# FragmentsContent

content:
Zice că a fost ce-a fost, că de n-ar fi fost, nu s-ar povesti... A fost un om și omul acela a avut trei feciori, toți trei vînători, știți de aceia, pe care nici cînd să nu-i întrebi: „Unde mergi?”, nici „De unde vii?”, că te spurcă. Destul că odată, ca și de alte dăți s-au dus tustrei feciorii omului la vînat, și cît fu draga de ziuliță tot hăuliră prin cele hotroape, preste dealuri și preste văi, prin păduri și prin lunci, și nu vînară nimic. Drept că le și ieșise în cale cu gol o muiere, cînd porniră de acasă, și acela fu semn rău; ba încă o puseră păcatele să-i mai întrebe: „unde mergeți?” și aceasta fu un semn și mai rău pentru ei. Destul atîta, că ei toată ziua nu vînară nimica, dar nimica chiar! De cătră seară însă fratele cel mai mic nimeri o pasăre și o jupurli numai decît și o puse pe jar, ca, hămisiți de foame cum erau, baremi cîte odată să îmbuce unul. Dar cînd era pasărea friptă rumenă, de vrea să-și întindă mîna să o iee de pe jar, sbrr! o pasăre preste el. Era bag-sama soață la cea de pe jar și zburînd preste foc lovi cu ciocul pasărea cea friptă și aceea să ridică în văzduh și zbură dimpreună cu cea vie. Feciorul cel mai mic rămase înlemnit și cu gura căscată, cînd văzu, ce nu mai văzuse: să zboare pasărea friptă! Dar cel mai mare din frați zise: „Ce te mai miri atîta, năucule? Ce mai mare lucru este și acesta, ce-ți văzură acum ochii? Să auzi tu pățaniile lui Ion Pățitul, ai rămînea în veci cu gura căscată; că ăla apoi știu că a pățit, nu șagă! — Ce-a pățit? întrebă fratele cel mezin. — Tu du-te și-l întreabă, de-ți e voia să chiar știi! Numai atîta-i trebui fratelui mezin, că îndată și luă pușca de-a umăr și hai la drum. Cei doi mai mari rămaseră uitîndu-se lung după el; gîndeau că el numai glumește. Dar, zău, el nu glumi, ci să duse tot după nas, întrebînd de Ion Pățitul. Multă vreme nu află nici o veste despre el. Cînd era însă ziua de Rusale, pe cînd să cîntă slujba mare în toate bisericile, iată că zărește pe o coastă un om arînd cu un bou roșu și cu o vacă neagră. Drumețul nostru merse ață la el. — Bună ziua, bade! — Bun e Cel de sus, fătul meu! — Dar cum cutezi dumneata, să ari în o zi sfîntă ca ziua de azi, chiar cînd sînt popii în biserică? — Așa vreau, dar tu, dacă ești așa de sfînt, de ce umbli acum pe dealuri, și nu te duci să bați mătănii la cei sfinți? — D-apoi uite ce-am pățit cu o pasăre, și uite ce-au zis frații, să nu mă mir că mi-a zburat din mînă pasărea friptă gata, ci să mă mir de pățaniile lui Ion Pățitul; și acum eu mă duc pînă-oi da de urma lui, să-mi spună și mie pățaniile lui, să am de ce mă pocozi; nu m-ai știi îndrepta la el? — Bine ai nimerit, voinice, zise plugarul cătră fecior, hai să ședem pe grindeiul plugului să-ți spun dar ce am pățit, că eu sînt Ion Pățitul, și povestesc la toți pățaniile mele, că cine a face ca mine, ca mine să pată! Am fost, dragul badii, singur la părinți și mi-a rămas de la dînșii avuție, cît – nici de grof de eram – nu-mi putea rămînea mai multă. Apoi m-am însurat cu o fată, doară mai avută și decît mine, vorba celuia: bogatul la bogat trage, dar săracii ce s-o face? Și cu drăguța de muiere trăii bine oleacă de vreme, așa un an-doi, pînă ce să îndrăci și prinse a da în lături. Atunci prinsei și eu a o mai dezmerda din palme, a o mai și fugări; destul că traiul cel bun s-a dus și cu el deodată vedeam cu ochii cum fuge și binele de la noi. Odată cumpăr de la un fermecător un bici fermecat și-l pun în cui, la căpătîiul patului meu, să-l am la îndemînă, cînd voi avea lipsă de el. Muierea mea nu știa farmecul biciului, și numai nu plesnea de năcaz, că nu-i știe puterea. Să lua cu frumușelul pe lîngă mine, ca o mîță, mai azi cu o vorbă-două, mai mîne cu alta, pînă odată – fiind cam șumăn, îi spun, măgarul de mine, că iată cu biciul acesta în cine-i da, s-a face ce-i voi tu, numai să gîndești și să zici ce să se facă. Atîta a fost deajuns drăguței mele de muiere. A doua zi merg la plug cu slugile și ea rămîne acasă, să ne facă de gustare. Trece vremea gustării, dar dumneaei nu mai vine; noroc că ne rămăsese pită, de la prînz, cu ceva merinde uscată, pare că brînză ori slănină, am și uitat. Seara, cînd mergem cu plugurile acasă, hămisiți de foame, ea era după masă, cu drăguțul de după cap și cu biciul ăsta de-a umăr; – trăia zile albe, cu mîncări și băuturi alese. Eu, intrînd în casă, numai atîta mă scap de zic: Unii lucră viile, Alții beau vinurile! Iar nevasta mea de după masă: pliosc! cu biciul în mine strigîndu-mi: „chi, cîne!” Și din minuta aceea cîne am fost, un an de zile; nici pe lîngă casă nu mă suferea, da după mine cu ce-i cădea în mînă, cu despicături de lemn, cu pietrii, cu bruși, și mă lihăia ca pe cîne. Și cîne eram, ca toți cînii, numai cît eram cu pricepere de om. Văzînd cum stă lucrul, mă iau cu limba scoasă, du-te, du-te, mergeam în neștire, doară-doară va da cineva peste mine să mă omoare, gîndind că-s turbat. Dar gîndeai că-i făcătură! Nu mă întîlnii cu suflet de om, pînă ieșii la munte, unde apropiindu-mă de o turmă de oi – hai cînii ciobanilor după mine. Eu, cu toate că eram mai leșinat de foame, nu mă dădui lor, numai cîte una le dam și tot de-a dura să duceau pe coastă la vale. Dacă văzură păcurarii una ca asta, cei mai tineri hai cu bîtele la mine, să mă omenească. Un cioban mai bătrîn însă le zise: „Mă, dați-i pace, că tot cînii cei mai buni să pierd de stăpîni. Hai să-l ademenim doară l-om putea prinde și să-l legăm la noapte în hîța pe unde vine ursul la oi; că, de-i ceva cîne bun – va simți; de unde nu, l-a mînca ursul pe el mai întîi și ne scapă o oaie.” Așa și făcură; îmi dădură mămăligă – la care ei îi ziceau coleșe – și eu, leșinat de foame cum eram, prind a mînca fără teamă, după ce le auzisem și le pricepusem vorbele; apoi pun ei, drag doamne, mîna pe mine și mă prind și mă las să mă lege de stînă, unde m-au hrănit omenește cu zăr și cu mămăligă, și mă țin acolo legat pînă hăt de cătră seară. Atunci mă scot și mă duc de mă leagă de un cătuș în hîța ursului. Eu ostenit de cale cum eram, pun capul la pămînt și trag un puiuț de somn, ca un solgăbirău. Cînd mă deșteptai chiar venea cumătrul urs din staul cu un berbece mare în gură. Î-hî! gîndesc eu, ăsta-i cumătru, vine să-mi vîndă pielea la ciobani; de vor da ciobanii, că berbece nu-i, vai și amar de capul meu! Tac mulcom, iar cînd să treacă ursul pe lîngă mine, țup la el în spate, apoi lasă de s-a mai putut mișca! El căzu pe berbece, iar eu cu dinții încleștați la el după cap l-am călărit pînă dimineața. Mormăia el, nu-i vorbă, și se zvîrcolea, dar eu îmi gîndeam: ciobanii m-au săturat, barem atîta să le fac și eu, dacă pot, că apoi și mai bună omenie vor pune pe mine. Altcum greu tare nu-mi era de făcut aceea slujbă, că pînă-ntr-acele de somn mă săturasem. Dimineața, cînd dau ciobanii oile în strungă să le mulgă, văd că berbecele nu-i; cei mai tineri prind a înjura, nu la urs, ci la mine, și a mă amenința, că îndată ce găta cu mulsul, vin la mine și mă omoară, de ce nu i-am trezit, cînd am zăpsit că vine ursul. Dar eu îmi gîndeam: omorîți voi pe dracul să vă ducă! După ce gătară de muls, hai toți cu ciomegele la mine, ba unul mai spulberat, chiar cu toporul. Dar cînd să apropiară și mă văzură în vîrful grămezii, dînd din coadă, în semn de bucurie, își făcură numai cruce și să repeziră toți după topoare, să omoare pe cumătrul. Eu li-l ținui, iar ei mi-l ospătară pînă să lăți ca o broască, rînjindu-și fălcile colțoase. Berbecele nu era mort, numai cît sîngera rău dintr-o rană, cum îl încolțise ursul. Ciobanii să pun și-l înjunghie, să nu se mai chinuiască, îl jupoaie de piele și-l frig tot-totuț. Las’ de n-am trăit și eu atunci de carne, ca un popă la ospăț! Din minuta aceea mă țineau – nu ca pe un cîne, ci ca pe un prieten al lor, pe care-l au mai drag. Eu încă, mai în toată noaptea le prindeam cîte ceva, mai cîte un om de omenie, mai cîte un lup, mai cîte un urs. Nu m-ar fi dat ciobanii pentru cît bine-i în lume! Un an deplin stătui la ei și eram gras și frumos. Dar la anul mă gîndii: fie cum va fi, cînele tot cîne rămîne! Mă luai într-o zi și mă dusei ață la jupîneasa mea acasă; gîndeam că doară-i va fi milă de mine și m-a face iar om. Dar cum mă zări pe fereastră, luă biciul și ieșind pe ușe afară: pliosc! „Du-te, hăram de pupăză ce ești tu!” Și din minuta aceea pupăză am fost un an de zile! Să-mi fac eu cuibul prin cele scorbure din ce-i mai hîd în lume! Îmi doream moartea, de rușinea ce mă mînca și de necazul la care am ajuns, din ceea ce fusesem; doar moartea fugea de mine, ca dracul de tămîie. Într-o zi, stînd pe vîrful casei unui om, văd că acela spală grîu, apoi îl întinde pe verincă, înaintea casei să se uște și intră înlăuntru, te miri după ce. Eu mă reped din vîrful casei și tot îi împrăștiu grîul prin colb. Cînd iese omul afară, tot își află grîul noroi, că cum fusese ud, să prinsese colbul de el. Gîndeam că omul s-a ciudi și m-a împușca, de aceea nici nu zburai numai pînă-n vîrful casei lui. Dar pace! El se uita la mine, suci din cap și se puse și-și spălă grîul a doua oară, apoi îl întinse pe verincă mai aproape de ușa tinzii, intră în tindă și închise ușa. Eu mă repezii și-i împrăștiai grîul iară. Dar el cum văzu, ieși iar afară, îl spălă frumos a treia oară și-l întinse iar pe verincă chiar în tindă și se dete după ușa tinzii, care era deschisă. Eu nu-l văzui că mă pîndește, deci mersei și-i împrăștiai grîul a patra oară; dar o pății, că hoțul de om închise repede ușa tinzii și mă prinse. Las’ că atunci mi-a dat la palme peste cap, ba a voit chiar să-mi taie capul. M-a scăpat, însă, un băiat ce avea, că el atîta s-a scîncit, pînă m-a dat pe mîna lui. Las’ că băiatul acela m-a omenit: mi-a tăiat din aripi și din coadă, m-a legat cu un fir de ață de picior și hai cu mine pe drum, mînîndu-mă dindărăt cu joarda, ca pe un purcel. Toți copiii de pe uliță s-au strîns în jurul meu, toți voiau să mă aibă, dar mîncare niciunul nu-mi da, numai fliște. Din ce, din ce nu, numai văd că dă pricina între băieți, și prinzînd la păruială, uitară de mine. Eu atunci zbrr! ca glonțul mă aiept în sus și mă pun pe un pom înalt, iar ei rămîn cu gura căscată, uitîndu-se după mine, cel ce mă avuse-plîngea, ca țiganul, cînd și-a pierdut pipa. Eu dezlegai cu ciocul ațuca de la picior și zburai iar la nevasta mea acasă, gîndind că doară-doară i va fi milă de mine; s-a fi săturat de hajmandăul ei și m-a face iar om, să fim iar cum am mai fost; dar pace! Că ea, cum mă zări pe gard, pocni cu biciul după mine și zise: „Hîș, porumbașule!” Și în acea minută porumb m-am făcut. Am mulțămit lui Dumnezeu, că baremi sînt o pasăre curată; că Doamne, multă greață mă mai mîncase, pînă fui pupăză! Așa porumb am mai stat un an deplin; mi-am făcut cuibul între alți porumbi la o curte domnească, acolo mîncam grăunțe cît îmi lua pielea, și eram mîndru și frumos, cum e zicala, un porumb. Pe mulți ortaci de ai mei i-a tot prins stăpîna și i-a pus în frigare, dar de mine nu s-a putut apropia. Odată aud pe stăpîna zicînd cătră un băiat: Să-mi poți tu prinde porumbelul cel sur, mare, că-i mai gras decît eștia! Eu pricepui ce zice, iar după ce auzii pe băiat spunînd, că m-a prinde de pe culcuș după ce-a-nsera, zbîr! și nu mă oprii pînă la noi în sat. Acolo, mă pusei pe un gard la fereastra unui om. Acasă era numai muierea cu un copil ca de 7-8 ani și făcea mămăligă. Atunci m-a lovit dorul de mămăligă și după ce o gătă și-o puse pe cîrpător – pînă se duse în cămară să aducă brînză, eu zbor pe fereastră-n casă și iau toată mămăliga și zbor cu ea afară și o mănînc. După ce intră muierea-n casă află băiatul plîngînd, că uite o pasăre mîndră a venit și le-a furat mămăliga. Muierea-l mulcomi și se puse să facă altă mămăligă. După ce o gătă și pe aceea, o puse iar cu cîrpătorul pe masă și văzîndu-mă pe gard, își gîndi ea ceva, că ieși afară. Eu nu știam după ce iese, deci mă repezii să iau și mămăliga aceea. Dar o pății: dau să ies, dar nu putui, că muierea pusese un suman în fereastră și mă prinse bătîndu-mi penele: „Mi-ai mîncat o mămăligă și ai vrut să-mi mai mînci una, dar linge-te pe buze, că acum oi mînca eu o tocană din tine, că ești gras, hoțule!” Acu nu mai scap, gîndii în mine, dar copilul plînge: „nu tăia porumbul, mamă, dă-mi-l mie să mă joc cu el!” Și atîta stătu rasnă de mă-sa, pînă mă dete copilului. Bucuria lui, dar și a mea, că știam eu că de la copil mai lesne scap, decît de la mă-sa. Se jucă el cu mine, cît se jucă, prin cea ogradă; eu mă arătai blînd, vorba ăluia, blînd ca porumbul, și odată zbîr; din mîna lui. El rămase plîngînd, mumă-sa-l sfădia că de ce n-a lăsat-o să facă tocană din mine, iar eu eram sus în slava cerului, și de acolo mă uitam peste sat. Și văzui lucruri cunoscute; văzui pe muierea mea ieșind din crîșmă moartă de beată cu ștrengarul ei pe după cap, văzui casa mea toată desgrădită, toată spartă și cu ferestrele cîrpite cu hîrtie. Atunci eu zbrr! în casă la mine, prin ochii cei sparți de la fereastră. Casa era goală-goluță ca la golani, numai biciu în cui și nește zdrențe pe pat, de-mi era groază să mă uit la ele. Dar nu pierd vreme, mă reped la bici și zic „Om să fiu, cum am mai fost!” Și om m-am făcut, cum mă vezi, și am luat biciul în mînă și mi-am așteptat cumetrii. Ei și veniră îndată hăulind și tălălăind, ca bețivii. Mult se mirară, că oare cine le-a deschis ușa? Dar cînd mă zăriră în pragul ușii cu biciul în mînă, le sări beția din cap, de ai fi jurat că vin de la biserică, nu de la crîșmă. Eu, pliosc! cu biciul în ei și zic: „Cea, Bourean, ho, Surilă! Și în minuta aceea el se făcu bou breaz, cum îl vezi și ea vacă sură priană, după cum se vede. Din minuta aceea ar cu ei zi și noapte pînă mi-oi agonisi tot ce avusesem odată și ce mi-au prădat ei. Acu vezi de ce n-am nici zi de Rusale? Și în ziua de Paști am arat, că trebuie să știi că eu, care eram, odată bocotanul satului, azi n-am nimic decît boul ăsta și vaca asta; eu, care odată nu mă puteam înturna de stoguri și de clăi pe lîngă casă, acum am ajuns prin cumpătul muierii la vorba cîntecului: Poți să sui în pod desculță, Că nu t-i-mpunge-n grăunte; În cămară-i Ca și-afară; Lîngă grajd și lîngă șură Nu-i afla adunătură Cît să ia un pai în gură! Acu ți-am spus, voinice, pățaniile mele, du-te și le spune și tu altora, spune-le să nu-și arate toți dinții la muiere, de vreau să-i aibă; și cine m-a asculta, bine va umbla; cine va face ca mine, ca mine să pățească! Zicînd aceste, Ion Pățitul se ridică de pe grindei, prinse coarnele plugului în mînă, pocni una din biciu și strigă: Ho, Surilă, cea, Bourean! și ară, ară și doară și azi ară, de nu cumva-i locul prea moale, după ploița de astă noapte. Iar voinicul nostru și-a luat rămas bun de la Ion Pățitul și mulțămindu-i de poveste s-a dus ață acasă. Frații l-au întrebat: — Noa, dar dat-ai de Ion Pățitul? — Dat! — Și ce ți-a spus? — Mergeți să vă spună și vouă, ori așteptați pînă mîine seară, c-acum nu mai pot de somn și de oboseală!


content:
Zice că a fost ce a fost... A fost odată o pereche de oameni, un bărbat și o muiere și ei n-au avut nici un copil pînă la bătrînețe, iar la bătrînețe le-a dat Dumnezeu un pruncuț și i-au pus numele Petru Făt-Frumos, finul lui Dumnezeu. Vezi că-l botezase însuși Dumnezeu cu Sfîntul Petru, de aceea i-au pus numele Petru. Amu copilul, ca copiii pînă-s mici, mai plîngea, se mai scîncea, iar la tată-său nu-i chiar venea la socoteală lucrul acesta, îi era greu de atîta plîns și scîncit, că nu era dedat să auză de acelea prin casa lui, că de cînd a fost el mic, uitase, iar el în tinerețe cu boreasa lui nu avusese nici un copil, de aceea amu la bătrînețe-i cădea oarecumva plînsul copilului. Deci cerca fel și formă să-l ogoaie, să nu-i mai țivlească atîta în cel cap bătrîn și cărunt, dar copilul, ca copiii, plîngea cînd îl apuca plînsul, parcă-n butul bătrînului. Odată, cînd plîngea iară copilul, n-are tată-său ce lucra, fără zice, să-l îmbune: — Taci, dragul tatii, că dacă-i crește ți-oi da pe Fata din răsăritul soarelui, de la șapte babe. Și din minuta aceea de ceas copilul n-a mai plîns de felul felucului. Dar amu copilul, dragii mei și-al lui Dumnezeu sfîntul, creștea într-o zi ca altu în nouă, în nouă ca altu într-un an și așa s-a făcut mare și a ajuns fecior holtei și odată zice cătră tată-său: — Noa, tată, cînd am fost mic, de am plîns, ai zis că de-oi tăcea mi-i da cînd voi fi mare pe Fata din răsăritul soarelui, de la șapte babe; amu-s mare, dă-mi-o. — Vai, dragul tatii, cum oi ști eu să-ți dau Fata din răsăritul soarelui de la șapte babe, cînd eu nici n-am visat de ea, numai iac-așa, i-am auzit și eu de nume și am glumit atunci cu tine să te aciu. — Nu-i nimica, tată, voi aduce-o eu, dacă nu mi-o poți da dumneata, dar fii bun spune-mi fost-ai, dumneata, cătană la husari în tinerețele dumitale? — Fost, dragul tatii. — Da mai ții paloșul și calul de atunci? — Dragul tatii, paloșu-i în cui ruginit și calul a murit de mult și i-am pus capul în par. — Bine și așa, dă-mi dumneata paloșul așa ruginit cum e, și-mi adă din par căpățîna calului, să mă duc eu să aduc pe Fata din răsăritul soarelui de la șapte babe. Tată-său, vezi bine, ca cel mai bătrîn și mai cuminte, zicea să se ogoaie locului, să nu plece în ruptul capului după cum nu știu ce și nu știu unde, dar Petru Făt-Frumos era finul lui Dumnezeu, nu se lăsă pînă-i dete tată-său paloșul cel ruginit și capul cel de cal, apoi își luă sănătate bună de la părinți și: calea și valea! S-a tot dus, s-a tot dus, pînă a ajuns la curțile Sfintei Vineri. Sfînta Vinere nu era acasă, era la biserică și casa-i era singură, cu ușa trasă și cu mătura în ușă, cum pun muierile cînd ies numai pînă în vecini. Petru intră înlăuntru, mătură în casă frumos, duse gozul și făcu foc și – cînd gîndea că vine Sfînta Vineri – se ascunse după casă, după ce – vezi bine – rezimă mătura în ușă, cum o aflase. Și veni Sfînta Vinere de la biserică, și-i păru bine că își află casa măturată și foc în vatră. Numai decît a priceput că a fost cineva pe la ea, că pînă atunci casa și-o afla cum și-o lăsa, și foc făcea ea, de vrea să aibă foc, de unde nu – nu era făcut. Și zice Sfînta Vinere: — Cine a făcut binele acesta cu mine? Că de-i hulă de pădure, să se bage mai afund în pădure, că am o cățea cu dinții de fier și măselele de oțel, și de-o slobod tot smicuri și bucățele îl face; dar de-i om bun să vie încoace, că, de nu are putere, îi dau eu; de n-are vedere, îi dau eu. — Îs om bun, mătușă. — Atunci ieși afară! Atunci a ieșit feciorul de unde a fost ascuns, iar Sfînta Vinere l-a întrebat: — Ce vînturi te poartă pe aicea, pe unde nici pasărea măiastră nu umblă, necum om pămîntean? Iar feciorul a răspuns așa: — Vai, mătușă, vreau să mă duc să aflu Fata din răsărit de soare de la șapte babe; nu știi dumneata încotro e? — Vai, dragul mătușii, eu nu știu, fără na cutea asta, și de a veni vrun năcaz pe capul tău, arunc-o numai peste cap înapoi, dar să nu te uiți înapoi. Amu du-te la soru-mea, la Sfînta Sîmbătă, că ea poate să știe unde-i fata pe care o cauți tu, că-i mai bătrînă decît mine și umblă mai sus decît mine. Amu își ia Petru Făt-Frumos, finu lui Dumnezeu, sănătate bună de la Sfînta Vinere, îi sărută mîna și se tot duce pînă dă de casa Sfintei Sîmbete. Sfînta Sîmbătă încă era la biserică, și a fost lăsat ușa tinzii trasă și mătura-n ușă. El a intrat înlăuntru și s-a apucat a mătura prin casă, apoi a dus gozul și a făcut foc și cînd a gîndit că vine Sfînta Sîmbătă de la biserică, s-a ascuns, să nu deie numaidecît de el. Într-aceea vine Sfînta Sîmbătă de la biserică și se bucură că-și află casa măturată și focul aprins în vatră, dar se miră că oare cine i-a făcut ei slujba asta, că pînă într-aceea își afla casa cum și-o lăsa. Apoi începe: — Cine-i acela, care a făcut binele acesta cu mine, că de-i hulă de pădure să se bage mai afund în pădure, că am o cățea cu dinți de fier și cu măselele de oțel și de-o slobod tot smicuri și bucățele-l face; dar de-i om bun să vie-ncoace, că de n-are putere îi dau eu, de n-are vedere îi dau eu! — Îs om bun, mătușă. — Atunci ieși afară să te văd! Și a ieșit Petru afară, de unde era ascuns, și Sfînta Sîmbătă îl întrebă: — Ce vînturi te poartă p-aici, voinice, că p-aicea nici pasăre măiastră nu umblă, decum om pămîntean? — Vai, mătușă, vreau să mă duc să aduc pe Fata din răsărit de soare de la șapte babe, și nu știu încătrău să pornesc, nu m-ai ști dumneata învăța? — Vai, dragul mătușei, eu nu știu unde s-o poți afla, dar na peria asta, și de-i da de ceva rău, arunc-o numai peste cap și nu te uita-napoi. Acum du-te la sora mea, la Sfînta Duminecă, doară ea-ți va ști spune unde-i pe cine cauți. Și a sărutat feciorul mîna Sfintei Sîmbete și s-a tot dus, s-a tot dus multă lume împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că din poveste, multă și frumoasă este, multă și frumoasă să ascultați și dumneavoastră, că eu cîtă biată voi ști, toată aci voi povesti; și s-a dus pînă la Sfînta Duminică. Dar și la Sfînta Duminecă a aflat mătura-n ușă, că era la biserică. Aci încă s-a pus Petru Făt-Frumos, finul lui Dumnezeu și a făcut rînd bun în casă, apoi a făcut foc în vatră și s-a ascuns să nu deie Sfînta Duminecă cu ochii îndată de el, cînd va veni de la biserică. Și cînd a ajuns Sfînta Duminecă acasă, s-a mirat că oare cine i-a făcut ei rînd bun prin casă și foc în vatră și a zis: oare cine a făcut binele acesta cu mine, că de-i hulă de pădure, să intre mai afund în pădure, că am o cățea cu dinții de fier și cu măselele de oțel și de o slobod, tot smîcuri și bucățele îl fac, dar de-i om bun, să vie-ncoace, că de n-are putere îi dau eu, de n-are vedere îi dau eu. Iar feciorul, care auzea vorbele Sfintei Duminici, a răspuns din ascunzătoarea lui: — Îs om bun, mătușă și a venit înaintea Sfintei Duminici. Iar ea l-a întrebat: — Ce vînturi te poartă pe aicea, voinice, că p-aicea nici pasăre măiastră nu umblă, necum om pămîntean? — Vai, mătușă, vreau să mă duc să-mi aduc pe Fata din răsărit de soare, de la șapte babe, și nu știu drumul; nu m-ai putea dumneata îndrepta? — O, dragul mătușii, eu calea o știu, dar eu mă tem că în zadar ți-i bate picioarele p-acolo, ce puteri ai tu, că acolo-i anevoie de mers? — D-apoi, eu mă pot face ce vreau: purece, pasăre, muscă, iepure, șarpe... — Atunci e bine; na năframa asta albă și de va da vro răutate asupra ta, arunc-o peste cap și nu te uita înapoi; și na războiul acesta, și te du p-aici încolo, că-i nimeri oblu la casa celor șapte babe. Dar să ai de grije, că din cele șapte babe, șase în toată ziua merg la biserică, iar una rămîne acasă, de le face de ameaz și grijește de fată. Una din ele, care-i mai bătrînă, are un ochi mare în frunte ca un tănier și cu acela toate le vede. Și ai grije, că fata-i după cuier învălită într-o năframă. Tu du războiul și-l pune sub fereastră și apoi fă ce-i face și te ascunde bine, să nu te afle. Că ele, cînd vin de la biserică, ocolesc mai întîi casa de două ori, să vază nu-i cineva p-acolo. Și așa a făcut Petrea, a luat de la Sfînta Duminică războiul care era tot de aur, cu talpe de aur, cu fustei și tălpigi de aur, cu ciocane și cu suluri de aur, cu brîcle și cu ițe de aur, cu un cuvînt cu totului tot de aur – și a sărutat mîna Sfintei Dumineci și și-a luat de la ea sănătate bună și s-a cam mai dus. Multă vreme s-o fi tot dus el pînă a dat de casa celor șapte babe și cum a ajuns acolo, a pus războiul sub fereastră și s-a ascuns între niște tufe din dosul casei. Nu mult după aceea vin și babele de la biserică și să minunează de mîndrenia cea de război și uită să deie raita pe după casă, să vadă n-au pe cineva străin p-acolo. Să tot înhoalbă ele mult la război apoi își aduc aminte că baba cea din casă poate nu l-a văzut încă și o strigă și pe ea: haida, tu, de vezi ce ni-a dat Dumnezeu aici la fereastră, pînă am fost noi la biserică. Și-a ieșit baba cea din casă și-a prins a se mira de mîndrenia de război. Dar pîn-atunci feciorul a ieșit de unde era ascuns, s-a dus în casă și-a luat de după cuier fata – care era învălită într-o năframă, și-a pus-o-n sîn, apoi a trîntit căpățîna de cal jos, și s-a făcut din ea un cal frumos, frumos, și s-a repezit în spatele calului și... calea și valea, băiete! Babele tot sta și prohedea războiul cel de aur, dar într-un tîrziu își aduc aminte că fata lor încă nu l-a văzut, deci merg s-o ducă și pe ea să-l vadă. Adică după cuier, locul gol. Acum hai pe căutate, babe, vădu-vă șperlă, să vă văd! O caută-n sus, o caută-n jos, o caută-n dreapta, o caută-n stînga nu-i și nu-i! Atunci zice hăranca cea mai bătrînă: — Tu, războiul ăsta ne-a dus fata, haidați după ea! — Hai! Dar unde? încotro? — Bine ziceți! Și se uită baba cu ochiul ei cel cît tănierul într-o parte, și se uită într-altă parte, pîn-odată bate-n palme și zice: — Hai, suratelor, haideți după mine, că-i pierd din vedere. Și se iau cele șapte babe tot într-un suflet, de gîndeai că-s căprioare, nu babe, așa călcau peste văi și dealuri, de-a dreptul, nu mai umblau bătînd drumul, că drumu-i cu cotituri iar lor le era să nu scape pe tineri din vedere. Mergeau ele și celelalte babe, cum mergeau, dar mergea baba cea cu ochiul cît tănierul, de colb, colb, îi ieșea din călcîie; toată lumea o vedea c-o falcă-n cer, cu alta în pămînt, cu una stele măturînd, cu ceilaltă pămîntul arînd. Și fugeau și tinerii călare pe calul lor, de fuge un om pe lume, dar odată simțesc că-i arde ceva în spate. Atunci Petrea Făt-Frumos, finul lui Dumnezeu, aruncă cutea peste cap, și iată, dragii mei și-ai lui Dumnezeu sfîntul, că se face din cute un munte de piatră nalt pînă în cer și lung de la un capăt de lume pînă la celalalt. Dau babele să urce pe munte în sus, dar lunecau și cădeau jos, că era luciu ca gheața, dau să meargă pînă la capătul lui, dar unde-i e capătul? Se pun dară a roade la munte, cum rod șoarecii la caș, și-și fac un drum de putea trece în voia cea bună un car cu șase boi încărcat de fîn. Și hai după tineri! Du-te, du-te, pînă-i mai ajunge. Atunci, cînd simți Petrea că-l arde ceva în spate, aruncă peria peste cap și se făcu, drăguț Doamne, din perie o pădure mare și deasă, naltă și groasă, de era pînă în naltul cerului și lată de un capăt de lume pînă la celalalt. Cînd ajung babele la pădure, nu mai umblă ocolind, că vedeau ele că înzădar le-ar fi munca, ci se apucă a roade la pădure, de-și făcură o cale cît putea trece în voia cea bună un car cu șase boi încărcat cu paie. Și hai după tineri! Du-te, du-te! Cînd era p-aci, p-aci să-i ajungă, aruncă Petrea năframa peste cap și se făcu din ea un tău mare-mare, lat și lung cît vedeai cu doi ochi și afund, ca o Dunăre, și tăul era de lapte dulce, iar țărmurii lui erau de păsat. Ajung babele la tău, dar cum să-l treacă? De-a înnotul, nu era nici un modru, că prea era lat din seamă afară; să-l ocolească, nu puteau, deci se pun să-l soarbă. Și se pun babele a mînca din țărmure și a bea din lapte pînă l-au mai secat; dar cînd gîndeai că-i mai secat au și plesnit tusșapte odată, și de acolo nu s-au mai sculat veci-pururea vecinică. Acum erau tinerii scăpați de babe. S-au dus dară tinerii mai încet și mai cu ticneală pînă au ajuns la fîntîna lui Iordan. Acolo au oprit calul în loc și s-au dat jos, au lăsat și calul să pască oleacă și a scos de după curea năframa cea împăturată, ce o luase de la cele șapte babe de după cuier, să vadă ce-i în ea? Adică cum o despătură, sări din ea ceva și se dete peste cap și înaintea lui se ivi o fată, cea mai frumoasă ce putea să și-o gîndească cineva; era Fata de la răsărit de soare, de la șapte babe. El de bucurie se aruncă la ea, o strîngea în brațe, o sărută, de gîndeai că să o mănînce, de dragă ce era. Dar atunci un cîne de zmeu îl vede și lup aci! — Noroc bun, Petre! — Noroc să ai! — Dar de unde ai tu nevasta asta frumoasă, că asta-i a mea? — Cum să fie a ta, că doară eu mi-am cîștigat-o, numai unul Dumnezeu mă știe cu cîtă trudă, și cu cît necaz?! — Cred, dar asta-i a mea! Mult ne-am căznit doisprezece frați s-o putem scoate de la cele șapte babe, dar n-am putut; acum văd că mi-ai scos-o tu. Pentru binele ce mi-ai făcut, ai de la mine iertare de trei ori... Și cînd a gătat zmeul de zis vorbele aceste: zbrrr! prinde pe fată de subsuori și se înalță cu ea în slavă, și atîta-i mai vede Petrea. Acum el rămîne necăjit și supărat la fîntîna lui Iordan, cu capu în palme și plîngînd ca un copil mic. Pînă mîni la prînzul cel bun a stat el aci, nici a dormit, nici a mîncat, nici a beut, numai a tot plîns. Cînd a fost mîni la prînzul cel bun, numai vede pe drăguța lui că vine la fîntînă după apă, cu două vase. Bucuria lui Petre! Numaidecît o ia în brațe și se aruncă cu ea pe cal și hai la drum! Dar calul zmeului îi vede și rînchează odată, de tremură curțile zmeilor. Atunci zmeul iasă la el și zice: dar ce-i, drag căluțul meu, de rînchezi tu așa tare? — Dar cum să nu rînchez, cînd pe dragă stăpîna noastră o duce Petrea Făt-Frumos, finul lui Dumnezeu? — Pot mînca un țipău de pită și bea o cupă de vin? — Poți! Și a mîncat zmeul un țipău de pită și a beut o cupă de vin și s-a suit pe cal și cît ai număra trei, a ajuns pe Petrea și i-a luat nevasta și i-a zis: — Ai noroc, Petre, cu ce ai, că ți-am făgăduit că te iert pînă de trei ori, că altcum praf și cenușă te-aș face pe loc! Acum iar rămase Petrea supărat și nu știa, ce biată să mai facă. Deci să ia, ca omul îngîndurat, și merge iară la fîntîna lui Iordan și acolo stă pînă mîne la prînz. Atunci iară vine drăguța lui după apă, și iar o suie pe cal și fuge cu ea, dar zmeul iar îl ajunge și o duce și iar îl iartă pe Petrea. Tot așa să întîmplă și a treia zi, dar atunci i-a spus zmeul lui Petrea așa: — De trei ori te-am iertat, Petre, dar de mai cutezi a ținea calea nevestei mele, atunci dai de dracul! Bagă bine de seamă, ce-ți spun, și, de ți-s dragi zilele, nu fi dușman casii mele! Acum rămase Petrea și mai supărat și mai îngîndurat, dar fata-i făcea semn din ochi să nu piardă nădejdea. Dacă ajunse zmeul acasă, îi dă fata: mare viteaz ești tu, bată-te norocul să te bată! — Mare, îi dă zmeul, dar mai mare viteaz e Petrea Făt-Frumos, numai cît el, săracul, n-are cal cum am eu. Că să fie calul lui, ca al meu, eu nu vă ajungeam, dar așa, ce-i e bună vitejia, dacă n-are cu ce o purta? Vezi tu, noi 12 frați am umblat după tine și nu te-am putut scoate de la cele șapte babe și el singur, singur el te-a scos de la ele și le-a prăbușit, dar ce folos? N-are cal de treaba lui! — Și nu se mai află nicăieri în lume vrun cal ca al tău? — Se mai află unul, dar numai unul singur, la moșica mea în lumea neagră, acela-i frate geamăn cu al meu, dar nu cred să se afle chiar om pămîntean să-l scoată de la moșica mea, că 99 de voinici și-au pus capu-n par pentru el, și tot nu l-au putut scoate. Eu îs zmeu și-i sînt nepot și cu mare greu am putut pune mîna pe ăsta. A doua zi iar a mers fata la fîntîna Iordanului și a aflat pe Petrea acolo și i-a spus din fir în păr tot ce a vorbit cu zmeul. Acum Petrea prinse o leacă de nădejde, își sărută mireasa dar nu mai cercă să o mai fure, că se temea să nu se ieie toți zmeii după el și să-l prăpădească într-o bobotă și pe el și pe ea. Așa se duse ea acum acasă, iar el plecă spre lumea cea neagră. Și s-a tot dus, s-a tot dus, multă lume, împărăție, ca Dumnezeu să ne ție, că din poveste multă este mîndră și frumoasă să ascultați și dumneavoastră, că eu, cîtă biată a fi, toată aci ce voiu povesti; s-a dus pînă a ajuns înt-o pădure mare, acolo dă de un iepure, care sărea peste o tufă. Petru, cînd l-a văzut, dă să-l împuște. Da îi zice epurele: — Nu mă împușca, frate Petre, mai bine lasă-mă să trăiesc, că de-om trăi, ți-oi mulțămi, de-om muri, paos ți-a fi, mai bine leagă-mi, uite piciorul ăsta, că vai, rău mă mai doare, că mi-i murucluit din loc. Și lui Petrea i-a fost milă de iepure și nu l-a pușcat, fără a făcut iute niște lopățele și i-a legat la iepure piciorul cel murucluit și s-a dus mai departe. Dar după ce a gătat de legat piciorul iepurelui, acela a sărit repede și a zis: — Să știi că io-s împăratul iepurilor și cînd vei fi într-un necaz mare, să-ți aduci aminte de mine. Cum mergea acum Petrea mulțămit că a putut face o faptă bună, iată că întîlnește o vulpe și dă să o împuște. Dar vulpea-i zice: — Nu mă împușca, frate Petre, mai bine leagă-mi piciorul acesta cu niște lopățele că și eu îți voi prinde bine, trăind în iast’ pustie de lume. Și i-a legat Petrea piciorul în lopățele și atunci a sărit vulpea sus de bucurie și a zis: — Să știi că io-s împăratul vulpilor și cînd îi da de ceva rău, să-ți aduci aminte de mine. Apoi merse Petrea mai departe și vede în cale un lup. Pe acesta chiar îl pușc! își gîndi el, dar lupul cunoscîndu-i gîndu, îi grăi: — Nu mă pușca, frate Petre, mai bine fă-ți milă și pomană și-mi leagă în lopețele piciorul acesta, mă doare al dracului, că și eu poate îți voi fi de ceva folos, numai să mă chemi cînd vei fi într-un necaz mare. Și legă Petrea și piciorul lupului în lopățele și cînd se văzu lupul legat, sări sus de bucurie și zise: — Să știi că io-s împăratul lupilor și în nevoi grele de vei da, să-ți aduci aminte de mine. Apoi merge Petrea, merge mereu tot înainte, pînă dă de o apă mare și mergea apoi tot pe lîngă apă și dă de o baltă și în baltă era un pește frumos. El dă să prindă peștele să-l frigă pe cărbuni și să-l mănînce. Dar peștele zice: — Nu mă pustii, frate, că de mare folos îți pot fi la vreme de nevoie, mai bine mă aruncă colo în hîlboava cea mare, să trăiesc, că în balta asta mocirloasă era cît pe aci să mor. Și s-a gîndit Petrea, tot atîta-i, că voiu mînca odată pește, ori că nu voi mînca, tot mai gras nu voi fi, îl arunc în hîlboavă, că prea frumos mă roagă, mi-i și milă de el. Și l-a aruncat în hîlboavă. Dar peștele zvîrcolindu-se în apa cea mare îi zise: — Să știi, că io-s împăratul peștilor; de-i avea cîndva lipsă de mine, strigă-mă să-ți răsplătesc facerea de bine. Apoi a mers Petrea, cît a mers, tot pe lîngă apă, pînă a dat de un vad și prin vad a trecut pînă dincolo de apă în lumea neagră. Și s-a dus și prin lumea neagră pînă a dat de o curte mare și curtea cea mare era îngrădită tot cu pari și în fiecare par era cap de om, numai într-un par nu era și acel par tot striga: „Cap de om, cap de om!” Și zicea moșica zmeilor dintr-un cot de curte: „taci, parule, c-amu-ți vine și ție unul!” Aude Petrea, dar nu se înspăimîntă, fără merge oblu la moșica zmeilor și-i dă: — Noroc bun! — Sănătate bună! — Nu mi-i băga slugă, moșică? — Ba te-oi băga, dragul moșicei, dar ce simbrie-i cere să umbli cu iapa asta? — Mi-i da, moșică, pe un an, un cal care mi-l voi alege din grajdul dumitale și de nu te voi sluji cum se cade, capul meu să meargă în par, dar te voi sluji omenește și dumneata nu-mi vei da calul care mi-l voi alege, atunci capul dumitale să meargă în par; bine-i? — Bine! Și tîrgul fu gata. Acum i-a dat moșica să mute pietrile dintr-un deal în celalalt deal. Și le-a mutat feciorul. Seara i-a dat de cină și pînă el a cinat, ea s-a băgat la iapă și a luat o frigare și a bătut-o, și a bătut-o și-i striga: — De nu-mi vii acasă înaintea slugii, te decul cu bătaia! Apoi a venit moșica în casă și sluga gătase de mîncat și i-a dat iapa de frîu și i-a zis: — Uită-te, cum ți-o dau, așa să mi-o aduci! înțelegi? — Înțeleg, stăpînă! Și se suie Petrea călare pe iapă și-l duce iapa ca vîntu pînă într-o pădure mare, acolo l-a pus călare pe un lemn și ea s-a făcut nevăzută, iar el a adormit, cum era tot zdrobit de bolovanii cei mulți, ce-i cărase peste zi dintr-un deal într-altul. Cînd a fost colo de cătră ziuă, se trezește cu căpăstru în mînă și se înhoalbă în toate părțile după iapă, dar iapa nu-i, parcă dracu a dus-o. Hm! își gîndește el, încînita asta de iapă mi-a pune capu în par! Atunci, îngîndurat cum era, își aduce aminte de iepure: batăr iepurele acela să fie aci, să văd el ce zice că-i de făcut?! Atunci țup! dintr-o tufă, iasă iepurele și zice: — Ce poruncești, drag domnul meu, de ce ești supărat? — Cum să nu fiu supărat, că uite ce mi s-a întîmplat și uite cum și uite de ce necaz am dat. Dar iepurile zice: — Nu te teme! Iapa babii s-a făcut iepure cu un pui, dar eu merg și adun laolaltă toți iepurii de pe locul acesta și pe care nu-i din împărăția mea, îi scot afară și tu haida și ține căpăstru în mînă și cînd va trece iepuroaica cea streină cu puiul după ea, dă-i una cu căpăstru în cap și zici: țu, iapa babii, cu un mînz după tine! Și așa a făcut iepurele, că a strîns pe toți iepurii la un loc și toți au fost din împărăția lui, numai o iepuroaică cu un pui, era străină și pe aceea a bătut-o afară din norodul ei cel de iepuri și cînd a trecut pe lîngă fecior, el i-a dat una cu căpăstru în cap și a zis: țu, iapa babii, cu un mînz după tine! Atunci iepuroaica s-a făcut iapă și feciorul s-a urcat pe ea și hi, acasă! Pe prînz era la babă în curte. Dar baba, cînd îl văzu îi zise: — De mult nu mai avui o slugă bună, cum ești tu, amu o zi m-ai slujit, mai ai două și anul ți s-a împlinit, atunci capeți calul, numai te poartă tot așa. Că pe atunci era anul numai din trei zile și în lumea neagră poate că și acum e tot așa. Și iară i-a dat să mute pietrele dintr-un loc într-altul, cît fu ziulica de mare, iar seara tot era zdrobit de atîta muncă, dar ce era să facă? Cine-i slugă, nu-i domn, musai să facă ce-i poruncește stăpînul. Pînă în seară toate erau mutate pietrele dintr-un deal în celălalt, iar seara-i dete baba de cină și pînă el cină ea se puse și bătu pe biata iapă, de ce n-a fugit din cîmp, să poată pune capul slugii în par? Iar iapa plîngea și se văieta: „Nu mă mai bate, că azi noapte m-am făcut iepuroaică cu un pui, dar la noapte mă fac vulpe între vulpi și nu-i modru să mă mai poată afla.” Dacă gătă Petrea de cinat, îi dă baba iapa de căpăstru și-i spune: — Uite, cum ți-o dau, așa să mi-o aduci, înțelesu-m-ai? — Înțeles! Și s-a urcat feciorul pe iapă și îndată a fost într-o pădure mare, unde pe fecior l-a prins somnul și a adormit, iar iapa l-a pus călare pe un lemn și s-a făcut nevăzută. Nu-i vorbă, ostenit era feciorul, de atîta piatră ce înfulicase toată ziulica și a dormit, dar nu mult, ca omul cu grije. Hei, dar cînd se trezește, iapa nu-i! Unde să fie cînita de iapă? Baremi vulpea ceea de s-ar zări, să o întreb, a văzut-o cumva? Atunci dintr-o tufă țup! vulpea-i aci și zice: — Ce poruncă îmi dai, domnul meu cel bun? — Nu-ți dau nici o poruncă, fără uite, ce mi s-a întîmplat și uite ce... — Numai de atîta ești supărat? Pune-ți flori în căciulă, că minteni e aci. Iapa ta s-a făcut vulpe cu doi pui. Dar eu mă dau și adun toate vulpile mele laolaltă și dau poruncă să scoată dintre ele pe vulpea cea streină cu doi pui și să o abată pe dinaintea ta. Și cînd o fi pe dinaintea ta, dă-i una cu căpăstru peste cap și-i strigă: țu! iapa babii, cu doi mînzi după tine! Și așa a făcut Petrea, cum l-a învățat vulpea și cînd se zărea de ziuă era la baba acasă. — Bine-i, stăpînă? — Bine, fătul meu; acum mai ai o zi, apoi anul îți e împlinit. De mult n-am avut așa slugă credincioasă ca pe tine! Și iară-l pune pe Petrea să care piatră dintr-un deal într-altul pănă de seară, atunci îi dete de cină și pînă el cină, baba bătu iapa, de gîndeai că acolo o va omorî și-i strigă: — Hăram ce ești tu! Vreai, precum se vede, ca sluga să-mi pună capul în par, în loc să i-l pun eu? Te omor cu bătaia, de nu vii dimineața fără el! — Lasă-mă, mamă, nu mă mai bate, că nu trăiesc de nu m-am făcut ieri noapte iepure între iepuri și astă noapte vulpe între vulpi și tot a dat de mine, dar la noapte mă fac pește în fundul apei, doar acolo numai nu m-a putea afla! După cină i-a dat baba la fecior iapa în mînă și i-a zis: — Cum ți-o dau, așa să mi-o aduci; înțelesu-m-ai? — Înțeles! Și iar se duce feciorul cu iapa în pădurea cea mare și iapa iar l-a adormit și l-a pus călare pe un lemn apoi s-a șters de acolo. Acum a dormit feciorul pînă în zori de zi, acolo pe lemn, unde l-a fost pus iapa. Nici nu era modru să nu doarmă, că trei zile de-a rîndul cărase piatră de-a umăr de pe un deal pe altul și două nopți numai cîte o leacă ațipise. Dar cînd se deșteptă – ia iapa, de ai de unde! Atunci să gîndi la peștele cela, pe care-l scosese din mal și-l aruncase în apă afundă și curată. Și cît ai bate în palme, peștele fu lîngă el: — Dar de ce ești supărat, drag domnul meu? — Dar cum n-oi fi supărat, că uite ce mi s-a întîmplat, am pierdut iapa babii în trei rînduri, de două ori am dat de ea, dar acum de nu o aflu, capu-mi merge în par. — Nu te teme, dragă domnul meu, că știu eu de ea; s-a făcut o mreană cu trei pui după ea și s-a corlit în mol, în fundul apei. Dar eu mă duc și-mi adun toți peștii și le poruncesc să o deie la margine. Și cînd vei vedea că-i la margine, dă-i una cu căpăstru peste cap, și-i zi: – hi, iapa babii, cu trei mînzi după tine! Și s-a dat împăratul peștilor și a adunat toți peștii și le-a poruncit să abată la țărmure pe mreana cea streină cu trei pui. Și cînd a zărit-o Petrea i-a dat una cu căpăstru peste cap și i-a zis: țu, iapa babii cu trei mînzi după tine! Și mreana s-a făcut iapă și s-a auncat feciorul în spatele ei și hi! pînă la baba acasă. — Bună dimineața, moșică! — Să trăiești, Petre! — Pare-ți bine, că ți-am adus iapa? — Dar cum să nu-mi pară, că numai o slugă am avut așa credincioasă cum ești tu! Dar în gîndul ei se gîndea: „mai bine mi-ai fi tras un rug pe spate, decît mi-ai fi adus-o”. Dar acum era tîrziu, anul se împlinise și trebuie să-i deie de mîncare și calul, apoi sănătate bună! Și i-a pus baba să mănînce, apoi a intrat în grajd, unde avea 12 cai, tot unul ca unul de frumoși, avea și unul slab, numai pielea pe oase; și s-a dat baba și a luat toate inimile de la 12 cai buni și le-a pus în cel slab, care avea 6 picioare. Cînd mînca sluga la masă, iată că un șoarec sparge păretele și vine chiar la el pe masă. Și el dă cu mîna să lovească șorecuțul. Dar șorecuțul îi zice: — Nu mă alunga, mai bine dă-mi o bucățică de mîncare, că eu ți-oi spune un lucru mare. — Ce mi-i spune, măi șorecuțule? — Uite ce: baba le-a luat inimile de la cei 12 cai grași și toate le-a pus în unul slab, cu 6 picioare și tu numai pe acela să-l iai, oricît te va îmbia baba cu de cei frumoși, că numai acela-i care-ți trebuie ție. Petrea s-a bucurat de vorbele șorecuțului și i-a băgat în hudă o bucată bună de slănină și i-a mulțămit de învățătură. Într-aceea vine baba în casă și zice cătră slugă: — Acum, fătul meu, s-a împlinit anul, hai și-ți alege care cal vrei tu, din cei ce biată-i am, că m-ai slujit omenește. Și intră Petrea în grajd și se uită la cei 12 cai frumoși ai babei și-i fugeau ochii pe ei, dar nu alese nici pe unul; fără era în fundul grajdului, lîngă părete, un cal mic, slab, hămisit, de de-abia sta pe picioare de slab și avea șase picioare. Pe acela și-l alese Petrea. În zadar zicea baba, că pe acela de rușine nu i-l dă, că a slujit-o cu credință și trebuie să-i deie un cal cum să cade, că el nu vrea numai pe acela, ori de nu mi-l dai, zicea el, atunci îți pun capu în par, că așa ne-a fost uneala. — Apoi dară, dacă cu puterea te ferești de cei mai buni, păcatul meu să nu fie, că-ți alegi tu schidoala aceea, care, nici de rușine nu ți l-ași fi dat. Cu mare greu putu Petrea trage calul acela, de slab ce era, dar tot l-a tras, cît tîrîși, cît grăbiși, pînă l-a scos din curtea babei, apoi l-a mai tras, cum biată a putut, pînă la hotarul dintre lumea neagră și lumea albă. Acolo era vama lupilor. Cînd a fost la vama lupilor, i-a ieșit un lup mare în cale și i-a cerut vamă, două picioare de pe calul cel cu șase picioare. Dar Petrea numaidecît aruncă jos căpățîna cea de cal, ce o purta tot cu sine și se făcu cal frumos cu patru picioare, ca toți caii și îmbie pe lup să-l ieie drept vamă. Dar lupul nu vrea numai două picioare de la calul cel cu șase. Pricina era gata. Feciorul nu vrea să deie ce cerea lupul; lupul nu vrea să ieie ce-i da feciorul și așa el nu putea merge mai departe. Dar atunci s-a gîndit feciorul așa: baremi lupul cela, la care i-am legat eu piciorul, de-ar fi aci, să mă învețe ce să mă fac? Atunci țup! ieși lupul dintr-o tufă. — Dar de ce năcaz ai dat, domnul meu cel bun? — D-apoi uite tu, lupul ăsta îmi cere vamă două picioare de la calul ăsta cu șase și eu îl îmbiu să-i dau calul ăsta întreg întreguț și el nu vrea! Ce să mă știu direge cu el? Atunci zice împăratul lupilor: — Dă vamă calul ăsta cu patru picioare și cu celalt te du curînd la fîntîna lui Iordan, că te așteaptă mireasa. Și așa a făcut Petrea. Și într-o clipită fu acolo, unde își află mireasa cu două vase după apă. Acum, cît ce să apropie de ea, o luă pe cal lîngă sine și hi, murgule! Dar acum calul lui nu mai era cel slab și flocos, ci era un cal gras și sprinten, apoi cum era cu șase picioare și cu 13 inimi, zbura ca rîndunelele, nu fugea ca caii. Hei, dar calul zmeului simți că Petrea duce pe doamna lui și prinse a rîncheza de gîndeai că s-a prăbuși grajdul. Și se duse zmeul la el și-i zise: — Dar de ce rînchezi așa de pogan, drag căluțul meu? — Da cum n-oi rîncheza, că pe doamna noastră a furat-o Petrea Făt-Frumos, finul lui Dumnezeu! — Dar pot mînca, pot bea, pot trage un puiuț de somn? — Ori mîncă, ori bea, ori dormi, ori te lasă, că pe Petrea nu-l mai ajungi și de doamna noastră te poți linge pe buze, că atîta o mai vezi, cît ai văzut-o! — D-apoi cum? — Așa, că acum fug călare pe frate-meu cel cu șase picioare și cu 13 inimi și acela sare tot trei dealuri și trei văi de odată! — Apoi plecăm dară? — Ori pleacă, ori te lasă! Atunci zmeul, necăjit, se urcă pe cal și prinde a-l îmblăti de gîndeai că acu l-a deculi, dar pace! Fugea el, da mai fugea un cal pe lume, dar nu putea ajunge pe Petrea. Atunci strigă calul zmeului: — Așteaptă-mă, frate, că crăp, de nu mă aștepți! — Te aștept bucuros, de trîntești pe cînele de zmeu din spatele tale! Și să avîntă odată calul zmeului în slava cerului și acolo se înturnă cu picioarele la deal, de căzu zmeul cu capu în jos chiar în fundul pămîntului, unde-i pînă în ziua de azi. Acum l-a așteptat calul lui Petrea și Petrea a rămas pe calul lui cel cu șase picioare, iar mireasa și-a pus-o pe calul zmeului și așa au mers pînă acasă, unde făcură un ospăț mare cum nu s-a mai pomenit și, de n-au murit, și astăzi trăiesc! Iar eu m-am suit pe-o șea, Și am spus-o așa; Șaua a fost ruginoasă Și povestea mincinoasă; Apoi m-am suit pe un cui, Să nu v-o mai spui!


content:
Zice popa din altar și cîntă diecii din strană: „Fericiți cei blînzi, că aceia vor stăpîni pămîntul”. Și așa ar trebui să fie, că doară popa și diecii cîntă din cărțile cele sfinte și am băgat și eu de seamă că blîndul stăpînește pămîntul; ba și zicala noastră zice, că mielul blînd suge de la două oi. Și totuși nu totdeauna e așa! Că cine mai este om blînd ca Chifor Cîrlan de la noi, căruia doară și porecla-i e Blîndocul; unde vezi om mai de omenie ca el? Unde-ți trebuie un lucrător mai bun decît el? Și nu-l vede nime beat în veci, în pîră încă nu umblă, cu om pe lume cuvînt legănat n-a avut și tot nu-i Doamne ajută, tot nu i se adaugă două de două! Ba nici suman bun în spate nu are. Parcă numai mănîncă și doarme, atîta e de rău îmbrăcat și atît e de gol pe lîngă casa lui. Nici purceluș de Crăciun nu are, necum să mai aibă văcuță cu lapte ca alți botezați. Și minunea minunilor! Știe tot lucrul și nu fuge de lucru; și el și muierea lui și fata lui sînt pururea la lucru, mai pe seama lor, mai mult însă pe la alții pe bani. Și tot nimic nu se cunoaște din lucrul lor, spor nu au în nimic. Apoi nici nu poți zice, că doară au păgubit cu vitele, că de acele n-au avut nicicînd, apoi, ce nu ai, nu poți pierde. Cum vine dară, de la el nu se mai adaugă nimic? Că casă are, o leacă de locșor încă are, mai lucrează și în parte și pe bani și, cum zic, nimic se alege din munca lor? Ba parcă-i și dator cu bani la bancă! Trebuie că este o pricină și aci, că fără nici o pricină numai n-ar fi el așa fără noroc, cum e. Și pricină este. Uitați-vă cum stă lucrul: El din firea lui a fost bun și blînd și harnic și cruțător. Drept, că din oameni săraci a fost, dar din oameni de omenie. Ca slugă s-a trudit și a slujit pînă a scăpat de cătănie. Atunci s-a însurat, a luat pe Irina Natului. Natu i-a dat un petec de grădină să-și facă casă și 3 locurele la cîmp, două de arătură și unul de fînaț. Și și-a făcut căsuța atunci, îndată ce s-a însurat, mai cu banii ce-i avea de pe slujit, mai cum îl ajuta unul și altul, dar să mai adauge de atunci ceva, feri Doamne. Încă pînă acum haine bune avea pe el, dar acum gol e și el și Irina lui, de parcă ei ar fi cei mai bicisnici din sat. Pînă le erau copiii mici, se mira omul și nici prea, că nu pot adăuga cîte ceva, dar acum feciorii sînt în slujit, fata le lucră tot lucrul și ei tot nu au nimic, ba sărăcesc văzînd cu ochii. Unii oameni zic că nu li-i casa în loc bun. Alții zic că-s amîndoi născuți în planetă nenorocoasă, iar alții mai bătrîni zic așa: De n-a zidi Domnul casa bunătăților, în zadar ne ostenim. Și bătrînii au drept. La Chifor Cîrlan n-a zidit Dumnezeu casa bunătăților, deci în zadar se ostenesc. I-a dat trup tare și sănătos, i-a dat muiere harnică și bună, dar lui nu i-a dat minte destulă, l-a făcut prea crezător, pe Irina lui asemenea și fiindcă pe cel lesne crezător toți îl înșeală, așa trebuie să pățească și bietul Chifor Cîrlan. Cînd lucra încă la casă, n-avu ce lucra un moșneag drăcos, ci zise, că în locul unde își pune Chifor casa, sînt bani îngropați. Atîta i-a fost de ajuns lui Chifor și Irinei lui. Din minuta aceea ei tot comori visează și comori cearcă. Umblînd noaptea după comori își frîng oasele, își strică hainele și-și mănîncă toată agonisita de ziua. Și aceasta ține acum de douăzeci de ani! Cînd sînt numai ei amîndoi, n-au de douăzeci de ani altă vorbă, decît numai de banii ce sînt îngropați la ei în ogradă, poate chiar sub casă. Și cearcă mereu în cîte feluri numai aud, că se cearcă acest lucru, dar fără alt folos, decît că-și mănîncă agonisita și-și frămîntă mintea în zadar. Un opșitar sfătos se laudă o dată în prepănație, că el și-a adus din cătane 13 cărți, unde sînt toate farmecele pămîntului, chiar și farmecul cum se scot comorile. Vestea se lăți prin cel sat și veni și la urechile Irinii. Ea se sfătui cu Chifor și aflară lucru cu cale, ca Irina să facă un blid de plăcinte, să frigă o găină, iar el să aducă o litră de vinars și zahăr să-l îndulcească și să cheme pe opșitar la omenie, doară dacă s-a șumeni, le-a spune și lor taina scosului de comori. Cum se sfătuiră, așa făcură. Merse Irina și cumpără fărină de grîu și brînză și unsoare și repezi un stoc de plăcinte, încît puteai bate coasa la umbra lui. Și tăie o găină buclată ca un snop de grea și făcu din ea mîncărușă bună. Iar Chifor aduse o litră de vinars și de zece creițari miere. Apoi se duse să dea de opșitarul. Și îl află curînd, că era la prepănație. — Hai o leacă afară, că am să-ți spun ceva! Și ieși opșitariul afară și Chifor, cam rușinos, cum este el și cam sfiindu-se, ca de un om atît de învățat și de umblat în lume, cum este opșitarul, îi spuse așa: — Uite, Criste, că așa-l chema pe opșitarul, uite de ce te-am chemat afară, să faci bine să ostenești pînă la noi acasă, sîntem și cam neam de departe și fiindcă te-a adus Dumnezeu în pace din cea focuită de străinătate, să petrecem o seară împreună. Ne-am gătit cîte cu ceva, ca omul cînd așteaptă neamuri. Cristea opșitarul, om belit de pe dracul, pricepu numaidecît că de pe Blîndocul poate trăi bine din cînd în cînd, deci răspunse cu glas lin și prefăcut: — N-am bătut țările, frate Chifore, să-mi fie rușine de oamenii de omenie din satul meu. Puteam rămîne acolo, că au plîns tisturile după mine, dar n-am mai vrut; mi-a fost dor de satul meu și de prietenii mei din copilărie. Destul am stat 12 ani încheiați prin străini. Acolo am învățat multe de toate, numai cărți am adus 13, cît nici un popă nu știe mai multe decît mine. Din ele voi să dau povețe la toți oamenii de omenie din satul meu, ca să meargă vestea și povestea că Cristea nu în zadar a bătut țările! — Apoi să mergem dară, frate Criste! — Mergem, dar nu grăbi tare, că te ajung. Numai beau glaja aceea de vinars, ce am cerut-o de la jidan și dau o raită p-acasă să-mi iau o carte-două cu mine să vă țin de poveste. — Să iai și cartea ceea cu comorile! — Las’ pe mine!... * * * Peste un ceas era voie bună în casa lui Chifor Cîrlan, cum n-a fost nici cînd s-a însurat. Vinarsul cel dulce se scurgea în păhăruț și din păhăruț în gură, după el plăcinte bune și fripturiță de găină, să tot trăiești, să nu mai mori! Cristea scurgea pahar după pahar, îmbuca plăcintă după plăcintă și spunea la pologenii de prin cătunie, că era opșegos de să-i mai cauți pereche în șapte țări. Chifor cu Irina lui stau cu gura căscată și se minunau de tricozenile, ce spunea Cristea, iar el, văzînd că cu cine are de lucru, le spunea și mai cu ponturi. — Mă, frate Chifore, începu el, mă, din cîți feciori au mers în cătane deodată cu mine, nici pe unul nu l-a ținut cît pe mine; pe toți i-au slobozit după 2-3 ani, dar mie nu da Dumnezeu să-mi mai dea drumul. Ce ne-om face fără tine, zicea căpitanul, cine să ne învețe răgutele? Cine să ne țină de urît? Nu te lăsăm Criste, nu te putem lăsa; te facem șargă, îți dăm „țugui” pe mînă, să faci oameni din boii aceia. În zadar mă rugam să mă sloboadă, că nici gînd n-aveau să mă asculte. Ba, după ce au oblicit că știu și o leacă de scrisoare, ține-te, băiete! De trebuia dusă o carte cu bani la poștă, du-te, Criste! De trebuia mers după carne pe seama companiei, du-te, Criste! De nu cunoștea careva fecior numărușele, mergi, Criste, în locul lui! De avea compania vreo plîngere împotriva strajameșterului, du-te Criste la domnul căpitan! Și tot așa și iar așa, cît mă mir că n-am nebunit de atîtea gînduri, ce m-au mîncat. Drept și mai drept că și cinste aveam la tisturi, toate capetele de țigare tot mie mi le dau. Numai auzeam pe căpitanul meu: Criste, na capătul ăst de țigară! Dar era țigara mai întreagă, că el numai cît o aprindea și cum da cu ochii de mine: ține, Criste! Apoi la maneguri... săraca lume! Multe găini am mai furat! Că, ce vreți? Toată ziulița băteam cele dealuri, doba înainte: durrum-drum-drum! Iar noi după ea flămînzi și însetați. Apoi nici seara să nu ne facem o leacă de voie bună? Alți feciori dormeau ca butucii, dar eu minteni eram c-o găină grasă: înștiințez la domnul căprar că am cumpărat o găină și vreau s-o mîncăm laolaltă! „Bravo! Ești om, Criste! Dobitoacele celelalte dorm, tu vezi din ce trăiesc oamenii! Așa se cătunește!” Drept și mai drept că toți au plîns după mine cînd am plecat. Ba strajameșterul mi-a dat două pițule și mi-a spus așa: „Criste, tu mergi la bine, dar noi rămînem la necaz. Mai abate pe la noi, c-a trece multă apă pe vale pînă om mai da de fecior ca tine!” Îmi era oarecumva să-i las, dar mă lovise dorul de satul meu și de prietenii mei; nu m-am mai putut răbda să nu vin. Apoi prinse a cînta de se răsuna casa și mînca și bea și a spune la pologenii și la opșaguri, de ar fi stat soarele-n loc, noroc că era noapte. Chifor cu Irina îl ascultau ei, de ascultat, cu gura căscată, dar mintea lor era tot la comoară. Deci, într-un tîrziu, se dezgheță Chifor și începu: — Frate Criste, multă lume ai umblat, multe ai văzut și ai pățit și cărți multe văd că ai; ce gîndești, oare n-am putea noi cerca – că uite – tot satul spune că aci, undeva în aretul casei noastre, sînt bani îngropați... — Destul, frate Chifore, destul, era cît pe aci să uit; bine că mi-ai adus aminte... Și scoase Cristea o carte și citi din ea așa, că în pămînt sînt mai multe comori decît deasupra pămîntului, dar sînt greu de aflat și mai greu de scos, că unele sînt puse cu soroc rău, pe acelea clocește dracul și, dacă cineva cutează de se apropie de astfel de comori, le strîmbă dracul gura la ureche, le ia puterile, îi schimonosește. Trebuie adică cu mare băgare de seamă umblat la astfel de comori. Apoi, mai adause el, ținînd cartea dinaintea nasului ca și cum ar citi din ea – „apoi trebuie să știm că banii, care-s în pămînt, ard spre zile mari, spre ziua de Paști, Rozale, Sîngeorgiu și Ispas. Iar banii care ard pînă la miezul nopții sînt stăpîniți de diavolul și numai acei bani sînt buni care ard după miezul nopții, pe la cîntatul cocoșilor. Nici de banii cei puși fără soroc rău nu se poate omul apropia iat-așa, că nu poate ști omul de ce poate da: De n-are omul iarba fiarelor nu dă de ei și ei intră tot cîte un stînjen mai afund în pămînt pînă își pierd urma”. Cristea, cum zic, spunea minciunile acestea ca de pe carte, și Chifor cu Irina erau galbeni ca ceara și stau ca înlemniți cu gura căscată și ascultau la minciunile lui. Cristea vedea bine că-i are în clește și că se tem de celea ce le spunea el, deci prinse mai tare la curaj și începu: — Eu cred că aci undeva comoara de bani este, dar trebuie să știm, sînt ei puși cu soroc bun ori rău? Și apoi: oare unde este ea? Apoi grija mea mai departe! — Și cum ați ști oare de sînt puși cu soroc bun ori rău? întrebă Chifor. Iar Irina n-așteptă să-i spună Cristea, că începu: — Vai, că uituc mai ești tu, Chifore, doar ai auzit cum a spus de pe carte, că banii care ard pînă-n miezul nopții sînt răi și numai cei din zori de zi sînt bani buni! — Vezi, Chifore, zise Cristea fălos, mai bun cap are Irina, decît tine, ea ține mai bine în minte cum i-am citit. Adică ce, și sînt muierile mai ascuțite la minte decît mulți bărbați. Irina era făloasă că ea a ținut minte cum a citit Cristea, iar Chifor sta dăbălăzat că în capul lui n-a putut intra atîta înțelepciune. — Apoi cînd ați văzut banii arzînd? întrebă Cristea. — Noi nu i-am văzut arzînd, ce să zicem, dar i-a văzut Gorea cu Pascu și cu Toaderu lui Drîmboi, cînd veneau de la moară tustrei cu trei jipturi de fărină de grîu, cum măcinase să aibă pe lăsarea de sec de postul Crăciunului. — Dar nu v-au spus, văzutu-i-au ei arzînd pînă la miezul nopții, ori după miezul nopții? — Nu-ți aduci, tu Irină, aminte? întrebă Chifor. — Parcă era de către ziuă, cînd veneau ei de la moară. — Atunci, grăi Cristea sfătos, atunci sînt bani buni, și de va vrea Dumnezeu, ai noștri sînt. Dar să facem o leacă de socoteală să nu pățesc și cu voi cum am pățit cu un franțuz, la care fui în cortel; că-i aflai o comoară în colniță și i-o dădui în mînă, iar el mi-a scos ochii cu trei zloți buni. De știam, nu mă chinuiam pentru el; pe el l-am făcut bunul bunilor și eu m-am ales cu nimica. — D-apoi cum crezi, că ar fi mai bine? întrebă Irina. — D-apoi așa, că ce biata vom afla să împărțim în trei, vouă două părți și mie una; învoiți sînteți? — Învoiți! Din seara aceea capul lui Chifor și al Irinei e mai plin de comori decît pînă-ntr-aceea. Cristea le celuiește toată agonisita. Ei lucrau, asudau și ce căpătau papă Cristea cu minciunile lui. O dată îi trebuie 3 zloți buni să meargă la pascălăul din Curmătură să caute în zodie. Chifor face ce face, înciripează banii, își umple traista de merinde pentru doi inși pe patru zile și se ia cu Cristea la pascălăul din Curmătură. Pascălăul din Curmătură era un opșitar și mai belit de pe dracul decît Cristea și bun prieten cu acesta. Lui îi destăinuise Cristea toate tainele lui Chifor și cu Irina, deci cum intrară aceștia la el, știu cu cine are de lucru. Și după ce vorbiră puțin, după ce Cristea îi spuse că uite a venit cu prietenul său Chifor să le caute în păscălie, Păscălăul își scoase păscălia și luînd un fir de grîu îl dădu lui Chifor să-l arunce pe păscălie. Și firul se opri pe zodia racului. Atunci păscălăul începu așa: — Uite, om de omenie, dumneata ești născut în zodia racului. Multă vreme ți-a umblat tot rău și multă vreme tot așa ți-a umbla, dar ți se întoarce zodia într-a berbecului și de acolo într-a leului. Atunci vei fi bunul bunului. Socrul dumitale ți-a dat un petec de loc chiar în fundul grădinii lui, acolo dumneata ți-ai făcut casă, ai muiere cuminte și de omenie, ai doi copii dați în slugit și o fetiță acasă. Dar mare noroc te așteaptă. În olatele dumnitale este îngropată din zilele cele bătrîne o căldărușă cu bani scumpi de aur și de argint. Cînd vei pune mîna pe ea, vei ajunge cel mai de frunte om în sat. Chifor cînd își auzi povestea lui spusă de păscălăul de pe carte, înmărmuri o dată. Ăsta-i cu dracul, gîndea el, că-mi știe tot cuprinsul casei, trebuie dară că adevărul vorbește, cînd spune că în olatele mele este comoară îngropată. Altcum de unde ar ști? El nu-i de la noi, nu m-a mai văzut, nu mi-a auzit de nume, numai dracul își spune rîndul casei mele. Păscălăul citea din fața lui Chifor toate gîndurile lui. Apoi, mai zise: — Uite, dumneata te miri, că de unde știu ce știu și ce-ți spun; dar rogu-te, spune dumneata, nu-i precum ți-am spus? — Ba-i chiar așa. — Atunci să știi, fărtate, că mie-mi spune toate acela care zace și clocește pe căldărușă de bani cum clocește o găină pe ouă. — Vai de mine! Doară nu-i Ucigă-l crucea? — Ba-i chiar el! — Și nu te temi de el? — M-aș teme, dar vezi, că io-s cu spiriduș, îs mai mare decît el, eu mîn și aduc cum vreau pe cornoratul. — Vai, tare ești la cap! — Și tu ai fi tare, cînd ai ști ce nu știi. — D-apoi ce gîndești, putea-s-ar face ceva, să umblăm la căldărușă? Și de n-am lua o dată tot ce-i în ea, vezi, să luăm măcar cît de cît. — O să cercăm. O să merg eu o dată la dumneata, cînd voi chibzui că-i bine. Dar lucrul naibii, mi-am pierdut o unealtă scumpă ce avui și pînă mi-oi putea-o însema (cîștiga) n-am ce căuta. — Ce ai pierdut? întrebă Cristea, care pînă-n aceea asculta numai și rîdea pe sub mustețe de încurcătura în care intra Chifor tot mai afund. — Am avut, frate Criste, un firuț de iarba fierului. Ce am făcut, unde l-am știut pune, că nu mai dau de el! Și fără el sînt ca și fără o mînă. — Știi ce? zise Cristea, la noi este o țigancă strigoaie, ea știe unde crește iarba fierului și eu nu cred că nu mi-a cîștiga-o pentru o plată bună. — Cine-i aceea? întrebă Chifor. — Acsina-Teglarului. — Mă nădăiam eu că ea va fi, că și la vaci știe multe farmece și descîntece. — Apoi, ea-i! — Să mergeți dară la ea, zise Păscălăul și să faceți ce-ți face de-un fir cît de mic de iarba fierului, apoi haideți cu el la mine. Dar suflet de om să nu știe de marafeturile noastre, că atunci tot lucrul ni-e în zadar. Cît a ținut drumul îndărăt pînă la Chifor acasă, el nu se putea destul mira de înțelepciunea păscălăului. Numai da din cap și începea: — Mă Criste, mă; tu multe știi, dar parcă păscălăul te întrece! — E lesne să mă întreacă, îi zicea Cristea, că are spiriduș! Dacă ajunseră acasă, spuse Chifor și Irinei lui din fir de păr ceea ce auzise de la păscălăul și ea încă se crucea și se minuna de atotștiința aceluia. — Apoi, dar tot o să dăm de comoară, cît de tîrziu, zise ea. — Vom da, răspundea Chifor, de bună seamă vom da, numai, vezi tu, fără cheltuială nu se poate. La Acsina Teglarului trebuie să dăm, ce foc i-om da, să ne cîștige iarba fierului, că fără aceea nici chiar păscălăul nu se leagă. — D-apoi ce i-om da! Că trei zloți, ce-i avusesem, i-am dus cu tine și văd că n-ai adus niciun ban din ei! — Cum i-oi aduce, că încă nici nu i s-a împărut, că i-am dat numai atîta. Nici n-a pus mîna pe ei, a tras puiucul mesei și i-a împins acolo. Nici un pahar de vinars n-a adus din ei să ne omenească. Spunea că așteaptă pe o doamnă mare să-i spună ursita. Am și întîlnit pe drum cum veneam, o căruță de cele domnești cu o doamnă în ea. Mi-a spus Cristea că o cunoaște, că-i din țara Murgului, pe aceea o așteaptă păscălăul. — Doară nu-i cunoscut pînă prin țara Murgului? — Ba bine că nu! Doară dacă-i el ortac cu cel necurat, cum n-a fi cunoscut în larga lume? — Dar la Acsina, ce zici dară să-i făgăduim? — Mai știu eu? Vom întreba și de Cristea. Colea pe înserate abătu Cristea pe la Chifor și puse lucrurile la cale să meargă tustrei pînă la Acsina Teglarului să se tocmească cu ea să le aducă iarba fierului. Cînd dau să plece, stă Cristea o leacă pe loc și începe: — Bine, dragii mei, noi mergem, dar așa cu mîna goală în zadar ne batem picioarele. Acsina-i muiere săracă, s-ar cădea să-i ducem ceva cît de cît. — D-apoi oare ce să-i ducem? întrebă Irina. — Dacă nu mai mult, batăr o legăturiță de fărină, că oricum, e rușine să mergem la sfat cu mîna goală. Și căută Irina o ștergură și puse în ea fărină ca de două mămăligi cît de zdravene și în fărină vreo 6 ouă. — Noa, vezi așa, zise Cristea, că omenia omenie așteaptă. Bordeiul Acsinii era acolo-ntre arini lîngă moară, între alte bordeie țigănești. Cînd se apropiară oamenii noștri în aretul acela, cînii țiganilor prinseră a lătra, dar se ogoiră îndată ce Cristea le fluieră una și prinse a vorbi cu ei, semn că pe Cristea și cînii de la bordeiele țiganilor îl cunoșteau. Acsina era singură-n bordei, sta pup lîngă foc cu pipa-n dinți și străjia să fiarbă apa în ceaun. Cînd văzu pe oamenii noștri intrînd la ea, își luă pipa din gură și palma o făcu punte deasupra ochilor să poată vedea cu cine are de lucru. Iar cînd zări legătura în mîna Irinei, fața i se însenină și puse niște vreascuri pe foc, ca să fie zare; apoi îi pofti să șeadă. — Nu mult vom ședea, lele Acsină, începu Cristea, fără uite, aci ai o lecuță de fărină și cîteva ouă, pune-le bine, apoi ne spune pentru cît ne-ai putea însemna un firicel-două de iarba fiarelor? Ori, doară ai vreunul de-a îndemînă? — Hm! hm! zise țiganca îngîndurată, hm! În slab ceas ați venit! Nu v-a putut aduce Dumnezeu numai cu două zile mai curînd? Am avut un firicel, dar chiar alaltăieri l-am dat la un căpitan de hoți din țara turcului. Și ieftin ce l-am dat, Doamne! Numai cu patruzeci de arginți, mi-am și cumpărat pe ei cești patru purcei și mi-a mai rămas ceva să cumpăr de rîndul gurii, vedeți dumneavoastră, ca muierea săracă și necăjită, care muncește mereu, ca să poată trăi de pe-o zi pe alta. Vai, cu multe scîntei îmi însem eu bucăturile! Ce gîndiți, să n-ai tu nimic, dar nimic o dată, și tot să trăiești în focuita asta de lume scumpă! Că săcreata de gură nu te întreabă gazdă ești ori sărac, ea cere porția ei, mînca-u-ar pămîntul s-o mănînce. Apoi și oamenii nu-s darnici ca o dată! Dacă le mergi la ușă te mînă la lucru, în loc să-ți întindă o bucățică; numai atunci ești bună, cînd vin ei la tine să le faci cîte toate: mai să le dai de noroc, mai să le tocmești vacile, mai să le descînți de zgaibă și de soare și cîte de toate. — Dar lasă-le acestea, babă, îi zicea Cristea, și vezi-ne de ce am venit? — Așa zău, era cît p-aci să uit că am oameni de omenie în bordei, m-a fost înăbușit năcazul și dădui frîu slobod la ceastă săcreată de gură. Ian să văd eu mai întîi, gîci-voi de ce vă trebuie iarba fierului? Și fi-va de ceva folos, ori ba? Și scoase Acsina o legătură de cărți de jec zoioase și le mestecă căscărind și le dădu lui Chifor să le ridice, apoi le întinse pe vatră la zarea focului și începu: — Bată-te norocul, Chifore, dar norocos mai ești dumneata. Uite! dumneata ești flăcăul de ghindă, în dreapta dumintale e nouaca de dîbă, aceea înseamnă bani, bani mulți, Chifore, aproape de dumneata; în cap ai șaptea de roș, aceea-i o veste bună; în picioare ai optaca de verde, aceea-i bucurie, bucurie cu nădejde, de-a stînga ai craiul de roșu – acela-ți e dușman! Norocul dumitale, că-i la spate, nu-ți poate strica nimic! Ian să numărăm: una, două, trei, patru, cinci, șase, șapte: filcău de bîtă!... om bun, Chifore, om cu credință: una, două, trei, patru, cinci, șase, șepte: Crăița de ghindă! Asta-i nevasta dumitale, norocoasă muiere! Și i-a dat Dumnezeu un bărbat cu minte!... Una, două, trei, patru, cinci, șase, șepte: As de verde! Noroc, Chifore, noroc cu carul, ci-i cam departe, dar l-a apropia Dumnezeu și Maica luminată, că acolo-i nădejdea... Unu, doi, trei, patru, cinci, șase, șepte: Arșeu de roșu! Iar un dușman! Hm! Mulți dușmani mai poți avea! Unde văd că te ai bine cu muierea, unde văd că este nădejde ce bine, te-ar sorbi într-un picur de apă să poată, dar nu au putere. Ian să le numărăm înapoi: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7: șeptaca de roș! Veste bună, Chifore, veste tare bună! 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7: filcău de verde. Nădejde, Chifore, nădejde mare și multă. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7: Crai de roș! Hm, hm! Uite, Chifore, din cărți îmi iese așa, că în olatele dumitale este îngropată o comoară tare scumpă și că dumneata de bună seamă-i da de ea, dacă vei căuta-o cum să duculește. Mai iasă, că ai o fată și doi feciori, fata-i tare norocoasă. Îi stă, că s-a face o doamnă mare, poate chiar preuteasă. Că, ce să zicem? Fata-i frumoasă, îi din oameni de omenie, de poți pune mîna pe comoară, preuteasă o faci! Mai stau în cale mulți dușmani, oameni răi, care dacă ar auzi că cerci după comoară, te-ar desmînta să nu îmbli, ca să le rămînă lor... Dumneata-i face ce-i vrea, că la dumneata-i voia, eu ți-am spus numai ce ți-a ieșit din cărți! Auzind Chifor cu Irina lui cele spuse de Acsina, nu se mai îndoiau nici un minut, că doară în aretul casei lor n-ar fi comori îngropate. Că ei se gîndeau așa: Satul vorbește, că sînt; Păscălăul le-a citit din Zodiac, că sînt; Acsina le-a dat din cărți și încă le-a spus că sînt, deci trebuie să fie și deoarece sînt și-s pe locul lor și ei i-or căuta, ei trebuie să-i afle și dacă i-or afla, numai ai lor vor putea fi, vor putea face cu ei ce vor voi, vor putea – în legea Acsinii – să-și facă fata chiar preuteasă. Așa se gîndea fiecare în gîndul său și Acsina și Cristea le citea de pe față gîndurile, cum citește popa de pe carte. Iar Cristea luă cuvîntul: — Bine, babă, ce ni-ai spus tu știm și noi, dar e vorba de iarba fierului, pentru cît ni-i cîștiga un firicel de iarba fierului? — D-apoi, n-oi mai cere lumea, ne-om împăca cum va fi mai bine, ca oamenii. — Că așa nu-i bine; copilul trebuie botezat. — D-apoi nu mi-ți da niciun ban pînă nu s-a afla comoara; atunci mi-ți da cît v-a trage inima; io socot că n-a fi prea mult 20 fl. — Nu, babă, atîta fie! zise Irina. — Iar pîn-atunci, adause baba, mi-ți mai milui cîte cu ceva; cînd voi merge să caut iarba, mi-ți da ceva merinde, că eu traista goală nu pot lua hotarele-n cap cu săptămînile de-a lungul. Că, vai, greu se capătă. Ce gîndiți? Eu trebuie să merg noaptea dezbrăcată prin ierburile rourate tot cu dosu-nainte pînă dau de un pui de arici. Pe acela trebuie să-l prind și să-l bag într-un vas ca să nu poată ieși, apoi trebuie să mă pun la pîndă, că el face acolo larmă și dă să iasă, dar nu poate. Și el atîta se zvîrcolește acolo, pînă-l aude mama lui, de unde a fi și fuge tot într-un suflet să-și scoată puiul din primejdie. Și cum ea este slabă, venind caută un fir de iarba fierului, pe care-l ia în gură, că acela o face tare să poată răsturna vasul. Eu trebuie să fiu de-a-ndemînă să i-l iau și apoi să-i slobod puiul. De multe ori umblu săptămîni întregi pînă pot da de un firuț. Altădată două-trei veri dupăolaltă caut și nu pot da nici de unul. Că numai din Ispas pînă-n ziua Crucii e bună și iarba fiarelor, de aci-ncolo își pierde puterea. — Apoi da-ți-om merinde, babă, zise Chifor, cînd vei pleca să-l cauți ți-om da cîte o pîne întreagă și cîte o bucată bună de slănină, bine-a fi? — Bine! Alduiască-te halea mari și halea tari! * * * Cine este în sat om mai fericit de cum e Chifor cu Irina lui? Ei trăiesc cu cea mai bună nădejde, că în scurtă vreme vor fi bogați ca nime în sat. Că trei oameni vrednici le stau într-ajutor: Cristea opșitarul, Acsina Teglarului și păscălăul cel mare din Curmătură. Și lucră de la inimă Chifor cu Irina lui, de luni dimineață pînă sîmbătă seara, lucră pe la alții cu cîrmoaja goală numai să facă bani mulți, ca să aibă duminica de unde da păscălăului pe cîte o minciună și lui Cristea pe alta. Și ouăle de la găini toate le mîncă Acsina, care tot la 2-3 săptămîni vine cîte c-o minciună; mai că s-a întîlnit în cîmp cu altă strigoaie și s-au flocăit, că dacă se întîlnesc două strigoi pe un hotar, trebuie să se bată, că alt modru nu-i; mai că teacă, mai că pungă, destul că cu mîna goală niciodată nu iese de la Irina: o pîne, o legătură de fărină, cîteva ouă, o strugea de slănină și tot așa și mai așa, pînă toamna la ziua Crucii. Atunci nici bani de pe lucru, nici purcel în coteț, nici slănină-n pod, ba nici suman în spate. Și aceasta nu-i numai de acum, ci-i de mulți ani de zile. Și lumea îl vede lucrînd și în crîșmă nu-l vede nime și în pîră încă nu-l vede, să zici că-și mîncă cîștigul cu procatări, și se miră oamenii, cum de-i așa de străbătut, cum de nu se adaug și la el două cu două? Hei! Dar lumea nu știe că el din munca lui cea cruntă trebuie să mai țină trei hăramuri, care-l înșală-ntr-una și care trăiesc numai din agonisita lui și a altor oameni blînzi și lesne crezători, ca el!


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] Frumos e Ardealul, ca puține țări din lume, și multe văi frumoase are, despre care cărțile de geografie au puțină știre. Una din văile cele mai frumoase ale Ardealului este și valea Buciumanilor, ce se întinde de la răsărit spre apus, pe la poalele Detunatei. Pe lîngă valea aceasta e înșirată comuna Bucium, care e împărțită în șase cătunuri, avînd fiecare cătun biserica sa și preotul său. Locuitorii, din veacuri uitate, toți sînt români metalurgi, băieși de aur, cum zic ei. Despre ospitalitatea lor a mers vestea și povestea pînă prin țările vecine. Frumosul lor port încă-i face cunoscuți dintr-un tîrg de oameni. Pe la anul 1780 se ivi în Bucium o fată străină, frumoasă, zdravănă, bine îmbrăcată și cu o legătură de haină subsuoară. Ea umbla din casă în casă, pe la oamenii mai cu stare și se îmbia de servitoare. Buciumanii noștri și atunci, ca și acum, erau oameni darnici. Toți o miluiau cîte cu ceva fără însă a o primi servitoare; le era oarecumva să ia o servitoare pe o fată atît de frumoasă, atît de frumos îmbrăcată și cu așa purtări alese, semne de bună creștere. Ba muierile cu bărbați tineri se temeau să-i dea și adăpost peste noapte, că știau cine poate fi acea fată, nu cumva să le ademenească bărbații și să le facă trai rău în casă. Dacă o întrebau de unde e și cum o cheamă, ea răspundea că-i din Ardeal, o cheamă Salvina și că i-au murit amîndoi părinții, de aceea a luat lumea-n cap, să afle loc de slujit. Unii credeau că așa este, alții însă se îndoiau, dar a o descoase mai departe nimeni nu încerca. Despre dreptăți încă nu o întreba nimeni, că pe acele vremuri erau scrisorile mai rare decît azi, nu mai era în fiecare sat om cărturar afară de popa, și el nu era dator să dea pașapoarte celor ce mergeau dintr-un ținut într-altul. Nici nu era pe atunci obiceiul țării să mai întrebi pe fiecare om de scrisori de la sat. Orice străin se așeza unde-l arunca soarta, numai om de omenie să fi fost, ca să nu aibă de-a ajunge înaintea judecăților. Așa și Salvina s-ar fi putut așeza servitoare oriunde, numai de și-ar fi aflat stăpîn; din partea dreptăților de la satul ei habar n-avea să aibă. Dar cît e de mare Buciumul cu ale lui cele șase biserici, și tot l-a cutreierat și loc de slujit nu și-a aflat. Cînd era cît p-aci să iasă din astă vale frumoasă, în care-și pusese toată nădejdea, își mai încercă norocul o dată la popa din Montări, unde o îndreptară acei oameni. Părintele Nicolae și primi pe Salvina servitoare, dar îi spuse că numai pe timp nehotărît o poate primi, pînă i-o vedea hărnicia și purtarea. Preoteasa popii Nicolae nu se prea bucura că-i mai bagă popa o servitoare, fiindcă aceasta nouă, și străină, Salvina, prea era nu știu cum, mai altfel decît alte fete de vîrsta ei, și se temea nu cumva părintele să cadă în ispită. Dar nu avea de ce se teme maica preoteasă; în scurt timp se dovedi că Salvina cu privirile ei și cu vorbele ei știe să inspire respect oricui. Ei, săraca de ea, nu-i zburda mintea a dragoste, că sufletul ei era cuprins de mare jale și de mult necaz, iar capul ei era atît de plin de griji, cît nici un colț cît de mic nu mai era gol, în care să se poată sălășlui gînduri de dragoste. Lucra Salvina cu tragere de inimă, nu ca o servitoare pe plată, ci ca o stăpînă pe seama ei. Și era de lucru la casa părintelui Nicolae, că ținea cîte 6 vaci cu viței mici, 8-12 porci la îngrășat, apoi păcurar la oi, oameni la băi, oameni la șteampuri, servitori și servitoare care cărau piatră de la băi la șteampuri, la care trebuia tot mîncare și haine. D-apoi curățenia cea mare ce trebuia ținută la casa părintelui, că era casă de popă! De aceea și luase părintele pe Salvina să fie mînă de ajutor maicii preotese. Și în adevăr era. Că ea nu aștepta să fie nici mînată, nici îndemnată, ea făcea tot, ce vedea că-i de făcut. Dimineața, cînd se scula maica preoteasă, afla vacile mulse, porcii hrăniți, casa măturată, focul făcut, oale cu apă proaspătă la foc, și Salvina gîndeai că nimic nu lucra, atît erau hainele pe ea de albe și atît era ea de spălată și de pieptănată în toată vremea. Cînd vedea că pîinea-i pe gătate, nu aștepta să zică maica preoteasă, ci se punea și cernea și frămînta și ardea focul, ca o muiere bătrînă. În veci însă nu o vedea nime rîzînd, dar nici plîngînd; lucra întins, nu în fuga mare, ci lucra de la inimă și de aceea lucrul ei și avea spor. Ceilalți argați ai părintelui Nicolae erau oareșicum smeriți înaintea ei, mai că mai smeriți decît înaintea maicii preotese. Dacă cumva se cuteza careva să facă o glumă nesărată în fața ei, era destul ca ea să se uite o dată lung la el, și acela îndată roșea și țipa fața-n pămînt. Dacă cutare servitoare cerca a-i povesti casele stăpînilor pe unde mai slujise, Salvina o făcea curînd să tacă, că numai două-trei vorbe-i spunea de la inimă și cuminte și aceea tăcea rușinată. Se și vorbea mult în sat de ea. Unii șopteau, că ar fi fata părintelui, ce o ar fi avut încă de cînd a fost cleric la curs; că și vorba și hainele-i seamănă cu a ardelenilor; alții spuneau că-i nevastă tînără fugită de la bărbat și slujește pe părintele de cinste, numai să-i facă scrisori de despărțanie; alții credeau că-i fată nenorocită și că acum se pocăiește. Dar adevărul nime nu-l știa spune. Întrebat-au ele, cele muieri, pe maica preoteasă, că de unde-i Salvina? Pe cîtă vreme-i tocmită la domniaei servitoare? Cîtă simbrie-i dau? Iar maica preoteasă ce putea să le răspundă? Zice că o cheamă Salvina, că-i din țară, și n-are părinți. A băgat-o părintele. De rîndul simbriei n-au vorbit. A zis fata așa: — Mi-ți ține cîtă vreme v-a plăcea purtarea mea; cînd voi fi de prisos în casa dumneavoastră, îmi veți plăti cît v-a trage inima și m-oi duce unde m-a îndrepta Cel de sus. Așa și era. Atîta știa și maica preoteasă și taica părintele, mai mult nici unul nu știa, și nici unul nu putea spune mai mult. Cercat-a maica preoteasă să o descoasă în cîteva rînduri, dar nimic n-a putut scoate de la Salvina. Ea i-a spus numai atîta: — Maică preoteasă, fă-ți milă și pomană și nu mă mai descoase. Sînt fată săracă, n-am pe nime, numai pe Dumnezeu în cer și pe dumneata pe pămînt; Dumnezeu îmi e tată, dumneata îmi ești stăpînă și mamă. De-ți place purtarea mea, ține-mă, de unde nu, dă-mi drumul, că voi merge cît m-or duce doi ochi, dar fii bună nu mă mai descoase cu vorbe de aceste. Se cătrăni foc maica preoteasă pe Salvina pentru răspunsul acesta, o probozi cum îi veni la gură, dar în urma urmelor, iar ea se înturna și zise: „Cine-i, cine nu-i, bine că mă slujește cu credință. Ce mi-oi sparge eu capul să știu toată vița porodița ei? Cîtă vreme s-a purta cum se poartă, are omenie la mine; cînd s-a încîni, cum se încînesc toți servitorii după ce se satură bine, îi dau drumul și alta părăsită-mi aduc”. Că era rea de gură, maica preoteasă, cînd era cătrănită și era și rea de pagubă, zgîrcită; de aceea ținea mult la Salvina, văzînd-o cu tragere de inimă către casa ei, dar o și propodea rău, cînd se cătrănea. II [ modifică ] În Bucium e datina că pe la sărbători mari, cu deosebire pe la Paști și Rusalii, joacă în luncă tot poporul, tineri și bătrîni. Aduc muzicanții cei mai buni din Abrud și ies la luncă, unde întind horă mare cîte 2-3 zile dupăolaltă. Seara intră în vro șură din apropiere și tot joacă pînă la miezul nopții. Atunci se împrăștie fiecare pe la casele lor, unde dorm pînă a doua zi cătră amiază, atunci mănîncă, beau și prind a ieși la luncă, unde muzica-i așteaptă cu zicăli muntenești. Vinul curge din buți în urcioare, din urcioare în păhare și din păhare în guri tinere și bătrîne. Tot satul e atunci în luncă. E lesne de priceput cum de buciumanii își aleg chiar lunca drept loc de petrecere. Viața ei și-o petrec tot în băi, în pămînt, la lumina șterțului ori a lumînărei de seu. Acum, într-o zi sfîntă și luminată cum e cea a Paștilor și Rusaliilor, dacă-i timpul frumos, nu ai mai băga pe buciuman sub scut să fie orice-a fi. Se bucură și el să fie la largul, la luncă, în aerul cel liber al lui Dumnezeu sfîntul, la lumina sfîntului soare, să vadă vinul de la Ighiu spumegînd în păhară și să asculte muzica țiganilor din Abrud și pocnind în degete și cu păharul în dreapta ridicat deasupra capului să iuie după ceteră: Zi, țigane, Că-ți dau carne C-o murit un cal în deal. În luncă își petreceau buciumanii la sărbători mari și pe acele timpuri, ca și în ziua de azi. Fiecare cătun din cele șase, are lunca sa, care din veac e cunoscută, ca lunca petrecerilor. În Montări lunca petrecerilor e chiar peste drum de la biserică și de la casa parohială. În ziua de Ispas însă se adunau pe acele vremi fruntașii tuturor cătunelor Buciumului la Dosul Vulcoiului, unde este un poderei larg plin de stînginită, care pe la Ispas e înflorită de parcă-i nins cîmpul. Mirosul florilor de stînginiță fermecă pe buciumani și cînd știu că a înflorit, ies roiuri-roiuri călări și merg la Dosul Vulcoiului unde fac focuri zdravene, frig miei întregi, fac balmoș, care bucată nime nu o mai știe face bine ca buciumanele, frig pui, duc vin și lăutari și petrec acolo pînă-n de seară în cea mai mare voie bună. Un alt loc de întîlnire al buciumanilor în zilele de sărbătoare de vară, este Detunata. Acolo încă-i vezi suind duminicile și sărbătorile, cu mîncări, băuturi și lăutari, căci să se știe: buciumanii sînt plini de voie bună, ei iubesc mîncarea și băutura bună, iubesc femeile frumoase, dar pier după muzică. Un muzicant bun e în stare să scoată cu arcușul lui pînă și cel din urmă ban din punga buciumanului. Așa era acum sînt o sută de ani și așa e pînă în ziua de azi. III [ modifică ] Trecuse o toamnă și o iarnă de cînd era Salvina servitoare la popa din Montări. Nu mai era acum nici un buciuman să nu o cunoască, nu era nici un holteiu să nu fi voit bucuros a-și prinde vorbă cu ea. Apoi, cum buciumanii pleacă de acasă luni la amiază și nu vin de la băi pînă sîmbătă seara, cînd vin stau să moară de dorul de a mai sta de vorbă și cu vreo muiere. Și cum casa popii e chiar lîngă biserică și biserica lîngă drumul mare, cîți mergeau la băi ori veneau de la băi, mai toți vedeau pe Salvina lucrînd în ograda ori în grădina popii, ori adăpînd vacile în vîlcica ce curge de-a lungul drumului pe dinaintea porții popii. Și cîți o vedeau, toți îi dădeau binețe, iar ea le răspundea așezat și cuminte. Holterii mai spuneau și cîte o glumă, cînd o vedeau: — Hai, Salvină, la baie. — Ce-ai visat, Salvină? — Norocoși vom fi, Salvină? Aflăm aur mult, Salvină? Iar ea le răspundea liniștită ca o muiere în vîrstă. Mulți tineri cercase a întinde vorbă mai lungă cu Salvina dar nu avură cu cine; vorbă le da, dar vorbă scurtă și rece, cît ei trebuia să-și vadă de cale. Și vorbeau și tinerii mult între ei pe la cele băi despre fetele din sat. Și cînd era vorba la numărate, aflau că mai frumoasă ca toate e Salvina popii, că acum așa-i ziceau, fiindcă era servitoare la popa. Pe atunci nu era ca acum; nu se mai pomenea zestre la fete, și de aceea pe fete nu le mărita pe atunci zestrea, ci vrednicia. Care fată era frumoasă și harnică, avea pețitori cîte degete la mîni. Așa fiind lucrul nu e nici o mirare, că mulți tineri buciumani se gîndeau la Salvina popii, dar ea nu se gîndea la nime, decît numai la necazul ei, pe care la suflet de om nu-l spunea. Era pe acele vremi în Bucium-Montari un holtei cam tomnatic, Ionuț Dandea, care era fala Buciumului, om isteț și bogat. Avea parte la băile cele mai bune de prin Vulcoiu și de pe la Roșia. Era chiar director la cîteva băi de aur și umbla călare de la o baie la baie inspecționînd lucrarea. Cînd îl vedeai călare pe un armăsar negru ca peana corbului, iar el tot în haine albe de haba, cu călțuni cu pinteni mari de argint curat, cu o pălăriuță neagră de mătasă, pe care șerpuia jur împrejur șinorul de aur, ca degetul de gros, gîndeai că vezi un împărat din vremile cele bătrîne, mai bune. Părul lui galben și mare și-l purta împletit, după obiceiul de atunci al ținutului și coada slobozită pe spate, pe sub mînecar. În zile bune el era sfătuitorul buciumanilor, dimpreună cu popa Niculae; în zile rele el singur era căpitanul lor. Avea arme ca un magnat și avere ca un prinț. La multe fete din munții Abrudului le lăsa gura apă după el, dar el parcă n-avea gîndurile însuratului. Cu toate fetele își petrecea, pe toate le omenea cu vin și cu turtă dulce, dar nici pe una nu o pețea. El era frate cu preoteasa popii Niculae. Pe aci umbla el mai mult, numai cît nu locuia aci, ci în casa lui rămasă de tată-său, care era chiar lîngă ierugă, unde-și avea și șteampurile, două părechi de șteampuri și argați și agonisită multă. Casa lui era despărțită de-a cumnatu-său, de a popii, numai prin lunca petrecerilor, care de asemenea era proprietatea lui. De la casa lui și pînă la a popii trece peste o luncă o cărărușă, bătută mai numai de pașii lui, că alții nu prea aveau voie să o calce cu deosebire vara, cînd lunca-i un covor verde smălțuit de cele mai frumoase flori. Drumul duce cotindu-se pe lîngă lunca de la biserică în jos tot pe alvia văii, iar pînă la casa lui duce o zăhată, chiar de la biserică pe lîngă partea din sus a luncii. Zăhata-i tinoasă mai în toată vremea, deci Ionuț numai cînd mergea cu carul ori călare mergea pe ea; mai mult umbla pe cărărușa din luncă. Și era tare bătucită cărărușa, mai ales de o vreme încoace. El da ce da și răsare la popa că doar sînt cumnați. Și de cîte ori merge la popa, totdeauna vede pe Salvina și totdeauna i se pare mai frumoasă ca de altădată; totdeauna o vede mai harnică și mai vrednică. Nici nu intra nici ieșea Ionuț vreodată de la popa să nu zică ceva către Salvina. Iar ea-i răspundea atît de așezat, ca și cînd ar fi avut de vorbit cu un preot bătrîn, nu cu un june de însurat. Mult se ciudea el de purtarea Salvinei și mult se mira de ea; dar cu atît mai mult o iubea. Vorbise Ionuț de multe ori cu soru-sa, cu preoteasa și cu cumnatu-său cu popa, despre Salvina. Le spusese verde că lui îi place fata și că, de-i vorba de însurat, el mai bucuros decît cu orice fată, cu ea s-ar însura. Dar îi era năcaz că ea nu avea vorbe de dragoste nici pentru el, nici pentru altul. Asta îl cătrănea pe Ionuț, dar cu atîta-i era mai dragă. El își zicea așa: Salvina-i fată scumpă la vorbă și la năvaruri; cu ea aș fi cu muiere credincioasă, că nu mi-ar face inimă rea rîzînd și glumind cu toată lumea. Și aș avea o muiere ca o doamnă, frumoasă, harnică, așezată,... trebuie să fie a mea, ori... Cu astfel de vorbe mergea el mai în toată ziua la popa. Și cum o vedea pe ea mai întîi, cînd intra în ogradă, îi da bună-vremea și o întreba una alta: — Ce mai faci, Salvină? — Bine, baci Ionuț, mulțumesc de întrebare. — Da ce-ai visat astă-noapte, Salvină? — Eu nu visez, că dorm ca butucul dacă pun capul jos. — Nu-i modru să nu visezi! Dar luni mergi la Abrud? — De m-a trimite părintele după ceva, caută să merg, că cine-i slugă nu-i stăpîn. — Da, tu Salvină, oarecum ar fi să lași tu slujitul și să te faci stăpînă, să te măriți, vezi, după vreun om potrivit? — Lasă-mă, baci Ionuț, nu mă mai necăji cu vorbe de măritat. Îmi pare bine că mi-a dat Dumnezeu stăpîni buni, nu-mi mai zburdă mintea pe la măritiș. — Așa, așa, Salvină, dar vezi tu, cînd ți s-ar ivi un om ca oamenii, colea, cum ești și tu, totuși... — Niciodată, Ionuț, niciodată! „Hm! își gîndea Ionuț, ori se face a nu pricepe că-i bat șeaua, ori în adevăr nu pricepe!” Apoi iar o agrăia: — Tu, Salvină, Duminecă-i joc la Detunata, așa că și tu mergi? — Ba eu nu! — Și, zi, nu? — Nu, nicidecît! După aceste vorbe Ionuț merse acasă îngîndurat. O dau ăluialalt! își gîndea el, dar ce să-mi sfarm eu capul cu ea? Doar mai sînt ele fete! Dar nu mult îl stăpîni acest gînd, că pierea de dragul Salvinei. Cu cît ea era mai rece și mai nepăsătoare, cu atîta-i era mai dragă. Vedea el bine că cu alți feciori nici atîtea vorbe nu schimbă Salvina, cît cu el; cunoștea bine, că de nime nu-i e, dar se gîndea: Doară, de-i ea mai mult decît alte fete, și eu sînt mai mult decît alți ficiori! Bine că ea-i frumoasă și harnică și cuminte, dar eu încă sînt doar fruntea buciumanilor! Cu mine nu-i va fi rușine nicăiri! Că popa, că-i popă, și i-a părut bine că merge soru-mea după el, dar ea, că-i numai slujnică la popa, să nu fie făloasă că vreau să o iau eu! De bună seamă se teme că glumesc, de aceea nu-mi dă vorbe mai cu nădejde. Veni dumineca. Lume multă suia la Detunata, parte călări, parte pe jos. Muzicanții erau acolo sus, îi duseră roșienii, pe de ceea parte a Detunatei. Ziua era frumoasă, nici umbră de nor cît de mic nu se vedea pe cer. Ionuț plecă și el la Detunata. El călare pe armăsarul său se opri mai întîi în curtea popii și zuruind pintenii lui cei de argint, chemă pe popa și pe preoteasă să suie și ei la „Piatră”. — Sîntem gata, zise preoteasa, numai să scoată Salvina caii. — Dar ea nu vine? — De unde să vină?! Parcă-i sălbatică așa se teme de oameni. În zadar am zis și eu și popa să vină, că nu vrea. Zice că nu de aceea s-a băgat slujnică să umble pe la petreceri, ci să lucre și să asculte. Nu o putem face să iasă undeva, mai mult decît pînă la biserică, pentru cît bine-i în lume. În sărbători, după ce și-a gătat lucrul, se pune într-un ungheț și-și scoate din sîn o cărticică, de-i zic Paraclis, și cetește ca un popă. De multe ori mi-a cetit și mie seara din Paraclis. I-a căutat popa cartea și a cetit și el din ea, că-i plină de rugăciuni frumoase. Cu aceea-și petrece, de altă petrecere nu vre să audă. — Și, zi, știe Salvina și carte? — Știe ca orice popă! Într-aceea ieși și Salvina din grajd cu doi cai întărnițați, dar gîndeai că nu iese din grajd, atît era de curată la haine. Ionuț își mușcă buza de jos cînd o văzu, și în loc de bună ziua zise zîmbind: — D-apoi ție nu-ți scoți un cal, Salvină, tu vrei să vii pe jos la „Piatră”? — Eu nu vreau nicicum. — Dar de ce nu? — Trebuie să rămînă cineva și acasă. — Va rămîne sora, preoteasa. — Da cum să nu? Să-și petreacă slujnica și stăpîna să steie să păzească casa!? — Fără glumă, hai că te las pe armăsarul meu, el ne duce pe amîndoi și de am mai fi, pe cît sîntem de grei. — Nu merg, mulțumesc. — Și, zi, nu vrei nici decît? — Nu pot. — Atunci, sănătate bună! Și dete Ionuț pinteni calului și o luă pe culmea dealului în sus, iar după el preoteasa și în urmă popa. Niciunul nu zise nici o vorbă pînă ce au ajuns poalele Detunatei. Acolo era lume multă adunată; unii jucau, alții beau și mîncau; la cîteva focuri se frigeau miei și se făcea balmoș, unii erau în vîrful Detunatei și de acolo priveau cu ochi de vultur în toate părțile. Toți erau veseli, că – după o săptămînă petrecută singuri sub pămînt, acum sînt la aer, sub cerul sfînt al lui Dumnezeu sfîntul, lîngă muierile lor, lîngă drăguțele lor. Numai Ionuț, voinicul Ionuț, el, fala buciumanilor, era ca plouat, nu făcea pic de voie bună, îi lipsea ceva. De cum sosi Ionuț cu popa și cu preoteasa, toți se ridicară și strigară vivat! și „Glük auf!” după datina băiașilor, toți le închinară, toți, care de care-i poftiră la mesele lor, întinse pe iarbă verde, printre brazi. Veselia era mare. Jucau și beau și mîncau și cîntau și chiuiau de răsuna Detunata și le ducea răsunetul pînă departe. O dată Ionuț se ridică, ia pușca lui cea cu cremene, care o purta pururea cu el, o umplu și zise către bărbați: — Fraților! haideți să dăm o leacă la țîntă, că nu-i bine să lăsăm meșteșugul băieșitului, dar al pușcatului încă nu trebuie dat de tot uitării. Te miri de ce ne-a fi bun. Se mai abat pe la noi și fiare sălbatice cu 4 picioare, dar și fiare mai spurcate de cele cu 2 picioare. Trebuie să ne știm apăra. Cine mai are vreo pușcă, aici, să vină încoace! Și în scurtă vreme se înșirară peste 100 de buciumani voinici, toți cu cioareci albi de habă și cu călțuni cu pinteni de argint, toți cu șarpare de curea, toți cu cămăși albe ca omătul și împiestrițate pe la pumnași și pe la guler cu mătasă neagră, toți cu chicele împletite și pe cap cu pălării mici de mătasă neagră și pe ele șinoare de aur ca degetul de groase, toți rași pe barbă și cu mustețele tunse. Ai fi jurat că-i o armadie din povești, iar Ionuț în fruntea lor ca un împărat. Muierile, cînd îl privea cu ochii lor cei schinteietori, gîndeai că voi să-i soarbă, nu altceva. — Guriți-vă careva colo în bradul acela, zise Ionuț, legați bine un cilindru gol și apoi haidați jos. Un cilindru gol de glaje fu legat în vîrful unui brad chiar de crucea lui. — Acum haidați să numărăm 200 de pași voinicești de la brad spre dreapta, acolo să ne punem în glidă. Porunca fu împlinită. — Acum cel de la aripa stîngă să fie gata de pușcat: unu, doi, trei! Cînd zise Ionuț „trei”, cel de la aripa stîngă țînti spre cilindrul din brad și-l șterse de se auzi; dar numaidecît îl netezi, nu se sparse. — Acum celalalt: unu, doi, trei! Glonțul acestuia nimeri cilindrul atît de bine, de tot ferferiță se duse; rămase numai gîrliciul legat cu ață de cetina bradului. — Bravo! zise Ionuț, acum să văd eu cine mi-a lua gîrliciul cilindrului, vădu-vă grași să vă văd! — Unu, doi, trei! — N-ai nimerit! — Altul: unu, doi, trei! — Nici tu n-ai nimerit! Și tot așa comanda pînă era pic de apă, toți se părîndară și mai veniră la rînd și bărbați care nu avură puștile la ei și pușcară cu puștile ortacilor, dar pace! gîndeai că gîrliciul acel de glaje e fermecat, că nu se mai dedea dus de unde era legat. Acum toată crenguța era pălită și despoiată de ace cum o fripseră gloanțele, și gîrliciul tot acolo sta. Atunci Ionuț luă pușca la ochi și zise cătră unul: — Comandează tu, Aviroane! Și omul cu numele Aviron numără: — Una, două, trei! Și cînd zise trei: paf! și gîrliciul zbură cu creangă cu tot. Toată mulțimea striga un vivat și Glük auf, să trăiască Ionuț. Iar muierile mai adauseră: Și să-i dee Dumnezeu o găzdoaie vrednică. — Așa, ortacilor, grăi Ionuț, să ne mai gîndim din cînd în cînd și la vremi grele, să ne deprindem la arme, de va veni vreun dușman să nu ne înholbăm la el cu mîinile în sîn și să ne bocim ca babele, ci să-l primim cu găluște. Așa se ospătară toată ziulica, în mîncări și în beuturi și în jocuri și în pușcarea la țîntă, iar cînd se apropia seara porniră toți spre casă în sunetul muzicii. Caii îi duceau acum de dologi, că cine se cobora călare? Ionuț merse cu soru-sa și cu cumnatu-său ață la ei, adecă la părintele, unde-i aștepta Salvina cu cina gata și cu toate în bună rînduială. — Ce-i nou pe acasă? întrebă preoteasa. — Bine, cum ne-ai lăsat, răspunse Salvina luînd caii și ducîndu-i la grajd. Cînd ieși din grajd cum legase caii, zise Ionuț: — N-ai de-a-ndemînă vreun argat să ducă și calul meu acasă, că eu mai petrec o leacă la sora? — L-oi duce eu, că toți sînt împrăștiați. Și luă Salvina calul lui Ionuț și-l duse la el acasă de-l dete în grija argaților; într-o minută fu îndărăt să vadă ce porunci i-a da stăpîna. Ionuț cu popa și cu preoteasa erau în pridvor și povesteau chiar despre ea. — Trebuie să fie a mea, zise Ionuț, ori mai multe nu-s. — S-ar potrivi bine cu tine, cumnate, adause popa, numai știe-o nătăria ce i așa de nu știu cum. Mă, e bună, e harnică, e credincioasă și frumoasă, dar așa-i de nu știu cum, deși eu că-i sînt stăpîn, parcă mă sfiesc să prind multă vorbă cu ea. N-ar scoate ea din gura ei vorbă fără folos, da s-o pui pe cărbuni. Cu mine vorbe multe nu întinde, voioasă nime nu o vede, dar nici năcăjită, ea-i tot într-o formă, tot ea. Lucră și tace și tace și lucră. Încă de cînd e la noi în casă, nime nici o poruncă nu i-a dat, nime nici o vină nu i-a băgat, că n-a avut de ce. Salvina sosi, popa o trimise să aducă o oală de vin din pivniță și o ulcică curată. Îndată se întoarse cu o oală ca de 4 cupe și cu o ulcică de Iara, roșie, nesmălțuită, și le puse pe masă. — Începe tu, Salvină, rîndul, să nu ne fi adus ceva otravă, zise popa rîzînd. Și băgă Salvina ulcica-n oală și o umplu și închină: — Să vă deie Dumnezeu bine sănătate, duse ulcica la buze și o puse iar pe masă. — Dar ce, nu bei? întrebară toți cu o gură. — Știți bine că în veci nu gust beutură, afară de apă. — Dar bea o leacă. — Nu pot! — Dar numai o lecuță, că-i bun. — Bun, dar vă mulțumescu, că eu nu beau. Și cu aceste vorbe se duse de pe pridvor. Ionuț privi mult după ea și rămase îngîndurat. * * * La săptămîna era joc în luncă, numai peste drum de la popa. — Hai și tu Salvină în luncă, zise proteasa, colea după amiazi, cînd începea a se aduna lumea. — Eu rămîn unde-s, maică proteasă. — Dar hai, îți zic, ce-i sta tot închisă ca babele, doară-i vară și frumos, ne-om sătura la iarnă de stat tot închiși în casă, ca de frica tătarilor. — Nu merg. — Noa, cu asta gătai... — Salvină, zise popa intrînd de afară, vino cu noi în luncă, închide ușa și adă cheia încoace. — Nu merg, părinte, eu stau aci în pridvor, se vede jocul destul de bine și de aci. — Dar aci cum vei juca singură, hai colo unde-s cei mulți. — Nu merg, părinte, mulțumesc. — Dar de ce să nu mergi? Ești tînără, frumoasă, chiar în vîrsta petrecerilor. Hai cu noi, nu te mai fasoli atîta. — Nu merg părinte, de bună samă. — Noa-i bine! Cu asta gătai. — Eu o gătai înaintea dumitale, adause preoteasa. — Apoi mergem dară noi, adause popa, că asta se teme de oameni, ar sta tot ca ursu-n bîrlog. Hora era frumoasă, lume multă, veselă, toți jucau, toți își petreceau, numai Salvina sta singură în pridvor îngîndurată. Sunetul muzicii îl auzea, pe cei ce-și petreceau îi vedea și i se ducea inima să meargă și ea, dar își călca pe inimă și-și zicea: „Nu se poate, nu se cuvine; eu să-mi petrec? Și mama-i în groapă din pricina mea, iar tata zace în temniță tot din acea pricină? Nu se cade, nu merg!” Cum sta așa îngîndurată, numai vede că se deschide portița și un june zdravăn intră în curte. Era Ionuț. — Ce faci, Salvină? — Șed și mă uit și eu la horă. — Dar vino și tu acolo, hai să jucăm amîndoi un joc. — Mulțumesc, Ionuț, joacă sănătos că eu nu pot merge. — Dar de ce nu poți? Sora-ți dă voie, eu te chem; doară ți-e rușine cu mine? — Nu mi-e rușine, Ionuț, cum să-mi fie; dar nu pot, nu se cade... De-ai ști, ce nu știi, nu m-ai chema... Du-te cu bine și joacă cu cele ce scapără după joc. — Dar, Salvină, aș avea să-ți spun ceva. Uite, sîntem numai amîndoi, tu în pridvor sus, eu jos sub pridvor; tu, ian să te gîndești, eu am gînduri bune cu tine, vreau să te fac găzdoaia mea. Ce zici la asta? — Hei, Ionuț, zic că nu se poate. De ai ști tu ce nu știi, de bună seamă că n-ai umbla pe aici cu gînduri și cu vorbe de acestea. Eu sînt bună cum sînt, sînt mulțumită cum sînt, iar altcum nu. — Dar de ce nu, fată? Spune-mi, să te pricep. — Nu ți-a folosi nimica, și de ți-oi spune. Mai bine-mi dă bună pace. Caută una de starea ta, pe care să o știi de unde-i și a cui e. — Dar eu te vreau numai pe tine. — Nu se poate, Ionuț, de bună seamă nu. Fii bun du-te și-ți petrece și pe mine mă lasă în bună pace. — Apoi dară sănătate bună! Cu aceste vorbe ieși Ionuț supărat din curtea preotului și năcăjit cum era, trase o dușcă de vin și intră în horă, cu gîndul în veci să nu mai vorbească cu Salvina. — Ce? își gîndea el, o calică, o sărăntoacă, o slujnicoaie, să nu vrea să vină după mine, pe cînd oricare fată din munții noștri s-ar ține făloasă și ar da prescuri să o cer de muiere. O dau în hantătar, că mai sînt ele fete. Cu gîndul acesta juca Ionuț în butul Salvinei, toată ziua, juca și bea de seara era șumen cum se cade. Mult nu putu să doarmă, că avu fierbințeli mari și de vin și de joc. Se trezi cu o durere zdravănă de cap, dar era el deprins cu astfel de dureri. Se ridică, aprinse lumina, trase o dușcă de vinars de prune care-l răcori și-l făcu de tresări odată din toate vinele, apoi se puse iar pe pat. Dar somnul nu-l mai cuprinse curînd și pînă să mai poată adormi, îi zburau gîndurile pe la toate fetele din munți. Le luă pe rînd și se întreba pe care să o pețească, pe care să o ieie de nevastă, că vedea el bine că și cît a stat neînsurat n-a stat bine. Părîndatu-și-a în cap pe toate, dar pace, niciuna nu-i plăcea ca Salvina. Dar Salvina nu vrea să audă de măritat. Asta îi făcea mare necaz. Nu putea el pricepe cum o fată săracă, o servitoare, nu se ține mîndră, că o cere un ficior ca el? Se teme doară? O fi avînd vreun nărav rău? I-a spus cineva vreo vorbă rea despre el? Ori ce poate fi pricina? Deabia în zori de zi mai ațipi o leacă, dar numai puțin, că odată cu ziua cumnatu-său, popa Niculae, îl trezi: — Scoală, Ionuț, c-ai zis că vii la Abrud. Sus, să mergem pe răcoare. — Mă scol, cumnate; iată sînt sculat. Dar singur vii? — D-apoi singur, adică cu tine și cu vreun argat. — Cumnate, ia pe Salvina cu tine. — Bine. Iată o iau, tu vezi numai de te îmbracă repede și vino să prînzim împreună. * * * — Preoteasă, zise popa dacă ajunse acasă, gată-te și vină și tu la Abrud și va veni și Salvina. Am spus la argat să gate 3 cai, dar purtați-vă de grabă cu prînzul, nu mocoșiți trei săptămîni, că mie mi-e foame. Iar tu Salvină vezi de te gată cum știi tu mai frumos și nu-mi fi dosnică prin tîrg să mă faci de rușine. — Dar oare n-aș putea eu rămîne acasă, părinte? — Ba tu ai putea, dar cît tîrgaș am de tîrguit poftire-ai, să-l port tot eu în desagi și preoteasa? Vezi tu cîte ne trebuie. Gată-te și hai, nu mai face atîtea marafeturi ca ieri, c-apoi mă supăr. Peste un ceas de vreme mergeau ca pe răpușie pe caii cei mici, preoteasa și Salvina printre alte muieri, care toate mergeau și ele călare la tîrg la Abrud, iar mai înainte, într-o ceată de bărbați călări mergea Ionuț, călare pe armăsarul lui cel negru și popa Nicolae, pe iapa lui cea sură. Îți era mai mare dragul a privi la cetele de muieri și de bărbați, ce mergeau la tîrg călare. Toți erau îmbrăcați sărbătorește, toți cu cîte o pereche de desagi plini de otavă dindărătul lor în tarniță, toți cu scărițe de lemn, numai popa Nicolae avea de fier, iar Ionuț chiar de aramă galbenă, ca aurul. Pe mulți călușei se vedeau chiar cîte doi călăreți: o muiere și un copil, ori un bărbat și o copilă. Cel mai tînăr ședea de regulă dindărătul celui bătrîn în șa. Cînd ajunseră, tîrgul era plin. Drumul era îndesuit de care de ale moților, care zbierau ca din gură de șarpe: Mișcați din drum, mă, intre smerii-n voi, că nu-i drumul numa-a vost! Cete, cete năvăleau în toate părțile, unii spre piața de bucate, alții spre prăvălii, iar cei mai mulți spre porțile, unde erau adunați gozarii. Aceștia stau cu scafele lor cele mici, cît găocile de ou și cumpărau aur de la băiași. Că băiașii mai săraci, cei cu părți de băi puține și mai puțin roditoare, nu puteau aduna pe săptămînă cîte un font doi de aur, ca să li se plătească calea pînă la Zlatna ori la Bălgrad. Ei își vindeau puținelul lor la băiași mai avuți, care, fiindcă se îndeletniceau nu numai cu producerea aurului, ci și cu cumpărarea și vînzarea lui, se numeau gozari, pe cum se numesc pînă în ziua de azi. Ei adună puținelul celor săraci și cînd au doi ori mai mulți fonți, îl duc de-a dreptul la topitoare. Și au cîștiguri frumoase după întreprinderea lor, că de la fiecare gram de aur dacă le rămîne numai 1-2 cr., cumpărînd în fiecare săptămînă 3-4 mii de grami, au 3-4 mii de cr. Așa a fost de cîndu-i lumea, apele cele mici tot în cele mari se varsă. Ionuț și cumnatu-său popa Nicolae încă erau gozari. Și ca toți gozarii aveau oamenii lor, care erau obligați a le vinde numai lor produsul de aur, ce-l puteau aduna. Cînd s-a pus Ionuț și cumnatu-său popa Nicolae sub poarta unde își făceau ei cumpărările de aur, cete-cete de buciumani îi ocoliră. — Ați venit cam tîrziu, era cît p-aci să vindem aurul la alți gozari. — Ei, și dacă-l vindeați, doară n-am fi avut bani de o păreche? zise Ionuț scurt. Preoteasa cu Salvina cumpărară cîte toate și se duseră la ospătăria de la „Strugure”, unde trăgeau ei totdeauna. Acolo intrară în șură pînă să vină și părintele să le bage în ospătărie, că nu se cade să intre muierile singure în ospătărie. Cam pe la amiazi nimeri și părintele cu Ionuț la ospătărie. Amîndoi aveau cîte o trăistuță mai plină de globurele de aur, cum cumpărase în acea zi, de pe la băieși. Erau veseli că făcură cumpărări bune. — Haidați înlăuntru, preoteasă, zise popa Nicolae intrînd înlăuntru. Și preoteasa își netezi părul în frunte, își potrivi crătința cea roșie și șorțul cel negru de mătase și plecă înainte, zicînd Salvinei: — Hai și tu înlăuntru să mîncăm și să ne vedem de cale. — Eu rămîn la tîrgaș. — Dar hai, că nu ți s-a întîmpla nimic. — Nu merg, nu se cuvine unei fete să intre în ospătărie. — Dar doară nu intri singură, vei fi cu mine și cu părintele la o masă. — Te rog, maică preoteasă, lasă-mă în pace, nu intru. — Dar ce vei mînca aci? — Mi-am luat merinde. Într-aceea se ivi și Ionuț pe treptele ospătăriei. — Dar haidați odată soră, că se răcesc bucatele. — Eu merg, dar iată Salvina nu vrea să intre înlăuntru. — Hai, Salvină. — Nu merg, Ionuț, nu pot lăsa tîrgașul singur într-atîta potop de om și nici nu se cade să meargă o fată în ospătărie. Atunci Ionuț coborî pînă în șură și zise preotesei să intre numai înlăuntru, apoi apropiindu-se de Salvina îi luă amîndouă mîinile în ale sale și îi zise: — Tu, Salvină, spune-mi tu de ce nu vrei să vii, unde știi că sînt și eu? Hai cu mine în ospătărie! — Nu merg, Ionuț, nu pot merge. — Tu, Salvină, dar nu te-ai gîndit la ceea ce ți-am spus eu ieri? Ori doară cugeți că-i glumă? — Nu cuget nimic. Dar la vorbele cele de ieri numai atîta-ți pot spune: Deocamdată nu-ți pot da nici un răspuns, dar se poate că de-i scris de la cel de sus și de nu glumești dumneata, atunci se poate împlini ceea ce ai zis. Cu un om ca dumneata, de-a fi scrisă și împărțită, nu zic ba, dar cu altul pe sub soare, ba. — Atunci hai înlăuntru. — Nu, nici decît nu. Intră și-ți petrece și mă lasă în bună pace. Și o lăsă Ionuț în bună pace. Astă dată nu era așa de necăjit pe ea. Ba era chiar voios, că-i dăduse o leacă de nădejde. — Nu aduci pe Salvina? întrebă părintele, după ce intră Ionuț înlăuntru. — Nu vrea să vină, zice că la fete nu li se cade să intre în ospătărie. — Mă cumnate, luă părintele vorba, mă, Salvina asta e o fată aleasă, trebuie că-i din oameni tare aleși. Purtarea ei, vorbele ei, toate, toate o spun a fi dintr-o casă tare cu socoteală. Nu face nimic că nu vine, că vezi tu, în birt multe se mai vorbesc și sărate și nesărate, nu-i bine să mai audă fetele cîte toate. — Așa zic și eu, adause Ionuț. Mult se gîndise Salvina și de multă vreme la Ionuț, tare i-ar fi plăcut de el: vedea ea bine gîndurile lui, dar nu cuteza a-i spune că-i place de el, fiindcă atunci, deodată cu cununia trebuia să spună și a cui e, și de unde e? Și se temea, că dacă Ionuț va auzi că ea-i fata unui rob, care zace în temniță pentru omor, și-a schimba planul și ea va rămîne fată hulită. Dar acum își luă inima în dinți și-și zise: de mă mai vrea, io-i spune din fir în păr tot lucrul cum stă, și dacă va ști el cine-s și de unde sînt, și dacă tot nu s-a lăsa de mine, atunci voi ști că de bună seamă-i sînt dragă și mă mărit după el; dacă însă și-a schimba planul, mă urc în vîrful Detunatei și mă dau cu capul în jos de acolo, să n-aud că-mi zice cineva fată de rob. Așa se gîndea Salvina stînd singură în șură lîngă cei 4 cai ce mîncau otavă. Cum sta ea așa, numai văzu că intră la ea un moț de pe Albac și o întreabă ai cui sînt caii și nu cumva armăsarul este al lui Ionuț Dandea din Bucium? — E al lui, răspunse Salvina. — Fii bună, cheamă-l o leacă afară. — E înlăuntru, cheamă-l de vrei, că eu stau aci la tîrgaș. Și străinul nu mai zise nimic, ci înaintă spre treptele ospătăriei. Acolo se întîlni chiar cu Ionuț, care cobora cu un tănier de lemn pe care era un pui întreg fript și o strugea de pîine albă. Le ducea la Salvina în șură. — Pe tine te caut, Ionuț. — Așa! să trăiești, bade Nicolae! Hai colo în șură și-mi spune cum mai stăm? — Da căzi acolo e o fată. — Nu-i nimic, hai numai acolo. Ei îi duc de mîncare. Pentru ea îmi poți spune. Și Ionuț puse mîna pe după capul lui Horia – că el era badea Nicolae – și intrară în șură, dădură Salvinei tănierul de mîncare și se așezară la vorbă. — Așa, bade Nicolae, și zi ai venit. Cum ai umblat la Viena? — Bine și nu prea. Mi-a spus împăratul că dreptățile noastre sînt ieșite de la împărăție, dar că domnii nu vor să ni le deie. — Atunci ce-i de făcut? — O să merg cu badea George Crișan, cu deputatul vostru la Sibiu. Și de nu putem scoate drepturile de la guvern, atunci mergem iar la Viena pe capul împăratului. — Și dacă nu-ți folosi nimic? — Atunci răscol țara toată și nici piatră pe piatră din curțile domnești n-a mai rămînea. — Dar acum ce-i de făcut? — Să mai dați ceva bani de cheltuială să putem merge la Sibiu și de acolo iarăși la Viena, de nu putem isprăvi nimic în Sibiu. — Uite, bade Nicolae, eu dau bani pentru Bucium, că știu că i-oi putea eu scoate de la oamenii noștri; da Abrudul și Cărpinișul datu-și-a partea? — George scoate azi de la abrudeni, ieri a scos de la cărpinișeni și m-a trimis să mă întîlnesc cu tine să dai partea buciumanilor. Satele mele: Vidra, Cîmpenii, Bistra, Albacul, Săcătura, Scărișoara și Ponorelul mi-au dat partea lor. Acum numai buciumanii și abrudenii să dea partea lor și să ne gătim de cale. — Dumnezeu vă ajute! Cu aceste vorbe scoase Ionuț Dandea o pungă de piele și numără lui Horia 30 de galbeni, cîte 5 galbeni pentru fiecare din cele 6 biserici ale Buciumului. Salvina auzise toată vorbirea. Și parcă era mai veselă după plecarea străinului și întrebă pe Ionuț: — Și zi, ăsta-i Horia? — Asta. — Voinic om! — Numai de i-ar ajuta Dumnezeu în calea ce a început! IV [ modifică ] Horia de la Albac și Cloșca de la Cărpiniș fuseră în mai multe rînduri la Viena să ceară de la împăratul dreptate, că la noi în țară p-acele vremuri nu era nici o dreptate pentru cel sărac și asuprit. Domnii pămînteni încărcau cu poveri atît de mari pe popor, încît acela nu le mai putea purta. Din această pricină a umblat Horia în mai multe rînduri pe la Viena, anume întîi: la 1779 fu Horia cu Cloșca, cu Dumitru Todea Butu și cu Gavrilă din Rîu-Mare. A doua oară la 1780 Horia cu Cloșca, cu Cristea Nicolae și cu Gavrilă Onu din Rîu-Mare. A treia călătorie o făcu la 1782 Horia cu Cloșca, cu Simion Todea din Rîu-Mare și cu popa Dumitru din Certej. Iar a patra călătorie o făcu Horia la Viena în 1783 în postul Crăciunului și stete de astă dată pînă la Paști. Munții fierbeau; clocoteau adînc. Moții cereau de la împărat drepturi, drepturi pentru ei și pentru tot neamul românesc din Ardeal; cereau ca să fie militari, să nu mai slujească domnilor, ci numai împăratului; cereau ca iobăgia să se șteargă, să nu mai dea nimănui zecimi, că prea erau îngreunați. Ce cugeți, bietul iobag trebuia să presteze domnului de pămînt și cîte 4 zile de lucru pe săptămînă sau cum zicea Horia către împărat: „Milostive Doamne! Domnii silesc pe iobagii lor să le facă pe toată săptămîna cîte 4 zile robotă, a 5-a la vînat și a 6-a la pescuit, iar a 7-a, care ar fi să fie a lui Dumnezeu, încă sîntem de multe ori siliți să mergem cu carele să aducem din pădure lemne pe seama domnului. Apoi dijmele cele multe și mari, mieii, purceii, untul, colacii, ouăle și puii cei mulți care trebuie să-i dăm domnilor pămînteni; pe lîngă aceea, muierile trebuie să lucre cînepa și inul, să aleagă grîul pentru moară, și cîte și mai cîte, de numai unul Dumnezeu ne știe cum de mai poate sta sufletul în oasele noastre!” Această stare de lucruri nu mai putea ține; fărădelegile domnilor strigau răsplătire la Dumnezeu în cer și la împăratul pe pămînt. Dumnezeu muia inima bunului împărat de trimise porunci să caute de sînt drepte jalbele țăranilor și cei vinovați să se pedepsească. Dar poruncile împăratului rămîneau pe hîrtie; domnii nu le băgau în seamă, ba pe jeluitori îi căutau ca acul, îi înfundau prin temniță, ori îi trimiteau pe ceea lume. Așa, la 1782, pedepsiră domnii pe 23 primari și jurați din Munții Apuseni la 25-100 bețe și pe 5 inși la moarte, că ce nu trădară pe cei ce umblă cu jalba pe la împăratul; ba pe Dumitru Todea îl condamnară și la torturi înainte de a-l executa. Va să zică, domnii în loc de a căuta buba, în loc de a cerceta dacă sînt drepte ori ba jalbele țăranilor, îi înfundau în temniță, îi băteau, ba-i chiar omorau trăgîndu-i în țapă ori pe roată, tăindu-le cîte o mînă, cîte un picior, apoi capul. Stînd lucrul așa, căpeteniile țăranilor, Horia și cu Cloșca plecară la 1783 din nou la Viena, să spună împăratului Iosif-cel-bun față în față necazul și amarul conaționalilor lor. De acolo iară veniră cu promisiuni bune, care firește nu se împliniră niciuna, spre mai marea mirare și nemulțumire a poporului. Căci, poporul zicea așa: „Ceea ce împăratul spune cu gura lui, aceea e spus, că spusa lui este sfîntă. El a promis ușurarea noastră, dar bag-seamă nu poate învinge cu domnii, că-s mulți și tari, deci nu rămîne alta decît să arătăm domnilor că noi sîntem și mai mulți și mai tari decît ei”. Așa cugetau țăranii, și așa se și pregăteau să facă; să-și scuture singuri lanțurile de pe mîini și de pe picioare, să-și croiască altă soartă, să fie supuși numai lui Dumnezeu și împăratului, domni pămîntești peste capul lor să nu fie; ca să nu fie, își puseră în gînd să-i trimită pe toți pe cea lume, pe care n-ar primi legea românească și nu ar abdica de pofta de a avea iobagi. Aceasta o știau acum toți iobagii din Munții Apuseni și de pe la poalele munților și așteptau numai timpul binevenit să înceapă răscoala. Dar minunea minunilor! domnii nici nu visau de așa ceva! Vezi că bieții iobagi nu băteau clopotul într-o dungă, că uite ce gîndim să facem. V [ modifică ] Ionuț Dandea se grăbi să plece curînd din Abrud, mai curînd decît altă dată. Deci îndată ce plecă Horia, merse și el în ospătărie, stătu puțin, apoi zise către cumnatu-său și către soru-sa: — Haidați să plecăm, că încă azi putem umbla botezați. — Doar se înnorează dinspre Vulcoiu? întrebă popa. — Ba nu, dar fumegă Detunata, răspunse Ionuț. Pe cale vorbiră puțin. Muierile mergeau călări pe caii încărcați cu tîrgaș, iar bărbații în urma lor tot călări, unii cîntînd, alții fiuierînd. Ionuț cît fu din Abrud pînă-n Bucium, mersese tot zicînd în frunză. Semn că era îngîndurat, că altcum el nu ar fi mers atîta cale fără vorbă. Cînd fură în Cerbu se opri o leacă la popa la poartă, îi spuse popii nu știu ce; acela scoase din șerpar nu știu ce și-i dete lui Ionuț, cu vorbele: numai de-ar fi într-un ceas bun. În Sat încă a făcut așa: tot așa și în Izbita și în Șeasa, de unde apucă pe luncă-n sus spre Montări. Nici că i-ar fi fost calea de-a lungul Buciumului, dar spuse ortacilor că are unele afaceri băieșești și așa va merge pe acolo să se mai înțeleagă cu ortacii, care nu fură în Abrud. Adevărul însă era, că el aduna bani pentru calea deputaților la Sibiu și Viena. Seara stătu la soru-sa și aci încă vorbi tare puțin, pînă le puse Salvina cina pe masă. Dar cînd văzu pe Salvina intrînd cu cina, se ridică de pe scaun și punîndu-i amîndouă mîinile pe umeri, îi zise: — Salvină, acum adă tot ce ai de gînd să ne pui pe masă, apoi haide șezi cu noi la masă, că avem mari taine de descoperit. Acum nu te mai codi, nu zice nimic, ci dă ce ai și șezi cu noi. Tuspatru încăpem numai bine la masă. Fu cea dintîi dată că Salvina șezu cu stăpînii la masă, de cînd se afla în casa lor și cea dintîi servitoare ce fu poftită de maica preoteasă să mănînce cu ea la masă fu Salvina, dar pînă acum nu primise. Acum însă după multe vorbiri și înțelegeri avute cu Ionuț, primi să șadă și ea cu el la o masă și cu stăpînii ei. Cinară în cea mai mare tăcere. Nici unul nu nimerea vorba potrivită, cu care să înceapă. După cină zise popa, dar numai ca să fie fără vorbă: — Salvină... umple paharele, umple paharele... ba nu că-s pline; Ionuț zîmbi și el și luînd un pahar în mînă, grăi numai atîta: — Apoi să ne fie de bine! Și ciocni cu soru-sa și cu cumnatu-său și cu Salvina. Ea însă ciocni cu toți și de astă dată își muie buzele cele subțiri în vin. Iar după ce Ionuț o întrebă: — Numai atîta? Ea răspunse după obiceiul ei. — Și atîta-i prea mult, dar acum treacă, ducă-se pentru ziua de azi! — Așa zic și eu, pentru ziua de azi! adause Ionuț; pentru ziua de azi, care a lăsat-o Domnul să ne destăinuim tainele, să știm pe cine avem la noi și oare e vrednic să-l ținem între noi, să-l apropiem de noi, ori trebuie numaidecît depărtat de la noi? Ce zici tu, Salvină, la aceasta? — Ce să zic? Zic, că ai dreptate! Vremile sînt grele și mai grele pot să vie și ar fi rău destul ca să ții în aretul casei oameni care te pot și vinde la caz de nevoie. Eu am venit în munți că am știut că de nu aflu în ei adăpost din calea dușmanilor, atunci și de m-oi băga în gaură de șarpe tot nu scap dinaintea lor. Dar cei ce mă primiră, nu știură pe cine primesc. Acum a venit vremea ca dumneavoastră, trei oameni de cinste și de omenie, să știți cine sînt și de unde sînt, să știți dacă mai am drept să fiu ocrotită, ori trebuiesc izgonită? — Salvină, grăi Ionuț, de-ai fi chiar fata unui ucigaș, purtarea ta te arată că ești vrednică să ai intrare în orice casă de omenie. Așadar, fii bună și ne spune cine ești și de unde și ce vînturi te-au adus pe aici? — Așa zic și eu, grăi popa Nicolae. — D-apoi să vă spun din fir în păr. Eu sînt din Ardeal, din Țara Hațegului. Tatăl meu a fost popă într-un sat ce-i zic Vîlcele. La părinți eram numai eu și un frate, Toma. Cînd mă apucam fecioriță a abătut pe la noi boierul ai cui sînt iobagii din Vîlcele cu un copil al lui, un domnișor, ce atunci îi mijau mustățile. Eu spălam grîu la fîntîna dinaintea casei, mama era în grădină, plivea legume, tata era în pridvor citea din psaltirea asta ce o port eu dimpreună cu paraclisul, iar frate-meu Toma îmi scotea apă cu găleata. Cît ce intră boierul, tata îl pofti în sus, Toma îi ajută cocișului să desprindă, mama intra și ea înlăuntru, iar eu îmi căutai mai departe de lucru. Dar diavolul de domnișor nu merse în casă, el stătu tot pe cocie și prinse a vorbi cu mine. Cum mă cheamă, de cîți ani sînt, am pețitori și cîte și mai cîte. Eu, vezi bine, trebuie să dau răspuns ca la feciorul boierului, de la care atîrna să fie tata popă ori ba. Și după ce-i spusei toate și-i spusei că mă cere feciorul popii Buzdugan din Măceu, care s-a popi lîngă tatăl său, că-i bătrîn, numai atîta zise domnișorul: „S-a popi de a vrea tata”, apoi merse și el înlăuntru. Mult nu au stat la noi și s-au dus, dar cît a stat carul în curte pînă să plece, boierul cel bătrîn și cel tînăr tot la mine se înholbară, de mă temeam că m-or deochea. Iar cînd să plece, cel bătrîn zise numai atîta: — Așa, părinte, cum am zis: de vrei, poți fi protopop, ori poți fi despopit, alege. — Tata rămase îngîndurat, mama rupse într-un plîns îndată ce ieși trăsura boierului din ograda noastră, iar eu stam cu Toma și ne uitam încremeniți unul la altul, apoi la părinții noștri. Nu știam ce li s-a întîmplat, ce poruncă o fi adus domnul, de a pus în așa mare groază pe părinții mei. Tata scoase de după șerpar acest paraclis, care azi e la mine-n sîn, din acea minută dimpreună cu psaltirea cea subțire și chemîndu-mă să mă apropii de pridvor, îmi zise: — Salvină, na această carte, este paraclisul Maicii Domnului, ține-l tot la tine, citește din el cît vei avea lumină-n ochi și viață-n oase. Maica Domnului te păzească! Ia-ți curînd ce poți într-o pereche de desagi și tu, Tomo, o petreci pînă la mătușa voastră la preoteasa din Luncani, de acolo ea o să vă treacă-n țară, cînd i-oi trimite vorbă; iar acasă să nu veniți pînă nu-ți primi semn de la mine psaltirea cea groasă; înțeles-ați? Eu prinsei a plînge și întrebai pe tata, de ce-i așa grabă să fug de la ei? Iar el numai atîta-mi zise: — Să mergi, mai bine să mori pribeagă, decît să ajungi fată necinstită în casa boierului. Că uite, draga tatului: De aceea fu el aici, mă îmbie să mă fac protopop și pe feciorul popii din Măceu popă, dar pînă va fi el la curs în Sibiu, tu să stai la boier în curte. O batjocură ca asta nu poate suferi sufletul meu. Neam de neamul nostru a fost preoți și oameni cinstiți, iar eu să vînd sufletul băiatei mele pentru un brîu roșu? Mai bine radă-mi și barba, decît să ajung și să pat acea nelegiure. Mama plîngea, eu plîngeam, Toma sta încremenit, iar tata își freca mîinile și striga, degrabă, degrabă, gată-te și te du. Și m-am gătat repede. Mi-am scos din ladă două rînduri de haine noi, mi-am luat salba cea de bani în care erau 40 de taleri și 5 galbeni, toate le-am pus în desagi, iar paraclisul în sîn și încă în ziua aceea am suit prin făget pe cărarea boilor pînă la mătușa din Luncani. La săptămîna veni la noi unchiul diacul, fratele tatei, și ne spuse, că a doua zi după fuga mea cu a fratelui meu sosi de la curtea boierului o căruță cu slujitori de ai lui și cu poruncă să mă ducă cu puterea, de n-oi voi să merg de bunăvoie. Dacă nu mă aflară acasă, cutreierară tot satul, întrebară de toți vecinii că unde-s? Și dacă nime nu le spuse, legară pe tata și pe mama și-i suiră în căruță să-i ducă la curtea boierului. În zadar le-a fost ruga, în zadar văietarea, îi legară bulz și-i duseră. Pe cale, mama cum se smînci, cum nu, că sări din căruță, dar sări rău, că căzu sub roată cu grumazul și rămase moartă, iar la tata cum ajunse la curte, îi raseră barba și-l duseră în Deva, în cetate, rob, sub nume că nu-i vrednic de preoție, că și-a omorît preoteasa și și-a alungat copiii de la casă. Averea noastră toată o duse la curtea boierească. Cînd auzii acestea, mi se facu ceață înaintea ochilor, murii o dată. Iar când m-am deșteptat, frate-meu Toma nu era nicăieri, cică fugise să intre la miliție de bunăvoie colo la Bălgrad. Nici nu l-am mai văzut. Eu mult nu putui sta în Luncani, mă temeam că vor da de urma mea, că pusese 100 de taleri pe capul meu la acela care va duce pe boierul unde sînt eu. Mă temeam să nu lăcomească cineva la bani și să mă vîndă. Deci, din Luncani coborîi îmbrăcată bărbătește, tot prin munți și prin păduri, pînă la un sat de-i zic Cugir. Acolo pentru 4 taleri din zgardă îmi cumpărai 2 rînduri de haine muierești, de care poartă pe acolo; un rînd îl îmbrăcai și unul îl pusei în desagă și plecai cu un cărăuș să vin încoace pînă la Zlatna și de la Zlatna în Bucium, că auzisem în casa părinților mei cînd se adunau popii la Nedee, că cine scapă o dată aici în munți, acela-i mîntuit de domni, că aici se tem domnii să vină. Cu mare greu ajunsei, dar în urmă îmi ajută Maica Domnului și nimerii aici. De cînd sînt aici, îmi știți povestea; ce să mai adaug? De Toma nu știu nimica, nici de tata nu știu de a scăpat din temniță ori ba? Acum știți cine sînt? Așa să-mi ajute Dumnezeu, precum am spus adevărul! Ionuț cu popa Nicolae și cu preoteasa rămaseră ca înlemniți cînd auziră povestea Salvinei, iar ea rupse într-un plîns amar, dureros. Cel dintîi ce se dezmetici fu Ionuț; se sculă în picioare, se apropie de Salvina, o luă în brațe, o sărută pe frunte și cu ochii lăcrimați și suspinînd zise: — Simțeam eu, Salvină, că tu nu ești o fată de rînd. A mea vei fi, numai să putem scoate mai întîi pe tată-to din închisoare. Încă mîine plec și îl scot viu ori mort, de unde va fi! VI [ modifică ] Revoluția se începu. În timp de o săptămînă, din 2-7 noiembrie 1784 în 61 de sate din districtul Hunedoarei devastaseră și arseră 61 curți nobiliare. Sufletul lucrării era George Crișan. În 4 noiembrie se întruniseră toți 3 căpitani, Horia, Cloșca și Crișan cu oștirile lor la Păltiniș lîngă Blăjeni. În 5 noiembrie devastară în Cîmpeni tot ce fu străin. Buciumanii sub conducerea lui Ionuț Dandea luară clopotul bisericii catolice. În 9 noiembrie 1784, luară răsculații cocoșul de pe biserica ref. din Abrud și puseră crucea în locul lui. Dar în 8 noiembrie arestară pe Horia în Bucium-Izbita în casele lui Macavei Băiașnu de unde, de nu-l scotea prietenul său Ionuț Dandea cu românii din Montări, Satu și Cerbu, vrăjmașii lui l-ar fi dus la Zlatna și l-ar fi dat pe mîna domnilor, care de bună-seamă nu-l lăsau cu zile. Pe unde mergeau răsculații, tot cenușă și fum rămînea din curțile domnești; pe fete și muieri le sileau să-și lepede portul și legea și să se mărite după români țărani. Groaza era mare în domni, ei căutau scăpare în cetatea Devei, în Sibiu și afară din țară. Numele lui Horia și a soților săi deveni mai înspăimîntător decît iadul înaintea domnilor, iar la popor era nume slăvit. În Horia vedea poporul pe mîntuitorul său, vedea pe acela care îndeplinește porunca împăratului, vedea pe acela care va face ca poporul să aibă numai un stăpîn sus în cer, pe Dumnezeu și unul jos pe pămînt, pe împăratul. Din acea pricină toți cei ce auzeau de numele lui Horia, alergau să se întîlnească cu el ori cu căpitani de ai lui și să intre în ceata lor. Nobilimea încă se înarma, dar a da piept cu răsculații nu cuteza, își temea pielea. În 12 noiembrie însă succese armatei împărătești a pune pe răsculați în liniște, încheind armistițiul de la Tibru, unde se zicea că jalbele țăranilor vor fi căutate și judecate, numai să fie pe pace. Poporul crezu, dar un glas ca de argint se auzi din mulțime: — Acum vă făgăduiesc cerul și pămîntul, marea cu sarea, fiindcă văd că voi sînteți mai tari, iar după ce vă veți împrăștia voi și s-or întări ei, ale voastre vor fi numai furcile și spînzurătorile! Nu vă plecați nici la o pace! Țineți luptă dreaptă, să vedem care pe care? Sloboadă pe toți robii din temniță și pună și ei armele jos, atunci să le punem și noi, mai curînd ba, că știu eu cine sînt domnii între zmeii-n ei de domni! Comandatul oștirii împărătești, la sfatul boierilor, dă poruncă să prindă pe cel ce amuță poporul să nu se pună pe pace. Dar cine a strigat? Nime nu știa, nime nu spunea. Atunci strigă locotenentul Lendvai a doua oară: — Cine sumuță poporul? Să vină înainte să-și deie seamă! Și atunci ieși din mulțime un flăcău de să-i tai fața cu un fir de păr, de frumos ce era și înaintă spre locotenent cu o furcă de fier în mînă, singura armă ce o avea, și cu glas pătrunzător zise: — Eu am zis și zic poporului să nu vă creadă nimic, că minciuni ies peste buzele voastre; voi voiți ca să ne împrăștiem, ca voi să vă puteți întări și să dați năvală asupra satelor noastre și să ne înfundați prin temnițe și să ne spînzurați, cu vină și fără vină! — Cine ești tu? întrebă Lendvai, mirat de atîta curaj. — Cine să fiu? Sînt Salvina, logodnica lui Ionuț Dandea, care căzu azi-dimineață de pe cal, căci ai voștri îi pușcară calul, iar pe el îl făcură una cu pămîntul, după ce-l văzură jos sub cal. Atunci un glonț dintr-un pistol fluieră pe lîngă fața Salvinei. Ea nu-și pierdu curajul. Ca fulgerul de repede aruncă furca cea de fier spre Lendvai și ea fugi prin mulțime, iar furca rămase înțepenită în brațul ofițerului... Din acea minută nime n-a mai văzut pe Salvina. Dar multă vreme, și după încetarea revoluției, spuneau muntenii vorbele ei și adăugau: — De ascultam noi de Salvina nu ajungeau lucrurile unde au ajuns, nu ne-ar fi putut supune nime, că tot Ardealul ar fi fost în flăcări în cîteva zile și tot poporul era una, iar domnii n-ar fi avut mai mult putere asupra noastră; așa, bine ne face! Am ascultat de domni, ne-am risipit și risipiți am rămas. Pe căpitani i-au prins, i-au omorît, iar pe ai noștri i-au batjocorit cum au putut mai urît! Mulți au pierit prin temnițe, mulți au fost trași pe roată și în țeapă și omorîți în deosebite chipuri, iar cei ce au rămas, e vai și amar de zilele noastre! De atunci mulți moți din munții Abrudului, cînd au o fetiță îi pun numele Salvina, ca să fie ca Salvina popii, ca logodnica lui Ionuț Dandea, că pînă într-aceea nici o femeie n-a fost în munți cu numele Salvina.


content:
Lumea asta-i tare rea; dacă dă cineva de o pagubă, apoi ea-i mai scoate și nume slab. Așa s-a întîmplat cu mulți și așa s-a întîmplat și cu Pavel Păscuțu de la noi din sat. Pînă n-a ajuns la noi focuita asta de comasare, toți îi ziceau Pavel Păscuțu, fiindcă pe el în chema Pavel, iar pe tată-so-l chema Pascu; de la comasare-ncoace însă toți îi zic „Băltosul”. La început se cam necăjea, cînd îi ziceau oamenii băltosul, dar acum s-a obicinuit cu acest nume, și-l poartă bun bucuros. Și nu era modru să nu se necăjască la început de acest nume, că numele acesta l-a căpătat din o pricină, de care bietul creștin se scarpină mult în cap. Adecă lucrul fu așa: Înainte de comasare avuse bietul om cam 3 iugăre de loc, vezi bine nu laolaltă, ci în vreo 10 parcele, unele mai mici, altele mai mari, unele de fîn, altele de bucate, dar toate bine grijite, bine gunoite și lucrate omenește. Din comasare i se veniră în loc de 3 jugăre chiar 7, dar ce și cum? În locul pămîntului celui bun ce-l avusese, acum i se veni o pustietate goală, pe care nimeni n-a lucrat-o de cînd lumea. Pînă la comasare fusese loc grofesc, sub nume de loc sterp, dar acum pustietatea ceea se veni oamenilor; grofului îi deteră inginerii pentru ea locul cel bun al oamenilor. Tabla de loc, ce o căpătă Pavel Păscuță din comasare, era aproape de tăul cel fără fund, spre miază-noapte de la el. Țermurile tăului, ca de 3-400 de pași, era un poderei spinos, nelucrat din veci, acoperit de nește spini mici împungători, de nici vitele nu intrau printre ei. De la podereiul acesta spre miază-zi e tăul cel fără fund: un lac rotund, fără trestie ori papură pe margini, pururea limpede, nu scade și nu crește-n veci. Zic oamenii, că tăul acesta n-are fund, și ce scapă odată acolo, nu mai poate ieși-n veci, fiind țărmurii tare nalți. Se spune că aci, unde-i lacul acesta, să fi fost cîndva „mănăstirea patorilor”, (oare nu patărilor, de la patăr, cum se numesc călugării catolici?) din care pricină și la locul din giurul lacului îi zic pator-dîmb. Dar mănăstirea s-a cufundat deodată-n pămînt și în locul ei s-a ivit tăul cel fără fund. Poate pentru păcatele oamenilor, poate pentru ale călugărilor, a făcut Dumnezeu această minune. Cine mai știe? De la tăul cel fără fund, cum am mai zis, spre miază-noapte este un poderei spinos ca de 3-4 sute pași de lat, și lung pînă-n vale și pînă mai la tren. De la poderei spre miază-noapte se întinde o baltă mare ca de 6 jugăre. Balta aceasta cu podereiul cel spinos ce-i între ea și între tăul cel fără fund, o deteră inginerii lui Pavel Păscuțu drept moșie pentru locurile cele bune, ce le avuse. Acum ține-te Pavele! Trăiește ca broaștele în baltă, că numai cu porumbele de pe spinii cei pitici nu-i putea trăi, iar locșorul tău cel bun e în mîna altora! Necăjitu-s-a de moarte bietul om cînd s-a văzut pus cu moșia-n baltă, recurat-a, plînsu-s-a-n dreapta, jeluitu-s-a-n stînga, dar fără de folos. Dreptatea o mîncase lupul de mult, iar oamenii, în loc să-l mîngîie, i-au mai pus și poreclă „Băltosul”, că nu-i era destul de mare năcazul și paguba. Băltosul avea trei feciori și o fată. Feciorul cel mai mare chiar venise din cătane, cînd au dat inginerii balta în samă la tată-so. Și văzînd el, că tată-so nu ajunge la nimic cu tînguielile și cu jalbele, a zis cătră el așa: — Tată, nu mai umbla în zădar văietîndu-te, ca o babă, că nici un folos nu avem din toate văietările dumitale; cu jalba și cu advocați încă nu umbla, că de nu altă, ne-om mînca și văcuțele și tot cu balta vom rămînea, fără hai să chibzuim noi, n-ar fi modru și putință să facem din balta dracului loc ca locurile, să ne facă, de nu bucate, barem fîn bun, că acela-i ca și bucatele: vindem fîn și cumpărăm bucate de nu avem alt modru să ținem, pentru pildă, vite multe și bune, să le dăm cu preț și din ele să ne ținem casa de bucate. Am văzut eu, tată, pe unde am cătănit, multe de toate, și bune și rele; am văzut hotară bune, făcînd roadă slabă, din lenea celor ce le aveau; și am văzut hotară slabe, făcînd roade bune, dacă omul muncește din inimă. Că parcă dumneata ne învățai, că pămîntul tot e al lui Dumnezeu sfîntul, și Sfinția-sa poate da roade bune, și în pămîntul ce ni se pare slab, numai să-l muncim cum să cade. — Așa-i, dragul tatii, răspunse badea Pavel amărît, dar balta numai broaște face și spinii numai porumbrele; apoi cu broaște și cu porumbrele greu ții casă. Din vorbă-n vorbă veniră la hotărîrea să-și cerce norocul cu balta, doar de pot face din ea loc roditor; de n-or putea, să nu se căiască, cel puțin, că n-au cercat; apoi fie mila Domnului! Aceasta era toamna, după culesul bucatelor, cînd au intrat oamenii în noauăle lor pămînturi, după comasare. Era o toamnă bună, caldă, zbicită. Cei ce căpătase ceșicevași loc mai bunișor, arau și semănau bucate de toamnă, grîu și secară. Deci se luă și badea Pavel cu cei trei feciori ai lui, cu săcuri și cu sape, și merseră la tabla lor cea noauă. O încungiurară de cîteva ori înjurînd pe ingineri și pe judecători și în urmă veniră la convingerea, că cu înjurături locul nu s-a face mai bun. Deci se puseră pe muncă. Țermurele cel spinos îl lăuziră, scoteau spinii cu rădăcină cu tot și rămînea pămîntul săpat și gras de-ți era mai mare dragul a te uita la el. Și munciră, bătrînul cu cei trei feciori, vreo trei săptămîni de-a rîndul și făcură țărmurele ca un strat și adunară vreo 8 grămezi mari de spini cu cioate. Vremea ținea tot bună. Era aproape de postul Crăciunului și gîndeai că-i în luna lui mai, atîta era de frumos. Numai noaptea bruma de se aspria cîte o leacă, dar preste zi era ca-n dricul verei. După ce gătară de lăzuit țărmurele bălții, ochiră și chibzuiră ei, că oare care-i mai jos, tăul cel fără fund, ori balta lor? Și li se părea că totuși tăul cel fără fund e mai jos decît balta. Vremea era tot bună. Deci să hotărîră să facă ei un șanț din marginea tăului pînă-n marginea bălții, să împreune adecă tăul cu balta. Și se pusără la muncă numai ei patru. Și munciră bărbătește, și cînd erau trecute doauă săptămîni din postul Crăciunului, șanțul fu gata, lat ca de un jumătate de stîngin și afund cît cerea trebuința. Și pămîntul, care cum îl scoteau feciorii din șanț, bătrînul îl tot ducea cu carul cu vacile și-l deșerta-n baltă. Cînd era șanțul gata, văzură cu multă bucurie, că zău balta lor e cu un metru bun mai sus decît tăul cel fără fund. Atunci și începură vîntoasele tomnii, cu ele ploi și viscole, și într-o bună dimineață pămîntul fu acoperit de omăt. Sătenii se minunau de munca cea procletă, ce pusără badea Pavel cu feciorii lui, și dedau din cap; unii ziceau că în zadar și-au frînt cele oase; alții-și dau însă cu părerea, că munca și răbdarea le răsplătește Dumnezeu cu îmbelșugare. Cît fu iernița de lungă, badea Pavel cu feciorii lui tot cărară gunoi și-l făcură grămezi pe lîngă baltă. Pe la Blagoveștenii oamenii prinseră a ieși cu plugurile și a semăna măzărichie, orz și cucuruz, că la noi nu prea samănă nimenea ovăz. Badea Pavel încă ieși la balta lui, dar fără plug, numai cu carul și cu grapa și cu cei trei feciori vînjoși. Și tot țărmurele cel lăzuit din toamnă îl sămănară cu păpușoi și-l grăpară bine, de-l făcură ca un strat de legume. Iar gunoiul îl împrăștiară frumos cu furcile cele de fier în balta, care acum era scursă, de ai fi jurat că n-a fost baltă. O greblară feciorii și o asemănară și făcură așezătura ca palma, apoi o lăsară în știrea Domnului. Cînd fu colea pe la Sfîntul Gheorghe ieșise cucuruzul lor din pămînt gras și negru de verde, iar balta era ca o holdă de verde. Cînd fu pe la Ispas cucuruzul lor era săpat de întîia oară, iar colea în săptămîna Rusaliilor nu știau de ce lucru să se apuce mai întîi: apuca-s-ar să sape cucuruzul de a doua oară, ori băga-s-ar cu coasele în iarbă, că în baltă, Doamne, era iarba pînă-n genunche, iarbă grasă și frumoasă, numai cam rară. Deci s-au pus și dimineața pînă cătră prînz doboreau iarbă cu coasa, de la prînz pîn’ la ugină săpau la cucuruz, de la ugină pănă pe însărate iar doboreau la iarbă. Astfel că ei, cînd fură gata cu sapa de a doua, erau gata și cu cositul și făcutul fînului, și pe Sfîntul Petru fînul lor era claie la șură, o claie mare-mare, ca cele boierești. Și era fîn bun, Doamne, verde și moale ca mătasa. Au băgat însă de seamă că ploile le spală și balta și duc gunoiul în tăul cel fără fund. Deci șanțul l-au astupat cu spini, iar spinii i-au bătut cu pisulugul. De atunci, de cîte ori ploua prea mult, totdeauna se strecura așa încet-încet printre spini, și așa locul lor rămînea nici prea jilav, nici prea săc, iar gunoiul nu mai putea fugi în tău. Toamna, cine mai avea ciucalăi frumoși ca Băltosul? Ciucalăi mari, de cîte un jumătate cot și groși ca mîna. Avu vreo șase cară de cucuruz, cît nu avuse nici într-o toamnă pînă atunci. Apoi în baltă adună două rînduri de otavă, de avu atîta potop de nutreț, cît ar fi fost de ajuns la trei gazde ca el. Acum nu mai era supărat Băltosul, ca acu-i anul; acum mulțămea lui Dumnezeu, că a dat gînd inginerilor, de l-au pus în baltă cu moșia. Pe țărmurele cel lăzuit, după ce culesără cucuruzul, sămănară grîul de toamnă. Și se făcu, Doamne, mai buiac decît ori la cine de la noi din sat, că era pămîntul nou, hodinit. Azi nu mai e nici un spin pe țărmurele bălții; în locul spinilor vezi holde frumoase. Nici baltă nu mai e; în locul bălții e trifoiște, cît să mai ai doi ochi să te uiți la ea. La Pavel Păscuțu însă i-a rămas numele Băltosul. Și nu se supără, că balta-i dă nutreț de poate ținea vite multe și bune, iar țărmurele-i dă bucate cu-mbelșugare. Vedeți ce face munca îndelungată cu ajutorul lui Dumnezeu? Luați pildă de la Băltosul!


content:
Vor fi vreo 18 ani de cînd umblai mai întîi și mai pe urmă în satul Frumoasa, de pe apa Tîrnavei. Atunci eram tînăr, umblam în lungul și latul țării și-n car și-n căruță, și călare și pe jos, să adun cîntecele poporale și să văd cu ochii traiului și datinele poporului nostru. Într-o după amiază ajunsei în satul Frumoasa, vestit prin frumusețea locului, prin bunătatea vinului și al grîului și prin hărnicia poporului. Acolo aveam bun cunoscut pe preotul cel tînăr, care era numai de vreo cinci ani preoțit și avea de soție pe verișoara mea Anița. Preotul era dus la tîrg la Sibiu, de unde îl aștepta să sosească în toată minuta, iar preoteasa era acasă învăluită cu cei doi copii, din care unul era sugător în brațe. Înainte de amiazi plouase zdravăn, iar acum era cerul senin, aerul bun, de-ți era mai mare dragul a sta pe afară. După ce ne dădurăm bună ziua, ca neamurile, după ce-mi spuse că-i pare bine că mă vede odată la ei și după ce ojinarăm, eu mersei în grădină, iar ea rămase la culină să gătească cina. Mult îmi plăcu grădina popii, din care se vedea hărnicia lui și a soției sale. Toate erau în bună rînduială, toate ca pe scrisoare și era ocolită cu un pălant de scînduri. Chiar la fund era un nuc mare, stufos, și sub el o masă rotundă de piatră, care însă fusese mai înainte piatră de moară, dar subțiindu-se prin tocire, acum era folosită ca masă de grădină. Lîngă masă erau scaune de scindară bătută cu cuie către picioarele ce erau niște pociumbi înțepeniți bine în pămînt. Acolo mă așezai o leacă și-mi pusei pălăria pe masă. Dar nu stătui două-trei minute și trebui să scot repede hîrtia și cerusa din buzunar și să prind a scrie cîntecele jalnice, ce veneau la auzul meu din grădina vecină, unde o nevastă sta plecată între straturi, plivea și cînta atît de jalnic de sta să se topească și masa cea de piatră de jalea ei. Și am scris multe foi, că ea a stat acolo plecată și a cîntat și a plîns pînă nu i se mai vedea la mînă, iar eu am scris mereu, ca nu cumva să-mi scape vreo vorbă. Cum zisei, de atunci au trecut vreo 18 ani, dar de cîte ori îmi vin hîrtiile scrise atunci în mînă, totdeauna îmi aduc aminte și de acea nevastă, care, după cum îmi spunea verișoara preoteasă, se numea Firuța Nuțului. O să vă spun povestea ei, dar mai întîi să vă spun cîteva din cîntecele ei de atunci: Peline, verde peline Amărîși inima-n mine! Pelin beau, pelin mănînc, Pe pelin noaptea mă culc; Dimineața cînd mă scol Cu pelin verde mă spăl; Caut în cofă – apă nu-i Canta-i cu pelin în cui! Da-te-aș dracului peline Că secași inima în mine! Amaru-i Doamne pelinul Dar mai amar îi păgînul; Că de i-ai face apa vin Tot nu-i faci voia deplin; Și de i-ai face apa bere, Tot nu faci p-a lui plăcere. Vai aproape-s de urît, Ca piciorul de pămînt; Și-s aproape de necaz Ca năframa de obraz! Tuturor le pare bine C-a căzut rău pe mine; Dar n-are ce le părea Că și pe ei poate cădea, Și nu-i pară nimănui C-a cădea pe pruncii lui! Nu știu, Doamne, rău îi locul Ori m-o părăsit norocul; Nu știu, Doamne, locu-i rău, Ori fără noroc îs eu! Nu bate Doamne omul, Ia-i mintea și norocul, Că-i bătut el săracul! Nu da, Doamne, popii bine C-a legat răul de mine! Cu amar și cu necaz Ies rujile din obraz! De-aș mai avea zile bune Rujile iară s-ar pune. Cît amar și cît necaz Tot la mine a rămas; Cît necaz și cît urît La mine-i sălășluit. Mult mă-ntreabă oarecine Unde-i carnea de pe mine? — Mă omule, nu fii beat, Carne-o fost, dar a secat De jale și de bănat Și de cîte m-o mîncat; Carne-o fost, dar s-o topit De jale și de urît Și de cîte-s pe pămînt! Nu mă bate, Doamne, tare, Că și io-s a dumitale; Nu mă bate, Doamne, rău, Că și io-s copilul tău! De-ar da Dumnezeu să deie Frunza-n plop să nu mai steie Omul necăjit să pieie; Să rămînă cui i bine Să se sature de lume; Că și eu m-am săturat, Focul de o-ar fi mîncat! Dă, Doamne, pe cîmp bujor Și-n toată casa fecior, Dă, Doamne, pe cîmp bucate Și-o fată la șapte sate Și aceea încă să moară Cînd ar fi, Doamne, fecioară! Și alte cîntece jalnice, de neamul acestora, cînta ea, de ți se rupea inima de jalea ei. Cînd mai nu mi se mai vedea a scrie, cîntarea încetă și în curtea preotului auzii glas de clopoțele. Mă sculai sus pe un scaun să văd fața cîntăreței care mă ținuse pironit la masă două ceasuri bune. Îmi gîndeam: privighetoare frumoasă și păun cîntăreț nu se poate. Dar m-am înșelat. Era o nevăstuță sprintenă și drăguță, dar numai a doua zi îi putui vedea fața: atunci nu mă lăsau crengile cele dese ale pomilor din grădina preotului. Mersei deci afară din grădină și în portiță mă întîlnii cu preotul, care, înștiințat de preoteasă despre aflarea mea în grădină, înainta spre mine. De departe începu dumnealui: — Mi-a spus preoteasa că ești la noi, știu că ți-ai umplut cîteva coale de cîntece de la Firuța Nuțului, că, precum mi-a spus preoteasa, a voit să intre în grădină și ea, dar auzind pe Firuța cîntînd și văzîndu-te pe tine învăluit cu scrisul, v-a dat bună pace. — Așa-i, frate părinte, am scris multe de toate dar tot jalnice; trebuie că biata nevastă-i tare nefericită, nu știi tu? — Dar cum să nu știu? Că doară sîntem vecini, numai gardul ne desparte. Ți-oi spune eu pățaniile ei, avem vreme, că știu că baremi cîteva zile stai și la noi, ca la neamuri, că pe la străini stai destul. — Nu stau pe la străini, părinte, ci pe la neamuri, că doară românii toți ni-s neam... A doua zi după dejun eram în grădină cu popa numai amîndoi și aducîndu-mi aminte de cîntecele de ieri, îl rugai să-mi spună povestea Firuții, că eram nedumerit de a afla pricina din care cînta ea atît de jalnic. Iar părintele și amicul meu Ion începu așa: Uite chizule și prietine, grădina asta mare ce-i lîngă a noastră, a fost a lui Nuțu bogatul de aci. Nuțu era cel mai avut om din Frumoasa, cînd am venit eu aci capelan, acu-s cinci ani. El avea numai doi copii: un fecior care trăiește și astăzi și-i om cu stare și primar sătesc, și a avut o fată mai mică, pe Firuța. Gînd am venit eu aci, Nuțu își însurase feciorul, iar Firuța atunci se apuca fecioriță. Eu, precum ți-am spus, venii aci numai capelan, că trăia încă popa cel bătrîn Moise, dar zăcea la pat, nu putea purta oficiul, din care pricină pe mine mă trimisese cei mai mari ca să-i fiu de ajutor, iar el să-mi dea a treia parte din toate venitele parohiei. Dar popa Moise avea un fecior cătană, Precup, pe care ar fi voit să-l facă popă în locul lui. Precup nu se gătise de popie, el de prin clasa 3-a gimnazială intrase la finanți, de acolo la oaste ca soldat de rînd și în urmă trecu la gendarmerie. Cătană poate că a fost harnică, dar de altă muncă nu-i bun. După ce văzu popa Moise, că pe mine m-au trimis cei de sus cooperator aci, trimise cărți după fecior să iasă de la geandarmerie și să vină acasă, că l-a popi în locul lui, că lui i se cade să fie popă în sat, nu unui străin adus de apă ca mine. Și veni Precup, și cînta dumineca în strană, iar după prînz mergea la joc și juca fetele în rînd, cu deosebire însă juca pe Firuța Nuțului, pe fata celui mai bogat din sat. Fata era frumușică și tînărucă, iar el isteț și drăcos, ca cei ce umblă lumea și țara. Dar fata avea drăguț pe un fecior de aici, din oameni de omenie, și el încă era om harnic și frumos ca și ea. Putea dar alege, după care să se mărite. Popa Moise trimise după Nuțu de merse la el și-i spuse așa: — Mă Nuțule, mă, eu n-am avut parte să pot sluji la sfîntul Altar pînă mi-oi vedea feciorul popit. Uite a venit agestul ăsta pe capul meu. Dar mi-am adus feciorul din cătănie și-l popesc pe el în locul meu; vrei tu să fim cuscri, să fie Firuța ta preoteasă, să nu o arză soarele pe cele răzoare, că-i păcat de moarte. De vrei, vezi și te socoți, în trei săptămîni îi cununăm și în vreo două luni de zile ea-i preoteasă și scoatem pe adușii aceștia de apă de la noi din sat. Nuțu asculta vorbele popii Moise, netezindu-și mustețele, apoi grăi și el: — D-apoi, părinte Moise, dacă va fi scrisă și împărțită de la Dumnezeu sfîntul să fie așa, eu nu voi zice ba, că drept, spunîndu-ți și eu cred, că s-ar durului să fie aici la noi în sat popă fiul dumitale, iar preoteasă o fată din norod, că dumneata ești popa nostru pînă te ține Dumnezeu și fiul dumitale ar trebui să-ți urmeze, iar dumnealui, de vrea să popească la noi, o fată de ale noastre ar trebui să ieie. — Așa, Nuțule, așa vrea Dumnezeu și așa va fi, numai voi să fiți oameni. Vom cununa pe copii și voi veți merge la vlădica vreo 5-6 fruntași cu jalbă și veți zice așa: „De cînd e lumea lume și Frumoasa sat, la noi tot neam de a popii Moise a popit, deci nu se cade să ne dai un popă străin. Pune Sfinția-ta pe Precup, pe fiul părintelui Moise ajutor tătîne-său, că oricum, mai bine se ajută tatăl cu fiul lui, decît cu străinii”. Și vlădica va asculta, va duce pe veniturile aceste de aci și Precup va rămîne popă și Firuța ta preoteasă la noi în sat. Așa sfătui popa Moise pe Nuțu, bocotanul, și Nuțu credea că așa trebuie să fie, după cum zice părintele Moise, că-i popă bătrîn și știe mai bine, ce se cade și ce nu se cade. Deci merse voios Nuțu de la părintele Moise, voios de puteai prinde iepuri cu el, că va fi socru la popa cel tînăr, la popa Precup și va fi cuscru cu popa Moise, iar fata lui, Firuța, va fi preoteasă. Ajuns acasă spuse boresii și fetei și chemă și pe fecior și pe noru-sa și le spuse sfatul avut cu popa Moise. Și se bucură și lelea Sanfora, boreasa badii Nuțu, că fata ei va fi preoteasă; și se bucură și Istode, feciorul badii Nuțu, că va fi cumnat cu popa, și nevasta lui Istode încă se bucura, că va fi cumnată cu popa și cu preoteasa, numai o leacă se și supără în inima ei, cînd se gîndi că Firuța se face preoteasă iar ea nici dăscăliță nu s-a făcut. Toți se bucurară, numai Firuța, nu, că, vezi că Firuța avea drăguț drag și frumos, despre care știa că o iubește și c-a lua-o și că cu el vor avea și ce le trebuie și s-a ținea fălos c-a luat-o. Văzînd-o tată-so pusă pe gînduri și că nu dă semne de bucurie și ea, o întrebă: — Dar ce-i, fată hăi! Încă nici nu te bucuri cînd vezi, că eu mă zbat să te fac doamnă, să trăiești din prescură gata, să nu te arză soarele la lucru, să fii fruntea satului? Iar Firuța, deși era tînără și rușinoasă, își luă inima-n dinți și le spuse așa: — Nu știu, tată, fi-va din popia lui Precup ceva ori ba, dar știu că eu bucuroasă după el nu voi merge și, de mi-ți da cu sila, știu că raiul pe pămînt nu-mi va pica cu el. El îi hamiș, a fost cătană multă vreme, a învățat p-acolo cîte toate, mai multe rele, ca bune. Lucra și purta găzdușagul nu știe, tată-so nu-i dă nimic, că n-are nimic, iar de n-a căpătat nici popia, ți-a toca averea și-oi mînca de la el bătăi de s-o duce vestea și povestea. — Ba puștea pe limbă-ți! zbieră lelea Sanfora, puștea pe limbă-ți! S-a face popă că satul vrea și tată-so lui îi dă dreptul și tu vei fi preoteasă. Apoi că n-are tată-so avere să-i deie, doară avere-i aceea cînd îi dă un sat ca Frumoasa, de la toată casa mierță de cucuruz, ferie de vin și zi de lucru, d-apoi clejia cea mare? Acestea-s avere ca grofească de mare! Apoi noi încă vom da casă și moșie și vite și oi, cît popă ca Precup n-a fi pe apele acestea de bogat și preoteasă ca tine de cinste n-a fi nici una, ba, după cum Precup a umblat în lume și a învățat multe, poate s-ajungă chiar protopop! Atunci gîndește-te la cinste, fată, cinstea ce-i avea-o tu și ce-o vom avea și noi după tine! — Bine zici, adaose badea Nuțu! Firuța numai clătea din cap îngîndurată. A doua zi era plin satul că Precup, feciorul Popii Moise, ia pe Firuța bocotanului Nuțu și se popește aci, iar mie mi-or da drumul de unde am venit. Vestea ajunse pînă la mine. Adică mai întîi auzi dăscălița, care spuse preotesii, iar preoteasa îmi spuse mie. Eu mă întristai de această veste, cu toate că știam, că nimic s-a alege din aceste planuri, dar mă întristai că văzui, că aci înaintea ochilor mei se întîmplă o înșelăciune mare, din care va urma o nefericire pe niște oameni de omenie și nevinovați dar proști. Ce era să fac? Mă pun și chem pe bocotanul Nuțu la mine și-i spun așa: — Bade Nuțule, drept îi zvonul ce se aude prin sat? — Ce zvon, domnule părinte? Se făcea a nu ști badea Nuțu, ca bocotanii cei făloși, care vor să știe părerile tuturora. — D-apoi, răspunsei eu, nu te mai face că nu știi, e vorba că-ți măriți fata după feciorul popii. Dacă-i așa, să fie într-un ceas bun, numai cît dumneata ești un om bătrîn și cuminte, trebuie că ți-ai tras bine seama ce faci. Că uite, bade Nuțule, dacă fetii îi place de Precup, și dacă dumneata chibzuiești că-i om care să știe ținea casă, și să nu o batjocorească pe ea și pe dumneavoastră, atunci faceți, noroc să deie Dumnezeu! Dar, dacă fata n-are cea plăcere pentru el; dacă numai cu nădejdea că s-a face Precup popă și ea preoteasă o măritați după el, atunci datorința mea de preot este să vă spun să nu vă prea grăbiți. Cercați mai întîi, poate-se face preot ori ba? Și, dacă îți afla de bună seamă că cei mai mari l-or face popă, atunci calea valea! Dar vă rog să nu vă grăbiți, că căsătoria nu-i pe-un an doi, ci-i pînă la moarte. Așa spusei lui badea Nuțu, iar el mă ascultă pînă la capăt, apoi îmi răspunse în modul cum sînt obișnuiți a răspunde bocotanii proști, din care nu vorbește mintea, ci încrederea în avere. — Domnule părinte, îmi zise el, că ce m-ai întrebat, eu ți-oi răspunde verde cum stă lucrurile. M-am înțeles cu părintele Moise, așa, că domnul Precup, fiul dumisale să ieie pe copila noastră și să rămînă ajutor tătînă-său, iar după moartea bătrînului să fie preot singur la noi. Încît pentru dumneata, mă măguli bocotanul, vom merge la vlădicie și ne-om ruga să-ți deie sat bun, că ești om vrednic și ne-ai slujit cu credință, pînă ne-am căpătat omul nostru. Așa grăi bocotanul fălos, ca și cînd de la el ar atîrna soarta preoților și a parohiilor. Vedeam planul lor, vedeam rătăcirea în care se afla, vedeam că sînt amăgiți, le-aș fi ajutat din tot sufletul să fie bine, dar eu aveam puțin crezămînt înaintea lor, ei credeau că-mi tem postul de Precup, deci numai atîta mai zisei bocotanului: — Bade Nuțule, îmi pare bine, că însuți mi-ai spus ceea ce de altcum știe satul tot; dar eu îți mai spun odată, nu vă grăbiți cu nunta, mergeți întîi la vlădicie și numai după aceea faceți logodna și în urmă ospățul. Cu aceste s-a dus bocotanul. Ce s-a sfătuit cu popa Moise, care acum era în mintea copiilor, ce nu, nu știu, destul că peste cîteva zile mă cheamă la logodna lui Precup cu fata Nuțului. Toți erau voioși numai mireasa nu prea, iar eu eram fără pic de voie. Oamenii credeau că sînt necăjit că-mi pierd satul. După trei săptămîni fu nunta. La nuntă luai și eu parte cu preoteasa mea. Fu în adevăr o nuntă găzdăcească. Pe biata mireasă, în nădejdea că o fac preoteasă, o dezbrăcaseră de hainele ei cele românești și o îmbrăcară domnește. M-a prins mila cînd am văzut-o împupuțată, după cum o gătase o fată de jidan de aci, că ea, sărmana, nu știa cum să îmbrace hainele cele domnești, care îi ședeau atît de rău, că nu se știa purta în ele. Îndată după nuntă, la vreo săptămînă, merse Precup cu socru-so, cu Nuțu cel bogat, la notarul public, și făcură contract cum că din tot binele ce are bocotanul Nuțu, jumătate să scrie pe feciorul lui, pe Istode și jumătate pe Precup că, zicea Precup, toate scrisorile ce-mi trebuiesc pentru ca să încap popă în Frumoasa le am, numai îmi lipsește scrisoarea cum că sînt moșieș c-apoi pe un moșieș nu-l pot lăsa fără sat, are dreptul în satul lui mai mult decît calicii și veniturile fără moșii. Și se veni pe partea lui Precup casa asta de lîngă ceasta parohială și 35 jugăre de loc și 4 boi, și care, și 2 vaci cu viței și vreo 80 de oi cu lapte și bune ca la un domn de cei mari, tot p-atîta se veni și lui Istode, la fiul lui Nuțu, bocotanul. Bătrînul Nuțu cu boreasa lui nu și-au oprit nimic, ei au zis că vor trăi cu fata, că ginerele fiind popă, cu slujbele cele multe va fi mai mult dus și să nu-i fie urît fetei singure. Cînd auzii de una ca asta mă întristai în sufletul meu, căci vedeam ce va urma, dar ce era să fac? Ajuta nu puteam nimic, că pe cel ce nu ascultă nu-i poți nici ajuta. După aceasta, s-au pus trebile la cale să meargă la vlădicie vreo zece fruntași și să ceară pe Precup popă. Ca să le fie calea mai ușoară i-au ospătat bine cîteva zile de-a rîndul și popa Moise îi învăța cum să vorbească cu vlădica. Ba odată au adunat satul întreg în școală și au făcut carte dictată de popa Moise și scrisă de Precup și subscrisă de satul întreg cum că adecă, mie să-mi dea alt sat, iar în locul meu să pună pe Precup ajutor tătîne-său, iar după moartea aceluia Precup să fie popă în Frumoasa. „Doară ce face un sat de oameni e făcut”, zicea popa Moise, iar cuscru-so Nuțu închina și la unul și la altul ca să se iscălească ca la un lucru mare. Eu despre toate știam, dar mă făceam a nu ști nimic, măcar că veneau înadins muieri trimise la preoteasă și începeau: „Vai, doamnă, cît îi de rău, că nici dumneata nici domnul părintele nu-i de aici, ca să puteți fi tot la noi, că ni-i drag de dumneavoastră, dar așa satul cere pe Precupul popii Moise”. Veneau adecă ca spionii să vadă ce va zice preoteasa, dar ea rîdea de spionarea lor și le răspundea: „D-apoi nu pot fi toți oamenii tot numai din Frumoasa, destul de rău ne pare și nouă că nu sîntem de aci născuți.” Și deputăția cu jalba merse la vlădicie, de unde li se spuse așa: „Popa Moise a urmat popă în urma tătînă-său nu pentru că e fecior de popă, dar fiindcă se pregătise de popie și dacă dumnealui își pregătea pe Precup de preoție, preot îl facem ori în Frumoasa, ori în alt sat, dar așa nu se poate. Preoția nu-i ca o moșie să rămînă din tată în fiu, ori s-a pregătit pentru ea ori ba. Pînă părintele Moise are zile, nimeni nu-i ia locul, așa bătrîn și neputincios cum e, îl ținem, ba i-am dat și ajutor bătrînețelor pe popa ăsta tînăr; dar bătrîn cum e, dacă va umbla cu jalbe și copilării de aceste, atunci își va pierde darul și popia.” Auzind deputăția răspunsul episcopului a venit acasă drîmboiată. Ba peste cîteva zile veni protopopul în comună și spuse părintelui Moise, că să nu cuteze a mai face astfel de jalbe, că va umbla rău. Acum să fi văzut necaz! Bocotanul Nuțu se căia că și-a măritat fata după Precup, el le spunea, că să nu se teamă, că mă scoate el pe mine din sat și va urma el în locul meu. Deci se puse cu fel de fel de apucături și pîri să mă poată scoate, eu însă stam liniștit și-mi împlineam oficiul. Văzînd că pe astă cale nu poate ieși la ceea ce-și gîndea el, se puse cu buna: îmi promise doi boi care mi-oi alege, numa să-mi cer altă parohie, crezînd că de voi merge eu, episcopul va fi constrîns a-l face pe el preot. Eu firește nu mă învoii. Văzînd că nici pe astă cale nu-și poate ajunge scopul, se puse cu amenințări și cu fapte hîde; într-o toamnă îmi arse două căpițe mari de fîn pe hotar, fără să pot afla pe făptuitor, și de bună seamă numai el fu făptuitorul. Ba ar fi aprins, și casa parohială, numai să mă vază urnit de aci, dar se temea că va arde și a lui fiind chiar lîngă a mea. Vreo doi ani de zile avui necaz cu el, în urmă se ogoi și se puse pe băutură. Lucrul cîmpului nu-i plăcea, să lase pe Nuțu să poarte economia încă nu voia, înjura pe socru-so de cîte-s în lume și-i striga în gura mare: „N-ai nimic aci, tot e al meu, de te mestici în trebile mele, te arunc în drum că numai din milă te țin”. Dacă cuteza muierea să zică vreo vorbă, o înjura și pe ea ori că-i striga numai una: „taci, proasto!” dar așa de tare că se auzea de aici. Băutura o mîna mereu, ba se puse cu jidanii și la joc de cărți. La vreo trei ani după ce se însură el, muri tată-so și luă pe mă-sa la el. Ea încă bea bine ca și el, astfel biata nevasta lui era și este pînă în ziua de azi ca într-un iad. Nuțu, tatăl nevestei și cu boreasa lui nemaiputînd suferi înjurăturile lui, s-au tras la fiul lor Istode, care-i om de omenie și cel mai de frunte plugar în sat, dar biata Firuța trage răul. Acum a scăpat de soacră, c-a murit, dar unde-ți trebuie mai a dracului soacră decît un bărbat la care-i pute lucrul și-i place numai băutura și cărțile...? Oile și porcii, boii și vacile, toate le-a măcinat. Acum dacă vrea biata Firuța să se îndulcească cu o lingură de lapte, merge la ai lor, la frate-so unde-i sînt și părinții. De o întreabă cineva: Cum o mai duci? Ea răspunde zîmbind amar: Știi, drăguță, știi tu bine Cum trăiești cu cine-i cîne! Dar la ai lor încă nu prea cutează să meargă, numai cînd e harnicul de Precup dus de acasă, că a oprit-o. Norocul ei, că el mai mult e dus, iar cînd vine acasă o ceartă și tot proastă îi zice și cere de mîncare tot carne, că aci numai rar de taie măcelarii cîte o vită, apoi și cînd taie, ea n-are bani, iar el banii încă nu-i dă, că de unde să mai tot aibă și el? Așa o duce sărmana cu harnicul de Precup, bătută, necăjită și amărîtă de numai unul Dumnezeu o știe. El tot bea și face pricini prin cea focuită de crîșmă, tot ia bani împrumut de la jidan și tot cu jidanul îi joacă în cărți. Pînă acum se zice că-i dator peste o mie de florini jidanului, d-apoi altor oameni? Că, cum simte că a vîndut cineva o vituță, tot pe capul lui e pînă scoate baremi 10-15 florini și la toți dă scrisoare scrisă de mîna lui, că de n-o plăti, să aibă drept a se intabula pe moșia lui. Jidanul pe cum am înțeles, s-a și intabulat pentru o mie de florini. De va ține tot așa, nu mult va trece și toată moșia cea mare s-a măcina, precum s-au măcinat vitele cele multe și scumpe. Acum știi de ce cîntă biata nevăstuță: Peline, verde peline, Amară-i frunza pe tine. Atît a cîntat sărmana, cîntarea aceasta, de acum toți vecinii o știu de-a rostul, și cînd îi aud glasul cel frumos și jalnic, toți plîng de mila ei. Așa îmi spunea părintele Ioan și cînd voiam să-l întreb: de are nevăstuță, copii ori ba, un cîntec jalnic ce venea din grădina vecină străbătu la urechile noastre și râmaserăm ca înmărmuriți de glasul cel jalnic care cînta: De-ar fi Dunărea de lapte Din cîne nu mai faci frate; De-ar fi Dunărea de vin Nu faci frate din păgîn. La toți li-i lumița dragă, Mie mi-i cerneală neagră; La toți li-i lumița bună, Vai, mie mi-i mătrăgună. De-ar da Dumnezeu să deie Frunza-n plop să nu mai steie Omul necăjit să pieie, Să rămîie cui-i bine Să se sature de lume, Că și eu m-am săturat Focul de m-ar fi mîncat. Nu se mai gîndească nime După rău s-aștepte bine, C-așa a lăsat Dumnezeu După bine s-aștepți rău. Nu bate, Doamne, omul Ia-i mintea și norocul Că-i bătut el săracul. Dă, Doamne,-n lume bucate Și-o fată la șapte sate Și-aceea încă să moară Cînd o fi, Doamne, fecioară! N-am mai putut de mila ei, ne-am dus înlăuntru și mult timp am stat privind unul la altul, fără a zice vreo vorbă, dar venind cina pe masă ne-am pus la ea oftînd: Vai de omul fără noroc!


content:
Supărarea și doru Acelea gată omu. Așa, Tudorică! Amu te poți boci; îți poți smulge părul, te poți văita pînă nu-i vedea bine, că ți-ai mîncat odor de fată, ți-ai omorît-o cu zile, cînd îi era lumea mai dragă, cînd era ca un bujorel înflorit. În ziua de Rusale cînd a ieșit popa la holde, Ileana Tudorichii era fata cea mai frumoasă și mai frumos gătată, ea făcu cununi de grîu curat ca să împodobească crucea și să fie peste un an de cununat miriteii. Poate și gîndea că o cunună i-a fi amuși ei pe cap iar alta la Tudoru lui Gavrișu Ursului. La Sînziene ea făcu cunună de sînziene galbine, pentru cîți îs la ei în casă, și mai facu una pe deasupra. Și toate cununile au stat pe streașina cea de paie a casei lor într-o aruncătură, numai cununa ei n-a stat; de trei ori o-a aruncat și de tustrele orile a căzut. Atunci s-a supărat și o-a aninat cu grebla pe streașina casii, dar dimineața tot o află jos căzută. „Mărăsin rău” zise Ileana în ziua de Sînziene, cînd se sculă des-de-dimineață, să măture ograda și să aducă apă de la izvor, apoi să se gate de mers la biserică: Mărăsin rău! Din minuta aceea parcă o piatră-i zăcea pe inimă; de cîte ori trecea pe dinaintea casei și vedea celelalte cununi stînd pe acoperiș, iar a ei căzută, totdeauna-și zicea: Mărăsin rău! De cîte ori umbla cu grebla, totdeauna-i venea prin minte că cu acea greblă a cercat să-și înțepenească cununa pe streșină, dar tot a căzut: Mărăsin rău! De cîte ori vedea prin fînețe sînziene, totdeauna-și aducea aminte de cununa ei cea căzută și-și zicea: Mărăsin rău! Și se temea grozav de moarte, cu toate că era sănătoasă ca mărul care-i mai sănătos, tînără ca o brîndușă, sprintenă ca o șopîrliță și frumoasă, Doamne! cît să-i bei apă din gură. Dar un vierme-i ședea la inimă, și p-acel vierme nu-l putea omorî. Ea nu-și putea închipui cum ar fi să se mărite ea cu altul, nu cu Tudoru lui Gavrișu Ursului. Nu-și putea închipui cum să ieie el pe alta, și nu pe ea! Și-ar fi luat-o Todor cu drag suflet, dar vezi că lelea Tudorică, mama Ilenii nu s-ar fi învoit la una ca aceea odată cu capul. Din astă pricină la ei erau tot vorbe, tot neînțelegeri, tot împroșcături. De mergea Ileana la izvor după apă, mă-sa o dăscălea și-n casă cum știa ea, dar atîta nu-i era destul; cînd era Ileana prin ogradă, își mai scotea capul și pe fereastră de-i bătea perele: Ileană, de stai de vorbă cu focuitul ăl de Todor îți sfărm capul ca la șarpe! Cînd venea acasă, nici nu apuca bine a intra biata fată în casă și începea lelea Todorica: Te-ai cumpenit să stai pînă mîne, iar te-ai întîlnit cu sărăntocul ăla! Mînca-ț-ar focul capul și năravul tău! Oriunde mergea, tot așa; ori de unde venea, tot așa! Zi bună nu mai avea cu mă-sa din pricina lui Todor, și el, săracul, nu era vinovat. Ce purta el vina, dacă-i frumos și li-i drag la fete de el? Întrucît era el vinovat, dacă nu-i mai avut? Adică o leacă de vină, ce să zicem, avea și Todor, că știa juca mai bine decît toți feciorii, știa zice-n fluier și-n frunze de-l cunoșteai dintr-un sat de feciori, era înalt și sprîncenat de n-avea soață în șapte tîrguri. Și lui îi era dragă Ileana Todorichii și la Ileana-i era el drag, dar drag ca sufletul, drag ca lumina ochilor, și mă-sa numai nu pleznea de necaz cum de-i e Ilenii atît de drag, cum de nu se uită ea după alți feciori mai din oameni, cum chiar pe el și-a pus ochii?! În ziua de Sînziene ei i s-a arătat un mărăsin rău! Din minuta aceea era ca buigată de cap. Umbla ca prin pămînt, n-avea voie la nimic. După ieșitul din biserică a mers ață acasă și s-a pus pe prispă afară la soare. Leica Tudorica gătă prînzul și toți căsenii se așezară pre lîngă masă, numai Ileana nu. — Tu, fată, hăi! strigă lelea Tudorică, tu hai la prînz, nu gogi pe prispă, că nu ți-a murit odorul. Ileana nu zise nimic, se ridică încet și se apropie de masă, mîncă, nu mîncă, sta și ea mărturie acolo ca să nu mai pornească pe drăguța de mă-sa cu gura pe ea. Cînd se depărtară toți de la masă, se depărtă și ea. — Dar ce-i cu tine fată, ce mergi așa de nu iai cele vase să le speli, întrebă mă-sa. Iar ea se întoarse, adună vasele de pe masă, merse cu ele în tindă și le spălă pe cornul vetrei; le liciori așa în neștire, ca dusă pe altă lume, apoi iar se puse pe prispă la soare. Mă-sa văzînd-o așa iar se puse cu gura pe ea: — Dar ce-i cu tine, ha! Gată-te și te du pe uliță, mergi la joc, nu-mi cloci aci, că-i cloci cînd vei fi babă! Și Ileana iar tăcu și făcu după poruncă, se îmbrăcă în haine de sărbătoare și se duse la joc. Acolo tot tineretul era adunat, toți jucau și iuiau, numai Tudor sta lîngă ceterași și trăgea dintr-o țigară. Dar cînd o văzu pe Ileana ivindu-se îi ieși înainte iuind: Hai, leliță, mai de grabă Că jocul minteni se gată! Toți rîdeau, chiar și Ileana zîmbi a rîde și-și uită pe un minut mărăsinul cel rău. Jucară cîteva jocuri cu voie bună, cînd numai văzură pe Tudorica venind ca o pară de foc, și cum jucau tinereții în șură, o zăriră cînd intră ea pe poarta ogrăzii, unde era jocul. Dar și să nu o fi văzut, ar fi știut că-i p-aci p-aproape, că-și deschise din drum gura cea toată știrbă. — Așa, pulhără afurisită, adecă acasă-mi umbli tot drîmboiată, iar aci te aflu rîzînd și jucînd cu hașmăndăul Ursului. Te-oi învăța eu ascultare! Adică pentru unul ca el te-am ferit de foc, de apă? Mai bine te sugrum ca pe un pui de vrabie, decît să te văd cu el! În gura ei a stat jocul în loc, fetele schimbau fețe-fețe, feciorii stau ca înlemniți. Tudor lăsă pe Ileana de mînă și s-a făcut galben ca ceara, iar Ileana rupse a plînge și se depărtă plîngînd de la joc. Muierile care erau la joc, au cercat să domolească pe lelea Tudorică, dar gîndeai că arunci paie pe foc, așa se bobotea ori de ce vorbă zicea cineva. S-a spart jocul în gura ei. Din acea minută Ileana zi bună nu mai avu; nu putea ieși de rușine între oameni, că se temea că toată lumea tot de ea vorbește. Și drept era, că multă vreme satul fierbea numai de ceea ce făcuse Tudorică la joc. La lucru la cîmp încă nu mai mergea Ileana, ci stătea toată ziua pe prispă și împungea într-o cusătură. Dar cine ar fi băgat bine de seamă, ar fi văzut, că mai mult descoasă decît coasă. Cîteodată se pomenea cîntînd: Măi bădiță, pentru tine Cu mămuca n-o duc bine, La fîntînă nu mă mînă Num-odată-n săptămînă; La prilaz nu-mi dă răgaz, Cată, bade, să te las! Bade pentru dumneata Mă topesc ca cînepa; Bădiță, de dorul tău Mă topesc ca inu-n tău. Și se topea de pe picioare biata Ileana, se topea văzînd cu ochii. Mă-sa zicea că-i din gălbinare și merse la toate babele să-i descînte, dar în zadar; ea se topea pe picioare. Cînd a fost la Ilie-proroc clopotele de la biserică, gîndeai că s-or sparge așa le trăgea fătul. — Oare trag de mers la biserică? ori trag de mort? — Ba trag de mort, a murit Ileana Tudorichii. Lelea Tudorică umbla bocindu-se cu capul despletit ca o nebună și smulgîndu-și părul, dar în zadar, de și-ar scoate și ochii tot nu mai poate aduce înapoi sufletul Ilenii, nu, că el e acolo sus unde sînt sufletele cele curate. Nici pe cea lume nu cred s-o mai vază lelea Tudorică, că ea nu-i modru să meargă unde s-a dus Ileana. Și oare de ce lelea Tudorică se împotrivea atît de tare, de nu vrea să vază pe Ileana nici jucînd cu Tudoru lui Gavrișu Ursului? Doară nu era destul fecior, ori doară ea era cea bogată mare? De unde! P-o formă erau de avuți, dar vezi că lelea Tudorică e din neam mare; are un frate popă și o soră preoteasă, ea încă-i fată de morar și-și zicea: eu numai pe Ileana o am, am casa mea, locșorul meu, vacile mele, am frați și surori domni și doamne, pe Ileana trebuie s-o fac batăr dăscăliță, de nu chiar preoteasă! Că Gavrișu Ursului, tata lui Tudor, încă nu era lipit pămîntului de sărac, avea și el jugul lui și moșioara lui, dar ce-i drept, avea și o droaie de copii, feciori și fete, și dacă ar fi dat la împărțit, puțin se venea la unul. Deci se temea lelea Tudorică, că Tudor i-a intra în bine și între neamuri și numai i-a face neamul de rușine. Acum nu i-a mai face neamul de rușine, că satu-i mare, fete-s multe, și mai mari și mai mărunte și-o afla și el una. Dar lelea Tudorică nu-și mai află fata în veci! Se poate tot boci pînă n-a vedea bine. Vedeți ce face fala! Apoi bună-i fala goală? Bună în foc s-o arză de fală!


content:
Satul nostru nu-i sat mic, că are peste 450 de fumuri, și mai la tot fumul este o femeie și mai fiecare femeie are o meliță; dar dacă ai pune la un loc toate melițele din sat și le-ai pune să melițe deodată, toate ar amuți, cînd lelea Ana, muierea lui George a Pascului, ar prinde la ceartă cu cineva. Are un glas ca un clopot de cele mari din turnul sașilor din Bistrița. Apoi, cum li-e casa în deal răsună tot satul cînd își dezmiardă bărbatul, ori are de împărțit ceva cu cineva. Și i se aude des gura peste sat, iar a badii George nu o aude nimeni; deși nici el nu tace din gură, dar glasul lui pe lîngă al lelii Ana e ca glasul unui pui ieșit de acum din găoace pe lîngă glasul unui cocoș. Cînd începe ea: „Măi George, măi, tu nu ești bărbat, măi, tu ai fi bun ciuhă în cînepă, mă!” Atunci tot satul știe, că lelea Ana-i acasă și că și badea George a sosit de undeva. Și lelea Ana rar îi acasă, că are multe trebușoare prin cel sat, mai pe la mătușa Frăsina, mai pe la nănașa Anghelina, mai în dreapta, mai în stînga, ca omul cu treburi. Iar badea George mai mult e p-acasă, cînd nu-i tocmai lucru cîmpului. Că badea George are agonisită frumoasă, pe lîngă casă, are oițe, purceluși, văcuțe, bouleni, vițălandri și cîte și mai cîte. Nu-i el tocmai coada satului, deși chiar fruntea încă nu-i. Și are badea George cu lelea Ana doi copii, un fecior și o fată atîta li-e toată prăsila! Niculae, feciorul lelii Ana, că ea nu zicea copiii noștri, ci copiii mei, Niculae, cum zic, se însură, după ce veni din Beciu, unde a cătănit trei ani de zile; luă pe Floarea morarului și o aduse noră la lelea Ana, dar îi spuse curat lelii Ana, încă pînă a nu-i aduce pe Floarea morarului de noră: — Mamă, eu mă însor, dar pe femeia mea numai eu vreau să fiu precătuș, nu și dumneata, nici o vorbă legănată n-ai să-i zici, că eu nu-s tata, să rabd cîte vrute și nevrute de la dumneata, eu îs eu, nu rabd de la nime nimic; fac, lucru, agonisesc pentru casă, muierea mea va avea să facă asemenea și să țină casa în rînd bun. Dar morcotită și frămîntată nu o voi lăsa, mai bine-mi voi face un bordei în capul satului cum vrea Dumnezeu. Așa te gîndește, mamă. De vrei așa, cum zic eu, ți-o aduc noră în casă, de unde nu, lumea-i largă, mi-oi afla și eu un petec de pămînt, să-mi pun o cocioabă de casă, și de n-oi veni în casa unde m-am născut! Așa zise Niculae și el știa ce grăiește, că doară era de 25 de ani, și numai trei ani a fost dus de acasă, dar 22 de ani acasă a fost, știa bine ce plătește gurița mamei sale, că d-ar fi fost cineva chiar drac, trebuia să pună pușca jos dinaintea lelii Ana. De aceea își gîndise el așa: „o să spun mamii tot ce am de spus, înainte de cununie, că după-aceea-i prea tîrziu, va zice că cu haboca m-am băgat în casă peste ei, că ei n-au voit, că teacă, că pungă, și pricina va fi gata.” Nu-i vorbă lelea Ana înholbă niște ochi mari cînd auzi pe Niculae vorbind astfel, și se și scăpă să zică: — Dar ce, dragul mamii, nici nu ai luat-o și te-ai și întărîtat împotriva mea? E ceva grofoaie, să nu-i zică omul o vorbă bună și înțeleaptă că doară deacea-s bătrînii în lume, ca să învețe pe cei tineri și pe nepricepuți... Dar nu apucă să zică mai mult, că Niculae-i curmă vorba: — Auzi, mamă, ce am zis, am zis, eu nu vorbesc de două ori tot aceeași vorbă, că nu-s beat: de te legi, că în lucrurile noastre și în vorbele noastre amestec nu-i avea, o aduc, lucrăm amîndoi, facem ce trebuie, dar dumneata cu vorba să nu încerci a ne face trai rău; nouă ne dă bună pace... Ori mă duc și șed la socri pînă în primăvară, iar atunci îmi fac casă lîngă moară, îmi dă socrul petecul cel de loc, ce l-a cumpărat din jos de moară. Într-aceste nimeri și badea George, tatăl lui Niculae în casă și întrebă, ce vorbe au? Iar lelea Ana începu numai decît: — Ce să avem? Uite tu aci la Niculae, că nici n-a adus pe grefeaia morariului în casă și-mi și dă porunci, ca să nu-i zic nici o vorbă legănată, ca și cum eu nu aș ști ce să zic, și cînd să zic? Ca și cînd eu aș merge în binele ei iar nu ea în binele meu! Una ca asta n-a fi! Eu sînt capul casei, de vă place bine, de unde nu, ducă-se și Niculae și voi toți unde a dus mutul iapa, dar eu poruncitor în casă n-oi suferi! — O, ho, ho! muiere, zice badea George, noi însurăm pe Niculae, că-i al nostru, va rămînea sprijin bătrînețelor noastre, e harnic, muncitor, cumpătat, iar noi pe zi ce mergem sîntem tot mai slabi. Apoi fata azi-mîne om mărita-o, iar Niculae cu muierea lui au să ne ieie locul, să fie cu noi pînă vom avea zile. Drept și mai drept, că mie nu mi-ar plăcea, ca ei să fie aici deschiliniți de noi, nici mi-ar plăcea ca ei să ne facă zile amare, ceea ce nici nu cred că s-ar întîmpla, dar aceea încă n-ar fi dreptate, ca noi să le facem traiu rău, și zile negre prin vorbe nesocotite și porunci din seamă afară. El se însoară, vom trăi laolaltă, vom munci laolaltă și-i mai lăsa și tu, babă, din holca cea mare, ce o facei pentru toată nimica. — Ba că una ca aceea n-a fi, mai bine ducă-se cîte zile a crescut și Niculae și fata morarului, că am auzit eu din bătrîni, că fetele de morar numai să doarmă la umbră sînt bune și să ieie de-a gata. Fără, de se leagă, c-a fi cuminte și a asculta de mine, vie-mi în casă, de unde nu, largă-i lumea, voi afla eu pentru Niculae una, care să fie cum vreau io! — Vezi că mie alta nu-mi trebuie, numai pe fata morarului! — Atunci ia-o, dar nu-mi da porunci de pe acum, că ce să zic și să nu zic în casa mea! Badea George însă, ca om cuminte grăi așa: — Știi ce, Niculae, dragul tatii! Dacă ție fata-ți place, ia-o, nu te opresc, nu te silesc, ia-o și o adă aci; de vom putea trăi ca oamenii cei de omenie, bine, de unde nu, sus e Dumnezeu, ne-o îndrepta el ce să facem. Din partea mea supărare nu-ți avea și tare cred, că nici eu din partea voastră, iar mă-ta și-a mai veni doară în fire, că amu nu-i copilă să nu priceapă binele și răul! Așa, cu vorbe, cu înțelegeri și neînțelegeri, se gătară de nuntă și cînd fu colo către săptămîna albă, Niculae era cu muiere, și Floarea morarului era cu bărbat. La ospăț a fost multă voie bună, ca la ospețe; chiar și badea George, socrul cel mare, care nu jucase doară de la ospățul lui, acuma juca și el. Se bucura bietul om văzînd cît de bine se potrivește Niculae al lui cu Floarea morarului, că cunoștea pe Floarea și știa că-i copilă blîndă și așezată; cînd o jucat jocul miresei pe bani, nu se putu răbda să nu chiuiască: De-ar fi Ana ca mireasă, Nu o-aș da pe lumea asta! Ospeciorii bătură în pălmi, strigară vivat! muierile rîdeau, iar lelea Ana sta să crepe de necaz că bărbatul ei acolea într-o lume de oameni o face de rîs. „Lasă că te-oi coace eu!” își gîndea ea și înghițea noduri. După ospăț trăiră ei în pace cît trăiră. În cele dintîi săptămîni nu-și arătă lelea Ana dinții, ca să nu zică lumea, că nici nu i-a intrat bine nora în casă și s-a apucat cu gura pe ea. Dar cam pe la jumătatea postului mare începu mai cu o vorbă mai cu alta, cînd nu erau bărbații p-acasă pînă cînd biata noră începu odată a plînge dinaintea dînșii. Atunci lelea Ana își ieși din sărite, uită că-i postul cel mare, vremea spoveditului, și începu mai cu grosul: — Dar ce te miauni că nu ți-a spart nimeni capul; pentru că ți-am spus ce-i bine, știu că n-am făcut cel lucru mare, că doară în casa mea îi slobod să zic și eu o vorbă. De altmintrelea, draga mea, de nu-ți place, iată p-aci drumul, ușa-i slobodă, nici am rîs cînd ai venit nici n-oi plînge cînd te-oi duce. Dar aceste vorbe și altele de neamul acestora le zise lelea Ana îndesat, colea, cum știa dumneaei cînd o apuca hărnicia. Cînd veniră bărbații acasă, cum cărau gunoiu aflară pe biata Floarea plîngînd, iar pe lelea Ana făcîndu-se toată țiră de se auzea peste sat. — Da ce-i, babă, întrebă badea George îngrijat, cînd văzu ce-i la el acasă. — De ce plîngi? întrebă Niculae pe Floarea, ce ți s-a întîmplat? Floarea nu putea scoate nici o vorbă de rușine pentru vorbele ce i le aruncase soacra sa din chiar senin, iar lelea Ana începu și mai pogan: — Ce să fie? Dumneaei, grofoaia, fișpănița, se miaună pentru o vorbă mică ce i-am spus-o; se miaună, că ce am zis... no! ce foc s-o ardă am și zis?... Ce-am zis baroniță? — Destul! grăi Niculae, destul, mamă! Eu n-am adus pe Floarea de batjocura dumitale, să-i pui cîte nume îți ies din gură toate; eu de batjocura nimănui n-oi lăsa-o. Îi sînt bărbat, eu singur am s-o mustru de va face ceva, nu dumneata, că nu dumneata te-ai cununat cu ea! Floare, nu plînge, îmbracă-te omenește, strînge-ți în ladă ce ai, și te duc acasă eu cu capul meu, ce va mai fi vom vedea! Așa grăi Niculae, iar badea George apucă pe lelea Ana de fuiorul dracului și făcu ce nu făcuse nici o dată, o boteză una și bună, și-i zise: — Fire-ai a dracului de scorpie, adică nici cei tineri să n-aibă pace de gura ta! Nu-i destul, cît ți-ai spălat gura pe mine de 26 de ani. Ea țipa, el da. Niculae nu sări să facă pace, ci punea pe car zestrea Floarei și o duse acasă, și mai mult nu o aduse, ba rămase și el la socri pînă în primăvară, cînd ajutat de tată-său și socru-so, își făcu cuibu lui, unde nu împiedica pe nimeni și unde nu-i era muierea supărată de nimeni. Satul era plin, că Niculae de groaza harnicei de mă-sa, fu nevoit a se muta din casa părintească, că mă-sa tot cu gura pe Floarea sta, iar el, Niculae, ținea mult la nevasta lui, la Floarea morarului, care era frumoasă și harnică și cuminte, cît suflet de om botezat n-ar fi avut pricină de a se mînia pe ea. Tot satul ținea cu cei tineri, dar tot satul știa cine-i lelea Ana și ce-i plătește gura, dar mai bine decît toți știa badea George, care umbla ca prin pămînt de rușine că s-a zărăstit fecioru-so de la casă de groaza gurii mumă-sa. Încet cu încetul însă prinse a tăcea satul despre întîmplarea lui Niculae, mai cu seamă pentru că pe el în toată ziua îl vedeai ajutînd tătîne-său la toate lucrurile economiei, amîndoi plugăreau, amîndoi erau în tot locul la lucru: la coasă, sapă, seceră ș.a. Iar duminicile și sărbătorile își aduce nevasta la ai lor cîte p-un ceas două, dar să se mai mute acolo cu șezutul, nici el nu se îndemna, nici îl îndemna tată-so, că știa cine-i lelea Ana. După vreo doi ani de zile iarăși a fost nuntă mare la casa lelei Ana, zic la casa lelei Ana, că ea așa zicea: „Tot ce-i aci, e al meu, pe toți vă pot scoate afară ori cînd aș voi, că al meu e bunul”. Adevărat că casa și moșia a ei erau, că badea George se măritase la ea în casă, fiindcă ea era singura fată stătută, dar bogată, iar la el acasă fuseseră prunci mulți. Poate de aceea și era lelea Ana atît de puravă, unde știa că al ei e bunul, nu al bărbatului ei. Drept e și aceea, că altă muiere mai așezată ar fi cunoscut, că deși moșia și casa sînt rămase de la părinții ei, dar badea George a fost acela care s-a trudit și-a muncit de a ținut pe bătrînii lui socri cînd erau la neputință; el lucra moșia aceea și creștea vite, de avea tot mereu cele trebuincioase, el plătea dările și toate necazurile, iar ea, lelea Ana, numai își bătea cea gură, cînd cu unul cînd cu altul, dar mai mult cu el. De aceea nici nu silise pe Niculae să rămînă la el, ca să nu-și audă și acela și nevasta lui, cîte auzise el bietul George. Bag-seamă badea George a iscodit chiuitura aia: Decît în casa muierii Mai bine-n temnița țării. Așadară la casa lelei Ana era iarăși nuntă mare că amu își mărita pe scumpa mamii, pe draga mamii, pe singura fată, pe Măriuca. O mărita după un om cu stare, ce ședea numai peste drum de la ei, după Vasilica Ferecatului, care era singur la părinți și era om așezat, blînd și bun ca pita cea bună. „Niculae, zicea lelea Ana, mi-a fost adus în casă o scorpie, cu care n-am putut ieși în capăt, l-am duduit, m-am mîntuit de el, acum îmi aleg pentru Măriuca un ginere care știu că n-a gremujda înaintea mea și de a fi după cum se arată, îi dau din tot ce avem pe jumătate iar jumătate îmi țiu mie pînă voi avea zile, apoi după moartea mea, și acea jumătate s-o împărți în două: una Măriuchii și una la amărîtul de Niculae, pe care l-a bătut Dumnezeu pînă după cap, cu fata cea făloasă și puturoasă de morar”. Așa spunea lelea Ana cumetrelor ei, care vezi bine, de față-i dau drept, dar pe din dos ziceau, că și lui Niculae s-ar cuveni să-i deie amu ce i-a da, să nu lucreze pe la alții, în brazdă streină, iar fata să se îmbuibeze în bine, că doară frați sînt amîndoi, la unul se cade ca și la celălalt. Vasilică Ferecatului luă pe Măriuca lelii Ana peste voia tătîne-său. Ferecatul tot mereu îi zicea lui Vasilică: — Dragul tatii, cu Ana tu n-ai scoate-o la cale, că ni-i casa numai peste drum; cum aducem pe Măriuca la noi, va vrea Ana să fie mai mare și aci ca la ea acasă. Apoi una ca asta eu n-oi răbda. Apoi, dragul tatii, să zici că îi merge doară tu ginere la Ana-n casă, eu nu te opresc, dar știu, că cu ea nu-i mîna-o, că-i numai ca ea, nici feciorul ei n-a putut ieși cu ea la capăt, d-apoi tu, strein?... În toată ziua ți-a striga: „Ești în binele meu, cînd vreu atunci te scot de aici.” Una ca aceea știu că nu ți-a plăcea. Fără tu să nu zici că te dezmint, de-ți place fata și de chibzuiești, că-i putea trăi cu ea, tu ia-o, adă-o aci, dar apoi nu mă-sa să fie mai mare la noi în casă, nu ea să poruncească. Că uite, eu cu mă-ta cuvînt legat n-am avut de cînd ne-am legat de lume, nici cu alți oameni din sat, iar amu la bătrînețe, încă n-am vrea să avem, chiar din pricina Anii. Așa zicea și muma lui Vasilică. Dar ce să zicem, bag-seamă i-a fost scrisă, că el a luat-o și a dus-o la ei acasă numai peste drum de la lelea Ana. Și era făloasă lelea Ana că și-a putut mărita fata după un om ca Vasilică și așa aproape. „Sîntem ca-ntr-o casă”, zicea ea cumetrelor ei, stăm poartă de poartă, s-a împlinit cîntecul: Nu mă da, maică, departe Să vin cu dăsagii-n spate, Cu dăsagii băierați Și cu ochii lăcrămați. Ci mă dă, maică,-n vecini Să te văd seara ce cini, Dimineața ce prînzești, Peste zi cum mai trăiești! Acest cîntec îl cînta lelea Ana și la nunta Măriuchii cu glaja-n mînă după ceterași. Ce să zică omul, la început gîndeai, că o să meargă treburile strună de bine. Că era iarna, cînd s-au luat. Bărbații peste zi erau la pădure, mai cărau gunoiu, mai pe la grajduri la vite, iar muierile cu ceva cujeică (furcă lîngă foc). Mai venea lelea Ana peste drum la fată p-o minută două, iar minutele ei erau de dimineață pînă către amiaz; mai mergea Măriuca cu cea furcă la mă-sa, că doară era numai peste drum. Dar veni vremea de pus pînză. Atunci lelea Ana își dă cu părerea, că Măriuca să pună războiul la ea în casă, că-i mai vederoasă, mai în fața soarelui, se vede mai bine. Cuscră-sa, lelea Frăsina, mama lui Vasilică, însă zicea că nu acolo, ci în casa ei, că doară cum am țesut acolo două rînduri de muieri și Măriuca va putea țeasă, va vedea, că nu-i ponihoasă, feri Doamne. Cînd era chiar soborul mai mare, nimeresc din pădure și bărbații, badea Ferecatul, fiu-so Vasilică și cuscru-so, badea George, că fuseseră cu trei care în pădure, să aducă lemne mari, de care are lipsă o gazdă în orice vreme. Ei nimeriră deci acasă cînd muierile țineau sobor despre pusul pînzii. Lelea Frăsina, cum văzu carele intrînd zise către Măriuca: — Măriuca dragă, așterne tu masa că bărbații-s osteniți și flămînzi că de ast-dimineață n-au mîncat, că n-au voit să-și ia merinde cu postul ăsta. Pune și oluțul cu vin ars pe roasă și păhărelul, c-or bea cîte o leacă, să se mai dezmorțească. Și făcu Măriuca cum îi spuse soacră-sa, iar lelea Ana oftă clătinînd din cap: hm! bine-a zis cine-a zis: Cîtu-i lumea ți țara Nu-i slujnică ca nora! Lelea Frăsina auzi oftatul lelii Ane și nu se putu răbda să nu-i zică: — D-apoi ce-i, cuscră, ori doară ca pe-o slujnică port eu pe Măriuca dumitale, adecă nici nu pe a dumitale că a dumitale a fost numai, dar acum e Măriuca noastră, nora mea, nevasta feciorului meu, ca pe o slujnică o port eu? Să spună ea că-i aci! Între-aceste intrară și bărbații în casă și văzînd urciorul cu vinars pe masă, îi rîseră care de care, dar văzînd cu ce ochi acri se uită cuscrele una la alta, simțiră că aci s-a întîmplat ceva. Ferecatul, care de alt cum avea și el nume ca alți botezați, că-l chema Pavel Pîrcălab, da-i ziceau „Ferecatul”, căci el își făcuse cel dintîi car ferecat cu fier la noi în sat; Ferecatul, care cu ochii săi de vultur văzu, cum intră-n casă, ce cale-i pe vale, se apropie de masă, luă urciorul în mînă și chiui așa mai încet, nu chiar ca la nunți: Cine vrea să nu mai moară Ține glaja subsuoară! Aceasta o făcu el să vază mai bine ce-i între borese, că vedea el că ceva pricină trebuie să fie, că prea erau posomorîte, de gîndeai că li-a dus Someșul cînepa. Cuscru-so și fiu-so rîseră și bătură-n pălmi la chiuitura Ferecatului, nevasta încă zîmbi. Muierea Ferecatului, lelea Frăsina, muiere șăgalnică, zise către cuscru-so: — Dar chiuiește și dumneata una, că uite vîjdorogul meu gîndești că-i holtei, așa o mînă. Numai lelea Ana sta tot încrețită și cu sprîncenele adunate, nici în preajma vinarsului nu se dezgheța. Dar Ferecatul e drac împielițat, el știe de unde să înceapă lucrul, ca să iasă unde vrea el. Se făcu deocamdată a nu băga de seamă posomorala lelii Ana, destupă urciorul, umplu un păhărel și începu a închina: — Să trăiești, cuscre; ți-oi închina dumitale întîi, că boresele nu cred că n-au băut pîn-am fost noi duși. Dumnezeu te ție, să-ți țină Dumnezeu sănătatea și iosagul, Dumnezeu te ferească de tot răul; deie-ți Dumnezeu tot bine și veselie, să trăiască și cuscra și copilașii noștrii! Iar badea George tot răspundea: „Dumnezeu te-auză!” Apoi după ce bău, Ferecatul umplu păhărelul pentru badea George. Acesta îl luă în mînă și închină la cuscră-sa: — Să trăiești, cuscră! — Dumnezeu să te audă! — Dumnezeu te țină! — Și pe domnia-ta. — Deie-ți Dumnezeu sănătate! — Și dumitale. — Dumnezeu ferască-te de tot răul! — Și pe dumneata! — Să trăiască și cuscrul. — Și copilașii noștri! — Dumnezeu te audă! Acum bea badea George vinarsul și păharul gol îl puse pe masă glumind: — Vai că tare-i, cuscre, mă mir cum de-l beau muierile? Toți rupseră în hohote de rîs, lelea Frăsina-i răspunse rîzînd: — Cum să-l beie muierile, ia cu gura ca bărbații, că-i păharu cît un cui, cum îl pui la gură nu-i! Numai lelea Ana sta drîmboiată, fierbea de năcaz, că alții își fac voie bună, pe cînd ea-i necăjită și amărîtă de para focului, își sfărîma capul, cum să înceapă o leacă de gîlceavă, fără de care ea nu era sănătoasă. Și-i veni apa pe moară, că badea Ferecatul umplu păhăruțul cu vinars și întinzîndu-l muierii sale zise: — Închină la cuscra! Și luă lelea Frăsina păhăruțul în mînă și întorcîndu-se spre cuscră-sa, începu a închina: — Să trăiești, cuscră! Dumnezeu te țină, Dumnezeu să țină pe bărbații și copiii noștri... Dar lelea Ana tăcea de ai fi jurat că-i mută; ea, melița satului, acum nu da nici un glas. Oare ce-o fi asta? gîndi badea George, care tot tremura, că lelea Ana va porni ca o furtună. Badea Ferecatul sta numai și se uita, pînă-și bău lelea Frăsina păhăruțul și apoi întorcîndu-l cu fundul în sus zise: — Nici atîta rău să nu deie Dumnezeu! Apoi umplu badea Ferecatul păhăruțul și se apropie cu el de cuscra Ana: — Placă, cuscră, ian vezi de ce mor oamenii? Dar cuscra, în loc să ia păharul, mulțumi cum știa ea mai frumos: — Mulțumesc, cuscre, dar io n-oi bea; nici să fie aur nu mi-ar intra pe grumazi, atîta-s de necăjită. — Dar de ce, rogu-te? întrebă badea Ferecatul. — D-apoi, cuscre, cum n-oi fi, că uite dumneata, pe cum bine știi și știe tot satul, numai fata asta am și eu cu inimă către mine și... hi... hi... (plînge) hi... hi... hi! — Dar ce-i, pentru Dumnezeu, întrebară bărbații, toți trei deodată. Dar lelea Ana se făcea că se-nădușește de supărare și de oftări, plîngea și se dăolea cu lacrimi de scroafă, nu putea nici gremujda de supărare mare. Atunci badea Ferecatul, om, care n-avea vreme să aștepte pînă și-a găta cuscră-sa plînsul, întrebă răstit pe muierea lui: — Frăsină, ce ați avut? Că aci ați avut ce ați avut. Iar lelea Frăsina nu așteptă s-o mai roage odată, ci începu: — D-apoi ce să avem, nimica toată! — Da, borborosi lele Ana plîngînd, aceea-i la dumneata nimica toată, că ți-am dat fata ca o floare și mi-o faci slujnică, ba îi mai rea ca o slujnică, că slujnica capătă slobozenie, de la stăpîni să-și caute părinții, dar fata mea-i oprită să nu vină la mine! — Cine o oprește, cuscră? întrebă Ferecatul. — Cine te oprește, draga mamii? întrebă lelea Frăsina pe noru-sa. Nu apucă însă nevasta a căsca gura, că draga sa de mamă și începu: — Ș-apoi nu-i opreliște aceea, cînd nu-i sloboadă ca să pună stativele cu pînză la mine în casă să-i pot eu mînui și slobozi, și face țevi, cum se duculește? Că doară io-s mama ei, io am crescut-o... hi... hi... hi! — Atîta-i tot necazu? întrebă Ferecatul, rîzînd: o! atunci poți bea un păhăruț de vinars, c-a fi cum va rîndui Dumnezeu. Fata dumitale-i numai peste drum de la dumneata, poate merge să te vază și poți veni să o vezi, dar, ori te superi, ori ba, să meargă ea cu stativele din casa mea și să șază acolo cu zilele de-a rîndul, nu mă învoiesc nici eu. Ea-i măritată, are să lucre și să trăiască pentru bărbatul ei și în casa bărbatului ei. La casă e mult lucru nu numai stativele; noi bărbații sîntem mai mult tot duși, iar muierile nu pot sta numai la stative, și pe-afară mai e cîte ceva, mai niște oițe, mai niște gălicioare, purcei, viței, apoi de acele a grijit tot Frăsina singură, de-acum ar fi vremea să mai aibă și sprijoană, că de aceea și-a însurat feciorul. — Așa! borbosi lelea Ana, adecă fata mea să fie slujnică cuscrii, iar eu, care am făcut-o și am apărat-o de foc și de apă, și am cruțat-o ca pe apa puțină, eu să fiu dosedită de a nu o vedea numai cînd vor voi străinii! Una ca asta nu va fi! — Dar taci, babă, grăi atunci badea George, și tu ai avut noră-n casă, dar de gura ta s-a dus cu fecior cu tot; acum vrei să faci pricină și între fată-ta și ginere-to? Nu te temi de Dumnezeu, că te-a bate, că-i postul mare! — En taci, se înfurie lelea Ana, că nu cu tine grăiesc; fata-i a mea, casa-i a mea, în casa mea va pune stativele, ori de nu, n-a țasă nici aici; așa să știți, că de nu lăsați după mine, rîde dracul de voi? — Ba rîde dracul de tine, cuscră, nu de noi toți, zise Ferecatul apăsat, cum zicea el cînd era mînios. Ți-ai măritat fata, e măritată, nu-i a dumitale mai mult, nici nu poftesc să fie a mea, e a lui Vasilică, el îi este bărbat, de-ar duce-o în vîrful muntelui, ea trebuie să meargă cu el, fără de a gremujda! Acum începu și Măriuca a plînge, văzînd că nimeni nu prinde parte la mă-sa, iar Măriuca era neam cu mă-sa, care văzînd-o plîngînd, începu mai avan a se dăoli: — Vai de mine și de mine, că numai o fată am avut, și nici aceea n-a avut parte de noroc în lume! Lelea Frăsina se uita boldiș la cuscră-sa, văzînd-o că face gîlceavă fără pic de pricină; Vasilică sta și se mira, ce poate să aibă nevasta lui, de plînge, că el nu-și putea închipui să plîngă cineva din chiar senin, nebătut; badea George era galben ca ceara de rușinea ce i-o face odorul de muiere; iar badea Ferecatul sta și el uimit și nu știa, cum să curme gîlceava. Lelea Ana cu Măriuca se tot boceau. Atunci se apropie Vasilică de nevasta lui și-i zise: — Măriucă, nu te boci, așteaptă pîn-a muri mă-ta, c-apoi ai vreme să te bocești pînă nu-i vedea bine. Bătută nu ești; flămîndă și goală încă nu ești, taci dar și-ți caută ceva de lucru, adă pe masă, că noi venim de la lucru, nu de la sfaturi. Iar dumneata, soacră, de vrei, bea un păhăruț de vinars și te pune de mănîncă cu noi, de unde nu, du-te acasă, nu face gîlceavă între noi că nu-ți mîncăm bucăturile. Atunci lelea Ana ca nebună se repezi pe ușă afară țipoind cît o lua gura: — Tulai, că vrea tîlharii să mă omoare, trăgînd pe Măriuca după sine. Dar Vasilică prinse pe Măriuca de mînă, să nu o lase, iar văzînd că se zvîrcolește și vrea să meargă după mă-sa, o apucă de cap și o hăți îndărăt strigînd: — Te-ai măritat, șezi unde ești, ori de nu, te trăznește Dumnezeu sfîntul și pe tine și pe mă-ta! Văzînd lelea Ana ce-i și cum temîndu-se să nu o încaiere și pe ea, fugi mîncînd pămîntul și strigînd: — Ieșiți, oameni buni, că tîlharii îmi omoară fata. Tot așa merse țipotind pîn-acasă, acolo deschise fereastra cea de către drum și de-acolo făcea o holcă, de se adunară vecinii în gura ei. Cei din casa Ferecatului stau înmărmuriți; Măriuca se bocea după ușă, lele Frăsina își freca mîinile și ofta, badea George sta pironit pe un scaun, ca înlemnit, iar Ferecatul nu se putea destul mira, cum poate cineva face gîlceavă de nimica. Oamenii în drum și pe la poartă stau cu gura căscată, neștiind ce să zică, ce să facă, iar lelea Ana tot melița din fereastră. Erau aci Paștele. Tot satul era voios. Numai în două case era necaz de moarte; în casa Ferecatului și în casa badii George. În casa Ferecatului era necaz, că Măriuca, nevasta lui Vasilică, era dusă de la el; prin sat lățise lelea Ana vestea că n-a fost modru să mai trăiască fiica ei în casa Ferecatului, că toți sînt niște oameni îndărătnici, Ferecatul o purta ca pe o slujnică, Frăsina, ca soacră nu o părtinea, iar Vasilică, ca bărbat, o bătea, de sta să o omoare cu bătăile. Oamenii, vezi bine ca oamenii, unii credeau, iar alții ziceau: „Știm noi, ce poamă e lelea Ana, că nici dracul că-i drac și să nu se pună în sîmbră.” În casa badii George era și mai mare necazul; el zăcea în pat, se îmbolnăvise de rușinea ce i-o făcuse lelea Ana, cît nici în Vinerea de Paști n-a fost la biserică, să se spovedească și să se cuminece ca creștinii, nici în ziua de Paști nu putu merge la biserică, cînd chiar și cei mai din urmă oameni nu rămîn pe acasă; el zăcea dus. Iar lelea Ana cu Măriuca făceau chibzuieli, peste chibzuieli, și badea George le auzea din pat și ofta, de se îndădușea, neputînd zice nimic. Chibzuiala lelii Ana era, că ea va despărți pe Măriuca de tîlharul de Vasilică și-și va aduce ginere în casă că și așa George tot bolește și nu-i cine purta rînduiala casei; Măriuca, brudie de minte cum era, credea că mă-sa drept are și bine zice, dar după Vasilică încă-i părea rău, că, oricum, îi era drag ca sufletul, dar într-o bobotă ea s-a fost dus de la el, la sfatul mamei sale, și nu voia să meargă îndărăt pînă n-a veni el după ea. Dar Vasilică, deși era cu casa numai peste drum de a ei, nici ca-n batjocură n-a zis batăr peste gard: „Hai, Măriucă acasă; ba chiar dacă zicea unul-altu s-o cheme, el răspundea: „Ba io, c-a da ea cu capul de gard, atunci apoi va avea ea de ce se boci. De-a fi să fim laolaltă, va veni frumușeluc și n-a asculta de melița mîne-sa; de unde nu, largă-i lumea, ducă-se cîte zile a crescut, că și eu mi-oi mai afla, ce mi-a fi împărțită”. Badea George gemea în pat, minteni-minteni îl apucau înădușeli și tusă, cu mîncarea nime nu-l îmbulzea prea tare, dar și cînd îi îmbia nu putea mînca mai nimic, și cît mînca, îi sta în rînză, și-i făcea și mai mari dureri. Nici nu putea să-i fie mai bine, cînd de dimineață pînă seara auzea pe lelea Ana, cum bătea din gură ca o meliță: „Te despart, draga mamii, și-mi aduc ginere-n casă, care să facă cum zic eu, că a mea-i casa și moșia, nu a boleacului ăstuia!” La trei săptămîni după Paști badea George închise ochii pe vecie. Înainte de moarte a chemat la sine pe fiu-so Nicolae cu nevasta lui și cuscrii lui, morarul cu morărița, și pe Ferecatul cu lelea Frăsina, și pe Vasilică și pe Măriuca. De față era și lelea Ana, ea se bocea drag Doamne, după bărbat, de gîndeai că piere lumea. Și numai atît putu zice badea George: — Eu mă sting, dragii mei, iertați-mă de v-am greșit ceva, ca iertat să merg înaintea lui Dumnezeu. Tu, Măriucă, mergi la bărbat, c-a fi bine. Și învățați și pe puii de șarpe, ca să nu facă gîlceavă din nimica... Toți au zis Dumnezeu să-l ierte! Și l-a iertat Dumnezeu pe veci, a murit, l-au îngropat, l-au jelit, dar lelea Ana nu lăsa pe fată să meargă la bărbat: „Vie el aci, de vrea să te aibă muiere, că are tot ce-i cere inima, dar eu slujnică la Fereca tu nu te las. Te despart mai bine și-mi aduc ginere în casă pe cine voi voi eu, că la bine cine n-a trage?” Și Măriuca crezu, și se lăsă să o poarte mă-sa de nas, în loc să fi ascultat de tată-so, care cu glas de limbă de moarte i-a fost lăsat ca ea să meargă la bărbat. Văzînd Ferecatul că nu-i vine nora, trimise pe Vasilică la părintele să-i spună așa: „Părinte, sînt cununat după lege cu Măriuca Anii lui George, ea-i dusă din postul-mare la mă-sa, fii bun adună curatorii și-o chieamă înainte să mărturisească: vrea să vină înapoi, ori vrea să se despartă de mine după cum se laudă mă-sa? De vrea să vină, nu-mi umble cu marafeturi, că-i vremea lucrului, de unde nu, deie-mi scrisoare de despărțire, să-mi caut de cap.” Și se duse Vasilică la părintele și-i spuse ca de pe carte, tot necazul, și-i spuse și din ce le veni pricina, și părintele îl mîngîie așa: — Fătul meu, eu v-am legat deolaltă ca să nu vă dezleg, dar de n-ar fi rînduită de la Dumnezeu ca să fiți laolaltă bărbat și muiere, după cum v-ați legat înaintea altarului, lumea-i mare, tu-ți vei căpăta muiere și ea bărbat, care cum va fi vrednic. Îndată a treia zi cheamă părintele curatorii laolaltă și le spuse, că uite ce-i și cum cu Vasilică Ferecatului. — Dacă-zi știm, părinte și știe tot satu, grăi curatorul primar. — Apăi bine că știți, acum o să vină și ei îndată înainte și vom chibzui, doar i-om putea împăca, în păcate, că-i rușine să steie ei ca cei rătăciți: unu într-o parte, altu-ntr-alta. — Vom cerca părinte, și pace era lense de făcut, ba nici gîlceava nu se făcea, de mergea Ana unde s-a dus bietul George, bărbatu-so, dar pînă-i ea vie, pace în casa copiilor ei nu va fi, căci gura și năravul ei a băgat și pe bietul George sub glie. Dumnezeu să-l odihnească și mîie pe unde a-nserat. Așa grăi un curator. Atunci văzură, că intră și fătul (crîsnicul) cu cei împricinați. Mai-nainte mergea badea Ferecatul povestind cu fătul, după ei mergea Vasilică, iar hăt înapoi venea încet, de numai cît clătea, lelea Ana, învățînd-o pe Măriuca ce să zică, și bătîndu-i perele să plîngă cînd va plînge și ea, ca și cum n-ar fi avut vreme destulă s-o învețe acasă. Ajungînd acasă la preotul, unde erau curatorii adunați, preotul le ținu o cuvîntare înțeleaptă, ca să chibzuiască bine ce fac, că nu-i lucru de glumă a judeca o treaba atît de gingașă, apoi începu cu întrebările. Mai întîi întrebă pe Vasilică. — Spune, fătul meu de ce ți-ai alungat nevasta, cu care te-am cununat înaintea altarului? Iar Vasilică răspunse așa: — Domnule părinte și cinstiți curatori bisericești! Eu muierea nu mi-am alungat-o că n-am luat-o s-o alung, ci am luat-o să țin casă cu ea și să trăiesc cu ea în bine și în rău, dar mă-sa a făcut toată neînțelegerea și gîlceava ei între noi, mă-sa a celuit-o acasă. Eu, de vrea ea, și acum o primesc, și mă leg că din partea mea cuvînt legănat n-a auzi; dar apoi și ea să fie cum se cade și să nu asculte de sfaturile mîne-sa, că n-or duce-o la bună; dacă însă nu-i place și nu-i place de mine și de casa mea, atunci silă nu-i fac, îi dau drept să se mărite după cine a vrea, iar ea să-mi dea drept să iau pe cine m-a îndrepta Dumnezeu, că fără muiere nu pot fi. Curatorii clăteau din cap în chip că drept a grăit și că doară și ei sînt de acea părere. Iar preotul grăi: — Spune dumneata, Măriucă, de ce ți-ai lăsat casa și bărbatul și te-ai dus fără pic de pricină la mama dumitale, de care te-ai despărțit pe vecie, cînd ai dat mîna cu Vasilică? Nu-ți aduci dumneata aminte, cum am cetit cînd v-am cununat: „c-a lăsa omul pe tatăl său și pe mumă-sa, și se va lipi de muierea sa, și vor fi amîndoi un trup?” — Așa vrem și noi, domnule părinte, și cinstiți curatori, zise lelea Ana de după ușă, ca să lase Vasilică pe tatăl său și pe mamă-sa și să vină la noi: atuncea-i scriptura deplină, și fata mea n-a fi de batjocură la nime. — O, ho! grăi părintele, pe dumneata, lele Ană, nu te-a întrebat nimeni nimic, deci fii bună și taci; să-mi spună Măriuca: De ce te-ai dus de la Vasilică? Iar ea prinse a se boci, că o tot boldea lelea Ana, iar de-acasă și de pe drum o învățase, ca să prindă a se boci cînd va boldi-o. Prinse deci a se boci Măriuca și tot bocindu-se a borborosi: — Că... nu m-aș fi dus, dar... m-a tras de păr și a zis, că mama nu are ce căuta la noi... și nu m-a lăsat să pun stativele la mama, iar la ei nu se vede bine în casă la țesut... — Uitați-vă, dragii mei, zise părintele, eu văd de aci, că toată neînțelegerea voastră vine dintr-o nimica-ntreagă, nu umblați cu de-aceste, că nu vă faceți de vorbă la oameni și de păcat înaintea lui Dumnezeu. Eu aș zice așa, că dumneata Măriucă să mergi la bărbat, că are casă și masă și are agonistă multă, nu poate îmbla prin soboare. Iar dumneata, Vasilică, să fii mai îngăduitor cu Măriuca, că-i tînărucă, iar dumneata ești cap de bărbat și trebuie să fii mai cuminte și mai îngăduitor; ia-o cu frumosul și cu binișorul, mai las-o și pe la mă-sa din cînd în cînd, și fiți ca oamenii și ca creștinii. — Așa zicem și noi, răspunseră curatorii. — Eu vreau s-o iau înapoi, răspunse Vasilică, numai să fie cu treabă bună și să n-asculte de soacra, că n-o duce la bine. — Eu nu-mi mai las fata de batjocură la nime, o despart și pace și sănătate, ea s-a mărita după cine oi vrea eu, iar Vasilică și-a lua una, care să fie slujnică la tată-so și la mumă-sa, că Măriuca mea știu că nu i-a fi în veci! — Iar răspunzi domnia-ta, grăi părintele, de ce nu lași pe Măriuca să grăiască? Zi domnia-ta, Măriucă, ce gînd ai, mai mergi la Vasilică, ori ba? — Cum a vrea mămuca, răspunse Măriuca bocindu-se, că mă-sa o tot boldea, îi da adică semn să se bocească. Preotul și curatorii se încercară fel și formă să-i împace, toți s-ar fi învoit, dar lelea Ana nu voia odată cu capul să audă de împăcăciune, numai dacă Vasilică va lăsa pe tatăl său și pe mumă-sa și va veni ginere la ea-n casă; iar Ferecatul și Vasilică la una ca asta nu se învoiră și nu se putură învoi, că Ferecatul avea numai un fecior, pe Vasilică și avere avea frumoasă; afară de aceea știau ce gură bună are lelea Ana, deci mai bine ar fi mers în țara tătarilor, decît să șază în casa ei! Așadară se depărtară de la casa preotului fără altă ispravă, decît că lelea Ana a tudumănit, că ea începe proces de despărțire. Și lelea Ana se ținu de vorbă; vîndu doi boi rămași de la badea George, merse cu banii la domnu protopop și începu proces de despărțire. Banii, vezi bine, nimeni nu-i mai disprețuește atît de tare, să nu pună mîna pe ei, cînd îi sînt de-a îndemînă. Așa era și domnul protopop, om ca toți oamenii, cu lipsă de bani și cu voie bună cînd vedea, că-i vin de unde n-avea nădejde. Primește banii și începe procesul. Dar lelea Ana i-a spus Sfinției-sale că și de-ar mai vinde doi junei și 20 de oi, nu-i pasă, numai să-i arate la feciorul Ferecatului, că-și desparte fata de el și-i capătă alt bărbat, mai ales decît el. La pornirea procesului, Sfinția-sa a spus lelii Ane, că fără pricină nu se poate face despărțirea, și adică de nu va putea adeveri, că Măriuca numai silită s-a dus după Vasilică. Atîta-i fu destul lelii Ane: numai atîta voia să știe, că din ce pricină se pot despărți cei cununați, și îndată-i plesni prin minte ce răspuns are să deie: — Am silit-o, Sfinția-ta, am silit-o eu și bărbatul meu, fie iertat, cînd am gîndit, că bine facem c-o dăm după un fecior bogat, care-i singur la părinți dar acum văd, că rău am făcut, că nici de o aruncam în foc, nu era în loc mai rău decît în casa Ferecatului; bărbatul meu a și murit de părere de rău, c-o silit-o de a căzut biata de ea cum zice cîntecul: Am picat în aspru loc, Cum pică lemnul pe foc. Și de aceste știa multe lelea Ana. Așa făcu Sfinția-sa scrisorile, și adună soboare peste soboare, și lelea Ana tot vindea din vite și înfunda bani pentru soboare, pînă nu mai rămase nici o coadă de vită la casă. Atunci în urmă, după ce ea jură, că atît ea cît și badea George ar fi silit pe Măriuca să meargă după Vasilică, căpătă cartea de despărțire și Vasilică, de părere de rău, numaidecît luă pe cea mai frumoasă fată din sat, cu care, între noi fie zis, cuvînt legănat n-a avut nici el, nici părinții lui. Dar să vedem noi de lelea Ana și de Măriuca ei. Cu fală-și bătea lelea Ana pieptul și gura: „Am despărțit pe Măriuca de satana, să vă arăt, ce bărbat o să-i capăt eu, că la bine cine n-ar trage? Dar Măriuca tăcea și plîngea de multe ori, cînd vedea numai peste drum de la ei pe Vasilică ei deodată cu Florica lui Siminoc, cu nevasta lui de-acum, că trăiesc bine ca doi porumbi, și mult se căia, că a ascultat de mă-sa; apoi iar se întărea în fire și zicea: Supărată-s, nu mă las, Să fac voie la pizmaș. Apoi se găta frumos și mergea la joc, ca fetele cele mari. În vremea aceea sosește din cătane Pavelu diacului, care cătănise opt ani de-a rîndul, fusese ceva mai mare peste cei mai mici. Pe Pavel îl luaseră cătană din școală, iar acum veni în haine cătănești cu trei stele la grumazi; oameni-i ziceau „domnul filer”. Peste cîteva zile dezbrăcă hainele cele cu stele și îmbrăcă hainele diecești: cioareci cu șinoare, cămașă cu crețe, pălărie mică, pieptar de postav vînăt și o zeghe de pănură sură, dar croită pe domnie, cu bumbi și cu șiroaie vinete. Îi sta bine lui Pavel, pășea ca pe strună, știa multe că doar învățase și prin școale și în cătane. Iar dumineca cînta în strană lîngă tată-so. El veni, de venit, acasă că p-acolo prin cătane își împuțise brînza, dar acasă, ce să facă? Tată-so mai avea o droaie de copii, mari și mici iar moșie numai o fărâmătură mică, că doară dreaptă-i zicala: Că diacu săracu Cînd aude clopotu Țipă coasa-n buruiene Și aleargă la pomene. Apoi îmblînd la pomene, nu se prea măresc moșiile, ba și din ce-s mici se mai micesc. Așa stînd lucrul, mulți pureci nu putea face Pavel pe la tatăl său, ci trebuia să se gîndească: Din’ce foc o să trăiască, Dar din greu să nu muncească? Cunoștea el pe lelea Ana și pe Măriuca ei; știa că lelea Ana are moșie frumoasă; auzise el că Măriuca-i despărțită de feciorul Ferecatului, deci își gîndi: acolo n-ar fi rău de mine, că, și de are lelea Ana o gură ca o meliță, dar eu am fost filer, nu ea! Deci începu a se da la joc cu frumosul pe lîngă Măriuca, o juca, o strîngea, îi chiua cîte-n lună și-n stele și din ceea-n ceea Măriuca uită supărarea după feciorul Ferecatului, iar lelea Ana era făloasă, că cel mai învățat fecior din sat îi joacă fata-n tot jocul și vine serile la ei în povești. Din ceea-n ceea, Pavel peți pe Măriuca și o luă și se mută la ea acasă. Acum lelea Ana era și mai făloasă, toată se zdrobi spunînd cumetrelor: „Noa, nu era mai bine de venit feciorul Ferecatului să șază la noi, pînă era ograda plină de vite? Iată, toate le-am prăpădit cu despărțirea, și tot mi-am căpătat ginere pe fruntea feciorilor.” Fiu-so Nicolae numai rar abătea pe la ea, și atunci nu ședea mult, că Pavel filerul le băgase gărgăuni în cap, că de aceea abate Nicolae pe la ei că să-i facă parte din moșie, dar nu i se cade că moșia a fost numai a lelii Anii și deci se cade să o lase toată fetii că așa zic legile țării: ce-i al tatălui să fie al feciorilor și ce-i al mamei să fie al fetelor. Și lelea Ana, făloasă, își bătu pieptul că moșia va fi a aceluia, a cui va vrea ea, că zestrea a ei a fost. Văzînd Pavel cum stau lucrurile, se luă cu binișorul pe lîngă babă, îi aducea vinars și îl îndulcea cu zahăr, iar lelea Ana bea pînă se făcea curcă și striga în gura mare, că ginere ca al ei nu mai este altul pe podul pămîntului. În nebunia ei cea mare se duse cu Măriuca și cu ginere-so la oraș și făcu cărți după cum o povățui el, că ea a vîndut lui Pavel, ginerelui ei toată moșia și casa pe bani buni, cum a adus el din cătane. Lucrul acesta îl făcu, ca să nu știe nimeni din sat, să nu se nădească Niculae și să-și ceară parte. Intabulată fiind toată moșia pe Pavel, îi era ușor să trăiască bine, că merse la bănci și împrumută sută după sută, pînă ce se sui vreo 800 de florini datoria pe moșie. În casă era pace și voie bună. Băutură și carne aducea Pavel din gros. Ele ca muieri nepricepute, nu știa de unde are el atîția bani. Cîteodată zicea Măriuca către mă-sa: — Mamă, oare de unde are Pavel atîția bani, de tot mereu aduce băutură și carne? Iar baba-i răspundea: Proastă ești tu, doar bani fac cărturarii, apoi doar Pavel e cărturar, vezi că face un comințău, capătă 2-3 pițule, face contrătuș, capătă 2-3 pițule, apoi vezi că tot dus prin sate, și cînd vine, nu vine cu mîna goală. Așa trecură vreo cinci ani. La lucrul cîmpului nu-l vedea nime, moșia toată o da în parte, vite nu ținea mai mult de cîteva gălicioare și un porc de Crăciun; o vacă cu lapte își cumpără însă, de care grija Măriuca și cea babă. Și toate mergeau bine. El se scula dimineața, mînca, își aprindea țigara și hai în sat, de unde nu venea de altă dată pînă-n seară, petrecea prin crîșmă cu cei cîțiva jidani ce erau în sat, și juca cu ei în cărți. Dar casa lui nu ducea lipsă, că erau bani la bancă. Odată vine Pavel acasă cu o tăbliță de tinichea cu slove de aur și o bate pe stîlpul porței. — Ce-i asta Pavele? întrebă muierile. — Ce-i asta? răspunse el – asta-i lucru mare; uitați-vă, mi-a venit chiar de la împărăție tăblița asta, să o bat pe stîlp ca tot omul să știe, că am slujit pe împăratul cu credință, și de s-ar întîmpla ca cineva să dea foc la casă, împărăția îmi plătește pentru ea o mie de florini. Muierile clătinau din cap; săraca învățătură, bună-i ea! Ele crezură minciuna lui Pavel. Dar adevărul era altul. El adică mai ceruse două sute de florini împrumut de la bancă, dar de acolo i-au răspuns așa: 800 ți-am dat, dar casa nu ți-e asigurată împotriva focului; asigureaz-o și-ți mai dăm 200, dar apoi nu mai mult. Și-și asigură Pavel casa într-o mie de florini și puse tăblița pe stîlpul casei. Era prin postul Crăciunului, chiar la Sfîntul Niculae. Un frig de crăpau și lemnele. Chiar atunci era mare bucurie în casa lui Niculae a lelii Ana, că-i făcuse nevasta un copil și voia să-l boteze în ziua Sfîntului Niculae, să-i pună nume ca lui tată-so. La botezul micului Niculiță, se duse și lelea Ana și Pavel și Mariuca cu tus-trei copiii, ce-i aveau; puse Pavel pe cei doi mai mărișori pe o săniuță și baba-i trase, iar pe cel mai mic îl duse Măriuca-n brațe, Pavel mergea ca un haiduc, cu țigara-n gură și cu bățigașul în mînă, înapoia lor. Ospățul botezului ținu mult; iarna zilele sînt ceas de scurte, deci de pe la ojină se aprinse lumînările. Preotul merse colea pe-nserate acasă, petrecut de Pavel, care spuse celorlalți meseni, că îndată vine, numai petrece pe părintele. Nime nu-și bănuia nici un rău, toți erau cu voie bună. Dar e lung drumul, din capul din jos al satului, de lîngă moară, unde era casa lui Niculae, pînă în mijlocul satului la casa parohială. Pavel însă petrecu pe părintele omenește, povestindu-i din cătănie lucruri de care numai opșitarii știu povesti. Cînd fu la poarta părintelui, dete noapte bună și se întoarse, dar, după cum zise către părintele, m-oi abate p-acasă să văd ce-mi fac vituțele. S-abătu p-acasă. Casa lor era pe ulița din dos, deci de la părintele apucă calea aceea. Casa Ferecatului era numai peste drum de a lor. Se uită bine dacă este ori ba lumină la Ferecatul, și văzînd că nu-i, se mai uită pe drum în sus și în jos, dar nu văzu pe nimeni, nici că putea vedea fiind o bură din cer pînă-n pămînt, încît la 5 pași nu vedea omul. Apoi se duse și intră în casă, luă repede în brațe ce-i era mai de-a îndemînă: perini și haine de pat, și le duse chiar în fundul grădinei în omăt. Înturnînd pe la grajd, dezlegă vaca și vițelul și lăsă ușa deschisă, apoi mai intră odată în casă, deschise o ladă și iar luă din ea în brațe și duse în omăt, în fundul grădinei. Și veni și a treia oară. Atunci aprinse lumînarea și mai scociorî prin ladă și prin casă după cîte ceva și iar o stinse și dă raită în fundul grădinei cu ce avea în brațe. Apoi merse în dosul casei, puse în strașina cea de paie cu toc de lemnușe, și lîngă el o bucată de iască aprinsă; în tus-patru cornurile casei făcu așa, și nimeni nu-l opri, cu toate că cineva îl vedea, și acel cineva era Vasilică Ferecatului, care întrebase pe popa, că ce pajură de aur a căpătat Pavel fileru, de-i la el pe stîlpu porții. Și după ce preotul îi spuse, Ferecatul numaidecît îi ghici gîndul, că adică vrea să-și aprindă casa cea veche de bîrne și acoperită cu paie, apoi banca să i-o plătească și cu banii să trăiască zile albe, iar casa să i-o facă oamenii de milă și pomană. În ziua de Sfîntul Niculae, după ce petrecuse Pavel pe preotul, se duse și se uitasă la Ferecatul la fereastră și nevăzînd lumină, credea că aceia dorm, dar nu dormeau, ci ședeau în povești pe-ntuneric, ca omul cînd n-are ceva lucru mare și desfăceau cucuruz pentru porcii cei din coteț. Cînd se uită Pavel pe fereastră, Ferecatul chiar se ridicase de lîngă cotarca cu cucuruz și merse să bea apă. Cofa cu apă era sub fereastră, deci aruncîndu-și ochii fără voie zări pe Pavel stînd în mijlocul drumului spre casa lui, care era în mijlocul unei grădini foarte mari. — Să ieși, măi Vasilică, pîn-afară, dar ia-ți cojocul, și furca cea de fier, stăi tu la noi în dosul porții, dar vei vedea ce face domnul filer (cum îi ziceau oamenii-n glumă) să nu pățim azi o nepățită. Vasilică numaidecît se nădăi, își îmbrăcă cojocul și căciula, apoi de după ușă își luă furca cea de fier și merse la pîndă. Prin poartă nu putea vedea pîn-acolo, că bura era deasă, de puteai tăia cu briceagul în ea, și casa lelii Ana era departe de drum. Deci Vasilică se luă și trecu drumul încet și pe foaie, ca șarpele, pînă era la poarta lui Pavel. Nici de-acolo nu văzu nimic, dar nu merse mai aproape și stătu aci locului cu ochii țintiți la ferestrele casei lui Pavel. Cînd Pavel a aprins o leacă de lumină, de-a mai scociorît prin ladă, a văzut Vasilică limpede, dar n-a zis nimic. Văzut-a el și cînd a pus ceva în cornurile casei, dar iar n-a zis nimic. Ca fulgerul de iute i-a trăsnit prin minte, că în adevăr, Pavel vrea să dea foc casei, dar tot atîta de iute văzu și aceea, că în primejdie nu e nici un vecin, fiind casele foarte departe unele de altele și omătul mare. Deci își gîndi: Hai, drace! hai! Și-i dete pace. Dar cînd să iasă Pavel afară din ogradă și să meargă la cumnatu-so atunci Vasilică îl oprește-n loc, ținîndu-i furca oblu înaintea ochilor: — Stai, că te împung, ce-ai făcut? Du-te și ia focul, ori te împung ca pe un șarpe! Vorbele aceste le zise Vasilică atît de tare, cît răsună ulița de gura lui. Ferecatul într-o săritură fu afară, cu furca de fier în mînă și el, strigînd la ceilalți vecini. Pavel sta între furcile de fier înmărmurit. Cercă să fugă, furca lui Vasilică îl răni la pulpa din jos a piciorului, de căzu jos. Într-aceea mai sosiră cîțiva vecini: bărbați, muieri, copii, să vază ce e! Vasilică-i striga într-una: — Du-te și scoate focul de unde l-ai pus, că de prinde casa a arde, acolo te arunc ca p-un snop. Dar atunci cîți erau de față, toți cu un glas strigară: „Tulvai, foc!” și-și ațintiră ochii spre casa lelii Ane care luase foc din patru părți deodată. Pe o clipită își pierduse toți cumpătul, ca oameni care nu văzuseră așa o întîmplare, că pîn-atunci nu fusese chiar nici un foc acolo, din 1848 cînd aprinseseră ungurii satul. Stătură încremeniți o minută. Pavel dă repede să se ridice, cînd zărește focul, dar cade jos, piciorul îi sîngera rău. Atunci Ferecatul strigă: — Muieri, legați careva piciorul lui Pavel, tu Vasilică mergi de slobozi vitele din grajd să nu ardă acolo, de a lua și grajdul foc. Voi stați și aruncați omăt, de s-a stinge bine, de nu, să nu sară barem focul în vecini! Toți făcură așa. Unii alergară la biserică să tragă clopotele într-o dungă alții cereau în tot chipul să stîngă focul, dar nu era chip, că din patru locuri luase casa deodată foc și acoperișul era de paie vechi, iar păreții de bîrne mîncate de cari, și ardeau pîrîind. Noroc că nu se aprinseră și alte case, mulțumită împrejurării, că era casa chiar în mijlocul grădinei, depărtată de garduri, și omătul era mare. Cînd ajunse lelea Ana acasă, frîngîndu-și mînile și Măriuca bocindu-se, nu mai era chip să se apropie cineva de casă, că era ca un cărbune înflăcărat. Pe Pavel l-a dus atunci numaidecît primarul la casa satului, unde l-a dat în paza străjilor și a făcut arătare la judecătorie. Dimineața veniră în sat trei căruțe cu demni, unii de la judecătorie, alții de la banca cea de asigurare și alții de la banca cea cu banii. Au luat protocoale, au dus pe Pavel cu ei, și de atunci nu l-a mai văzut nime în sat; banca de asigurare l-a pîrît, căci a vrut să-i înșele, și l-au judecat la închisoare grea pe trei ani de zile. Banca cu bani, scoase demni de la judecătorie la fața locului și vîndură grădina și moșia pentru 1000 fl., ce împrumutase Pavel. Grădina o cumpără Ferecatul, că era numai peste drum de la casa lui, iar moșia o cumpără Niculae, feciorul lelii Ane. Lelea Ana își frîngea mînile și striga în gura mare: Tudumănesc, că-s a mele, nu le vindeți! Dar judecătorii îi arătară scris negru pe alb, că ea le-a vîndut lui Pavel, iar el le-a zălogit la bancă. Acum ce era să facă lelea Ana cu Măriuca ei, draga mamii? S-au tras la Niculae, care le primi cu bunătate, cu toate că din averea părintească nu căpătase nimic, și nu le imputa în veci vreo vorbă, nici el, nici muierea lui. Dar lelea Ana tot poamă bună rămase; dacă nu putea striga ca odată: „Tot e al meu ce-i aci”, nu se putea răbda totuși să nu zică: „Hei, săraca lume, cînd eram io-n vremea mea, altcum purtam găzdușagul, nu ca voi!” Atunci Niculae îi zicea amărît, dar cu blîndețe: „S-a văzut, mamă, nu te lăuda, că știe satul tot”. Oamenii din sat cînd dau în vorbă de întîmplarea aceasta, zic cu toți unul ca altul: „Bună poamă-i lelea Ana! Pe bietul George l-a băgat în groapă cu gura ei, pe fecioru-so cu noru-sa i-a duduit din casă cu gura ei cea bună; fata și-a despărțit-o de omul cel de omenie, cu gura ei; moșia a păpat-o cu mintea ei cea mare, și acum șede la Niculae, care mai anțărț nu era bun de nimica.” Apoi spre încheiere mai zic oamenii așa: Vai de loc, cînd e muierea mai mare-n casă! Iar bătrînii satului zic așa: Minte de muiere, și pace!


content:
Rar mai poți vedea azi un fecior așa de frumos cum era în vremea lui Petrea Iovului din Nucet. Apoi jucăuș și horitor cît gîndeai că numai a juca și a hori a învățat de cînd îi. Mai știa zice și în fluier de muia inima fetelor, chiar de piatră să fi fost. Un fecior cu aceste însușiri nu prea poate înturna curînd, după ce iese o dată de acasă, că ici îl întîlnește o fată: „Unde meri, mă? Unde ți-e fluierul? Jucăm sîmbătă seara?” Dincolo întîlnește o nevastă: „Mă, dă pace fetei să meargă, că se grăbește”. Mai încolo se întîlnește cu un bărbat: „Cînd intri la număruș, mă? Știu că ți-a dat maiorul o țigară, cînd te-a vedea sub măsură!” Dincolo întîlnește pe altcineva, care iar trebuie să zică ceva. Mai pe scurt, un fecior frumos de toți e întrebat, toți își prind vorbă cu el, toți îl opresc în cale, de, vrînd-nevrînd, întîrzie, pe unde merge! De unde a venit și zicala: Om frumos și vită grasă Anevoie-ajung acasă; Omul frumos se deoache, Vita grasă se potoape. Așa se întîmpla și cu Petrea Iovului, care mai cu drept cuvînt ar fi trebuit să se zică: Petrea al Iovulesei, că Iovu, tată-so, era mort colo departe pe cîmpurile Italiei. Sub o tufă de frăgar Lîngă domnul ghinărar. a picat lovit de un glonț, cînd era Petrea de un an și jumătate. Deci, Petrea nu cunoscuse pe tată-so; atîta îi spuneau oamenii, de cînd s-a apucat de-i mare și el, căci chiar așa era și tată-so cînd l-au dus cătană. Dar să nu ne uităm vorba, așa se întîmpla și cu Petrea al Iovului; cînd ieșea din casă, rar înturna curînd oricît îi zicea mă-sa: „Nu ședea mult, dragul mamei”. Dar el nu era vinovat, că de mergea la fîntînă după apă, gîndeai că-i făcătură, tocmai atunci mîna și fătoaia pe Măriuca ei, Todosia pe Ana ei, Todora pe Floarea ei; tocmai atunci trebuia să mai vină, vezi bine, cu graba și cîteva neveste și vrun bărbat și cîți și mai cîți ca la fîntînă. Una-l întreba: „Te-o prins setea, Petre?”. Alta: „Te-ai și sculat, Petre?”. Alta: „Stai, Petre, că ți-oi scoate eu apă, că ești slăbuț, sărace, îi cădea cu cîrligul”. Și el la toate trebuia să le răspundă, și le răspundea și le mai întreba și el una-alta: „Dar tu ce-ai visat azi-noapte?” „Ai grijă, de-ai visat cu cai, îți vin pețitorii; de te-ai visat zburînd, îi zbura de acasă, te miri ce mut te-a duce”. Toți rîdeau, că ce vreți, erau tineri, nu le intrase încă apa rece pe urechi. Nu-i vorbă, mă-sa-l certa, ca mamele: „Iar ai stat mult ți s-a răcit mîncarea. Oare cînd te-i învăța și tu o dată să vii mai curînd, cînd te trimit undeva?” Era Petrea Iovului ca de 18-19 ani, cînd s-a apucat fecioriță Măriuca fătului. Și era ca o joardă de frasin Măriuca subțire și înaltă și tînără că nu era mai mult ca de 14 mult 15. El încă era cam ca și ea; înalt subțirel și totuși spătos și bine clădit. Apoi amîndoi erau albeneți, amîndoi cu părul creț și ochii vineți, amîndoi ai fi jurat că-și sînt frați. Nu mă prinde dar mirare de ce Măriuca juca mai bucuroasă cu Petrea decît cu oricare flăcău de gazdă, și de ce Petrea juca mai bucuros cu Măriuca, care numai atunci se apuca fecioriță, decît cu fetele cele mari de vîrsta lui. Îți era mai mare dragul cînd îi vedeai jucînd p-amîndoi; el iuind: Lelișoară gura ta, Pentr-un husoș nu o-aș da, Pentr-un husoș, pentru doi, Pentr-un plug cu 6 boi. Apoi: Lelișoară de la vamă, Taie-un pui și ne fa zamă, Că de-i veni tu la noi Pentru unul ți-oi da doi. Ea rîdea și se uita-n gura acea mîndră, din care ieșeau glumele și iuiturile, de gîndeai că să o soarbă. Dar de multe ori se cam uita lung Măriuca la el, lung și jalnic și gînditoare. Cine ar fi fost atunci cu băgare de seamă la ea, ar fi ghicit ce socoate. Vorbeau muierile-n sat, ca ele, mai de una, mai de alta, iar cînd venea vorba de Petrea Iovului toate aveau numai un cuvînt pe buze: Ar fi bună păreche Petrea Iovului cu Măriuca fătului, că amîndoi îs frumoși și harnici și de omenie, dar una ca asta nu se poate, că oricum fătul e fruntaș în sat, iar Iovuleasa nu are decît cocioaba de casă și poate două găini și o mîță. Apoi numai din drag nu se poate trăi, iar fătul, bine că-i om cu stare bună, dar mai are copii, nu poate da numai la Măriuca, tot ce are. Afară de aceea și era cam prea tînăr, Petrea pentru Măriuca, că numai de era cu 4 ani mai mare ca ea și ei începură a-i veni pețitori, iar el nu ieșise încă de la cătane. E drept că de cătane scăpa el cu reclamații că să țină pe mă-sa, dar cînd merse a peți la fătul, acela îi spuse oarzin: — Dragul badii Petre, eu nu zic că nu ți-aș da pe Măriuca, dar vezi tu, să-ți spun drept: tu ai numai căsuța și aceea slabă, iar eu mult tare nu pot da cu Măriuca, că mai am copii; fără, uite dragul badii, nu te grăbi cu însuratul, vezi mai întîi de-ți înseamnă cîte ceva; doi-trei ani mai poți holtei și Măriuca feti; pune-te și-ți adună cîte ceva, vezi tu cum merg mulți feciori în țară și vin plini de bani, doar de-i avea noroc să vii și tu cu ceva prindere de bani. „Bine zice badea, cugeta Petrea, numai de nu l-ar pune păcatele să mărite pe Măriuca pînă vin eu, c-atunci zău, nu știu ce aș face.” Cu mare greu spuse Petrea mamei sale înțelegerea făcută cu fătul, iar ea, ca muiere pățită, îi spuse așa: — Fătul meu, mai sînt în lume fete, nu numai Măriuca fătului, rămîi tu locului și te însoară după lege, că, drept că bogăție nu avem, dar avem căsuța noastră, din care nimeni nu ne poate sminti, apoi ești sănătos, și lucrător bun, îi lua pămînt în parte de la cei ce au prea mult și-i trăi cum ți-a rîndui Dumnezeu, dar nu lua tu lumea-n cap. Cum am trăit pîn-acum, fără bogăție și fără lipsuri și de aci încolo vom trăi. — Ba, mamă, eu merg în țară, mă fac pleuar și drotar și în 2-3 ani adun bani, pînă atunci nu mai vin acasă. Dar dacă aflu pe Măriuca măritată, zău, nu știu ce fac atunci. Și, într-adevăr, Petrea se gătă de cale, plecă cu cîțiva oameni care știu rîndul prin țară și se puse slugă la unul ce lucra cu tinichea și-i purta marfa strigînd: „Haideți la marfă bună, oameni buni”. Și într-o jumătate de an învăță și el a lucra cu tinichea și-și făcu scule și prinse a lucra și aduna para lîngă para, ban lîngă ban, gologan lîngă gologan pînă făcea din ei pol, iar polii nu-i schimba ci-i lega cu șepte ațe și-i punea în fundul șerparului. P-atunci meșteșugul cu tinichea era tare bine plătit, tinicheaua era ieftină, iar vasele gata aveau preț bun și erau foarte căutate, astfel că toți cei ce lucrau această măiestrie, de erau păstrători, puteau aduna pe an și pîn’la o sută de poli. Azi nu e nici marfa așa bine plătită și tinicheaua s-a mai scumpit și maiștrii s-au mai înmulțit și totuși adună care-i harnic și păstrător, 50-60 poli pe an, pe lîngă că-și plătesc în țară odaia unde lucră și dorm, pe lîngă că trăiesc și-și plătesc cîte unul ori mai mulți servitori să-i poarte marfa prin orașe și prin sate. Astfel Petrea își puse toată nădejdea în vorbele fătului și în Măriuca lui și cu hărnicie rară lucră zi și noapte și-și agonisi în doi ani și jumătate 160 de poli și voi a merge acasă să se însoare cu Măriuca. Dar n-a fost să fie așa. Cînd se gătea de cale, nimeresc la el cîțiva cunoscuți și prieteni de-ai lui și-i spun că Măriuca de bună seamă s-a măritat după un fecior bogat din satul lor. Auzind el vestea aceasta aruncă sculele jos și zise prietenilor: — Aci aveți sculele mele, mai am aci și cîteva vase nevîndute, fie ale voastre. Sănătate bună! Cu aceste vorbe s-a despărțit de prietenii lui și a apucat prin oraș gînditor. Cînd fu pe dinaintea poștei se gîndi o leacă apoi intră în poștă, unde puse 100 de poli și-i trimise mamei sale cu asemnațiune telegrafică, în care însemnă numai atîta: „Sînt sănătos. Măritată-i Măriuca? Și dumneata cum te afli?” A doua zi primi de la mă-sa răspuns telegrafic: „Banii i-am primit. Sînt sănătoasă și te doresc să vii acasă. Măriuca-i măritată!” Primind el veste chiar de la mă-sa, era pe deplin încredințat că Măriuca dară-i măritată. Deci își zice: „De ce oare să mai merg eu acasă! La ce să strîng? Mama poate trăi cu banii ce i-am trimis vreo 4-5 ani, și fără mine. Deci stau aci, dar oare ce să încep?” Uneltele și tinicheaua deocamdată nu-mi fac nici o plăcere. Mă bag la oaste, acolo sînt feciori, care și-au lăsat drăguțele acasă, ca și mine; mulți, cînd s-or întoarce, poate le-or afla măritate, cum s-a măritat și Măriuca. Numai la oaste-i de mine! Acolo-s tot feciori de pînza mea. Aceasta fu chiar cînd se găta armata română să treacă Dunărea. Atît de voios n-a fost doară niciodată ca atunci, cînd le spuse sergentul: „Feciori, mergem să arătăm lumii ce știm și ce putem!” Era în glidă, dar de bucurie uită totul, își aruncă căciula ca o minge în sus și iar o prinse, strigînd din răsputeri: „hura”! Și ceilalți feciori strigară asemenea, de se umplu văzduhul de glasul lor. Și trecură Dunărea și intrară în foc și Petrea nu se lăsă mai jos decît fîrtații lui, care ziceau adesea despre el: „Al dracului e ungureanul mă, că nu mai știe de oboseală. Uite la el, parcă cu pușca-n mînă l-a făcut mă-sa; fir-ar al dracului să fie!” Cînd auzea Petrea vorbele lor, le răspundea rîzînd: „Ei, bre! ce vreți? Nu cumva eu singur să vă fac rușine? Decît să vă fac rușine, mai bine mă pun și vă zic în trișcă să se mire și Hosman Pașa ăla de zicala mea”. Și trăgea trișca din traistă și o punea la buze și scotea niște trile din ea de toți rîdeau. Apoi o punea repede în traistă și zicea: „Hei, ortaci! Turcii nu zic în fluieră, hai să facem și noi ca ei!” Bătaia se gătase. Armatele se reîntorseseră, cele biruitoare voioase, iar cele învinse cu buzele dăbălate. Mulți morți și răniți rămaseră și din biruitori și din biruiți. Între cei răniți se afla și Petrea Iovului de la noi; primise o plesură la pulpa din jos a piciorului stîng și i se umflase piciorul de era cît o cofă și nu și-l putea pune în pămînt. Îl duseră dară pe car pînă în București unde-l așezară într-un spital. Acolo, ca toți răniții din bătaie, era îngrijit cît se poate de bine. Surori de caritate de la „Crucea Roșie” grijau zi și noapte de răniți. Regele și regina încă-i căutau și-i mîngîiau cu vorbe părintești. Petrea suferea de dureri mari. Pulpa piciorului prinsese a vineți, avea friguri de durere. Medicii stăteau pe gînduri ce să facă cu el, că se temeau să nu-i cadă tot piciorul în aprindere și în urmă să moară. El nu le putea spune dacă glonțul e scos din rană sau ba, căci pușcătura o căpătase cînd era chiar în vîrful zidului la Plevna, atunci a simțit numai că-l arde ceva la pulpă, dar numai a doua zi i se umflă piciorul. După aceste vorbe ale lui Petrea hotărîră doftorii să-i spintece pulpa piciorului să caute glonțul, deci îl întrebară dacă va putea răbda treaz acea durere sau să-l adoarmă? — Cînd am primit glonțul încă nu dormeam, de ce să dorm acum, cînd vreți să-l căutați? Și rîzînd din față dar crîșnind din dinți de durere, întinse piciorul la doftori și zise: — Pe acest sănătos nu vi-l dau, că-i dreptul și eu numai cu dreptul știu face ponturi la joc! Și neadormit și neținut răbdă pînă doftorii îi spintecară pulpa piciorului și aflară glonțul și-l scoaseră, apoi spălară rana cu ce știau ei, îi legară piciorul și-i spuseră că peste 14 zile e nădejde să fie în stare a umbla cum e data. Cînd gătară doctorii lucrul lor, el era tot apă cum asudase de durere, dar îndată ce se depărtară începu la glume cu ortacii și cu cei ce vizitau pe răniți: — Văzut-ați ce cuțit bun au dumnealor? Trebuie că-i fier bun în el. Cum aș vrea să știu de unde l-au cumpărat, să-mi iau și eu unul, că oricum, dar unealta bună prinde bine la om. — Mai bine zi-ne o leacă în fluier, să ne treacă de urît, zise un ortac cu o mînă rănită și legată la grumazi. — Zic, frate, dar mă tem că tu nu-i putea pocni în degete cu amîndouă mîinile. — Nici tu nu poți face ponturi cu amîndouă picioarele, răspunse cel cu mîna legată! Astfel ei își petrecură în rîsuri și glume ca să mai uite durerile, ce le făcuseră blestemații de plumbi turcești. Dar ranele dor rău, fie omul cît de voinic, le simte pînă-n rărunchi. Dar ranele făcute de plumbi fie ele cît de mari, sînt nimica pe lîngă ranele ce le face o dragoste nefericită. Petrea Iovului zicea în fluier și făcea el și glume, din cea gură, dar cînd își aducea aminte de Măriuca fătului, atunci lăsa fluierul de o parte și înceta și glumele. Ceilalți ortaci din spital credeau că de durerea piciorului nu-i mai scapă să facă glume, dar ei nu știau că el are la inimă o rană mai adîncă decît la picior, nu pricepeau cîntarea lui cea jalnică, ce o cînta în toată ziua și de cîte zece ori: Nu-i doftor leacuri să-mi deaie Boala din trup să mi-o iaie, Cîți preoți blagosloviți, Ba și călugări cinstiți, Toți să vie să-mi cetească Nu pot să mă mîntuiască; Cîte muieri vrăjitoare Și babe descîntătoare. Toate vie și-mi descînte, Tot n-oi fi ca mai-nainte; Vie moartea să mă spaie, Că m-aduce la văpaie, Dragostea de loc nu-mi iasă Din inimă și din oasă! — Ce frumos mai știe cînta ungureanul! ziceau fîrtații lui de suferință. — Știe carte! zicea un caporal din țară, ce-și avea și el un picior presălit și-și avea patul chiar lîngă al lui Petrea Iovului. — Ba, că frumos cîntă, de bună seamă, ori știe carte, ori ba, răspundea un curcan legat la cap. — D-apoi știu că n-oi cînta ca curcanii, răspundea Petrea, făcîndu-se a nu mai fi supărat, iar ortacii hohoteau de rîs. Pe bolnavi îi vizita medicul tot din 2 în 2 ceasuri, iar după ce mergea medicul, veneau surorile de caritate, muieri din case alese, doamne și domnișoare și grijeau de răniți, le dau medicina după prescrierile medicilor, legau ranele, îi mîngîiau cu vorbe blînde și le mai duceau și de mîncare. La patul lui Petrea venea de regulă o doamnă înaltă, tînără, oacheșă, cu o servitoare după ea. Îi dezlega rana, se uita la ea, o lega cu legături proaspete, îi da prăjituri și tot mereu îl îmbărbăta glumind: Nu te teme ardelene, Că nu-i muri fără vreme! Iar el îi răspundea smerit, dar totuși în felul lui destul de hotărît: — Nu mă tem, domnișoară, de moarte, dintr-o rană de la picior nu moare omul. Nici rane mai mari nu omoară pe om! — Hei, hei, domnișoară! Gloanțele turcilor sînt lapte cu păsat pe lîngă alte gloanțe! Într-o zi veni domnitorul Carol de vizită pe răniți. Era însoțit de doamna Elisaveta și de mai mulți domni și doamne. Merse de la pat la pat, întrebă pe fiecare unde-i rănit? mai simte dureri mari? nu se simte mai ușor? n-are vreo dorință? nu-i lipsește ceva? Pe toți îi mîngîia, de toți se interesa și toți se simțeau ușurați cînd vedeau că bunii suverani se interesează de ei și de soarta lor. De-abia aștepta fiecare să-i vină rîndul să poată vorbi cu domnitorul, parcă le părea bine că-s răniți ca să se poată lăuda acasă că au vorbit cu domnitorul. La patul lui Petrea încă întrebă: — Pe dumneata cum te cheamă? — Petrea Vultur, Măria-ta! — De unde ești dumneata? — Din Ardeal, Măria-ta! — D-apoi cum, dumneata din Ardeal ai ajuns în oastea noastră? De bună seamă te-au prins din greșală? — Am intrat de bunăvoie, Măria-ta; de-s din Ardeal și eu îs român, lucram în față la tinichea, cînd se gătea Măria-sa să-și treacă trupele Dunărea și atîta am umblat pînă m-au primit și pe mine la Roșiori. — Unde ești rănit? — La pulpa piciorului stîng, Măria-ta. — E grea rana, doare rău? — Nu, Măria-ta, peste cîteva zile-s cu piciorul sănătos. — Și atunci ce-i face? — Ce-o vrea Dumnezeu și Măria-ta! — Bravo, Petre Vultur, știi carte? — Așa mai puțină românește. — Să trăiești, sergent Vultur! Pînă vorbea domnitorul cu Petrea Vultur, doamna Elisabeta și ceilalți domni și doamne tăceau și ascultau, dar cînd zise Domnitorul „Bravo, sergent Vultur”, atunci și ei strigară: „Bravo!” Petrea Vultur mulțămi și el, strigînd: „Să trăiești, Măria-ta!” Atunci un domn bătrîn, ce era îndărătul domnitorului șopti: „El e de bună seamă!” — Și unde erau cînd ai căpătat rana? întrebă Domnitorul. — Pe zidul de la Plevna, Măria-ta, pușcase dinaintea mea pe un ofițer și cînd vrea să cadă eu l-am sprijinit în brațe, că de cădea cu capu-n jos de acolo, nu mai era om în veci; cînd dam să-l dau camarzilor mai de pe scări, atunci un glonț turcesc îmi ardea pulpa piciorului, dar atîta putere am avut să nu scap pe ofițerul pușcat din brațe și să-l dau celor de pe scări, care apoi l-au dus la adăpost. — Și dumneata nu te-ai coborît de pe zid? — Ba coborît, dar nu afară, ci în Plevna înlăuntru dimpreună cu ceilalți ortaci ce ne mai puteam trage cît de cît. — Și apoi acolo te-au apucat durerile? — Numai a doua zi am văzut că piciorul mi se umflă și nu-l mai puteam purta. — Și cunoșteai dumneata pe ofițerul pe care l-ai sprojinit? — Acum nu cred, dar de am fi la Plevna, nu zic ba. — Bravo, sergent Vultur! După ce se depărtă domnitorul de acolo, toți vorbeau numai de cele auzite din gura lui. Fiecare își aducea aminte de vorbele ce i le spusese domnitorul, toți erau nespus de veseli pe lîngă toate durerile ce le aveau, unul singur era ca și mai înainte, nici prea vesel nici prea supărat; și acel unul era sergentul Petrea Vultur. El, îndată ce toți domnii cei mulți ieșiră, începu a cînta: Nu-i doftor leacuri să-mi deaie Boala din trup să mi-o ieaie. Dac numai atîta putu cînta că în acel moment intră în spital o doamnă tînără oacheșă și cu un căpitan bătrîn și înaintară ață spre patul lui Petrea Vultur. Doamna era ceea ce venea regulat de-i lega rănile, iar căpitanul era tatăl ei. După ce se apropiară de pat, bătrînul căpitan îi întinse mîna zicîndu-i: — Îți mulțumesc, sergent Vultur; de nu erai dumneata de-a îndemîna pe zidul cel afurisit, eu eram azi mort! — Să trăiți, domnule căpitan, numai datoria mi-am împlinit-o. — Mulțămesc și eu că ai scăpat viața tătucului, zise doamna ceea ce venise cu căpitanul. — Ba mulțumesc eu pentru îngrijirea ce mi-o dai în spital, că și de-mi erai soră, nu mă puteai griji mai bine. * * * După vreo 3 luni de zile era mare zarvă printre ofițerii tineri din București. Nu se puteau destul mira cum de fata cea mîndră a căpitanului Mîndrescu, fată frumoasă și avută, se mărită după un sergent, pe cînd mulți dintre ofițeri s-ar fi ținut mîndri de a o avea de nevastă. — Al dracului ungurean, zicea locotenentul Frunză, vine în țară ca tinicher, aci intră la miliție, regele îl face sergent, iar căpitanul Mândrescu îi dă fata. Vezi ce face norocul? — Norocul, norocul! răspunse ofițerul Peană, dar Vultur e băiat frumos, isteț și cuminte, apoi de o bunătate cum rar afli. Îl știu bine că doară la compania mea a fost. Glumeț și totuși serios. Apoi, să fim drepți! De nu era el de-a îndemîna să sprijinească pe căpitanul Mîndrescu, atunci căpitanul se prăbușea pe zid chiar în furnicarul de la Plevna, că se vrăvuise și numai tăriei lui Vultur și prezenței sale de spirit are de a mulțămi coconița Elena, că nu-i orfană și de tată, după ce de mamă-i orfană mai de 10 ani. Apoi, toți știm cît de mult ține fata la tată-so și tată-so la ea. Mîndrescu e om cu bună stare, se retrage la moșie și ardeleanul Petrea Vultur va conduce lucrarea moșiilor de bună seamă mai bine decît oricare din noi! Iată de ce Mîndrescu își dă fata după el. Am vorbit eu cu Mîndrescu, îmi spuse rîzînd: — Băiete, sergentul Vultur e om, cu el ești om oriunde, fie-n bine, fie-n rău! La veselie cîntă și joacă, la muncă pune și mîna unde mintea nu-i de ajuns. Apoi Elenei îi place, că-i frumos și cu ședere! * * * Trecuse vreo zece ani de cînd plecase Petrea al Iovului și nici venea, nici scria cuiva vro carte, decît mamei sale îi trimetea din cînd în cînd ceva bani și puține slove: „Sînt sănătos, dumneata cum te afli?” Dar la vreo zece ani veni la noi în sat un demn mare, frumos, cu haine scumpe pe el, cu inele de aur în degete și cu lanț greu de aur la orologiul de buzunar. Veni însoțit de o doamnă înaltă, frumoasă, oacheșă. Și traseră ață la casa Iovulesii. Era într-o duminică. Stradele erau pline de oameni și toți își ridicau pălăriile cînd ajungea domnul acela cu doamna pe lîngă ei. Iar cînd văzură că intrară la Iovuleasa, toți se îmbulziră într-acolo: „E Petrea Iovulesii!” șoptea unul altuia, dar parcă le era frică să zică tare, se temeau să nu-i audă, că acum era domn mare, nu ca înainte cu 10 ani, cînd s-a dus în țară. Auzise ei din feciori de la noi, care umblă în țară, c-au văzut pe Petrea Iovulesii că-i domn mare, are moșii mari ca grofii și că prin ei trimetea la mă-sa cîte ceva de p-acolo, lucru puțin, vezi bine, ce poate omul trece peste vama cucului. Mulți credeau, mulți nu credeau c-o fi chiar așa; dar acum văzură cu ochii, se îmbulziră care de care să dea față cu el, să-l vadă că fusese iubit de toți. Iovuleasa era prin sat cînd au ajuns ei acolo, deci se puseră și așternură o năframă mare pe prispă la umbră și șezură pe ea pîn-a veni Iovuleasa acasă. Oamenii umplură ograda numaidecît, toți cu pălăriile în mînă: — Să dea Dumnezeu bine, domnule Petrea, ai mai abătut pe la noi? — Să trăiți, oameni buni! Am mai venit și eu o dată, că de 10 ani n-am fost și știe Dumnezeu mai veni-voi ori ba? Dar cum mai trăiești, bade Vilă, bade Gavriș, bade Stane? și la toți le zicea pe nume, cu toți da mîna și care de care se îmbulzea să deaie mîna cu el, ba unii voiau să i-o și sărute. Doamna ședea pe prispă și-și ascundea fața în năframă, plîngea de mișcată ce era, văzînd bucuria sătenilor pentru buna aflare a lui Petrea. Roiuri, roiuri, veneau și mergeau bărbați și muieri în curtea Iovulesii. Fătul încă nu se putu răbda să nu vină, să vadă cu ochii ceea ce-i auzeau urechile și ce nu credea. — Bună ziua, bade fătule, zise Petrea Vulturul, văzînd pe fătul ce stă răzimat de poartă, dus pe gînduri: să intre? să nu intre? Hai mai încoace! Cum mai trăiești? Ce face lelea? Măriuca cîți copii are? — Trăiesc, domnule Petrea, cum rînduiește Dumnezeu și mai bine și mai rău; baba-i sănătoasă, Măriuca are o droaie de copii; văd că și domnul Petrea-i voinic și sănătos, zise fătul cu pălăria în mînă. — Sănătos, slavă Domnului, bade fătule, dar nu te ținuși de vorbă! — D-apoi... domnule Petrea, așa a fost scrisă. Deodată oamenii făcură loc și se îmbulziră printre ei două femei: era mama lui Petrea, plîngînd de bucurie și Măriuca fătului ofilită de să n-o mai cunoști, plîngînd și ea, dar nu de bucurie ci de necaz. Mama lui Petrea se repezi la copilul ei, pe care nu-l văzuse 10 ani de zile, îl strînse în brațe și-l sărută. Apoi se sculă doamna de pe prispă și sărută și ea pe mama lui Petrea, zicînd: — Bună ziua, mamă, văd că ești voinică! — Voinică, dragii mei, mulțam lui Dumnezeu de sănătate și vouă de ajutorință! Și era voinică mama lui Petrea; o muiere cam de 50-55 de ani, dar făcută din fierul omului, ca și Petrea, zdravănă, rumenă, voinică, de gîndeai că numai cu sîmbure de nucă trăiește. Măriuca sta de o parte, plîngînd cînd își vedea drăguțul deodată mai mîndru și mai frumos iar ea era ca o babă sfîrșită, galbină, plecată de spate și sacă, Doamne, de abia se țineau hainele pe ea. Petrea se uită lung la ea, nu-i venea a crede că-i Măriuca fătului cea frumoasă, drăguța lui de o dată. Dar își gîndi: Cu amar și cu năcaz Ies rujile din obraz. parc-ar fi ea! — Tu ești, Măriucă! întreabă Petrea. — Eu, eu îs, răspunse Măriuca, am venit și eu să te văd, că-i demult de zece ani... — Da, zece ani sînt mulți, Măriucă; ce, parcă ești bolnavă? Tare ești sfîrșită! — D-apoi cum n-oi fi sfîrșită, că vorba ăluia: Cu bărbatu băutor Nu mai faci pită-n cuptor, Nice pită, nice sare, Numai lacrămile vale! — E rău, Măriucă, e rău, dacă-i așa și eu cred c-așa a fi. Mulțămește la tatăl tău, că-i așa, că eu am voit să fie altcum. Dar el n-a voit; bag-seama așa fost scrisă să se întîmple. Seara fiind aproape, se despărțiră sătenii pe la ale lor, iar Petrea cu mă-sa și cu nevastă-sa intrară în casă. Acolo era rînduiala ca la femeia cea harnică: casa-i curățită ca un păhar, și toate în bună rînduială. La glasul Iovulesii, care prinse a striga: „Pi-mama, pi-pi-pi!” se adunară mulțime de pui și găini, ce stătuseră pînă într-aceea ascunse de căldură prin grădină și pe sub garduri. Iovuleasa le dete grăuncioare în tindă și îndată prinse 2 pui și-i făcu de cină colo la focul slobod din tindă, iar Petrea cu muierea lui stăteau în ușa casei și priveau cum suie scînteile sus și se sting cînd dau de cotlon. — Pînă una alta, zise Petrea, eu merg la domnul părinte. — Să nu stai mult, puiul mamii, că îndată-i gata cina. — Nu te teme, mamă, că îndată viu. Și Petrea merse la părintele și după ce vorbiră mai de una, mai de alta, ca oamenii, spuse Petrea așa: — Părinte, eu m-am așezat cu totul în România; pe aici n-oi mai veni să șed. Acum venii să duc și pe mama la mine, că nu mi-e îndemînă să o știu așa departe și singură. Mîine, poimîine și mergem, dar fii dumneta bun și adună mîine dimineață curatorii bisericii laolaltă, că voi a vă da în seamă căsuța și grădina noastră, să rămînă pe seama bisericii. Că bine că căsuța-i mică și veche, dar e bună grădina și-i mare și în fruntea satului, cu timpul puteți pune biserică pe ea, că biserica vi-i veche și în loc lăturiș. Cînd a fi să vă apucați la biserică, scrieți-mi carte, că din ce mi-a da Dumnezeu și eu voi ajuta. — Mare mulțam și Dumnezeu să-ți ajute că gînd bun ți-a dat Dumnezeu, că, zău, că biserica ni-i slăbuță și-i în loc rău, că domnii pămîntești nu ni-au dat alt loc de biserică, numai acolo unde știi de o lăture de sat. A doua zi tot satul știa că Petrea Iovulesei a venit să ducă pe mă-sa cu el și că lasă pe seama bisericii casa cu grădina cea scumpă cu tot; tot satul era adunat pe drum dinaintea casei popii, așteptînd să vie Petrea Iovulesei să-l mai vadă o dată, c-apoi merge și nu mai abate pe aici în veci. — Acela știu că-i om și domn! ziceau oamenii, că grijește și de suflet, îi poate părea rău la fătul că nu a dat pe Măriuca după el, că-i om harnic și de omenie. A lăcomit fătul la bogăția lui Ilie Sfărăilă și și-a îngropat fata de vie. Doară cînta Măriuca, cînd era mireasă: Nu mă da, maică, la foc, Că mai sînt feciori cu clop Și fete fără noroc; Nu mă da, maică, la pară, Că mai sînt feciori în țară Și fete fără ticneală! Dar fătul și fătoaia nu înțelegeau, gîndeau că Ilie Sfărăilă-i mai bun decît Petrea Iovoaii, că avea, vezi Doamne, boi și car și... avea ce avea, năravul încă-l avea, că doară ce sameni, aceea răsare; apoi tata lui Ilie Sfărăilă încă a fost numai ca el, deși era gazdă. — Tu, muieri, hăi, zise o babă bătrînă, tu, nu vă sfărîmați în zadar, că așa a voit Dumnezeu. De lua Petrea Iovulesei pe Măriuca fătului, noi n-aveam loc de biserică, dar așa ni-a dat Dumnezeu chiar în fruntea satului și, precum spune moșneagul meu, a făgăduit Petrea Iovulesii că și bani va da, numai să-i scrie popa cînd s-o apuca de biserică. — Da-va, că are de unde, Dumnezeu să-i dea bine și sănătate; că și pînă era aici, cuvînt legănat nu s-a auzit de el, iar de cînd s-a dus în țară, pentru purtarea lui cea bună l-a suit Dumnezeu tot mai sus și mai sus pînă, uite la el, că-i boier întreg! — Pst! tăceți că vine, zise un om, ian dați-vă în lături! Și în adevăr, venea Petrea în mijloc, Iovuleasa de-a dreapta, iar nevasta lui de-a stînga. Cînd se apropie de popor, își luă pălăria din cap și zise: — Bună dimineața, iar ei cu un glas strigară: — Să trăiască! Curatorii erau în ograda popii, ședeau pe prispă și povesteau cu popa, care încă era afară; cu ei era și fătul și diacul bisericii. Cînd văzu fătul cinstea ce face norodul la Petrea Iovulesii, la acel Petre care i s-a îmbiat de ginere, de dorul căruia mult a plîns Măriuca lui și pentru care mult l-a mustrat ea și aseară și în toată ziua cînd venea bătută și plîngînd de la odorul ei de Ilie; cînd văzu că acel Petre este atît de bogat și de cucernic, că da de pomană pe seama sfintei biserici casa și grădina ce o avea rămasă de la tată-so, atunci îngălbeni ca ceara, tremură de picioare și cum sta rezimat de un stîlp de la prispa popii căzu amețit cît fu de lung, și amețit a rămas pe vecie. Poporul se înfiora, babele șopteau: — L-a lovit guta de părere de rău, că nu și-a dat pe Măriuca după Petrea Iovulesii. Unii oameni îl duseră acasă, iar Petrea Iovulesii grăi cu glas tare: — Oameni buni și domnule părinte! Poftesc să se știe că de azi încolo grădina și casa noastră, ce mi-a rămas de la tata, de la Iovu care a murit în cătane, acea casă și grădină rămîn pe vecii vecilor sfintei biserici cu tot ce-i în grădină. Casa-i veche, ce-i drept, nu-i vrednică mult, dar grădina e mare și bună și-i chiar în fruntea satului. Acolo e locul cel mai potrivit pentru biserică. Pînă vă veți apuca de zidirea bisericii, din grădină aveți în tot anul cîte 3-4 care de cucuruz. Iar cînd vă veți apuca de zidirea bisericii, scrieți-mi carte că de oi fi viu și în pace, din ce mi-a rîndui Dumnezeu și eu voi trimite, de aducere-aminte de tata Iovu, și de mama Iovuleasa, că a lor a fost casa și grădina precum bine știți. Aci vă dau carte iscălită de mine, de mama și de nevasta mea, iscăliți-o și dumneavoastră și o trimiteți vlădicei, să o scrie unde trebuie. — Să trăiască! strigă preotul cu pălăria-n mînă și poporul după el. Atunci Iovuleasa făcu semn cu mîna și cu lacrămile-n ochi zise ea: — Ce dăm pe seama sfintei biserici să fie de sufletul soțului meu, care a murit în bătaie. — Și de sănătatea dumneavoastră, strigă mulțimea. De atunci n-a mai venit Petrea Iovului prin Nucet, nici mă-sa, Iovuleasa, care s-a dus cu el în România. Spun cei ce umblă prin România și care se zărăstesc la lucru pînă acolo spre Călărași că-l văd și pe el și pe mă-sa și că-i întreabă: — Dar ce-i nu vă mai apucați de biserică, că nu-mi vine nici o scrisoare de la voi? Mai spun că Iovuleasa-i tot voinică și acum ca acuși 10 ani, omenește cînd îi vede pe acolo și-i întreabă cîte toate. Nu țin minte să mai fi fost în Nucet om cu numele de Iovu, numai tata lui Petrea, dar nici fecior ca Petrea Iovului n-a fost de cînd Nucetul și nici noroc ca el n-a avut doară nime-n lume și pe pămînt. Acum nu mai cîntă: Nu-i doftor leacuri să-mi deaie Boala din trup să mi-o iaie... ci cîntă: Ține-mi, Doamne, ce mi-ai dat, Că bine m-ai cumpătat! Iar drăguța lui de o dată, Măriuca fătului, blastămă pe tată-so și în groapă: Nu te rabde pămîntul Cum mi-ai mîncat norocul!


content:
„Preamărit fie Domnul pentru toate cîte mi-a făcut mie”! Așa zice părintele Pamfil seara și dimineața; cînd adoarme cu aceste cuvinte închide ochii spre a se pune la repaos după munca zilnică; cînd deschide ochii, aceste cuvinte ies mai întîi peste cuvioasele lui buze. Și poate părintele Pamfil preamări pe Domnul că cu mînă tare și cu braț înalt l-a scos la fericirea în care se află; cu mînă tare l-a scos din toate neajunsurile, cu care este scris a se lupta în această viață cîte un ales al lui Dumnezeu. Căci Dumnezeu, pe cel ce vrea să-l înalțe, îl smerește, îl cearcă, îl ispitește și dacă Sfinția-sa vede că alesul lui printre toate ispitele, nu se dă răului, nu deznădăjduiește, nu se desparte de căile lui, apoi toate suferințele i le întoarce spre bine. Și mult avu părintele Pamfil să îndure timp de treizeci de ani, ba mai mult: timp de o viață de om; dar acum, către sfîrșitul vieții, mîna cea puternică a lui Dumnezeu l-a scos la adevărata fericire, la care poate rîvni un om cucernic în această lume. Istoria lui fiind plină de învățătură, o pun pe hîrtie să o citească toți cei ce se îndoiesc în atotputernicia lui Dumnezeu și să învețe a lucra cu încredere în Acela, care conduce soarta omului de la leagăn pînă la mormînt. Părintele Pamfil e fiu de țăran iobag. Dezrobirea țăranului l-a aflat ca băiat de 15 ani. Dar dezrobirea se făcu cu lupte înverșunate, apoi: Cînd lupta-i pentru casă Și neamul tău ș-averi, De foc, de fier, nu-ți pasă, Te lupți, de-ai ști că pieri. Și tatăl lui Pamfil căzu pe cîmpul de luptă pentru dezrobire și Pamfil rămase, ca cel mai mare din șase frați, cu mamă-sa și cu un moșneag al tatălui său. Bucuria pentru dezrobirea țăranului din jugul domnesc fu mare, dar jalea familiilor care pierduseră în luptă pe cei mai scumpi ai lor, era și mai mare. „Ce ne folosește dezrobirea dacă am pierdut stîlpul casei?”, ziceau ele. Dar așa fu scris; nici o dobîndă fără jertfe nu se poate. Dreaptă-i zisa poetului: Călătorule cetește Slova zilelor de ieri; Vai, cu jertfe se croiește Viitorul unei țări! Viitorul românului era croit, dar jertfele aduse pentru acel viitor erau mari. După încetarea revoluțiunii și punerea iobagilor în rînd cu alți oameni liberi, izbucni în foștii iobagi dorul de învățătură, acel dor sfînt, care-l ținură înăbușit domnii de pămînt vreo patru veacuri și mai bine. După ce-și dezlănțuiră românii lanțurile robiei, ce-i ținuse patru veacuri legați de glie, se ivi în ei dorul să iasă din ceață și din noapte, își daseră cu tot deadinsul copiii pe la școale să se lumineze, că vedeau ei că prostia îi tot așa de rea ca și robia. Între cei dintîi copii de român ce se hotărîră să meargă la școli, fu și Pamfil. În zadar zicea biata mă-sa: „Da tu, ce-i ști face la școli? Ai tu cap de carte? Tu nu știi nici o slovă? Apoi acolo trebuie cheltuială, cine să o poarte? Cine să-ți care merinde că, vezi tu, că n-ai tată?” Toate erau în zadar, el știa numai una: „Eu merg la școală”. Și cînd fu colo după Sfîntă Maria mică, își umplu o desagă de merinde și în una puse schimburi, își luă desagii de-a umăr, bîta în mînă și hai la școală. Două zile trebui să meargă pînă ajunse în locul cu școala, c-atunci la început erau școalele rari; alt copil de vîrsta lui s-ar fi întors de la jumătate calea, că uite ce i se întîmplă: Cînd dă se treacă peste un rîu, vede un biet jidov chinuindu-și un cal slab ce trăgea o cărucioară cu zdrențe, ca să intre în rîu. Dar calul nu voia nici decît. Atunci Pamfil se dezbrăcă iute, își pune hainele și desagii pe cărucioara jidanului și intră în apă, ducînd calul de căpăstru. Jidanul îi promise pentru această facere de bine că-l va duce în căruță, drag Doamne, cale de un ceas, pînă unde li se despart drumurile și-i va arăta calea cea mai oablă pînă în locul cu școlile. Cum ducea Pamfil calul dinainte și se uita tot în apă, să nu calce cumva într-o șteolnă, el nu avu timp să se mai uite și la averea lui de pe căruță. Jidanul, fiind învăluit cu calul, pe care tot mereu îl îmblătea, încă n-avu timp să se uite pe căruță, după lucrurile lui Pamfil. Destul că, pe cînd fură dincolo de rîu, lucrurile lui Pamfil lipseau din căruță, iar el era gol după toată forma. Un alt băiat de vîrsta lui ar fi rupt de plîns, el însă nu. Ca fulgerul de repede pleacă pe țărmurele rîului la vale și zări pe apă ici o cămașă, dincolo pălăria, mai la o parte sumanul și le tot scotea pe țărmure, iar jidanul i le aduna lîngă căruță și i le punea să se zbicească. Mai cu greu își află desagii cu merindea, că aceia se opriseră într-o rădăcină la marginea de dincolo a rîului. I-i scoase și pe aceia, scoase din ei ce biată avea, dar acum ce să facă? Hainele, nu-i vorbă, se uscaseră, dar merindea? Cu deosebire pînea și brînza nu se putură folosi. Acum pleacă tu la școală fără merinde! Alt copil de vîrsta lui s-ar fi înturnat îndărăt bocindu-se. Dar el nu! Merse tot înainte pînă se apropie de Năsăud, că acolo plecase. Pe cîmpul Năsăudului se întîlni cu un domn, ce ieșise la plimbare. Și domnul, prietenos, îl întrebă unde merge și ce-i cu el de-i tot ud, că în acea zi nu plouase. Iar el îi spuse din fir în păr toată întîmplarea. Și domnului i se făcu milă de pățania lui, și-i zise: — Mă băiete, ai fi tu harnic să grijești de-o vacă și să o mulgi dimineața și seara? Iar Pamfil îi spuse că știe rîndul vitelor, că doară cu de acelea a crescut; se ținea mare, drag Doamne! că ce știe el. Și așa îl duse domnul acela cu el acasă și-i arătă ce să facă și cum să facă. Și din minuta aceea, Pamfil rămase servitor la domnul acela, care era un căpitan pensionat. Dimineața se scula dis-de-dimineață, grija și curățea vaca, o nutrea, o adăpa, o mulgea și apoi căpăta și el o felie de pîine și un pahar de lapte, apoi mergea la școală. După o săptămînă trimise vorbă mamei sale prin un om ce dusese și el un copil la școală și care-i adusese și lui ceva merinde, că adică mamă-sa să nu-i mai trimită nici o merinde, că are ce mînca, numai de hăinicele să se îngrijească ea. Plînse biata mă-sa, cînd auzi că Pamfil al ei urmează și învățăturile și face și slujbă, de-și capătă cele de lipsă pentru trai. Trei ani de zile petrecu Pamfil în casa căpitanului, unde avea casă de locuit, lumină, căldură și mîncare, iar el în schimb pentru aceste tăia lemne, aducea apă, grija de vacă și totuși îi rămînea atîta vreme de învăța, cît era tot cel dintîi în clasă. Toți îl aveau drag, cu toate că din fire nu era copil frumos, dar era sănătos, harnic și cuminte. Dar după trei ani de zile se văzu deodată în drum. Că muri căpitanul, iar neamurile împărțiră cele rămase după el și casa o dădură în chirie. Ce era să facă acum Pamfil? Mai avea de stat un an la învățături, în clasa a patra, iar alt an în preparandie și apoi putea fi dascăl. Mai multe școale nici nu erau atunci în Năsăud, dar el nici pe aceste nu le putea găta, că nu avea cu ce. Mă-sa era săracă și cu o droaie de copii, iar bunul căpitan murise. Așa fiind lucrul, merse la directorul școalei și ceru să-i dea dreptățile cum că a fost la școală trei ani de zile. Dar directorul, un om bun ca pîinea cea mai bună, îi zise așa: — Fiule Pamfile! Eu dreptățile ți le pot da și trebuie să ți le dau, că bine te-ai purtat și bine ai învățat, dar ce vei începe, rogu-te? Școalele nu le-ai gătat. Mai ai să stai doi ani pînă să poți fi dascăl cum e data. Stăi, barem acești doi ani, cu toate că bine ar fi să stai la noi numai un an, pînă-i găta clasa a patra, apoi să mergi la vrun gimnaz, că ai cap bun și din tine s-ar putea alege un om mare, om luminat. — Dar n-am cu ce sta la învățătură, domnule director, că-mi trebuiesc haine și mîncare și cărți, iar eu n-am cine-mi da cele de lipsă, că tată n-am, a picat în revoluție, mama mi-i săracă și cu o gloată de copii mai mici ca mine; domnul căpitan, care m-a ținut de pomană, a murit și așa nu am cu ce mai sta la învățătură. — O, iubite Pamfile, numai de atîta te căiești? Vino la mine, vei lucra ce ai lucrat și la domnul căpitan și vei fi la mine cum ai fost la el. Din minuta aceea rămase Pamfil la directorul școalei. Îi lucra tot lucrul și turma și învățăturile. După ce gătă clasa a patra, merse acasă la mamă-sa. Se miră cînd îl văzu cît e de mare și de spătos, iar cînd îl auzi o dată vorbind nemțește cu notărașul, nu-și credea ochilor și urechilor. Dar nu stătu mult acasă. După vreo cîteva săptămîni, în care timp cosi și uscă mai tot fînul de pe moșia mamei sale, zise o dată cătră mamă-sa: — Mamă, eu de azi într-o săptămînă plec iară. — Unde, dragul mamei? Doară iar la Năsăud? — Ba merg dascăl. Am vorbit cu domnul părinte și cu domnul protopop și m-au pus dascăl în Valea Sacă. Capăt pe an 40 fl. și de tot copilul 10 cupe de săcară. C-o cale scap și de cătănie, că la primăvară îmi vine rîndul. — D-apoi bine, dragul mamei, le-a da Dumnezeu sănătate, că-ți dau și ție o lecuță de pîne în mînă, că din aceea ni-i putea ajuta și pe noi, cît de cît. Și cînd fu colo pe la ziua Crucii, se duse Pamfil în Valea Sacă și prinse a dăscăli. Trăgeau copiii la el, că era omul bun și blînd și-i învăța bine, de vedeai cu ochii cum înaintează copiii în învățături. Trei ani încheiați a stat el dascăl aci și din sîmbriuța ce căpăta nici un ban rău n-a stricat și nici o cupă de săcară n-a folosit pe seama lui, tot ducea la mă-sa. Iar el trăia de mîncare la popa, că-i învăța copiii, iar ceva bani mai făcea cum scria la notărașul, și din aceea se îmbrăca. Apoi haine scumpe nu purta: cioareci albi cu șinoare vinete, o zeghe de pănură sură, ciobote ieftine și o pălărie albă lată îi erau toate hainele, iar schimburi purta cum îi făcea mă-sa de pînză. După trei ani de zile se mulțămi de dăscălie, cu toate că voiră oamenii să-i înmulțească plata și să-l pună și notăraș, numai să steie la ei; dar el nu se mai învoi, „Voi merge la Blaj să gat școalele” zicea el. Așa a și făcut. În zadar zicea mă-sa, că uite, aci ai căpătare bună, dar acolo vei avea cheltuieli și n-ai de unde cheltui. El luă în spate desagii, în care era toată averea și nu se opri pînă în Blaj. Directorul de atunci al gimnaziului era un om vrednic, pe cît de învățat pe atît și de bun. Cînd merse Pamfil la el și-i spuse că, iată, ar vrea să intre în gimnaz, îi zise directorul așa: — Bine, voinice, după dreptățile ce le ai de la Năsăud, eu trebuie să te iau în gimnaziu, dar, uite, e lucrul naibii la mijloc; pruncii care intră în clasa primă gimnazială, sînt colea de la 11-14 mult pînă la 16 ani, iar tu ești trecut de 22 ani. De-i voi să stai să gați clasele gimnaziale, vei fi trecut de 30 de ani pînă să le gați, apoi după aceea va mai trebui să stai 4-5 ani pe la școalele cele mari pînă să ajungi la ceva slujbă. N-ar fi oare mai bine să intri în preparandie, într-un an o gați și scapi la pîne? — Nu, domnule director, zise Pamfil; la preparandie puteam sta și în Năsăud, dar eu voi să urmez învățăturile mai înalte în gimnaziu, apoi fie ce-a rîndui Dumnezeu. De un lucru singur te rog, domnule director, de este cumva lipsă în vreo familie de dascăl la copii pentru limba nemțească, eu aș intra bucuros, numai să-mi deie costul pentru învățătură, că eu atîta am cît am pe mine și hăinicelele din desagi. Directorul era unul din călugării cei vestiți ai Blajului, ședea într-o chiliuță la gimnaziu, unde tot mereu ținea cîte un școlar, să nu fie chiar singur. Aci primi pe Pamfil. Dimineața îi aducea laptele de la seminar, și pentru această slujbă căpăta și el un pahar de lapte și o fălie de pîne. La amiazi îi aducea costul și rămînea și pe seama lui cît îi trebuia: seara-i aducea cina și iarăși rămînea și pe seama lui ceva. Așa stătu cîteva zile. Cărți din care să învețe îi da directorul și el mergea la școală regulat. Nu trecu însă nici timp de o săptămînă și se dovedi că cel mai destoinic școlar în clasa I-a gimnazială e Pamfil Graur, pe care însă ceilalți școlari îl porecliseră în minuta cînd intrase în școală, „Tata Pamfil”. Și el nu se supără, că era într-adevăr mai mare și mai așezat decît toți. După vreo săptămînă, după ce-l cunoscu directorul mai bine, îi zise o dată: — Voinice, să-ți spun ceva: M-am înțeles cu domnii profesori și au hotărît că, de voiești să fii pedel la gimnaziu, vei avea să duci și să aduci poșta, să ții rînd bun în clasă și pentru această slujbă vei avea 2 fl. pe fiecare lună. Apoi, de vrei, poți sta la mine, unde vei avea cele mai neapărat de lipsă: casă, căldură, lumină și cîte o leacă de mîncare, ce rămîne de mine. Pîne vei căpăta de la gimnaziu. Ori că, de voiești, este aci o familie a doctorului, acolo poți intra ca învățător la băieți pentru limba nemțească, că o știi bine. Acum o dată poți alege. — D-apoi eu ce să aleg? Cum va vrea domnul director, așa să fie. Mulțămesc lui Dumnezeu, că m-a îndreptat la așa oameni buni. Acum ajunse directorul la îndoială: ar lăsa pe Pamfil să meargă la doctorul, se temea că Pamfil s-a gîndi că-l alungă și una ca asta nu voia, deoarece prea era Pamfil un tînăr cumsecade; i-ar zice să stea aci, n-avea pe cine recomanda la doctorul; deci îi zise: — Uite, voinice, la domnul doctor deocamdată n-am pe cine trimite un om potrivit ca pe tine, deci mergi acolo și te poartă bine, iar cînd vei avea lipsă de ceva, vino și-mi spune. — Mulțămesc, domnule director. Și se duse la doctorul unde ședea cu copiii aceluia într-o odaie, îi învăța și repeta cu ei lecțiile, iar în schimb avea mîncare și cortel cumsecade. De școală sta cu amîndouă mîinile și pe la domnul director se abătea baremi o dată în zi. Era bine văzut pe tot locul. Și fiind feciorul mare cu mintea coaptă, și fiind și talentat și sîrguincios, îi era numai jucărie învățatul. Așa trecu un an de zile. Ieși la sfîrșitul anului, cum se putea prevedea de la început, ca cel mai bun în clasă. Ceilalți școlari mergeau la Tata Pamfil ca la un adevărat tată, orice temă, cît de grea și încurcată, el le-o descurca și la finea anului toți ieșiră bine. În anul al doilea, cînd fu într-a II-a clasă gimnazială, băgă rugare să-l lase să facă și examenele de pe clasa a III-a. Și ieși bine. De aci încolo merse regulat în fiecare clasă cîte un an. Iar cînd isprăvi clasa a VIII-a, se dovedi că-i cel mai copt la minte decît toți ceilalți școlari și cel cu mai bune purtări. Intră în teologie. Acolo în patru ani termină cursul și-i veni rîndul să se căsătorească și să-și ceară parohie. Aceste două lucruri încă le făcu, deși nu chiar repede, că aci a dat de unele piedici, ce trebuiră delăturate. Adică, cînd veni vorba să se căsătorească, dădu de o piedică destul de însemnată: el era omul cărții, cunoștea sute de scrieri, dar nici o fată. Pe la petreceri nu fusese, cu fete nu făcuse cunoștință, a juca nu știa; pe lîngă acestea mai era și sărac, numai hainele le avea de pe el și învățătura în cap; hainele de pe el se vedeau că-s cam roase, dar învățătura nu o văd, chiar fetele, mai de loc. Pe lîngă acestea nu era nici frumos. Ca absolvent de teologie dă să meargă și el la o petrecere, unde erau fete și feciori. Și se minună mult cînd văzu cum colegi de ai lui, la care el le dăduse lecții din cărți, în umblarea cu fetele sînt atît de iscusiți, iar el e bîtă ca bîtele. Se supără grozav în inima lui. Fetele nici grijă n-aveau că el este cel mai învățat; ele nici nu aveau de unde ști una ca asta; ele se uitau tot la cei țanțoși și guralivi, iar pe el îl treceau cu vederea. Ce ar fi putut povesti cu el? Despre scriitorii latini și greci? Despre filozofii germani? El afară de acestea nimic nu mai știa, iar ele n-aveau de unde ști că au trăit cîndva scriitori latini și greci și filozofi germani. Deci merse din societate cu puțină nădejde să afle pereche din fetele ce le văzuse acolea. Dar fu o bună școală pentru el, acea jumătate de zi ce o petrecuse între ele. Se puse omul meu și citi și lucruri de acestea ușurele, ce le pricepeau și fetele și de altădată, cînd mai lua parte la o petrecere, se dezgheța și el. Multe îl aflară acum mai puțin urît, ca prima dată, ba una, fata unui țăran cu stare, care încă se civilizase cîțiva ani la oraș îl află foarte cumsecade. În urma urmelor numai auziră că „Tata Pamfil” se însoară. Noroc să deie Dumnezeu! Luă pe fata țăranului ăluia și căpătă și zestre frumușică cu ea. Acum veni rîndul să-și capete parohie. Aci va fi mai ușor, gîndi el, decît la însurat, să sfinții părinți de la Consistor mă cunosc mai bine decît fetele. Deci înaintă cerere pentru a căpăta o parohie de clasa I, după ce el știa că a fost cel mai bun din toți teologii. Dar s-a înșelat omul. De la Consistor primi răspunsul că parohia aceea nu-i de el! În urmă se convinse că acea parohie era dată unui fecior de protopop, care avea bune proptele în Consistor, căci luase de nevastă pe nepoata unui asesor consistorial. „Adică nici aici vrednicia nu-i luată în seamă?” se gîndi bietul Pamfilie și băgă rugare pentru o parohie de clasa II. Aceasta încă nu o căpătă, că, ziceau sfinții părinți, aceea s-a dat unui preot bătrîn cu merite. Pamfil însă n-are nici un merit, e cleric absolut și atîta tot! Acum ceru o parohie de clasa a III-a, dar i se răspunse de la Consistor că nu-l pot pune nici acolo că el nu știe ungurește, iar parohia aceea e într-un așa loc, că preotul român trebuie să știe și ungurește. Deci concură la o parohie de clasa a IV-a, care i s-a și dat. Acea parohie este chiar Valea-Sacă, unde el fusese dascăl înainte cu vreo 12 ani. Bucuria oamenilor cînd îl văzură iarăși în mijlocul lor și bucuria și a lui, că nu va mai fi silit să șadă la socru-so. Aci, în Valea-Sacă e el acum de vreo 32 de ani, mai jos nu l-au putut pune, iar mai sus nu au voit a-l pune. Și s-a cerut, pînă era tînăr, în cîteva rînduri să-l ducă într-o parohie mai bună, dar parohiile mai bune sînt ale oamenilor cu proptele, iar el proptele nu a avut. Dacă a văzut ce-i și cum, și-a luat gîndul de-a mai merge din Valea-Sacă, că vedea bine că zadarnic i-a fi. Și se pune și-și făcuse o leacă de moșie, crescu vite și le vîndu și cumpără loc; și iarăși crescu vite și iar cumpără loc, pînă avu o moșie frumușică. Și preoteasa încă-i făcea mai în tot anul cîte o bucurie, că în cei dintîi 12 ani avu nici mai mult nici mai puțin ca patru feciori și patru fete. Dar cu fata a patra își puse preoteasa capul. Acum ține-te, Tată Pamfilie! Crește tu opt copii fără mamă, într-un sat mărginaș și mic și sărac. Aci vin adevăratele lui necazuri; aci și gîndi și-și răzgîndi toate zilele bune și rele ce le avuse; aci se necăji cît numai unul Dumnezeu știe chinul ce l-a tras. Dar răului nu se lăsa. Își purta oficiul cu cea mai mare sfințenie și era mamă și tată la opt prunci. Credea că doară vor vedea și cei mai mari necazul lui și l-or muta într-un loc unde să-i fie mai lesne creșterea pruncilor. Dar pace! Cei mai mari, ca cei fără necazuri, nu știu să se pună în starea celor mici și necăjiți și așa pe Tata Pamfil îl lăsară să se zvîrcolească în Valea-Sacă, ca peștele pe uscat. Și-l durea inima pe Tata Pamfil cînd vedea cum unii abia o îndrugă, înaintează, iar el, care înaintea altarului era ca un înger și între popor ca un patriarh, el nu putea înainta, căci nu era neam cu cei mai mari. Era cît pe aci să despereze bietul om. Dar Dumnezeu îl întări în fire. De avea copii mulți și pentru creșterea lor mijloace puține, Dumnezeu voi ca baremi să fie copii buni, să învețe bine și să aibă purtări alese. Apoi cînd Dumnezeu ține cu omul, o lume întreagă ce-i poate face?! Cu mare greu putu pune mîna pe un stipendiu pentru copilul cel mare cînd era prin clasa a II-a gimnazială. Dar credeți că folosi copilul măcar un singur ban din acel stipendiu? Nu, el nu avea lipsă, că era copilul tătîne-său, învăța pe alții și în schimb căpăta toate cele de lipsă. Așa stipendiul copilului îl folosea tata Pamfil pentru lipsele casnice. După ce gătă școalele gimnaziale, îi face tata Pamfil propunerea să intre în teologie că acolo va putea învăța fără spese. Ci tînărul nu se învoi: — Văd eu năcazul în care înglozi dumneata, nu voi mai intra și eu în el. Merse la universitate și fără ajutor de un ban de la tată-so, în 4 ani de zile gătă drepturile și căpătă diploma de doctor în drepturi. Din acest minut începu a răsări încet pe încet soarele și pentru bietul tata Pamfil. Că Iuliu, care făcuse doctoratul în drepturi, se duse practicant la un advocat și-i trimitea tătîne-său la fiecare primă 10-15 fl. Iară după trei ani de zile făcu examenul de advocat și-și deschise cancelaria la un oraș mare. Acum toate lucrurile Tatii Pamfil luară altă față, că Iuliu luă pe toți copiii la sine, pe toți îi folosea în cancelarie în orele libere și fiecare scria, cu fete cu feciori, măcar atîta cît le plătea mîncarea. Încet, încet isprăvi și copilul al doilea drepturile, al treilea medicina, și al patrulea profesura. Cești doi mai mici trecură în România, unde munca este mai bine plătită, decît la noi, și de unde trimiteau tatălui lor bani de plăti toate datoriile ce le făcuse, cînd erau mici. Fetele cele mai mari sînt măritate bine, după oameni aleși, iar cea mai mică o mărită chiar acum după un cleric pe care l-a și luat de ajutor lîngă sine. Că-și zice părintele Pamfil: „Valea-Sacă – cu popor puțin și sărac, dar e parohie cu noroc. Am o leacă de moșie, ce-i cumpărată din zilele cele bune, cînd îmi trăia preoteasa, nu bucuros aș vinde-o. Deci ginerele să-mi rămînă ajutor bătrîneților, că chiar în Valea-Sacă l-or lăsa doară și fără patron”. Acum cîntă părintele Pamfil și de zece ori pe zi: „Preamărit fie numele Tău, Doamne, pentru toate cîte mi-ai făcut mie!”


content:
Mai sînt ei și acum ici-colea cîte un gospodar avut, dar ca Petrea Păuneștilor de la noi, parcă rar ai mai afla, și de ai umbla țara lungiș și curmeziș, cu lumina aprinsă – cum se zice. Că Petrea Păuneștilor tot a fost noroc și-n cioboate. De la tată-său i rămase moșie mare și bună și vite și acareturi, de la socru-său rămase altă moșie mare și bună și acareturi și, pe deasupra, o nevăstuță ca un păun. Vezi că Petrea fusese singur la părinți și părinții lui erau cei mai mari gospodari, iar socru-so încă fusese gospodar avut și avusese numai un fecior, ce muri în bătălia cu Praisul, și pe Firuța. Iar pe Firuța o luă de nevastă Petrea Păuneștilor și așa împreună două gospodării, cele mai mari în sat și Petrea din avut ce fusese se făcu boier întreg. Cînd s-a văzut el singur stăpîn pe amîndouă gospodăriile cele mari, colo după ce băgă sub glie pe părinți și pe socri, își zise ca bogatul din evanghelie: „Sparge-voi gitnițele mele și mai mari le voi zidi și umplîndu-le de bunătăți voi zice sufletului meu: Suflete al meu, mîncă, bea și te desfătează că ai averi adunate pe mulți ani!” Așa zise badea Petrea și așa făcu. Casa, ce-i rămase de la tată-său, era pe o grădină prea mică pentru o gospodărie mare ca a lui, nu-i încăpeau grajdurile și șurile, hambarele și cotețele, clăile și stogurile. Casa, ce-i rămase de la socru-său, era, ce-i drept, pe o grădină destul de mare, dar era pe o zăhată strîmtă și tinoasă și avea acolo niște vecini, de care nu i se prea împărea că erau cam lungi la degete. Deci își zise, am un loc mare și frumos chiar în capul satului, pe lîngă el trece drumul țării, iar pe la celălalt cap al lui trecea pîrîul morii. Acolo o să-mi fac casă nouă și șură și grajduri, acolo mă pot întinde cum mie-mi place, nu voi mai fi strîmtorat de nimenea. Și cum a zis, așa a făcut. A desfășurat casele și toată gospodăria socru-său din bîrnele cele bune își făcu o casă mare, cu multe încăperi ca cele boierești. Apoi desfăcu casele și gospodăria ce-i rămase de la tată-său și din ele făcu șuri și grajduri mari și largi, să-i încapă toate vitele, și-și făcu hambare și cîte acareturi toate. Un străin, ce trecea și vedea gospodăria lui cea mare și frumoasă, credea că vede gospodărie boierească, nu altceva. Cele două grădini, rămase goale, le umplu cu pomi roditori, de-ți era mai mare dragul a privi la ei. Dar parcă-i făcătură! Unde-i averea mare, acolo nu prea e noroc la copii. Așa era și la Petrea Păuneștilor. Care copil cum îl avea, trăia un an-doi și-i murea. Așa mici a îngropat vreo 3-4 copii. Se luară pe gînduri badea Petrea și lelea Firuța. Acum oamenii începeau a vorbi în treaba lor, ca oamenii: ba că casa-i în loc rău, în loc fără noroc la copii; ba că s-au mutat în casă pe vreme nenorocoasă; ba că de ce n-au pus sub fundament cap de om, ori barem de ceva dobitoc? Și cercat-au ei care cu ce numai i-a învățat, cu slujbe pe la biserici și pe la mănăstiri, cu milostenii pe la săraci, dar pace! Copiii nu le trăiau. În urma urmelor dă Dumnezeu, că mai au un fecioraș, tocmai cînd erau de zece ani luați laolaltă, și acela da semne de viață. Era sănătos, frumos, voinic, creștea ca din poveste. Acela și trăi și ajunse vîrsta școlii și trăi și mai mult, cum vom vedea îndată. Dar cînd era de vîrsta școlii își făceau ei capul călindar și mintea sfredel să-l lase la școală, să nu-l lase? Ei ziceau: Ar fi bine să-l lăsăm la școală, nu multă vreme, așa vreo 2-3 ani, să apuce o leacă de învățătură, cîtă brumă-o putea; să poată cît de cît citi într-o carte, să poată scrie cîte o slovă-două, cînd va cere nevoia, că la atîta blagă nu strică o lecuță de învățătură. Dar lelea Firuța era de altă părere. Dumneaei zicea așa: — Să mulțumim lui Dumnezeu că-l avem și să ne rugăm Sfinției-sale să nu ni-l ieie, să nu ne mai zburde mintea a-l da la învățături, că acolo dascălu-i bate, copiii se împing și de aud că a pus cineva mîna pe Toderașul meu, cad în păcate, că popă să fie, nu dascăl și-l opăresc cu apă fiartă. Avem de la Dumnezeu destulă blagă, l-om face gospodar cinstit, cum a fost tata și tată-to și cum ești tu. Că tu încă nu știi carte, nici tata n-o știut, nici socru, dar schimbatu-s-au ei cu cărturarii? Și tu schimbatu-te-ai cu un preot? Că, nu zic ba, bună-i învățătura la cei ce nu au avere, că trăiesc săracii după ea, cum pot, și mai bine și mai cu subțirelul, după cum li s-ajunge plata și cum li-i de mare gloata; dar un gospodar cinstit, un om care are din prisosință cele trebuincioase, ăla n-are lipsă nici de o carte. — Dar, răspundea badea Petru, dar, muiere hăi, amu cică-i musai să-și deie tot natul copiii la școala din sat, amu cică nu-i ca pe vremile cînd eram noi copii, amu-i altă lume. Cică de nu dai copilul la școală, plătești gloaba, plătești pedeapsă, mai întîi cinci puișori, pițule, al doilea o coroană, de nu două, al treilea florintul deplin. Apoi, vezi tu bogat în sus, bogat în jos, dar să dai în toată săptămîna 2-3 coroane, iată numai așa, îmi vine nu știu cum. Mai bine să-l lăsăm noi să meargă el la școală, că doară știu că n-a mai sta nici dascălul cu bîta tot pe el, că mai sînt în școală și alți copii. Copilul, vezi bine, auzea tot sfatul părinților lui și se înfiora de gîndul că va fi dus la școală și acolo va căpăta bătaie cîtă ploaie de la dascăl. Deci își luă și el inima în dinți și zise că el o dată cu capul n-a merge la școală. Lelea Firuța prinse a plînge de mila lui, că doară era dragul mamii și plîngea și plîngea. Și rogu-te, cum n-a plînge dumneaei că doară-și vedea (în minte) copilul în școală, între ceilalți copii, cu părul tuns scurt și bătut de dascălul. Deci printre plîns și lacrimi își îmbună copilul: — Nu te teme, dragul mamii, că nu te dă mama la școală, nici să știu acurat, că dau pe toată ziua o coroană, pînă se plinesc anii, de nu te vor mai chema la școală. Badea Petrea stătea îngîndurat. Dumnealui se gîndea așa: „Trăiesc, cu Firuța de 17 ani, plîngînd n-am văzut-o numai cînd ne-a murit cîte cineva amu, har Domnului, nu avem de-a plînge de nimic, gospodăria merge bine, noi sîntem sănătoși, copilul dă semne de viață și de înțelepciune, de ce oare aș face plîns și tînguire în casă? Din pricina secretei de școale? Mînce-o focul, de a mea grijă. Nu-l dau și pace! De se întîmplă să se spărie de dascăl, ori de l-a împinge vreun alt copil și l-a lovi, atunci în casa mea numai plîns și văietare va fi. Nu-l dau, și pace și sănătate!” Făgădui dar muierii și copilului că va pune el trebile la cale, să nu fie chemat Toderaș la școală. Și toți se înseninară. Copilul era voios, iar lelea Firuța-l săruta și dezmierda: — Nu te teme, puiucule, că nu te-a lăsa mama la școală să te bată dascălul, că mama numai pe tine te are, n-are o sută de copii! Așa fiind înțelesul, badea Petre luă sumanul între umeri, subsoara stîngă luă un caș mare cît un ciur și hai pînă la domnul părinte. Părintele se cam miră cînd îl văzu intrînd, că nu prea era obiceiul lui badea Petre să meargă pe la dumnealui, era învăluit cu gospodăria atît de tare, de nu vru să primească nici a fi epitrop la biserică, nici la școală. „Sînt prea învăluit cu gospodăria”, zicea el, cînd îl îmbia preotul și sătenii să-l pună epitrop, „nu pot primi, vă mulțumesc frumos de cinstea și omenia cu care mă vedeți, dar zău nu pot primi, sînt ca omul singur, numai pe străini nu mă pot răzima”. Așa el nu primea să intre în niciun fel de slujbă, nici la comună, nici la școală, nici la sfînta biserică. Era omul învăluit. Din această pricină nici nu-l vedea nimenea pe la primărie, numai cînd își plătea birul; la biserică mergea în toată duminica și sărbătoarea, dar la școală nicicînd. „Ce să caut eu acolo? își zicea el, cînd îl pofteau epitropii să meargă la examen, copii de școală nu am, iar acasă am atîta învăluială, de nu-mi văd capul”. La preotul mergea din cînd în cînd, cînd era nun mare. Și era cam des nun mare, că cine să fie de n-or fi cei bogați? Că doară nănășia-i împreună cu cheltuieli, iar omul sărac nu-și poate băga capul în datorii, de dragul nănășiei. Cînd era doară nun la cineva, atunci mergea badea Petre pînă la preotul, altcum ba. Cînd îl văzu acum preotul, că intră la el, îi ieși înainte, ca la cel mai mare gospodar din parohia sa și de departe-l întrebă rîzînd prietenește: — Pe cine mai legăm de lume, frate Petre!? Îi zicea frate Petre, că preotul era mult mai bătrîn decît el și nu se cădea să-i zică „bade Petre”, iar fiind gospodarul cel mai de frunte, deși era tînăr, tot nu se încumeta să-i zică „mă Petre”, ci-i zicea frate ori fiule Petre. Așa-l întrebă și acum: — Pe cine mai legăm de lume, frate Petre? Iar badea Petre își luă pălăria de pe cap, își netezi mustețele și răspunse cu glas smerit, ca omul de omenie cînd vorbește cu preotul lui: — Deocamdată nu cununăm pe nimenea, domnule părinte, fără... poftesc... și-i dete cașul. — Mulțam, frate Petre, mulțam și poftește înlăuntru, vei fi avînd să-mi spui ceva, te miri, ca omul... Și intrară înlăuntru și badea Petre începu așa: — Domnule părinte, am venit cu o rugare foarte mare la Sfinția-ta. Că să vezi, domnule părinte, Toderaș al nostru vine pe șapte ani, e scris la școală, dar noi nu-l putem da nici decît. Că, să vezi, domnule părinte, copilul e spărios. Cum ședem afară din sat, nu prea a venit între alți copii. Apoi, cum numai pe el îl avem de la Dumnezeu sfîntul, l-am ținut ca pe apă puțină, l-am ferit ca ochii din cap. Acum dacă deodată l-am trimite la școală, poate să se spărie de dascălul să înceapă într-o spaimă, se poate să-l împingă vreun copil, ori poate el să împingă pe alții, și-i pricina gata. De aceea am venit să te rog să faci ce-i face și să-mi faci copilul scăpat de școală, că-ți dau ce-i pofti. Ți-oi plăti, domnule părinte, ce-i cere ți-oi da, numai nu mi-l sili la școală, că de-a fi musai să meargă și i s-a întîmpla ceva, nu știu ce m-aș face. Mă-sa ar nebuni de supărare, iar eu... știe-mă Dumnezeu ce aș face într-o undă, apoi nici copilul nu vrea nici s-audă de școală. Îți dau o sută bună, ori o vacă care-i zice din ale mele, ți-o aduc deseară, numai fă-l scăpat... Așa vorbi badea Petre, iar domnul părinte îl ascultă pînă în capăt, apoi începu așa: — Fiule Petre! Mă prinde cea mai mare mirare, cum de chiar dumneata, fruntașul gospodarilor noștri, vii la mine cu așa o rugare. Îți spun drept, că eu nu te pot înțelege! De moarte mi-am adus aminte, dar de una ca asta, ba! Eu credeam așa, că după ce Dumnezeu sfîntul ți-a dat avere așa frumoasă și după ce ai un copil, numai un copil, dumneata pentru cît bine-i în lume nu-i umbla să-l scoți de la școală; ba, credeam cu totul altceva, credeam că te vei năzui să dai copilul la școalele cele mari, să iasă din el om luminat, judecător, advocat, doftor ori preot. Că, să vezi dumneata, frate Petre, neamul nostru are mare lipsă de oameni învățați. Și pe aceia de unde să-i iai? Bogații își opresc copiii de la învățătură, cum văd că faci și dumneata, iar săracii? Ei nu au de unde cheltui pentru copiii lor, pînă să-i vază ieșiți din toate școalele. Și așa rămînem tot coada neamurilor. Și așa nu-i bine, că din lipsa de oameni ieșiți din sînul nostru, judecător străin ne judecă, advocat străin ne apără (cu numele, că în adevăr mai mult ne apasă), doftor străin ne vindecă, inginer străin ne măsură și ne comasează moșiile noastre și, dacă toți ar zice ca dumneata, atunci preot străin ne-ar face și sfînta slujbă și dascăl străin ne-ar învăța și copiii în școală. Da așa nu merge! Pune-te dar, frate Petre, și-ți bagă alte gînduri în cap, lasă dumneata copilul la școală, mai întîi aci în sat, apoi de vom vedea că învață ceși-cevași binișor, pe alt an, ori peste doi ani, îl vom trimite la școalele cele mari din oraș. Și scoatem din el om învățat, cît să se mire împrejurimea asta și să zică: „drept că numai un Petru Păunescu este, dar și om învățat ca copilul lui nu mai este altul în lume și pe sub soare”... Așa te gîndește, frate Petre! — Că una ca aceea n-a fi, domnule părinte, nu poate să fie, n-am numai pe Todoraș, îl las să se facă gospodar și om cinstit, nu mi-oi mînca ce am cu el pe la școale. Încă de aș avea baremi doi-trei, treacă, ducă-se; dam pe unul în cercare, dar așa, nu se poate! — Dar, frate Petre, i-ar strica lui Todorașul dumitale o leacă de învățătură și de va rămînea gospodar? Țare dumitale ți-ar fi spre ceva stricăciune de ai ști ceti și scrie? Ce pagubă ai putea dumneata avea în gospodărie, de ai ști carte? Ți-ar fi spre stricăciune să poți ceti în cărțile cele sfinte și să vezi de-ți înseamnă birul bine ori ba? Rogu-te, spune! Ori eu, că sînt preot, nu port și gospodăria? Ori eu nu v-am povățuit de ați prins a sămăna napi, luțernă, trifoi? Ori nu eu am făcut cel dintîi pomăt în cimitirul bisericii și nu după mine v-ați luat dumneavoastră și v-ați făcut pomăturile cele frumoase, ce le aveți? Și oare eu aceste lucruri de unde le-am știut? Doară de la tata le-am învățat? De unde? Tata a fost gospodar cinstit, dar necărturar, ca dumneata. Dar toate aceste le-am învățat în școală de la dascăli, și după ce am ieșit din școale – acasă din cărți; am citit din cărți și din gazete cum face lumea cea învățată și am cercat să fac și eu, ca ea. Și după ce am cercat și am văzut că-i bine, v-am povățuit și pe dumneavoastră și toți ați văzut că-i bine așa și, iată, că azi toți gospodarii fac după cum citii eu, că fac alte neamuri mai luminate. Vezi dar, că și la gospodar e de lipsă cartea? De ce dară ți-ai feri dumneata pe Toderaș de carte? Facă-se gospodar, dacă așa vrei, dumneata și dacă și lui așa-i place, că bună-i gospodăria și cinstită, dar învețe mai întîi o leacă de carte, cît de cît, baremi aci la noi în sat în școluța noastră... Pricepea acum badea Petre că zău drept are părintele, că nu era pînă într-atît de bătucit la cap să nu priceapă, dar îi era groază cînd se gîndea că Toderaș încă nu are voie de școală și peste voia lui nu făcea badea Petre nimic, că doară nu și-a aprinde paie în cap. Dumnealui ca om cuminte și cumpătat ce era, își zicea așa: „Tot ce se întîmplă în casa omului trebuie să se întîmple cu știrea și învoirea amîndorura, cu învoirea bărbatului și a muierii, nu-i iertat să tragă unul hăis și altul cea”. Deci, știind că lelea Firuța nu vrea nici să auză de școală, el încă trebuie să fie împotriva școalei, nu prin convingere, ci pentru „pacea casei”. Așa fiind lucrul se întoarse de la domnul părinte făgăduind că s-a mai înțelege cu boreasa. — Înțelege-te, Petre, că înțelegerea trebuie să fie între bărbat și muiere, înțelegerea o voiește și Dumnezeu și oamenii cei de omenie, dar înțelegere bine pricepută numai în lucruri bune, iar școala este lucrul cel mai bun, ce-l putem da zestre copiilor noștri. Badea Petre mergea ca prin pămînt pînă acasă. Acolo spuse lelei Firuța ce auzi de la preotul, dar credeți că dumneaei așteptă să spună chiar toate din fir în păr? Feri, Doamne! Dumneaei începu cu o gură la badea Petre, cît să te păzească Dumnezeu! — Așa, adică tu te lași ademenit de preotul? Adică ție ți-e mai scumpă vorba lui, decît înțelesul nostru? De copil nu ți-e milă, l-ai duce la foame și la bătăi, ca și cînd noi am avea nu știu cîți copii și nu am avea cu ce-i ținea? Vorbele mele nu le încrestezi în nimic, ca și cînd m-ai fi prins de pe apă, m-ai fi adunat de pe drumuri! Ascultă dar de preotul, dă copilul la școală, dar să știi, că de i se întîmplă ceva, cu mine ai gătat-o. Și prinse a plînge lelea Firuța și plîngea și Toderașu mamii, iar badea Petre ieși afară trîntind ușa în dosul lui. „Ce păcatele mele m-oi ști face?” gîndea el: „Popa-mi toacă într-o formă, boreasa mi se bocește într-altă formă! Dar nu cu popa m-am cununat”... Cum făcu, cum direse badea Petre, aceea-i grija lui, destul că Toderaș fu scăpat de școală, și pace și voie bună era iară în casa lui. Cuvînt legănat între el și lelea Firuța nu se mai ivi; gospodăria mergea cinstit; din avuți ce erau, pe zi ce mergea se mai îmbogățeau. Copilul creștea frumos și spătos, ca cel ce numai mîncă, bea, doarme și se joacă. Era mai mare dragul la lelea Firuța, cînd se uita la el. Numai de mi l-ar ținea Dumnezeu! zicea ea în gîndul ei, și de multe ori gîndul îl auzea copilul. Vremea tăcea și trecea. Toderaș se făcea din zi în zi tot mai mare și mai frumos, dar osul lui nu se deprindea cu nici o muncă. De vrea badea Petre să ducă pe Toderaș cu el la plug, lelea Firuța începea: Doară nu o să rămînă acasă singură ca cucul, hargatele le trimit cu demîncare la lucrători, hargații sînt la cîmp, eu cum o să înving singură acasă? Cine să-mi aducă lemne la bucătărie? Dar la viței cine să deie? Dar la purcei? Și așa Toderaș sta tot pe lîngă oale cu mă-sa că doară de aceea era dragul mamii, puiul mamii, frumușelul mamii, bunul și hărnicuțul mamii. Și badea Petre încă, ca bun creștin ce era, se gîndea în toată forma: „De nu-l port de micuț cu mine la plug, atunci cînd va fi mare, i vor mirosi greu coarnele plugului și s-a alege din el omul cel mai slăbănog; de-l duc cu de-a sila la plug, toată ziulica mi s-a scînci pe brazdă, iar mă-sa s-a boci după el ca după mort. Apoi întîmplă-se să-l julească numai o lecuță opinca ori obiala, că-mi aprind paie în cap cu mă-sa”. Așa se gîndea badea Petre și lăsă pe Toderică azi acasă, mîne acasă, poimîne acasă, iar el mergea la plug cu argații. Dar oare Toderaș ce ispravă făcea pe acasă? Cu ce se îndeletnicea el toată ziulica? Vara se scula colo pe la prînzul cel bun. Mă-sa-l aștepta cu mămăliguța caldă, cu lapte dulce, cu smîntînă, cu brînză, cu ce-i cerea inima. Apoi se mișca a lene de colo pînă colo, pînă-i ieșea bine semnul din cap. Dup-aceea o croia oblu la uliță, unde da de copii; și se juca pînă-l rupea foamea, ori alerga la pîrîul morii la scăldat. Acolo se deprindea la fel și fel de năzdrăvenii, să se urce prin arini și prin sălcii la cuiburi de păsări, se deprindea în aruncatul cu pietre, dînd după rațele și gîștele ce erau pe-acolo. Într-atîta-i luase groaza gîștele și rațele de îl cunoșteau de departe, ca pe uliu. Minteni-minteni venea la lelea Firuța cîte o muiere la pîră: copilul dumitale mi-a șchiopătat o gîscă, ori: Toderică mi-a emerit o rață, ori: ficiorașul dumintale mi-a schilăvit un purcel... Iar lelea Firuța pe toate le împăca; la una-i da o legătură de brînză, să nu mai facă gură pentru un lucru atît de mic; la alta-i da un șold de porc, la alta un blid de urdă, la alta o legătură de fărină... și pacea era gata. Lui badea Petre nu-i mai făcea ea supărare cu povești de acestea, că are el destul lucru și destulă învăluială cu gospodăria; pe Toderaș însă-l mustra groaznic, cînd erau num-amîndoi: — Iar ai aruncat cu petri, ștrengarule, de ai șchiopătat o gîscă! Acum te spun la tată-to! Atunci Toderaș se drîmboia, se făcea supărat, se scîncea iar mă-sa numaidecît îl îmbuna: — Noa, taci, dragul mamii, nu mai plînge, că nu te spune mama, dar iată-ți spun, mai mult să nu schilăvești gîștele oamenilor, că doară și lor li-i pagubă... N-ar fi vrut lelea Firuța, pentru cît bine-i în lume să vadă pe Toderică supărat, deci îl mîngîia și-l îmbuna cum știa ea mai frumos, să-i treacă supărarea și să mănînce puiul mamii să prindă putere. Așa trăia Toderică vara-ntreagă, iar de către toamnă zburătărea toți pomii vecinilor. Și era meșter în aruncatul cu piatra! Tăluia mărul, carei-l arătai! Pentru astfel de năzdrăvănii iarăși da lelea Firuța legătură de brînză și blide de urdă... Iarna avea Toderaș al lucru: gheața și săniuța erau două lucruri, pe care el le știa mai bine decît toți copiii din sat, de-l punea tată-so să-i ajute la încărcat de gunoi, arunca de două-trei ori cu lopata ori cu furca și alerga-n casă, ori că i se dezleagă o opincă, ori că i-o sărit nu știu ce într-un ochi, ori că teacă, ori că pungă, numai să se vadă scăpat de muncă, cu ceva podoimă. Apoi atîta-l mai vedea tată-so că mă-sa numaidecît îl dezbrăca și-l punea în pat cald, să nu-i fie ceva rău la Toderică al mamii. De zicea badea Petre că așa nu-i vine la socoteală, cum crește copilul fără să pună osul la ceva, lelea Firuța-l trăgea deoparte și începea la el: — Da ai tu minte, bărbate? Dar de înfulicat la gunoi îs oasele lui? Doară vezi că-i numai canură... (E un proverb: E numai canură = e pospoiat, nu e îndesat, tare, voinic, de purtat greutăți). Așa crescu Toderică pînă fu de 12-13 ani. Atunci se rușina el singur a mai bate lela cu copiii pe uliță că cei de vîrsta lui erau toți la vite ori la alt lucru, deci luă și el bîta-n mînă, traista plină de merinde de-a umăr și merse să păzească boii la pășune, cu alți copii de vîrsta lui. Dar nici acolo nu făcea cea ispravă mare. Mai mult grijeau alți copii de boii lui decît el, iar mă-sa le da și acelora cîte ceva, mai una, mai alta, ca mamele cele bune și avute, pe lîngă că el împărțea merindea cu ei, că el ducea merinde tot ca pentru trei. Umblînd la boi învăța Toderică cîteva lucruri frumoase și bune; a zice-n fluier, a juca și a fuma. Fluier îi cumpără tată-său, că așa se cade la bouari, a juca și a fuma învăță de la alți copii mai mari. Acum era fecior deplin! Punga tot plină-i era de tutun și de hîrtiuțe, sucea țigările mai repede decît orice flăcău și trăgea una după alta și mai da și altor copii, ca să-i adepe boii și să-i întoarcă cînd vrea să fugă de muscă. Cînd veni toamna, de se adunară vitele de pe cîmp în grajduri, Toderică era deprins bine la aceste lucruri; zicea în fluieră de gîndeai că cu fluiera-n mînă l-a făcut mă-sa; juca ca un călușer și fuma ca un turc, trăgea fumul afund în piept apoi îi da drumul și pe gură și pe nas. De aci-ncolo în toate sările era prin șezători și nu venea acasă pînă noaptea tîrziu. Prin șezători mai învăță un lucru bun; prinse a bea vinars, cum îl îmbiau și ademeneau feciorii mai mari. Astfel el se deprindea încet-încet la toate lucrurile cele... rele. Dacă-i zicea tată-său vreodată că la ce mai merge-n toată seara pe uliță, că-i numai copil încă, atunci numaidecît începea lelea Firuța: — Doară știu că n-a cloci pe tăciuni, ca noi!? Lasă-l să-și petreacă, că așa-și petrec „feciorii”! Că era doară fecior mare, că umblase o vară la boi! Dar cu de aceste Toderică se strică cu desăvîrșire. Nu era încă de 17 ani și bea vinarsul ca apa, fuma tutun zi și noapte, era pierit la față, ochii-i era intrați în cap, tot brazde vinete pe sub ochi, slăbit, leșinat, verde la față ca iarba, de gîndeai că bolește. Vezi că nedumerirea și ștrengăriile îi săcară măduva de tînăr! Prietini avea destui, că cine să-și aibă prieteni dacă n-a avea Toderică, feciorul celui mai avut gospodar, al lui Petrea Păuneștilor; dar avea tot prieteni de aceea, cum zice cîntarea: Așa zic prietinii mei Ce-oi avea să beau cu ei, Apoi să mă las să piei! Și el avea bani mereu, că doară mă-sa minteni-minteni îi da cîte-o coroană-două, c-avea de unde. Cînd Toderică era de 18 ani, căzu greu bolnav la pat. Nu putea mînca, nu putea bea, tușea o tusă seacă, răgușise-n grumazi, era săc și rece ca un strujan despoiat de foi. Mă-sa plîngea la capul lui: „Vai de mine și de mine, ce m-oi face de n-oi avea parte nici de Toderică?” Badea Petre își frîngea mînile, umbla ca prin pămînt, nu știa ce să înceapă. În năcazul lui cel mare se duse, unde merge orice creștin, cînd da de ceva rău, se duse pîn’ la preotul și-l rugă să ostenească pînă la el să cetească lui Toderică, că uite din chiar senin a căzut la pat și tușește de se prăpădește. Și se duse preotul și-i ceti, dar după ce găta cu cetitul, spuse lui badea Petre și la lelea Firuța așa: — Dragii mei, bună-i și sfîntă ruga lui Dumnezeu sfîntul, dar mie mi se pare că feciorului trebuie să aduceți doftor, și încă un doftor priceput, că mie nu mi se pare de tusa lui și de răgușala lui. Mergi deci, frate Petre, la tîrg și spune unui doftor ce-i și cum e cu Toderică al dumitale și-l adă încoace. Se spăimîntară bieții creștini de vorbele părintelui, lelea Firuța prinse a se boci ca după mort, badea Petre își freca mîinile; dar preotul le spusese numai adevărul, numai aceea ce era dator să le spună, ca un om învățat și cuminte ce era. Dar lelea Firuța, bocindu-se aci între preotul, zbiera cît o lua gura că ea nu se învoiește o dată cu capul ca să vină la copilul ei doftori, că neam de neamul ei n-a fost pe la doftori. Badea Petre clătea din cap și sta buimăcit, de cine să asculte? Preotul zicea doftor; femeia-i zice nu doftor! Peste cîteva minute satul era plin că Toderică a lui Petrea Păuneștilor e atît de bolnav, cît chiar părintele, care i-a cetit, le-a spus să-i aducă doftor din oraș că atîta-i de slab, de nu mai este nădejde, ba unii că a chiar murit. Muierile prinseră a veni cu droaia la lelea Firuța, fiecare cîte cu o vorbă bună, fiecare cu cîte un sfat înțelept. Una-i zicea: „Nu te teme, Firuță, că mai rău a fost omul; își rupsese un picior de abrustul și vezi-l că iar e om?!” Alta-i spunea: „Cearcă numai cu lapte fiert proaspăt, cu unsoare de gîscă, că acela moaie tusea și vindecă amorțeala.” Alta iarăși îi zicea că nimic nu-i mai bun ca hreanul ras și amestecat cu miere de stup. Și cîte și mai cîte doftorii îi spuneau femeile și lelea Firuța toate le cerca, numai de doftor să nu auză, că doftor e cel de sus iar la doftori de prin orașe neam de neamul ei n-a umblat. Dar în cele din urmă, totuși, la vreo cîteva zile, își luă badea Petre inima în dinți și merse la doftor fără știrea lelei Firuța. Și spuse el doftorului din fir în păr tot ce-i cu Toderică. Și luă pe doftor cu el, îl puse în sanie și pîn-acasă la badea Petre nu se opriră. Toderică zăcea dus. Doftorul îi pipăi mîna, îi ascultă răsuflarea, puse urechea pe pieptul lui, îl ascultă cum tușește și scrise ceva, pe un petec de hîrtie de trei degete de lat și-i zise lui badea Petre: „Să meargă un argat călare numaidecît la spițerie în oraș, colea pe cina cea bună poate fi îndărăpt; eu nu merg de aci pînă mîne, rămîn la domnul părinte. Cînd va sosi argatul cu ce-i scris pe țidula asta, să vii după mine la părintele. De mîncare să nu dați feciorului numai lapte călduț, de băut tot lapte, de va cere.” Cu vorbele aceste merse doftorul, îngîndurat, la părintele, iar badea Petrea puse numaidecît un argat călare, care zbură pînă la oraș. — Din ce poate să-i fi venit la feciorul bocotanului o boală așa grea, părinte? întrebă doftorul pe preot, după ce-și dădură bună vremea, ca buni prieteni ce erau. Nu cumva Petru Păuneștilor, avut fiind și zgîrcit, a pus feciorul la muncă prea grea! Că feciorul acela n-are o plămînă și cealaltă încă-i ca dusă. Mult, dar mult zic, de va mai putea trăi pînă la primăvară că nu-i nici un modru. Așa-i de intrat răul în el, cît numai pe la spitalele din orașele cele mari mai vedem cîte unul, așa de zbuciunat la sănătate. Auzi, părinte, pe sate nici nu credeam că pot da de un așa bolnav. Ce spui dumneata, din ce să-i fi venit? Nu cumva din ștrengării? — Ai gîcit, doctore, ai chiar gîcit. El a fost dragul mamii. Toate-i erau iertate, numai să nu se supere cumva puiul mamii. La școală nu-l deteră nici batăr aici în sat, ca să nu deie scumpul mamii de ceva greutate! La lucru nu l-au pus că doară era scumpul mamii, d-aurucul mamii; de tînăr se învăță la fumat de tutun și la băut de holercă și la petrecerea nopților în șezători și pe la beuturi. Acum iacă urmarea! — Așa, părinte, așa! Apoi ține minte, că doftorul va fi de vină că nu i-a dat leacuri de care vindecă, ci de care omoară. Am mai pățit de aceste! Colo pe la cina cea bună veni badea Petre la părintele după doftor, că sosise argatul cu doftoriile din oraș. Și merse doftorul cu preotul acolo și mai căutară pe Toderică și mai îmbunară pe bieții creștini: — Puterea lui Dumnezeu este mare. El dă și El ia boalele, noi trebuie să cercăm, cît ne slujește priceperea. Dați din doftoriile aceste de trei ori pe pe zi cîte o lingură. Iar de mîncare-i dați numai lapte călduț, ori zamă de găină. De beut încă-i dați numai lapte dulce. — Dar cîte o leacă de holercă? întrebă lelea Firuța. — Niciun strop! răspunse doctorul. — Nici îndulcită cu miere de stup? — Nici! * * * Pe la dumineca Floriilor toată lumea era la biserică, să audă slujba cea sfîntă și să aducă acasă salce sfințită, care-i bună să afoim în grajduri și în casă, cînd e vreme grea. Numai din casa lui Petrea Păuneștilor nu era nimenea la biserică în acea zi sfîntă. Afară era frumos, soarele lucea și încălzea, musculițele ieșeau din ascunzătorile lor de peste iarnă, firicele de iarbă își arătau colțul pe dealuri și prin grădini, paserile ciripeau vesele, mieii jucau. Toată firea avea sărbătoare, sărbătoarea Floriilor, numai în casa lui Petrea Păuneștilor era plîns și jale. Nici badea Petre, nici lelea Firuța nu vedeau soarele cel frumos, nu vedeau firea cea veselă, ei vedeau numai pe Todoruțul lor cel scump și drag care se stinge, nu mai poate vorbi, răsuflă numai din cînd în cînd, își deschide ochii numai rar pe cîte o clipă, apoi iar îi ține închiși ceasuri întregi; tot e rece ca un sloi de gheață, numai la inimă mai are o leacă de căldură. Și aburul ce-l scoate din gură e rece. E ca dus bietul fecior. Cînd era cruce amiazi, era rece de tot. Badea Petre plîngea ca un copil mic, lelea Firuța se bocea cît o lua gura: — Mi l-au mîncat doftorii, că pînă nu aduse doftor nu-i era așa rău, dar din minuta ce-mi intră doftoru în casă, viața copilului se împuțină văzînd cu ochii. Fie de capul cui mi-o nebunit omul să meargă după doftor! Și-și smulgea părul, biata muiere și blăstăma cît o lua gura, blăstăma pe doftori și pe cei ce nebunesc oamenii să meargă la doftori. Cînele urla a pustii p-afară, argații umblau numai pe vîrful degetelor. De nu erau ei, ar fi putut și bietele vite muri de foame și de sete, că nici badea Petre, nici lelea Firuța nu aveau cap a se gîndi la ele; ei numai se văitau și plîngeau și blăstămau pe doftori și pe cei ce nebunesc oamenii să alerge pe la doftori. Petrea Păuneștilor e de tot schimbat de cînd i-a murit feciorul. Nu mai lucră nimic. Stă ceasuri întregi răzimat cu coatele pe masă și cu capul în pumni. Nu se uită ce fac argații și ce nu fac; ce fac ei, e făcut, ce nu fac ei, nefăcut rămîne. Dacă pe badea Petre-l prinde urîtul a sta închis în casă, își ia pălăria și iasă la drum și merge fără țintă. Altădată se trezește că-i la moară, ori la biserică, cînd nu-i nime pe acolo. Dacă-l cheamă cineva, ascultă ca un copil bun, merge și face ce i se zice. Nu mai are cap de gîndit, nu pricepe și voință. Unii oameni l-au chemat la jidanul și s-a dus; și i-au închinat să beie și a primit și l-au mai îmbiat și iar a beut, pînă nu s-a putut duce de la jidanul, de a durmit acolo. El care în viața lui nu călca pragul jidanului, de cînd i-a murit feciorul minteni-minteni e pe acolo, numai să-l cheme cineva. Azi așa, mîne așa, pînă se desprinse a merge și singur; pleca de acasă în nesimțire și numai se trezea că-i la jidan. Lelea Firuța încă-i schimbată de tot, de cînd i-a murit feciorul. Nu-i zi să nu meargă la cimitir să plîngă pe mormîntul lui. Dacă o însoțea vro cumătră, i se mai ușura sufletul că, mergînd și venind de la groapă, avea cui spune cum doftorii i-au omorît feciorul cu zile și cum numai popa a cumpănit pe omul ei să meargă pe la doftori, pe unde neam de neamul ei n-a umblat. Dacă o chema vro muiere la un pahar de beutură, ca să-și mai întărească cea fire, la început se cam codea, dar cînd îi spunea: „deci, vină, să cinstim un păhar de vin de sufletul lui Toderică”, acum auzea aceste vorbe, pleca capul și se supunea. Așa merseră trebile cît fu văruța de mare. Ce lucrară hargații, fu lucrat, ce nu, nelucrat rămase pînă în ziua de azi. Dar un lucru pe care-l faci și azi și mîne, ți se preface în fire, vine ca o boală, de care cu greu te poți mîntui. Așa fu și cu badea Petre și cu lelea Firuța. Încetul cu încetul se deprinseră cu băutura. Băgară de seamă că dacă beau, mai uită din supărări, deci se făcură beutori de cei mari. Soți la beut se aflau destui, care tot mereu le ceterau în cap. „Românul de bucurie bea, de supărare bea, că de n-ar bea ar nebuni, l-ar omorî gîndurile și supărările”. Și ei ascultau, clătinau din cap și beau tot mereu [...] Mergînd lucrul așa, ei cheltuiau pe de o parte tot mereu și mult, argații furînd de pe altă parte tot pe ce puteau pune mîna – și mîna o puteau pune pe tot ce le vedeau ochii. În scurtă vreme se văzură fără vite, apoi cu bucate tot mai puține și mai puține, în urmă-și vîndură uneltele și acareturile de muncă și, mai în urmă, prinseră a vinde loc după loc, ogor după ogor, luncă după luncă, mai fără niciun preț; le da la cine le cerea și cu cît îi îmbia. În urmă rămaseră numai cu casa și cu grădina. Dar ei tot nu se deșteptată din somnul cel de moarte, în care căzură. Oamenii cei buni nu cutezau să le mai zică ceva, că se făcură dîrzi de atîta băutură; iar oamenii cei lacomi de a avea moșii ca de pomană pîndeau prilegiul să-i vază țepeni de beți, apoi începeau a face tîrg cu ei. Pe asta cale rămăseseră, cum zic, numai cu casa și cu grădinile. Banii toți mergeau la jidan. Cercat-a într-un rînd preotul să desmintă pe Petrea de la beutură, să-l întoarcă în cărarea creștinilor, dar și-a aflat omul. Că Petrea [...] răspunse preotului așa: „Părinte dă-mi mie bună pace, că pace-ți dau: adă-ți aminte că numai o dată te-am ascultat, cînd ai zis să aduc doftorul și m-oi căi pînă oi pune pîna pe piept. Dar știu eu de ce ai cumpănit pe doftor să-mi omoare copilul, unde nu l-am dat la învățătură să-ți ieie vreo fată de pe cap: dar decît cuscru cu dumneata, mai bine așa cum am ajuns și cum sînt!” Preotul încremeni cînd văzu cît e de schimbat bietul creștin, îi era milă de el, dar n-avea cu cine să înțelege: se căi că și-a prins vorbă cu el. Acum nu mai trăiește nici Petrea Păuneștilor, nici lelea Firuța, muierea lui. Pe el l-au aflat țapăn, înghețat în omăt, dinaintea casei lui. Ea a murit nebună la vreo jumătate de an după el [...] Azi e crîșmă [...] în casele cele frumoase ale lui Petrea Păuneștilor din capătul satului. Iar pe grădinile cele două din sat a făcut două case și s-au așezat în ele doi feciori. Vedeți cum vine bătaia lui Dumnezeu? Și cine fu aci vinovat, la toate cîte vi le-am spus?


content:
Sînt vreo 42 de ani de cînd veni la noi în sat un dascăl tînăr, sprinten, subțirel și ca un bujor de frumos; numele lui era Damian Fulger. El fu cel dintîi dascăl la noi; înainte de aceea satul nostru nu avusese școală și dascăl. Dascălul acesta fu trimis de la vlădicie să învețe copiii oamenilor, iar oamenii aveau de la domnul protopop 2 porunci strașnice: 1) să-și deie copiii la școală și 2) să deie dascălului Damian Fulger pe toată luna 5 fl. din lada bisericii, care vezi bine era goală, și, de tot copilul ce umblă la școală, să deie dascălului cîte 10 cupe de cucuruz ori de secară, mai mult adică pe de două ori cît dau porcarului pentru fiecare porc; că pentru păstoritul porcilor nu dau la porcar decît 5 cupe de grăunțe pe o vară, vezi bine îi mai dau și merinde, iar dascălului, în loc de merinde, era să-i deie cîte 5 fl. pe lună, adică 60 fl. pe an. Oamenii de la noi, ca oameni de omenie, ascultară și porunca vlădicului și a protopopului, primiră adică pe dascăl în comună și-i dădură cîțiva băieți la școală, dar să-i mai deie și atîta potop de plată, nu mai putea pofti nici vlădicia, nici protopopul; de unde să iei tu în toată luna cîte 5 fl. că doară banii nu curg la vale! Bucate încă i-au dat, cine și cît a voit, mai cucuruz, mai secară, mai grîu jumătățit; destul că i-au dat, cît i-au dat. Și dascălul învăța copiii, și copiii trăgeau la școală, că era glumeț și rîzător, nu mai sta tot cu bîta pe ei: mai cînta, mai ieșea cu ei la cîmp, mai și învăța cît le ajungea priceperea, destul că trecea o zi după alta. Așa trecu o toamnă și o iarnă, iar cînd fu de către primăvară mai mult era cu băieții la cîmp, pe acolo învăța a cunoaște unele ierburi și goange, dar mai mult se jucau. Nici nu-i lua nimeni în nume de rău, că doar copiii-s copii, iar el încă era tînăr într-o minte cu ei. Apoi nu era chip de stat în școală, cînd era cevași vreme bună, că școala era mică și întunecoasă, iar afară era lumină și larg cît vedeai cu doi ochi. De la o vreme au băgat babele de seamă că dascălul cu copiii mai des iasă la cîmpul din sus de sat printre arinii cei înalți de lîngă moară; iar tot babele mai scosese vorba, că domnul dascăl mai în toată ziua intră în casa morăriții, mai să beie apă, mai să-și aprindă țigara, mai să adăpostește acolo de o ploaie, mai de soare, destul că cu ceva pricină nu era zi lăsată de Dumnezeu să nu calce odată pragul morăriții; așa ziceau babele, că doară gura lor nu-i făcută să poată tăcea, trebuie să tot vorbească, mai de unul, mai de altul, că altcum fac cobe ca găinele de sete. Era adică la noi în sat o muiere văduvă numită morărița, flincă bărbatu-so fusese morar la moara grofului cea de piatră, ce-i între arini. Morarul era mort și de zece ani, iar Anișca morărița trăia numai singură cu fata ei, cu Salvina, care acum era fată mare, iar cînd murise tată-său era numai de vreo 7-8 ani. Pînă cînd era morarul în viață, cumpărase de la unul de la altul cîteva bucățele de loc chiar lîngă pîrîul morii, le îngrădise jur-împrejur cu sălcii, care prinzîndu-se erau ca o cunună în jurul grădinei; acolo făcuse morarul și o căsuță, căci își zise: „Cine știe cîte zile voi avea, să nu-mi rămînă cumva muierea pe ulițele oamenilor, fără o cocioabă de casă; afară de aceea, cu grofii cît ești cu slujbă, cît fără slujbă, în toată buna vreme te poți aștepta să-ți deie drumul; atunci unde să-ți pleci capul de nu-i avea cuibul tău, că vulpile au vezuini și păsările au cuiburi, iar omul, că-i om, să nu aibă o cocioabă cît de cît?” Așa făcu dar morarul, el cu mîna lui, în timp de cîțiva ani, o casă foarte bună și lîngă ea o leacă de poiețică pentru 2 vite și un șopru de ținut nutrețul. Casa și grădina-i erau chiar lîngă moară, numai pîrîul morii le despărțea. Stînd acolea și-a crescut niște purcelași, și morărița și-a crescut gîște și rațe și alte galițe, toamna le-a vîndut și au cumpărat 2 vițele, și de aci încolo merseră apucîndu-se la cîte ceva. Dădu Dumnezeu, că morarul ajunse de avea 2 vaci cu lapte, o scroafă mare cu purcei și galițe ca un domn. Atunci văzu că n-ar strica să aibă unde-și pășuna vituțele, ca să le deie în ciurda satului, îi era peste mînă, fiind cu starea la moară, din sus din sat, nu în drumul cel mare, pe unde ies ciurzile satului. Era din sus de grădina lui o rîpă mare și seacă, numai măcriș iepuresc făcea. Aceea ar fi fost bună de el, dar era a altora. Întrebînd în dreapta și în stînga, că a cui ar fi coasta aceea, află că ar fi a lui Ioșca Urîtului, un nemeș scăpătat și bețiv. Întîlnindu-se odată morarul cu Ioșca chiar la el la moară, dau din vorbă în vorbă și fac tîrg laolaltă, că adică morarul să deie scroafa cea mare cu purcei cu tot lui Ioșca pe coasta cea stearpă. După ce făcură tîrgul și băură aldămașul, Ioșca luă scroafa și o duse în tîrg de-o vîndu, să aibă bani de cheltuială, iar morarul se puse bărbătește, și ocoli și coasta cea mare și stearpă cu sade de salcă, care toate se prinseseră frumos. Dar nu mult după aceea morarul muri, iar morărița se mută din moară în casa lor, care-i numai dincolo de pîrîul morii, într-o grădină mare cît vezi cu ochii, ocolită de sălcii. Aci crescu Salvina mare; primăvara și vara asculta cîntecul păsărilor cosînd la umbra sălciilor și a arinilor, mai stînd și pe lîngă cele vituțe pe coasta lor, cea seacă, iar iarna mai ascultînd povești pe la moară, mai torcînd cu muma sa în casă. Vecini nu aveau numai pe morarul, care se schimba minteni-minteni, după cum plesnea grofului prin cap, iar ele două, Anișca morărița cu Salvina, ele erau nestrămutate, că erau în casa lor, care li-o făcuse morarul, fie iertat, pînă era în viață. Atîta și aveau: casa și grădina de pe coastă, dar și aceasta rea, cît nici măcriș iepuresc nu făcea cum se cade, și aveau vituțele acelea. Aci venea dascălul Damian Fulger mai în toată ziua. Și nu era mare minune că venea așa des, că căsuța morăriții era ca un păhărel, iar Salvina ca un fluturaș de ceia după care umblă băieții cu pălăria în mînă. Și Damian Fulger, dascălul încă era băiat, și era ager ca fulgerul la umblat, dulce la vorbă, cu glas frumos, numai bun de umblat după fluturi ca Salvina. Din una din alta, Damian și Salvina prind a se plăcea; și cînd nu avea copii la școală, mergea singur la plimbare printre arini, și acolo începea a cînta ca băieții: Trecui valea și-un pîrîu. La mîndra, sufletul meu, Trecui valea și-o puntiță La fata de morăriță; Nici ști țese, nici ști coase, Dar nu-mi pasă că-i frumoasă. Iar de pe coastă de peste pîrîu se auzea altă cîntare: Cine-ar zice, badea vine, I-ași da tot ce am pe mine și Unde-i badea cu doru, Nu poți ara cu plugu, Că s-acață plugu-n dor, Trag boii de să omor! El auzea cîntarea Salvinei și Salvina auzea cîntarea lui, și unul și altul știa, morărița încă înțelegea ce înțelegea, dar se făcea a nu băga de seamă, că doară era muiere cu minte. Colea în postul cel mare, pe la sfîrșitul lui Mărțișor erau zile mîndre și senine. Într-o zi după școală, colea de către seară, dascălul Damian era în grădină la Anișca morărița. Acolo era și lelea Anișca și Salvina. „Ce frumoasă ar fi coasta asta să fie plină de pomi”, zise dascălul. — Dar oare face-s-ar aici pe coasta asta rea? întrebă morărița. — Face, lele Anișcă, s-ar face foarte bine, numai atunci n-ar mai putea vitele să pască printre ei, că frecîndu-se de ei, nu le umblă bine pomilor. — D-apoi s-avem cine să pună pomi, bine ar fi, dar noi muierile nu ne pricepem la de astea. Frate-meu, popa din Valea-Dosului, mi-ar trimite pomi, parte pădureți, destui, dar cine să mi-i pună și cine să mi-i altoiască? că noi nu știm! Așa vorbi lelea Anișcă, iar Damian dascălul, numaidecît se îmbie a-i pune el pomii și a-i altoi. Deci, înainte se bucurau văzîndu-și în minte coasta plină de pomi. Drept că și merse lelea Anișcă cu Salvina și cu Damian Fulger, cu dascălul, pînă la popa din Valea Dosului, care era frate cu lelea Anișcă, că și dumniaei era fată de popă și se măritase după morar, căci pe atunci așa erau vremurile: preoteasă și morăriță se făceau numai fetele cele mai alese, mai de gazde, că numai aceste două muieri în sat erau scutite de a merge în brazda domnului de dimineața pînă seara, numai la aceste două le veneau de-a gata, la una prescurile, la alta pogăcile, deci morărițe și preotese se îndesau toate, să se facă, numai cît toate nu puteau fi, că la un popă, p-acele vremi îi era destul o preoteasă și la un morar o morăriță, iar într-un sat era pe atunci numai un popă și un morar. Destul dară, că lelea Anișcă era sora popii din Valea-Dosului și se duse la dumnealui cu Salvina și cu dascălul Damian Fulger, se duseră tustrei să pună lucrul la cale cu... pusul pomilor. Nici n-au mers pe jos, ci cu carul cu vacile; lelea Anișcă făcu un ziț bun de paie, pusese fundul la car, peste paie puseră un țol, apoi 2 perne, pe ele o cergă verde și acolo șezu dumneaei cu Salvina, că doară dumneaei era morăriță, fată de popă și soră cu popa din Valea-Dosului la care mergea acum după... pomi. Vacile le mîna dascălul Damian Fulger, mergînd mai mult pe jos pe lîngă car, decît în car. Au plecat într-o zi dis de dimineață și numai colo către amiază au ajuns la Valea-Dosului. Acolo au stat pînă către ojină, s-au mai ospătat, au mai povestit și au pus trebile... pomilor la cale, iar la ojină au plecat spre casă, că a doua zi dascălul era să fie în școală. Asta s-a întîmplat chiar în ziua de patruzeci de sfinți. Cînd au venit din Valea-Dosului nu s-a urcat dascălul nici o minută în car, că nu era unde; și muierile, adică lelea Anișca cu Salvina, nu mai șezură nici ele așa bine, ca la venitul de acasă, că-și mutară zițul dinainte, iar dinapoi umplu popa Toma, fratele lelei Anișca, de pomi pădureți spinoși, că le-a dat doară 150 de pomi pădureți, apoi cum i-a legat, cum nu, că minteni-minteni le cădea cîte unul în cap, mai cu rădăcina, mai cu crengile cele spincase. Vreo cîțiva pomi le dăduse și de cei altoiți, că avea popa Toma de unde, că doară cine mari avea pomi mulți și buni ca el, și mari și mici? Destul că acolo către miezul nopții au ajuns sănătoși acasă oamenii noștri, lelea Anișcă făcu numaidecît o leacă de foc să încălzească ceva de cină, iar Salvina cu Damian așezară vacile în grajd și carul în colniță (corliță) și intrară și ei în casă voioși că... au adus pomi. A doua zi după amiază dascălul era tare învăluit; merse cu toți școlarii în grădină la lelea Anișcă, morărița, să le arate cum se pun pomii; lelea Anișcă cu Salvina făcea gropi tot la trei stînjeni de departe una de alta, precum îi povățuise popa Toma din Valea-Dosului, dascălul Damian curăța pomii și-i punea în gropi cu ajutorul copiilor mai mari, iar ceilalți copii adunau bărbătește pietrele și duceau pe lîngă gard. Mergea lucrul strună de bine. Iar cînd fură gata îți era mai mare dragul a te uita la lucrul lor; stau pomii în gledă ca cătanele; ori dincătrău te uitai, tot rînduri oable vedeai de pomi. Pe cei altoiți îi puseră mai aproape de casă, apoi după ei urmară cei mai mari, și în urmă cei mai micuți. — Să mai avem pe-atîția, ar fi chiar plină grădina”, zise dascălul. — De s-ar prinde aceștia odată! răspunse Salvina. A doua zi după aceea satul era plin de vorbe, mai cu seamă muierile știau povești mai multe. Unde-și dau cu socoteală că dascălul a fost cu morărița și cu Salvina la Valea-Dosului de i-a credințat popa Toma, unchiul Salvinei. Altele ziceau, că morărița-i hamișe; se folosește numai de dascălul, ca să-i pună grădina în rînd, dar pe Salvina n-a da-o după el, că doară numai pe ea o are, și n-a da-o după un dascăl sărăntoc, că o poate da după orice fecior de gazdă din sat; altele iar ziceau, că dascălul e hamiș, a înturnat capul muierilor, dar nu va lua pe Salvina, că nu s-ar învoi popa odată cu capul, ca fata morăriții să fie dăscăliță, că și el are patru fete de măritat; bărbații, ca ei, nu mai vorbeau atîta, dar cîte o vorbă mai ziceau și ei, ca oamenii. La Rusalii veni protopopul în comună, ca să ieie în seamă examenul copiilor, și rămase foarte mulțumit cu sporul aflat la școala dascălului Damian Fulger, și legă de sufletul oamenilor, ca să-i deie plata, și pe viitor să-și trimită toți copiii la școală. Eu încă eram atunci la școală și căpătai drept cinste de examen un briceag jidovesc, de cele de 2 cr. cu plăsele de lemn și cu un tăiș ca degetul. Bucuria mea, că am cu ce ciocîrți! După examen nu văzură pe dascălul Damian Fulger multă vreme prin sat pe la noi. Acum iar era plin satul de vorbe; unii ziceau că s-a dus la părinți, dar va veni și va lua pe Salvina morăriții; alții și dau cu socoteala, că e trimis de protopop la popie, și cînd va veni gata, va lua pe fata popii nost, pe Samfira; alții, adică altele, că tot muierile erau, care făceau vorbele, ziceau că n-o să mai vină, că a cerut de la morăriță pe Salvina, dar nu vrea să i-o dea; iar alții știau și mai mult... știau adică și ziceau, că dascălul e un taie fugă, de abia a așteptat să vie examenul, să se descotorosească de Salvina morăriții. Unele muieri, cumetrele, întrebau pe morărița, cam pe de departe, cum știu ele: — Dar ce-i, faci-ne o țîră de veselie cu Salvina? Doamne, bună pereche ar mai fi cu dascălul! Amîndoi tineri, amîndoi frumoși ca doi bujori! Iar morărița le răspundea liniștită, ca muierile cele cu minte: — D-apoi, ce o fi hotărît de Dumnezeu a nost va fi, de-a fi bine, de-a fi rău! Cînd fu colo pe la Sfîntă-Măria mare, dascălul Damian Fulger sosi în comună însoțit de tată-su și de unele neamuri, trase ață la morăriță și se încredință cu Salvina, iar în ziua de Sfîntă-Măria mică le fu nunta, nu cu mult tămbălău, dar cinstit, omenește, cu voie bună din inimă. Acum, încet cu încetul încetară vorbele în sat; dascălul ședea cu nevastă-sa și cu soacră-sa în casa lor de lîngă pîrîul morii; cînd avea de ținut școală, o ținea cu toată sfințenia, iar afară de școală era tot hărnicie, era ca o furnică: lucra, tocmea, curăța, drigea; mai în grădină, mai pe la vituțe, mai pe lîngă casă, cît în scurtă vreme se putea vedea, că acum este bărbat în casă. Toamna, colo după ce căzu frunza, se puse și aduse de pe coaste mulțime de păducei și spini cu rădăcină, și-i resădi frumos pe toate marginile gradinei printre sălcii. Oamenii îl întrebau cam în glumă: — Ce a fi din ăștia, dascăle? — Gard, răspundea el scurt și îndesat. Prin sat iar prindeau oamenii a vorbi. Unul își dădea părerea, că dascălu-i smintit, că umple grădina de spini și de păducei, mai bine o lăsa pășunat la viței; alții vorbeau altceva despre el, destul că nejudecat nu rămînea, după cum nu rămîne nimenea în lume. După ce resădi păduceii jur-împrejurul gradinei, se puse și aduse din tufișuri și de pe coaste mulțime de pomi pădureți, sălbateci, cu rădăcini bune, și-i puse în grădină, tot 3 stînjeni unul de altul, pînă umplu grădina toată bine, că cu cei căpătați ast-primăvară de la popa Toma, unchiul Salvinei, numai pe jumătate putuse umplea grădina. Și el vrea să o aibă plină de pomi. Și o umplu. Acum era îndestulit. Toată ziua se preumbla odată de la unul la altul și, în mintea sa, pe toți și-i vedea încărcați de poame bune, deși era toamna tîrziu. Primăvara, în săptămîna Paștilor, pe toți îi altoi frumos, iar vițeii nu mai intrau în grădina, care fusese multă vreme dată în stăpînirea lor. Toate mergeau bine la dascălul Damian Fulger; în școală sporea învățătura copiilor, iar acasă sporea asemenea cîte ceva. Dar scris este că omul să nu se prea încreadă niciodată, căci chiar cînd gîndește că-i umblă mai bine, vine cercarea lui Dumnezeu peste el. Așa fu și cu dascălul Damian Fulger: în 3 ani după olaltă-i dărui Dumnezeu 3 copii, unul mai frumos decît altul; ai casei toți erau sănătoși și din zi ce mergea li se strimta și cămara. Cînd fu în primăvară a patra puteai prinde iepuri cu el de fălos ce era, și toată ziulica era în grădină; și cum nu? cînd pomii lui cei mulți și frumoși, toți, dar toți erau înfloriți, de gîndeai că i-au nins. Umbla de la unul la altul, nu odată, dar și de două ori pe zi. Era la culmea fericirii! Dar din ce din ce nu, că colo pe la Rosale, încă pînă nu a da examenul cu copiii, căzu la pat și boli, și boli pînă către toamnă, cînd se ridică, surd. Acum ce să știe începe? Dăscălia nu o putea purta așa surd cum era, iar altă măiestrie nu știa. Năcăjit și ca vai de el petrecu iarna aceea, trăind mai cu subțirele și decît pînă într-aceea, dar în urmă își întări încrederea în Dumnezeu și în pomii lui, care îi scoase din toate necazurile, din toate lipsele. Din an în an pomii făceau poame mai frumoase și mai multe și vînzîndu-le pe bani buni își acoperea din ele lipsele casei. Ba vestea despre hărnicia lui cu pomii merse departe, și un boier bogat îl rugă să-i facă, pentru plată, și lui o grădină așa frumoasă; și i-o făcu, ce-i drept, dar nici lucrul nu-i fu în zadar, că boierul plătea boierește la cel ce-i lucra omenește. Astăzi e dascălul Damian Fulger unul din cei mai bogați oameni din ținut, grădina lui e vestită în lung și-n lat, și e pe de zece ori mai mare decît la început; casa lui e binecuvîntată, numai cît azi nimeni nu-i mai zice dascăl, ci „Surdul”, căci nu aude mai nimic, și-au și uitat oamenii de cînd nu mai e dascăl.


content:
A murit acuș doi ani domnul Ioan Bunea. Numele lui de familie era Grozav, dar lumea i l-a schimbat în Bunea, pînă era el încă în viață. Și era un om bun, cît rar îi mai afli azi păreche. El era fecior de plugar. Învățase cîțiva ani la școală, apoi îl luară la miliție. Acolo fiind cu purtare bună, ajunse segent-major. Servi el la miliție multă vreme, că acasă nu prea avea la ce trage, că frați mai avea vreo cinci, dacă nu chiar șase, moșie puțină; deci el rămase la oaste doisprezece ani încheiați. În acest timp învăță bine limba nemțească, fiind mai mult în Viena cu starea. Apoi, ieșind în civilie, deveni cancelist la o judecătorie din provincie și se căsători. Luă de nevastă pe singura fiică a unei văduve. Nu știa, dacă soacră-sa are de unde-i da ceva zestre, ori ba, dar i se părea de fată. O luă deci și trăiră laolaltă zile albe. Amîndoi erau cruțători, astfel că din plata lui de cancelarist trăiau bine, fără să facă datorii. Își plătea chiria regulat, plătea prin prăvălii și pe la măcelării regulat, plătea omenește pe maiștri, cu care avea de lucru, și astfel el era onorat de toți. Soacră-sa trăia singură în casa ei proprie. Ea nu le-a făcut tinerilor propunerea să șadă cu ea, și ei nu s-au îmbiat. Așa trăiră ei vreo cinci ani, și în fiecare an îi binecuvînta Dumnezeu cu cîte un fecioraș. Pe toți i-a face tata ostași – zicea el rîzînd, – și fiecăruia îi lua: mai o trîmbiță, mai o tobă, mai o sabie, care după cît era de mare și de harnic de a o purta. La vreo cinci ani se bolnăvește soacră-sa. El trimite pe nevastă-sa numaidecît acolo: — Să nu te miști de la bătrîna pînă nu i-a fi mai bine. Acasă ne-a face servitoarea ce ne trebuie, tu stai pe-acolo să aibă pe cineva cu milă pe lîngă ea! Așa și făcu nevasta lui. Vreo zece zile a stat ea tot acolo, pînă la urmă i s-a făcut bătrînei mai bine. În acest timp seara și după-amiază, după orele de cancelarie o cerceta și el regulat, îi ducea medicul și medicinele și vedea să nu-i lipsească ceva. După ce s-a însănătoșit bătrîna, merse odată la ei acasă și le spuse: — Uitați-vă, dragii mei, eu sînt slabă și bătrînă, poate să mor odată fără ca voi să fiți de-a îndemînă, și să pună străinii mîna pe ce biată am. Să veniți, dragii mei, să ședem laolaltă. Și așa casa vouă va rămîne, ce să mai plătiți atîta chirie, că aveți destulă cheltuială cu copiii aceștia mulți. Haideți la mine! — Am merge, soacră, că știm, că ne primești cu dragă inimă, zise el, dar uite, noi avem copii, ei fac larmă, dumitale îți trebuie odihnă, și, cum ești dezvățată acum de tălălău, să nu-ți cadă greu și în urmă să te căiești, că ți-am făcut moară în cap. Mai bine să stăm cum stăm și dumneata cum stai; de vom vedea, că ești bolnavă, vom merge careva și vom ședea cu dumneata, dar să ducem droaia asta multă de copii pe capul dumitale, parcă nu mă încumăt. — Ba să veniți, ascultați-mă, așa vreau eu; simt eu, că nu-s bună singură, numai cu străini, haideți voi la mine, că și eu am crescut copii, știu eu, că ei nu pot sta ca sfinții în icoană, și, feri Doamne, să steie, că atunci nu-i bine. Doară și zicala spune: „Feri-mă Doamne de copii buni și de babe frumoase”! Destul atîta, că din vorbă-n vorbă ajunseră fiecare la convingerea, că mai bine va fi ca cei tineri, cu droaia lor de copii, să se mute la bătrînă. Și s-au mutat și legănat cuvînt n-a fost între ei. Ginerele, ca mai tînăr, vedea ca să fie toate în bun rînd pe lîngă casă; de ici scurgea o baltă, colo tocmea o ușiță, dincolo punea un cui, și pururea era ocupat. Numai la mîncare și la culcare era în casă, altcum tot pe-afară. Cînd n-avea alt lucru, tăia lemne cu ferăstrăul și le crăpa cu securea și le așeza în lemnărie, de-ți era mai mare dragul. Dacă ziceau muierile, soacră-sa și nevastă-sa, că de ce umblă el tăind lemne, că pentru cîteva pițule le-a tăia vreun ferestrăiaș, el le răspundea liniștit: — De ce să nu le tai? Nu-i destul, că le cumpărăm pe bani scumpi, să mai plătim și pentru tăiat? Apoi eu zac destul în cea cancelarie, baremi acasă să-mi dezmorțesc aceste oase! Așa stînd lucrul, la fiecare primă, cînd își scotea salariul, jumătate îl punea laoparte, la casa de păstrare, ca să aibă pentru zile grele, iar cu jumătate se ajungea, deși împlinea toate lipsele casnice. Ceilalți colegi ai lui Ion Grozav vorbeau multe despre el; mai că s-a băgat slugă la soacră-sa, să-i taie lemne, mai că-i un zgîrcit și jumătate, mai una mai alta, ca oamenii, care neștiind cruța, ar voi ca nici alții să nu cruțe și să nu aibă nimic, ci să fie tot înglodați în datorii, ca ei, pentru că să se poată plînge că nu-i dreptate, că-s lefile prea mici, că cei mari au prea mult, iar cei mici prea puțin și altele de acestea. Într-aceea se întîmplă, de se ivi o holeră mare; mureau oamenii de toate vîrstele și de toate stările. Atîția oameni mureau, de s-a oprit a se mai trage clopotele pe la biserică, că altcum toată ziua ar fi trebuit să le tot tragă. Preoții de dimineață pînă seara tot duceau morți la groapă, cîte 3-4 deodată. Între cei dintîi care muri de holeră, fu un biet de scriitoraș, după care rămase văduva cu șase copii. Dar știți cum e holera: în care casă intră, pe toți îi seceră. Astfel și aci, curînd după el muriră copiii cei mai mici toți cinci, în urmă muri și mama lor și rămase orfană de tată și de mamă o biată fetiță de opt ani. Ioan Grozav se sfătui atunci cu nevastă-sa și cu soacră-sa și luă copila la ei. „Unde mîncăm opt va mînca și al noulea”, zicea el; iar muierile adăugau: „de haine vom griji noi, îi vom face din vechituri și mai și din nou, că o copilă, – ce se mai cunoaște rogu-te?!” Astfel Ioan Grozav luă copila cea orfană la el, o ținea ca și pe copiii lui, o punea la masă cu ei, dormea într-o casă cu ei, îi cumpăra toate cele de lipsă pentru școală și o purta îmbrăcată omenește. Biata orfană se afla atît de bine la bunii ei patroni, încît mai că nu simțea lipsa de mamă. Și Ioan Grozav era foarte mulțumit, văzînd că copila se află bine în casa lui. Și muierile erau foarte fericite, că pot da mînă de ajutor celei orfane. Băieții o priveau cu un fel de respect, căci vedeau, că ea știe citi și scrie și le desena cîți cocoși și găini, și cîni, și mînzi, și ei se bucurau. „Fă-mi și mie sorucă – că așa-i învăța Ioan Grozav să-i zică – fă-mi și mie un cocoș; mie să-mi faci o cloșcă cu pui; ba mie să-mi faci un mînz mic și frumos.” Și ea le făcea, bine-rău, cum putea, dar le făcea; toate hîrtiile ce le afla, erau pline de desene. Colegii lui Ioan Grozav, vezi bine, nici lucrul acesta al lui nu-l aflară cum se cade. „Ce credeți, zicea unul, doară din milă a luat orfana la el?” – „De unde! A luat-o în speranță, că va fi avînd pe undeva vreun neam bogat, care aflînd că el o ține, să-i deie bani nenumărați pentru că o ține! E un fariseu! Apoi cum o mai ține, rogu-te? O poartă îmbrăcată în vechituri, de care leapădă nevastă-sa și soacră-sa! Mă mir, că nu-i e chiar rușine!” „D-apoi acasă – adăuga altul – că-i mai rea decît o servitoare; le lucră tot lucrul, mătură, spală vasele, cară lemne din lemnărie, legume din piață și cîte trebuiesc la casă toate!... Afară de aceea, le mai înfulică și copiii, că de zgîrcit ce e, nici servitoare la copii nu ține! Să facem ceva, să o luăm de la el, zise odată unul.” „Să o luăm, răspunse altul!” Vezi bine, astfel de planuri se făceau în berărie, unde Ioan Grozavu nu era de față. Lucrul dacă era hotărît, ca s-o ieie de la el, dar unde să o ducă? Nici unul nu se îmbia să o țină, numai știa să învinovățească și să hulească pe Ioan Grozavu. El cam auzea cîte ceva din fleacurile colegilor săi, dar se făcea a nu auzi nimic, nu le lua nici într-o seamă. Odată, după ce a încetat holera, prezidentul chemă la o adunare pe toți amploiații, nu numai pe cei de la judecătorie, ci de la toate oficiile din acel oraș. Locul adunării era ospătăria cea mare. Se duse și Ioan Grozavu. Acolo prezidentul le ținu o vorbire despre iubirea deaproapelui, care o termină cu vorbele: — În mijlocul nostru este un bărbat, care pătruns de iubirea deaproapelui, a luat la sine o fetiță orfană, rămasă de la un amploiat de ai noștri. Datori sîntem fiecare din noi să facem aceea, ce face acest bărbat. Eu cred anume, c-ar fi bine să facem de azi încolo în fiecare an cîte un bal, pînă va fi fetița aceea de măritat. Din banii ce se vor aduna de la baluri, se va da o parte celui ce ține copila, iar cealaltă se va depune spre păstrare, să i se adune ceva zestre. Ce ziceți, domnilor, la acest plan al meu? „Să trăiască! Primim! strigară cu toții.” Nici unul nu vorbi mai mult. Dar Ioan Grozavu păși un pas către prezident și zise: — Domnule prezident! Iubiți și stimați colegi! Sînt învoit și eu cu cele propuse de domnul prezident. O faptă umană vom săvîrși, dacă ne vom îngriji de viitorul orfanei, care acum e în casa mea. Dar vă rog să schimbați ceva din propunerea domnului prezident. Venitul curat al acelor petreceri să se depună întreg în casa de păstrare în favoarea copilei, ca să aibă și ea odată zestre, de-a fi să trăiască să se mărite; iar de n-ar trăi, acei bani să formeze baza unui fond de ajutorare a copiilor de amploiați rămași orfani. Însă pentru întreținerea ei, de vă învoiți să o lăsați la mine, eu nu primesc pentru asta nici o răsplată. În cinste o voi ținea, ca și cînd ar fi a mea. Să nu creadă cineva că mi-ar fi spre greutate. Vă asigur, domnilor, nu-mi e nici spre o greutate. Unde mîncăm opt inși, poate mînca și al noulea; unde șed opt inși, are loc și al noulea. Apoi de nu știu ce haine scumpe n-are trebuință, că e copilă. Cînd va fi mai mărișoară, și le va face ea însăși, că voi da-o să urmeze un curs de croitorie pentru femei. Vă rog dar să lăsați în grija mea susținerea ei. Ea se află bine la mine. Toți priveau uimiți unul la altul și nu se puteau mira deajuns, cum de refuză a primi ceva pentru întreținerea copilei. În fine, prezidentul îi mulțumi și se hotărî, că așa să fie după cum a zis Ioan Grozavu. Balul prim în favoarea orfanei se ținu la 1 februarie. Casier se puse însuș prezidentul, care începu lista cu 3 fl. intrarea la bal și 100 fl. în favoarea orfanei. Era un holtei tomnatic, om cu stare și de o bunătate deosebită. Cînd era să plece și Ioan Grozavu cu nevasta lui la bal, îl opri soacră-sa și le zise: — Dragii mei copii! Stați cîteva minute în loc. Uitați-vă, aici vă dau să puneți pentru biata orfană, care acum e ca și cînd ar fi a noastră, din partea mea 50 fl., din partea ta Ioane, 50 fl, din partea fiicei mele alți 50 fl., din partea fiecărui copil de al nostru cîte 10 fl., laolaltă 200 fl., taxa de intrare pentru 7 inși 50 fl.; laolaltă 250 fl.; Pune-i bine Ioane, și-i dă casierului numaidecît, între martori. Apoi fiindcă zilele omului nimeni nu le știe cîte sînt; acum mă lăsați sănătoasă, și cînd veți veni poate să fiu rece. Deci să știți, că am ceva bani rămași de la bărbatul meu și de la părinții mei, îi veți afla colo sub armar, dacă veți ridica o podea. Acolo sînt puși bine. Ceva bani mărunți mai sînt și în lada cea neagră de la căpătîiul patului meu. Ai voștri să fie, fiți tot cuminte și milostivi, cum sînteți azi. Acum mergeți în pace, dragii mei, și vă petreceți bine! Cînd ajunse Ioan Grozavu la hotel, nu era decît numai prezidentul la casă, cu lista, pe care sta scris 103 fl.: și cu o farfurie dinainte, pe care erau banii puși. Ioan Grozavu însemnă cu mîna lui: Intrarea pentru șapte persoane 50 fl. Ajutor pentru orfană de la: Ioan Grozavu 50 fl.; soacră-sa, 50 fl.; nevastă-sa, 50 fl. Cei 5 fii ai lui, fiecare cîte 10 fl. =50 fl. cu totul 250 fl. Prezidentul privi lung la ceea ce însemna Ioan Grozavu, și crezînd că s-a greșit, îi zise: — Domnule, nu te-ai greșit cumva, iată iasă 250 fl., salariul dumitale mai pe un an întreg. — Nu m-am greșit, domnule prezident, iată aci sînt și banii! Și scoase Ioan Grozavu 4 bacnote de cîte 50 fl., și le dete la casă. Mult se miră prezidentul de dărnicia acestui cancelarist. Ce, își gîndea el, ceilalți amploiați de abia pot trăi de pe o zi pe alta din lefile lor, ba cei mai mulți sînt plini de datorii, și Ioan Grozavu dispune de așa mulți bani, încît pentru scopuri de binefacere poate să deie sute! Toată seara se gîndi prezidentul, cum de Ioan Grozavu dispune de atîți bani și de atîta bunăvoință. Care cum venea la casă să plătească, văzînd sumele solvite de Ioan Grozavu, se rușina de a da puțin, fiecare da cel puțin 10 fl. Astfel că, spre mirarea tuturor, în seara aceea se adună peste 100 fl. în favoarea orfanei, că public fu mare la bal din tot felul de oameni. În pauza cea mare de la miezul nopții se puse oaspeții să cineze. Atunci într-un toast prezidentul făcu cunoscut venitul curat încurs în favoarea orfanei. În acel discurs ridica pînă la al șaptelea cer pe domnul Ioan Grozavu, care nu numai s-a oferit a fi îngrijitorul copilei de cînd a devenit orfană, adăpostind-o la sine, punînd-o la o masă cu el, purtînd-o la școală ca și cînd ar fi copila lui, ci – zise el – „și acum a contribuit dînsul singur, cu casa dumisale, mai mult decît noi toți. Cu drept cuvînt deci îi putem schimba numele, și de azi încolo să nu-i zicem Grozavu ci Bunea, că este bun de oficiu, bun de cîștigat, bun de păstrat și bun la inimă. Să ciocnim deci în sănătatea d-lui Bunea”! Din minuta aceea lui Ion Grozavu toți îi ziceau Bunea. Următorii lui încă poartă numele Bunea, deși nu toți sînt chiar așa buni ca părintele lor. * * * Peste cîteva săptămîni se pensionă directorul cancelariei. Erau mulți pețitori la acest post. Dar prezidentul îi zise: Să pun în acest post însemnat un om harnic, care-l merită, deși nu rîvnește deocamdată la el. Și spre mirarea tuturor, în cîteva zile veni decret de la împărăție, prin care domnul Ioan Grozavu, alias Bunea, este numit director de cancelarie. Toți rămaseră încremeniți cînd auziră. Dar toți recunoscură că merită, că-i om bun de muncă, bun de cîștigat, bun de cruțat și bun de inimă. De atunci a trecut mult. Domnul Bunea-Grozavu e sub glie, iar următorii lui toți îi poartă numele Bunea; de Grozavu și-au uitat, deși mulți ar trebui să nu se mai scrie Bunea, ci Grozavu, că sînt grozavi în năzdrăvănii, nu sînt ca domnul Bunea, fie iertat, despre care poporul vorbește cu pietate pînă în ziua de azi.


content:
Cuprins 1 1. CASA PĂRINȚILOR MEI 2 2. PRINDEREA POSTULUI DE CRĂCIUN 3 3. CRĂCIUNUL 4 4. CRĂCIUNUL ROMÂNESC 1. CASA PĂRINȚILOR MEI [ modifică ] Casa părinților mei era o căsuță mică de nuiele, acoperită cu paie, precum erau toate casele românilor de la noi, după revoluția din 1848. Avea două ferestri, una spre miază-noapte și alta spre răsărit. Ferestrile erau cam atît de mari cît e o coală de hîrtie și aveau fiecare cîte patru ochi de sticlă (uiagă). Ele se deschideau numai într-o parte, în stînga. Înlăuntrul casei erau 2 paturi unul al părinților mei, dinainte și altul al bunicei mele la ușă. Cuptorul cocător încă era în casă și la gura lui era cuptor de lespezi mari de piatră: în acesta se făcea iarna foc, ca să se încălzească și să se facă mîncarea. Vara se făcea mîncarea în tindă, pe vatră, și nu se făcea foc în casă, numai cînd se făcea pîne adecă mălaiu, că pe la noi rar fac oamenii pîne de grîu, deoarece grîul e la cei ce îl au în hambariu, iar foștii iobagi, adică oamenii de seama tatii, numai puținele hambare au pentru grîu, cam atîtea cît să aibă grîu de sărbători. Pînea cea de toate zilele a someșenilor este mălaiul și mămăliga, dar pînă sînt de aceste nu vezi om mort de foame. Pe lîngă păreții casei, dinlăuntru, locul necuprins de paturi îl cuprindeau lavițele, care erau nescari scînduri de brad, bătute cu cuie de cătră cei șase pociumbi. Pociumbii aceia aveau să steie tot în casă, iar paturile și lavițele ieșau afară, cînd văruia mama casa; ele nu aveau atîtea drepturi ca pociumbii. Pe timpul văruitului mai ieșea afară și masa, căci să nu credeți dumneavoastră, că doar în casa părinților mei nu ar fi fost masă. Și ce masă era masa părinților mei! Nu cu multe pistrițituri făcută, ci numai albă, cu picioarele de fag și cu tablă de brad, dar nu o vedeai în veci descoperită. Iarna și vara, ziua, noaptea, era acoperită cu două fețe, una albă, de pînză și peste ea alta, verde sau vînătă, de lînă. Cea de lînă o lua și împăturînd-o o punea mama pe căpătîiul patului, de cîte ori da cuiva de mîncare la masă, nu voia adecă să vadă mama nici cînd în nerînduială ale casei. Noi, pruncii, mai mîncam și pe la vatră, că cine era să umble în toată minuta așternînd masa de cîte ori cer copiii cîte o strugea de mălai. Dar mă scăpai a zice: și ce masă era masa părinților mei! Așa e: masa părinților mei era o adevărată masă: mulți domni de români au mîncat la măsuța aceea mică; mulți preoți, protopopi, notarăși, dascăli mari și mici, diecei (studenți), care mergeau la școalele din Năsăud ori Bistrița, totdeauna se abăteau pe la casa cea mică a părinților mei, unde pe masa cea simplă li se întindeau cele trebuincioase. N-a intrat străin în casa noastră, care să nu fi gustat ceva de pe acea măsuță simplă. Și intrau mulți străini la noi, deoarece căsuța părinților mei era chiar lîngă drumul țării și toți ieșeau mulțumind mamei pentru buna primire. Azi nu mai este această căsuță decît o ruină. Tata la 1866, își făcu alta nouă, dar nu mai puțin ospitală. Nu mai voia adică să șadă în acea căsuță, unde în timpul iobăgiei mîncase mălaiul inundat de lacrămi de groaza măcăului de alun; nu mai voia să șadă în acel bordeiaș alcătuit pe furci de goron și acoperit cu paie, de la fereastra căruia îi strigase birăul domnesc de atîtea ori: Mitre! mîine să ieși la domni, cu tată-tău, cu mumă-ta și cu muierea-ta, că de nu, știi ce te așteaptă! Dărîmă toată căsuța aceea, în care-mi petrecusem eu cele mai dulci zile ale vieții mele. Și multe zile bune ale copilăriei petrecui în acea căscioară! Cu deosebire la sărbători eram fericit, că atunci eram toți acasă. Părinții, după venirea de la biserică se puneau la masă și ne puneau la masă și pe noi, pe mine și pe soru-mea, căci din cinci copii ce fusesem, am rămas numai cu soru-mea și prînzeam împreună. Nici nu este prînz pe lume așa de bun ca cel gătit de mama. 2. PRINDEREA POSTULUI DE CRĂCIUN [ modifică ] Ieri am prins post de Crăciun. Toată ziua a făcut mama plăcinte. De amiazi ne-a făcut tăiețăi, pe găina cea galbină! Și friptură de găină am avut, cu castraveți acri. Tata a scos din pivniță ulceaua cea roșie plină cu vin și a băut cu bunica și cu sluga și mie încă mi-a pus un jumătate de păhar și la Elena o țîră pe fundul păharului. Numai mama nu a băut, că ea nu bea nici o băutură! Din apă afară nu am văzut-o bînd nici cînd nimic. Aseară fu seara plăcintelor. Un blid mare, plin cu plăcinte cu brînză, era în mijlocul mesei. Găina friptă în alt blid, tot acolo. Ulceaua cu vinul era la îndemînă și lîngă ea păharul cel mare. Lumina cea de său ardea și lumina toată casa. Eu cu soru-mea stam la vatră și puneam la cale trebile plăcintelor. — Tu nu capeți una întreagă îmi zicea ea, că ai mai mîncat cînd le cocea mama pe lespede. — Ba tu nu capeți, îi ziceam eu, că tu ești mai mică și apoi și tu ai mîncat cînd le cocea. — Ba tu, ba tu, ba tu, ba tu și hai de cap. Soru-mea țipa ca din gura șerpilor: „Vezi-l mamă?” atunci ușa se deschidea și dreptatea țărei intra. „Da ce aveți?”, striga tata și pacea era gata. Aseară nu ne-a fiert mama nici ouă, nici tăieței în lapte, de acestea ne fierbea numai în prinderea postului de Paști; ieri am prins abia postul Crăciunului. Ce deosebire între ieri și astăzi! Ieri toată ziua numai plăcinte și fripturi și azi nici fasole, numai mălaiul gol! În ziua cea dintîi în post nu fierbea mama nimic, ci trăiau căsenii cu mălaiul gol, dacă nu voiau să mănînce ceapă, curechi murat ori silvoiz. Astăzi, după ce și-a curățit mama casa, se pune pentru a întocmi toate pentru adevărata prindere de post, căci ieri fu lăsatul dulcelui (fruptului), zicea ea, dar azi e prinderea postului. De aceea nu e mirare că nu are vreme să facă de mîncare. Și cum ar și face că doar vasele sînt înfruptate! Acum trebuie să facă leșie, să leșieze blidele și talgerile și lingurile și oalele și furcuțele și cuțitele. Numai fedeiele nu le leșiază. Acelea le pune pe foc și arde unsoarea din ele, iar ele rămîn ca nouă. Firește că unele și plesnesc pe foc dar – în sfîrșit – și olarii ar trăi; apoi pontul acela l-a învățat mama de la lelea Palaghia, din Bata, de la mătușa-mea și întru pomenirea ei, deși trăiește, trebuie să facă o țîră de țeremonie la prinsul postului. Destul că postul era intrat și a mînca de frupt e oprit; taie popa limba! Nu face nimic, postim și colindăm cît e ziulica de mică, că în postul Crăciunului trebuie să știți că și prin Reteag sînt zilele scurte, iar seara, după ce se adună căsenii în casă, apoi cei mari spun povești, pînă adorm cei mai mici. Îmi aduc bine aminte cum colindam toată ziua cu soru-mea, aci după cuptor, aci jos, în mijlocul casei, aci sub pat, numai la icoane nu ajungeam, altcum peste tot locul eram, a toate atingători, îndată ce ieșea mama din casă. Trece o zi după alta, vine drăguța de iarnă cu omătul în spate și într-o bună dimineață, cînd mă scol, văd numai urdă pe afară. Soru-mea nu băgase de seamă. — Elenă, hai să mîncăm omăt! zisei eu, ca mai cuminte. — De unde, Ioane? strigă ea, voioasă. — Dar de afară, îi spun eu, cu glas biruitor, ca omul care știe mai mult decît alții. — Mai lăsați-vă locului, zise mama, nu-mi deschideți ușa, că vine frigul în casă! Mai ține copiii în casă, mamă, dacă poți! În zadar ne spunea mama că afară e frig, că omătul e rece, că nu mai știu ce; nu ne avu ce face, pînă nu ne făcu scăpați afară. Hoțul de omăt ne amăgea cu fața lui cea albă și ne poftea a ne apropia de el; barem de ne-ar fi amăgit numai el atunci. Cum ieșisem afară, Elena își umplu odată pumnii cu omăt, vrînd să-l bage în gură, dar simțindu-l rece, mi-l aruncă în cap și merse zbierînd înlăuntru. Eu mai stătui puțin afară și auzii pe mama mîngîind-o: — Noa, vezi draga mea Ilenuță, dacă asculți de nebunul acela de Ion ce pățești? Bag seama eu eram de vină că neaua era atît de rece! — Ascultă tu de mămuca, îi zise mama mai departe, vezi tu că el, adică eu, e blăstămat. Așa-i că nu mai ieși desculță în omăt? Că desculți ieșisem amîndoi. Era din pricină că nu aveam încălțăminte, ne apucase iarna desculți. Dar altcum nu-i atîta pînă joi, apoi știi, că ne încalță tata! Elenii îi cumpără tata cisme și mie opinci. Tata își găta săniile, una de pădure și una de gunoi. Îl văzui că vine în casă cu vreo 6 nuiele de carpin, că le pune după foc, pînă se înfierbîntă bine și apoi le sucește gînjuri, slobozind la fumuri din pipă, ca un turc. Cînd ieși tata afară, să pună gînjurile la sănii, mersei și eu, să văd cum le pune. Soru-mea nu lipsi. Parcă și acum o văd cum sta zgulită, cu picioruțele în omăt, ca și mine. Împletind tata un gînj zise: — Un colac e gata! Atunci eu cu Elena, raita în casă, strigînd: „Mamă, dă-ne colac”! — Dar de unde să vă dau colac? Pe cine vedeți voi umblînd cu colaci?! — Că tata a zis că un colac e gata! Dă-ne colaci! — Măi Ioane, pare-mi-se că pe tine te mîncă pielea, măi! De unde să-ți dau eu colaci? Nu cumva vrei să-ți fac unul, din cînepă? (că chiar torcea mama) sau să iau o nuia din mătură? Dar noi, eu și cu Elena, nu încetasem a striga: colac și iar colac! Atunci tata intră cu un gînj rupt în mînă și cu o nuia verde, să facă alt gînj în locul celui rupt. — Dar ce au copiii de se miaună? întrebă el. — Ce să aibă, zise mama, cer colac, că tu nu ai alt lucru fără să le spui că colacii îs gata. Amu dă-le, dacă ai de unde, că de cînd intrară în casă, numai colac le trebuie, dar de mă scol de la caier și iau nuiaua, o să-i învăț eu a cere colac în post! — Atîta-i tot? zise tata, îmbiindu-ne cu gînjul rotat. — Na-vă, dragii tătucului, colacul acesta și mîncați-l, și dacă l-ați gătat, spuneți-mi să vă mai aduc unul. Atunci băgai de seamă că gînjul seamănă cu colacii colindătorilor de la Crăciun. Eu, luîndu-l, încetez de a zbiera și încep a colinda. Soru-mea, după mine, prin casă să îl dau ei. Eu nu vreau, ea țipă, eu zbier și facem un tălălău, de nu se mai auzea vorba mamei. — Ioane, lasă-i ei jucăria, că e mai mică! Soru-mea prinde de gînj, eu nu voi să las, gîlceava se mărește, mama lasă caierul și apucă vergeaua... apoi lasă-mă de nu a făcut pace în țară... 3. CRĂCIUNUL [ modifică ] Tocmai cînd decurgea tractatul de pace mai pogan, intră la noi un prieten al meu, Andriș, fiul lui Ianoș al lui Andrișel, copil de ungur opincar. Îndată după intrarea lui luară toate o altă față, pacea se făcu la loc, de dușmăniile și încăierările vechi nu se mai făcu pomenire; soru-mea se întovărășise și ea cu noi, ținînd gînjul la spate, să nu îl luăm. — Măi Ioane! zise prietenul Andriș, mă Ioane, ai tu bîtă? — Ba, răspund eu, ce să fac eu cu bîta? — Nu ai? dar traistă ai? — Nici traistă n-am! dar tu? — Hop, eu am și traistă și bîtă. Astară merg la colindat și capăt colaci și grițari, de ciudă noa, că tu nu-i căpăta, dacă n-ai cu ce veni a colinda. Nici să mă fi opărit cu apă fierbinte nu m-aș fi ofilit mai tare, ca la auzul vorbelor acelora: să meargă el a colinda fără mine! și numai fără mine putea merge, deoarece eu nu aveam bîtă și traistă, de îmbrăcăminte nici nu mai întrebam. — Mamă, fă-mi bîtă și traistă! zic eu într-un tîrziu, uitîndu-mă cu invidie la Andriș, care avea căciula trasă pe urechi, bîta în mînă și traista de grumazi, gata cum se cade de colindat. — Măi Andriș, zice mama, n-ai putut tu ședea acasă, ca să nu-mi poftești copiii la atîtea nebunii? Noi nu avem Crăciun, pînă mai încolo, mîne îi numai Crăciunul vostru, al ungurilor. Lasă că pe Crăciunul nostru și noi ne-om găta de colindat, dar acuma lasă-ne în pace. Soru-mea încă striga: — Mamă, tantă! (straiță vrea să zică, dar fiindcă pe atunci învăța a vorbi, cugeta că ar fi bine să rostească cîte o vorbă pe nemție, că pe atunci domnea absolutismul nemțesc în țara noastră). Nu avu mama încătrău, lăsă caierul și ne făcu bîticuțe și apoi începurăm tustrei a colinda: — Zori, zori, zori, dalbe surori... Să ne-ți fi văzut pe tustrei la ușă colindind: toți trei cu bîticuțe în mînă, eu cu soru-mea desculți, ca regele zulilor, în cămeși scurtuțe, cu capetele descoperite, soru-mea cu un șir de mărgele negre la grumazi și cu cercei de argint în urechi. Numai aceste două lucruri o trădau că e fată, căci altcum purta părul tuns, după moda de azi a coconițelor. În scurtă vreme ne veni în minte că noi numai bîte aveam și că ne trebuiesc și traiste. Nu avu mama pace cu noi pînă nu ne făcu și aceste lucruri, atît de trebuincioase colindătorilor. Ne făcu traiste, una mie și una soru-mii. A doua zi era să fie Crăciunul ungurilor. Pe înserate vedeai cete de colindători, tot trei-patru laolaltă, intrînd și ieșind de la vecinii unguri. În dreapta casei părintești ședea un ungur, badea Ianoș, peste uliță ungur, badea Dani și în stînga ungur, domnu poșta-meșter. Eu ascultam de la noi de pe prispă cum strigau copiii la fereastra badii Danii, unii: „szabad kántálni?” care colindători erau unguri, iar colindătorii români întrebau: „lăsa-i-ți sfîntul Crăciun în casă”? la care vorbe badea Dani răspundea: la unii „szabad”, la alții „lasă”. Apoi colindătorii începeau colinda. De însemnat e că ungurii de la noi au datinele românilor la Crăciun, adică și ei umblă a colinda, primesc colindători, numai cît că ungurii de la noi, foști iobagi, adecă neștiind ungurește, colindă românește, precum și horesc cînd îi lovește dorul și precum și chiuiesc în joc și vorbesc în casă. Nu știu altă limbă. Așa mă înțelegeam și eu cu copiii lor. Sînt la noi unguri care știu mai numai ungurește, foștii nemeși, ci-s atît de... nu știu cum le-aș zice, încît nu ne-ar face pic de cinste dacă ar fi români. Destul că în vecini începu colindatul. Pînă atunci mă mai putu ține mama cu mare greu acasă, dar cînd auzii colindînd: „Pe cîmpul cu florile... Dragă Ileană...” atunci, raita, prin omăt pînă la badea Dani în casă. Eu fiind desculț nu mă oprii la fereastră, ci tunai oblu în casă, unde niște copii de ungur de pe deal, nemeși chiar, căpătau răsplata colindei: cîte un colăcel și dau să iasă, iar de la fereastră colidau cîțiva copii de român... „Dragă Ileană”! Bucuria badii Dani fu mare la vederea mea. Mă puse pe vatră cu picioarele la foc, zicîndu-mi: „Încălzește-te, Iunoaș și ascultă colinda, că eu merg și aduc și pe Ileana voastră aci!” În adevăr bunul vecin merse la noi și aduse și pe soru-mea, care plîngea nemîngîiată. Ajunul de Crăciunul unguresc îl petrecusem la vecinul Dani, de unde mai tîrziu ne duse acasă servitorul nostru. Nu e lipsă a vă spune că duserăm cîte 2 colaci acasă. Așa trăiau odată ungurii cu românii la noi, înțeleg cei ce fuseseră de-o soarte, foști iobagi. Azi, mulțămită împrejurărilor, începe a se răci tot mai tare și mai tare prietenia, pînă în sfîrșit vor trăi ca cînele cu mîța. Așa-i în lume: ce sameni... aceea răsare; cine samănă vînt secera-va furtună. 4. CRĂCIUNUL ROMÂNESC [ modifică ] La vreo săptămînă după Crăciunul unguresc văd numai că tata nu merge la pădure, deși datină avea ca în toată ziua să aducă cîte o sanie de lemne, să se aprovizioneze de cu iarna pentru vară. El începu a scoate îndată ce se făcu bine ziuă, cîte ceva din casă, scoase masa, paturile, lavițele, icoanele și... tot ce era în casă, de lăsă pereții toacă. — Eu nu știu, tu, Mărină, zise tata, ce mai umbli tu văruind pe o vreme ca asta, căci păreții aceștia nu-s afumați. — Ce știți voi, bărbații, de lucrurile muierești! – zise mama. Doar e rușine să aștepți niște sfinte sărbători cu casa ca hurubele cele țigănești! — Apoi, zise tata, tu fă cum știi! Și se puse mama și mătură păreții cu o mătură de cele de grădină, apoi urni tot varul, care vrea să cadă de pe ei, după aceea îi murui cu lut cleios, de erau tot împistrițați pereții. Eu cu soru-mea ședeam pe vatră și ne uitam ce face mama; mai luam cîte o țîră de lut, călcat și lipeam și noi pe jos și pe vatră, pe lîngă toată porunca aspră a mamii. Nu știu ce pricină s-a ivit între mine și soru-mea în aceea zi solemnă, cînd mama chiar muruia păreții cu lut, destul că lăsă muruitul păreților și începu a mă murui pe mine peste gură. Desigur am fost prea de omenie! A trecut însă și asta! După aceea se puse mama și vărui casa, apoi spălă ramele ferestrelor, lipi casa, roși cuptorul și începu a aduce cîte ceva în casă și a pune la loc. O verișoară a mea spălase mobilele afară, în omăt; cuierele, lavițele, masa, paturile și icoanele și acuma începu a le pune care de unde au fost luate. Deodată cu sfîrșitul zilei se sfîrși și așezatul lucrurilor din casă. Casa era gata ca o pălută, așa susținea buna, care încă dăduse toată ziua ajutor mamei la văruit, că doar la văruit cît lucru e! Te pot și fura nescari tîlhăroi de țigani, care umblă a cerși, cum îs toate împrăștiate, ca pe vremea tătarilor; de aceea găzdoaia cea harnică nu mai are stare pînă ce le vede toate de unde au fost luate. Apoi mama era găzdoaie harnică. N-ar fi suferit pentru toată lumea ca să se audă prin cel sat că n-a gătat de văruit într-o zi, fie chiar și într-o zi de iarnă! Uitasem a vă spune, că înainte de asta cu cîteva zile fu la noi o sărbătoare și mai mare decît văruitul, fu ucisul porcilor. Badea Vila venise de cu dimineață cu Nicolae Păsculeanul, cu badea Dani, badea Ianoș, David Petre și mai știu eu cu care și sfat făcură în casă, cum să scoată mascurul cel mare din coteț. Sluga venea cu păsatul de la rîșniță, că sarea o rîșnise încă cu două zile mai-nainte. — Mă cumetre! zice badea Vila cătră tata, eu socotesc că deodată să ucidem amîndoi porcii. Eu junghiu mascurul și cumătrul Nicolae scroafa, că de vom scoate unul și l-om junghia, atunci de țipetul lui celălalt se înverșunează și strică cotețu ori că scapă altmintrelea, apoi mai prinde-l dacă poți! — Așa gîndesc și eu, zise badea Niculae Păsculeanul, care era înarmat ca și badea Vila cu un cuțit mai pogan decît baionetele honvezilor. Și ceata porni din casă; cei doi conducători cu armele în mînă, servitorul cu un blidișel cu grăunțe în mînă, să celuiască porcii din coteț, după sine, ceilalți cu mînecile sufulcate, ca să prindă pe pașnicii porci, care poate că numai moarte nu visaseră în acea noapte! Eu și soru-mea încă eram îmbrăcați; o așa festivitate nu putea trece fără noi! Mama și servitoarea încă erau cu un blid mare în mînă, să sprijinească nevinovatul sînge. Porcii fură amăgiți cu grăunțe, de ieșiră afară. Sluga îi chemă după sine, aruncîndu-le grăunțe; țugu-te, țugu-te, țugu-te, pînă la larg, acolo le aruncă grăunțe mai multe. Cînd mîncau mai bine, se făcură dușmanii lor în două cete și se aruncară pe ei, iar badea Vila împlîntă fierul ucigaș în grumazii mascurului și badea Niculae în ai scroafei și peste puține minute zăceau fără suflare acele dobitoace, care nu făcură intrigi în contra cutărei limbe sau egylet , nu conspirațiuni în contra funcționarilor! Fără suflare zăceau două ființe, omorîte cu forța, fără judecător, fără advocat-apărător, fără de a putea reclama barem la tablă , dacă nu la curte. Și cînd li se împlîntară cuțitele în grumazi, nu voiau să descopere ceva secrete, posibil politice, ci, înădușindu-se în sîngele propriu, muriră ca toți eroii acestui veac! Acum mi-i puseră pe săniuță și hai cu ei în grădină, unde mi-i pîrjoliră cu paie. De la acea bojotaie nu putui lipsi nici eu, nici soru-mea. Minune însă: cînd fu bojotaia mai frumoasă, cînd se juca vîntul cu para focului din spatele mascurului, ca și o petea de mătase, atunci mascurul se scoală în picioare și o tulește la fugă cătră fundul grădinii. În zadar îi fu însă opintirea, că la vreo cinci pași cade, ca să nu se mai scoale! — Spusu-v-am că a curs prea puțin sînge? zise tata, parcă vedeam ce are în gînd porcul ăsta! — D-apoi multe gîndesc și porcii, zise badea Vila, ci oamenii de ce-s oameni? să nu lase după ei! Și mi-i pîrjoliră pînă arse tot părul de pe ei, apoi mi-i frecară cu omăt și cu pojmotoaie de paie, pînă mi-i făcură ca joljul de albi, de nu-i mai cunoșteam! Eu cu Elena eram încurcați într-un discurs foarte serios! „Beșica cea mai mare va fi a mea, zic eu, o să bag în ea grăunțe, apoi să vezi cum va suna!” Soru-mea nu știa ce e aceea, dar totuși zise că nu o lasă. Eu una, ea alta și pricina-i gata. Astădată însă nu ne făcu mama dreptatea cu vergeaua, ci badea Vila, dîndu-ne cîte o bucățică de ureche friptă, de porc. Și pacea asta fu mult mai bine primită decît cea cu nuieluța, numai că nu avu durată lungă. După aceeea băgară porcii în casă, îi făcură tot slănini, unturi, unsori, cărnuri și cîrnat, iar eu aveam o beșică mare, umflată și cu grăunțe de cucuruz în ea, să zurgăluiască: soru-mea asemenea avea una! Nu voi a vă spune nimic despre ospățul purtătorilor de îngeri asupra porcilor, toți se ospătară omenește. La cîteva zile după aceasta s-a întîmplat văruitul! Într-o bună dimineață, cînd mă sculai aflai în casă 2 coveți mari și la fiecare cîte o muiere, cernînd fărină de grîu. Pricepui numaidecît că iar se găta mama pentru ceva festivitate. — Dintr-o mierță de fărină vom face colăcei pentru colindători, dintr-o mierță colaci cu bartă, pentru ceterași și numai după aceea vom face pita și colacii pentru casă. Avem să băgăm de nouă ori focul în cuptor azi, auzi, Dotică (diminutiv din Dochia) zise mama cătră o verișoară a mea, pe care, rămînînd orfană de mamă, o luă mama. — Aud, mătușe! Pe cînd era ziuă bine se scoase un rînd de colăcei din cuptor, apoi altul și altul, pînă colo ce bate toaca de vecernie erau gata, atunci scoase mama colacii cei cu unt, ce-i băgase în cuptor, cu tot! Atunci mătură verișoara mea casa frumos, puse ștergarele prin cuie, trase fețe albe pe perini, lepedeie albe pe pături, fețe albe pe masă și cîteva minute era casa ca un păhărel. Mama încă era ocupată cu buna cu tot, ele așezau curechiul într-o oală, ca de o mierță, tot un rînd de curechiu, altul de carne și altul de găluște. Curechiul Crăciunului!... Acum nu mai încăpea nici o îndoială că doar nu ar fi ajunul de Crăciunul cel românesc. Pe noi, pe prunci, încă ne schimbă mama frumos și ne zise: — Fiți pe pace și nu fiți forobraji! Îndată or începe a veni colindătorii! Verișoara aprinde lumina, tata intră în casă cu un butan mare în brațe, butanul Crăciunului, acela trebue pus pe foc, să țină foc toată noaptea, că doar cine să se culce spre o zi mare ca ziua de Crăciun? Pune deci butanul pe foc, mama pune oala cea mare cu curechiu înaintea focului, să fiarbă cu încetul, că pînă mîne doară este vreme. Într-aceste cînii latră de gîndești că ce au? — Ian mergi, măi Niculae, de leagă cîinii, că vor fi colindători! — Lăsa-i-ți sfîntul Crăciun în casă? auzim un glas subțirel de la fereastră. — Lăsa, strigarăm toți căsenii ca dintr-o gură și la fereastră începură colindătorii o colindă frumoasă, iar după ce o gătară unul din ei mulțumi așa: — Mulțămim, jupîne gazdă, c-am ajuns sfîntul Crăciun cu pace, cu sănătate, cu iertare de păcate. Să ajungem și anul nou și Boboteaza, sănătoși, veseli, în pace, cu voie bună, cu dumneavoastră dimpreună! Apoi îi chemă tata în casă: — Haidați în casă, dragii uncheșului! Ei, intrînd în casă, își luară căciulile de pe cap și ziseră fiecare: — Bună seara lui Ajun, da-i mai bună-a lui Crăciun! Mama le mulțămi: — Bună să vă fie inima, dragii lelii, dar a cui sînteți voi? Vedeți ce frumos știți voi colinda? Ionul nostru nu știe colinda ca voi. Mama îmbărbăta adecă copiii, dar nu știa că prin aceea vatămă onoarea copilului ei. După ce merseră colindătorii, care căpătară cîte un colăcel și un cruceriu, mă văzu mama supărat de moarte! — Da tu, Ioane, ce ai? zise mama. Doar nu ești beteag? — Ai grije, Mărină, zise buna, că o fi deocheat copilul. Cine știe care a fost cu ochi răi din cei din casă! — Da ce ți-e, Ioane, ce te doare? Eu numai suspinam, eram atacat în onoare! După multe ninerări și întrebări, deodată, izbucnesc plîngînd: — Că dumneata ai zis că eu nu știu colinda ca copiii aceia! Atunci un hohot de rîs umplu toată casa iar tata mă mîngăie: — Noa, da tu încă văd că ai minte! Doar nu-i crede ce-ți zice mă-ta! Da știe ea ce-i colinda? Nu te teme, Ioane, că tu mai bine știi colinda decît copiii aceia. Cu greu mă mîngăiară. În seara aceea nu umblam a colinda, ci dimineața trebuiră să mă lase pînă la popa, care-mi făgăduise un cruceriu și două mere, ce mi le și dete. Cînd s-au culcat părinții nu știu, știu atîta că am adormit în colinzi și m-am deșteptat în colinzi; cu lumină am adormit, la lumină m-am trezit. Pînă a nu adormi au venit rînduri de colindători, cu stele, trei rînduri de țigani, cu ceteri și multe, foarte multe rînduri de colindători, de cei mici și de cei mari. La colindat adecă umblă copiii mai mult seara, pînă ce se urăsc și obosesc, apoi se duc de se culcă, umblă mai mult, de obicei, mai mult de bucurie și pentru că capătă cruceri, poame, sau colăcei. A colinda umblă și pentru interes, anume țiganii și oamenii săraci. Țiganii umblă cu cetera, că ei sînt muzicanți și umblă toată noaptea, intră în casă și de acolo colindă. E bine însă să nu fie scară la pod în acea noapte, deoarece țiganii unii colindă în casă și fac tălălău, iar alții pun bine ce află prin tindă și prin podul casei, de se pot urca. S-a întîmplat de au furat cărnurile de porc toate, în seara Ajunului, țiganii colindători. Alți țigani colindă cu gura. Asemenea colindă cu gura oamenii, care, iar pentru interes, în formă de cerșetorie, umblă a colinda. Toți aceștia capătă colaci de la gazdă și nu colăcei mărunți, ca ai copiilor, ci mai mare, așa-numiții colaci cu bartă! Oamenii mai gazde le dau și ceva de dulce. Țiganii însă și în ajunul Crăciunului tot țigani rămîn. Ei cer vinars, să-și bage în urcior, deși li se dete să beie; cer curechiu și altele. Numai ce auzi pe țigănci: — Alduiască-te halea mari și halea tari! Dă-mi un pic de curechiu și o țîră de rîncezeală! De multe ori m-am gîndit: oare cer mai bine țigăncile ori țiganii? Dar parcă la una și aceeași școală au învățat și unii și alții! Astfel toată noptița o ceată de colindători intră, alta iasă; aci ceterași, colo cu steaua, dincolo cu colinda, pînă ce se face ziuă. Atunci se trage oala cea mare cu curechiu de o parte, se mătură vatra, că doară toată noptița s-a strîns cenușe de atîta foc, ce a ars, se curăță casa, apoi se schimbă căsenii și... ian tăceți parcă aud clopotele! O să intre diecii în biserică, că au mare slujbă, la o sfîntă zi ca asta! După ieșitul din biserică, pînă-s oamenii la prînz, încă încep țigăncile cu copiii lor din nou prin sat. Ele tot colindă, cît țin sărbătorile Crăciunului și ale Anului nou (Sîn-Văsii). Pe unele locuri umblă în sărbătorile Crăciunului și Irozii sau Craii. Aceștia de regulă sînt juni, care umblă la școală ori au umblat, deoarece au de învățat roluri cam lunguțe, care anevoie le-ar învăța numai din auzite. Ei sînt opt la număr: Irod împăratul, craii Valtazar, Melchior și Gașpar. Aceștia toți patru au pe cap coroane împărătești din hîrtie aurită, au haine pistrițe peste ale lor, cu săbii de lemn, îmbrăcate în hîrtie argintată și știu ținea dispută întreolaltă. Lîngă aceștia patru crai este un cuvios părinte cu barbă de brebeni. Rar se întîmplă să aibă revereandă și molitvelnic, dar barba nu-i lipsește, semn că barba e lucrul cel mai principal la popie. Și rău stă popii fără barbă, neamțului fără cățel, ungurului fără pinteni, jidovului fără pene, armeanului fără pipă, țiganului tuns și sasului cu călcîie la cisme. Tot de ceata crailor se ține și un soldat, care adesea e îmbrăcat honved, semn că împăratul Irod iubea foarte cătanele ungurești! Unul din cei mai de seamă ținători de crai este îngerul. Acesta nu e făcut din ceva fetiță, ci din fecior și, mai ales, foarte urît. El e îmbrăcat în haine albe și adese are și coroană împărăteasă. Crucile de pe hainele lor nu pot lipsi, ca și de pe a celor crai și de pe a soldatului și popii, semn că toți sînt creștini, pînă și Irod. Popa poartă cruce în mînă, adesea de la ceva reschitori. Cel mai original decît toți este ciobanul. El nimerește mai bine ca toți, deoarece portul lui: opinci, cojoc și căciulă, sînt mai potrivite iernii noastre decît barba-popii, sabia crailor și aripile îngerilor. Lîngă acești Irozi mai vine și iapa. Iapa aceasta nu e cu patru picioare, ci cu două și e făcută din o ființă, bunăoară ca popa, ori ca și oricare crai. Chemarea iepei este să bage în sac darurile cele lumești și să le ducă după Irozi. În copilăria mea îmi aduc aminte că am văzut și Vifleimul. Acela era o ladă, în care erau niște figuri ce reprezentau oi și nescari păpuși, care reprezentau – de îmi aduc bine aminte – una: o muiere, două, niște ciobani, alta un crîsnic, și iară alta un popă. Minune! Popa nu poate lipsi de nicăiri! Figurile acestea și păpușile erau purtate de un mecanism, așa încît ciobanii se băteau: unul omora pe altul, apoi făcea groapa, crîsnicul trăgea clopotul, după mort, popa îl prohodea, iar muierea îl plîngea! La lada aceea misterioasă îi ziceau pe la noi „Vifleim” și căpătau purtătorii „Vifleimului” ca și colindătorii: colaci, cărnuri, bani, etc. Firește, ca și purtarea figurilor la „Vifleim” era însoțită ori de colindă ori de explicări, d.e. ciobanii se bat după pășune... muierea își plînge mortul etc. Toți, atît Irozii, cît și cei cu „Vifleimul”, apoi țiganii cu ceterile, cu colinda, toți sînt colindători și umblă din interes. E un soi de cerșitorie! Sînt însă și un fel de colindători neinteresați care adică nu pentru interes colindă, ci ca să facă cinstea gazdei, ori a fetei gazdei, un fel de „Nacht-Musik” , cum zic domnii. De aceștia încă am văzut la casa părinților mei. Holteii din sat adecă se adună în seara de Ajun la un loc. Acolo se aleg cei mai voinici, care știu bine colinda și probează cîteva colinzi, care sînt mai frumoase. După aceea se înțeleg ca la miezul-nopții să se întîlnească la cutare fecior. La timpul hotărît toți îs adunați și fac planul unde să meargă. În multe locuri ei nu merg, numai cam în două-trei locuri. E mare cinste pentru gazda pe care îl colindă holteii. Din fete încă nu colindă numai cam una-două, de regulă pe cele avute. Junii intră în curte foarte încet, se așează la fereastră frumos și încep colinda foarte piano, numai de abia se aude. El nu mai întreabă că lăsa-i-va să colinde ori ba, colindă frumos, iar cînd se apropie colinda spre sfîrșit, se retrag frumos, unul cîte unul, spre poartă, încît numai puțini rămîn la fereastră, pînă la sfîrșitul colindei, iar cînd colinda e gata, nu mai mulțămesc ca alți colindători, ci o tulesc la fugă. Gazda însă se pregătește din casă, lumînarea fiind aprinsă, nu are decît să iasă în tindă, spre a aștepta sfîrșitul colindei: atunci iese fuga și prinde pe un colindător, la care trebuie să se reîntoarcă și ceilalți toți. De nu poate prinde, e destul să apuce pălăria unuia și toată ceata e datoare să intre în casă după ea! Acolo, firește, îi ospătează cu mîncare și beutură, unde de comun mai colindă o colindă și apoi se duc mai departe. Cam așa se întîmplă colinda feciorilor. În est mod colindă pe fruntașii satului și pe fetele cele mai alese. Mare rușine însă pentru junele, care se scapă de se îmbată la astfel de ocaziuni! Astfel prăznuiam noi sărbătorile Crăciunului în Reteag, la casa părintească și astfel se prăznuiesc acelea și astăzi: în veselie și bucurie! În veselie să le prăznuim toți și în anul acesta o poftesc tuturor românilor de pe rotogolul pămîntului.


content:
Ca băiat, umblam la oi, și-mi plăcea grozav de tare să mă uit cu băgare de seamă la tot ce se întîmplă în jurul meu, din care pricină de multe ori uitam de datorințele mele de cioban. Norocul meu era că nu eram singur, că altcum de grija mea putea prea lesne să se ospețe cumătrul vulpe în toată ticna din turma mea. Umblam cu păcurariul Ioan Bunzariul, cel mai vestit povestaș prin aretul Reteagului, de dragul poveștilor căruia nu odată am adormit necinat, și nu odată mi s-a întîmplat, că nu era nici o oaie cu capul în strungă, iar eu nu vedeam pînă-mi striga Bunzariul: „Noapte bună, Nițule!” Iar atunci ca fript alergam după oi să le adun la strungă de pe lîngă cele ale staulului unde stăteau cu capetele laolaltă, ori cu capul una sub alta, de căldură. Pe acelea timpuri multe am văzut prin natura cea liberă a lui Dumnezeu sfîntul, și multe am auzit de la înțeleptul păcurari Bunzariul. Mai mult numai lui am de-a-i mulțămi, că mai tîrziu m-am pus pe adunarea materialului de literatură poporală; ba mai mult, numai lui am de a mulțămi, că știu cîte știu, deoarece eu îl ascultam cu plăcere și doream să știu cîndva ca el, iar cînd mi se da prilegiu, mă cercam să spun și eu altor băieți, de la alte turme, toate opșagurile auzite de la el. Și, Doamne, multe auzeam! Cum umblam cu bîta subsuoară după el, de dam de tufă de corn, îmi zicea: — Uite, Nițule, vezi tu tufa asta? E corn, cel mai tare lemn în felul lui. El a fost mai mare decît stejarul, dar Dumnezeu l-a umilit pentru sumeție, că a vrut să crească cu vîrful chiar pînă la Dumnezeu, iar Dumnezeu l-a întrebat: „dar ce faci cornule?” Iar el a zis: „vreau să fiu mai mare decît toate lemnele!” „Așa? zise Dumnezeu, atunci vei rămînea tufă smerită, dar tare, cît numai tu să poți da ajutor stejarului celui puternic. Și cum a rostit Dumnezeu vorbele astea, îndată a scăzut cornul cît se vede, și mic cum este e pus la lucrurile cele mai grele, că numai din el se fac șuștorii la roțile de moară, iar roțile sînt de lemn de stejar, așa dară numai el ajută stejarului. De dam de o tufă de rug de cîmp, neîntrebat îmi spunea: — Uite, Nițule, vezi măceșul acesta? A fost pom frumos, ca bradul de mare și cu ruji mari, dar fără ghimpi. După ce a alungat Dumnezeu pe îngerii cei răi din ceri pe pămînt, aceia pe pomul ăst frumos au vrut să se urce iarăși la ceri, dar Dumnezeu a prefăcut rugul cît se vede și l-a înzestrat cu ghimpi cu unghiile lui Ucigă-l toaca, cît nici că se mai putură dracii descleșta din ghearele măceșelor, iar care scăpară, fug de rug pînă-n ziua de azi; nici strigoile nu pot trece peste rug, de aceea pun oamenii rugi sălbatici la porți, la fereștri și la uși spre ziua de Sîn-George, ca să nu poată trece strigoile și să ieie laptele de la vaci. Dăm de un plop: — Uite ici, Nițule, ăsta a vrut să putrezească pe car din pădure pînă acasă, dar s-a temut că l-a vedea arinul și o fi rușine. De trecea pe lîngă noi vreo pasere, îndată mă întreba: — Ce-i aceea, Nițule? — Gală, bade Ioane. — Îhî! dumneaei, care s-a temut că și-a întina mînușile. — Cum așa, bade Ioane? — D-apoi așa, că Dumnezeu sfîntul, cînd a făcut izvoarele, a zis cătră toate vietățile să vie să-i ajute, că și lor le trebe apă. Și toate au venit, numai jupîneasa de gală a zis, că nu și-a întina zău ea picioarele cele albe. Dar las, că și Dumnezeu a pedepsit-o, că i-a zis: — Nici să nu vii, dar nici să nu bei din izvoarele mele; să știi că-i peri de sete, nu-i slobod să bei apă, numai de pe aripile tale. De aceea se vaită ea atîta cînd îi secetă și se suie în sus cătră Dumnezeu, ca să-l roage să-i deie ploaie să-și stîmpere setea cu apă de ploaie de pe aripi. Odată m-a văzut cercînd să lovesc o rîndunea în zbor, și ca mușcat de șarpe strigă la mine: — Ce faci, Nițule? Să nu mai cerci a da după rîndunele, că de nimerești una, îți și sacă mîna, că rîndunelele sînt găinile lui Dumnezeu. Odată eram cu oile sub pădurea din lazul lui Țepeș. O veveriță se juca frumos printre crengile stejarilor, gîndeai că zboară, nu altceva. Eu, copil brudiu și fără pricepere, n-am ce face, iau o piatră cam lătuță și mică cît jumătate palma, o prind între cele trei degete de la mîna dreaptă, scuip odată-n ea și ameninț spre veveriță, ca și cînd aș voi să o nimeresc. Ea sare atunci pe altă creangă. Eu iar o ameninț, ea iar sare de acolo, și tot așa o ameninț în cîteva rînduri, pînă biata veveriță vine bag-seamă la convingere că eu numai mă joc cu ea; atunci zvîrr! arunc piatra ca glonțul, și cum eram bine deprins p-acele vremi cu aruncatul, nimeresc și cade biata veveriță jos la rădăcina copacului. Eu mă reped să o prind. Dar am mai înlemnit de milă: își luase capul în brîncile din nainte și și-l bătea de pămînt. Bunzariul se uită lung la ea și apoi îmi zise: — Amu ce folos ai tu, Nițule, că ai lovit-o? Vezi, ea tot nu ți-a cădea vie-n mînă. Nu se poate trage de unde a căzut, dar mai bine-și face singură sama, decît să cadă vie-n mîna ta! Atîta m-a cuprins o jele de biata veveriță, de am prins a plînge de mila ei. Nici n-am mai aruncat eu de atunci, fără vreo pricină, după nimic, că-s „rău la mînă”, nimeresc de voi da și numai în glumă. Și cîte și mai cîte îmi spunea Bunzariul la tot pasul, că știa multe, cît tocma el cu drept cuvînt ar fi putut zice: „Vai de mine multe știu, mult mă mir unde le țiu”; era omul isteț de la fire, toate cerca să le priceapă, iar ce auzea odată, feri Doamne, să mai uite cîndva!... Într-o vară, umblînd la oi cu Bunzariul, ne-a apucat o ploaie mare într-o poiană frumoasă numită „Pe butani” sub „Lazul de Țepeș”, la poalele Ciceului. Turma s-a tras sub copaci pînă va trece grosul ploaiei și noi iară. După ce se mai rări ploaia, ieșirăm de sub copaci, că acum acolo prindea a ne muia mai tare, că pînă ținuse ploaia, apa sta pe frunzișuri, dar după ce înceta, mișcate frunzele de vînt scuturau picurii cei mari de pe frunze pe noi. După ce ieșirăm și pornirăm oile la pășune, ne oprirăm pe o dîlmă lîngă un furnicar mare cît o furcă bună de fîn, cît o căpiță. Nu departe de acel furnicar mai era unul tot așa de mare. Printre ele era un drum de hotar, cu ogașe afunde și pline de apă. Bunzariul meu, Dumnezeu să-l ierte, și mîie pe unde-a înserat, se uită cu multă băgare de seamă jos, răzimat în bîtă păcurărește. — Ce vezi, bade Ioane? îl întrebai eu. — Hai și vezi și tu, Nițule, îmi zise el; hai, vezi și tu bidigănii cu minte și cu înțelepciune. Uite ici, furnicile astea merg cătră furnicarul cela, cele de la furnicarul cela vin spre ăsta, dar drumul cu ogașele lui cele pline de apă le stă în cale. Ce gîndești tu, că vreau ele? — Doară n-or fi vrînd să se încaiere de piept? am răspuns eu; dar Bunzariul îmi zise: — Nu stau bun, dar totuși una ca asta nu-mi vine a crede. Fără, Nițule, uite ce gîndesc eu, și ține minte, că așa va fi: Ploaia a venit pe neașteptate. Furnicele erau la lucru și de ploaie, într-o degrabă, s-au băgat care unde a nimerit mai iute, prin vecini, la scuteală, unde le era mai de-a-ndemînă, și acum vor a merge care la casele sale să-și vadă căsenii, copilașii, cuprinsul casei, dar nu pot, le stă în cale apa din ogașe. Dar uite, uite Nițule, vezi cum cearcă și unele și altele după o trecătoare, uite că unele merg pe lîngă ogaș în sus, altele în jos, și cele de dincolo încă fac așa, caută punte săracile, dar nu află. Mă uitai un scopot de vreme la ele, dar deodată văzurăm că-și schimbă planul, se lăsară de propusul de a merge pînă la capătul ogașului, dar nici nu stătură locului pînă să sece apa. Se apucară bărbătește, cîte 3-4 la cîte un pai, cîte un bățișor, și făcură punte peste ogaș țeapănă și lată ca de două degete, cît putură trece unele încoace și altele încolo. Podul lui Traian peste Dunăre e o nimică față cu puntea furnicelor mele, dacă vom lua în seamă cine l-a făcut unul și cine altul. Și trecură apoi în rînd frumos, care la ale sale. Și aceasta s-a întîmplat înaintea ochilor noștri. Drept că în strădania lor cea mare, după ce am văzut, că ce vreau, le-am ajutat și noi, le-am pus cîte un pai ori gîtej, și vă asigur, că de știau vorbi, ne mulțămeau pentru aceasta mai frumos, decît mulți oameni. Cînd plecarăm de la furnicare să ne vedem de oi, îmi zice Bunzariul: — Nițule, cît îi trăi nu zgîndări în furnicare, că atunci plouă. Cu multă trudă își fac bietele furnici curțile și palatele lor, apoi omul să le strice! Bunzariul îmi mai făcu cunoscută următoarea istorie, ce o auzise și el de la niște păcurari din mărginenime. Zice, că un om de la el avea un loc cu mălai sub pădure. Cînd începeau a fi cucuruzele în lapte începeau și gadinile a-i strica tot din ce în ce mai tare, pînă în urmă fu nevoit omul să meargă să-și apere mălaiul, dacă vrea să mănînce la iarnă mămăligă din el. Și s-a dus omul, și a străjuit o zi și două și mai multe zile de-a rîndul. Mai alunga din cînd în cînd cîte un mistreț din cel mălai, mai pușca cîte după o scroafă de pădure cu purcei. Într-o zi numai văzu omul, că se apropia de coliba lui un urs mare gemînd, cu brîncile dinainte ridicate și lingîndu-și o labă. Omul se spăimîntă, dar nu avu vreme să meargă după pușcă și Marcu era lîngă el tot gemînd și lingîndu-și laba. Ce era să facă bietul om? Sta înmărmurit lîngă urs, așteptînd ca acela în tot minutul să-l înhațe. Dar se înșelă, că ursul nu se acăța de el, ci tot gemea și-i întindea laba. În cele din urmă își gîndește omul: bietul urs va fi rănit la labă, ian să văd, ce-a da Dumnezeu, aceea a fi, de m-a mînca, tot cu o moarte-s dator. Gîndindu-și așa, apucă brînca ursului și se uită cu băgare de seamă la ea. Adică în talpă văzu o rană sîngerînd și în mijlocul ranei o țandură. Se vede că era împuns rău bietul urs. Acuma-și luă omul inima-n dinți și scoțînd cuțitul din curea, trase țandura din talpa ursului. Urlă de durere, dar cum o simți scoasă, se liniști și merse de unde a venit lingîndu-și rana. Multă vreme s-a tot gîndit omul la urs, cum de nu l-a mîncat. În cele din urmă se gîndea tot mai rar și mai rar la el pînă într-un tîrziu era mai să uite de tot întîmplarea cu ursul, i se părea numai vis. Dar într-o zi des-de-dimineață, cine se apropie de coliba lui gîfîind ca un bivol? Era ursul, de abia venea, aducînd o creangă mare de măr, încărcată cu mere mari și frumoase și cum ajunse o răzimă de colibă și se duse de unde a venit. Aduse cinste binefăcătorului său doftor. Omul plînse de bucurie, cînd văzu atîta recunoștință de la un dobitoc necuvîntător și-și zice: — De ce nu lași, Doamne, ca baremi ca ursul ăsta să fie toți oamenii? Trecură vreo zece ani, de cînd părăsii bîta și traista de cioban și mă trudeam cu cartea. Cînd ne propuneau dascălii cei mari despre durarea podului peste Dunăre prin oamenii lui Traian totdeauna-mi veneau aminte punțile furnicilor de la butani; iar cînd dascălii ne povesteau despre emigrarea ginților, cînd ne spunea cum hunii veneau goli și flămînzi, iar strămoșii noștri îi îmbrăcau și îmbucurau, iar ei în semn de mulțămită, croiau aprobate și compilate asupra strămoșilor noștri, atunci îmi ziceam fără voie: mai om e ursul din povestea Bunzariului, decît oamenii din istoria dascălului.


content:
Junele român, cînd îi vine vremea căsătoriei, își cunoaște bine fata cu care de bună voie se leagă pe toată viața, în bine și în rău; el o iubește din toată inima și este sigur că și ea îl iubește; deci căsătoriile junilor noștri sînt întemeiate pe iubire împrumutată. Pînă însă nu dă în dragoste cu fetița pe care-și pune ochii, junele român își deschide ochii: a cui e? din ce neam de oameni? cum e mamă-sa? surorile ei? mătușile ei? cum sînt alte muieri din neamul ei? căci el știe din bătrîni că: cum e mama, așa-i și fata; și: de-a sărit capra masa, iada o să sară casa, și ce semeni aceea răsare; și din pom bun, poame bune, din porumbel, porumbele. Dacă-i place fata întru toate, atunci nu-i pasă mult; avută e, ori săracă? numai să fie frumoasă, sănătoasă, harnică și din oameni de omenie; fac prietenie, o joacă în tot jocul, îi cîntă de dragoste, o petrece de la joc și de la șezătoare, de-o întîlnește la fîntînă îi scoate apă, și se poartă cu ea, ca cu un ou roșu numai să-l îndrăgească. Fata din partea ei la început e mai sfioasă, mai cu rezervă, pînă să vadă ce părere au despre junele cutare părinții și neamurile ei, că mamă-sa-i cu ea la joc, vede cu cine joacă, se uită cu cine povestește mai de aproape și de i se pare, se face a nu vedea, și de nu i se pare, îndată ce ajunge acasă îi spune ordinul: „fată, hei! cu prașcăiul acela să nu te mai văd, că-i neam rău, îi un puturos, de lucru-i ca butucu și de jocu îi ca și focu. Nu-i de noi; tată-so îi un băutor becisnic, și-a zălogit moșia pentru băutură și n-are coadă de vită în aretul casei, numai de băut și dormit la umbră-i bun, ca și tată-so; așchia nu sare departe de tulpină, n-a fi niciun strop mai bun decît tată-so și decît unchiu-so cel băutor”. Auzind de acestea, fetița-i cu băgare de seamă, nu se prea sloboade la glume cu el, îl ocolește cît se poate și-i dă a înțelege să-și pună ochii pe alta mai proastă decît ea; iar dacă el nu se nădăiește, cînd îi cade bine și știe că el o va auzi, îi cîntă trăgănat cum știe ea: De iubit, bade, iubit, De luat să nu gîndim, Că atuncea ne-om lua Cînd maică-ta-a număra Ierbile de pe-un hotar Și paiele de p-un car; Frunzele din nouă lunci, Penele de pe trei cuci, Părul de pe trei cai murgi; Poate-atunci și nici atunci, Cînd a face jugul muguri Din tînjală-or crește struguri; Poate-atunci și nici atunci, Cînd va crește grîu-n casă Și-a da cu spicele-n masă; Cînd a crește grîu-n tindă Și-a da cu spicele-n grindă, Poate-atunci și nici atunci! Și junele să nădăiește că lui îi sună cînticul, și treaba lui ce mai face. Iar dacă amîndoi îs potriviți și la stat și la uitat, dacă-și sînt dragi, dacă ai lor de acasă n-au nimic împotriva dragostei lor, atunci numai auzim duminecă după slujbă pe preotul din altar vestindu-i, că pășesc la taina sfintei căsătorii. Sînt căsătoriți: gîndurile li s-au adunat. Nevasta trăiește pentru bărbatul ei și el pentru ea. Muncesc toată săptămîna. Trăiesc cu cruțare, ca să poată plăti dările și să-și poată face cîte ceva, că ei nu vor a trăi ca sărmani, ei vreau a se apuca la ceva, să aibă pe cînd le-a da Dumnezeu copii, să nu ducă lipsă. Femeia română de regulă încă în primul an după căsătorie are un copil; acesta leagă și mai strîns căsătoria încheiată din iubire. De aici încolo amîndoi, mamă și tată, trăiesc numai pentru copilul lor; nici o greutate nu le vine prea mare; de dragul lui suferă toate. Pînă încă nu vine băiatul pe lume, nevasta, care dă semne că va deveni mamă, e cruțată de la lucruri mai grele, ca, feri Doamne, să nască fără vreme cumva; e îmbiată din orice mîncări și băuturi ce vede în jurul ei, fie chiar și de dușmani de ai ei, ca să nu i se facă cumva rău, că s-a întîmplat, zice poporul, de-o nevastă îngreunată a văzut struguri, dar cel ce-i avea nu i-a dat nici o boabă și născu biata femeie fără vreme un băiețel frumos cu o boabă de strugure în gură; vezi bine, era mort. Păcatul căzu asupra ăluia care nu îmbie pe nevastă cu strugure, că copilul fu născut mort, deci trebui să-l îngroape nebotezat, iar din pruncii îngropați nebotezați se fac zvîrcolacii, care mănîncă luna. Păgîn om trebuie deci să fie acela, care gustînd ceva, nu îmbie și pe nevasta împovărată, ce ar fi acolea. Dar românul nu-i păgîn, din pricina scumpetei ori răutății lui nu se întîmplă ca o femeie să nască fără vreme, mai bine rămîne el flămînd, ori setos, decît să nu îmbie pe nevasta împovărată să guste ea mai întîi. A născut nevasta în pace. Acum e mai mult decît pînă într-aceea, că e mamă. Neamurile și vecinele merg de o felicită, dar nu merg cu mîna goală, nu fac vizita ca doamnele pe 1/4 de oră, ci o caută tot mereu, adesea se întîlnesc cîte 2-3 odată în casa noiei mame; una-i aduce un puiuț fript, alta niște plăcintuțe numai cu lapte și cu ouă frămîntate, alta o leacă de băutură bună îndulcită cu miere de stup ori cu zahăr, alta tăiței pe găină, și așa mai departe, dar nimeni nu vine la ea cu mîna goală. Care cum vine, își descoperă cu vorbe prietenești bucuria că a scăpat Dumnezeu în pace pe noua mamă de durerile nașterii. Și aceste vizite țin șase săptămîni, în care timp adică mama română nu-i iertat să iasă din casă. După aceea își începe iarăși lucrurile obișnuite, dar tot cu puiuțul lîngă ea. La lucrurile din casă-i tot înaintea ochilor ei, și mai mult în brațe; îl adoarme în cîntări, îl trezește în sărutări și-l crește în dezmierdări. Pînă mama toarce, cu un picior e pe leagăn, unde-i doarme îngerașul, îl leagănă încet și-i cîntă din fundul inimii: Bua, bua, cu mama, Că mama te-a legăna Și frumos ți-a descînta; Bua, bua, puiul mamii, Dragul mamei frumușel Pînă-i crește măricel... Cînd se deșteaptă „puiul mamei”, îndată îl ia în brațe, îl sărută, îl dezmiardă, îl întreabă: „ce-ai visat, puiuțule? Nu ți-a fost friguț? Mai dormi-ve-i o țîră?” Și de abia așteaptă să poată răspica „puiul mamei” un cuvințel cît de mic, o silabă, un sunet slab, și ea, în iubirea ei de mamă, îl pricepe și-l explică, și spune la toți, că ce-a zis, „puiul mamii”, că azi a zis: a-a, că l-am îmbiat să se culce și a zis: ba-a; pricepe, vezi-l și-i numai de cîteva săptămîni. Și învață iute a vorbi copiii românului, cu un an prind a vorbi, iar cînd sînt de doi ani, zic mai orice vorbă și vorbele prind a le lega în ziceri scurte simple. Și cu ce-și crește românul copiii? Nu știți? Uitați-vă numai bine și veți vedea că ce are el mai bun de la Dumnezeu pentru copii ține. De-i mama atît de săracă, cît se ține numai cu lucrul mîinilor prin sat, pruncul ei totuși are cele de lipsă, o lingură de lapte, un ouț copt în foc, hăinicele curate; iar de-i mama în stare cevași-cevași bunicică, atunci copilașii ei se află în adevăratul rai pămîntesc. Cu atîta iubire și devotament sînt crescuți copiii românului, încît aceasta se cunoaște pe ei în toată viața; după ce devin mărișori, de-i trimit părinții la școală, numai cu greu se despart unii de alții, la părinți li-e jale, că oare n-or flămînzi? n-or fi tratați rău? iar la copii li-e jale a lăsa pe mama singură, căci bine știu, cît va plînge ea fără ei. Cînd sînt și mai mari, de merg la oaste, plîng de se mai prăpădesc de mămoși, ce sînt, dar nu de frica miliției, ci de jalea, că-și lasă părinții singuri. Mai tîrziu, cînd sînt maturi, de se însoară sau se mărită nu-i vedem pe amîndoi, fată și fecior, mergînd plîngînd la cununie? Și de ce? Căci se despart de părinți! La români legătura între copii și părinți e atît de strînsă, încît adesea trăiește tata cu mama și cu cîte 2-3 feciori însurați, care acum au fiii lor, toți în una și aceeași casă, deși ar avea modru a se despărți în tot atîtea familii; dar ei nu vor, s-ar afla străini trăind unii sub un acoperiș și alții sub altul; aceasta e iubirea românului, care se arată în viața lui patriarhală. Și cu ce se îndeletnicesc copiii românului în viața lor, pînă a nu ajunge anul școalei? Priviți numai cu atenție și veți vedea: copila, încă nu-i de 2 ani și cînd vede pe mamă-sa frămîntînd pîine, se apucă și ea și o imitează într-un blid ori tieriu; o vede spălînd rufe, și ea face întocmai: ia o rufă, o moaie, o spală, toată se udă, dar ei nu-i pasă, că ajută mamii. Iar mama varsă lacrimi de bucurie, că scumpa mamii va fi harnică, îndemînoasă la lucru, n-o fi, o putoare, o somnoare. Copilașii? Oh! Ei sînt atît de interesanți, încît merită toată luarea-aminte. Văd pe tată-so mergînd cu boii la cîmp, și ei își fac boi de cocean, le pun coarne, le fac jug și sanie, ori car de bostan și toată ziua mînă prin casă ori de-i cald prin curte; își fac porci din mere de laure, îi ucid, fac slănini din prună; își fac cai din nuiele, ori din pietricele, fluier din buciniș și cucute, tilince din scoarță de răchită și altele. Copilele fac cuptorașe de pîine, fac haine la păpuși și scurt zis: băieții toți, feciori și fete, imitează ocupațiile părinților. Astfel se exercitează băieții de mici în ocupațiile părinților lor; astfel încetul cu încetul revin ceea ce au fost părinții, păstrînd cu scuirpătate ceea ce au învățat în casa părintească, voind a fi ceea ce au fost părinții lor. Iată cauza pentru care băieții noștri nu se despart bucuros de ocupațiile și condițiile de trai ale părinților. Dar să vedem, care este creșterea spirituală, educația, ce dă românul copiilor săi? Să vedem, cum cultivează românul mintea, inteligența și inima băieților săi? Dacă vor fi cu bună luare-aminte la aceasta, vom afla, că ea este din cele mai poetice, ce există. Poezia și mitul, legenda și povestea, cîntecele și superstițiile sînt subiectele, ce le cultivă românul de mic, am putea zice din fașă. Și ca să nu mi se zică că exagerez, voi reproduce aci numai cîteva exemple de prelegeri, ce primesc copiii în casa părinților lor în vîrsta cea mai fragedă, pînă nu ajung la timpul școalei: cînd sînt copii ca de un an și jumătate, de prind a umbla singuri în picioare, atunci prind și a rosti vorbe bine articulate, lesne de înțeles. De la această vîrstă, jucăriile mamii sînt întocmite cu plan educativ pentru băiat și instructiv totodată. Copilul ar tot fugi prin casă, dar de multe ori fiind ud pe jos, ori rece, mama, ca să-l ferească de răceală, ce l-ar putea bolnăvi, ori de oboseala prea mare împreunată cu multe trînte, ce le dă de pămînt, îl ia în poală frumos pe genunchiul stîng, cu mîna stîngă îl ține la spate să nu cadă, iar cu dreapta ia cîte un degetuț de al copilului și, prinzînd pe cel mare, zice: Asta la viței, pe al doilea zice: ăsta la purcei, pe al treilea zice: ăsta la gîște, pe al patrulea zice: ăsta la rațe, pe al cincilea zice: ăsta sfîr! acasă! și cînd zice sfîr! acasă! sfîr! gîdilă pe prunc încet pe la foale, el rîde cu hohot, uită a se cere jos și zice: fă, mamă, semn, că-i place astă distracție instructivă pentru el, că învață vorbe noi și încă cadențate, cum place urechei copilului. Cei mai mulți copii de ai țăranilor noștri, pînă la această etate, cunosc aceste patru animale, deci le face o deosebită plăcere pronunțîndu-li-se numele și nevăzîndu-le. Ba de-i pruncul în toane rele, vrea chiar să vadă aceste animale și deci plîngînd zice numele uneia sau alteia: (tei) viței, mamă! cei, mamă. De-i în toane bune iar zice: mamă, ței, fă, ței, mamă (fă la viței ș.a.). Apoi încetul cu încetul se obișnuiește urechea atîta cu versurile acestea, de ar vrea să le tot audă, și de cîte ori observă că e desculț, de i se văd degetele, cearcă singur să zică punînd mînuța pe degetele piciorușelor: ței, cei, fîru, fîr, casă! Firește că numai mai tîrziu, cînd e aproape de trei ani, știe întreg versul legat de degetele picioarelor. Copilul e plictisit. Mama-i cîntă, dar nu-l poate scoate din plictiseală. Atunci își ia refugiu la altă distracție. Prinde cu degetul de la mîna dreaptă pielcăluța dosului mînei băiatului și trăgînd-o în sus cu mîna cu tot cîntă: Pițigaie, gaie, Ce duci în tigaie! — Un picior de oaie! — Cine ți l-a dat? — Popa din Bîrgău, Țină-l Dumnezeu. La vorbele: „Țină-l Dumnezeu”, îi lasă mînuța în jos și-l gîdilă frumos la foale, prin ce îi stîrnește rîsul și copilul sare din plictiseală și rîzînd zice: — Fă, mamă! — Cum să fac, dragul mamii? — Fă popa. Că din toate cuvintele auzite singurul cuvînt popa i-a rămas în memorie, căci îl mai auzise. Mama rîde voioasă, că a ținut „puiul mamei” ceva în minte și-i mai face o dată, și iar o dată, pînă i se urăște, ori că o răpește vreo ocupație. Dar băiatul are lecție: numai îl vezi singur la degete numărîndu-le: gîce, rațe, fîr, fîr, ori: ței, cei, fîr, fîr! că „sfîr” nu-l uită, numai cît nu-l poate exprima. Ori că încearcă cîte un cuvînt din versurile al 3-lea, numai îl vezi că cu dreapta își prinde pielea dosului mînei stîngi și zice: „popa”... „popa”... apoi se ciudește, că nu mai știe zice, deci întreabă pe mamă-sa? și mama, de are timp, îi împlinește voia, de nu are, îl mîngîie, că: „mintenaș”, iar copilul consolat zice și el „naș”. E seară. Mama, obosită de lucrul de peste zi, ar adormi, dar „puiul mamii” cel de doi ani a adormit și la zi, lui nu-i e somn, el s-ar hoi, s-ar juca. De stinge mamă-sa lumina, se scîncește, cere apă, se cere jos pe oală, deci iar aprinde biata mamă lumînarea, gîndindu-și: cu de-a tăria nu poți face pe nimeni să doarmă, nu mi-a mai fi nimic de voi mai sta o leacă cu el. Aprinde lumina, îi face tot ce știe, copilul e voios, dar și somnul parcă fuge de la el. Biata mamă se plictisește cît a mai repetat: ăsta la viței... și „Pițigaia, gaia”, Dar deodată o idee nouă: pe perete sînt două umbre, a ei și a copilului. Atrage atenția copilului, el nu se sperie, apoi mama își plimbă degetele pe perete imitînd mersul păianjenului și zicînd: „merge goanga pe perete și apucă copilul de ureche”! iar la vorbele „de ureche” îl prinde cu degetele frumos de ureche, firește, nu să-l doară, că doar cumva face mama cu voia ceva durere la „puiul mamii”? iar copilul năbușește într-un rîs voios propriu etății lui copilărești. Astfel să mai continuă și astă jucărie un bun timp, iar cînd vrea mama să o întrerupă, copilul se scîncește și zice: „fă reche, mamă!” face și reche mama, face și „calu” mama și „țelu” face mama, și face mama, „popa gău”, pînă în urmă doarme dus și nu se mai deșteaptă pînă a doua zi colo la prînz, cînd vorba cea dintîi e „papa, mamă!” Mama își ia puișorul în brațe, îl sărută, îl dezmiardă pe brațul stîng, îl ține aproape de inimă, iar cu mîna dreaptă descopere mămăliguța de pe masă. Copilul văzînd-o, zice rîzînd voios: „liga”, iar mama poate oare să nu-i facă un versurel pînă-i caută lăptișoru, care-i călduț lîngă foc? Nu, ea cînd își aude puișorul zicînd: „ligă”, de loc începe dezmierdîndu-l: Mămăligă fiartă-n glugă, dă la slugă să nu fugă! Copilul rîde voios, zice și el după mamă-sa: Ligă Gugă dă sugă nu fugă! Mama rîde și-l dezmiardă cu dragoste, îi dă cu lingurița mămăliguță cu lapte repetîndu-i versurile, iar el după fiecare îmbucătură repetează cît poate ținea în minte, din ele. De aci încolo, de cîte ori vede pe mamă-sa umblînd de dîra mîncării, totdeauna îl auzi zicînd: „ligă, fiartă gugă, dă sugă, să nu fugă”, ba adesea jucîndu-se prin casă numai se trezește recitîndu-și versul favorit al mămăligii. După ce i se urăște, jucîndu-se pe jos, se cere în brațe. Mama, dacă nu mai o lasă năcazurile, îi și împlinește cererea; îl ia în brațe, îi pune degetul pe frunte și zice: „aramă”, iar copilul repetează „ramă”, apoi îi pune degetul pe nas și zice: cătăramă, copilul după ea: ramă, apoi îi pune degetul pe buza din sus și zice: „bumb”, cînd copilul dă să repeteze „bumb”, trage degetul peste buza din jos și astfel băiatul respică: „bumbu” și rîde voios că el voind să zică bumbu a zis „brumbu”. Micuța mamei e cea dintîi la părinți. Orice nume să-i fi pus popa, cînd a botezat-o, nu-i destul de potrivit pentru dragostea mamii : mică, dragă, scumpă, bună. Cînd o întreabă cineva – colea cînd se apropie de anul al 2-lea: cum te cheamă, drăguță? ea răspunde dezmierdată: scumpă, dragă, bună. Mama varsă lacrimi de bucurie, toți ai casei sînt voioși de istețimea micuții, iar ea fugind prin casă repetează: mică, dragă, scumpă, bună, dragă mică, bună scumpă! E seară. Toți sînt în casă. Așteaptă cina. Tata șade pe un scaun ori pe laviță. Micuța umblă ca o rățușcă de la unul la altul. Scaunele și lavițele oamenilor noștri sînt mult mai suse în picioare, decît să ajungă cel ce șade pe ele, cu picioarele jos. Micuța s-ar urca la tată-so în brațe. Merge lîngă el, și i se suie pe picior. El o prinde de mînuțe să nu-i cadă de pe picior și o huhuță frumos pe picior cîntîndu-i: hinta! hinta! Copilița încă cîntă după tată-so: hinta! hinta! ba, de o pune jos, o scîncește și suindu-se iar pe picioru tătîne-so zice: „face tata hinta și copila mîncă plăcinta”. Copila aude, uită „hinta” și strigă: „mamă, hinta! cinta!” Cei din casă rîd, iar ea repetează „hinta, cinta! Vedeți, așa-și crește poporul nostru copiii, cu cîntece și dezmierdări, de aceea și sînt atît de mămoși, de aceea sînt atît de nemîngîiați cînd sînt constrînși a se depărta de la ei, fie spre a merge la școală, fie mai tîrziu, cînd merg la oaste.


content:
Un străin, care n-a umblat prin țările locuite de români, care nici n-a convenit cîndva cu oameni de ai noștri, dar care ne-a cetit istoria de la descălicarea noastră aici, în Dacia Traiană, și pînă în zilele noastre; un străin, care din iubirea către știință a scrutat toate izvoarele istoriei noastre, după ce s-ar fi convins de necazurile prin care am trecut, de lipsele cîte am răbdat, de nedreptățile cîte am suferit, ne-ar crede un popor plecat, îngenuncheat, slăbit, numai cu formă de om. Ar presupune de noi că sîntem ca un ogor, care deși roditor cîndva, dar exploatat continuu și neîmbunătățit în aceeași măsură prin îngrășare, azi este steril, nedestoinic de a produce ceva; ne-ar crede ca pe o mină exhauriată, ca pe o lămîie stoarsă. Dar nu este așa! Deși mult cercat de soarte și împrejurări, deși mult bîntuit de nefericiri, deși rupt de la tulpina sa străveche, deși împărțit în mai multe monarhii și două confesiuni, deși cotropit în toate provinciile ce le ocupă, de neamuri străine, el, românul stă ca stînca neclintit, ca stînca de care se bat valuri și uragane și cu cît valurile sînt mai fioroase și mai turbate, cu atîta apare mai măiestrită. Așa este poporul nostru! Plin de viață și de tărie, tînăr și viguros ca un june care-i mai zdravăn. Semn că munca l-a învîrtoșat, iar necazurile l-au oțelit. Pe cît e de sprinten la umblet, la lucru, răbdător, la împlinirea lucrării, așezat la grai, gînditor pînă să înceapă ceva, iubitor de curățenie și de veselii, bucuros la ospețe, pe atît urăște tăndălitura, nedibăcia, nerăbdarea, murdăria, zgîrcenia și luxul. Dar ceea ce nu-i convine, el rar o spune fățiș, rar dă cu bîta în baltă. Spiritul lui cel viu a născocit mii de proverbe și zicători, prin care bate șaua să priceapă... iapa. Drept este că românul și batjocorește și vorbește bucuros pe toți cei ce nu sînt după gustul său. Nimeni nu rămîne nesatirizat de el, fie el acela cine a fi, numai să-i vină în minte cum nu i se pare, pentru că el crede om după chip și după asemănare pe cel de o fire cu el. Ca să se vadă lămurit cele zise, pînă atunci voi aduce numai unele exemple. Ei între ei, țăranii, se slobod întreolaltă la multe glume, care cărturarilor li se par de multe ori necălite. Cerce însă un cărturar a o face aceasta între țărani și deloc își aude dintr-o parte sau din alta: Ori te poartă cum ți-e vorba, ori vorbește cum ți-e portul. Mulțimea izbucnește într-un rîs cu hohot, iar cel ce și-o auzi, rămîne opărit cu apă rece. Pădure fără uscături nu se poate și nici un popor numai cu indivizi unul ca unul, așa și poporul nostru. Dar el nu-i cruță, tot ce nu-i convine spune franc și lămurit. Dar tot cum știe el, bate șaua. Așa bunăoară: o fată avută, dar urîtă se întîmplă de-și capătă un bărbat de care doar n-ar fi vrednică; poporul o vede, dar o și vestește în cîntec: Moșia și moinele Mărită urgiile; Moșia și sutele Mărită și mutele! Oi sărace, moine lungi, Cum măritați mute-n dungi; Oi sărace, moine late, Cum măritați dude-umflate! Intră în horă ori în șezătoare o fată mîndră, dar cam gingășică, care cam ocolește lucrul, deși e săracă, ori nu chiar atît de avută cît să se poată răzima în bogăție. Feciorii noștri o primesc cu: Am o mîndră ca și-o cruce, Dar la lucru n-o pot duce; Dimineața-i roua mare Și se udă pe picioare, Peste zi soarele-i nalt Nu poate lucra de cald; Colo cam pe la ojină O pișcă țînțari de mînă; Seara cînd se răcorește Zice că se ostenește. Este un fecior cam prea mic de statură; să nu gîndiți că rămîne fără cîntec, nu-l lasă ele fetele fără o leacă de cîntare: Am un drăguț cît un ied, Secerînd în holdă-l pierd; Nu știu ce i-aș da să crească, Țîpa-l-aș în cîmp să pască... căci fetele noastre-s dedate a vedea tot feciori zdraveni, voinici, nu niscai nimurugi. Pe feciorul mereleu, tîndălău, bohîndac, îl batjocoresc fetele tot în cîntec: Am un drăguț tare drag, Îl poți pune și jurat Și ciuhă din sus de sat; Hei, sărac drăguțul meu, Că-l poți pune și birău Și ciuhă din sus de tău! Presimțește poporul, că cutare, care umblă de dîra însuratului, are s-o scoată rău la cale cu aceea pe care și-o alege, deci îi face numaidecît cîntec: Ardă-l focul pe socrul Mult păzi cu adaosul Pînă-mi mîncă paosul! Pe fata ce nu știe țese, căci țesutul, torsul și cusutul sînt lucruri ce se înțeleg știute de fiecare româncă, pe lîngă lucrurile cîmpului, pe fata care nu știe dar țese, o satirizează prin cîntecul: Ardă-mi-te focul, spată, Că toată-mi faci pînza spartă Și te-ar fi trăsnit, război, Că-mi faci pînza-n lătunoi! Ciudă mi-i și pe sucală Că-mi face pînza prea rară! Cînd poporul bagă de seamă că două tîndale nevrednice de a ține casă și masă, au dragoste serioasă, cu gînd de a se lega de lume, îndată le descîntă: Asta-i fata omului, Norocul feciorului; Norocu-i destul de rău. Că fecioru-i meteleu. Hei, și fata-i somnoroasă, Și fecioru-i rău de coasă. Dacă careva fecior de bogătoi din fală, umblă și vara încroșnat, colea în sărbători, ca să se arate mai mult decît alții, ceilalți feciori și lui i-o strigă, ori că i-o cîntă fetele: Astă vară pe săpat Șapte fete-au degerat, Dar eu știu un meșteșug, Toată vara nu mă frig Cu cisme și cu cojoc Pe vătruță lîngă foc. Un fecior umblă în ruptul capului după o fată, care însă nu-i are grija; dacă însă ea vede că el zău nu se nădăiește, ci-și tot bate capu-n secret, tot pescuie a dragoste de silă, dar de nevoie, ea îi face cîntec: Auzi, bade, ba nu tu, Te sărut, dar nu amu; Te sărut, și nu pe tine, Cînd am vreme, am pe cine! La feciorul sărac și fălos care-și închipuiește că după el orice fată trebuie că așteaptă cu dor și drag, fetele noastre-i cîntă: Badea-i voinic și se ține, Sărăcia-l pune bine; Nu te uita, bade, mîndru, Că și gîndu de mi-ar sta Măicuța nu m-ar lăsa. Și Badea numai cisme are Și se ține gazdă mare; De-ar avea și cioareci noi Nici n-ar vorovi cu noi! și Badea-al meu s-a lăudat C-ar fi putred de bogat; Cum mă ia, mă bagă-n curte, Curtea-i plină de cucute; Din curte mă bagă-n tindă, Tinda-i fără nici o grindă; Din tindă mă bagă-n casă Casa-i fără nici o masă; Din casă mă suie în pod, Cucuruz, nu-i niciun strop; Mă suii în pod desculță, Nu mă lovii de grăunțe; Mă suii fără lumină, Nu mă lovii de slănină!... La feciorul nesocotit, care numai nu se topește de dragul unei hîde, îi cîntă ortacii lui, dar cu deosebire fetele, așa: Bade, de drăguța ta Rîde țara și lumea: Că la față-i ca moartea, Și la ochi-i ca mîța; Păru-i zboară Ca la cioară, Dinții, mari, Ca la măgari... Iar fetele, uitați-vă cum răspund la astfel de feciori: Bădiță, de dragul tău Toate mor broaștele-n tău, Cu vremea-oi muri și eu. La una ce-i pe calea măritișului, fără ca ea să știe bine lucrurile ce se țin de o găzdoaie bună, îi cîntă: Cînd eram la mama fată Fui măiastră și bărbată: Io-mpungeam, mama cosea, Frumoasă formă făcea, ori: Cîtu-i lungul și lumea Nu-i drăguță ca a mea: Se culcă-n sfințit de soare Și se scoală-n prînzul mare, Nici ochii nu și-i deschide Și-i cu degetele-n blide; Nici pe obraz nu se spală Pîn’ce caută prin oală: N-o rămas ceva de-aseară? De vede că n-o rămas, Prinde-a forăi pe nas... Apoi las dacă nu biciuește poporul nostru pe cel cu calicia lucie. Iată cum îi cîntă: Cine dracu-a mai văzut Măruț roșu pădureț, Badea slugă și măreț? N-are la ce să mări, Că n-are grădini cu pruni, Numai clopul cu păuni; N-are grădină cu pere, Numai clopul cu petele; N-are plug cu patru boi, Nici suman de pe-a lui oi. și: Mîndru-i badea și fălos, Sărăcia-l pune jos; Mîndru-i badea, bată-l sfîntu, Săracu-i, mînce-l pămîntu: Și de pită și de sare Și de cîte-s pe sub soare. și: Măruț roșu pădureț, Badea slugă și măreț; Și nimica nu-i a lui Numai pleasna zbiciului. și: Mă bădiță, fala ta, Numai pipa și bîta Și jocul dumineca! Ori: Nu te ține, bade, mîndru Că la tine nu mi-i gîndu, Că io, bade,-s învățată Să mă duc cu junci la apă. Dar la tine ce-o mînca? Mîța și pe mamă-ta? Ori: Pălăria ta, mă Ioane, Toată-m primburi și-n barșoane Și părinții-ți mor de foame! A adus naiba moda de fetele, cu deosebire celea așa numite civilizate, se tund în frunte; de la ele a mers moda și la fetele de țărani din părțile bănățene. Poporul știe că fata, care-i fată-n păr și-i cumsecade, trebuie să aibă tot părul; deci văzînd ce-i și cum s-a pus și i-a croit cîntecul: Cine dracu-a mai văzut Iepure înfundat în bute, Fată mare tunsă-n frunte? Pe omul mare, zdravăn, dar rău de lucru, nu ți-l slăbesc din: Cu bărbatul cît un steag; Foamea dracului ce-o trag; Și de foame-aș mai uita, Dar n-am cu ce mă-ncălța! Zis-am mai în sus că pădure fără uscături nu se poate; în o parte a poporului nostru s-a încuibat negrul păcat al beției. Străinii, văzînd pleava poporului nostru dedată beției, cum sînt altcum drojdiile altor popoare, judecă pe întregul popor astfel, dar sînt în rătăcire, deoarece masa poporului nostru, mulțimea, urăște beția și satirizează pe băutori, cu speranța că ei s-or îndrepta. Dar dreaptă-i vorba celuia: Nici urzica pom, nici bețivul om! Uite cum cîntă muierei băutoare: Cu nevasta băutoare Să nu-ntinzi grîul la soare, Că duce-o mierță în catrință Și strigă la crișmăriță: Cîtă băutură-mi dai Pe fărină de-un mălai! Ea-și bea poalele chiar noi Și opregul dinapoi! Iar bărbatului băutor îi cîntă: Cu bărbatul băutor Nu-i face pită-n cuptor, Numai mămăligă-n oală, Și-aceea-i mînca-o goală! Apoi că românul nu poate suferi tîndale, se vede apriat din împrejurarea că fie cineva cît de bogat, că dacă-i un papă-lapte, un tîndală, puține fete lăcomesc la... bogăția lui; iată cum îi cîntă cele mai multe: Decît după-un ciotolog Să-mi întoarne caru-n stog, Mai bine după-un sărac Numai să trăiesc cu drag. și: Decît car cu șase boi Și cu mutul modoroi, Mai bin’ n-aibă nici o vacă Numai ochii lui să-mi placă; C-om munci un an și doi Și ne-om face car cu boi; Și de ne-om fi dragi laolaltă Ne-om face casă de piatră... De unde lămurit se vede că românul prețuiește averea numai în rîndul al doilea, mai întîi e plăcerea; apoi: De care fecior place fetelor? s-a văzut în cursul acestui tratat și vom mai vedea una, alta. Cum am mai zis, românul nu poate suferi pe omul închipuit, i-o și spune oblu-n față, unde dă de-i iese în cale, dar i-o spune în cîntec filosoficesc: nu în mod prostesc, ca varvarii și păgînii: De-ar fi mîndra cum se ține, N-ar mai fi frunză pe spine, Dar mîndra-i numai cum poate Pe spini-s frunzele toate Și De-ar fi lelea cum îi fala Nu și-ar țese pînza vara, Să-i mînce viermii mînjala! Luxul a prins a se încuiba și în poporul nostru, cu deosebire în apropierea orașelor, unde servitoarele imitează pe stăpîne, de la servitoare trece apoi la fetele din popor. Curentului nu are poporul ce stavilă-i pune decît satira: De-aș trăi pînă la toamnă Să mă-nsor să iau o doamnă; Doamna n-are comănac Are-mama-un fund de sac Și i-a face comănac; Doamna n-are buibeleu, Are mama-un lepedeu Și i-a face un buibeleu. — Lasă-le la dracu doamne Că rabdă bugătă foame! Dar nu numai în muieri, ci și în bărbați prinde a se încuiba luxul, prind a purta cămăși mai subțiri decît celea de cînepă, prind a purta năfrămi de mătase la grumaz, pieptare de postav bumbite, ciobote scumpe ș.a. La astă stare de lucruri uite cum cîntă fetele noastre: Dracul știe ce să fac, Mi-a picat bădița drag, N-am cămașe să-l îmbrac, Eu i-aș face dintr-un sac, Sacu-i gros, badea-i fălos. Fetele noastre de regulă se mărită de tinere sub 20 de ani. Dacă o fată trece de 20 și de 25 ani, atunci e poreclită fată bătrînă; ca atare nu mai are trecere la feciori, nu mai are ce căuta la joc. Dacă însă se duce totuși la joc, rămîne nejucată și feciorii îi strigă: Dragile mele de fete Cum razimă cel perete, Și mă doare inima Că nu se pot mărita. Și: La căsuța cea din bîrne Fetele toate-s bătrîne; Și s-au încrețit pe frunte Ca ciupercile din munte. Și-au purtat un car de flori Tot nu le vin pețitori; Și încă un car vor purta Și tot nu s-or mărita. Prins-au pe ici pe colea a purta fetele și nevestele noastre năfrămi de mătase. Bărbații bine văd că aia-i o ruină, dar ce să facă, plătesc și tac pentru pacea de jos. Își răzbună însă prin satiră: Fata care-i în mătasă N-ai la ce s-o duci acasă, Că-i trebuie țesătoare Și se culcă tot cu soare Și se scoală-n prînzul mare... Urăște poporul nostru luxul nebunesc, dar nu mai puțin urăște delăsarea și murdăria: simplu, frumos și curat este idealul lui. Iată ce zice, dacă vede o muiere, care din vina ei este slab îmbrăcată: Fetele de la Giurgești Au cămeși păcurărești Și poale de sac de pești! Apoi numai atîta îi trebuie unei fete ori neveste, să iasă dumineca în sărbători cu haine nelăute că o dată și aude: Frunză verde lemn de corn, Pe mîndra-o am tras pe horn Că n-are ușă la casă Și-i cată pe horn să iasă... Văzînd poporul cîte o fată zglobie, fuicașă, care numai să fie și ea cu bărbat, stă gata a se mărita după un calic și leneș, numaidccît îi face cîntec: Hai, mîndruță, după mine Că te-oi ținea foarte bine, Că mi-i casa-n deal la cruce, Suflă vîntul, lemne-aduce, Ploaia pică, Le despică, Nu-i lucra, mîndră, nimică; La moară nu te-oi mîna, De nu-i merge nu-i mînca; Desculță nu te-oi purta, Că tu singură-i umbla. Sau: Haida, mîndră, după mine Că te-oi ținea foarte bine, C-am un coș cu gura-n jos Care-i plin de grîu frumos; Și-am un coș cu fundu-n sus Încă de strămoșu pus, Ăla-i plin de cucuruz. Dar satirele românului sînt didascalice; uite cum învață pe o tînără mîndră, dar flămîndă: Mîndră, cît dai pe cercei Poți cumpăra doi viței; Mîndră, cît dai pe mărgele Poți lua două vițele; Cît pe iia de mătasă, Ai putea să-ți faci o casă. Dar văzînd poporul ruina, la care împinge pe mulți luxul cel mare și nebunesc, se trage pe seamă și exclamă: Rele zile-am ajuns, Doamne, Că fetele toate-s doamne, Poartă laibăr de barșoane, Părinții le mor de foame. Luați seama, oameni buni, Ce vi-oi spune nu-s minciuni: Toată muta-i cu păuni, Mălaiu-i cu cinci zloți buni; Toată muta-i împănată, Mălai nu-i să îmbuce-odată! Apoi cupa de fasule Și aceea-i cu trei pițule. Mai trăiește, măi omule! Din cele pînă aci înșirate, lămurit se vede că poporul nostru urăște și combate următoarele vițiuri: 1. Lăcomia și cîștigul fără muncă. 2. Lenea și trîndăvia. 3. Fala goală. 4. Beția. 5. Închipuirea. 6. Luxul și făloșia. 7. Necurățenia și desfrîul. Iar în schimb pentru acestea iubește și prețuiește de virtuți: 1. Cîștigul cu muncă dreaptă. 2. Hărnicia. 3. Simplicitatea. 4. Trezia. 5. Naturalitatea. 6. Curățenia și 7. Păstrarea. Cine va studia dar cum se cuvine pe bunul nostru popor îl va afla muncitor și păstrător, harnic și treaz, simplu, curat, natural, isteț dar cu cumpăt în toate. Așa este el în genere și numai așa-l poate afla omul nepreocupat, care nu se grăbește a judeca pe cineva fără a-l cunoaște, numai din spusele unora sau altora, ori mult din vederea cîtorva indivizi, poate coada neamului, de care se află la toate popoarele lumii. Dar oare cine face regulă generală din excepții, decît nebunii și ignoranții? Și cum să numim pe aceia, care ne arată lumii după cum poate se știu pe sine a fire? Au nu este scris: Vai celui ce zice răului că este bun și bunului că este rău? Celui ce pune lumina întunerec și întunerecul lumină? Vorba lui Andrei Mureșanu: În deșert se-ncearcă ai nopței argați Să reverse umbră în loc de lumină, Ale lor cuvinte nu prind rădăcină Că nu ies din inimi, ci din creieri stricați. Doina bate pe Rossler și pe alți falsificatori ai istoriei noastre, doina va bate și pe Brociner et comp. care în mod murdar ne prezintă Europei în „Nunta din Văleni” . Noi le spunem numai cîteva vorbe românești: Cine vrea să scrie nuvele, ori piese teatrale din popor, studieze bine pe acel popor și literatura lui, ori dacă nu are cap ori paciență spre așa ceva, mai bine pună-se și adune zdrențe, că atunci cel puțin nu va fi calificat nici de răutăcios, nici de necioplit...


