# FragmentsContent

content:
Reprezentat pe Teatrul Național din Iași, în beneficiu artiștilor români. 1845. Cuprins 1 PERSOANE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X 12 SCENA XI 13 SCENA XII 14 SCENA XIII 15 SCENA XIV 16 SCENA XV 17 SCENA XVI 18 SCENA XVII 19 SCENA XVIII PERSOANE [ modifică ] TEODOREANU, particular bogat SMĂRĂNDIȚA, femeia lui TINCA, vara Smărăndiței NICU, tînăr MADAM FRANȚ, guvernantă UN LACHEU Teatrul reprezintă un salon elegant. Ușă în fund ce duce afară. În stînga, altă ușă, care se deschide in apartamentul Smărăndiței. În dreapta, o a tria ușă ce dă Într-un cabinet. O fereastră, aproape. În mijlocul scenei, o masă rotundă pe care este așezat un servis bogat de ceai, sfeșnice de bronz ș.c.l. Lîngă masă, o canape și două jilțuri. SCENA I [ modifică ] TEODOREANU, SMĂRĂNDIȚA, TINCA (șed împregiurul mesei și beu ceai), LACHEUL (stă lîngă ușa din fund) TEODOREANU (citind o gazetă): „Și așa, bărbatul a fost înșelat de femeia lui cu atîta ghibăcie, încît el a mărturisit că este biruit”… Iar bărbatul înșelat!… Mă mir ce au scriitorii din ziua de astăzi cu bărbații?… Nu citești un roman… nu vezi o comedie, în care să nu întîlnești un bărbat înșelat și luat în rîs! SMĂRĂNDIȚA (zîmbind): Știu eu? TEODOREANU (citind): Încheiere. „Spiritul femeiesc este alcătuit de trei părți din iad și una din rai… De aceea, un bărbat cu minte trebuie să se păzască de a da nevestei sale pricini de a-l înșela, căci proverbul zice: femeia hotărăște și Satan împlinește”. Ha, ha, ha!… Se vede că autorul acestui articol îi însurat și se teme de vro pacoste căsătorească. SMĂRĂNDIȚA: Socoți? TEODOREANU: Eu unul, dacă l-aș întîlni, i-aș zice așa: „Domnule, nu tăgăduiesc că femeiele au mare istețime… dar, totodată, sînt încredințat că numai bărbatul cel prost se lasă ca să-l înșele; iar un om cu luare-aminte și cu oarecare ispită… niciodată”. SMĂRĂNDIȚA: Eu, dimpotrivă, i-aș zice: „Domnule, ai toată dreptatea!… femeia poate orișicînd să înșele pe bărbat, fie bărbatul cît de isteț, pentru că orișicare femeie are cîte un drăcușor mititel care o slujește.” TEODOREANU: Ba, zău? (Cătră Tinca.) Și tu, Tincă, tot așa gîndești, ca vara ta? TINCA: Eu încă nu-s măritată… nu pot să știu. SMĂRĂNDIȚA: Are dreptate Tinca; dar, lasă să se mărite, și-apoi să vezi de-a cui opinie a fi. TEODOREANU: Cu cine ai ținea atunci, Tincă?… cu Smărăndița, ori cu mine? Tinca (zîmbind și coborînd ochii): Cu vară-mea. SMĂRĂNDIȚA (rîzînd): Nu-ți spuneam eu? TEODOREANU (rîzînd): Bravo! frumos!… v-ați pus două împotriva me. SMĂRĂNDIȚA: Pentru că avem dreptate. TEODOREANU: Vorbă-i?… Ei, cu toate că eu sînt singur… cred că nu mi-ar fi greu să vă biruiesc. SMĂRĂNDIȚA: Cum? TEODOREANU: Puind orice rămășag îți voi, că, păn-în 24 de ceasuri, nu mă-i putea înșela… măcar că-ți sînt bărbat. SMĂRĂNDIȚA: Nu te juca cu focul. TEODOREANU: Pe mine m-a ustura, de m-oi frige!… ții rămășagul? SMĂRĂNDIȚA: Ascultă: Miculi a adus un șal negru care-mi place foarte mult… TEODOREANU: De mă-i înșela ori și prin care chip, mîne să te primbli cu șalul. SMĂRĂNDIȚA: Trimit dar să-l și aducă. TEODOREANU: Nu te grăbi, că încă nu l-ai cîștigat. (Se scoală.) Cîte ceasuri sînt? opt și jumătate… Îi vreme de bal-masqué… Nu mergi, Smărăndită? SMĂRĂNDIȚA: Nu pot merge că au să-mi vie niște vizite… dar tu, te duci? TEODOREANU: Mă duc puțin să mă întîlnesc cu un prietin. (Cătră fecior.) Gheorghe!… zi vezeteului să tragă la scară. (Lacheul iesă.) SMĂRĂNDIȚA: Ai să întîrzii mult, Teodorene? TEODOREANU: Vro două ceasuri… mai mult nu. (își ie pălăria.) SMĂRĂNDIȚA: Nu uita să treci pe la Miculi ca să spui să-mi aducă șalul. TEODOREANU (rîzînd): încă nu m-ai înșelat… La revedere. (Sărută pe Smărăndița Și iesă prin fund.) SCENA II [ modifică ] SMĂRĂNDIȚA, TINCA TINCA: Verișoară, ce i-a abătut bărbatului tău să-ți propuie un astfel de rămășag? SMĂRĂNDIȚA: Nu știu; dar… lasă-l că l-oi învăța eu cum să judece femeile. TINCA: Da bine… ce fel ai să-l înșeli?… SMĂRĂNDIȚA (zîmbind): îi videa. TINCA: Cum? ți-ai și închipuit planul? SMĂRĂNDIȚA: Nu ți-am spus că femeile au cîte un drăcușor care le povățuiește? (Sună clopoțelul.) (Întră un fecior.) SMĂRĂNDIȚA: Du-te de poftește pe madam Franț, guvernanta, să vie sus. (Feciorul iesă.) TINCA: Spune-mi și mie, verișoară, ce ai să faci? Mă rog matale. SMĂRĂNDIȚA: Am să-l fac pe bărbatu meu să se înamoreze de mine. TINCA: Cum se poate? SMĂRĂNDIȚA: Îți pare greu lucru? TINCA: Ba nu… D-apoi… SCENA III [ modifică ] SMĂRĂNDIȚA. TINCA, madam Franț MADAM FRANȚ: Ce poftești, cuconiță? SMĂRĂNDIȚA: Dragă madam Franț, am să te rog să-mi faci o slujbă. MADAM FRANȚ: Poroncește-mi ce ți-a plăcea. SMĂRĂNDIȚA: Să ai bunătate ca să te duci pănă peste drum, la croitorul ce vinde costumuri de balmasqué, și să-mi iei un domino negru de catife; dar să zici că-i pentru d-ta. madam Franț Dar eu n-am fost de cînd sînt la balmasqué. SMĂRĂNDIȚA: Că nici cer de la d-ta ca să te trudești pe la bal, ci, dimpotrivă, voi să merg eu însămi. MADAM FRANȚ: Așa? Foarte bine. Mă duc îndată la croitor, SMĂRĂNDIȚA: Dar să nu întîrzii! (Madam Franț iesă.) SCENA IV [ modifică ] TINCA, SMĂRĂNDIȚA TINCA: Păre-mi-se, dragă Smărăndiță, că ți-am înțeles planul. SMĂRĂNDIȚA: Dacă l-ai înțeles… cu atît mai bine, pentru că n-oi fi silită să ți-l tălmăcesc. TINCA: Auzi, șirată, cum s-ascunde de mine! SMĂRĂNDIȚA: D-apoi tu nu te ascunzi, de mine ca să citești răvașele’ ce-ți scrie Nicu Tolinescu? TINCA (turburîndu-se): Cine?… Nicu? SMĂRĂNDIȚA: Parcă eu nu știu? Dar să lăsăm vorba asta… Ia ascultă, Tincă: cum voi ieși de-acasă, să dai poroncă tuturor slugilor să se culce și să stingă toate lumînările de prin odăi, pentru ca să fie întuneric preste tot locul cînd m-oi întoarce. TINCA: Dar pentru ce? SMĂRĂNDIȚA: Pentru că mi-ai înțeles planul. (Trage clopoțelul.) (Lacheul intră.) SMĂRĂNDIȚA: Du-te de adă o trăsură bună și să-i zici să steie la poartă. (Lacheul iesă.) TINCA: Ai să ieși?… Și mult ai să întîrzii, Smărăndiță? SMĂRĂNDIȚA: Nu știu; dar să nu cumva să te găsesc deșteaptă… auzi? TINCA: Nu te teme, că eu acuș mă culc. SCENA V [ modifică ] TINCA, SMĂRĂNDIȚA, MADAM FRANȚ MADAM FRANȚ: Iaca domino, cuconiță. SMĂRĂNDIȚA: A! foarte mulțămesc, madam Franț. MADAM FRANȚ: Ce se mai mira croitorul, cînd i-am cerut un costum!… Se uita la mine și nu voia să creadă că. eu aș fi avut de gînd să merg la bal-masqué… Parcă bătrînele nu mai au inimă și gust de joc. SMĂRĂNDIȚA: Croitoru-i un obraznic. MADAM FRANȚ: Asta i-am zis și eu. SMĂRĂNDIȚA: Hai cu mine să mă-mbraci, madam Franț. MADAM FRANȚ: Haide, cuconiță. (Smărăndița iesă prin stînga, madam Franț o urmează pănă la ușă și pe urmă se-ntoarce iute de dă un răvaș Tincăi.) MADAM FRANȚ: Ține, dragă duducă, un răvaș de la cuconul Nicu. TINCA: A! cînd ți l-a dat?… Îmi vine să te sărut de bucurie. MADAM FRANȚ (fugind): Acum, acum. (În parte.) Ia așa eram și eu cînd eram tînără. (Întră în stînga.) SCENA VI [ modifică ] TINCA Dragu Nicu!… Să videm degrabă ce-mi mai scrie? (Deschide răvașul și citește:) „Duducă Tincă! Știi cît te iubesc din ceasul acel preafericit în care am jucat cu d-ta la revelion! Știi că sînt gata a jertfi tot ce am mai scump pe lume pentru a împlini poroncile ce ai binevoi să-mi dai!… Știi că cea mai prețioasă dorință a inimei mele este de a te numi, într-o zi, scumpa mea soție!… Dă-mi voie să mă întîlnesc cu d-ta macar un ceas, pentru ca să-ți spun din viu grai toată dragostea ce ai insuflat robului d-tale. Nicu Tolinescu.” Ah, ce plăcere, ce bucurie, În al meu suflet acum simțesc! Curînd aice are să vie Nicui, pe care de mult iubesc. De cind, la Curte, Făcîndu-mi curte Dulci complimente mi-a adresat, De fericire Și de uimire Inima-mi bate neîncetat. Mi-aduc aminte De-a lui cuvinte Ce la mazurcă tainic mi-a zis, Ș-a lui privire Cu mulțămire De-atunci adese o văd în vis! Ah, ce plăcere, ce bucurie, În al meu suflet… ș.c.l. SCENA VII [ modifică ] TINCA, MADAM FRANȚ, SMĂRĂNDIȚA (îmbrăcată în domino și țiind o mască de catifea neagră în mînă) SMĂRĂNDIȚA (întrînd): Iată-mă-s gata. TINCA (în parte, ascunzind răvașul): Verișoara!… SMĂRĂNDIȚA (apropiindu-se de Tinca, o sărută pe frunte): Cu seara bună, verișoară. (Încet.) Ce-ți mai scrie Nicu? TINCA: Nicu?… SMĂRĂNDIȚA: Ha, ha, ha!… Nu ți-am spus că știu tot? (Feciorul intră.) FECIORUL: Trăsura-i la poartă. SMĂRĂNDIȚA: Bine… Să te duci acum îndată la Miculi, să ceri un șal negru și să-l aduci aici. (Feciorul iesă.) SMĂRĂNDIȚA (în parte): A! Teodorene!… pui rămășag cu femeile, cînd îi treaba pe înșelat?… Bine, bine!… (Tare.) Seara bună, madam Franț… Tinco, nu uita ce ți-am spus. (Iesă prin fund.) SCENA VIII [ modifică ] TINCA, MADAM FRANȚ MADAM FRANȚ: Ei, duducă, ce-ți mai scrie cuconașu Nicu?… Dar pare că ești supărată?… Ce ai… TINCA: Ce să am, dragă madam Franț?… Am, că nu știu ce să fac. MADAM FRANȚ: Cum? TINCA: Nicu mă roagă ca să-i dau voie să vie să mă vadă singură!… și nu știu de se cuvine… MADAM FRANȚ: Numai atîta-i?… Da primește-l să vie, că n-are să te mănînce. TINCA: Zău?… pot să-l primesc, dragă madam Franț? MADAM FRANȚ: Poți, duducă, pentru că cuconul Nicu îi tînăr de treabă și vrea să te ieie… Hei! să mă fi văzut pe mine cînd eram tînără, cum mă întîlneam cu bietul Franț, Dumnezeu să-l ierte!… pe fereastă… Sărmanul! cum mă iubea!… În toate serile mi-aducea chipfe proaspete… A! (Plînge.) Sărmanul Franț, cît mă iubea! Cu chipfe, zău, el mă hrănea, Și ziua toată, -n cinstea mea, Bere și vin mereu el bea. Dar într-o zi… Ah, ce păcat! Atît de mult a închinat. Încît pe loc a rămas lat… În bere Franț s-a înecat! TINCA: Nu mai plînge, dragă madam Franț. MADAM FRANȚ: A!… De ce n-am murit și eu? TINCA: Dar dacă mureai, cine mi-ar fi fost guvernantă mie? MADAM FRANȚ: Bine zici, duducă Tincă. (O sărută.) Nu băga-n seamă cele ce spun… Ia, o babă nebună și eu… Mai bine să vorbim de cuconașul Nicu. TINCA: El ți-a dat scrisoarea? MADAM FRANȚ: Dar; l-am întîlnit la poartă, cînd mă duceam să ieu costumul cuconiței, și cînd ai ști cît m-a rugat ca să te fac să-l primești!… TINCA: Oare cum să-i dăm de știre? MADAM FRANȚ: D-lui mi-a zis că va cînta din flaut pe sub fereastă, și că dacă va videa o lumînare pe la geamuri, atunci s-a sui; iar de nu, s-a duce acasă măhnit. (Se aude un flaut sub fereastă.) TINCA: Ia auzi, madam Franț… MADAM FRANȚ: El îi, duducă. (Stau amîndouă de ascultă.) TINCA: Sărmanul Nicu!… va îngheța afară. MADAM FRANȚ: Cred și eu, că-i tare frig. TINCA: Ce să facem, dragă madam Franț? madam Franț (luînd o lumînare și purtînd-o pe la fereastă): Iaca ce să facem. (Flautul tace.) TINCA: Ah! cum îmi bate inima de tare. (Se pune pe un jilț.) MADAM FRANȚ: Nu fi copilă, duducă Tincă, că nu te-oi lăsa singură. TINCA: Să șezi cu mine, madam Franț. MADAM FRANȚ: Bine, bine; nu te teme. (În parte.) Draga duducă!… cum s-a îngălbenit!… Ia așa tremuram și eu… În vremea lui Franț. SCENA IX [ modifică ] TINCA, MADAM FRANȚ, NICU (intrînd cu sfială) NICU (se închină și stă lîngă ușă cu ochii în jos). TINCA (se scoală, se închină și se pune iar pe jîlț neuitîndu-se la Nicu). MADAM FRANȚ (Îi privește pe amîndoi cu dragoste). NICU (făcînd cîteva pasuri, zice încet): Mademuazelă… TINCA (arătînd un jîlț lui Nicu): Poftim, monsiu Nico. NICU (șezînd): Mademuazela-i sănătoasă? TINCA (Încet): Mersi. NICU (sucindu-și pălăria în mînă): Da vara d-tale-i sănătoasă? TINCA (sucindu-și basmaua): Sănătoasă. NICU: Se vede că a ieșit de-acasă. TINCA: Dar… mai dinioare. NICU: S-a fi dus poate la bal-masqué… TINCA: Nu cred… poate. MADAM FRANȚ (în parte): Văd că eu sînt de prisos. (Se furișează și iesă.) TINCA (văzînd-o că se duce): madam Franț… MADAM FRANȚ (de afară): Vin acuș… SCENA X [ modifică ] TINCA. NICU (Mică tăcere. Nicu și Tinca se sucesc pe scaune, se uită pe sus și oftează.) NICU: Ce frigu-i afară! TINCA: A fi înghețat pe ulițe. NICU: A înghețat, dar… De abia pot merge caii… lunecă, Doamne ferește! TINCA: Săracii! cît îi mai chinuiesc! NICU: Calul unui droșcar și-a rupt piciorul, în colț la Petrea bacalul. TINCA: Sărmanul! NICU: Ce mai plîngea bietul lipovan! TINCA: Cum n-a plînge? (Mică tăcere.) TINCA: N-ai fost astă-seară la bal-masque, monsiu Nicule? NICU: Nu, mademuazelă. TINCA: Dar ai de gînd să mergi mai tîrziu? NICU: Ba, nu cred. TINCA: Pentru ce? NICU: Nu-mi plac balurile unde… TINCA: Cum să nu-ți placă d-tale… care joci? NICU: Vreu să zic că nu-mi plac soarelele unde… nu ești d-ta. TINCA: a!… (Coboară ochii.) (Mică tăcere. Nicu și Tinca sînt foarte turburați.) NICU: Ai fost mai dăunăzi la teatru, mademuazelă? TINCA: Am fost de am văzut Iașii în carnaval. NICU: Și cum ți-a plăcut? TINCA: Am rîs foarte mult. NICU: Am auzit că s-a mîniet un comisar asupra autorului? TINCA: Pentru ce? NICU: Din pricina șatrarului Săbiuță. TINCA: Ha, ha, ha! NICU: Zice că de ce să numească pe comisar șatrarul Săbiuță și nu șatrarul Sabie. TINCA: Ha, ha, ha!… Ce nebun ești, monsiu Nicule. NICU (prinzînd la curaj): Cu adevărat sînt nebun, duducă… dar cînd ai ști… (Văzînd pe madam Franț, in parte.) Tronc!… cînd era să mă declar și eu… SCENA XI [ modifică ] NICU, TINCA, MADAM FRANȚ (aducînd un șal) MADAM FRANȚ: Iaca șalul de la Miculi, duducă Tincă. Tinca (sculîndu-se): Ia să-l văd. (Nicu se scoală asemene și se apropie de masa unde madam Franț a așezat șalul.) MADAM FRANȚ: Ce frumos șal!… Trebuie să facă vro sută de galbeni. TINCA: Tare-i elegant! Cum îți pare, monsiu Nicule? NICU: Îmi pare minunat… dar aș dori să-l văd pe umerile unei dame, pentru ca să judec ce efect face! MADAM FRANȚ: Ia, cearcă-l d-ta, duducă Tincă! NICU: Bine zice madam Franț… Cearcă-l d-ta, ca să știm de se prinde pe o talie elegantă… TINCA: Dacă vreți numaidecît, bucuros. MADAM FRANȚ: Vină de-mi ajută, monsiu Nicule, ca să-l întindem. (Nicu și madam Franț s-apucă de întins șalul, dar Nicu se greșește și-l întoarce pe dos.) MADAM FRANȚ: Nu așa, că-l dai pe dos. NICU: Da cum?… Nu-i bine? TINCA: Dă la mine, monsiu Nicu, să-l strîng eu, că d-ta nu știi. NICU: Poftim; dar cu astă condițiune, că să ți-l pun eu pe umeri. TINCA: Bine. (După ce madam Franț și Tinca au îndoit șalul cum se cuvine, Nicu ie șalul și-l pune pe umerile Tincăi.) NICU (în parte, puind salul Tincăi): Ce talie!… (Oftează.) MADAM FRANȚ: A!… Ce frumos îți șede, duducă Tincă. Doamne!… cînd ai ști cît ești de frumușică!… Nu-i așa, cucoane Nicule? NICU (cu jumătate de glas): Dar. (Oftează.) (Tinca se primblă cu cochetărie pe dinaintea lui Nicu.) TINCA: Cît de bine are să-i pară verișoarei!… și ce bine are s-o prindă! NICU: Dac-a prinde-o așa de frumos ca pe d-ta, mademuazelă, cred că i-a părea foarte bine. TINCA: Mai ales la Copou, trebuie să facă un efect minunat. MADAM FRANȚ: Știți ce? Hai să ne închipuim că sîntem la Copou și că ne primblăm cu toții pe iarbă verde… d-voastră la brațetă amîndoi și eu în urmă. TINCA: Ha, ha, ha!… Ce idei poznașe ai cîteodată, madam Franț. MADAM FRANȚ: Da, zău!… Hai să mai rîdem puțintel. (Luînd pe Nicu de mină.) Vină încoaci, monsiu Nicule. (Se apropie de Tinca.) Dă brațul duducăi… Așa… acum hai să ne primblăm. (Nicu și Tinca se primblă rîzînd. Madam Franț îi urmează.) TINCA: Doamne!… ce nebună ești, madam Franț! MADAM FRANȚ: Ia uitați-vă ce de mai dame frumoase, ce de mai cavaleri plăcuți se uită la d-voastră… De nu v-ar deochia!… NICU: Da bine, că-i veselă de tot Madam Franț! (Rîzînd.) Ne face de rîdem ca nebunii. MADAM FRANȚ: Ei, primblați-vă împreună, că eu sînt cam ostenită și trebuie să mă odihnesc puțin; dar să luați seama la trăsuri. TINCA: Ce?… iar te duci, Madam Franț? MADAM FRANȚ: N-ai nici o frică, că. ai un cavaler cu d-ta. (În parte.) Iar încep a fi de prisos… mă duc să mă culc. (Iesă.) SCENA XII [ modifică ] NICU. TINCA (Îndată după ce se duce madam Franț, tinerii iar se turbură, tac, caută intr-o parte, dar nu incetează de a să primbla.) NICU (peste puțin): Nu găsești, mademuazelă, că sînt lucruri în lume care n-ar trebui să aibă sfîrșit? TINCA: Care lucruri? NICU: De pildă… primblarea asta care o facem împreună. TINCA: Da nu te temi c-ai osteni? NICU: O! mademuazelă… cu d-ta m-aș primbla toată viața mea. TINCA (zîmbind): Pe jos? NICU: Și pe jos… și-n trăsură… și cu vaporul… Numai să fiu cu d-ta. De-ar fi cu putință, De-aș avea noroc Cu a ta ființă Să fiu la un loc, De-orice-mprotivire Eu mi-aș bate joc, Și cu-a ta iubire Aș trece prin foci (Se aude o trăsură.) SCENA XIII [ modifică ] NICU, TINCA,. MADAM FRANȚ (viind iute) MADAM FRANȚ: Fugi, duducă, că vine cuconița. TINCA (aruncînd șalul pe canape): Vai de mine!… dar Nicu? MADAM FRANȚ: Trebuie să se ascundă undeva, pănă se vor culca boierii, ș-apoi va ieși. NICU: Unde să m-ascund? MADAM FRANȚ: A! aici, în cabinetul ista… Întră degrabă că-i aud suind scările. (Îl împinge pe Nicu în cabinetul din dreapta.) TINCA: Să stingem lumînările. (Le stinge.) MADAM FRANȚ: Hai degrabă, să nu te găsască aici! (Iesă amîndouă iute prin stînga.) SCENA XIV [ modifică ] (Întuneric.) TEODOREANU (cu ochii legali), SMĂRĂNDIȚA (în domino) SMĂRĂNDIȚA (trăgîndu-l de mînă, zice cu glasul schimbat): Iată-ne în sfîrșit!… am ajuns! TEODOREANU: A! slavă Domnului, că s-a sfîrșit acest voiaj prin întuneric, ce facem acum de vrun ceas! SMĂRĂNDIȚA: Îți pare rău că l-ai făcut? TEODOREANU: Ba nu, scumpul meu domino… dar aș voi să știu ce idee ai avut ca să-mi legi ochii în tinda teatrului și pentru ce m-ai silit să jur că n-oi face nici un chip de a afla cine ești? SMĂRĂNDIȚA: Ți-am spus, domnule Teodorene, la balmasqué, că de mult eu am un capriciu pentru d-ta… că de mult mi-ai plăcut, și că de mult doream să am o întîlnire cu d-ta… Însă o întîlnire astfel, ca d-ta să nu poți ști cine sînt… De aceea ți-am și legat ochii în tinda teatrului, pentru ca să nu vezi în ce trăsură aveai să te sui… prin care uliți erai să treci și în care casă erai să întri… D-ta, ca un cavaler bine crescut, ai primit toate condițiile și mi-ai jurat că te-i supune la toate voințile mele, în vreme cît vom fi împreună. TEODOREANU: Toate aceste sînt adevărate; dar de ce să mă lipsești de fericirea de a te privi, pentru că… sînt sigur că ești prea frumoasă. SMĂRĂNDIȚA: Dar; sînt destul ele frumușică… și nu cred că te-i căi c-ai venit cu mine, dacă m-ai cunoaște. TEODOREANU: Auzi d-ta?… și să fiu eu silit a fi cu ochii legați dinaintea unei frumuseți!… asta-i de nesuferit… și, zău, mai că-mi vine să-mi calc jurămîntul. SMĂRĂNDIȚA: Adu-ți aminte că mi-ai dat parola de onoare. TEODOREANU: Ard-o focu parolă!… Încai fie-ți milă de mine… mă mîngîie de orbirea la care m-ai osîndit. SMĂRĂNDIȚA (luîndu-l de mînă, îl duce lîngă canape, unde se pun unul lîngă altul): Am multe de spus… Vin să ne punem pe canape. TEODOREANU (în parte): Ce fericire!… SMĂRĂNDIȚA: Purtarea me trebuie să ți se pară foarte curioasă. TEODOREANU: Dimprotivă… SMĂRĂNDIȚA: Dar… ce mă mîngîie este că sîntem amîndoi vinovați. TEODOREANU: Tot astfel de vinovății să-mi deie Dumnezeu! SMĂRĂNDIȚA: Cum?… nu te mustră cugetul că ești necredincios femeiei d-tale? TEODOREANU: Femeia me?… Dar bărbatul d-tale? Ha, ha, ha… SMĂRĂNDIȚA: Bărbatul meu? Ha, ha, ha. Oare… ce-or fi făcînd acum amîndoi? TEODOREANU: Smărăndița?… Sînt sigur că-și închipuie planuri ca să mă înșele. SMĂRĂNDIȚA: Cum? TEODOREANU: Am pus rămășag amîndoi pe un șal. SMĂRĂNDIȚA: Și în loc să te înșele ea… tu o înșeli, berbantule… ha, ha, ha. TEODOREANU: Ha, ha, ha. Așa sîntem noi!… ai dracului. SMĂRĂNDIȚA: Nu toți. TEODOREANU: De pildă, bărbatul tău. SMĂRĂNDIȚA: Bărbatul meu e bun la suflet, dar se socoate prea cu cap. TEODOREANU: Sînt sigur că trebuie să fie camprostuț. SMĂRĂNDIȚA: A! Teodorene, nu-mi ocărî soțiorul. TEODOREANU: Eu nu-l ocărăsc, dar nu pot tăgădui adevărul… Sînt încredințat că-i prostuț, sărmanul! SMĂRĂNDIȚA: Ha, ha, ha… ce n-aș da să te audă. TEODOREANU: Nu-i așa? Vezi c-am gîcit?… Unde se află el acum? SMĂRĂNDIȚA: S-a dus de zece zile la moșie.. TEODOREANU: Bine-a făcut… Ce ziceam eu că-i prost?… Dimprotivă, el îi foarte isteț, de vreme ce te-a lăsat singură… cu mine… și lîngă mine… scumpa mea mască. (Vrea să o ieie de talie.) SMĂRĂNDIȚA (sculîndu-se): N-ai auzit o trăsură? TEODOREANU: Unde? SMĂRĂNDIȚA: în ogradă. TEODOREANU: Nu… ți s-a părut. SMĂRĂNDIȚA: Ba nu… Ia să mă duc să văd… Șezi aici că vin acuș. (Iesă prin stînga.) TEODOREANU: Stăi, iubita mea, nu te duce… SCENA XV [ modifică ] TEODOREANU (singur): Ce întîmplare curioasă!… Mă duc la bal-masqué, și, preste cîtăva vreme, o mască elegantă se apropie de mine, mă ie de braț, îmi vorbește de Italia, de Franța… și într-un cuvînt… mă încîntă!… Cerc să o cunosc… În zădar!… În sfîrșit, îmi propune să merg cu dînsa, dar cu condiție ca să-mi lege ochii în tinda teatrului… Am primit… și după ce am trecut prin o mulțime de ulițe nici nu știu care… iată-mă-s… Într-o casă necunoscută și lîngă o persoană pe care nici măcar nu o prepun… Ce întîmplare plăcută!… și cu atît mai plăcută, că-i plină de taină. Amorul la taină mă-ndeamnă aice Să gust a plăcerei favor mult iubiți Ah! sune mai iute minutul ferice, Căci sufletu-mi arde de-un dor nesfîrșit! Amorul, plăcerea sînt paseri ușoare Ce cintă ș-ațîță a inimei dor; Nebunul și prostul le lasă să zboare, Iar omul cu minte le prinde din zbor. SCENA XVI [ modifică ] TEODOREANU, SMĂRĂNDIȚA TEODOREANU: A! parcă aud foșăind un domino… D-ta ești? SMĂRĂNDIȚA (tot cu glasul prefăcut): Țist… Taci, pentru numele lui Dumnezeu! că a venit bărbatul meu de la țară. TEODOREANU: Ce zici? SMĂRĂNDIȚA: Trăsura care am auzit-o mai dinioare a fost a lui. TEODOREANU: Ei, și vrea să zică, trebuie să mă duc?… SMĂRĂNDIȚA: Negreșit… Ah, ce nenorocire! TEODOREANU (smulgîndu-și batista de pe ochi): Pe unde să fug, că nu văd nimic? SMĂRĂNDIȚA: Nu fugi încă… Așteaptă aici în salon pănă s-or liniști oamenii din ogradă, ș-apoi oi veni eu să-ți dau drumul. TEODOREANU: Dar dac-a veni bărbatu d-tale aici? SMĂRĂNDIȚA: Nu te teme, că-i trudit de pe drum și are să se culce îndată. TEODOREANU: Și nu și-a rupt încai gîtul pe drum? SMĂRĂNDIȚA: Ah, Teodorene, cît îmi pare de rău!… Sărută-mă macar o dată păn-a nu ne despărți… TEODOREANU (în parte): Nu pre am gust de sărutat, cu bărbatul la spate. (O sărută.) SMĂRĂNDIȚA: Stăi pe canape și nu face vuiet, că sîntem perduți… Adio, scumpul meu!… Adio, sufletul meu!… (Iesă prin stînga.) SCENA XVII [ modifică ] TEODOREANU, NICU (în cabinel) TEODOREANU (pe canape): Scumpul meu, sufletul meu!… Foarte mulțămesc de dragoste… Mai bine făceam eu de mă întorceam binișor acasă; încai acum n-aș fi cu frica-n spate… Da mîncal-ar moliile de bărbat!… tocmai acum și-a găsit să vie? Nu putea să se prăvale pe drum și să-și rupă un picior?… Ia, așa sînt bărbații… cînd nu te aștepți nicidecum, țop, îți cad în cap… Ce să fac acum?… Cu întunericul ista nu pot vide nici cît o palmă dinaintea mea… De-oi căuta să găsesc ușa, pot să dau vrun scaun jos, să fac vuiet și să deștept bărbatul. Mai bine s-aștept… dar pănă cînd s-aștept?… Și eu ziceam că-i întîmplare plăcută!… ba că chiar!… NICU (deschizînd ușa cabinetului, în parte): Nu se mai aude nimic. TEODOREANU (auzind ușa cabinetului deschizîndu-se, se aruncă în fundul canapelei și zice în parte): Parc-am auzit că s-a deschis o ușă… Oare nu-i el? NICU (auzind canapeua scîrțiind): O scîrțiit ceva… (Întră degrabă în cabinet.) TEODOREANU: De cînd sînt nu mi s-a bătut inima așa de tare… (Căutînd împrejur.) Nu se zărește nimic… să vede că mi s-a părut… (Auzind ușa.) Iar? NICU (deschizînd ușa): Oare să fie cineva în salon? Ia s-ascult… (Ascultă.) TEODOREANU: Ce să fie? (Ascultă). (Mică tăcere.) NICU: A fi vro mîță culcată pe canape. TEODOREANU: Negreșit că-i vrun șoarec… Uf!… m-am săturat de șezut… Ia să cerc să găsesc ușa. (Se scoală de pe canape, merge încet și pipăind prin casă.) NICU: Acum socot că mă pot duce. (Se pornește asemene spre ușă.) (Bojbăind amîndoi prin întuneric, se ating cu mînile și stau încremeniți.) TEODOREANU, NICU (în parte): Parc-am atins o mînă de om! (Împreună, în parte.) TEODOREANU, Am asudat Ș-asud mereu, Parc-am intrat În feredeu! Simt că slăbesc, Mă-ngălbenesc, Și mă topesc; Valeu, valeu! NICU Am înghețat Și-ngheț mereu, Parc-am intrat În gheață, zău. Mă oțăresc, Mă-nvinețesc, Mă-nțe penesc; Valeu, valeu! TEODOREANU: Astfel asud, că pare că mă topesc. NICU: Mi s-au tăiet picioarele de tot. TEODOREANU (preste puțin): N-aud nimic… poate a fi fost vro mobilă. NICU (asemene): Ce mai stau pe gînduri?… Haide într-un noroc. (Se pornesc iar amîndoi și, ajungînd lîngă ușa din fund, se lovesc și se apucă de guleri.) TEODOREANU (tare): Să nu dai, că dau de tot. NICU (asemene): Că și eu dau de moarte. TEODOREANU: Da nu strînge așa de tare, că te gîtul pe loc. NICU: Ori tu pe mine, ori eu pe tine. (Se zgîlție amîndoi.) TEODOREANU: Nu strînge, îți zic, că să n-am parte… NICU: Îți spun că nu-s vinovat… A! luptă vrei?… TEODOREANU: Măi omule, n-am venit aici pentru ce socotești tu… A! vrei să mă trîntești?… (Se luptă grozav.) SCENA XVIII [ modifică ] TEODOREANU, NICU, SMĂRĂNDIȚA, MADAM FRANȚ, [TINCA] (Cu lumînări în mînă.) TOȚI: Ce este? Ce vuiet îi aici? TEODOREANU: Ia bărbatu d-tale… (Cunoscînd pe SMĂRĂNDIȚA.) Ce văd?… Smărăndița! SMĂRĂNDIȚA: Ha, ha, ha… Smărăndița, care te-a adus de la teatru, acasă la tine.. TEODOREANU: Smărăndița!… (În parte.) Frumoasă mi-ai jucat-o, și mare gogoman sînt! SMĂRĂNDIȚA: Mai pui rămășag cu mine, Teodorene? TEODOREANU (văzînd șalul pe canape): Iaca și șalul!… (Ia șalul și-l pune pe umerile Smărăndiței.) Ai cîștigat, dragă Smărăndița… Proverbul are dreptate. SMĂRĂNDIȚA: Femeia hotărăște și Satan împlinește. TEODOREANU (În parte): Și bărbatul plătește. SMĂRĂNDIȚA (veselă): Mîngîie-te, Teodorene, că tu ai fost înșelat cu ochii legați, cînd mulți alții sînt înșelați cu ochii deschiși. TEODOREANU (văzînd pe Nicu): Da bine, domnu Nicu Tolinescu ce caută aici? SMĂRĂNDIȚA: Cu adevărat. (Cătră Ținea, zîmbind.) Răspunde tu… TINCA: Verișoară… NICU: Domnule Teodorene, ani venit aici ca să cer mîna duducăi. TEODOREANU: Prin întuneric?… Ha, hă, ha… asta-i modă nouă. SMĂRĂNDIȚA: Nu face nimic; noi primim cu bucurie… Să videm Tinca dacă vrea?… (Cătră Tinca.) Tu primești? TINCA: Dacă primiți d-voastră… TEODOREANU: Ei, nu mai coborî ochii și zi că vrei, să se sfîrșească comedia. (Luînd-o de mînă.) Nicule, iată mîna Tincăi… Dar să iei seama la rămășaguri… NICU (cu bucurie): Tinco!… noaptea asta îi ziua cea mai fericită pentru mine. SMĂRĂNDIȚA (în parte): Ș-a perdut calendariul, bietul băiet!… (întră lacheul.) LACHEUL: Poftim la masă. TEODOREANU: Iaca venim. Nicule, dă brațul Tincăi… Smărăndițo… (Îi prezentează brațul.) SMĂRĂNDIȚA: Acuș… Să dau mai întîi un sfat prietinilor. SMĂRĂNDIȚA (cătră public) Vă feriți, iubiții mei Însurăței Și holtei, De rămășag cu femei. Cînd e treaba pe-nșelat, Orice bărbat Diplomat Rămîne-ades rușinat. Iar de vreți să cîștigați, V-arătați Delicați Și la dame șaluri dați, Că așa, zău, le-nșelați. TOȚI Dar, de vreți să cîștigați, V-arătați Delicați… ș.c.l. (Ușele din fund se deschid și se zărește o masă bogată cu candelabre aprinse.) (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSOANE 2 SCENA I. 3 SCENA II. 4 SCENA III. 5 SCENA IV. 6 SCENA V. 7 SCENA VI. 8 SCENA VII. 9 SCENA VIII. 10 SCENA IX. 11 SCENA X. 12 SCENA XI. 13 SCENA XII. 14 SCENA XIII. 15 SCENA XIV. 16 SCENA XV. 17 SCENA XVI. 18 SCENA XVII. 19 SCENA XVIII. PERSOANE [ modifică ] Căminarul Grigori Pâlciu — D-nul N. Teodoru. Comisul Nicu, fiul său — D-nul Luchian. Cucoana Zamfira, văduvă — D-na Sterian. Marghiolița, fiica ei — D-la Gabriela. Leonil, vărul Marghioliței — D-nul Neculau. Her Franț Birman, doctor — D-nul Teodorini. Ioana Țiganca — * Un fecior — * PIATRA DIN CASĂ COMEDIE CU CÂNTICE, ÎN UN ACT Reprezentată pe teatrul național din lași, în beneficiul artiștilor din București, în 3 Mai 1847. Teatrul reprezintă o odaie simplu mobilată. Ușă în fund, care duce afară; altă ușă în stânga, care se deschide în odăile cucoanei Zamfira. — O canape în fața scenei de-a stânga, și scaune. — Un dulap mare în fund cu două uși. (Scena se petrece în Iași, la 1845). SCENA I. [ modifică ] Cucoana Zamfira (pe canape), Ioana. Zamfira. — (cercând dulceți într-o tăbăluță) Ți-am mai spus Ioano, că nu-s destul de legate dulcețile... privește, nu au coardă nici de cum... Ioana. — Cum, Doamne iartă-mă, cucoană? că de azi dimineață le țin pe foc. De le-oi mai pune pe jăratic, mă tem că din belte s-or priface în balmuș. Zamfira. — Ea, taci, dobitoaco, că nu știi ce zici. Du-te de le mai dă o fertură pană s-or lega cum se cade. Ioana. — (în parte, voind să iasă prin stânga) Ardă-le focu dulceți, că-mi scot sufletul! Zamfira. — Ascultă... ce face Marghiolița? Ioana. — Duduca?.. drăngănește din ghitardă. Zamfira. — Dascalu de joc o fost azi după masă? Ioana. — Care? Cel uscat ca un țîr?.. o fost. Zamfira. — Și cel de franțuzește? Ioana. — Ș-acel pleșuv... Sărmana duducuță!.. toată ziua o necăjesc fel de fel de șonți!.. în calte de s-ar mărita o dată, să scape... Zamfira. — Ei, nu mai clențeni, cioară, și ieși afară. Ioana. — (ieșind prin stânga, în parte) Crapă de ciudă cucoana, că nu-și poate mărita fata. SCENA II. [ modifică ] Zamfira. — (plimbându-se pe gânduri) Bine zice Ioana!.. Măcar de s-ar mărita Marghiolița mai degrabă ca să scap de-o grijă... Dar unde-i găsești azi bărbații ca mai înainte!.. Nu-i vezi că fug de însurat, ca dracu de tămîe?.. S-au scumpit mirii ca vămile... Of, of! de cât ai avea o fată mare în casă, mai bine șepte turci. Of, of, of! ce supărare, De-a avea o fată mare! Te silești Ca s-o crești Ș-apoi trebui să pornești La vânat Prin cel sat, Ca să-i cauți un bărbat. De-i flăcău Nătărău, Te închini la duhul său; De-i ghebos, Uricios Îi zici că-i foarte frumos; Și-i zâmbești, Îl slăvești, Ca să poți să-l ginerești! Of, of, of! ce supărare De-a avea o fată mare! SCENA III. [ modifică ] Zamfira, Her Franț (intră prin fund) Franț. — M-am închinat cu sărut mâna, cucoană Zamfiriță. Cum merge sănătatea? Zamfira. — Ah! nu prea bine, monsiu Franț. Franț. — Nu bine?.. (pipăindu-i mâna) Cu adevărat, turburare mare... Scoate limba puțintel. Zamfira. — Că doar nu-s bolnavă cum socoți d-ta. Franț. — Da cum? Zamfira. — Am boala grijei. Franț. — Boala grijei?.. Nu cunosc... Zamfira. — Nu înțelegi că sînt îngrijită pentru Marghiolița? Franț. — A! ha, ha, ha. Eu mă spăriesem că ai friguri. Zamfira. — Mai bine aș avea friguri, lungoare, gălbănare, de cât fată mare!.. Ah, monsiu Franț, nu știi ce sarcine-s fetele la casa omului! Franț. — (oftând) Ah! cucoană Zamfiriță, cum se nu știu! Zamfira. — Ce zici?.. Ai și d-ta vr-o Marghioliță? Franț. — Ba m-a ferit Dumnezeu! Dar, știi că mi-ai poroncit să aștept pana s-a mărita mademuasel Mari, și mi-ai făgăduit că atunci te-i cununa cu mine... Zamfira. — Cu adevărat, monsiu Franț, ți-am făgăduit... dar cine știe dacă s-a înplini vr-o dată! Franț. — (cu foc) A!.. de ce nu? Nu-ți-am spus că te iubesc de două-zeci ș-atâți de ani?.. tocmai din vremea volintirilor?.. De ce să nu-ți fie milă de patima mea?.. Eu, vestitul doctor Franț, Care-n târg vând sănătate, De când m-ai prins mata-n lanț, Sufăr boale-nfricoșate! La ochi simt o turburare, În pept ferbințeală mare, La suflet melanholie Și la crieri nebunie! Zău, sînt vrednic de-a ta jale, Vindecă-mi patima grea... Eu sînt doftorul matale, Ah! fii doftoroaea mea! Zamfira. — Cum n-aș vrea să fiu doftoroae, monsiu Franț!.. Dar, ce folos, dacă nu pot găsi un bărbat Marghioliței!.. D-ta mai căutat-ai prin târg? Franț. — Am umblat toate ulițele, toate casele, toate... Zamfira. — Și ai găsit ceva? Franț. — He, he... (ie tabac) Poftești cucoană Zamfiră? Zamfira. — (luând tabac) Foarte-ți mulțemesc... Ș-așa zici că ai găsit?.. Franț. — He, he... (strănută). Zamfira. — Să-ți fie de bine! (strănută). Franț. — Foarte-ți mulț... Să-ți fie de bine. Zamfira. — Amin, și într-un ceas bun!.. Da ia spune-mi mai degrabă... Franț. — (în taină) Cunoști pe Cuconu Grigori Pâlciu? Zamfira. — Căminarul Grigori?.. Cum să nu-l cunosc? Era bun prietin cu răposatu socrul meu, Dumnezeu să-l ierte! Franț. — Știi că are un băet? Zmafira. — Îl știu... Nicu... îi cam tăcut... cam prostuț. Franț. — Prostuț... dar holteiu!.. Zamfira. — Bine zici... și are stăricică bună tată-său. Franț. — Și-l-a făcut Comis mai dăunăzi. Zamfira. — Almintrele seamănă a fi cam de treabă tânăr. Franț. — Cu atât mai de treabă, că-i bun de însurat. Zamfira — Trebue să fie de vr-o 22 de ani? Franț. — I-a înplinit la Crăciun. Zamfira. — Dar... socoți că a vrea? Franț. — Dacă n-a vrea el, tată-său vrea. Zamfira. — Ce zici, dragă monsiu Franț?.. I-ai și vorbit? Franț. — Mă mai întrebi, când știi că te iubesc de două-zeci ș-atâți de ani?.. tocmai din vremea... Zamfira. — Și ce-a răspuns Căminarul? Franț. — -Mi-a zis că a veni deseară cu feciorul său să petreacă aici câteva ceasuri și să se înțeleagă cu d-ta asupra foaiei de zestre. Zamfira. — Ah, monsiu Franț! și nu-mi-o spui mai degrabă?.. Îmi vine să te sărut de bucurie. Franț. — (cu dragoste) Fă-ți pomană, că te iubesc de două-zeci ș-atâți... Zamfira. — Oare?.. Mări, tot o să ne cununăm înpreună... (îl sărută). Franț — (în parte) Ah! Zamfira. — Du-te acum degrabă Frănțișorule în târg și-mi cumpără o oca de zaharicale pe deseară. Franț. — (cu foc) Ori ce-i dori... poroncește-mi, că eu de-acum sînt a matale de veci. Zamfira. — Și eu a matale, tij, scumpul meu Franț! Franț. — (în parte) Scumpul meu!.. A, Birman, Birman!.. Du bist ain hunțgemainer Don Jian! (iese îngânfat prin fund). SCENA IV. [ modifică ] Zamfira. — În sfîrșit am să scap de-o grijă!.. am să mă cotorosesc de fată! Slavă ție Doamne, că-mi urnești peatra din casă! (strigă la ușa din stânga) Marghiolițo, Marghiolițo... vin’ degrabă sufletul meu. SCENA V. [ modifică ] Zamfira, Marghiolița (se arată la ușă cu o ghitară în mână). Marghiolița. — Ce vrei neneacă? Zamfira. — Vină-ncoaci. Marghiolița. — Acuș... numai să leg o strună la ghitară. Zamfira. — Da lasă-ți cobza la o parte și vină azi când te chiem. Marghiolița. — (intră mânioasă și aruncă ghitara pe un jilț) Of! iată-mă c-am venit... ce vrei? Zamfira. — Dec!.. ce te răstești așa la mine, jupâneasă?.. Ai uitat cu cine vorbești? Marghiolița. — Cine să răstește?.. Îți spun c-am venit. Zamfira. — Te văd eu, că doar nu-s chioară; dar te poftesc să-ți mai ții clanțul, c-apoi... Marghiolița. — (cu mânie, în parte) Apoi ce? Zamfira. — Ascultă-mă... Deseară au să vie să petreacă aici, cuconu Grigori Pâlciu cu feciorul său... cu feciorul său... mă-nțelegi? Marhiolița. — D-apoi bine... deseară mi-ai făgăduit să mergem la teatru. Zamfira. — Vom merge altă dată, că nu piere lumea. Marghiolița. — Altă dată, altă dată... Tot așa mă porți cu vorbe. Zamfira. — Lasă, fata mea, că după ce te-i mărita, tot teatru îi videa. Marghiolița. — (în parte) Măcar de-ar da Dumnezeu să mă mărit, ca să scap de-aici! Zamfira. — Bucură-te dar și te veselește, dragă Marghioliță, că în curănd ai să ieși și tu în lume... ai să fii cucoană. Marghiolița. — (rușinoasă) Să fiu cucoană?.. Zamfira. — Ei, las’... nu-ți mai cârni nasul, că știu că-ți pare bine. Vină mai bine de-mi sărută mâna, că ți-am găsit un bărbat. Marghiolița. — (veselă) Zău?.. care, dragă nenecuță? Zamfira. — Nicu... feciorul Căminariului Pâlciu? Marghiolița. — Nicu?.. Nu-l cunosc... dar-mi-a spus văru Leonil, că-i prost de tot. Zamfira. — Vărul tău Leonil îi un nebun și un obraznic, și dacă l-oi mai videa pe-aici, am să-i rup urechile. Marghiolița. — Vorbește încai franțuzește? Zamfira. — Nicu?.. A fi rupănd și el vro două vorbe ca toată lumea. Marghiolița. — Dar... la balurile de la Curte merge? Zamfira. — Cum nu?.. îi Comis! Marghiolița. — Merge! Cât-mi pare de bine! Vrea să zică oi juca și eu la Revelion? Zamfira. — Ba încă și la sfântu Neculae. Marghiolița. — Și mi-a lua și lojie la teatru, la benuar? Zamfira. — Ce la benuar?.. la răndul întăi. Marghiolița. — Și mai bine, ca să moară de-ciudă celelalte fete... Ah, nenecuță, cât ești de bună! Zamfira. — Vezi cum mă îngrijesc de soarta ta?.. De aceea și tu trebue să faci ce te-oi sfătui eu. Marghiolița. — Ori ce mi-i porunci, nenecuță... Zamfira. — Să te gătești, dintăi frumos: să te strângi în corset și când va veni Nicu, să-i dai pricină de vorbă... însă franțuzește! Să te uiți la el cu ochi galiși, să-i zâmbești, să-i cânți din ghitară marșul lui Napoleon, și însfîrșit să faci ori ce-i ști, pentru ca să-l amețești. Marghiolița. — Las pe mine, nenecuță, că m-oi pricepe eu. Zamfira. — Haide, apucă-te de-ți fă părul, că acuș însărează. Eu mă duc în târg ca să-ți cumpăr o rochie de nunta... dar caută să fii gata când m-oi întoarce. Marghiolița. — Bine... dragă nenecuță. Zamfira. — A!.. să nu uiți ca să aduci aici ghergheful cel cu turcu călare, pentru ca să-l vadă Nicu. (iese prin fund). SCENA VI. [ modifică ] Marghiolița (veselă). Baluri la Curte și lojie la teatru! Cât sînt de fericită! Toate câte le-am dorit, oi să le am... și însfîrșit oi să ies in lume, să fiu slobodă, să scap de cușca asta în care mă usuc. I. Cât îmi pare bine C-am să mă mărit! Ce noroc pe mine Ce vis fericit! Oi să am capele, Horbote, brațele, Rochii de Paris! Și cai și trăsură Care nu-mi trecură Nici măcar prin vis. Tra, la, la, la, la, De m-aș mărita, Să cânt tot așa: Tra, la, la, la, la. II. Am să-mi cumpăr șaluri După gustul meu; Să mă duc la baluri Și să joc mereu. Iară, când la Curte Îmi va face curte Vr-un tănăr frumos... Dacă bărbățelul, Dacă suflețelul Va fi mânios, Tra, la, la, la, la, Și m-a descânta... I-oi răspunde-așa: Ha, ha, ha. ha, ha. SCENA VII. [ modifică ] Marghiolița, Leonil (intră prin fund pe furiș, se apropie de Marghiolița ș-o sărută pe umăr). Leonil. — (sărutând-o) Tra, la, la. Marghiolița. — (spărietă, țipă și fuge în odaia din stânga). Leonil. — (alergând după ea) Stăi verișorică, că eu sînt... Leonil, verișorul matale cel drăgălaș. Marghiolița. — (din întru) Fugi, obraznicule, că m-ai spăriet. Leonil. — (voind să deschidă ușa) Te-am spăriet. Apoi dar deschide-mi ca să viu să-ți descânt de spaimă. Marghiolița. — (țiind ușa) Ba mai bine-ți caută de nevoi și-ți ie tălpășița pană nu vine neneaca ca să te dee de urechi afară. Leonil. — Am mai pățit-o și altă dată... Nu-mi pasă, măcar să-mi și rupă urechile... Mă jertfesc pentru mata! (trage de ușă). Marghiolița. — Da lasă ușa în pace, nebunule. Leonil. — Ba nu... am s-o scot din țițîni, cum m-ai scos și mata din sărite. Marghiolița. — Apoi cearcă, de vrei să vezi pe dracu. Leonil. — Dar... vreu să-l văd cu coarnele în papiliote, și să-l sărut și să-i spun că-l iubesc peste măsură. Marghiolița. — Ha, ha, ha, cât îi de obraznic! Leonil. — Obraznicu mănâncă praznicu... Deschizi, ori stric ușa?.. Pân’ în trei ori... una... două... două și jumătate... Marghiolița. — Ba te rog, Leonițule, nu te-apuca de pozne. Leonil. — Ei, dacă te rogi, se schimbă. Te las, însă cu condiție să-mi dai o guriță. Marghiolița. — Ai nebunit? Leonil. — Ba nu-mi e mult... și drept dovadă, mă jur să n-am parte de mătușica, dacă nu dau păretele jos. (împinge tare ușa). Marghiolița. — Of, Doamne, ce necaz... Ei, șezi binișor că-ți dau... întinde botul. Leonil. — L-am întins. (Ușa se deschide pe jumătate. Obrazul loanei se ivește... și Leonil îl sărută, fără a lua de samă. Îndată după aceasta, ușa se închide iute și se aud risuri în întru). Marghiolița. — (rîzănd) Să-ți fie de bine, verișorule. Ioana. — (asemenea) Și la mulți ani, cuconașule. Leonil. — (depărtându-se de ușă furios) Am pățit-o! O! ce foc M-a trăsnit Stau pe loc înpetrit! Iubeam un înger, o porumbiță Și de la dînsa ceream guriță; Când vai! în ciudă Soarta mea crudă Schimbă pe înger într-o țigancă, Pe porumbiță în trup de stancă; Și-n loc de miere Ah! gustai fiere! Și-n loc de buze de verișoară Sărutai gingaș... un plisc de cioară! O! ce foc M-a trăsnit! Stau pe loc Înpetrit! Ce să fac?.. Să stric ușa și să dau năvală în odae ca să-mi răsbun, cu șaptezeci de mii de milioane de sărutări... Dar... alta nu-mi mai rămâne. (se repede spre ușă, dar de o dată se oprește, auzind glasul Zamfirei afară). Săracul de mine! ce-am auzit? glasul mătușicăi?.. De m-a găsi baba aici, apoi chiar că rămân făr’ de urechi! mai ales că mi-a hotărît să nu-i mai calc în casă, de când-i am zis că se dă cu roș... unde să fug? unde să m-ascund?.. A!.. în dulapul ist cu rochii. (intră în dulap) Nu-s călcate rochiile, dar le-oi călca eu. (le calcă în picioare) SCENA VIII. [ modifică ] Leonil (în dulap), Zamfira (aducând o rochie albă), Her Franț (cu o hârtie de cofeturi). (Până a nu intra pe scenă, Zamfira și Franț zic următoarele cuvinte tocmai când vrea Leonil să se arunce asupra ușei ca s-o strice). Zamfira. — D-ta ești, Her Franț? dă-mi brațul să sui scările. Franț. — Poftim pe cel din stânga că-i din partea inimei. Zamfira. — (intrând) Of?.. bată-le cucu marșan-de-mode, că mare scumpe-s!.. Auzi d-ta, opt sute de lei pentru o rochie gata de nuntă?.. Nu face mireasa cât rochia. Leonil. — (în parte, deschizând puțin dulapul) O rochie de nuntă! Franț. — După cum îi și mireasa... dar când mireasa se numește Zamfira, nu-i nimic destul de scump pe la jidani. Zamfira. — (zîmbind) Berbantule! tot așa mă ademenești cu vorbe dulci. Franț. — (dându-i cofeturile) Și cu zaharicale, ca pe un canaraș. Zamfira. — (luându-le) Taci, dimoni, că mă scoți din minți. (merge spre dulap). Leonil. — Auzi-i cum se ciugulesc? (văzând pe Zamfira, închide iute ușa). O! Zamfira. — (încercând să deschidă dulapul) Ce dracu are dulapul ista de nu vrea să se deschidă? Franț. — Da ce vrei să faci? Zamfira. — (întorcându-se către Franț) Vreu să închid rochia de nuntă a Marghioliței. Franț. — Ia să cerc eu, că-s vîrtos. (cearcă, dar nu poate să deschidă). Zamfira. — (rîzând) Ei; monsiu Franț, așa mi te lauzi? Ha, ha, ha... (imtând pe Franț) Ia să cerc eu, că-s vîrtos! Ha, ha, ha... Franț. — (necăjindu-se în zadar) Tertaifel! Zamfira. — Ia să-ți ajut și eu, că-ți-ai uitat virtutea acasă. (Feciorul intră). Feciorul. — Cucoană; o venit o trăsură cu doi boeri. Franț. — (depărtându-se de dulap) Negreșit că-i cuconu Grigori Pâlciu cu fiul său. Zamfira. — (întorcând spatele la duiap) Cuscrul și ginerele? Poftește-i sus și adă lumînări degrabă, că-i întuneric. (Feciorul iesă.) Leonil. — (furios) Pâlciu ginere! O! (Zamfira pune rochia și cofeturile pe un scaun lângă dulap și se apropie de Franț. În vremea asta Leonil deschide ușa dulapului și fură cofeturile). Zamfira. — Acum îi acum, dragă monsiu Franț. Franț. — N-ai nici o grijă, cucoană Zamfiriță. Zamfira. — (alergând la ușa din stânga) Marghioliță, ești gata? Marghiolița. — (din odaie) Numai pantofii să mi-i leg. Zamfira. — Caută să întri în salon când oi tuși. Marghiolița. — Bine, nenecuță. Leonil. — (mâncând zaharicale) Verișoara să fie Pâlcioae! O! (Feciorul întră aducând luminări aprinse). Feciorul. — Boerii se suie pe scări. (pune luminările pe masă și iesă). SCENA IX. [ modifică ] Cei dinainte, Căminarul Grigori. Pâlciu, Nicu. Pâlciu. — Cu plecăciune. Zamfira. — Sluga d-tale, cucoane Grigori... Da de unde și pănă unde pe la noi?.. De atâta vreme de când nu ne-ai mai dat obraz... Pâlciu. — Mă iartă, cucoană dragă, c-am fost tot cam bolnav. Zamfira. — (arătând pe Nicu) D-lui îi cuconașul d-tale?.. Nicușoru? Pâlciu. — Dar... nu-l cunoști? (lui Nicu) Sărută mâna cucoanei. Nicu. — (Sărută mâna cucoanei Zamfirei, care îl sărută pe frunte). Zamfira. — Ba că bine zici, cucoane Grigori... Ia privește-l cum o crescut de mare! S-o făcut holtei. Pâlciu. — Hei!.. așa crescu bobocii. Leonil. — (în parte cu gura plină) Bobocii! Zamfira. — Da... ia poftim de șezi, cucoane Grigori, să mai vorbim de vremile noastre. Pâlciu. — (șezănd pe canape lângă Zamfira) Sărut mâna... Iată și domnul Franț, prietinul nostru. Unde nu gândești, acolo-l găsești. Franț. — (șezănd pe un jilț) Eu sînt ca buruiana cea rea. Pâlciu. — Ba nu, Birmănașule dragă, ești ca burueana cea de leac. Zamfira. — Pentru că-i doftor? Ha, ha, ha... Tot vesel ești, Cucoane Grigori! (ride tușind și căutând spre odaia din stânga). Pâlciu. — Hei!.. cum dă Dumnezeu și cel codru verde, cucoană Zamfiră. Noi, bătrânii căutăm să veselim ceasurile câte ne mai rămân de trăit, pentru ca să ne mângâiem de cele care au trecut. Zamfira. — Și bine faceți, bine faceți. Pâlciu. — (luând pe Zamfira de mână) Bine facem cu adevărat, cucoană dragă, pentru că cine știe?.. mâni, poimâni poate... alivanta-n groapă. Franț. — Fără voia doftorilor? Pâlciu. — (rîzănd) Ba cu toată împuternicirea lor. Zamfira. — Ha, ha, ha. (tușește) Da ce nu șezi, cucoane Nicule? Nicu. — (se pune pe un scaun). Pâlciu. — Mări, nu-l mai tot cuconi, că s-a diochia. Zamfira. — (rîzând și tușind mai tare) Bate-te norocu că poznaș mai ești. (în parte) Nici c-a veni drăcoaica. SCENA X. [ modifică ] Cei dinainte, Marghiolița. Pâlciu. — Hei!.. iată și duduca Marghiolița, fata moșului cea frumoasă. Zamfira. — Vezi cât o crescut? Pâlciu. — Ba ce crescut!.. bre, bre! când era nu-mai de-o șchioapă. Leonil. — (în parte furios) Șchioapă... verișoara! Pâlciu — Vin’ încoaci, fata mea, să te sărute moșu. (Marghiolița se apropie de Pâlciu, care o sărută pe frunte. Zamfira și Franț își fac semne de bucurie. Nicu se scoală pe picioare și se uită pe furiș la Marghiolița). Marghiolița. — (în parte) Of!.. că m-o înghimpat cu mustețele. Pâlciu. — Îți aduci aminte, Marghiolițo, când îmi ziceai mosu Pâlsiu, mosu Pâlsiu?.. Parcă nu-mi vine-a crede că-i ea, cucoană Zamfira. Dintr-atâtica, s-o făcut coșcoge fătoiul. Leonil. — (cu gura plină, furios) Fătoiul! Pâlciu. — Iată și Nicu, fiul meu, dragă Marghioliță... Nu-ți aduci aminte când te giucai cu dînsu de-a Babaoarba? Nicu. — Ba nu babacă... de-a Puia-gaia. Pâlciu. — Vin de-i sărută mâna, Nicule. Nicu. — (Sărută mâna Marghioliței ș-apoi se întoarce la locul lui și stă tot în picioare). Leonil. — Îi pupă mâna prostu... O! Marghiolița. — (Se uită cu ochi galiși la Nicu în toată scena asta. Nicu se turbură). Pâlciu. — Ce mai zici și d-ta, mosiu Franț?.. Așa-i că de-acum o venit vremea să dăm răndul copiilor? Franț. — Așa-i pravila Naturei, cucoane Grigori. Bătrânii înpreună și tinerii iarăși înpreună... mai ales când se găsesc doi cari se potrivesc... Zamfira. — Adevărat grăești, monsiu Franț... Nimic nu-i mai nostim de cât doi hulubași... păreche. Pâciu. — Atunce-i fericire-n casă. Leonil. — (în parte) Ba în hulubărie. Zamfira. — Cui o spui, cucoane Grigori?.. Iată-mă-s eu... am trăit 17 ani cu răposatul soțu meu, Dumnezeu să-l ierte!.. și nici odată nu ne-am sfădit... Sărmanu! ce bujor de om era! Cât oi trăi, l-oi tot boci! (plânge). Sărmanu bărbățelu! Sărmanu suflețelu. Ce om, ce om era! Supus l’ a mea voință, Plecat l’ a mea dorință În veci el s-arăta! Eu îl numeam Luluță, El mă numea Mumuță Cu glasu-i drăgălaș, Și îmi zicea: «Firiță! Tu ești o porumbiță, Și eu un porumbaș.» Ah, vai ș-amar de mine! Ah, dragul meu bărbat! Mumuța după tine Va plânge ne-ncetat! (Marghiolița și Franț își șterg ochii. Nicu trage din buzunar, o basma lungă și-și suflă nasul tare). Pâlciu. — Așa și eu cu biata răposata, Dumnezeu s-o ierte!.. Ah, ce femee scumpă și iconoamă!.. Of, of! Sărmănica Mititica! Cât de mult ea mă iubea! Sărmănica Mititica! Ce dulceți bune făcea! Ce locmale Baclavale, Învărtite și bohaciu! Ce vutci bune, De minune, Cu miros de odogaciu! Amar mie! Ce soție, Ce comoară-am prăpădit! Ah! ce viață. Ce dulceață, Moartea crudă mi-a răpit! Leonil. — (în parte)! Bre!.. c-au să înece mahalaua. Zamfira. — Of, of!.. Marghiolițo, du-te de zi s-aducă dulceți de cele care ai făcut tu astăzi. (Marghiolița iese prin stânga). Zamfira. — Cucoane Grigori, am să-ți dau să guști dulceți de-a Marghioliței. Pâlciu. — De i-or sămăna ei, trebue să fie foarte plăcute. Așa-i Nicule? Nicu. — (răsărind) Dar babacă; îmi plac. Zamfira. — Da ce nu șezi, cucoane Nicule? Nicu. — (se pune pe scaun) Mersi. Zamfira. — Trebue să știi, cucoane Grigori, că nu se află mai bună gospodină pe fața pămăntului. De-i nevoe în casă de dulceți, de pânză, de păstrămuri, de ori ce însfîrșit.. Marghiolița poartă de grijă de toate. Ea dă de bucate; ea ține cheile de la cămară și de la pivniță, încât eu sînt silită a sta cu mânele legate. Franț. — Halal de bărbatul ce-a avea! Zamfira. — Halal, zău! Și să vezi cum coasă la gherghef, să te minunezi... (strigă) Marghiolițo, trimite-ți ghergheful aici. Leonil. — ( în parte) Auzi telălița, cum își laudă marfa? (Ioana aduce ghergheful, îl dă lui Pâlciu și iesă). Pâlciu. — Aferim... frumos de tot!.. Da cine-i, mă rog, turcul ist călare? Franț — Îi Ali-Pașa. Pâlciu — Cel care o tăiet volintirii?.. bre, bre!.. Zamfira. — Tocmai... Poftești să vezi și d-ta, cucoane Nicule? Pâlciu. — Iar îl cuconești?.. Eu văd c-ai să-mi diochi flăcăul. Nicu — (ia ghergheful și rămâne cu el în mână). (Intră Marghiolița și după dînsa Ioana, purtând tablaua cu dulceți). Zamfira. — Adă aici, Ioano. (Ioana merge cu tablaua d-ântăi la Pâlciu, pe urmă la Nicu și în sfîrșit la Franț, care nu ie dulceți. Marghiolița o urmează și dă paharele cu apă). Pâlciu. — (gustând dulcețile) Cu adevărat că-s minunate... Așa belte! (amestecând greu) Așa... bel... te. (în parte) Văleu, că mi s-o încleiet fălcile. Marghiolița. — Să-ți fie de bine. Pâlciu. — Să... rut... ochișo... orii.., fata... mea. Zamfira. — Poate că n-au coardă destulă! Ioana. — Da cum, Doamne iartă-mă! că de azi dimineață le ferb pe foc. Zamfira. — (căutând s-acopere vorba Ioanei, tușește) Poftești, cucoane Nicule? (în parte) Ei lasă, cioară, că-ți-oi rupe eu pliscul. (Când vine tablaua dinaintea lui Nicu, el se scoală, pune ghergheful pe scaun și ie dulceți multe). Marghiolița. — (dându-i paharul) A vo suhe , monsiu Nicu. Nicu. — (înecându-se cu dulceți) Mersi ... (tușește) Pâlciu. — Ce dracu! iar te-ai înecat, măi tălălău. Leonil. — (în parte) Moașa-n pod. Nicu. — (turburat, se pune peste gherghef și răsare îndată). Pâlciu. — Na, c-ai spart ghergheful? Ei, da m-ai rușinat urît, măi badeo! Zamfira. — (sculându-se) Nu-i nimica, nu-i nimica. Marghiolița. — (râde). Nicu. — (uitându-se la gherghef) Numai nasu-i spart, babacă. Pâlciu. — (sculându-se foarte supărat) Și poate că nu-i destul să spargi nasu lui Ali-Pașa? Zamfira. — Nu te supera, cucoane Grigori, că Marghiolița mai face și alți turci în ceealaltă odaie. Pâlciu. — Zău?.. Hai să-i videm. Nu poți crede cât mi-s de dragi Turcii... de lână. Zamfira. — Poftim, cucoane Grigori. Vii cu noi, monsiu Franț? Franț. — Bucuros. (Pâlciu întră în stînga) Zamfira. — Marghiolițo, șezi cu cuconu Nicu. (încet Marghioliței) Nu uita să-i cânți marșul lui Napoleon. (se duce spre ușa din stânga și, pănă a nu ieși, zice încet lui Franț). Acum îi vreme de pus la cale... Să dai pricină de vorbă, monsiu Franț. (iese). Franț. — Las’ pe mine, cucoană Zamfiră. (iese). Leonil. — (În parte) Se duc să deschidă iarmarocul. SCENA XI. [ modifică ] Leonil (în dulap), Marghiolița, Nicu. Marghiolița. — (după o mică tăcere) Monsiu Nicu... Nicu. — (cu jumătate de glas) Cheschevu madmuasel? Marghiolița. — Je vu pri... reste pe canape. Nicu. — (se pune pe un jilț) Pardon . Marghiolița — (în parte, șezând pe canapea) Parcă nu prea știe franțuzește. (mică tăcere). Leonil. — (în parte) Ce pardon i-aș trage la ceafă. Marghiolița. — Monsiu Nicu, îți aduci aminte de notr anfans ? Nicu. — Cheschevu ? Marghiolița. — De notr anfans . Nicu. — Pardon . Marghiolița — (în parte) Se vede că alte vorbe nu mai rupe. (tare) Vu parle franse, monsiu Nico? Nicu. — Parle, madmuasel. Marghiolița. — E bien... parlon înpreună. Nicu. — Parlon. (Mică tăcere. Marghiolița se uită cu dragoste la Nicu, care coboară ochii, se sucește pe scaun și-și suflă nasul tare). Marghiolița. — N-ai fost la Paris, monsiu Nicu? Nicu. — Nu dar cât pe ce era să mă trimeată babacă. Marghiolița. — Și de ce nu te-o trimis? Nicu. — S-o temut să nu-mi perd legea și să mă-ntorc înapoi păgân. Marghiolița. — Numai pentru atâta?.. Nicu. — I-o mai fost frică că m-oi face și eu ca Iorgu de la Sadagura. Marghiolița. — Păcat că te o giudecat așa de rău!.. Dacă mergeai la Paris, videai teatruri... învățai să gioci polca; auziai opere frumoase... marșul lui Napoleon... Cunoști marșul lui Napoleon, monsiu Nicu? Nicu. — L-am auzit odată din cobza lui Barbu. Marghiolița. — Îi tare frumoși Eu îl știu. Nicu. — Din cobză? Marghiolița. — Ba din ghitara... Ha, ha, ha!.. auzi?.. din cobză? Nicu. — Barbu te-o învățat? Marghiolița — Cine?.. Barbu?.. Ha, ha, ha!.. Nicu. — (în parte) Am scăpat vr’o gogomănie... Ia s-o dreg. (tare) Mata, duducă, trebue să-l cânți negreșit mai bine decât Barbu, și dacă ai vrea... Marghiolița. — Vrei să-l auzi? (se scoală și merge să iee ghitara). Nicu. — Ce se potrivește!.. pardon madmuazel. (se răpede s-aducă ghitara, o ie în mână și o cearcă) Da... bună ghitară! (rupe o strună) Tronc! (rămâne înpetrit). Marghiolița. — (supărată) Na!.. Pas acum de-i mai cântă marșul lui Napoleon. Nicu. — (după o mică tăcere) Să-mi plesnească ochii, dacă am vrut s-o rup... Pardon de iertăciune, duducă. Marghiolița. — Ba nu; nu vreu să te iert, pană nu-i face ce ți-oi zice eu. Nicu. — Ce poroncești? Marghiolița. — Poroncesc să-mi cânți o romanță. Nicu. — (rușinându-se) Da... zău! nu știu să cânt. Marghiolița. — Nu te cred. Nicu. — Doar să-ți cânt de dragoste. Leonil. — (în parte) Auzit-ai Pâlciu cum se obrăznicește! Nicu. — Să-ți cânt de dragoste, duducă? Marghiolița — (coborând ochii) Cântă. (Nicu își drege glasul; începe dar nu nimerește tonul. După câteva încercări el cântă pe aria: Cumetriță dragă, ș.c.l.) Ori cine trăește Pe Amor slăvește; Ori care jivină De amor suspină! Gâscășoara gâgâește, Rățișoara hăcăește, Stăncușoara cârâește, Harmasarul nechezește Motănașul miorlăește, Cucoșul codcodăcește... Și eu, plin de jale, iți rostesc matale: Duducuță dragă, S-a trecut de șagă! Marghiolița. — Ha, ha, ha. Leonil. — Ha, ha, ha. Nicu. — Dec!.. (se uită cu mirare la Marghiolița ș-apoi începe și el a rîde tare). SCENA XII. [ modifică ] Cei dinainte, Pâlciu, Zamfira, Franț. Pâlciu. — (întrând mânios) Așa, dragă cucoană... dacă nu vrei s-adaogi încă două sălașe de țigani în foaia de zestre, apoi nu pot nici eu să-ți dau băetu. Zamfira. — (mânioasă) Nici un suflet mai mult. Dacă-ți place... dacă nu, alții mă rog. Pâlciu. — Pot să te roage; dar flăcău ca al meu nu se prea găsesc pe toate ulițele. Zamfira. — Ei! dragă cucoane Grigori; tot țiganu-și laudă ciocanu. Pâlciu. — (atins) Care vrea să zice... eu sînt țigan și Nicu ciocan?.. Foarte-ți mulțămesc. Franț. — (căutând să-i înpace) Aber nu-i așa, cucoane... Pâlciu. — Ian las’ neamțule... nu te-amesteca unde nu-ți ferbe oala... Cât pentru d-ta, cucoană Zamfiră, fiind că te scumpești pentru două sălașe de țigani, pune-ți pofta-n cui despre cuscrie cu mine... Mă duc... Zamfira. — Călătorie sprincenată! Pâlciu. — Auzi, țigan!.. ciocan! (lui Nicu) Hai cioc... Nicule de aici. Hai cu tătuca, că-ți-oi găsi eu neveste aiurea... Auzi, țigan, ciocan!.. (iesă prin fund, furios). Nicu. — (jalnic Marghioliței) Bonsuar madmuazel. (iesă după tatăl său). Leonil. — (cu bucurie) Se vede că nu s-au ajuns cu târgul. SCENA XIII. [ modifică ] Leonil, Zamfira, Marghiolița, Franț, (și mai pe urmă Ioana.) — (mică tăcere). Franț. — (venind între amăndouă) Ce să facem acum? Zamfira. — Of! of! am rămas iar cu peatra-n casă! Of!.. amețesc... leșin... (leșină în brațele lui Franț). Franț. — (spăriet) Vas ist? Marghiolița. — Eu, peatră-n casă!.. Ah! mor. (leșină asemenea în brațele lui Franț). Franț. — (și mai spăriet) Vas ist? Tertaifel! Vas ist das? Main Got, main Gott! ah vai! Îmi vine să le las, Să cade ale zvai . Cucoană Zamfiriță Duducă Marghioliță Am obosit de tot Și, zău! că nu mai pot. Cucoană Marghioliță, Duducă Zamfiriță Treziți-vă că zău! Leșin pe loc și eu... Tertaifel! vas ist das? Main Got, main Got! ah vai! Îmi vine să le las Să cadă ale zvai. (Strigă) Ioană, Ioană, adă degrabă oțet, colonie... ce-i găsi, că au leșinat cucoanele. Leonil. — Marghiolița leșinată! Hei, că nu sînt în locul șoacăței. Franț. — (strigă iar) Ioană, Ioană. Ioana. — (alergând cu un șip) Săracan de mine!.. ce au pățit? Franț. — Dă-le iute la nas... Tonerveter! ... grele-s! Ioana. — (le pune șipul sub nas). Zamfira. — (răsărind) Pi! ce putoare! Marghiolița. — (asemene) Fi! chel orior! Franț — (scăpând) Uf! Zamfira. — Ce șip îi aista? Franț. — Colonie. Ioana. — Ba terpentină. Zamfira. — Terpentină? Ah! iar leșin. Marghiolița. — (alergănd lângă Zamfira) Nu o lăsa, monsiu Franț. Zamfira. — (furioasă) Tu ești? stahio! lipsești din ochii mei să nu te mai văd;... câ-mi otrăvești zilele! Franț. — (voind s-o liniștească) Cucoană Zamfiriță... Zamfira. — Fugi și d-ta; dă-mi pace. (țipănd) Dați-mi pace cu toții... Nu mai vreu să văd pe nime; nu vreu să mă mai mărit, nici să caut gineri... ardă-i focu să-i arză!.. Mă duc de mâni la călugărie cu fată cu tot. Marghiolița. — La călugăriei Ah! amețesc! Zamfira. — Ba să lipsești, îți zic, că ți-oi da acuș niște marghiolii de nu l-ei putea duce. Marghiolița. — (întră plângând în stânga). Leonil. — A apucat-o istericale pe babă. Franț. — Cucoană Zamfiră, liniștește-te... Ce vrea să zică... Zamfira. — Mări, caută-ți drumu și mă lasă-n pace... (țipă) Of!.. mi-o ieșit peri albi de când am fată mare! (întră furioasă în stânga). Franț. — Fa, Ioană, du-te de-o înpacă și-i fă apă caldă de picioare. Auzi, fa, Ioană? Ioana. — (luând luminările) Ian nu prea fa, și mai jupîneasă... Auzitu-m-ai sucitule? (iesă după Zamfira). Franț. — (prin întuneric) Saperment ain mal! .. toată casa-i cu capu-n jos... Cum să dreg trebile? (gândește) Tonerveter! .. nu-mi vine nici o ideie. (de odată se oprește și se bate cu palma peste frunte ca cănd ar fi găsit vr-un chip) A!.. (schimbând ideia) Ba nu așa. (se bate încă odată și mai tare) O! am găsit!.. Mă duc să mă tălmăcesc cu cuconu Grigori. (iesă prin fund lovindu-se de mobile) Tertaifel! Că întuneric îi! SCENA XIV. [ modifică ] (întuneric). Leonil. — (ieșind din dulap) Uf!.. Slavă Domnului, c-am scăpat din temniță!.. Bre, bre, bre! Multe pozne am mai văzut de când locuesc în dulapul ista!.. Dragoste șvăbească, cochetărie băbească, gogomănie pâlciască, târguire căsătorească, și... fudulie țigănească! Dar din toate aceste n-am înțeles alta, decât ca baba a căpchiet, pentru că nu-și poate mărita fata, și că vrea s-o trimeată la monăstire pentru ca să scape de dînsa. (cu mânie) Verișoara la călugărie! Nu voi suferi nici odată o asemene nelegiuire... Dar cum să fac ca s-o scap de comănac? (găndește) S-o fur în astă noapte și s-o trec peste Dunăre?.. Dar; planu-i minunat, numai de aș putea întra în odaea Marghioliței ca să-i dau de știre să fugă. Însă cum dracu să trec prin iatacul cloanței, fără ca să mă bage de seamă?.. O! îmi vine o ideie năstrușnică. (ie rochia adusă de cucoana Zamfira la scena VIII și o arată publicului, zicând): Oi să mă schimb în fată mare! (întră în dulap). SCENA XV. [ modifică ] Leonil, Marghiolița (iesă încet din odaia din stânga). Marghiolița. — (tristă) La călugărie!.. Auzi? să mă dee la monăstire pentru un cusur de două sălașe de țigani!.. Mai bucuroasă voi întra în fundul pămăntului... Mai bine voi fugi unde m-or duce ochii, departe de casa părintească în care sînt sarcină! (plângând) Pentru că m-o făcut Dumnezeu fată, maică mea nu mă poate suferi, parcă eu sînt vinovată... O! cât sînt de nenorocită! Ah! plâng și suspin Și suspin mereu, Și sufăr un chin Un chin foarte greu. În furtună rea, Ca frunza plutesc! Și-n durere grea Cu amar trăesc! (Stă tristă cu batista la ochi). Leonil — (ieșind din dulap în rochie și oprindu-se în fund) Iată-mă-s gata! De m-a zări mătușica, va socoti că-s Ioana țiganca, și voi putea lesne să întru la Marghiolița... Hai! într-un noroc! (face un pas și se oprește zărind pe Marghiolița) Ce zăresc acolo?.. o matahală neagră?.. trebuie să fie Ioana, care vrea să închide ușile, (se dă după dulap). Marghiolița. — (stergăndu-și ochi) Haideți, cum a vrea Dumnezeu, păn’ a nu se trezi maică-mea. (mergănd spre dulap) Să-mi ieu capela și mantela. (Marghiolița deschide dulapul. De-odată Leonil o ridică în brațe fără veste și o închide în întru). Leonil. — Să nu cârcnești, cioară, că te-am prăpădit, (depărtăndu se de dulap) Ișala!.. am închis baragladina! și de-acum pot, fără nici o frică, să trec prin iatacul babei. Acum chiar că m-a lua de Ioana, (se pornește în stânga rîzănd încet) A dracului mai sînt! (ajungând Ia mijlocul scenei, se oprește) Cine mai vine? (Ușa din fund se deschide și Nicu vine bojbăind prin întuneric). SCENA XVI. [ modifică ] Leonil, Nicu. Nicu. — (intrând) Doftorul Franț m-o sfătuit ca să viu înapoi să fur pe duduca Marghiolița... (se lovește de un scaun) Valeu!.. dar întuneric îi! (înaintează încetișor spre Leonil) Leonil. — (în parte) Nu cumva-i doftoru? Nicu. — (în parte) Parcă zăresc o rochie... Oare nu-i duduca Marghiolița? Leonil. — Ba-o tocmai șoacăța! (se depărtează în dreapta). Nicu. — Ba-i tocmai duduca! (fuge în stânga) Îmi vine să fug. (stau puțin amândoi și ascultă) Leonil. — Cum dracu să mă disbăr de dînsul? Nicu. — Hei! de-aș avea curaj... ce i-ași mai spune prin întuneric! Leonil. — O!.. să mă prefac că-s baba! (lui Nicu, încet) Pst! Nicu. — (în parte, cu mirare) Aud? Leonil. — Pst, Pst. Nicu. — (asemene) Parcă mă chiamă? (lui Leonil) Pst. Leonil. — (cu glas schimbat) D-ta ești? Nicu. — (încet) Eu. Leonil. — (cu dragoste) Ah! Nicu. — (asemene) Oh! Leonil. — Dragul meu... Nicu. — (apropiindu-se de Leonil) Scumpa mea!.. Leonil. — (în parte) Mâncate-ar moliile!.. Nicu. — (prinzănd curaj, tare) Scumpa mea duducă Marghioliță!.. Leonil. — (cu mirare, în parte) Ce-am auczit! glasul lui Pâlciu?.. Ce caută prostu! Nicu. — N-ași fi îndrăznit nici odată să mă apropii de mata, duducă, dar de vreme ce mi-ai făcut pst, nu te mânie dacă ți-oi spune că sînt a matale pre plecată și supusă slugă, căci din ceasul cum te-am văzut, duducuță Marghioliță, m-ai agiuns la inimă... fiind inima me a matale drept care și eu asemene v-oi fi tot de-a una fericit de a mă supune matale, căci... (tot frasul acesta îl zice dintr-o suflare). Leonil. — (imitând glasul Mairghioliții, îi taie vorba) Destul, monsiu Nicu, că te-i înăduși. Nicu. — Nu te îngriji, duducuță, că eu așa sînt... Când mă pornesc odată nu mai oprește nici dracu. Leonil. — Ce zici? Nicu. — Pre legea me!.. Nu căuta că-s rușinos dinaintea oamenilor... îs tare cu duh când sînt singur, sau cu altul... și mai ales cu alta. Leonil. — Atunci ești obraznic? Nicu. — Poroncă? Leonil. — Vreu să zic că atunci îți arăți arama? Nicu. — Dar; atunci mă disvălesc; și drept dovadă, ieu îndrăzneală a-ți spune că te iubesc peste măsură. Nicu. Te iubesc peste măsură. Leonil. Cheschevu? Nicu. Pre legea me. Leonil. Tu mă-nșeli... ah! taci din gură. Nicu. Eu?.. pardon. Leonil. Vreman? Nicu. Jame! Leonil Ah! și eu te iubesc foarte. Nicu. Cheschevu? Leonil. Parol; mă jur. Nicu. Ah! de-acum pană la moarte Sînt al tău. Leonil. Vreman? Nicu. Tujur. Nicu. — (cu foc) Duducuță, să-mi sară ochișorii dacă se află un alt om mai fericit decât supusa sluga matale, drept care, hai să fugim înpreună, fiindcă părinții noștri se scumpesc pentru două sălașe de țigani. Leonil. — Ce zici? Vrei să mă furi? (în parte) Auzi prostu? Nicu. — Fără doar și poate... Ah! fie-ți milă, duducuță, de flacăra unui muritor care-i... înflăcărat! Spune-mi, fugi cu mine, ori... ori fug singur? Leonil. — (în parte) Du-te dracului! Nicu. — Aud? primești?.. Ah! duducă, îți sărut mânele, (sărută mânele lui Leonil). (Se aude strănutând în stânga) Nicu. — Poroncă? Leonil. — Ai auzit? Nicu. — Ce? Leonil. — Vine neneaca. Nicu. — Elei! Leonil. — Și de ne-a găsi înpreună, sîntem prăpădiți. Nicu. — Elei! Leonil. — Ascunde-te degrabă. Nicu. — Unde? Leonil. — În dulapul ista până ce s-a duce neneaca, că oi veni eu să-ți deschid mai pe urmă. Nicu. — Și după ce mi-i deschide, îi fugi cu mine? Leonil. — Te mai îndoiești, tiranule? Nicu. — Ba-ți sărut mânușițile. Leonil. — (cu dragoste) Sărută și pei!.. (îi dă mâna și Nicu o sărută de multe ori). Nicu. — (mergend spre dulap) M-am dus. (intrând în dulap) Ah! duducuță, cred că m-ai băgat în rai. Leonil. — (închizăndu-i) Ba în dulap, prostule, și să nu crâcnești, că ești mort. (Aceste cuvinte le zice cu glas firesc). Nicu. — (din dulap spăriet) Elei! Leonil. — (viind în mijlocul scenei) Hup și altul, (rîde) L-am închis pe prostu cu Ioana țiganca! Ha, ha, ha... Aibă parte unul de altul. Acum ceasul fericirei a sunat pentru mine. Dragă verișoară! am să te scap, pentru ca să-ți dovedesc cât te iubesc de mult... Haide!.. (face câteva pasuri spre ușa din stânga și se oprește spăriet). Iar o dihanie! (Se deschide ușa și Zamfira intră prin întuneric) SCENA XVII. [ modifică ] Leonil, Zamfira (în toaletă de noapte). Zamfira. — (în parte) Încotro o apucat jupîneasa Marghiolița?.. De un ceas de când am auzit-o ieșind, și încă nu s-o întors în odaie. Leonil. — (în parte) Aud foșnăind fuste... Cine să fie?.. Baba doarme; Ioana-i în dulap. Îi verișoara, negreșit. (tare) Tu ești, Marghiolițo? Zamfira. — (în parte, cu mirare) Ce? Leonil. — (apropiindu-se de Zamfira) Nu-ți fie frică, verișoară, că eu sînt... Leonil?.. Zamfira. — (în parte) Leonil?.. Leonil. — Am hotărit să te fur în astă noapte, pentru ca să te scap de babă și de călugărie. Zamfira. — (în parte, supărată) Babă! Leonil. — Nu-i e rușine băborniței să nebunească la bătrânețe, și se vrea să-și face un blestem ca aista... să te călugărească!.. Îi bună, zău, de închis la Golia. Zamfira. — (în parte, cu mânie) La Golia, eu? Leonil. — Gândește cât îi de rea cu tine! parcă n-ai fi copila ei, ci o țigancă!.. Gândește că ești socotită de dînsa ca o sarcină, ca o peatră în casă!.. și hai să fugim înpreună, pană nu se trezește stahia. Zamfira. — (în parte, furioasă) Stahia! (apucând pe Leonil de urechi) A! blestematule... sînt stahie, eu? Leonil. — (spăriet) Valeu!.. am pățit-o. Zamfira. — (trăgându-l de urechi) A! berbantule, vrei să-mi furi fata?.. Zici că-s băborniță, că-s stahie, că-s bună de închis la Golia?.. Ei, las’ moțpane, că te-oi învăța eu. (strigă) Ioană, Ioană, adă lumînări. Leonil. — Mătușică, dragă mătușică... (în parte) Oi să rămîn făr de urechi... (se luptă cu Zamfira; scapă și vrea să fugă) La fugă, băete. (aleargă la ușa din fund, dar deodată se oprește auzind glasul lui Pâlciu și a lui Franț, zicând afară următoarele cuvinte:) Pâlciu. — Degeaba-ți bați capul, monsiu Franț. Franț. — Fă-mi hatîrul de vină cu mine. (Zicând aceste, Pâlciu și Franț intră prin fund). (Leonil se întoarce iute înapoi și fuge spre ușa din stânga; dar aici întâlnindu-se cu Ioana, care vine cu lumînări, aleargă la dulap, îl deschide și caută să între în întru; însă Nicu îl înpinge cu picioarele și vrea să tragă ușa dulapului. Luptă comică între ei). Zamfira. — (În toata vremea asta, alungă pe Leonil) Așteaptă tălharule, că ți-oi da eu stahie, ți-oi da eu băborniță, ți-oi da eu fete de furat. SCENA XVIII. [ modifică ] Zamfira, Leonil, Pâlciu, Franț, Marghiolița, Nicu, Ioana (aducând lumînări). Pâlciu, Franț. — Ce este? Ce gălăgie? (Se apropie cu toții de dulap, care stă deschis). Zamfira. — Ce-mi văzură ochii! Leonil. — Verișoara cu Pâlciu! Pâlciu. — Închiși într-un dulap! Franț. — Prin întuneric! Ioana. — Și cuconașu Leonil în rochie de nuntă? Ha, ha, ha. (Stau cu toții încremeniți în fața dulapului, unde Marghiolița și Nicu se ascund cu mânele la ochi). Leonil. — (viind în fața scenei) Mare poznă am făcut! Zamfira. — (furioasă) Ce cauți în garderob, diavoloaico? Pâlciu. — (furios) Ce-mi boscorosești prin dulap, măi tălălău? Marghiolița. — Neneacă... Nicu. — Babacă... Zamfira. — Ce? Pâlciu. — Ha? Marghiolița. — Văru Leonil m-o închis aici, neneacă. Nicu. — Și pe mine tot el, babacă. Zamfira, Pâlciu. — (împreună) Leonil! (Se reped și apucă pe Leonil de brațe) Zamfira. — Tu, blestematule? Pâlciu. — Tu, berbantule? Leonil. — Ho țeară!.. încet... Vreți să-știți ce caută Marghiolița și Nicu în dulap?.. Ei caută să găsească cele două sălașe de țigani, pentru care d-voastră ca niște părinți buni, nu v-ați putut agiunge cu târgu... Ați înțeles acum? (Zamfira și Pâlciu îl las de mână și se întorc spre Franț). Zamfira, Pâlciu. — (împreună) O nebunit? Leonil. — Ba nici de cum... Și mai bine de cât să fie țiganii o pricină de neunire între familii... mai bine, ca niște creștini adevărați, ați da iertare robilor!.. și ca niște părinți buni, ați face fericirea copiilor! Ioana. — Să trăiești, cuconașule! Franț. — Bravo, Leonil! (cătră Zamfira și Pâlciu) Ați auzit?.. faceți cum vă zice el. (silindu-i să-și dee mânele) Dați-vă mânele și ziceți: Noroc să dee Dumnezeu! Zamfira. — (căutând cu dragoste la Franț) Fie cum vrei, monsiu Franț. (lui Pâlciu) Noroc să dee Dumnezeu! Pâlciu. — Amin! Leonil. — (viind îute între amândoi) Întocmai ca la iarmaroc. Iată dar și o rochie de nuntă drept aldamaș. (cătră Marghiolița și Nicu) Săriți acum din cuib, hulubașilor! și veniți de-mi mulțămiți mie pentru fericirea voastră, (în parte) Cu toate că, de-ași fi știut... Nicu. — (sare din dulap și dă mâna Marghioliței ca să se scoboare). Marghiolița. — (scoborându-se) Monsiu Nico. Nicu. — Cheschevu? Marghiolița. — Ești contan? Nicu. — Je. (Vin amăndoi lângă Pâlciu și Zamfira). Zamfira. — (în parte) În sfîrșit sînt slobodă să mă mărit și eu! (cătră public). Mi-am urnit peatra din casă, Am scăpat de displăceri, Și la nuntă-mi și la masă Vă poftesc cinstiți boeri. Leonil. — (tăindu-i cânticul) Taci, mătușica, că te aude lumea, și-i rușine! În ochii părinților, fetele trebuie să fie ca petre scumpe, iar nu ca petre-n casă. (cătră public) Eu primesc făr’ de rușine, Dacă spun acum minciuni, S-aruncați cu petre-n mine Aici, în loc de cununi. Pâlciu. — (curmându-i cânticul) Da’ vorbă-i?.. s-arunce aici cu petre ca să ne sparge capetele! Nu-i destul cât ne le-am stricat în astă seară cu căsătoria copiilor?.. (cătră public) Cu adâncă plecăciune Mă închin, cinstiți boeri. Mai întăi... (regușește și nu mai poate urma înainte). Franț. — (dându-l de o parte) Destul, cucoane Grigori, c-ai răgușit; mai bine du-te de bea ceaiu de soc. Pâlciu. — Dec! că mare obraznică-i șoacăța! Franț (cătră public) Eu sînt doftor cu știință Cunoscut de mult în Iași, ș.c.l. Pâlciu. — (luându-l de braț și trăgăndu-l în fund). Dacă ești doftor, vin’ de mă tămăduește de răgușeală și le dă pace boerilor. Franț. — Aber das ist aine incovenentișes... (se sfădesc încet amăndoi în fund). Nicu. — (înaintează, rușinându-se, cătră public, și țiind cu o mână pe Marghiolița, iar cu cealaltă sucindu-și pălăria). Nicu. Dacă scumpa mea mireasă Ca și mie v-a plăcut... Marghiolița. Dacă Peatra cea din casă Spaimă chiar nu v-a făcut... Nicu. Primiți cu bucurie, Domnilor, să ne fiți nuni. Marghiolița. Pentru-a noastră cununie Aruncați două cununi. Toți în cor. Primiți cu bucurie, Domnilor, să le fiți nuni. Și pentru-a lor cununie Aruncați două cununi. (Cortina cade).


content:
Cuprins 1 PERSOANELE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X PERSOANELE [ modifică ] ALECU LEONESCU CHIR GAITANIS LOGHIOTATOS MOȘ TROHIN PÎCALĂ, fruntaș ILENUȚA, fata lui [TROTUȘAN] FRUNZĂ, pușcaș UN VORNICEL DE NUNTĂ UN PRIVIGHITOR ȚĂRANI, ȚĂRANCE Teatrul reprezintă o priveliște de țară. În stînga, casa lui moș Trohin. În mijlocul scenei, spre fund, un scrînciob. În dreapta, copaci. SCENA I [ modifică ] ALECU (în costum de vînător, vine alergînd din dreapta cu pușca în mînă). FRUNZĂ (întră după Alecu) ALECU: N-o lăsa, Frunză!… n-o lăsa să scape. FRUNZĂ: Ce să nu las, cuconașule? ALECU: Prepelița. FRUNZĂ: Ce prepeliță?… Prin sat vrei să ucizi prepeliți? ALECU: Ei… măi badeo! se vede că de azi-dimineață ai prins prepelița de coadă, dacă n-ai zărit-o mai dinioare cînd ne-a zburat înainte! FRUNZĂ: Ian lasă, cuconașule! că doar n-am orbul găinelor. Știu că prepelițe Sînt multe prin sat, Albe, drăgălașe, Bune de vînat. Dar acele paseri, Nu s-ascund, nu zbor, Ci stau făr’ de frică, De-ți insuflă dor; Și-n loc de-a le prinde, Bietul vinător Deseori se vede Prins în lațul lori ALECU (supărat): Ei, ai vorbit de te-ai pripit. FRUNZĂ: D-apoi vezi că bine zice moș TROHIN: vrabia malai visează!… Așa și d-ta, cuconașule, de cînd ai scăpat de la dascalu Găitan, tot vînat vezi pe toate cărările. ALECU: Mări, nu-mi mai pomeni de cațaonul cel de dascal, lua-l-ar năbădăicele! că m-am săturat de dînsul ca de mere acre. FRUNZĂ: Că mare ciof îi, bată-l crucea!… Cît ți-i ziulica de mare, îl auzi răcnind prin ogradă: Mo Frunza! mo pușcași, nu mi lasa ta curcania si fuga pe porta, mo!… Parcă eu sînt pușcaș, ca să păzăsc curcanii lui! mînca-i-ar fripți să-i mănînce! ALECU: D-apoi eu, măi Fhinză, ce mai pățesc cu el de cînd mi l-a pus pe cap tatăl meu ca să mă procopsească! FRUNZĂ: Ce să facă?… Să te pricopsească? ALECU: Toată ziua mă silește să zic: tipto, tiptis, tipti. Ce necaz pe minei Ah, ce supărare! Să zic toată ziua, tot în gura mare: Tipto, tiptis, Tiptis, tipti; Pipto, piptis, Piptis. pipti. Ardă-l focu dascăli cum mă năcăjește Ca să mă învețe greco-păsărește! FRUNZĂ: Tipto, tiptis? ha, ha, ha! pare că se bat calicii în gură. Tipto, tiptis… ha, ha, ha. ALECU: Apoi… pas de nu iubi mai bine vînatul la păsări, decît limba păsărească… FRUNZĂ: Că ai și dreptate, cuconașule. Ce este mai frumos decît vînatul? O! ce bucurie Simt în pept deodată, Cînd văd pe cîmpie Că mi se arată: Căprioare fugătoare, Prepelițe zburătoare, Păsărele cîntătoare Ce mă chem la vînătoare. Atunci trag cu pușca, le culc la pămînt. ALECU Și eu trag ca tine; dar trag tot în vînt! (Chir Gaitanis strănută în culise, în stînga.) ALECU (răsărind): Ai auzit, Frunză? FRUNZĂ: Ce? ALECU: O prepeliță zburînd? (Face cîteva pasuri spre fund și caută între culisele din stînga.) FRUNZĂ (urmînd pe Alecu): Zburînd?… ba strănutînd, vrei să zici. ALECU: Oare ce dihanie se vede colo, dindosul gardului?… am s-o hultuiesc cu ploaie. (Întinde pușca și trage.) (Chir Gaitanis țipi între culise și zice „Amant me scotosen! Aman!”) FRUNZĂ: Na! c-ai făcut moarte de grec! ALECU: Moarte de grec? ha, ha, ha. L-am lovit pe Gaitanis! ha, ha!… tipto, tiptis, ton elipsa. SCENA II [ modifică ] ALECU, GAITANIS. FRUNZĂ GAITANIS (întrînd prin stînga): Ah! vah! me scotosan! (Văzînd pe Alecu.) A! esi, catergari, mi a traso cu tufechi la ipochimeno a me? ALECU: Nu-i vina mea, chir dascale… Te-am luat de o capră sălbatică. GAITANIS: Capra, crapa! Se crapi me to capra su, me olo. FRUNZĂ: Jupîne dascale… GAITANIS: Zupine esti tu, mozicule; ego sinto loghiotatos! auzitu mu, mo? ALECU (strîmbînd pe Gaitanis): Auzitulu mo? GAITANIS: Lasa, lasa, cateramene, că v-oi dreze eu pe amundoi chind a veni cuconul Leonescu, babacato dimitale de la Iasi… am si ți… am si ți… (Strănută.) ALECU: Ișala! FRUNZĂ: Și la mulți ani! GAITANIS: Merzi la diavolo cu isala, che nu știu ține mi a mestecato piperi mesa is to tabacheri. ALECU (încet, lui Frunză): Eu i-am vărsat aseară o solniță întreagă. FRUNZĂ (încet, lui Alecu): Să-i fi pus și un pipăruș de cei roși. GAITANIS: Țe ziți? ALECU: Cum? Zău, dascale, ți-a pus piper? GAITANIS: Fă-te che nu stii, moțpanopulos țe esti… Da, a veni el tatato dimitale la moșia aițe… (În parte.) Am si-i trago un falanga ca la dascalo Chiriacos. ALECU: Mări, hai, Frunză, la vînat, că iar i-au venit toanele ghiujului. GAITANIS (furios): Ghiuzi!… mi a ziso ghiuzi! (Vrea să alerge după Alecu, dar se oprește văitîndu-se de șale.) Aștepta si te ghiuzuesco eu, berbanti. FRUNZĂ: Nu te da, cașcaval! GAITANIS: Cascavali!… (Se răpede după Frunză.) ALECU: Iuruș, palicari!… ha! GAITANIS (cu deznădăjduite, in parte): Kirie eleison! mi vine se turbezo! ALECU: Hai, Frunză, mergi cu mine? FRUNZĂ: Ba, nu pot, cuconașule, că-s vornicel de nuntă astăzi. ALECU: Da cine se mărită? FRUNZĂ: Fata lui moș Trohin, Ilenuța. GAITANIS: I Ilenuța si marita? FRUNZĂ: Dar, jupîne șiret; o ie Trotușan Mocanul. GAITANIS: Chir Gaitanis, mozicole, nu sireto. (În parte.) Si marita! ALECU: Ei bine, Frunză, rămîi tu la nuntă, că oi veni și eu mai pe urmă să gioc o horă. GAITANIS: Ba si merzi acasa, si înveți to țeaslovisu. Auzitu-mu? ALECU: Auzitu-mu… (în parte.) Culcă-te pe acea ureche. GAITANIS: Oriste? ALECU: O priză de tabac… se paracalo. GAITANIS: Taba… a… (Strănută.) ALECU: Megas postelnicos! GAITANIS: Țe-a ziso? ALECU Calispera, spera, Cachisu imera; File, ti mandata? Psomi che salata. GAITANIS Am si-ți rupo to urechi Che mi-a traso cu tufechi; S-ai facuto frica mari La voinico palicari. (împreună.) ALECU și FRUNZĂ (rîzînd) Vai sărmanu dascal! Vezi-l cum pufnește. Ochii se aprinde, Nasu-i se roșește. GAITANIS Țe blastamația Țe enițaria Zeu, crepo de țuda, Crepo de mînia. (Alecu iesă rîzînd prin fund in dreapta; Frunză în stînga.) SCENA III [ modifică ] GAITANIS: Ghidi, ghidi, puschi nerusinato… Mi a scoso din țiținia! uf!… In țe vremi am azunso!… I puschi de baeți se ie la riso pe loghiotati! I S-a dus vremea țea frumosa Chind un dascalos grecos Inarmat cu-o varga grosa Paradosa faneros: Aritmetichi, Me gramatichi, Che istorichi Ap’edo ‚p echi. Ma acum lumea se stricai Si de rîs noi am remas; Câți baeții, fara frica, Ne dau nouă piste nas! Inainte chind intramo in scola cu sprințenele sburlite, toți baeții tremura ca varga… ca varga țe se clătină pe capa a lor; si chind zițeam odata: sopate diavole! nu auziai niți chirc. Pe urma chind chemamo vro unu ca se-si spuie matima, intra saptezeți de drați in el. (Făcînd ca un dascal grec în școală.) — Bre, Burduzane, ela do. — (Făcînd ca școlarul.) Oriste didascale. — Ela do; pes mu: Posa ine ta meri tu logu? — Ta meri tu logu?. .. decapente! — Decapente?… decapente fores na scasis, anoite. Și înțepeam se-l croiesc cu varga; che dos tu, che dos tu… păn’țe învața posa ine ta meri tu logu! Căți atunți: II Atunți varga pe spinare Tipto, tiptis arata; Si falanga la pițoare Chiar din talpă-i învața Aritmetichi, Me gramatichi, Che istorichi Ap’edo ‚p echi. Ma acum lumea se strica, Si de ris noi am remas! Căți baeții fara frica, Ne dau nouă piste nas! De ațeea vino lăcuste in țeara! de ațeea nu creste grio che papușoi. Ma țe stau eu de vorbesco de păpușoi, chind si marita Ilenuța! ah, kirie eleison! ea si marita cu altu țineva de prost, si eu remuni cu lacrime pe mustăți! Eu care o iubesco ca matia mu!… Eu care m-am calițito hranind-o cu roșcovi si cu halvas indirnetico!… Ama! o hi, bade Trohine… o hi, zupinesa Ilenuța!… n-a fi cum socotiți voi… mai sint si eu pe aițe… si nu laso se mi sufla niște țărănoi is to borsi mesa! Ohi, bade Trohine! mi esti dator cu 500 de lei, de asta iarna, si daca nu mi-i plați paraluți, tora, tora, gligora, peșin, pesin, am se-ți puno ecsecuția, si se-ți opresco nunta. (Bate la ușa lui Trohin.) Trohine, moi, Trohine, bre! ela do! SCENA IV [ modifică ] GAITANIS, TROHIN (ieșind din casă) TROHIN: Aud?… Cine mă cheamă? GAITANIS: Ia vino-ncoațe, mo. TROHIN (în parte): Găitanul m-o prins în laț… GAITANIS: Ma rog, zupune bade Trohine, cum îndrăznești se fați nunta, păn-a nu-mi plati ței ținți sute de lei?… ha?… TROHIN (in parte): M-o strîns cu ușa grecu, dar oi să mă fac surd. GAITANIS: Auzitu-mu, ha? TROHIN: Cine? țapul cel mare care te-o împuns astă iarnă de-ai picat pe gheață?… o murit săracu! d-ta să fii sănătos! GAITANIS: Țe țap?… Eu ți vorbesco de bani. TROHIN: Așa, așa! bietul Balaban… el săracu!… GAITANIS: Ei! apoi să nu te fați zaratico?… Eu i zico bani, si el mi raspundi Balabani. (Tare.) Ținți sute de lei!… TROHIN (în parte): Zbeară tu, grecule, cît ți-a ținea gura… (Tare.) Aud? GAITANIS: Unde-s banii mei?… Unde-i Ilenuța? TROHIN: Măriuța? baba Măriuța? GAITANIS: Na tos! acum mi pomenește de baba Mariuța! Ma chind ai asurzito asa, bre, hondrochefale? (Strigă tare la urechea lui Trohin.) Ilenuța… Ilenuța… surdole! TROHIN (răsărind): Ho! că m-ai spăriet. GAITANIS: Ho!… (În parte.) Mi a ziso ho, ca la vodia!… (Furios.) Esi, ise ho, bovole! ma ego ime loghiotatos, apo to Tenedosit auzitu-mu?… apo to Tenedosi! si am se-ți puno ecsecuția ca se-mi plătești datoria! auzitu-mu? Ma duco s-aduco aițe pe privighitori… Auzitu-mu?… Privighitori!… TROHIN: Că privighitorile. nu mai cîntă acum, jupîne. GAITANIS: Ba chinta, chinta. (Bătînd în pumni.) Si ai se chinta si tu, acus… Acus! Ai si chinta, Ai si chinta Si se maninți o plaținta Chiparata Si sarata Cum n-ai muncat nițiodatat TROHIN (în parte) Vai de mine! Vai de mine, C-a să-mi facă vro rușine! Ce păcate Ce păcate, Vai de mine-mi cad în spate! GAITANIS (bătînd în pumni) Ai se chinți! ai se chinți ca un cuc, Neschi! Si se merzi, si se merzi cu butuc, Neschi! (Împreună.) GAITANIS Ai se chinta, Ai se chinta Si se maninți o plaținta Chiparata Si sarata Cum n-ai muncat nițiodata! TROHIN Vai de mine! Vai de mine, C-a să-mi facă vro rușine! Ce păcate! (bis) Ce păcate, Vai de mine-mi cad în spate! (Gaitanis iesă furios prin dreapta.) (Se aud chiote de nuntași, în stînga.) SCENA V [ modifică ] TROHIN: Iaca și nuntașii!… Săracul de mine! am pățit-o tocmai astăzi, cînd îmi mărit fata!… și din păcate n-am nici un ban ca să mă pot plăti de grec, că am pus tot ce-am avut în zestrea Ilenuței. Doamne, Doamne! adică să te ferească Dumnezeu de holeră, de locuste și de… Găitani! (Întră în casa lui.) SCENA VI [ modifică ] NUNTAȘII, [TROTUȘAN], (mai pe urmă) TROHIN (Doi vornicei de nuntă, cu pălăriile împodobite cu flori, intră din stînga, înainte, fiind în mini cîte un baston alb, cîte un colac și cîte un buchet de flori. După ei vine mirele încungiurat de fărani carii chiuiesc. Toți se opresc în mijlocul scenei, în fața casei lui Trohin. În vreme ce întră nuntașii, orhestrul cîntă aria nunții.) VORNICELUL (cătră mire): Ei, măi Trotușane!… Iată-ne agiunși la casa Ilenuții!… Dar păn-a nu bate la ușa ei, să ne cînți un cîntic de cele bătrînești, de care ai auzit de la tată-tău. TROTUȘAN: Bucuros… Să vă cînt cînticul tătarului. TOȚI: Dar, dar! TROTUȘAN: Apoi, zice că, pe cînd năvălea tătarii în țară, strămoșii noștri, care erau pui de viteji, le cînta așa, de pe ist mal a Nistrului: I Măi tătare, ține-ți calul! Măi tătare, strînge-i frîul! Măi tătare, lasă malul, Nu cerca a trece rîul; Că, pe crucea sfintei lege! De voi doi, peste hotare. Nimic, zău! nu s-a alege, Măi tătare, măi tătare!… Dacă tătarii era oameni de cuvînt și se întorcea înapoi, românii îi lăsa în pace; iar de nu, apoi strămoșii noștri le vorbea încă o dată cu binele și le zicea: II Mâi tătare, dă-ne pace! Măi tătare, stăi, nu trece! Măi tătare, nu mă face Să-ți fărîm capul tn zece. Că, de sus, de pe movilă, De-oi zvîrli ghioaga cea mare, Singur ți-oi plînge de milă, Măi tătare, măi tătare! După asta, dacă-l împingea păcatul pe dușman să treacă în țara noastră, apoi îl videa Dumnezeu! Românul perdea răbdarea, ridica ghioaga, și-l turtea pe tătar la pămînt, și-l da la corbi! Pe urmă-l prohodea așa: III Măi tătare, unde-ți e pala? Măi tătare; unde-ți e calul? Măi tătare, unde-ți e fala? Nu ți-am spus să nu treci malul? Nu știai tu, măi vecine, Ce-i românul în turbare?… Corbul mușcă-acum din tine, Măi tătare, măi tătarei TOȚI (chiuiesc vesel): Să trăiești, Trotușane. TROTUȘAN: Noroc să deie Dumnezeu, ca să ne facem și noi ca strămoșii noștri! TOȚI: Ura!… vornicelul: Hai de-acum să începem nunta. (Se apropie de casa lui Trohin împreună cu cellalt vornicel și bate la ușă.) (Orhestrul cîntă în surdină.) SCENA VII [ modifică ] NUNTAȘII, TROHIN (ieșind pe pragul ușei) TROHIN Oameni buni, bine-ați venit! VORNICELUL Moșule, bine-am găsit! TROHIN Ce vreți la bordeiul meu? VORNICELUL Să-ți agiute Dumnezeu!… Sîntem oameni călători, Călători și vînători, Și cătăm o căprioară Tinerică, sprintioară, Cu-ochișori de porumbele, Cu cosițele-n inele Și cu salbă de mărgele. Și-i frumoasă, vorbitoare, De trup gingaș ca o floare, Păsărică cîntătoare Care cîntă, făr’ să zboare… Rogu-te, moșule, spune: N-ai văzut așa minune?… TROHIN: Ba am văzut-o, feții mei. Mai dinioare trecea pe aici și o intrat în casa mea. Așteptați să v-o aduc. (Întră înîntru și se întoarce aducînd o babă scurtă și urîtă.) Asta vă e minunea ce cătați? TOȚI (rîzînd): O!… TROTUȘAN: Ba, ferească Dumnezeu!… asta-i Știrba-Baba-Cloanța!… TROHIN (rîzînd): Vezi poznă! în loc să pun mîna pe-o căprioară, am pus mîna pe-o bufnișoară. (Întrînd iar în bordei.) VORNICELUL: Da mare hîtru-i moș Trohin! Ha, ha, ha!… TOȚI: Mare hîtru-i! SCENA VIII [ modifică ] NUNTAȘII. TROHIN, ILENUȚA, ȚĂRANCE TROHIN (ieșind inainte): Iaca, măi flăcăi, căprioare sprintioare, păsărele cîntătoare, floricele frumușele… Pe care o cătați voi? TROTUȘAN (alergînd la Ilenuța): Pe Ilenuța, pe Ilenuța! ILENUȚA (cu bucurie): Trotușan! (Vin amîndoi in fața scenei.) (Împreună.) (Aria „Căruța poștei”) TROTUȘAN Dulce iubită, A mea ursită, De-acum cît lumea vreu să trăiesc; Căci în uimire. De fericire, În rai, cu tine, simt că plutesc! (Împreună.) Ah în uimire De fericire, În rai, cu tine, simt că plutesc! țăranii Vezi ce uimire De fericire, În a lor suflet acum simțesc! ILENUȚA A fi iubită Ș-a ta ursită E tot ce-n lume de-acum doresc; Căci în uimire De fericire, În rai, cu tine, simt că plutesc! (Împreună.) Ahl în uimire De fericire, În rai, cu tine, simt că plutesc! ȚĂRANII Vezi ce uimire De fericire, În a lor suflet acum simțesc! VORNICELUL (dispărțindu-i): Bine, bine; lasă că vă veți drăgosti mai pe urmă. Acum, hai să tragem o horă de nuntă. TOȚI: Hora, hora! vornicelul: Vino, moș Trohine, de gioacă cu noi; hai, doar ți-i mai scutura din cele bătrînețe. TROHIN: Bucuros, feții mei! Hai sâ giucăm hora Ilenuței… știți ceea: Hai, Ileană, la poiană, Ileano, Ileană. (Orhestrul cîntă „Hora Ilenei”; toți se prind la gioc și cintă.) COR GENERAL Hai, Ileană, la poiană, Ileano, Ileană! Să săpăm o buruiană, Ileano, Ileană! Buruiana macului, Ileano, Ileană! Ca s-o dăm bărbatului, Ileano, Ileană! SCENA IX [ modifică ] Cei dinainte (jucînd), GAITANIS, PRIVIGHITORUL GAITANIS: Ha, ha! voi chintați si zucați? TROHIN (văzînd pe Gaitanis): Na; c-am pățit-o, săracul de mine! GAITANIS: Chintați tin Ileana is tin poiana… Ma nu trebui si chintați asa, dar ia asa: Hai, țerane, la-nchisore, Bade Trohine! Cu butuți la pițore. Bade Trohine! Păn’ țe-i plați paraluți, Bade Trohine! A lui chir Gaitanuți, Bade Trohine! (Hora se strică.) TOȚI (spărieți): La închisoare! GAITANIS: Neschi, la închisore sau la groso, cum ți-a plățea mai bine. Moi, privighitori, pune muna la gît a lui! TROHIN: Mă rog, jupîne dascale… GAITANIS: Loghiotatos, bre!… TROHIN: Fie și ghiotatos… Nu-mi face o rușine ca asta, tocmai dinaintea satului. GAITANIS: Sat, mat, che pasat… nu mi pasa. Pune muna la gît a lui. (Privighitorul apucă pe Trohin de braț.) TROHIN: Lasă macar pănă mîne, cucoane Găitane… pănă după ce s-a sfîrși nunta Ilenuței. GAITANIS: Nunta Ilenuții!. .. Oht!… De o suta de ori oht!… auzitu-mu? Plătești peșin indata? ori te puno la butuco. TROHIN (în parte): Butuc să te faci! (Tare.) Da-i păcat de Dumnezeu să strici bunătate de nuntă ca asta… Fă-ți milă macar de biata fată, dacă nu ți-i milă de bătrînețele mele… Ilenuțo, vino de-l roagă și tu, fata mea, doar s-a îndupleca. (În parte.) îndupleca-l-ar dracii!… ILENUȚA (viind lîngă Gaitanis): Chir Gaitanis, mă rog d-tale, nu te-ndura, fii cum te-arată chipul. GAITANIS (în parte): Acus sirata? (Tare.) Ohi, necredințosa șerpoaica țe esti; nu vreu! nu vreu se fiu ca obraz a mea. (Arie „Of, of, of! ce supărare”, din „Peatra din casă”) ILENUȚA Of, of, of! te rog, ai milă De-un sărman și de-o copilă! Vezi că pling și suspin; Fie-ți milă de-al meu chin! GAITANIS Ba nu, nu, sirato, bal Eu nu sint de dandana. Se me-nseli cu amori S-rapoi se-mi dai cu pițori, Si de mine tu se rîzi S-apoi se-mi fați bizi. ILENUȚA Ah! te rog … GAITANIS Fuzi, nu vreu. ILENUȚA Ah! te giur pe Dumnezeu, Nu fi rău … GAITANIS Na, na, na! Fevghe, fevghe, Satana! ILENUȚA Of, of, of! te rog, ai milă De-un sărman și de-o copilă! (Cade în genunchi.) GAITANIS: Deziaba te culți la pamunto, che nu me mai inseli. Privighitori, unfla pe dimialui. (Arată pe Trohin.) (Privighitorul apuci pe Trohin ți vrea să-l ducă.) TOȚI: Cucoane Găitane… GAITANIS: Sopa, bre! La ispravniție! (Ilenuța rămîne plîngînd în dreapta. Trotuțan stă lîngă dînsa de o mîngîie. Gaitanis stă în stînga, în fața scenei, ți face senin privighitorului ca să ducă pe Trohin.) SCENA X [ modifică ] Cei dinainte, ALECU (în costum bogat de țăran, vine din fund și se întîlnește cu țăranii, în mijlocul scenei) ALECU: Ce este, oameni buni?… Ce ați pățit? TROHIN: Ce văd? cuconașul!… Dumnezeu te-o trimis! ALECU: Da ce este? TROHIN: Ce să fie, cuconașule? Ia, păcate! Jupînu Găitan vrea să ne strice nunta. ALECU: Pentru ce? TROHIN: Pentru că-i sînt dator cu 500 de lei. ALECU: Auzi Găitanu dracului! Ia stați, stați, oameni buni. GAITANIS: Țe?… ține îndrăznește se poronțasca aițe? ALECU: O dulosas tapinos. GAITANIS: Alecu!… me strae țărănești! Țe cauți aițe, catergari? ha? ALECU: Am venit să gioc la nuntă, în ciuda mataluți. GAITANIS: Acus?… Mo, mo Frunza, pune muna pe dimialui si-l adă acasă cu de-a sila ca să învețe to matimatu. ALECU (furios): Auzi țapu! (Cătră țărani.) Pe dînsul, flăcăi!… Eu vă poroncesc!… Umflați-l pe sus și-l puneți în scrînciobul ista, de-l învîrtiți păn’ ce-a zice aman. GAITANIS: Țe, țe?… bre!… țe puschi! TROHIN: Dacă poroncește stăpînu… pe dînsu, copii! (Țăranii se arunc asupra lui Gaitanis, îl umflă pe sus ți-l pun cu de-a sila în scrînciob.) GAITANIS (zbuciumîndu-se furios): Cum indrazniți, moi?… pe mine!… pe chir Tenedosi apo to Gaitani… Cacohrononachi mozițe… ALECU: Ha, ha, ha… Nu te da, palicari… Ela more… ha! GAITANIS (în scrinciob): Lasa, lasa, che a veni el babacato dimitale apo to Iasi… Auzito așa catergari!… Enas loghiotatos is to scrințobo?… Am se-ți trago țințizeți la. talpe. ALECU: La talpe?… mie!… Întoarceți scrînciobul, flăcăi. (Țăranii încep a întoarce scrînciobul, în vreme ce cîntă horul următor; Gaitanis se zbuciumi furios în scaun.) ALECU (arie „Patruzeci de arnăuți”) Uța, uța, căpitane, Uța, uța, Găitane. TOȚI (bis) Uța, uța, tot așa, Măi, voinice, nu te da! GAITANIS Aman, aman! che nu mai pot, Aman, aman! che mor de tot. TOȚI Uța, uța, căpitane, Uța, uța, Găitane ș.c.l. GAITANIS (răcnind): Stați, che mi sfirsesco de zile. ALECU: Opriți scrînciobul puțintel. (Țăranii opresc scrînciobul) GAITANIS: Uf, aman! ALECU: Ei! chir Gaitanis! mai vrei să strici nunțile oamenilor? GAITANIS: Nu mai vreu se strico nimica… lasa se mi scoboru, che mi-a venito virtizelu la capo. ALECU: Da’ banii lui moș Trohin îi mai ceri? GAITANIS: Ta pentacosia grosia?… Malista, malista îi țer, si acum peșin îi țer… ALECU: Așa?… Ei! flăcăi, mai dați-l puțintel în scrînciob, că încă nu s-a săturat. GAITANIS (turbat): Blastamați… Diavoli… Enițari!… (Țăranii tncep iar a-l intoarce, cîntînd ca mai înainte: „Uța, uța, căpitane” ș.c.l. Se aude în stînga, în fund, un răcnet de surugiu și pocnete. Țăranii opresc scrînciobul. Frunză iesă prin stînga.) ALECU: Oare ce poștă s-aude? GAITANIS: Țe posta?… Ha, cacoriziche! ți-i frica acumu che vine babacato de la Iasi. (Frecindu-și mînile de bucurie.) Ha, ha! a venito vremea se mi rasplatesco de toți. Am se vi aratu eu uța, uța. ALECU (în parte)-. Că de-a venit tată-meu… am pățit-o! FRUNZĂ (întrînd): Iaca, cuconașule, un răvaș de la Ieși. ALECU (luînd răvașul): Da… cine l-a adus? Ce văd?… Tatăl meu mă cheamă la Iași ca să mă trimită la Paris!… Vivat!… am scăpat de Gaitanis!… la Paris!… la Paris!… GAITANIS: Țe, țe?… la Pariso?… a nebunito che tataso! ALECU (plin de bucurie): Oameni buni! nu mai aveți nici o grijă de nimic, că eu mă fac nunul Ilenuții, și-i dau 2000 de lei zestre. TROHIN: Să trăiești, cuconașule! și să-ți deie Dumnezeu sănătate și bucurie… Hura! strigați hura, copii! țăranii: Hura! ALECU: Cît pentru chir Gaitanis, fiindcă a îndrăznit a pomeni de bătaie la talpe… Îl osîndesc să steie în vîrful scrînciobului, păn’ce s-a sfîrși nunta. GAITANIS (furios): Satana!… TROHIN: Ba nu, cuconașule; dacă socoți, să-l întoarcem în scrînciob pănă ce mi-a ierta cei 500 de lei. TOȚI: Hai să-l dăm! hai să-l dăm! GAITANIS (spăriet): Ohi, ohi, stați, bre, varvari, che iertu tot. ALECU: Așa mai vii de-acasă… dar să gioci cu noi. GAITANIS: Ma nu stiu decît to piperi. TROHIN: Lasă că te-oi învăța eu… Acuș, așteaptă! (Ilenuța se apropie de Trohin și-i șoptește, arătînd pe Alecu.) GAITANIS (vine în fața publicului): Piperi cu tabaco am traso! nasu mi s-a rosito! ranito de pușca la ipochimeno am fost! în scrințobo m-am dațo! paraluți am prapadito! pe Ilenuța am prapadito, si acum se mai zoco si la nunta ei!… Eu! Gaitanis, loghiotatos, apo to ostrovi Tenedosi!… Bine zițe un filosofos, nu stiu care: mateotis mateotiton, ta panta mateotis! (Se trage mai in fund.) TROHIN (țiind pe Ilenuța de mînă, vine lingă Alecu): Cuconașule! iaca hina d-tale care vrea să-ți facă o răgea. ALECU: Ce dorești, hinișoară dragă? ilenuța: Să gioci cu mine, cuconașule. ALECU: Din toată inima, dragă Ilenuță. (În parte.) Îi bine ca boierii să-și deie mîna și să lege frăție cu țăranii! (Alecu ie pe Ilenuța ie mini și o aduce în fața publicului.) ILENUȚA (cătră public) Sărăcimea mîngiiată prin al vostru ajutor Cătră voi acum înalță glasul ei mulțămitor. Fiți cu toții veseli, mîndri de-a voastră faptă bună: A săracilor iubire pe bogați îi încunună! (Jocul se începe. Alecu joacă cu Ilenuța, Trotușan cu o fată din sat, Trohin cu Gaitanis.) (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSONAJELE 2 ACTUL I 2.1 SCENA I 2.1.1 I 2.1.2 II 2.2 SCENA II 2.3 SCENA III 2.4 SCENA IV 2.5 SCENA V 3 ACTUL II 3.1 SCENA I 3.2 SCENA II 3.3 SCENA III 3.4 SCENA IV 3.5 SCENA V 3.6 SCENA VI 3.7 SCENA VII 3.8 SCENA VIII 3.9 SCENA IX 4 ACTUL III 4.1 SCENA I 4.2 SCENA II 4.2.1 I 4.2.2 II 4.2.3 III 4.3 SCENA III 4.4 SCENA IV 4.5 SCENA V 4.6 SCENA VI 4.7 SCENA VII 4.8 SCENA VIII 4.9 SCENA IX PERSONAJELE [ modifică ] Cucoana CHIRIȚA GRIGORI BÂRZOI, soțul ei ARISTIȚA, CALIPSIȚA, fetele lor PUNGESCU, coțcar bucureștean BONDICI, coțcar ieșean GULIȚĂ, copilul Chiriței Văduva AFIN LULUȚA, copila ei Sărdarul CUCULEȚ, director de agie UN FECIOR BOIERESC IOANA țiganca UN SLUJITOR DE BARIERĂ UN SURUGIU UN NEAMȚ CU ORGĂ POFTIȚI LA BAL, SLUGI, SURUGII, CAI DE POȘTĂ Reprezentată la Teatrul Național din Iași, în beneficiul artiștilor români, la 1850. ACTUL I [ modifică ] Teatrul reprezintă ulița Păcurarii plină de omăt; în stânga, în fund, se vede bariera închisă. La ridicarea cortinei se aud chiote și pocnete surugiești. Bariera se ridică și încep a trece în fund vro 16 cai de poștă, care trag o trăsură veche pusă pe tălpi de sanie. Caii intră în culisele din dreapta, dar trăsura rămâne troienită în mijlocul scenei. În coada trăsurii sunt aninate o mulțime de sipete și de cutii, iar pe deasupra lor șade o țigancă învelită într-o cergă strențeroasă; ea ține în mână o cutie cu bonete. Pe capră stă un fecior boieresc, ținând altă cutie. Înăuntru se află cucoana Chirița, Aristița, Calipsița și Guliță Bârzoi. Începe a însera și a ninge. SCENA I [ modifică ] CHIRIȚA, ARISTIȚA, CALIPSIȚA, GUGULIȚĂ, ȚIGANCA, FECIORUL, SLUJITORUL DE BARIERĂ, UN SURUGIU SLUJITORUL (alergând după trăsură, zice țigancei din coadă): Cine zici că-i în trăsură?... ȚIGANCA: Cucoana Chirița. SLUJITORUL: Cum?... Crița? ȚIGANCA: Chirița... surdule. SLUJITORUL: Chirița Surdulea?... Da cască-ți pliscul mai tare... cioară, și cârâie mai dezghețat... Ce cucoană-i în trăsură? ȚIGANCA: Du-te pârlii! că doar n-am să-ți toc la ureche până mâine. SLUJITORUL: De!... Baragladină, te-ai pichirisit? ȚIGANCA: Baragladină ești tu, guleratule! SLUJITORUL: Ian vezi moachia, că s-o fudulit... (Azvârle în țigancă cu omăt.) Hâși, cârâitoare! ȚIGANCA: Șezi binișor, blestematule, că te ia dracu. SLUJITORUL: Hâși, ciocănitoare!... ȚIGANCA: Bată-te pârdalnicu să te bată!... șezi binișor. SLUJITORUL: Hâși, duh de baltă... CHIRIȚA (scoțând capul și primind omătul în obraz): Ce este? ce-ați pățit... carnacsî! că era să mă chiorască!... Cine-azvârle cu bulgări?... (Către țigancă:) Ce te-o apucat, mă rog, coțofano, de cârâi ca cioara-n par?... Ie sama la lucruri bine, și taci din plisc. (Întorcându-se către fecior.) Și tu, mojicule, ce stai în capră ca un degerat și nu zici surugiilor să meargă?... Vai, bată-vă crucea, mangosiților, c-o să-mi faceți zile fripte!... SLUJITORUL (la oblon). Cucoană... CHIRIȚA: Ce-i? SLUJITORUL: Cum îi numele d-tale? CHIRIȚA: Cum mi l-o dat nânașu... Lipsești de-acole. SLUJITORUL: Așa știu și eu... d-apoi vezi, cucoană, că trebuie să te trecem la catastiful barierei. CHIRIȚA: Să mă treci la catastif pe mine?... da ce sunt eu, să mă treci la izvod?... Auzi vorbă!... Măi! că obraznici mai sunt gulerații iști cu săbiuțe... Lipsești, mojice! Lipsești de-aice, Că-ți sar în păr Și te bat măr. Auzi dârzie! blăstămăție! Obrăznicie Și mojicie! În catastifuri el să mă scrie; Să-mi facă mie Catagrafie, Parcă aș fi marfă de băcălie, Brașovenie Sau lipscănie! TOȚI Lipsești, mojice! Lipsești de-aice, Că-ți sar în păr Și te bat măr. SLUJITORUL (astupându-și urechile): Ho, țară!... că doar n-am urechi de săftian... Cucoană, avem poruncă să nu lăsăm pe nime-n târg, pân-a nu-l întreba de nume. CHIRIȚA: Ei! c-or să-mi scoată sufletu!... Du-te de scrie c-o venit în Iași: cucoana Chirița a banului Grigori Bârzoi, de la Bârzoieni, cu Aristița, Calipsița și Guliță, copiii lor. SLUJITORUL (în parte): Mă!... ce pomelnic (Tare.) Cum ziseși, cucoană? CHIRIȚA: Iaca surdu!... (Repede.) Chirița, Aristița, Calipsița și Guliță Bârzoi ot Bârzoieni. (La surugiu.) Mânați, măi, și luați seama la covățele. (În parte.) Aice-n capitală ești tot cu zilele-n mână. SLUJITORUL (în parte): Crița, Răstița, Lăpșița și Gurluiță Brânzoi!... da... a dracului nume!... parcă se bat babele-n gură... Mă duc să-i torn în catastif. (Merge spre barieră.) Gurluiță, Lăpșița... Crița... (Iese.) CHIRIȚA (la surugii): Pornit-ați, jărpanilor? SURUGIUL (îndemnând caii): Hi, hi, hi, hi, copii... nu mă lăsați... Hi, hi, tătucă... Hi, hi, mânca-v-ar lupii. (Pocnește.) Hi, Iudă... Hi, jupitule. Iaca, mă! c-or să mă lase-n troian... Hi, hi, da hi... lua-v-ar dalacu... prohodi-v-ar cioarele!... CHIRIȚA (scoțând capul repede): Tacă-vă gura, bețivilor, că vă aud copilele. SURUGIUL: Ian lasă-ne, cucoană hăi... nu ne mai necăji, că destul necaz avem noi cu rădvanul ista, ardă-l focu!... CHIRIȚA: Ba să te ardă pe tine focul... auzi?... rădvan!... trăsura mea de nuntă, nouă-noușoară!... de abia din vremea bejăniei!... Hai, mânați și nu mai faceți vorbă. SURUGIUL: Hi, hi... odată, copii, cu toții... Hi! lăsa-v-ați oasele cioarelor și pelea vameșului... Ha, ho, ha, ho, tbrr... degeaba!... de-acum ne-am troienit... CHIRIȚA: Ne-am troienit?... Iaca! na, și alta acum... chiar colac peste pupăză! (Feciorului.) Ce stai ca un butuc în capră, mangositule... coboară de-agiută la trăsură... Ian vezi-l, mă rog, parcă-i un boieri!... nu-i bun nici de-o treabă... FECIORUL (leneș): Dacă-i chiar în zadar... nu ne scoate de-aici nici dracu... CHIRIȚA: Sărmane, sărmane... ți-oi arăta eu acuși pe dracu, somnorosule... dă... dă!... FECIORUL (scoborându-se): Somnoros, da! și eu n-am închis ochii de două nopți! CHIRIȚA (sărind din trăsură): Ian auzi-l că și răspunde!... (Lunecând.) Carnacsî! că era să-mi rup șălele (Împingând feciorul.) Ia, colo... colo la răzor, tontule... pune umăru de-mpinge, că ești coșcoge... (La surugiu.) Hai, măi, opintiți vârtos. SURUGIUL: Hi, hi, zvânta-v-ar vântu și v-aș vinde păstrama! CHIRIȚA: Tacă-vă gura, blăstămaților! că vă aud copilele! (La fete.) Astupați-vă urechile! (În parte.) Îi un păcat cu niște ghiorlani. (La țigancă.) Da tu, cheramo, ce stai acolo parcă clocești ouă... de-te gios să se mai ușureze trăsura. ȚIGANCA: Cuconiță, nu mă pot scoborî făr’ de scară. CHIRIȚA: Scară?... ți-oi da eu la scară, coțofană... deschide-ți aripile și sai la pământ... da doar mi-i strica cutia... c-atâta-ți trebuie. ȚIGANCA (sărind): Valeu!... că mi-am scrântit piciorul! valeu! (Sărind, scapă cutia, care se strică.) CHIRIȚA: Tronc! parcă-nadins i-am zis să mi-o strice!... Of! săracan de mine! că-mi vine să țip și să ieu câmpii!... Mult oi să mai stau în drum? (Aleargă la oblon și lunecă.) Carnacsî! că mi-o plesnit șireturile de la rochie!... Aristițo, Calipsițo, dați-vă gios și voi, doar ne-om distroieni mai degrabă... ia așa... frumos... încet, să nu lunecați. (Aristița și Calipsița se cobor, Guliță vrea și el să iasă, dar Chirița îl oprește.) GULIȚĂ (cepeleag și alintat): Să mă cobor și eu cu țâțacele? CHIRIȚA: Ba nu, Gulița mamei... nu, drăguță; mata șezi în trăsură ca să nu răcești. GUGULIȚĂ: E!... neneacă, vreau să mă cobor... na... CHIRIȚA: Ba nu, suflete... dacă mă iubești... șezi mătăluță locului, puiule, și te învălește cu contășu băbacăi. GULIȚĂ: Ei, m-am săturat de contăș; vreau să mă dau pe gheață... CHIRIȚA: Ba... să nu faci poznă, Gulița neneacăi, c-apoi s-a mânia neneaca și nu ți-a mai cumpăra minavet... știi mata... minavetu care ți l-am făgăduit... GUGULIȚĂ: Așa! de trei ani de când mă porți cu făgăduința... CHIRIȚA (sărutându-l): Gulița mamei!... că nostim ești... nu fi de diochi... (Închide oblonul și zice surugiilor:) Hai, flăcăi, de-acum, că vă făgăduiesc bacșiș bun... câte un fifirig de om... (Căutând în culise.) Iaca poznă! da unde-s surugiii? FECIORUL: Or fi fugit!... cine știe?... la vro crâșmă poate... (În parte.) Hei, că nu-s și eu cu dânșii! CHIRIȚA: O fugit și m-o lăsat lată în mijlocul drumului!... bre! c-o să mă lovească ceva! (Furioasă.) Ei, apoi să nu te-apuce șăptezeci de năbădăici?... Kirie eleison! (Vine iute în fața publicului.) Mă rog, cine ține poștele?... cine-i otcupcicul ghipcanilor?... să deie ochi cu mine, dacă-l ține curăua... să-i zic două vorbe... da vorbe!... să le pomenească cât o trăi... știi?... cole... engolpion de anul nou 1844. I [ modifică ] Ian să-ți spun, otcupcic dragă, Vel otcupcic de ghipcani! Toți motanii, fără șagă, Nu-ți plătesc nici chiar doi bani! Of! mări frate, De ai păcate Cu cai de poștă să te pornești; De multă ciudă, De multă trudă, Te simți, cu poșta, că-mbătrânești! Ba nu-s propele, Nici căpițele; Ba ștreangu-i putred de ars în foc! Hi, pliosca, trosca, Hi, trosca, pliosca!... Sluga-n pricină... ești tot pe loc! II [ modifică ] Drept să-ți spun, otcupcic dragă, Vel otcupcic de ghipcani! Toți motanii, fără șagă, Nu-ți plătesc nici chiar doi bani! Căci dacă pleacă, Colbul te-neacă; Glodu-ți lipește benghiuri pe nas; Biciul pocnește De te-asurzește, Și caii poștei alerg... la pas! Ba stau la dealuri; Te dau de maluri; Îți sfarmă trupul de nu mai poți! Și de nu-ți pasă, Ajungi acasă C-un ochi, c-o mână, și cu trei roți! CHIRIȚA (alergând în fund): Poftim poște!... dacă nu merg caii, fug surugiii!... Da unde s-o înfundat blăstămații? (Intră în culisa din dreapta, din fund.) Vai! că buni-s de spânzurat în iarmaroc!... Auzi!... carnacsî, că lunecușu-i!... Valeu!... (Se aude căzând pe gheață.) ARISTIȚA, CALIPSIȚA: Vai de mine! a căzut neneaca pe gheață!... (Aleargă amândouă după Chirița și se aud picând și țipând în culise: “Valeu!... Valeu!...”) FECIORUL (căutând în dreapta): Haita... buf... na, c-o căzut și duducile... Ha, ha, ha... una peste alta... (În vremea aceasta Guliță se coboară furiș din trăsură și începe a se da pe gheață.) GUGULIȚĂ: Uța... a... a... Bine-i de dat de-a săniușul... Uța... a... a... Neneaca s-a dus... bine-mi pare! ȚIGANCA (ghemuită în cergă lângă coada trăsurii): Da astâmpără-te, cuconașule, că-i cădea jos și ți-i sparge capu. GUGULIȚĂ: Taci, coțofană... nu cârâi. ȚIGANCA: Haide, hai, că te-a vedea ea cucoana acuși. GUGULIȚĂ: Taci, îți zic, c-apoi știi... (Către fecior.) Măi, fecior boieresc, vin’ de te dă pe gheață cu mine. FECIORUL: Ce să fac?... că doar n-am zece capete de stricat... GUGULIȚĂ (mânios): D-apoi dacă-ți poruncesc eu?... nu vrei?... Ei las’ măi bade, că te-oi drege eu. FECIORUL (în parte): Ba-i drege tu pe cine-ai mai dres, sfrijitule. GUGULIȚĂ: Uța... a... las’ că te-oi spune eu și bunicăi, și mătușicăi, și băbacăi, și neneacăi... Uța... a... (Se aude dincolo de barieră un sunet de zurgălăi și un glas de jidov strigând: “Vio, vio.”) SCENA II [ modifică ] FECIORUL (lângă oblon), ȚIGANCA (lângă coada trăsurii), GULIȚĂ (dându-se de-a săniușul pe dinaintea ei), BONDICI, PUNGESCU, un neamț cu orgă și slujitorul BONDICI (la barieră): Mă! cel cu trăsura... fă înainte... Ce-ai închis șoseaua? FECIORUL (căutând în stânga): Dec! cum oi să fac înainte, dacă ne-am troienit? BONDICI: Ce-mi pasă mie?... dă-te-n lături că n-am să șez aici toată noaptea pentru hatârul tău. FECIORUL: Măi omule, da n-auzi că ne-am troienit? PUNGESCU (asemene la barieră): Înhamă-te pe tine și trage zdreavăn pănă ce-i ieși din zăpadă. FECIORUL: Ba-ți pune pofta-n cui. PUNGESCU: Hait! o pățirăm de la roate... Ei, ce facem acum? BONDICI: Hai să lăsăm harabagiul și să ne suim într-o sanie de birjă. PUNGESCU: Fie ș-așa... hait... vină și tu, neamțule, cu noi. NEAMȚUL: No gut... maine heren. (Bondici, Pungescu și Neamțul cu orgă intră pe la barieră. Slujitorul îi oprește.) SLUJITORUL: Cum îi numele d-voastră, domnilor? BONDICI: D-lui îi spătarul Hațmațuchi, și eu aga Crastavețovici: amândoi cu șezutul și cu avutul în Focșani... Cât pentru d-lui neamțul, îi vestitul baron fon Șonțberg, care vine de la Podul-Iloaiei ca să deie concerturi instrumentale în folosul său. Drept care avem cinste a ne închina d-tale cu tot respectul, noi, sus-pomeniții și jos-iscăliții: spătarul Hațmațuchi, i aga Crastavețovici, i baron fon Șoacățenberg. (Se închină și vine în fața scenei.) Zi cruce-ajută și dă înainte la catastih dacă poți, cenușerule. (Slujitorul rămâne încremenit și șuieră de mirare. Neamțul începe a cânta din orgă și se trage în fund lângă trăsură, Bondici și Pungescu vin în fața scenei.) PUNGESCU: Ha, ha, ha!... repede mi-l luași pe bietul dorobanț, nene... BONDICI: Nume vroia? nume i-am dat. Să se sature. GUGULIȚĂ: Îra!... Iaca un minavet de canari, cum vreau eu. (Aleargă lângă neamț, împreună cu feciorul și cu țiganca.) BONDICI: Iaca neamțul dracului!... nici n-a apucat a intra în Iași și a și început a rupe urechile ieșenilor. Nu-i destul că ne-a asurzit pe noi în harabaua cea jidovească, de la Roman, și tot drumul!... Ia să vezi cum o să-mi gologănească sinpatrioții!... Păcat numai că n-are vro momiță sau vrun urs, că s-ar face stup de bani. PUNGESCU: Ce spui, vere?... care vrea să zică... dobitoacele aci în Iași?... BONDICI: Hai, hai!... PUNGESCU: Apoi dar... ne-am sfințitără noi doi?... BONDICI: Niboisa, fricosule... nu mi te da, păcătosule... dar, ia lasă vorba asta... să venim la treaba noastră. Am scăpat din Focșani cum am putut... cu nepus în masă... că de punea mâna ispravnicul pe noi, ne trântea poate la gros... PUNGESCU: Vrei să zici la pușcărie. BONDICI: Și asta din pricina ta; dacă ești prost și lași să te prindă la cărți cu mâța-n sac?... PUNGESCU: Ce pisică-n sac, neneo? vina mea-i dacă s-a găsitără alt cartofor mai țeapăn decât mine și m-a zăritără când am tras pă riga de desubtul cărților? BONDICI: În sfârșit, ce-a fost s-a trecut... am scăpat de-acolo; acum ne rămâne să ne păzim aici vro câtăva vreme, păn’ ce s-o face lucru mușama... De aceea trebuie mai întâi să ne prefacem numele; să le mai lungim. Tu te-i chema de azi înainte Pungescovici și eu Bondicescu. PUNGESCU: Ei ș-apoi!... despre trai cum a s-o ducem?... că numai cu escu șu cu ovici, tot covrigi, tot spanac. BONDICI: Despre trai?... helbet!... feți logofeți de soiul nostru, cu meseria stosului și a bancului, nu pier în Iași. PUNGESCU: Se poate, nenișorule... dar mai bine m-aș închiorchioșa eu în București. BONDICI: Pentru ce, neică? PUNGESCU: Pentru ce?... De-ai umbla întreaga lume; De-ai călca pe rând anume: Țara englezească, Țara franțuzească, Țara spaniolească, Nemțească, leșască, Italienească, Păn’ și cea grecească, N-ai găsi chiar într-o mie Așa târg vestit să fie, Pentru boscărie, Pentru stosărie, Pentru coțcărie, Matrapazlărie, Și rușfetărie Și potlogărie! BONDICI: Nu zic ba, neiculiță, dar apoi și târgul nostru... când ai ști. (Caută împrejur.) PUNGESCU: Spune, că nu ne aude nime. BONDICI: Iașul nostru-i chiar de gemene cu Bucureștiul vostru. PUNGESCU (cu bucurie): Aoleo! BONDICI: Ce-ți spun eu. PUNGESCU: Care vrea să zică... de-om lua treaba de la mertepea ș-aci, am înfundatără pă dracu? BONDICI: Ba încă și pe tată-său... c-apoi vezi tu, neiculiță... viața-i un stos de la început păn’ la sfârșit, și lumea o masă de cărți. Tot meșteșugul îi să pontarisești la vreme și să găsești ruteua norocului, ca să faci roi... PUNGESCU: Prea bine... dar dacă ai goană dă fante? BONDICI: Furi o carte, ș-așa îți dregi bosuiocul. BONDICI Neneo, mă crede, viața-i un stos; Lumea o masă cu postav verde. Tot meșteșugu-i de-a juca gros; De-a punta bine și... de-a nu pierde! PUNGESCU: Ei, apoi halal de mine. BONDICI Halal de tine dacă vei ști Să-ți spoiești bine fruntea, obrazu, Și, fără frică de-a te roși, Să faci transporturi... cu cinsteamazu! (Împreună.) Halal de tine dacă vei ști ș.c.l. ș.c.l. SCENA III [ modifică ] Cei dinainte, CHIRIȚA, ARISTIȚA, CALIPSIȚA CHIRIȚA: Of!... îmi vin istericale grecești!... am alergat pin toate crâșmele, și surugiii... tufă... Of! cine mi-o zis să mă pornesc eu de la Bârzoieni?... ARISTIȚA: Neneacă... nu te tulbura, că iar te-a durea rastul. CHIRIȚA: Cum să nu mă tulbur, Aristițo dragă... dacă m-o lăsat în mijlocul drumului, cu cățel... cu... Ce-o să facem acum?... BONDICI (în parte): O neneacă cu două fete... (Încet, lui Pungescu.) Aține-te, muntene, c-aici-i pe treabă... PUNGESCU (scoțând repede o pereche de cărți, taie repede un stos): Pă trebuliță?... hareci!... stos!... CHIRIȚA (cu deznădăjduire): Și nici un bărbat... nime ca să ne vie într-agiutor... Îmi vine să mă trântesc la pământ, ca jidanii. BONDICI: Un bărbat!... iată-mă-s... poruncă. (Înaintează spre Chirița.) CHIRIȚA: Ce-mi văzură urechile și ce-mi auziră ochii!... Slavă ție, Doamne, că iată în sfârșit un creștin!... PUNGESCU: Doi hristiani, cocoană... că sunt și eu p-acilea. CHIRIȚA: Foarte vă mulțămesc... dar, mă rog, să mă fericesc cu numele dumilorvoastră... BONDICI: D-lui, prietenul meu, este spătarul Pungescovici. PUNGESCU: Și d-un aga Bondicescu, al meu amic... CHIRIȚA (în parte): Un spătar ș-un agă! (Încet și repede, fetelor.) Țineți-vă mai drept și zâmbiți nurliu. BONDICI: Dar, mă rog, cucoană, să ne norocim și noi... CHIRIȚA: Eu sunt cucoana Chirița a banului Grigori... BONDICI: Și duducile?... CHIRIȚA: Bârzoi... BONDICI: A! Bârzoi?... și duducile?... CHIRIȚA: Ot Bârzoieni... (Se închină.) BONDICI: Am înțeles... dar duducile? CHIRIȚA: Copilele mele... Aristița și Calipsița. (Încet, fetelor.) Faceți tali frumos. (Tare.) Le-am adus la Iași, drăguțile, ca să pitreacă câșlegile; și puneți-vă în gând, boierilor, că după ce ne-am necăjit pe drum două zile și două nopți, când s-agiungem la gazdă... ne fug surugiii tocmai la capătul târgului. BONDICI: Cum se poate? CHIRIȚA: Așa, zău... am pățit-o chiar ca cela care s-a înecat la mal. BONDICI: Ei!... las’ că-oi spune eu asta vărului meu... CHIRIȚA: D-lui ține poștile? BONDICI: Dar. PUNGESCU (încet, lui Bondici): O tăiași groasă, nene... BONDICI: Taci, nerodule... CHIRIȚA: Să-ți spun drept... dar să nu-ți fie cu supărare... vărul d-tale n-are nici un haz cu poștile d-sale... Lehamete și de parale. BONDICI: Da de câte ori i-am spus-o eu însumi, cucoană dragă... Ce folos însă!... nu înțelege de cuvânt... (Încet, lui Pungescu.) Ce zici de fete, măi? PUNGESCU: Au zestre oare? BONDICI: Așa-mi miroase... (Cucoanei Chirița.) Cucoană Chiriță, noi amândoi suntem gata la poruncile d-tale și preafericiți de a te putea înlesni la orice-i dori în târgul nostru... CHIRIȚA: Bunătatea d-voastră... BONDICI: Ce se potrivește!... Primiți deocamdată brațele noastre, ca să vă ducem la gazdă, și cât pentru trăsură, n-ai nici o grijă... om trimite boii noștri ca s-o aducă. CHIRIȚA: Bucuros!... (În parte.) Ce cuconași de treabă!... când ar fi și holtei! (Încet, fetelor.) Dați brațul și mergeți pupuică... tot pe vârful scarpilor... TOȚI Haideți împreună Vesel să pornim, Și-ntr-o casă bună Să ne găzduim. BONDICI (Aristiței, dându-i brațul) Demuazelă dragă, sunt prea fericit, Că să-ți dau eu brațul m-am învrednicit! PUNGESCU (Calipsiței, asemene) Demuazelă scumpă, în veci n-oi uita C-astăzi, la brațetă, merg cu dumneata! CHIRIȚA (în parte) Unul zice-i agă, celalalt spătar; De i-aș prinde gineri, i-aș lua în dar. Unul zice-i agă, celalalt spătar; De i-aș prinde gineri, aș dă sărindar! TOȚI Haideți împreună Etc. etc. etc. (Bondici, Pungescu, Aristița și Calipsița ies la brațetă prin dreapta. Chirița-i urmează puțin și se oprește. Neamțul, care a stat tot în fund, începe a cânta din orgă.) SCENA IV [ modifică ] CHIRIȚA, GUGULIȚĂ și ceilalți CHIRIȚA (oprindu-se): Da... Guliță? Kirie eleison!... că era să-mi uit odoru-n trăsură... (Se întoarce și găsește pe Guliță lângă neamț.) GUGULIȚĂ: Nu pe aista, monsiu neamțule... cântă pe cellalt... (Bate din picioare cu mânie.) Nu pe aista, e cellalt. NEAMȚUL: No! lasenzi șon geen. CHIRIȚA: Ce-mi văzură ochii!... O ieșit dimonu din trăsură!... și făr’ de blană!... săracan de mine c-o fi înghețat!... (Aleargă la Guliță.) Ce faci aici, diavoli?... Nu ți-am spus să nu ieși din contășul băbacăi?... GUGULIȚĂ: Ei, m-am săturat de contăș ca de mere acre. CHIRIȚA: Auzi!... Ian privește cum i s-o roșit nasu!... parcă-i o sfeclă digerată! (Îi șterge nasul cu batista.) Doamne! Doamne! ce păcat cu niște plozi! Măi Ioane, adă blana din trăsură... l-o lovi un giunghi și mi-o fi mai mare beleua. (Feciorul aduce o blană din trăsură.) FECIORUL: Iaca șuba cuconașului... CHIRIȚA: Și voi... chiori ați fost de l-ați lăsat să iasă dizvălit?... vină să te-mbrac, păcatule... Ei, vină azi și nu mă supăra. GUGULIȚĂ: Nu mă supăra nici mata. CHIRIȚA: Auzi plodu?... las’ că ți-oi arăta eu... (Îl îmbracă cu de-a sila.) Șezi binișor... nu crâcni... țâst... să nu-ți aud gura... GUGULIȚĂ (zbătându-se): Nu vreau, nu vreau. (Plânge.) Las’ că te-oi spune eu băbacăi... CHIRIȚA (trăgându-l târâit): Ce face?... Of! c-o să mă nebunească dimonu... parcă văd că iar are să m-apuce rastu... Ascultă, Gulița nineacăi: hai că ne-așteaptă țâțacele. GUGULIȚĂ (trântindu-se la pământ): Nu-mi pasă mie de țâțace... nu merg. CHIRIȚA: Ei, vină că-ți cumpăr minavetu cela... știi mata... GUGULIȚĂ: Cumperi?... dacă-i așa... ia-mi-l pe-aista, a lui monsiu neamțu. Vină cu noi, monsiu neamțule... NEAMȚUL: Gut... gut... ser bevol. CHIRIȚA (în parte): Las’ să te văd eu acasă, păcatule, c-apoi ți-oi da un minavet de nu l-îi putea duce... Măi Ioane, rămâi aici cu țiganca ca să păziți lucrurile, păn’ ce-or veni boii să râdice trăsura... da doar îți pierde vro cutie... c-apoi sfântu Neculai îi gata. (Pleacă cu Guliță spre dreapta.) SCENA V [ modifică ] Cei dinainte, văduva AFIN, sărdarul CUCULEȚ AFIN: Ce minune!... Cucoana Chirița? CHIRIȚA: Cucoana Nastasiica! AFIN: Bine-ai venit. CHIRIȚA: Bine-am găsit. (Se sărută.) AFIN: Da ce vânt te-a adus pe la noi, soro dragă? CHIRIȚA: Mi-am adus fetele de câșlegi, după obicei. (Încet.). Da d-ta cum te întâlnesc singură... lângă barieră?... AFIN: Am ieșit puțin ca să mă primblu afară din târg, că pin târg îi potop... te ferească Dumnezeu!... CHIRIȚA: Da, bine... pe gios?... ha?... Ei, dă... nu te roși, soro dragă... Lumea-i lume, și tinereța... Ce te sastisești?... între noi... AFIN: Da nu mă sastisesc, soro, nicidecum... Mă primblu pe jos... pentru că așa-mi place. Am venit cu sărdarul Cuculeț. CHIRIȚA: Cu sărdarul? (În parte.) Hm! mititica... CUCULEȚ: Sărut mâinile, cucoană Chiriță. CHIRIȚA: Plecăciune, arhon sărdar. Tot la agie ești? CUCULEȚ: Director și supusă slugă. CHIRIȚA: Și la mai mare. CUCULEȚ: Amin. AFIN: Da... unde-s duducile? CHIRIȚA: Îra!... ba că chiar!... unde-s? AFIN: Ha, ha, ha... pe mine mă-ntrebi? CHIRIȚA: Bine zici, săruta-ț-aș ochii... S-o pornit de-aici la brațetă cu doi cavaleri. AFIN: La brațetă?... cu doi cavaleri? CHIRIȚA: Precum zici, soro: unul, aga Bondicescu, și cellalt, spătarul Pungescovici... doi bujori, surioară, două zarnacadele! CUCULEȚ (în parte): Bondicescu? Pungescovici?... mare poznă! (Scoate un răvaș și-l citește.) AFIN: Ei bine, și-ncotro au apucat truspatru? CHIRIȚA: Hoisa, pe șoșe... AFIN: Dar, îi cunoșteai mai de mult? CHIRIȚA: Ba, cât hăciu!... Mi-o ieșit în drum să-mi deie agiutor; că nu știi, soro, ce-am pățit?... m-am troienit!... și să vezi d-ta: Mă pornesc de la Bârzoieni... și încă bărbatu-meu îmi zicea: “Soro dragă, nu te porni... stai...” Când ce să vezi?... AFIN: Apoi bine, cucoană Chiriță, se poate să-ți lași copilele pe mâna unor necunoscuți?... Cine știe ce berbanți?... CHIRIȚA: Pușche pe limbă-ți... vai de mine! că începe a mă umfla grija din tălpi... mă furnică sudori pe spate... Iaca pozna gata!... Nu cumva se zăresc pe șoșe? (Se apropie de culise și caută înăuntru.) CUCULEȚ (în parte): Sameșul din Focșeni îmi scrie, cu poșta de astăzi, despre un Bondici și un Pungescu: doi coțcari care au dezbrăcat lumea pe-acolo... și mă sfătuiește să-i priveghez de aproape... Oare tocmai ei să fie? CHIRIȚA: Nimică! tufă!... o intrat fetele-n pământ... Vai de mine! Arhon sărdar, nu mă lăsa... de-a afla bărbatu-meu, zău, am sfeclit-o!... Ioane, aleargă; ba... ba... stai la trăsură... Arhon sărdar... ridică toată agia în picioare... săraca de mine!... așa poznă!... să-mi fure fetele de la ochi!... Hai degrabă cu toții să le căutăm... Biata Aristița!... biata Calipsița! Sfinte Mina... să știi că-ți dau șăpte paraclisuri... CHIRIȚA Degrabă, degrabă, Cu toți s-alergăm; Să mergem în grabă Să le căutăm. Vai, bietele fete! Că le-am prăpădit Și le-am dat pe biete... De-acum m-am topit!... (Neamțul începe a suna un valț.) CHIRIȚA (furioasă, aleargă de împinge pe neamț): Da du-te pârlii, șonțule, cu țârlâitoarea asta. (Lunecă.) Carnacsî! că era să mă prăbușesc! TOȚI Degrabă, degrabă etc. etc. etc. (Toți aleargă în dreapta; Chirița trage de mână pe Guliță, care trage asemene pe neamț de poala surtucului. Feciorul boieresc și țiganca rămân lângă trăsură.) (Cortina cade.) ACTUL II [ modifică ] Teatrul reprezintă o odaie mare cu patru uși; una în fund, care dă în tindă; una în stânga, pe al doilea plan, care duce în iatacul Chiriței; două în dreapta, dintre care una, cea pe întâiul plan, se deschide în apartamentul Aristiței și Calipsiței, iar cea de mai în fund, în odaia lui Guliță. În față cu ușa apartamentului fetelor, este așezată, lângă peretele din stânga, o măsuță cu o besacte deschisă și cu gavanoșele de dresuri, păișoare de făcut sprâncenele și un bust de carton. În dreapta, lângă ușa din fund, o masă mare cu rochii întinse pe dânsa. Scaune etc... SCENA I [ modifică ] CHIRIȚA (șade dinaintea toaletei și-și face sprâncenele), ȚIGANCA (calcă rochii în fund) CHIRIȚA (cântă) Ochii și sprincenile Fac toate pricinile... (Se aude în odaia lui Guliță un minavet.) CHIRIȚA (răsărind): Iar!... o să mă năucească trântoru cu minavetu lui!... Cât îi ziulica de mare tot țârlâiește... de urlă câinii mahalalei... Fa, fa Ioană, du-te de zi cuconașului să tacă, că m-am săturat de mojică ca de mere pădurețe... îmi vine acru... (Țiganca intră în odaia lui Guliță.) Așa mi se cade, dacă mă potrivesc eu de-i cumpăr minavetu cela de la neamț. Las’ că ține cât dracu pe tată-său. Tronc! că mi-o dat nucușoară-n ochi... fa... fa... (Țiganca vine înapoi.) ȚIGANCA: Aud, cucoană. CHIRIȚA: Mă rog, ce ți-am spus când ți-am poroncit să-mi gătești păișoare cu bumbac pentru sprâncene? aud?... ȚIGANCA: Mi-ai zis... CHIRIȚA: Nu ți-am zis să mi le faci subțiri?... Ian vezi cum mi le-ai meșterit... parcă-s buzdugane de vel armaș din vremea domnilor greci!... ȚIGANCA: Da lasă, cuconiță, că-s tocmai cum trebuie... doar ți-am mai făcut eu pămătufuri și badanale de sprâncene. CHIRIȚA: Cum ai cârâit?... ȚIGANCA: Niciodată nu ți-ai făcut așa de frumoase sprâncene... parcă-s două lipitori umflate... CHIRIȚA: Înghinate-s cum trebuie? ȚIGANCA: Dizghinate... dizghinate... CHIRIȚA (strănutând tare): Pe brațe!... M-o fi pomenind d-lui, Ioană. ȚIGANCA: Te-o fi pomenind, cucoană. CHIRIȚA: Când ar fi față suflețelul, să mă vadă... cum și-ar mai răsuci mustețile!... (Iar strănută.) Iar mă pominește! Ochii și sprincenile Fac toate pricinile, Și cu foc și cu pârjol Pe amor îl dau de gol. Când un tinerel îți place Ș-amorez voiești a-l face, Cât mi-l iei puțin la ochi, L-ai trecut cu dediochi. Cât îi joci și din sprâncene, De amor se umflă-n pene. Cât din buze mi-i zâmbești, Chiar pe loc îl nebunești. Iar de-i faci ș-așa din mână... Îi călare pe prăjină! (Se aude iar minavetul în odaia lui Guliță.) CHIRIȚA: Iar! Iar!... Valeu! că mare păcate c-un plod!... îmi vine să latru. (Aleargă la ușa lui Guliță.) Țâșt, diavoli, că mă bagi în ipohondrie. GUGULIȚĂ (din odaie): Las’, neneacă, că învăț mujica. CHIRIȚA: Ți-oi da eu acuși o mojică, trântorule, de nu-i putea-o înghiți. (Intră în odaie.) ȚIGANCA: Vai de mine! ce păcate pe capul meu de când am venit în Ieșul ista!... ba îmbracă pe cucoana... ba gătește duducile... ba calcă rochii de bal... ba arde nucușoară de sprâncene. Mă mir cum nu s-au săturat de zbânțuit!... Ieri au fost la teatru și-n astăseară merg la bal, la Afinoaia; ș-apoi și alt păcat! că încep a se-mbrăca de pe la toacă... Îmi vine, zău, să iau câmpii... (Se aude dând palme în odaia lui Guliță și Guliță plângând.) CHIRIȚA (intrând): Ia așa... mai bine-i scânci tu, decât oi turba eu... Ce mirosă-aici a pârlit?... arde ceva, vro petică?... (Aleargă la masa cu rochii de ridică una și o arată arsă în poale.) Iaca poznă! c-o lăsat cioara feru pe rochii... destulă treabă!... Ian privește... rochie de bal îi asta?... Ei! apoi să n-o ucizi în bătaie! bunătate de rochie cumpărată la Leiba Grosu cu o mulțime de bani: douăzeci ș-atâți de jumătăți de irmilici noi!... (Aruncă rochia în obrazul țigancei.) Na! stahie-mpelițată... mănânc-o friptă cum îi... și lipsești din ochii mei că intru acuși într-un păcat. ȚIGANCA: Cuconiță... CHIRIȚA: Lipsești, îți zic... piei, că te zgârii... (Țiganca fuge în odaia Chiriței.) CHIRIȚA (plimbându-se furioasă): Uf! că nu mai este de suferit!... de când am venit în Ieși ca să-mi mărit fetele... am prins la istericale ca o cherațiță... Poftim!... Cu ce-oi să mă duc eu acum la balul Afinoaiei?... trebuie iar să-mi pun rochia cea de catife roșie și turlubanu cel cu pene stacojii... ca să mai aud iar vrun obraznic zicând că seamăn cu Nastratin Hogea, ca mai deunăzi, la bal-masqué... Nu-i de suferit, nu-i de suferit și pace! Dumzeneu să te ferească De cutremur și de foc, De ghipcani ce stau în loc Și de slugă țigănească. Și de-acele slugi plecate Ce se-nchin, te lingușesc Păn’ ce-ți sar deodată-n spate Și ca corbii te ciupesc. Așa slugi le e de fugă Sau de ele singur fugi... De nu vrei s-ajungi chiar slugă La așa plecate slugi... (Se aude afară următorul dialog:) AFIN: Acasă-i cucoana? FECIORUL: Acasă, dar să ghilosește acum. SCENA II [ modifică ] CHIRIȚA, AFIN, LULUȚA CHIRIȚA: Auzi, tontu? (Aleargă la ușa din fund și o deschide.) Cucoană Nastasiică... poftim, nu te potrivi... AFIN: Poate că te deranjarisesc, cucoană Chiriță?... dar n-am vrut să-ți trec pe la poartă ca o străină... CHIRIȚA: Cum să mă rânjarisești tocmai d-ta?... LULUȚA (în parte): Rânjarisești?... ha, ha, ha... CHIRIȚA: Iaca și Luluța!... Ai scos-o din pasion astăzi?... AFIN: Dar, pentru că mâine îi duminică. CHIRIȚA: Da vezi ce frumușică-i, diavoloaica! îți vine s-o mănânci de vie. LULUȚA: Să mă mănânci?... mersi. (În parte.) Și n-are măcar nici dinți. CHIRIȚA: Ha, ha, ha... Bat-o norocu! Nostimă-i!... vină să te sărute mătușica, Luluța dragă... (O sărută.) LULUȚA: Alei! maman... ce-a pățit mătușica de și-a pus lipitori pe frunte? (Arată sprâncenele Chiriței.) O doare capul? CHIRIȚA: Eu, lipitori?... AFIN: Ce lipitori?... unde vezi tu lipitori?... LULUȚA: Ha, ha, ha... ba-s sprâncene... și una-i numai pe jumătate! CHIRIȚA: Ha, ha, ha. (În parte.) Cum i-aș suci gâtul când ar fi a mea! LULUȚA: Maman, să-mi cumperi si mie o pereche de sprâncene din târg, ca să le pun păpușei de Anul Nou. AFIN: Bine, bine, ți-oi cumpăra. Taci din gură. CHIRIȚA: Da de ce să tacă, soro? las’ să vorbească copila... că zice tot niște lucruri... Se cunoaște că învață la pasion. LULUȚA: Pansion, mătușică... nu pasion. CHIRIȚA: Fie și pansion, că doar nu m-o crescut mama cu gubernată, ca să știu nemțește. LULUȚA: Guvernantă, mătușică, nu gubernată... Da bine, mătușică, așa vorbiți pe-acolo, prin provincie?... Guvernanta ne-a spus nouă Că vorbiți o limbă nouă; Când e vorba de parchet? Ziceți curat că-i pichet. Când e de tapiserie? O numiți patiserie. Când de botine de glanț? Ziceți botoaie cu clanț. Un ceasornic hronometru? Îl numiți cu barometru. Ș-orice lucru de bonton? Monton, zebon sau triton! CHIRIȚA: Ha, ha, ha! Ce giuvaer îi! ha, ha, ha. (În parte, furioasă.) Ce triton ți-aș trage eu, trântorule... (Tare.) Ha, ha, ha! are un duh cât șapte, și dă dintr-însa niște vorbe... ha, ha, ha. AFIN: Mă rog, să nu mi-o deochi... CHIRIȚA (scuipând): Ptu... ptu... ptu... LULUȚA (culegând un pai, jos): Na! că ți-a sărit un dinte, mătușică. CHIRIȚA (speriată): Un dinte? (Se repede și ia paiul.) Ce dinte?... un pai!... LULUȚA: Altă dată să știi, mătușică, că aici, în Iași, nu este obicei să faci ptu, ptu în obrazul altora... nu-i frumos... CHIRIȚA: Auzi, păcatu?... auzi cum m-o înșălat? de mi-o sărit inima din loc!... Să-ți spun drept, soro dragă, ți-i hazlie Luluța... dar îi cam obrăznicuță... adică, să nu te superi. AFIN: Mademuazelă, cere pardon mătușicăi. LULUȚA: Bai... bai... AFIN: Nu vrei?... când îți poruncește maman?... Apoi, să te duci degrabă la caraul și să nu crâcnești... LULUȚA: Mersi, maman. (Se închină; în parte.) Tot mă dureau picioarele; mai bine-oi ședea pe scaun. (Se duce de se pune pe scaun înaintea toaletei și, în toată vremea scenei următoare, se apucă de face sprâncene și musteți bustului de carton ce este pe masă... Îi pune roșu și-i așează zulufii.) CHIRIȚA (în parte): Bine i-o făcut. (Tare.) Da de ce treabă, soro dragă? AFIN: Las’ să mai prindă la minte, că-i prea nebună... Da ia spune- mi, mă rog, ce fac copilele d-tale? CHIRIȚA: Aristița și Calipsița?... se gătesc de bal pe deseară, la mata. AFIN: De pe acum?... De-abia a tocat... CHIRIȚA: Știi mata cum sunt fetele când se gătesc de bal... Ba le trebuie una... ba alta... și când te trezești, o înnoptat de tot. De aceea-i mai bine să se apuce de toaletă încă cu ziuă... povestea vorbei: însuratul devreme și mâncarea de dimineață... AFIN: Apropo de însurat... nu s-a înfățișat nici un holtei ca să ceie duducile?... CHIRIȚA: Of! bată-i concina holtei!... că asta mă mănâncă pe mine... Ai fete, soro? ai și peri albi... zice că este la fteatru un cântec cu of, of, of... AFIN: Îl știu... cel din Piatra din casă... CHIRIȚA: Nu știu din ce piatră o fi; dar, nu-ți uita vorba... l-am auzit o dată la Botoșeni, și de-atunci îmi huiește necontenit în cap ca un bondari... Am să ți-l cânt: Of, of, of, ce supărare, De-a avea o fată mare! AFIN: Da, îl știu, soro... l-am auzit... CHIRIȚA: Nu-ți uita vorba... O hrănești Ca s-o crești, Ș-apoi trebuie să pornești La vânat Prin cel sat Ca să-i cauți un bărbat. AFIN: Și celelalte; destul... îl cântă și țiganii de ne asurzesc. CHIRIȚA: Nu-ți uita vorba. De-i flăcău Nătărău, Te închini la duhul său. De-i ghebos, Uricios, Îi zici nostim și mumos; Și-i zâmbești, Îl slăvești Doar să-l poți să-l ginerești. (Împreună.) CHIRIȚA Of, of, ce supărare De-a avea o fată mare! AFIN Of, of, of, ce supărare Cu-o nebună ce leac n-are! CHIRIȚA: Ei; apoi închipuiește-ți acum, soro... dacă cu o singură fată ai atâte supărări, dar cu două?... când ai două cucoare mari ca mine?... LULUȚA (în parte): Are cucoare mătușica?... am să-i cer să-mi deie una mie. CHIRIȚA: Îra!... surioară dragă... eu te țin de un ceas în picioare... alei!... ia, așa pățesc de câte ori gândesc că am fete de măritat: îmi pierd mințile. (Aduce scaune.) Poftim de șezi, mă rog... și mă iartă. AFIN: Foarte-ți mulțumesc... că trebuie să mă duc îndată acasă pentru ca să port de grijă despre cele trebuincioase pentru bal. CHIRIȚA: Da ia mai șezi... pentru hatârul meu... Să mă vezi moartă... să mă-ngropi de te-i duce. AFIN (în parte): Vai de mine! că mi-am găsit beleaua... (Șade.) CHIRIȚA: (punându-se pe un scaun): Ș-așa cum îți spuneam, zic într-o zi boieriului: Frate! știi c-avem două fete mari? — Ba ce mari, îmi răspunde suflețelul, coșcogea!... cât niște zdragoni (Bărbatu meu îi tare mucalit, bată-l-ar norocu c-un car de galbeni!) — Ei bine, îi zic eu, gândit-ai, dragă, să le mărităm? — Hai, hai! le-am găsit doi bărbați șucada. — Care și care? — Paharnicul Brustur și căminarul Cociurlă, vecinii moșiei noastre. — Brustur și Cociurlă?... Elei, frate!... cum o să-mi dau fetele după niște boierinași de țară?... Fete frumușele... tinerele... curățele... hărnicele... cu franțuzasca lor... cu ghitarda lor... cu cadrilu lor... gospodine bune... iconoame... cetite... giucate... pricopsite... să le fac eu, pe una Brusturoaie și pe ceealaltă Cociurloaie!... atunci s-agiungă!... — Ea, Brusturoaie... ea, Cociurloaie... mai bine decât or mocni ș-or îmbătrâni în casa părintească... Brustur și Cociurlă au moșioare bune; au bănișori buni... au vitișoare bune. — Ei! și pentru că au vite, de aceea să-mi fac eu blestemul ca să le dau copilele?... ba, cât îi cucu!... Și-or pune d-lor pofta-n cui. — Ba nu și-or pune-o, pentru că le-am făgăduit. — Ba și-or pune-o. — Ba nu și-or pune-o. — Ba și-or. — Ba nu. — Ba și-or. — Ba nu. — Ah... Ah! ș-am leșinat!... AFIN: Ai leșinat?... CHIRIȚA: Fără doar și poate... da știi? Iată! Când m-am trezit, bietu suflețelul își smulgea mustețile de desnădăjduire! și pentru ca să mă liniștească, mi-o făgăduit să mă lase ca să vin în câșlegi la Iași cu fete cu tot... pentru ca să cerc doar le-aș putea mărita aici... însă mi-o hotărât ritos: că de-o n-oi izbuti să prind gineri prin Ieși, pănă la sfârșitul câșlegilor, apoi îmi brusturește și-mi cociurluiește odoarele, ca mai bine. AFIN: Ei, și pân-acum nu s-a arătat nime? CHIRIȚA: Cum nu?... Înțălegi că îndată ce-am sosit aici, mi-am scos fetele la ivală... pe la ftreatru, pe la suarèle... ghilosite, gătite, împopoțonate, îmbrăcate tot după modă... Ce dracu să faci?... dacă ai giuvaeruri, trebuie să le arăți. AFIN: Și în sfârșit... CHIRIȚA: În sfârșit, am prins doi în căpcană... dar însă nu mi-o pominit nici bechi de Isaia dănțuiește. AFIN: Cine și cine? CHIRIȚA: Aga Bondicescu și spătarul Pungescovici!... știi, tinerii cei doi care porniseră cu copilele la brațetă, când ne-am troienit în Păcurari, și care i-am întâlnit intrând truspatru la han la Pârlita?... Bondicescu, soro, și Pungescovici... AFIN: Da, îi știu... i-am zărit, când ți-ai luat fetele înapoi. (În parte.) Sărdarul Cuculeț mi-a vorbit de ei ca de niște berbanți... CHIRIȚA: Aud?... AFIN: Mă rog... îi cunoști? CHIRIȚA: Cum nu?... vin în toate zilele să ne vadă. (Încet.) Și știi una?... Pare-mi-se că li s-o aprins călcăile... AFIN: Aș! CHIRIȚA: Ce-ți spune Chirița... AFIN: Da n-ai cercetat... ce sunt?... de unde-s?... ce stare au? CHIRIȚA: Ce atâta cercetare... când unu-i agă și cellalt spătar... Ș-apoi tineri, soro... cu vorbă, cu ighemonicon... cu tabieturi... iar nu ca Brustur și Cociurlă... groși în ceafă și morocănoși... Așa gineri mai vin de-acasă, și să vezi... (Vorbește la urechea Afinoaiei.) LULUȚA: Uf! m-am săturat de caraul. AFIN (apropiindu-se de Luluța): Da ce te-ai apucat acole de făcut? LULUȚA: Maman, am gătit păpușa de bal... i-am făcut sprâncene... am boit-o cu roș... i-am pus benghiuri ca la mătușica... ia vezi cât îi de... AFIN: sprâncene?... benghiuri?... roș?... da de unde le-ai găsit toate aceste? LULUȚA: În besecteua mătușicăi! CHIRIȚA (furioasă): Ha? în besec... iaca dimonu... că mi-o cotrobăit toate lucrușoarele... (Merge de ascunde gavanoșelele în besecte.) AFIN: Madmuazelă, nu-i frumos... (Pufnește de râs.) SCENA III [ modifică ] Cei dinainte, GUGULIȚĂ GUGULIȚĂ (alergând cu un răvaș din odaia lui): Neneacă, neneacă... iaca un răvaș de la băbaca. (Se oprește rușinat, văzând pe Afinoaie și pe Luluța.) CHIRIȚA: Un răvaș de la d-lui?... adă-l încoace... (Ia răvașul și-l deschide.) Cu voia matale, cucoană Nastasiică... AFIN: Poftim... LULUȚA (în parte): Ah, mon Dieu!... quel drôle de monsieur. (În toată vremea citirii scrisorii, Guliță se uită la Luluța și umblă împrejurul ei. Luluța îl privește cu dispreț.) CHIRIȚA: Cum îmi bate inima!... parcă-mi vestește ceva... (Citește.) “Sărut gurița matale, scumpă Chiriță. Mai întâi, nu lipsesc a cerceta despre întregimea sănătății matale și a copiilor, ca aflând că se află așa precum dorește inima mea, nu puțin să se bucure sufletul meu de soț și de părinte; al doile vei ști că din mila Proniei cerești mă găsesc și eu sănătos... însă Fifița o răposat de jigăraie!... (Vorbit.) Fifița o răposat?... mare minune!... GUGULIȚĂ: A crăpat!... bine-a făcut că mă mușca tot de nas. CHIRIȚA: Taci, varvarule!... biața Fifița!... când ai ști, cucoană Nastasiică, ce cățelușă... numai atâtica; și când hămăia, nici nu-i auzeai glasul... ia așa: ham, ham, ham... LULUȚA (în parte): Auzi cum latră? CHIRIȚA (ștergându-și ochii): În sfârșit, așa i-o fost scris; toți suntem muritori! (Citește:) “Al triilea, te înștiințez că câșlegile se apropie de sfârșit... drept care îți poroncesc să-ți iei catrafusele și să vii înapoi îndată la Bârzoieni, ca să facem cununia cu paharnicul Brustur și cu căminarul Cociurlă, căci la dimpotrivă vin eu însumi la Iași ca să vă umflu pe sus cu nepus în masă. Al d-tale soț supus și iubit... Grigori Bârzoi ot Bârzoieni. 15 Ghenarie 1844.” GUGULIȚĂ: Băbaca are să vie aici!... E! bine-mi pare!... am să-i cânt toată ziua din minavet... LULUȚA (caută la Guliță cu mirare și pe urmă îi întoarce spatele) GUGULIȚĂ (Luluței): Din minavet... CHIRIȚA: Ai văzut, dragă cucoană Nastasiică, ce-mi scrie d-lui?... Ce mă sfătuiești să fac? AFIN: Știu eu?... CHIRIȚA: Știi ce?... îmi vine să-i strâng cu ușa pe Bondicescu și pe Pungescovici ca să-mi hotărască odată ce gânduri au?... Mi-i că m-oi trezi deodată cu bărbatu-meu, țop în spate... ș-apoi, așa-i c-am codălghit-o?... AFIN: Fă cum îi socoți, dragă cucoană Chiriță... dar eu una te sfătuiesc să nu te grăbești pănă nu-i afla lămurit cine sunt tinerii... CHIRIȚA: Elei, dragă!... da nu ți-am spus de atâte ori că unu-i agă și cellalt spătar? (În parte.) Nu cumva vre să-i păstreze pentru trântorul ei?... AFIN: În sfârșit, îi treaba d-tale. Eu mă duc... dar nădăjduiesc că nu-i lipsi deseară la bal. CHIRIȚA: Cum, Doamne, iartă-mă! să lipsesc?... când am fete de căsătorit? AFIN: Hai, Luluță, și zi bonjur mătușicăi. LULUȚA (făcând compliment): Bonjur. CHIRIȚA (imitând-o): Îi poznă de nostimă!... (O sărută.) LULUȚA (în parte): Știrba-baba-cloanța. CHIRIȚA (în parte): Ce-o zis?... Hei, că nu ești a mea, păcatule! (Împreună.) CHIRIȚA, GUGULIȚĂ Adio! în astă-seară Vom veni cu toți la bal Să-ngropăm în veselie Acest vesel carnaval! AFIN, LULUȚA Adio! în astă-seară V-așteptăm pe toți la bal Să-ngropăm în veselie Acest vesel carnaval! AFIN Să nu mă dai de sminteală... CHIRIȚA N-ai, soro, nici o îndoială, Căci am fete, fete mari: Două june porumbițe, Două blânde cănărițe... Și le caut doi canari. LULUȚA Mătușică, dinioare, Ai zis că-ai două cucoare... CHIRIȚA (în parte) Vai, ce drac împelițat! LULUȚA Ah! te rog, dă-mi una mie... GULIȚĂ (Luluței) Poate-o vrei de jucărie? LULUȚA (în parte) Oh! le drôle de petit fat! (Împreună.) Adio! în astă-seară ș.c.l. ș.c.l. SCENA IV [ modifică ] CHIRIȚA, GUGULIȚĂ și pe urmă FECIORUL CHIRIȚA: Ei! de-acum hai degrabă la îmbrăcat... Guliță, du-te de-ți pune straiele cele de Anul Nou și te fă pupuica, sufletul meu. GUGULIȚĂ: Da nu pot să mă-mbrac singur, neneacă... CHIRIȚA: Auzi, coșcoge calindroiu? Doamne! că alintat ai mai fost... Măi ficior... FECIORUL (îmbrăcat în livrea strâmtă): Aud, cucucoană. (Vine pe ușa din fund.) CHIRIȚA: Iaca țuțuianu... și-o pus livreua... Ian să videm, bine-o lucrat-o jidanu? FECIORUL: Mă cam strânge la coate și-n spate. CHIRIȚA: Da ce vrei?... să bălălăiești ca într-un sucman?... așa-i moda-n Ieși. FECIORUL: Nu știu ce mâncare o fi moda ceea... dar știu că mă strânge moda-n spate de-mi ies ochii... parcă m-a pus în teasc! CHIRIȚA: Taci din gură... și mergi de-mbracă cuconașul. Guliță, să nu mă dai de sminteală. GUGULIȚĂ: Lezebon, maman... eu acuși sunt gata... cât ai bate-n palme. (Iese cu feciorul și intră în odaia lui.) CHIRIȚA: Acum, ia să-mi văd și fetele... (Strigă.) Aristițo, Calipsițo... SCENA V [ modifică ] CHIRIȚA, ARISTIȚA, CALIPSIȚA ARISTIȚA, CALIPSIȚA (crăpând ușa odăii lor): Aud, maman. CHIRIȚA: Da veniți încoace... Ce, Doamne, iartă-mă, de-mi faceți iții? ARISTIȚA, CALIPSIȚA (coborând ochii): Maman... CHIRIȚA: Ce-ați pățit astăzi de vă fasoliți așa?... ARISTIȚA, CALIPSIȚA: Nu suntem încă îmbrăcate. CHIRIȚA (în parte): Bietele copile!... Ce rușinoase-s!... vezi dacă le-am crescut cum se cade?... iar nu ca dimonu cela a cucoanei Nastasiicăi, care dă la om fără băț. (Tare.) Ei! cătați de vă-mpodobiți frumos și puneți-vă nasul în talgere cu apă rece să se disroșească, hai. (Fetele închid ușa.) Doamne!... Doamne! de când m-o adus păcatele aici, am obosit ca un cal de poștă. Ș-apoi ce folos!... cuconașii din Ieși nici nu catadicsesc să se uite la bietele copile, parcă ei sunt cu steua-n frunte. Ce folos, vai! că am fete, Porumbițe cucuiete, Tinerele, frumușele, Curățele, hărnicele; Cu cadrilul lor, Franțuzeasca lor, Stăricica lor Și ghitarda lor! Azi bonjurii cu lungi plete Fug de fete cucuiete Și-ngroziți de șotii rele Fug de ele ca de iele! (Se aude bătând în palme în odaia fetelor.) CHIRIȚA: Bat în palme copilele... (Bate și ea în palme.) Ioană... Ioană!... nici c-a veni azi surda!... Ioano! fa!... se vede c-o adormit strigoaica... mai știi ce?... Ian să videm... (Intră în odaia ei. Se aude dând o palmă și zicând:) Na! somnoroasă... să te-nvăț eu. ARISTIȚA, CALIPSIȚA (din odaie): Ioano... Ioano... ȚIGANCA (ieșind din odaia Chiriței cu părul zburlit și intrând în odaia fetelor): Iată-mă-s... iată-mă-s... Ce este?... CHIRIȚA (din odaie): Ioano... Gheorghe... FECIORUL (ieșind din odaia lui Guliță): Aud, cucoană. (Aleargă până la ușa Chiriței și se întoarce înapoi la ușa lui Guliță; pe urmă face îndărăt și intră la Chirița.) GUGULIȚĂ (din odaie): Gheorghe... Gheorghe... CHIRIȚA (din odaie): Ioană... Ioană... ARISTIȚA, CALIPSIȚA (din odaie): Na! coțofană. (Se aude dând palme.) ȚIGANACA (ieșind amețită, aleargă când la o ușă, când la alta și în sfârșit intră iar la fete, care în toată vremea asta o tot cheamă): Mare păcat!... GUGULIȚĂ (încălțat cu o singură ciubotă, aleargă după Gheorghe și intră după el în odaia Chiriței): Gheorghe... Gheorghe... da vină de-mi pune ciubota... SCENA VI [ modifică ] PUNGESCU, BONDICI BONDICI (deschizând ușa din fund, încet): Nime în tindă, nime în odaie; tufă ca-n punga noastră... (Deschizând ușile.) Poftim, arhon spătar, că aici suntem la locul nostru. PUNGESCU: Poftim d-ta întâi, arhon agă. BONDICI: Ba... mă ferească Dumnezeu!... poftim. PUNGESCU: Ce se potrivește... (Intră odată amândoi râzând.) BONDICI: Ne poftim ca oarecine la temniță. PUNGESCU (răsărind): Ia... nu pomeni de temniță, neneo, că mă-nfior pân-în unghii... BONDICI: Pentru ce, neiculiță?... pentru că ai pârjolit mai deunăzi la cărți pe sărdarul Cuculeț? PUNGESCU: Precum zici... acest onorabil sărdar e director la agie și am însemnat că el ne urmărește ca umbra peste tot locul... Nu cumva oare vrea să ne joace vro coțcă? BONDICI: Păn’ la coțca lui, fora tu înainte cu coțca ta și zi: buni patruzeci. PUNGESCU: Cu urma cincizeci... o știu! dar mi-e frică... de! ce să fac... mi-e frică. C-un director de agie Nu e lucru de glumit, Căci el poate-ntr-o mânie Să te puie la dubit. BONDICI Pentru ce să-ți fie frică? Nu ești, neneo, vel-spătar? PUNGESCU Azi spătar e chiar nimică... BONDICI Înțeleg... fii agă dar. PUNGESCU Agă? agă? bine, fie! Rangu-i nobil și-l primesc, Însă... BONDICI Însă... PUNGESCU De agie Eu mă tem și mă feresc. BONDICI: Ei, geaba! nici c-oi să pot să-l fac om... Da oare unde să fie cucoanele de gazdă? PUNGESCU: Poate c-o fi dormind după prânz... obiceiul pământului. BONDICI: Aș! obiceiurile cele bune se pierd pe toată ziua... însă, apropo... cum mergi tu cu curtea? PUNGESCU: Cu Curtea... îi trag opoziție pă zdreavăn pân’ ce-oi prinde un os... tot obiceiul pământului... BONDICI: Ha, ha, ha!... Eu te întreb de curtea ce faci demuazelelor! PUNGESCU: Merg țeapăn... da tu? BONDICI: Vârtos... Ei, apoi ce facem?... ne însurăm? PUNGESCU: Zestre este? BONDICI: Trebuie să fie că-s de la țară... și știi tu că la țară se-ngrașă bobocii. PUNGESCU: Bobocii?... vrei să zici gâscănașii? BONDICI: Bine-ar fi să ne luăm de vorbă în sfârșit cu cucoana Chirița, cu neneaca. PUNGESCU: Bine, da!... începe tu, că ești mai ischiuzar. BONDICI: Numai de s-ar înfățișa. Oare unde să fie?... Ia caută printre uși. PUNGESCU: Să trag o repede aruncătură dă ochi?... bine. (Se apropie de ușa Chiriței și caută înăuntru.) BONDICI (în parte): Altă nu ne rămâne decât să ne însurăm, pentru ca să scăpăm de creditori și de lipsa de toate zilele... Duducile-s cam... dar apoi, vorba ceea: rău cu rău, însă mai rău făr’ de rău!... (Se apropie de besecte.) PUNGESCU: Aoleo! ce-mi văzură ochii! baba-și pune boia-n păr?... Al naibii! (Merge la ușa fetelor de caută în odaie.) BONDICI: Bre! ce de gavanoșele cu dresuri... și alb, și roșior, și negru... (Deschide besecteua și găsește o hârtie.) Se vede că zugrăvește cucoana... PUNGESCU: Ha, aferim, frumos... așa-mi mai vine la merchez... (Trimite sărutări în palme.) BONDICI (citind hârtia): Ce văd?... o foaie de zestre!... Neiculiță... neiculiță, vin degrabă să vezi... PUNGESCU: Ce?... BONDICI (citind iute): Șaluri... stropitori... afumători!... (Vorbit.) Buni patruzeci! PUNGESCU: Cu urma cincizeci... știu, da ce-i? BONDICI: Ascultă: (citește:) “Foaia de zestre a fiicelor mele Aristița și Calipsița!” PUNGESCU: Aoleo!... zi-nainte... cruce-ajută. BONDICI: “Boccealâcul: două șaluri.” PUNGESCU: Bun! unu mie, unu ție! BONDICI: “Două blane de jder, două de vulpe.” PUNGESCU: Bun! jderu mie... BONDICI: Ba vulpea ție. — “Patru rochii de satintur... două de grudinap... două de micaton!” PUNGESCU: Adică: satin turc, gro de Naplu și micoton... provincialism! BONDICI: “Argintării... două afumători de argint în formă de mere domnești.” PUNGESCU: Știu c-o să ne dăm fumuri... BONDICI: “Două stropitori, tij, de argint, în formă de pere cu frunze poleite. 12 linguri de vermililion, patru chisele de cristal cu hulubi poleiți de dânsele, 12 pahare săpate cu slove nemțești.” PUNGESCU: Ce chefuri! ce tabieturi! BONDICI: “Tingiri, castroane și sahane...” PUNGESCU: Treci dincolo de bucătărie. BONDICI: “Două oghealuri de cutnie, patru perne de puf și opt prostiri cu mărginile cusute la gherghef...” PUNGESCU (răsucindu-și mustățile): Cheschevu, monsiu Bondici?... BONDICI (împingându-l cu umărul): Du-te naibii — “Două apărători de păun”. PUNGESCU: Aferim... să ne apere când om dormi după masă. BONDICI: “Două prosoape de mire, berbelăcuri pentru ras, cusute de copile la gherghef. Două chisele de tutun, tij, cusute de copile cu fluturi. Două tocuri de peptene de catife, tij, cu fluturi. Două calăfuri de imamele cu muțunachi, tij, cusute cu fluturi de copile.” PUNGESCU: Aoleo! ce dă mai fluturi! o să părem chiar grădini cu flori dă mac. BONDICI: “Și, în sfârșit, câte 1500 galbeni de fată; bani înaht, împărătești și cu zimți.” PUNGESCU: 1500 galbeni!... ișala! mașala!... m-am făcut chiabur! BONDICI: Mai bine era mai puțini fluturi și mai mulți galbeni. PUNGESCU: Lasă, neneo, că-s buni și aia... cu 1500 galbeni capital, îmi fac stare... stos, paroli, chit a dublu, setleva, chensleva și nevasta mazu!... s-a mai văzutără de alea... Da, ian spune-mi... ceva suflete de țigani nu-s în foaie?... BONDICI (întorcând fila): Ba stai... (Citește.) “Mai adaog la această foaie de bun proeresul meu: zece suflete de țigani lingurari... Și închei zicând: să le fie de bine copilelor, ginerilor și tot neamului lor... iscălit, banu Grigori Bârzoi, ot Bârzoieni.” PUNGESCU (cu entuziasm): O! Bârzoi!... nu te cunosc... dar pre-a mea lege! te-aș băga în sân dac-ai încăpea dă urechi!... Îmi vine să-i meșteresc un ștaer... (Joacă.) (Împreună.) Vivat! vivat! pentru noi! Soarta-ncepe-a fi cu nuri! Vivat! vivat! amândoi Ne-am făcut boieri chiaburi. SCENA VII [ modifică ] Cei dinainte, ARISTIȚA, CALIPSIȚA ARISTIȚA, CALIPSIȚA, BONDICI: Sărutăm mânușițele și picioarele duducilor... ARISTIȚA, CALIPSIȚA (închinându-se ca copile mici): Monsiu... BONDICI (înaintându-se): De ce vă sfiiți de noi, care am fost totdeauna, suntem și vom fi în veci supusele slugi a neneacăi d-voastră și... PUNGESCU: Și chiar adoratorii copilelor neneacăi. (În parte.) Hait!... le-am turnat-o dă la mertepea. (ieșind din odaia lor, se opresc, zărind străinii, și cobor ochii): A! BONDICI: Dar... adoratorii cei mai înflăcărați! (Încet lui Pungescu.) Pe care o iei tu? PUNGESCU: Pă Calipsița. BONDICI: Treci dincolo, lângă ea. PUNGESCU: Hait... (Trece lângă Calipsița.) BONDICI (Aristiței, cu foc): Nu mă îndoiesc, duducă Aristiță, că din ceasul ce ți-am dat brațul la Păcurari... ai înțeles că te iubesc?... CALIPSIȚA: Ui monsiu... PUNGESCU (Calipsiței, cu foc): Sper, domnișoară, că... ARISTIȚA: Ui monsio... PUNGESCU: Ui? Dar, siarmanta demuazelă Anima-mi de columbela În etern te va iubi! CALIPSIȚA (în parte) Chel bonior!... PUNGESCU Aud? CALIPSIȚA Mersi. BONDICI Și eu, tij, o! duducuță, Să fiu bufnă, să fiu cuță Dacă nu te voi slăvi... ARISTIȚA Pur tujur? BONDICI Tujur! ARISTIȚA Mersi. (Bondici și Pungescu se pun în genunchi.) TOȚI Ce mulțumire! Ce fericire Dă peste mine... (Strănută o dată cu toții.) Fie-ți de bine! SCENA VIII [ modifică ] Cei dinainte, CHIRIȚA CHIRIȚA (ieșind din odaia ei și văzând scena de mai sus, vine repede și întinde mâinile deasupra lui Bondici și a lui Pungescu): Amin! vă blagoslovesc!... și la capul altor fete! ARISTIȚA, CALIPSIȚA (uimite): Maman... CHIRIȚA: Ce maman?... ce vă sastisiți? parc-aș fi caua!... Vă iubiți? Să vă fie de bine!... Doar nu-s vitrigă... Ce doresc eu?... fericirea voastră... inima mea de mamă... eu v-am crescut... (Plânge.) V-am hrănit... Luați-vă... însurați-vă... cununați-vă... împărecheți-vă... ca hulubașii și ca cărăbușii... Eu vă dau blagoslovenia mea... acum și purure și în vecii vecilor... (În parte.) Of! slavă ție, Doamne, că m-am cotorosit!... BONDICI: Cucoană Chiriță... suntem pătrunși până în suflet!... și crede că ne-om sili de a fi ginerii cei mai supuși... cei mai... (Își șterge ochii, în parte.) Căci n-am o frunză de ceapă! PUNGESCU (suflându-și nasul tare): Cucoană soacră... las’ pă noi... atâta-ți zic... CHIRIȚA: Te înțăleg, fătul meu... dragă arhon spătar... noroc bun! TOȚI Ce mulțumire! Ce fericire A dat pe mine! (Strănută o dată cu toții.) Fie-ți de bine! CHIRIȚA: Amin și într-un ceas bun! SCENA IX [ modifică ] Cei dinainte, GUGULIȚĂ, FECIORUL GUGULIȚĂ (ieșind cu feciorul din odaia Chiriței, numai cu o ciubotă): Neneacă... neneaca... zi feciorului să mă-mbrace. CHIRIȚA: Da cum? încă nu te-ai îmbrăcat? FECIORUL: D-apoi când era să-l îmbrac, că pân-acu m-ai ținut de ți-am pus boieua cea neagră pe cap. CHIRIȚA: Ieși afară, tontule!... Guliță, mergi degrabă de te gătește, că se întârzie. GUGULIȚĂ: Lezebon, maman... (Intră în odaia lui cu feciorul.) BONDICI: Da unde merg cucoanele? la teatru? CHIRIȚA: Ba nu... la bal, la cucoana Nastasiica a banului Afin. BONDICI: Afin? vrei să zici Dafin? CHIRIȚA: Ba Afin. BONDICI: Ba Dafin... CHIRIȚA: Dafin?... să vede că acu-i moda de a-și anina un dobru?... În sfârșit, fie și Dafin... Dumneavoastră veniți la balul Afinoaiei? BONDICI: Mai târziu... poate... PUNGESCU (încet lui Bondici): D-apoi nu suntem poftiți, neneo. BONDICI (împingându-l cu cotul): Să ne dați voie a vă întovărăși până acolo. CHIRIȚA: Bucuros... Lipon, hai să ne pornim... Guliță... Guliță... GUGULIȚĂ (din odaie): Aud, neneacă. CHIRIȚA: Gata ești, suflete? GUGULIȚĂ: Ca ș-un purces... iată-mă-s. (Iese din odaie cu minavetul în spate.) CHIRIȚA: Ce-mi văzură ochii!... Cu minavetul vrei să mergi la bal? GUGULIȚĂ: Cu minavetul... ca să le cânt cucoanelor. CHIRIȚA: Ai nebunit?... lasă dulapul din spate... GUGULIȚĂ: Ei... neneacă. CHIRIȚA: Dă-l gios, c-apoi te las acasă cu Ioana țiganca... auzi! cu minavetu?... să părem că mergem cu colinda prin sat... Haideți deacum... TOȚI Haideți toți cu veselie, Hai la bal să alergăm; Și-n plăcerea cea mai vie Până mâini să tot jucăm. ȚIGANCA (singură): Slavă Domnului că s-au dus... ș-am scăpat... Decât ai avea un stăpân, mai bine șapte slugi. (Se pune pe scaun.) CHIRIȚA (venind înapoi cu fetele, zice à la cantonade): Așteptați puțin în scară, că ne întoarcem îndată... (Fetelor.) Veniți încoace degrabă să vă pun puțintel roș... ia așa, să fiți mai îmbobocite... și ceva benghiuri... așa... dar ian să vă spun: doar îți fi morocănoase ca mai dăunăzi... cătați să mai zâmbiți... să mai faceți cochetărismosuri ca la Ieși, că așa se mărită fetele. BONDICI și PUNGESCU (intrând): Poftiți, cucoană Chiriță? CHIRIȚA: Iaca... ia... Fa Ioană, ie sama la focuri... și doar îi adormi... ȚIGANCA (în parte): Ei... ba nu, că mi-a fi rușine... CHIRIȚA: Haideți de-acum. TOȚI Haideți toți cu veselie, Hai la bal să alergăm; Și-n plăcerea cea mai vie Până mâini să tot jucăm. (Pungescu și Bondici dau brațul fetelor. Chirița îi urmează și feciorul cu livrea le deschide ușa.) ȚIGANCA (picând pe scaun ostenită): Uf! (Cortina cade.) ACTUL III [ modifică ] Teatrul reprezintă un salon elegant cu trei uși mari în fund, care dau în alt salon mare de joc. Ușă în stânga, pe al doilea plan, care duce în apartamentul văduvei Afin. În dreapta, o canapea și scaune așezate în rând până în fund. În stânga, pe întâiul plan, o masă de cărți cu toate cele trebuincioase: sfeșnice cu lumânări aprinse, cărți și celelalte. Prin pereții salonului, candelabre pregătite pentru bal. La ridicarea cortinei, ambele saloane sunt încă neluminate. SCENA I [ modifică ] VĂDUVA AFIN, LULUȚA, FECIORI în livrele (Arie din “Baba-Hârca”: “Tanana”) FECIORII Las’ pe noi, Las’ pe noi, Că suntem biv-vel ciocoi. AFIN Să vă văd acum la treabă, De sunteți feciori de treabă Și-i așa cum ziceți voi, Că sunteți biv-vel ciocoi! FECIORII Las’ pe noi Etc., etc. AFIN (la ciocoi): Ați înțeles bine ce v-am poruncit? Să aprindeți lumânările peste un ceas și, dacă a veni Barbu cu taraful lui, să-l puneți la scară. LULUȚA: Ca să-l bată?... da de ce, sărmanu bietu moș Barbu? AFIN (râzând): Ba ca să cânte, când or veni musafirii... (Feciorii ies prin fund.) LULUȚA: Maman... eu să joc dacă m-a pofti cineva? AFIN: Să joci... (În parte.) Auzi d-ta întrebare?... Un păcat cât o schioapă de mică... știi că, zău, nu mai sunt copii în ziua de azi?... LULUȚA (cu bucurie): Plait-il... Îmi dai voie?... quel plaisir! AFIN: Da bine, Luluță, tu știi să joci? LULUȚA: Cum să nu știu?... am învățat la pansion și valțu, și cotilionu, și polca, și mazurca, și cadril... toate danțurile. AFIN: Frumos!... dar ceva carte ai învățat? LULUȚA: Și nemțește, și italienește, și franțuzește... toate limbile. AFIN: Afară de limba ta, limba românească? LULUȚA: Apoi dacă nu știe nici madama... (Se aud afară cântând lăutarii.) AFIN: Ce este?... cine vine la bal de pe acum?... de-abia a înserat și nici măcar nu s-au aprins policandrele. (Se aude glasul Chiriței, zicând: “Carnacsî!... că era să fac bâca!”) LULUȚA: Maman, maman... vine mătușica... AFIN (cu mirare): Cucoana Chirița... de pe acu? SCENA II [ modifică ] Cei dinainte, CHIRIȚA, ARISTIȚA, CALIPSIȚA și GUGULIȚĂ (Toți, în toaletă de bal, intră prin fund.) CHIRIȚA: Of! slavă Domnului c-am agiuns cu capul teafăr... Sărut ochișorii, cucoană Nastasiică... Doamne! da rău îi pe ulița d-tale! AFIN: Ca pe toate ulițele. CHIRIȚA: Lehamete!... am venit pân-aici cu zilele-n mână... ulițe îs aiste?... pave îi asta?... Nu poți face doi pași, făr-a fi... povestea vorbei: când cu capul de piatră, când cu piatra de cap... Ș-apoi vă mai lăudați cu Ieșul dumilor-voastre... Cică-i capitalie... așa capitalie!... I [ modifică ] Acest târg ce-i zic în lume Unii Iașul, alții Ieși, Însuși ei, prin al său nume, Te poftește ca să ieși, Ș-are, zău, mare dreptate, Căci în sânu-i de-ai intrat, Crezi că multele-ți păcate Chiar în iad te-o cufundat! AFIN: Pentru ce așa asprime asupra lui, cucoană Chiriță? CHIRIȚA: Pentru ce?... mă mai întrebi pentru ce? II [ modifică ] Aici glodul, colbăria Pe pământ și-n cer domnesc! Și fânarel-Eforia Tot în lună năzuiesc! Prin urmare-n veci ieșenii Pân-în gât sunt înglodați, Și ca bufne, ca vedenii, De lumine depărtați. AFIN: Frumos ne zugrăvești! CHIRIȚA: Adică... să nu bănuiești. III [ modifică ] Iar de vrei să vezi pavele Sau de piatră, sau de brad, Vin’ de cearcă, de ai șele, Cum se află și-n ce grad. Vai de tine! de trăsură! Dacă voiești primblare... tronc! Dinții toți îți sar din gură Într-un vecinic hodoronc! AFIN: Ha, ha, ha... Soro, tare te-ai mâniat pe bietul Iași. CHIRIȚA: Așa, soro, dacă vă place; tot știți a vă bate gioc de provinție și nu vedeți în ce păcat de coclaură trăiți. LULUȚA: Mătușică... poate că ți-a mai sărit un dinte pe drum? CHIRIȚA: Ba n-a sări, că i-a fi rușine, cu paveua asta pocită... Mi-am mușcat limba de vro șăpte ori pân-aici. GUGULIȚĂ: Și eu mi-am mușcat limba. ARISTIȚA: Și eu... CALIPSIȚA: Și eu... CHIRIȚA: Iacă și bietele copile și-o mușcat limba, sărmănelele!... dar nu-ți uita vorba, cucoană Nastasiică... parcă nu văd încă pe nime la bal? AFIN: D-apoi încă nu-i vreme... Aice-n Iași, pe la noi, lumea se adună de-abia pe la nouă ceasuri... ș-acum îs de-abia opt. CHIRIȚA: Elei!... măcar... nu mă mir... aice-n Ieși, pe la d-voastră, toate lucrurile se fac pe dos... dar pe la noi, în provinție, ne apucăm de gioc cum amurgește... și, slavă Domnului, precum vezi d-ta, nu ne merge prea rău. (Își arată talia.) AFIN (zâmbind): Cu adevărat. CHIRIȚA: Da bine... ce-o să facem noi acum până la nouă ceasuri?... să ședem așa, cuc, amândouă?... AFIN: Nu vreți să mergeți la teatru?... este lojia mea. CHIRIȚA: La ftiatru?... da ce parastuiește în astă-seară? AFIN: O piesă nouă... Două fete ș-o nuneacă. CHIRIȚA: Ei! mă duc, că drept să-ți spun... mă nebunesc de râs la cel ftiatru. AFIN: Dacă poftești să mergi... trăsura mea-i gata. (Bate în palme. Un fecior intră.) Zi să tragă la scară. CHIRIȚA: Sărut ochișorii... Aristițo, Calipsițo... veniți cu mine. GUGULIȚĂ: D-apoi eu, neneacă, să nu vin? CHIRIȚA: Mata, puiule, rămâi aici ca să nu răcești pe drum... șezi cu duduca Luluța... (În parte.) Mai știi pozna?... poate să ne încuscrim mai târziu cu Afinoaia. (Tare.) Hai, fetelor. (Împreună.) CHIRIȚA, ARISTIȚA, CALIPSIȚA Haideți, haideți cu grăbire La teatru românesc, Unde relele din fire Necruțat se biciuiesc! AFIN, LULUȚA, GUGULIȚĂ Mergeți, mergeți cu grăbire Etc., etc., etc. (Chirița, Aristița, Calipsița se pornesc spre fund.) CHIRIȚA (întorcându-se iute din salonul din fund.): Știi una, dragă cucoană Nastasiică?... i-am pus la mână!... AFIN: Pe cine? CHIRIȚA: Pe aga și pe spătarul. I-am prins mai dinioare cu oca mică, la picioarele fetelor în genunchi... și tronc! i-am strâns cu ușa. De-acum poți să-i privești ca ginerii mei... Ce zici?... așa-i că-s volintiroaie? AFIN: Și, zău, îți plac străinii cei doi? CHIRIȚA: Disperați tineri!... Tocmai ce-mi trebuie... că și Aristița și Calipsița îs disperate fete... Doamne ferește! AFIN: Dacă-ți plac... ce să zic? să deie Dumnezeu numai să nu te căiești mai târziu. CHIRIȚA: Da vorbă-i!... să mă căiesc că m-am cotorosit de o nevoie... (În parte.) Aș vrea eu s-o văd cu două manine ca a mele. (Tare.) Cu plecăciune. (Împreună.) CHIRIȚA, CALIPSIȚA, ARISTIȚA Haideți, haideți cu grăbire ș.c.l. GUGULIȚĂ, AFIN, LULUȚA Mergeți, mergeți ș.c.l. (Chirița cu fetele ies prin fund. Afinoaia intră în stânga.) SCENA III [ modifică ] LULUȚA, GULIȚĂ LULUȚA (în parte): Oh! la drôle de figure! (Râde încet.) GUGULIȚĂ (în parte): Când aș avea încalte minavetul aici!... aș dura un corțent, de-ar țiui urechile. LULUȚA (în parte): La drôle de figure! mon Dieu! la drôle de figure. (Râde tare.) GUGULIȚĂ (în parte): Dec!... ce se tot uită la mine!... LULUȚA (se apropie de Guliță): Monsieur Guliță?... mai sunt mulți ca d-ta în provinție?... Ha, ha, ha! GUGULIȚĂ (în parte): Râde de mine? (Tare și mânios.) Ba nici unul... auzitu-m-ai? LULUȚA: Parcă te-ai mâniat? GUGULIȚĂ: Să știi că m-am mâniat. Ce ai să râzi de mine? LULUȚA: Apoi dacă nu mă pot stăpâni... ce să fac?... ha, ha, ha! GUGULIȚĂ: Ian ascultă... pre legea mea. LULUȚA: Ce? GUGULIȚĂ: Acuși... mă duc acasă. LULUȚA: Călătorie sprâncenată. GUGULIȚĂ: Cum ai zis... struncinată? LULUȚA: Ei! nu te mai rățoi așa, că nu-ți șade bine. Hai mai bine să ne jucăm împreună. GUGULIȚĂ (îmblânzindu-se): De-a puia-gaia?... ori de-a babaoarba? LULUȚA: Ha, ha, ha!... parcă-i la școală... GUGULIȚĂ: Iar râzi de mine?... mă duc acasă... (Vrea să iasă.) LULUȚA (oprindu-l): Șezi, că-ți făgăduiesc să-ți dau pace deacum. Numai să nu te uiți drept la mine, că iar mă umflă râsul. GULIȚĂ: Foarte bine... m-oi uita de-a curmezișul... cu coada ochiului, dacă vrei. LULUȚA: Ian spune-mi: știi să gioci? GUGULIȚĂ: Hai, hai!... m-o învățat un franțuz să gioc carcanu... Ia așa, și cu mâinile, și cu picioarele. LULUȚA: Și să cânți? GUGULIȚĂ: Hai, hai! LULUȚA: Apoi să giucăm împreună tot balul... GUGULIȚĂ: Da mata știi să împletești din picioare? LULUȚA: Auzi întrebare... parcă n-aș fi din Iași! GUGULIȚĂ: Nu te supăra... credeam că fiind mititică... poate că... LULUȚA: Mititică?... (Se înalță pe vârful picioarelor.) Te poftesc... GUGULIȚĂ: Măcar... că și bunica-i mititică, și-i de vro șaptezeci de ani. Așa-i tot tremură capul... Mata de câți ani ești? LULUȚA: De cincisprezece... GULIȚĂ: Treisprezece? LULUȚA: Cincisprezece... quinze... (Îi dă trei tifle.) Cinq... dix... quinze... GUGULIȚĂ (furios): Îmi dai tifla!... Ian ascultă, mamzelă... pre legea mea... LULUȚA (apropiindu-se de Guliță): Ce? mă rog, ce?... GUGULIȚĂ (domolindu-se): Nimic... LULUȚA: Ha, ha, ha!... Iar te-ai uitat drept la mine. GUGULIȚĂ (în parte): Eu, zău, mă duc acuși acasă... LULUȚA: Iar te-ai supărat?... da iute ești... GUGULIȚĂ: Să știi că-s iute... ca hreanu... LULUȚA: Hai să ne împăcăm... vrei?... dă-mi mâna-ncoace. GUGULIȚĂ (îi dă mâna, în parte): A dracului fetiță!... mă sucește ca pe-un titirez. LULUȚA: Acum... fiindcă suntem prieteni, hai să cântăm și să giucăm... Vrei, monsiu Guliță? GUGULIȚĂ: Bucuros... dar ce să cântăm?... frunză verde?... LULUȚA: Ba nu... lasă să-ți cânt eu un cântec care l-am auzit la guvernanta... cu gioc la sfârșit. GUGULIȚĂ: Să te văd... adică să te-aud... îmi deschid urechile-n patru. LULUȚA: Dacă-s destul așa cum sunt... îs deschise cât opt. GUGULIȚĂ: Ha, ha, ha! m-a pâcâlit. LULUȚA (în parte): C’est un bon garçon... (Tare.) Ascultă... GUGULIȚĂ: Da cum îi zic cântecului? LULUȚA: Drin, drin, drin... GULUȚĂ: Drin, drin, drin?... parcă-s zurgalăi de sanie... (În parte.) Ce păcat că n-am minavetu aici!... i-aș trage un corțent de cele tătărești. (În vremea scenei următoare, feciorii aprind lumânările de prin candelabre. Salonul se luminează.) LULUȚA I-IUL CUPLET Aici, în Iași, de vrei să ai răsunet, La toți să placi și să fii chiar slăvit, Cel mai bun chip e să produci un sunet, Un sunet viu și de toți prea iubit: (Sunând o pungă.) Drin, drin, drin, drin, drin, Drin, diririndrin, drin drin, drin, Drin, drin, drin, drin, drin, Drin, diririndrin, drin. LULUȚA și GUGULIȚĂ (făcând balanse de cadril) Drin, drin, drin, drin, drin. Etc., etc., etc. LULUȚA II-LEA CUPLET Aici, ades, când e vro cununie, Orhestru-n bal răsun-armonios, Dar pentru miri cea mai dulce-armonie E, drin, drin, drin, sunet scump și voios: Drin, drin, drin, drin, drin. Etc., etc. (Împreună.) Drin, drin, drin, drin, drin. Etc., etc. LULUȚA III-LEA CUPLET De vrei amor, dă-ți ochii peste spate Și la prilej fii cam obrăznicel; Iar de voiești să ai în veci dreptate, Cel mai bun chip e să faci frumușel: Drin, drin, drin, drin, drin. Etc., etc. (Împreună.) Drin, drin, drin, drin, drin. Etc., etc. (Trece un fecior cu o tabla de cofeturi.) GUGULIȚĂ: Îra! iaca cofeturi! (Aleargă la tabla și-și umple buzunările.) De cele cu fâstâci sunt?... LULUȚA (alergând la tabla): Da lasă-mi și mie, monsieur Guliță... nu le lua pe toate. GUGULIȚĂ: Pentru mata le-am luat, Luluță... LULUȚA: Mersi. (În parte.) C’est un charmant garçon. (Tare.) Dacă-i așa, hai să giucăm ș-o polcă. GUGULIȚĂ: Hai ș-o polcă... eu sunt gata să fac ce ți-a plăcea... (În parte.) Tare mi-i dragă fetița asta! (Se prind la polcă și joc cântând.) (Împreună.) Polca, polca, vesel joc, Polca, polca, te iubim! Polca, polca... plini de foc Vesel noi te dănțuim! (Ies amândoi în fund, jucând și împing pe sărdarul Cuculeț, care intră.) SCENA IV [ modifică ] CUCULEȚ (intră prin stânga în fund) Na! că era să mă deie gios diavolii!... se vede că balul s-o și început, deși n-o sosit încă nici un musafir... Eu sunt cel dintâi... dar ca prieten vechi a cucoanei Nastasiicăi, îi de datoria mea să vin odată cu lăutarii... Am adus de la agie vro doi epistați ca să șeadă la ușă... după formă... că în ziua de astăzi, un bal fără slujitori la scară și-n tindă n-are nici ifos, nici ighemonicon. SCENA V [ modifică ] CUCULEȚ, AFIN (iese din odaia sa, zicând à la cantonade) AFIN: Ziceți lui domnu Timofte să gătească limonada. (Văzând pe Cuculeț.) A! sărdarul Cuculeț!... CUCULEȚ: Eu!... cel întâi și cel de pe urmă... dar pururea credincios și supusă slugă. AFIN: Cel întâi?... ba astăzi te-ai trezit prea târziu, arhon sărdar. CUCULEȚ: Cum? AFIN: Au venit alții înaintea d-tale. CUCULEȚ: Și cine? AFIN: Cucoana Chirița cu tot neamul ei... Încă nu apucaseră feciorii a aprinde lumânările și dumneaei, țop!... a și fost aici. CUCULEȚ: Mare poznașă-i!... Da unde-i, te rog?... AFIN: Am trimis-o la teatru ca să petreacă până ce s-a începe balul. CUCULEȚ: La teatru?... Da se vede că nu știi ce joacă în astă- seară? AFIN: O piesă nouă... Două fete ș-o neneacă... nu-i asta? CUCULEȚ: Ai făcut pacostea!... AFIN: Ce pacoste?... CUCULEȚ: Apoi are să se mânie foc cucoana Chirița... pentru că-i chiar piesa ei. AFIN: Mări, lasă-ncolo, arhon sărdar... Dacă pentru cel mai mic lucru ar fi să se tot mânie unii și alții, când se joacă vro piesă, apoi n-ar mai fi chip de-a avea teatru național. Teatrul este o școală Unde-nveți, râzând voios, A te feri ca de boală De-orice nărav uricios. Acolo e criticată Îndeobște fapta rea, Dar persoana-i respectată Fie bună, fie rea! CUCULEȚ: Să deie Dumnezeu să judece și cucoana Chirița ca d-ta... dar parcă nu-mi vine-a crede. AFIN: Apropo... știi pe cine și-a ales gineri cucoana Chirița? CUCULEȚ: Și-a găsit gineri în sfârșit?... Slavă Domnului!... că mult a mai umblat căutându-i cu lumânarea, biata femeie!... da pe cine ziseși?... AFIN: Pe berbanții cei doi de care mi-ai vorbit mai deunăzi. CUCULEȚ: Bondici și Pungescu?... Ce zici? AFIN: Așa, frate... a ales, a ales... pân-a cules. CUCULEȚ: Da bine, soro... aceia-s niște târâie-brâu de n-au margini... Au fugit din Focșani ca să scape din mâna administratorului, fiindcă dezbrăcaseră lumea cu teșmecheriile lor... De când îi pasc eu că doar i-oi prinde cu oca mică și să-i trântesc la dubă... Până și mai alaltăieri m-am pus eu înadins la cărți cu ei... AFIN: Și nu i-ai prins cu vro coțcărie?... CUCULEȚ: Nu... se feresc de mine ca dracu de tămâie... și mi-i mai mare ciudă că mi-au luat vro cincisprezece galbeni. AFIN: Din banii d-tale? CUCULEȚ: Aș!... nebun sunt?... dar las’ că nu scapă ei de Cuculeț... nu... de-oi ști că s-or strecura toți banii agiei, am să-i înhăț... Da... ian spune-mi: nu cumva-s poftiți în astă-seară la bal? AFIN: Nu... CUCULEȚ: Păcat! (Se aud în fund lăutarii.) AFIN: Iaca... musafirii încep a veni... Arhon sărdar, primește d-ta boierii... că eu oi primi cucoanele. CUCULEȚ: Bucuros... (În parte.) Mai bucuros aș primi cucoanele. (Merg amândoi înaintea damelor și a cavalerilor, care intră prin salonul din fund.) SCENA VI [ modifică ] AFIN, CUCULEȚ, POFTIȚII la bal POFTIȚII Iată-ne cu toți la bal! Venim vesel, ne-adunăm, Ne-adunăm ca să urăm Mult plăcutul carnaval. Vivat cei care dau bal În plăcutul carnaval! O DAMĂ (Afinoaiei) Doamna mea, îți mulțumim. Balu-ți este minunat! UN BOIER BĂTRÂN Drept să-ți spun, zău, aferim! Parcă-i halima, curat. TOȚI Vivat cei care dau bal etc. (Damele se pun pe scaunele de lângă canapea, care rămâne slobodă. Cavalerii se pun în fund.) SCENA VII [ modifică ] Cei dinainte, CHIRIȚA, ARISTIȚA, CALIPSIȚA, BONDICI și PUNGESCU (coțcarii, dând brațul fetelor, le aduc spre canapea) CHIRIȚA (intrând furioasă și făcându-și vânt cu basmaua): Auzi d-ta așa batgiocură!... așa catigorie!... așa catahrismie!... AFIN: Ce este, cucoană Chiriță?... Ce-ai pățit?... CHIRIȚA: Ce-am pățit?... Foarte-ți mulțămesc de lozniță și de ftiatru. M-am englendisit de minune... (În parte.) Îmi vine să pleznesc... na! AFIN: Cum?... cum?... CHIRIȚA: Vai!... bată-l concina de auftor... care-a fi acela... da ce are el cu fetele mele, de se leagă nitam-nisam de dânsele?... Auzi! Două fete ș-o nineacă?... Eu cred, ca o proastă, că-i vro istorie cu moral ca din Apotichi ton pedon... și mă duc frumos la ftiatru, fără ca să-mi treacă măcar pin gând că oi să mă văd parastuind chiar pe mine... AFIN: Pe d-ta? CHIRIȚA: Da știi?... bucățică tăietă... Ba încă ce?... să mă arăte la o mulțime de boieri, cum m-am troienit în Păcurari, și cum îmi fac sprâncenele, și cum mă sfădesc cu Ioana țiganca, și cum mă chinuiesc ca să-mi mărit fetele!... da ce are el cu mine!... ce are el a împărți cu copilele mele?... aud?... AFIN: Lasă, cucoană Chiriță... nu-ți mai închipui lucruri de pe ceea lume... Ce te superi degeaba?... CHIRIȚA: Îmi închipuiesc lucruri de pe ceea lume, eu?... da l-am văzut pe ahtoru cela... făcându-și sprâncenele dinaintea oamenilor. Așa mi-o venit un paracsân, că am ieșit din lozniță... și noroc c-am găsit în scara ftiatrului pe spătaru Pungescovici și aga Bondicescu, care m-o întovărășit aici. (Arătându-i.) Iată-i amândoi... (Bondici și Pungescu se închină.) AFIN (în parte): Cine i-a poftit la bal? CUCULEȚ (în parte): Iaca voinicii mei... am să le iau urma toată seara ca un prepelicar. CHIRIȚA: Doamne! de s-ar face Guliță mai mare, ca să scrie și el piesă de ftiatru... am să-l pun să toarne o piesă auftorului... da știi? să se sature. (Un fecior aduce înghețate.) AFIN: Ei bine, bine... treacă-ți mânia acu... și ia o înghețată, doar te-i mai răcori... De care poftești?... de alămâie?... CHIRIȚA: Ba nu, că-mi strepezesc dinții... dă-mi de cea roșie că- mi bate mai bine la ochi. (Ia înghețata.) Rece-i, mămulica mea!... ca o ghețărie. (Suflă în farfurie.) Mă furnică nu știu ce prin vârful nasului... Pune-ți în gând, soro, că mai anțărț la iarmaroc, la Fălticeni, mă duc la un cofetar ca să iau înghețată; el îmi trimite răspuns că s-o mântuit înghețatele pe ziua aceea. Îl poftesc atunci la oblonul trăsurii și-i zic ritos: monsiu cela, mai destupă o putină pentru hatârul meu!... și el s-o mâniet zicând că nu-i de la Gogomănești!... Curioji îs nemții iștia! (Toți râd cu hohote.) CHIRIȚA: Dec!... ce i-o apucat? Iaca, frate!... mă rog, boieri, de mine râdeți d-voastră?... Ei, apoi să vă arăt eu cum se râde... (Râde cu spasmuri.) Măi, că tare nu știu cum îs boierii ieșeni! (Merge de se pune lângă Aristița și Calipsița în fața publicului.) CUCULEȚ (către Bondici și Pungescu): Domnilor, nu metahirisiți în astă-seară un stosișor ceva? BONDICI: Cu mare plăcere, domnule director. (Încet, lui Pungescu.) Pil, Pungescule, și pe urmă aport... PUNGESCU (încet, lui Bondici): Oare? BONDICI (asemene): Dă colb agiei pă zdreavăn. PUNGESCU (asemene): Dă la mertepea? BONDICI: Țeapăn... (Se pun la masa de cărți.) CUCULEȚ (în parte): Doamne, de i-aș prinde cu vro coțcărie! (În vremea acestor cuvinte orhestrul începe a executa o polcă en sourdine, care ține necontenit. Cavalerii, pe rând, poftesc damele la joc și merg în salonul din fund. Chirița, Aristița și Calipsița rămân pe canapea.) CHIRIȚA (în parte): Na... că se-ncepe staeru! (Fetelor.) Țineți-vă frumos, și nu fiți așa de posomorâte c-o să vie cavalerii să vă poftească... mai zâmbiți... mai zâmbiți, soro dragă... mai trageți cu coada ochiului... ca altele. (În parte.) Doamne! de n-am păți ș-acum ca pe la celelalte baluri... Să stăm pe loc și, cum zic aice: să facem patiserie... (Arătând damele care joc.) Ian privește!... toate moachele-s poftite pe rând... numai a mele șed locului parcă-s înfipte... Să vezi că n-or să se miște toată noaptea! (Se scoală.) Un filosof fără minți A fost, cică, de părere Că la casă de părinți Copii mulți sunt o avere! De-i așa, eu pot să zic Că-s bogată, am comoare, Că deși n-am bani nici chic... Am averi nemișcătoare! (Arată fetele.) (Merge în fund în salonul de joc.) PUNGESCU: Ștos! CUCULEȚ: Mare noroc ai, domnule! PUNGESCU: Nu fie dă deochi... mă paște bine norocul cărților. CUCULEȚ: Să juri că-s măsluite. PUNGESCU: Oriste? BONDICI: Ha, ha, ha! că șăgalnic mai ești, arhon sărdar. CHIRIȚA (în parte, apropiindu-se de masă): Îra! da eu uitasem că am doi gineri... numai buni ca să-mi gioace fetele. (Tare.) Arhon spătar... PUNGESCU: Poruncă? CHIRIȚA: Este o persoană care ar dori foarte mult să gioace o poalcă cu d-ta. PUNGESCU: Cât de rău îmi pare... dar mă strânge o cizmă dă mă usuc ca o prună pă streșină. CHIRIȚA (în parte): Tronc! (Tare.) Arhon agă? BONDICI: Poruncă? CHIRIȚA: Nu metahirisiți poalca? BONDICI: Cum nu, cucoană?... dar îs cernit. CHIRIȚA: Ai perdut vrun neam? BONDICI: Pe străbunul meu. CHIRIȚA: Dumnezeu să-l ierte. (Se apropie un cavaler de Aristița și Calipsița, ca cum ar căuta damă de joc și, după ce le privește prin lornion, se depărtează.) CHIRIȚA (zărind cavalerul): Ha!... iaca un cavaler... dă, Doamne!... parcă cată damă de gioc?... dar... slavă ție, Doamne! c-o să-mi poftească o fată. Ba nici hâci?... vai! bată-l cucu miliord... cu orbu găinilor... Uf! iar o să facem patiserie! (Se pune pe canapea.) (Un fecior trece cu cofeturi.) PUNGESCU: Ștos! CUCULEȚ: Nu pot să bat măcar o carte!... ce ghinion!... zece galbeni pe valet! PUNGESCU (întorcând cărțile): Plie! CUCULEȚ: Iar plie? BONDICI: Ai goană dă fante, nenișorule. CUCULEȚ (în parte.): Haide, hai, că ți-oi da eu acuși goană. CHIRIȚA (feciorului cu tablaua): Măi fecior, vină-ncoace... (Întinde basmaua ș-o umple de cofeturi.) Ia așa! încalte n-oi ședea o noapte întreagă degeaba la bal!... Păcat că nu mai am o basma!... Altă dată am s-aduc o față de perină și s-o umplu cu vârf. SCENA VIII [ modifică ] Cei dinainte, GUGULIȚĂ și LULUȚA GUGULIȚĂ și LULUȚA (joc) Polca, polca, vesel joc, Polca, polca, te iubim! Polca, polca... plini de foc Vesel noi te dănțuim! CHIRIȚA: Iaca Guliță! cum gioacă de frumusel, dragu mamei!... parcă-i un titirez!... Numai voi stați locului ca turnu Trisfetitelor... Guliță... Guliță... GUGULIȚĂ: Aud, neneacă... (Vine lângă Chirița.) CHIRIȚA: Vină, Guguleo, de-ți gioacă țâțacele... GUGULIȚĂ: Bucuros... Hai, țâțacă Calipsițo. CALIPSIȚA: Baiu. CHIRIȚA: Baiu, baiu?... Ian vezi-le că se și fasolesc acu?... Mări, ian să vă arăt eu cum să gioacă poalca. Vin-încoace, Guguleo... ce atâtea marafeturi... (Joacă cu Guliță, cântând.) Polca, polca, vesel joc etc., etc. LULUȚA (cu mirare lui Pungescu): Monsieur... monsieur... PUNGESCU: Mademuazel? LULUȚA: De ce ai tras acu pe riga dedesubtul cărților? (Se depărtează.) PUNGESCU (tulburat): Eu? (În parte.) M-a zăritără gângania!... CUCULEȚ: Aud?... Ha! coțcarule, cu de-aste-mi umbli?... bine că te prinsei... PUNGESCU: Ce?... Ce vorbe sunt alea, domnule? CUCULEȚ: Ce vorbe?... da de când vă pasc eu cu prăjina?... BONDICI: Domnule! numai bobocii se pasc cu prăjina... Auzitum- ai? și boboc e fecioru tătâni-tău... PUNGESCU: Boboc?... ba zi, neneo, coșcoge gâscan. CUCULEȚ: Gâscan eu?... gâscan? (Dă o palmă lui Pungescu.) Na, gâscan!... Să te-nvăț eu a batgiocori oamenii stăpânirii. PUNGESCU: Aoleo!... mi-a scăpăratără pă dinainte... (Fuge de la masă și vine în dreapta, dregându-și frizura.) TOȚI (venind din fund): Ce este? ce s-a întâmplat? PUNGESCU (amestecându-se între musafiri): Cine a datără o palmă?... Cine a primitără o palmă!... aud?... o palmă?... brea!... brea!... ce scandal!... (Împreună) POFTIȚII Vai! ce întâmplare! Stau încremenit. Așa scandal mare Nu s-a pomenit. BONDICI și PUNGESCU Vai! ce scandal mare! Stau încremenit. De ciudă, turbare, Mă simt amețit. CUCULEȚ Ah! ce bine-mi pare Că i-am căptușit. Fie scandal mare; Eu mi-am răsplătit. BONDICI: Domnule... satisfacție să ne dai. CUCULEȚ: Satisfacție?... Ian așteaptă... (Șuieră tare. Vin doi epistați.) CHIRIȚA (astupându-și urechile): Carnacsî!... că m-o asurzit... parcă-i în codru. CUCULEȚ (epistaților, arătând pe Bondici și pe Pungescu): Puneți mâna pe d-lui și pe d-lui. BONDICI (în parte): Am codălghit-o! PUNGESCU (asemene): To esfeclisa! (Epistații pun mâna pe amândoi.) CHIRIȚA: Pe arhon aga și pe arhon spătar!... ce catahris îi aista, arhon sărdar?... CUCULEȚ: Nu-i nici un catahris, cucoană... Am poruncă de la Departament să-i opresc. TOȚI: Da pentru ce? CUCULEȚ: Pentru că unu-i Bondici și celalalt Pungescu: doi coțcari vestiți din Focșani. CHIRIȚA (țipând): Coți... Vai de mine! CUCULEȚ: Care au dezbrăcat lumea cu teșmecherii și cărți măsluite... Ați înțeles acu?... CHIRIȚA (țipând): Coți... coți... ginerii mei?... Valeu! am dat cinstea pe rușine... Ah! ah! (Leșină.) (Afinoaie, Aristița, Calipsița și Guliță pun pe Chirița pe canapea și caută s-o dezleșine. Damele vin lângă canapea. Cuculeț, Bondici, Pungescu și epistații în stânga. Fundul scenei îi slobod.) (Repriză.) CORUL Vai! ce întâmplare! etc. CUCULEȚ Ah! ce bine-mi pare etc. BONDICI și PUNGESCU Vai! ce întâmplare! Mă simt prăpădit. Groaza-mi este mare... De-acum m-am topit! SCENA IX [ modifică ] Cei dinainte, BÂRZOI BÂRZOI (intrând prin salonul din fund): Care-i cucoana de gazdă aici?... GUGULIȚĂ (alergând la Bârzoi): Băbaca!... Băbaca!... a venit băbăcuța!... BÂRZOI: Gugulea băbacăi... (Îl sărută. Cu glas tare.) Care-i cucoana de gazdă?... cea cu balul?... AFIN: Cine răcnește așa?... (Întorcându-se.) Ce văd?... cuconu Grigore Bârzoi!... BÂRZOI: Eu și cu mine, cucoană dragă!... Unde mi-i Chirițușca cu puii? GUGULIȚĂ: Neneaca?... a leșinat, băbacă. BÂRZOI: Ce zici, Guguleo? iar a leșinat?... mări, ce-s marghioliile aiste? (Merge la Chirița.) Ama!... ha! frumos îi mai șade!... Ia feriți într-o parte, că eu îi sunt popa. Acuși o să-nvie ca o muscă de iarnă... (Îi bate în palmă cât poate.) CHIRIȚA (răsărind): Carnacsî!... Ce văd! d-lui?... BÂRZOI (serios): D-lui... banul Grigore Bârzoi ot Bârzoieni... și soțul d-tale tocmai din vremea volintirilor. PUNGESCU (lui Bondici): Asta-i socru, nene Bondici? BONDICI (oftând): Neschi. PUNGESCU: Urât tată a mai avutără. BÂRZOI: Înțelegi, cucoană, de ce mă aflu aici în Ieși, pe la ceasul aista, în loc de a horăi boierește la moșie... după obicei?... CHIRIȚA (tulburată): În... ță... leg. (În parte.) Îmi vine leșin la inimă. BÂRZOI: Potrivit răvașului ce ți-am scris din 15 a următoarei, anul 1844, am venit să te umflu din Ieși, cu nepus în masă... Hai... că Brustur și Cociurlă ne așteaptă cu preoții... CHIRIȚA: Brustur și Cociurlă!... scăpătații ceia?... niște răzăși!... Nu ți-i greu să vorbești, frate? BÂRZOI: Ian tacă-ți gura cu fleacuri de-aiste... auzi cuvinte?... scăpătați!... răzeși!... da noi ce suntem? împărați cu steaua-n frunte?... scoborâți cu hârzobul din cer?... CHIRIȚA: Hârzob sau nehârzob... nu știu... dar cât pentru familia lui Brustur și Cociurlă... mă închin cu plecăciune... răzăși și altă nimică. BÂRZOI: Cucoană Chiriță... să știi d-ta că răzeșii din ziua de astăzi au fost cele mai mari familii în vremea veche. Ei au apărat țara și au scăpat-o cu pieptul lor din mâna dușmanilor, pentru că pe atunci tot românul era viteaz și tot viteazul era boier... boierit pe câmpul războiului în fața Patriei întregi! CHIRIȚA: Ei! iar ai să începi cu litopisițu... Mă rog, agiungă-ți... BÂRZOI: În sfârșit... vorbă multă, sărăcie!... Brustur și Cociurlă sunt feciori de oameni cu moșioarele lor, cu bănișorii lor... CHIRIȚA: Cu vitișoarele lor... le știu... BÂRZOI: Gospodari buni și nedatori cu nimic nimănui... înțelesu-m-ai, cucoană?... nu-s datori nici c-o lețcaie, pentru că nu-și ridică nasul mai sus decât se cuvine... ca de-alde d-ta, care vrei să te-nalți ca ciocârlia... și vii pin Ieși, cale de zece poște, ca să-ți faci fetele de râsul lumii... și ca să le găsești bărbați ca de-alde Bondici și Pungescu... niște târâie-brâu, ce sorb zestrele cu lingura... PUNGESCU (lui Bondici): Aoleo! ne-a pocnitără în pălărie. BONDICI (asemene): Ghiuju dracului!... BÂRZOI (luând pe Chirița de mână): Hai la Bârzoieni, la locul nostru... și nu mai umbla după cai pe pereți. CHIRIȚA: Suflețele... BÂRZOI: Haide-ți zic astăzi și nu mai lungi vorba... Trăsura ne-așteaptă la scară cu lucruri, cu tot. GUGULIȚĂ (în parte.): Și cu minavetul meu? (Iese cu fuga.) CHIRIȚA: Tiranule!... BÂRZOI: Așa... dacă-ți place... altă dată să știi de la mine o vorbă bătrânească: Nu te-ntinde mai mult decât ți-i oghealu... Haide... (Guliță vine înapoi cu minavetul.) CHIRIȚA: Iar letopisițe?... destul!... iaca vin... mai stai, că doar nu dau tătarii... să-mi iau măcar ziua bună de la prieteni... măi!... că avan mai ești! (Vine în fața publicului și face compliment.) Cu plecăciune, boieri d-voastră... copilele le-ați văzut: iată-le-s... Aristițo, Calipsițo... (Fetele vin lângă dânsa.) Aiste-s, cum le-am procopsit de douăzeci ș-atâți de ani... Una-i de 16 pe 17, și una de 18 pe 19... îi împlinesc la lăsatul săcului... Precum le vedeți... îs tinerele, frumușele, curățele, hărnicele, cu ghitarda lor, cu cadrilul lor, cu franțuzasca lor. Parle france, madmuzel?... FETELE: Ui, maman. CHIRIȚA: Le-ați auzit?... ca apa! (Fetelor.) Le plese vu, monsio cavaler din Ieși? FETELE: Ui, maman. CHIRIȚA: Ei! minciuni v-am spus?... Ce ziceți?... vă place?... Ascultați-mă pe mine, că eu știu ce știu... nu pierdeți chilipirul de la mână. Fetele-s bune De măritat, Îs de minune... V-o spun curat. TOȚI Ha, ha, ha, ha. CHIRIȚA (la public) Frunză verde măcieș, Pân-a nu pleca din Ieși. Spuneți-mi, mă rog, îndată, De vă place vreo fată, Cuscră-n Ieși ca să mă fac, Lui Bârzoi să-i vin de hac. Iată-le-s bibici hazlie, Pupuice... seamănă mie. Vreți sau ba soacră să fiu?... Fora-n palme ca s-o știu. BÂRZOI: D-apoi vină azi. TOȚI Fetele-s bune etc., etc. (Bârzoi apucă pe Chirița de mână și o trage spre ușa din fund. Guliță, Aristița și Calipsița îi urmează. Cuculeț face semn epistaților ca să ducă pe Bondici și pe Pungescu. Poftiții la bal se închină la familia lui Bârzoi, râzând cu hohot.) (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSONAJELE 2 ACTUL I 2.1 SCENA I 2.2 SCENA II 2.3 SCENA III 2.4 SCENA IV 2.5 SCENA V 2.6 SCENA VI 2.7 SCENA VII 2.8 SCENA VIII 2.9 SCENA IX 2.10 SCENA X 2.11 SCENA XI 2.12 SCENA XII 2.13 SCENA XIII 3 ACTUL II 3.1 SCENA I 3.2 SCENA II 3.3 SCENA III 3.4 SCENA IV 3.5 SCENA V 3.6 SCENA VI 3.7 SCENA VII 3.8 SCENA VIII 3.9 SCENA IX 3.10 SCENA X 3.11 SCENA XI 3.12 SCENA XII 3.13 SCENA XIII 3.14 SCENA XIV 3.15 SCENA XV 3.16 SCENA XVI 3.17 SCENA XVII PERSONAJELE [ modifică ] CUCOANA CHIRIȚA GRIGORI BÂRZOI, soțul ei GULIȚĂ, copilul lor LULUȚA, orfană SAFTA, sora lui Bârzoi Dnul ȘARL, profesor francez LEONAȘ, tânăr ieșean ION, fecior boieresc CORUL TREI ȚĂRANI ȚĂRANI, JANDARMI, POFTIȚII LA MASĂ UN CURCAN Reprezentată la Teatrul Național din Iași, în beneficiul dlui Millo, la 1852. ACTUL I [ modifică ] În stânga, casa Chiriței cu cerdac și cu ferestre pe scenă. În dreapta, lângă culisele planului I, o canapea de iarbă înconjurată de copaci. În fund, ostrețele și poarta ogrăzii. Lângă casă, o portiță în zăplaz, care duce în grădină. În depărtare se vede satul. Scena se petrece la moșia Bârzoieni. SCENA I [ modifică ] CHIRIȚA (în costum de amazonă intră călare pe poartă înconjurată de țărani) (Arie din “Scara mâței”: “Tâlharii”) ȚĂRANII Dreptate, dreptate Ne fă. Cucoană, dreptate Ne dă! CHIRIȚA Ce vreți voi?... dreptate? ȚĂRANII Așa. CHIRIȚA Cu biciul pe spate Ce vreți voi?... V-oi da! (Împreună.) ȚĂRANII Dreptate, dreptate Ne fă. Cucoană, dreptate Ne dă! CHIRIȚA Cu biciul pe spate V-oi da. V-oi da eu dreptate Așa. CHIRIȚA (amenințând țăranii cu cravașa): Tacă-vă gura, mojicilor. UN ȚĂRAN: D-apoi bine, cucoană... păcat de Dumnezeu să ne lași a fi de batjocură! CHIRIȚA: Ce batgiocură? Ce batgiocură?... Cine v-a batgiocorit? ȚĂRANII: Cuconașul Guliță. CHIRIȚA: Guliță?... Minciuni spuneți... Ce v-o făcut? UN ȚĂRAN: Mi-a ucis un vițel la vânat. ALTUL: Și mie mi-a dat foc bordeiului cu ciubucul cel de hârtie. ALTUL: Și eu l-am prins ținând calea Măriucăi. CHIRIȚA: Țâst, bețivilor... bine v-o făcut suflețelu... De ce nu vă păziți vițeii și Măriucile?... Așa să pățiți... Hai, lipsiți de-aici! UN ȚĂRAN: Da-i păcat, cucoană, să ne lași păgubași... Da! dacă nu ne-om jălui la d-ta care ne ești stăpână vecinică... la cine să ridicăm glasul, săracii de noi! ALTUL: Am ajuns mai rău decât țiganii! CHIRIȚA: Auzi-i?... auzi-i, țopârlanii!... Ei, apoi să nu-i iei la măsurat cu prăjina de falce?... Afară, mojicilor, că vă știu eu de mult că sunteți buni de gură și răi de lucru... Afară! ȚĂRANII: Cucoană... CHIRIȚA: Pieriți din ochii mei... că vă iau de fugă cu calul. (Repede calul spre ei.) (Împreună.) ȚĂRANII (fugind) Dreptate, dreptate Ne fă. Cucoană, dreptate Ne dă! CHIRIȚA (furioasă) Cu biciul pe spate V-oi da. V-oi da eu dreptate Așa. SCENA II [ modifică ] CHIRIȚA (după ce a alungat țăranii călare, se întoarce și vine în fața scenei): Vai de mine cu niște țărănoi, că n-ai chip să trăiești de răul lor!... De-abia am ieșit puțintel la plimbare ca să mă mai răcoresc... și parcă dracu i-o scos în cale-mi să mă tulbure... Iar m-oi fi facut roșie la față ca un stacoș. (Strigă:) Ioane... Ioane!... ș-apoi astfel hurducă și gloaba asta, că m-o apucat de vro șapte ori sughițu pân-acu... (Strigă iar:) Ioane... Ioane! Iaca somnorosu că iar o fi adormit în podul grajdului... și nici c-o să vie să mă coboare de pe cal... Ioane... Ioane... mă!... săraca de mine c-or să mă lase să șed toată ziua călare ca un jăndar... (Strigă furioasă:) Ioane... Guliță... Luluță... monsiu Șarlă... Cumnățică... SCENA III [ modifică ] CHIRIȚA, GUGULIȚĂ, ȘARL, SAFTA, ION (Ion vine alergând dintre culisele din dreapta. Ceilalți ies din casă și se cobor din cerdac.) GUGULIȚĂ: Cine mă cheamă?... neneaca! SAFTA: Ce este?... Ce este? ȘARL: Qui diable?... Ah! madame!... ION: Aud, cucoană... Iaca, ia... CHIRIȚA: Da veniți azi de mă coborâți de pe cal... Ce, Doamne, iartă-mă!... ați adormit cu toții? (Ion se pune dinaintea calului și-l apucă de zăbale ca să-l ție. Ceilalți se adună împrejurul Chiriței.) GULIȚĂ: Ba nu, neneacă... dar învățam Telemac cu monsiu dascălul. SAFTA: Și eu făceam dulceți în cămară, cumnățică. ION: Și eu... CHIRIȚA: Taci din gură... că ești încă cu ochii plini de somn... Ține calu... ȘARL (apropiindu-se de Chirița): Madam cocona... sari în brați a me. CHIRIȚA (cochetând): În brațele d-tale, monsiu Șarlă?... Ești foarte galant... însă mă tem... ȘARL: O! non te tem... că sunt vurtos. CHIRIȚA: Nu de-aceea... că și eu îs ușurică ca o pană; dar apoi... să sar în brațele unui cavaler... nu știu de se cuvine?... ȘARL: Dacă non vre la mine, sari la Ion... (În parte.) J’aime mieux ça. CHIRIȚA: Ei, dacă vroiești numaidecât, monsiu Șarlă... aține-te că sar. ȘARL: No... poftim... une, deux, trois. CHIRIȚA (sărind): Hup. ȘARL (în parte): Cristi! ușuric ca un pan... merci. CHIRIȚA (în parte): Îi nostim franțuzu... (Tare.) Ați văzut agilitaua mea? Ioane... du calu la grajd și-l adapă, dar să nu-i scoți șaua... Auzi? ION (căscând): Aud. (Duce calul între culisele din dreapta.) CHIRIȚA: Ho... că parcă-i să ne-nghiți... face-o gură cât o șură. GULIȚĂ: Neneacă... las’ să mă sui și eu pe cal. CHIRIȚA: Ce face?... ca să te trântească?... ba nu, Gulița mamei. GULIȚĂ: Pe mata cum de nu te trântește? CHIRIȚA: Eu am învățat la Ieși, la manejărie... (În parte.) Numai eu știu câte bușituri am mâncat... d-apoi dă!... dacă-i moda... GULIȚĂ (scâncindu-se): Ei... neneacă, las’ să mă primblu călare... măcar numai pin ogradă. CHIRIȚA: Bai... ți-am mai spus o dată că nu vreau... Nu mă supăra mai mult. Mai bine apucă-te de-ți învață franțuzasca cu monsiu Șarlă... că mă ții o mulțime de parale, trântore. GULIȚĂ: Bai și eu... M-am săturat de carte. ȘARL: Monsieur Goulitze... taizes vous quand poruncesc madam nenec. GULIȚĂ: Madam nenec... (în parte) franțuz stropșit. ȘARL: Ce spus? (În parte.) Cré moutard... il m’agace toute la journée. CHIRIȚA: Nu te potrivi, mosiu Șarlă, că-i copil încă. ȘARL: Oui... copil... obraznic. CHIRIȚA: Ce să-i faci dacă are duh, Gulița nineacăi... (Sărută pe Guliță.) Îmi seamănă mie... bucățică tăietă. Hai, du-te cu domnu profesor de învață frumușel, că ți-oi face straie de moda nouă. GULIȚĂ: Da... cal mi-i cumpăra? CHIRIȚA: Cum s-a face băbacă-tău ispravnic. ȘARL: Allons, Goulitze.... venez donc. GULIȚĂ: Iaca, monsiu... je vene. (Șarl și Guliță se primblă împreună prin ogradă, citind pe o carte și din vreme în vreme zic tare: “Calypso ne pouvait se consoler du départ d’ Ulysse”.) CHIRIȚA: Uf! Doamne! că mare cald îi!... Hai sub copaci, cumnățico. (Merge în boschet.) SAFTA (urmând pe Chirița): D-apoi și d-ta, soro, ai minte s-alergi călare în luna lui iuli? îi păți ceva într-o zi. CHIRIȚA: Ce să fac, soro, dacă-i moda... și dacă-mi place... Oi zice și eu ca Ferchezeanca: Hop, hop, hop, La galop, Când alerg călare, Hop, hop, hop, La galop, Inima mea sare. Hop, hop, hop, La galop, Când sunt armazoana; Hop, hop, hop, La galop, Ieu lumea de goană. Ce plăcere de-a fugi în fuga mare Pe-un cal sprinten, ușurel ca un ogar. Câteodată alivanta pe spinare... Dar ce-mi pasă... dacă-i moda, n-am habar. Hop, hop, hop, La galop Etc., etc., etc. Ș-apoi trebuie să știi, cumnățică, că de când m-am dezbărat de Calipsița și Aristița... de când în sfârșit le-o măritat bărbatu-meu cu Brustur și cu Cociurlă... pare c-am întinerit de 20 de ani... îmi vine tot să zburd... că, Doamne!... mult m-am mai necăjit prin Ieșu cela ca să-mi găsesc gineri... știi?... SAFTA: Știu... căzuseși în mâinile unor coțcari!... CHIRIȚA: Cine dracu să-i cunoască? Acu toți îs îmbrăcați într-un fel... și nu poți alege care-i boier, care-i coțcar... Dar ce-o fost s-o trecut. De trii ani de când m-am întors la moșie la Bârzoieni... i-am și uitat. SAFTA: Bine-ai făcut. CHIRIȚA: Hei!... când ar da Dumnezeu să mi se împlinească gândul... aș da de șepte sărindaruri. SAFTA: Ce gând, soro? CHIRIȚA: Ah! cumnățică, să mă fac isprăvniceasă!... alta nu doresc pe lume!... Isprăvniceasă cu jăndari la poartă și-n coadă. SAFTA: De ce nu?... Te-i face și d-ta ca alte multe... Doar a izbuti el frate-meu la Ieși unde l-ai trimis... CHIRIȚA: Așa nădăjduiesc... că și noi... Dumnezeu știe câte-am pătimit la “48... ca patrioți... Las’ că ne-o pierit vro zece capete de vite. Dar apoi îți aduci aminte ce friguri o avut Bârzoi... și cum m-o durut măseaua care am scos-o!... SAFTA: Așa... așa... CHIRIȚA: De aceea l-am silit pe bărbatu-meu să meargă la Ieși ca să cerce a căpăta isprăvnicia de aice din ținut... Doară și el are drituri... ca patriot... ca pătimit... Nu-i vezi, acu, care de care are pretenții să intre în slujbă... sub cuvânt că i-o fost frică la '48?... Helbet! dacă-i pe-aceea... apoi și noi avem temeiuri... Adă-ți aminte ce groază-l apucase pe Bârzoi... că striga și pin somn c-o venit zavera... SAFTA: Așa... așa... CHIRIȚA: I!... când să-l văd deodată intrând pe poartă cu doi jăndari... știi?... i-aș sări în cap. SAFTA: D-apoi eu?... CHIRIȚA: Mai tras-ai în cărți, cumnățico? SAFTA: Tras, soro... că alta nu fac toată ziua... CHIRIȚA: Și ce zic cărțile? SAFTA: Menesc a bine... Mi-o ieșit zece ochi de caro... bucurie... lângă riga de trefli... frate-meu, și dedesubt trii ochi de cupă... drum... trebuie să vie negreșit astăzi... și să-ți aducă veste bună. CHIRIȚA: Să te-audă Dumnezeu... Atunci să vezi, soro, căpățâni de zăhar... să nu poți dovedi cu dulcețile... SAFTA: Iaca pozna, că eu mi-am uitat belteua pe foc... și m-am luat cu vorba... CHIRIȚA: Nu-i nimică... o belte mai mult sau mai puțin pentru o isprăvniceasă... nu-i cea pagubă... Ian spune-mi, te rog... (Îi vorbește încet, în vreme ce scoate un port-țigar din buzunar.) ȘARL (în fund): Dis donc comme moi, Goulitze: Calypso ne pouvait se consoler du départ d’ Ulysse. GUGULIȚĂ: Calypso ne pouvait d’ Ulysse. ȘARL (în parte): Cré gamin!... il m-agace joliment!... SAFTA: Iar îi să tragi tiutiun, soro?... Pare că te văd iar c-ai să te îmbolnăvești. CHIRIȚA: Ba nu, soro, c-așa-i moda. Dacă sunt armazoancă, trebuie să mă deprind cu țigările... SAFTA: Mă mir ce gust poți găsi să pufuiești din gură ca un neamț? CHIRIȚA: Ce gust? Toată lumea azi fumează, Scoate fum pe nas, pe gât; Unii moda imitează, Alți fumează de urât. Omenirea-i o țigară Care se preface-n scrum; Și amorul cel cu pară Arde și se schimbă-n fum... Numai fumuri vezi aice La femei și la bărbați. Toți fumează... poți dar zice: Că-s mai toți înfumurați. SAFTA: Cum înfumurați?... vrei să zici afumați? CHIRIȚA: Și una și alta... dar... ian spune-mi, cumnățică, ce face Luluța? SAFTA: Îi în grădină. CHIRIȚA: Biata copilă!... De când o murit cucoana Nastasiica Afinoaie, nineacă-sa, și am luat-o sub epitropia noastră... mi-i drăguță ca o noră. SAFTA: Mai știi?... poate să-i fii soacră cu vreme. CHIRIȚA: Țâst! așa am chibzuit treaba cu bărbatu meu... Luluța are zestre bună... Guliță asemene... mai potriviți unde să-i găsești?... SAFTA: Să-i cauți cu lumânarea... CHIRIȚA: Numai atâta mă îngrijește că Luluța nu bate nicidecum cu Guliță... și-i tot tristă de când o rămas orfană... ba încă câteodată parcă se pierde... nu-i în toate mințile. SAFTA: Nu băga de seamă, că-i încă tânără. CHIRIȚA: Ce tânără?... că-i de vro 15 ani... când s-o născut Guliță, era de un an... îmi aduc aminte ca acu... la Sân-Chetru... (Vorbind, își caută chibriturile.) Da oare ce mi-am făcut chibriturile?... Hait... că le-am prăpădit pe câmp. (Tare.) Monsiu Șarlă? ȘARL (înaintându-se): Poroncesc, madam. CHIRIȚA: Nu cumva ai fosfor cu d-ta? ȘARL (aprinzând un chibrit): Voilà, madame. (În parte.) Elle fume comme un caporal. CHIRIȚA (aprinzându-și o țigară groasă): Merci... Voulez-vous aussi boire une cigarre? ȘARL (în parte): Aie... aie... elle va recommencer ses traductions libres... CHIRIȚA: Ils sont de minune... cigarres de Halvanne... ȘARL (luând o țigară): Merci, madame. GUGULIȚĂ: Țigare de halva?... neneacă, dă-mi și mie o țigară. CHIRIȚA: Auzi?... atâta ar mai trebui... cuconașii nu trag țigări. GUGULIȚĂ: Ei... mata de ce tragi dacă ești cucoană? CHIRIȚA: Tacă-ți gura, plodule... Monsiu Șarlă... ian dites-moi je vous prie: est-ce que vous ètes... mulțămit de Guliță? ȘARL: Comme ça, comme ça... mulțumit et pas trop. CHIRIȚA: C’est qu’il est très... zburdatic... mais avec le temps je sui sure qu’il deviendra un tambour d’ instruction. ȘARL (cu mirare): Tambour?... CHIRIȚA: Oui... adică, dobă de carte... tambour... nous disons comme ça en moldave. ȘARL (în parte): Ah bon!... la voilà lancée. CHIRIȚA: Et alors nous l’enverrons dedans. ȘARL: Où ça, madame? CHIRIȚA: Dedans... înăuntru... nous disons comme ça en moldave. ȘARL (în parte): Parle donc le moldave alors, malheureuse. CHIRIȚA: Et voyez-vous, monsieur Charles, je ne voudrais pas qu’il perde son temps pour des fleurs de coucou. ȘARL: Pour des fleurs de coucou? CHIRIȚA: C’est-à-dire: de flori de cuc... nous disons comme ça... ȘARL: En moldave... (În parte.) Cristi... qu’elle m’ agace avec son baragouin! CHIRIȚA: Aussi, je vous prie... quand il se paressera... de lui donner de l’argent pour de miel. ȘARL: Comment?... que je lui donne de l’argent? CHIRIȚA (râzând): Non... Să-i dai bani pe miere... de l’argent pour du miel... c’est correct... nous disons comme cela... ȘARL: C’est convenu... en moldave... Vous parlez comme un livre. CHIRIȚA: Merci... j’ai apprendé toute seulette le français... pre legea mea. ȘARL: Est-se possible!... C’est extraordinaire... Hé bien, votre fils vous ressemble... il a une facilité! dans quelques années il parlera aussi bien que vous. CHIRIȚA: Quel bonheur! Gugulea nineacăi... Auzi ce spune monsiu Șarlă... zice că ai să vorbești franțuzește ca apa... N’est-ce pas, monsieur Charles, qu’il parlera comme l’eau? ȘARL: Comme?... Ah oui, oui... vous dites comme ça en moldave. Oui... oui. CHIRIȚA: Da ian să-i fac eu un examen... Guliță, spune nineacăi, cum se cheamă franțuzește furculița? GUGULIȚĂ: Furculision. CHIRIȚA: Frumos... dar friptura? GUGULIȚĂ: Fripturision. CHIRIȚA: Prea frumos... dar învârtita? GUGULIȚĂ: Învârtision. CHIRIȚA: Bravo... Guliță... bravo, Guliță... (Îl sărută.) ȘARL (în parte): Gogomanition, va!... SCENA IV [ modifică ] Cei dinainte, ION (venind pe poartă) ION: Cocoană, cocoană... Iaca un răvaș de la Ieși. CHIRIȚA (tresărind): De la Ieși? A fi de la d-lui... Cine l-o adus? ION: Un jăndar de la isprăvnicie... Cică-i grabnic. CHIRIȚA: Grabnic?... adă... (Vrea să ieie răvașul și se oprește.) Da așa s-aduce răvașul, măi oblojitule? ION: Apoi cum? CHIRIȚA: Cum?... Nu ți-am spus c-acum îi moda s-aducă răvașele pe talgere?... Ha? ION: Iaca... parcă răvașele-s alivenci. CHIRIȚA: Ce-ai zis?... lipsești de-aici... și doar nu mi le-i aduce acu îndată după modă... c-atâta-ți trebuie. ION: Da unde să găsesc eu talgere, cucoană?... că nu-s sofragiu. CHIRIȚA: Du-te sus la jupâneasa de cere un talger ș-un șervet. ION: Și șervet? CHIRIȚA: Și după ce-i pune șervetu pe talger și răvașu pe șervet... să mi-l prezentezi frumos... ai auzit? ION: Am auzit. (Se duce în casă zicând:) Să pun talgeru pe șervet și răvașu pe șervet... ba șervetu pe răvaș... ba... SAFTA: Bine, soro, cum ai răbdare s-aștepți, când îi răvaș grabnic de la frate-meu poate? CHIRIȚA: Fie măcar de la Pori-împărat... am hotărât să introduc în provinție obiceiurile din Ieși, doar ne-om mai roade puțintel și noi...N-am dreptate, monsiu Șarlă? ȘARL: Mult dreptat, mult... în care pricin? CHIRIȚA: În predmetul civilizației. ȘARL: Civilization... cu serviette? CHIRIȚA: Pe assiette. ȘARL: C’est l’ étiquette? CHIRIȚA: Cu serviette. GUGULIȚĂ: Pe assiette. ȘARL: Au fait... (În parte.) Je n’y suis pas du tout. SCENA V [ modifică ] Cei dinainte, ION (venind din casă și aducând răvașul acoperit sub șervet și sub talger) ION: Cucoană... iaca răvașul de modă. CHIRIȚA: Adă-l încoace... (Căutând în talger.) Unde-i, că nu-l văd în talger?... ION: Cred și eu dacă-i de desubt. CHIRIȚA (ridicând talgerul): Dedesubt?... Așa te-am învățat eu?... Nu-i nici sub talger?... Ce-ai făcut răvașu, tontule? ION: Dec!... se face că nu știe... îi sub șervet... ca de modă... Nu mi-ai spus?... CHIRIȚA: Sub șervet?... (Azvârle șervetul și găsește răvașul în palma lui Ion.) Bată-te cucu, mangositule... Ian vedeți, mă rog, c-o făcut cu totul dimpotrivă... (Ia răvașul.) ION: Ei!... parcă eu am fost de gemene cu moda... așa mi-ai poruncit, așa am făcut. CHIRIȚA: Ai noroc că-i răvaș grabnic de la bărbatu-meu... că ți-aș arăta eu... SAFTA: Da lasă-l încolo, cumnățică, și citește azi... CHIRIȚA: Ian să videm. (Citește adresa răvașului:) “Isprăvnicia ținutului către preaiubita mea soție, Chirița Bârzoi, ot Bârzoieni.” ȘARL: Comment?... Madam est maritat c-un ispravnicie? CHIRIȚA (zâmbind): Ba mi se pare că c-un ispravnic nou... Cumnățică, ce semn îi când îți țiuie urechea stângă? SAFTA: Semn bun, soro. CHIRIȚA: Să vedem... Cruce-agiută. (Citește:) “Cu frățească mă închin și te sărut dulce, iubită Chirițo. În sfârșit, cu mila lui Dumnezeu, m-am isprăvnicit!... Neamul nostru s-o înălțat!... Ie-o pe-acolo cam pe mare cu megieșii, că pe-aici las’ pe mine. Scoală-te îndată și vină în târg cu toată gospodăria și cu tot neamul... dintre care nu uita a-mi aduce curcanul cel bătrân, c-am să-l pun în slujbă. Scris-am. Al d-tale ca un soț, Grigori Bârzoi” CHIRIȚA: Kirie eleison!... iată-mă-s isprăvniceasă!... (Nebună de bucurie.) Cumnățică, Guliță, monsiu Șarlă, Ioane... îs isprăvniceasă! TOȚI (cu bucurie): Isprăvniceasă! CHIRIȚA (jucând singură de bucurie): Tra, la, la, la, la... sunt isprăvniceasă... Cumnățică, vină să te sărut. (Sărută pe Safta.) Guliță, vină și tu să te sărut. (Sărută pe Guliță.) Monsiu Șarlă, vină și d-ta să te... (Coboară ochii rușinată.) ȘARL: S’il vous plaît? CHIRIȚA: Pardon... Ioane, Ioane... ȘARL (în parte): Comment?... Ion aussi?... CHIRIȚA: Ce era să-ți spun?... am uitat-o de bucurie... Ha... du-te de spune surugiilor să înhame poștalionii la trăsura cea galbenă... degrabă... degrabă, că o să ne pornim la târg. TOȚI: La târg? CHIRIȚA: Dar... destul am mocnit la țară... ian să mai fantacsesc și eu prin târg, ca altele... doar îs isprăvniceasă... Nu că adică m-am fudulit dintr-aceasta... sau că mi-ar fi făcut vro mulțămire mai deosebită... Nu... nu se sparie Chirița așa lesne... cu una, cu două... Zău, nu... minciuni nu știu să spun, că nu-s ipo... ipocondră... M-am isprăvnicit? să-mi fie de bine... Dac-am dorit-o... am dorit-o numai de-o ambiție care am... iar nu de alta. Ioane... trimis-o boieriu vro ceată de jăndari ca să meargă pe lângă obloane? ION: A trimis o ceată întreagă: doi slujitori. CHIRIȚA: Numai?... Spune-le să se gătească... Hai... cară-te... ION: Iaca mă car, cucoană isprăvniceasă... măria-ta! (Iese.) CHIRIȚA: Isprăvniceasă!... De-acum să vedeți bontonuri și tinichele... am să-i durez ș-un voiaj la Paris. SAFTA: Tocmai pe-acolo?... în țara nemțească?... GUGULIȚĂ: Să mă iei și pe mine, neneacă. CHIRIȚA: Te-oi lua, puiule... și pe monsiu Șarlă... și pe Luluța... Parcă văd pe pasport: baroana Chirița!...am să mă dau și eu de baroană, cum oi trece granița... să spariu nemții!... ȘARL (în parte): Îi lipsește un dog. CHIRIȚA: Qu’ est-ce que, monsiu Șarlă? ȘARL: Je partage votre bonheur, madame. CHIRIȚA: Ah oui, monsiu Șarlă... je suis heureuse pardessus la mesure... ȘARL: Je comprends... peste masur. CHIRIȚA: Tout à fait... Hai iute să ne gătim, ca să plecăm cu ziuă... Hai. (Se aude glasul Luluței în grădină, cântând.) GUGULIȚĂ: Auzi, neneacă, glasu Luluței? CHIRIȚA: Iat-o, vine într-acoace... Stați locului. (Se opresc lângă boschet.) SCENA VI [ modifică ] Cei dinainte, LULUȚA (intră pe portița grădinii cântând și alungând un flutur cu un năvod mic de bariș) LULUȚA(Arie din “Baba-Hârca”: “Ei, zău, tare-mi pare bine...”) Fluturaș, vin’ lângă mine... Ah, ascult’al meu cuvânt, Că și eu sunt ca și tine Singurică pe pământ! Nu zbura, nu zbura, stăi... GULIȚĂ (căutând pe sus) Iată-l, iată-l! măi, măi, măi! LULUȚA Tare-i sprinten și frumos. GULIȚĂ Când pe sus îi, când pe jos. LULUȚA Nu zbura, nu zbura, stăi... GULIȚĂ Iată-l, iată-l! măi, măi, măi! LULUȚA Zău, te-oi prinde... de-a te prinde Un dor mare mă cuprinde. Vin’ cu mine fără frică Că-s și eu o fluturică... În zadar fugi pe-mprejur; De-a te prinde eu mă jur. În zadar zbori așa tare... Na, te-am prins... Ce bine-mi pare! (Luluța trântește năvodul în capul lui Guliță și-l prinde înăuntru.) LULUȚA: L-am prins... l-am prins. GULIȚĂ: Da șezi binișor, Luluță, că te spun neneacăi... LULUȚA: Vai de mine!... în loc de flutur, am prins un cărăbuș... Ha, ha, ha, ha, ha. Cărăbuș, cărăbuș Pe-a cui mâini încăpuși. TOȚI: Ha, ha, ha, ha... GULIȚĂ (mânios): Cărăbuș!...auzi, neneacă?... zice că-s cărăbuș. CHIRIȚA: Nu te mânie, Guliță, că șuguiește Luluța... Luluțo, vin- încoace la mătușica să-ți spun o veste bună. LULUȚA: Ce veste?... CHIRIȚA: M-am făcut isprăvniceasă. LULUȚA: Ei... ș-apoi? CHIRIȚA: Apoi... nu sari în sus de bucurie? LULUȚA: Nu. CHIRIȚA (supărată, Saftei): Îți spun eu că câteodată se pierde. (Tare.) Ei dar gătește-te, Luluță, c-o să mergem la târg. LULUȚA (cu bucurie): Unde?... la Ieși? CHIRIȚA: Ba cole, alăture cu Bârzoieni... unde-am mai fost an iarnă. LULUȚA (tristă): Ori acolo... ori aici la țară... totuna-i. CHIRIȚA: D-apoi... vezi d-ta... te-ai deprins tot la Ieși... Mai șezi și prin ținut, că nu-i muri... LULUȚA (plângând): Ba oi muri... CHIRIȚA: Îndărătnico!... ȘARL (în parte): Pauvre enfant! CHIRIȚA: Hai, să ne gătim de drum... Monsiu Șarlă... je vous prie à la bracette. ȘARL (dându-i brațul): Trop heureux, madame. (Dă celălalt braț Saftei.) Madam cocona Safta, non poftesc? SAFTA: Bucuros, domnule... ȘARL (în parte): J’ai l’air d’une cruche a deux anses... tableau! (Chirița, Safta, Șarl și Guliță intră în casă.) SCENA VII [ modifică ] LULUȚA: Doamne!... tare mi-i urât aici... nu știu ce să fac toată ziua... N-am pe nime care să mă iubească de când a murit biata nenecuță... Mătușica-i prea bătrână și Guliță prea tânăr... nu mă pot înțelege cu ei, cum mă înțelegeam cu neneaca și cu Leonaș... dragu Leonaș!... unde-o fi el acu?... de trei ani de când nu l-am văzut, o fi crescut mare și m-o fi uitat poate... da eu una știu că nu l-oi uita niciodată... că-l iubesc din copilărie. (Arie din “Însurăței”: “Zile dintâi ale-nsoțirii”) Scump suvenir de fericire, Cu glasul tău de nălucire Alungi ades a mea mâhnire Și mă îngâni vesel, ușor. Ah! vin-acum, vis de plăcere, Ca să-mi aduci o mângâiere Și, ca prin vis, a mea durere Să mi-o ridici în al tău zbor! SCENA VIII [ modifică ] LULUȚA, GULIȚĂ (venind pe portița grădinii) GULIȚĂ (în parte): Am fugit pe ușa din dos și am dat pin grădină ca să scap de dascăl... Acum... hai la grajd... Tot oi să încalec, în ciuda neneacăi... mă duc să fur calul de la iesle... Ia așa!... de ce nu mă lasă de bunăvoie. (Dă cu ochii de Luluța.) Luluța! LULUȚA: A!... iaca și monsiu cărăbuș... GULIȚĂ: Iar mă faci cărăbuș?... Ian ascultă, Luluță... aici nu suntem la Ieși ca să mă iei în râs... Acu-s mare! și dar, te poftesc... LULUȚA: Mare?... vrea să zică: ești cărăbuș de cei cu două coarne? GULIȚĂ: Ba nici cu două... nici cu unu... îs cavaler!... învăț pe Telemac... LULUȚA: Zău!... ai ajuns pân-acolo?... Nu te cred! GULIȚĂ: Nu mă crezi?... Ascultă dar să ți-l spun pe de rost... Télémaque ne pouvait d’ Ulysse dans sa douleur... LULUȚA: Destul, că doar nu-s profesor... să-mi spui lecția. GULIȚĂ: Păcat, Luluță... că nu ești mata în locul lui monsiu Șarlă... că, zău, mai mult aș învăța cu mata... LULUȚA: Da de ce, Guliță? GULIȚĂ: Nu știu bine de ce... dar cu mata mi-ar fi dragă cartea. LULUȚA (în parte): Bietul copil! GULIȚĂ: Mata îți tot bați joc de mine... nu înțeleg pricina pentru care... dar cu toate aceste... nu pot să mă mâniu pe mata cu tot dinadinsul... că-mi ești drăguță... na. LULUȚA: Drăguță! GULIȚĂ: Pre legea mea! (Arie “Căruța poștei”) Îmi plac arșicii și zmeu-mi place; Mi-e drag cu mingea de-a arunca. Dar lângă tine, ah! cum se face Că-mi trece gustul de-a mă juca? Nu știu, Luluță, cum, zău, se face Că-mi trece gustul de-a mă juca. În puf sunt meșter și suflu tare; Dar când pe tine eu te zăresc, Rămân deodată fără suflare Și nu pot jocul să-l isprăvesc. Când vreau să suflu... n-am răsuflare; Și bani și minte, tot prăpădesc! LULUȚA: Bietul Guliță!... Eu te-nțeleg... dar ce folos, că ești încă copil! GULIȚĂ: Copil?... Ia să vezi acuși dacă-s copil... când oi alerga călare. LULUȚA: Cum!... ce fel? GULIȚĂ: Pe calul neneacăi... da să nu spui, Luluță... Așteaptă aici. (Aleargă în culisele din dreapta.) SCENA IX [ modifică ] LULUȚA, pe urmă GULIȚĂ și ION LULUȚA (singură): Auzi mă rog? Guliță... un copil de ieri, de-alaltăieri, cum zice mătușica... Cine-ar fi crezut?... Zău că nu mai sunt copii astăzi pe lume... Ce huiet s-aude?... (Se aude în culisele din dreapta sfadă între Ion și Guliță.) ION (în culise): Da lasă calu-n pace, cuconașule! GULIȚĂ (asemene): Taci, Ioane, că ți-oi da bacșiș... Hi... cal... hi... cal... ION: Ce bacșiș?... Să mă bată cucoana?... GULIȚĂ: Hi... cal... hi, cal... (Strigă surugiește.) ION: Iaca pozna!... nu lăsa, măi! Săriți de opriți calul! GULIȚĂ (răpit de cal, vine în scenă speriat și țipând): Valeu!... valeu!... nu mă lăsa, Ioane, că mă trântește. Valeu!... valeu!... (Iese călare cu fuga pe poartă în dreapta.) ION (alergând dintre culise): Vai de mămulica mea!... de-acum mi-am găsit arțagu cu cucoana... Hait... l-o umflat rusaliile... (Iese prin fund, strigând:) Săriți... săriți... LULUȚA: Ha, ha, ha... parcă era făt-logofăt din poveste. (Cade de râs pe canapea.) (Se face zgomot în sat. Chirița, Safta și Șarl ies în cerdac.) SCENA X [ modifică ] LULUȚA, CHIRIȚA, SAFTA, ȘARL, ȚĂRANI CHIRIȚA, SAFTA : Ce este?... foc?... tâlharii? (Guliță trece pe la poartă, din dreapta în stânga, în fuga calului, strigând: “Neneacă... monsiu dascăl... nu mă lăsați... valeu...” Câțiva țărani aleargă după el, alții intră pe scenă.) CHIRIȚA, SAFTA: Vai de mine!... Guliță călare? ȘARL: Grands dieux!... il est perdu, courons. (Se coboară repede din cerdac.) CHIRIȚA: Perdu!... mon odor?... Ah!... vah!... săriți... alergați... (Se coboară cu Safta în scenă.) (Arie din “Baba Hârca”: “Săriți... săriți!”) CHIRIȚA Săriți, săteni, argați, Cu toții alergați. Săriți și-mi ajutați Copilul să-mi scăpați! Iată-mă-s în disperare! Săriți, săriți, alergați. Guliță-i în pierzare; Săriți de mi-l scăpați! COR Săriți, săteni, argați, Cu toții alergați. Săriți de-o ajutați, Copilul să-i scăpați! (Toți aleargă pe poartă și apucă pe urmele calului.) LULUȚA (singură): Vai de mine!... Se vede că-i în primejdie!... Mă duc să caut colonie, că poate să leșine mătușica... (Intră în casă.) SCENA XI [ modifică ] LEONAȘ (ivindu-se la poartă) și, pe urmă, LULUȚA LEONAȘ: Ce i-au apucat de aleargă ca niște nebuni?... Să juri că a lovit strechia pe tot satul... Ian privește cum se-ntrec... Ce văd? două cucoane cu dânșii?... Ce să fie oare?... Ian să întreb la curte... (Vine în scenă.) LULUȚA (ieșind în cerdac): Iaca colonia... Hai degrabă după dânșii. (Se coboară repede și se întâlnește cu Leonaș.) LEONAȘ: Luluța! LULUȚA: Leonaș!... Leonaș aici! A!... (Se aruncă cu bucurie în brațele lui.) LULUȚA Tu ești, iubite Leonaș? LEONAȘ Eu sunt, iubite îngeraș. LULUȚA Nu-i vis?... îmi vine, zău, să plâng. LEONAȘ Nu-i vis... în brațe-mi eu te strâng. (Împreună.) Ah, ce fericire! Ce veselă simțire Simt acum că te-am găsit, O! scump odor iubit. Dulcea mângâiere Gonește-a mea durere, Și-n rai mult așteptat Parc-am intrat. LULUȚA (sărind de bucurie): I!... cât îmi pare de bine c-ai venit, Leonașule... știi? îmi vine să râd și să plâng totodată... De mult nu te-am văzut! LEONAȘ (cu dragoste): De mult, dragă Luluță... tocmai de când te-a luat cucoana Chirița sub epitropia ei și te-a adus la Bârzoieni. LULUȚA (ștergându-și ochii): Așa... de la moartea nenecuței. LEONAȘ: Nu mai plânge, Luluța... că, zău, acuși plâng și eu. LULUȚA: Cum n-oi plânge dacă de trei ani de zile mă găsesc printre străinii care, pentru că mă văd tristă și pe gânduri, zic că dau semne de nebunie... Ei nu pot înțelege că mi-i dor de nenecuța. LEONAȘ: Ce spui?... Vrea să zică ești nenorocită în casa Chiriței? LULUȚA: Apoi judecă tu însuți de pot fi fericită... singură, orfană!... depărtată de toți prietenii copilăriei mele... de tine, Leonaș, care eram deprinsă să te văd în toate zilele în casa maică-mea!... LEONAȘ: Biata Luluță!... De știam una ca asta... nu mă duceam peste graniță. LULUȚA: Cum?... ai făcut voiajuri? LEONAȘ: De cum ne-au despărțit întâmplările... m-am pornit la Paris și am șezut acolo trei ani... LULUȚA: Trei ani!... încaltea gândit-ai vrodată la mine? LEONAȘ: Nu o dată... dar totdeauna... Și cum m-am întors în țară, cea întâi dorință a mea a fost ca să te găsesc și să te văd. LULUȚA: Ce bine-mi pare!... De-acum cred că-i ședea tot cu mine. LEONAȘ: Numai de mi-a da voie cucoana Chirița. LULUȚA: De ce nu?... Ce poate s-o supere șederea ta aici? LEONAȘ: Poate să nu-i vie la socoteală, pentru că, după cum am aflat la Iași de la sărdarul Cuculeț, se vede că Chirița plănuiește ca să te mărite mai târziu cu Guliță. LULUȚA: Cu Guliță?... Ha, ha, ha, ha... Da nu l-ai văzut cum merge călare? Ha, ha, ha!... LEONAȘ: Cum?... Ce are a face? LULUȚA: După dânsul aleargă acu tot satul: îl hăituiește. LEONAȘ (cu mirare): Nu te înțeleg... Dar oare ce s-aude? (Zgomot afară.) LULUȚA: Or fi hăitașii lui Guliță... (Merge în fund și caută între culise.) Dar iată-i... ei sunt... aduc vânatul aici... Hai degrabă, Leonaș, să ne ascundem cole în boschet. (Merg amândoi în boschet.) SCENA XII [ modifică ] LULUȚA și LEONAȘ (în boschet), ȚĂRANII (aduc pe Guliță leșinat și-l așează pe un scaun în fața publicului), CHIRIȚA, SAFTA, ȘARL, ION (vin plângând împrejurul lui Guliță) (Aria din “Baba Hârca”: “Bobii hai, bobii na”) COR Vai de el, a murit! Iată-l. Calul rău l-a bușit! Cată-l. A murit, a murit, Iată-l! CHIRIȚA(cu deznădăjduire) A murit Gugulea meu! COR Ierte-l, ierte-l Dumnezeu! CHIRIȚA (bocind): Gulița mamei!... Gugulița nineacăi... cât era el de frumușel... cât era de sprintinel, ș-acum iată-l țeapăn... bujorașu mamei... l-am pierdut!... LULUȚA și LEONAȘ (în parte, speriați): A murit! ȘARL (apropiindu-se de Guliță): No... taci, madam cocona... că el nu-i murit... traiesc bine. (Caută să-l dezleșine.) CHIRIȚA: N-o murit!... ești sigur, monsiu Șarlă... Ah, aș fi în stare să mă duc la Ierusalim pe gios cu traista-n cap. (Bocind cu bucurie.) Îngerașu mamei!... n-o murit!... ȘARL: Destul țipat acum... asurzit la mine. Apă de colonie este? CHIRIȚA: Na flacornul meu... dă-i la nas... Gugulița mamei... (Furioasă.) Ei las’, bade Ioane, că te-oi drege eu. ȘARL (punând flaconul sub nasul lui Guliță): Enfin!... voilà qu’il revient, son nez remue! CHIRIȚA: Son nez remue?... quel bonheur!... Cher Goulitze!... il a mangé une terrible... comment dites-vous en français?... une terrible... trântă! GUGULIȚĂ (trezindu-se, cu glasul slab): Trântision. TOȚI: A!... CHIRIȚA: Trântision!... o înviet franțuzește! Gugulița nineacăi!... (Îl strânge în brațe.) LEONAȘ, LULUȚA (în boschet): Trântision? Ha, ha, ha, ha. CHIRIȚA: Cine chicotește aici?... (Aleargă furioasă în boschet.) Luluța cu un cavaler!... Ce faci aici, dimoni?... și d-ta, cuconașule, cine ești?... ce cauți? ce vrei? LEONAȘ (ieșind din boschet): Cucoană Chiriță... mai întâi mă închin cu supunere. CHIRIȚA: Și al doile? LEONAȘ: Al doile nu lipsesc a cerceta despre întregimea fericirii sănătății d-tale, ca aflând... CHIRIȚA (de tot furioasă): Și al treile? LULUȚA: Al treile vei ști că d-lui îi Leonaș, prietenul meu din copilărie. CHIRIȚA: Leonaș?... A! d-ta ești domnu Leonaș?... mă bucur... Ieși afară din ogradă, nerușinatule. LULUȚA: Să iasă?... de ce să iasă? CHIRIȚA: Te-oi învăța eu să râzi de Guliță... Auzi, mă rog?... Vine pe furiș în casa mea și în loc să mă mângâie la supărare... îi vine chef de râs?... ghidi ștrengar! LEONAȘ: Cucoană Chiriță... mai întâi... CHIRIȚA: Întâi, al doile ș-al treile... ieși afară... cară-te... cât e treaba cu cinste... să nu te mai văd... Auzi? un chichirneț acolo!... LEONAȘ (mânios): Ian ascultă, Bârzoaio, ai noroc că ești de când Papură-Vodă... c-apoi... CHIRIȚA: Minciuni spui... că tocmai ieri am împlinit 35 de ani. ȘARL (în parte): Oh! elle est bonne celle la. LEONAȘ: 35 fără miercuri, fără vineri și fără sâmbete. CHIRIȚA: Ce-ai zis?... îmi lipsesc sâmbetele? (Către țărani.) Mări ia împingeți-l, măi, de spate pe poartă, să-l învăț eu a vorbi cu isprăvnicesele. (Țăranii vor să se repeadă asupra lui Leonaș.) LEONAȘ (scoțând un pistol): Să nu vă mișcați, că dau. GUGULIȚĂ (ascunzându-se după Chirița): Neneacă... ne-mpușcă! CHIRIȚA (ascunzându-se după Safta): Vai de mine, c-aista-i volintir! SAFTA (ascunzându-se după Șarl): Nu lăsa, monsiu Șarlă. ȘARL (alergând înaintea lui Leonaș): Arrêtez, monsieur... LULUȚA (lângă Leonaș): Leonaș, te rog... nu face vro nenorocire. LEONAȘ: N-ai nici o frică, Luluță. Cât pentru d-ta, Chirițoaio... scrie-n frunte ce-ți spun: de azi înainte te așteaptă la toate șotiile din partea mea. CHIRIȚA: Nu-mi pasă, că-s isprăvniceasă. LEONAȘ: Tu, Luluță dragă... fii liniștită, c-oi priveghe totdeauna asupra ta. Adio... (Sărută pe Luluța și se depărtează spre fund.) Să ne vedem sănătoși, Bârzoaie. CHIRIȚA: Ba să te văd, când te-oi chema eu... (Împreună.) LEONAȘ: (Arie din ““Baba Hârca: “Dar ce este, ce-ntâmplare”) Lasă, lasă, Chirițoaie, Babă-Cloanță, ră strigoaie. Îi păți tu, vai de tine, Multe șotii de la mine! CHIRIȚA și CORUL Cale bună, sprâncenată, Mergi la dracu, să-i fii plată; Și să nu dai ochi cu mine, Că-i păți, zău, o rușine. LULUȚA (căutând să împace pe Leonaș) Mergi, iubite,-n cale bună... Nu te pune c-o nebună. ȘARL (căutând să împace pe Chirița) Non te superi de mânie... Non te-apuc l’apoplexie. (Împreună.) LEONAȘ Lasă, lasă, Chirițoaie etc. CHIRIȚA și CORUL Cale bună, sprâncenată etc. (Leonaș iese.) SCENA XIII [ modifică ] Cei dinainte, in afară de LEONAȘ CHIRIȚA: S-o dus volintiriu? ȚĂRANII: S-a dus. CHIRIȚA: De-acum hai să ne ducem și noi la târg ca să ne punem în siguranție... Ioane, gata-s trăsurile? ION: Gata, cucoană. CHIRIȚA: Du-te de zi jăndarilor să vie aici cu săbiile scoase... (Ion iese.) Cumnățică, pune la cale să ducă lucrurile la trăsură... (Safta intră în casă.) Și voi, na doi fifirigi... să beți în sănătatea boieriului. ȚĂRANII: Să trăiască boierul ispravnic! CHIRIȚA: Amin! (Jandarmii intră pe poartă cu săbiile scoase și stau în fund. Safta vine aducând șapca lui Guliță și capela Luluței. Câteva slugi ies totodată din casă purtând geamandanuri, cutii și saltele și se îndreaptă spre poartă.) CHIRIȚA: Iaca și jandarii... iaca și lucrurile... suntem gata ca ș-un purces... Haideți de-acum... Guliță, dă brațul Luluței... Monsieur Charles, je vous prie a la bracette. ȘARL: Comment?... vraiment, nous partons? CHIRIȚA: Oui, nous lavons le barile. ȘARL: Le baril? CHIRIȚA (cu nerăbdare): Oui... nous lavons le baril... spălăm putina... quoi... nous disons comme ça en moldave. ȘARL: Ah! (În parte.) C’est égal, elle m’agace de plus en plus. GUGULIȚĂ: Neneacă... da nu iei ș-un curcan fript la drum? CHIRIȚA: Iaca că era să uit curcanu cel bătrân... Ioane, ie curcanu să-l duci boieriului. ION (iese): Îndată, cucoană... (Vine aducând un curcan în brațe.) CHIRIȚA: Hai... (Cu entuziasm.) La isprăvnicie! COR (Arie “Sonni la trompa-ntrepida”) CHIRIȚA, SAFTA, ȘARL, GUGULIȚĂ Hai la isprăvnicie, În slavă, avuție Și-n lungă veselie De-acuma să trăim! ȚĂRANII A voastr-isprăvnicie Ferice să vă fie. Bună călătorie Cu toții vă dorim. CHIRIȚA Ah! sunt isprăvniceasă! Parcă-s împărăteasă. Aferim, moțpăneasă! Chirițo, aferim! Ah! (În repriza corului, jandarmii pornesc înainte; după ei, Luluța cu Guliță, pe urmă Șarl dând brațul Chiriței și Saftei și, în sfârșit, Ion purtând curcanul. Marș general. Țăranii aruncă cușmele în sus.) (Cortina cade.) ACTUL II [ modifică ] Teatrul reprezintă salonul Chiriței, cu cinci uși: una în fund care duce afară și câte două de fiecare parte. O canapea în stânga pe planul I, jilțuri, scaune ș.c.l. (Scena se petrece într-un târg din ținut.) SCENA I [ modifică ] (Air “Des Compliments”) CHIRIȚA (pe canapea) Iată-mă-s isprăvniceasă! Dorul meu s-a împlinit. Ce vis (bis) frumos și fericit! M-am făcut cea mai aleasă Și tot neamul mi-am mărit. Ce vis (bis) frumos și fericit! Toată lumea mi se-nchină, Căci aice eu domnesc, Și din oricare pricină Eu întâi mă folosesc. Păstrăvi buni și căprioare, Căpățâne de zahar, Juvaeruri, bani, odoare... Toate le primesc în dar! Iată-mă-s isprăvniceasă! Ș.c.l., ș.c.l. SCENA II [ modifică ] CHIRIȚA, ION (în livrea) ION: Cucoană... cucoană... jidovii cei cu pricina de ieri au adus zece căpățâni de zăhar. CHIRIȚA: Numai?... târtanii dracului... tot șaferi!... De unde făgăduise 12 căpățâni... Las’ că mi-or mai căde ei la mână... ION: Să le primesc? CHIRIȚA: Auzi vorba?... Du-le în cămară! (Ion iese și începe a căra căpățânile prin fundul scenei câte două, două. El le duce în odaia din fund în stânga și, de câte ori trece, numără tare căpățânile, zicând: două, patru, șase, opt, zece.) CHIRIȚA (în parte): Dulce-i viața de isprăvniceasă!... zăhărită viață!... Ai jandari la poartă, la scară, la ușă... și când ieși la primblare, ai alai pe lângă trăsură... Cu toate aceste de m-aș porni mai degrabă la Paris!... că m-am săturat de Moldova... of! de-ar veni azi monsiu Șarlă de la Ieși să-mi aducă pasportu, m-aș porni cu nepusă masă... Pune-ți în gând efect ce-oi să fac la Paris ca isprăvniceasă... Oi să le par franțuzilor cât... ION (trecând prin fund): Două! CHIRIȚA (întorcându-se): Ce? SCENA III [ modifică ] CHIRIȚA, BÂRZOI (iese din odaia din stânga, cea de pe planul I. El poartă șapcă de aghiotant și un palton cu bumbi mari cât niște farfurioare.) BÂRZOI (intrând): Ardă-le focu straie nemțești, că-mi vin de hac! CHIRIȚA: Da bine, frate, încă nu te-ai mai dus la canțelerie? BÂRZOI: Apoi dă!... de când m-ai scos din minte ca să mă schimosești în starie strâmte, pun câte două ceasuri până mă-mbrac... și ian privește ce seamăn... cu bumbii iști mari?... Parcă-s un negustor de farfurii. CHIRIȚA: Ian taci, taci... că de-o mie de ori te prinde mai bine așa, decât cu anteriu și cu giubeaua... încalte mai sameni a ispravnic... dar înainte parcă erai un lăutar din tarafu lui Barbu... știi? cel cu naiu. BÂRZOI: Ai vorbit de te-ai prichit. Măcar!... ce-mi mai bat eu capul să te-aduc la cunoștință!... De când te-ai făcut isprăvniceasă... nu ți-o rămas fire de minte în cap nici măcar... ION (trecând): Patru. CHIRIȚA (mânioasă): Ce face? BÂRZOI (văzând căpățânile): Ce-s aeste, Ioane? ION: Peșcheșu jidovilor celor cu pricina... zece căpățâni. BÂRZOI (Chiriței): Socot că nu te-ai mai jălui că n-ai zahar... Hai, apucă-te de dulceți. CHIRIȚA: Eu? să fac dulceți?... Ai nebunit? BÂRZOI: D-apoi cine?... eu? CHIRIȚA: Facă cumnățica Safta, soră-ta... da eu știu că nu mi-oi pârli fața la foc. BÂRZOI: Ce față?... ce față?... Da pân-acum, mă rog, cum ți-ai pârlit-o ca toate celelalte gospodine din târg? CHIRIȚA: Pân-acu nu eram isprăvniceasă... de asta... înțelesu-m-ai? BÂRZOI: Ard-o focu isprăvnicie!... că mare belea-i pe capul meu!... De când m-o împins păcatele să fiu în slujbă... tot dojane primesc de la departament... CHIRIȚA: Dojane? BÂRZOI: Asta n-ar fi nimică... dar ați căpchiet cu toții în casă... ba încă m-ați căpchiet și pe mine! CHIRIȚA: Ce te-o apucat azi? BÂRZOI: Las’ că d-neei cucoana nu se mai catadicsește să caute de gospodărie... să facă cozonaci, pască, păstrămuri, dulceți, vutci, vișinapuri... ca la casa omului... sau măcar să-mi facă la masă vrun cheșchet, vro plachie, vro musaca, vro capama, vro paclava... vro ciulama... bucate creștinești... sănătoase și ușoare... unde!... șede toată ziua pe tandur, la tualetă, și din blanmanjele, din bulionuri, din garnituri nemțești nu mă slăbește... auzi?... blanmanjele?... bulionuri?... Borș și alivenci... că cu astea am crescut în casa părintească... CHIRIȚA: Iar o început litopisițu! BÂRZOI: Ș-apoi și alt păcat... a luat obicei să aducă la sfârșitul mesei păhăruțe verzi cu apă caldă... cică așa-i moda la Ieși... de-și spală gura unii dinaintea altora... și nu-i zi în care să nu mă-nșel... și să nu beau apă caldă! CHIRIȚA (publicului, arătând pe Bârzoi cu dispreț): Priviți-l, mă rog! BÂRZOI: Și când ar fi numai atâta... d-apoi de-acole... cheltuieli, nu șagă... pe mobili nouă cu lastic... pe trăsuri de cele cu fundu la pământ... pe straie cu fir la slugi... pe lampe de cele cu apă... pe fleacuri... capele... rochii cu jiletce... cușme jidovești de ascuns mâinile iarna... conțerturi de strâns talia... Cine le mai poate înșira?... Da-i lipsă de păsări în ogradă... da-i cămara pustie... aș!... ce-i pasă cucoanei!... când o cauți... unde-o găsești?! la șandra mandra. CHIRIȚA: Șandra mandra? BÂRZOI: Dar... cea care vinde rochii și capele... Sărmană Chiriță! ai nebunit la bătrânețe, fata mea! CHIRIȚA: Ian... nu mai bodogăni... că parcă ești o moară stricată... Mai bine du-te la canțelerie, că te-or fi așteptând împricinații. ION (trecând): Zece! BÂRZOI (tresărind): Zece împricinați?... CHIRIȚA: Ha, ha, ha, ha... S-o spăriet ispravnicu de treabă multă. Hai... cară-te și vină mai devreme acasă, că astăzi avem musafiri. BÂRZOI: Ce musafiri? CHIRIȚA: Ai uitat că dăm masă mare astăzi... de ziua bună că mă duc la Paris și că logodim pe Guliță cu Luluța? BÂRZOI: Ba că să zici... altă nebunie! CHIRIȚA: Nebunie? BÂRZOI: Guliță-i prea tânăr. CHIRIȚA: Cu atâta mai bine... însuratu de dimineață și mâncatu devreme... BÂRZOI: Și Luluța-i bolnavă... pătimașă... are toane de nebunie. N-o vezi toată ziua cum necăjește biata mâță din casă?... Cum o să-mi dau eu băietu... bunătate de odor în mâinile ei? CHIRIȚA: Cu adevărat îi cam lipsită acu... dar i-a trece... Când o ave un bărbat n-a mai bate mâțile. BÂRZOI: Da de unde știi că s-o îndrepta? CHIRIȚA: Știu, că doar și mie-mi erau dragi mâțile pân-a nu mă mărita... și cum te-am văzut pe d-ta, nu m-am mai uitat la ele... Ș-apoi s-o îndrepta, nu s-o îndrepta... vrei să pierdem zezstrea Luluței de la mână? BÂRZOI: Ei, bine... treacă pentru logodnă... dar la Paris ce ai să cauți? CHIRIȚA: Să mă primblu... să mă mai răcoresc, că m-am uscat aici în provinție. BÂRZOI (pufnind): Ba că chiar... se vede că nu te-ai uitat de mult în oglindă! CHIRIȚA: M-am uscat îți zic... și de nu m-oi porni degrabă... să știi că-mi vine ipohondrie... (Țipând.) Of! că nu mai pot trăi în țara asta!... BÂRZOI: Taci, soro... nu răcni așa, că te-aude musafirul... Du-te și la Beligrad dacă vrei. CHIRIȚA: Musafiriu? ofițeriu?... cu adevărat?... BÂRZOI: De treabă ofițer, să-ți spun drept!... De aseară de când a tras în gazdă la noi... tot părinte ispravnice mi-a zis. CHIRIȚA: Nu ți-o spus cu ce treabă o venit aici? BÂRZOI: Nu... dar l-am priceput eu... Pare-mi-se că-i trimis tiptil ca să cerceteze starea isprăvniciilor. CHIRIȚA: Dacă-i așa... de ce șezi și nu te duci la canțelerie?... că-s aproape de 12. BÂRZOI: Iaca mă duc... doar nu dau tătarii... însă ian ascultă, soro: cată să fie masa gata mai devreme, că eu nu-s deprins nemțește. CHIRIȚA: Înainte de 5 ceasuri nu se poate. BÂRZOI: La 5?... când se pun boierii la cărți? CHIRIȚA: Așa-i moda la Ieși. BÂRZOI: Sta-i-ar în gât cine-o mai scornit-o!... (Iese furios prin fund.) CHIRIȚA (singură): Ei!... geaba, geaba!... cât îmi bat eu capul să-l mai cioplesc... să-l mai chilesc... pace!... îi stă rugina de-o șchioapă la ceafă. Ce deosebire cu musafiriu nostru! îl cunoști cât de colo că-i civilizat... Iaca, de pildă aseară, când am luat ceaiu... ofițeriu și-o pus frumușel zăharu-n ceașcă cu cleștele cel de argint... da d-lui... las’ că bodogănește că n-ar trebui să deie ceai la iuli, pe călduri... dar ce face?... ie zăharu cu degetele din zăharniță ș-apoi îl pune în clește... încât îmi vine așa paracsân!... Îmi era mai mare rușinea de ofițer aseară... (Către public.) mai ales că... știți una? îmi face curte moțpanu... ce vă spune Chirița! SCENA IV [ modifică ] CHIRIȚA, LEONAȘ (îmbrăcat în uniformă de ofițer și purtând mustăți mincinoase, iese din odaia din dreapta, cea de pe planul I) (Arie din “Rămășag”: “Am înghețat”) CHIRIȚA (în parte) Iată-l, valeu! Fără să vreu Simt acum, zău, Că mă roșesc! Mii de furnici, De tricolici, De vârcolici Vai! mă muncesc! LEONAȘ (în parte) Iat-o, valeu! Fără să vreu Baba mereu O întâlnesc. Mă jur aici, Ca tricolici Ca vârcolici, Să o muncesc! CHIRIȚA: Bună dimineața... bonjur, monsie... Cum ai petrecut noaptea? LEONAȘ: Sărut mâinile... cât se poate de bine... mai ales că am avut un vis de minune. CHIRIȚA (cochetând): Îi fi visat poate că te-ai făcut ghinărar. LEONAȘ: Atâta nu-i nimică. CHIRIȚA: Crai poate? LEONAȘ (apropiindu-se și luând pe Chirița de mână): Crai?... cum o înțelegi vorba asta, cuconiță? CHIRIȚA: Cum ți-a plăcea mai bine d-tale. LEONAȘ: Dar... dacă mi-ar plăcea să mă fac puțintel... crai... în minutul acesta... nu te-ai supăra? CHIRIȚA (coborând ochii și trăgându-și mâna): Vai de mine, că reci ți-s mâinile... LEONAȘ: Dovadă că mi-i inima fierbinte. CHIRIȚA: A fi, că-i lumea ră... dar ce vis zici c-ai avut? LEONAȘ: O bazaconie din ceea lume. Pune-ți în gând că parcă mă furase o zână și mă dusese într-o grădină plină de păsări galbene. CHIRIȚA: Or fi fost canari. LEONAȘ: Canari... ganguri... nu-ți pot spune... dar ce-i curios, că toate se închinau la mine și-mi cântau ia așa (imitând un canar) chiriririririța... chiriririririiiița... CHIRIȚA: Chirița?... Ei, apoi era canar... și, zău, pomenea numele meu, Chiririririiița?... LEONAȘ: Te îndoiești?... (Caută cu dragoste la Chirița și oftează.) CHIRIȚA (coboară ochii): Ba... nu... dimpotrivă mai vârtos... dar mă mir de unde și până unde?... nu pot înțelege ce însemnează... LEONAȘ: Nu înțelegi că am adormit cu gândul la mata? CHIRIȚA: Asta mă flatarisește... domnule... (cu pudoare), însă nu se cade să mi-o spui nitam, nisam... tronc în obraz... LEONAȘ (făcând că-i deznădăjduit): Vai de mine!... poate că te-am supărat cu vorbele mele?... CHIRIȚA: Ce se potrivește!... Nu se supără Chirița cu una, cu două... dar trebuie să socotești că-s o ființă gingașă... impresionabilă... sentimentabilă... LEONAȘ (în parte): Iaca, frate!... și ea vorbește limba cea nouă cu bibiluri. CHIRIȚA: Trebuie să socotești că cuvintele d-tale pot să mă scoată din sărite și să-mi pricinuiască un nicsis... LEONAȘ: Un nicsis?... Ah, scumpa mea cucoană Chiriță hăi!... crede-mă că de când sunt în lume n-am întâlnit un ipochimen atât de nostim ca mata... CHIRIȚA (cu dragoste): Să mă vezi moartă? LEONAȘ: Să te văd... și când ai ști!... când ai pricepe zguduiturile inimii mele!... Știi?... parcă se tot cutremură pământul! CHIRIȚA (cu dragoste): Să mă vezi pe năsele? LEONAȘ: Să... M-ai fermecat... m-ai scos din simțiri... căci când te zăresc... ia așa-mi scapără pe dinaintea ochilor... să juri că ești un fulger... o trăsnită... CHIRIȚA: Trăsnită?... LEONAȘ: Ba nu, trăsnit... m-a luat gura înainte... Ah! Chirițoaie, ești o zână. CHIRIȚA (cochetând): Ian las’. LEONAȘ: Un muțun... CHIRIȚA: Ei... LEONAȘ: O zarnacade. CHIRIȚA (bucuroasă): O acade? O zarnacade? ah! LEONAȘ: Chirițoaio, Bârzoaio, dacă mă iubești... dă-mi portretul matale. CHIRIȚA: Da cum, Doamne, iartă-mă?... așa îndată? LEONAȘ: Dă-mi-l... ori mă-mpușc în ochii matale cei verzi... (Scoate un pistol de ciocolată.) CHIRIȚA (speriată): Vai de mine că avan mai ești!... (Scoțând un portret mare din sân și dându-l lui Leonaș.) Na, frate, și nu face păcat. LEONAȘ: Ah!... Chirițoaie... să fii blagoveștită în vecii vecilor că m-ai scăpat de la moarte... (Mușcă pistolul, în parte.) Bună ciocolată! CHIRIȚA (în parte): Ei, apoi mi-i drăguț și pace... (Arie din “Doi morți”: “Ia țiganca maladaia”) LEONAȘ (cu foc) Ah, Chirițo, scumpă zână, De-acum ești a mea stăpână. Și-n veci te-oi iubi! CHIRIȚA (cu dragoste) Ah și eu, zău, totodată Cu-a mea dragoste-nfocată Nici că te-oi slăbi. (Se îmbrățișează cu foc.) (Împreună.) LEONAȘ (în parte) Vai! băborniță bătrână, Bine că te-am pus la mână. Cum te-oi mai suci! CHIRIȚA (în parte) Bine că l-am pus la mână... De-acum sunt a lui stăpână... Cât l-oi mai iubi! (Leonaș o strânge tare pe Chirița în brațe. Chirița se smucește rușinoasă.) CHIRIȚA: Ah... Leonaș... te rog... menajarisește-mă... nu face abuz de slăbiciunea unei gingașe ființe: dacă mă iubești... dacă-ți sunt scumpă... fii delicat... nu mă opri mai mult... lasă-mă să fug... că mă muncește cugetul... (Se tot trage îndărăt.) LEONAȘ (fără a să mișca din loc, în parte): Du-te la Bender, rusalie. (Împreună.) LEONAȘ Vai, băborniță bătrână. CHIRIȚA Bine că l-am pus la mână. (Chirița iese în stânga, fugind și aruncând o sărutare lui Leonaș care pufnește de râs.) SCENA V [ modifică ] LEONAȘ: Ha, ha, ha, ha!... încă așa babă strechiată!... Auzi?... ha, ha, ha... Cică să nu fac abuz!... (Imitând pe Chirița.) “Ah, Leonaș... dacă mă iubești... menajarisește-mă... lasă-mă să fug... mă muncește cugetul...” Ha, ha, ha... bine că i-am prins portretul la mână... de-acum îi la cheremul meu... A! Chirițoaie, m-ai alungat de la Bârzoieni?... te-oi învăța eu... Am jurat să-i joc feste peste feste... și văd că pân-acum îmi merge bine... Baba nu mă cunoaște sub uniforma asta militărească... ea mă crede că-s ofițer... minunat!... De m-aș putea încalte întâlni cu Luluța... A!... iat-o... (Se trage mai deoparte în fund și privește cu dragoste la Luluța.) SCENA VI [ modifică ] LEONAȘ, LULUȚA (intră pe ușa din fund, ținând o mâță în brațe) LULUȚA (dezmierdând mâța și nevăzând pe Leonaș) (Arie nouă) Frumușică mâțișoară, Cu-a ta mică unghișoară Apără-mă ne-ncetat De oricare-amorezat. Dar pe cel ce-mi place mie, Pe iubitul Leonel, Să-l dezmierzi cu bucurie Și să-i torci, torci frumușel. Fă-i miau, miau, pisică dragă, Ca să-i dai să înțeleagă Că-a lui ființă-mi este dragă... Că ne-ncetat gândesc la el. LEONAȘ (în parte): Draga Luluță!... gândește la mine... (Tare.) Miau, miau... LULUȚA (tresărind): Ce-i?... (Văzând pe Leonaș, se uimește.) Dnul ofițer!... LEONAȘ: Eu... Luluță... nu mă cunoști? LULUȚA (cu sfială): Nu... domnule... LEONAȘ (scoțându-și mustățile): Uită-te bine la mine. LULUȚA (veselă): Leonaș! (Se aruncă în brațele lui.) Tu aici?... în uniformă?... (Scapă mâța.) LEONAȘ: Mai încet... să nu ne-audă baba... Am împrumutat straiele unui prieten ca să pot intra în casa Chiriței și să mă apropiu de tine. LULUȚA: Și nu te-a cunoscut mătușica? LEONAȘ: Nu... că almintere mă da afară... ca la Bârzoieni... îți aduci aminte, dragă Luluțică?... Știi tu că de-atunci îs șase luni? LULUȚA: Cui o spui, Leonaș dragă?... Am numărat zilele pe degete în toată vremea cât nu te-am văzut. LEONAȘ: D-apoi eu!... Ce n-am cercat să te pot întâlni!... dar în zadar!... se vede că te ține baba de-aproape... închisă ca într-un harem? LULUȚA: Așa... se teme să nu-i scape zestrea de la mână. LEONAȘ: Cum? LULUȚA: A hotărât, precât am înțeles, să mă cunune cu Guliță. LEONAȘ: Să te mărite pe tine... cu țincariul ei? LULUȚA: Dar... vrea dintâi să ne logodească... ș-apoi peste doi ani să facă cununia... Aista-i planul Bârzoilor... și chiar astăzi au de gând să facă logodna. LEONAȘ: Și tu... primești, Luluță? LULUȚA: Eu?... astfel primesc de bine, că de două luni de zile de când le-am aflat planul, mă fac din vreme în vreme că am toane de nebunie... pentru ca să le joc o festă de cele frumoase chiar la logodnă. LEONAȘ: Bravo, Luluță... să nu te dai... dacă mă iubești. LULUȚA: Îi vedea. LEONAȘ: Cu toate aceste... știi una? Ce-i în mână nu-i minciună... Hai să fugim împreună. LULUȚA: Bucuros, Leonaș, dragă... cu tine m-aș duce-n fundul lumii. Dar cum să facem? că-s păzită din toate părțile... LEONAȘ: Foarte lesne... Hai să ieșim pe poartă, la braț... ca când am merge la primblare... și cum om scăpa în uliță, ne facem nevăzuți... Vrei? LULUȚA: Vreau ce-i vrea tu... LEONAȘ: Haideți dar să nu pierdem vreme... și să nu deie stahia peste noi. LULUȚA: Hai... de-acum mă-ncred în dragostea ta. LEONAȘ (strângând-o în brațe): Draga mea Luluță! (Împreună.) (Arie nouă) Ah! de-acum în fericire Soarta vrea ca să trăiesc, Și în dulcea ta iubire Raiul să găsesc. (Leonaș ridică pe Luluța în brațe și o sărută.) SCENA VII [ modifică ] LEONAȘ, LULUȚA, ION, GUGULIȚĂ (Guliță și Ion intră tocmai când Leonaș sărută pe Luluța. Guliță îi îmbrăcat după modă: pantaloni foarte strâmți, jiletcă scurtă, frac cu talie și cu cozile scurte, fiong mare la cravată.) GUGULIȚĂ (încremenit): Ai văzut, Ioane? ION: Am văzut, cucoane. LEONAȘ (Luluței): Cine-i sfrijitul ista? LULUȚA: Guliță. LEONAȘ: A!... (pufnește de râs încet). GUGULIȚĂ (rățoindu-se): Domnule... ce făceai aici cu Luluța? LEONAȘ (dezmierdându-l): Ce-ți pasă mătăluță, monsiu Gurluiță?... GUGULIȚĂ (sărind înapoi): Nu mă chem Gurluiță... da Guliță. LEONAȘ: Ba Gurluiță. GUGULIȚĂ: Ba Guliță, îți zic... auzitu-m-ai? LEONAȘ: Ei... fie și Gărgăriță, dacă vrei... Ce te rățoiești așa? GULIȚĂ: Mă rățoiesc pentru că vreau să-mi dai santifacție... duel... auzitu-m-ai? LULUȚA: Duel? LEONAȘ: Gugulea băbacăi... că nostimu-i... Vrei santifacție?... Ei, poftim o jucărică de ciocolată. GUGULIȚĂ (zvârlind ciocolata jos): Nu mi-i foame... LEONAȘ: Nu?... ai păpat zacuscă astăzi? GUGULIȚĂ: Domnule... știi d-ta că eu, când mă mâniu, mă fac leu? LEONAȘ: De care?... leu... bătut? GUGULIȚĂ (furios): Ai auzit, Ioane? ION (mâncând ciocolata): Îi bună, cucoane. GUGULIȚĂ: Ba leu, paraleu... auzitu-m-ai... și ca să ți-o dovedesc, îți cer duel. LULUȚA: Ha, ha, ha, ha. GUGULIȚĂ: Ce râzi d-ta?... Vreu duel! așa să știi. LEONAȘ: Foarte bine... cum vrei să ne batem?... de-a mingea, ori de-a baba-oarba? GUGULIȚĂ: Ai auzit, Ioane? ION: Am auzit, cucoane. LEONAȘ: Dacă poftești almintere... trebuie să-ți fac cunoscut că cu pistolul am ucis mai deunăzi cinci nagâți... cu sabia zece curcani și cu pușca opt șoldani... În care număr vrei să te pun?... în rândul nagâților, în rândul curcanilor, ori în al șoldanilor?... alege... GUGULIȚĂ (slăbind): Cu pistolul vreau să mă bat! LEONAȘ: A!... te pui în rândul nagâților?... Prea bine... îi fi al 6- lea la număr. GUGULIȚĂ: Ai auzit, Ioane? ION: Am auzit, cucoane. GUGULIȚĂ: Ba cu sabia. LEONAȘ: Și mai bine... te-oi face curcan. GUGULIȚĂ: Ba... cu... pușca. LEONAȘ: Minunat... te-oi șoldăni dintr-o chiteală. GUGULIȚĂ: Ba... cu pistolul. LEONAȘ: Ei! hotărăște-te acu... sau nagâț, sau curcan... oricum a fi, sunt sigur că te trimit în rai cu cerga-n cap. GUGULIȚĂ: Ai auzit, Ioane? ION: Am auzit, cucoane. GUGULIȚĂ (făcându-și curaj): Cu cerga-n cap?... ba tu te-i duce-n rai... Auzitu-m-ai? LEONAȘ: Om vedea care... GUGULIȚĂ (răcnind): Te-oi învăța eu să săruți pe Luluța... LULUȚA: Și ce-ți pasă d-tale... cherapleșule? GUGULIȚĂ (furios): Cherapleș!... Ai auzit, Ioane? ION: Am auzit, cucoane... Cherapleș... (Iese după sfârșitul ariei.) (Arie din “Chirița”: “Vai ce întâmplare”) (Împreună.) GULIȚĂ Ce obrăznicie! Stau uimit pe loc. Și, zău, de mânie M-am făcut chiar foc. CEILALȚI Vezi-l, de mânie O-nlemnit pe loc. Fața-i stacoșie S-a aprins de foc SCENA VIII [ modifică ] Cei dinainte, CHIRIȚA CHIRIȚA: Ce este?... Cine se sfădește? GUGULIȚĂ: Neneacă, neneacă... ofițeriul a sărutat pe Luluța. CHIRIȚA: Domnu ofițer?... (Cunoscând pe Leonaș.) Ce-mi văzură ochii? Leonaș! GUGULIȚĂ: I-am cerut duel. CHIRIȚA: Duel?... să te omoare!... (Furioasă.) Ce cați aice-n casa mea, berbantule? LEONAȘ: Ce să caut, cucoană?... o zarnacade. CHIRIȚA: Ți-oi da eu acuși o zarnacade de nu-i putea-o duce, nerușinatule... că te dau pe mâinile jandarmilor... (În parte.) Auzi? să mă facă a crede... că-mi face curte! LEONAȘ: Iaca ies (imitând pe Chirița), dar, te rog, nu face abuz... de slăbiciunea unei ființe sentimentabile... lasă-mă să fug... cugetul mă mustră... Ha, ha, ha. (Vrea să iasă.) CHIRIȚA: Haiducule!... LULUȚA: Leonaș, Leonaș... nu mă lăsa singură aici. (Aleargă lângă el.) LEONAȘ (încet Luluței): N-ai grijă, că oi găsi eu vrun chip să vin iară. CHIRIȚA: Ce faci acolo, giupâneaso? îți plac ofițerii?... încoace să vii... (O ia de mână și o dă deoparte.) LEONAȘ: Adio, Chirițoaie Bârzoaie... CHIRIȚA: Ieșit-ați azi? LEONAȘ: Adio, zână... adio, muțun... Portretul tău nu se va dezlipi niciodată de la sânul meu... Ha, ha, ha. CHIRIȚA: Portretul meu? (În parte.) Vai de mine!... Ce-am făcut!... M-am dat în mâinile haiducului! (Împreună.) CHIRIȚA, GUGULIȚĂ, Ce obrăznicie! Etc., etc. LEONAȘ, LULUȚA Vezi-i, de mânie Etc., etc. CHIRIȚA Ah! ce nebunie! Stau uimită-n loc. Și, zău, de mânie M-am făcut chiar foc. (Leonaș iese pe ușa din fund, în dreapta.) SCENA IX [ modifică ] Cei dinainte, afară de LEONAȘ, BÂRZOI și ION (intrând prin fund) BÂRZOI: Ce spui, mă Ioane, de duel?... Guliță?... duel!... unde-i?... A! iacată-l... (Îl ia în brațe.) Gugulea băbacăi!... unde-i duelgiul, să-l trântesc la gros? GUGULIȚĂ: A luat tălpășița, băbacă... l-am speriat eu. BÂRZOI: Viteazul băbacăi, viteaz!... Da bine, Chirițo, pentru ce era să se puie în primejdie odorul? CHIRIȚA: Pentru că a prins-o pe d-neii, duduca cea crescută în pansioane, sărutându-se cu ofițerii. BÂRZOI: Ialei! LULUȚA (făcându-se nebună) Zice că era o babă, Biată babă ș-un moșneag, Ș-amândoi când n-aveau treabă, Se rezemau pe toiag... (Imitând poza moșnegilor rezemați pe toiag.) Ia, așa... și dau din cap... așa (dă din cap tremurând) unul la altul... parcă se tot mustrau... Ha, ha, ha, ha... BÂRZOI: Iaca pozna, soro, că iar i-a venit toana nebuniei. CHIRIȚA: Săracan de mine!... tocmai azi, în ziua logodnei? BÂRZOI: Taci... LULUȚA Baba zicea: Moșulică, Vreau o noră precum nu-i. Moșu zicea: Băbulică, Îți mai pune pofta-n cui. (Râde pierdută.) BÂRZOI: Sărmana copilă!... mult o ține când o apucă? CHIRIȚA: Câte-o zi întreagă... BÂRZOI: Parcă nu-i lucru curat!... Hai, Chirițo, să o lăsăm singură... poate că și-a veni în cunoștință. CHIRIȚA: Hai... (În parte.) Zău că-mi vine și mie să nebunesc de ciuda ofițeriului... Să mă ieie în trii parale... coșcoge isprăvniceasă!... Așa rușine de când sunt n-am pățit! GUGULIȚĂ: Hai, neneacă. CHIRIȚA: Ba, nu, Guliță... mata șezi cu Luluța de o păzește să nu facă vro nebunie... șezi cu dânsa că ți-i logodnică... GUGULIȚĂ (în parte): Dacă mi-i logodnică, de ce-mi zice cherapleș? (Arie “Vai ce întâmplare”, din “Doi morți vii”.) (Împreună.) BÂRZOI, CHIRIȚA, GULIȚĂ Sărmana copilă, Ce patimă grea! Mă apucă-o milă Când privesc la ea. LULUȚA (în parte) Cât îmi pare bine C-așa-i amăgesc. Să râd, zău îmi vine La ei când privesc. (Cântând, Bârzoi și Chirița se trag încetișor îndărăt și intră în odaia lor.) SCENA X [ modifică ] GUGULIȚĂ, LULUȚA (pe canapea) (Mică tăcere. Guliță caută să se apropie de Luluța și nu îndrăznește. Luluța îl urmărește cu coada ochiului, zâmbind.) LULUȚA (în parte, zâmbind): Așteaptă... așteaptă... cocolitule... te-oi pune eu la cale și pe tine acuși. GUGULIȚĂ (cu jumătate de glas): Luluță... LULUȚA (în parte): Ce are de gând să-mi spuie? GUGULIȚĂ (mai tare): Luluță... LULUȚA (tresărind): Aud?... cine mă cheamă?... A!... monsiu Guliță... Ce poftești? GULIȚĂ: Fi... Luluță, fi... nu-i frumos să lași ca să te sărute ofițerii. LULUȚA: Eu?... care ofițer? GUGULIȚĂ: Cel cărui am cerut duel... Nu te face-a uita. LULUȚA: Ha!... cel care te-a făcut nagâț? GUGULIȚĂ: Hî, hî... LULUȚA: M-a sărutat el pe mine?... Nu-mi aduc aminte. GUGULIȚĂ (în parte): Se vede că era într-o toană de nebunie și nu știa ce făcea... LULUȚA: Ba... îmi aduc aminte... că ți-am zis, mi se pare... cherapleș. GUGULIȚĂ (supărat): Iar? LULUȚA: Da nu trebuie să te superi, monsiu Guliță, pentru că câteodată nu știu ce spun... Îmi vine așa ca o amețeală cu furie... ideile mi se tulbură... ochii mi se aprind... și atunci, dacă nu m-aș stăpâni, aș bate și aș zgâria, și aș mușca pe toți. GUGULIȚĂ (stând pe loc, în parte): Iaca... iaca! LULUȚA: Atunci cea mai mică împotrivire mă mânie... mă turbează și, zău, mă tem să nu fac vrun păcat într-o zi. GUGULIȚĂ (trăgându-se înapoi): Iaca!... iaca!... LULUȚA: Da unde te duci? GUGULIȚĂ: Mă... cheamă neneaca. LULUȚA: Nu-i adevărat... Stai aici cu mine. GUGULIȚĂ: D-apoi... LULUȚA: Nu vrei?... (Făcând că se mânie.) Valeu!... iaca-mi vine... îmi vine să zgâriiu... Tare ași bate pe cineva... GUGULIȚĂ: Nu te tulbura, că șed... (În parte.) Parcă-i o mâță. LULUȚA: Așa mai vii la socoteală... Ian spune-mi, Guliță, știi că o să ne logodim astăzi? GUGULIȚĂ: Știu. LULUȚA: Și îți pare bine? GUGULIȚĂ (cu foc): Îmi! LULUȚA: Și mie... Nu poți crede cu ce nerăbdare aștept să fiu logodită și mai ales măritată... c-apoi atunci ai să fii toată ziua cu mine... pe mâna mea... Știu c-oi avea pe cine zgâria și mușca. GUGULIȚĂ (în parte): Auzi, așa gust? Ba să ferească Dumnezeu... LULUȚA: Ei, de vreme ce ai să-mi fii soțior... fă-mi puțintică curte. Spune-mi că mă iubești, că mă slăvești... că ești fericit... Dă!... să te văd. GUGULIȚĂ (cu sentiment): Luluță... te iubesc... te slăvesc... sunt fericit... LULUȚA: Și mă jur... zi după mine... GUGULIȚĂ: Și mă jur. LULUȚA: Să fac tot ce-i porunci. GUGULIȚĂ: Să fac tot ce mi-i porunci. LULUȚA: Parol? GUGULIȚĂ: Parol? LULUȚA: Da nu... eu te întreb... Parol că-i fi supus la toate? GUGULIȚĂ: Parol. LULUȚA: Dă-mi parola cu degetul. GUGULIȚĂ (dându-i parola): Poftim. LULUȚA: Bravo... așa te vreau... Acum ian cântă-mi o bucată din Lucia... știi?... frumos... GUGULIȚĂ: Să cânt?... da... îs răgușit... LULUȚA: Ce?... poate nu vrei?... (Îi arată unghiile.) GUGULIȚĂ: Ba vreau (În parte.) Când ar veni neneaca să mă scape! LULUȚA (cu nerăbdare): Hai... începe azi. GUGULIȚĂ: Iaca încep... să-mi dreg glasul... (Guliță cântă o bucată din “Lucia” cu un chip comic. Luluța pufnește de râs în batistă.) LULUȚA (bătând în palme): Bravo, bravo... bravisimo! GUGULIȚĂ (îngâmfat): Ți-a plăcut! LULUȚA: Minunat... I! ce puișor de bărbățel o să am!... îmi sare inima când gândesc... dar, apropo, ia joacă... GUGULIȚĂ: Cum?... să joc?... așa nitam, nisam? Ai nebunit? LULUȚA: Ce?... nu vrei? GUGULIȚĂ: Nu. LULUȚA: Nu!... (Sculându-se de pe canapea.) Vină-ncoace să te mușc... să te mănânc... GUGULIȚĂ: Vai de mine!... mare belea-i fata asta!... LULUȚA: Te-oi învăța eu să nu vrei, când poruncesc eu... (Îi arată unghiile și dinții). GUGULIȚĂ: Săracul de mine!... îi în stare să mă mănânce de viu... Să nu rămâie nici o bucățică băbacăi... Luluțo... liniștește-te. (Aleargă prin odaie pe după canapea.) LULUȚA (cârșnind din dinți): Ba nu... c-am să te mănânc... GUGULIȚĂ: Ba nu mi-i mânca. (Aria polcăi.) LULUȚA: (alungând pe Guliță împrejurul canapelei) Ba te-oi mânca. GULIȚĂ Ba nu, nu mi-i mânca. LULUȚA Ba te-oi mânca Și nu-i scăpa. GULIȚĂ (în parte) Tare mi-i frică, valeu! valeu! valeu! LULUȚA De-a lui figură îmi vine să râd, zău! (Împreună.) LULUȚA (alungând pe Guliță) Zău, te-oi mânca Întreg, întreg eu te-oi mânca. Și nu-i scăpa, Tot nu-i scăpa. GULIȚĂ (fugind) Nu mi-i mânca Zău nu, zău nu, nu mi-i mânca... Că oi scăpa, Tot oi scăpa. GUGULIȚĂ (fugind în odaia tătâni-său): Valeu... lupu, lupu! LULUȚA: Ha, ha, ha, ha... (Iese alergând pe ușa din fund.) L-am dezgustat de logodnă. SCENA XI [ modifică ] ION, LEONAȘ (îmbrăcat în costum de bricicar) ION (intră pe ușa din dreapta în fund): Intră, intră... nu-ți fie frică. LEONAȘ: Da oare cuconu ispravnic acasă-i? ION: Acasă... ai vro treabă cu d-lui? LEONAȘ: Am, logofete Ioane... Am venit să mă jăluiesc. ION: Bine-ai făcut... că boieru-i om drept și cu frica lui Dumnezeu; dar... adus-ai vrun peșcheș? LEONAȘ: Ba nu... n-am știut că-i plac peșcheșurile. ION: Nu?... apoi cară-te... N-are vreme să te primească boierul. LEONAȘ: Da bine, logofete Ioane... unde să caut eu acu peșcheș?... păcatele mele!... Dă!... că cu toată sărăcia mea... ION: N-ai nimică?... nici hârzob de păstrăvi?... nici caș de munte? nici căprioară? nici vro căpățână de zahăr?... LEONAȘ: Doar nu-s băcal. ION (la ureche): Nici bătuți? LEONAȘ: Da bine... boierul metaherisește și?... (Face semn de numărat bani.) ION: Huf... Ian caută bine-n pungă, că-i găsi poate vro carboanță ruginită. LEONAȘ: O carboanță am... (Scoate o carboavă din pungă.) Unde- i ispravnicul să i-o dau îndată? ION: Nu așa, că-i prea puțin ca să primească... almintere. LEONAȘ: Cum? ION: Așteaptă că-i vedea... avem alte tertipuri pe-aici... Așteaptă. (Iese pe unde a intrat.) LEONAȘ (singur): Aferim ispravnic! adună și cu carboanța... Bine c-am aflat-o și asta. ION (intră serios aducând un curcan): Vezi d-ta curcanul ista? Acest curcan bătrân În țară e vestit. Din el al meu stăpân Își trage bun venit. Curcan plin de noroc, El, ca nealți curcani, Scăpând de orice foc... A fript mulți gogomani. LEONAȘ: Cum asta, logofete? ION: L-am vândut pân-acum de 57 de ori pe la împricinați și o slujit pân-acum de 57 de ori ca peșcheș. LEONAȘ: Nu te pricep bine. ION: Iaca: când vine cineva cu jalobă și cu mâinile goale... de pildă ca d-ta... eu, din porunca boierului, mă ațin la ușă cu curcanul, îl vând pe o carboanță... și pe urmă duc carboanța ispravnicului, și iau iar curcanu înapoi de la jăluitor... ca poclon... înțelegi? LEONAȘ: Care vrea să zică curcanul ista ține pănă acum 696 lei? ION: În capăt. LEONAȘ: Bună moșie. ION: Îl cumperi?... ori te îndrept spre calea-ntoarsă. LEONAȘ: Cumpăr... na carboanța. ION: Na curcanul... LEONAȘ: Noroc să deie Dumnezeu! (Ia curcanul și dă carboava lui Ion.) ION: Amin... și la anu cu bine!... Mă duc să dau carboanța boierului și să-i spun că ești aici. (În parte, intrând la Bârzoi.) 58 cu asta... am s-o trec la răbuș. LEONAȘ (singur): Așa, părinte ispravnice?... bine că ți-am aflat coțcăriile și curcăniile... Ne-om răfui mai târziu... Dar oare unde-i Luluța?... (Caută primprejur.) M-am schimbat în straie de cărucer, ca să pot iar intra aici... să mă-ntâlnesc cu Luluța... De-ar veni... am lua tălpășița amândoi pe ușa asta de din dos... Bricica mea-i la portița grădinii... ne-am sui iute într-însa și nici tătarii nu ne-ar prinde... Cine vine? A! Ispravnicul!... Ce minciună să-i durez?... SCENA XII [ modifică ] LEONAȘ, BÂRZOI, ION BÂRZOI: Unde-i jăluitorul? ION: Iacătă-l, cucoane. LEONAȘ (închinându-se): Eu sunt, măria-ta. BÂRZOI: Ce cauți?... Cine ești? LEONAȘ: Piciu bricicarul... să nu-ți fie cu bănat, măria-ta... (Arie din “Doi morți vii”: “Îi mare cu cei mici”) Eu sunt vestitul Pici Ce n-am decât un bici Ș-un cal străin, căzut, Ș-o bricică de-mprumut. Dar vai ș-amar de cine Mă ia la drum pe mine! Îl duc în fuga mare. Cu poșta... și mai tare... Dar îi paveaua rea? Da-i muștereul greu? (Bate din bici și zice:) “Ce-mi pasă mie... mișcă, copile.” Nici bricica nu-i a mea, Nici drumul nu-i al meu; Că sunt vestitul Pici Ce n-am decât un bici, Din care tot pocnesc, Cu care mă hrănesc. BÂRZOI: Piciu bricicarul... de la Ieși? LEONAȘ: Dar, măria-ta... știi?... din colț de la Sfântul Spiridon... Piciu bricicarul... Întreabă pe cine vrei și ți-a spune de mine... Câte jupânese cu testemeluri... câți logofiței cu vipiscă... tot Piciu îi bălăbănește hurduz-burduz, prin toate rătăcăniile... ba pe la vii... ba pe la Rădiu... ba pe la Sprăvale-babă... ba pe la clănțălărie... și tot cam pe datorie... că despre bătuți?... vorba ceea: i-a bătut vântul de mult! Și când mă trezesc!... tufă-n pungă, tufă-n buzunar... afif!... Dar ce-mi pasă!... Piciu să trăiască! treacă de la mine... că doar îs român... îs creștin... slavă Domnului!... din toți negustorii și meșterii din Ieși, numai eu am rămas din neam curat... și un biet halvițar... și un biet brahagiu... și un biet cojocar... toți ceilalți îs cu perciuni. (Toate aceste le zice foarte repede.) BÂRZOI (astupându-și urechile): Mă!... ce daradaică hodorogită!... destul... stai... LEONAȘ: Ha, ho... tbrrr... am stătut. BÂRZOI: Spune acu ce cauți? LEONAȘ: Ți-am adus un curcan, măria-ta, tocmai de la Ieși... BÂRZOI (în parte): Auzi Piciu?... și-i curcanul meu cel de pripas... LEONAȘ: Și mă rog măriei-tale să-l primești drept peșcheș. BÂRZOI (făcând că se supără): Adică... fără peșcheș nu puteai să vii? LEONAȘ: Apoi dă, cucoane... nu te supăra... obiceiul pământului. BÂRZOI: Ei fie... dă-l la fecior. ION (apropiindu-se de Leonaș): Adă-l încoace. LEONAȘ: Na... (Dă curcanul lui Ion.) BÂRZOI (încet lui Ion, de ceea parte): Unde-i carboava, hoțule? ION (dându-i carboava pe dinapoi): Iaca. (În parte.) Pil. BÂRZOI (luând carboava): Bine, bine, fătul meu... Spune acu... ce pricină ai la isprăvnicie? LEONAȘ (în parte): Oare ce dracu să-i înșir? (Stă puțin pe gânduri.) ION (ieșind, în parte): 58 cu asta! De-a mai ținea isprăvnicia câtăva vreme, ne suim la sută... (Sărutând curcanul.) Vai! drăguțu-mi-i... mânca-l-aș fript... (Iese.) BÂRZOI: Ei, dă!... spune azi... că n-am vreme de pierdut... Ce ai? LEONAȘ: Apoi... ce să am, măria-ta? Ia păcate!... M-am pornit de la Ieși c-o actoriță... și după ce-am adus-o aici numai într-o fugă de cal... când la plată?... vrea să-mi mănânce dreptul, sub cuvânt c-am prăvălit-o de cinci ori. BÂRZOI: O actoriță?... de la fteatru? LEONAȘ: De-acolo... de la denia cea nemțească. BÂRZOI: Și unde-o tras în gazdă? LEONAȘ: La pitariu Chirculici... știi?... de la vale peste drum... Dacă-i avea bunătate să mergi d-ta să-i grăiești... ca părintele ispravnic... poate că nu m-ar lăsa păgubaș... BÂRZOI: Bucuros, fătul meu... mă duc. (În parte.) N-am văzut niciodată actorițe... îs curioz să văd ce lighioaie sunt. (Tare.) Mă duc... (Își caută șapca.) LEONAȘ (în parte): Călătorie sprâncenată... De-aș putea să-i depărtez pe toți de-acasă... mi-ar veni la socoteală... ca să fugim cu Luluța. BÂRZOI: Iaca șapca... Vină cu mine, Piciule. LEONAȘ: Mergi înainte, cucoane... că te-ajung. BÂRZOI: Bine. (Vrea să iasă.) SCENA XIII [ modifică ] LEONAȘ, BÂRZOI, CHIRIȚA, GUGULIȚĂ (acești doi ies din odaia din stânga, planul I) CHIRIȚA: Unde te duci, frate? BÂRZOI: Vin-acuși... Mă duc păn’ la vărul Chirculici... să mă- ntâlnesc c-un ipochimen care-o tras acolo-n gazdă. CHIRIȚA: La Chirculici?... da Chirculici s-o pornit de trii zile la moșie... ș-o pus să-i grijască casele. LEONAȘ (în parte): Tronc!... c-am codălghit-o!... BÂRZOI (lui Leonaș): Apoi... ce dârdâiai tu, măi bricicarule? CHIRIȚA: Care bricicar?... (Cunoscând pe Leonaș.) Ce văd?... iar hoțu cel de Leonaș! BÂRZOI: Leonaș? GUGULIȚĂ: Dar, băbacă... aista-i ofițerul care-a sărutat pe Luluța. BÂRZOI: Duelgiu?... (Lui Leonaș.) Ce însemnează dar?... grăiește... acu ofițer, acu bricicar?... LEONAȘ: Iaca, măria-ta... Am voit să văd cu ochii cum faci dreptate în isprăvnicie... și cât țin curcanii isprăvnicești. CHIRIȚA: Vai de mine!... că aista-i Pepelea! BÂRZOI: Așa? care vrea să zică... ești șpion d-ta?... Apoi, așteaptă... dacă-i așa, să-ți dau o răfuială isprăvnicească pe spinare. (Strigă.) Măi jăndari! CHIRIȚA: Jăndari! GUGULIȚĂ: Jăndari! LEONAȘ: Așa-i socoteala?... apoi... ian așteptați și voi să vă-nvăț eu galopu... (În vremea cât cântă, îi lovește cu biciușca peste picioare. Chirița, Bârzoi și Guliță sar prin casă în măsura muzicei.) (Aria galopului) LEONAȘ Hi, hi, bălan... Hi, hi, jărpan. BÂRZOI, CHIRIȚA, GULIȚĂ Vai ce hoț! ce fiară! LEONAȘ Hi, hi, bălan... Hi, hi, șoldan. BÂRZOI, CHIRIȚA, GULIȚĂ Vai, că m-o pișcat iară! Bre! ce om șugubăț! Da șezi, măi, binișor. LEONAȘ Ba nu... vreau să vă-nvăț Galopu-ntr-un picior. Hi, hi, bălan... Hi, hi, jărpan. BÂRZOI, CHIRIȚA, GULIȚĂ Vai! ce hoț! ce fiară! LEONAȘ Hi, hi, jărpan... Hi, hi, șoldan. BÂRZOI, CHIRIȚA, GULIȚĂ Vai! că m-o pișcat iară! (Leonaș iese râzând pe unde o intrat, în vreme ce Luluța intră pe ușa din fund.) SCENA XIV [ modifică ] BÂRZOI, CHIRIȚA, GUGULIȚĂ, LULUȚA LULUȚA: Da ce-ați pățit de săriți drăgaica prin casă? CHIRIȚA, BÂRZOI, GULIȚĂ (sărind necontenit): Luluță... zi-i să șadă binișor. LULUȚA: Cine?... cui? CHIRIȚA, BÂRZOI, GULIȚĂ (oprindu-se): Lui Leonaș. Unde-i? LULUȚA: Leonaș? CHIRIȚA: Bre! ce împușcă-n lună! BÂRZOI: Bre! ce ienicer! GULITA: Am să-i cer iar duel! LULUȚA: Da tăceți din gură că vă vin musafirii la masă. CHIRIȚA: De pe-acu?... unde-s? LULUȚA: I-am văzut intrând pe poartă... Iacătă-i. SCENA XV [ modifică ] Cei dinainte, MUSAFIRII (Arie din “Hârca”: “Tanana”) MUSAFIRII Plecăciune cucuiete! Iată-ne că am sosit. Hai la masă, căci de sete Și de foame am murit. CHIRIȚA Mă închin și sunt voioasă C-ați venit cu toți la masă, Și sperez că bucuros Îți mânca și-ți bea vârtos. MUSAFIRII Plecăciune cucuiete! Iată-ne că am sosit. Hai la masă, căci de sete Și de foame am murit. CHIRIȚA: Cred, boieri d-voastră, că vi s-or fi cam lungit urechile de foame, pentru că pe aici obicinuiți a mânca pe la amiază... dar noi metahirisim evropienește... pe la 5; nu vă fie cu supărare... Peste o jumătate de ceas or da bucatele pe masă... Vă rog să îngăduiți. MUSAFIRII: Sărut mâinile. CHIRIȚA: Astăzi vreu să-mi ieu ziua bună de la d-voastră... fiindcă mă duc la Paris. MUSAFIRII: La Paris? CHIRIȚA: Dar... și nădăjduiesc că îți chili vârtos în sănătatea isprăvnicesei d-voastre. MUSAFIRII: N-ai nici o îndoială, cucoană. CHIRIȚA: Însă pân’ la masă... dacă poftiți câte un păhăruț de rachiu?... Ioane... adă rachiu. (Ion intră cu o tablă plină de păhăruțe de rachiu și se duce de dă întâi cucoanei Chiriței și pe urmă pe la musafiri.) CHIRIȚA (bând): Să trăiți... întru mulți ani... și să ne vedem sănătoși!... Bun rachiu... îi pe cursă... ca la Ieși... Poftim, boieri. Ioane!... dă la d-lui... dă la d-lui... dă și la d-lui... (Arată un musafir mai rușinos.) (Ion, după ce dă rachiul, iese.) CHIRIȚA: Ș-așa cum vă spuneam, boieri d-voastră... peste vro trii zile vă las cu lacrimile pe obraz... aștept numai pașaportul. SCENA XVI [ modifică ] Cei dinainte, ȘARL (cu pasportul în mână, dă busta în salon) ȘARL: Pasport?... Voilà. TOȚI: Monsiu Șarlă? ȘARL: Present! (Air du “Royal tambour”) Me voici... am sosit Moulu, bauilaut de rage Pour câte-am pătimit, Am pătimit dans ce voyage. En un caroutze affreux. On m’a conduit hurduz-burduz. Les surugi riaient entre eux, Disant: Draco franțuz! (Închinându-se la Chirița) Mais pour vous, cocona, On irait en enfer... CHIRIȚA (făcând tali) Ah! vous êtes juvaer. ȘARL (în parte, făcând semnul gamenilor din Paris) Tiens! v’là pour toi... voilà! Quel bonheur! am sosit Enfin dans ce village... Ma câte-am pătimit... etc. ȘARL: Madame, am împlinit comision d-tale... Am scos pasport. CHIRIȚA (cu bucurie): Unde-i? ȘARL: Voilà. CHIRIȚA: Dă-mi-l degrabă... ȘARL: Pardon... trebui un farfuri... să-l prezentez pe farfuri... à la mode. CHIRIȚA: Bine zici... Ioane! ȘARL: Non strigat... Am găsit farfuri... Monsieur, barbat d-tale, port un duzen la surtuc. (Se apropie de Bârzoi și-i taie un bumb de la surtuc.) Vous permettez? BÂRZOI: Ce faci, neamțule? ȘARL: Non faci atention... Am trebuinț un farfuri... et voilà! (Arată bumbul și pe urmă pune pasportul pe dânsul ca pe un talger de-l prezentează Chiriței.) MUSAFIRII: Ha, ha, ha, ha... a dracului franțuz! ȘARL (în parte): Voilà une mode commode... On porte toute une vaisselle sur soi... (Tare.) Madame la baronne de Chirița... CHIRIȚA: Merci, monsiu Șarlă... când ai ști ce mulțumire mi-ai făcut... Vous m’avez frotté le coeur avec du miel. ȘARL: Quoi?... CHIRIȚA: Oui... avec du miel... m-ai uns la inimă cu miere... Nous disons comme ça... ȘARL: En moldave... suffit. (În parte.) Jolie langue! CHIRIȚA (deschizând pasportul): Ascultați, boieri d-voastră... (Citește.) “D-neei baroana Chirița Bârzoi, care merge peste graniță în staturile Evropei...” TOȚI: Baroană! BÂRZOI: Baroană!... tu... baroană?... CHIRIȚA: De ce nu?... dacă-i moda. GUGULIȚĂ: Neneacă... da eu nu-s baron? CHIRIȚA: Ba și tu ești, Guliță... ești baronaș. GUGULIȚĂ: Vra să zică și băbaca îi baronoi? BÂRZOI: Ba... mă ferească Dumnezeu! CHIRIȚA: Da ian mai spune-ne ceva de la Ieși, monsiu Șarlă?... Ce mai fac ieșenii? ȘARL: Toți ieșenii s-au făcut bulangeri... chitari. TOȚI: Pitari? ȘARL: Parbleu!... Plămădesc glodul iarna, ca să-l înghită vara. CHIRIȚA: Bine zici... îmi aduc aminte când am fost acolo cu Aristița și Calipsița... era să mă înec! ȘARL (în parte): Ah bah! un tonneau... ça flotte toujours. CHIRIȚA: Da despre teatru ce știi? ȘARL: Est opera italian... am văzut Robert le diable! CHIRIȚA: Nu mă nebuni... și cum o fost? ȘARL: Formos... tare formos. CHIRIȚA: Ei... parastuiește și nouă piesa aceea... c-am auzit că-i cu o mulțime de drăcii. ȘARL: Dacă poroncesc madame cocona... bucuros. (Toți se așează pe canapea și pe jilțuri. Șarl, în mijlocul lor, cântă cântecelul: “Titi à la représ, de Robert le diable”.) TOȚI (sculându-se): Mare minune! Nemții ceia îs cu dracu, zău! SCENA XVII [ modifică ] Cei dinainte, ION și, pe urmă, LEONAȘ (în toaletă femeiască) ION: Cucoane... cucoane... a venit o madamă de la Ieși... și cere să intre aici. BÂRZOI: Cine-i? ION: Cică-i actoriță. TOȚI: O actoriță? LEONAȘ (intrând repede): Plecăciune, boieri... Mă rog de iertare că dau busna-n casă, nitam, nisam... dar, având treabă cu părintele ispravnic, am luat îndrăzneală... Care-i părintele?... BÂRZOI: Supusă sluga d-tale, madamo. LEONAȘ: D-ta să fii sănătos. BÂRZOI: Sărut mâinile. CHIRIȚA (în parte): Mare minune! cum seamănă cu Leonaș! LEONAȘ: Pune-ți în gând, părinte ispravnice, că am un frate, care, de câteva zile s-a făcut nevăzut de la Iași... și pe cât am aflat de ici, de cole... am prepus că-i ascuns aici în târg... și că-i amorezat de o duducă care-i zic Luluța. LULUȚA (în parte): De mine? CHIRIȚA: Luluța?... și cum îl cheamă pe fratele d-tale, cheramo? LEONAȘ: Leonaș... de nu ți-a fi cu bănat, cucoană. CHIRIȚA: Nici cât pe-o măsă... să ierți... Și d-ta zici că ești actoriță? LEONAȘ (făcând compliment femeiesc): La Teatru Național... să ierți. CHIRIȚA: Să fii d-ta sănătoasă... dar cât pentru fratele d-tale... cine-a fi acela... nu avem cinste... LEONAȘ: Bunătatea d-tale... dar, mă rog... pe duduca Luluța nu știți unde-aș putea-o găsi? CHIRIȚA: Nu departe... Dacă vrei s-o vezi? iat-o... O logodim astăzi cu Guliță, fiul meu... LEONAȘ: Să-ți trăiască. CHIRIȚA (cu dispreț): Plecăciune. LEONAȘ (care în toată vremea asta a întors spatele Luluței): A!... dumneei îi duduca Luluța? Tare-i frumușică! Dă-mi voie, dragă, să te sărut și să te fericesc de odorul ce-ai să capeți. (Sărută pe Luluța și-i zice încet.) Eu sunt, Luluțo, eu, Leonaș... oprește logodna. LULUȚA (țipând): A!... TOȚI: Ce-i? LULUȚA (făcându-se nebună): Vai de mine! se învârtește casa cu mine. Toate le văd pe dos... Iaca mătușica se dă de-a tumba... ha, ha, ha, ha... CHIRIȚA: Kirie eleison!... că iar i-a venit nebunia... și tocmai în ceasul aista!... Luluțo... LULUȚA: Fugiți... fugiți... dați-mi pace... că-mi vine-a mușca... Unde-i Guliță să-l zgâriu?... unde-i să-l mușc? GUGULIȚĂ (ascunzându-se după tată-său): Nu mă lăsa, băbacă, că mă mănâncă. LULUȚA: Ha, ha, ha, ha... Am să mă mărit cu iubitul meu, pe care-l iubesc din copilărie... Iată-mă-s la nuntă... orhestrul începe valțul, valțul!... Unde-i mirele să joc cu el? Valsul LULUȚA (vălsuind singură) Tra, la, la, la, la, Tra, la, la, la, la, Astăzi chiar mă mărit, Mă mărit, mă mărit! Tra, la, la, la, la, Tra, la, la, la, la, Chiar astăzi mă mărit Cu al meu iubit. (Se oprește din joc, plângând.) Ah, ah, ah, ah, ah, ah,! Dragul meu nu mă vra... CORUL Sărmana, vai de ea! (bis) LULUȚA (râzând) Ha, ha, ha, ha, ha, ha! Ba mă vrea, ba mă vrea. CORUL Sărmana! vai de ea! Vai de ea! (Împreună.) LULUȚA (jucând) Tra, la, la, la, la, Tra, la, la, la, la, Astăzi chiar mă mărit, Mă mărit, mă mărit... Tra, la, la, la, la, Tra, la, la, la, la, Chiar astăzi mă mărit Cu al meu iubit. CORUL Sărmana fată! Priviți-o, iată, Iată c-a-nebunit, Nebunit, nebunit! Sărmana fată, Mai bine-ndată, Îndată-ar fi murit, Ar fi murit! (Luluța se aruncă în brațele lui Leonaș.) LULUȚA: A!... iaca logodnicul meu... iată-l, iată-l! CHIRIȚA: Cine?... Madama?... logodnic!... (Către musafiri.) S-o pierdut de istov! LULUȚA (țipând): Aista-i, aista-i... vreau să mă măritați cu dânsul... că de nu... nebunesc... CHIRIȚA: Să te mărităm cu madama?... altă belea acu!... ȘARL: No... faceți caprisu Luluței... non trebuie contrarier un malade. CHIRIȚA: Bine zici, monsiu Șarlă... Ei... fie, Luluță dragă... dacă ți-i drag dumnealui?... ie-ți-l... Noi ți-l dăm. (Către Leonaș.) Mă iartă, madamă, că te supăr... LEONAȘ: Da unde, cucoană!... dimpotrivă... LULUȚA: Dacă mi-l dați... logodiți-mă acu îndată cu el. CHIRIȚA: Fie ș-acu, numai nu te tulbura... (Către Leonaș.) Madamă... facem abuz de bunătatea d-tale... dar apoi vezi în ce stare-i biata copilă... Fii bună, te rog, și primește a te logodi cu dânsa... ne-i îndatori peste măsură. LEONAȘ: Cu mare bucurie... Cea mai mare dorință a mea este ca să vă îndatoresc... poftim inelul meu. CHIRIȚA: Foarte mulțămesc... Luluțo, iaca inelul d-sale... dă-i acum pe-al tău... și să vă fie logodna într-un ceas bun... amin! (Leonaș și Luluța schimbă inelele.) LULUȚA (veselă): M-am logodit... m-am logodit! De-acum ziceți să cânte muzica... să-nceapă balul... la bal... la bal... CHIRIȚA: Bal înaintea mesei? ȘARL (încet Chiriței): Ne la contrariez donc pas... puisqu’elle est folle. (Tare.) En avant la contredanse. CHIRIȚA (căutând cu dragoste la Șarl): Fie, monsiu Șarlă... Vous serez mon cavaler? ȘARL (în parte): Crac. CHIRIȚA: Hai, boieri... să vă văd... (Orhestrul cântă contredansul. Chirița joacă cu Șarl, în față cu Guliță, care joacă cu Luluța. Leonaș slujește de damă lui Bârzoi și joc amândoi vis-à-vis cu doi musafiri. Musafirii mai în fund.) TOȚI (jucând) Ah, ce plăcere de-a juca Și de griji a scutura. CHIRIȚA Ah! monsiu Șarlă... te rog, îmi spune Dacă joc frumos cancan? ȘARL Ah! que des graces! Joci de minune (în parte) Elle danse comme un ours blanc. TOȚI Ah! ce plăcere de-a juca Și de griji a se scutura. CHIRIȚA: Destul, c-am obosit! LEONAȘ (strângând pe Luluța în brațe): Ah! dragă Luluță... deacum ești a mea și nimic nu ne mai poate despărți... CHIRIȚA (către musafiri): Vezi, dacă-i actriță... cât de bine-și gioacă rolul. LEONAȘ: De-acum festa-i jucată; pot să m-arăt fără grijă. CHIRIȚA: Festa?... ce vra să zică asta? LEONAȘ (scoțându-și capela): Mă cunoști, Chirițoaie, cine sunt eu? CHIRIȚA, BÂRZOI, GULIȚĂ: Leonaș! LEONAȘ: Eu!... v-am jucat-o bună? CHIRIȚA (căzând pe un scaun): Ah! ne-o jucat-o, Pepelea! BÂRZOI: Ian stăi, moțpane... dacă-i pe feste?... apoi să ți-o joc eu mai sărată și mai chipărată... doar am puterea-n mână... doar îs ispravnic!... LEONAȘ: Ba te șterge pe guriță, boierule... Iaca demisionul d-tale. (Îi dă un pachet.) BÂRZOI: Demisionul? LEONAȘ: Așa... mai dinioare am primit un plic de la directorul Departamentului, care mi-i prieten, și înăuntru am găsit demisionul d-tale. BÂRZOI: Da să n-am parte de Chirița dac-am gândit vrodată să-mi dau demision. (Citește:) “Demisionul ce ai dat din postul de ispravnic se primește... și se poruncește d-tale ca să încredințezi trebile ținutului d-sale d-lui Leonaș, noul diregător.” - Am sfeclit-o! (Cade pe un scaun de altă parte.) Da bine... pentru ce?... care-i pricina? LEONAȘ (încet): Curcanul cel bătrân ți-a jucat festa... Ce să faci?... s-a trecut vremea curcanilor!... Iar cât pentru logodna mea cu Luluța, de nu-i încuviința-o acu îndată... spun lui Piciu bricicarul să deie jalbă că i-ai luat o carboavă chiar de haram. BÂRZOI: Încuviințez... încuviințez, numai taci. CHIRIȚA (pe gânduri): Să-mi treacă pintre degete bunătate de zestre?... nu se poate... (tare) nu se poate! LEONAȘ (încet, Chiriței): Ba se poate, căci almintire... l-oi ruga pe prietenul meu, pe ofițerul cel de azi-dimineață, să arate portretul d-tale lui Bârzoi... Se poate acum?... CHIRIȚA (plecând capul): Se poate! LEONAȘ: Care vra să zică... toate s-o pus la cale... Acum, boieri d-voastră, fiindcă un ispravnic trebuie să fie un om așezat... vă poftesc la nunta mea cu duduca Luluța. Dumneei cucoana Chirița și cuconul Grigori, preaiubitul ei soț, s-au primit a ne fi nuni mari... așa este? BÂRZOI, CHIRIȚA (zâmbind mânzește): Cum nu?... cu mare bucurie. LEONAȘ: Cât pentru monsiu Guliță, dacă tot voiește duel? GUGULIȚĂ: Bai! ȘARL: Comment! tu refuses, malheureux! GUGULIȚĂ (cu nerăbdare): Qu’est ce que vous voulez?... Omorision? ȘARL: Fricosion... va! (În parte.) Quel petit crétin! ION (intrând): Cucoană... să deie bucate? CHIRIȚA: Strigă să deie. ION (la ușa din fund, strigă chiuind): Mă Postolachi... mă!... dă bucate la masă... mă! CHIRIȚA: Carnacsî, că ne-ai asurzit! Boieri d-voastră... poftim... dle Leonaș, ce-a fost s-a trecut... nădăjduiesc că nu ne-i refuza de-a ședea cu logodnica d-tale la masă. LEONAȘ: Dimpotrivă, cucoană dragă, (încet) și drept dovadă că sunt prietenul d-tale, poftim portretul. CHIRIȚA (încet, luând portretul): Să-ți spun drept... mare comedian ai mai fost! LEONAȘ: Apoi... nu știi că lumea-i un teatru plin de comedieni? CHIRIȚA: Bine zici... blagoslovită să-ți fie vorba!... tocmai asta era s-o spun și eu d-lor-sale... (Arată publicul și înaintează spre el.) Credeți-mi mie; cei mulți în lume, Fie din Londra sau din Focșeni, Fie cu stare, cu rang, cu nume, Joc ades roluri de comedieni. Cela ce strigă că țara piere Pân’ ce apucă vreun ciolan Și, cât îl roade, stă în tăcere... Cine nu-l știe că-i comedian? GULIȚĂ Cel care vecinic se tot fălește... Că-i de neam nobil cât un sultan... Și-n fapta-i neamul și-l necinstește... Îi prost sărmanul! prost comedian!... ȘARL Celui qui tourne cum bate vântul, Fiind azi jidov, mâini moldovan... Est un... non trouve au juste cuvântul; Une girouette... un comedian. LULUȚA Cela ce caut-o zestre mare, Deși el poate nu face-un ban, Și zice fetei că-i dragă tare... Are iubire de comedian. LEONAȘ Cel care jacaș fiind de moarte A luat pielea de pe sărman... De-l vezi deodată blând, smerit foarte... Să fugi de dânsul că-i comedian. CHIRIȚA Astfel e lumea... o comedie! Iar noi, artiștii care-o jucăm, N-avem dorință alta mai vie Decât aplauzi să merităm. TOȚI Astfel e lumea... o comedie! Etc., etc., etc. (La sfârșitul cupletelor ușile din fund se deschid și toți se pornesc spre masa care se vede dincolo de ușă.) (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSOANE 2 ACTUL I 2.1 SCENA I 2.2 SCENA II 2.3 SCENA III 2.4 SCENA IV 2.5 SCENA V 2.6 SCENA VI 2.7 SCENA VII 2.8 SCENA VIII 2.9 SCENA IX 2.10 SCENA X 2.11 SCENA XI 2.12 SCENA XII 2.13 SCENA XIII 2.14 SCENA XIV 2.15 SCENA XV 2.16 SCENA XVI 3 ACTUL II 3.1 SCENA I 3.2 SCENA II 3.3 SCENA III 3.4 SCENA IV 3.5 SCENA V 3.6 SCENA VI 3.7 SCENA VII 3.8 SCENA VIII 3.9 SCENA IX 3.10 SCENA X 3.11 SCENA XI 3.12 SCENA XII 3.13 SCENA XIII 3.14 SCENA XIV 3.15 SCENA XV 3.16 SCENA XVI 3.17 SCENA XVII 3.18 SCENA XVIII 3.19 SCENA XIX 3.20 SCENA XX 3.21 SCENA XXI 3.22 SCENA XXII 3.23 SCENA XXIII 3.24 SCENA XXIV PERSOANE [ modifică ] D. GHIFTUI, proprietar bogat Banul HAGI-FLUTUR, bătrîn ridicol ACROSTIHESCU, tînăr poet EGOR, lipovan Șatrarul TALPĂ-LATĂ, arendaș TIȚA, orfană D-na FERCHEZANCA, actriță D. CÎRCIOC, candidat de judecătorie ION, lacheu a lui GHIFTUI UN BĂIET DE ȚĂRAN PRIETINI A LUI GHIFTUI, ȚĂRANI, JANDARMI ACTUL I [ modifică ] Teatrul reprezintă un salon bogat. În dreapta, pe planul I, o ușă deschisă ce dă pe un balcon fără grilaj. În fund, în dreapta, o ușă cu geamuri și perdele, care duce într-un salon mic. Alte două uși cu geamuri în fund, care se deschid în grădină. În stînga, pe al 2-lea plan, o oglindă mare și lîngă aceasta o ușă ascunsă ce duce asemenea în grădină. O canape așezată în stînga privitorilor, un scaun lîngă oglindă și alte două scaune între ușele din fund. Scena se petrece la Ghiftuieni. SCENA I [ modifică ] ION (scuturînd mobilele) (La ridicarea perdelei se aude în salonul cel mic din fund corul următor, cîntat de Ghiftui, Hagi-Flutur, Acrostihescu și prietinii lui Ghiftui): Prietini buni, să bem și să mîncăm, Căci poate mîni vom da de ceas amar! Hai de pe-acum voios să ne-necăm Într-un antal de vin bun de Cotnar. Glu, glu, glu, glu, să bem, să mîncăm; Glu, glu, glu, glu, și să tot cîntăm Glu, glu, glu, glu, glu. ION: Ian auzi boierii cum se veselesc de ziua stăpînu-meu, d-nu Ghiftui!… O poftit tot Tîrgu-Frumos aici la moșie, la Ghiftuieni, pe banul Hagi-Flutur, pe d-nu Acrostihescu, pe d-nu Zgîrcilă… și alții; și acum, de trei zile, o țin tot una cu mesele și cu lăutarii.. (Se aude in salonul cel mic ciocnete de pahare și chiote de veselie: „Să trăiască Ghiftui!… in sănătatea lui Ghiftui!… vivat!…”) ION (căutînd pe fereasta ușei salonului): Gîl, gîl, gîl… înghite-Agachi… dușcă, băiete!… (Viind in fața scenei.) Parcă văd c-or să cadă bolnavi, de mult ce-nghit la sănătăți! (Arie: „M-o pus tata să-nvăț carte”, din „Trîntorul”.) De trei zile, de cînd beu Și mănîncă tot mereu, Cred că dobă s-au făcut… Numai bună de bătut. Pan, plan, plan, plan, plan, Plan, plan, plan, plan. Ce-aș mai rîde, rîde, zău De-aș putea c-un melesteu Să-i măsor în lung și-n lat, Și trivoga-n ei să bat; Pan, plan, plan, plan, plan, Plan, plan, plan, plan. SCENA II [ modifică ] ION, EGOR (vine din fund de-a stînga și aduce grilage de fer pentru balcon) EGOR (în fund): A! cito ti tam?… barabancic?… harașo! ION: A! d-ta ești, pan Egor? EGOR: Da, da, eu, pan Ivan. ION: Ți-am mai spus că nu mă cheamă Ivan, că doar nu-s lipovan ca tine. EGOR: A! dușinca Ivanușca!… nu cheamă la tine Ion?… no, Ion po lipovanțchi… Ivan. ION: Nici Ion, nici Ivan… m-ai înțăles? EGOR: Niet Ion, niet Ivan?… a cito? ION (cu mîndrie): Gion! EGOR: Gion. (Rîzînd.) A! pojalosti, dușinca moia… Gion niet hristian. ION: Puțin îmi pasă. Stăpînu-meu, cuconu Dumitrachi Ghiftui, mi-o poroncit să mă numesc de-acum înainte Gion… pentru că sînt giocheu. EGOR: Cito? ciocoi? ION (mînios): Giocheu, măi… mere murate… EGOR: Înțăles… ciocoi… harașo, harașo… Dar să lăsăm vorba asta, că n-am vreme de perdut. Am venit de la Tîrgu-Frumos ca să așăd ostrețile aiste la balcon. Pot să m-apuc de lucru? ION: Poți. Hai, așază-le mai degrabă, că, zău, cînd gîndesc că balconu-i fără ostrețe… mă umflă spaima. EGOR: Pentru ce, pan Gion?… ION: D-apoi n-ai văzut că casa-i zidită chiar pe malul iazului, încît de-ar căde cineva din balconu ista… (arată balconul) s-ar duce de-a dreptul în împărăția broaștelor? EGOR: No… mai bine… că ar învăța a cînta (face ca broaștele), și ar da conțert la fteatru. ION: Ian las, pan Egor, că nu-i de șuguit cu iazu ista. EGOR: Da adînc îi? ION: De trii stînjini!… mai ales cole sub balcon… zice că n-are fund. Hai, mergi de pune ostrețile, ca să nu se întîmple vro primejdie… (În parte.) Boierii s-o cam chefăluit ș-ar pute foarte lesne să facă huștiuliuc… EGOR: Aista-i balconu cu pricina? (Arată în stînga.) ION: Ie sama bine să nu cazi. EGOR (ieșind pe balcon): Ni boissa. ION: Să mai văd ce fac boierii. (Merge la ușa salonului celui mic și privește înîntru.) EGOR (in balcon, bocănește tare și cîntă): Ia, țiganca maladaia, Paulița mastavaia, Zniaiu varajiti. (bis) Palajiti denche vrucicu Palajiti barin vrucicu, Zniaiu varajiti. (bis) ION (alergînd la ușa balconului): Taci, măi omule, că asurzești boierii. Nu poți să pui ostrețile făr-a bocăni? EGOR: Niet. ION: Ei, las’ dar, pănă s-or scula boierii de la masă. EGOR (viind în scenă): Harașo… harașo. (Se aude iar în salonul cel mic chiote de veselie și corul de la începutul scenei I.) Prietini buni, să bem și să mlncăm. Căci poate mîni vom dă de ceas amar! Etc. etc. etc. EGOR (căutînd pe fereasta ușei salonului): A! bojî moi! că nu sînt și eu cu dînșii, să facem la mine glu, glu, glu. (Se aude în salon glasul lui Ghiftui, strigînd: „Gion! Gion! adă șampanie”.) ION: Îndată, cucoane. (Deschide ușa salonului și intră în el.) (Se zărește în salonul cel mic o masă încunjurată de Ghiftui Hagi-Flutur, Acrostihescu etc.) EGOR (vine pe gînduri în fața scenei): Uvîi! uvîi! dacă n-aș fi pățit ce-am pățit, acum aș ave și eu casă și masă! aș ave și eu cai și trăsură… ca mai înainte. Aș fi tot birjar… iar nu negustor de harbuji și de ferării în Tîrgu-Frumos! (Arie lipovenească) Uvîi!’uvîi! ce-am pățiț! Cînd eram birjar vestit, Toată ziua mă primblam… Cuconaș parcă eram! Dar acuma calc pe jos, Glodul din Tîrgul-Frumos! Vînd căldări, harbuji, zămoși, La tîrgoveții-frumoși!… Frumoși… frumoși… vorba vine, pentru că-s din Tîrgu-Frumos… dar almintire… (Stă puțin pe gînduri.) Boji moi!… acu un an eram la leș… birjar la ulița mare. Avem o droșcă de Brandmaier și doi cai iuți ca chiperiul: unu Malerchi și celalt Ichim!… cînd le strigam: paidi Malerchi… jidanii de pe uliță zice avei... Toți cuconașii vra să se primble cu Egor la Copou și-mi plăte cîte trii sorocovovția pe ceas… dar mai ales unu cu plete lungi… care socoteam că-i cuconaș… și el era un coțcar… După ce m-o purtat pe datorie două luni… o fugit, fără să-mi plătească… Ah, ti padleț cuconaș!… de l-oi prinde vrodată, am să-l satur de droșcă… să-i trag o hurducătură… s-o pomenească!… (Arie lipovenească) Am să-l ieu la hățuit Ca pe-un cal rău, nestrunit; Și din bici pocnind mereu. Chiar la goană am să-l ieu. Iar din trupul său cu frac Un răbuș mare-am să-mi fac, Ca să-nsemn c-un par uscat Cîte ceasuri l-am primblat. Da mai pe urmă încă ce-am mai pățit c-o madamă de la fteatru… una madam Panchița… A! boji moi! ce ochi de drac ave!… cînd căta la mine îmi căde frîile din mînă!… ea umbla tot cu mine zi și noapte și cînd îi pomenem de parale… Îmi zicea Egoraș… Egoraș!… cînd o auzem, mă făcem turtă dulce!… Într-o zi, după ce-o primblasem vro trii luni pe datorie, merg la dînsa ca să facem socotelile, ș-o găsăsc plîngînd… no… dac-am văzut-o plîngînd… mi-o vinit noduri în gît ș-am început și eu a plînge. (Scoate basmaua și-și șterge ochii.) Era datoare c-o sută de galbini în tîrg și n-ave cu ce să scape de execuție… eu, bun la suflet și prost la minte, am alergat degrab’ acasă, am pus amanet tot ce-avem, droșcă, hamuri, cai, ș-am adus suta cea de galbini madamei Panchiț, ca s-o agiut la nevoie… Cînd m-o văzut, mi-o sărit în gît și m-o sărutat… A! dușinca Panchiț!… Pauliț Panchiț!… a doua zi o fugit și ea… s-o făcut nevăzută!… și de-un an de zile acum, nici n-am auzit de dînsa… (Bâtîndu-se cu pumnul peste cap.) Na! ti scatina… așa, am prăpădit tot ce-am avut ș-am agiuns a vinde harbuji și pește sărat în Tîrgu-Frumos. (Arie lipovenească) Bojî moi! ce păcat Dac-ajungi amorezați Te dau toate de sminteală Ș-apuci hoisa-n loc de ceală! Droșcar bun chiar dacă ești, Drumul ziua-ți rătăcești. Și tot ieși mereu din cale, Și te duci mereu devale. SCENA III [ modifică ] EGOR, TIȚA (viind prin stînga din grădină) TIȚA (oprindu-se cu sfială în fund): Oare unde să fie boieriul?… Ce văd? pan Egor aici? EGOR (întorcîndu-se soldățește): Egor? ia… o duducă!… TIȚA (apropiindu-se): Nu mă cunoști, pan Egor? EGOR: Ian așteaptă… pastoi… duduca Tița?… TIȚA: Tocmai. M-ai văzut la Iași îri dugheana lui moș Talpă-Lată, unde vinei să cumperi orz și ovăs. EGOR: I! bojî moi…. cum ai crescut de-un an de zile!… cum ai îmbobocit!… parcă ești o lale precrasnai… Da ce mai face jupînu Talpă-Lată? TIȚA: Sănătos. O lăsat dugheana și s-o apucat de moșie. O luat în posesie chiar moșia asta. EGOR: Moșia lui cuconu Dimitrachi? TIȚA: Dar, o luat-o de la vechilul d-sale, pentru că știi că boieriul o lipsit vro patru ani din țară… și s-o întors numai de-abia de-o săptămînă… cred că nici nu-l cunoaște moș Talpă-Lată. EGOR: Dacă nici eu nu-l cunosc… nu l-am văzut niciodată… Dar se vede că i-o mers bine lui pan Talpă-Lată, cu orzu și ovăsu… s-o îngrășet? TIȚA (rîzînd): Așa… acum sîntem așăzați aici de vro șese luni. EGOR: Da el unde-i? TIȚA: Acasă… de-abia am sosit amîndoi de la Roman, și cum am aflat că boieriu o vinit la moșie, am alergat ca să-l văd… Nu știi unde-i, pan Egor? EGOR: La masă… Ai vro treabă cu dînsu? TIȚA (în taină): Am să-i vorbesc. EGOR: Și nu te temi să vii singurică… așa… În casa unui cuconaș? TIȚA: Să mă tem?… de ce?… nu știi cît e de bun cuconu Ghiftui… Cît bine face locuitorilor… cum îl iubesc toți!… Ș-apoi cînd ai ști cum s-o îngrijit de copilăria me… cum mă dismerda cînd eram mititică… cum îmi aducea păpuși și cofeturi… parc-aș fi fost copila lui… D-lui o cheltuit cu dăscălii care m-o învățat… și pot zice că-i sînt datoare cu toate. EGOR (uimit): Bun hristian!… Da Talpă-Lată?… cum ai agiuns la dînsu? TIȚA: La moartea maică-mea, acum doi ani, neavînd nici o rudă, m-o dat stăpînirea sub epitropia lui… ca prietin a casei noastre. EGOR: Socotem că ți-i moș. TIȚA: Ba nu… așa-i zic eu pentru că-i bătrîn… E! să fi fost atunci aici cuconu Dumitrachi, sînt sigură că nu m-ar fi lăsat pe mîna altora!… Doamne! tare-i bun la suflet!… și tare mi-i drag!… Cînd am aflat că s-o întors din străinătate… știi?… de mi-ar fi căzut din cer un logodnic cu păru de aur, nu m-aș fi bucurat așa de mult!… EGOR (în parte, ștergîndu-și ochii): Ce suflețel de hulubiț!. (Oftează.) A! Panchiț! Panchiț! TIȚA (în taină): I-am cusut un călăf de ciubuc cu mărgele ș-am vinit să i-l aduc. EGOR (cu dragoste): Dușincal… TIȚA (cîntă): (Arie din „Baba Hîrca”: „Tata mi-a zis fată, fată”) Pentru mine, biată fată Fără mamă, fără tată, N-am pe nime mai iubit Pe pămîntul părăsit. Pentru dînsul mi-aș da viața; Mă rog seara, dimineața. Și zic, Doamne, Dumnezeu, Ține-l tot pe dorul meul EGOR (plîngînd): A!… SCENA IV [ modifică ] EGOR, TIȚA, ION (ieșind din salonul cel mic) ION: Hai, hai, cărați-vă că s-o sculat boierii de la masă ș-o să vie aici. TIȚA (veselă): Boieriu… cuconu Ghiftui are să vie?… Cît îmi pare de bine!… am să-l văd. ION: Ba te șterge pe guriță, acu deodată, drăguță… hai… TIȚA: Apoi dar oi aștepta… poate că mai pe urmă… ION: Negreșit… du-te-acu de te primblă în grădină, păn’ ce și-or trage ciubucele boierii… TIȚA (apropiindu-se de Ion și căutînd la el cu ochi dulci): Da mi-i da de știre cînd a fi vreme, domnișorule? ION (în parte): Iaca!… că n-o văzusem cît îi de frumușică… (Cu blîndețe.) Cum să nu-ți dau de știre, drăguță… cum ți-i numele? (O apucă de bărbie). TIȚA: Tița. ION (în parte): Îmi vine s-o sărut. EGOR: Da eu ce fac cu balconu, pan Ivan? ION (mînios): Gion… nu Ivan… măi, mere murate… Las’ că-i așeza ostrețile mai pe urmă… EGOR: No, harașo, harașo. Paidiom, duducă. (Ies amîndoi prin fund în stînga. Ion îi urmează.) SCENA V [ modifică ] HAGI-FLUTUR, ACROSTIHESCU, trei prietini, GHIFTUI (vine în urma tuturor) (Ghiftui merge liniștit de se pune pe canape. Ceialalți se apropie vesel de oglindă și se grupează în fața lui.) (Arie „Haideți, frați, să trăim bine”) TOȚI (afară de Ghiftui) Haideți, frați, să trăim bine, Să trăim noi intre noi, Luînd vremea precum vine Și rîzînd de-orice nevoi. FLUTUR Vai de-acel care nu știe Tinereț-a prețui! Eu, trăind în veselie, Păn’ la moarte-oi chiui Hai, hai… TOȚI Haideți, frați… etc. etc. GHIFTUI (cu tristeță): Ba că chiar… ați vorbit de v-ați prichit! FLUTUR: Da ce?… iar te-o apucat năbădăicile, vere Ghiftui?… iar ți s-o înecat corăbiile?… GHIFTUI (apropiindu-se de ceialalți): Ba nu… Zău nu, fraților… vă înșălați… Îs tare vesel… atîta numai că mi-i urît! FLUTUR: Ce fel? ce fel ți-i urît… după ce-am deșărtat zece butelci de șampanie, pentru ca să sărbăm ziua ta?… ce dracu?… ai băut cît șăpte și mai ai obraz să te jăluiești… zici că ți-i urît?… GHIFTUI: Mi-i urît cît opt… (Oftînd.) A! voi nu știți ce-i urîtul! Ce boală grozavă-i!… ACROSTIHESCU: Nu știm?… Ia așteaptă… (Scoate din buzunar un volum manuscris și caută filele.) Aurora… La mormîntul ei!… Odă la împăratul… Odă la șahul… Odă la craiul… FLUTUR (încet lui Ghiftui): Iar o să ne lovească-n cap c-o poezie. ACROSTIHESCU: Iată:… ascultați. (Citește declamînd.) „Urîtul e un demon ce-alungă omenirea Cu chinuri nesfîrșite, cu pas neîncetat ; El stînge-n sîn speranța, gonește fericirea, Și-n locul lor depune dezgustul nempăcat! Amar de acel suflet pe care el atinge!…” GHIFTUI: Și celelalte… bravo, Acrostihescule!… de cînd faci ode pe la cei mari, n-ai nimerit niciodată așa de bine… FLUTUR (încet lui Ghiftui): Nu-s de dînsul… GHIFTUI: Cu adevărat că urîtul îi un demon fără milă care mă gonește zi și noapte și mă face să mă cred mort de viu. FLUTUR: Te gonește?… gonește-l și tu… GHIFTUI: Da cum?… prin care chipuri? FLUTUR: O mie ș-o sută… Nu ești bogat? GHIFTUI: Bogat… bogat…ș-apoi?… dacă-s bogat… ce-mi folosește?… Tot asta mi-o aruncați în obraz… că-s bogat… că am zece mii de galbini venit.. FLUTUR: Zece mii de galbini!… auzi?… și-ncă se mai fasolește? GHIFTUI: Nu mă fasolesc, frate… Știu că sînt creștini care trăiesc cu mai puțin… d-apoi… nu-i totul să ai bogăție… FLUTUR: Ba-i tot… dacă nu mă crezi… Întreabă lumea-ntreagă. ACROSTIHESCU (declamînd) „Ce este bogăția? un vis, o nălucire! Chiar o nimică toată… un fulger, o lucire, O himeră…” FLUTUR (împingînd pe Acrostihescu): Mări, du-te-n colo cu himera ta, smintitule… auzi?… zece mii de galbini o nimica toată!… șuguiești, vere?… zece mii!… dacă eu cu suma asta fac pe dracu-n patru… Zece mii de galbini!… Kirie eleisonf… ș-apoi încă i-i urît?… dă! pas de nu crede că soarta-i oarbă… GHIFTUI: Ce să fac?… așa mi-i firea. ACROSTIHESCU (declamînd) „Firea ta îi o tirană, Îi o aprigă dușmană! Trebuie de gliei s-o freci Și-n vin s-o îneci!” FLUTUR: Ai auzit?… iaca un chip minunat ca să-ți lecuiești boala. GHIFTUI: În zădar!… Am cercat de toate și n-am nimerit… Am întrat în slujbă, acu patru ani… FLUTUR: Tronc, Marico?… ai și găsit chip… Ce slujbă? GHIFTUI: Dicanicească!… Am văzut cu adevărat multe lucruri de rîs… dar degeaba!… n-am rîs nici măcar de-o lițcaie. FLUTUR: Cred și eu… pas de pitrece cu haz cînd auzi toată ziua: „Cătră cinstita giudecătorie!… așa precum și în urmarea celor mai sus pomenite… jăluitorii… la fața locului… făcîndu-se sprafcă… și întorcîndu-se cu natpis…” GHIFTUI: Și celelalte… trii coli întregi, fără punt și fără comă… Mi-am dat dimisia după o lună de zile ș-am început a alerga prin adunări, prin baluri, să caut distracții… FLUTUR: Ei!… și n-ai găsit? GHIFTUI: Am găsit pretenții și etichete, care mi-o tăiet deodată tot gustul de pitrecere… Cei mai mulți s-adună, nu ca să pitreacă, dar ca să critice… ș-apoi ce critici?… tot acele și iar acele, care le-am auzit cu șăse ani mai înainte… De este vrun bal?… societatea se-mparte-n două… damele de-o parte și cavalerii de alta, parcă de-abia s-ar cunoaște… zice că-i de bonton… și cînd se-ncepe giocul, cei mai mulți din cavaleri se duc de se pun la cărți. (Arie „Azi cu o pelițiune”, din „Muza.”) Deși damele-s plăcute, Vesele, bine crescute; Deși joacă lin, ușor, Și insuflă dulce-amor; Lor le sînt azi preferate Patru dame… cam ciudate Care-aduc la cărți noroc Și pe care toți le joc. (bis) FLUTUR: Înțăleg… dama de cupă, de pică, de caro… GHIFTUI: Doamne! priceput ești, vere Hagi-Flutur! FLUTUR: Așa-s din născare, vere Ghiftui. ACROSTIHESCU (declamînd) „Prostia din născare Nici un leac nu are!” FLUTUR: Iaca, mă! da aista de unde-o sărit cu poeziile lui cele șchioape? ACROSTIHESCU (supărat): Ia ascultă, mâi vere… nu te-atinge de cele sfinte. FLUTUR: Care sfinte, mă? ACROSTIHESCU: Așa să știi. Poezia este-o artă sfîntă… o fiică cerească. FLUTUR: Apoi dacă-i o fiică cerească, n-o face să umble cu colinda la sărbătorile unora și altora… m-ai înțăles?… ACROSTIHESCU (în parte): Bestie incapace! FLUTUR (in parte): L-am pocnit în pălărie! (Cătră Ghiftui.) Ș-așa, vere Ghiftui, nu-ți uita vorba! GHIFTUI: Ce vorbă? FLUTUR: Zicei că n-ai putut scăpa de urît nici în societățile leșului… mare minune!… da eu rîd cît șăpte… pitrec… gioc… fac curte, într-un cuvînt, trăiesc… și gust dulceața tinereții. GHIFTUI: De cîți ani ești? FLUTUR: La Crăciun împlinesc 45 de ani… și cei mulți înainte. GHIFTUI: Ce tînăr fericit!… eu am îmbătrînit de tot… FLUTUR: Auzi, bătrîn de 36 de ani!… (În parte.) Îi cam smintit. GHIFTUI (desperat): Vina me-i dacă nimic nu-mi mai place pe fața pămîntului?… dacă nimic nu mai trezește-n mine-o singură bătaie de inimă?… am făcut voiajuri, și-n loc de-a mă mira ca alții de minunile ce-ntîlneam în calea mea, mi-era greu de ele… (Arie din „Chirița”: „Acest tîrg ce-i zic în lume”) Cei mai mulți din călători Se socot că sînt datori De-orice lucru-a să mira Și-n veci gurele-a căsca. Ca și ei în drumul meu Am căscat gura mereu… FLUTUR De mirare? GHIFTUI Nicidecît… Ci de somn și de urît. ACROSTIHESCU (furios): Cum?… În fața minunilor civilizației ai putut sta rece și nesimțitor ca o marmură?… nu ți s-o înflăcărat imaginăciunea?… nu?… GHIFTUI: Nu… dar trupul mi s-o ostenit de-agiuns… Am șezut patru ani în străinătate ș-am cercat să fac amoruri… FLUTUR ȘI ACROSTIHESCU: Ei?… GHIFTUI: N-am găsit nici o distracție în ele… Toate amorurile samănă unu cu altu… nu-i tanda și-i manda… Începi a face curte… madama se cam supără deodată… apoi se-mblînzește, ș-apoi nu mai poți scăpa. FLUTUR: Poate c-așa să fie pe-acolo, pe unde-ai colindat tu… dar pe la noi… slavă Domnului!… GHIFTUI: în sfîrșit… sînt omul cel mai nenorocit din lume!… ori încotro mă-ntorc, dau de urît… În dreapta urît… (arată pe Flutur) în stînga urît… (arată pe Acrostihescu). O!… viața-i nesuferită pentru mine!… trebuie să fac ceva, ca să scap de dînsa… ACROSTIHESCU: Cum?… ai avea de gînd a te sinucide? GHIFTUI: Poate… dar păn-atunci voi, care-mi sînteți prietini, nu puteți discoperi ceva care să-mi înfierbînte sîngele… să-mi zburlească chica în vîrful capului?… Am trebuință să ies din letargia-n care mă aflu… am nevoie de zguduituri… de… ACROSTIHESCU: De emociuni?… GHIFTUI: Precum zici. ACROSTIHESCU: Știi una? GHIFTUI: Ce? ACROSTIHESCU: Fă-te poet… GHIFTUI: Foarte mulțămesc. FLUTUR (cu esplozie): Știi alta? GHIFTUI: Care? FLUTUR: Mi-o vinit o idee. GHIFTUI (căutînd lung și cu mirare la Acrostihescu): Mare. minune!… .. FLUTUR: Însoară-te. TOȚI: Bravo… bună idee. GHIFTUI (după puțină tăcere): Știi că-i nouă ideea asta?… Nu-mi trăsnise niciodată prin cap… (Cu lene.) Așa-i… d-apoi trebuie să caut, să cercetez, să aleg… și n-am curaj să m-apuc de-asemine catagrafie…. Nu zic… dac-aș ave vro femeie la îndămînă. FLUTUR: Ce te-ngrijești degeaba?… lasă-te la noroc. GHIFTUI: Cu adevărat… femeia care mi-a ieși înainte… o ieu, mă cunun… cum o da Dumnezeu… De-oi păți ceva, atîta pagubă… o mai pățit-o și alții… Bravo, vere Hagi-Flutur!… bravo!… ai rareori idei, dar și cînd îți vine cîte una, încalte-i gogonată. (Rîzînd.) De mult n-am rîs așa cu chef. TOȚI: Semn bun, vere… GHIFTUI Într-un noroc! de-acum ce-a fi să fie! Cu ochi închiși voi astăzi să mă-nsor. Nici mă-ngrijesc de fac o nebunie, Căci de urît tot era ca să mor. CEIALALȚI Într-un noroc! de-acum ce-a fi să fie! Te sfătuim chiar astăzi să te-nsori. Nu te-ngriji că faci o nebunie, Căci de urît tot era ca să mori. (Ion intră și se oprește la ușa grădinei în fund.) ION: Cucoane, o sosit o trăsură cu poștalioni la scară. GHIFTUI: Cine-i? ION: O cucoană… doamna Ferchezanca… GHIFTUI: Ferchezanca?… n-o cunosc… de. unde-i? ION: N-am întrebat-o..: dar mi-o spus că dorește să vorbească cu d-ta. GHIFTUI: Văduvă-i? ION: Nu știu. GHIFTUI: Du-te de-o-ntreabă… De-a fi văduvă, poftește-o-n casă… iar de-i măritată, spune-i să-și caute de drum. ACROSTIHESCU: Ce zici, domnule Ghiftui?… o damă!… GHIFTUI: Ai dreptate… (Lui Ion.) De-a fi măritată, spune-i că n-o pot primi… că m-o lovit damla și-mi pun lipitori. (Ion iesă.) TOȚI: Damla?… ce idee!… GHIFTUI: Mă feresc de femei măritate, ca de tămîie… FLUTUR: Iaca dracu! (în parte.) Îi lipsește-o doagă… GHIFTUI: Îs sătul de amoruri… măritate păn-în gît. FLUTUR: Zi încalțe că ești ghiftuit, ca să știm de ce te numești Ghiftui. GHIFTUI: Hai… lăsați-mă singur cu dînsa… Duceți-vă în grădină. FLUTUR: Da ce-ai de gînd să faci? GHIFTUI: De-a fi văduvă… o disvăduvesc și mă disholteiesc totodată, nu mai tîrziu decît astăzi. TOȚI: Vivat!… Noroc bun, vere!… TOȚI Într-un noroc! de-acum… etc. etc. (Iesă prin fund cu toții, afară de Ghiftui.) SCENA VI [ modifică ] ION, GHIFTUI, FERCHEZANCA ION (deschizînd ușile din fund): Doamna Ferchezanca! (Iesă.) GHIFTUI (în parte): Se vede că-i văduvă… FERCHEZANCA (intrînd): Bonjur… Cu domnul Ghiftui am cinste să vorbesc? GHIFTUI (în parte): Frumușică. (Tare.) Dar, doamna me… Prin care întîmplare?…. Mă iartă, mă rog… ești văduvă? FERCHEZANCA (închinîndu-se): În toată forma. GHIFTUI (cu mulțumire): A!… Prin care întîmplare am plăcerea de-a primi vizita d-tale?… Poftim, mă rog… (Îi arată scaunul de lingă oglindă și merge în fund de-și aduce unul pentru el.) Poftim… FERCHEZANCA: Merci… GHIFTUI: Da’ mă rog… (Se pun jos amîndoi.) FERCHEZANCA: Domnule, iată pricina în două cuvinte. GHIFTUI: Te-ascult cu toată luarea-aminte. (În parte, pipăindu-și pulsul.) Curios lucru!… păn-acum nu-mi pricinuiește nici un efect. FERCHEZANCA: Ai auzit negreșit, domnul meu, că stăpînirea, voind a veni în ajutorul locuitorilor ce și-o perdut boii în iarna trecută, o hotărît a să face în țară o subscriere în folosul lor… GHIFTUI: Prea frumos!… FERCHEZANCA: Toți patrioții s-o grăbit a răspunde la îndemnul stăpînirei ș-a lua parte la subscriere… GHIFTUI: Cum?… a lua parte? FERCHEZANCA: Vrei să șuguiești, domnule? GHIFTUI (serios): Ba mă iartă. Nu șuguiesc niciodată. FERCHEZANCA: Gustul filonichie n-are… Toți patrioții s-o grăbit dimpotrivă a mări subscrierea cu daruri generoase. GHIFTUI: Mă miram și eu… FERCHEZANCA: Și fiindcă d-ta ești cunoscut ca un om iubitor de oameni… ca un patriot… GHIFTUI: Aș!… și eu îs cunoscut de patriot?… mare poznă!… nici prin gînd nu-mi trecea… Se vede c-o început a fi belșug în țară despre tagma patrioților?… Slavă ție, Doamne! că mare secetă o mai fost vro cîțiva ani!… FERCHEZANCA (cu entuziasm): Cine nu-i patriot în ziua de astăzi!… Nădăjduiesc dar, domnul meu, că vei binevoi a contribui și d-ta la binefacerea obștească… De aceea, trecînd pe la moșia d-tale, am luat îndrăzneală… ghiftui:. Ce se potrivește… (în parte.) Frumos vorbește! (Tare.) D-ta ești însărcinată cu subscrierea în ținutul nostru? FERCHEZANCA: M-o poftit ispravnicu să-l agiut în treaba asta, ș-am primit cu mare bucurie. GHIFTUI: Nu mă-ndoiesc dar că prin mînile d-tale suma subscrierii trebuie să-nflorească și să deie roadă bună… Ș-așa, mă rog, zicei că ești văduvă?… FERCHEZANCA: Eu?… mi se pare că nici n-am pominit… GHIFTUI: Văduvă!… plăcută poziție pentr-o femeie!… FERCHEZANCA: Mai plăcută, nici că. se dă. (Arie din „Scara miței”’. „Ca să fii cucoană mare”) Cînd ești fată, fată mare, Nu poți face nici un pas Făr’ s-auzi de la spinare A bunicăi dulce glas: (Imitînd o babă.) „Ba șezi mai dreaptă, Șalu-ți îndreaptă, Ba drege-ți fusta; fii mai cu foc.” Și de-ntîmplare Dacă cutare Îți face curte… auzi pe loc: „Soro, vorbește; Soro, zîmbește; Fă-ți ochii galiși să-i amețești.” Ce necaz mare! De supărare Ești, zău, în stare să-mbătrînești! (bis) GHIFTUI: Așa-i cît ești în casa părintească!… Dar după ce ieși odată din cușcă… după ce te măriți?… FERCHEZANCA: După ce te măriți… altă bele!… ai scăpat de bunică și dai… GHIFTUI: Peste bun? FERCHEZANCA: Ba peste nebun… peste bărbat care-ți face zile fripte…. GHIFTUI: Care vra să zică, d-ta ești cît se poate de fericită de-a fi văduvă. FERCHEZANCA (cu entuziasm): Ce este mai dulce decît libertatea!… Ce este mai plăcut decît a nu atîrna de nime! GHIFTUI: Și… de mult… te bucuri de văduvie?… FERCHEZANCA: De-abia de cîteva luni… Mai dăunăzi am scăpat de negru. GHIFTUI: După cît am aflat… parcă sîntem megieși cu moșiile? FERCHEZANCA: Cale de-un ceas unu de altu. Am o răzășie unde șăd cu multă plăcere… fiindc-acolo am îngropat pe soțul meu… GHIFTUI: Înțăleg… te îndeletnicești cu vecinica lui pomenire. FERCHEZANCA: Ba nici gîndesc… O murit? să-i fie de bine și Dumnezeu să-l ierte!… GHIFTUI: Se vede că nu ți-o fost drag… peste măsură. FERCHEZANCA: Ba, zău, nici chiar păn’ la măsură… Bietu Ferchezanu era bătrîn, uscat și scurt ca Statu-Palmă… adică, să nu bănuiești… GHIFTUI (zîmbind): Nicidecum. FERCHEZANCA: L-am cunoscut la leș… vinea adeseori la bunică-mea de giuca concina… Pune-te în locu meu, cucoane Dumitrachi… el era boier… avea trăsură… și eu n-aveam altă zestre decît un car de nuri… GHIFTUI: Puțin lucru… FERCHEZANCA: Ce fel puțin? GHIFTUI: Vreu să zic, că-n veacul nostru… nu se cere zestre de nuri… ci zestre de bani. FERCHEZANCA (oftînd): În rele vremi am agiuns!… într-o zi, răposatu aducîndu-mi o ocă de castane zăhărite, două ocă de corăbiele și trii ocă de migdale amare… GHIFTUI: Bre!… se vede că era cofetar?… FERCHEZANCA: Ba nu… dar căuta să mă-ndulcească, pentru ca să-l ieu de soț… GHIFTUI: Și te-o îndulcit? FERCHEZANCA: Cum nu, păcatele mele, dac-avea moșie… trăsură?… GHIFTUI: N-am ce zice… dac-avea atîtea avuții… FERCHEZANCA: Adică… le-avea… le-avea… așa vine vorba. GHIFTUI: Cum? FERCHEZANCA: Bietu Ferchezanu era brașovan și-mi spusese brașoave. GHIFTUI: Elei! FERCHEZANCA: Mai brașoave!… giudecă însuți… Moșia lui cea vestită era o răzășie fără locuitori, și trăsura… o corabie a lui Noe… fără cai. GHIFTUI: N-avea nici cai?… care cum s-ar prinde… te-ademenise numai cu vorbe dulci și cu migdale amare… FERCHEZANCA: Tocmai… pan’ ce m-o pus în cofă… dar nu-i bănuiesc, sărmanu, că almintere era om de treabă și cu frica lui Dumnezeu… După șase luni s-o hotărît, ca un om cu minte, a-și lua pașport. GHIFTUI: Pașport de voiaj? FERCHEZANCA (zîmbind): Dar… pe ceea lume. GHIFTUI: Vezi ce de treabă soț! FERCHEZANCA (cu mulțămire): Și de-atunci am plăcere a. fi văduvă. GHIFTUI: a!… FERCHEZANCA: În lipsa răposatului, mi-am pus trebile la cale… am vîndut răzășia și, păn-a nu mă-ntoarce de istov la Iași, caut să cîștig dragostea ținutașilor de Roman, făcînd bine pe cît pot. (Sculîndu-se.) De aceea sînt prea fericită, domnul meu, că vizita mea te-o hotărît a subscrie în folosul locuitorilor săraci. GHIFTUI (dînd o pungă): Din toată inima, doamna mea. Poftim 100 de galbini din partea me. FERCHEZANCA (în parte): 100 de galbini!… galanton boier! (Tare.) Îți mulțămesc, domnul meu, în numele sărmanilor care te vor binecuvînta cu toată recunoștința ce meritezi. (Închinîndu-se.) Cu plecăciune. GHIFTUI (în parte): Frumos grăiește! (Tare.) Sărut mînile. (Ducînd-o pănă la ușă.) Sînt pre fericit c-am făcut cunoștința d-tale… (Se închină unul la altul. Ferchezanca iese.) GHIFTUI (singur, viind în fața scenei): Îi hazlie cucoana asta… Iaca! am uitat să mă-nsor!… (Aleargă la ușa din fund și strigă.) Cucoană… cucoană!… d-ta… ia, mă rog… (Vine în scenă.) Curios lucru!… parcă-mi trecuse de urît cu dînsa… FERCHEZANCA (viind înapoi): Pe mine mă chemi, domnul meu? GHIFTUI: Am uitat să-ți spun un lucru foarte însămnat… Știi că ești încă destul de plăcută? FERCHEZANCA (cu modestie): Ce se potrivește… GHIFTUI (serios): Se potrivește… nu-ți fac complimenturi, că nu le pot suferi… Am iubit în viața me… pe vremea cînd încă mai iubeam… am iubit poate 50 de femei care era mai urîte decît d-ta. FERCHEZANCA: Bunătatea d-tale… GHIFTUI: Ce vrîstă socoți că am? FERCHEZANCA: D-apoi… GHIFTUI: Spune drept, că nu mă supăr. FERCHEZANCA: Sameni a ave… așa… Între douăzeci și triizeci și cinci de ani. GHIFTUI: M-am născut cu șăse ani înaintea răzmiriței. FERCHEZANCA (cu mirare): Care?… cea de anțărț? GHIFTUI (zîmbind): Ba nu… cea din vremea volintirilor. FERCHEZANCA: Vra să zică ai… (Numără pe degete.) GHIFTUI (oprind-o): Nu-ți mai bate capul… am 37 de ani. FERCHEZANCA: Ești în floare… Dar, mă rog, pentru asta m-ai chemat înapoi? GHIFTUI: Dar. FERCHEZANCA (in parte): Parcă-i cam lepșit? GHIFTUI: Cum mă găsești la față? FERCHEZANCA: Cam galbîn… dar almintere destul de vioi. GHIFTUI (trist): Doamna mea… am un haracter foarte trist! FERCHEZANCA (zîmbind): Vrei să zici, foarte mucalit dimprotivă… GHIFTUI: Ba mă iartă… Îs trist din firea mea… Viața-mi pare o comedie giucată de oamenii cei cu minte în benefițiul celor nebuni… FERCHEZANCA (în parte): Oare nu cumva o fost actor? GHIFTUI: De aceea… În săptămîna trecută am vrut să mă disfac de dînsa!.. FERCHEZANCA: De cine? GHIFTUI (posomorit): De viață… făcusem un testament în folosul a cîțiva prietini care se găsesc acum în grădină, fiindcă m-o ferit Dumnezeu de rude. FERCHEZANCA (cu mirare): Un testament! da ce vroiai să faci? GHIFTUI (tragic): Să mă-mpușc! FERCHEZANCA (speriată): Ce face?… săraca de mine!… ai nebunit?… să nu cumva să faci una ca asta, că n-or vre să te-ngroape… auzi gust?… (În parte.) Îi trăsnit cu leuca. GHIFTUI: Nu te-ngriji, cucoană dragă… că mi-am schimbat planul. FERCHEZANCA: Așa mai vii de-acasă. GHIFTUI: În diznădăjduirea mea, am făcut alt proiect… la care d-ta îmi poți fi de-agiutor. FERCHEZANCA: Eu? GHIFTUI: D-ta… ascultă: Am în Iași o păreche de case cu două rînduri… am moșia Ghiftuieni cu locuitori… care-mi aduce opt mii de galbini… am dugheni, vii și trăsuri… cu cai… Averea mea să suie la 10.000 de galbini venit. FERCHEZANCA (în parte): Crișu el! GHIFTUI: Vrei să împărțești cu mine? FERCHEZANCA (răsărind): Eu? să împărțeșc?… Ian lasă șaga… vai de mine, că poznaș mai ești! GHIFTUI (serios): Ți-am mai spus, cucoană dragă, că nu șuguiesc niciodată… Dacă socoți că poți să-ți schimbi văduvia pe soma asta de 10.000 de galbini… eu sînt gata a sfîrși tîrgul cu d-ta… Azi cîntăm Isaia dănțuiește împreună. FERCHEZANCA: Cum? Zău, vrei să ne cununăm cu tot dinadinsul?… Te-ai și amorezat de mine? GHIFTUI: Ba nici n-am gîndit… dar în loc de-a mă-mpușca, am hotărît să mă-nsor… Vrei?… primești?. .. Gîndește și te hotărăște ori așa… ori așa… eu nu silesc pe nime. FERCHEZANCA (privind vesel la Ghiftui): Cînd îți spun că ești mucalit… fie! Te socot un om cumsecade… (Ghiftui zîmbește) cam tuieș… dar sînt sigură că ești în stare a face fericirea unei femei. (Arie din „Nișcorescu”: „Lăcustele”) GHIFTUI (vesel) De-i așa, cucoană dragă, La-ndoială nu mai sta, Căci voiesc, zău, fără șagă Să mă-nsor cu dumneta. FERCHEZANCA Cum?… voiești acum îndată? Dar nu crezi că ne-om căi?… GHIFTUI Hai să ne-nsurăm deodată Ș-apoi… ne-om tot pocăi. SCENA VII [ modifică ] FERCHEZANCA, GHIFTUI, TIȚA (in fund) TIȚA (cu bucurie): Iată-l în sfîrșit! GHIFTUI: Ce este? TIȚA: Eu îs, cucoane… Tița… GHIFTUI (mergînd la Tița): A! tu ești, dragă Tițulică?… de mult nu te-am văzut… Ia vezi cum o crescut, de unde era numai cît o păpușă… (O dismeardă.) FERCHEZANCA (în parte): Ce copilă să fie asta? TIȚA (cu dragoste): Doamne! cucoane, tare-mi era dor să te văd! FERCHEZANCA (în parte): Dor?… iaca, mă!… GHIFTUI: Da de unde și pănă unde-ai sărit aici la moșie? TIȚA: Că aici șăd cu moș Talpă-Lată, posesorul d-tale. GHIFTUI: Nici nu-l cunosc… El mi-i posesor?… Îmi pare bine. Da ia spune-mi degrabă, Tițo… dorești ceva de la mine? TIȚA: Ba nu… doream numai să te văd… că tare-i de mult… GHIFTUI: Ei, acum m-ai văzut… du-te și-i vini mai pe urmă… că am puțină treabă… TIȚA: Cum? mă alungi așa degrabă?… FERCHEZANCA: Da ieși azi, soro dragă, cînd îți poroncește boieriu… Nu-nțelegi că are treabă?… TIȚA (cu lacrimi in ochi): Iaca mă duc… mă duc… GHIFTUI: Da să vii peste-un ceas, Tiță… ai auzit?… (Cătră Ferchezanca.) îți dau zece minute ca să te hotărăști de vrei a te numi de-acum Ghiftuianca în loc de Ferchezanca. FERCHEZANCA (coborînd ochii): Numai zece minute?… GHIFTUI: Ei, fie 12… Îți dau toată vremea. (Merge spre salonul cel mic și se întoarce înapoi.) TIȚA (în parte): Ce-am auzit! GHIFTUI (întorcîndu-se, se apropie de Ferchezanca și zice apăsat): Trăsurile mele-s cu cai… (întră în salonul cel mic.) FERCHEZANCA (în parte): Ei!… pas de te mai fasolește, dacă poți, giupîneasă Panchiță… (Se pune pe scaun.) GHIFTUI (deschizînd ușa salonului): Cu cai! FERCHEZANCA (răsărind): Carnacsî!… SCENA VIII [ modifică ] TIȚA (în fund), FERCHEZANCA FERCHEZANCA (în parte): Mulți oameni stropșiți am văzut… d-apoi și ca aista!… Da oare cine să fie copila cea de dinioare?… (întorcînd capul.) A! tot aice-i… (Tare.) Drăguță… ia vină-ncoaci. TIȚA (cu sfială): Eu, cucoană? (Se apropie ie Ferchezanca.) FERCHEZANCA: Dar… ian spune-mi… de mult îl cunoști pe boieriu? TIȚA: Din copilăria me… FERCHEZANCA: Așa?… ce soi de om îi? TIȚA: Cel mai bun din lume, darnic, milostiv… El s-o îngrijit de mine ca un părinte… și-i păstrez cea mai adîncă recunoștință… FERCHEZANCA: Păstrează, fata mea… păstrează, că bine faci. TIȚA: Și-l iubesc din tot sufletul… FERCHEZANCA (in parte): Iaca… oare nu cumva i-o picat vrun tronc la inimă copilei?… TIȚA (după mică tăcere): Cucoană… FERCHEZANCA (sculîndu-se): Ce-i?… TIȚA: Mă rog, mă iartă dacă îndrăznesc… aș vroi să-ți fac o întrebare… FERCHEZANCA (miniră): O întrebare mie? TIȚA: Mai dinioare am auzit ceva… adevărat îi că se-nsoară boieriu? FERCHEZANCA: Așa-mi pare. TIȚA (în parte, cu înduioșare): Se-nsoară!… curios lucru!… nu știu ce simțesc… bucurie negreșit… dar, parcă-mi vine-a plînge… (Cătră Ferchezanca.) Și cu cine se-nsoară, cucoană… știi d-ta? … FERCHEZANCA (fără a să uita la Tița): I s-o aprins călcăile pentru mine. TIȚA: Pentru d-ta?… nu se poate! FERCHEZANCA: Ce-ai zis? TIȚA (în parte, plîngtni): Na, că-ncep a plînge… FERCHEZANCA (în parte): Doamne! că proaste-s fetele de la țară! (Merge spre fund.) SCENA IX [ modifică ] TIȚA (în stînga în fund). HAGI-FLUTUR (întrînd pe ușa grădinei din fund), FERCHEZANCA FLUTUR: Ei! vere Ghiftui, sfîrșit-ai?… (Văzînd pe Ferchezanca.) Ce-mi văzură ochii! FERCHEZANCA (văzînd pe Flutur): Piei drace! FLUTUR: Panchița! TIȚA (în parte; cu mirare)-. Panchița! FLUTUR (desckizînd brațele): Panchița! foasta stăpînă a inimei mele… foasta prima actriță de la teatru național! FERCHEZANCA (rîzînd): Hagi-Flutur!… fluturul cel mai bătrîn din Iași! (Aria „Baletului umbrelor”, din opera „Robert le diable”) Ha, ha, ha, ha, ha. FLUTUR Ha, ha, ha, ha, ha. (Împreună.) Ce-mi văzură ochii! FERCHEZANCA Tu? FLUTUR Tu? FERCHEZANCA Ha, ha, ha, ha, ha. FLUTUR Ha, ha, ha, ha, ha. (Împreună.) N-ai dat pelea popii? FERCHEZANCA Nu! FLUTUR Nu! (Împreună, jucînd cancan.) Hai dar să jucăm; Hai dar să cîntăm. FERCHEZANCA Ha, ha, ha, ha, ha. FLUTUR Ha, ha, ha, ha, ha. (Împreună.) Ce-mi văzură ochii! FERCHEZANCA Tu? FLUTUR Tu? FERCHEZANCA Ha, ha, ha, ha, ha. FLUTUR Ha, ha, ha, ha, ha. (Împreună.) N-ai dat pelea popii? FERCHEZANCA Nu! FLUTUR Nu! TIȚA (în parte): Parcă visez!… FLUTUR: Da ce dracu te-ai făcut, suflețelule, de-un an de zile de cînd ai perit din ochii mei? FERCHEZANCA (veselă): Eu, puiule?… m-am sfădit cu directorii teatrului și de diznădăjduire m-am măritat… FLUTUR (în mare mirare): Te-ai măritat?… tu?… FERCHEZANCA: Hî, hî. FLUTUR: Măritat? FERCHEZANCA (face semn din cap că așa). FLUTUR: Pravilicește? FERCHEZANCA: Paragrafu… cutare… FLUTUR: Mari sînt minunile tale, Doamne! FERCHEZANCA: Așa, dragă… am luat un bilet de loterie la cantora măritișului, ș-am prăpădit… Dar ce-o fost s-o trecut… (Închinîndu-se.) Îs văduvă din cap păn-în picioare. FLUTUR: L-ai și pus la cale pe bietu… FERCHEZANCA: Ferchezanu?… altăceva. Era bătrîn ca hanu lui Vangheli… FLUTUR: Cum s-ar zice… cam hardughie?… FERCHEZANCA: Ba-ncă ce?… să fi mai trăit păn-în vremea baracilor… Îl dobora pojarnicii… dar și-o luat tălpășița mai înainte… (Oftînd.) Ah! Fluturaș dragă, cînd ai ști cît l-am jălit!… FLUTUR (zîmbind): Cît? FERCHEZANCA: Te mieii ce și mai nimic. (Rîd amîndoi.) TIȚA (în parte): Sărmanu boieriu!… Ce femeie vra să ieie! FERCHEZANCA: Da nu știi o bazaconie și mai gogonată?… Domnul Ghiftui mă iubește peste măsură… și mă roagă să-l ieu… că piere… (Veselă.) Ce zici de asta, moș Flutur?… (Lovindu-l peste pîntece.) Așa colac!… FLUTUR (rîzind): Chiar colac peste pupăză. (Arată pe Ferchezanca.) FERCHEZANCA: Pupăză!… Nu-mi spui că te-ai deschis, Flutur bătrîn? FLUTUR: M-am deschis ca o lale la ochii matale… Da ia spune-mi, ai de gînd să primești propunerea lui Ghiftui… FERCHEZANCA: Cum socoți? FLUTUR: D-apoi… știu eu?… FERCHEZANCA: Auzi?… și eu ziceam că s-o deschis!… Primesc în complet ca la giudecătorie… Mai am încă vro cinci minute ca să mă hotărăsc… dar le jârtfesc pe altariul amoriului!… FLUTUR: Să-ți fie de bine… Apropo… știi că ai să găsești aici o mulțime de cunoștinți vechi? FERCHEZANCA: Care și care? FLUTUR: Acrostihescu și toți ceialalți prietini. FERCHEZANCA: Acrostihescu?… care?… Odobașa? FLUTUR (rîzînd): Ce fel Odobașa? FERCHEZANCA: Așa-i zic eu… Odobașa, pentru că nu face altă decît ode… Îs aici?… bravo!… mă duc să-i văd… unde-s? FLUTUR: În grădina… (cu galanterie) în grădina d-tale… Dă-mi voie să-ți slujesc de cavaler… (Îi dă brațul.) FERCHEZANCA: Tot galant?… bine te-am botezat eu Hagi-Flutur. FLUTUR: Îmi place-a zbura din floare-n floare și din Panchiță-n Panchiță… FERCHEZANCA: Berbantule… (Arie din „Chirița”: „Haideți împreună”) (Împreună.) Haideți în grădină Să ne rătăcim, Și cu-ai mei prietini Să ne intîlnim. FLUTUR (galant) N-ai frică-n grădină de te-i rătăci, Printre, flori. Îndată eu te-oi și găsi. (bis) FERCHEZANCA Vezi-l dacă-i flutur, flori în veci vînează .. Vrabia bătrînă tot malai visează. (bis) (Împreună.) Haideți în grădină etc. etc. etc. (Iesă prin fund amîndoi.) SCENA X [ modifică ] TIȚA (singură): Nu-mi vine să cred cîte-am auzit… ce femeie nerușinată! și tocmai ea să fie nevasta cuconului Ghiftui!… Cum de-o putut să se orbească așa de tare d-lui care-i om în toată firea?… nu putea să aleagă mai bine?… să găsască o copilă cu purtări bune… care l-ar fi iubit păn’ la moarte… ca mine… (Plînge.) (Arie din „Baba-Hîrca”: „Of, of, of, și auleu!”) Din a mea copilărie Eu pe dînsul l-am iubit. Orice dulce veselie De la dînsul mi-a venit. Dar vai mie! -n rătăcire Dragul meu azi a căzut; Ș-orice dor de fericire Pentru mine e perdut! Doamne l-ascultă al meu dor! Sau dă-mi voie ca să mori Ah, de-acum s-au sfîrșit toate; Lumea-ntreagă-i un mormînt. Și de-acum nimic nu poate Să mă-ncinte pe pămînt; Căci în oarbă rătăcire Dragul meu, vai! a căzut; Ș-orice dor de fericire Pentru mine e perdut! Doamne l-ascultă al meu dor Sau dă-mi voie ca să mor! SCENA XI [ modifică ] TIȚA, EGOR, ACROSTIHESCU (spăriet, vine din fund alungat de Egor) ACROSTIHESCU: Nu pune mîna pe mine că te ie dracu. EGOR: De-acum nu scapi de mine păn’ ce nu mi-i plăti… (Vre să-l apuce de guler.) ACROSTIHESCU: Nu te obrăznici, măi zahar marojna, că te topesc . EGOR: A cito?… (Furios.) Ah! ti coțcar… te port două luni de zile cu droșca, ș-apoi, cînd îi la plată, speli putina?… (Îl ie de guler.) Davai parale. TIȚA (căutînd să-i dispărțască): Da ce este, pan Egor? EGOR: Ce este?… nu băga de samă; am prins un muștereu… (Îl zgîlție.) Davai parale… ACROSTIHESCU: Parale… parale… n-am acu. EGOR: Nima?… No, hai cu mine amanet la Tîrgu Frumos. ACROSTIHESCU (în parte): Cum dracu să scăp? (Tare.) Ia ascultă, Egoraș… EGOR: A niet Egoraș… ia Egor!… ACROSTIHESCU: Egoraș dragă… fii om de treabă că ți-oi face o odă. EGOR: Cito? ACROSTIHESCU: O odă ca să treci la posteritate… EGOR: A cito ti tam post?… No, eu postit destul un an de zile… davai parale că-ți ieu surtucu… (Vrea să-l dizbrace.) ACROSTIHESCU (furios): Ce face?… să nu cumva… că te sfărîm în bucăți, de nu te-a putea drege nici un carîtaș… (Îl împinge, departe de el.) EGOR (răpezindu-se): Tu?… Așteaptă… ACROSTIHESCU (fugînd pe ușa cea ascunsă): Ba nici gîndesc… EGOR (alungîndu-l): A… hti… padleț!… (Iesă.) TIȚA (alergînd după ei): Pan Egor… Pan Egor… stăi… (Iesă.) SCENA XII [ modifică ] FERCHEZANCA, FLUTUR, PRIETENI (Arie din „Scara miței: „Să trăiască-n veselie…”) prietenii (viind din fund) Să petreci în veselie, Doamna mea; precum dorești; Peste inimi și moșie Ca o zînă să domnești. (Se închină la Ferchezanca.) FERCHEZANCA Dragii mei, a voastr-urare Cu plăcere o primesc, Și la toți avere mare Eu din suflet vă doresc. Dragii mei, cu bucurie Vă poftesc la cununie… TOȚI Să trăiești în veselie, Doamna mea, precum dorești; etc. etc. etc. FLUTUR: Să trăiască stăpîna moșiei Ghiftuieni! FERCHEZANCA (închinîndu-se): Amin. TOȚI: Să trăiască doamna Ghiftuianca. FERCHEZANCA (închinîndu-se): Domnilor… FLUTUR: Negreșit că văru Ghiftui se găsește cuprins de cea mai vie nerăbdare ca să te vadă… Hai să-l hiritisim pentru fericirea lui… TOȚI: Hai, hai… (Flutur merge de deschide ușa salonului mic. Ghiftui se zărește dormind pe o canape.) FLUTUR: Ce văd?… doarme! TOȚI: Doarme! FERCHEZANCA (supărată): Doarme!… Nu mă așteptam la una ca asta… FLUTUR: Negreșit c-o adormit înadins ca să viseze la iubita lui mireasă. FERCHEZANCA (mînioasă): Flutur bătrîn… acuș îți smulg aripile… Hai, cărați-vă de-aici… lăsați-mă singură cu domnul Horăilă ista… căci am să-i grăiesc… (în parte.) Frumoasă impresie i-am făcut se vede! TOȚI (ieșind închinîndu-se) Să petreci în veselie etc. etc. SCENA XIII [ modifică ] FERCHEZANCA, GHIFTUI FERCHEZANCA (apropiindu-se de Ghiftui): Cucoane Dumitrachi… (Ghiftui horăiește.) Ian auzi-l cum horăiește!… parcă-i un ogeac aprins… Domnule Ghiftui… pace!… Îi dus pe ceea lume… Ian să-l șuier. (Șuieră. Ghiftui tace.) O stat moara… acu-i vremea. (Tare.) Domnule Ghiftui… GHIFTUI (răsărind): Ha… ce-i?… cine mă cheamă?… A!… d-ta ești, cucoană?… FERCHEZANCA: Da frumos horăiești cînd vrei… ai putea întrece toți bondarii din țară la un loc. GHIFTUI: Se poate… E! ce păcat că m-ai trezit! FERCHEZANCA: Păcat?… GHIFTUI: Dar… mi-ai spăriet un vis cît se poate de plăcut … Pune-ți în gînd că visam că erai lîngă mine… (Ferchezanca zîmbește și coboară ochii) și că-mi ziceai, c-un glas de înger, că nu mă poți suferi… știi?… parcă mă ungeai cu miere la inimă. FERCHEZANCA (cochetînd): Adeseori visurile-s minciunoase. GHIFTUI (trist): Păcatu mare… FERCHEZANCA: Ha, ha, ha, că șăgalnic mai ești… Cele 12 minute o trecut… GHIFTUI: Care 12 minute?… A! mă iartă… mi-aduc aminte… dar… dar… pentru propunerea ce ți-am făcut?… FERCHEZANCA: Tocmai… amgîndit… am chibzuit… și m-am hotărît… GHIFTUI: A nu primi? FERCHEZANCA: Ba dimprotivă… primesc. GHIFTUI (puindu-se pe canape)’. Ba zău? FERCHEZANCA: Găsești că-i lucru de mirare? GHIFTUI (scoțind țigarete din buzunar): Ba nicidecum… (Cu mare sînge rece.) Cînd îi vra să ne cununăm… Îs ga… a… ta. (Cască.) FERCHEZANCA: Frumos!… boieriu-ncepe-a căsca, păn-a nu să însura!… GHIFTUI: Nu băga de samă… (Dîndu-i o țigaretă.) Poftești? FERCHEZANCA (supărată, se depărtează de canape): Foarte-ți mulțămesc… nu metahirisesc pe nemîncate. GHIFTUI: a! (Cască.) FERCHEZANCA (in parte): Iar cască!… curioasă lighioaie!… de n-ar fi om, aș crede că-i somn… SCENA XIV [ modifică ] GHIFTUI (pe canape), FERCHEZANCA (în dreapta), EGOR EGOR (intrînd iute prin fund): L-am scăpat! mi-o perit din ochi!… (Văzînd pe Ferchezanca.) A! boji moi!… Ce văd?… Panchiț! FERCHEZANCA (în parte, cu spaimă): Egor!… EGOR: Panchiț!… În sfîrșit te-am găsit și pe d-ta!… azi în ziua lui sfeti Mina. GHIFTUI (în parte, cu sînge rece): Se vede că mireasa mea are cunoștinți prin lipovenime. EGOR (cu durere): A! Panchiț! Panchiț! cum ți-ai făcut rîs de bietu Egor!. ..A! tam niet frumos… niet hristian. FERCHEZANCA (în parte): Vai de mine! c-a să mă comprometeze dinaintea boieriului… (Tare.) Eu?… nu te-nțeleg … nu știu ce vrei să spui… nu te cunosc… EGOR (furios): Nu mă cunoști?… A! ai uitat pe Egor birjariu care te-o purtat cu droșca trii luni de zile pe datorie… ai uitat că te-am scăpat de la nevoie?… că m-am calicit pentru ca să te scap de execuție?… Nu mă cunoști?… dar cînd ți-am adus cei o sută de galbini, cum de mă numeai Egoraș?… cum de-mi săreai în gît?… cum de mă sărutai?… Mă cunoșteai atunci?… FERCHEZANCA (în parte): Am pățit-o!… (Tare.) Eu ți-am sărit în gît?… eu te-am sărutat pe tine?… Ce obrăznicie!… un droșcar să mă batgiocorească de la ochi!… (Cătră Ghiftui.) Și d-ta suferi una ca asta în casa d-tale?… ah… ah! (Se face că leșină.) GHIFTUI (cu sînge rece): Ba că bine zici… Lasă, cucoană… nu mai leșina că-l dau eu afară pe bețivul ista. EGOR (mînios): Cito? GHIFTUI: Ha, ha, vorbești lipovenește?… dacă-i așa… (Arătînd ușa.) Na leva… pașol… scări… EGOR: Ia?… GHIFTUI: Ia!… vorbești și nemțește?… also fort, fort… gleich. EGOR: Nu vreu… să-mi plătească dintîi 100 de galbini. GHIFTUI (cam mînios): Pașol îți zic. (În parte.) Mi se pare că-ncep a mă mînie… (Își pipăie pulsul.) Dar… bate mai iute… slavă Domnului! (Cătră Egor.) Încă n-ai ieșit? EGOR (puindu-se pe un scaun, în fund): Niet. GHIFTUI: Niet?… Ei apoi vrei să te-arunc pe fereastă? EGOR: Tu? ha, ha, ha. Vin, dacă vrei să te hîrbuiesc ca pe-o droșcă veche. GHIFTUI (în parte): Auzi!… acu m-am mîniet de tot. EGOR (suflecîndu-și mînicile): No; paidi suda… GHIFTUI (scoțîndu-și surtucul): Așteaptă, Marojna… că te-oi topi eu acuș. FERCHEZANCA (în parte): Vai de mine! c-or să se bată!… Iaca pozna. (Aria călușeilor din „Nunta țărănească”) EGOR și GHIFTUI (împreună) Vai de tine. Vai de tine! Cată de te ține bine; Cu mînie și cu ură Am să-ți sfărm dinții din gură. FERCHEZANCA (alergînd între amîndoi) Stați pe loc … nu luptați… șede rău … GHIFTUI și EGOR (împreună) Nu vreul FERCHEZANCA (cătră Ghiflui) Ah, te rog … fii blajin, domnul meu … GHIFTUI Nu vreu! (Împreună.) EGOR și GHIFTUI Vai de tine, Vai de tine! etc. etc. FERCHEZANCA (în parte) Vai de mine, vai de mine! Se bat, iată, ca mai bine… Vai de mine! mă tem foarte Să nu facă vreo moarte. (Ghiftui și Egor se luptă cercînd a se trînti la pămînt. Ghiftui îl împinge pe Egor spre balcon.) GHIFTUI: Ha, ha… Măi, turtă dulce… bătaie vrei?… așteaptă. EGOR: Ah! ti șelma… GHIFTUI: Am să te-nvăț polca… ia așa… (Tot întorcîndu-se în luptă, ajung pe balcon.) FERCHEZANCA (spărietă): Stați, stați, pentru numele lui Dumnezeu! GHIFTUI (în balcon): Nu te da, Marojna… EGOR: Pastoi… (Se aude un vuiet de grilaje stricate.) GHIFTUI: Ține, mă… ține, mă… (Se aud amîndoi răcnind și căzînd în iaz) FERCHEZANCA (răcnind cu spaimă, caută pe fereasta balconului): Vai de mine!… c-o căzut în iaz din balcon!… nu se mai zăresc… poate că nu știu să-noate!… (Deznădăjduită.) Or să se-nece… și-ncă n-am apucat măcar a mă mărita… (Aleargă în fund și strigă.) Săriți… săriți… alergați!… SCENA XV [ modifică ] FERCHEZANCA, TIȚA (viind din fund și aducînd pe brațe o manta) TIȚA: Ce este? ce este? FERCHEZANCA (perdută): O căzut în iaz cuconu Egor și Ghiftui droșcariu. TIȚA: Săracan de mine!… hai s-alergăm degrabă… FERCHEZANCA: Hai să ridicăm satu… (Arie din „Scara mîței”: „Tîlharii”) FERCHEZANCA și TIȚA (deschizînd ușele din fund) Prietini, săriți, ajutori Că-n baltă se-neacă și mori (Tița iesă prin fund alergînd.) SCENA XVI [ modifică ] FERCHEZANCA, FLUTUR, ACROSTIHESCU, PRIETINI, SLUGI (toți vin din toate părțile alergînd) TOȚI Ce este? ce vuiet? ce zor? Cui trebui aici ajutor? FERCHEZANCA Egor și Ghiftui… TOȚI Ce spui? FERCHEZANCA Bătîndu-s-aici … TOȚI Ce zici? FERCHEZANCA În iaz au dat, zău. TOȚI Valeu! FERCHEZANCA (cu deznădejde) Ca doi bivoli grei. TOȚI Elei! (Împreună.) Degrabă, degrab-ajutor, Că-n baltă se-neacă și mor. (O Parte din persoane se răped in salonul cel mic și se fac nevăzute prin dreapta. Ceialalți se apropie de fereastă și caută cu groază spre iaz… Sînt cu toții grupați astfel, incit ușele din fund să se poată vide de public. După o mică tăcere, se aude sub balcon glasul lui Acrostikescu, zicînd: „S-o înecat!…”) TOȚI: S-o înecat! (Rămîn încremeniți toți.) (Ghiftui acoperit cu o manta se arată întovărășit de Tița la o ușă din fund. Cînd aude cuvîntul „s-o înecat”, se oprește înspăimîntat. Nime nu-l vede.) GHIFTUI (în fund): Am făcut moarte de om!… am înecat un sudit!… de-acu-s prăpădit!… or să mă deie în criminal! TIȚA: Țîst… vin cu mine… că te scap eu. (Ghiftui și Tița se fac nevăzuți în stînga. Ceialalți de pe scenă caută tot pe fereasta balconului.) FERCHEZANCA (pe fereastă): Nu mai este nici o nădejde, Odobașa? ACROSTIHESCU (sub balcon): Nu… Îs perduți! FERCHEZANCA (cu disperare): Perduți!… or să se mureze ca crastaveții în iaz… aleluia… am rămas iar văduvă… ah! (Leșină.) TOȚI Vai, ce întîmplare! Stau încremeniți… Printr-o înecare Toate s-au sfîrșit. (Rămîn toți încremeniți. Flutur caută să zancăi.) (Cortina cade.) ACTUL II [ modifică ] Teatrul reprezintă o odaie mare și simplă mobilată. Ușă în fund; și de-a stînga ei o scară care duce la rîndul de sus. În capătul scărei, o altă ușă. În stînga, o fereastă ce dă în grădină, tn dreapta, o sobă și dinaintea ei o masă pe care se văd o oglindă mică și un sfeșnic cu un căpețel de luminare. Scaune pe lingă păreți. O ușă dincolo de sobă, care duce tn odăile lui Talpă-Lată. SCENA I [ modifică ] TIȚA (la fereasti, privind în cîmp): Nu se zărește încă. De azi-dimineață de cînd l-o trimis moș Talpă-Lată la Tîrgu-Frumos cu scrisori… (Viind în scenă.) Sărmanu bietu boieriu!:.. s-ajungă a să face cioban tocmai la posesorul lui!… (Veselă.) Un cioban cu zece mii de galbini venit!… Cît îmi pare de bine că m-am găsit lîngă dînsu cînd o scăpat din iaz… L-am ascuns într-o manta și, făr-a fi zărit de nime, l-am adus la noi acasă… de-atunci îl văd în toate zilele… că n-are ce face… de cînd s-o înecat Egor… el îi silit să șadă aici ascuns în straie țărănești… de frica jandarmilor… (Arie din „Scara mîței”: „Păsărele mult iubite”) Zău, îmi pare foarte bine C-a scăpat el de la moarte Și din ochii tuturor; Dar îmi pare și mai bine C-a scăpat el chiar prin mine… Și că-i sînt de ajutor. A perdut a sa avere, Boierie și putere, Ajungînd a fi păstor; Dar, în loc de bogăție Și de-o seacă boierie, Îi rămîne-al meu amor! SCENA II [ modifică ] TIȚA, TALPĂ-LATĂ (viind din fund) TALPĂ (supărat): Tițo?… n-o mai vinit ghiorlanu cel de Stan? TIȚA: Nu, moș Talpă-Lată. TALPĂ: Ce mojîc leneș!… de azi-dimineață de cînd l-am trimes la Tîrgu-Frumos… s-o fi oprit în vro crîșmă, că tot îi zi de tîrg astăzi. TIȚA: Cine?… el în crîșmă?… (În parte.) Un boier în crîșmă! dacă s-o mai văzut!… TALPĂ: Așa-s țăranii iștia… s-o făcut niște bețivi de frunte de cînd s-o înmulțit velnițile… și nu mai poți face nici o treabă cu dînșii. TIȚA: Ia las’, moș Talpă-Lată, că Stan nu-i țăran de rînd; el nici nu știe ce-i vinu măcar. TALPĂ: Vorbă-i?… un țopîrlan ca dînsu… leneș… somnoros… tuieș… care cînd îi poroncesc cîte ceva… să măture casa… să aducă apă de la fîntînă… se uită la mine cu ochii boldiți, ca o broască la soare… Mă mir ce-l tot aperi, Tițo dragă, că nu plătește nici doi bani… (În parte.) De n-ar fi un mojîc prost, aș crede, Doamne, iartă-mă, că i-o căzut tronc la inimă. TIȚA: D-apoi și d-ta, moș Talpă… nime nu te mai poate mulțămi… bietu Stan lucrează cît poate, sărmanu! și d-ta, în loc să fii bun cu dînsu, nu încetezi de-a-l ocărî ca pe-un argat prost… TALPĂ: Ei! ba nu cumva ai vra să-l bag în sîn și să-l cocolesc!… ce l-oi cocoli într-o zi c-o dispicătură… Da cine oare s-aude afară? (Se aude la ușa din fund tropote de cai și glasul Ferchezancăi rîzînd.) SCENA III [ modifică ] Cei dinainte. FLUTUR, FERCHEZANCA FLUTUR (afară): Tbrrr… hola… Tbrrr… FERCHEZANCA (afară, rîzînd): Ține bine să nu dai rău… ha, ha, ha… FLUTUR (intră în costum de călăreț ridicul): Bucuroși la oaspeți? TALPĂ: Bucuroși… poftim. FLUTUR: D-ta ești posesorul moșiei Ghiftuieni? TALPĂ (închinîndu-se): Eu, cucoane… șatrariu Timofti Talpă-Lată. FLUTUR: D-ta să fii sănătos… (Mergînd la ușa din fund.) Poftim în casă, suflețele… FERCHEZANCA (intrînd răpide in costum de amazoană): Uf! bine c-am mai dat de uscat!… ce fugă!… ce primblare de olac… cale de-o poștă călare… de la Tîrgu-Frumos, păn-aici!… Dați-mi degrabă un pahar de apă… sau de vin, că mi s-o făcut gîtița iască. (Tița merge tn odaia din dreapta și aduce un pahar cu apă.) (Aria „Galopului de la bal-masqué”) FERCHEZANCA Hop, hop, hop, La galop Cind alerg călare, Hop, hop, hop, La galop Inima mea sare. Hop, hop, hop, La galop De mă vede-oricine, Hop, hop, hop, La galop Saltă după mine. Ce plăcere de-a fugi in fuga mare Pe un cal iute, sprintinel ca un ogar. Cîteodată, alivanta pe spinare, Dar nu-mi pasă… eu de șotii n-am habar. Hop, hop, hop etc. FLUTUR (în parte): Parcă văd maștele, la bal-masché… (Imitînd muzica militară.) Tă… nă… nă… nă… dînă… dînă… bum, bum, bum… TIȚA (aducînd apă): Iaca apă, cucoană… (În parte.) Ce văd? Ferchezanca! FERCHEZANCA (ie paharul și be): Să trăiești. (Puind paharul.) Parcă cerusem vin… da nu-i nimică, îi bună și apa… (Văzînd pe Tița.) Ce-mi văzură ochii? copila cea care-am întîlnit-o la curte, cînd s-o înecat bietu Ghiftui!… mare poznă! Da ce cauți aici, drăguță? TALPĂ: Aici șăde, cucoană… Împreună cu mine… FERCHEZANCA: Așa?… Îi vro strănepoată de-a d-tale? TALPĂ: Ba nu, cucoană… eu îi sînt epitrop, de cînd i-o murit părinții… FERCHEZANCA: Dumnezeu să-i ierte!… (Cătră Tița.) Ia ascultă, drăguță… n-ai o odaie mai curată unde să mă pot odihni puțintel, că mi-o zdrobit calu toate oasele-n mine… știi? parcă-s făcăluită. TIȚA (în parte): Altă bele acu!… a să deie boieriul cu ochii de dînsa. FERCHEZANCA (În parte): Se vede că-i surdă, sărmănica. (Strigînd tare.) N-auzi, drăguță… aș dori o odaie. TIȚA: Dacă nu-s surdă, cucoană… nu te răguși degeaba. TALPĂ: Poftești să te odihnești? îndată… Tițo, du pe cucoană în odaia ta… TIȚA: În odaia… mea? TALPĂ: D-apoi unde… În coșeri?… hai, și-i dă cele trebuincioase. FERCHEZANCA: Foarte mulțămesc. (În parte.) De treabă posesor… hei! să nu fi răposat bietu Ghiftui… eră să-mi aducă mie cîștiurile… (Oftind.) Ce-i lumea asta!… ca un cal breaz… Toate planurile mele o căzut în baltă! (Stă pe gînduri.) TIȚA: Cînd îi pofti, cucoană… odaia-i gata. FERCHEZANCA (pe gînduri): în baltă!… În baltă!… FLUTUR: Ha, ha, ha., copila-ți spune una și tu răspunzi alta… ha, ha, ha. FERCHEZANCA (răsărind): Ce-ai pățit, Hagi-Flutur?… te gîdile rusaliile, de rîzi așa? FLUTUR: Ba nu… ha, ha, ha… Da copila-ți spune alta și tu îi răspunzi una… vorba ceea: Buna ziua, măi fărtate… șepte pui de rață, frate… măi fărtate, tu ești surd… ba c-acu trecur-un cîrd. FERCHEZANCA (puțin supărată): Mînca-te-ar moliile, că slut ești cînd rîzi… unde-i odaia, drăguță?… (Merge spre fund după Tița.) TIȚA: Încoaci… poftim. (Merge spre scară.) FLUTUR: Da bine, soro… așî-și te duci și mă lași cu lacrimile pe obraz? FERCHEZANCA (oprindu-se pe scară): Știi ce? spală-te degrabă cu apă de soc, ca să nu te faci chistrui… FLUTUR: Ian lasă șaga… nu întîrzie, c-avem să mergem la curte. FERCHEZANCA: Ba-ți pune pofta-n cui deocamdată, suflete… (Cătră Talpă.) Mă rog, arhon Talpă Lată… departe-i păn’ la curtea boierească? TALPĂ: Ca vro giumătate de ceas, cucoană. FERCHEZANCA: Atîtica?… ei, apoi mă duc să mă culc puțintel… Cu sara bună… TIȚA (în parte): Vai de mine!… c-acu vre să și doarmă aici! FERCHEZANCA (suind scările): Da bine, soro… nu cumva mă duci în hulubărie? FLUTUR (jos în capătul scărei): Acolo ți-i locu matale, porumbițo… FERCHEZANCA (în capătul de sus a scărei): Hîș… Flutur bătrîn… (Împreună.) (Arie din „Chirița”: „Adio! în astă-seară”) FERCHEZANCA (pe scară) Adio, rămîi aice… En mă duc să m-odihnesc. Adio, mă simt ferice De-a putea să horăiesc. FLUTUR Adio, rămîi aice, Eu la curte mă pornesc. Adio, -n curînd ferice Oi veni să te găsesc. TIȚA (în parte) Vai mie! cu groaz-aice Eu pe dînsa o privesc. Cît aș fi, zău, de ferice De-aș putea s-o mătrășesc! FLUTUR Suflețele… nu uita Prin somn dulce-a mă visa. FERCHEZANCA Ba, zău, nu; că n-am de gînd Să prind friguri chiar visînd. (Împreună.) Adio etc. etc. SCENA IV [ modifică ] FLUTUR, TALPĂ-LATĂ FLUTUR: Ha, ha, , ha… poznașă-i!… TALPĂ: Veselă cucoană se vede!… Îi cucoana d-tale? FLUTUR (îngîmfîndu-se): Așa ș-âșa… Da ian spune-mi, mă rog, de mult ții moșia asta-n posesie? TALPĂ: De-abia de șese luni, cucoane… și, zău, mult mă tem să nu-mi facă vro șotie clironomii boieriului… Dumnezeu să-l ierte!… cică mare de treabă creștin mai era păn-a nu se-neca! FLUTUR: Ce fel?… nu l-ai cunoscut în viață? TALPĂ: Nu… cînd am luat moșia de la vechilul d-sale, d-nu Ciupilă, d-lui era dus înuntru la țara Franțuzului și, vezi păcatu!… tocmai cînd sosisem de la Roman, acu o săptămînă, cu cîștiul… ce să găsesc la curte?… tufă! boieriu făcuse huștiuliuc în baltă și prietinii d-sale spălaseră putina… FLUTUR: N-avea altă de făcut decît s-o spele… de vreme ce Ghiftui îi părăsise… Da bine… care vra să zică ai rămas cu gura căscată și cu cîștiu-n palmă? TALPĂ: Mai așa!… că doar nu era să-l arunc în iaz după boier… Aștept să vie clironomii să le ies cu plin… FLUTUR: Că nu-i aștepta mult… n-ai grijă… Chiar astăzi trebuie să s-adune comisia rînduită pentru facerea catagrafiei a averei lui Ghiftui… TALPĂ: Comisia… da n-are rude? FLUTUR: L-o ferit Dumnezeu… după cum spunea el, sărmanu!… Mă duc să fiu față la lucrarea comisiei, ca martur… însă, păn’ te m-oi întoarce, te poftesc să porți de grijă cucoanei celei de sus… (Cu un aer de protecție.) Te-oi mulțămi… TALPĂ (închinîndu-se): Bunătatea d-tale, cucoane. FLUTUR (la ușa din fund): Parcă ziseși mai dinioare că nu-i departe curtea? TALPĂ: Ia… cît cole… Cum ieși din sat, apuci de-a dreptul prin pădurea lupului și, cît ai zice cîrc Frangoleo, agiungi în cotunu Sătulei, unde-s casele boierești. FLUTUR: Foarte bine… rămîi sănătos… și nu uita ce ți-am spus… (Iesă.) TALPĂ: Las’ pe mine. FLUTUR (deschizînd ușa): Te-oi mulțămi. (Iesă.) TALPĂ: Sărut mînile. (Singur, viind în fața scenei.) Adică dacă-i omul viță de boier mare… se cunoaște cale de-o poștă… așa ș-aista… Da oare cum îl cheamă?… l-oi întreba cînd m-a mulțămi… SCENA V [ modifică ] TALPĂ-LATĂ, FEDELEȘ și mai pe urmă EGOR FEDELEȘ (cepeleag și prost, vine alergând din fund): Cucoane Talpă, cucoane Lată? TALPĂ (răsărind): Ce-i, mă? ce-ai pățit? parcă tot lupii te-alungă. FEDELEȘ: Ba să ferească Dumnezeu! TALPĂ: Ei, ce-i? FEDELEȘ: Este un om pămîntean ascuns în coșări… și zice așa: că are să-ți spuie o oarecică. TALPĂ: Un om ascuns în coșări!… a fi vrun tălhar… cine-i?… Îl cunoști tu, măi Fedeleș? FEDELEȘ (rîzînd prostește): D-apoi încă n-am fost la temniță ca să cunosc tâlharii… Poate că d-ta, cucoane… TALPĂ: Taci, prostule… și du-te de-i spune să vie- aici… FEDELEȘ: Cine? TALPĂ: Iaca malacu!… cel din coșări. FEDELEȘ: M-am dus. (Iesă alergînd, și lăsînd ușile deschise.) TALPĂ (singur): Să fie vrun tâlhar… nu cred c-ar vini ziua meaza mare… a fi poate vrun bejănar care vra să între argat la mine… fără leafă. FEDELEȘ (afară): Boieriu-i singur… Întră-nuntru. EGOR (dînd busta în casă, se aruncă peste Talpă-Lată și-l îmbrățișează): Scapă-mă, jupîne Talpă-Lată! TALPĂ (spăriet): Ho, țară!… Ce-mi văzură ochii!… Egor?… EGOR: Da. TALPĂ: N-ai murit? EGOR: Niet!… TALPĂ: Care vra să zică… numai bietu cuconu Dumitrachi. EGOR: Numai! (Oftînd.) L-or fi mîncat racii pe giumătate, de-o săptămînă… TALPĂ: Sărmanu!… or fi făcut lăsat de săc cu dînsu… EGOR (cu deznădăjduire): A! nu-i vina mea… premelege că nu… n-am vrut să-l înec… dar cum s-o dovidesc?… nie znaiu… cum s-arăt că-s nevinovat?… nie znaiu nici atîta… A! jupîne Talpă-Lată… tare-s supărat!… TALPĂ: Da bine… cum ai scăpat din iaz, pan Egor?… Ian spune. EGOR: Am ieșit înotînd… și m-am ascuns în niște stuh care era lîngă baltă. Cînd în stuh… aud deodată niște oameni alergînd din toate părțile și răcnind: s-o înecat! s-o înecat!… Bojî moi! era să mor de frică. TALPĂ: De frig? EGOR: Și de frig… TALPĂ: Cred și eu… murat cum te găsai, puteai să prinzi un gutunar de cele tătărești. EGOR: De-atunci… nici că m-am mai întors la Tîrgu Frumos, la dugheană… am lăsat tot… și căldări… și harbuji… și zămoși… TALPĂ: Și ce te-ai făcut de-o săptămînă?… cum ai trăit? EGOR: Cum? furînd noaptea harbuji și zămoși de prin harbuzării și ascunzîndu-mă ziua prin copaci, ca o gaiță. TALPĂ: Săracu bietu Egor!… putcja să te prindă frigurile de-atîta harbuji. EGOR: Să mă prindă frigurile?… A… nima… nima… Nici dracu nu mă prindea, așa mă umplusem de spăriet… TALPĂ: Ei! ce vrei acum de la mine?… spune… ce pot să fac pentru d-ta, pan Egor?… EGOR: Ascunde-mă… hrănește-mă… Îmbracă-mă… nu-ți cer mai mult… Într-un cuvînt, scapă-mă de spînzurătoare… TALPĂ: De spînzurătoare?… (Tremură.) EGOR (tremurînd): Da… da… că de m-or prinde jadarnicii… or să mă ducă legat la Ieș… și de m-or duce legat la leș… acolo… or să mă giudice ca pe-un hoț… și pe urmă or să mă hotărască la moarte… ș-apoi dacă m-or… hotărî… la moar… te… or să mă… Uvîi! uvîi!… (Cu deznădăjduire.) Și, zău că nu l-am înecat eu… TALPĂ: O știu… n-ai nici o grijă, Egor… din casa mea nici dracu nu te-a putea scoate… EGOR (strîngînd în brațe pe Talpă): A! bogdaprosti… bogdaprosti. (Se aude afară un fluier de cioban.) EGOR (spăriet): A! cito tam? TALPĂ: Vine Stan ciobanu… hai degrabă… ascunde-te… fă-te nevăzut. EGOR (căutînd împrejur): Unde? TALPĂ: Întră iute cole-n pivniță și n-ai grijă.. (Ridică o trapă.) EGOR: A… vin este? TALPĂ: Este. EGOR (coborînd în pivniță): A… stahie nima?… TALPĂ: Piei iute… (închide trapa.) Ia așa… aici încalțe știu că-i sigur… numai de nu mi-ar dișărta poloboacile… SCENA VI [ modifică ] TALPĂ, GHIFTUI (în costum de cioban, intră foarte ostenit și merge de se pune pe un scaun lingă masă) GHIFTUI (intrind): Uf!… dați-mi un scaun… o canape… un divan… că mă prăbușesc… (Puindu-se pe scaun.) A!… TALPĂ: Ian vezi obrăznicie!… cum îndrăznești, măi, să șăzi dinaintea me? GHIFTUI: Cum?… pentru că nu îndrăznesc să șăd în picioare… de ostenit ce sînt… mă tem să nu mă disfac în bucăți… M-am dogit ca un poloboc vechi, de mult ce-am umblat. TALPĂ: Auzi tontu?. .. ș-apoi zice că-i cioban!… așa cioban! nu poate face-un pas făr-a să jălui că-i ostinit… GHIFTUI: Un pas!… de-aici la Tîrgu-Frumos și-napoi?… cale de-o poștă bună?… Mări, nu ți-i greu să vorbești? dacă de-aș fi cal de poștă, încă m-aș jălui… măcar că ei n-au obicei… TALPĂ: Taci, prostule… știi numai să răspunzi dobitocii. GHIFTUI (cam supărat): Ian ascultă… TALPĂ: Ce?… GHIFTUI (în parte): Iaca că era să mă dau de gol… (Tare.) Nimic, cucoane… TALPĂ: Hîm… dat-ai scrisorile lui d. polițmuștru? GHIFTUI: Polițmaistru… nu muștru. TALPĂ: Nu muștru?… ți-oi da eu un muștru de nu l-îi putea duce… Dat-ai scrisorile cum ți-am poroncit?… GHIFTUI: Le-am dat d-lui polițmaistru… nu muștru. TALPĂ (în parte): A să mă scoată din răbdare mojîcu ista. (Tare.) De ce-ai întîrziet păn-acu? GHIFTUI: De ce? pentru că picioarile mele n-au mașină de vapor ca să… TALPĂ: Ce face? meșînă?… Ce pomenești tu de meșînă, măi?… Te-ai îmbătat se vede, lepșitule. GHIFTUI (rîzînd): Îmbătat, da… și eu n-am pus vin în gură de-o săptămînă… M-am prifăcut în lișiță, de cînd îs aici. TALPĂ: Da nu cumva ai vra acu să-ți dau și vin?… cînd nu ești bun nici de-o treabă… leneș, prost, tuieș, mangosit… GHIFTUI (în parte): Haida!… iar o început pomelnicu… TALPĂ: Păcat și de apa care-o bei… Da las’ pe mine că te-oi iuți eu, bade Stane… nu ți-a merge tot așa, pe somn, pe mîncare și pe bere. GHIFTUI: Ce bere? ce bere?… că doar nu sîntem la berăria nemțască. TALPĂ: Ei, apoi să nu-l stropșești? (înparte.) Mă duc… ca să nu întru în vrun păcat… (Tare.) Măi… deschide-ți ochii în patru, auzitu-m-ai?… atîta-ți spun. (Iesă prin fund.) GHIFTUI (urmărindu-l): În patru?… doar să-mi pun ochelari. TALPĂ (deschizînd ușa): Auzitu-m-ai?… (Iesă.) GHIFTUI: Aud, cucoane. SCENA VII [ modifică ] GHIFTUI: Ei!… apoi pas de-ți mai dă moșia-n posesie, ca să primești batgiocuri în loc de cîștiuri… De cînd m-o adus păcatele să întru ca cioban la cuconu Talpă-Lată… nu-i zi în care să nu-mi făgăduiască că m-a stropși… (Vesel.) Știi, zău, c-ar ave haz să-mi tragă o bătaie?… și eu… nici să îndrăznesc a zice cîrc măcar… ca să nu mă dau de gol… Ia… mai știi?… se poate ca mai bine… Talpă-Lată îi ca cei mulți… (Aria „Piciul bricicariul”) Îi mare cu cei mici Și mic cu cei mai mari; Mișel cu cei voinici, Voinic cu cei fugari. El, după-mprejurări Ia sute de schimbări: (bis) Cînd li șiret vestit, Cînd prostuleț de tot, Cinstit… sau necinstit! Ba chiar și patriot… Că-i mare cu cei mici Și mic cu cei mai mari; Mișel cu cei voinici Și brav cu cei fugari. Ce să facă bietu om!… Își face interesurile cum poate… Cică: cu lupii să urli, cu oile să zberi… Dar ce-i curios lucru… că deși Talpă-Lată mă trece cu șaga… nu mă mîniu… dimprotivă… poziția me îmi place… Îi nouă, originală! Eu, boier, proprietar cu venit de 10 000 de galbini, s-agiung cioban!… să argățesc!… la mulți, în locul meu, le-ar veni cam paracsin… da eu?… ha, ha, ha!… Îs vesel cu toate aceste. (Serios.) Curios lucru… Îi trist de-a o mărturisi… da-s vesel… na… Lucrez cît șăpte… car apă… tai lemne… și-s sănătos ca tunul… Cînd eram… ceea ce eram, păn-a nu mă-neca… avem zece feliuri de bucate pe masă… zece feliuri de vinațe și geaba… nu-mi ticnea nimica… nu puteam dormi… ș-acu mănînc la borș cu știr de mă prăpădesc… beu la apă din cofă de mă umflu… și-mi merge bine… și-s vesel, rîd… (Serios și trist.) Mare minune! eu care nu puteam face doi pași pe gios cînd eram boier… acum umblu toată ziulica pe cîmp după oi… și m-am deprins cu ele… mi-s dragi… Numai caprele mă năcăjesc, mînca-le-ar lupu!… că se acațără peste tot locul… A dracului jiganie! și fudulă!… da i-am găsit eu leac de fudulie. (Arată cîrligu.) Ș-apoi încă una… am învățat a cînta din fluier… să giuri c-am ciobănit de cînd îs pe lume, cînd m-ai videa mînînd oile… (Făcînd ca ciobanii.) Brrr, oaie… brrr, la strungă… Ha, ha, ha… Curios lucru!… mi-o trecut urîtu de cînd nu mai sînt boier… și-mi vine tot să cînt și să gioc. (Arie mocănească) Frunză verde peliniță Bîr, oiță, bîr, Dragă mi-e oaia plăviță Bîr, oiță, bîr, Cu flori roșii pe guriță Bîr, oiță, bîr, Și cu trup de copiliță, Bîr, oiță, bîr, Oițica bucălaie, Bîr, oiță, bîr. Drăguliță mea bălaie, Bîr, oiță, bîr, Hai degrabă-n poeniță, Bîr, oiță, bîr, Ca să-ți cînt doina, doiniță, Bîr, oiță, bîr. (Joacă ca ciobanii cîntînd.) SCENA VIII [ modifică ] GHIFTUI, TIȚA (ieșind de sus) TIȚA (înparte): Iaca boieriu!… ce-o pățit de gioacă?… (Se scoboară.) GHIFTUI (oprindu-se): Cine s-aude?… Tița! (în parte.) Ce suflet bun de oiță! TIȚA: Tare-mi pare bine că te văd vesel, cucoane! GHIFTUI: Taci, nu mă cuconi, că-mi faci șotia, Tițo dragă… Zi-mi Stan sadea. TIȚA (rîzînd): Fie și Stan… De mult ai vinit, bade Stane? GHIFTUI (imitînd țăranii): Ba… ia mai dinioare… cuconiță… și mare foame mi-i… Dac-ai avea puțintică udătură… TIȚA: Cum nu, bade Stănică?… ți-am păstrat borș… GHIFTUI (iute): Iar borș cu știr? TIȚA: De care-ți place… și mă duc să ți-l aduc… (întră în odaia din dreapta.) GHIFTUI (singur): Iar borș cu știr!… De-aș fi împărat, aș trage 500 la talpe cărui ar mai îndrăzni să mai samene știr pe fața pămîntului. TIȚA (aducînd o oală, o lingură, un pahar de vin și o bucată de pîne): Iaca, bade Stane, am furat pentru d-ta un pahar de vin de cole din pivniță… (Arată trapa.) Că moș Talpă-Lată îi zgîrcit ca un cîrlig de vie. GHIFTUI (luînd oala): Mulțămim, cuconiță… să deie Dumnezeu s-agiungi bogată ca o împărăteasă. (Se pune lîngă masă pe scaun și mănîncă.) TIȚA: Măcar de-ar fi așa, ca să te pot scăpa din halul în care te găsești! GHIFTUI: Îi tare bun… TIȚA: Cum?… ești mulțămit? GHIFTUI: Numai îi cam pipărat. TIȚA: Cred și eu. GHIFTUI: Altă dată să-i pui mai puțin piperi, Tițo. TIȚA: Cui? GHIFTUI: Borșului… eu îți vorbesc de borș!… A! tu-mi pomineai de halul meu?… nu te-ngriji… Poziția mea ar fi destul de plăcută… dacă nu m-ar mustra cugetul… asta mă mănîncă. (Mănîncă mult.) TIȚA: Nu mai gîndi și mănîncă-n pace… ce-o fost s-o trecut. GHIFTUI: Să nu gîndesc, cînd am făcut moarte de om?… cînd am înecat un lipovan!… da tu nu știi, Tițo, că chipul lui mă alungă necontenit… că-l văd peste tot locul… cu barba lui cea unsă… (Arătînd în dreapta.) Ici… (în stînga) cole… (în față) dincolo… Mă primblu cu dînsu la brațetă… mă culc cu dînsu alăturea… mănînc cu dînsu… (Aduce la gură o lingură de borș și se oprește căutind cu spaimă dincolo de masă… Pe urmă apucă o lingură cu mîna stînga, avînd ochii tot țintiți în preajmă-i, și cu mîna dreaptă ia paharul, bea vinul pe jumătate ș-aruncă ce mai rămîne în obrazul spectrului ce i se pare că zărește.) Slutu-i, bată-l crucea! TIȚA (spărietă): Vai de mine! ce-i? GHIFTUI (deznădăjduit): Și cu cît îi mai slut, cu atît mă mustră cugetul mai urît! TIȚA: D-apoi nu ești d-ta vinovat, cucoane… GHIFTUI: O știu… o știu… dar n-am ce face… glasul conștiinței mă asurzește… Știi tu ce mîncare-i conștiința? TIȚA: Ba nu. GHIFTUI: Nici eu… Acu, ziua ca ziua… mă mai ieu cu caprele, dar noaptea… toate stihiile năpădesc pe mine… strigoii, moroii, tricolicii, vîrcolicii, dracii din tău, drâgaicele, simzienile, strigile, pănă și papaluga, pănă și turca, pănă și chiraleisa!… și chiraleisa!… știi tu ce-i chiraleisa? TIȚA: Ba nu. GHIFTUI: Nici eu… dar ce folos! nu pot să pun mîna pe-o cheie, să trag un zăvor, să pun o căldare pe foc pentru jîntiță, fără să-mi aduc aminte că Egor vindea ferării… Îl văd și prin întuneric… (Căzînd cu deznădăjduire pe un scaun.) Am agiuns în halul morților! (Se cufundă în gînduri.) TIȚA (În parte): Sărmanu bietu boier! (Tare.) Cucoane… cucoane… bade Stane… Stănică. (În parte.) Iar o căzut pe gînduri… de-acu-i dus pe ceea lume. (Arie din „Scara mîței”: „Ah, iubită verișoară”) Stane dragă, fii cuminte, Vesel, viu, ca mai-nainte Păn-a nu te fi-necat. L-al meu glas de mîngîiere Ah, alung-a ta părere Că ești, zău, nevinovat! De n-ai milă tu de tine, Fie-ți milă chiar de mine, De-al meii suflet întristat…. Și la glas de mîngîiere, Ah, alung-a ta durere Că ești, zău, nevinovat! GHIFTUI (viindu-și în simțire, încet): Ce glas dulce!… numai ea poate să-mi împrăștie gîndurile cele triste… TIȚA (apropiindu-se cu sfială de Ghiftui): Cucoane… ți-o trecut?… GHIFTUI: Mi-o trecut, Tițico dragă… s-o spart afionu la glasul tău. TIȚA: Ei… dacă-i așa, știi ce te-aș sfătui?… ca să nu-ți mai vie afionu cela… cum îl numești d-ta… bine-ai face să începi iar vro călătorie prin lume… GHIFTUI (exaltat): Să fac voiajuri?…să mă duc de-aici?… să-mi las oile? să mă depărtez de tine, Tițo… de tine? (Cu glas firesc.) Luat-ai sama că mai dăunăzi te-am strîns de mînă?… TIȚA (cu nevinovăție): Ba nu. GHIFTUI: Te-am strîns. (Ostenit și mergînd de ceea parte cu lene.) Și de n-aș fi așa de ostenit, te-aș mai strînge o dată. (Exaltat.) Să mă duc de-aici, unde-s scăpat de toată primejdia… unde-s căutat, grijit ca un cănăraș!… TIȚA (rîzînd): Ba că chiar. GHIFTUI: Ca un cănăraș care-ar tăia lemne și ar mînca borș cu știr… (Se apropie de Tița.) Da tu nu știi, dragă copilă, ce bazaconie se întîmplă aici de cîteva zile?… (Tița, neînțelegînd, caută împrejur. Ghiftui o oprește de mină și-i arată inima lui.) Aici. TIȚA: Ce? GHIFTUI: Vrei s-o afli?… vrei numaidecît?… vrei?… vrei?… SCENA IX [ modifică ] GHIFTUI, TIȚA, TALPĂ-LATĂ (viind iute din fund) TALPĂ: Hai degrabă… degrabă… GHIFTUI (depărtîndu-se de Tița): Dracu să te ieie… TALPĂ: Gătiți odaia degrabă, că vine comisia de la curte cu toți boierii. TIȚA: Care boieri?… TALPĂ: Știu eu?… or fi clironomii cuconului Dumitrachi Ghiftui. GHIFTUI (tare și cu mirare): Săracul de mine! TALPĂ: Ho! tontule… ce te-o apucat de răcnești așa?… Nu știi că s-o înecat boieriu? GHIFTUI (cu durere): Ba știu… ș-o prea știu… sărmanu!… TALPĂ: Ei! apoi? GHIFTUI (liniștit): Nimic… nimic… (Vrea să iasă.) TALPĂ (oprindu-l): încotro, moțpane… vrei să speli putina?… stăi aici că ai treabă. GHIFTUI (în parte): De nu m-ar cunoaște cineva. TALPĂ: Ghidi, ghidi, leneșule. (Merge spre ușa din fund.) GHIFTUI (puindu-și pălăria pe ochi): Ia așa… Încalțe nu m-or zări… TIȚA (încet lui Ghiftui): Ie sama bine, cucoane, să nu te dai de gol dinaintea boierilor… (întră în odaia din dreapta.) GHIFTUI: Odată cu capu… Tițico… (cu dragoste) Tițico! (În parte.) Ei!… mi-i dragă și pace! SCENA X [ modifică ] GHIFTUI, TALPĂ-LATĂ. FLUTUR, ACROSTIHESCU, CÎRCIOC, PRIETENI (intrând pe ușa din fund) TALPĂ (deschizînd ușa din fund): Poftim, poftim, boieri… (Aria polcii din „Chirița”) PRIETENII Haideți, haideți să grăbim Și lucrarea s-o sfîrșim. Pe Ghiftui să-l răfuim; Testamentul să-i cetim… GHIFTUI (în parte) Ia priviți cum mă jălesc; Ce frumos mă prohodesc! Aș jura că polca vreu Să joace de dorul meu. PRIETENII Haideți etc. etc. (În vremea corului, Ghiftui se leagănă ușor ca și cînd ar voi să tnceapă polca și, făcînd deodată un gest de mînie, se duce spre ușa din fund… Talpă iar îl oprește.) TALPĂ (oprind pe Ghiftui): Iar?… dă… dă… GHIFTUI (în parte)-. Mare păcat c-un posesor… FLUTUR (cătră boieri): Boieri d-voastră… Catagrafia-i sfîrșită… nu ne mai rămîne decît să vizităm moșia și să se cetească testamentul care s-o găsit la curte. CÎRCIOC: Prea bine… da știți d-voastră c-o avut mare noroc cuconu Ghiftui de s-o înecat, căci, la dimprotivă, ar fi fost dat în criminal pentru moartea lipovanului… FLUTUR: În criminal?… ești sigur, arhon Cîrcioc?… CÎRCIOC: Doar nu-s candidat de giudecătorie fără să știu pravelile. FLUTUR: Asta n-ar fi un rezon… cîți cunosc eu!… și, zău, socoți?… CÎRCIOC: Socotința me este că prietinul d-voastră ar fi figurat în iarmaroc cu ștreangu de gît… GHIFTUI (în parte): Valeu!… parcă-mi stă un nod colea… FLUTUR: Sărmanu! poate că i-ar fi trecut urîtul în spînzurătoare. GHIFTUI (în parte): Îi mucalit Hagi-Flutur… ACROSTIHESCU: Și fiindcă era cam fudul… s-ar fi fudulit în ștreang, ca cioara-n par… GHIFTUI (în parte): Na și istalalt… frumos mă jălesc!… apoi pas de te mai îneacă. FLUTUR: Almintere era om bun… numai cam… tuieș. ACROSTIHESCU: Cam… lepșit. FLUTUR: Cam stropșit. ACROSTIHESCU: Cam trăsnit. GHIFTUI (în parte): Haida… nici dracu nu m-ar cunoaște cum mă zugrăvesc ei. CÎRCIOC: Lepșit, stropșit, trăsnit, cît vă place… dar ia să cetim testamentul. TOȚI: Dar, dar. GHIFTUI (în parte): Acu să videți comedie. CÎRCIOC: Boieri d-voastră… hai să ne punem la masa asta, ca să urmăm pe forme. TALPĂ: Mă… Stane… dă scaune boierilor. GHIFTUI (în parte): Vorbă-i?… atîta ar mai trebui… TALPĂ: Mă, surdule… da n-auzi? GHIFTUI: Aud, cucoane. (Aduce scaune și le așează împrejurul mesei.) TALPĂ: Ia colo și colo, mangositule… Nu băgați de samă, boierilor, că-i un biet cioban necioplit… GHIFTUI (în parte): Ce te-aș mai ciopli!… TALPĂ: Cînd nu-i cu oile, nu plătește nici doi bani… îi diprins cu ele… ș-ar vra să le vadă zi și noapte. GHIFTUI (în parte): Dar; să le văd în frigare. CÎRCIOC: Poftim, boieri, să cetim testamentul răposatului. GHIFTUI (în parte): Răposatului de față. TOȚI (așezîndu-se pe scaune): Ia să videm. CÎRCIOC (cetind): „Acesta este testamentul meu!… Eu sub-iscălitul, Dimitrie Ghiftui, din mila lui Dumnezeu fiind lipsit de rude, numesc drept clironomi averei mele, pe prietinii mei: Banul Hagi-Flutur…” FLUTUR (răsărind): Ce zici?… CÎRCIOC (cetind): „Și pe d. Acrostihescu… Odobașa…” ACROSTIHESCU (răsărind): Ce spui?… CÎRCIOC (cetind): „Fiind amîndoi capitaliști…” GHIFTUI (în parte): N-au para-n pungă, da-s din capitalie. CÎRCIOC (cetind): „Fiind amîndoi capitaliști și prietini pe care îi prețuiesc… Iar spre a curma tot soiul de neînțelegeri între ei… las anume satul Ghiftuieni lui Hagi-Flutur și satul Sătula lui Acrostihescu… iscălit, Dimitrie Ghiftui. 20 mai… 1849.” (Toți se scoală de pe scaune.) GHIFTUI (în parte): Frumoasă idee ai mai avut, cucoane Dumitrachi… FLUTUR: Care cum s-ar prinde sînt proprietar?… ACROSTIHESCU: Și eu tij. FLUTUR: Sărmanu Ghiftui! ce de treabă om! ACROSTIHESCU: Ce suflet nobil!… am să-i fac o odă… GHIFTUI (în parte): Nici mort n-a să-mi deie pace… Odobașa. FLUTUR: Ce păcat c-am perdut așa prietin! (Își șterge ochii.) ACROSTIHESCU: Așa om cu geniu!… (Își șterge ochii.) GHIFTUI (în parte): Ia să vezi c-acu or să mă facă înger. FLUTUR: Așa pravoslavnic! ACROSTIHESCU: Așa înger! GHIFTUI (în parte): Na… ce v-am spus? FLUTUR (lui Acrostihescu): Care vra să zică de-acum, vere Acrostihescule, noi doi o să împărțim cîștiurile. ACROSTIHESCU: Așa, vere Flutur… ce jalnică întîmplare!… a!… FLUTUR: a!… (Se îmbrățișează împreună plîngînd.) GHIFTUI (în parte): Ia auzi-i cum se mai fasolesc!… să nu-i iei cu toropala? FLUTUR (lui Talpă): Cît aduce moșia… arhon Talpă?… cu cît o ții pe an? TALPĂ: Scump, cucoane… foarte scump… cît nu face. Cuconu Dumitrachi Ghiftui, Dumnezău să-l ierte!… Îmi făgăduise că m-a mai scăde din cîști… dar n-am avut parte… GHIFTUI (tn parte): Eu?… na și altul!… da late le croiește badea Talpă-Lată… CÎRCIOC: Boieri d-voastră… dacă poftiți, să mergem acum ca să vizităm hotarăle moșiilor… TOȚI: Dar, dar. FLUTUR: Arhon Talpă… vin d-ta de ne-arată moșia… sau, dacă n-ai vreme, dă-ne pe cineva… pe ciobanu ista… (Arată pe Ghiftui.) TALPĂ: Cine? el?… da cunoaște el ceva, tontu?… vin eu cu d-voastră. GHIFTUI (în parte): Haida! cică este-o vorbă: Hai, tată, să-ți arăt hotarăle… CORUL Haideți, haideți să grăbim Și lucrarea să sfîrșim, Pe Ghiftui să-l răfuim; Moșia să-i împărțim. (Iesă cu toții prin fund, afară de Ghiftui.) SCENA XI [ modifică ] GHIFTUI: Ei! apoi te mai îneci altă dată?… mai lași clironomi altă dată?… Nici n-apuci a muri bine, și ei încep a giuca drăgaica… și-n loc să te jălească ca pe-un om care-i îmbogățește, te batgiocoresc ca pe-un dușman… I! de n-aș fi mort… ce frecătură de gliei aș trage lui Flutur și lui Odobașa!… (Se apropie de masă.) Dac-am fost nebun eu să fac testamentul în folosul lor… așa mi se cade… O! ce idee năstrușnică!… dar… cu chipul aista le vin de hac! (Se pune la masă și scrie cîteva rînduri în testament.) Ha, ha… dragii mei capitaliști… nu vă așteptați la una ca asta… Îs tuieș? stropșit? lepșit?… încalțe să vă arăt eu cine-i Ghiftui… să-l cunoașteți mai bine… (Scriind.) „Ghiftuieni, 19 mai 1849”. (Vorbit.) M-am înecat la 20 a lunei… se poate dar prea lesne să fi scris aceste rînduri cu o zi mai înainte, la 19. (Frecîndu-și mînile de bucurie și sculîndu-se de la masă.) Ce-oi să mai rîd acum, cînd i-oi videa cu nasu de-un cot… mă duc să văd cum îmi măsoară moșiile… ha, ha, ha… am căpătat ingineri fără plată… ha, ha, ha… (Iesă pe ușa din fund.) SCENA XII [ modifică ] EGOR, FERCHEZANCA EGOR (deschizînd o trapă și scoțînd capul): Nu mai aud pe nime tropăind deasupra capului… acum pot ieși să mă mai răsuflu. Uvîi! m-am săturat de pivniță… oare unde să fie prietinul meu Talpă-Lată, să-mi aducă de mîncat… c-am flămînzit de tot, de cînd m-am făcut stahia pivniței… a cito?… nazat… (Ferchezanca bate în palme sus. Egor închide oblonul.) FERCHEZANCA (ieșind în capătul scărei): Măi! fa!… nime… pace… și tare mi-i poftă de dulceți… să mă mai răcoresc… c-am durat un somn năstrușnic… ș-am visat… vai de mine! ce visuri curioase!… tot cu stahii și cu Hagi-Flutur… EGOR (scoțînd iar capul): Nu-i nime, se vede… (Zărind pe Ferchezanca sus.) A! bojî moi!… Panchiț!… (Închide oblonul.) FERCHEZANCA (începînd a să coborî): Parcă m-alunga o stahie zburlită și mă chema pe nume cu glas înădușit, ca din ceea lume… EGOR (de sub scenă): Panchiț!… Panchiț!… FERCHEZANCA (oprindu-se pe scări): Aud? EGOR (asemene): Panchiț!… Panchiț!… Cucu… FERCHEZANCA (spăimîntîndu-se): Vai de mine!… Îmi cîntă cucu-n stînga!… EGOR: Panchiț! Panchiț!… ce nu plătești lui Egor? FERCHEZANCA: Săracan de mine, că nu-i curată casa asta… Îi cu dracu… (Se suie răpide înapoi.) Unde să fug? EGOR: Panchiț!… Panchiț!… De nu-i plăti lui Egor… am să te ieu pe ceea lume… să te mănînc de vie… Hîr… ham… ham… FERCHEZANCA: Auzi gust?… Vai de mine!… doar nu-s stridie!… Mă umflă spaima din tălpi… mă duc să mă-nchid în casă… (întră în odaie.) EGOR (arătîndu-se): No, harașo! i-am vinit de hac… ha, ha, ha… de-acum știu că mi-a plăti. (Desperat.) Ha, ha, ha… SCENA XIII [ modifică ] TALPĂ, FLUTUR, ACROSTIHESCU, CÎRCIOC, PRIETENI (Flutur fi Acrostihescu intră sfădindu-se) ACROHISTESCU: Ba mă iartă, vere… hotaru-i mai încoaci. FLUTUR: Da nu l-ai văzut cu ochii că-i mai încolo, dimprotivă? ACROHISTESCU: Ce mai încolo?… vrei să-mi mănînci doi stînjini de pămînt, din partea me. FLUTUR: Ba tu vrei să mi-i mănînci cu împresurare. ACROHISTESCU: Ba tu. FLUTUR: Ba tu… și dacă-i așa treaba… ne-om giudeca. ACROHISTESCU: Ne-om giudeca. CÎRCIOC: Domnilor… nu vă sfădiți degeaba pentru doi stînjini, cînd vă-i clironomia așa de însemnată… că, de-ți întră o dată în proțes, Dumnezeu știe de-ți scăpa buni teferi… ACROHISTESCU: Cum? CÎRCIOC: Ce vă spune Timofti Cîrcioc… helbet!… doar nu-s candidat de flori de cuc… vă sfătuiesc prietinește… FLUTUR, ACROST (împreună): Ce flori de cuc?… da nu vezi că vra să mă păgubească. CÎRCIOC: Ei! știți una?… hai să mai cetim testamentu… poate că ne-om lămuri asupra pricinii. FLUTUR, ACROST: Foarte bine. CÎRCIOC (luînd testamentul de pe masă): Iaca pozna! FLUTUR, ACROST: Ce-i? Ce-i? CÎRCIOC: Pe ceealaltă față a testamentului este o adăugire care-mi scăpase din videre. FLUTUR, ACROST: Cetește-o! CÎRCIOC (în parte): O pățit-o clironomii! (Tare, cetind:) „Fiindcă se poate întîmpla ca să mă înec mîni, îmi schimb hotărîrea de mai-nainte și-mi las toată averea Țiței…” FLUTUR, ACROST: Ce face? CÎRCIOC (cetind): „Țiței, copilei care se află subt epitropia lui șătrariu Talpă-Lată…” TALPĂ: Mare minune! CÎRCIOC (cetind): „Iscălit, Ghiftui… 19 mai 1849.” FLUTUR, ACROST: Nu se poate! îi plastografie. CÎRCIOC: Ba mă iertați, că-i scris cu mîna răposatului. FLUTUR, ACROST (cu deznădăjduite), TALPĂ (cu mirare): Breee! (Aria „Vai! ce este? ce-ntîmplare?” din „Baba-Hirca”) . (Împreună.) FLUTUR ȘI ACROSTIHESCU De se poate-așa rușine Să pățim noi amîndoi, A o crede, zău, nu-mi vine, El și-o bătut joc de noi! TALPĂ ȘI CEIALALȚI Ce rușine, ce rușine! Au pățit-o amîndoi! Ș-o să-i rîdem ca mai bine, Zău, să-i rîdem între noi. SCENA XIV [ modifică ] Cei dinainte, TIȚA (viind din dreapta) TIȚA: Ce este? ce este, de răcniți așa? ACROSTIHESCU (în parte): Ce văd? Tița! ea-i clironoamă… bună partidă! FLUTUR (în parte): He, he… copilița-i frumușică… he… he… și are zestre bună… he… he… mai că de-ar vra să fie Fluturoaie… TALPĂ (în parte): Îs văduvoi… Tița-i diprinsă cu mine… știi că s-ar putea?… Pravila dă voie epitropilor să se cunune cu… FLUTUR (Țiței): Duducă Tiță… știi mata că sameni, bucățică tăietă, cu un fenix? TIȚA: Ce dihanie-i aceea? ACROSTIHESCU (Tiței): O pasăre măiastră, căreia i-am făcut o odă. TIȚA: Ce i-ai făcut?… sărmana! TALPĂ: Tițică, Tițică… ian mai uită-te și la moș Talpă-ncoaci. TIȚA: Iaca mă uit… ș-apoi?… TALPĂ (în parte): Ce vroiam să-i spun?… ACROSTIHESCU: Duducă, crede-mă că tinerii cei mai eleganți ar fi prea fericiți a să număra între adoratorii d-tale. TIȚA: Ce să facă?… să se numere?… ha, ha, ha!… ha… ha… ha. TALPĂ: Degeaba-ți bați capu, boieriule, că Tiței nu-i plac tinerii. TIȚA: Cine ți-o spus d-tale că nu-mi plac? FLUTUR: Duduca are dreptate. Iaca eu, de pildă, am împlinit 45 de ani la Crăciun… Îs numai buh de însurat. TALPĂ (trecînd lîngă Tița): Dacă-i treaba pe-aceea, apoi eu îs și mai bun, c-am împlinit 50 la Ispas. ACROSTIHESCU (trecînd lîngă Tița): Atîta ar mai trebui… să se cunune o copilă tînără cu giumătăți de veacuri!… Nu te potrivi, duducă… eu am numai 25 de ani… FLUTUR (îndesîndu-se): Crede-mă pe mine, că Acrostihescu nu știe ce spune… TALPĂ (asemene): Ascultă pe moșu, că d-nu Flutur aiurează. TIȚĂ (veselă, cătră Cîrcioc): Dă ce-o pățit de-și spun cu toții anii, ca la iarmaroc?… doar n-am să-i cumpăr. CÎRCIOC: Ce să aibă?… un lucru de nimic… Banu Flutur și d-nu Acrostihescu îs depărtați din clironomie, și-n locul lor, răposatu te lasă pe d-ta clironoama averei sale… TIȚA (cu bucurie): Așa! nu mă-nșăli? CÎRCIOC: Să n-am parte de giudecătorie. (În parte.) Ce nebunie am făcut că m-am încurcat anțărț! TIȚA: I! cît îmi pare de bine… cît îmi pare de bine!… (Sare bătînd în palme.) (Aria din „Pealra din casă”: „Cît îmi pare de bine”) Eu, o biată, fată, M-am făcut deodată Cu avere mare. Oi să fac mult bine Și s-agiut pe-oricine, După cum doresc; Și s-aduc plăcere, Fericiri, avere, Celui ce iubesc. Tra, la, la, la, la. De-acum tot așa Vesel voi cînta. Tra, la, la, la, la. TALPĂ: Cred și eu că-i cînta tra, la, la, cu zece mii de galbini venit… dar numai cu tra, la, la, nu poți ține casă… trebuie să iei un bărbățel, fata me. FLUTUR: Iaca eu, de pildă. ACROSTIHESCU: Ba eu… TALPĂ: D-apoi eu nu-s pe-aici? TIȚA (pe gînduri): Negreșit… negreșit… da unde-i Stan?… aș vre să văd pe Stan… TALPĂ: Stan?… Stan?… Nu cumva ți-o intrat gărgăuni în cap, giupîneaso? TIȚA: Moșule… TALPĂ: Un mojîc ca acela? TOȚI: Un mojîc? TALPĂ: Auzi!… ce-ar agiunge lumea, dacă fetele de boier s-ar da în dragoste cu ciobanii! (Arie din „Baba-Hîrca”: „Vai! ce este? ce-ntîmplare?”) (Împreună.) CORUL Unde-i, unde-i țopîrlanul Să-l măsor peste cojoc. Unde-i, unde-i Stan ciobanul Să-l zdrobesc aici pe loc. TIȚA Vai de bietul Stan ciobanul C-or să-l lasă mort pe loc! Și de el, de el sărmanul Văd că n-oi să am noroc. (În timpul corului, Ghiftui intră prin fund și pe furiș se suie pe scări și se ascunde.) SCENA XV [ modifică ] Cei dinainte, GHIFTUI GHIFTUI (în parte): Măi… măi… măi!… tare-s bosumflați clironomii! FLUTUR, ACROST, TALPĂ: Auzi?… un țărănoi… să-l stropșim!… TIȚA (în parte): Cum să-l scap de bătaie?… am să-i înșăl… (Tare.) De ce vă tulburați degeaba, domnilor?… cînd eram o biată fată fără zestre, puteam să iubesc pe Stan… dar acum că-s bogată… cum socotiți c-aș gîndi la un cioban?… GHIFTUI (în parte): Iaca, mă!… și ea?… TIȚA: Un cioban care-i urît… GHIFTUI (în parte): Frumos!… TIȚA: Necioplit. GHIFTUI (în parte): Hî… hî… TIȚA: Grosolan. GHIFTUI (în parte): Ce-s?… grosolan! TIȚA: Și pentru ca să nu mai aveți nici o grijă… vă făgăduiesc că mi-oi alege chiar astăzi un bărbat. TOȚI: Bravo, Tițo!… GHIFTUI (în parte, trist): Chiar astăzi!… n-am noroc cu clironomii! TALPĂ: Tițo… eu te-am crescut, draga me… gîndește la mine mai întîi… TIȚA: Nici vorbă nu-i… GHIFTUI (în parte): Cum? și el umblă după-nsurat?… putregaiu dracului!., . FLUTUR (încet Tiței): De-i vre să fii Fluturoaie… te fac cucoană și te duc la Ieși. TIȚA (în parte): Așteaptă, murgule, să paști iarbă. ACROHISTESCU (încet Tiței): De-i primi să fii Acrostihească… ți-oi turna patru ode… GHIFTUI (în parte): Ghidi, Odobașa! TIȚA: Domnilor… dați-mi vreme să mă gîndesc, ca să-mi aleg ursitul… FLUTUR: Rezon… (Cătră ceialalți.) Haideți, boieri, și ne-om întoarce peste-un ceas… TIȚA (în parte): Să vă-ntoarceți cînd s-a întoarce bunica din ceea lume… (Toți iesă prin fund. Tița întră tn odaia din dreapta. Talpă-Lată rămîne mai în urmă, și cînd voiește să iasă, Ghiftui îi apuci de mînă și-l duce în fața scenei.) SCENA XVI [ modifică ] GHIFTUI, TALPĂ-LATĂ TALPĂ (spăriet): Ce? ha?… ce vrei, prostiile? GHIFTUI (țiindu-l de mînă): Prost o fost ficioru tătîni-tău. TALPĂ: Cum ai zis, mojîcule? GHIFTUI: Mojîc îi ficioru tătîni-tău. TALPĂ: Auzi!… iar te-ai îmbătat, se vede? GHIFTUI: Iar!… ia spune-mi, mă ghiuj bătrîn… TALPĂ: Ghiuj bătrîn, eu?… GHIFTUI: Bătrîn… da cum?… nu ți-ai mîncat mălaiu de cînd Papură-vodă?… Ia spune-mi… ai de gînd să te-nsori cu Tița? TALPĂ: Și ce-ți pasă ție? GHIFTUI: Ce-mi pasă?… ascultă… să nu cumva să te-mpingă păcatu să faci una ca asta… m-ai auzit? că te șterg de pe fața pămîntului… TALPĂ (furios): Tu… eu… pe mine… tu? GHIFTUI (cu sînge rece): Tu… eu… pe tine… eu! TALPĂ: Măi!… da ai uitat cu cine grăiești?… ai uitat că-ți sînt stăpîn?… și că tu nu ești decît un cioban?… GHIFTUI: Da cum, Doamne, iartă-mă, s-o uit?… vezi cîrligu ista? TALPĂ: Ș-apoi? GHIFTUI: Îi de corn. TALPĂ: Ș-apoi? GHIFTUI: Apoi… de-i îndrăzni să gîndești la Tița… te-apuc la umblăcit ca pe oi… brrr, oaie… brrr, Talpă. TALPĂ (furios): Brrr, Talpă! GHIFTUI: Ia brrr. TALPĂ: Bre! ce hoț! GHIFTUI: Hoț, nehoț… ia sama că sîntem singuri aici. TALPĂ (în parte, cu frică): Că bine zice tălhariu… Îs în mîna lui. GHIFTUI: Și-s mai tare decît tine… îs cioban. TALPĂ (dîrz): Și dacă ești mai tare… ce te socoți, bețivule? GHIFTUI: Ce mă socot, bețivule?… ia să vezi… (Învîrtind cîrligul.) Brrr, oaie… mînca-te-ar lupu! TALPĂ: Stăi!..: (în parte.) Nu-i treabă cu hoțu ista. (Tare și cu glasul blînd.) Ascultă, măi Stănică… că doar ești băiet bun… GHIFTUI: Tare bun. TALPĂ: Cam… GHIFTUI: Cam… TALPĂ: Dar ești om de omenie! GHIFTUI: De omenie… TALPĂ: Nu-ți place să mă-nsor cu Tița? GHIFTUI: Nu. TALPĂ: Ei, apoi, iaca… nu mă-nsor… mai mult vrei? GHIFTUI: Giură-te! TALPĂ: Să n-am parte de tinerețile mele. GHIFTUI: De tinerețe?… auzi mofluzu!… Nu așa: să te mănînce lăcustele? TALPĂ (în parte): Mă, mă, mă!… ce blăstămat! GHIFTUI (strîngîndu-l tare de mină): Să te mănînce? TALPĂ: Ei… să mă mănînce. GHIFTUI: Așa mai vii de-acasă… acum îți poroncesc, ca unui epitrop, să dipărtezi pe - Flutur și pe Odobașa. TALPĂ: D-apoi cum? GHIFTUI: Nu-i treaba me. (Îl strînge de mînă.) TALPĂ (strîmbîndu-se): Ei, bine… bine… GHIFTUI: Așa-ți dau voie să-mbătrînești:.. dar de mă-i înșăla, îmi trag voia-napoi… și iar te șterg de pe fața pămîntului. TALPĂ: Bunătatea d-tale, bade Stănică. GHIFTUI: Hai… du-te-ndată de-i mătrășește de-aici. TALPĂ: M-am dus. (În parte.) Ia lasă, hoțule, că te-oi drege eu! (Tare și cu glas blînd.) Rămîi sănătos, bădică. GHIFTUI (umblînd turburat): Sara bună. TALPĂ (întorcîndu-se de la ușă): De ce nu mi-ai spus îndată c-o iubești pe Tița, Stănică dragă?… că ne înțălegeam pe loc… (Ghiftui îl ia de mînă și-l strînge vîrtos, drept semn de mulțămire. Talpă se strîmbă de durere și caută să zîmbească.) GHIFTUI: Ai început a mă-ndrăgi… așă-i? TALPĂ: Așa… Stănică… să ne videm sănătoși, Stănică. (în parte.) Așteaptă, cîrjaliule, că eu îți sînt popa de-acu… (Se răpede spre ușa din fund și iesă iute.) SCENA XVII [ modifică ] GHIFTUI (primblîndu-se foarte tulburat): Breee!… multe-o fost să mai văd astăzi!… și bine-o zis cine-o zis, că banu-i ochiu dracului!… auzi?… pănă și Tița să se schimbe din pricina banului… să zică că-s slut… prost… grosolan… Tița! care-o credeam că mă iubește!… (Furios.) În cine să te mai încrezi de-acum, dacă și fetele te gioc pe degite! Banu-n lume azi domnește, Banul toate le urzește, Frați cu frați el dușmănește Și pe dușmani înfrățește. Pe cuminți îi nebunește, Pe nebuni îi cumințește, Păn’ și proști el duhuiește, Păn’ și hoți el proslăvește. Banu-i ochiul dracului Și biciul păcatului! SCENA XVIII [ modifică ] GHIFTUI, TIȚA TIȚA (viind veselă): I! cucoane, cucoane… veste bună, veste bună. GHIFTUI (cu nepăsare):Ce veste? TIȚA: Bine-ai făcut c-ai disclironomisit pe ceilalți. GHIFTUI (asemene): Socoți? (În parte.) O dat de miere și dumneei. TIȚA: Nici c-ai putut să ai mai bună idee. GHIFTUI: Așa să trăiești? TIȚA: Pentru că de-acu ești slobod să faci ce ți-a plăcea. GHIFTUI: Care vra să zică… nu mai sînt nici cioban?… mă dai afară?… TIȚA: Cioban?… cînd ai o avere întreagă ca mai nainte? GHIFTUI: Eu? (În parte.) Are haz că mă ia și-n rîs… atîta-mi mai trebuia! TIȚA: Ascultă: aum deodată… trebuie să fugi peste graniță… ți-oi da bani cîți îi vre… și mai pe urma ți-oi întoarce toată starea înapoi… GHIFTUI: Ce-ai zis? TIȚA: D-apoi cum?… ăi socotit c-aș primi eu vrodată să te clironomisesc de viu?… eu să fiu bogată și d-ta sărac?… mai bine să mor!… Da nu-i vorba de mine… Îi vorba că trebuie să te dipărtezi de-aici cît mai degrabă. GHIFTUI: Așa?… am înțăles… Vrei să mă duc, ca să te măriți în lipsa me. TIȚA: Eu?… cu cine? GHIFTUI: Cu Flutur. TIȚA: Că doar n-am căpchiet. GHIFTUI: Ei! dacă nu cu Flutur… cu Acrostihescu? TIȚA: Așa!…-un smintit! GHIFTUI: Apoi dar cu Talpă-Lată? TIȚA: Ba că chiar!… un moșneag. GHIFTUI: Da bine… de ce le-ai făgăduit aici, mai dinioare? TIȚA: Ce era să fac?… ei vroia să te ucidă… ș-am căutat să-i înșăl. GHIFTUI: Să mă ucidă!… pentru ce?… n-am murit o dată? TIȚA: Pentru ce?… pentru c-o înțăles că mi-i drag bădica Stan. GHIFTUI: Îți sînt drag, Tițo… nu mă-nșăli? TIȚA: Iaca!… da n-o știai?… (Duo din „Scara mîței”) GHIFTUI Tițico! TIȚA Cucoane? … GHIFTUI O! înger ceresc! Iubești pe Stănică? TIȚA Dar, zău, îl iubesc! GHIFTUI (cu Joc) Ah, spune-mi, dragă, Că nu e șagă, Nu-ți fie frică, nu te sfii. TIȚA Eu să am frică? Nu, căci de mică M-ai deprins singur a te iubi. (Împreună.) O dulce simțire! O vis îngeresc! Prin dulcea-i iubire În rai mă trezesc! GHIFTUI: Ah, Tițo… Tițo… sînt cel mai fericit din toți pămîntenii (cade în genunchi) și de-acum vreu să trăiesc și să mor la picioarele tale. (La aceste de pe urmă cuvinte, Ferchezanca iesă din odaia de sus, vede scena și începe a rîde cu hohot.) SCENA XIX [ modifică ] GHIFTUI, TIȚA, FERCHEZANCA FERCHEZANCA: Ha, ha, ha!… așa minune încă n-am văzut… ha, ha, ha… Ciobanii fac declarații de amor, ca la teatru!… ha, ha, ha. GHIFTUI (ridicîndu-se): Cine îndrăznește să chicotească… (Merge furios spre scară.) FERCHEZANCA: Cine?… eu… Vai de mine! ce-mi văzură ochii?… Ghiftui! GHIFTUI: Ferchezanca! (în parte.) Am sfeclit-o. FERCHEZANCA (scoborîndu-se răpede): Ghiftui în viață!… și eu îl credeam dus pe ceea lume!… Ghiftui!… GHIFTUI: Ei!… eu… ș-apoi?… FERCHEZANCA: N-ai murit? GHIFTUI: Așa se vede… ș-apoi?… FERCHEZANCA: Ș-apoi… ș-apoi… cu atîta mai bine… că avem o socoteală împreună. GHIFTUI: Ce socoteală? FERCHEZANCA: Avem să ne cununăm… GHIFTUI: Ce face? Ba-ți pune pofta-n cui. FERCHEZANCA: Cum ai zis?… Ia mai zi o dată… GHIFTUI (tare): Îți pune pofta-n cui… m-ai înțăles? FERCHEZANCA: Așa mi ți-i vorba, calindroiule?… care vra să zică ți-ai bătut gioc de mine, cînd mi-ai propus să te ieu. GHIFTUI: Ba nicidecum… ți-am propus cununia păn-a nu muri… dar fiindc-am murit… sînt slobod, mi se pare, să mă cunun cu cine-mi place. FERCHEZANCA: Ei! și eu nu-ți plac poate? GHIFTUI: Nici atîtica… da știi? nici de frică. FERCHEZANCA: Obrăzniciile… a!… nu-ți plac?… a!… d-sale boieriului îi plac fetele de la țară, copilele nevinovate și proaste?… d-lui boieriu se ascunde în haine ciobănești, ca să tractarisească amoruri cîmpenești cu lapte dulce și cu borș cu știr?… ha, ha, ha, ha, ha! TIȚA (cu ochii plini de lacrimi): Nu înțăleg, cucoană, ce vrei să spui; dar deși sînt proastă, precum zici, eu n-am obicei să rîd de oamenii care mă primesc în casa lor… GHIFTUI: Bravo, Tiță… bine i-ai răspuns. D-eei, cucoana cea cu duh mare, este diprinsă, se vede, a fi primită numai la Golia… FERCHEZANCA: Așa-i povestea, porumbașilor?… Ei, las’ că v-oi vini eu acuș de hac… (Merge în fund, deschide ușile și strigă:) Hagi-Flutur, Odobașa, viniți digrabă să videți minune. SCENA XX [ modifică ] Cei dinainte, FLUTUR, ACROSTIHESCU, CÎRCIOC, PRIETENII TOȚI: Ce este? Ce este? FERCHEZANCA: O înviet Ghiftui… TOȚI: O înviet! unde-i? FERCHEZANCA: Iată-l. FLUTUR și ACROSTIHESCU (văzîndu-l): Ghiftui! mare minune! GHIFTUI (energic): Dar… Ghiftui! mai mult vreți? FLUTUR: N-ai murit, scumpul meu prietin?… Nu te-o mîncat broaștele?… GHIFTUI (asemene): Nu m-o mîncat… Ha, ha! asta nu vă prea vine la socoteală, așă-i?… Nu vă-i rușine obrazului… voi, care-mi erați prietini, să mă lăsați în baltă, făr-a căuta să-mi scăpați măcar trupul… FLUTUR: Cine putea gîci că te-i ascunde, vere Dumitrachi? GHIFTUI (cu mîndrie): Să știți că m-am ascuns! dar de ce m-am ascuns? pentru că mi-era frică. FERCHEZANCA (cu tînguire): Voinicelu mamei! CÎRCIOC (viind lîngi Ghiftui): Ian mă rog… d-ta ești d-nu Ghiftui? avem două vorbe împreună. GHIFTUI (luînd pe Cîrcioc de braț și impingîndu-l de ceealaltă parte): Dă-te-ntr-o parte, că încă n-am sfîrșit… (Cătră Flutur și Acrostihescu.) Periți din ochii mei, și să vă văd de azi înainte cînd mi-oi videa ceafa… Plecăciune… (Voiește să iasă prin fund.) CÎRCIOC (aducîndu-l napoi): Ian stăi, boieriule, c-avem să ne tălmăcim amîndoi… GHIFTUI: Ce să ne tălmăcim?… cine ești d-ta? CĂRCIOC: Eu sînt ftorivist Timofti Cîrcioc…? GHIFTUI: D-ta să fii sănătos… ce-mi pasă? CÎRCIOC: Candidat de giudecătorie… GHIFTUI (schimbîndu-și glasul): Așa!… CÎRCIOC: Și fiindcă ai încetat de a fi mort… apoi sînt dator să te arestuiesc. GHIFTUI: Ce fel? ce fel am încetat?… ba dați-mi bună pace, că-s mort ca toți morții… Auzi?… să mă arestuiască?… CÎRCIOC: Îmi pare rău… Însă am poroncă înaltă. GHIFTUI: Da pentru ce?… pentru ce?… CÎRCIOC: Pentru moartea lipovanului. GHIFTUI (răcnind): Da s-o înecat sîngur, pre legea me. CÎRCIOC: Se poate… Însă el o murit la 20 a lunei, așă-i? GHIFTUI: Ei… CÎRCIOC: Și d-ta la 19 ai scris în testament cîteva cuvinte care te învinovățesc. GHIFTUI: Ce cuvinte? CÎRCIOC: Următoarele: „Fiindcă să poate întîmpla să mă-nec mîni…” Asta dovidește mult înaintea pravilelor. GHIFTUI (obosit): Vai de mine! ce dobitocie am făcut! CÎRCIOC: Cu mare părere de rău te înștiințăz că te arestuiesc, și păn’a nu te duce la leș, vei fi închis în odaia asta. GHIFTUI (căzînd pe scaunul de lîngă masă): Îs fript de-acum! (Tiței, care se apropie de el.) Îs fript… ce vrei?… Îs fript. FERCHEZANCA (apropiindu-se de Ghiftui): Nu era mai bine să te-nsori cu mine?… spune drept. GHIFTUI: Piei din ochii mei, Papalugă… TOȚI O! ce-ntîmplare! Ce rău îmi pare! În belea mare El a întrat. GHIFTUI (abătut) O! ce-ntîmplare! Groaza-mi e mare; În belea mare Eu am intrat. FERCHEZANCA (în parte) Ce bine-mi pare… M-am răzbunat! TIȚA (în parte) Nici o scăpare Nu-i de-așteptat! TOȚI O! ce-ntîmplare… ș.c.l. (Iesă cu toții prin fund.) SCENA XXI [ modifică ] GHIFTUI: Hait!… de-acum mi-am închiet catastihu!… cînd mă credeam mai sigur!… mai fericit… tronc… vine nebuna cea de Ferchezanca… De unde dracu o ieșit?… (Stă pe gînduri.) M-o părăsit cu toții… m-o lăsat singur… față-n față cu umbra lui Egor care se ridică dinaintea me ca o fantasmă și se strîmbă la mine ca o momiță… Ai de-ar ști cineva cît costisește înecarea unui lipovan… nu mă îndoiesc că i-ar trece gustu… Ian videți… nu mi-o lăsat decît o bucățică de luminare… și … acuș oi să rămîn pin întuneric… brrrt, mă umflă spaima… (Cu frică.) Tare m-aș duce… tare-aș fugi… (Cu energie.) Trebuie să fug… filotimia nu mă iartă să șăd aici… ș-așa-și pe-aici mi-i drumu. (Merge la ușa din fund ș-o zgîlție.) M-o închis pe dinafară ticăloșii!… (Merge la fereastă.) Ce văd? un jandarm cu sabia scoasă! (Cătră jandarm.) N-auzi, voinicule… sluga matale… ce mai faci?… sănătos?… foarte mulțămesc… Ian ascultă, nu mă-i lăsa să sar în grădină, că mi-i poftă de persici… nu?… ian las’ șaga, că te-oi mulțămi… (Voiește să sară pe fereastă și dă înapoi cu groază.) Stăi, mă… nu da… iaca blăstămatu c-o întins pușca spre mine… măi!… Care vra să zică, îs cuprins din toate părțile ca un lup la hăituială… care vra să zică, , nu-i chip de spălat putina!… (Stă pe gînduri.) O! îmi aduc aminte din copilărie că în casa asta… era vro cîteva tainiți pin care mă giucam de-a babaoarba… dar… ian să caut… (Ia lumînarea, caută pe jos și găsește oblonul pivniței.) Kirie eleison!… Iaca o gură de tainiță… ce-i norocu la om!… (Pune lumînarea jos și deschide oblonul.) Bre!… da întuneric îi!… parcă-i gura iadului… d-apoi vorba ceea: rău cu rău, dar mai rău făr’de rău! (Se coboară cîteva scări.) Frig îi… brrrt… parcă-i o ghețărie… (Se suie înapoi spăriet, căutînd în fundul pivniței, ca și cînd ar fi văzut ceva.) Știți una?… mi-i frică!… da frică, nu șagă… (Se coboară iar.) Of! cine m-o pus să înec un lipovan! (Se face nevăzut și închide oblonul peste el. Muzici surdă la orhestră.) SCENA XXII [ modifică ] GHIFTUI, EGOR GHIFTUI (în pivniță): Valeu! valeu! EGOR (asemene): Uvîi… uvîi!… GHIFTUI: Nu mă lăsați… nu mă lăsați… EGOR: Pojalosti… pojalosti… GHIFTUI: Săriți… valeu!… (Iesă iute din pivniță cu părul zburlit și alb de tot; închide răpede oblonul și stă deasupra lui spăriet, galbăn și cu glas înădușit.) Valeu… valeu… l-am văzut iar! (Arie din „Baba-Hîrca”: „Să-i spălați”) Vai ș-aman! Vai ș-aman! L-am văzut pe lipovan. L-am văzut Negru, slut, Și cu dînsul m-am bătut. Ce păcat! Ce păcat Peste mine-acum a dat! Orice fac, Orice fac, Nu pot scăpa de-acel draci etc. (Vine în fața scenei.) Da n-oi să scap de dînsul nici pe fața pămîntului, nici în fundul pămîntului?… oriîncotro m-oi întoarce, trebuie să dau cu ochii de dînsul?… EGOR (rîdicînd o trapă și scoțînd capul): A!… iaca oblonu… GHIFTUI (răpezindu-se și sărind pe trapă): Iaca… iar! (Tremurînd.) Săracan de mine, că parcă-s pe ceea lume!… EGOR (rîdicînd a doua trapă): Pe-ăici oi putea să ies… GHIFTUI (se aruncă din nou și o închide cu picioarele, și zice cu deznădăjduire): Unde mă găsăsc? vai de mine! pe un vulcan de lipoveni?… EGOR (rîdicînd trapa cea dîntîi): Mare minune! că nu dau de ușă… GHIFTUI (asemene): Nu lăsa… (Cu glasul stins și deznădăjduit.) Sfinte Panteleimoane!… n-am înecat mai mult decît un lipovan… ș-acum răsar din toate ungherile, ca ciupercile… Valeu!… tare mi-i frică!… (Vine în fața publicului și zice în taină.) Știți cum mi-i de frică?… ca în vremea volintirilor… (Furios.) Asta nu-i viață… nu pot să mai trăiesc așa… mai bine să mor… poate că mi-a da pace lipovanul, după ce-oi răposa… (Umblă nebun pe scenă, ferindu-se de locurile trapelor și merge spre fereastă.) Mă duc să m-arunc pe fereastă… (Se aude riturnela corului de mai jos. Ghiftui se răpede cu frică de la fereastă lîngă masă și se pune pe scaun.) GHIFTUI: Ce s-aude?… cine vine?… să-mi deie pace… n-am vreme. să primesc pe nime. SCENA XXIII [ modifică ] GHIFTUI, ȚĂRANI, ȚĂRANCE (întrînd înainte), pe urmă TIȚA, FLUTUR, ACROSTIHESCU, TALPĂ-LATĂ și EGOR TOȚI Veste bună! bucuriei Ghiftui e nevinovat. Din a soartei grea urgie Bine-mi pare c-a scăpat. GHIFTUI: Ce cabazlîc îi aista?… lor le vine-a giuca mazurca cînd eu mă aflu în ceasul morții?… dați-mi bună pace… n-am chef de gioc. (Se scoală, ia scaunul pe care ședea, îl anină de braț și pe urmă, rîdicînd. masa, se întoarce cu ea, o așează între dînsul și țărani și se pune iar pe scaun, plecîndu-și capul pe masă.) De-acum, parapanghelos! … am răposat!… TIȚA (alergînd cu bucurie): Cucoane Dumitrachi… cucoane Dumitrachi… GHIFTUI (cu glas stins): Mortos, cortos… nu vorbiți cu morții!… TIȚA (cu mirare): Mortos, cortos?..: Cucoane Dumitrachi… GHIFTUI: Ce este? TIȚA (uitîndu-se la dînsul spărietă): Vai de mine! ce-ai pățit?… ești alb de tot! GHIFTUI (ștergîndu-și mînica, se scoală și vine în scenă): Alb?… se vede că m-am atins de vrun părete… TIȚA (aducînd degrabă oglinda de pe sobă): Păru… păru… GHIFTUI: Păru?… TIȚA (puindu-i oglinda sub ochi): Ian privește! GHIFTUI (văzîndu-se): A!… piei drace! Cine-i ghiuju ista? TIȚA: Cine să fie?… d-ta. GHIFTUI: Eu?… nu se poate… ferească Dumnezeu! (Se uită cu luare-aminte, deschide gura și boldește ochii.) Cu adevărat… Îmi aduc aminte… eu îs!… iată gura… iată ochii mei… (Cu mare mirare.) Da bine, cîți ani am șăzut în pivniță, de m-am făcut uncheș?… TIȚA: Moș Talpă-Lată ne-o spus tot. GHIFTUI: Ce-o spus tot? (Flutur, Acrostihescu și Talpă-Lată intră.) TALPĂ: Dar, cucoane Dumitrachi… nu mai ai nici o grijă… Egor îi scăpat. GHIFTUI: Scăpat? EGOR (deschizînd trapa): Da… da… Egor scapat!… Egor zdaro! GHIFTUI (voind să se arunce pe trapă): Nu lăsați… nu lăsați… dați-i în cap… (Arată pe Egor.) TALPĂ (oprind pe Ghiftui): Da nu te teme, cucoane, că-i Egor… GHIFTUI: Egor! TALPĂ: L-am ascuns eu în pivniță, pentru că te socotea înecat. EGOR (ieșind din trapă): A!… nime nu-i murit?… gospodi pomilui! GHIFTUI (cu sfială): Oare?… ești sigur că nime nu-i murit?… EGOR: Ha, ha, ha… cuconaș vra să rîdă? GHIFTUI: Ha, ha, ha… (Rugîndu-se.) Lasă-mă să te pipăi… ca să mă încredințăz… (Îl pipăie și-i zice cu mare mulțămire.) A!… mînca-te-ar moliile… că bine-mi pare ca te văd… ești sănătos? (Îl ia de mînă.) Doamne! mult am mai gîndit la d-ta… (În parte.) De-oi mai îneca lipoveni de azi înainte, să-mi ziceți cuțu… FLUTUR (viind la Ghiftui): Da bine… pe noi nu ne vezi, vere Ghiftui?… GHIFTUI (cu o bucurie minciunoasă): Cum nu? văru Hagi-Flutur și Odobașa!… (Dîndu-le mîna.) Ce fericire pentru mine!… FLUTUR, ACROST: Ce fericire! GHIFTUI: Scumpii mei prietini… numai voi puteați înțălege fericirea me, și de aceea nădăjduiesc că-ți binevoi să mi-o faceți deplină… FLUTUR, ACROST: Poroncește, vere Ghiftui… și noi sîntem gata… GHIFTUI (cu dragoste): Dacă-i așa… tare vă poftesc… tare vă rog să nu mai călcați niciodată în casa me. FLUTUR, ACROST: Aud? GHIFTUI: Și mă veți îndatora peste măsură. FLUTUR: Atîta pagubă… ACROSTIHESCU: Cîtă și dobîndă! GHIFTUI: Cît pentru d-ta, pan Egor, îți dăruiesc o droșcă cu doi cai și te ieu cu luna… EGOR: Cito?… Al… eu?… să fiu iar birjar… la ulița mare… cu malerchi?… A! cuconaș, parc-am mai înviet o dată… paidi… scări… GHIFTUI: Ba nu tocmai scări, că n-am să fiu sîngur în droșcă… am să fiu cu cuconița me… EGOR: A… d-ta niet însurat… GHIFTUI: Niet însurat… dar mă însor… ieu un înger care m-o ocrotit sub aripile lui. TOȚI: Cine? Cine? GHIFTUI: Cine?… vreți s-o cunoașteți? SCENA XXIV [ modifică ] Cei dinainte, FERCHEZANCA (intrînd la cele din urmă cuvinte) FERCHEZANCA (tare): Un înger care l-o hrănit cu borș cu știr… Tița Talpă-Lată!… ha, ha, ha!… EGOR (răsărind, ): A! Panchiț! (Merge în fund, o apucă de mînă ș-o aduce în fața scenei.) FERCHEZANCA: Încet, măi Zahar Marojnă, că-mi rupi mîna… EGOR: Plătește la mine 200 de galbini… sau de nu… te țin amanet. FERCHEZANCA: Vai de mine! amanet la un droșcar!… GHIFTUI: Nu te teme, cucoană dragă, că te scap eu de datoria d-tale… dar cu o condiție… FERCHEZANCA: Care? GHIFTUI: Să întri iar în trupa teatrului național, ca să cîștigi aplaudele publicului… FERCHEZANCA (întinzînd mîna lui Ghiftui): Primesc, dacă mi-i făgădui că te-i abona… GHIFTUI: N-ai nici o îndoială… Ei! moș Talpă-Lată… ce mai zici?… tot prost sînt?… tot mojîc îs?… TALPĂ (plecîndu-se): A! cucoane… cine-o știut!… d-ta… un boier atît de… iartă-mă… GHIFTUI: (rîzînd): Te iert pentru hatîrul Tiței… și tu, Tițică, fă cu mine ce-i ști de azi înainte… Îmi dau capul în mînile tale. TIȚA: Las’ pe mine, Stănică… GHIFTUI (cu multă mulțămire): Slavă ție, Doamne!… mi-o trecut urîtul… l-am înecat! și din doi morți, ne-am ales amîndoi vii!… (Cătră public.) (Arie franceză) Am înviet și-mi parc, zău, prea bine Că dintre morți pe lume am ieșit. Dacă sînteți mulțămiți ca și mine, Dați-mi un semn, un semn prea mult iubit: Pan, pan, pan, pan, să mă veselesc, Pan, pan, pan, pan, să vă mulțămesc, Pan, pan, pap, pan, să mă veselesc. Pan, pan, pan, pan, pan. CORUL Pan, pan, pan, pan, să vă mulțămim, Pan, pan, pan, pan, să ne veselim, Pan, pan, pan, pan, să ne veselim. Pan, pan, pan, pan, pan. (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSOANE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X 12 SCENA XI 13 SCENA XII 14 SCENA XIII 15 SCENA XIV 16 SCENA XV 17 SCENA XVI PERSOANE [ modifică ] PITARUL SANDU, boier de 50 de ani SMĂRĂNDIȚA, nepoata lui TINCUȚA, vara Smărăndiței FLORICA, tînără țărancă GRAUR, fecior boieresc din Moldova DAME, ȚĂRANI, ȚĂRANCE, LĂUTARI Improvizată pentru beneficiul săracilor. Scena se petrece la o moșie din Valahia, lîngă hotarul Moldovei, în anul 1858. Teatrul reprezintă o grădină frumoasă cu un boschet în mijloc; în dreapta, un pavilion cu ușă pe scenă. SCENA I [ modifică ] ȚĂRANII (greblînd drumurile grădinei) Azi e zi cu soare, Azi e sărbătoare. Hai să ne grăbim Ca să curățim Grădina de schinuri Și țara de chinuri, Să le crească flori De-acum păn-în zori. SCENA II [ modifică ] ȚĂRANII, SANDU (ieșind din pavilion) SANDU: Ei! copii, ați sfîrșit dă curățit grădina? ȚĂRANII: Sfîrșit, cocoane. SANDU: Să trăiți, feții meii (Dîndu-le bani.). Na un bacșiș, să faceți chef și veselie, că astăzi e sărbătoarea nepoatei mele, Smărăndița. ȚĂRANII: Să trăiască coconița! SANDU: Amin! Hait, mergeți acum la horă și să-mi jucați pă zdreavăn. ȚĂRANII: Las’ pă noi, cocoane! (Iesă cîntînd prin fund, în dreapta.) Azi e zi cu soare, Azi e sărbătoare, Hai să dănțuim, Să ne veselim. SANDU (singur): Aoleo! ce necaz pă capu meu dă cînd a venit nepoată-mea Smărăndița cu prietinile ei acilea la moșie! N-am răgaz nici măcar un ceas!… Ba să le aștept cu masa pănă pă la toacă; ba îmi fac casa anocato pănă pă la două după miezul nopții, tot cu jocuri și cu nebunii, încît eu, la vrîsta mea, am ajuns a mă face hurez!… Acu, altă iscodeală!… Le-a abătutără să se îmbrace țărănește! Auzi! fete de boier cu fote!… Ei! s-a trecutără cu hazu… Măcar că… de!… ce să zici?… Le prinde cămașa cu altițe dă minune, și-s frumușele coz!… dar oposunl ighemoniconu boieresc nu iartă… Bre, bre, bre! anapoda-i lumea dă azi! (Întră în boschet.) Iaca și gazeta lui Carcalechi. (Ia o gazetă și se pune pe canape.) Ce mai zice? (Citește puțin și începe a căsca.) Frumos! frumos, dar tare mi-i somn. (Citește.) Departamentul drept…tă… ții— Așa… pre… cum… (A doarme.) SCENA III [ modifică ] SANDU, GRAUR (viind din fund, din dreapta) GRAUR (în cantonadă): Acasă-i boieriu?… bine. Las’ că-l găsesc eu… doar nu-s de la Gogomănești. (Viind în scenă.) Iată-mă-s bun sosit în Țara Muntenească, eu, Graur, ficior boieresc a cuconului Tachi Pîcălescu de la Odobești. Asară stăpînu meu mi-o zis: „Graure, na răvașu ista, să-l duci peste hotar la vărul meu, cuconu Sandu ; dar cînd îi da cu ochii de el, să-i grăiești cam tare, că-i surd.” Am apucat de cu noapte pe potică ș-am vinit făr-a fi întrebat de răvaș de drum, că n-am întîlnit nici țipenie de om pe margine. Ba am întîlnit un urs, dar n-avea guler galbăn, ș-am trecut ca în țara me!… Hai de-acum în casă, la boier. (Se îndreaptă spre pavilion și se oprește auzind horăitul pitarului.) Dec!… cine hîrîie între copaci?… A fi vrun zăvod, poate. (Se apropie de boschet.) Țîbă, cotarlă… (Văzînd pe Sandu.) Piei drace, că-i boieriu!… Da bine-o mai duce!… parcă-i un hereseu. (Imitează vuietul ferescului.) Ian să-l trezesc. (Încet.) Cucoane, cucoane!… Nici se clintește măcar; îi dus pe ceea lume… Mări, să-i chiui la ureche. (Se apropie de Sandu și strigă tare la urechea lui.) U… u… u! cucoane Sandule! SANDU (răsărind spăriet): Ho! mă… nu lăsa… ho! GRAUR (în parte): L-am trezit. SANDU: Ce vrei, măi hoțule?… Ce te-a lovit dă-mi chiui la ureche? GRAUR (vorbind tare în toată scena): Cucoane, am adus un răvaș de la cuconu Tachi, văru dumnitale. SANDU: Dă la Moldova? dă la vărul meu? Unde-i? GRAUR: O rămas acasă. SANDU: Cine? răvașul? GRAUR: Ba, boieriu. Iaca răvașu. SANDU: Adă-l astăzi și nu răcni așa, că nu te-alungă tatarii. (Deschide răvașul.) Ian să vedem ce-mi mai scrie cabazul cel de Tachi? Iar o fi ghidușii de-ale lui, că mai Pepelea decît el nici că s-a mai dat. (Citește:) „Cu frățească dragoste, vere Sănduc.” (Vorbit.) Ha, ha, ha! din Sandu mă fac Sănduc. Tare-i sînt drag! (Citește:) „Îți trimit o căprioară ucisă de mine la vînat. S-o mănînci sănătos Feciorul boieresc care ți-o aduce e. cam fudul de-o ureche și de ceealaltă. Grăiește cu el tare, dacă vrei să vă înțălegeți în vorbă. Al tău văr iubitori, Tachi.” (Vorbit.) O căprioară! Aferim!… tocmai dă ziua Smărăndiței. (Tare, cătră Graur.) Unde-i vînatul, măi? GRAUR (în parte): Vezi, dacă-i surd, cum răcnește! SANDU (în parte): Măi! că surd îi, sărmanu! (Tare.) Unde-i căprioara? GRAUR: O luat-o vătavu. (Se apropie de urechea lui Sandu și strigă.) O luat-o vătavu. SANDU: Bine. Grasă-i? (La urechea lui Graur.) Grasă-i? GRAUR: Ca de Crăciun. De-abie am putut-o aduce. SANDU: Aferim! Ce mai face văru Tachi? GRAUR: Șăde. SANDU: Cum, șede?… bolnav în pat? GRAUR: Ba sănătos pe pat. SANDU: N-a zis c-a veni acilea? GRAUR: Ba o zis. SANDU: Cînd? GRAUR: Ieri. SANDU: A zis c-a veni ieri? GRAUR: Ba o zis ieri c-o vini mîni. SANDU (în parte): Ferească Dumnezeu dă surzi, că-ți vatămi peptul. GRAUR (în parte): Am răgușit cu surdu ista. SANDU: Să spui vărului că-i mulțumesc prea mult și că-l poftesc pe mîni la masă. Auzitu-m-ai? GRAUR (în parte): Ei! ba nu. SANDU (în parte): N-a auzit! (Mai tare.) Să spui stăpînu-tău că-i mulțumesc și că-l… GRAUR: Și că-l poftești la masă pe mîni. Știu. SANDU (mînios): Dacă știi, surdule, la ce mă faci să zic dă două ori? GRAUR (în parte): Cică eu îs surd acu. (Pufnește de rîs.) SANDU: Ce ziseși? SCENA IV [ modifică ] SANDU, GRAUR, FLORICA (viind din pavilion) FLORICA (în parte): Ce-a pățit boieru dă strigă așa? GRAUR: Valeu! că frumușică leliță! SANDU: Ce cați, Florico? Ce vrei? FLORICA: Coconița te roagă să mergi pănă sus. SANDU: Da ce mai este? FLORICA: Vrea să-ți arăte o rochie nouă dă la București. SANDU: Poftim!… parcă eu sînt șandra-mandra! (Mergînd spre pavilion.) Florico, poartă dă grijă dă băiatul ăla, că-i străin sărmanul, e moldovean. FLORICA (cu mirare): Moldovean? GRAUR: Moldovean, muntean, tot una-i… tot român! SANDU: Tacă-ți ciocul… Florico, dă-i ceva dă mîncat și dă băut, c-a fi ostenit dă pă drum. (În parte.) Sărmanu! așa dă tînăr ș-așa dă surd! Păcat! (Întră in pavilion.) SCENA V [ modifică ] FLORICA, GRAUR GRAUR (în parte): Mă! înc-așa bujor de copilă n-am văzut. (Tare.) Fa, Florică! FLORICA: Ce-i? GRAUR: Ian uită-te la mine. FLORICA: Ș-apoi ce? GRAUR: Multe sînt ca tine aici în sat? FLORICA: Unde?… acilea? GRAUR: Ba aici. FLORICA: Ha, ha, ha, moldoveanu dracului! GRAUR: Fa, Florico! FLORICA: Ce mai vrei, mă? GRAUR: Ian spune-mi… măritată ești? FLORICA: Ba încă nu. GRAUR: Vai de mine!… fată mare!… M-am topit… mi se taie picioarele. FLORICA: Poate ți-i foame? GRAUR: Foame, dar… Tare ți-aș mînca ochișorii! FLORICA: Ha, ha, ha; Du-te mai bine la cămară să-ți dea o bucată de malai. GRAUR: Iaca mă duc, mă duc… Încotro-i cămara ceea? FLORICA (arătînd în culisele din dreapta): Încolo. GRAUR: N-o văd bine, fa, că mi-ai painjinit ochii… Nu-i merge tu cu mine să mi-o arăți? FLORICA: Ba oi merge… dă ce nu? GRAUR: Hai. (În parte.) Să giuri că-i Ileana Cosînzana din poveste… Cînd mă uit la ea, îmi trece foamea. (Caută lung la Florica.) FLORICA (în parte): Bietu flăcău!… nu-i urît. (Tare.) Hai la malai. GRAUR: Fa, Florico… d-apoi mai inălăieș dulce decît tine, unde-aș mai găsi eu!… Te-aș mînca dintr-o îmbucătură, pre legea me! FLORICA (rîzînd): Șterge-te pă dinți, bădico… Hai, vii? GRAUR: Viu, viu. (În parte.) Ei! mi-o fript inima și pace! (Iesă amîndoi prin dreapta.) SCENA VI [ modifică ] SMĂRĂNDIȚA, TINCUȚA și MAI MULTE DAME (îmbrăcate țărănește, iesă din pavilion) SMĂRĂNDIȚA: Ha, ha, ha. Bietul moșu-meu!… iar s-a mîniat pă noi că ne-am îmbrăcat țărănește. Zice că nu se cuvine fetelor de boier să poarte haine naționale. TINCUȚA: Dacă-i ton patera… ruginit! SMĂRĂNDIȚA: Vă întreb, sorioare, care haină poate să ne prindă mai bine, pă noi care sîntem românce, decît haina românească? TINCUȚA: Las’ că-i națională, dar e și frumoasă și ne scapă dă malacofuri SMĂRĂNDIȚA: Știți ce? Hai să ne prindem ca să nu purtăm altă îmbrăcăminte cît om ședea la țară. TINCUȚA: Eu una aș purta-o chiar și în București, dacă aș îndrăzni. SMĂRĂNDIȚA: Primiți propunerea mea? TOATE: Primim. TINCUȚA: Mare haz ar fi să vie cîțiva cavaleri din capitalie, să ne vadă astfel. SMĂRĂNDIȚA: Măcar de-ar sosi vrounul, că mie mi s-a făcut dor dă ei. TOATE: Și mie, și mie. SMĂRĂNDIȚA: Țist, că ne-a auzi cineva. (Două dame s-apuc de jucat volanu; alte două se primblă culegînd flori.) TINCUȚA: Ș-apoi? SMĂRĂNDIȚA: Nu trebuie să dăm obraz cavalerilor. TINCUȚA: Ei! parcă ei nu-și iau singuri destul obraz? Dar ia spune, Smărăndițo, ce facem noi astăzi? SMĂRĂNDIȚA (căutînd): Ce să mai facem oare pentru ca să se mînie moș Sandu? TINCUȚA: Asta-i lesne, că-i iute ca focul ton patera. SMĂRĂNDIȚA: Iute dar bun. Se înduplecă la tot ce vroim. Știți una, sorioare?… Hai să mergem la hora din sat ca să jucăm dă ziua mea. TINCUȚA: Cu țăranii? SMĂRĂNDIȚA: D-apoi cum?… Ei nu-s oameni ca și noi? TOATE: Bună idee!… Haide. SMĂRĂNDIȚA: Să facem déjeuner mai întîi. (Strigă:) Florico, Florico! SCENA VII [ modifică ] DAMELE, FLORICA (alergînd din fund) FLORICA: Aud, coconiță. SMĂRĂNDIȚA: Spune să gătească masa și s-o aducă aci în grădină. FLORICA: Bine, coconiță. (întră în pavilion.) SCENA VIII [ modifică ] DAMELE; ȚĂRANII (viind din fund cu buchete de flori) SMĂRĂNDIȚA: Ce vuiet s-aude? TINCUȚA: Vin țăranii cu bucheturi dă flori. SMĂRĂNDIȚA: Vreu să mă feliciteze dă ziua mea, se vede. ȚĂRANII Azi e zi cu soare, Azi e sărbătoare. Iată-ne venim Cu flori, și-ți dorim Ani cu sănătate, Cinci moșii cu sate, Și un bărbățel Ca un bujorel. SMĂRĂNDIȚA (luînd buchetele și împărțindu-le la dame): Oameni buni, vă mulțumesc din toată inima și vă rog să veniți la mine, la orice nevoie îți avea, că oi fi prea bucuroasă să vă fiu dă ajutor. ȚĂRANII: Să trăiești, coconiță! (Se trag în fund.) SMĂRĂNDIȚA: Nu vă spuneam eu că țăranii sînt oameni ca și noi? … Priviți ce bucheturi frumoase ne-a aduseră. TINCUȚA (zîmbind): Românu-i galant din născare. SCENA IX [ modifică ] Cei dinainte, GRAUR (alergînd din fund) GRAUR: Florico, Florico!… Unde-o fugit căprioara? (Văzînd damele, stă încremenit.) Iaca, mă!… Iaca, iaca! SMĂRĂNDIȚA: Ce vrea flăcăul ăsta? GRAUR: Ian privește, tătucă, ce de mai Florici!… Să vede că-i belșug în Țara Muntenească!… (Se apropie.) Fa! (Începe a rîde prostește.) Fa!… da voi de unde-ați răsărit în calea me? TINCUȚA (încet): Smărăndițo, mie mi-i frică. (Damele dau semne de spaimă.) SMĂRĂNDIȚA: Nu vă temeți!… Ăsta-i moldoveanu care a adus căprioara dă peste hotar. GRAUR: Măi! că mîndre haine aveți voi pe-aici!… Parcă sînteți tot fete de răzeși de la Cașîn. TINCUȚA: Ce zice? ce zice? SMĂRĂNDIȚA: El ne ia de țărance… Las’ să rîdem nițel. GRAUR (în parte): Îs mîndrulițe coz!… Îmi vine să le-apuc la hîrjoană. (Tare.) N-auziți, fa? SMĂRĂNDIȚA: Ce-i, bădică? GRAUR (rîde): Cînd mă uit la voi… știți? mă furnică pin inimă, că încă așa lighioi frumușele n-am întîlnit eu. TOATE (rîzînd): Lighioi!… ce-i aia? GRAUR: Multe căprioare am vînat; multe pătîrnichi am împușcat… D-apoi ș-așa pătîrnichi ca voi… TOATE: Potîrnichi, noi?… ha, ha, ha. GRAUR: Ba încă de cele de toamnă… Ș-așî-și îmi vine să vă prind în laț, că, pre legea me! pe soare pot căta, dar pe voi ba! (Se apropie de dame; aceste se trag în lături.) Nu vă temeți, fa, că doar și eu sînt om pămîntean… sînt flăcău, și poate să-mi aleg o nevastă dintre voi. TOATE: Dintre noi? ha, ha, ha. GRAUR: Da ce!… poate că vă veți fuduli c-un fruntaș ca mine?… Da eu îs ficior boieresc, fa!… Pot s-agiung și pristav, fa!… Care din voi vre să fie pristăvoaie? DAMELE (vesele, între ele): Tu, ba tu, ba tu, ba tu. GRAUR: Ei! încet, încet… Nu vă scoateți ochii de la mine, că ar fi păcat de-așa ochișori drăgălași. Trageți în sorți, și care din voi a avea parte de la Dumnezeu m-a lua. SCENA X [ modifică ] Cei dinainte, FLORICA FLORICA (în parte): Tot acile-i moldoveanu? GRAUR: Iaca și Florica!… Bine c-ai vinit și tu, să tragi în sorți… Cine știe, fa?… poate că ție ți-a cădea norocu. (Voiește s-o ia de mină.) FLORICA (lovindu-l peste mînă): Șezi, mă. (Se apropie de dame și zice încet:) Masa-i gata. SMĂRĂNDIȚA: Bine, bădică… dă-i lua o fată d-aci din sat, ai dă gîrid s-o duci peste hotar? GRAUR: Hai, hai!… ba încă pe sus. SMĂRĂNDIȚA: Da cum e p-acolo, pă la d-voastră? GRAUR: La Moldova? la Moldova?… Dar n-ați auzit cînticu cel vechi care zice: „La Moldova cea frumoasă, Viața-i dulce și voioasă! La Moldovei dulce soare, Crește floare lîngă floare!” SMĂRĂNDIȚA: Așa o fi, bădică; d-apoi vezi că și noi avem p-aci un cîntic ce zice: „Dîmbovița, apă dulce, Cine bea nu se mai ducel” GRAUR: Nu zic ba, pentru că tot pămîntul românesc e un rai dumnezeiesc!… Însă la noi mai avem și alta. TOATE: Ce? GRAUR: O veselie mare!… O fală care o întinerit toate sufletele românilor. TOATE: Da ce e? GRAUR: Cum?… n-ați aflat vestea cea neașteptată?… Corona lui Ștefan-Vodă s-o găsit! TOATE: Unde? GRAUR: La Suceava, în mormîntu domnului!… Acum toată Țara Moldovii se simte mîndră și voioasă! Corona lui Ștefan cel Mare o ieșit din pămînt ca să încunune viitoriul țării!… Alta. nu se vorbește pe la noi… Ba încă este ș-un cîntic! Mihail Pascaly (reprodus după I. Massoff, op. cit.) TOATE: Îl știi? GRAUR: Care român nu-l știe? TOATE: Cîntă-ne-l să-l învățăm și noi, bădică. GRAUR: Bucuros… Ascultați: corona moldovei I Pe a țărei noastre zare O lumină crește-ncet! Tot românul viu tresare Ca din moarte înviet! În genunchi toți cu sfială, Fii acestui bun pămînt! Căci lumina triumfală Iesă dintr-un vechi mormînt! TOȚI În genunchi toți cu sfială, Fii acestui bun pămînt! Căci lumina triumfală Iesă dintr-un vechi mormînt! II În acel locaș de pace, În a morții vecinic somn, De trei veacuri cine zace? Ștefan, bravul nostru domni În genunchi toți cu sfială, Iată Ștefan cel slăvit, Și corona-i triumfală Ș-al său braț nebiruiți TOȚI În genunchi toți cu sfială, Iată Ștefan cel slăvit, Și corona-i triumfală Ș-al său braț nebiruit! O! coronă, ca și tine, Noi în umbr-am fost perduți! Varsă-n țară vii lnmine, Să fim lumei cunoscuți. În picioare toți cu fală! Saltă, saltă, țara mea! Căci corona-ți triumfală Iar pe frunte-ți va ședeai TOȚI În picioare toți cu fală! Saltă, saltă, țara mea! Căci corona-ți triumfală Iar pe frunte-ți va ședeai TOȚI (cu entuziasm): Ura! ura! ura! (În timp ce corul cîntă, doi lachei aduc din pavilion o masă bogată, o așează aproape de uși și iesă. Țăranii se retrag prin fund și iesă.) GRAUR (urmărind țăranii pănă în fund, fără a vedea masa): Hai, mergeți de-acum din sat în sat și cîntați Corona - Moldovii, ca să se bucure românii de-o veste așa de bună. FLORICA (către dame, încet): Coconițe, iată masa. SMĂRĂNDIȚA: Poftim la dînsa, sorioare. GRAUR (viind în scenă și dînd cu ochii de masă): Iaca, mă!… Ce masă împărătească!… Pentru cine-i masa asta, fa? DAMELE: Pentru noi. GRAUR: Pentru voi? ha, ha, ha… Mînca-v-aș de vii, că hître mai sînteți!… Da unde s-o mai dat așa praznic pentru de-alde voi? SMĂRĂNDIȚA: Nu crezi?… Poftim la dînsa. GRAUR: Cum?… Eu sa mă pun la masă boierească, ca să pat vro pacoste?… Ba, leliță, ba. SMĂRĂNDIȚA: Atîta pagubă dacă nu primești. Noi n -avem teamă… Hai, sorioare, să mîncăm. (Damele se îndreaptă spre masă.) GRAUR (căutînd să le oprească): Ian șideți binișor, fa, și nu v-apucați de pozne, c-or da boierii peste voi, șî-n loc de bucate, îți mînca o calcavură de cele tătărăști. SMĂRĂNDIȚA: Calcavură?… ha, ha, ha… Ce-i aia? (Damele se așează împregiurul mesei.) GRAUR: Iaca, frate, că ele nu șuguiesc!… Se așează ca la masa lor!… Fa, nu glumiți cu dracu! DAMELE: Bune bucate! GRAUR: Ș-așî-și mănîncă ca dintr-a lor!… Mare ești, Doamne!… Înc-așa fete obraznice… SMĂRĂNDIȚA: N-auzi, flăcău, cum te cheamă? GRAUR: Graur! SMĂRĂNDIȚA: Dacă ești graur, vină dă-ți mănîncă nu- mele fript. GRAUR (apropiindu-se): Da ce?… poate c-aveți și grauri fripți? SMĂRĂNDIȚA (arătînd un talger plin): Avem; privește aci. GRAUR: Că bine zici!… Și buni-s, fa? SMĂRĂNDIȚA: Dă minune… Vii la masă, ori ba? GRAUR: Oare?… Mări ce-atîta! Ce-or păți ele, oi păți și eu… Curaj, Graure!… Iată-mă-s că viu. (Merge de se pune în capătul mesei cu dosul spre pavilion.) TINCUȚA (încet Smărăndiței): Smărăndițo, iată-l că vine. SMĂRĂNDIȚA: Las’ să rîdem. TINCUȚA: Dar dă ne-a vedea moș Sandu? SMĂRĂNDIȚA: A rîde și el. GRAUR: Florico, tu nu mănînci? FLORICA: Nu. GRAUR: Nu?… Pentru ce, suflețele? FLORICA: Nu mi-i foame. GRAUR: Poate că te-ai săturat cu mălai?… Și eu înc-am îmbucat o fălie, dar de praznic nu mă dau în lături. (Căutînd pe masă.) I! tătucă, ce de mai bunătăți!… Nici nu mai știu ce sînt și din care capăt să încep… Mămăligă nu-i, nici brînză zburată? SMĂRĂNDIȚA: Ce mămăligă?… Na mai bine zalatină. GRAUR: Cum ai zis?…slatină?… Adă și slatină, ce-a fi aceea. DAMELE: Vrei și sardele, și pate-froid, și biftec? (Îi umple talgerul.) GRAUR: Vreu, vreu de toate… Puneți cole să-mi fac un balaniș-balmuș ca la cumătră… povestea țiganului. TINCUȚA: Vrei și. saleam? … GRAUR: Alechim-saleam?… bucate turcești?… Cum nu?… adă și alechim-saleam. SMĂRĂNDIȚA (dîndu-i un gavanoșel cu muștar): Na și dă asta că e bună. FLORICA (rîzînd, în parte): Îi dă muștar coconiță… Să vedem ce-a. face? GRAUR (luînd gavanoșelul): Dulce-i mîncarea asta? SMĂRĂNDIȚA: Dulce. GRAUR: De-i așa, am să-nghit ca o lingură de masă, să mi se. dreagă pofta. (Ia o lingură de muștar și o bagă în gură.) Valeu! mămulica me, că iute-i!… Valeu!… mă arde, mă arde la inimă!… Apă, apă… Ba nu… vin, vin. (Damele, rîzînd, îi întind pahare cu-apă.) DAMELE: Na, na. FLORICA (dîndu-i un pahar cu vin): Na, bea curînd. (În parte.) Sărmanu băiatu! GRAUR (după ce a băut): A! m-am mai potolit!… (Cătră Smărăndița.) Așa ți-i gioaca, fa?… Ei! las’ că te-oi drege eu după masă… Cît pe ce era să-mi saie ochii din cap… Oi fi roș ca un rac. SMĂRĂNDIȚA: Lasă, Graure, că mai frumos ești așa. GRAUR: Oare?… Așa să fie, Florico? FLORICA: Parcă ești un buhai dă baltă. GRAUR: De cei care fac bu, u, u, u, la soare? (Rîde.) (Toți rîd cu veselie.) SMĂRĂNDIȚA: Ia ascultă… Na un pahar dă vin dă Odobești… Be-l în sănătatea noastră și ne cîntă ceva. DAMELE: Dar, dar; cîntă-ne ceva. GRAUR: Bucuros… Am să vă cînt un cîntic din vremea lui Tata Noe care-o discoperit via… Adă păharu-ncoaci, și să trăiți la mulți ani precum doriți!… Ascultați, și să faceți toate ca mine. I Tata Noe cel bătrîn Fost-a fost pui de români El a născut veselia Căci a descoperit via! (Bale încet cu un cuțit peste pahar de-și împreună astfel cînticul.) Să-l slăvim, Să-l cinstim Tot cu vin, Cu pelin, Și voios Și frumos Să-nchinăm, Să cîntăm. TOȚI (în cor) (bătînd cu cuțitele fn pahare) Să-l slăvim, Să-l cinstim Etc. etc. etc. II Cînd potopul s-a vărsat, Toți cei răi s-au înecat! Vra să zică, sorioare, Cine-i rău de apă moare! Însă eu Sînt bun, zău! Și voiesc Să trăiesc Bînd voios, Bucuros Vin, vin, vin Și pelin! TOȚI (în cor) Însă eu Sînt bun, zău Etc. etc. etc. GRAUR (bînd): Ei!… noroc bun să deie Dumnezeu!… și la anu cu bine!… Să vă văd pe toate măritate tot cu flăcăi ca mine! (Chiuie, bea paharul pe jumătate și rămășița o aruncă peste cap în obrazul pitariului Sandu ce iesă din pavilion.) SANDU (arătîndu-se la ușa pavilionului)’. Cine urlă așa acilea? (Primind paharul de vin in obraz.) Carnacsî! damele (văzînd pe Sandu, se scol degrabă de la masă și fug prin grădină, in culisele din stingă, în fund, strigînd): Voilà mon oncle! Sauve qui peut! Sauve qui peut! GRAUR: Ce chiper? ce chiper?… Stați, fa… Ce-ați pățit? SCENA XI [ modifică ] GRAUR (la masă), SANDU SANDU: Ce faci aci, hoțule? GRAUR (în parte): îra! boieriu cel surd! Am pățit-o! SANDU: N-auziși ce-am spus?… Ce faci aci? GRAUR (tare): Fac praznic. SANDU: Praznic!… Dă sufletul cui? GRAUR: De sufletu bunicăi. SANDU: Te-oi bunici eu acuș, obraznicule… Auzi! să mă boteze cu vin din cap păn-în picere!… dă bine ce m-am schimbat… GRAUR (sculîndu-se): Apoi dă, cucoane… vina me-i? Țărancele dumnitale m-o scos din minte. SANDU: Care țărance? GRAUR: Cele care-o fugit strigînd: chiper, chiper, cînd te-o zărit. Ele mi-o zis că fac praznic și m-o poftit. SANDU (în parte): Iar vro nebunie d-a Smărăndiței! Ei! s-a întrecutără cu gluma! GRAUR (în parte): Oare ce bodogănește surdu? SANDU: Ai noroc, sărmane, dă ce ai noroc… că almintirea ai mînca un praznic dă la mine, dă l-ai pomeni cîte zile-ai avea… Hait, cară-te dă p-acile, și să nu te mai văd, GRAUR: Iaca mă car, boieriule. (În parte.) Păcat de copile că le las cu lacrimile pe obraz. (Doi Jochei vin de ridică masa.) SANDU: Căratu-te-ai azi? GRAUR: Cărat, cărat, (în parle) surdule! SANDU: Ce-ai zis? GRAUR (cît se poate de tare): Cărat, cărat! (Se depărtează prin fund, în dreapta, și iesă.) SANDU (singur): Măi!… că obraznic român!… D-apoi și Smărăndița!… să se puie la masă c-un mojic!… to parecsilose!… Am s-o ocărăsc… Aoleo! că-mi curge vinu pin sîn. Trebuie iar să merg ca să-mi schimb rufele, că m-a lovi un guturai. (Merge spre pavilion.) Bre! bre!… anapodos cosmos! (Iesă.) SCENA XII [ modifică ] FLORICA (viind pe gînduri din stînga): Sărmanu bietu Graur!… Ce-a fi pățit el oare cu boieru?… Să fi mîncat o bătaie?… Păcat de-așa flăcău, că mare hîtru-i și pă plac!… Eu, una, știu că dă cînd a venit moldoveanu, parcă nu mi-s mințile acasă. Îmi vine tot să oftez!… m-a lovit doru! Un dor ascuns în al meu sîn Zace plînglnd, suferitor. Ah! cum să fac și să alin Plînsul amar acelui dor! Ce vreu? nu știul… Pentru-al meu chin Nimic nu e mîngîitor. Ah! cum să fac și să alin Chinul cumplit acelui dor! Cîmpu-nflorit, cerul senin În peptu-mi nasc tainic fior. Ah! cum să fac și să alin Neimpăcarea-acelui dor! O! de-aș putea cu-al meu suspin În cerul-nalt voios să zbor, Numai atunci aș ști s-alin Suspinul trist acelui dor! SCENA XIII [ modifică ] FLORICA, GRAUR (arătîndu-se după boschet) GRAUR: Iaca Florica. Pst, pst! FLORICA (tresărind): Cine-i? GRAUR: Florico, fa. FLORICA: Tu ești, Graur? GRAUR: Eu. FLORICA: Da n-ai plecat încă d-aci? GRAUR: Nu fa, că nu pot… Mi-ați făcut farmici… Unde-i boieriu? FLORICA: S-a dus în casă. GRAUR: Ducă-s-ar ca ciocîrlia, că mare matuf îi! FLORICA: Poate că te-a bătut, neiculiță? GRAUR: Ba nu, dar cît pe ce era să văd pe dracu. FLORICA (apropiindu-se de Graur): Bietu Graur! GRAUR: Cică l-am botezat cu vin!… D-apoi și el ce-avea să vie tocmai la mijlocu praznicului?… N-am apucat măcar să-nghit o bucățică de slatină și de alechim… Am rămas flămînd… Unde-s celelalte fete? FLORICA: S-a ascunseră pin grădină. GRAUR: Așa li se cade dacă nu m-o ascultat și s-o apucat să mănînce masa boierească, masă străină. FLORICA: Ce fel străină?… Era… masa lor. GRAUR: A lor?… Cum, Doamne, iartă-mă!… așa mănîncă țărancele pe la. voi? FLORICA: Da te-nșeli, sărmane, că ele nu-s țărance. GRAUR: Țărance, răzeșițe… tot una-i. FLORICA: Nici răzășițe, cum le ziceți pă la voi. GRAUR: Măcar vătăjițe să fie, tot nu se cuvinea… FLORICA: Nici vătăjițe. GRAUR: De!… că n-or fi cu toate privighitorițe, deși au glas de privighitori. FLORICA: Ba-s chiar cocoane. GRAUR: Cucoane? cucoane!… Pușche pe limbă-ți!… Cucoane, ele? FLORICA: Mai așa!… Nepoata boierului, coconița Smărăndița, cu prietinile ei, s-a îmbrăcatără dă azi-dimineață în haine țărănești. GRAUR: Pentru ce? FLORICA: Știu eu? GRAUR: Poate ca să-mi placă mie?… Ha, ha, ha, ha!… Care vra să zică, m-am hîrjonit cu cucoane, eu?… am mîncat la masă cu cucoane?… I! mămulica me, căci n-am știut una ca asta! FLORICA: Și ce făceai? GRAUR: Ce făceam?… Le sărutam-pe toate… Încalte să pot zice și eu c-am sărutat obraz de cucoană în viața me. FLORICA: Cum? zău?… ai fi îndrăznit? GRAUR: Iaca!… ba mi-ar fi fost rușine poate cu niște țărance de sama me?… Dacă pe tine, Florico, de-aș vra să te sărut, nici că te-aș mai întreba. FLORICA: Ba zău? GRAUR: Dec! Nu cumva te-ai fasoli poate? FLORICA: Mai știi? GRAUR: E, e, e! Nu mă face, că eu acuș cerc. FLORICA: Ian cearcă, să vezi. GRAUR: Așa ți-i povestea, fa? Apoi așteaptă! (Se răpede s-o sărute.) FLORICA (fugind): Prinde, dacă poți. (Florica aleargă împregiurul boschetului; Graur o alungi.) GRAUR: Măi, că sprintină căprioară! FLORICA: Zbori, Graure, zbori. GRAUR: Las’ că-i videa tu dacă te-oi prinde. FLORICA: Hîș, pasere, hîș. (În fund, în stînga se ivesc damele. Florica aleargă de se ascunde după ele. Graur se oprește.) SCENA XIV [ modifică ] DAMELE, FLORICA, GRAUR GRAUR (în parte): Iaca cucoanele! SMĂRĂNDIȚA: Ce este dă alergați așa? FLORICA: Ia, nebunu ăl dă Graur vrea să mă prinză. GRAUR: Ne giucam de-a baba-oarba. (În parte.) Să mă fac că nu știu de-s cucoane, ori ba? SMĂRĂNDIȚA: De-a baba-oarba? GRAUR: Știți ce, fa?… Hai să ne giucăm cu toții de-a baba-oarba ca să rîdem. TOATE: Noi, cu tine? GRAUR: Voi, cu mine, d-apoi cum?… Eu mi-oi lega ochii, și pe care-oi prinde-o, oi săruta-o și-oi lua-o de nevastă. (În parte.) Mare minune-ar fi să prind o cuconiță. SMĂRĂNDIȚA (încet, cătră prietinele ei): Ce ne pasă?… Hai să ne jucăm. GRAUR: Ei! vreți? SMĂRĂNDIȚA: Vrem. (Dînd o batistă Floricăi.) Na, Florico, leagă-i ochii. FLORICA: Vină-ncoa, Graure. (îi leagă ochii strins.) GRAUR: Iată-mă-s. (încet, Floricăi.) Nu strînge tare, Florico… doar oi prinde-o duducă. FLORICA: Degrabă ți-a fi?… Ia așa. GRAUR: Valeu! că-mi plesnesc ochii!… Gata sînteți? TOATE: Gata. GRAUR: Cruce-agiută!… Să te văd, Graure, băiete!… acu să-mi vînezi cum se cade. (Damele se pun în rînd pe lîngă Graur și-l gîdile pe la nas și pe la urechi cu paie.) GRAUR (căutînd cu brațele întinse): Baba, baba-oarba… Unde-mi este roaba? Brațele să-ntind Roaba s-o cuprind. (Apărîndu-se ca de muște.) Hîș, muscă… nu mă gîdili la urechi. DAMELE (alergînd vesele împregiur) Roaba dacă-i prinde, Capul ți-i aprinde. Roaba-i ici, colea, Ia-te după ea! (Împreună.) GRAUR Baba, baba-oarba… etc. DAMELE Roaba dacă-i prinde… etc. GRAUR: Cine mă gîdile pe la nas? (Strănută.) Să-mi fie de bine! (Sandu se arată la ușa pavilionului. Damele, cum Îl zăresc, zic: „Voilă l’oncle, fuyons vite”, și se fac nevăzute pe furiș, în stînga.) SCENA XV [ modifică ] GRAUR, SANDU SANDU (pe pragu ușei, în parte): Asta-i d-a treia oară că mă schimb astăzi. (Se coboară în scenă.) GRAUR (îndreptîndu-se spre Sandu): Baba, baba-oarba… (Puind mîna pe Sandu.) Na că te-am prins! De-acum ești a me ș-am să te sărut. (Sărută pe Sandu cu foc.) SANDU (luptîndu-se): Măi; șezi binișor. GRAUR: Ba te sărut. (Iar îl sărută.) SANDU: Măi, hoțule! ai nebunit? (Smuncește batista de pe ochii lui Graur.) GRAUR (spăriet, în parte);. Vai de mine!… iar surdu? SANDU (în parte): Ce-mi văzură ochii?… iar surdu! (Tare.) Măi, tălharule, nu ți-am poruncit o dată să lipsești d-acilea? GRAUR: Ba mi-ai poroncit, cucoane; d-apoi vezi… așa-i păcatu cînd se leagă de român. SANDU: Ce zici? GRAUR (în parte): Tot n-o auzit! (Tare.) Păcatu! SANDU: Ce păcat, măi? GRAUR: Să vezi d-ta… Cînd plecasem ca să mă întorc acasă, îmi scoate dracu în cale un cîrd de fete. SADNU: Ei! ș-apoi? GRAUR: Apoi… dă! Fetele-s cu ochi de șerpe! Ele m-o fermecat și m-o oprit ca să ne giucăm împreună de-a baba-oarba. SANDU: De-a baba?… GRAUR (în urechea lui Sandu): Oarba! SANDU: Carnacsî! (În parte.) Tot nebunii d-a Smărăndiței și d-a prietenelor ei!… Las’ că le-oi juca-o eu bună, dacă-i așa. GRAUR (în parte, cu grijă): Oare ce mormăiește? SANDU: Spune-mi, măi, cum te-a îndemnatără fetele la joacă? GRAUR: Iaca cum. Se vede că le-am picat tronc la inimă și, pentru ca să nu-și scoată ochii de la mine, s-o prins între ele așa: care mi-a cădea la mînă, în gioc, pe-aceea s-o ieu de nevastă. SANDU: Așa? GRAUR: Așa. SANDU: Și tu vrei să te-nsori? GRAUR (rușinos): Cum nu, cucoane?… Așa copile curățele și mîndrulițe unde se mai găsesc! SANDU: Dar care din ele îți place ție mai mult? GRAUR: Apoi, dă!… Știu eu, cucoane?… Toate-mi sînt pe plac. SANDU (rîzînd): Auzi, hoțu!….Ei, bine; eu îți dau voie s-alegi pă care-i vrea tu. GRAUR: Oare?— Nu mă iei în rîs, cucoane? SANDU: Nu, nicidăcum. Tu seameni a fi fecior dă oameni. GRAUR: Dar, cucoane. Tată-meu îi vieri, și eu sînt ficior boieresc. SANDU: Ce le trebuie mai mult fetelor? (În parte.) Am să le dau o spaimă sănătoasă nebunelor alea. GRAUR (în parte): Cînd să mă-nsor c-o duducă, să mă fac și eu duducel… Valeu, mămulica me!… Ce-aș mai rîde! SANDU: Ei! te-ai hotărît? GRAUR: Hai, hai. SANDU: Prea bine. (Strigă.) Neculae! (Intră un lacheu.) GRAUR: Neculai! SANDU: Du-te dă cheamă preotul din sat și adună toți sătenii acilea-n grădină. (Lacheul iesă.) GRAUR (în parte): Se vede că nu-i glumă… Vra surdu să mă boierească cu tot dinadinsu. (Damele se ivesc în fund, primblîndu-se pintre copaci.) SANDU: Da oare unde-s fetele? (Zărindu-le.) A! iată-le. (Mergînd spre ele.) Ian veniți încoa, fetelor, că am să vă spun o veste mare. SCENA XVI [ modifică ] GRAUR, SANDU, SMĂRĂNDIȚA, TINCUȚA, FLORICA, DAMELE DAMELE (alergînd): Ce veste? ce veste? SANDU (în mijlocul lor): Mi-a mărturisit Graur că l-ați îndrăgit cu toatele. DAMELE: Noi?… Ha, ha, ha. SANDU: Dar, voi!… și că sînteți în stare să vă scoateți ochii pentru dînsul… Fiind însă că nu se poate să vă măritați toate cu el, am hotărît ca el s-aleagă dintre voi pă care i-a plăcea și s-o ia. SMĂRĂNDIȚA (încet): Glumești, moșule? SANDU (încet): Ba nici gîndesc… Ați vroit să vă țărăniți; ați mîncat la masă cu țăranii; v-ați jucat d-a baba-oarba cu țăranii… Nu vă rămîne decît să vă măritați cu țărani. Ș-așa-și am poruncit să vie preotul din sat ca să iacă chiar acum nunta. TINCUȚA (spărietă): Auzi, Smărăndițo? SMĂRĂNDIȚA: Aud, însă nu-mi vine-a crede… DAMELE (între ele, deoparte): Eu nu vreau să mă mărit cu Graur. SMĂRĂNDIȚA: Nici eu. GRAUR (în parte): Ian vezi-le cum se sfădesc de la mine! SANDU: Hai, Graure, alege din copile pă care ți-a veni la socoteală, și să-ți fie dă noroc. Eu îi dau zestre o păreche de juncani ș-o vacă. GRAUR (în parte): Pe care s-aleg oare?… Toate-mi sînt pe plac!… ș-apoi de-oi alege pe una, s-or măhni celelalte, mititelele! SANDU: Ei!… te hotărăști azi?… Spune, pă care fată. vreai? Iaca și satul vine ca să fie față la cununia ta. (Țăranii intră în scenă.) DAMELE (între ele, foarte îngrijite): Se trece cu gluma, moș Sandu. Mie-mi vine-a plînge. Asta nu-i de suferit. SANDU (în parte): Ian vezi-le cît sînt de spăriate!… Lasă, lasă! le-oi învăța eu să-și uite ighemoniconu boieresc. (Tare.) Dă, Graure, fii cu inimă, că fetele-s dă soi. GRAUR: Cred și eu, dar aș vra s-aleg și nu știu, că-s toate una mai dihai decît alta… Ian să le privesc și să le cercetez mai de-aproape. (Se apropie de dame și le privește cu de-a măruntul.) DAMELE (trăgîndu-se îndărăt): Să ne cerceteze! GRAUR: Nu vă temeți, fa, că doar n-am să vă mănînc. SANDU: Ei!… ți-ai pus ochiul pă vrouna? GRAUR (oftînd): Cu greu, cucoane… Dar știi ce?… eu oi zice o cimilitură, și care din ele a gîci-o mai întîi, aceea să fie a me. Te primești? SANDU: Întreabă-le pă ele dacă primesc. GRAUR: Vă primiți, fa? SMĂRĂNDIȚA (încet cătră dame): Am scăpat! (Lui Graur.) Primim. SANDU (cu mirare, în parte): Kirie eleisonl… ele primesc! GRAUR: Ei! dar ascultați și gîciți: „Două steluțe cu raze line Lăsat-a cerul plin de lumine Și pe-a ta frunte ele-au căzut… Gici, drăguliță, că le sărut.” (Vorbind.) Gîcit-ați ce-s steluțele cele două? DAMELE: Ba nu. FLORICA „Eu ți-oi răspunde precum tu vrei: Două steluțe sînt ochii mei.” DAMELE (cu bucurie): Bravo, Florico!… A gîcit Florica!… Ea sâ se mărite cu Graur. GRAUR: Mai stați, mai stați; nu vă grăbiți, că mai am o cimilitură. „O vezi închisă rumenă floare; Cum se deschide vezi lăcrimioare. În a ta față ea s-a născut… Gîci, drăguliță, că o sărut.” (Vorbind.) Gîcit-ați ce-i floarea cea rumănă? DAMELE: Ba nu, ba nu. FLORICA „Cimilitura nu-ți este grea: Rumena floare e gura mea!” GRAUR: Tocmai!… Tu ai gîcit, Florico, tu a me să fii de-acu. damele (între ele, cu bucurie): A! ne-a scăpat Florica. SMĂRĂNDIȚA: Dă vreme ce Florica are să aibă parte dă tine, Graure, noi cu toatele îi facem o zestre dă 200 dă galbeni. GRAUR (sărind în sns): Ura!… să trăiți!… ura! FLORICA: Coconiță, dă-mi voie să primesc numai pă jumătate din zestre, iar ceealaltă jumătate s-o dați în folosu săracilor, GRAUR (nebun): Ura!… să trăiască Florica! SANDU: Aferim, copila mea!… Fapta asta ți-a fi dă noroc; căci cine dă -la săraci e bun la Dumnezeu! (Cătră săteni.) Măi!…. ziceți lăutarilor să sune o horă, ca să jucăm cu toții la nunta Floricăi. TOȚI: Hora, hora! GRAUR: La gioc, voinicește, că eu voi cînta o horă de la Moldova. (Toți se prind în horă. Graur cîntă) I Hai în horă de-i juca, Lelițo, lelițo, fa! Că eu sufletul ți-oi da, Lelițo, lelițo, fa! Tu ești mîndră la privit, Lelițo, lelițo, fa! Eu, voinic, bun de iubit, Lelițo, lelițo, fa! II Lelițo de la munteni, Lelițo, lelițo, fa! Treci cole, la moldoveni, Lelițo, lelițo, fa! Să ne prindem soțiori, Lelițo, lelițo, fa! Și să fim ca doi bujori, Lelițo, lelițo, fa! Peară dracul dintre noi, Lelițo, lelițo, fa! Să fim una amîndoi, Lelițo, lelițo, fa! Tot un trup ș-un suflețel, Lelițo, lelițo, fa! Uniți ca Cinel-Cinel, Lelițo, lelițo, fa! (Cortina cade)


