonuț, ei zic Leonachi ș. c.) Dar' să știi că acest nume, Leon Dianeu, cuprinde în sine întreg numele mieu, prin strămutarea slovelor sau anagrámă . Deacă-ți vei aduce aminte de toți cunoscuții și de unul care odată trecând prin Sásréghen , unde erai atunci, te-au căutat și au împrumutat o cronică scrisă cu mâna de la tine, îndată vei ști cine sunt. Pentru aceasta și numele tău este strămutat, prin anagramă, căci am avut multe pricini la aceasta, ca să nu știe toți cine este izvoditoriul aceștii poesii și cărùi s-au închinat. Am înțăles eu aici, că și tu ai scris ceva foarte bun pentru țigani și scriind adevărul, ai atins pe voievodul cum să cade; care de cându-i, n-au suferit neamul său și n-au făcut nice un bine, ci numai au strâns părale ca să îmbuibeze pre boieri. Doamne, când va fi să mai ajungă alt vòievod, care iubește pe ai săi? Eu socoteam că voi auzi cât de curând că pe tine au rădicat ceata vòievod, dar bag de samă, nătărăul acela tot trăiește și împute lumea!... Scrie-m, rogu-te, cum vă aflați, că eu încă mă țân de ceata voastră și nu mă am lăpădat până acum; ba zioa și noaptea pentru dânsa lucru ș-ostănesc. În cât e pentru firea aceștii alcătuiri a mele, adecă a Țiganiadei , am să-ți aduc aminte cumcă eu învățând lătinește, italienește și franțozește, întru care limbi să află poesii frumoase, m-am îndemnat a face o cercare: de s-ar putea face ș-în limba noastră, adecă cea romănească (căci a noastră, cea țigănească, nu să poate scrie și puțini o înțăleg) cèvaș asemene; ș-am izvodit această poveste, pe care, după limba învățată, am numit poemation (adică mică alcătuire poeticească), întru care am mestecat întru adins lucruri de șagă, ca mai lesne să să înțăleagă și să placă. S-află întrânsa și critică, pentru a cării dreaptă înțălegere te poftesc s-adaugi oarecare luări aminte, căci știu bine că vei înțălege ce-am vrut eu să zic la multe locuri. Iară cât privește faptul istoricesc, pentru Vlad Vodă, că au fost așa precum l-am scris eu, dovedesc cu scriptorii de la Vizant, precum vei ști tu bine; iar de țigani, că Vlad Vodă i-au armat oarecând împrotiva turcilor, scriu ș-unele cronice scrise cu mâna muntenești; însă istoria alcătuită întracest chip este ostăneala mea, ce am pus'o în stihuri, după izvodul ce am aflat la mănăstirea Cioarei, în Ardeal, care întru toate să lovește cu pergamèna ce s-au aflat, nu demult, în mănăstirea Zănoaghei. Eu socotesc că țiganii noștri sunt foarte bine zugrăviți în povestea aceasta care să zice că ar fi fost scrisă mai întâi de Mitrofàn ce au fost de față la toate și care la nunta lui Parpangel au iscodit un epitalamion sau cântare de nuntă; de unde țiganii lesne vor cunoaște pe strămoșii săi. Însă tu bagă samă bine, căci toată povestea mi se pare că-i numa o alegorie în multe locuri, unde prin țigani să înțăleg ș-alții carii tocma așa au făcut și fac, ca și țiganii oarecând. Cel înțălept va înțălege!... În urmă trebue să ști, bade Pereo! cumcă aceast' operè (lucrare) nu este furată, nici împrumutată de la vreo altă limbă, ci chiar izvoditură noao și orighinală romănească. Deci, bună sau rea cum este, aduce în limba aceasta un product nou. Soiul acestor feliu de alcătuiri să cheamă comicesc, adecă de râs, și de-acest feliu să află și într-alte limbi. Însuș' Omer cel vestit, moșul tuturor poeților (cântăreților în stihuri), au alcătuit Bătălia șoarecelor cu broaștele . Deci Omer este, de bună samă, începătoriul, precum aceii înaltei neasămănate poesii ce s-află în Illiad a și Odiseea , așa și aceștii mai gioase, șuguitoare, a noastre. După dânsul, (în cât știu), au scris Tassòni italienește, un poemă La sèchìa rapìta , adecă Vadra răpită și, precum înțălesăi, în ceste zile, un abate Càsti, acum pe vremile noastre, încă au alcătuit o asemene istorie, ce au numit-o Li animali parlanti , adecă Jivinele vorbitoare . Numai cât povestea lui nu atârnă pe temeiu istoricesc ca a noastră. Iară, să fie alcătuit cineva ceva despre țigani, n-am cetit nice într-o limbă. Doară pentru că la alte neamuri europești puțin sunt cunoscuți țiganii, și pentr' aceasta o alcătuire ca aceasta la dânșii n-ar avea haz. Dară la oamenii din țara noastră, care treesc cu țiganii și le cunosc firea, nu poate să nu fie primită o izvoditură ca aceasta, cu atâta mai vârtos, cu cât eu m-am silit, în cât era cu putință, a metahirisi multe cuvinte și voroave după gustul țigănesc, mai vârtos unde vorbesc țiganii între sine. Cu toate aceste, dragul mieu Pereo! multe am scris acolo ce poate că la mulți nu le va plăcea, însă toate adevărate. Greu era a vicleni cronica și a scrie într-alt chip, căci din fir în păr așa găsii scris la cele doao mai sus numite cronice, iar celealalte am luat din gura Mârzii. Cea mai de pe urmă, să știi că fiind eu țigan ca și tine, am socotit cuvios lucru de a scrie pentru țiganii noștri, ca să să preceapă ce feliu de strămoși au avut și să să învețe a nu face și ei doară nebunii asemene, când s-ar tâmpla să vie cândva la o tâmplare ca aceasta. Adevărat că aș fi putut să bag multe minciuni lăudând pe țigani și scornind fapte care ei n-au făcut, cum fac astezi istoricii unor neamuri, care scriind de începutul norodului său, să suie pănă la Dumnezieu și tot lucruri minunate bârfăsc. Dar' eu iubesc adevărul. De-oi vedea că află priință această ostăneală a mea, vei dobândi și alte alcătuiri, însă nu de șagă, ci serioase și adevărat eroice. Fi sănătos. Dat. 18 marț, 1812. La piràmidă . În Eghipet.


content:
Țiganiada de Ion Budai-Deleanu Cântecul I Capitolul precedent - Capitolul următor Păn Vlad Vodă pe țigani armează, Asupra lor Urgia-întărâtă Pe Sătana, ce rău le urează, Întracea luându-ș' de drum pită, De la Flămânda pleacă voioasa Țigănimea drept cătră-Inimoasa. Musă ce lui Omir odinioară Cântași Vatrahomiomahia , [1] Cântă și mie, fii bunișoară, Toate câte făcu țigănia, Când Vlad Vodă-îi dede slobozie, Arme ș-olaturi de moșie, Cum țiganii vrură să-și aleagă, Un vodă-în țară ș-o stăpânie, Cum, uitându-și de viața dragă, Arme prinsără cu vitejie, Ba-în urmă-îndrăzniră ș-a să bate Cu murgeștile păgâne gloate, Cum apoi, prin o gâlceavă-amară (Căci nu să nărăvea depreună), Toți cari-încătrò fuga luară Lăsându-și țară vodă și corună. Însă toate-aceste se făcură Prin dimoneasca amegitură, Că, măcar cel fără-asămănare Mai rău duh dintru toate, Sătana, Purure-în iad lăcașul său are, Focului nestins fiind el hrana, Dar' totuș', pe furiș', câteodată, Răzvrătind lumea, el se desfată. Iar' de-astă dată-l întărâtase Urgia (precum spun) blăstămată Ce văzând cu săcuri și baroase Pe țigănimea noastră-înarmată, În tot chipul hotărî s-o strice, Vrajbă-întru dânsa-aducând și price. O! tu, hârtie mult răbdătoare [2] Care pe spate-ți, cu voie bună, Toată-înțălepția de supt soare Și nebunia porți împreună, Poartă ș-aceste stihuri a mele, Cum ți le dau, și bune și rele. Apoi zică cine câte știe, Eu cu mândru Solomòn oi zice: Toate-s deșerte și nebunie!... Căci numa de-acel este ferice Care pe sine-a cunoaște-începe. Și firea lucrurilor pricepe. Dela miază noapte mai departe, Sus, în văzduhul întunecos, Este-un loc (precum scrie la carte) Cărùi zic filosofii haòs, [3] Unde neîncetata bătălie Face-asupra stihii stihie!... O zână rea țara stăpânește, [4] Carea nu sufere nice-un bine, Ci toate strică și desunește, Toate sfarmă, spulbără ce-i vine Înainte, ș-Urgie să chiamă, Rea prăsilă de tată și mamă. De-acolò privind corbiș' la toate, Urgia văzu pe ticăloase Gloatele țigănești înarmate Cu săcuri, ciocane și baroase; Precepând apòi ce va să fie, Mai că nu leșină de mănie!... Căci nu rabdă năsâlnica zână Ca rând bun oamenii să păzască, Și temându-să ca să nu vină La cevaș' rând gloata țigănească, Gândi cum sfaturi să le strămută; Ș'indată, iaca, să scoală iute; Pe arepi de volburi cu fortună Încălecând, la iad să pogoară. Pe-unde mèrgere, fúlgeră, túnă, Toate spulbără, frânge ș-oboară. Însuș' pe diavoli prinsă mirare De năpraznă-așa iute și mare. Iar' deacă stete fără sfială Naintea négrii mării-sale Sătanei ce cu multă pofală Stăpânește-a tartarului vale, Rădicând ia sprinceana sumeață, Zisă-amenițând celùi în față: „Sătano, de nu mi-ai fi părinte Și de n-aș fi-întii născută ție (Când căzuși din ceriu, dacă ții minte, Mă-avu cu tine-oarba Zavistie!), [5] Necăutând că-aceasta-i a ta țară, Aș grăi cu tine-almintre doară. Unde-i duhul ș-inima nefrântă Acelui mândru Luceafăr care Nu să-îndoi și pre cea mai sfântă Lumină-în ceriu viețuitoare A să scula cu războiu, odată! Ce negrijă-acum te ține,-o tată? Tu șezi aici, fără nice-o teamă, Adevărat! Dar sus ce să face, Pe lume, nu știi sau nu bagi samă. Nu vezi ce năpraznă vine-încoace Pe iadul tău? Eși numai, afară, Ș-însuș' a ta vedea-vei ocară!... Încă și țiganii mișei caută Ca să să puie la rânduială, Părăsându-și ciocane și laută Și-întrarmați pe Mahomèt să scoală. Îi văzui sfătuind cum să-ajute Lui Vlad, în toate chipuri plăcute. Sângur acel Vlad, de-l lași în pace, Gata-i a prăpădi păgânimea... Ș-atuncia iadul tău ce va face? Unde-ți va fi slava și mărimea Că-ai scornit legea mahometană? Înțălesu-m-ai acum, Sătană!..." Aceste zicând, ca și curcanul Întărâtat să gânfă și iată! Toată fierea și turbat cătranul În tată-său varsă sluta fată; Iar' el, mai nu plesni de mănie Ș-abea cât putu zice: „O mie!..." Și mai răsuflând: „Fiică iubită! Pe-aceasta te cunosc adevărată Prăsila mea: dar' fii odihnită: Acuș vei vedea că al tău tată Tot acel e, care-odinioară Vru pe Cel înalt din ceriu s-oboară!..." Urgia de-aci să-întoarsă-îndată, Iară Sătana, iute ca vântul Sau din arc slobozita săgeată, Pătrunzând în curmeziș pământul Ieși la lumea de sus, afară, În chip de fum cu vânătă pară. Iar' după ce pământească boare Răsuflă puținel întru sine Și cevaș' i să făcu răcoare, Socoti cum ar face mai bine Ca nevăzut el toate să vază Pe unde-ajunge-a soarelui rază, Știind el foarte bine că-afară De ceata-îngerească pânditoare Ce pregiur a toată lumea zboară, Sânt Ilie prorocul încă-are Asupra lui pază foarte bună Ș'unde-l zărește,-acolea-l detună. [6] Din ceste cuvioase pricine Mult nehotărât el nu rămasă, Ci formă de corb luând pe sine, Să băgă-într-o negură prea deasă Și să rădică-în aripi ușoare Păn la nuòri, aproape de soare. Cum vulturul silit de foame, Împregiur, pretutindene zboară, Câmpuri, păduri și grădini cu poame Străbătând cu vederea, ca doară Va zări stârvuri și mortăciune Sau ceva vrednic de vânăciune, Așa Sătana cu fața viclenită Caută de sus, nevăzut de nime, Și zărește toate-într-o clipită, Din Ochian pănă la Tătărime; Vede toți mâncătorii de pâne, Încă și pe cei cu cap de câne. [7] De-acolò vede nenumărată Oastea lui Mahomet cum vine, S'o robească Muntenia toată; Și văzând să bucură-întru sine, Hotărând păgânilor s-ajute În toate chipurile știute. Vede și tabăra țigănească, Între-Alba și Flămânda-adunată, [8] Care, după porunca domnească, Acum era și-în arme-îmbrăcată, Așteptând cea de pe-urmă poruncă, Încătro și pre-unde să se ducă. Acolo era din țara-întreagă Strinși țiganii cu mic și cu mare, Părăsindu-și viață pribeagă Și puindu-să la noao stare, Să nu mai umble din țară-în țară, Nici să mai fie-altòra de-ocară. Căci Vlad-Vodă locuri de moșie Le dedusă cu ceastă-învoială, Ca de-acuma și dânșii să fie Oameni ca ș-alții cu rânduială, [9] Iar ei mult să sfătuiea-între sine Cum ș-ar tocmi trebile mai bine. O zi de sfat era și de-ast' dată, Unde toată-acuma s-adunasă Boierimea cea mai învățată, Multă făcând voroavă și deasă. În urmă Drăghici rostul deschisă Ș-acest chip cătră-adunare zisă: „Bărbați buni! Trăind eu pă-astă lume, Multe pății și bune și rele, La multe privii adinsuri și glume, Dar' (vă spun drept) din toate ahele, Ca ș-ahasta-ori adins, ori în șagă, Eu nu văzui în viața-întreagă. Noi țiganii să-avem țărișoară!... Unde să him numa noi dă noi!... Să-avem sate, căsi, grădini ș-ogoare Și dă toate, ca ș-alții, mai apoi? Zieu! privind la lucruri așa rare, Ca când treaz fiind, aș visa-îm pare... Și ce ne mai trăbuie doar-încă Spre viețuirea fericită? Zieu nimică!... Numa cât mă mâncă O gândire!-adecă ha clipită Mai dă pă urmă-a vieții mele, Căci acum a muri mi-ar hi jele!... Eu mă tem că n-oi ajunge doară Să văd țigănimea la rând pusă. O! dulcea și draga primăvară A zâlelor mele, cum apusă!... Acum ar hi-în lume dă-a trăirea Pă chieful tău, cum te trage hirea! [10] Voi, tinerilor, luați aminte Ce moșul Drăghici acum vă zice: Faceți-vă bune-așezământe Și lăcuiți dăpreună-aice; Fiți purure-într-o minte ș-o voie, Mai vârtos la vreme dă nevoie. Că, dacă nu vă veți prinde dă mână, Părtășiri iubind și-împărăchiare, Asupri-vă-va limbă străină Și veți hi periți fără scăpare, Nice veți mai face-un neam pă lume, Ci veți hi fără țară și nume. Ba veți hi cum furăt păn-acum, Cumu-s jidovii blăstămați, iacă!... Ce n-au țară, ci trăiesc pă drum... Să hie țara cât dă săracă, Dulce-i când poate cineva zice: Asta-i țara mea, eu-s dă aice!..." [11] De-aci Goleman luă cuvântul Și le sfătui pre larg și tare, Întii, ca să-și împartă pământul, Ca tot însul din vreme să-l are, Să-ș' poată face mălaiu și pâine, S-aibă ce mânca de-azi pănă mâine. „Oameni buni! Oare n-ar hi mai bine (Zicea el) să numim astă țară Cu nume nou, păcum să cuvine, Făcând ș-o rânduială-adevară, Noi între noi, cării toți să hie Supuși, întru d-alba țigănie? [12] Că fără dă rând nu-i nice-un bine! Căsi apoi să ne facem și mese, Cum au ș-alaltre neamuri vecine; Să ședem cu-a noastre jupânese La cumândări, zăâfèturi ș-ospețe, Închinând cu păhărele-istețe." Iară Mircea de-altă parte zise: „Fraților! Mie nu mi să pare Că-aveți voi mințile-așa deschise, Ca să faceți vreo bună-așezare Sânguri dân voi. Drept ahasta, eu V-oi spune pă scurt sfatul mieu. Să púnem nește oameni aleși, Care-înțăleg puținel și carte, Oameni întregi la minte, direși, Ahești sfătuindu-să de-o parte Și sămnându-și toate pă-o hârtie, Cum or afla ei, așa să hie." Însă Burda n-așteptă să zică Mircea tot sfatul său: „Dară (zisă) Pănă cându-ți vorbi tot nimică? Mămăligă, măi! brânză și clisă! [13] Dă-aheste vă sfătuiți nainte, Dar' nu dă-a voastre goale cuvinte. [14] Când om avea ce mânca și bere, Lesne-om sfătui noi și dă-ahele. Așa zic; asta-i a mea părere!... Când nu-i ce roade între măsele, Atuncia, zieu, nimica nu-ți ajută, De-ai ceti măcar și cărți o sută!..." Întracea să rădică cu ciudă Cucavel, făcătoriu de ciure: (Strâgând) „Voi faceți dân iarbă crudă Grâu, dân toporâște săcure!... Hoho! nu vă răpeziți așa tare, Că nu sunt toate, păcum vă pare!... Au doară știți voi dân ce pricină Vodă-așa v-armă dă minunat? Cine știe ce limbă păgână Doar' asupra lui iar' s-au sculat; Armele-aheste nu-s cobe bună; Sau încai trebile-așa nu sună". [15] „Eh! ce ne pasă d'ahele toate (Grăi Boroș' mândru cu măhnire); Au n'am nimeri noi ș-a ne bate Ș'în război adins a hărțuire?... Noi încă-avem câte doao mâini, Inimă-în sân și duh în plumâni! Eu gândesc că ha mai grea tâmplare Care poate să ne tâmpineze Ar hi când să se scoale nescare Vrăjmași, ca țara să ne prădeze, Ș'am fi sâliți s-oștim și noi doară, Apărându-ne iubita țară. Dar' ș-atunci n-ar hi cu cale Să ne temem fără de măsură, Căci nici noi suntem nește dârdale [16] Sau ha dă pă-urmă lăpădătură, Ca să nu cutezăm a sta-în față Măcar cu ce feliu de-oaste-îndrăzneață." Goleman era să măi înceapă A grăire, și de-abea cât zisă: „Toate-aheste nu plătesc o ceapă!..." Când Satana care-aci sosisă Desbrăcând negura-întunecată, În chip de corb la țigani s-arată. Și vrând să le facă-o nătărie, Zbură-în giur, pe deasupră-le, roată, Câteva ori, ca ș-o ciocârlie, Purure cântând cha! câr! și iată, Bietului Goleman, ce pe iarbă Șezând ura, să cufuri-în barbă!... Și tot croncănind, de-acolea mearsă, Iar' dintr-un alb nuor Sânt Ilie, Trosc!... așa-l pogni cu săgeată-arsă Tocma-într-a capului găvălie, Cât corbul căzu mort, iar' Sătana Fugi zberând ș-astupându-și rana. [17] De-această-arătare minunată, La toată-adunarea căzu greață. Toți să mira cu gura căscată Și de frică toți albisă-în față, Iar' ștergându-ș' barba Goleman Sudui de mamă pe croncan. Nime nu grăia, ci câteodată Ochii-ș mai învolbea cătră stele, Păn' ce Drăghici după o bucată De vreme, suspinând cu jele (Zise): „Hai! mult mă tem dă ahastă Să nu cază pă noi vo năpastă. Auzit-am (și țân minte)-odată De la dada, Dumnezieu să-l ierte, Că mare nevoie va să pată Ahăla și greu va să se certe Asupra căruia corbul zboară. Sau croncănind să spurcă doară. [18] Păntru-ahaia vă luați aminte Ca nu pentru nește lucruri doară Dă care vă sfătuiați maiânte Lui Guladel bine să nu-i pară, [19] Și prin hastă-arătare cerească Va dă primejde să vă ferească." Drăghici era pă vremile-acele Cel mai bătrân din cetele toate, Și prorocea când bune, când rele, Cum să tâmpla-în țară și prin sate. Toți pe dânsul ca pe-un cel-mai-mare Asculta, cu multă-încredințare. Dar' atunci Neagul, căci avea fire De-a grăi bagiocuri câteodată, La Drăghici cu ciudoasă zâmbire Căutând zisă: „Dar ian' mai înceată, Badeo Drăghici, de-a proroci rele Ș'a ne mai descânta dintru ele . Ahaia știm și noi fără >de< tine, Cùm că hălùi pă-a cui creștet șede Un corb sau cioară nu-i merge bine!... Iar' eu socotesc că-i mai dă-a crede Cumcă noroc va să ne tâlnească, Căci corbu-i pasere țigănească." Așa țiganii cu traista plină Întră-Alba și Flămânda mâind, Sfătuiea din prânz pănă în cină. Toți spunea părerea sa pe rând, Iar' când era-în urmă, la fârșit, Rămânea lucru nehotărât. Dar' întracea poruncă le vine Ca toți cât mai curând să să gate. Cetele să fie pănă mâine [20] Dimineață, toate bine-armate. Pe lângă-aceasta, multe-încărcate Sosiră și carră cu bucate. A doao zi, când răsărea soare, Vodă cu căpitanii de frunte Întracolò mearsă la prăâmblare, Unde prin corturi negre mărunte Țiganii, ca și broaștele-în baltă, Durmea prăvăliți toți peste-olaltă. Atunci porunci cât mai îndată Cei armați să iasă la priveală Cu toți, ș-apoi ceată de ceată, În paradă și cu rânduială Să treacă ca și gata de cale Pe denaintea mării-sale. O, musă! rogu-te de-astă dată Să-mi dai viers cu vrednice cuvinte, Ca să pociu cânta cum înarmată Țigănimea purceasă nainte Cătră-Inimoasa cu vitejie, Vrednic lucru ca lumea să-l știe. [21] Întâi, dară, dintru toți purceasă Ceata lui Goleman vestită; Toți ciurari și feciori de acasă, Vai de-acela care-i întărâtă!... Trei sute era ei pe-îndelete, Afară de prunci, muieri și fete. Armele lor cele mai cumplite Era furce și rude de șatră, La vârv cu fierr ager țintuite; Cu cestea-îndată trântea de vatră Pe vrăjmaș de-aproape și de parte. Acolò să vezi capete sparte! [22] Steagul! de mânză codalbă-o piele Le era, de-un părâng aninată, [23] Pe care sta, cu roșii petele, O veșcă de ciur sus îndreptată. Cânta de marș în cimpoi foite, [24] Bătând în ciure negăurite. Ce să mai zic de-a lor voievod mare? Goleman voinicul! Oh, acela, De nu-l va prăpădi vo tâmplare, Nu va bate el în zădar lela, [25] Nice va zăcea prăvălit pă spate Când i s-or fârși-în traistă bucate. După-acește veniră nainte Armați ș-în rânduri tocmite bine, Argintarii, de-inele și țânte Făcători, doao sute. Dar' cine Îi duce și le este povață? Tânăr Parpangel și mândru la față. Acesta purcede-în dreaptă spiță Din craiu Jundadel a cărui mare Și preste toți înălțată viță Tocma de-unde soarele răsare, Cu soarele-împreună răsărisă. Precum cronica ciorască scrisă. Tot dintr-aceaiaș viță nălțată, (Păn' au stat întregă-împărăția Țiganilor) pogorârea din tată Pe fii, schiptru și nalta domnie Păn' la craiu Jundadel pe care Lipsi de tron Cinghișhan cal mare. [26] Fost-au de când lumea stă-îm picioare Multe neamuri slăvite-odinioară, Viteze ș-altor poruncitoare, A căror nepoți acum de-ocară Sunt la noi; și noi l-alții-om fi doară, De nu vom băga samă de țară. Ian' căutați la țigănescul soiu Cumu-i astăzi de-ovilit, cum el De cătră toți să-împinge-în gunoiu; Dară când trăia craiu Jundadel Și stăpânea-în India bogată, Vița lor era mult luminată. A lor preste toți nalt împărat Să numea-în ferman a lunii frate Și-a soarelui fiiu pre luminat; [27] Iar' lui să-închina nenumărate Noroade, țări, crai și mari ostroave. Aceste nu-s deșerte voroave! Parpangel de pe moș să născusă Din cea mai frumoasă țiitoare A lui Jundadel; așa să dusă Apoi strălucind raza de soare Păn' la dânsu; și care nu crede, Caute la el, că-în față i-o vede. [28] Era nalt și ghizdav la făptură, Bun lăutariu, pre bun cântăreț; La toate faptele cu măsură, Iară de-inele meșter ales. Acest chip era voievodul mare A zlătarilor mergând călare. Iară după dânsul, tot alese Șireaguri din sângura lui ceată Să ducea,-într-un rând tot câte șese, Căror urma ceailaltă gloată În pielcuța goală-golișoară Și scripind de neagră ca ș-o cioară. Cei într-armați avea buzdugane De-aramă și nește lungi cuțite, Toți oameni nalți și groș' în ciolane, Cu păr îmburzit, barbe sperlite; Haine-avea lungi, scurte ș- învârstate, Unii fără mâneci, alții rupte-în spate. În loc de steag purta ei o cioară De-argint, cu penele rășchierate Întracel chip, cât gândeai că zboară Plesnind în arepi cu-aur suflate. Músică făcea cu drâmboaie, Zdrâncănind clopoței de cioáie. A treia, cu pasuri măsurate, Căldărarii mari de stat să-iviră; Toți căciulați, cu barbe-afumate. De tăria lor lumea să miră, Taie-în arămuri ca și-în șindile Și rabdă foame câte trii zile. Armătura lor era ciocane Ferecate; toți erau călare. Dar unde mă tragi, o, Bălăbane, Ducătoriul acestòr, pre tare? De-asculta țigănia de tine, Era de dânsa cu mult mai bine!... Ei încă după-al său steag urmează, Ce era de-aramă-o tipsioară Strălucind în toate părți cu raze, Ca și soarele de primăvară. Marș sufla-în trâmbiță răgitoare Ș'în loc de dobă, bătea-în căldare. A patra venind să văzură Fierarii cu ale sale baroase, Arzătorii de cărbuni și zgură. Înarmați era ei și cu coase Pe nește druguri lungi îndreptate Și-în chipul lăncilor ferecate. Ducul lor era Drăghici cu minte [29] Carele multe veacuri văzusă Și totuș' din gură nici un dinte Încă pănă-atuncea nu-i căzusă; Acum ținea el a șeptea muiere Și totuș' să sâmțea la putere. Trei sute de-armați număra ceata, Pedestrime-aleasă! Fieșcare Mergea voios și de războiu gata. Purta cu sine și de vânzare Seceri, cuțite, foarfece, zale Și nu le lipsea numa parale. Cinghia lor mergea înaintea, [30] Ce era de clopote și chimvale. Steag era tigaie de plăcinte Împodobită în jur cu zale Mărunte, de-oțăl și sclipitoare, Aninată pe-o lungă frigare. Sosiră-apoi în șireaguri groase Lingurarii cu săcuri pe spate, Toți bine-îmbrăcați, cu barbe rase, De-a brâuri purtând nește bărzi late Ce toate soiuri de lemne taie, Arme pre bune și de bătaie. Povața lor și vrednicul jude Era iubitoriul de dreptate Neagul ce numai de-o parte-aude. [31] Și-i cel mai bun meșter de covate, De scafe, cauce, linguri, tăiere, Hâmbare, răváre și cuiere. Horiul lor în fluiere și triște [32] Cânta, lin tocănind pe-o covată, Cât putea sâmțirile să miște Fieșcui. Iară de steag, o lopată Prelungă-avea și cu dăscălie Făcută de maistor Pintilie. Dar' cine-m va spune cum să cade Ceata slăvită care-acum vine! Musă ș-Apolloane, drăguț bade, [33] Șoptește-mi vorbe și graiuri line, Că fără de-a ta dulce-însuflare Poetul haz și priință n-are. Acești>a< era (pre limba curată Grăind) aurari, cea mai aleasă, [34] Ordine din țigănia toată. Acestòr' nici de vodă le pasă, Când ploao la munți și pot să spele Aurul din apă, prin vălcele. Avea la dreapta sulițe lunge Și nește săbii de-a stânga scurte. Care știa cum sulița-împunge, Cum de sabie trupul amurte, Acela trebuia să-aibă frică Și groază de-astă ceată voinică. Steagul o suliță era, toată De-aur, cu codorâște văpsită Și cu fluturi de-argint învrâstată. Iar' orhestra, bine rânduită, [35] Cânta marș în diple ș-alăúte Bătând în dobe-anume făcute. Iară pe dânșii cu fală duce Tandaler inimosul, de care Nu cuteza nime să să-apuce, Așa era de harnic și tare. Spun că nu cunoștea nici o spaimă, Că-ar fi fost cu dracul unii-l defaimă. [36] Pe-urmă-în rânduri groase, neînchieiate Mergea lăieții, goleții droaie, [37] Mâncători zădarnici de bucate, Înarmați cu măciuci și cu maie; Muierile cu prunci mici în spate, De tot goale sau de jumătate. Corcodèl pe dânși avea poruncă Să povățuiască-în rânduială, Corcodel care cu bobi aruncă Și cu vrăjituri oameni înșală. Ori cine ce va fura el știe, Spuindu-i dracu din răspântie. Iară steagul era, după care Să ducea gloata de mortăciune Și de toate stârvuri mâncătoare O tearfă-aninată pe-o prăjină. Marșul sună-în cornuri mugătoare, Toți lolăindu-să-în gura mare. După ce toți în giur s-așezară Rânduindu-să ca ș-o cunună Lăudă principiul adevară [38] Ascultarea lor și voia bună; Apoi tare le dete poruncă Spre-Inimoasa-îndată să să ducă. [39] Toate ce pănă-acum să cântară, Într-o vechie foarte pergamină S-află,-în mănăstirea de la Cioara, Și pot avea credință deplină, Fiind că să cetesc și-în hârțoaga Din mănăstirea de la Zănoaga. Cartea din Cioara nu spune-aice Mai multe, iar cea din Zănoagă Mai adauge-încă (prin un „să zice") Ș-o voroavă-a lui Vlad-Vodă-întreagă, Care el cu cea tâmplare zisă, Iacăt-o, precum o găsii scrisă: „Vitează eghipteană rămășiță! De faraoni viță strălucită, Din vechi iroi tânără mlădiță! O, mândră țigănie cernită, Ascultă, ca să ții bine-aminte Toate-a mării-mele cuvinte. Iacă ț-am dat pământuri ș-olate, Împărțitu-ț-am arme voinice Precum și tot feliul de bucate, Vrând ca odată să să rădice Și neamul tău dintru mișelie, De râsul altor să nu mai fie! Pentru că de-acum ca și țăranii Ceialalți în mândra Muntenie Veți fi socotiți și voi țiganii, Dacă veți arăta hărnicie, Apărând țara cum să cuvine De turci sau alte limbe străine!... [40] Între Bărbătești ș-între-Inimoasa Este-un sat, care Spăteni să chiamă. [41] Acolo va fi nespărioasa Tabăra voastră, băgând de samă De-a face toate câte domnească Măria-mea va să-i poruncească." Atunci, într-o gură gloata zisă: „Mulțămim foarte mării-tale, Mai vârtos pentru mălaiu și clisă. Ian' vie-acum dă hăi cu cealmale! Să dee pă-a noastră țigănie, I-om sătura noi dă bătălie." Iar' apucând Gogoman voroava, „Luminate doamne!-În țara toată (Zisă) știm că ț-au răzbătut slava Și nu este cineva să poată Călca porunca mării-tale, Ba nici pe dreptate să te-înșale. Dar (să ierți măria-ta!) să zice Că-ar hi dă tâlhari căile pline. Noi n-am vrea să-avem cu dânșii price, Ci-am trăi cu toată lumea bine! Deci ne temem să nu ne-asuprească Cumva pă drum laia tâlhărească!... Rugăm dar pă măria-sa foarte Ca să ne deie pă drum vo pază, Ori oșteni ce n-au frică de moarte Sau și haiduci cu groaznice-obrază, Ca la primejdie să ne-ajute; Dă-ar hi măcar numa doao sute!" [42] La această cerere minunată Vlad zâmbind zisă: „N-aveți teamă! Orice laie tâlhărească-armată Să deie pe voi; numa luați samă Să n-arătați că cum v-ar fi frică Și-ți vedea că nu vă-o face nimică". Aceste zicând vodă purceasă Lăsând pe țigani porniți în cale De la Flămânda cătr' Inimoasa, După porunca mării-sale. Pănă-aici cartea Zănoaghei spune Ce-în alte cronici nu să pune; Iară cele ce de-acum urmează, Într-un chip s-află-în cărțile toate, Și fieș'care poate să crează Cestor întâmplări adevărate Ce să vor spune de-acum nainte, De nu cumva toată cartea minte. [43] ↑ Musă . Acest cuvânt este elinesc, obicinuit acum mai la toate limbile, mai vârtos la poesie sau când scriu cu stihuri. Precum s-arată la mithologhìa elinilor, musă va să zică știință, sau mai vârtos zâna aflătoare de știință. Elinii cinstea noao muse, precum: Clio , Euterpe , Thalia , Melpomene , Terpsihore , Eráto , Polìmnia , Urania și Calliope , care toate s-au zis ziéle sau zâne, născute de Joie (sau Zevs) și fecioare viergure, de mùsică și poètică aflătoare. Pentru aceasta poeticii elinești și lătinești, vrând să înceapă vreun cântec, le chiema întru ajutoriu. Iar' poèticul nostru aici chiamă îndeosăbit pre acea musă, care oarecând au cântat lui Omer Vatrahomiomahia , adecă Bătaia șoarecilor cu broaștele . Mitru Perea. ↑ Hârtia e răbdătoare, căci pe dânsa poți scrie ce vrei, bun și rău. Pentru aceasta poeticul nostru lipsă având doară de patròni și mețenați, închină ostăneala sa hârtii!... ↑ Haòs va să zică, după noima elinilor, întunerec fără margini, unde toate sunt mestecate stihiile depreună. ↑ Zână . Cuvântul acesta va să zică ziea sau ca cum ai zice dumnezieoaie; însă, spre înțălesul tuturor am socotit să aduc aminte cetitorilor că vrând poeticul a da un gust nou poesii noastre alăturind-o poesii altor neamuri, au metahirisit (trebuințat) obiceaiul elinilor ș-a latinilor, care personisesc patimile și vărtuțile (îmbunătățirile), căci prin aceasta sângur să osăbește poeticul (cântărețul) de orator (urătoriu). M. Perea.) a) Adecă ca și țăranii noștri la povești, când spun de ciumă, de mama-pădurii și a vânturilor ș.c.d. Chir Simplițian. b) Adecă teacă-fleacă, vorbe goale, pagubă de hârtie. Mai bine era să cânte ca țiganii noștri, și cu verșuri cum sunt obicinuite. Eu toate câte s-au zis pănă aice, în scurt le-aș fi cântat: Frunză verde de săcară, Iacă țiganii s-armară Ca să-ș puie-un vodă-în țară, Asemene lor, pe-o cioară; Dar sfădindu-să-între sine Lăsară-ș' vodă ș-ocine Și mearseră-în țări străine, Precum le-au părut mai bine. Iată toate, în scurt, fără a se lăți pe la haos și urgii sau nu știu ce țări pustii! Cocon Idiotiseanul. v) Dar lasă, frate, nu critisì cele ce nu înțălegi, ca să nu te faci de râs, că așa judecând ca tine, trebue să defăimăm toți poeticii și să cântăm pùrure frunză verde . Cocon Simplițian. ↑ Urgia zice că Sătana i-au fost tată și Zavistia mamă. Trebuie a ști că poeticul vrând să obrăzuiască mai chiar și poeticește lucrul, prin Sătana înțălege pre cel mai întii duh necurat care mai nainte de osândire fusese arhanghel și, precum să zice la cărțile besericești, să numea Luceáfer, adecă purtătoriu de lumină, iară Sătana să zice și la Biblia acelaș' duh necurat. Spun cei învățați întru dogmele creștinești că acelaș, mai nainte de cădere au fost cel mai întii arhanghel; și apucându-l zavistia au gândit să-ș pue tronu său asemene cu Dumnezieu; pentru aceasta fu surpat cu toți care au fost într-un gând cu el. Drept aceasta poeticul zice că s-au împreunat cu Zavistia și au născut pe Urgie. Într-acest chip trebuie să se înțăleagă și cuvintele Urgii, unde zice că Sătana odinioară nu s-au îndoit și au cutezat a să scula pe Dumnezieu. M. Perea. a) Bine ar fi doară de alte, însă nu să cade să să pomenească diavolul între creștini, și este împrotiva credinții noastre ca lucruri de-aceste să nu scrie la cărți de aceste, și mai vârtos la povestea țiganilor. Părintele Disidemonescul. b) Așa judecă odată un feliu de dobitoc, de mărgăritariu socotind că-i cèva de mâncat. Bunul părintele de bună samă n-au cetit Biblia și istoria lui Iov!... cu mult mai puțin facerea vestitului inglèz Miltòn care au alcătuit un poemă supt titula Raiul pierdut . Coconul Musofilos. ↑ Pentru Illie proroc este un crăzământ între țărani cumcă el umblă cu căruța sa de foc pe nuor când tună și, dacă oblicește undeva pe diavolul, îndată-l fulgeră. De-acolea au luat și poetul nostru aceste, fiindcă el în toate urmează socotințelor de obște a norodului, cum au făcut și Omer. Dar' în lucruri ca aceste, nice să cuvine a face almintre, căci apoi nu ar fi poveste de obște. M. Perea. ↑ Acești oameni cu capete de câne s-au obicinuit, în norodul nostru, a să numi cătcăùni , care să zic că au fost mâncători de oameni. Ba pe une locuri am auzit numindu-i capcâni , adecă ca când ar avea cap de câne. Această poveste la neamul nostru au rămas de bună samă de la dați, fiind că și Erodot scrie în părțile Știtii de nește androfagi, adecă mâncători de oameni. ↑ Alba și Flămânda sunt doao sate aproape unul de altil, în ținutul, precum îm pare, a Argìsului. M. P. a) Minunat lucru că tocma au tăbărit țiganii între Alba și Flămânda; doară va să zică că țiganii nu era nici albi, nici flămânzi! Chir Onochefalos. b) La o iscodire de șagă și glumitoare, mai vârtos despre țigani, nu este de a să mira, când să află de aceste numiri întradins căutate, pentru ca să să facă gluma mai cu haz. C. Musofilos. ↑ Să află la une cronice românești că Vlad Vodă au armat țiganii asupra turcilor, și aceasta este o tâmplare istoricească adevărată; dar' că le ar fi dat pământulri, nu aflai scris la nice un letopiseț. Însă să vede a fi asemene cu adevărul, căci de nu ar fi strins țiganii mai nainte launloc, nu i-ar fi putut înarma; apoi trebuiea să le arete și lor vreun folos, vrând ca să-i îndemne a lua armele asupra turcilor! M. P. ↑ Eu tot ascultai pănă acum, socotind că doară poeticul au greșit ortografia; dar' văd că, de când au început țiganul Drăghiciu a vorbi, cu totul altă voroavă sau chip de-a vorbire întrebuințază, precum: ahaia , ahastă , hie ș. a. Chir Simplițian. a) Poeticul face foarte bine, căci, de vreme ce arată cum au vorbit țiganii, trebuie să arete și chipul de vorbit a lor, adecă dialectul lor de atunci, care nu putea să fie alt fără muntenesc. Acestaș' dialèct să vorbește astezi în Ardeal, în valea Hațegului. Însă țiganii între sine, precum zice autoriul, așa vorbea; și doar' și autoriu așa au aflat scris. M. P. ↑ Adecă va să zică Drăghiciu: fiți una și vă ținèți de mână, că, de ar fi neamul cât de mic, deacă este unit între sine și nu să împărăchiază, nici un neprieten din afară poate să-l strice și să-l răsipească!... Vedeți, zice el, pe jidovi care n-au țară și sunt pretutindene străini și purure în drum. În urmă, de-ar fi țara cât de mică și săracă, totuș mai fericit este acel' neam care are țară și lăcuiește întrânsă. O, de-ar înțălege neamul mieu ce bunătate este a avea țara sa, nu ar huli așa pe sine, nici ș-ar defăima neamul slujind străinilor care o asupresc ș-ar dori să stângă dintru pomenirea oamenilor și numele lui. M. P. ↑ Alba țigănie . Nu știu ce-i să zic de acest epitheton alba , care nu să poate zice de țigănie, fiind ia din firea sa neagră. Asemene chip de vorbire am auzit eu și de la țăranii noștri, când spun ei povești de țigani și-i bajocoresc. De bună samă, de-acolo au împrumutat-o și poeticul nostru; și pentru aceasta socotesc eu că trebuie acel epitheton să să înțăleagă ironicește. M. P. ↑ Clisă . Cuvântul acesta să obicinuește și în zioa de astezi și însemnează aceaia ce pe alte locuri slănină , iar în Ardeal, pe une locuri, lard , care mai de pe urmă cuvânt e chiar romănesc, dela lătenie, în care să zice lardum , adevărat cuvânt strămoșesc. M. P. ↑ Aici să vede unde mere gândul autoriului, adecă să arete cum să sfătuiesc țiganii, că nici unul lasă pe altul să-ș' fârșască vorba și unul grăiește de un lucru, altu de altele. Aceasta-i adevărat Țiganiada !... Simpliț. ↑ Dintru aceste voroave a țiganilor, care am cetit păn aici să vede în destul firea lor nerăbdătoare, căci nici unul n-așteaptă să fârșască cela ce au început a grăi și să-ș' închiee cuvântul, ci apucă vorba grăind de altele. M. P. a) Eu cred că nu numa țiganii vorbesc așa, dar fieștecare norod prost, ce nu are învățătură și nu e bine nărăvit. Cocon Coántreș. ↑ Dârdală este un cuvânt numa pe une locuri de norodul prost obicinuit și însămnează un lucru de nimic sau om de nimic; sau, precum zic ș-amintrele, o neagă ! un îndărătnic ! Să fie aceasta alcătuire despre lucruri alese și să se vorbească întru o adunare cinstită, nu s-ar putea întrebuința cest pregiosit cuvânt, însă unde vorbesc țiganii între sine, cu atâta mai vârtos au căutat să se puie, căci, cum socotesc eu, poeticul toate sfaturile aceste le-au aflat el însuș' așa scrise și nu s-au cuvinit să le strămute. M. P. ↑ Trosc! Este onomapoèticon, prefăcut cuvânt din sunetul care face fulgerul căzând sau după asămănarea sunetului de tunet care să zice pe une locuri și treznet , precum a fulgera , sau a tuna , zic alții a trezni . M.P. a) Bine să zice că dacă o minți, să o minți groasă! Ce au făcut corbul săracu, ca să se pedepsască; mai bine era s-omoară Sânt Ilie pe Sătana decât pe bietul corb! C. Onochefalos. b) Așadar'! deacă ar fi Sătana muritoriu! dar' el e nemuritoriu, cum sunt toate duhurile. C. Musofilos! ↑ Cuvântul dada este țigănesc și însemnează tata . Însă Drăghiciu, ca unul ce era bătrân și pățit, din ispitire poate că să învățasă că corbii bine nice odată. Acest feliu de cobe era și la romani, care avea vulturii de cobe bună, iară corbii și bunele de cobe rea. Și ziceăaî omina acestòr feliu de cobiri. M. P. ↑ Aici s-arată că poeticul este vrednic de toată credința, fiind că așa au scris toate, cum le-au aflat în izvod. Pentru că cuvântul Guladèl putea să-l tălmăcească romănește și să puie Dumnezieu în loc de Guladel (căci aceaiaș vă să zică acest cuvânt romănește); dar el mai bine au vrut să rămâe neînțeles, decât să viclenească scrisoarea. M. P. ↑ Cetele . Țiganii din Ardeal pănă astăzi zic pe toți care sunt supuși unui voivod, o ceată ; și așa sunt toți osăbiți în cete. ↑ Vlad Vodă, precum să vede, au vrut să facă, precum să zice, răviue , adecă cercetare de oștile țigănești. M. P. ↑ În stihu acesta poeticu vorbește ca când ar fi de față când să bat ciurari; dar este un chip de vorbire istoricească și poeticească. M. P. ↑ Codalbă este adiectivă, ca cum s-ar zice: cu coadă albă , și va să zică că pielea de o mânză cu coada albă. M. P. ↑ Cimpoi foite , adecă cimpoi cu foale de capră, cum s-au obicinuit. M. P. ↑ Precum să vede, poeticul au vrut să puie în obiceaiu sau doară să pomenească numai nește cuvinte obicinuite în multe părți, pe-unde s-află românii, mai vârtos în Ardeal, doară ca să le scape de pierire, căci acum puțin foarte și numai între țărani le vorbesc. Precum este și acest cuvânt lèla , care trebue bine a să osăbi de cătră alt asemene cuvânt léle . În Ardeal, spre părțile Țării Hațegului, au copii țăranilor, mai vârtos cei care păstoresc vitele, un feliu de cântec ce-i zis lèla . Îș strâng grumazii și să scutură din tot trupul, ș-așa cântă isbucnind cuvinte tresărite și făcând shime urâte, rușinoase și din gură cântând lucruri de rușine și adevărat satiricești. De-acolo să zice de obște de oarecare ce nu lucrează nimic, că bate lèla . M. P. ↑ Cinghișhán este numele unui mare han a mongolilor, pe care alții numesc Ghenghișcán, și care au pustiit toată Asia și au prădat toate țările începând de la marginile Hânii pănă la India. Adevărat că el prădind au întrat în India, dar', de au domnit atunci în India Jundadel, cum zice poeticul, și de au purces Parpangel din vița aceluiaș Jundadel, aceasta n-am cetit nicăieri, afară de cronica mănăstirii de la Cioara, care să vede a fi foarte părtășitoare țiganilor. Însă aceaia-i dovedit lucru, că țiganii nu-s eghipteni, cum s-au ținut pănă acum, dar adevărați indieni, ce s-au dovedit prin inglezi, ce neguțătoresc în părțile acele și au aflat că limba țigănească să vorbește pănă acum în Siam și în Malabár. ↑ Pentru titula crailor Indii, că să numesc fii soarelui și frații lunii, nu-i de a să mira, căci așa să chiema și să chiamă și astezi împăratul Mogolul și a perșilor. ↑ Lucru minunat zice poetul: care nu crede, să-i caute în față. Dar' cum va căuta în față la unul care nu-i mai mult pe fața pământului și au murit de oarecâte sute de ani înainte! Onochef. a) De bună samă așa au aflat scris, iar acea scrisoare au fost făcută trăind încă Parpangel. Musofilos. ↑ Ducul , adecă ducătoriu sau povață. Aici să vede poeticu a imita pre Omer când scrie de bătrânul Nistor. ↑ Adecă musica . ↑ Oarecum nu să lovește!... Zice că Neagul au fost iubitoriu de dreptate și apoi zice că n-auzeiea numai de-o parte. Deacă asculta el numa pe o parte, vai de judecata lui! Mândrilă. a) Ei! Deacă nu auziea de o parte, atuncea dar trebuiea să-i vorbească de cea parte de care auziea... Onochefalos. ↑ Trebuie a lua sama că cuvântul acesta, horiu , aici să pune în aceaiaș' noimă, în care la latini să zice horus , adecă ceata cântăreților. M. P. ↑ Apolloane . Poeticul chiamă pe Apollon întru ajutoriu, care era zieul musicii la elini și învățătoriul muselor... făcând după obiceaiul poeților lătinești. M. P. ↑ Aurariu . Cuvânt adevărat romănesc; adecă să numesc așa cei care spală aurul. Pe une locuri să zic băiași , de la baie , adecă aurărie, unde să sapă din pământ aurul. M. P. ↑ Orhestră va să zică horiul de musicári cu tot feliu de musică. ↑ Este o vechie întru norod credere deșartă cumcă unii oameni au legătură cu dracu, pe care îl poartă cu sine, și acela le dă putere ș.c.d. Într' această noimă trebuie să să înțăleagă și ce zice aici autoriul pentru Tandaler; însă adauge și el cumcă numa unii așa-l defaimă, adecă pismașii. În urmă trebuie a lua sama că cuvântul defaimă să înțălege ca și clevetește , iar' nu întraltă noimă. M. P. ↑ Lăieți să zic de la laie , adecă cea mai de pe urmă adunătură a norodului. Țiganii lăieți pe une locuri astăzi să zic cei care n-au loc stătătoriu, ci îmblă pribegind dintr-o țară într-alta. Așijdere și goleții să zic de la golătate , fiind ei mai detot goli, mai vârtos copii și copilele lor. Acește și acum sunt cei mai urgisiți dintre toți, căci nu au nice un meșteșug, ci trăiesc cu cerșitul și furatul. Droaie încă este un cuvânt doară la mulți necunoscut, care însemnează o grămadă nerânduită, adecă să zice în vorba de obște mergea cu droaia , să înțălege în grămezi. M. P. ↑ Principul . Să află și în limba noastră întrebuințat de cătră mai mulți alții învățați, în deosăbite cărți. M. P. ↑ Adecă țiganii să duc de la Flămânda (unde acum dobândiră bucate) cătră Inimoasa, adecă la bătaie!... Înțăleg acum încătrò merge alegoria! Mândrilă. a) Dar' cum s-au putut întâmpla ca Vlad Vodă să-i mâie la Inimoasa? Ce va să zică aceasta? C. Onochefalos. b) Dar bine, vere, nu ști tu că s-află satul acela și astezi în Țara Muntenească? C. Idiotiseanul. ↑ Acum, vere Idiotisene, o băgarăm toți în teacă!... Iacă că spune poeticul că toate ce-au cântat el pănă acum, așa le-au aflat în scrisori vechi; și ce avem să zicem mai încoló! Chir Onochefalos. a) Mai sus au zis poeticul că țiganii-s din India, și aici zice că sunt viță eghipteană și faraonească; să împrotivește una cu alta. Părintele Filologos. b) Trebuie a ști că aici grăiește Vlad Vodă și precum gândea el și după socoteala de obște de atunci, iar' mai sus au grăit poeticul din sine și după adevărata cunoștință de acum. Deci nu e nice o împrotiveală. C. Simplițian. ↑ Eu tot am ascultat pănă aici. Măcar că multe vedeam împrotiva crezământului omenesc, totuș mă îndoieam, dar acum văd că omul acesta, adecă poeticul, bârfește și ne spune nește pozne. Căci cum poate să fie ca Vlad Vodă anume să fie căutat aceste locuri, adecă să puie pe țigani la Spăteni , întră Bărbătești și între Inimoasa? Aceste sunt cuvinte întradins căutate, ca să arate doară cumcă țiganii, de nu vor fi bărbați și inimoși, vor lua bătaie pe spate. Idiotiseanul. a) Ba nu așa, vere! căci deacă le-au aflat el așa în scrisorile de la Cioara și de la Zănoaga, trebue să fie adevărate cele ce zice și n-ai ce mai zice. Onoch. ↑ Cu adevărat vrednică cerere de un gogoman!... Eu cred că de la acest Gogoman s-au luat pe unele locuri, de zic nătărăilor gogomani... Însă oricum să fie, ori poeticul nostru, ori izvoditorul cel dintâi, de la care au luat această poveste, au vrut de bună samă să șuguiască în bajocura țiganilor. C. Simpl. ↑ Fiindcă văd că mulți cu multe feliuri de critice s-au sculat pe poeticul nostru, am socotit să spuiu aici, în scurt, tot scoposul autoriului și să arăt ce feliu de izvoditură este aceasta. Întii trebue a lua aminte că poeticul, care-i unul din prietenii miei, au vrut să aducă în limba noastră un feliu de poesie noao, precum să află la italieni și la alte neamuri; și fiindcă la noi pănă acum puțin au fost obicinuite alte stihuri afară de cele de obște, ce le numim vierșuri și s'au obicinuit la cântece de doru lelii și de frunză verde și ca de aceste. Latinii și elinii încă au avut cântări de acel feliu țărănești, precum au toate neamurile ș'acum dară acest (feliu) de verșuri sunt pentru gloata de obște. Însă elinii și latinii au avut și alt feliu de stihuri, obicinuite numai de cei învățați și la cântările cu care să povestea faptele eroilor și a vitejilor, sau la imni alcătuiți spre lauda zieilor, precum să pot vedea la Omer și la Virghil. Deci autoriul acestui poemation au socotit să facă o cercătură și să alcătuiască în limba noastră, ceva cu un feliu de stihuri noao. Dar' n-au cutezat a face un poemă eroic, sau să cânte faptele vreunui viteaz izbânditoriu, căci limba noastră încă nu-i de ajuns lucrată și dreasă spre acel feliu de izvodituri. Drept acea au ales un feliu de izvodire de șagă, unde nu trebuiesc atâta înălțate gânduri și cuvinte alese. Și fiindcă limba itălienească este mai aproape întru toate de a noastră, au luat forma de stihuri de la italieni, însă cu oarecare mutări. Adecă, în loc de opt stihuri la o strofă, el a pus numa șese; și în loc de șese măsuri (metruri) numai cinci sau câte încăp pe o mână. Însă nu după metrul latinesc, după silaba scurtă și lungă numărând, ci numa după silabe, numărând la un metru doao silabe. Fiindcă dintru toate neamurile acum viețuitoare, nice una nu face stihuri după metrul elinilor sau al latinilor, ci numai după râtmă sau asemene fârșire sau terminăciune a cuvântului, precum să vede din toată această lucrare. Nu să poate zice că au ieșit rău cugetul autorului, dar' totuș' să vede neajungerea limbii în ritme , neavând atâte feliuri de râtme ca italienii. Deci ar fi dorit să să facă o cercare cu alt feliu de metru, după obiceaiul elinilor și a latinilor. Întru alte poeticul, după regulile poeticești, au întrăbuințat màhine, adecă precum elinii și latinii pre zieii săi și zieuăle sau zânele și nimfele sale au întrebuințat, așa el, după credința de obște de acum, pre îngeri și dimoni. Vreme ar fi să începem odată a ne cunoaște limba și a vorbi cum să cuvine. Cuvântul acesta, Dumnezieu, este îmbinat din doao cuvinte adecă domnu și zieu , ca când ai zice domnu zieu . Deci acea ce au zis latinii deus , noi românii trebue să zicem zie u și ce zic ei dominus deus , noi zicem dumnezieu . Acum dar' pre adevăratul zieu noi bine numim dumnezieu , pentru ca să-l osăbim de toți alții ziei a păgânilor. Însă rău foarte au obicinuit tălmacii cărților besericești, a numi ziei păgânilor bozi , cu cuvânt împrumutat de la sloveni, având numele strămoșesc zieu . Mai bine au nimerit unii zicându-le zâni , precum Dosifei la Viețile Sfinților . Aceaiaș are să ție și pentru zicauă sau zica de parte muierească cu mult mai vârtos, căci la noi creștinii nu sunt dumneziele sau dumnezăoaie. Râtmă . Lătinește ritmus , să zic viersurile ce să fârșesc asemene, precum: ele , mele etc., precum: o! vară frumoasă , vreme mângăioasă etc.


content:
Țiganiada de Ion Budai-Deleanu Cântecul a II Capitolul precedent - Capitolul următor Țiganii trimit la Vlad solie, Să le scurte cale delungată. Dar', întracea, cum pe dăscălie Trebuiește-a să-arma ș-a să bate Sfătuiesc. Pe Romica răpește Cel rău, iar Parpangel pribegește. Grija țiganilor cea mai mare Acum răzăma toată-în bucate, A rămânea-înapoi fieșcare Să sâlea, lângă cele-încărcate Carră cu mâncări, iar la-împărțală Era multă sfadă și cârteală. Dar' ș-altă nevoie le sta-în cale, Căci pe nemâncat nu putea merge, Zâcând că l-e greață cu rânze goale Să trapede-atâta și s-alerge!... Când era sătui, punea pricină Că le-ar fi rău și făcea hodină. [1] Așa făcând, abea câte-o millă Călătorea pe zi, păn' ce-odată Bunul Drăghici chemă pe Ciurilă (Era-într-o zi pe-hodină-așezată): „Pasă! (grăi) strigă să să-adune Vóievozii și fețele bătrâne, Că bune lucruri eu am și multe De-a le zice-în puține cuvinte, Dacă-or voi doară să mă-asculte; Și m-or asculta, de au minte!..." Ciurilă-îndată mearsă de-acia Și strigă-întru toată țigănia: „Tot omul s-audă și să știe!... Că moșul Drăghici să strig mă mână, Ca tot îns' la cortul lui să vie, Din cei ce-s dă vârstă mai bătrână, Căci premulte are să vă zică, Dar' veniți, curând, f...l în tică". [2] Cum s-auzi aceasta-în țigănie, La bătrânul Drăghici iaca vine Și să-adună murga boierie Cu fețele cele mai bătrâne. Iar' după ce toți în giur stătură, Întracesta chip moșneagul ură: „Voi, bărbați buni! și-oameni de-omenie!... Dă mult am vrut să vă-aduc aminte Dă hele ce-îmblă pân cuget mie. Ori cum lucrurile să vă-alinte, Totuș' pare că-ar hi mai cu trabă Să călătorim noi mai dăgrabă... Că dacă-ți îmbla durmind pă cale Cum voi ați făcut-o păn' aice; Nu-împliniți voia mării-sale. Dăci caută-a vă teme dă cerbice! Și vai noao! de cumva-ar înțălege Vodă că voi durmiți zile-întrege!" Atunci Ghiolban căldărariu-începe (Necăutând că Drăghici nu gătasă Cu zisul): „Toți carii vreu să crepe Dă căldură, grăbească, nu-mi pasă; Dar' eu n-oi merge dă-a nădușita, [3] De-ar mai hi Vlad Vodă pă atâta. [4] Dar, dă vreți a face cum voi spune, Să știți că vom nimeri mai bine. S-arătăm adecă în plecăciune Domnii, ca să nu ne mai mâne De-acum așa departe și iute, Sau încai drumul să ne mai scurte. Să trimeată vodă pe-un vechil Care să-așeze ca să nu hie Pănă la Spăteni mai mult de-un mil; Apoi să ne deie slobozie Dă-a face trii hodini câte-odată!..." Aici voroava lui fu curmată, Căci Avèl striga din gura toată: „Ahăsta m-i sfat, ahasta-i minte!..." De-aci toată mulțimea-adunată Lăudă sfat și vorbele sfinte, Și cu toții-împreună-așezară Solii să pornească pănă-în sară. Lângă-acele ei mai hotărâră, După-a lui Drăghici bună părere, Întracea să meargă câte-o țâră, Dar', ca să poată mai cu plăcere Călători țiganele gloate, Au pus în frunte să meargă bucate! Socotind bătrânii-înțelepțește Cumcă gloata sâlită de foame Va căuta să meargă bărbătește, [5] Ca flămând pântece să-ș întrame. Ce nu face-un sfat bun câteodată!... Ferește de rău o țară toată!... Îndată și numita solie Purceasă, ce fu din doao fețe Cele mai harnice-în țigănie, La cuvinte și gânduri istețe: Unul Gârdea, cel cu gura strâmbă. Altul Găvan, cântăreț în drâmbă. Iară ceaialaltă bătrânime Încă mai șezu la sfat, s-aleagă Ce-ar fi mai bun pentru țigănime Și-în ce chip trebile să-ș' direagă, Că-acum îș băgasă-în cap să-ș facă Tocmeală în țigănia săracă. [6] Bălăban voievod acum de-odată, Vrând și el sfatul bun să-ș' arete, Așa grăi, șezând pe-o covată: „Îmi pare că voi pre pe-îndelete Și făr' nice-o grijă faceți drum, Și doară nice știți de ce? și cum? Însă eu așa gândii în mine, Că pănă vom merge mai dăparte, Aici să ne-armăm cum să cuvine, Că nu să știe dân care parte Vrăjmașul vine, ș-e dă-a să teme Doară-apoi să nu ne-ajungă vreme. Trăbuie dar ca toți hăi călare Naintea taberii să purceadă Armați, căutând oare dân care Lature turcii taie și pradă; Văzândău-iî apoi, cât pot dă tare S-alerge dându-ne înștiințare. Noi atunci cu tabăra ha groasă, Văzând că vin asupra dâncoace, Să-apucăm fuga ha sănătoasă Încolo și să mérgem în pace Pănă când ne vor purta picioare, Numa să scăpăm de la strâmtoare." [7] Răzvan fierrariul încă să scoală Și-într-acest chip rostul său deschide: „Bine să zice: la fala goală [8] Traista-i ușoară!... Zieu că-i de-a râde Cum Bălăban a fugi ne-învață, După ce ne armă cu gura-îndrăzneață. Dar căz! dă n'avem chief dă bătaie Dece să purtăm atâta pază Ca doară turcii să nu ne taie? La ce să-apucăm arma vitează, Când făr' arme ca fără povară Fuga este cu mult mai ușoară?... Aici, Bălăbane,-altă putere Nu este fără sau a te bate Pentru țară, copii și muiere, Cum și pentru dragile bucate, Sau aruncându-ți arme necrunte A fugi gol-golișor la munte." Răzvan era să mai zică, Dar' Vlaicu lingurariu începe A râde și glasul său rădică: „Eu nice-într-un chip nu pociu precepe Ce să-învârtește voao pân minte, Ca când ați avea boală herbinte. Nici veste-i doar' pe-aproape să hie Turcii, și iacă-unii că să gată Dă fugă cu mare vitejie, Iar' alții să cocoresc îndată Și vor să taie-într'înșii ca-în clisă Gândire-ai că și-unii ș-alții visă. [9] În ce chip am venit pănă-aice, Așa să mergem dar' și dă-acie, Iar' dă ni s-ar pune doar' în price Cineva pă drum, cu vrăjmășie, Totdăuna-are să să păzască Răgula noastră țigănească, [10] Adecă fruntea hălui mai tare Să plecăm cu multă rugăminte (De-om vedea că-în fugă nu-i scăpare). Iară când cu năvală herbinte Ar da pă noi o mai slabă laie, Atunci să stăm și noi la bătaie. Însă numa când n-ar hi cu putință Dă-a scăpa ș-a să-împăca cu buna... Căci, după-a mea dreaptă socotință, Viața noastră-i numai una, Care dă-o pierzi fără trabă-o dată, Nu-o mai afli, dă-ai da lumea toată." [11] „Să mă bată Dumnezieu, că bine O nimeriși, Vlaice!... (barba sură Ștergându-și Gogu zise) Dar' cine Este-așa dă nebun fără măsură, Să să bage-în foc dă viu, și doară Minte-întreagă-având ar vrea să moară! Păntru-ahaia nebun e hăl care Să scoală și dă războiu să gată Asupra hălor dă preste mare, Pă cari n-au văzut niceodată, Apoi pă-acei ucide și strică Cari lui nu i-au făcut nimică. [12] Dăci nice eu văd vreo pricină Ca să ne batem noi întradins Și să ne-ucidem fără dă vină; Dar', fiindcă-odată-armele-am prins, Să le ținem numa dă-o tâmplare, Când doară-altă n-am avea scăpare, Ca vrăjmașului încài dă parte Să ne putem născocorî-întrânse Noi încă cevaș dă-a noastră parte. Dar' să nu-întrăm la bătăi adinse, Căci acolo n-ar hi mai mult șagă, Și-ar pieri doar țigănia-întreagă. Numa ș-altă-încă règulă bună Țigănească-am să vă-aduc aminte: Ca să călătorim totdăună Aproape dă păduri, că nu minte Zisa vechie: „fuga-i rușinoasă, Dară-i dân toate mai sănătoasă!..." Într-ahăst>a< chip, văzând noi dăparte Că vrăjmașul vine cu putere, Apucând tufa, scăpăm dă moarte, Iar' pă câmp (după a mea părere), Ca un iepure fuga dă-ai întinde, Totuși iuții gonaci te vor prinde." Bratul aurariu și el atunci [13] Ș-aduse-aminte de graiu și zise: „Dar cum?... Voi uitarăți dă porunci Și dă hele ce Vlad Vodă scrise?... Socotind c-eți umbla cum vă place Dă capu vostru-încolea și-încoace? Ce au fost, au trecut; acum cioare [14] Nu sunteți mai mult, ci lăudată Oastea lui Vlad, căci el dă mâncare Vă dete și v-armă dă-astă dată. Dăci trebue-a ne lua sama bine Ca să nu pățim cumva rușine. Iar' eu vă zic rupt, ales, în față, Că-așa fără nice-o rânduială Nu putem nici pănă demineață Rămânea. Ce duh pă voi vă-înșală!... Cât e zioa gura nu vă tace, Dar' a-închieia cèva nu vă place. Dăci, dacă ați luat armele-odată Trăbuie-întrânsele-a vă dăprinde; Căci arma nu este voao dată Ca pă mălaiu doar>ă< să-o puteți vinde Sau să tăiați numa căpățâne Dă curechiu, ci capete păgâne." Atunci sculându-să-în picioare Tânăr Boroșmândru luă graiul Și zise: „Fraților! Mie-m' pare Cumcă, dă n-ar avea ghimpuri scaiul, N-ar împunge; ghimpul dară face Firea lui cea dârză și pungace. Arma la om este ca țăpușa La scaiu; dă-ahaia-armatul arată Cu-îndrăzneală fiecărui ușa Și-e totdăuna dă război gata; Iar' acum, ahăl tare să ține Care să sânte-înarmat mai bine. Dăci dar' întâi dă-armătură bună Să ne grijim cât mai dăgrabă. Dă mult un cuget pân cap îmi sună: Cum s-ar putea face mai cu trabă Ca să ne-armăm cu vreo dăscălie? Ș-aflu așa c-ar putea să fie: Ca fiește care dintre noi Să fie cu totul ferrecat, [15] Adecă-îmbrăcat în hierr la războiu, Ca să n-aibă teamă dă tăiat Sau pușcat, nici frică dă moarte, Ci tot vitejește să să poarte. Cu-adevărat hire-ar și mai bine Să ne putem face toți legați, Ca vitejii dân zile bătrâne, Cari dă multe ori și ne armați Aflându-să-în mijloc dă războaie Nici un feliu dă armă putea să-i taie. Dar hiind că-ahastă legătură În zioa dă-azi nu să poată face Fără numa prin fermecătură, Care-acum dă multă vreme-încoace Nu s-au mai pomenit, pentru-ahastă Vrând să ne apărăm la năpastă, Nu e-alta-a face făr' a ne-ascunde În hierr, dă la cap pân' în picioare. Așa, cu vrăjmașul noi oriunde Vom sta fără frică la strâmtoare, Căci, păn' el taie-în hierrul vârtos, Eu taiu în carnea lui ș-în os. Oastea noastră așa-purure-întreagă Va rămânea și nebiruită. Așa facă cui viața e dragă, Și va scăpa dă moartea urâtă. Numai cât, lângă ahaia Trebuie ș-alta-în zi dă bătaie. Adecă să nu facem cum fac Alții războiul, numa cu-o mână Lăsând alantră mână dă brac [16] Ci după-orânduială mai bună Trăbuie cu amândoao dă-odată Țigănimea noastră să să bată. Păntru-ahasta-dar', tot însul s-aibă O sabie bună-în mâna dreaptă, Iar' în stânga-o suliță cu trabă, Ca sosind cu vrăjmașul la faptă, Cu sulița să-împungă, s-oboară, Cu sabia să taie, s-omoară, Apoi și s-aibă fiește care Un laț dă fune pe lângă sâne, Ca, când s-ar ostăni foarte tare, Să-l arunce-între-oștile străine, Și-apucând pe-unul să-l târnosască Pănă la tabăra țigănească. [17] Cum vă place dar a mea părere Și dă-aveți ei împrotivă-a zice?..." Dragomir atunci arătă vrere De-a grăi doară ceva de price, Și să grăiască gura-și deschisă, Dar' apoi iară tăcu și râsă. Dar' iacă Dondul cu fruntea lată, Dondul lingurariu, și el zisă (Barbă netezându-și afumată): „Boroșmândru taie-în turci ca-în clisă, Ba târnosi pe unul ș-acasă Cu armătura sa ha frumoasă!... Fraților, sfatul ahăl și toate Ce vorbiți voi n-ajung o zală. Ce ni-s dă folos atâte înarmate!... Eu știu o mai bună rânduială, După care noi pă dăscălie Putem să facem și bătălie Adecă,-împrejur dă țigănie Să ne săpăm nește gropi afunde, Ca venind turcii cu răpezie Să cază-în iele și să să-afunde Unul după-alaltul, toți grămadă, Ca și lupii ce merg după pradă. Gropile să hie-acoperite Cu frunzare, paie și nuiele, Numadăcât să cază-oborâte, Când ar călca cineva pă ele. Și vă-încredințăz, dă bună samă, Că n'om avea-în țigănie teamă." [18] Atuncea și Tandaler să scoală Grăind: „Ș-asta tu chiemi bătălie, Dondule, când tu șezând în poală La muiere, vrăjmașul să-ți vie Orbiș', căzând în gropile tale? Ce mai bulguiri! Ce mai tândale!" Însă când era sfatul cel mai mare, Iacă Zăgan ursariul aleargă Într-un suflet la neagră-adunare, Ce era pe o șèștină largă, Și sosând abea putu să zică: „Vaileo! vaileo, că nu știți nimica!"... Obosit cu fața spăimântată, Abea răsuflând, gura căscasă Să spuie tâmplarea-înfricoșată, Dară-în gâtlej ș-atunci îi rămasă Cuvânt, și-abea cât zise: " Romica !... Au, vaileo! că voi nu știți nimica!... Întracea căutând gloata murgie [19] Sta cu gura de-o palmă căscată, Neștiind ce feliu de mișelie De-a le mai spune-ursariul să gată, [20] Păn' ce-în urmă-apucând răsuflare Așa spusă jelnica tâmplare: „Oh! (strigă el) voi nu știți nimica, Ce tâmplare v-oi spune jeloasă!... Váileò că vi s'au răpit Romica Lui Goleman, Romica frumoasă!" Asta-auzind, ca și muți stătură, Spânzurând dintr' a lui Zăgan gură. Cei mai mulți după-acea să sculară Și-adunarea era să să spargă, Când sumețul Tandaler în poară Să puse zicând: „Lăsați să meargă Pă hăi căror dă dânsa le pasă, Ce-avem noi cu Romica frumoasă? Fugit-a hi, doar cine știe Cu ce feliu dă flecău, păntru care [21] Dor va fi sâmțind și libovie, Dar noao pentru-o fată fugare Nu să cade-a lăsa lucru-n doao, Așa grăiește Tandaler voao!..." „Ba latră Tandaler ca ș-un câne" (Tânăr Parpangel atunce zisă). „Un fleac ș-om dă nimic el rămâne [22] Pănă va dovedi cele zise." Aceste zicând, cu buzduganul Amenință mănios țiganul. Iară mândrul aurariu mult stete În cumpănă, ce-ar avea să facă: Ori să-i răspunză, sau să-i arete Cu fapta, decât prin vorbă sacă, Zlătariului, că n-are dreptate, Însă-îl apucă Bratul de spate. Acesta cu mulți alții l-opriră De nu putu la cela pătrunde, Dar' nice lui Parpangel slăbiră [23] Coardele văzând că nu-i răspunde Vrăjmașul, ci spre dânsul aleargă Chibzuind tocma capul să-i spargă. Ș-îi făcea capul tot bucățele Cu greu buzduganul său de-aramă, De nu-l sprijineai tu, Viorele, Care bine băgaseși de samă Că Parpangel să gată să deie Și-l opriș ținându-l de minteie. [24] Apoi mai mulți de-o parte ș-alaltă Mestecându-să-abea-i despărțiră, Că, de nu, doară sângele baltă Curgea ș-unul pe-alt făcea tot țirră, [25] Însă măcar că-osăbiți stătură, A sudui nu-înceta din gură. „Așteaptă, tâlhariule dă câine, Așa n-ei scăpa tu totdăună." Strigă Tandaler, pe care ține Bratul, Danciul și mai mulți împreună; Dar cela-încă-i strigă: „Vino-încoace, Cioroiule, dacă moartea-ți place!" Așa, dintr-o micșoară scânteie, O mare să scornea bobătaie; [26] Pentru-o tânără mândră femeie Era doi viteji mai să să taie! Însă zlătariu-ș adusă-aminte De-a lui Zăgan groaznice cuvinte, Adecă, pe draga sa Romică Precum ar fi dus cineva-în silă; Deci, nezicând nimărui nimică, Gândi să meargă după copilă, Apoi aflând-o să-întoarcă iară Și să facă pe-aurariu de ocară. Dar Ganafir cu Păpară iată S-apucasă acum și de piică, [27] Pentru-a lui Goleman mândră fată. Cesta zicea că buna Romică Este-a lui, cela-a lui. După-îndată Lor, apoi s-au prins de-a depărta. După ce destul să dăpărară, Neputând unul pe-alt să supună Sau la pământ oarecum s-oboară, Dederă-a să prici depreună Care-întii (de voie, nu de frică!) Trebuie să-și ia mâna din piică... „Lasă-mă dă păr" (striga Păpară). „Lasă tu-întii", zicea Ganafir, Cela „ba tu", cesta „ba tu", iară Zâcând tot îș smugea câte-un fir. Păn' ce după lungă dăpărată Amândoi să lăsară deodată. Era (cum s-au zis) Romică fată În toată tabăra mai frumoasă, Fată-în păr și-încă nemăritată, [28] Parpangel în taină-o încredințasă, [29] Și cât mai curund cununie, Și fără de popă era să fie. Nu departe de Cetatea Neagră Era vestit din zile bătrâne Un codru (precum să zicea prin sate) Lăcuit numa de mândre zâne, Ce să zic măestre și frumoase, Cele tari, ba și cele vântoase, Adecă cele ce, de cu sară Pănă târziu cătră miazănoapte; Prin văzduh cântând joacă și zboară Și-osăbite pricinuiesc fapte, De puțini văzute sau de nime, Precum s-au pomenit din vechime. [30] Mulți povestea c-acolo s-arată Năluci, ce spárie și-înfioară Pe-oameni, iar' care-în el întră-o dată, Ori că nu mai nemerește-afară, Ori, deși esse, totuș' or'câtă Vreme-i rămâne mintea schimosită. Aici era curtea nălucită Ce Sătana de curând zidisă, Cu gândul ca să bage-în ispită Pre toți vitejii creștinești și să Facă ca,-întru dezmierdări ș-ospețe Petrecând, de-arme să să dezvețe, Iar' a lui Vlad să frângă putere Și să-l deie turcilor pe mână, Căci, după-a lui gubávă părere Era turceasca lege păgână Din ce din ce mai mare să crească Și să să stângă cea creștinească. Acolo dar', în cea curte-aleasă, Prin osăbite tâmplări ciudate Cei mai viteji voinici s-adunasă; Uitându-și de sine și de toate, O desmierdată ducea viață Fără grijă, supărări și greață. Inima ce le poftea, de toate Avea ei în cea curte măiastră: Tot feliu de beuturi și bucate, Vășmânturi cu pòrfiră și lastră, Casele domnește împodobite Ș'ori ce poate-ochi omenești s-învite. [31] Tinere și frumușele-argate După gust: oachieșe, nierioare, În urșinìc și mătasă-îmbrăcate Era voinicilor slujitoare, Ibovnice și dragi soțioare, Fără pismă, sfadă și mustrare. Ici vedeai o părechie voioasă, Dănțuind la cântare de laută; Iar' coleà, pe divan de mătasă, Alta zăreai șezând ce nu caută La cei alalți, numa între sine Cântă-a lui Amòr patime line. Icea râd și șuguiesc o parte, Colea sărutând să strâng în brață, Iar' alții caută și mai departe Și, ca când n-ar fi nime de față, Fără de nunu mare fac nuntă Ș-aduc lui Amor jârtvă necruntă. [32] Mai la mulți tineri țigani plăcusă, Deci învălind'o-într-o neagră ceață, O răpi din tabără ș-o dusă Tocma-întracea curte-a lui vrăjită, Din afară cu totul aurită. [33] Acest lucru pre gloata murgie Umplusă de jele și de frică. Dar', o tinăr Parpangele, ție Nu-ți mai tihnește-în lume nimică Și te mistuiești cu jele ascunsă De când Romica ta să răpusă. După ce prin tabără ș-afară Pe lunci, prin văi, prin cele dumbrave, Bietu-ș' căută pierduta fecioară, Slăbindu-i picioarele cimpave, În urmă, de dor și jele mare, Să trânti gios și vru să să-omoare. „Ai! ursită neagră și păgână! [34] (Strigă cu lacrime și duroare!) Cum de-mi răpiș' tu iubita zână! Ah! cum întunecași al mieu soare! Iar', dă-mi iai a traiului dulceață, Pentru ce- mi cruți ahastă viață? O! mie ca sufletul Romică, Dragă, neasămănată copilă! Dă mursa proaspătă mai dulcică, Decât o turturea mai cu milă, Decât o mielușică mai blândă, Mai netedă și mai dă oglindă, Mai lină decât umbra de vară, Mai dragă decât vremea sărină, Mai lúcedă dă steaua dă sară! Deh! vină-m o, drag suflete! Vină, Dulce Romică, și bunișoară, Nu lăsa pe Parpangel să moară!". Doară-atunci săracu-ș' făcea moarte Să fie-avut un cuțit la sine, Însă tabăra era departe, Și-în pregiur nu era nici un spine Să să-împungă, nici apă sau groapă, Sărind întrânsa să să potoapă. Dar ce-mi șoptești, musă, în urechie!... [35] Cântecul doară să-m fârșesc? Însă Nu vezi tu cum Pegazul îmi strechie!... Cum căpăstru și zebele frânsă, Niceî vra de poposit să știe, Nici s-abată-în d-alba țigănie? Apoi ști cum Parpangel rămasă Sângur-sângurel în cea pădure, Plângându-și pe Romica frumoasă, De piatră-ar fi care să să-îndure A-l lăsa de jaf sau a nu spune De-au ajuns el încă zile bune!... După ce el mult geli și plânsă, În zădar moartea chiemând amară, Dorul de-a trăi-în urmă-l învinsă Și să sculă la drumul său iară. Și cu lăuta de-a susuoară Mearsă toată zioa pănă-în sară. Dar' în zădar merge el și cată, Căci în drum pe nime nu tâlnește; Și măcar poposind câteodată, În toate laturile privește, Totuș' nu vede-omenească viță, Ba nice vită, câne sau mâță. Iară el tot trapădă nainte Pă drumul care-întii apucasă, Păn' ce-are clisă-în traista cu ținte, Dar, când merindea fârși de-acasă, Atunci întii băgă el de samă Că e greu a trăi fără zamă Și cumcă măcar ce viteaz mare Cu foamea nu poate să să bată. De unde scoasă-o dovadă tare, Că nu oastea cea mai bine-armată, Însă mai vârtos hrana cea bună Bate pre nepreten totdeună. [36] Dar' este-un feliu de lucru nemare, Cui latinii zic casus fortitus , Iar pre limba noastră-oarbă tâmplare Și nu să știe, de zios au de sus Ivindu-să-aòrea-într-o minută, Oamenilor la nevoi ajută. Aceasta și zlătariului nost, [37] Neașteptată-ajutorință dede; Căci acum i să-urâsă cu post Și iaca nimeri, cine-ar crede! La o curte-în mijloc de pădure, Tocma su poalele-unii măgúre. Adecă la curtea cea frumoasă Și de călători amegitoare; El gândea că merge drept pe-aleasă Cărare și pe-a sale picioare, Dar' a iadului năluci îl poartă Și-l pun tocma supt a curții poartă. Știind el că cântărețul bun Pretutindene-e primit în țară, Mearsă drept la poartă (precum spun) Și dede portarului bună sară, Iar' cela văzând că e lăutaș, Grăi: „Bine-ai venit țigănaș!... [38] Tocma ne lipsește-unul ca tine, Ian' pasă numa sus în polată Și să ști că vei fi primit bine!" Iar' el n-așteptă multă-îmbiată; Ci-în grabă drept acolo să duse, Unde cela-i arătă și-i spusă. „Ei! bre, bre! bine-ai venit țigane!..." „Bine-am găsit, coconașilor!..." Așa răsunară-îmbele strane. [39] „De mult de un lăutariu aveam dor", Adausără coconașii care Acolo făcea chief ș-ospătare. Țiganul văzând mesele pline Cu mâncări își linge buze-ades Ș-ochii-înfipți tot la bucate ține. În urmă le spune pe-înțeles Cumcă de ieri sară n-au mâncat Și limba-în gură i s-au uscat. Deci îndată făcură să-i deie De mâncat și de beut, cât va cere. Sărac Parpangel !...-era să pieie [40] Cu tine și cea sfântă putere Cântăreață ce aveai tu rară, De n-ai fi cântat întracea sară. FÂRȘIT ↑ Hodină , adecă cum zic alții popas. ↑ Stihul acesta nu-i întreg; eu însuș' am cercat la izvodul, dar' n-am aflat altă fără, în loc de doao silabe, numa doao slove, f și l , și între acele, doao punturi. Însă stihul, de să va ceti cum zace, nu are nice un înțăles, căci ce va să zică: veniți curund... în piică ? Trebuie dar să fie fost acòlo, un cuvânt care au legat aceste doao cuvinte. Cu adevărat că să vede acolo o răsură, dar' cum s-ar putea împlini, aceasta este întrebarea. S-află la izvod de-o parte, la margine, însemnat de înțăleptul părintele Tălălău, adecă că lui i să pare că acolo, de bună samă, au fost cuvânt prost și de rușine, care cetindu-l doară vreun evlavnic părinte călugăr l-au șters, ca să nu fie cuiva de scándală. Iar după lungă batere de cap și desputăciune, încheie într-acest chip: „S-arată dar' lămurat că n-au putut fi alt cuvânt, numai cel prost țărănesc futu-l , din pricina că cetind stihul cu acest cuvânt, are înțălesul întreg. Apoi arată vederat și slovele ce-s denainte, f , și denapoi, l , care nu să lovesc cu alt cuvânt". P. Filologos. ↑ De-a nădușita , adecă nădușindu-mă. Să zice de obște întracest chip, și despre alte lucruri, precum: de-a rupta , de-a omu de omenie , adecă ca ș-un om de omenie. M. P. ↑ De ar mai fi pe-atâta , adecă de ar mai fi de doao ori precum este puternic și temut! M. P. ↑ Trebue aici să fac cetitoriului o aducere aminte, adecă că acest poemation s-au scris cu ortografie noao. Autorul socotind că slovele care le trebuințăm noi românii, sunt aflate și hotărâte pentru limba slovenească, dintru care multe să află netrebnice la limba noastră, au aruncat multe afară, precum ↑ ·, ", ț, w, q, <, m și fiindcăg este de doao feliuri, au luat une latinesc, în loc de g, și ding cu acțént (â) au făcut , e . Apoi în loc de :<, pretutindene pune# (ius) cu; În loc de " pune ďa ; în loc de ț pune łs. Apoi în loc deq puneu, și în loc dew, iarăș pretutindene puneî. Însă, cu toate aceste nu să află greutate la cetire și, socotind lucru fără părtenire, fieșcare va afla că toate acele slove pot fi cu adevărat trebuincioase la limba slovenească, dară la a noastră, sunt tocma prisosnice și netrebnice. Căci · nu este altă fără un e rădicat și lung, care să poată scrie cu un é , cu acțent, sau și cu ung, adecă eta grecesc ce nu este alta fără e îndoit; iar' unde să punea pănă acum, în urma cuvintelor,·, autoriu nostru pune ea , pentrucă așa poftește firea limbii și regulile gramaticești care toate mai pre larg să vor arăta la gramatică. M. P. ↑ Să facă toate oștile așa, n-ar pieri atâțea oameni! Vintilă. ↑ Însemnează că poeticu nostru au sâlit să bage în povestea această toate zisele sau proverbele de obște ce să obicinuesc la țărani, dintru care e și acesta: „Fală goală, traistă ușoară" , adecă la multă laudă mai totdeauna s-află mult neadevăr. M. P. ↑ Visă , adecă visează. ↑ Răgulă să zice deobște, încă mai bine să grăiește règulă , cu acțentul pe silaba dintii. În Ardeal, pe unele locuri, prin cuvântu acel regùlă , înțăleg nărav rău . Și când zic om cu răgùlă , înțăleg om cu nărav rău sau, cum zic moldovenii, om cu toane . ↑ O, sfânt adevăr în proaste cuvinte învăluit! Căci după toate legile dumneziești și firești, nu suntem datori a pune la primejdie viața, numa în cea mai de pe urmă tâmplare, când ar voi cineva să ne lipsească de dânsa și să nu fie altă scăpare fără a o pune la pierire. Adrofilos. ↑ Și cine va zice că țiganii nu au minte firească isteață? De bună samă socotind lucru în sine cum este, Gogul bine grăiește, căci când să scornește războiu între creștinii de Europa cu turci, să tâmplă de vine unul din Sibiria sau din Ispania de o parte, și altul de la Anadòl de altă parte, care nu să au văzut niceodată, și să tâmpină la Dunără tăindu-să ș-omorându-să cu cea mai turbată mănie!... Ce-i mai de mirat, neavând și neștiind pricina. Însă aceasta este spre pofala veacurilor noastre omenite!... M. P. ↑ Aurariu va să zică din ceata țiganilor care caută și spală aurul din ape. M. P. ↑ De-aici să vede că ș-atunci muntenii bajocorea pe țigani zicându-le cioară , cum îi bajocoresc și pe aceste vrămi. Însă pare că Vlad Vodă au oprit ca să-i nu-i chieme mai mult așa, căci amintere nu ar fi putut zice Bratul așa. P. Filologos. ↑ Fierrecat . Autoriu pretutindine scrie fierr , iar nu fier , că așa să cuvine. Și s-arată din numărul înmulțit (plural), că așa trebu să să scrie, fiindcă amintrele nu s-ar putea deosăbi de la fiere care este cu totul altă ceaia. Deci, când să vorbește mai de multe, fierră și fierrăle trebue să să scrie, dar nu fierele etc. M. P. ↑ Adecă, ca netrebnică. ↑ Ce spusă mai sus Boroșmândru pentru legătură , aceasta au fost o deșartă crezătorie a oamenilor proști, și doar' este ș-acum; care este împotriva firii. Dar' ce zice de îmbrăcat în fierr, de o parte n-ar fi lucru rău, însă este lucru care mai mult ar strica la războiu, decât ar ajuta, căci oamenii așa îmbrăcați nice s-ar putea clăti din loc. Apoi sunt s-altele care mustră deșertăciunea acestui feliu de armătură. Însă, încât pentru lațuri, am cetit la Erodot că în oastea care sculă Xers, împăratul Persii, asupra grecilor, să afla nește oameni pădureți care purta cu sine acest feliu de lațuri. Cocon Erudițian. ↑ Ș'aceasta îm pare că am cetit la scriptorii bizantinești. Adecă având perșii cu hunii sau tătarii bătălie, tătarii așișdere au făcut asemene gropi, iară călărimea persiană repezită, gonind pe tătari, au dat întru acele gropi și s-au prăpădit. Unde împăratul perșilor au pierdut o mărgea nestemată căria asemene pănă atunci și de atunci încoace n-au fost. C. Erudițian. ↑ Murgiu este adiectivă de la murg , ca cum de la negru să zice negriu . M. P. ↑ Nu să știe pentru ce numește poetul pe Zăgan ursariu , căci întră cetele cele mai sus pomenite nu să află ceata ursarilor! Dubitánțius. a) Așa au aflat scris în cronica de la Cioara. Onoch. ↑ Fiindcă cuvântu flecău nu este obicinuit în toate dialecturile romănești, am socotit a-l tălmăci pentru cei care doară nu l-or înțălege. Flecău să zice pe une locuri ca și pe alte zăblău , cotâng ș. a. ↑ Un fleac să zice pe une locuri, ca și cum ai zice netrebnic și de nice o treabă. Un fleac de om la noimă să asămenează cu zisa lătinească flòcți homo sau nihili homo . M. P. ↑ Nu-i slăbiră coardele , iarăș o proverbie de obște sau vulgáre, și va să zică ea: încă de a sa parte să ținu tare și nu muiè. M. P. ↑ Minteie , sau mai bine mintie , să zice întrunele dialecturi romănești haina cea deasupra, sau acea ce zic alții hlámidă . M. P. ↑ Țârră , încât știu, să obicinuiește numai la norodul ardelenesc, doară de la lătinescul țìrrus , încrețitură; iar' poeticul, de bună samă, l-au pus pentru ritmă, urmând lui Omer, care la poesia sa au trebuințat cuvinte din toate dialecturile fără osăbire. Însă țìră va să zică o bucațea de oareceva, deci a face pe cineva tot țârră este a-l face bucățele. M. P. ↑ Bobătaie . Fiindcă nu știu fi-va de toți înțăles acest cuvânt, căci este vulgar, pentru aceaia trebuie a însemna că este imitativ, adecă scornit după asămănarea sunetului ce face focul când să face mare și apucă putere; din sunul acela, adecă bo ! bo ! s-au făcut verbul bobotesc și substantiva bobătaie , adecă mare foc. M. P. ↑ Pi că . Autoriul au scris pretutindene așa, ca să osăbească de la pică , ce va să zică cade. Însă piica este substantivă și va să zică păr împletit, sau legat împreună; unii au obicinuit rău a zice tică în loc de piică . M. P. ↑ Fată în păr . Măcar că această zisă este de obște și vulgáre, pe unele locuri, precum în Ardeal, însă este adevărat strămoșească; s-află în legile longobardilor asemene zise, virgo in capillis , adecă vergură nemăritată. Aici încă trebue a înțălege așa, fiindcă fetele nu sunt învălite, ci sunt în păr , care este semnul feciorii, precum a femeilor măritate este semnul învălitoarea. Filologos. ↑ Acest cuvânt încredințasă va să zică aici logodisă , iarăș cuvânt nu pretutindene obicinuit întru această noimă. M. P. ↑ Aici în strofa aceasta, ne spune poetu de zâne și alte mai multe, care nu toți doară le vor înțălege. Trebuie dar a ști că în Ardeal între norod este o crezătorie vechie, și doară încă de pe vremile păgânității, cum că umblă pe sus, mai vârtos seara, nește zâne, care pe-unde trec cântă în văzduh, și pe care află, mai vârtos dormind pe câmpuri sau în păduri, le pricinuiesc multe stricăciuni și rele; aceste zâne, precum s-au pomenit și mai sus, să numesc apoi de la norod în multe chipuri, adecă: cele frumoase , cele tari , vântoasele ș. c. d. ↑ Trebue a lua sama că doao povești aici ne spune autorul: una, că în dosul taberii țigănești au fost un codru în care să zicea din bătrâni că lăcuiesc cele frumoase și multe năluci să fac; iar alta, cumcă în acela codru, Sătana zidisă o curte cu toate desmierdările îndestulată și smomisă acolo pre vitejii lui Vlad; îi ținea ca închiși. M. P. a) Pădurea nălucită au împrumutat poeticul nostru de la Tasso, numai cu oarecare usăbire, iar' curtea au luat-o de la Ariosto. Erudițian. ↑ Aici eu nu înțeleg ce va să zică poeticu, ce feliu de jârtvă necruntă aduc. Onoch. a) Așa au aflat scris! Mândrilă. b) Adecă să iubesc fără a fi cununați! C. Adevărovici. ↑ Dar ce scopos au avut cel rău de a răpi pe Romica, nu să spune aici? Simplițian. a) Dacă poeticul n'au aflat la izvod pricina, de bună samă nice noao poate să spuie, căci el încă nu știe. Onoch. b) Poate că să va ivi din cursul poveștii; să așteptăm puținel. J. Răbdăceanul. ↑ Ursită . Țiganii, pe une locuri, mai vârtos în Ardeal, țân pănă în zioa de astezi obiceaiul strămoșilor săi, a romanilor, și în noaptea dintâi după nașterea fieștecui prunc sau pruncă, mai nainte de botejune, aștern masa frumos și pun într'un blid curat apă limpede cu trii linguri noao, zâcând că întracea noapte au să vie ursitorile să ursască pruncului toate câte va fi să pățască, bine sau rău. Ei cred că sunt trii ursitori și fieșcare dintrânse, îi spune ceva; și aceia ce au hotărât ele trebue să împlinească cu noul născut; pentru că să zice aceasta că e ursita lui, adecă hotărâta, ca cum să zice la latini fatum . Această crezătorie au luat-o ei de la strămoșii săi, care așijdere credea, că trii ziele pe care numea Atropos , Lahesis și Clotho , la noul născut spunea ce va să pățască, torcând firul vieții. M. P. ↑ Aici poeticul șuguiește, ca când musa i-ar șopti în urechie să întoarcă cu povestirea la țigani, iar' iel zice că Pegazul râmpând frâul îi strechie, adecă fuge și nu vra să rămâie în loc. Pegazul este un cal cu arepi, despre care mai multe vei afla la mithologhie. Deci, în loc de a zice poetul cu alte cuvinte: „eu văd că ar fi rândul să spun mai încolo despre țigani, dar, fiind că acum am apucat a zice de Parpangel, mai bine este a fârși cu dânsul", în loc adecă de a zice aceste, el au zis tot aceaiaș', însă poeticește. M. P. a) Așadar poeticii aceia trebuie să fie un feliu de nebuni ce nu vorbesc ca oamenii. Idiotiseanul. b) Dar nu-i așa, vere! căci îm pare ai auzit că poeticul așa află scris. Onoche. ↑ Adecă va să zică că, de ar fi oastea cât de mare și harnică, dacă n-are ce mânca, nu poate să meargă împrotiva vrăjmașului să-l biruiască. M. P. ↑ Adecă nostru . ↑ Acum înțeleg eu pentru ce Sătana au zidit acea curte amegitoare și pentru ce să zice că mulți acolo voinici viteji abătusă; de bună samă și pe aceia fără voia lor i-au povățuit acolo duhurile amegitoare. Simplițian. a) Ei! dar vezi Vicleanul! Răpind adecă pe Romica, au vrut s'aducă și pe ibovnicul ei ca să-i tâlnească împreună. Mândrilă. ↑ Adecă așa întrebară ceia și așa răspunse țiganul. ↑ Să pieie va să zică să piară. Poeticii au nește slobozii și privileghii care nu au ceialalți ce nu scriu cu stihuri; pentru aceasta, ca să-i vie stihul la ritmă, au pus în loc să piară , să pieie ! M. P.


content:
Țiganiada de Ion Budai-Deleanu Cântecul a III Capitolul precedent - Capitolul următor Bietul Parpangel cântă la masă De lìbov, de vin și de jele, Ș-apoi vede-o copilă frumoasă, Și stă dus cu ochii cătră stele. Florescu spune de țigani ș-alte A lui Vlad tocmeli și fapte nalte. Musă, ian' curmă-ți odihna lină; Vezi cum zorile d-albe roșite Să ivesc cu zâmbire sărină Alungând ceața nopții cernite, Cum soarelui viitoriu să-închină Cântându-i deșteptata jivină. Sus', muso! iar spre călătorie, Că mult încă drum avem de-a mere. Mulți așteaptă ș-ar dori să știe De Parpangel, dar și rândul cere A spune-întii despre-a lui tâmplare, Care-acum cinasă, cum îm pare. După ce el pofta de mâncare Și de beutură stâmpărasă Și iar s-întorsese la-adunare, Fiind că-acum era după masă, Îmbrăcându-l cu noao veștmânte, Îndată-l pusără să cânte. [1] Iar el, ca un cântăreț măestru [2] Care-în ospețe și pe la mese, Când arma celui Marte buiestru [3] Cu stihuri nalte cânta ș-alese, Când pe fiiul Vinerii frumoase Cu viersuri line și mângăioase, Vru ca să desfete ș-astă dată Cu cântece line sâmțitoare Tovarășia noastră-adunată Dragostele cântând zburătoare. Și, precum hârțoaga Cioarei scrie, Așa le cântà de libovie: „Iubiți, o suflete muritoare, Că libovul este legea-întie A toatei ființe de supt soare! Tot care nu sâmte libovie, Mult defăimează legea firească Și nu e vrednic să mai trăiască. Tot ce sâmte, să mișcă, viază, Tot ce-înverde, ce-înfloare și crește, Cu poftă lină să-îmbrățoșază, Cu dulce dor să leagă, să mește, [4] O! Amor! ție toată să-închină, Toată ție jertfește jivină! Însuș pe-astă lume trecătoare, Din háos un sânt libov o scoasă, Și dragoste, cu-întia lucoare, [5] Îi suflà în mădulările ghiețoase, Așezând ca legea ei întie Priința ș-armonia să fie!... După-această lege nemutată, Făptura toată merge, să ține; În toate libov și dor s-arată: Iubescu-să stelele-între sine, Iubește-să ceriul cu pământul, Iubescu-să mările cu vântul. Sus în văzduh toate zburătoare, Gios pre pământ toate dobitoace, Păn' și răcile jigăni de mare Prin cea patimă lină, șegace, Cu strânse lațuri să-împreunează, Cu dulce libov să-înroorează!... Numa voi suflete muritoare, Defăimați astă patimă blândă, De dânsa ferindu-vă-inimioare Ca când ar fi libovul osândă. Ah! ne-ajunsă-omenire deșartă, Încă firea te rabdă, te iartă! [6] Voi dar, care-aveți inimă bună Și lămurită minte cerească, O, iubiți! Iubiți-vă împreună În această viață trupească, Pănă sunteți în vârstă și stare, Că vremea-i rapede trecătoare... Vezi cele paseri pre rămurele Ce jucându-să vesele cântă; Ard cu flacără de-amor și ele Mărind a naturii lege sântă. Caută cum din creangă-în creangă zboară Tot soțul cu câte-o soțioară. Să iubim dar și noi pănă-în față Rumeioară sângele ne joacă, Până-avem o logodnică soață, Păn' încă n-ajungem la soroacă Că vârsta scapătă, vremea sboară, Nice mai întoarce-a doao oară. [7] Să iubim! că tâmpul acuș' trece, Iar zilele noastre s-împuțină: Mai bine-i în amor a le petrece, Să nu ne-apuce vârsta bătrână Cu tusa și cu durere de-oase Sau cu mădulări neputincioase! Să iubim! pănă-în tinere vine Sângele saltă și să răvarsă; Să iubim păn' a iubi ne vine, Răcorind inima de dor arsă, Ca nu cumva-apoi, odinioară, Cumcă n-am iubit rău să ne pară. Să iubim păn' Amor ne priește, Păn' Vinerea ne poartă pe brață, [8] Păn' încă cu libov ne zâmbește Vro tineră copilă iubeață, Pănă dragostele ne desfată, Ca să nu ne bănuim odată. La cântări de ceteră ș-în horă [9] Să jucăm în giur, mână de mână, Tot frățiorul țiind o soră Spre care sâmte dragoste lină, Și să strigăm toți cu bucurie: Viie zieu-Amor! Amor să viie!" [10] „Bravo! bravo!" oaspeții strigară, Plesnind în palme juni și fecioare; Și zicea, să le-o mai cânte iară, Poftorindu-și dintr-acea cântare Stihul de pe-urmă, cu veselie: Viie zieu-Amor! Amor să viie! Închinându-și cu pline păhară Toți-și dădusă la veselie, Pănă Parpangel începu iară Din facerea lui Pintilie [11] O cântare bine-alcătuită Și pe-acele vremi deobște iubită: „Vinule dulciu, tu roadă de raiu De la Dumnezieu dată pe pământ, A toate roduri de pe lume craiu!... Laude ți-oi cânta, cum purure cânt, Numa de beut cându-mi vine dor, Tu să mi te-îmbii cu plinul urcior. Tu ești mirul sânt, dintru toate-ales, Ce viață dai, mângăind pre toți; Fie fericit care te-au cules!... A lui Dionis veniți, o preòți, [12] Să-închinăm, să bem cu păharul plin, Să trăiască toți cei care beu vin! La toate nevoi tu ne-ajuți și dai Putere la slabi, bolnavilor leac. Hrană la bătrâni, iar când în cap sai, [13] Voie bună faci și celui sărac, Alb, roșiu ș-or'cum de-ai fi tu-în obraz, La toți ce te beu, purure faci haz. Care te-au beut, de-ar fi cât de trist, Prinde-îndată chief ș-uită de necaz. Fiece năuc pare-un trismeghìst, Fiece mișel să ține-un viteaz... Să bem, să-închinăm cu păharul plin, Să trăiască toți cei care beu vin. Veniți, fraților, la cerescul must Să ne bucurăm bindu-l și-închinând: De sete-un păhar, altul pentru gust, A tria de chief, a patra cântând, A cincia de saț, că-a șasa-i prisos, De-a șepte-încolò n-aduce folos." [14] Fârșind cântărețul toți beură Cu păharul plin și de-a-împrumut. Închinându-și ei cânta din gură Și poftorea stihul cel plăcut: „Să-închinăm, să băm, cu păharul plin, Să trăiască toți cei care beu vin!" Iar' o copilă din adunare, Ce nu demult acolea sosisă Și părea că nici un chief are, Cu față-învălită fiind zisă: „Dar' ian' cântă-ne vruna de jele, Carea ți-e mai dragă, Parpangele!" Și zicând să-întoarsă-într-altă parte, Cât țiganul nu putu s-o vază. Iar' el a sa pomenindu-ș' soarte, Strunele întocmește ș-oftează, Și păn' alții zic cele și ceste, Așa-începu jelnica poveste: „Voi suflete sâmțite și bune, Voi care-aveți inimă duioasă, O! cine cum să cuvine va spune Patima voastră, o, părechie aleasă!... Libovul Illenii cătră tine Și dorul tău cătră dânsa,-Arghine! O! tu musă, care câteodată Ad-umbră șezând în haină-albastră Colò, supt măgura gemănată, Lui Amor în ceteră măiastră Cânți a duòr inime libovite Dulcile necazuri suferite, Lasă puținel desișuri umbroase, Pogoară încoace aducând aminte A Ilenii domniții frumoase Ș-a lui Arghin dragoste fierbinte, Că-amândoi mult dor și amar pățiră Pănă ce târziu iară să tâlniră! Tânărul Arghin după ce străină Multă țară-îmblă, multe-orașe, sate, În urmă văzând că-în zădar suspină Ș-întreabă-în zădar de Neagra Cetate, Că nime știea, cu mic și cu mare, Să-i spuie sau să-l ducă la cărare, [15] Obosit într-o vale-adâncă-ajunsă, De-amor, de necaz, mintea turburată, De jele, de dor, inima pătrunsă, De pe murg ușor să pogoară-îndată; Smulgându-ș apoi săbioara luce Mănunchiu la pământ, vârv la piept aduce. Ș'ochii lăcrămoși rădicând la stele, Cu suspin adânc așa graiu deschisă: „Tu, țântă-a toate dorințelor mele, Ileană iubită! ah! să știi tu (zisă) Că-Arghinul tău e la pragul de moarte, Cum te-ar întrista jelnica lui soarte!... Dar poate că tu nice-odinioară De-a mele tâmplări triste și cumplite Nu vei auzi, nice vei ști doară; Încài stâncele voiu, neînsuflețite, Jele să-mi asculte, marture să-mi fie Că fui credincios păn' la moarte ție. Multe țări îmblai, dragă, pentru tine! Dar' acuma-mi văd cărarea curmată; La locuri sosind puste și străine, Nedejdea-mi pieri de-a te-afla vrodată. Dar' nice a-întoarce fără tine-acasă, Libovul nestâns ș-inima mă lasă!... Deci rămâni în veci, dragă, sănătoasă! Și deacă vei ști cumva-odinioară De fârșitul mieu, de moartea jeloasă, O fierbinte-încai varsă-mi lăcrămioară Și zi: „Lin oase-ți păuseze,-Arghine, [16] Ce cu tot te-ai jertvit pentru mine!". Asta zicând, era să-ș' afunde În piept gingaș sabiă-agerită, Când glas cunoscut urechia-i pătrunde: „Arghine, ce faci!" ș-într'acea clipită, Iacă fierrul crud îi căzu din mână, Iar' el să trezi-în brațul tău, Ermină. Ermina, cea lui de mic priitoare Și din toate mai înțăleaptă zână, Ce pe el crescu și-i fu-învățătoare Cum să să deprinză-în toată faptă bună, Grija lui ș-acum poartă nevăzută, În ceasul cumplit sare și-i ajută. Cât glasul sună, vóinic ochi întoarsă, Lumine-i fiind mai întunecate, Slobozind abea din buzele d-arsă Un dulce suspin, vorbe-înjumătate, „Ah! ce văd, tu-mi ești, o Ermină bună!" „Eu, Arghine, eu! (zisă ea-împreună). Venii să te-abat de la prag de moarte. Ah! cine ți-au dat gânduri așa slute? Ce grea te-apasă și varvară soarte? Cum de ți-ai uitat de nalta vărtute Spre care de mic eu-ți fui povață... Și vruș' a-ți curma dorita viață? [17] Nu știi tu că nu-i vrednic de dulceață Care-amar n-au tras? După zi nuorată, După vânt cu ploi, negură și ceață Soare mai frumos strălucind s'arată! Lucru-i ticălos d-inime giosite, Gânduri a purta deznădăjduite. Deci sus, Arghine, căci încă te-așteaptă Multe supărări și multă-ostăneală, Dar' cu vărtutea și mintea-înțăleaptă Toate-i birui. Ai numa-îndrăzneală! Că norocul bun nu-i în pat cu pene, Nice să-însoțește cu trândava lene. Iar când ț-ar fi greu doar la vro tâmplare, Adu-ți aminte de mine ș-a mele Bune-învățături, fii cu cutezare, Nici locul să dai la gânduri mișele; Și fi-încredințat că-i scăpa de toate În urmă-ajungând la Neagra Cetate!" Ermina de-aci mearsă nevăzută Lăsând pe voinic în uimire-adâncă, Cu ochii-în pământ și cu gura mută, Și doară mai mult ar fi stătut încă, De nu vrea zări stându-i înainte Pre bunul verin lăcrămând fierbinte. Atunci tinărul ca din somn adânc Să trezi și făr' a zice-un cuvânt Sabia-întecă și sări-în oblânc; Iar' murgul ușor îl duce ca vânt, Îl duce de nou, pe dealuri, pe văi, Pe locuri pustii, făr' sate și căi, Pe nește câmpii sterpe, săcetoase, Pin plaiuri, pe munți, pin pietrii și stânce Pintre codri deși, pin păduri umbroase. Nici acum avea să beie, să mânce, Când iacă dedu supt poale de munte, De-un groaznic omoiu c'un ochiu în frunte, Care lui strigă fiind de departe: „Stăi, voinic străin, nu păși nainte, Nici un pas mai mult că te bagi la moarte!..." Stete-Arghin cevaș' cu-îndoită minte, Nu că s-au temut doară de năpastă, Ci că n-au văzut namilă ca ceastă. Cu-îndrăzneală-apoi: „Dar cine cutează (Răspunsă)-a ținea drumul lui Arghin...? Care de nime, nici teamă, nici groază Pănă-acum avu?" Ș-acesta zâcân' Smulge sabia, calu-și întețește, Namila-urâtă nice să ferește. Fulgerul așa iute nu detună Din nuòri încărcați, cum june viteaz Lovi pe neom, dorind să-l răpună. Nu-i dete nice-o clipită răgaz, Fierrul învârtând de-ună ș-altă parte, Ca doară-i va da vreo rană de moarte. [18] Dar' omul grozav stete nemișcat Cu capul clătind și zâmbind amar, Cu trupul întreg și nevătămat. Când Arghin văzu că taie-în zădar Ciudă și mănie deodată-l cuprinsă, Iar nămila slută-a-i zice-așa prinsă: „Foarte tu te-înșeli, tânăr ticăloase, De-în arme te-încrezi și-întru mâna tare! Că nici vărtute, nici arme tăioase Pot să-ți aducă ție vro scăpare, Deacă legii mele nu te vei supune, Care eu acuș' de-amărunt ț-oi spune." Tocma când fârșea ceste cuvinte, Copila cu fața coperită Ce-l făcusă de jele să cânte, Doară vrând să-l aducă-în ispită, Desvălindu-și obrazul s-arată, Și iacă povestea lui curmată, [19] Căci alăuta-i căzu din mână Și el stete ca fără sâmțire. Iar' întracea copila străină Ieși din casă fără de-a știre Ce s-au făcut. Toți să minunează Și nu știu ce vor mai să crează. Iar Parpangel venindu-ș' în sine Rapede să scoală... iasă-afară, Caută,-întreabă prin odăi vecine, Cearcă-în zădar și să-întoarce iară, Mult apoi în sine să mâhnește Că fata dorită nu găsește. Oaspeții dintru toate aceste Nu putea să gâcească nimică, Numa că li să curmă poveste Și rămasără fără músícă. De-aci multă glumă și voroavă Să-iscă de-a țiganilor ispravă. [20] Iar Florescul de la Vercicani, Un voinic de vârtute și fală, Când veni voroava de țigani Dezvolbind a lui vodă tocmală, Acest chip grăi cătră-adunare: „Lucrul tot această pricină-are: Văzând vodă-atâta țigănească Gloată încolea și-încoace, Ce nu vra c-alți să agonisească, Ci numai a trândăvire-i place, Socoti să-i armeze cum poate Făgăduindu-le case ș-olate. Ba le și dărui de moșie, Prin milostivă domnească carte, Toată-acea mândră periferie Ce s-află-într-a țării ceștii parte: De la Corbi păn la Cetatea Neagră, Giur în pregiur epárhia-întreagă. [21] Zic unii că Vlad numai o șagă Prin asta cugetă să facă, Alții,-împrotivă, de samă bagă Că vra pe țigănimea săracă Să prăpădească, puind-o în poară Cu turcii, ca mai curând să piară. Eu mă țin de-această socotință Cum că trebile lui Vlad oștene Au poftit atare sârguință, [22] Ca să-armeze gloatele-eghiptene; Știind că turcii acuș or să vină, Iar' el oaste are foarte puțină. Prin țigani vru el să dobândească Doao scòposuri: unul, să vază Pe gloata murgă faraonească Cum este la războiu de vitează, Iar altul, ca să facă-arătare Turcilor cumcă mai multe-oști are. Și, macar cum vom socoti noi, Amândoao scoposuri sunt bune; Prin cel dintei, țigănescul soi La rând bun să-învață și să pune, Prin a doia,-în vreme de năvală Să pot băga turcii-în amegeală." Zicând aceste fârși cuvântul, Iar' deacă-oaspeții să-împrăștiară, Un călăreț străin cu văștmântul, Stătúră și frumsață rară Și (cum să vedea) de viță-aleasă, Sângur lângă Florescul rămasă; Un nemernic din țară străină, Cum s-arăta din port și făptură. Văzând ș-o vreme cu îndemână Grăi: „Multe-acum zile trecură De când astă curte minunată Mult și cu toate mă desfată. Fiindcă dumneta ești de-aice, Nu-mi vei ținea de rău o-întrebare Ce nimărui nu poate să strice: Cine-i stăpânul ceștii curți rare? Ca să-i dau căzută mulțămită Pentru-ospătarea bună, cinstită..." „Bucuros aș face, drag jupâne, [23] Îndestul dreptei cererii tale (Zisă Florescul), dar și pe mine Aicea mă abătu de la cale O sângură tâmplare ciudată, Nici am cunoscut curtea vodată. Însă (precum deobște) să zice Că venind un neguțătoriu mare Cu multe persoane venetice Și bogătate de preste mare, Nu demult aici s-au așezat În codrul acesta neumblat. [24] Iar' această curte minunată Au zidit ș-au hotărât să fie Pentru călători o desfătată Lăcuință, cum ș-ospătărie, Grijind-o cu tot feliu de hrană Și toată trebuința curteană. Toate aceste femei și fecioare Sunt roabe, de prin țări cumpărate Anume, să fie slujitoare Celor care-aice vor abate, Ba și cu desmierdări să-i desfete Pe chieful fieștecui și-îndelete. Unde-e stăpânul, nimene știe Și nimene-a ști să nevoiește, Fiindcă prisosința să-îmbie În toate, nimica lipsește. Dar' este-o vătășiță bătrână Ce toate ține supt a sa mână." [25] De-această poveste neașteptată Mirându-să străinul adausă: „Spuiu drept că de sîrg a merge-mi caută, Și totuș' pare că nu mă lasă Cineva: așa, de-azi pănă mâne, Drumul mieu împiedecat rămâne. Deprins întru-oșteneștile trude, Inima neîncetat spre arme-mi bate, [26] Când aici nimica nu să-aude Făr' jocuri și cântări desmierdate. Zioa-îm pare ca ș-un veac de lungă, Macar de toate-alte să-mi ajungă. Auzind de-a lui Vlad vitejie, Dorit-am să fiu la cea nălțată Bătălie ce are acum să fie Și-a cării fârșit Evropa toată Îl așteaptă cu nesuferință, Poftind creștinilor biruință. [27] Însă, dacă-ajunsărăm pănă aice, De nu ți-ar fi doar' cu greutate, Dorire-ași-în scurt a ști ce price Este și din care au fost iscate, Toate-aceste războaie cumplite, Că la noi sunt veștile-împărțite." „Bucuros cred (Florescul răspunsă), Căci noi suntem aice de față, De toate-având cunoștință ajunsă Și totuș pisma cea șugubeață Fiece tâmplare vederată Prefăcând întralt chip ne-o arată. Iar' eu fără de pismă și priință Neavând spre nice-una vro pricină, Voi povesti cu bună credință Tot lucrul cum este, cum să-aține; Nici gândesc că-ți va fi neplăcut Luând firul din prim început. [28] Acum a lui Constantin cetate Supt mânile căzuse-agarene, Pentrucă grecii-ș' uitasă-a să bate Și le-era mai drag a zăcea-în pene Ș-a face săboară pe-întrecute, Decât sabii a purta și scute. [29] Apusenii să desputa-într-una Ce-au fost mai întii, ou sau găină? Cum și de-are lăcuitori luna? Unii, că-i deșartă,-alții că-i plină De lăcuitori dovedea chiar, Însă dovada cădea-în zădar... Căci de-aci s-isca ș-altă-întrebare; Oare-oameni să-află-acolo sau vite? Și de-s oameni cuvântători, oare Putea-vor fi cu drept osândite Lunarele suflete, la care Nu fu trimis Spăsitoriul mare?... [30] Domnul Romii cu fulgeru-în brâncă Lega și deslega după voie; Șezând pe vârtoasa Chiefii stâncă Să bucura-în sine că pe-al doie Frate-a lui, Muftea-în Vizant alege Și sultanul grecilor dă lege!... [31] Craii creștinești lăsând a sale Țări de jaf, să bătea pentru sfinte Locuri, cum a lui Iosofat vale Și de-alte-a Palestinii păminte, Pentru Ierusalim și cel sfânt A Mântuitoriului mormânt. [32] Iar turcul, însumețit de-atâte Biruințe mari și luminoase, La toate țările creștinite Rea pierire și moarte jurase; Cu șireaguri crude-întărâtate Jecuiea-împrejur țările toate. Țara noastră-încă era din cele Pe care el dorea să-o supună; Știind toate-a noastre netocmele Socotea cumcă, de samă bună, Că-o țară-învrăjbită-ori azi, ori mâne Trebuie să cază-în mâni străine. Căci aflân'-să țara deslegată Și-în cea mai mare nerânduială, Spre tot rău năravul învățată, Boierii puind la toate sminteală Domnilor, iar' ceialalți pământeni Dedați fiind la rău și vicleni, Așa trăisă de multe veacuri Într-un feliu-anárhie făr' lege, Învățați la războaie și jacuri, Pe carii pănă-aci nime-a drege Sau nu cuteză, sau nu vru doară Căutând la venituri, nu la țară. Iar', din ce oară Vlad Vodă stete Dregătoriu trebilor muntene, Frunțile vrajbii fură tăiate, Politice rânduieli ș- oștene, După firea țării măsurate, În scurtă vreme fură-așezate. Cei care legilor întocmite Dintre boieri nu voia să-urmeze Cădea la pedepse pre cumplite, Zicând că ei sunt să lumineze Celoralalți cu-obiceaiuri bune Și-întei legilor a să supune, Căci, dacă ascultători de lege Vor fi numai cei slabi și mișei, De țară-în urmă ce să v-alege? O țară-adecă de lupi și de lei Ce șezând într-a sale bârloage Sug sânge-a vitelor slăbănoage. Zicea că boierii sunt supuși Așa domniei ca și țăranii, Ba fiind în toate mai ajunși, Nu numai cu sfatul și cu bani, Ci-însuș cu capul ar fi datori A țării să fie-ocrotitori. Aceste zicea Vlad la divan Și la macar ce feliu de-adunare, Adăugând că-oricine, fie țăran, Târgoveț, boiariu mic sau mare, Mestec va-avea cu limbă străină Cu capu-ș' va plăti șugubină. Deci apreg pedepsea pe cei care Asupra patrii făcea sfaturi Ș-avea cu turcii vro mestecare, Sau veri cu ce străine staturi, Împărțându-le-averi și moșii La-a patrii-apărători și fii. [33] Prin asta rând nou el introdusă: Pe tâlhării și mari fapte rele, Prin așezate pravile, pusă Deosăbite pedepse și grele, Din care cea mai obicinuită Era țapa cu moarte cumplită. Apoi din toată țară ș-aleasă Pe cei mai harnici și cu vărtute Voinici, din cari o gardă frumoasă [34] Făcu spre paza sa, de cinci sute, Pe cari în arme-atâta deprinsă, Cât o numim oaste nevinsă. După-acest izvod, și ceaialaltă Călărime-au fost orânduită, Învățind-o măiestria naltă A taberii ș-armelor ispită, Iar' boierii pismași a tot bune [35] Rândueli cocea sfaturi păgâne. Căci, precum să tâmplă totdeauna Că cel ce va să scoață la cale Pre-un popor și apucă să-l pună La rânduială, pentru-ale sale Ostăneli, bun scopos și mari trude, El mai mult rău decât bine-aude, Așa fu ș-a lui Vlad soarte-amară: Pismașii zic că-i tiran și multe Asupra lui scornit-au de-ocară, Și vor ca țara să nu-l asculte; Zicu-i și Țăpeluș, că nu iartă Tâlharii, ci cu țapa le ceartă. [36] Deci în taină solii repezite Trimit sultanului, dau de știre Precum vodă vra țara să-învite Asupra Porții cu răzvrătire, Și este foarte mult a să teme, De nu să va-împedeca din vreme. Drept acea prin chipuri tăinuite Sultanul mai pe-un pașă, mai pe-alt Învață, l-armează și-l trimite Asupra acestui princip înalt, Ca neîncetat și iarna și vara Să meargă să-i jefuiască țara. [37] Însă Vlad fiind cu bună pază, Oaste-având bine-în arme deprinsă, Gloate tâlhare cu mână vitează De multe ori în fugă și prinsă; Celor prinși dete moarte sureapă Făcând să-i tragă de vii în țapă. Acum la treizeci de mii aproape De tâlhari păgâni el împărasă, Nici lăsa pe nime să-i îngroape, Ci vulturilor mâncare-aleasă Și corbilor de jaf ca să fie, Porunci spânzurați să rămâie. Sultan Mahomet întiaș dată Nu dete la toate crezământ, Dar' vinind pârâre ne'ncetată, Vru să știe cu temeiu de sânt Oare acele toate-adevărate, Prin persoane-a sale-încredințate. Pentru-acea-în chip de mare solie, Nește capigii vicleni trimeasă. Catavolìn avu cea d-întie Parte la ceastă solie-aleasă, Catavolin, logofăt primariu, Un grec turcit, fiiu de prevătariu. Cătră-acesta sultanul ascunsă Pofta sa și cugetul deschisă, Cu d-inima de-urgie pătrunsă, Luându-l deosăbi, acest chip zisă: „Mare treabă-am, o Catavoline, Și puiu toată credința mea-în tine!... Vodă muntenesc, supusul Porții, Așa să poartă cu neomenie, Cât pe credincioși dă crudei morții, Ba necăutând a sa datorie, Nice de haraci el va să știe. Nice-a să-închina voiește mie. Deci tu mergând ispitește bine, Cearcă de poți să-l aduci la cale, Mai vârtos ca mie să să-închine, Iar' văzându-l că stă pe-ale sale Și cu voia nu va să să plece, La nevoie cu sfatul vei trece. [38] Iar' de-ajutoriu la ceastă-apucare Vei avea pe Hamza cu sâlință, [39] Numa-ți caută-a fi cu pază mare, Ca munteanul ceva să nu sâmță, Că-amintrele cu totul stricată Ne-ar fi doară străduința toată..." Merge grecul cu ceastă poruncă Și sfătuind cu Hamza de toate, În urmă-acest chip mrejile-aruncă: [40] El însuș' să meargă și s-arate Munteanului a Porții dorință, Cercând a-l aduce la credință. [41] Însă, de-ar vedea că nu să pleacă, De sârg la Vidin să deie știre, Și când ar fi vodă să-l petreacă, Păn' la hotar, după-obicinuire, Hamza-întracea Dunărea să treacă Și din ascuns năvală să facă. Așa grecul fățarnic să duce Credințat cu știuta solie; Lui Vlad mai întii aminte-aduce Toate ce-au trecut și vor să fie, Pentru trecute vestind iertare, Prietenie pentru viitoare. „Mare-într-adevăr făcuși greșală (El grăi), dar' a Porții pre tine Milă este fără de-îndoială Nemărginită, că-ț' iartă vine Trecute nevrând de-acuma să știe Numai de prieten și prietenie. Nici altă de la tine poftește Numa haraci și vreo cinci sute De tineri; apoi ca prietenește Tu viind la Poartă, cu căzute Plecăciuni să te-închini celui mare Sultan Mahomet cerând iertare." Ascultă vodă cu suferință Tot cuvântul și pofta vicleană, Și-întii arată bună voință Vrând deamărunt porunca tirană Să-ispitească, iar' dacă-o-înțăleasă, Cu mărime-așa din rost adausă: [42] „Spune celui care te trimeasă, Că-întracest chip Vlad Vodă-i răspunde: „Haracii sunt gata, supt aleasă Încuietoare, dar' a pătrunde Nu poate-acolo poftă străină Întralt chip făr' cu sabia-în mână. De sultanului de dânși îi pasă, Vie, să și-i ducă, de să-încrede!... Dară nici tinerii vor de-acasă De voie bună-a merge-în obede, Zicând că cu patria-împreună Vreu s-aibă soartea: rea sau bună", Iar', încât e despre-a mea persoană, Să merg să mă-închin nălțatei Poarte, Spune că-atunci când iepurii-în goană Vor lua pe-ogari...! lupilor moarte Mieii vor da, poate că-atunci doară M-oi închina, iar nu de-astă oară!..." [43] Solia văzând din toate-aceste Că-a-l pleca nu este cu putință, Lui Hamza la Vidin dete de veste De treabă știută să să gată, Iar' cu Vlad așa lucrul așază. Păn la Dunăre să-i deie pază. Iar Vlad prin iscoade credincioase Înțălegând tot sfatul de-ocară, Patru mii de călărime-aleasă Făcu să să strângă de prin țară Și-în taină, la părțile din care Era Hamza să-i ție cărare. Dând strinse porunci ca să să ție Ascunse păn la zi hotărâtă, Și la semnul dat gata să fie De războiu, cu vărtute-îndoită, Apoi și fără nice-o pesteală Să deie pe turci din dos năvală. Întracea Vodă-în toate s-arată Ca când de sfaturi n-ar ști nimică. Deci luându-ș' garda sa-înarmată, La vremea știută să rădică Și petrece pe solul cu tută Cinstirea și pompa lui căzută. FÂRȘIT ↑ Poeticu, după obiceaiu său, iară chiamă musa să-i înceapă a cânta mai încolo. Și țiind firul poveștii, începe de unde curmasă în cântecul trecut, adecă pentru pățirea lui Parpangel, pe care zice că l-au îmbrăcat în noao veștmânte și l-au făcut să cânte. M. P. ↑ Măestru . Ca să nu să înțăleagă doară într'altă noimă cuvântul acesta, trebu a ști că acest cuvânt e chiar romănesc și este adiectivă, adecă măestru , măiastră și va să zică meșter , meșteră , sau meșter iscusit. Și într'această noimă trebuie să iae și aici. M. P. ↑ Buestru , va să zică turburat, sbrevuiat, care să zice bine de Marte, ce este zieul războiului la poetici. Însă Vinerea aici nu să semnează alta fără pe zieaua libovului, care latinii zic Venus, iar grecii Afrodita; iar' noi romănește nu putem zice amintrile, fără Vinere, căci de-acolo chiemăm și zioa Vineri, ca cum s'ar zice zioa Vinerii; iar' fiiul Vinerii este Amor sau Lìbòvul. M. P. ↑ Să mește , adecă să mestecă, măcar că este cuvânt vechiu, totuș la poesie să poate trăbuința. M. P. ↑ Lucoare va să zică lumină. Poeticul va să zică că pe această lume un sfânt libov o scoasă dintru nimica și legea ei cea întie este armònia. M. P. ↑ Dar ști ce, vere Idiotisene, oricum îți pare, dară mie-m începe a plăcea poeticul, și mai vârtos ce zice aici! Onoch. a) Gândurile și mie-m plac, vere, dar stihurile cele lungi și împletecite, acele nu-mi plac; dar, de oi avea vreme, tot aceastaș cântare voi să fac cu vierșuri de a noastre, ca să ne o cânte apoi țiganul nostru; atunci îi vedea că altmintrele sună. Idiotiseanu. ↑ De au cântat așa Parpangel, atunci bine zice poeticul că au fost iscusit cântăreț, ba încă și poet. Simpl. a) Curios lucru! Cum să nu fie cântat, când se află scris așa! Onoch. ↑ Vinerea . Poeticul încă ia cuvântul acesta în noima poeticilor lătinești, adecă cum am zis mai sus, mama Libovului. ↑ Adecă, cum să joacă în horă. M. P. ↑ Viie . Trebuie a ști că este verbul viu sau viez ; deci să viie va să zică să viază , să trăiască! Această vorbă este și la Biblie , unde să zice: vie Dumnezieu ! adecă viază Dumnezieu ! trăiește Dumnezieu! M. P. ↑ Facerea , adecă alcătuirea , scornirea . M. P. ↑ Dionis este la poeții elinești un zieu ce au aflat vița vinului, pe care latinii au chiemat Bahus . Poeticul chiamă pe preòții lui Dionis, adecă pre cei ce-l cinsteau ca să vie să beie vinul. Însă aici, prin metaforă s-au luat cuvântul Dionis și însemnează vinul . ↑ Sai , adecă sari, va să zică: când te bagi în capul omului de-l încălzești! ↑ Aici să vede că și poeticul nostru au fost iubitoriu de vin căci sloboade a bea șepte păhară; dar' aceasta nu poate să facă numai un beutoriu, fiindcă șepte fac mai mult de o òcă. Onoch. a) Cine știe ce păhară au înțăles poetul, și doară unele mai mici. Mândr. b) Am aflat însămnat pe orighinal, la margine, pecum se vede acelaș preînvățat mai sus numit, Tălălău, cumcă, după dreapta măsură care o înțăles-o poeticul, ar fi, după măsura noastră de astezi, o ocă și jumătate; însă adauge că, după vremile acele, nu era mult, fiindcă oamenii era cu mult mai tari decât acum. Erudițian. ↑ Aici făcătoriul acestui cântec încă chiamă întrajutoriu pe musa cea care cântă lui Amor patimile dragostii! Însă prin Măgura Gemănată să înțălege muntele Parnásului; întru care să zicea că lăcuiesc musele. Gemănată , adecă îndoită sau despicată, căci așa să zice a fire Parnasul. Iar' cât e pentru povestea lui Arghin și a Ilenii, trebuie să bagi de samă, cetitoriule, că aceastăpoveste este la românii cei de la Ardeal foarte vechie; numai cât aflu osăbire în numele lui Arghin, care la povestea norodului de Ardeal se zice Arghir și nu să poate știre cum ar trebui să fie: Arghin sau Arghir ? Însă eu socotesc mai bine a fi cum au pus poeticul aici, fiindcă el așa au aflat la scrisorile vechi, iar' norodul au putut cu vreme să schimosască cuvântul, fiindcă în adevărata istorie Ileana să zice cu cosiță de aur, apoi norodul îi zice Ileană Cosinteană . Deci să vede că în gura norodului s-au strămutat cuvântul. Pentru această Ileană au povăstit și un dascăl din Avrig, în Ardeal, dar' întralt chip începe, nu precum să spune aici, și cu verșuri de obște, nu cu tot bine legate. Erudițian. a) Ba mă rog de ertare, că vierșurile sunt frumoase și pe înțălesul fieștecui, adecă vierșuri de ale noastre. Idiotis. ↑ Păuseze , adecă îți odihnească. ↑ Nu să știe din ce pricină autoriul sau izvoditoriul Țiganiadei au băgat aici cântarea aceasta, care îi alcătuită întralt feliu de stihuri, care ies afară din măsura celoralalți, fiind cu un picior sau metru mai lungi. Cu adevărat altă pricină nu vede a fire, afară de că așa au aflat-o în orighinalul vechiu și n-au vrut să o prefacă, după celealalte vierșuri, mai vârtos socotind ș-aceasta, că nu este fârșită, ci numai începutul, precum să va vedea din cele ce urmează. M. P. a) Am cercetat în tot feliu să pociu afla și ceailaltă parte a poveștii aceștii de obște iubite, dar nu am putut-o afla. De atâte ori pomenitul preînvățat Talalău a lăsat o însămnare la orighinal, că ceaialaltă parte cu totul s-au pierdut. Adauge ș-aceaia, cum că întiiul izvoditoriu au fost din cetatea Ceúgmei , care acum demult s-au năroit și să află năruitura și astezi lângă țărmurile Murășului în Ardeal, unde aproape este un sat ce să chiamă Cigmău, de bună samă nume prefăcut din cetatea Ceugma . Cine știe! doară săpând la năruiturile aceii cetăți s-ar afla manuscritul. P. Filologos. ↑ Acest feliu de oameni cu un ochiu în frunte era urieș, și poeții cei de mult le zic ciclopi sau, de pe grecie, cìiclòpi . Trebuie a ști că povestea aceasta este făcută pe acele vremi când românii încă era păgâni și să închina la idoli; pentru aceasta vorbește de zâna Ermìnă, care au crescut pe Arghin. M. P. ↑ Adecă când Parpangel cântând fârși acele cuvinte, atunci din oaspeți, copila cea ce-l făcusă să cânte de jele, dezvălindu-și fața să arătă cântărețului, iar' el îndată curmă cântarea și povestea. M. P. ↑ Adecă, după ce zărî Parpangel pe fată, îi căzu lauta din mână și el rămasă ca împietrit. Venindu-și apoi în fire și văzând că fata ieși din sală afară, de grabă mearsă după dânsa. Iar' oaspeții neștiind ce va să zică aceste lucruri, să mira și le părea rău că cântărețul n-au fârșit povestea, și din această istorie apoi începură a vorbi de trebile țiganilor. M. P. ↑ De aici acum să poate ști cu temeiu pământul care Vlad Vodă au dat țiganilor. M. P. a) Nu pociu eu să cred ca să fie dat Vodă locurile cele mai frumoase țiganilor! Idiot. b) Ba caută să crezi, vere, căci așa este scris; și dacă-i scris odată, îi scris!... Onoch. v) Ei dară, de la Corbi pănă la Cetatea Neagră! Ce va să zică aceasta! Cine nu vede că-i o șagă! Mândrilă. ↑ Atare , tot aceaiaș va să zică ca acătare , și însămnează acest feliu, asemene . Este cuvânt strămoșesc de la latini: talis , numai cât noi pronunțiem l ca r și punem înainte un a , ca în multe altele. Pentru aceasta, măcar nu este în obiceaiu pretutindene, totuș' romănește să zice bine: atare om , adecă asemene om , acest feliu de om ; atare lucru , adecă un lucru ca acesta , asemene . M. P. ↑ Nu trebuie a să mira că Florescul zice străinului „jupâne", căci pe acele vremi această titulătură să da numa la boieri, nu ca în zioa de astăzi la fieștecare. ↑ Acum să știe în ce chip au zidit Sătana curtea cea vrăjită, adecă în chip de neguțătoriu de preste mare, din Anadól. Simpliț. ↑ De-acolea să cunoască că au fost lucru dievolesc, că au adunat acolo atâte copile tinere și cu tineri depreună ca să-i tragă la păcate. Păr. Desidemon. a) Cine știe, doară toate acele fete au fost drăculeți în chip de om! P. Agnosie. ↑ Vra să zică că el deprins fiind la oștenie, inima-l trage tot spre lucruri oștenești și la războiu. ↑ Precum să vede, voinicul acest străin au fost din Ardeal, căci amintrele n'ar fi putut grăi romănește! Onoch. ↑ Prim , adecă întii, este adiectivă numerală : prim , primă , ca și întiiu , întie . Sunt în limba noastră și derivate de la acest cuvânt, precum primariu , primare , cum să zice de obște văr primariu , adecă întielea văr, ca să să osăbească de la al doile văr. De-acolo să zice la noi începutul verii, primăvară , ca cum s-ar zice întie vară. Chir Filologos. ↑ Fiindcă Florescu, ca un om bine născut și cu bune învățături, nu vorbește așa de obște ca țiganii, ci cu un stil mai ales și rădicat, pentru aceasta am socotit să tălmăcesc gândurile lui pentru unii, care doară nu-l vor înțălege. Deci, zice el că acum cetatea lui Constantin (Țarigradul) căzusă în mânile turcilor, din pricina că grecii apucând împărăția romanilor, nu să îndeletnicea mai mult întru învățătura armelor, ca romanii, și să făcusă molateci și evlavioși, căutând mai vârtos a să sfădi prin săboare dese ce făcea și desputa pentru dogme neînțălese, decât a purta sabii și scute. ↑ Între ceialalți creștini de la Apus (zice Florescul), să scornisă alte întrebări netrebnice, cu care ei îș bătea capul, precum: care s'au zidit mai întii, oul sau găina? Și oare sunt lăcuitori în lună? Și deacă sunt, oare Hs. și pentru ei au pătimit sau numai pentru pământeni? Cu aceste toate, Florescu nu vra alta numai s'arete deșărtăciunea sfezilor și învățăturii de pe acele vremi. ↑ Domnul Romii . Spune mai încolo Florescu că papa șezând pe scaunul lui Petru ( Chiefa ovreiește va să zică piatră, și de-acolea S. Petru care jidovește se chiema Chiefa, s-au numit lătinește Petru , de la piatră ); de unde vei înțelege ce va să zică Florescu, adecă că întemeindu-să papa în domnia sa, precum îi plăcea așa afurisea și blagoslovea, bucurându-să întru sine că pe patriarhul de la Țarigrad, muftea (popa cel mai mare turcesc) alege și sultanul stăpânește pe greci care era protivnici înălțării păpești. Că nici ar fi fost papa vreo dinioară așa mare, să nu fie căzut Țarigradul. M. P. ↑ Însă Florescu povestește la strofa următoare și alta și mai ciudată: zice că craii Apusului lăsând țările sale, mergea cu oști la Răsărit și să bătea cu păgânii pentru Ierusalim; și apoi adauge: pănă ce ei făcea întracest chip, turcii îndeletnicindu-să în politică și războaie, lua o țară după alaltă, precum e Țara Grecească, Bulgaria ș. al. M. P. ↑ Florescul, după ce arată starea lucrurilor în Europa și între creștini, acum pogoară la Vlad Vodă și povestește istoria lui de când au stătut domn în Țara Muntenească. ↑ Gardă , adecă gvardie , va să zică păzitoare, căci era obicinuiți domnii a ține o samă de ostași aleși pentru paza sa, care și acum să obicinuiește. Romănește altmintrele nu să poate zice; pentru aceasta și poetul au pus cuvântu obicinuit în toată Europa. M. P. ↑ Aici mă rog să nu gândească cineva că prietenul mieu au vrut să zică pentru tăți boierii, ci numai pentru acei de-atunci cari pismuiea lui Vlad. M. P. ↑ Pentru acest Vlad Vodă îndoite sunt cronicele; unele îl scriu ca pe un tiran cumplit, iar' altele ca pe un domn vrednic, însă apreg la pedepsire; precum să zice și de Stèfan, principu Moldávii, că au fost iute la mănie și vărsătoriu de sânge. M. P. a) Fiindcă această izvoditură au scosu-o un țigan, lesne să poate cunoaște că priește lui Vlad Vodă, pe care socoti că au fost pretenul țiganilor, și doară din scrisorile țigănești au luat unii cari îl laudă. Chir Criticos. b) Eu socotesc almintre, adecă prietenii lui au scris bine și neprietenii rău; dar să vedem ce au scris streinii, care n-au fost interesați. C. Adevărovici. ↑ Câte s-au scris pănă aici pentru treaba lui Vlad cu sultanul Mahomet sunt toate adevărate și nu povești; să află și la scriptorii bizantinești, mai vârtos la Dúca Honiates; însă, să fie fost Catavolin copil de prăvătariu, n-am cetit. M. P. ↑ Adecă, va să zică, de nu va vrea vodă cu voia să să plece, atunci tu să-l aduci ca să facă de nevoie. M. P. ↑ Hamza, precum să știe de la istòrie, au fost pașă la Vidin pe acea vreme. M. P. ↑ Mrejile aruncă , va să zică pune sfaturi viclene cu care să încurce pre Vlad; ca și pescariul, încurcă peștii în mreje. M. P. ↑ A-l aduce la credință . Nu trebue să să înțăleagă legea sau sfânta credință, ci la credință cătră sultanul, adecă să-i fie credincios. M. P. ↑ Cu mărime , adecă cu înălțare de suflet. M. P. ↑ Adecă aceasta va să zică că nu vra să să închine nice odată. Onochef. a) Premărețe sunt cuvintele aceste de cătră un domn muntenesc cătră puternicul Mahomet! C. Criticos. b) Și totuș' sunt adevărate; cu mult mai vârtos că tocma despre acest Vlad am cetit într-o cronică, că pe nește soli turcești au făcut să-ș' ia învăliturile și cu capu gol să vie înaintea lui, iar' ei răspunzând că legea lor oprește ca să-ș' desgolească capul de învălitură, porunci vodă să le întărească mai bine cătră cap învăliturile și să le bată cu cuie de fierr, zicând vodă că întracest chip nu vor fi nici odinioară în primejdie de a-ș frânge legea. Care făcându-să după poruncă, toți muriră cu cumplită moarte. Deci, unu care făcu de aceste cu solii puternicului sultan Mahomet, cu mult mai lesne putea să răspunză într-acet chip lui Mahomet. M. P.


content:
Țiganiada de Ion Budai-Deleanu Cântecul a IV Capitolul precedent - Capitolul următor Sfinții din raiu să gată să-ajute Muntenilor; Florescul mai spune De-a lui Vlad biruințe făcute. Curtea măiastră, prin o minune, Piere ca dracul de crucea sfântă. Lui Parpangel rău cărțile-i cântă. O, fericite veacuri trecute, Când să mai pogorea câteodată Pe pământ oamenilor să-ajute Sfinții, ori ca pe cei răi să bată Sau pe credincioși să mângăiască La scârba și nevoia lumească. Acum pare că ceriul de lume Ș-au uitat cu tot, nice mai bagă Samă de-oameni, lăsând să-i sugrume Nevoile-întru viața-întreagă. Îngeri nice-în vis acu s-arată Să ne-învețe vro taină ciudată. [1] Cu-adevărat! eu altă pricină N-aflu, făr' că sau nice-o credință Noi avem acum sau pre putință Iar' a bătrânilor socotință Răzăma purure-în lucruri sfinte, Ceriul având în inimă și minte. Ori de unde-aceasta să purceadă, Destul că pe vremea lui Vlad încă, Sfinții oblicind atâta pradă Ce făcea turcii-în creștini ș-adâncă Răutate, pe pământ veniră Și multe suflete mântuiră. Aceasta nu numai că să zice, Ci s-au scris și la cronica vechie Carea-i mai de mult fără de price, Și decât cronica lui Urechie; Apoi, să-întărește prin hârțoaga A mănăstirii de la Zănoaga. [2] Acum o dată scăzusă luna Și crescând iară să făcea plină, [3] De când oștile turcești întruna Jecuiea stăpânia română. De cruzii multe și tâlhărie Rămăsese țara mai pustie. Numa țigănia noastră-armată Între-atâte valuri ș-asuprele Era întreagă și nevătămată Scăpând oarecum ca pintră iele; Prin sfadă multă și hodini dese Aproape de-Inimoasa-ajunsese. Sân Spiridon prin o tâmplare Din raiu privind, să mai vadă Ce fac muntenii, „au, váileo!" tare Strigă-înspăimântat, iar' o grămadă De sfinți ce cânta psalmi ș-antifoane L'întrebară: „Ce-ți e, Spiridoane?" [4] „O! (zisă) Dar' nu vedeți ce-mi este? Perit-au Țara mea Romănească! Nu e țară, sterpele neveste Unde-întratâta să mă cinstească Ca-în aceasta, ș-acum, ian' căutați Cum o prădează turcii spurcați!..." Toți sfinții mirându-să priviră La mulțimea taberii păgâne; Din umeri și cu capu clătiră, Iară Sân Nicoară,-adânc în sine Cugetând, din buzele sfinte Următoare slobozi cuvinte: „O, cuvioșilor! mie-mi pare Că nu-i vremea de-a clăti din spate Sau a jelui făr-ajutare Ș-așteptând pănă vor fi surpate A noastre beserici de păgâni, Ci să-ajutăm și noi pe români!... Drept aceasta, Spiridoane, dară Luând voinicii noștri în soție, Pe Jòrgiu și pe Medru, gios te pogoară Ș-ajută lui Vlad în bătălie. Așa gândesc eu că-ar fi mai bine, Însă n-așteptați de-azi pănă mâne!... Ci cât mai curând trebuie-a merge, Că-amintere poate fi zădară Ajutarea. Cești doi pot s-alerge Degrabă fiind călăreț, iară Tu pedestru (precum din canoane) Trebuie să mergi, o Spiridoane!..." Sân Giorgiu cu Sân Medru fiind de față, Întărea sfatul lui Sân Nicoară, Numai Sân Spiridon avea greață, Căci nu văzusă nici odinioară Vreun războiu având inimă blândă Din fire și neiubind izbândă. [5] Sân Giorgiu-îndată sabia-încinsă Și zoáa-îmbrăcă nestrăbătută, Coiful, scutul, sulìța nevinsă Luă, și luând toate sărută, Nu pentru că-s bune și frumoase, Ci că-acum de mult nu le purtasă. Așijdère Sân Medru s-armează Amândoi de-aci suind călare, Sân Medru pe iapa sa cea brează, Iară Sân Giorgiu pe murgul său, care Îmbe dobitoace minunate Spun că-ar fi măiestre ș-aripate. Însemnându-să cu sânta cruce Cuvioșii călăreți plecară. Sân Spiridon după ei să duce Pogorând pe cea tainică scară Care Iacov (pribegind de-acasă De frica lui Isav) o visasă... Dar părându-i cale delungată Pe-încet a păși din spiță-în spiță, Măcar nu călărisă nice o dată Totuș', dacă-ar fi vreo măgăriță Sau puiu de asìn! socotea-în sine Că-ar putea călători mai bine. Și iacă,-o minune! ce zărește! O asìnă despre mâna dreaptă Grăind cătră dânsul omenește: „Sân Spiridoane, dar ian' așteaptă!... Și de voiești a merge mai tare, Nu-întreba nimic, ci sui călare!... Ásina lui Válam sunt eu, care Pentrucă potignind odinioară, Îngerului ferii din cărare (Ai auzit povestea mea doară?), Rămăsăi pănă-acuma-în viață, Ca oamenii limbă-având vorbeață." [6] Sântul bucuros primi-îmbierea Și de-acolea mearsă tot călare; Însă-așa-i fu sfatul și părerea: Să nu să-arete la fieșcare, Ci nevăzut ispitind el toate Să-apere pre oameni de păcate. Întracea turcii-încolea și-încoace Ca turbați alerga după pradă; Țiganii nu știea ce vor face, Că-între dânșii să scornisă-o sfadă Unii voind să călătorească, Iar' alții pe loc să hodinească. Din bătrâni încă mai mare parte Stă pe-aceaia ca cât mai degrabă Să meargă la Spăteni, nici să-întarte Domnia, prin zăbavă fără treabă. Drept aceasta țiganii grămadă Strângându-să-începusă la sfadă. Unii striga că pentru o fată A unui ciurariu nu să cuvine Să zăbovească tabăra toată, Alții răspundea că fieștine Datoriu e păn' atunci să rămâie, Păn' să va ști de-i Romica vie... Iar' în cea curte mândră măiastră, Voinicii zăuitându-și de toate Bea, mânca, juca, ședea-în fereastră; Parpangel fátá-și găsi nu poate; Florescul povestea ca nainte Străinului cu ceste cuvinte: „Iar când sosiră la locul unde Grecul știea că-s mrejile-întinse Ș-unde Hamza cu oaste să-ascunde, Atunci, ca nește pârjoale-aprinse, Iacă zece mii de turci să scoală Și lovesc pe munteni cu năvală. Iară logofătul cu sumeață Sprânceană lăpădând fățărie: „Nu-ți fie (zise) de mir, nici greață, O, Vodă! Iepurii iacă-îmbie Pă câne să să dea legat, iară Mieii cei blânzi pe lup împresoară!... Sosit-au de tine hotărâtă Vreme,-în care tu de voie bună Vruși să te-închini la poarta mărită!... Tinerii tăi încă-s de-împreună Gata-a merge departe de-acasă, Nice-acum de patrie le pasă!..." Stete vodă cu mintea-îndoită De-are-în pieptul vânzariu să împlânte Fierrul, dar socotind ovilită Izbândă, ca singur să să-încrunte Însuș' cu el, hotărî să-l lasă Spre-altă pedeapsă mai ticăloasă. Sabia smulsă, ochi plini de-urgie Aruncând la el, așa răspunse: „Greculeț mișel, născut la robie, Învățat la viclenii ascunse, Intrìgi a face,-a méștere-otravă, Simțire neavând de-onor și slavă, [7] Voiu să-ți arăt fără viclenie Că nici mâna lui Vlad a să-întinde, Nici cap să să plece la robie Sunt făcute, nice-e lesne a-l prinde, Căci ai gândit!... bagă samă bine, Oare prinde-or iepurii pe câne!" Apoi întorcând spre-ai săi cuvântul: „Nu-i vreme,-o voinici! (grăi) de-a spune Cu multe,-aici, tot înșălământul Cu care-au cercat a ne răpune Vrăjmașul ș-unde ne aflăm astă-oară, Căci înșii vedeți!... Pentr' acea dară, Cred, o viteji! că nu-i trebuință Să vă-arăt cu mai multe dovede Că scăparea-i numa-în biruință. Ceștii numa putem a ne-încrede! Deci acum, sau moarte cu dafine, [8] Sau izbândă,-altă nu ne rămâne!... La arme, dar'!... S-aratăm vărtute, Să stăm nefrânși, cu inimă vitează. Nu biruiesc multe mii și sute, Ci cari a biruire cutează. Alergați și vă luați izbândă; Slava voastră fie-a lor osândă." Zice, și dând semnul de năvală La oștile-în ascuns pregătite, El cu garda sa de-aci să scoală Și-în șireaguri bine-orânduite Lovi pe turci cu-atâta iuțime, Cum cade tunetul din nălțime. Și cum povoiul, pe țàrìnă coaptă Căzând, cu năpraznă-într-o clipită Strică truda plugariului dreaptă, Și iacă, zace gios cutrupită Toată țàrina, ș-în loc de grâne Numa năroiu și baltă rămâne. Așa lovind viteaza-oștișoară În turcime, trupuri polignește, Rânduri întregi prăvale ș-oboară, Taie, surpă, dar mai mult stropșește, Ș-altă nu vezi făr' trupuri tăiate Zăcând în bălți de sânge necate. Vlad ca ș-un leu întărâtat foarte, Ce, de vânători luat în goană, Deacă să vede cu câni de-o parte Iar' de alta cu mreaja vicleană Împresurat, unde-i cea mai mare Grămadă de câni, acolo sare Și dorind să-ș' facă-izbândă-amară, Pe care cumu-i vine nainte Frânge, spintecă,-încoalță, ș-înghiară, Când cu brânci groaznice, când cu dinte Apărându-să, sugrumă și ucide Și printre dânșii drumu-ș' deschide, Așa Vlad văzând că de toate Părți pe dânsul turcimea să scoală, Unde vede că-s mai îndesate Gloatele,-întracoló dă năvală, Învârtind arma-încolea ș-încoace Larg potec pintre păgâni-ș' face. În zădar Hamza oști împrăștiate Va să-adune, războiu să-întrejască, În zădar a le-îndemna să bate Cu porunca tare-împărătească, Căci oastea-în răsipă-acum pornită Să calcă fugind ș-e neoprită. Iar' Hamza de cetele muntene Împresurat, cade la prinsoare Cu mai mulți din oștile-agarene. Grecul încă nevăzând scăpare, Lui vodă cu multă plecăciune Cade-înainte și să supune. Atunci vodă-amar zâmbind îi zise: „Cum îți pare-acum, Catavoline, Urzitoriu de vânzării închise, Sol fățarnic a Porții păgâne, Ce nu te rușini cu tâlhărie A vinde creștina stăpânie?" Așa zicând cu groaznică moarte Porunci ca pe toți să-i înțape, Ce la tâlhărie avură parte, În pădurea ce era de-aproape. Hamza fu-înțăpat pe cel mai gros Și mai nalt copaci, grecul mai gios. Crudă poruncă, moarte-îngrozită! Dar acelui nevinovat pare Că vânzarea-i și mai neomenită. Om ticălos, totuș' nu te spare De la fapte rele câteodată Pedeapsa,-ori cu ce moarte-așezată! Dacă estea-în Țarigrad s-auziră, Sultanului nime nu cutează A spune, măcár că el să miră Unde logofătu-întârziază, Păn' ce-odată viziriu-îndrăznește Și lucru cum e povestește. Iar' tiranul aprins de mănie Că-au cutezat a grăi de-acele Basne și care nu pot să fie, Lucruri de rușine și mișele, Porunci să-l bată peste față Pentru vorba proastă și-îndrăzneață. Iar' deacă din solii repezite Să-încredință, mai nu turbă-în sine De ciudă și de-urgie-ocărâte Văzându-și porunci, nici să-ș-aline Firea putu cu deobște târzie Izbândă, ci cât mai tâmpurie. Deci la pași de aproape, de parte, Porunci de sârg oști să-și armeză, Și întracela chip ei să să poarte Ca să aducă cele mai viteze Cu sine, iar' păn' la primăvară Să fie gata să iasă-afară. Abea pe câmp iarba răsărisă, Iar' codru noao frunză apucasă; Din toate părți turcimea trimisă S-adùnă:-o parte pe mare-în vasă Alergând spre Țara Romănească, Cu totul acuș' s-o jefuiască, Iar' o parte duce cu pas iute Sultanul păgân, suflând izbândă, Cu care s-afla mii doao sute De mulțime varváră neblândă. Ș-acum la Vidin ajunsese Stulurile cele mai alese. Era tocma-în miez de primăvară Când zăfiri cu florile să joacă, Păsărelele vesele zboară, Iar jivina și cea mai săracă, Voioasă saltă și să desfată În dezmierdare nevinovată, Când iacă Vestea-în trâmbiță sună Că vin turcii cât frunză și iarbă, Ca robiei țara să supună. Toți să gată-a lua fuga oarbă. Boierii cei mari și mai cu minte Luasă fuga mai înainte, Iară țăranii săraci, în pripă, Ca ș-o turmă de oi fără pază Cari încătrò purced în răsipă; Plini de frică și cuprinși de groază Toată-ș' lasă avere și sudoare, Nedejdea puind numa-în picioare. Fug copii cu tinere copile, Fug muieri cu mititei în brață, Iară cei mai încărcați de zile Îi mângăie și le sunt povață. De vaiet amar, țipete, jele Plini-s codrii, câmpii și vălcele. Ici unul își poartă pruncii-în spate, Altul colea pe slabul părinte, Cel-ar fugi, bietul, dar' nu poate Și stă ca zăpăcit de minte, Neștiind cui mai curând s-ajute: Pruncilor sau muierii căzute. Nepotul duce pe moș de mână, Moașa pe nepoției și nepoate, Iar' nòra pe soacră-sa bătrână; Fieșcare din primejdie scoate Pre cel mai iubit, mai de aproape, Năzuind cătră munte să scape. Numa Vlad, cu inimă nefrântă Și-înarmat, pre păgânul așteaptă. Nimic de la scopos nu-l desmântă, Toate-orânduiește, toate-îndreaptă Spre pierirea păgânelor gloate, Tocma să fie nenumărate. Cu călărimea lui cea vitează Prin locuri dosite, lui știute, Oștilor turcești de-aproape-urmează. Din ascunziș cu năvală iute Sărind pe șireaguri sângurate, Neașteptat încungiură și bate. Ca lupul flămând care, supt deasă Tufă ciulit, pe pântece zace, Când vede trecând o turmă groasă De-oi sau alte slabe dobitoace, Iar văzând pre vreuna sângurată Sară,-o răpește și fuge îndată, Așa Vlad urmând oștii cei mare Turcești, ordiilor despărțite Neașteptat înainte le sare De prin locuri ascunse, dosite, Ș-atâta știe-a-i zătigni de bine, Cât nici măcar unul viu rămâne." Florescul fârșind lunga poveste Mearsă, fiind târziu după cină, Iar' Parpangel după a neveste Sale-urmă-în zădar, caută, suspină; Deci plin de necaz că n-o găsește, Se cùlcă pe un pat ș-ațipește. Însă lucrul cel mai de mirare Este că bietul țigan, aice, Unde să culcasă-în supărare, Află' zioa cea mai de ferice, Fiindcă-a doao zi dimineață Să trezi la Romica sa-în brață. Dracu nu doarme! cine-întii zisă, Bine-o nimeri...! că așa este: Pănă noi durmim cu geana-închisă, El turbură fete și neveste Și-osăbite feliuri de năluce, În vis și-în aievea le aduce. Nu știu cum să tâmplă de-astă dată (De bună samă prin gevolie!) Că Romica era culcată Într-acel pat ș-aceaiaș chilie Unde se culcasă Parpangel Asară, mâhnit ca vai de el. [9] Când fu spre zio, el să trezește, Fiind încă ea-în somn afundată; Caută-împrejur, și iacă-oblicește Că doarme lângă dânsul ș-o fată. Să miră! și nu să poate-încrede: În vis sau într-adevăr el vede, Dar' apoi de pe semnele toate Cunoscu pe draga sa copilă. Cine-aici a povestire poate Cu ce feliu de sâmțire și milă O cuprinsă,-o sărùtă și zisă: „O dragă, cine-aici mi te-închisă!..." Atunci și Romica clipește Și văzându-și ibovnicul față, Nimica de dânsul să sfiește, Ci cuprinzându-l cu dor în brață, Îi răspunsă:-„O, iubit Parpangele, O, câtă-mi pricinuiși tu jele!" Copila cu totul roși-în față Și-i arsără buzele ca focul, Junele-încă nu era de gheață Ș-acu dracu-și începusă jocul: „Vai de mine, ce faci?" dânsa zisă Spăimântată, vrând să să rădice. S-ápără ca când nu i-ar fi voia Ș-apărându-să-îl strânge la sine. Ce-i de-a face când vine nevoia Pe om? Voi știți, dragi neveste, bine Că la-împrejurări cum este-această, Totdeuna vi să tâmplă năpastă. Însă spre-a Romicii norocire, Tocma ca când ar fi fost chiemată, A feciorii sosi scutire: Sân Spiridon pe-asină aripată Trecea tocma-într-aceaiaș' clipită Pe lângă ceastă curte vrăjită. Și văzând de sus pe cea perechie Care,-încă fiind necununată, Porunca-întie din legea vechie Era gata să-împlinească,-îndată Trasă-asupra curții-un semn de cruce, De carele pier toate năluce. Și iacă pieri curtea frumoasă Ca când n-ar fi fost nice odată. Oaspeții-într-o baltă puturoasă Să treziră. Și-acea minunată Întâmplare la toți au arătat Că curtea n-au fost lucru curat. [10] Bunul Parpangel, pănă prin baltă Plină de broaște sâlind să iasă Înoată-încoace,-încolea și saltă Ș-orbecăind prin ceața-întunecoasă, Iată pierde pe Romica dragă Și-în zădar o caută balta-întreagă. Iar' după ce cu multă trudă Abea să vârgoli din băltoacă, Plin de tină și cu haina udă, Scuturându-să stete-o soroacă Și-începu a socoti-întru sine Asupra cestor tâmplări străine. Ci în zădar cap și minte-ș' bate, Că niciuna-i vine la măsură. Curtea pieri cu casele toate, Nice să știe ce să facură Oaspeții; patul și draga fată Încă pieriră din ochi deodată! Iar' de altă parte știea bine Și-aceaia, cumcă-astă dimineață Au fost întru nește căsi străine Și-în pat, șiind pe Romica-în brață; În urmă, că-în balta puturoasă Au căzut, haina-l mustra tinoasă. [11] Estea socotind jelea-l cuprinsă, Mai vârtos pentru biata Romică, Iar inima cea de dor aprinsă Mai numa că nu i să despică. Strígă-amar: „Dragă Romică, vină!" Iha [12] din vale-i răspunde: „vină!" Iha, cea răsunare deșartă Care din râpe și văi afunde La macar ce chiemare să-întartă Și ca când ar îngâna răspunde, Aceaiaș' și lui Parpangel atunci Răspundea din prăpăstii adânci. Țiganul care n-auzisă Niceodată răsunare chiară Ca-aceasta, stete cu gura-închisă Gândind că cineva-l chiamă doară, Însă neauzind mai mult pe nime, Purceasă-înainte prin desime. În urmă ieșind la o cărare Și sângur văzându-să, de jele Ș-urât rupsă-a cânta cu glas mare: „O, voi dragi, vesele păsărele, Păraie limpede curătoare, Copaci aducători de răcoare, Voi mândre poieni și văi adânce, Voi măguri cu desișuri umbroase, Vârtoase ne sânțitoare stânce, Și tu, coadre verde,-întunecoase!... Cine-mi va spune năcazul greu Ce sânte-acum sufletul mieu?" Iha: „eu!". Socotind că cineva-i răspunde Ș-acum, iarăș' cu d-inimă frântă Zise: -„Oricine-ești, nu te mai ascunde, Sau ești om, sau vreo ființă sântă, Ieși la mine-încoace și te-arată, O! spune-m și mă desfată!" Iha: „fată!" „O! eu încă caut o fată blândă Care sufletu-mi dusă cu sine, Lăsându-mă-întru năcaz ș-osândă; Nice știu prin ce locuri străine Va fi ia petrecând zile-amare Și de-are vreo mângăiare!" Iha: „are!" „Cine știe, vedea-ne-om vreodată Și poate că după vreme lungă!... Că nu-în zădar au fost ea furată Doar' în țări streine va s-ajungă Și-oh, amar! apoi cine mai știe Cui va fi dragă soție!" Iha: „ție!" „Hai, doară mă-înșeli, copilă bună, Alinându-mi puținel năcazul, Că eu văd numa noori și fortună De când soarele-mi ascunsă-obrazul. Deci, de-i adevărat graiul tău, Ian' jură-te pe Dumnezieu!" Iha: „zieu!" [13] Aici el era să mai vorbească Și să mai asculte ce-i vrăjește Iha, fata cea pădurănească, Când de-o lature, iacă zărește Venind împotriva lui vrăjmaș, Pe cal întețit, un călăraș. Țiganul zărind sabia luce, Și voinicul sosindu-i aproape Tot înghieță, nici fuga s-apuce, Nici în grabă-oarecumva să scape În pripă cuteză, că din vreme Voinicul îi strigă: „Nu te teme!... Asupra nearmați și de-a ta samă Argineanul sabia nu poartă; Pentru-aceasta să fii fără teamă, Ci tu-mi spune cu inimă neîntoartă: Nu văzuși maìnte pe-oarecare Trecând pe-aici, pe ceastă cărare? Nu văzuși o copilă creștină Tinără și dintr'o mie-aleasă, Ca ș'o mielușică fără vină Fugind repezită, spărioasă Și năzuindúndeva să scape, După ea doi turci gonind aproape?" Parpangel cu mintea-înhemeită De cele care lui să tâmplasă, „Drag (zisă) coconaș! o clipită Numa eu văzui pă ha frumoasă! Dară, ca să nu-ți vorovesc pleve, Însumi nu știu: în vis sau aieve." [14] Voinicul cunoscu din cuvinte Că bietul țigan ș-acu visază; Stete puțin cu-îndoită minte, Dar' murgul îi sare și rântează, [15] Flútură cu capul, înspumate Zăbele roade și pământul bate. Acesta era viteazul de care Oastea păgână se temea toată, Doară cel mai harnic și mai tare Din toți ce-au purtat arme vodată; Multe el făcusă vitejii în lume, Jurat vrăjmaș turcescului nume. Înțălegând el dară că vine Sultanul cu toată-a sa putere Să jefuiască țările creștine, Își părăsi tânăra muiere Ș-îmbrăcat în zoao luminoasă Asupra păgânilor purceasă. Sângur, cu nesupusă vitejie, Hotărî pe turci să năvălească, De-ar fi ei și mácar câți să fie; Ș-acum de trei ori, cu voinicească Îndrăznire,-asupra multor sute Dete războiu ș-alungă pe tute. [16] Nici unul poate mâna să pună Pe dânsul sau rană să-i aducă, Iară el ca fulgerul detună Între dânșii, când sabia-ș apucă; Și pare că-împrejurul lui ploao Trupuri de păgâni tăiate-în doao. Tocma să tâmpinasă cu-o ceată De-aràpi, pe care-o dete-în răsipă Tăindu-i partea cea mai bărbată, Iar' el ostănit căutasă-în pripă Să-odihnească-a umbră răcuroasă, Și veni-într-astă pădure deasă. Dar' spre răul său și soarte-amară, Era pădurea cea blăstămată!... Cum intră și vru să să pogoară Supt un păltinaș, iacă deodată Doi turci vede, gonind o copilă Carea-l rugă de-ajutoriu și milă. El neștiind că este-o nălucă, După dânșii nencetat aleargă Și-i pare că-acuș'-acuș apucă Pe gonaci, capetele să le șteargă, Iar sosind lângă țigan pieriră, Și de-aceasta el acum să miră. [17] Însă-alt nenoroc îi stă-în cărare, Că tocma nimerisă la cele Doao-izvoară de-împrotivă, care Din sufletele mari fac mișele, Iar' mișeilor dau vitejie. El, săracul, de-aceasta nu știe. Acoléși lângă dânsul de-o parte Era doao, supt un fag, izvoară, Din care curgea pe doao boarte, Doao păraie, ca și vioară, Având limpede-apă și dulcie, Iar' una-i de-împrotivă altie. Care bea din cel pe mâna dreaptă, Pe-acel duhuri nalte-l împresoară: Mintea nu știu cum i să deșteaptă Și pare că sus la nuori zboară, Face dintr-un iepure fricos Viteaz neînvins și leu inimos. Iar' apa cea de pe mâna stângă, Tot focul sufletului potoale, Face mintea tâmpă și nătângă, Ba toată firea trândavă, moale, Cela și cesta părăuaș mic Era-între țigan ș-între voinic. [18] Vede limpede ca și vioară Apa voinicul și frânt de sete De pe cal îndată să pogoară. Neștiind, bea de saț, pe-îndelete, Ah! și bea cu multă lăcomie De-a stânga, dintru ticăloșie. Sărace-Arginene! ce minută Nefericită-acolea te-adusă, La cest urât părău ș-apă slută!... Iacă vitejia ta răpusă!... Dar ce folos, abea cât înghite, Iacă toate-întrânsul schimosite, Lasă calul, armele desbracă, Apoi merge și-în codru s-afundă. Parpangel tocma era să treacă Părăul și văzând limpede-unde Curgând pe su țermurile-înguste, Nu să putu răbda să nu guste. Cât putu-încăpea-în palma cufundă, Atâta luă și sorbi-îndată, Și iacă-în fața lui cea rătundă Să vedea schimbarea minunată, Căci ochi nu știu cum i să-înfocară Și-înt-ralt chip cu tot să strămutară. Cu privire mândră și vitează Tocma ca ș-un altul acum stete, Iar' mintea-i să luminà cu trează Istețime, ș-osăbită sete Sâmte el acum, nu de-apă, ci de-alte Lucruri mai mari, de slavă și nalte. Caută la sine și să rușìnă Văzându-să-în hainele mișele, Toate ude și pline de tină; Aruncă ceste și luă cele Carele-Argineanul lăpădasă Una cu armătura frumoasă. Cu ochiul lacom toate petrece Și una după-altă le îmbracă, Și părea că nu să teme de zece, Dacă scoasă sabia din teacă. Iar apoi, văzându-să călare Nici de-o oaste-întreagă frică n-are. De-aci zlătariul fără zăbavă Luând cărarea-îmblată, purceasă Prin cea necunoscută dumbravă. Acuma și de Romica-ș' uitasă, De nu i-o pomenea lui o tâmplare Groaznică, fără de-asămănare. Măcarcă calul inimos îl duce Rapede și cum să cade-în spate, Totuș' el băgând sabia luce În teacă, la un tufariu să-abate Și rumpe-o nuiea, dar, ah, vedere!... Sânge pícă cu glas de durere: „Nu mă frânge, drăguț Parpangele! O, lasă-mă s-odihnesc în pace! Tu nu ști că-în aceste nuiele Trupșorul Romicii tale zace!... Soarta mea fu crudă și nedreaptă, Líbovul altii pe tine te-așteaptă!" [19] Glasul tăcu; iar dacă-înțăleasă A logodnicii tristă tâmplare, Stete nemișcat cu față jeloasă, Inima su piept bătându-i tare. Izbucnind în urmă jelea-închisă, Râu de lacreme varsă și zisă: „Tu ești, dragă Romică dorită! Váileo, vai! ticălosul de mine!... Cum de groaznică ți-au fost ursită!... Ah! nu pot eu trăi fără tine; Ieu încă-a vieții fir mi-oi rupe, Pe-amândoi o groapă să ne astupe." Zicând aceste sabia scoasă Și vru-în doao gâtlejul să-ș' taie, Dar' cu farmece trupu-i legasă Mama sa, Brândușa, ca-în bătaie, La războiu sau măcar ce-altă price Nice-o armă-în lume să nu-i strice. Deci sabia lunecă pe piele Ca pe marmură nestrăbătută, Iară de mult bănat și de jele, El în urmă la crièri să strămută Și pare că nimica nu mai sânte Ș-umblă ca ș-unul fără minte. De-aci-întețindu-ș' calul, aleargă Încoace și-încolea cu iuțime, Cruciș', curmeziș' pădurea largă, Cu tot feliul de nebune shime, Tocma ca ș-o sălbatecă fiară Țipă, răcnește, spumegă, zbiară... „Stați, tâlharilor fără de lege (Strìgă el căutând în toată parte), Suflete păgâne și pribege, Pe toți v-așteaptă cumplită moarte!... Însă, dacă-mi veți da pe Romica, Iată că nu voi face nimică!" De-aceste lui în minte puiază Fierbințala! Câteodată-îi pare Că vede pe Romica cu groază De dânsul fugind; el pe cărare Îi merge și purure-o-întețește, Dară ea tot fuge bărbătește. Așa făcând pănă când înoaptă, Adeseori zice: „Dulcea mea zână, Nu mă fugi! Deh, Romică,-așteaptă! Eu-s Parpangelu tău! Ian' vină, Să mergem la țigănie-acasă. Vină, dragă Romică, frumoasă!..." Rău-mi pare, drăguț Parpangele, Că-atâta pățești pentru-o copilă, Că nu-s vrednice de-atâta jele Copilele, ba nice de-o milă!... Căci puține sunt, foarte puține!... Cu care să te nărăvești bine. FÂRȘIT ↑ Aici poetul să plânge de veacurile noastre, în care nu să aude de minuni ca mai demult, și zice că nu numai aiavea, dar nice în vis acum îngerii nu să arată. M. P. ↑ Spune apoi că pe vremea lui Vlad Vodă s-au pogorât sfinții din ceriu și au ajutat oamenilor, și zice că aceasta este scris la o cronică care-i mai vechie decât cronica vornicului Urechie. M. P. a) Mă tem să nu fie o bârfeală despre autoriu, fiindcă nu aflu nice la o cronică de aceste minuni. C. Criticos. ↑ Adecă va să zică poetul că acum era aproape de o lună de zile de când turcii întrasă în țară. M. P. ↑ Minunat lucru spune aici poetul, care cu nevoie este de a-l crede căci cum au putut el să știe ce-au făcut și ce-au vorbit sfinții în raiu? C. Idiot. a) Și mie așa-mi pare, vere! Dar nice poetul are vină dacă au aflat așa scris. Onoch. b) Aceste trebuie să să înțăleagă poeticește și într-acel chip cum povestește Omer, că s-au sfătuit zieii în ceriu, unii să ajute troienilor, precum Mart, Vinerea, ba și Apollòn, iar alții s-ajute pe elini, precum Minèrva (Athìna), Neptún (Posidoniu) și Vulcán. Poeticul nostru fiind creștin n-au putut să pomenească de zieii păgânești și să le deie vreo putere; pentru aceasta au pus la lucrare sfinții creștinești. Însă aceste să înțăleg, cum am zis, poeticește și alegoricește. Cocon Musofilos. ↑ Întâi caută a lua aminte că poetul, în voroava sa de obște, să țâne pretutindene de chipul vorbei de obște și întrebuințază cuvinte obștite între țărani, afară de tâmplări când vorbește altcineva, căci atunci așa-ș chibzuiește voroava, ca să fie cuviincioasă persoanei care vorbește. Deci și aici fiindcă sângur povestește, nu zice sfântul Spiridon, sfântul Gheorghie, Dimitrie sau Nicoláe, ci precum au fost obicinuit de demult și să obicinuiește astăzi la țărani care sunt mai stătornici întru ținerea obiceaiurilor strămoșești. Și cu adevărat nu știu de unde au luat cărturarii noștri besericești acel cuvânt: sfânt , sfântă , când adevăratul cuvânt strămoșesc este sânt,-ă , care pururea au fost trăitoriu în neamul nostru care ș-astăzi zice Sân Pietru, Sântă Mărie, Sân Giorgiu ș. a. C. Filologos. a) Dar, ș-alta este a băga sama la locul acesta: că zice Sân Nicoară (Sfântu Nicolae) cumcă Sân Spiridon trebuie să meargă pedestru, fiindcă, după canoanele s. soboară, vlădicii și călugării nu putea să călărească numai pe asin sau catâr! Și pentru aceasta zice poetul că Sân Spiridon au trebuit să pogoară pe scara lui Iacòv, adecă care Iacòv pribegind de frica frate-său, o văzu în vis. ↑ Pentru această asină a lui Valám este scris la Biblie că mergând Valam pe această măgăriță, ca să blasteme pe Izrail, îngerul Domnului îi stete în cale, iar ásina ferindu-l îngenunchie și bătându-o prorocul ca să meargă, ia grăi cătră dânsul: „Ce mă bați?"... Iară cele ce să zic aici pentru dânsa, trebuie să să înțăleagă poeticește. Erudițian. a) Toate ar fi cum ar fi, însă a scrie unele ca aceste, nu să cade despre sfinți; mai vârtos să să mestece la poveștile țigănești. Păr. Desidemonescul. b) Și ce rău au scris poetul aici? Toate cu cuviință!... Că au vrut să ajute sfinții creștinilor, aceasta nu-i nimic rău, căci asemene tâmplări sunt și la Biblie , unde împrotiva necredincioșilor ajută îngerii. Ba să află și la cronicile noastre, unde să zice că lui Stefan Vodă celui Bătrân au ajutat un călăreț sfânt mergând asupra oștilor. Apoi, caută la Viețile Sfinților și vei afla și mai minunate. Iar pentru măgărița, însuș' Domnul Hs. au intrat în Ierusalim șezând pe puiu de asină!... În urmă, în istoria aceasta nu să povestește numa de țigani, ci și de faptele lui Vlad, ce sunt luate din istoria vremilor acelora. Nu să poate deci dară zice că povestea aceasta pentru sfinți, s-au mestecat cu povestea țiganilor. Părintele Apologhios. ↑ Onòr , adecă cinstire, cuvânt lătinesc, primit acum mai la toate neamurile, încă și la cele a cărora limbă nu purcede de la limba lătinească; cu mult dară mai vârtos putem să-l primim noi, fiind limba noastră fiica limbii lătinești. P. Filologos. ↑ Dafin este un feliu de lemn de obște știut, care lătinește să chiamă làurus . Din frunzele acestui arbure făcea oamenii cei de demult cunună și încununa pe biruitori, care să purta vitejește la războaie pentru patrie. Deci noima stihului acestui este: acum n-avem altă ce aștepta, fără ori moarte încununați fiind cu slavă sau izbândă. Filologos. ↑ Vezi lucru dracului! Cum au știut el a-i întâlni, ca să-l îndemne la păcat. P. Sfântoievici. ↑ Pare că mi să rădică o piatră de pe inimă! căci gândeam că, de bună samă, s-au săvârșit păcatul! Dar, precum să arată, sosi în vreme ajutoriul ceresc. P. Sfântoiescul. a) Ha! ha! ha!... bine le șede așa oaspeților acelora, în balta puturoasă! Așa dăruiește diavolul pe cei care-i ascultă. P. Disidem. ↑ Poetul spusă pănă aici cum Parpangel ieșind din baltă și nevăzând nici curte, nici oaspeți, nici pe Romica, să frângea cu gândurile și nu știea ce să socotească. M. P. ↑ Iha este cuvânt formuit din firea lucrului și însemnează tot aceaiaș' ce iho la elini, iar eho la latini; va să zică în sâne răsunetul ce dau unele locuri, mai vârtos unde sunt locurile între dealuri sau aproape de râpe afunde sau peșteri și răspund la fieștecare strigát cu vorbe asemene, însă înjumătățate, poftorind mai vârtos silabele cele de pe urmă. M. P. ↑ Ce țigan nebun ! Dar' nu putea el să cunoască că nimene nu-i răspunde, ci numai sunetul vorbelor lui să răzbătea. Idiot. ↑ Săracu Parpangel! Voinicul întreba de altă fată, iar' el gândea că întreabă de Romica. Mândr. ↑ Pe une locuri zic necăzește , în loc de rântează . M. P. ↑ Tute va să zică toate. Însă cele ce să povestesc aici de Argineanul, cu adevărat nu să află la cronica romănească, dar' preînvățatul Talalău face o luare aminte, tot acoloș' la izvod, precum s-au zis mai sus, zâcând că în copilăria sa au auzit cântând de faptele aceluiș' Arginean; dar, precum toate cu vreme cad în uitare, așa și cântarea aceaia nu o pututu-o afla mai târziu. Pagubă!... (adauge învățatul) că nește cântări ca aceste nu să însemnează despre cei procopsiți a norodului, căci întru dânsele ar găsi multe făpturi istoricești care ar putea să fie ocrotite de uităciunea vremilor. Și adevărat zice acest om învățat, că eu însuș' multe cântări de viteji romănești am auzit când eram tinăr, care acum nu să aud mai mult. Erudițian. ↑ Spune adecă poetul că Argineanu ostănit să culcasă în pădure supt un copaci să odihnească, dar fiindcă nimerisă în pădurea cea vrăjită, unde îndată i să arătă o nălucă, adecă o fecioară fugind și după dânsa doi turci gonind, el vrând să mântuiască copila, alerga după turci, iar' când sosi lângă Parpangel, fata cu turcii pieriră! M. P. ↑ În aceaiaș' pădure (zice poetul) era un fag, de supt care ieșea doao păraie cu apă foarte limpede, însă între sine deosebită fire și vărtute, căci apa din părăul despre mâna dreaptă făcea pe om harnic, îi da duhuri nalte și inimă vitează, iar cea din părăul de-a stânga strica toată firea omului și-i întuneca mintea făcându-l ticălos ș. a. M. P. ↑ Ce aud! Cum poate să fie! Mainte fu cu Romica și aici ia să fie moartă! Apoi, tufa să grăiască! Onoch. a) Vezi, dară, vere, că nu toate ce se află scrise sunt ș-adevărate! Idiot. b) Aceasta o împrumutat-o poetul nostru de la Virghil, unde să zice: Quid miserum, Enea, laceras... nam Polydorus ego . Erudițian.


content:
Țiganiada de Ion Budai-Deleanu Cântecul a V Capitolul precedent - Capitolul următor Țiganii la sfat n-au bună plază; Tandaler ca ș-un bărbat s-arată, Vodă tabăra le cercetează Cu garda sa turcește-îmbrăcată. Pe Parpangel abea la viață Întoarce mamă-sa isteață. Acum laia țigănească-armată Nu era departe d-Inimoasa Hodinind și mergând câteodată; Iară la crieri coapta și bărboasa Bătrânime cu cei mai de cinste Să sfătuiea, ca și mai nainte. Căci acum și-înțăleaptă solie De-oarecâteva zile-întorsese Cu răspunsul bun de la domnie Zicând, precum vodă le spusese Și cum au aflatau a sa mărie, Toate după pofta lor să fie. [1] Adecă-întii, ca de la Flămânda Păn la-Inimoasa numa trei mile Să fie, când or merge curânda; A doao, să facă-în toate zile Atâta hodini câte le place, Să mânce, să beie și să joace. Numa de una grijă să poarte: Când s-ar tâmpina cu turci în față, Să nu-ș aducă-aminte de moarte, Dar' inimă s-arate-îndrăzneață, Că, de-or fugi ș-or întoarce spate, Nu le va mai trimite bucate. [2] După multe sfaturi și cuvinte Spuind fieșcare a sa părere, Bălăban, aducându-și aminte De vorbit, graiu ș-ascultare cere; Și văzând că nime nu-l smintește, Rădicând glasul, așa rostește: „Bărbați buni, mai nainte de toate Cred eu că-ar trebui să să-așeze: Oare suntem sâliți a ne bate Cu turcii? Că-având mințile treze, Lesne vom precepe dintru-ahastă Cum că-o mare ne-așteptată năpastă! Pentru ce vodă-aici ne trimisă? Pentru ce ne pusă-armele-în spate? Pentru ce dete mălaiu cu clisă...? Aheste nu mi-s lucruri curate!... Și mă tem ca nu, cu bună știre, Să fim trimiși aici la pierire. Dăci eu socotesc că-ar fi mai bine Să ne tragem în sus, cătră munte, Să nu-așteptăm pănă turcul vine În sângele nostru să să-încrunte; Și Cetatea Neagră este locul, Unde ne vom aștepta norocul." Goleman încă-atunci de potrivă Într-acest chip rostul său deschisă: „Tot care n-are minte ponivă Și privind cu ochii doar' nu visă, Trebuie să vază, să-înțăleagă Că Vlad Vodă-au făcut cu noi șagă. Au socotiți voi că el nu știe Cu câtă putere turcul vine, Ca să puie țara supt robie? Înprotiva-ahăstor oști păgâne Noi avem să stăm cu vitejie, Măcar și de-ar fi de sute-o mie. Adecă, turcii venind să lovească Întii pă noi, ș-întia năvală Oastea țigană s-o sprijinească, Ca el apoi, fără de-ostăneală, Să deie pe dânși, de-a noastră moarte Slăbiți, și biruință să poarte. Spúneți-m acum: pentru ce s-ascunde? Pentru ce nu sunt oameni prin sate? Toți au fugit și nu să știe-unde, Ducând cu sine toate bucate. Au văzut-ați trecând din loc în loc Vrun om, vrun câine sau dobitoc? Cum dară să nu putem noi crede Cumcă suntem amânați la moarte, Ca și nește mișele cirede? Oh! amară și cumplită soarte! Inima-m pare că să despică Dă mare jele, bănat și frică." Atunci Tandaler cu sumeție Sculându-să: -„O, voi toți, iepuri fricoși (Zise), câți sunteți în țigănie! Dar' de voi mă mir, bătrânilor moși, Cum puteți asculta cu răbdare Tot dă frică și dă spăimântare! Noi să fugim! Și-încătro? Dar' unde? Și pentru ce? Sau doară dă frică? Care să teme să poate-ascunde: Iacă codrul!... Dară cui voinică Încă-în sânișor inima bate, Locului va sta pănă când poate. Iar' de-au vrut vodă să-ș facă-izbândă Asupra toatei țigănești laie Și-ntr-ahăst chip doară s-o prevândă Pentru nește clise și mălaie, Să-i arete-acum țiganii dară Că nici ei sunt pui dă căprioară." Abea fârși Tandaler cuvântarea, Când iacă, cu mare bucurie, Sfatu-i întări toată-adunarea Cea mai multă și mai tinerie, Numa bătrânii ceva-îndoială Avea pentr-a turcilor năvală. [3] Nici în zădar să temea, că iată, Să-aud de departe țipete dese: Pentrucă-avangarda spăimântată Care după bureți să dusese, De pe-un gruieți oblicisă-o mare Ceată de păgâni venind călare. Și-într-un suflet alergând acasă Striga: „Fugiți, că turcii vin, iacă!" Iar' laia țigănească fricoasă De spaimă nu știea ce să facă. Cu vaiete mari și cu plânsoare Căuta-încoace și-încolea scăpare. Adunarea noastră prenălțată, De-atâta zarvă cu rebelie, Abea-în urmă și ia să deșteaptă Ș-uitându-și de arme, de bătălie, Apucà fuga cea sănătoasă Năzuind la tufa cea mai deasă. [4] Însă-acuma nu e cu putință Cíneva să scape, să să-ascundă; Pentru-aceaia toți cu bizuință Acolo să bagă și s-afundă Unde văd că-i grămada mai mare Ș-unde-oamenii să-îmbulzesc mai tare. Cum oile blânde prin ocoale Când aulmă lupul pe de-aproape Ascunzându-și capetele sale, Care de care precât încape Între celelalte să vârește, Iar' de-apărat nici una gândește, Așa țiganii săracii grămadă Îmbulzându-să-într-un loc s-adună, Ș-ascund capetele să nu vadă Cum turcii vin în chip de fortună, Hăi! pe dânșii-acuși, acuși să deie Și dulce viață să le ieie. [5] Dar' când sosi vrăjmașul în față, Toți la pământ căzând își plecară Grumazii și întinsără brață, Milă cerșind cu lacremi amară: „Vàileo, vai! (striga ei plângând) iacă, Pierit-au țigănia săracă!..." Într-acea-un turc la grămada-întie Țigănească de-aproape sosisă, Care-în mână țiind o hârtie Într-acest chip le ceti și zisă: „Fiindcă voi, cioare blăstămate, Ați socotit cu noi a vă bate Ș-armele cu neauzită-ocară Pe turci au rădicat toată ordia Voastră!-acum dar ian' ieșiți afară S-alégem a cui e voinicia! Care n-a ieși este-un calic, Iepure fricos ș-om de nimic. [6] Și pentrucă-au cutezat să poarte Armele ce-a purta să cuvine La voinici, să va certa cu moarte, Drept ce-au făcut armelor rușine!... Iar' muierea lui și copii Nevinovați să vor da robii." Țiganii înțălegând aceste, Toți încremeniră de frică: Cesta léșină fără de veste, Cela-amúrte, nu sâmte nimică, Altul să vaietă-în gura mare, Iar altul plânge cu suspinare. Mai toți acu de sineș' uitasă, Numa Neicul încă firea-ș' ține Și la tâmplarea cea mai jeloasă Socotindu-să puțin în sine, Un bun cuget îi nimeri-în minte, Să iasă turcilor înainte, Ca doar va putea ceva să facă Prin rugăminte și plecăciune, Pentru cea țigănime săracă. Deci luând ș-alte fețe bătrâne, Mearsă-înaintea celùi mai mare Și-îngenunchiend grăi cu plânsoare: „Domnilor turci! deh, fie-vă milă Dă țigănia noastră săracă! Că zieu! nu dă voie, ci dă sâlă, Ca mai rău doară să nu petreacă, Au trebuit armele să-îmbrace Neavând dă nevoie ce mai face! Tot Vlad Vodă e-ahăstòr dă vină, Numa Dumnezieu lui să plătească, Căci el ne-au băgat în hastă tină, Dar' vița noastră țigănească Cu toată lumea trăiește-în pace Și zieu că bătălia nu-i place. Dăci nu vă lăcomiți într-atâta La țigane suflete mișele. Luați-ne-averile și pita, Desbrăcați-ne pănă la piele, Numa ne lăsați dă mângăiere Viață, copii și muiere. Știți bine că și la voi săracii Țigani trăiesc numa din milă, Făcând slujbă și plătind hăracii, Nici la războiu merg numa dă sâlă. Dăci iertați-ne acum de-o dată, Să vă ierte Maica Precurată!... O! iertați-ne, luna să vă-ajute! Mahomet mulți ani să vă trăiască! Hie uitate hele trecute!... Dumnezieu pe loc să ne treznească Dă suntem noi dă vină-într-ahastă, Dar' iacă-au fost pe noi o năpastă. [7] Și ce folos de-acolea vă este, Deacă ne luați dulcea viață Ș-a noastre vor rămânea neveste Cu mititei copilași în brață? Noi om pieri,-adevărat! dar' ele Or purta după noi lungă jele." Aici Neicul era să mai zică, Când Răzvan țiind ochi la povață, Cu bucurie glasul rădică: „ Eta ! domnul măria-sa, față!..." [8] Căci cunoștea pe Vlad foarte bine, Măcar era-în hainele străine. Ș-aiavea cu călărime-aleasă Vlad era, pe care ca mai lesne Să poată cercetare,-o-îmbrăcasă Turcește din cap pănă în glezne, Într-adins hotărând s-abată La țigănimea noastră-întrarmată. Deci Vodă cu mânie sâlită, Căci abea putea râsul să-ș' ție, „O! (strigă) prăsilă ticăită! Aceasta-i a voastră vitejie? Pentru-asta v-am dat arme ș-olate Și vă hrănesc, cioare blăstămate!... Ca,-în loc de-a vă-apăra draga țară Ș-a vă bate cu turcii păgâni, Asupra mea să vorbiți ocară? După-aceaia să vă dați în mâni La câteva sute de vrăjmași, Voi, atâte mii de-armați ostași? Iacă, să știți că de-acu bucate Nu voi da, de n-eți pune sâlință Cu turcii-încai o dată-a vă bate Făcând asupra lor biruință, Iar' de v-eți pleca turcilor ca noao, Păn' la cel mai mic voi tăia în doao!" [9] „Să ierți Măria ta (Neicu zisă), Noi suntem fără de nice-o vină, Că cine-ar hi crezut ca să ni să Tâmple-una ca-aceasta și să vină Pe noi munteni îmbrăcați turcește? Însuș' măria-ta socotește!... Dar' totuș' socotind pe dreptate, Zieu! nu să cădea mării-tale Să ne bagi atâta frică-în spate Cu cele blăstămate cealmale!... Asta (Dumnezieu să te trăiască), Zieu că nu fu glumă țigănească!" Într-acea iacă repezit vine Un călăraș dând lui Vodă știre Cumcă-un stul din oștile păgâne Nu departe, lângă-o mănăstire Odihnind ar fi și, cum să pare, Așteptând altă ceată mai mare. Cum principul această-înțăleasă, Fără-a zice-un cuvânt mearsă-îndată Cu munteana călărime-aleasă, Iar' țigănimea noastră bărbată: Ca din vis acuma să rădică Bucuroasă că-au scăpat de frică. Ci peste puțin întoarsă iară Bărbăția lor cea de după-ușă: Cât călăreții să depărtară Muntenești, iată, ca din culcușă Iepurii scorniți, așa ieșiră Uitându-și de frica ce pățiră. Toți apoi a să mira-începură Cum au putut ei să să spăimânte De-acea nevoiașă-adunătură De munteni în străine veștmânte? Toți acum arăta vitejie Ca când nu s-ar teme nici de-o mie. [10] Iar' Muțul rumpând lunga tăcere, [11] „Dar, ian întoarceți acum încoace, Vitejilor (din toată putere Strigă), voi, căror numa vă place Furiș' a veni cu-înșelăciuni Ș-a spăria pruncii din tăciuni!" De-acolea-îndemnându-să mai toată Murga țigănime,-inimă prinsă Ș-acum avea chief să să și bată, Dar' ceata muntenească fuga-întinsă Ș-altul nu era nime cu care Să-ș' poată stâmpăra râvna mare. Însă, de-ar fi-inimă și vărtute La om, tot într-aceaiaș' măsură Cu gura,-o! câte și câte sute De viteji ar fi biruiți cu-o gură Atunci cel cu gura cea mai mare Fire-ar doar' viteazul cel mai tare. [12] Cumcă lucrul nu-i așa, s-arată Din cele ce eu acum voi spune: Tocma când avea chief de-a să bate Țiganii fără de-îmbieciune, Un prilej bun tâmplarea le-adusă De-a-ș' stâmpăra dârzia nespusă. Căci Omár Páșa iacă le vine Cu o groasă-ordie tocma-în față. Omar, care-a oștilor păgâne Atuncia era-întia povață, Eșisă din tabăra turcească Locurile-împrejur s-iscodească. Cum țiganii zăriră departe Venind cu oaste-așa număroasă, Iarăș căzură-în fiori de moarte Și toată gura iară-încetasă, De nu le-ar fi scos grija din minte Tandaler, cu ceste cuvinte: [13] „Tot omul s-auză, să-înțăleagă Că Vlad Vodă iară pă noi vine Și vra doară să-ș' mai facă șagă; Dar' fiți bărbați și vă țineți bine, Nice vă dați cu-una sau cu doao, Că nici voi sunteți făcuți din oao." Mergând aceasta din gură-în gură Și din om în om prin țigănie, Mare la toți făcu-îndemnătură; Deci gândeai că morții iară-învie! Fieșcare cum poate s-armează Ș-a ieși la bătaie cutează. Pănă ei să-înarmă pe-apucate, Turcii-acu foarte-aproape sosisă, Dar oblicind țiganele gloate, Omar stete și-o ceată trimisă Să-i aducă oar' câțiva-înainte Ca să-i cerceteze din cuvinte. [14] Însă-acu laia cea mai voinică Era gata de-a să tâmpinare, Ca când n-ar cunoaște nice-o frică, Așa era râvna lor de mare! De lòlot, úiete și strigate Suna-împrejur locurile toate. Năvălind apoi de toată parte Era tocma să să și lovească, Când Parpangel sărind îi desparte, Care-în buiguiala nebunească Alergând, în cea parte-ajunsese Și făr' veste-înainte le iese. Calu-îi alerga, gândeai că zboară, Drept la șireagurile păgâne. Țigănimea văzând astă rară Vitejie, că-un sângur de sine Pe-o oaste-întreagă face năvală Și mai mare-încă-apucă-îndrăzneală. [15] Oblicind păgânii-atâta gloată Asupră-le venind cu tărie, Iar mai vârtos armătura toată A lui Arginean n-au vrut să ție Nici o minută locul, ci-în pripă Mearsără care-încătro-în răsipă. Parpangel după dânșii s-alungă, Dar, o! tâmplare nenorocită, Sărind calul peste-o râpă lungă Căzu călărețul fără-ispită Cu capu-în gios și-în tină rămasă; Calul fugi ca când nu i-ar pasă. Țiganii, dacă din ochi scăpară Pe turci cu cel voinic împreună (Căci nu știa că-i Parpangel), iară Să-întoarsără-acasă-în voie bună, Cu mare triumf și bucurie C-au alungat muntenească-ordie. [16] Bine să zice: cui vra norocul, Și durmind îi cade piara-în gură! A norocului fu ș-aici jocul, Însă țiganii nu pricepură. Tocma când Omar era să vie Să-împresoare biata țigănie, Vlad Vodă cu garda sa voinică Fără veste ieșind îl năvale, Multe sute-i taie și dimică Strâmtorându-l într-o-îngustă vale, Ș-abea sângur Omar cu puține Au putut scăpa gloate păgâne. Dar' țiganii noștri credea tare Și vârtos că munteni acei fură Ce pe dânși venisă să-i omoare, Îmbrăcați în turcească muntúră; Aceasta povestea ei cu fală. Cum nemintea pe oameni înșală!... [17] Într-acea-a lui biet Parpangel mamă, Fiind afundată-în jele mare Ș-șteptând cu luare de samă, Minunat acest lucru-i pare Că pre fiu-și cu a sa mireasă Încă nu vede sosând acasă. Deci Brândușa (căci așa pe nume Să chiema) fiind fermecătoare, Doară-atunci cea mai vestită-în lume, Ce sâtirea dracii din vâltoare, Ba cu fermecături neauzite Oamenii strămuta-în fieri și vite, Tot feliu-încântă ea de jivină Și cumu-i vine-în minte-o preface, Apoi descântă cât bați în mână Strămutatele jivini sărace, Și nu este-un feliu de măestrie La care-învățată să nu fie, [18] Fiind amărâtă și vrând să știe Unde fiiul ei atâta rămâne Și doar' de este Romica vie, Luă doao fermecate frâne Din róșii făcute strămătură, [19] Șoptind cu sine ceva din gură. Cum fârși neînțălese cuvinte, Iacă doao pregroaznice bale Fără veste-i steteră-înainte; Guși avea pestricate și foale, Însă cu-arepi și solzuri pe spate Și nește coade lungi, cârlibate. Puindu-le-apoi frâne de lână Obrazui-în pulbere-o căruță Cu toiagu-învrâstat ce-avea-în mână, Pe care șezând bale sumuță Și iacă-în cotigă făr de roate Vrăjitoarea văzduhul străbate. [20] Băláurii-înhămați zboară ca vântul Precum striga-i mână și-i duce. Într-un ceas cungiură pământul Muntenesc, dar' nice-o rază-i luce De-a-și găsi fiiul dorit. În urmă Foarte-amărâtă cursul său curmă. Supt o râpă-adâncă să pogoară Și luând de pe bălauri căpestre, Le face semn ca din ochi să piară; Ducându-să-apoi fierele măiestre, Scoasă-o vrăjită din sân piscoaie Și cât poate, de trei ori țipoaie. Mai degrabă decât o clipită, Mulțime de duhuri necurate Din toate laturi vinea pornită, Iar' ea-începe a-i sitiri să caute [21] Sau să spuie-unde fiiu rămâne Și pentru ce-acasă nu mai vine! Ei răspund: „Fiiul tău s-află-în viață, Dar' numa cât sufletul nu-i iasă; Noi ț-om fi păn la dânsul povață!" Deacă-aceasta Brândușa-înțăleasă, Îndată-alergă cu osârdie Ducând-o cel din răspântie. Acolo sosind maica duioasă Ș-află fiiul mai fără viață. Trupu-i rădică și frântele-oase, Luându-l pe bietele brață, Îl pusă-în căruța cea vrăjită Și zbură cu el într-o clipită. Dusă-l între nește munți de-aproape, Sus pe-o stâncă naltă și rătundă [22] Unde-l scăldă-în noao feliuri de-ape Ce să-áflă-într-o peșteră afundă, Apoi cu ierburi cunoscute În tot chipul cercă să-i ajute. Unele fierbe ia-într-o căldare, Din altele stoarce mustăreață, Iar' din altele-i face scăldătoare: Iarba vântului și iarbă creață, Iarbă mare, spânz, limbă-vecină,Rò moniță, nalbă, mătăcină, Plătàgină, sovârv cu cicoare, Troscoțel, podbeál și mătrăgună Și de-alte mai multe ierburi care Stoarse, mestecate depreună Ș-în mai multe chipuri prefăcute Trebuie bolnavului s-ajute. Iar' după ce cu ceste toate Îl scăldă, l-învălui și l-unsă, Inima-i începu iar' a bate, Sânge-în moarte mădulări pătrunsă Ș-a treia zi cătră dimineață Semne-aiavea dete de viață. A răsufla-începe câteodată Și-a mișca mânile și picioare; Ca și din somn apoi să deșteaptă Și, căutând la toate împrejur, pare Că caută la maică-sa cu-obidă Și ochii iară va să-ș închidă. Iar Brândușa strângându-l de mână Amar să cânta: „Dăh, Parpangele! Dăh! mai clipește cu ha lumină A ochilor tăi plină de jele!... Și caută la mamă-ta săracă, N-o lăsa-în amar să să petreacă!..." Atâta fură de putincioase Vaietele de maica-obidată, Cât de la pragul morții să-întoarse Sufletul lui Parpangel îndată Și, deschizând ochii-adoooară, Așa cuvântă cu jele-amară: „O mamă! zieu, păcat neiertat Fi-ț-va, că mă treziși la viață. O clipită de m-ai hi lăsat, Eu vedeam față de față Toate hele ce vor hi să hie De-acum nainte pănă-în vecie!..." Dar mamă-sa-l mângáie și-l sărută: Spuindu-i toate ce să tâmplasă, Și-într-acea cu leacuri îi ajută. Iar' dacă de Romica frumoasă Îș' adusă-aminte,-atunci de toate Ș-uită de mai nainte visate. Căci Brândușa l-încredință tare Și vârtos că Romica trăiește Și-încă este-întreagă fată mare, Nici pe altul cineva iubește. Cu d-este și leacuri de folos Curând îl făcu ea sănătos. Iar' după ce-întreg ca și nainte Tânărul țigan acuma stete, Mamă-să-i dete-în calde plăcinte Farmece, care-avea, pe-îndelete, Farmece de somn aducătoare, Însă trupului nestricătoare. Parpangel căzu ca mort îndată, Iar' însă culcându-l lângă sine, În cotiga sa cea fermecată, Zbură din locurile străine Drept acasă-în d-alba țigănie, Unde pe toți află-în bucurie. Căci și Romica tocmai sosisă Și spusese toată-a sa tâmplare: Cum ea la cea curte nimerisă, Cum apoi curtea-într-o baltă mare S-au prefăcut, de-unde pe ea scoasă În urmă-o măgăriță-aripoasă. Brândușa, de nimene văzută, Sosi tocma după cina mare Și iarăș', prin farmecă știută, Trezindu-și fiiul din somnul tare Trimisă după mândra Romică Ca să ș-o facă nuoră și fiică. ↑ De-aici să poate cunoaște că vodă făcea cu țiganii șagă, fiindcă la cererea lor așa minunată, au răspuns ca să fie după voia lor. C. Criticos. a) Și ce avea să facă cu nebunii care gândea că vodă poate să scurte depărtarea de la un loc pănă la altul și să facă dintr-un mil numa o jumătate! Mândrilă. ↑ De bună samă, scoposul lui Vodă era împlinit aducând pe țigani aproape de Inimoasa, unde doară voiea el ca să să afle; pentru aceasta le-au învoit toate câte cerea. M. P. a) Crezi tu aceste, vere? Eu nu. C. Idiotiseanul. b) Dar cum să nu le cred, când așa s-au aflat scrise! C. Onochefalos. ↑ Tandaler s-arată încai cu gura, că nu să teme, dar vom vedea mai încolo, de este el acel viteaz cum să arată. M. P. ↑ Bine zicea dar Goleman cu ceialalți ca să fugă; de bună samă avea plază rea. Dar' de-acea mă mir, pentru ce avangarda (adecă straja de nainte) mersese după bureți, când ea trebuiea să steie în loc și să păzască! Căpitan Alazonios. a) Nu este de mirat, deacă vom socoti că avangarda țigănească nu-i ca celelalte a oștenilor reguluite (regulate), ci țigănească! Și doară le era foame, iar' foamea n-are lege. Dar caută și la avangardele noastre ce fac câteodată. Simpliț. ↑ Ce babe! Atâța oameni să să teamă de oarecâte sute de turci! Eu sângur nice de o sută nu m-aș teme! Căpitan Alazonios. a) Lesne-i a grăi de după cuptoriu și din unghieț! Dar' ian' să mergi odată la războiu! Atuncia vezi tot câte zece în locul de unu. Căpitan Pățitul. ↑ Tocma la locul acesta, am cetit la izvodul de la Cioara însămnarea preînvățatului Talalău care zice că au aflat și la alte scrisori această istorie, cu cevaș' osăbire, adecă: Vlad Vodă vrând să ispitească pre țigani, ce ar face ei când ar vedea venind turcii asupra lor, au îmbrăcat pe a sa gardă turcește și au făcut năvală asupra țiganilor carii văzând pe turci, de departe au trimis și s-au închinat lor zicând că Vlad Vodă i-au sâlit spre aceasta, iar muntenii îmbrăcați turcește i-au dus pănă la Vlad care după ce i-au ocărât pentru această a lor purtare, ei au răspuns că n-au știut că aceia era munteni, că, de ar fi știut, nu s-ar fi supus. Erudițian. a) Dacă-i așa, trebuie să fie adevărat ce zice aici izvoditoriul, căci să zice că el însuș' a fost de față la toate de care să scrie aici. Onoch. ↑ Neicu încă să vede a fi fost un om ca și Gogoman. Zice cătră turci să-i ierte Maica Precurată , când ei nu o cred; apoi luna să vă ajute ! și Mahomet să vă trăiască , când Mahometu lor de mult acum nu trăia. C. Criticos. a) Dar săracu Neicu de frică nu știea ce zice și mesteca toate împreună, numa ca să scape de nevoie. Simpliț. ↑ Eta să vede a fi cuvânt țigănesc, care să zice romănește iacă . Vra să zică poetul că Răzvan țiganul care cunoștea bine pe Vodă, strigă: „iacă domnul, măria sa, este de față" și prin aceasta să descoperi înșălăciunea, iar țiganii îndată prinsă inimă. M. P. ↑ Câtă s-au spus pănă aici de pozna aceasta, nu să află foarte depărtate de însemnarea lui Talalău. M. P. ↑ Aici să vede ca tipărită firea țiganilor, căci pănă a nu ști ei că cei îmbrăcați turcește era munteni, socotind că-s turci adevărați, nici un cuvânt nu putea să grăiască de frică, iară deacă să dusără muntenii de acia, atuncea și ei începură a să lăuda. C. Criticos. ↑ Adecă Muțul văzând că acum muntenii sunt departe, nici pot să auză, striga și chiema pe munteni să întoarcă iară, căci acuma țiganii le-or arăta că nu să tem. M. P. ↑ Va să zică poetul: de s-ar putea bate vrăjmașul cu gura, atuncea cel cu gura cea mai mare, ar fi viteazul cel mai tare. M. P. ↑ Poate că cineva neînvățat fiind cu stihuri, nu va înțelege ce s-au zis mai sus, am socotit a tălmăci acest loc. Spune poetul că tocma când țiganii acum să îmbărbătasă ș-avea chief de a să bate cu muntenii, atuncia, prin o tâmplare, li să făcu prilej de a-ș' arăta vitejia, căci Omar Pașa ce era căpetenia oștilor turcești, vrând să cerceteze pe împrejur, tocma sosisă la locul acela, unde era tabăra țigănească, dar țiganilor iar le scăpă vitejia. M. P. ↑ Țiganii numai cu aceasta să îmbărbătară, că gândea că aceia iară-s munteni, și, precum să vede, și Tandaler așa gândea. a) Sărace Vlade! ce ajutoriu ț-ai ales, care mai mare voie avea să să bată cu tine, decât cu protivnicii tăi! Mândrilă. ↑ Așa fiind țiganii invitați, toți mergea pe turci și era aproape de a da pe dânșii cu năvală, când Parpangel, îmbracat cu armele lui Argineanu și pe calul lui, alergând sosi înaintea țiganilor și să dusă drept pe turci; care lucru văzând țiganii și mai mult să îmbărbătară. M. P. ↑ Țiganii, precum să arată, mergea asupra turcilor, însă pe încet; iar dacă văzură că turcii întorc dosul, nu-i mai goniră, ci întoarsără acasă. M. P. ↑ Fiind țiganii sculați asupra lui Omar, el făcusă orânduială să încungiure cu ai săi pe țigani și să-i taie, dar' Vlad Vodă chibzuind vremea, tocmai atuncia venindu-i în dos, l-au silit să-ș tragă înapoi ceata ce trimesese împrotiva țiganilor, să să apere sângur de năvala lui Vlad Vodă. Iar' țiganii de aceasta nu știea nimica și gândea că ei au gonit pe munteni ce întorsese adoooară. M. P. ↑ Aici poetul lasă pe țigani iară și începe de Parpangel și ne spune că mama lui au fost o vrăjitoare foarte minunată... M. P. a) Brândușa, precum o scrie poetul, e un fel de Circe (Chirchi), precum să află la Odisèa lui Omer, care pe soții lui Ulis prefăcusă în porci și alte vite. Erudițian. ↑ Vrăjitoarele noastre de astezi încă pun multă putere în firele de strămătură roșii. M. P. ↑ Acest feliu de vrăjitori și cu acest feliu de țerămonii să află la mulți poeți vechi, însă acum nu s-aude nimic de unele ca aceste. Erudițian. a) Poetul nostru toate le-au împrumutat de la alții, ca să-ș' facă mai plăcută izvoditura. Musofilos. ↑ Cuvântul sitiresc este vulgar și obicinuit pe multe locuri, însă numa în noima aceasta, adecă sâlesc cu meșterșug sau vrăjituri; și fiindcă norodul crede că prin râpe, vâltori și răspântii lăcuiesc duhuri necurate, drept aceasta zic și despre vrăjitori că sitiresc (adecă chiamă cu sâla) dracii de pe acele locuri. M. P. ↑ : Cum putueia să-ș' ducă fiiul său în căruța vrăjită, când zisă mai sus poetul că au desjugat bălaurii și le-au poruncit să meargă în treabă-ș'! Idiot. a) Poetul au spus odată cum ea i-au chiemat și i-au înhămat; aici să înțălege de sine că aflându-ș fiiul, iarăș' i-au chiemat, însă poetul nu spune știind că fieștecare va înțălege că, cum au mers de acasă cu vrăjituri, așa putea să meargă și de-aci. Musofilos.


content:
Țiganiada de Ion Budai-Deleanu Cântecul a VI Capitolul precedent - Capitolul următor Sătana cade-în melanholie Socotind asupra sorții sale; A iadului s-adùnă boierie Și să sfătuiește cu ce cale Va s-ajute turceștilor gloate; Țiganilor să fârșesc bucate. Acum peste-ochian șoimanul soare [1] Strălucea dositelor ostroave, Noaptea cu neagra sa învălitoare Câmpi acoperisă și dumbrave, Iar' de grele-ostăneli obosita Dulce răpăusa prin staure vita. Numa fieri priveghia răpitoare Și bărbații cu cugete rele; Lupul gonea după căprioare, Buha vâna-în tufe păsărele, Ș-umbla ș-alte jivini stricătoare Ce-întunerec iubind fug de soare. Era vremea tocma-întiaș dată Când cântă cocoșii de cu sară, Ș-încălecând mături sau lopată La Rătezat strigòile zboară, Când să preumblă cele frumoase Strâmbând oamenilor dreptele-oase. [2] Toate-adecă-odihnea cele bune, Numa cele rele, blăstămate, Umbla după-a lor înșelăciune, Cum sunt duhurile necurate Care nu dorm nice-odinioară, Ci noaptea-în toate părțile zboară. Tocma pe-acea vreme, supt afunda Tartárului peștere, Sătana Scoțind capul afară din unda Văpăii nestânse, cu tirana Sa privire, pe diavoli învită Să muncească făptura osândită, Iar' el prin aceasta să desfată Ca ș-un craiu tiran după bătaie, Când vede-oastea vrăjmașă junghiată, Când noroade-întregi strică și taie Și e mâhnit numa că nu poate Așa tăia noroadele toate. Însă-într-această noapte, de care Zic eu, după ce oar'câtă vreme Sătana căută cu desfătare Cum chinuita făptură geme, În gânduri căzu și socotele Ce-i pricinuiră-amară jele. Pentru că cugetând el în sine Cumplita sa din ceriu scăpătare, Apoi tot pierdut vecinicul bine Potrivind cu a sa de-acum stare, Așa răcni de jele și-urgie, Cât clăti iadul din temelie. Crunți învolbind ochi apoi: „Oh mie! (Strigă) Cu totul nesuferită Viață și nemuritorie!... Mai bine era-într-acea clipită, Când fui surpat cu mândra mea ceată Să fiu pierit cu totul de-odată!... [3] Câci, măcar muream eu fără vintă, Dar' mergându-mi în nimică firea, Durerilor încai să punea țântă, Nici mă-ar ghimpa tristă pomenirea Fericirilor mele trecute, Curmată fiind prin moartea iute. Ci nu mi-au priit várvara soarte Ș-în războiu îmi fu protivitoare, Nice-a vínce-mi dete, nice moarte, Lăsându-mi această rozătoare Și nesuferită pomenire. Oh! crudă, nespusă chinuire!... Această dar' aducere-aminte M-apăsă-acum... nu tu, Savoate! Căci însuș' a ta de-acu nainte Atotputernicie nu poate Alta să facă-asupră-mi izbândă Mai mult ocarnică și neblândă. Deci sus, Sătano! Scoală și-arată Celui-de-Sus că-ai încă putere; Și măcar nu poate el să pată, Nici să sâmțască vre o durere, Totuș cere-a ta pe dânsul ură Să-ți izbândești pe a lui făptură." [4] Aceste zicând groaznic urlă, iară Tot iadul răsună cu greu muget. Însuș' diavolii să spăimântară Și vrând să știe-a Sătănii cuget Boìerimea tartárului toată Într-o clipită fusă-adunată. Ochii Sătana-își întoarsă roată Cercetând pe tot însul în față; Inima pare că-i să desfată Văzându-și boierimea sumeață. Apoi, după puțină tăcere, Acest chip grăi rozându-și ghierre: [5] „O, soți credincioși ursitei mele, Viteji protivnici naltei lumine Ce stăpânește mai sus de stele, Știu că v-aduceți aminte bine De cea vecinică zio cumplită, Domnia mea când fu cutrupită. Biruiți fum cu drept! în bătaie, Iar' nu supuși, asupriți; iară Nice-într-astă pucioasă văpaie Cu vecinică și nestânsă pară Suntem plecați, unde fără spaimă Făptura pe Făcătoriu defaimă. Știți dară că-a noastră mângăiere Este în izbândă sângur ș-ură Asupra celii de sus putere Ce pedepsește și nu să-îndură!... Dar', precum văd, să pare mie Că vă-au apucat o trândăvie! [6] Nu văd eu acum bujdind pe poarta Iadului suflete ca nainte, Ș-acuși va fi doar deșartă boarta Această-întunecoasă, fierbinte, De n-om mai îndrăznire o dată A lupta cu oastea luminată! Fost-am în lume și de-amăruntul Toate-am iscodit. Adevărat! Cumcă-încungiurând eu tot pământul, Mai cu samă-l văd noao plecat, Iară țări adevărat creștine Sau nu văzui, sau foarte puține. Dar' ce folos! când văd omenirea Care fu-în pisma noastră zidită, Înălțându-și pănă la ceriu firea Și pănă la partea cea mai fericită, Râvnind a fi-oarecândva părtașă Deșertelor noastre-în ceriu lăcașă. [7] Însă nu fie-asta-adevărată!... Ca marele Sătana să vadă Urgisita făptură vodată Colò sus, în cereasca livadă, Mai mulțindu-să de-acum nainte, Juru-mă pe tartarul fierbinte!... Întii, creștinătatea să piară, Războiu în tot pământul să fie, Întunerecul să-întoarcă iară Cu tot feliu de păcat ș-urgie; Aceste-s în scurt poftele mele, Ce răspundeți voi acum la ele?" [8] Atunci Velzăvúv, hatmanul mare Oștilor negrii mării sale: „Întunecate Doamne! mie-mi pare (Grăi) că-ar fi lucru mai cu cale, Lăsând aceste pe alt îndelete Să strângem pe dată-a noastră cete, [9] Căci eu din iscoade-încredințate Care trimesesem sus, pe lume, Am înțăles că vor a să bate Vlad Vodă cu Mahomet, și-anume De cereștii călăreți să zice Că vor pe-agareni detot să strice. Nu s-ar cuvini să lăsăm dară Nice noi pe cei de-a noastră parte, Ci- îndată să purcedem afară Purtând și noi creștinilor moarte, Căci, de va birui Mahomet, Cade și creștinia pe-încet." „Bine, hatmane, că-mi dai de știre!... (Zisă mușcându-și negrele buze Craiul întunecat cu răstire.) Acum măria-mea va să-auză Cum e și-a celoralalți socoteală, Ce au să-mi spuie fără sminteală. [10] Întii, cum dintru voi fieșcare Să sâlește spre-a iadului bine, Amegind pe-om din dreapta cărare, Apoi, în ce chip ni să cuvine Să-ajutăm lui Mahomet îndată: Pre-ascuns, ori cu sâlă vederată?" Aici Mamona să sculà, mare Visternicul Domnului Sătanei, Pe mâna lui sunt toate comoare De supt pământ, aurul și banii. „Tot iadul (grăi dâns) bine știe Cât îi face-a mea dregătorie!... Zieu! mai mult decât toate-îi ajută Și mai multă dobândă-i aduce. Chipul și cărarea mea bătută Care pre-om la strâmbătate duce, Este pofta de-averi desfrânată, Într-alt chip lăcomie chiemată. [11] Omul e plecat spre lăcomie, Din leagăn, căci firea bună-i dede Îndemnul curat de-a prii șie, Din care, ca din izvor, purcede Cruțarea vieții și-o sâlință Spre-a-ș' plini trupeasca trebuință. Dar eu astă fireșe plecare, Cu totul o stric prin lăcomie Și fac pre om de-în urmă el n-are Hotar în pofta sa. Iacă-o mie De acolea să nasc fapte rele, Tot fiice-a lăcomii ș-a mele. Tâlhăria, furatul, votria, Înșelarea, strâmba judecată, Ucigării, vânzări, tirănia, Fățăria, camăta cruntată, Și pe rând faptele rele toate, Mai vârtos ce trag spre bogătate. Aurul acum stăpânește-în lume; Prin acesta cumpăr eu toate Inimile; cu mici sau mari sume Neguțez tot feliu de păcate: Cela-și vinde patria pe mită, Cesta spre ucidere să-învită. Papa vinde darurile sfinte Pentru gălbănași, iar' patriarhul Din Vizánt le cumpără-înainte. Din episcóp pănă la eclisiarhul, Toți își prevând cele cumpărate Ce trebuiea să fie-în dar date. Craii și miniștrii având sete De-argint, ațâță războaie crunte; Aurul ia cununa de la fete, Sparge căsătorie și nunte; În scurt, lăcomia nesătulă Toate ce-s bune le-întoarce-în hulă. [12] Și cu-aceasta orbind eu prăsila Lui Adam, o-întorc de la cărare Bună ș'o duc pe-încet la topila Noastră aici. Pre pământ, pre mare, Mai toți muritorii despre mine Cu-înaurite-s legați cătíne. Iar în cât privește-ajutorința Lui Mahomet și-a turceștii gloate, Eu spun drept că nu-s în socotința Lui Velzăvuv, dar' nice să poate, O! hatmane viteaz, asta face Care ne spui și, cum văd, îți place. Lângă cine puterea și slava Au rămas, hotărât lucru este. Au gândești că Cel-de-Sus lăsa-va Să săvârșim, cum grăiești, aceste? Foarte te-amegești, de cu putere Vrei a da turcilor mângăiere. [13] Ce-ajunge-oștaneasca ta-îndrăzneală Asupra puterii înzăciuite! Vitejia-înceátă-a fi de fală Și faptele ei cele mai vestite Să numesc oarbă numa dârzie, Când lucrează fără-înțălepție. Deci, împrotiva celui mai tare, Nu vărtute, ci minte măiastră Trebuie-a folosi. Mie-mi pare Că nu cu vedită și buiastră Tărie noi să dăm ajutare, Ci pre-ascuns, cu multă supțiare. Înși oameni prin noi să lucreze Spre-a lor pierire necontenită. N-ajută-acum armele viteze Cum punga cu galbeni tecsuită Aceștii, numa să fie plină, Acuma toți oamenii să-închină. [14] În urmă rușinea mea să fie, Deacă eu cu banii nu voiu face Mai mult decât întru voinicie Altòr a să lăuda place!" Mamona fârșind, Asmodeu râsă Și căutând împrejur așa zisă: „Nu pentru că eu sunt logofătul De taină-a mării-sale, dară Pentru că mă țân șeretul Cel mai mare-în astă neagră țară Îndrăznesc a-mi arăta și eu Adânc și măestru sfatul mieu. Însă, mai nainte de-a răspunde, Voiu să fac Mamonii o-întrebare: Pentru ce să-însumeață și de-unde Vin acele cuvinte sprințare A lui? Drept ce-atâta să rădică Socotind pre-alalții întru nimică? [15] Nu voi să-i întunec vrednicia, Căci banii-au în lume căutare; Dar' ce-ajunge numa bogăția, De n-ar fi și-o vărtute mai mare Cui ș-însă bogăție să-închină!... Și-aceasta e mintea cu sfat plină! Mamona cu banii face toate, Dar' numa la cei cu lăcomie, La suflete de-argint însătate, Iar Mamona doar' încă nu știe Că multe și mari trebi pe pământ Nu să pot isprăvi prin argint, Ci prin tehne-ascunse și înșelăminte, Prin intrige, cu sfaturi viclene; Ceste surpă și pe cel cu minte, Ceste să-ajute-oștile-agarene. Ș-acuș' vom vedea prin ispitire Care știe mai bine-a gâcire." [16] Veliàl, ce peste politie Are-în iad pază și priveghere, Cel ce tot feliul de măiestrie Lumească care domnia cere E procopsit, fârșind Asmodeu, Să sculă-începând cuvântul său: „Adevărat! nu să-ar cădea mie A mustra pe cei ce-au zis nainte Doară cevaș' cam cu sumeție, Dar', ca să-arăt cât poate să-alinte [17] Pe cineva iubirea de sine, Voi mustra cu vedite pricine. Fieșcare să lăudă-întru-ale sale Și cu oareșcare micșorare, Pe-ale altor socotind tândale; [18] Și toți vă-înșelați, precum îmi pare, Căci vrednicia voastră-împreună Iar' nu despărțită, să-áflă bună. Voi sunteți naltele mădulare Aceștii împărății de-aice; Deci a voastră-împreună lucrare Trebuie să-o ție, să-o rădice. Zădarnică-i a voastră putere, Deacă veți lucra cu-împărăchiere. Deci socotind eu cele din lume Care vă-aduce voao supărare, Îm par ca nește deșerte spume Și fumuri fără de flăcărare. Pentr-aceasta-i și-a mea socoteală Ca să nu ieșim noi la iveală. Să nu ne-amestecăm la bătaie Cu puterea noastră vederată, Ci, mergând din odaie-în odaie, Să vedem pe cine, ce desfată, Și-apoi pe om în tot chipul rău Să-l otrăvim în cugetul său. Iar în cât e pentru Mahomet Ș-a lui Vlad mândrie deșartă, Eu am chieea de la cabinét [19] Și mai bine cunosc a lor soarte Decât toți alții. Știu ș-acea bine, Cui biruință-în urmă rămâne! Intrigele sunt acum făcute Tocma să piarză turcii războiul Și să să vincă mii despre sute, Căci lung nu va sprijini povoiul Oștilor păgâne-o țărișoară Când va fi să-întoarcă-adoaoară. Iar' Vlad dintru a sa biruință Nu poate trage nice-un folos, Fiindu-i țara cu nepriință, Dar' dintru toate mai vârtos Pentru că din țările vecine Într-ajutoriu nime nu-i vine!" Velial fârși, dar Moloh încă Rostul său după dânsul deschisă, Moloh! fântâna cea mai adâncă A desmierdării trupești, și zise: „Nime pe-om așa supus nu ține Întru rele năravuri, ca mine; Știți voi bine că eu prin a mele Măestrii lunecoase ș-ispite, Măguliri, gâdăliri și momele, Ochitúri, zâmbiri, glume-îndrăznite, Pofte fierbinți ș-îndemnul trupesc Acum toată lumea stăpânesc. Tinerii mă poftesc cu-înfocare, Bătrânii pe-ascuns îmi voiesc bine, Fetele m-așteaptă cu oftare, Neveste să topesc după mine, Ba și călugărul mi să-îmbie Pitulindu-mă-într-a sa chilie. [20] Deci nu precep ce-i aceastá frică A voastră, temându-vă ca doară Oamenii fiind făptură mică Să nu să rădice-odinioară, La-acătare spiță de mărime, Cum voi ați fost întru cea nălțime!... Gânduri deșerte! Doar' nice-a zece Parte din făptura cea iubită A lui Savaot nu va petrece În grădina raiului slăvită! Noi om avea partea cea mai mare, Ș-aceasta-i destulă-izbândă-îm pare!" Iar' Val, stolnicul mare ce peste Mâncări și băuturi era pus, „Adevărat (au zis) lucru este Că n-avem să-așteptăm colo sus, Oarecând ca să-ajungem la cele Nalte lăcașuri mai sus de stele. [21] Pentru-aceasta și eu socotesc Ca zădarnică toată cercarea Vreunui războiu cu soiul ceresc, Însă pe care-îl mâncă spinarea, Cerce ș-a vedea din apucare [22] Că nu-i lucru lesne cumu-i pare. Drept ce să ne pùnem fără treabă La primejde? Să dăm și cumcă Pre Mihail vom birui-în grabă; Dară cel ce cu fulgere-aruncă Nemuritoare! va răbda doară Să vă-apropiați de nalta sfiară? [23] Un tunet! ca-în ziua cea-îngrozită Când furăm surpați dintru nălție, Și toți iacătă-vă-într-o clipită Svârliți supt tartar!... ba cine știe Câte mii de miluri mai afund, Unde-acum nice dracii pătrund! [24] Pentru-aceasta cu Velial și eu Depreună socotesc și deacă Vreți doară-a cunoaște chipul mieu Prin care suflete vânez, iacă Vi l-oi spune: tot ce intră-în gură Fără treabă și fără măsură, Tot aceasta este de la mine; Beția și grasa-îmbuibăciune Sunt a mele și trag după sine Trândava cu totul uităciune De lucruri bune și cuvioase, Fac minți tâmpite și trupuri grase." În urmă Vélfegor vorbă-apúcă, Stăpânul credințelor deșerte, Zâcând: „Nu-l opresc eu să să ducă Cărui i voia să să mai certe Odată, dar mie la-împărțire A fi cu dânsul nu-mi vine-în fire. Eu mă sârguiesc în tot adinsul Ca cea mai mică rază de lumină Care-în om fu născută cu dânsul, Să-o-întunec să nu fie sărină; Ș-am făcut acu multe ispite Cu tot feliu de-arătări măestrite. Fieșcare crede în vreo lege Care-o socotește preste toate, Și tot însul prin minte s-amege Sau lăturiș' din cale s-abate. Așa-l întunec! de nice sâmte Că-are vreo precepere sau minte. Fanatismul și Suprăstăciunea, Ceste-a mele doao slujitoare, Toată-adevărată-închinăciunea Dumnezieirii ceii făptoare În schime -o prefac necuvioase, Nevrednice, ba și rușinoase." [25] Sătana care cu suferință Pănă-acum ascultă: „Tot viclene (Zise), dar nu spre ajutorință Grabnică oștilor agarene Sfaturi mi-ați dat! Însă mie-mi place Acum după gândul mieu a face!... Deci tu, hatmáne, pasă ș-adună Din cetele cele mai viteze, Întru tot, o leghioană bună Ce-are poruncii mele s-urmeze." Aici tăcu Sătana și-îndată Adunarea mearsă-împrăștiată. Dar', ce mă tragi de guler, o musă! Iarăș cătră d-alba țigănie!... Care-acum ca și friptă de spuză Nu știea de ce să să mai ție, Că, cu toate sfaturile sale Încă nu să pusese la cale. Iar', dragă musă! scoate-mă-afară Din boarta iadului puturoasă Că, mă nădușesc de fum și pară Și n-aș' vrea sufletu->l< aici să-mi iasă! Mai bine slugă-în tindă de raiu, Decât pe tronul iadului craiu!... [26] Apoi ți-oi cânta, de bună samă, Și de biata noastră țigănie Ce-acum n-avea nici carne nici zamă. Nice știa de-astă nătărie, Căci vrea cât mai curând să facă Rânduială-în țara sa săracă. Era tocma-în sfatul mai fierbinte, Când Corcodel supărat aleargă Și le spune-în puține cuvinte, Ca de-acu nainte să să șteargă Pe buze de bucate, și zice: „Ședăți acum întinși pă burice!.. [27] Sfătuindu-vă cu gura goală Și pântece flămânde... Trecură Babele cu colacii!"... Să scoală Țiganii socotind că-i înjură Corcodel, căci nu putea să creadă Să fie-în bucate-atâta pradă. Pe lăieți și pe goleți punea vina Toate celelalte rânduite Cete; și ca să le crepe splina Îi blăstăma, că-au mâncat atâte Clise râncede, mălaiu și zară, Care-ar fi ajuns și pentru-o țară. Tandaler, care-acum apucasă Cârma de mult, strâgând să scoală: „Mâncătoriu dă carne puturoasă, Lăeț spurcat!... Asta nu-i tândală!... Și foarte te-înșeli, de crezi tu doară A te mântui cu vorbe-ușoare. Pentru ce nu ne-ai spus tu din vreme Cum că pă fârșit merge bucata? Dar' lasă!-acuși, acuși tu vei screme Toate ce-ai mâncat. Numai fi gata; Acuș' vom alege pre-un mai-mare, Ș-atunci va fi vai de-a ta spinare!" Iar' Corcodel cu zâmbire-amară Rânjindu-și dinții zise: „De tine Nu mă tem eu niceodinioară, Tandalere! Să-ți fie rușine Odată-a grăi despre toți rău Și-a te gânfa ca și broasca-în tău!..." [28] Aurariul tot să-înfocă și pusă Mâna pe cioarsa ruginită, O trasă cu iuțime nespusă Și, de nu-l ținea într-acea clipită Bălăban, doară atuncea ca napul Cu floace cu tot îi tăia capul. [29] Însă golățimea-întărâtată Multă-acuma împrejur să strânsese Și era de bătaie toți gata, Într-atâta treaba le-ajunsese! Dar' deodată-auziră departe Dobe, sorle ș-uiete mari foarte. „Fugiți acu care-încătro poate, Că iacă turcii vin să ne taie!..." Strigară bătrânii cătră gloate, Iar' de frică amurțita laie, În loc de-a-ș' căuta-în grabă scăpare, Sta fără graiu și fără mișcare. Atuncea strigă cu voinicie Tandaler, cât putu tare foarte: „Toți în arme cu mine să vie, Ori la biruință,-ori cătră moarte!... Mai bine să murim pe-îndelete, Decât să tragem foame și sete." [30] Prin aceasta bieții mai luară Inimă țiganii, și-în puține Ceasuri, după obiceaiu, să-înarmară, Măcar că nu le părea prea bine Și părea că inima le plânge, Scârbindu-să de bătăi și sânge. Dar' totuș' inimându-i din gură [31] Tandaler, nu-și arăta ei frica. După ce-apoi înarmați stătură, Părea că nu să tem de nimica; Iară scoțind sabia din teacă, Tandaler le spunea cum să facă. „Căutați la mine! Luați aminte! (Le zisă)-Acum voi sunteți armați! Dar' trebuie-a socoti nainte Pentru ce? Unde mergeți? Ce căutați? Ca să nu ziceți mâne-poimâne: Tandaler au lătrat ca ș-un câne!... [32] Copii vă cer dă mâncare Și cătră voi cu lacreme strigă. Aici nu vă este-altă scăpare Fără la mălaiu sau mămăligă!... Căci gura pruncilor din tăciuni Nu să poate-astupa cu minciuni! [33] Cui dară-i voia să mai trăiască, După mine vie-într-un noroc, Numai trebuie să să păzască, Cum l-au păzit mumă-sa dă foc, Ca dând pă noi vreo străină gloată Să nu steie cu gura căscată, Ci, când oi striga eu de la frunte, Toți în mâni să-ș' aibă-armele gata. Și dă-ar hi vrăjmașul cât un munte, Să dea pă dânsul dă-a dărămata, Închizând ochii și dând pă moarte, Cruciș' curmeziș', în toată parte. [34] Cu ochii-închiși e bine-a să bate, Că nu cauți vrăjmașul în față, Nici te temi dă-a lui înfricoșate Arme sau și căutătură-îndrăzneață. Nu vezi cine lângă tine pică Și păn' la moarte nu știi dă frică. Răcniți, chiuiți, strigați din gură, Cât vă-a-încăpea pe grumazi de tare. Asta-i încă-o bună-învățătură, Că-așa să-îmbărbată fieșcare, Iar' neprietenul să spăimântează Ș-a să băga-în războiu nu cutează!" Tandaler fârșind învățătura Porunci să meargă după sine Toți armații strigând: bura! bura! Merg țiganii spre rău, sau spre bine, Cu inima de frică-înghețată, După Tandaler, ca după-un tată. [35] ↑ Cuvântul șoiman doară nu este pretutindene obicit ca în Ardeal; pentru aceasta trebuie a ști că prin acest epiteton să înțăleg numa lucruri bune, curate și oarecúmva sfinte. Nice de obște să zice șoiman, fără numa soarele, albina, pânea ș.c.d. Să vede a fi cuvânt turcesc. P. Filologos. ↑ Poetul vrând să obrăzuiască vremea de noapte, spune pe rând toate ce să tâmplă pe acea vreme: într-altele, fiindcă el, unde poate, bagă și poveștile de obște, pomenește aici și de strigoi, care după crezătoria de obște încalecă mături și lopate și cu acele zboară la Rătezat, adecă la un munte ce este între Țara Romănească și între Ardeal. Erudiț. a) De aci să cunoaște că izvoditoriu cel de-întâi acestor stihuri au fost ardelean, căci almintre nu ar fi pomenit de Rătezat. Criticos. b) Așa dară ar trebui să fie și din Thesalia, căci pomenește Parnasul, muntele Thesalii; ar trebui să fie și muntean că pomenește Cetatea Neagră ce este în Țara Muntenească! Mândrilă. ↑ Aici pentru mai bună înțălegerea, trebuie a lua sama că poetul obrăzuind noapte, hotărăște vremea când cântă cocoșii întiaș dată, adecă cu un ceas sau doao înaintea miezii-nopții; căci, pe cum spun cărțile babelor, atunci au putere duhurile necurate. Deci poetul vrând să vie cu povestea și la Sătana, zice că tocma pe acea vreme și el au obicinuit a scoate capul de supt unda focului și a-ș petrece, căutând cum să muncesc sufletele păcătoase. Însă (adauge poetu) în acea noapte îi viniră Sătanei nește gânduri de care foarte s-au scârbit. Adecă socotind el că oarecând era în raiu și întru fericire, iară acum în iad, supus chinurilor, să mâhni și așa răcni, cât tot iadul să cutremură. M. P. ↑ Monologul acesta nu să poate înțălege de toți, numai de cei ce sunt procopsiți la S. Scripturi. Musofilos. ↑ Ghierre va să zică brâncă cu unghii mari, cum au vulturii sau urșii. M. P. ↑ Sătana aici să închipuiește, precum am zis la cântecul dintii, căpetenia duhurilor necurate, care mai nainte de osândire era în ceriu cel mai întii arhanghel și să chema Luceafăr, adecă purtătoriu de lumină. El aici grăiește cătră ceialalți soți ai săi. Însă ce poate să grăiască Sătana altă fără numa blăstămuri; însă poetul vrând să-l arete poeticește, precum este, foarte bine l-au nimerit. Erudițian. a) Așa, foarte bine, când îl face să grăiască hule asupra dumnezieirii! Păr. Desidemonescul. b) Apoi ș-alta este: de unde au știut poetul acesta cele ce au vorbit dracii în iad! C. Idiotiseanul. v) Dar' că nu-i așa, vere, căci ț-am spus de atâte ori că le-au aflat așa scrise. C. Onochefalos. ↑ Sătana zice că Dumnezieu a făcut omul în pisma lui și a soților lui, ca oarecând să lăcuiască acolo, unde au lăcuit ei fiind încă îngeri. Simplițian. ↑ Ce mănie sătănească! Simplițian. ↑ Velzăvúv este nume devolesc care s-află și la Evanghelie . Însă fiindcă Sătana este împăratul întunericului, pentru aceaia Velzevuv îi zice Întunecate Doamne , apoi Neagră Măria sa . a) Oare nu este aici ascunsă sáteră? Că întru multe pănă aici am luat sama că poetul acesta multe zice care nu să pot înțălege într-alt chip, însă așa știe acoperi satera sa de bine, cât nu fiește care o cunoaște. C. Criticos. ↑ Acum precep povestea. Adecă Sătana au strâns sfetnicii săi, ca să sfătuiască în ce chip are să ajute păgânilor! ↑ Mamona încă nume de diavol ce să află la Evanghelie . De obște să zice el duhul lăcomii. a) Pe Velzăvuv zisă poetul că este hátmánul Sătanei, iar aici pe Mamona face visternic! ca când și diavolii ar avea în iad acest feliu de dregătorii! Idiot. b) Bagă-le în teacă, vere, ți-am zis nu o dată, nu mai vinui poetul, când el așa au aflat scris! Onochef. v) Vedeți dară că bine zisăi eu că aici este o sateră ascunsă! Criticos. g) Acum și mie-mi scapă răbdarea când văd luări aminte de acest feliu! Am luat sama mai înainte că care nu înțălege ce este poesia și ce va să zică poetu, acela mai bine să tacă și mai bine să ție cu dumnealui Chir Onochefalos, căci mai multă cinste-ți va face. Unde ar fi izvodirile poeticești a lui Omer, a lui Virghil și, în vremile noastre, a lui Miltón la inglezi, a lui Tásso la italieni și a lui Clòpstoc la nemți, de ar fi socotit aceste învățate noroade de dânșii, cum socotesc acești mai sus cârtitori asupra poetului nostru? Musofilos. d) Nu ț-am spus, vere, că așa este? Iacă dum. Musofilos înțălege mai bine decât noi amândoi. ↑ Aici Mamona spune toate faptele rele care izvoresc din lăcomie. M. P. ↑ Sătana făcu doao întrebări la boierii și voievozii săi: adecă să-i spuie fiește care în ce chip el lucrează spre binele de obște a iadului, amegind pre oameni! Apoi, în ce chip socotește ca să să deie ajutoriu turcilor. Mamona la cea de întii întrebare spusă cu de-amăruntul laudele sale, iar' la a doao dă sfatul său, ca să nu să deie turcilor ajutoriu cu chip vederat, ci pe ascuns. M. P. ↑ Vezi, vicleanul, ce sfat au dat! Simplițian. ↑ Asmodeu . Acesta încă este nume de diavol, cunoscut la S. Scripturi, și mai cu samă să chiamă duhul înșelăciunilor; iar' cuvântul șerèt nu este pretutindene cunoscut; pentru aceasta romănește se poate zice amegèu . Apoi cuvântu sprințariu , sprințare încă să vede a fi romănesc, ce să poate zice amintre îngiurătoriu , defăimătoriu . Filologos. ↑ Suflete de argint însătate . Aceasta întru o altă limbă doară nu s-ar putea zice, dar' în limba noastră nu știu de unde s-au obicinuit a să zice, în loc de foame de aur și de argint, sete de aur sau argint . Apoi cuvântul tehne însemnează meșterșug viclean. M. P. ↑ S-alinte , adecă să măgulească. ↑ Tândale . Acest cuvânt este obicinuit pe une locuri și însămnează nimicuri sau lucru de nimică, jucărăi. M. P. ↑ Cabinet este cuvânt franțozesc și semnează cămară, cămăruță sau, cum zic pre aiure, odaie. Însă apoi s-au luat de obște de să zice locul, unde să face sfatul de taină la curțile domnești sau împărătești. Pentru aceasta zice Veliál că el știe sfaturile cabinetelor și știe ce fârșit va fi între Vlad și Mahomet. C. Filologos. ↑ Moloh încă este nume de diavol și numit la Scriptură. ↑ Val sau Bal încă este nume drăcesc la Scripturi. ↑ Apucare , adecă ispiteală și începutul lucrării. M. P. ↑ Sfiară sau mai bine sferă este o figură rătundă, prin care să închipuiește lumea sau și pământul; pentru acea să zice emisfer jumătatea sferii sau a pământului. Aici sfera naltă va să zică ceriul cel mai de sus. Erudițian. ↑ Va să zică Val că tocma să poată birui pe îngeri însă (zice el) cel care cu fulgere aruncă! adecă Dumnezieu (căci dracii nu cutează a numi pe Dumnezieu), oare suferi-va el să ne apropiem de ceriu? Mai încolo zice: căci numai un tunet să cază pe voi, de cei ce cădea în zioa când furăm izgoniți din ceriu, și iacă-vă aruncați mai afund de iad și acolo unde acum nici noi putem pătrunde. M. P. ↑ Pentru înțălesul tuturor ce zice Velfegor aici, trebuie a să tălmăci întii, că el zice a fi diavolul credințelor deșerte; deci, zice el, eu mă sârguiesc totdeuna că să întunec raza minții și a preceperii adevărate care Dumnezieu dede omului când îl zidi. Eu ducând pe om de la legea adevărată care mintea curată a lui poate să o cunoască, îl abat de la cale întunecându-l cu năluciri. Și spre aceasta am doao slujitoare, adecă fanatismul ce va să zică râvna neadevăratei credinți, și suprăstăciune ce va să zică crezătorie deșartă; alții zic, de pe grecie, disidemonie . Aceste doao, adauge el, strămută toată adevărata închinăciune a unii adevărate dumnezieiri, în shime necuvioase și de râs!... ↑ Un poet o zis odată că mai bine voiește a fi craiu în iad, decât slugă în raiu, iar' poetul nostru socotește de-împrotivă, că mai bine voiește a fi slugă în tinda (pridvoriu, antișambră) raiului, decât craiu în iad, cu care și eu mă învoiesc. M. P. ↑ Am căutat la orighinal, curios de sunt acolo aceste cuvinte, căci socoteam că doară poetul le-au pus din capul său; însă pot asigura că așa să află și la orighinal, prostește. Bag de samă că autoriul n-au vrut să puie alte cuvinte de cum au vorbit însuș' Corcodel. Preînvățatul Talalău încă așa socotește, mai vârtos că la strofa următoare zice Corcodel: „sfătuindu-vă cu gura goală", apoi zice că „au trecut babele cu colacii!"... proverbie care și astăzi este în obiceaiu, când va să zică cineva că acum s-au petrecut ce-au fost bun!... Erudițian. ↑ De aici să vede că Corcodel era învățat la vorbe proaste și foarte batjocoritoare, fără care el nu putea să vorbească, și să vede că și cele mai din sus, de care au pomenit Erudițian, a lui Corcodel, sunt adevărate. Criticos. ↑ Trebuie a ști că cioarsa să zice o sabie rea sau ruginită, și nu s-ar putea zice de altă sabie și la alt loc, fără numa la Țiganiada ș-alte de acest feliu de izvodiri comicești. Musofilos. ↑ Tandaler socotea că a fi totdeuna așa ca cum au fost cu muntenii, sau doară și de nevoie îi vini acea vitejie. Mândrilă. ↑ Inimându-i , adecă dându-le inimă. M. P. ↑ Tandaler să vede că percepea ceva de oștenie, precum om vedea mai încolo. M. P. ↑ 'Copii din tăciuni va să zică care șed împrejur de foc și de tăciuni. ↑ De-a dărămata , adecă dărămând , oborând , cuvânt vulgar. Însă Tandaler avea bună cunoștință a neamului său, că-i învață a închide ochii, să fie mai ușor la bătaie, ne temând așa tare. M. P. ↑ Cu adevărat! un chip de a să bate nou și minunat, și (cine știe) doară pentru țigani, cel mai bun!... Simplițean.


