# FragmentsContent

content:
Era pe vremuri un împărat căruia așa de mult îi plăcea să fie bine îmbrăcat și să aibă mereu haine noi încât își dădea toți banii numai pe îmbrăcăminte. Nu se îngrijea deloc de oștire, la teatru nu se ducea și nu-i plăcea să se plimbe prin pădure decât doar ca să-și arate hainele cele noi. Avea un rând de straie pentru fiecare ceas al zilei și așa cum se spune despre un rege că se sfătuiește cu miniștrii, despre el mereu se spunea că "se îmbracă", asta fiind îndeletnicirea lui de fiecare clipă. Orașul era plin de viață. Veneau o mulțime de străini și odată au venit și doi pehlivani care se dădeau drept țesători și spuneau că știu să facă o stofă frumoasă cum nu se mai afla alta. Nu numai că culorile și desenele erau frumoase, dar ei ziceau că hainele făcute din această stofă aveau și o însușire minunată, și anume că toți cei care nu erau potriviți pentru slujba pe care o îndeplineau și toți cei care erau proști de dădeau în gropi nu puteau să le vadă. - Strașnice haine! s-a gândit împăratul. Dacă mi-aș face niște haine de acestea aș putea să aflu care din slujbașii împărăției nu-s buni pentru slujbele pe care le au și aș putea să aflu care din supușii mei sunt proști și care sunt deștepți. Numaidecât trebuie să-mi fac asemenea haine. Și a dat pehlivanilor o mulțime de parale să înceapă să lucreze. Cei doi șoltici au înjghebat două războaie de țesut, s-au așezat și s-au prefăcut că țes, dar nu țeseau nimic. Cereau mătasea cea mai subțire și fire de aur de cel mai bun, dar băgau mătasea și aurul în buzunar și lucrau la stativele goale până noaptea târziu. "Oare unde or fi ajuns cu lucrul?", s-a gândit împăratul după ce a trecut o bucată de vreme, dar era cam cu inima strânsă când se gândea că toți cei care-s proști sau nu-s pricepuți în slujbă nu vor putea vedea stofa. În ce-l privește pe el, n-avea nici o teamă, totuși voia mai întâi să trimită pe altul să vadă cum stau lucrurile. Toți în oraș știau ce putere ciudată are stofa și fiecare era curios să știe cât de nepotrivit în slujbă sau de prost este vecinul. - Am să-l trimit pe sfetnicul meu cel bătrân; e om cinstit și de încredere, el poate mai bine decât oricine să judece stofa, fiindcă e înțelept și nimeni nu-și îndeplinește slujba mai bine ca el. Sfetnicul cel bătrân s-a dus în odaia unde cei doi pehlivani lucrau la războaiele goale. - Doamne ferește, ce-o mai fi și asta? s-a gândit sfetnicul și a deschis ochii mari. Nu văd nimic! Dar n-a spus că nu vede. Pehlivanii l-au rugat să vină mai aproape și l-au întrebat dacă-i plac culoarea și desenul stofei. Și tot îi arătau stativele, care erau însă goale. Bietul sfetnic holba ochii, dar de văzut nu vedea nimic, fiindcă nu era nimic de văzut. "Oi fi eu prost? se gândi el. N-aș fi crezut; oricum, asta nu trebuie s-o afle nimeni. N-oi fi bun pentru slujba pe care o fac? Nu, nu-i bine să spun că nu văd stofa." - Ei, ce spuneți? a întrebat un țesător. - Foarte frumos! a răspuns sfetnicul și și-a pus ochelarii ca să vadă mai bine. Niște culori minunate! Am să spun împăratului că-mi place foarte mult. - Ne pare bine, au zis țesătorii și au început să spună ce culori sunt și ce fel de desen are stofa. Sfetnicul cel bătrân asculta cu luare-aminte ca să spună împăratului tot așa, și chiar i-a și spus. Pehlivanii au cerut și mai mulți bani, și mai multă mătase, și fir de aur, și mai mult decât până acuma. Dar le băgau pe toate în buzunarele lor, iar în războaie nu era nici un capăt de ață, dar ei lucrau ca și până acum la stativele goale. Peste câtva timp, împăratul a trimis pe alt sfetnic, tot așa de vrednic, ca să vadă unde au ajuns cu țesutul și dacă mai este mult până e gata stofa. Dar și lui i s-a întâmplat ca și celuilalt: s-a uitat și iar s-a uitat, însă cum în stative nu era nimic, n-a putut să vadă nimic. - Ce ziceți? Frumoasă stofă, nu? l-au întrebat cei doi pehlivani și i-au arătat și i-au spus cum și ce fel era stofa care nu se vedea nicăieri. "Prost nu sunt, se gândi sfetnicul. Atunci înseamnă că nu-s bun pentru slujba pe care-o fac! Ar fi ciudat și asta, dar cum o fi, cum n-o fi, nu trebuie să afle nimeni." - E foarte frumoasă stofa, a spus el împăratului. Tot orașul vorbea de stofa asta nemaipomenită. Împăratul s-a gândit să se ducă s-o vadă și el cât mai era în stative. A luat cu dânsul tot oameni unul și unul, printre care și cei doi sfetnici care mai fuseseră, și s-a dus la cei doi pehlivani care lucrau din răsputeri, dar fără nici un fir de ață în războiul de țesut. - Ia uitați-vă ce frumoasă e! au spus cei doi sfetnici. Ce desen, ce culori minunate! Și arătau stativele goale, fiindcă credeau că toți ceilalți văd stofa și ei nu. "Ce să fie oare? se gândea împăratul. Nu văd nimic! Cumplit lucru! Ce, oi fi cumva prost? Nu-s bun de împărat?" - Da, într-adevăr, stofa e foarte frumoasă, a spus el cu glas tare; e vrednică de toată lauda! Și împăratul dădea din cap mulțumit și se uita la stativele goale. Nu voia să spună că nu vede nimic. Toți curtenii care erau cu dânsul se uitau și ei, dar nu vedeau nici ei nimic. Spuneau însă ca și împăratul: "O, ce frumos!". Și toți l-au sfătuit să se îmbrace cu hainele făcute din stofa aceasta minunată la serbarea care tocmai trebuia să aibă loc peste câteva zile. "Minunat, frumos, măreț!", spuneau toți și se bucurau grozav. Împăratul a dat celor doi pehlivani câte o decorație, ca să și-o atârne la piept, și titlul de maestru țesător al curții imperiale. În noaptea din ajunul serbării, cei doi pehlivani nu s-au culcat. Au aprins șaisprezece lămpi și lumea putea să-i vadă cum lucrau de zor să isprăvească hainele împăratului. S-au făcut că iau stofă de la stative, s-au făcut că taie cu foarfecele, pe urmă au cusut cu ace fără ață și după aceea au spus: "Hainele sunt gata". Împăratul a venit cu sfetnicii. Pehlivanii au ridicat brațele în sus, ca și cum ar fi ținut ceva în mână, și au spus: "Poftim pantalonii! Poftim haina! Poftim mantia!" și așa mai departe. "Hainele sunt ușoare ca pânza de păianjen, spuneau ei, când le îmbraci nici nu le simți, dar tocmai asta e frumusețea." - Da, da, ziceau sfetnicii, dar nu vedeau nimic, pentru că nu aveau ce să vadă. - Dacă maiestatea voastră vrea să se dezbrace, au spus pehlivanii, vă putem pune hainele cele noi chiar acuma, aici, în fața oglinzii. Împăratul s-a dezbrăcat și pehlivanii s-au prefăcut că-i pun hainele cele noi care tocmai erau gata și împăratul se întorcea și se sucea în fața oglinzii. - Ce bine îi vin, ce frumoase sunt! ziceau toți cei care erau de față. Ce stofă minunată! Nici nu se poate ceva mai frumos! - E gata afară baldachinul pentru maiestatea voastră, a spus marele maestru de ceremonii al curții. - Sunt gata și eu, a spus împăratul și s-a mai uitat o dată în oglindă, fiindcă voia să creadă lumea că își vede hainele. Curtenii, care aveau dreptul să ducă trena mantiei, s-au aplecat, au întins mâinile ca și cum ar fi ridicat ceva de jos, apoi au pornit prefăcându-se că țin ceva în mâini; nu îndrăzneau să spună că nu văd nimic. Împăratul mergea acum sub baldachin și toți oamenii de pe străzi și de la ferestre spuneau: "Ce minunate haine are împăratul! Ce trenă strașnică! Ce bine îi vin!" Nici unul nu voia să spună că nu vede nimic; fiindcă atunci lumea ar fi zis că nu-i priceput în slujbă sau că-i prost de dă în gropi. Nici o haină de-a împăratului nu stârnise atâta bucurie printre oameni. - Împăratul e dezbrăcat! a spus deodată un copil. - Asta-i vocea nevinovăției! a zis tatăl copilului și a spus în șoaptă altora ce vorbise copilul. - E dezbrăcat! a strigat tot poporul. Împăratul a auzit și i s-a părut și lui că poporul are dreptate, dar s-a gândit: "Acuma nu mai pot să dau înapoi, trebuie s-o țin întruna așa cum am început". Și curtenii au mers înainte și au dus trena pe care n-o vedea nimeni fiindcă nu era nici o trenă.


content:
Erau odată douăzeci și cinci de soldați de plumb și toți erau frați, fiindcă fuseseră făcuți dintr-o lingură veche. Țineau pușca în mână și fruntea sus. Aveau o uniformă foarte frumoasă, roșie și albastră. Cel dintâi lucru pe care l-au auzit pe lumea asta, când s-a ridicat capacul de pe cutia în care ședeau, au fost cuvintele: "Soldați de plumb!" Cuvintele acestea le-a rostit un băiețaș care bătea din palme de bucurie. Tocmai îi primise cadou de ziua lui. I-a scos și i-a înșirat pe masă. Toți semănau leit între ei, unul singur era puțin mai altfel: avea numai un picior, pentru că fusese făcut cel din urmă și nu mai ajunsese plumbul; dar deși avea numai un picior, stătea tot așa de drept ca și ceilalți cu două picioare și tocmai el avea să facă cele mai mari isprăvi, așa cum aveți să vedeți îndată. Pe masa pe care stăteau ei înșirați mai erau o mulțime de jucării; era mai cu seamă un castel de hârtie de toată frumusețea. Pe ferestre puteai să te uiți înăuntru și să vezi toate încăperile. În fața castelului era un pâlc de copaci și în mijlocul lor era o oglinjoară care închipuia un lac. Pe ea pluteau și se oglindeau lebede de ceară. Toate jucăriile erau drăgălașe, dar cea mai drăgălașă era o fetiță care stătea în ușa castelului; era făcută și ea din hârtie, însă avea haine frumoase și pe umeri o panglică subțire și albastră, chiar ca o broboadă. Pe broboadă, drept la mijloc, era o stea strălucitoare, cât fața ei de mare. Fetița stătea cu brațele ridicate, fiindcă era dansatoare și își ridicase și un picior, dar așa de sus încât departe soldatul de plumb nu vedea unde-i și credea că fata are ca și el numai un picior. "Ar fi o nevastă tocmai potrivită pentru mine – se gândi el; atâta numai că e cam boieroaică, stă într-un castel și eu stau într-o cutie în care suntem douăzeci și cinci de inși; nu-s tocmai potrivit pentru ea; da’ eu tot am să încerc să intru în vorbă cu dânsa." Și s-a întins cât era de lung după tabachera de pe masă. De aici, putea să se uite în voie la dansatoarea cea mititică și subțire, care stătea mereu într-un picior, fără să cadă. Seara, soldații de plumb au intrat în cutie și toți cei din casă s-au dus la culcare. Și atunci, cutia cu muzicuță a început să cânte tot felul de cântece vesele. Soldații de plumb au început să zăngănească în cutia lor, fiindcă voiau și ei să iasă și să vadă ce-i, dar nu puteau să ridice capacul. Spărgătorul de nuci se dădea de-a tumba și creta se zbenguia pe tăbliță. De atâta larmă, canarul s-a trezit și a început și el să vorbească în versuri. Numai soldatul de plumb și cu dansatoarea nu se mișcau din loc. Ea stătea mereu într-un picior, în vârful degetelor și cu brațele întinse, el stătea tot așa de neclintit pe singurul lui picior și nu-și lua nici o clipă ochii de la dânsa. Deodată, ceasul a bătut douăsprezece și poc!, capacul tabacherei s-a deschis, dar în tabacheră nu era tutun, era numai un drăcușor mititel și negru. O șmecherie strașnică! - Ascultă, soldat de plumb – a spus drăcușorul – mută-ți ochii în altă parte! Dar soldatul parcă nici n-ar fi auzit. - Bine, ai să vezi tu mâine dimineață! a spus drăcușorul. Când s-a făcut ziuă și copiii s-au sculat, au luat soldatul de plumb și l-au pus pe marginea ferestrei și, deodată, c-o fi fost drăcușorul, c-o fi fost vântul, fereastra s-a deschis și soldatul de plumb a căzut de la etajul al treilea. A fost un drum cumplit. A căzut cu piciorul în sus și s-a înfipt cu chivăra și cu vârful baionetei între două pietre ale caldarâmului. Fata din casă și băiețașul s-au dus repede jos ca să-l caute; dar, cu toate că erau cât pe ce să calce pe el, nu l-au zărit. Dacă soldatul de plumb ar fi strigat: "Aici sunt!", desigur că l-ar fi găsit, dar el n-a strigat fiindcă era în uniformă și nu se cuvenea să strige așa, în gura mare. Începuse să plouă. Picăturile cădeau tot mai dese și de la o vreme turna cu găleata. După ce-a trecut ploaia, au venit doi băieți. - Ia uite – zise unul dintre ei – un soldat de plumb! Ia să-l luăm și să-i dăm drumul pe apă! Au făcut o luntre dintr-un ziar, au pus pe soldat în luntre și i-au dat drumul pe apa care curgea prin șanțul de pe marginea străzii; cei doi băieți alergau pe lângă el și băteau din palme. Ce umflată era apa și ce valuri făcea! Fusese ploaie, nu șagă! Luntrea de hârtie se legăna încoace și încolo și câteodată se învârtea așa de repede încât soldatul tremura. Dar tot neclintit rămânea, fața îi era nemișcată și el se uita drept înainte și nu scăpa pușca din mână. Deodată, luntrea a intrat pe sub un podeț. Era întuneric chiar ca în cutie. - Oare unde mă duc? – se gândea el. Asta-i numai din vina drăcușorului! Ah, dacă fetița aceea ar fi aici cu mine, în luntre, nu mi-ar păsa chiar dacă ar fi de două ori mai întuneric decât este! Deodată, a venit un șobolan care își avea casa acolo, sub podeț. - Ai pașaport? – a întrebat șobolanul. Arată-mi pașaportul! Soldatul de plumb n-a răspuns nimic și și-a strâns și mai tare arma la umăr. Luntrea a plecat mai departe și șobolanul după ea! Brr!, cum își mai rânjea dinții și striga la așchiile și la paiele care pluteau duse de apă: - Opriți-l! Opriți-l! N-a plătit vama și nu a arătat pașaportul! Apa curgea tot mai repede. Soldatul de plumb a mai putut să vadă o clipă lumina zilei când a ieșit pe sub podeț, dar deodată a auzit un vuiet care ar fi speriat și pe un om, cât de viteaz. Aici, la capătul podețului, pârâiașul de ploaie se vărsa într-un canal mare; pentru soldatul de plumb asta era tot așa de primejdios cum ar fi pentru noi dacă ne-am rostogoli într-o cascadă. Acuma era greu de tot. Luntrea a ieșit de sub podeț; soldatul se ținea cât putea mai drept, nimeni n-ar fi putut să spună că a clipit măcar! Luntrea s-a învârtit de vreo trei-patru ori, s-a umplut de apă și a început să se scufunde. Soldatul de plumb era acum în apă până la gât; luntrea se scufunda tot mai tare și hârtia tot mai tare se desfăcea; apa-i ajunsese soldatului până peste cap. El se gândea la dansatoarea cea mititică și drăgălașă, pe care nu avea s-o mai vadă niciodată, și-n urechile lui răsuna un cântec: Du-te la război, oștene, Și de moarte nu te teme! Hârtia s-a rupt și soldatul de plumb s-a prăbușit în apă, dar n-a ajuns la fund, fiindcă, chiar în clipa aceea, un pește mare l-a înghițit. Ce întuneric era înăuntru! Era mai rău decât sub podeț și era așa de strâmt locul! Soldatul de plumb însă era neclintit și zăcea întins, cu arma la umăr. Peștele umbla încoace și încolo prin apă și se zbuciuma cumplit. Apoi s-a oprit deodată și nu s-a mai mișcat; pe urmă, o fâșie de lumină l-a străbătut ca un fulger. Lumina s-a făcut tot mai mare și s-a auzit un glas strigând: "Uite soldatul de plumb!" Ce se-ntâmplase? Peștele fusese prins, dus la piață, vândut și acuma ajunsese în bucătărie pe masă și bucătăreasa îl spintecase cu satârul. Bucătăreasa l-a luat de mijloc cu două degete și l-a dus în casă; toți cei din casă s-au îngrămădit să vadă pe năzdrăvanul care călătorise pe apă până-n pântecele unui pește; dar soldatul de plumb nu se prea fălea cu asta. L-au pus pe masă și… să mai spui că lumea nu-i plină de întâmplări minunate! Soldatul de plumb era acuma în odaia în care stătuse până în clipa când căzuse de pe fereastră. Erau tot copiii aceia; pe masă erau aceleași jucării și castelul cel frumos cu dansatoarea cea mititică și drăgălașă. Stătea și acuma tot într-un picior și cu celălalt ridicat în sus, dar fără să se clintească. Soldatul de plumb s-a înduioșat așa de tare încât mai că ar fi început să plângă cu lacrimi de plumb, dar s-a gândit că un oștean nu trebuie să plângă, așa că s-a uitat numai țintă la dânsa și n-a spus nimic. Deodată, un băiețaș a luat soldatul și l-a azvârlit drept în sobă – de ce l-o fi azvârlit, că doar nu făcuse nimic rău? Dar aici desigur că tot drăcușorul din tabacheră și-a vârât coada. Soldatul de plumb stătea acuma pe jeratic și se simțea năpădit de-o căldură nemaipomenită; căldura asta o fi fost de la foc sau o fi fost de la dragoste, nu știa nici el. Culorile i se șterseseră; că i s-or fi șters de zbuciumul călătoriei ori de atâtea necazuri care dăduseră peste el, cine mai știe? Se uita la fetița într-un picior, fetița se uita și ea la dânsul și soldatul simțea că se topește, dar tot neclintit stătea, cu arma la umăr. Deodată, s-a deschis ușa, s-a făcut curent și dansatoarea, luată pe sus de vânt, a zburat drept în sobă, lângă soldatul de plumb, a luat foc și s-a făcut scrum. Soldatul s-a topit de n-a mai rămas nimic din el decât un cocoloș de plumb și, când a doua zi dimineața servitoarea a scos cenușa din sobă, n-a mai găsit din el decât o inimioară de plumb; din dansatoarea cea drăgălașă nu mai rămăsese decât steaua de pe broboadă, dar steaua era acuma arsă și neagră ca tăciunele.


content:
Departe de-aici, acolo unde se duc rândunelele când la noi e iarnă, era odată un crai care avea unsprezece băieți și o fată pe care o chema Eliza. Cei unsprezece frați erau prinți, aveau câte o decorație la piept și sabie la șold și așa se duceau la școală; scriau cu creioane de diamant pe tăblițe de aur și învățau pe de rost tot atât de bine pe cât citeau. Când îi auzeai, știai numaidecât că sunt prinți. Eliza, sora lor, ședea pe un scăunel de sticlă și avea o carte cu poze care costase o mulțime de parale. Trăiau bine copiii, numai că asta n-a ținut prea mult! Tatăl lor, craiul, s-a însurat cu o crăiasă rea și hapsână, căreia nu-i erau dragi copiii. Au putut să vadă asta chiar de la început; în palat era petrecere mare și ei s-au apucat să se joace de-a musafirii; de obicei, când se jucau așa căpătau o mulțime de prăjituri și de mere coapte, acum însă crăiasa cea nouă le-a dat o ceașcă cu nisip și le-a spus că se pot juca foarte bine și așa. Peste vreo săptămână, crăiasa a dus-o pe Eliza la țară, la niște țărani, iar pe prinți atâta i-a tot vorbit de rău față de crai, că acesta nici nu s-a mai îngrijit deloc de ei. - Duceți-vă și voi în lumea largă, le-a spus crăiasa cea hapsână; zburați ca niște păsări fără glas! Dar n-a fost chiar așa de rău cum ar fi vrut ea. Prinții s-au prefăcut în unsprezece lebede frumoase. Au scos un strigăt și au ieșit în zbor pe ferestrele palatului și au luat-o peste parc și peste pădure. Era dis-de-dimineață tare când au trecut pe la căsuța în care stătea sora lor Eliza. La vremea asta ea dormea. S-au învârtit pe deasupra casei, și-au întins gâturile lungi și au bătut din aripi, dar nimeni nu i-a văzut, nici nu i-a auzit. Așa că au plecat mai departe, s-au înălțat deasupra norilor și s-au tot dus până au ajuns la o pădure care se întindea chiar până la marginea mării. Eliza ședea în căsuța țăranului și se juca cu o frunză verde de brusture, că altă jucărie n-avea; făcuse o gaură în frunză și acum se uita prin gaură la soare și i se părea că vede ochii limpezi ai fraților ei și când razele de soare îi alunecau pe obraz parcă ar fi sărutat-o ei. Zilele treceau toate la fel. Când vântul se strecura printre tufele de trandafir din grădină și șoptea: "Cine-i mai frumos decât voi?", trandafirii clătinau din cap și spuneau: "Eliza". Când vreo babă ședea duminică la ușă cu cartea de rugăciuni pe genunchi și vântul întorcea filele și spunea cărții: "Cine-i mai cucernică decât tine?", cartea răspundea: "Eliza". Și chiar așa era cum spuneau trandafirii și cartea de rugăciuni. Când a împlinit cincisprezece ani s-a întors acasă. Dar când a văzut crăiasa cât era de frumoasă, i-a fost ciudă pe fată și grozav ar fi vrut s-o schimbe în lebădă ca și pe frații ei, dar n-a îndrăznit să facă asta chiar îndată, fiindcă craiul voia să-și vadă fiica. Crăiasa s-a dus de dimineață în odaia ei de baie, care era de marmură, cu sofale moi și covoare scumpe. A luat trei broaște, le-a sărutat și a spus uneia din ele: "Când are să intre în baie Eliza, să te așezi pe capul ei ca să se facă proastă ca tine!" Altei broaște i-a spus: "Așează-te pe fruntea ei ca să se facă urâtă ca tine și tată-său să n-o mai cunoască!", iar celei de-a treia broaște i-a spus: "Așează-te pe inima ei, ca să nu mai fie cu cugetul curat și să o doară inima!" După aceea a băgat în apă cele trei broaște și apa deodată s-a făcut verde; a chemat-o pe Eliza, a dezbrăcat-o și a pus-o să intre în apă. Și când Eliza a intrat în apă, o broască i s-a pus în păr, alta pe frunte și alta pe piept, însă Eliza parcă nici nu le-ar fi simțit. Când a ieșit din baie, pe apă au rămas trei flori roșii de mac. Dacă broaștele n-ar fi fost veninoase și nu le-ar fi sărutat vrăjitoarea, s-ar fi prefăcut în trandafiri roșii, dar oricum, tot în flori au trebuit să se prefacă, fiindcă șezuseră pe capul și pe inima Elizei și Eliza era așa de cucernică și de nevinovată încât farmecele nu aveau asupra ei nici o putere. Crăiasa, când a văzut așa, a frecat-o pe fată cu zeamă de nucă și a înnegrit-o toată, a uns-o pe față cu o alifie rău mirositoare și i-a încâlcit părul. Așa că acuma era cu neputință s-o mai cunoască cineva. Tată-su s-a speriat când a văzut-o și a spus că nu-i fata lui; nimeni n-a mai cunoscut-o, numai câinele din curte și cu rândunelele știau că-i ea, dar pe ei nu-i întreba nimeni. Biata Eliza a început să plângă și s-a gândit la cei unsprezece frați ai ei, care acuma nu mai erau acolo. A plecat amărâtă de la palat și a umblat o zi întreagă pe câmp și prin mlaștini și seara a ajuns la o pădure mare. Nu mai știa nici ea încotro să apuce și era tare necăjită și îi era dor de frații ei, care de bună seamă că fuseseră alungați ca și ea. Voia să-i caute și să-i găsească. Abia apucase să intre în pădure și a prins-o noaptea. Cum nu mai știa pe unde să meargă, s-a așezat pe mușchiul moale, și-a spus rugăciunea și și-a pus capul pe o buturugă. Era o liniște adâncă, nu bătea vântul și de jur împrejur, prin iarbă și pe mușchi, străluceau o sumedenie de licurici; când a atins o creangă cu mâna, gândacii luminoși au căzut peste ea ca niște stele căzătoare. Toată noaptea i-a visat pe frații ei; se făcea că se jucau ca altădată, când erau mici, scriau cu creioane de diamant pe tăblițe de aur și se uitau în cartea cu poze care costase o mulțime de parale, însă pe tăbliță nu mai scriau ca altădată linii și rotocoale, ci isprăvile vitejești pe care le făcuseră; tot ce trăiseră și văzuseră de atunci încoace. Și în carte toate prinseseră viață, păsările cântau și oamenii ieșeau din carte și vorbeau cu Eliza și cu frații ei, dar când se întorcea fila, ei săreau repede înăuntru, ca să nu se încurce pozele. Când s-a trezit, soarele era sus. Eliza nu putea să-l vadă, fiindcă copacii își întindeau crengile dese deasupra ei, dar razele se jucau printre frunze și fluturau ca un văl de aur. Mireasma răcoroasă a pădurii o învăluia și păsările aproape că i se așezau pe umeri. Auzea un murmur de apă; erau niște pâraie care se vărsau într-un lac cu fundul de nisip moale. Pe mal erau tufișuri dese, numai într-un loc era o deschizătură pe care o făcuseră cerbii și pe aici s-a scoborât și Eliza către apă. Lacul era așa de limpede încât, dacă vântul n-ar fi mișcat crengile, ai fi putut crede că-i zugrăvit, așa de deslușit se oglindeau pe luciul lui frunzele, și cele luminate de soare, și cele care stăteau în umbră. Când și-a zărit fața în apă, s-a speriat văzând cât era de urâtă și de neagră. Dar când a luat apă în pumni și s-a frecat pe față și pe ochi, pielea iar s-a înălbit; atunci s-a dezbrăcat și s-a băgat în apă; o fată mai frumoasă decât ea nu se mai afla pe lume. După ce s-a îmbrăcat iar și și-a împletit părul, s-a dus la un pârâu, a luat în pumni apă, a băut și a intrat iar în pădure, fără să știe nici ea încotro merge. Se gândea la frații ei și se gândea că Dumnezeu n-are s-o lase să piară; doar el pusese să crească meri sălbatici prin pădure, ca să aibă ce mânca vreun rătăcit flămând cum era ea. Și chiar a găsit un măr de-aceștia cu crengile încovoiate de atâtea mere câte avea. A mâncat până s-a săturat, a pus crengile proptele și a plecat mai departe, în întunericul pădurii. Era așa de mare liniștea încât își auzea pașii când călca pe frunzele uscate. Nu era nici o pasăre nicăieri și razele de soare nu străbăteau prin frunzișul des; trunchiurile copacilor erau așa de aproape unul de altul încât făceau ca un zid de jur împrejurul ei. Era o singurătate cum nu mai pomenise ea niciodată. Noaptea a venit, dar de data asta nu mai era nici un licurici. Mâhnită, s-a așezat jos ca să doarmă și i se părea că ramurile de deasupra ei s-au dat într-o parte și Dumnezeu se uita blând la ea, și îngerașii se uitau și ei peste umerii și pe sub brațele lui, ca s-o vadă. Dimineața, când s-a trezit, nu știa dacă visase sau dacă fusese chiar așa. A pornit iar prin pădure și s-a întâlnit cu o babă care culegea într-un paner zmeură și mure. Baba i-a dat și ei mure și zmeură. Eliza a întrebat-o dacă n-a văzut unsprezece prinți călări prin pădure. - Nu, a spus baba, da’ ieri am văzut unsprezece lebede pe-un râu aici aproape și fiecare cu câte o coroană de aur pe cap. Baba a dus-o pe Eliza până la un pripor, la picioarele căruia șerpuia un râu mititel; copacii de pe maluri își întindeau unii către alții ramurile stufoase și acolo unde nu ajunseseră să se împreune își smulseseră din pământ rădăcinile și atârnau cu crengile încâlcite peste apă. Eliza și-a luat rămas bun de la babă și a pornit de-a lungul râului până a ajuns la malul mării. Marea se întindea în fața ei, dar nu se zărea nici o luntre; cum să meargă mai departe? Și cum stătea ea așa pe gânduri, privirile i-au căzut pe pietricelele care umpleau țărmul. Sticlă, fier, piatră, tot ce arunca marea pe țărm era șlefuit și poleit și căpătase înfățișarea apei care era mai moale decât mâna ei gingașă. Și ea s-a gândit: "Apa se mișcă mereu și tot ce-i aspru netezește; tot așa am să fiu și eu, neostenită; vă mulțumesc că m-ați învățat asta, voi, valuri veșnic mișcătoare! Îmi spune inima că o dată și o dată aveți să mă duceți la frații mei dragi". Pe iarba de mare udă de pe țărm erau unsprezece pene albe de lebădă. Eliza le-a strâns și le-a luat. Era singurătate mare și acolo, dar Eliza nu se simțea singură, fiindcă marea era mereu alta; în câteva ceasuri își schimba înfățișarea mai mult decât un lac într-un an întreg. Când trecea câte un nor mare și negru, marea parcă zicea: pot să fiu și întunecată; pe urmă bătea vântul și valurile erau albe de spumă, iar când norii erau roșii și vântul stătea, marea era trandafirie și pe urmă era iarăși când verde, când albă, dar oricât ar fi fost de liniștită, lângă țărm apa tot se mișca; se ridica domol ca pieptul unui copil care doarme. Când soarele tocmai asfințea, Eliza a văzut cum veneau din larg unsprezece lebede cu coroane de aur pe cap; zburau una după alta și de departe parcă erau o panglică lungă, albă. Eliza s-a ascuns după un tufiș; lebedele s-au lăsat jos și și-au scuturat aripile mari și albe. Când soarele s-a scufundat în apă, lebedele deodată s-au preschimbat în oameni; în fața Elizei stăteau acuma cei unsprezece prinți frumoși, frații ei. Fata a scos un țipăt. Cu toate că se schimbaseră mult de când nu-i mai văzuse, a ghicit că frații ei erau. S-a repezit în brațele lor, a spus fiecăruia pe nume și frații nu mai puteau de bucurie că au găsit-o iar pe sora lor, care acuma era mare și frumoasă. Râdeau și plângeau și spuneau cât de rău se purtase mama vitregă cu ei toți. - Noi, a zis fratele cel mai mare, suntem lebede numai cât stă soarele pe cer; îndată ce soarele apune ne căpătăm iar înfățișarea omenească. De aceea trebuie să avem grijă ca la apusul soarelui să avem pământul sub picioare, fiindcă dacă ne prinde noaptea în văzduh, deasupra apei, cădem în chip de oameni în apă și ne înecăm. Nu locuim aici. Stăm într-o țară tot așa de frumoasă ca asta, de cealaltă parte a mării, dar drumul până acolo e lung. Trebuie să trecem în zbor marea și nu-i nici o insulă pe care să poposim noaptea. Este numai o stâncă îngustă în mijlocul mării; de-abia avem loc să stăm strânși unul lângă altul; când marea-i zbuciumată, valurile ne stropesc până sus, dar noi stăm neclintiți și mulțumim lui Dumnezeu că avem unde să poposim. Și stăm așa toată noaptea, cu chipurile noastre de oameni; dacă n-ar fi stânca asta, n-am putea să ne mai vedem niciodată țara noastră dragă, fiindcă ne trebuie două zile, cele mai lungi ale anului, ca să ajungem până aici. Numai o dată pe an ne este îngăduit să ne întoarcem în țară și nu putem sta decât unsprezece zile, în care timp zburăm pe deasupra pădurii de unde putem să zărim palatul în care ne-am născut și unde stă tata și să vedem turla bisericii în care-i înmormântată mama. Aici parcă toți copacii și toate tufișurile sunt rude cu noi, aici aleargă pe câmpie caii sălbatici pe care i-am văzut în copilăria noastră, aici lemnarii cântă vechi cântece după care jucam când eram copii, aici e patria noastră, încoace ne trage mereu inima să venim și aici, în sfârșit, te-am găsit surioară dragă. Numai două zile putem să mai rămânem și după aceea trebuie să plecăm iar pe deasupra mării, într-o țară minunată, dar care nu-i țara noastră. Dar cum să te luăm cu noi, că n-avem nici corabie, nici luntre? - N-aș putea oare să vă mântui de vrajă? i-a întrebat ea. Și așa au stat de vorbă mai toată noaptea și au ațipit doar câteva ceasuri. Eliza s-a trezit de fâlfâitul aripilor pe deasupra ei. Frații se schimbaseră iar în lebede. Au zburat de câteva ori de jur împrejur, apoi și-au întins aripile și au plecat în zori; cel mai tânăr însă a rămas în urmă, s-a lăsat în jos și și-a plecat capul pe genunchii ei și ea l-a mângâiat pe aripi; toată ziua au stat așa împreună. Către seară au venit și ceilalți și când soarele a asfințit, s-au prefăcut iar în oameni. - Mâine – au spus ei – plecăm și nu ne mai putem întoarce decât peste un an. Nu putem să te lăsăm aici. Mai bine hai cu noi. Suntem destul de voinici ca să te ducem în brațe, atunci de ce adică n-am putea să te luăm pe aripi și să zburăm cu tine pe deasupra mării? - Da, da, luați-mă cu voi! a spus Eliza. Toată noaptea au lucrat și au împletit o plasă mare și groasă din răchită mlădioasă și trestie tare. Au pus-o pe Eliza în plasă și, când a răsărit soarele și frații s-au prefăcut iar în lebede, au apucat plasa cu pliscurile și s-au înălțat în zbor, spre nori, cu sora lor, care încă dormea. Razele soarelui îi cădeau drept pe obraz și de aceea o lebădă zbura chiar deasupra capului ei, ca să-i facă umbră cu aripile. Erau departe-n larg când Eliza s-a trezit; întâi a crezut că visează când s-a văzut dusă așa prin aer pe deasupra mării. Lângă ea erau o creangă de zmeură și o legătură de rădăcini bune de mâncat. Fratele cel mai mic le culesese și le pusese acolo. Ea i-a mulțumit c-un zâmbet, fiindcă știa care era: era acela care îi zbura deasupra capului și îi făcea umbră cu aripile. Erau așa de sus încât o corabie dedesubtul lor părea un pescăruș alb. Deodată au ajuns deasupra unui nor mare, dar când Eliza s-a uitat mai bine, era un munte și pe munte alergau umbra ei și umbrele celor unsprezece lebede. Era o priveliște mai minunată decât tot ce văzuse ea vreodată. Dar când soarele s-a urcat mai sus pe cer și muntele a rămas în urmă, au pierit și umbrele. Toată ziua au zburat prin văzduh ca o săgeată zbârnâitoare; totuși mergeau mai încet decât de obicei, fiindcă acuma o duceau și pe Eliza cu ei. Vremea a început să se strice. Se făcea seară. Eliza vedea cu îngrijorare cum soarele se lasă către asfințit și stânca din mijlocul mării nu se zărea. I se părea că lebedele dădeau și mai tare din aripi. Era vina ei că nu puteau să zboare destul de repede; când soarele avea să apună, ei aveau să se facă iar oameni, să cadă în apă și să se înece. Se ruga în gând lui Dumnezeu, dar stânca tot nu se zărea. Se întuneca și vântul bătea tot mai tare, vestind furtuna. Norii deși și negri acoperiră cerul amenințător și plin de fulgere, care țâșneau unul după altul. Soarele ajunsese chiar la marginea apei. Elizei îi bătea inima cu putere. Deodată lebedele se lăsară în jos așa de repede încât ea a crezut că se prăbușesc; dar ele au zburat mai departe. Soarele era pe jumătate în apă; deodată se zări sub dânsa stânca. De sus nu părea mai mare decât o focă cu capul afară din apă. Soarele se cobora repede din dosul zării; acuma nu mai era decât ca o stea. În sfârșit, piciorul ei atinse stânca și soarele se stinse cum se stingea cea din urmă pâlpâire a unei hârtii aprinse. Frații stăteau braț la braț în jurul ei și nu era loc pe stâncă decât numai pentru ei toți. Marea se lovea de stâncă și împrăștia o ploaie de stropi peste dânșii; cerul era mereu sfâșiat de fulgere și tunetul bubuia întruna, dar frații și cu sora se țineau de mână și asta le dădea mângâiere și curaj. A doua zi în zori vremea s-a liniștit; cum a răsărit soarele, lebedele au plecat în zbor cu Eliza. Marea era încă zbuciumată; de sus, de unde erau ei, spuma albă de pe întinsul verde întunecat al valurilor parcă ar fi fost milioane de lebede care pluteau pe apă. Când soarele era sus, Eliza a văzut în fața ei plutind în văzduh niște munți cu piscuri acoperite de zăpadă; în mijlocul lor se ridica un palat mare și înalt, cu mai multe rânduri de stâlpi, unii peste alții; în jurul lui erau păduri de palmieri și flori minunate, mari cât niște roți de moară. Ea a întrebat dacă asta e țara la care trebuiau să ajungă, dar lebedele au clătinat din cap, fiindcă ceea ce vedea ea era palatul pe care și-l clădește în nori Fata Morgana, și care se schimba mereu, și în care oamenii nu pot pătrunde. Eliza s-a uitat mai bine și deodată munții, pădurile și palatul s-au prăbușit și în locul lor au răsărit douăzeci de biserici, toate la fel, cu turnuri înalte și ferestre arcuite. Parcă se auzea și orga, dar era numai marea care vuia. Când s-au apropiat, bisericile s-au preschimbat în tot atâtea corăbii, iar când Eliza s-a uitat mai bine a văzut că erau neguri care pluteau pe apă. Într-adevăr, totul în fața lor se schimba mereu. În sfârșit au zărit țara cea aievea la care voiau să ajungă. În fața lor, departe, erau munți albaștri, păduri de cedri, orașe și palate. Soarele nu asfințise când au ajuns la o peșteră în care mușchiul moale era ca un covor. - Să vedem ce-ai să visezi aici la noapte – a spus fratele cel mai mic și i-a arătat odaia ei de culcare. - Să dea Dumnezeu să visez cum aș putea să vă scap – a spus ea. S-a rugat lui Dumnezeu s-o ajute și s-a culcat. Deodată i s-a părut că zboară și ajunge la palatul zânei Morgana. Zâna i-a ieșit înainte, frumoasă și strălucitoare, și totuși semăna cu baba din pădure care îi dăduse zmeură și-i spusese de lebedele cu coroane de aur pe cap. - Frații tăi pot să scape – a zis zâna – numai să ai răbdare și să nu-ți fie frică. E drept că apa, deși e mai moale decât mâinile tale, totuși șlefuiește pietrele, dar ea nu simte durerea pe care au s-o simtă degetele tale și ea nu are o inimă și nu simte frica și chinul pe care ai să le simți tu. Vezi tu urzica asta pe care o țin în mână? Urzici de acestea cresc prin preajma peșterii în care dormi tu acuma și numai acestea care cresc pe-aici și cele care cresc în cimitir sunt bune. Pe acestea tu trebuie să le culegi și să nu te sperii că au să te usture mâinile. După aceea să le zdrobești cu piciorul și să faci din ele fire și cu firele acestea să țeși și să coși unsprezece cămăși cu mâneci lungi și să le arunci peste cele unsprezece lebede și atunci vraja are să se desfacă. Dar să știi că din clipa în care ai să începi lucrul și până ai să-l isprăvești nu trebuie să vorbești deloc, chiar dacă ar trece ani și ani de zile. Cel dintâi cuvânt pe care îl vei rosti va străpunge ca un cuțit inima fraților tăi; de limba ta atârnă viața lor. Bagă bine de seamă! Zâna a lovit-o ușurel cu urzica peste mână; Eliza a simțit ca o arsură și s-a trezit. Se făcuse ziuă și lângă ea era o urzică la fel cu aceea din vis. Fata a căzut în genunchi, a mulțumit lui Dumnezeu și a ieșit din peșteră ca să-și înceapă lucrul. Culegea urzici cu mâinile ei gingașe și urzicile o ardeau ca focul; mâinile și brațele ei erau pline de bășici, dar ea îndura bucuroasă orice, numai să poată scăpa pe frații ei de vrajă. Zdrobea urzicile cu piciorul și le prefăcea în fire verzi. După ce a apus soarele, au venit frații și s-au speriat când au văzut că Eliza e rănită; ei credeau că-i iar vreo vrajă de-a mașterii; când însă i-au văzut mâinile, au înțeles ce face sora lor pentru dânșii și fratele cel mai mic a început să plângă pe mâinile ei și acolo unde cădeau lacrimile bășicile usturătoare piereau. Toată noaptea a lucrat, fiindcă simțea că nu mai are liniște până nu scapă de vrajă pe frații ei. În ziua următoare, după ce lebedele au plecat, ea a rămas singură, dar niciodată n-a trecut vremea mai repede. O cămașă era gata; tocmai începuse pe-a doua când deodată s-a auzit un corn de vânătoare. Eliza s-a speriat. Cornul suna tot mai aproape și s-auzeau și câinii lătrând. Eliza a intrat repede în peșteră, și-a adunat grămadă urzicile pe care le culesese și le zdrobise și s-a așezat pe ele. Deodată din râpă a ieșit un câine și după el altul, și încă unul; toți au început să latre la gura peșterii și în curând vânătorii au fost și ei acolo să vadă ce-i. Cel mai frumos dintre ei și care era craiul țării aceleia s-a apropiat de Eliza; fată mai frumoasă decât ea nu văzuse niciodată. - Cum ai ajuns aici, fată frumoasă? a întrebat-o el. Eliza a dat numai din cap, pentru că n-avea voie să vorbească, că dacă vorbea punea în primejdie viața fraților ei. Mâinile și le-a ascuns sub șorț, ca să nu vadă craiul ce trebuia ea să îndure. - Hai cu mine! a spus el; nu trebuie să mai stai aici! Dacă ești tot așa de bună pe cât ești de frumoasă, am să te îmbrac numai în catifea și-n mătase, am să-ți pun pe cap coroană de aur și ai să stai în palatul cel mai frumos pe care-l am. Și craiul a luat-o pe Eliza și a așezat-o pe cal lângă el. Ea plângea și-și frângea mâinile. Și atunci craiul a spus: - Eu îți vreau numai binele. O dată și o dată ai să-mi mulțumești. Și a pornit cu ea prin munți, cu vânătorii după dânsul. Soarele asfințea când au ajuns în cetatea de scaun a țării, oraș cu multe biserici și palate. Craiul a dus-o pe Eliza la palatul lui, unde prin săli de marmură clipoceau havuzuri și pereții erau zugrăviți și tavanele erau și ele zugrăvite. Eliza însă nu se uita la nimic, era mâhnită și plângea. Slujitoarele au îmbrăcat-o cu haine scumpe, i-au pus mărgăritare în păr și mănuși în degetele urzicate. Gătită cum era acuma, era atât de frumoasă încât curtenii s-au închinat și mai adânc în fața ei și craiul a hotărât să se însoare cu ea, deși duhovnicul curții clătina din cap și zicea că fata asta frumoasă, găsită în pădure, era o vrăjitoare care l-a orbit pe crai și i-a furat mințile. Craiul însă nu a ascultat ce spune, a pus muzica să cânte, a poruncit cele mai bune bucate și a pus fete frumoase s-o însoțească dansând. Apoi a dus-o pe Eliza prin grădini pline de miresme și prin odăi mărețe, dar ea nici nu zâmbea măcar, fiindcă era năpădită de durere. Când au ajuns în odăile ei, craiul a deschis o ușă și i-a arătat Elizei o cămăruță așternută cu covoare verzi și scumpe și care semăna cu peștera în care o găsise. Pe jos era mănunchiul de fire pe care ea le scosese din urzici și de-un cui era atârnată cămașa pe care tocmai o isprăvise; toate fuseseră aduse de un vânător, care le socotise drept o ciudățenie. - Aici ai să crezi că ești tot la tine acasă – a spus craiul. Uite și lucrul pe care-l lucrai. Când Eliza a văzut lucrul care îi era ei drag, un zâmbet i-a răsărit pe buze și sângele i s-a întors în obraji. S-a gândit la mântuirea fraților ei, a sărutat mâna craiului și el a strâns-o la piept și a poruncit să tragă clopotele și să vestească nunta. Frumoasa fată mută din pădure era acum crăiasa țării aceleia. Duhovnicul i-a spus craiului câteva vorbe rele la ureche, dar ele n-au ajuns până la inima lui. Nunta s-a făcut și duhovnicul a trebuit chiar el să-i puie Elizei pe cap coroana și când i-a pus-o i-a apăsat-o așa de tare pe frunte că a durut-o. Dar inima o durea și mai tare când se gândea la frații ei și durerile trupului nu le mai simțea. Gura ei era mută; fiindcă o singură vorbă ar fi curmat viața fraților ei, dar ochii ei vorbeau și arătau o adâncă dragoste craiului celui bun și frumos, care făcea tot ce putea ca s-o bucure. Îi era drag tot mai tare și mult ar fi vrut ea să-i spună ce are pe suflet și ce o doare. Dar nu putea, trebuia să fie mută și mută să săvârșească lucrul pe care-l începuse. Noaptea se scula de lângă el și se ducea în cămăruță și țesea cămașă după cămașă; dar când s-o înceapă pe a șaptea, n-a mai avut fire. În cimitir ea știa că sunt urzici de care avea nevoie, dar trebuie să se ducă chiar ea să le culeagă; cum să facă oare ca s-ajungă până la ele? "Ce-i durerea degetelor pe lângă chinul pe care îl îndură inima mea? se gândea ea. Trebuie să încerc numaidecât!" Cu inima strânsă ca și cum ar fi făcut ceva rău, a ieșit pe furiș în grădina luminată de lună, a pornit prin aleile lungi, apoi pe străzile pustii și a ajuns la cimitir. Un singur om o văzuse, duhovnicul. Numai el fusese treaz pe când toată lumea dormea. Și el se gândi că avusese dreptate când spusese că nu-i lucru curat cu crăiasa; era fără nici o îndoială vrăjitoare și înșelase pe crai și pe toată lumea. Duhovnicul a spus craiului ce văzuse și ce credea el că ar fi și, la vorbele aspre pe care le rostea, pe obrajii craiului au curs două lacrimi grele. În inima lui a pătruns îndoiala. Noaptea s-a prefăcut că doarme, dar n-a dormit și a văzut cum Eliza s-a sculat și s-a dus încetișor în cămăruța ei; și asta se întâmpla în fiecare noapte. Cu fiecare zi care trecea, fața craiului se întuneca tot mai tare. Eliza vedea asta, dar nu înțelegea de ce și se îngrijora, dar și mai tare se îngrijora când se gândea la frații ei. Cu lacrimi fierbinți, ea uda catifeaua și purpura crăiască. Și iată că lucrul ei s-apropia de sfârșit; doar o cămașă mai trebuia, dar acuma iar nu mai avea fire și nici o urzică; trebuia deci să se mai ducă o dată, cea din urmă, la cimitir și să culeagă niște urzici. Se gândea cu frică la drumul până acolo, dar nu s-a lăsat clintită în voința ei. Noaptea a ieșit din palat și s-a dus, dar de data asta craiul și duhovnicul s-au luat după ea; au văzut cum Eliza a intrat pe poarta cimitirului și când au intrat și ei au văzut cum niște vrăjitoare ședeau pe o lespede de mormânt. Craiul și-a întors capul în altă parte, fiindcă și-a închipuit că printre ele e și aceea care adormise aseară cu capul pe pieptul lui. - Poporul o va judeca! a spus el și poporul a judecat-o și a osândit-o să fie arsă pe rug. Au luat-o pe Eliza din odăile cele frumoase și au dus-o într-o hrubă neagră și umedă în care vântul intra șuierând printre gratii; în loc de catifea și mătase i-au dat mănunchiul de urzici ca să-și pună capul pe ele. Cămășile aspre și usturătoare pe care le țesuse i le-au dat ca să se înveselească, dar nimic n-ar fi putut să-i fie mai drag decât ele și ea a început iar să lucreze ca să le isprăvească. Afară, copiii de pe uliță cântau cântece în care își băteau joc de dânsa și nimeni nu-i spunea o vorbă de mângâiere. Spre seară iată că la gratii s-a auzit un fâlfâit de aripi; era fratele cel mai mic; aflase unde era soră-sa și venise s-o vadă. Ea a început să plângă de bucurie, deși se gândea că noaptea asta avea să fie cea din urmă pe care o mai avea de trăit. Dar bine cel puțin că erau cămășile aproape gata și frații ei erau aici! Duhovnicul a venit să stea în ceasul din urmă cu dânsa, fiindcă așa făgăduise craiului; dar ea a clătinat din cap și l-a rugat din ochi să plece. Noaptea asta voia să-și isprăvească lucrul, că dacă nu-l isprăvea, atunci toate fuseseră degeaba, necazurile, lacrimile și nopțile ei nedormite. Duhovnicul a plecat spunându-i vorbe aspre. Eliza însă știa că era nevinovată și nu s-a sinchisit de vorbele lui și s-a pus să lucreze. Șoriceii umblau repede încoace și încolo și îi aduceau urzicile la picioare, ca s-o ajute și ei cât de cât. La fereastră a venit o pasăre și i-a cântat toată noaptea tot cântece vesele, ca s-o îmbărbăteze. Cu vreun ceas înainte de răsăritul soarelui, cei unsprezece frați au venit la poarta palatului și au cerut să fie duși în fața craiului. Li s-a răspuns că nu se poate, e noapte, craiul doarme și nu vrea să fie trezit. S-au rugat, au amenințat, a venit straja, a ieșit și craiul și a întrebat ce este; dar tocmai atunci a răsărit soarele și pe cei unsprezece frați nu i-a mai văzut nimeni; dar pe deasupra castelului zburau unsprezece lebede. La poarta orașului se adunase lume de pe lume să vadă cum au s-o ardă pe vrăjitoare. O mârțoagă trăgea căruța în care era Eliza; o îmbrăcaseră cu o rochie de pânză de sac, părul ei cel frumos îi atârna desfăcut pe umeri, obrajii îi erau galbeni, buzele i se mișcau încetișor și degetele ei împleteau firele verzi de urzică. Nici chiar pe drumul către moarte ea nu-și lăsa lucrul. La picioarele ei erau zece cămăși, la a unsprezecea lucra acuma. Lumea râdea de ea: - Ia uite vrăjitoarea cum tot șoșotește! Nu spune rugăciuni, cine știe ce vrăji o fi făcând! Și și-a luat și lucrul ei afurisit! Să i-l rupem în bucăți! Și lumea s-a repezit și a vrut să ia cămășile și să le rupă, dar deodată au venit în zbor unsprezece lebede și s-au așezat de jur împrejurul ei în căruță și au început să dea din aripi. Lumea s-a tras înapoi speriată. - E semn ceresc! E nevinovată! șopteau mulți, dar nu îndrăzneau să spună cu glas tare. Călăul a luat-o de mână, dar Eliza a aruncat cele unsprezece cămăși peste lebede și deodată au răsărit unsprezece prinți frumoși; numai cel mai tânăr avea la un umăr aripă în loc de braț, deoarece cămașa lui avea numai o mânecă, din pricină că Eliza nu mai avusese timp s-o facă și pe cealaltă. - Acuma pot să vorbesc! a spus ea. Sunt nevinovată! Când lumea a văzut ce s-a întâmplat, s-a închinat în fața ei, dar ea a căzut leșinată în brațele fraților ei: încordarea, spaima și durerea o copleșiseră. - Da, e nevinovată! a spus fratele cel mai mare și a povestit tot ce se întâmplase. În timp ce vorbea s-a răspândit o mireasmă parcă de mii și mii de trandafiri, fiindcă fiecare lemn din rug făcuse rădăcini și scosese ramuri. Rugul era acuma ca o tufă mare de trandafiri roșii, care toți erau înfloriți, în vârf cu o floare albă și strălucitoare, care lumina ca o stea. Craiul a cules-o și a prins-o Elizei în piept. Și atunci ea s-a trezit ușoară și senină. Toate clopotele au început să bată singure și păsări multe au venit în stoluri; și a fost iar nuntă la palat, dar o nuntă cum nici un crai nu mai văzuse vreodată.


content:
Era odată un negustor așa de bogat încât ar fi putut să pardosească cu bani de argint toată strada lui și pe lângă asta și o ulicioară aproape toată, dar nu le pardosea pentru că-și întrebuința altfel banii și când dădea o para, lua înapoi un galben, fiindcă era priceput; dar într-o bună zi a murit. Fecioru-su a moștenit toată averea și când s-a văzut cu atâta bănet a început să ducă o viață de petreceri; făcea zmee din banii de hârtie și arunca în apă galbeni în loc de pietre. Cu asemenea îndeletniciri, paralele s-au isprăvit repede și nu i-au mai rămas decât patru bănuți de aramă, iar haine nu mai avea decât un halat vechi și o pereche de papuci. Prietenii acuma nici nu mai voiau să știe de el, pentru că nu puteau să iasă pe stradă cu dânsul așa îmbrăcat. Numai unul din ei, care era mai bun la suflet, i-a trimis un cufăr vechi cu o scrisorică: "Fă-ți bagajul!" Dar el n-avea ce bagaj să-și facă și de aceea s-a băgat chiar el în cufăr. Acuma, să vedeți, cufărul acesta era tare ciudat. Cum îl încuiai, putea să zboare. Așa a făcut și feciorul de negustor; l-a încuiat și îndată a zburat cu cufărul pe horn, deasupra norilor, tot mai departe și mai departe. Când fundul cufărului scârțâia, feciorul negustorului se temea să nu se spargă în bucăți și să trebuiască să facă o tumbă cumplită și asta nu-i prea plăcea. Și a mers așa cât a mers și a ajuns în țara turcilor. A ascuns cufărul într-o pădure și a intrat în oraș. Nu s-a uitat nimeni la dânsul. Fiindcă turcii umblau ca și el, cu halat și cu papuci. Cum mergea el așa, a întâlnit în drum o doică cu un copil la piept. - Ascultă, doică turcească, a întrebat-o el, ce palat e acela de colo, cu ferestre așa de înalte? - Acolo stă fata sultanului, a răspuns femeia. S-a prorocit că are să fie foarte necăjită din pricina unui iubit și de aceea n-are voie nimeni să stea de vorbă cu ea, decât numai dacă sunt de față sultanul și sultana. - Bine, mulțumesc! a spus feciorul de negustor; s-a dus în pădure, s-a băgat în cufăr, a zburat până pe acoperișul palatului și s-a strecurat la prințesă pe fereastră. Prințesa dormea pe o sofa și era atât de frumoasă încât feciorul de negustor nu s-a putut opri și a sărutat-o. Ea s-a trezit și s-a speriat, dar el i-a spus că e dumnezeul turcilor și a venit prin văzduh la dânsa și ea a fost foarte măgulită. Pe urmă au stat împreună de vorbă și el i-a spus tot lucruri minunate, i-a spus că ochii ei sunt două lacuri adânci în care gândurile înoată ca niște zâne ale apei și i-a spus că fruntea ei e un palat de gheață cu încăperi frumoase și tablouri și i-a mai spus de barza care aduce copii mititei și drăgălași. Frumoase lucruri spunea! Și pe urmă i-a cerut prințesei mâna și ea îndată a spus da! - Să vii sâmbătă seara, a zis ea; sâmbătă seara, sultanul și sultana vin la mine la ceai. Au să fie foarte mândri că mi-a cerut mâna dumnezeul turcilor; caută numai și învață bine o poveste frumoasă, pentru că tatei și mamei le plac foarte mult poveștile; mama vrea să audă povești cu tâlc și cuviincioase, iar tata vrea să fie vesele. - Bine, n-am să aduc alte daruri decât o poveste, a spus el și a plecat, dar înainte de plecare prințesa i-a dat o sabie împodobită cu bani de aur și de asta avea el nevoie. Și-a luat zborul, și-a cumpărat un halat și după aceea s-a dus în pădure și acolo s-a apucat să născocească o poveste; până sâmbătă trebuia să fie gata și nu era chiar așa de ușor. Sâmbătă seara povestea era gata. Sultanul, sultana și toată curtea erau la ceai la prințesă. Toți l-au întâmpinat cu prietenie. - Nu vrei să ne spui o poveste? a spus sultana; dar una care să fie cu tâlc. - Dar să fie și cu haz, a zis sultanul. - Da, da! a răspuns el. Ascultați: era odată un mănunchi de chibrituri și chibriturile acestea erau foarte mândre de originea lor. Se făleau fiindcă se trăgeau dintr-un brad bătrân și înalt, din care fiecare din ele era o așchie. Chibriturile ședeau pe masă între o scăpărătoare veche și o tigaie tot veche de fier. Își aduceau aminte de tinerețe și povesteau tigăii: "Când eram noi în copac, stăteam într-o creangă verde. Dimineața și seara beam ceai de diamant, adică rouă, toată ziua ne îmbăiam în soare, când era soare, și păsările ne spuneau povești. Vedeam că suntem bogate prin faptul că fagii și mestecenii și ceilalți copaci numai vara erau îmbrăcați și iarna erau goi, pe când familia noastră avea mijloace să se îmbrace în verde și vara, și iarna. Dar iată că într-o bună zi a venit un tăietor de lemne și familia noastră s-a împrăștiat în toate părțile. Trunchiul familiei a ajuns catarg pe o corabie mare, care dacă voia putea să facă și înconjurul lumii, ramurile celelalte s-au dus care încotro, iar noi avem acuma menirea să aprindem oamenilor lumina; de aceea noi, obraze subțiri, am ajuns să stăm la bucătărie." "Soarta mea s-a desfășurat altfel, a spus tigaia de fier lângă care ședeau chibriturile. De la început, de când am venit pe lume, am fost de o mulțime de ori curățită și încălzită; eu fac treabă cu temei și sunt la loc de cinste aici în casă. Singura mea bucurie este să șed după masă la locul meu, curată și frecată, și să schimb vorbe înțelepte cu tovarășele mele. Afară de căldarea de apă, care se duce câteodată în curte și se întoarce, toți câți suntem aici stăm mereu în casă. Numai coșnița ne aduce noutăți și trebuie să spun că vorbește cu prea multă îndrăzneală despre cele ce se petrec afară. Deunăzi, o oală bătrână s-a speriat așa de tare de ceea ce vorbea coșnița, că a căzut de la locul ei și s-a spart; era o femeie așezată și cu păreri sănătoase, asta pot să v-o spun." "Mai taci acuma, că ai vorbit destul", i-a tăiat vorba scăpărătoarea și a izbit o dată în cremene că au sărit scântei în toate părțile. "Mai bine să ne veselim oleacă." "Da, haide să vedem care dintre noi e de neam mai bun", au spus chibriturile. "Ba nu, mie nu-mi place să vorbesc de mine, a zis oala de lut. Hai mai bine să povestim câte o întâmplare. Uite, încep eu. Am să spun ceva care s-a întâmplat oricui; așa fiecare are să înțeleagă mai repede despre ce-i vorba și are să se bucure. Mi-am petrecut tinerețea pe marginea mării, într-o familie liniștită…" "Începe foarte frumos, au spus farfuriile. Cu siguranță că povestea are să ne placă." "În casa aceea, mobilele erau șterse de praf, dușumelele măturate și spălate și la fiecare două săptămâni se puneau perdele curate." "Ce frumos povestești, spuse mătura. Se vede imediat că povestește o femeie, e ceva delicat și fin…" "Da, da, se vede asta!", a spus căldarea de apă și de plăcere a sărit în sus și apa a curs pe jos pleoscăind. Oala a povestit mai departe și la sfârșitul poveștii a fost tot așa de frumos ca și la început. Farfuriile au zăngănit de bucurie și mătura a scos câteva fire de pătrunjel verde din ligheanul cu nisip și a încununat oala, fiindcă știa că asta are să-i necăjească pe ceilalți. "Dacă o încununez, mâine mă încununează și ea pe mine", s-a gândit mătura. "Mie mi-a venit poftă să dansez.", a spus vătraiul și a început să danseze. Doamne, iartă-mă, cum mai ridica piciorul în sus! O pernă veche care zăcea aruncată într-un colț a plesnit când a văzut. "Ei, mă încununați și pe mine?", a întrebat vătraiul. Și l-au încununat și pe el. "Neam prost!", și-au spus în gând chibriturile. Acuma samovarul trebuia să cânte, dar a spus că-i răcit și nu poate dacă nu fierbe. Dar asta era numai sclifoseală. Nu voia să cânte decât pe masa din sufragerie. Pe marginea ferestrei era o pană de scris, veche, cu care scria scrisori bucătăreasa. N-avea nimic deosebit, doar atâta că fusese băgată prea tare în cerneală, dar era mândră de asta. "Dacă samovarul nu vrea să cânte, spuse ea, n-are decât să nu cânte. Afară la fereastră e o privighetoare în colivie și știe ea să cânte. E drept că n-a învățat nicăieri, dar putem să trecem asta cu vederea." "Eu cred că nu se cuvine să facem una ca asta, a zis ceainicul de tablă (cânta și el și era văr bun cu samovarul) cred că nu-i bine să ascultăm cum cântă o pasăre străină. Ce fel de patriotism e ăsta? Să spună coșnița dacă am sau n-am dreptate!" "Sunt foarte supărată, zise coșnița, sunt cum nu se poate de supărată pe voi toți. Așa înțelegeți voi să vă petreceți seara? N-ar fi mai înțelept lucru să facem puțină ordine? Să stea fiecare la locul lui și eu am să vă arăt ce să faceți. Aveți să vedeți ce frumos are să fie!" "Să facem cât mai multă zarvă!", au spus cu toții. În clipa aceea a intrat bucătăreasa și toți au amuțit și nu s-au mai mișcat. Dar nu era oală care să nu știe ce e în stare să facă și cât e de nobilă. Fiecare se gândea: "Hei, dac-aș fi vrut, să vezi ce petrecere ar fi fost!" Bucătăreasa a luat chibriturile și a făcut focul. Cum s-au mai aprins toate și cum au mai ars! Și se gândeau: "Acuma poate oricine să vadă că noi suntem mai de preț decât toate celelalte. Uite cum strălucim și ce lumină dăm!" Dar repede-repede au ars și n-a mai rămas nimic din ele. - Frumoasă poveste, a spus sultana. Parcă aș fi fost și eu în bucătărie cu chibriturile. Da, acuma poți s-o iei pe fiica noastră de soție. - Da, da! a spus sultanul, luni te-nsori cu fiica noastră. Îl tutuiau acum, fiindcă curând avea să facă parte din familie. Cu o zi înainte de nuntă, seara, a fost iluminație în tot orașul. S-au împărțit pesmeți și covrigi și copiii pe stradă șuierau din degete și era minunat de frumos. "Trebuie să fac și eu ceva", s-a gândit feciorul de negustor și a cumpărat rachete, pocnitori și artificii, le-a pus cu el în cufăr și și-a luat zborul. Era o zarvă cumplită! Toți turcii țopăiau și jucau de le săreau papucii până peste cap; asemenea minunăție cum era cufărul zburător nu mai văzuseră niciodată. Acuma vedeau și ei că într-adevăr dumnezeul cel turcesc avea s-o ia pe fata sultanului. Feciorul de negustor s-a întors cu cufărul în pădure și pe urmă ce și-a spus el: "Hai să mă duc prin oraș, să văd ce spune lumea". Nu-i de mirare deloc că era curios să afle. Câte și mai câte nu spuneau oamenii! Fiecare văzuse în felul lui, dar tuturor li se păruse frumos ce văzuseră. - Am văzut pe dumnezeul turcilor, zicea unul, ochii îi străluceau ca niște stele și barba lui e ca o spumă. - Zbura îmbrăcat cu o mantie de foc, zicea altul. Și pe pulpanele mantiei ședeau îngeri. Minunate lucruri mai spuneau oamenii și a doua zi avea să fie nunta. Feciorul de negustor s-a dus iar în pădure, ca să se bage în cufăr, dar când a ajuns în pădure, ia cufărul de unde nu-i! Cufărul arsese tot. Se aprinsese de la niște artificii și nu mai rămăsese din el decât scrum. Acum feciorul de negustor nu mai putea să zboare și nu se mai putea duce la fata sultanului. Ea l-a așteptat pe acoperiș toată ziua. L-o mai fi așteptând și acuma, dar el cutreieră lumea și spune povești; poveștile lui însă nu mai sunt așa de frumoase ca aceea cu chibriturile pe care a spus-o când era dumnezeul turcilor.


content:
În mijlocul unei minunate grădini se înălța o tufă de trandafiri plină de flori, iar în cea mai frumoasă floare trăia un spiriduș atât de mic încât nici cea mai ageră privire a unui om nu îl putea zări. Era la fel de drăguț și chipeș ca și un copil , și era înzestrat cu aripi care i se întindeau de la umeri până la picioare. În spatele fiecărei petale a trandafirului, el avea câte un mic dormitor cu un pătuț ca de puf. Cât de parfumate erau camerele sale, și cât de transparenți și strălucitori erau pereții acestora, căci ei erau făcuți cu toții din petalele roze ale trandafirului! Cât era ziua de lungă, spiridușul zburda sub razele calde ale soarelui și zbura din floare in floare, dansa printre aripile multicolore ale fluturașilor sau măsura cu pasul cât de lungă putea fi frunza unei plante. Pentru că, vedeți voi, frunza unei flori cuprindea pentru el tot atâtea drumuri și șosele cât o întreagă țară. Se putea întâmpla ca o astfel de călătorie să nu se sfârșească nici măcar până la apusul soarelui! Într-o seară a venit, însă, frigul, a început să cadă roua și vântul a început să bată cu putere. Sosise timpul să se întoarcă acasă, în floarea lui! Deși s-a grăbit cât a putut mai tare, atunci când a ajuns la trandafirul lui, acesta își închisese petalele. Nici măcar o singura petală nu rămăsese deschisă! Nu avea cum să mai intre în căsuța lui! Micuțul spiriduș era foarte înspăimântat, pentru că nu i se întâmplase niciodată să rămână afară peste noapte. În fiecare seară, el adormea în parfumul plăcut al petalelor care îl adăposteau de frig și vânt. Spiridușul a început să se gândească cu groază că nu îl mai aștepta altceva decât moartea! Dintr-o dată, și-a amintit de o tufă de caprifoi din grădină, ale cărei flori se asemănau cu niște coarne de taur. Poate că unul din acestea i-ar fi putut sluji drept adăpost în care să doarmă până spre dimineață! Pe dată, spiridușul a zburat în celălalt capăt al grădinii, a ajuns în fața caprifoiului și a rămas încremenit în aer. Ssst! Liniște! Sub frunzele mari ale tufei erau doi oameni! Cea mai frumoasă fată pe care ți-ai fi putut-o închipui și cel mai frumos băiat pe care ți l-ai fi putut imagina! Cei doi erau uniți într-o îmbrățișare atât de strânsă încât păreau că nu se vor mai despărți niciodată. Ei se iubeau atât de mult! Mai mult chiar decât cel mai drăgăstos copil și-ar putea iubi mămica sau tăticul. „Iubita mea, trebuie, totuși, să ne despărțim,” a spus la un moment dat băiatul. „Fratelui tău nu îi place de mine, așa că vrea să mă trimită într-o lungă călătorie, peste munți și oceane. Cu bine, draga mea, vei rămâne întotdeauna în inima mea!” Apoi, cei doi îndrăgostiți s-au sărutat, iar tânăra fată i-a dăruit iubitului ei un trandafir. Înainte de a i-l da, ea a sărutat floarea cu atâta iubire și căldură încât petalele trandafirului s-au deschis, iar spiridușul s-a strecurat cu repeziciune înlăuntrul lui. În timp ce își culca capul pe perna moale și parfumată a unei petale, el a putut auzi: „Rămâi cu bine! Adio!”, apoi a simțit că trandafirul fusese așezat chiar lângă inima tânărului. Vai, cât de tare bubuia inima aceea! Micuțul spiriduș nu putea adormi din cauza bătăilor asurzitoare! Trandafirul nu a rămas, însă, pentru mult timp lipit de acea inimă bubuitoare. În timp ce mergea singuratic prin pădurea întunecată, îndrăgostitul a scos floarea de la sân și a sărutat-o atât de des și de apăsat încât spiridușul era cât pe ce să fie strivit. Prin pânza subțire a petalelor el putea simți buzele fierbinți ale tânărului, în timp ce trandafirul se deschidea ca și cum ar fi fost încălzit de razele cele mai călduroase ale soarelui de amiază. Dintr-o dată, pe cărarea din pădure a apărut un alt bărbat. Era chiar fratele cel răutăcios și înnegurat al tinerei fete! El a scos de la brâu un pumnal lung și ascuțit și l-a înjunghiat de moarte pe îndrăgostitul care săruta plin de pasiune trandafirul. Apoi, ucigașul a tăiat capul tânărului și l-a îngropat împreună cu trupul în pământul reavăn de la rădăcina unui tei. „Acum este mort și uitat!” și-a spus în sinea lui fratele cel rău. „Lumea va crede că el a plecat într-o călătorie lungă și plină de primejdii în care și-a pierdut viața. Da, el nu se va mai întoarce vreodată iar sora mea nu va mai îndrăzni să mă mai întrebe despre el.” Apoi, ucigașul a presărat frunze uscate deasupra pământului în care îl îngropase pe îndrăgostit și s-a întors acasă ascuns de întunericul nopții. El nu era însă singur, așa cum se credea. Micuțul spiriduș îl însoțea. Pentru că, în vreme ce fratele cel rău săpase mormântul, căzuse în părul lui o frunză uscată din tei, iar în frunza aceea făcută sul se afla chiar spiridușul. Acum, pălăria bărbatului acoperea frunza, iar în bezna de acolo spiridușul tremura de groază și mânie la amintirea faptei groaznice la care fusese martor. Omul cel rău a ajuns acasă atunci când mijeau zorile. Și-a dat jos pălăria și s-a dus în camera sorei sale. Frumoasa fată era întinsă pe pat și visa la iubitul ei, pe care îl credea plecat departe, călătorind peste munți și mări. Păcătosul frate s-a aplecat asupra ei și a început să râdă cu cel mai hidos râs auzit vreodată, iar frunza uscată i-a căzut din păr și s-a așezat pe așternutul patului. El n-a observat-o și, în curând, s-a dus în camera lui pentru a trage un pui de somn. Micuțul spiriduș a ieșit afară din frunza făcută sul, s-a strecurat în una din urechile fetei adormite și i-a povestit acesteia, ca în vis, povestea îngrozitoarei crime. El i-a descris partea din pădure în care fratele ei îi ucisese iubitul și locul în care fusese săpat mormântul. După aceea, i-a șoptit: „și ca să te convingi că nu a fost doar un vis, atunci când te vei trezi, vei găsi o frunză uscată de tei pe așternutul patului tău.” Atunci când s-a deșteptat, pri-mul lucrul pe care l-a zărit fata a fost frunza de tei. Vai, ce lacrimi amare și fierbinți a vărsat tânăra fată! Ea nu a îndrăznit, totuși, să lase să i se vadă durerea. Fereastra camerei ei a stat deschisă toată ziua, și spiridușul, deși putea sări cu ușurință în grădină, la trandafirii și celelalte flori pe care le îndrăgea, a rămas acolo, pentru că nu suporta să o lase singură pe îndurerata fată. În dreptul ferestrei creștea o tufă de trandafiri care înflorea în fiecare lună, așa că, spiridușul și-a făcut culcuș într-una din aceste flori, astfel încât să poată veghea asupra sărmanei fete. Adeseori, fratele ei a intrat în cameră, însuflețit de o bucurie răutăcioasă, dar ea nu a îndrăznit să spună nici măcar o vorbă despre amărăciunea din inima ei. Atunci când a venit noaptea, fata s-a furișat afară din casă și s-a dus în pădure, în locul pe care îl văzuse în vis. Ea a dat deoparte frunzele de pe proaspătul mormânt, a săpat cu mâinile în pământul moale și, în cele din urmă, a găsit trupul iubitului ei. Cât de amarnic a plâns și l-a jelit, și cât de fierbinte s-a rugat lui Dumnezeu să îi fie luată și ei viața! Dacă ar fi putut, ar fi luat cu ea corpul celui iubit, însă întrucât așa ceva îi era peste puteri, a a ridicat în mâini capul palid, cu ochii închiși și l-a sărutat pe gura rece, apoi, cu degete tremurânde, a dat deoparte țărâna din frumosul păr. „Cel puțin, pe acesta îl pot duce cu mine,” și-a spus ea lăcrimând. După aceasta, a îngropat înapoi trupul și a risipit iarăși frunze uscate deasupra anonimului mormânt. Capul iubitului, l-a luat însă cu ea, împreună cu o tufă de iasomie care creștea în acel loc, și a pornit înapoi spre casă. Imediat ce a ajuns în camera ei, a adus cel mai mare vas de flori pe care l-a putut găsi și a așezat în el capul. Apoi, l-a acoperit cu pământ și a plantat deasupra tufa de iasomie adusă din pădure. Micuțul spiriduș nu mai putea suporta să vadă atât durere! „Rămâi cu bine! Adio!” a zis el, și a zburat afară, la trandafirul său din grădină. Acesta se vestejise însă și se uscase; rămăseseră din el numai câteva frunze uscățive, care atârnau bătute de vânt. „Vai”, a oftat spiridușul. „Cât de repede se duce ceea ce este frumos și bun în lumea asta!” După aceea, a reușit, totuși, să găsească un alt trandafir, în care și-a găsit o locuința confortabilă, în spatele petalelor delicate, gingașe. În fiecare dimineață, spiridușul zbura până la fereastră bietei fete și o găsea întotdeauna plângând deasupra vasului de flori. Ușor, delicat, lacrimile ei cădeau peste tufa de iasomie și, pe zi ce trecea, fata devenea mai palidă și mai slabă, iar tufa creștea mai viguroasă și mai verde. Din cele câteva ramuri au apărut, una câte una, noi crenguțe, pe care au apărut mici boboci de flori, răsfățați de sărutările fetei. Atunci când păcătosul ei frate o găsea lângă vasul de flori, începea să o certe și să o întrebe de ce se purta în felul acela prostesc. Lui nu îi plăcea dragostea sorei lui față de acea tufă de iasomie și nu înțelegea de ce ea plânge aplecată deasupra ei. El nu avea de unde să știe ce ochi închiși zăceau ascunși acolo și ce buze reci sărutau acum pământul din glastră. Într-o zi, spiridușul a găsit-o pe față ațipită lângă vasul de flori și i-a șoptit în ureche despre noaptea în care el o zărise lângă iubitul ei, în grădină, despre aroma trandafirilor și spiridușii care trăiesc ascunși în ei. Ea a fost cuprinsă de mrejele unui vis dulce, încântător și, în timp ce își visa clipele cele mai frumoase din viață, s-a stins ușor, plecând de pe lumea aceasta. Moartea ei a fost ușoară ca atingerea unui înger, iar ea a ajuns degrabă în rai, alături de iubitul ei. Florile de iasomie și-au deschis clopoțeii lor mari și au dat naștere unei miresme dulci, minunate. Pentru că numai în acest fel știu florile să îi plângă pe cei dragi. Fratele cel rău a văzut frumoasa plantă înflorită și a luat-o cu el, ca o amintire de la sora lui, așezând-o în camera lui, aproape de pat, întrucât frumusețea florilor era nemaipomenită, iar parfumul lor mereu proaspăt și dulce. Micuțul spiriduș a însoțit, însă, vasul de flori până în odaia omului păcătos, și a zburat printre crengile iasomiei, din floare în floare. În fiecare dintre ele a descoperit câte un suflet mititel și fiecăruia el i-a spus povestea uciderii omului al cărui cap era așezat chiar în pământul de sub tufă. El le-a istorisit despre fratele cel rău și despre biata lui soră. „Știm lucrul acesta!” i-a răspuns fiecare suflețel din fiecare floare. „Doar ne-am născut din ochii și buzele celui omorât. Știm totul! Știm totul!” au repetat ei și au dat din cap într-un fel ciudat. Spiridușul trandafirului nu înțelegea cum de pot fi aceste mici suflete atât de liniștite și împăcate, așa că a zburat la albinele care își adună mierea și le-a istorist groaznica poveste despre fratele cel rău. Acestea s-au dus îndată la regina lor și i-au spus ce auziseră. Pe loc, regina a poruncit tuturor albinelor că a două zi dimineață să își ia zborul către casă și să îl ucidă pe fiorosul asasin. În noaptea care a urmat, s-a petrecut însă ceva cu totul și cu totul neașteptat. Era prima noapte după ce fata murise, și, în timp ce fratele cel rău adormise liniștit în patul de lângă vasul cu tufa de iasomie, florile s-au deschis dintr-o dată și din fiecare din ele a ieșit câte un spiriduș invizibil, înarmat cu o micuță lance otrăvită. Mai întâi, ei au intrat în urechile omului și l-au chinuit povestindu-i cele mai groaznice vise pe care și le putea închipui, apoi au zburat până la buzele lui și i-au împuns limba cu lăncile lor otrăvite. „Acum l-am răzbunat pe omul ucis!” au strigat cu toții, în cor, apoi au zburat înapoi în clopoțeii florilor de iasomie. La sosirea dimineții, prin ferestrele deschise, au pătruns în camera micuțul spiriduș și întregul roi de albine, condus de regină, gata de a-l ucide pe fratele cel rău. El nu mai era, însă, în viață, iar oamenii care au venit după aceea lângă patul lui au spus că murise din cauza miresmei de iasomie. Micuțul spiriduș a înțeles că omul fusese ucis datorită răzbunării florilor și i-a mărturisit acest lucru reginei care, împreună cu întregul ei roi a început să bâzâie fără încetare în jurul vasului de flori, nimeni nefiind în stare să le alunge de acolo. Atunci când un om a încercat să ia ghiveciul, o albină l-a înțepat în mâna și acesta s-a spart în țăndări pe podea. În acel moment, toți oamenii din jur au putut să vadă un craniu alb și au știut de îndată că omul mort din pat era un ucigaș. Regina albinelor a zburat prin văzduh și a cântat despre răzbunarea florilor și micuțul spiriduș din trandafir și despre cum în spatele celei mai mici frunze se ascunde cineva care poate descoperi și răzbuna orice faptă rea.


content:
Și pe mine îngerul m-a vestit; fața lui albă durea. – Nu sunt Maria, nu, i-am șoptit, nu-i vestea mea. Iată un ram înflorit, lui să-i vestești, dac-ai venit, părăsind cete cerești. – Prunc ai să naști, auzii, și m-am plecat. Înger, aripi azurii n-am mai aflat.


content:
Povestea pe care v-o spun acuma s-a întâmplat în China, în vremuri străvechi. Palatul împăratului Chinei era cel mai frumos din lume, clădit numai din cel mai scump porțelan, dar așa de sfărâmicios, așa de gingaș, încât trebuia să umbli cu mare băgare de seamă prin el – să nu se spargă. În grădină erau niște flori minunate și de cele mai frumoase atârnau zurgălăi de argint, care sunau mereu, ca să nu treacă cineva pe lângă ele și să nu le vadă. Grădina era plină de minunății și era așa de mare încât nici grădinarul nu știa până unde se întinde; dacă mergeai tot înainte ajungeai într-o pădure cu copaci înalți și lacuri adânci. Pădurea mergea până la marginea mării și marea era albastră și adâncă. Corăbiile treceau chiar pe sub ramurile copacilor și într-un copac era o privighetoare care cânta așa de frumos încât până și un biet pescar care nu-și mai vedea capul de treabă și de griji se oprea în loc și asculta când venea noaptea să-și ridice năvodul. "Doamne! Ce frumos cântă!", zicea el, dar nu zăbovea mult fiindcă trebuia să scoată năvodul și trecea mai departe și uita de pasăre; dar când în noaptea următoare privighetoarea cânta și pescarul trecea pe-acolo, el iar spunea: "Doamne! Ce frumos cântă!" Veneau călători de peste mări și țări în orașul împăratului ca să vadă palatul și grădina și toți se minunau de atâta frumusețe; dar când auzeau privighetoarea spuneau: "Ceva mai frumos nu se poate!" Călătorii când se întorceau la ei acasă spuneau ce-au văzut și învățații scriau sumedenie de cărți despre palatul și grădina împăratului Chinei, dar nu uitau nici de privighetoare, ba chiar o puneau mai presus de orice altceva; iar cei care erau și poeți slăveau în versuri privighetoarea din pădurea de la marginea mării. Cărțile pe care le scriau învățații erau răspândite peste tot pământul și câteva din ele au ajuns și până la împăratul Chinei. Șezând pe tronul lui de aur le citea și dădea din cap mulțumit, fiindcă în cărțile acelea se spuneau lucruri așa de frumoase despre oraș, despre palat și despre grădină. "Dar mai frumos decât totul e privighetoarea", spuneau cărțile. - Ce-i asta? a întrebat împăratul. Eu nu știu nimic. Despre ce privighetoare e vorba? Să fie o asemenea pasăre în împărăția mea și chiar aici în grădină și eu să nu știu? Trebuie să aflu din cărți? Și a chemat pe sfetnicul cel mare al palatului. Sfetnicul era așa de mândru încât atunci când vreunul mai mic decât el îndrăznea să vorbească cu dânsul sau să-l întrebe ceva el spunea numai atât: P! Adică asta și cu nimica era totuna. - Ia te uită ce-am aflat, a spus împăratul. Cică ar fi pe aici o pasăre minunată care se cheamă privighetoare. Se spune că ar fi cel mai minunat lucru din toată împărăția. Cum se face că eu până acuma n-am știut nimic? - N-am auzit niciodată despre o asemenea pasăre, a zis sfetnicul. Nu s-a înfățișat niciodată la curte. - Să vie aici numaidecât deseară și să cânte în fața mea – a spus împăratul. O lume întreagă știe ce am și numai eu nu știu. - Până acuma n-am auzit de ea, a zis sfetnicul. Am s-o caut și am s-o găsesc. Dar unde s-o găsească? Sfetnicul a alergat pe scări în sus și în jos, a cutreierat tot palatul, dar toți cei pe care-i întâlnea și îi întreba habar n-aveau de vreo privighetoare. Sfetnicul s-a dus înapoi la împărat și i-a spus că asta trebuie să fie o poveste născocită de cei care scriu cărți. - Măria ta, a spus el, nu trebuie să crezi tot ce scrie acolo; cărțile, foarte des, sunt numai născociri. Ba uneori în ele au parascovenii și vrăjitorii. - Cartea în care am citit asta, a zis împăratul, mi-a trimis-o împăratul Japoniei, așa că nu poate să fie mincinoasă. Vreau s-ascult și eu privighetoarea. Deseară să fie aici numaidecât. Va avea înalta mea bunăvoință. Și dacă nu vine, atunci deseară toți curtenii, după ce au să stea la masă, au să fie călcați în picioare. Când a auzit asta sfetnicul – iar a început să alerge pe scări în toate părțile; și toți curtenii alergau cu el, fiindcă nu le-ar fi plăcut să fie călcați în picioare. Și toți întrebau și căutau privighetoarea aceea minunată, despre care toată lumea știa, dar de care aici la curte nimeni nu auzise. În sfârșit, au dat de o biată fată de la bucătărie care le-a spus: - Eu știu unde-i privighetoarea aceea și am auzit-o cum cântă. În fiecare seară mi se dă voie să iau ce mai rămâne de la masă și să duc de mâncare mamei care-i săracă și bolnavă. Casa noastră e chiar pe țărm și când trec noaptea prin pădure și mă opresc oleacă să mă odihnesc, ascult cum cântă privighetoarea. Cântă așa de dulce că-mi dau lacrimile și când o aud parcă m-ar săruta mama. - Uite ce, fetițo, a spus sfetnicul, te fac mai mare peste toată bucătăria și ai să ai voie să-l vezi pe împărat când stă la masă, numai să ne duci la privighetoare, fiindcă trebuie neapărat să se înfățișeze deseară la curte. Și s-au dus cu toții în pădure, acolo unde avea obiceiul să cânte privighetoarea. Cum mergeau ei așa, o vacă de prin apropiere a început să mugească. - I-auziți, au spus curtenii, asta trebuie să fie privighetoarea. Ce glas puternic la o vietate așa de mică! Dar parcă am mai auzit noi glasul acesta! - Nu! E o vacă! a zis fata de la bucătărie. N-am ajuns încă. Au mai mers o bucată și au auzit niște broaște într-o baltă. - Strașnic de frumos! a spus preotul palatului. Acum o aud, cântă de parc-ar fi clopoțeii din templu. - Nu! Sunt niște broaște, a zis fata. Îndată o s-o auzim și pe ea. Și deodată privighetoarea a început să cânte. - Iaca, asta e privighetoarea, a spus fata. Ascultați-o cum cântă! Uite-o colo sus! Și le-a arătat pe-o creangă o pasăre mititică și cenușie. - Cum, asta e? a spus sfetnicul. Nu mi-aș fi închipuit că-i așa; e atât de mică și de ștearsă! Eu cred că și-a pierdut culoarea, de spaimă că vede atâtea fețe simandicoase în preajma ei. - Privighetoareo! a strigat fata de la bucătărie, măria sa împăratul vrea să te audă cum cânți. - Cum să nu! Bucuros! a spus privighetoarea și a cântat de-ți era mai mare dragul s-o asculți. - Parc-ar fi niște clopoței de sticlă, a spus sfetnicul. Ia uite cum îi merge gușa! Ciudat lucru că până acuma n-am văzut-o. Au să se minuneze toți de la curte când au s-o vadă. - Să mai cânt o dată împăratului? a întrebat privighetoarea. Ea credea că împăratul e și el acolo. - Scumpă și minunată privighetoare, a zis sfetnicul, am marea bucurie să te poftesc deseară la o serbare la curte, unde ai să farmeci pe măria sa împăratul cu cântecele tale minunate. - Cântecul meu sună mai bine în pădure, a spus privighetoarea, dar s-a dus cu ei când a auzit că așa vrea împăratul. La palat totul era pregătit ca de sărbătoare. Pardoseala și pereții care erau de porțelan străluceau luminați de mii de lămpi de aur și pretutindeni erau flori frumoase care sunau din zurgălăi. Și era o larmă de zurgălăi că nu te puteai auzi. În sala cea mare, în care ședea împăratul, era atârnată la mijloc o prăjină de aur pe care trebuia să se așeze privighetoarea. Toată curtea era adunată și fata de la bucătărie căpătase îngăduința să stea și ea după ușă, fiindcă acuma i se dăduse titlul de bucătăreasă împărătească. Toți erau îmbrăcați cu haine de sărbătoare și toți se uitau la pasărea cea mititică și cenușie căreia împăratul îi făcea semn din cap. Privighetoarea a început să cânte și împăratului i-au dat lacrimile; lacrimile îi curgeau pe obraz și privighetoarea cânta tot mai frumos; cântecul ei îți mergea drept la inimă. Împăratul a fost foarte mulțumit și a spus ca privighetoarea să poarte un papuc de aur la gât. Dar privighetoarea i-a mulțumit și i-a răspuns că a fost răsplătită îndeajuns. - Am văzut lacrimi în ochii împăratului și asta-i pentru mine cea mai mare comoară! Mai mare răsplată nu vreau! Și iar a cântat un cântec cu glasul ei dulce. - E cea mai frumoasă voce pe care am auzit-o, spuneau doamnele de la curte și au luat apă în gură ca să gâlgâie și ele la fel, atunci când vor vorbi cu cineva; ele credeau că dacă vor gâlgâi au să fie și ele privighetori. Până și slujitorii și fetele din casă își dădură în vileag mulțumirea lor și asta e mare lucru, fiindcă soiul acesta de oameni e foarte greu să-l mulțumești. După cum vedeți, privighetoarea era pe placul tuturora. A trebuit să rămână la curte; avea colivia ei și putea să iasă la plimbare de două ori pe zi și o dată pe noapte. Avea doisprezece slujitori și fiecare din ei o ținea legată de picior cu un șnur de mătase. Nu era deloc plăcut să te plimbi așa. Tot orașul vorbea de pasărea cea minunată. Când doi oameni se întâlneau, oftau numai și se înțelegeau; unsprezece copii cocoșați au fost porecliți cu numele ei, dar nici unul nu cânta ca ea. Într-o bună zi, împăratul a primit o ladă pe care era scris: Privighetoarea. - Trebuie să fie iar o carte despre pasărea noastră vestită în toată lumea, a spus împăratul. Nu era însă o carte, era o jucărie într-o cutie, o privighetoare făcută cu meșteșug, care semăna cu o privighetoare vie, dar era încrustată toată cu diamante, rubine și safire. Dacă băgai în ea o cheie și o întorceai cum întorci un ceas, cânta un cântec din acelea pe care le cânta privighetoarea cea vie. Și în timp ce cânta, dădea din coadă și strălucea de aur și de argint. La gât purta o cordeluță pe care era scris așa: "Privighetoarea împăratului Japoniei e sărăcăcioasă față de cea a împăratului Chinei". - Minunat lucru! au spus cu toții și omul care adusese pasărea asta meșteșugită a căpătat titlul de Mare Aducător de privighetori la curtea imperială. - Acuma să le punem pe amândouă să cânte! Are să fie ceva nemaipomenit de frumos! Au cântat împreună, dar nu prea mergea bine cântecul, fiindcă privighetoarea cea adevărată cânta în felul ei și privighetoarea cealaltă cânta când niște suluri de metal se învârteau într-însa. - Nu-i vina ei, a spus maestrul de muzică al curții; ea nu poate cânta decât după tact, așa cum se cântă la școala mea de muzică. Au lăsat-o deci să cânte singură. A plăcut tuturor tot așa de mult ca și privighetoarea cea adevărată; dar pe lângă asta era mai frumoasă la înfățișare și strălucea ca un giuvaer. A cântat de treizeci și trei de ori aceeași bucată și tot n-a obosit. Toți voiau s-o mai audă, dar împăratul a spus că acuma trebuie să cânte și privighetoarea cea adevărată. Dar când au vrut s-o cheme, ia-o de unde nu-i. Nimeni nu văzuse că zburase pe fereastră și plecase în pădurea ei. - Cum se poate una ca asta? s-a mirat împăratul. Și toți curtenii au fost de părere că privighetoarea e o ființă foarte nerecunoscătoare. - Dar nu-i nimica, au spus ei, avem acuma o pasăre și mai minunată. Și iar au pus jucăria să cânte și asta era a treizeci și patra oară când auzeau aceeași bucată, dar tot n-o învățaseră pe de rost, fiindcă era foarte grea. Maestrul de muzică a adus niște laude grozave păsării și a spus că e mai bună decât privighetoarea cea adevărată și asta nu numai în ce privește îmbrăcămintea și pietrele scumpe, dar chiar și în ce privește alcătuirea ei pe dinăuntru. - Pentru că, vedeți dumneavoastră, cu privighetoarea cea adevărată nu poți să știi niciodată ce are să fie, pe când cu cea artificială totul e hotărât mai dinainte. Poți să-ți dai seama de tot ce se întâmplă, poți s-o deschizi și să arăți gândirea omenească, să arăți cum sunt sulurile, cum se învârtesc și cum se perindă unele după altele! - Chiar așa sunt și gândurile noastre! au spus cu toții și maestrul a căpătat învoirea să arate în duminica următoare poporului pasărea. Împăratul a poruncit s-o pună să cânte ca s-o asculte tot poporul. Oamenii au ascultat-o și au fost grozav de mulțumiți, parcă s-ar fi îmbătat cu ceai, ceea ce e un obicei foarte chinezesc. Și toți au spus: "O!", și și-au ridicat în sus degetul arătător și au dat din cap. Numai pescarul cel sărac, care auzise privighetoarea cea adevărată, spunea: "Cântă frumos, melodia e la fel, dar lipsește ceva, nu știu ce anume, dar lipsește!" Privighetoarea cea adevărată a fost izgonită din împărăție. Pasărea cea plăsmuită își avea locul ei pe o pernă de mătase, chiar lângă patul împăratului. Toate darurile pe care le primise erau adunate împrejuru-i și ea acuma căpătase un titlu mai mare, era "Cântăreață a iatacului maiestății sale imperiale" și avea rangul întâi de pe partea stângă, fiindcă împăratul socotea că partea cea mai nobilă e aceea în care e inima și inima și la împărați tot în stânga e așezată. Maestrul de muzică a scos despre pasărea cea plăsmuită o lucrare în douăzeci și cinci de volume; era o lucrare așa de savantă și de lungă și plină de cuvintele chinezești cele mai grele, încât toți se grăbeau să spună că au citit-o și au înțeles-o, fiindcă altfel ar fi fost luați drept proști și călcați în picioare. Și așa a trecut un an. Împăratul, curtenii și toți ceilalți chinezi știau acuma pe de rost fiecare tril din cântecul păsării celeia plăsmuite, dar tocmai de aceea le plăcea acuma mai mult decât oricând. Puteau să cânte și ei cu ea și așa chiar și făceau. Toți copiii de pe uliță cântau și împăratul cânta și el. Era ceva minunat. Într-o seară însă, când pasărea tocmai cânta foarte frumos și împăratul ședea în pat și o asculta, înăuntrul ei s-a auzit deodată o pârâitură și ceva a plesnit. Toate rotițele s-au desfăcut și muzica s-a oprit. Împăratul a sărit repede din pat și a chemat pe doctorul palatului, dar ce putea să facă? Au adus atunci un ceasornicar și acesta, după multă vorbărie și cercetare, a dres puțintel pasărea, dar a spus că de-acuma înainte trebuie cruțată, fiindcă zimții de pe suluri s-au tocit și e cu neputință să se facă alții noi în așa fel încât să meargă bine muzica. Mare mâhnire pe toată lumea! Acuma, numai o dată pe an aveau voie să pună pasărea să cânte și încă și asta era prea mult. Maestrul de muzică a ținut însă o mică cuvântare cu vorbe mari și a spus că lucrul merge tot așa de bine ca și mai înainte și dacă a spus el așa, atunci așa a fost! Au mai trecut cinci ani și iată că toată țara a fost copleșită de o mâhnire adâncă și adevărată. Chinezii țineau la împăratul lor și acuma el se îmbolnăvise și nu mai avea mult de trăit. Fusese chiar ales alt împărat și poporul stătea pe stradă în fața palatului și tot întreba pe sfetnicul cel mare cum îi mai merge împăratului. - P! spunea sfetnicul și clătina din cap. Împăratul zăcea, rece și galben la față, în patul lui larg și măreț. Toată curtea credea că a murit și toți se duseseră să se închine împăratului celui nou. Slujitorii ieșiseră pe afară să vorbească despre această întâmplare și slujitoarele aveau sindrofie. În toate părțile, prin săli și coridoare puseseră covoare groase ca să nu se audă pașii și de aceea era atâta liniște. Dar împăratul încă nu murise. Ședea țeapăn și galben în patul lui măreț cu perdele de catifea și ciucuri grei de aur. Fereastra era deschisă și luna pătrundea în odaie luminând pe împărat și lângă el pasărea cea plăsmuită. Bietul împărat abia mai putea să răsufle, parcă l-ar fi apăsat ceva pe piept. A deschis ochii și a văzut că era Moartea. Moartea își pusese pe cap o coroană de aur și ținea într-o mână sabia de aur a împăratului și în cealaltă steagul lui cel frumos. De jur împrejur, din faldurile perdelelor mari de catifea ieșeau niște capete ciudate, unele urâte, altele drăgălașe și blânde; erau faptele cele rele și faptele cele bune ale împăratului, care se uitau la el acum când Moartea i se așezase pe inimă. - Îți mai aduci aminte de noi? întrebau ele. Și îi povesteau o sumedenie de lucruri și el asculta și-l treceau sudorile. - N-am știut că-i așa, spunea împăratul. Să vie muzica, muzica și să bată toba cea mare, să nu mai aud ce spun! Dar capetele vorbeau mai departe și Moartea dădea și ea din cap ca un chinez la tot ce spuneau. - Să vie muzica, muzica! striga împăratul. Păsărică de aur frumoasă, cântă, cântă ceva! Ți-am dat aur și pietre scumpe, ți-am pus la gât chiar papucul meu de aur, hai, cântă, cântă ceva! Pasărea însă nu cânta, fiindcă nu era nimeni pe acolo s-o întoarcă, pentru că ea nu cânta decât dacă o întorceai cu cheia ca pe un ceasornic. Și Moartea se uita mereu la împărat cu găvanele pustii ale ochilor și pretutindeni era o liniște cumplită. Deodată, afară la fereastră se auzi un cântec minunat. Era privighetoarea cea adevărată; ședea pe-o creangă și cânta. Auzise că împăratul era bolnav și venise acuma să-i aducă mângâiere și speranță. Și iată că pe măsură ce cânta, nălucile se mistuiau în văzduh și sângele curgea tot mai repede prin mădularele slăbite ale împăratului. Până și Moartea asculta și spunea: "Mai cântă, privighetoare, mai cântă!" - Cânt, dar ce-mi dai? Îmi dai sabia de aur? Îmi dai steagul cel frumos? Îmi dai coroana împăratului? Și Moartea i-a dat pentru fiecare cântec câte un giuvaer și privighetoarea a cântat mai departe. Și în cântecul ei era vorba de cimitirele liniștite în care cresc trandafirii albi și liliacul înflorit răspândește mireasmă și iarba moale e udată cu lacrimile celor rămași în viață. Și atunci pe Moarte a apucat-o dorul de grădina ei și a zburat pe fereastră ca o ceață rece și albă. - Îți mulțumesc, a spus împăratul, îți mulțumesc, pasăre cerească, acuma știu cine ești. Te-am alungat din împărăția mea, dar tu nu te-ai supărat pe mine și ai venit și cu cântecul tău ai alungat de lângă mine duhurile rele. Cum aș putea să te răsplătesc? - M-ai răsplătit! a spus privighetoarea. Când am cântat întâia oară te-am făcut să plângi și asta n-am să uit niciodată; acestea-s giuvaerele care bucură cu adevărat inima cântărețului. Acuma dormi și eu am să-ți cânt. Când ai să te deștepți, ai să fii sănătos și puternic. Privighetoarea a cântat iar și împăratul a adormit; dulce și molcom îi era somnul! Când s-a trezit, soarele răsărise și strălucea în odaie. Nici un slujitor nu se întorsese; toți credeau că murise. Numai privighetoarea era acolo și cânta. - Rămâi aici cu mine! a spus împăratul. Ai să cânți numai când ai să vrei tu și pe pasărea asta plăsmuită am s-o sfărâm în bucăți. - Să nu faci asta! a zis privighetoarea; a făcut și ea lucru bun cât a putut, păstreaz-o ca și până acum! Eu nu stau aici în palat, nu-mi place, dar poți să mă chemi și dacă mi-o plăcea și mie am să vin seara și am să stau la fereastră și am să-ți cânt ca să te înveselești, dar totodată și ca să te gândești la multe lucruri. În cântecele mele am să pomenesc de cei fericiți, dar și de cei necăjiți; am să-ți vorbesc de ce e rău și de ce e bine, de ceea ce-i în preajma ta și tu nu știi. Pasărea cântătoare zboară în toate părțile și la coliba pescarului sărac, și pe acoperișul țăranului, la toți cei care-s departe de tine și de curtea ta. Inima ta mi-i dragă mai mult decât coroana ta. Am să vin și am să-ți cânt. Numai un lucru trebuie să-mi făgăduiești. - Tot ce vrei! a spus împăratul și s-a ridicat din pat, s-a îmbrăcat cu hainele lui împărătești și și-a strâns la inimă sabia care era de aur greu. - Un lucru numai te rog; să nu spui nimănui că ai o pasăre care îți spune tot ce se întâmplă; așa are să fie și mai bine. Și privighetoarea și-a luat zborul. Slujitorii au venit și toți credeau că împăratul a murit; dar când au intrat, au văzut că se sculase din pat; și el le-a spus bună dimineața.


content:
Era vreme frumoasă. Era vară, holdele erau galbene, ovăzul verde, fânul era clădit în căpițe și cocostârcul se plimba pe câmp cu picioarele lui lungi și roșii și clămpănea pe egiptenește, fiindcă limba asta o învățase de la maică-sa. De jur împrejurul ogoarelor și al pășunilor erau păduri mari și în mijlocul pădurilor heleșteie adânci. Ce frumos era pretutindeni! Pe locurile acestea era un conac vechi, înconjurat de șanțuri adânci; de la ziduri până la apă găseai tot bălării, așa de înalte, încât unui copil, stând în picioare printre ele, nu i s-ar fi văzut capul. Și erau așa de dese și de încâlcite, că te puteai rătăci prin ele ca-n pădure. În bălăriile acestea ședea o rață în cuibar și clocea; până să iasă puii, rața se plictisea grozav; nimeni nu venea să vadă ce mai face; celelalte rațe mai bine se plimbau pe apă decât să vie până aici sus, să se așeze sub un brusture și să stea de vorbă cu dânsa. În sfârșit a crăpat un ou și după aceea altul și încă unul, până au crăpat toate. Chiu-chiu! s-auzea din toate părțile; gălbenușurile prinseseră viață și rățuștele scoteau capul din găoace. - Mac-mac! a spus rața și atunci toate au început să măcăiască și ele cum puteau mai bine și se uitau în toate părțile, printre buruienile verzi, și mama lor le lăsa să se uite cât voiau, fiindcă verdele e bun pentru ochi. - Ce mare-i lumea! ziceau puii. Cred și eu, fiindcă acuma aveau mai mult loc decât avuseseră înainte când stăteau în ou. - Credeți voi că asta e toată lumea? a spus mama. Lumea se întinde și mai departe, dincolo de grădină, până la ogoarele preotului, dar până acolo n-am fost nici eu. Sunteți toate? a întrebat ea și s-a ridicat din cuibar. Ba nu, uite că nu-s toate, mai este un ou și-i cel mai mare. Dar oare cât are să mai ție? Am început să mă cam satur! Și s-a așezat iar în cuibar. - Ei, cum merge? a întrebat-o o rață bătrână care venise în vizită. - Mai am un ou, a răspuns rața. Nu știu ce-i cu el, că nu mai crapă; dar ia uită-te la celelalte, ce zici, nu-s cele mai frumoase rățuște care s-au pomenit vreodată? Una nu-i care să nu semene cu tată-său; și ticălosul nici nu vine măcar să vadă ce mai fac. - Ia să văd și eu oul acela care nu vrea să crape, a spus bătrâna. Trebuie să fie un ou de curcă; am pățit-o și eu odată așa și am avut numai necazuri cu el, fiindcă puilor de curcă le e frică de apă. Nu puteam să-l fac să intre în apă cu nici un chip, măcăiam cât mă ținea gâtlejul, dar tot degeaba. Ia să văd oul. Da, e de curcă. Mai bine lasă-l și învață-ți copilașii să înoate. - Am să mai șed oleacă, a zis rața. Am șezut atâta că mai pot să șed puțin. - Cum vrei, spuse rața cea bătrână și a plecat. În sfârșit, oul cel mare a crăpat. Chiu, chiu, a spus puiul și a ieșit din găoace; era mare și urât. Rața s-a uitat lung la el. "Da’ mare-i! Coșcogeamite rățoi!", zise ea. Nu seamănă cu celelalte; să fie totuși un pui de curcă? Am să văd eu; am să-l bag în apă, chiar dacă o trebui să-l împing cu de-a sila." A doua zi era vreme frumoasă. Toate buruienile cele verzi străluceau la soare. Rața s-a dus cu toată familia la apă. Zicea mac-mac și una câte una rățuștele se băgau în apă; apa le venea până peste cap, dar ele repede ieșeau deasupra și înotau de minune; picioarele se puneau singure în mișcare și toate erau acuma în apă, chiar și puiul cel urât și cenușiu. - Nu, nu-i de curcă, spuse rața; uite ce bine dă din picioare și ce drept se ține, e copilul meu. Și, la urma-urmei, dacă te uiți mai bine la el, e chiar drăguț. Mac-mac! Haideți după mine să vedeți și voi lumea și să vă duc în curtea rațelor, numai să vă țineți de mine, să nu vă calce careva, și feriți-vă de mâțe. Și așa au ajuns în curtea rațelor. Acolo era o zarvă cumplită, fiindcă în curte erau două familii care acuma se luaseră la ceartă pentru un cap de scrumbie; dar s-au potolit repede, fiindcă a venit o mâță și a înșfăcat ea capul. - Iaca, vedeți, așa merg lucrurile pe lume! a spus rața și își ascuți ciocul, fiindcă și ea ar fi vrut să înșface capul de scrumbie. Țineți-vă bine pe picioare, mai spuse ea. Vedeți pe rața aceea bătrână? Măcăiți cum se cuvine, duceți-vă la ea și plecați-vă gâtul în fața ei; ea e cea mai simandicoasă din toate câte sunt aici. E de neam spaniol, de aceea e așa de grasă; și la picior are o panglică roșie. Asta-i ceva nemaipomenit de frumos și-i cea mai mare cinste pe care o poate căpăta o rață. Asta înseamnă că nu trebuie să se piardă și trebuie să fie cunoscută de toată lumea, dobitoace și oameni. Măcăiți! Nu vă țineți picioarele înăuntru. O rățușcă bine crescută își rășchirează tare picioarele, așa cum fac tata și mama: uite așa! Acuma plecați-vă gâtul și spuneți mac. Rățuștele au făcut cum le-a învățat mama. Celelalte rațe s-au uitat lung la ele și spuseră cu glas tare: - Ei, poftim! Nu eram destule aici, au mai trebuit să vie și astea! Și uite una ce urâtă-i! Nu! nu se poate, e prea din cale-afară! Și o rață s-a repezit și a ciupit-o pe rățușcă de ceafă. - Las-o în pace! a spus mama. Ce ți-a făcut? - Nu ne-a făcut nimic, da-i așa de mare și de neobișnuită, că trebuie numaidecât să o luăm la bătaie. - Frumoși copii, a zis rața cu panglică la picior. Toți sunt frumoși, numai unul n-a ieșit cum trebuie. Ar trebui făcut din nou. - Asta nu se mai poate, cucoană mare, a spus rața-mamă. E drept că nu-i frumoasă rățușca, dar e plăcută la fire și înoată tot așa de bine ca și celelalte, ba chiar mai bine. Eu cred că are să crească frumos și cu vremea are să se facă mai mică; a stat prea mult în ou și de asta n-a căpătat înfățișarea care trebuie. Și rața a mângâiat-o ușurel pe rățușcă și i-a netezit penele. - De altfel, spuse ea, e rățoi, așa că n-are prea mare însemnătate dacă-i urât. Eu cred că are să se facă zdravăn, se vede de pe acuma. - Celelalte sunt drăguțe, zise bătrâna. Acuma, fiți ca la voi acasă și dacă găsiți un cap de pește, puteți să mi-l aduceți. Și așa au rămas aici ca la ele acasă. Pe biata rățușcă însă, aceea care ieșise din ou cea din urmă și era așa de urâtă, toate rațele celelalte o ciupeau, o înghionteau și o luau peste picior; și nu numai rațele, dar și găinile. "E prea mare", ziceau toate orătăniile din curte, iar curcanul care venise pe lume cu pinteni, și de aceea credea că e împărat, se umfla ca o corabie cu toate pânzele sus, se repezea la rățuște, tușea de câteva ori mânios și i se înroșea tot capul. Săraca rățușcă nu mai știa unde să se ducă și ce să facă! Era mâhnită din pricină că era așa de urâtă și toate păsările din curte râdeau de ea. Astfel a trecut ziua cea dintâi și după aceea a fost din ce în ce mai rău. Pe rățușcă toți o alungau și chiar și surorile ei o ocărau și spuneau: "De te-ar prinde o dată mâța, urâcioasă ce ești!" Și mamă-sa zicea și ea: "Bine-ar fi să pleci și să nu te mai văd!" Rațele o ciupeau și găinile o băteau și o fată care se îngrijea de păsări a dat în ea cu piciorul. Rățușca n-a mai putut răbda și a sărit peste gard. Păsările de prin stufișuri au zburat care încotro, speriate. "Fug de mine fiindcă sunt așa de urâtă", s-a gândit rățușca și a închis ochii, dar n-a stat pe loc și a plecat mai departe. Și așa, a ajuns la balta cea mare pe unde-s rațele sălbatice. Aici a stat toată noaptea, ostenită și amărâtă. Dimineața, rațele sălbatice s-au înălțat din stuf și s-au pregătit să zboare; când au văzut pe tovarășa lor cea nouă, s-au uitat lung la ea. - Ce fel de pasăre ești tu? au întrebat ele și rățușca se întorcea în toate părțile și saluta cât putea mai frumos. - Grozav ești de urâtă! au spus rațele sălbatice. Dar, în sfârșit, nouă puțin ne pasă de asta, numai să nu te măriți cu careva din neamul nostru. Biata rățușcă nu se gândea să se căsătorească; doar atâta voia, să stea și ea în stuf și să bea puțintică apă de baltă. A stat ea acolo două zile. După aceea au venit două gâște sălbatice, sau mai bine zis doi gânsaci sălbatici; nu era mult de când ieșiseră din ou și de aceea erau așa de îndrăzneți. - Ascultă, fârtate, au spus ei; ești așa de urât încât ești chiar pe placul nostru. Vrei să vii cu noi și să fii pasăre călătoare? Aici, alături, în altă mlaștină, sunt câteva gâște sălbatice foarte drăguțe, toate domnișoare și toate pot să spună ga-ga-ga. Așa că poți să-ți găsești norocul, chiar așa urât cum ești! Deodată s-a auzit poc! poc! și cei doi gânsaci au căzut morți în stuf și apa împrejur s-a făcut roșie. Poc! Poc! s-a auzit iar și cârduri întregi de gâște sălbatice s-au ridicat din stuf și iar s-au auzit pocnete. Era vânătoare mare. Vânătorii stăteau de jur împrejurul păpurișului și unii ședeau chiar pe ramurile copacilor care se întindeau deasupra stufului. Fumul albastru al prafului de pușcă plutea ca un nor peste copacii întunecați și se împrăștia pe ape. Câinii au venit până la baltă. Trosc, trosc, se auzea din toate părțile cum trosnește papura. Săraca rățușcă nu mai putea de spaimă. Își întorcea capul, ca să și-l ascundă sub apă, și chiar în clipa aceea un câine mare și fioros a răsărit lângă ea. Limba îi spânzura din gură și ochii îi luceau groaznic; și-a întins botul spre rățușcă, și-a rânjit dinții și a plecat de-acolo fără s-o înșface. - Mulțumescu-ți, Doamne! a oftat rățușca; sunt așa de urâtă încât nici câinii nu vor să mă muște. Rățușca a stat pitită în timp ce grindina de alice cădea peste păpuriș. Abia mai târziu s-a făcut liniște. Biata rățușcă tot nu îndrăznea să se miște. A mai așteptat câteva ceasuri până să se urnească. A ieșit din baltă și a plecat cât a putut de repede, luând-o peste câmp. Numai că mergea cam greu, din pricină că se stârnise furtună și vântul vâjâia. Spre seară a ajuns la un bordei, care era așa de dărăpănat încât nici el singur nu știa în care parte o să se răstoarne și de aceea, deocamdată, rămânea tot în picioare. Așa de tare bătea vântul, încât rățușca a trebuit să se ghemuiască jos lângă bordei și să se sprijine de el ca să nu cadă. Vijelia se întețea. Deodată rățușca a văzut că ușa de la bordei ieșise dintr-o țâțână și atârna strâmbă, așa că prin deschizătură puteai să pătrunzi înăuntru. Ca să scape de vânt, rățușca a intrat în bordei. În colibă stătea o babă cu un motan și o găină. Motanul știa să se alinte, să toarcă și împrăștia chiar și scântei când îl frecai pe spate. Găina avea picioare mici și scurte și făcea ouă și baba o iubea ca pe copilul ei. Dimineața, toți au dat cu ochii de rățușcă și motanul a început să toarcă și găina să cotcodăcească. - Ce ești? a întrebat baba și s-a uitat prin casă, dar cum nu prea vedea bine, i s-a părut că rățușca era o rață mare și grasă care s-a rătăcit. - Chiar îmi pare bine! a spus ea. Acuma o să am ouă de rață. Numai de n-ar fi rățoi! Trebuie să o punem la încercare. Și rățușca a fost pusă la încercare timp de trei săptămâni, dar ouă nu a făcut. Și motanul era stăpânul casei, și găina stăpâna, și mereu ziceau: "Noi și lumea", fiindcă își închipuiau că jumătate din lume erau ei și bineînțeles jumătatea cea mai faină. Rățușca spunea că în privința asta mai puteau fi și alte păreri, dar găina nici nu voia să stea de vorbă. - Poți să faci ouă? întreba ea. - Nu. - Atunci ține-ți gura. Și motanul spunea: - Poți să te alinți, să torci și să scoți scântei? - Nu. - Atunci n-ai voie să ai o părere când vorbesc alții mai înțelepți ca tine. Rățușca ședea într-un colț și era fără chef. Deodată și-a adus aminte de aerul curat de-afară și de lumina soarelui. Și a cuprins-o dorul de apă și o poftă grozavă să înoate; nu s-a putut opri și i-a spus și găinii. - Ce te-a apucat? a zis găina. N-ai nici o treabă și de asta-ți trec prin cap tot felul de prostii. Fă ouă sau toarce și ai să vezi că nu te mai gândești la fleacuri. - Dar e așa de frumos să plutești pe apă! a spus rățușca. E așa de plăcut să te bagi cu capul în apă și să te dai la fund! - Ce mai plăcere și asta! a spus găina. Ai înnebunit! Ia întreabă pe motan, care-i cel mai înțelept din toți motanii, dacă lui îi place să înoate sau să se scufunde în apă! Despre mine nici nu mai vorbesc. Întreab-o și pe stăpâna noastră cea bătrână, care-i mai înțeleaptă decât toți pe lume! Crezi tu că ea are poftă să înoate și să se bage cu capul în apă? - Voi nu mă înțelegeți! răspunse rățușca. - Nu te înțelegem? Atunci cine te-o fi înțelegând? Doar n-ăi fi vrând să fii tu mai deșteaptă decât motanul și decât baba, ca să nu mai pomenesc și de mine! Nu-ți împuia capul cu prostii, copilă, și mulțumește bunului Dumnezeu de norocul pe care ți l-a dat. Nu ești mulțumită că stai în casă la căldură și că ai de la cine să înveți lucruri folositoare? Dar tu ești numai o moftangioaică și cu tine nu-i chip de stat de vorbă. Eu îți vreau binele, îți spun lucruri care poate nu-ți plac, dar să știi că numai prietenii adevărați vorbesc așa! Eu zic să înveți să faci ouă sau să torci și să scoți scântei. - Ba eu cred că am să plec în lumea largă, a spus rățușca. - Atunci pleacă, a spus găina. Și rățușca a plecat. A înotat, s-a scufundat în apă, dar nici o vietate nu se uita la ea, așa era de urâtă! A venit toamna, frunzele pădurii s-au îngălbenit și s-au uscat; vântul le smulgea și le împrăștia. Era frig. Norii atârnau grei și albi de zăpadă. Pe gard stătea un corb și făcea crr-crr de frig. Te prindea frigul numai când îl auzeai. Biata rățușcă n-o ducea deloc bine. Într-o seară, când tocmai asfințea frumos soarele, a venit un cârd de păsări mari și minunate. Rățușca nu mai văzuse niciodată păsări așa de frumoase. Erau albe ca zăpada și aveau niște gâturi lungi și mlădioase. Erau lebede. Glasul lor avea un sunet cu totul deosebit. Au stat puțin, apoi și-au întins aripile largi și mărețe și au plecat mai departe în țările calde cu lacuri albastre. S-au înălțat sus de tot și pe rățușca cea urâtă a cuprins-o o neliniște ciudată; nu mai putea sta locului, se tot învârtea în apă ca titirezul, își tot lungea gâtul în sus către lebede și scotea niște țipete așa de ascuțite și de neobișnuite, încât se speria și ea. Nu putea să uite păsările acelea frumoase și fericite și când nu le-a mai zărit s-a dat cu capul la fund în apă și când s-a ridicat iar la fața apei parcă își ieșise din fire. Nu știa cum le cheamă pe păsări, nu știa încotro au plecat, dar îi erau dragi cum nu-i mai fusese nimeni drag vreodată. Nu le pizmuia. Cum s-ar fi putut ea gândi să dorească o asemenea frumusețe? Biata rățușcă urâtă ar fi fost foarte mulțumită dacă măcar rațele ar fi primit-o printre ele și n-ar fi alungat-o. Iarna era tot mai grea. Rățușca trebuia să înoate toată vremea încolo și încoace, ca să nu lase apa să înghețe cu totul; noaptea însă copca în care stătea ea se făcuse tot mai îngustă; era ger și gheața pe lac trosnea. Rățușca trebuia să dea mereu din picioare ca să nu înghețe apa, dar, de la o vreme, a ostenit, nu s-a mai putut mișca și a prins-o gheața. Dimineața a trecut pe acolo un țăran și a văzut-o. Țăranul a dat cu piciorul în gheață și a sfărâmat-o, a luat rățușca și a dus-o acasă la nevastă-sa. Rățușca și-a revenit în fire. Copiii au vrut să se joace cu dânsa, dar ea a crezut că vor s-o bată și de frică a sărit drept în oala cu lapte și laptele a țâșnit în toate părțile. Femeia a dat un strigăt și a pocnit din palme și atunci rățușca s-a speriat și mai tare și a sărit în putineiul cu unt, pe urmă într-o căldare cu lapte și de acolo a zburat iar. Și avea o înfățișare! Femeia s-a luat cu vătraiul după ea, copiii alergau și ei s-o prindă, râzând și țipând. Noroc că s-a deschis ușa și rățușca a reușit să se furișeze afară și s-a așezat vlăguită în zăpada care tocmai căzuse. Ar fi prea trist să povestim ce-a îndurat și prin câte a trecut rățușca în iarna aceea. Când s-a făcut iar cald și soare, ea stătea în păpurișul bălții. Cântau ciocârliile, venise iar primăvara. Și deodată rățușca a văzut că poate să-și întindă larg aripile și că are în aripi o putere mai mare decât până atunci. Și-a luat deodată zborul și nici n-a știut când a ajuns într-o grădină mare, în care erau meri înfloriți și tufe de liliac mirositor; creșteau chiar pe marginea lacului. Ce frumos era aici! Dintre trestii ieșiră trei lebede plutind domol pe luciul apei. Rățușca știa ce păsări sunt și deodată o cuprinse o mâhnire ciudată. "Am să mă duc la păsările acelea frumoase și ele au să mă bată și au să mă omoare fiindcă sunt așa de urâtă și îndrăznesc să mă apropii de dânsele. Dar nu-mi pasă! Mai bine să mă omoare ele decât să mă ciupească rațele, să mă bată găinile, să-mi dea cu piciorul fata care îngrijește orătăniile și decât să sufăr de frig și de foame toată iarna." Și s-a ridicat și și-a luat zborul către lebede. Lebedele, când au văzut-o, au început să dea din aripi și s-au îndreptat spre ea. - Omorâți-mă! a spus biata pasăre și și-a plecat capul pe luciul apei, așteptând moartea. Dar când colo, ce să vadă în apă? Chiar pe ea însăși oglindită, dar acuma nu mai era o pasăre greoaie, cenușie și urâtă, era și ea lebădă. Nu-i nimic dacă te naști printre rațe, numai să ieși dintr-un ou de lebădă! Păsării nu-i părea rău că îndurase atâtea necazuri; se putea bucura acuma și mai mult de fericirea ei. Lebedele cele mari au venit la ea și au dezmierdat-o cu pliscurile. În grădină au venit câțiva copii. Au aruncat pe apă pâine și grăunțe. Deodată, cel mic a strigat: - Uite că a mai venit una! Și ceilalți au chiuit de bucurie și au strigat și ei: - Da, a mai venit una! Au bătut din palme și sărind într-un picior s-au dus repede să spuie tatii și mamei. Apoi au venit iar și au aruncat pe apă pâine și cozonac și toți spuneau: - Asta care a venit acuma este cea mai frumoasă! Și lebedele cele bătrâne se plecau în fața ei. Lebăda cea tânără s-a rușinat și și-a ascuns capul în aripi; nu știa ce să facă; era foarte fericită, dar nu se mândrea deloc; fiindcă o inimă bună nu-i niciodată mândră. Se gândea cum fusese ea de prigonită și de batjocorită și acuma toți spuneau că e cea mai frumoasă dintre toate păsările. Chiar și liliacul se apleca spre ea cu crengile în apă și soarele strălucea călduț și domol. Și lebăda și-a întins aripile, și-a înălțat gâtul și a spus din toată inima: - Pe vremea când eram o rățușcă urâtă nici în vis nu m-aș fi gândit la atâta fericire!


content:
Cuprins 1 Șapte povestiri 1.1 Întâia povestire 1.2 A doua povestire 1.3 A treia povestire 1.4 A patra povestire 1.5 A cincea povestire 1.6 A șasea povestire 1.7 A șaptea povestire Șapte povestiri [ modifică ] Întâia povestire [ modifică ] În care e vorba de o oglindă și de niște cioburi Era odată un vrăjitor răutăcios, unul dintre cei mai răi, era chiar dracul. Și vrăjitorul acesta a făcut o oglindă, dar nu era o oglindă ca toate oglinzile, fiindcă tot ce era mai frumos și bun dacă se oglindea în ea aproape că nici nu se vedea, în schimb, tot ce era mai urât se vedea în oglindă foarte limpede și chiar mai urât decât fusese. Cele mai frumoase priveliști în oglindă parcă erau spanac fiert și cei mai buni oameni erau în oglindă urâcioși sau ședeau cu capu-n jos. Fețele lor erau așa de schimonosite că nu le puteai cunoaște și dacă, de pildă, cineva, care avea o alunică pe obraz, se uita în oglindă, alunica creștea și îi acoperea tot obrazul ca o pată neagră. Dracul zicea că asta e foarte nostim și de haz. Când îi trecea cuiva prin minte vreun gând bun, în oglindă se arăta un rânjet, așa că desigur dracul vrăjitor se bucura de născocirea lui. Toți cei care umblau la școala lui de vrăjitorie – fiindcă trebuie să știți că avea o școală de vrăjitorie – spuneau în toate părțile că s-a săvârșit o minune; ziceau că abia acuma se putea vedea cum arată într-adevăr lumea și oamenii. Umblau în toate părțile cu oglinda și în curând n-a mai rămas nici o țară și nici un om pe care să nu-i fi schimonosit oglinda aceea. Într-o bună zi s-a gândit el să se urce și în cer cu oglinda, ca să râdă de îngeri și de Dumnezeu. Dar cu cât se urca mai sus în văzduh, cu atât oglinda tremura și se strâmba și de-abia mai putea s-o ție; s-a urcat tot mai sus și mai sus și oglinda s-a strâmbat așa de tare și a tremurat așa de cumplit, încât i-a alunecat din mâini, a căzut pe pământ și s-a spart în mii și milioane de bucăți. Dar acum oglinda a pricinuit nenorociri și mai mari, fiindcă unele bucăți erau cât un fir de nisip și au zburat duse de vânt peste tot pământul și au intrat în ochii multor oameni și cei cărora le intrau în ochi cioburile acestea vedeau toate lucrurile schimonosite, sau nu mai gândeau acum decât sucit și întortocheat, pentru că aceste cioburi păstraseră toate puterile rele pe care le avusese oglinda întreagă. Unii oameni s-au trezit cu câte un ciob chiar în inimă și inima lor s-a prefăcut deodată într-un bulgăre de gheață. Unele cioburi erau așa de mari, încât unii și alții le-au luat și au făcut din ele geamuri; dar ferească Dumnezeu să te fi uitat la vreun prieten prin geamurile acestea! Alte cioburi au ajuns ochelari, dar cei care purtau acei ochelari vedeau strâmb și judecau nedrept. Dracul râdea să plesnească de toate aceste năzbâtii. Și mai erau încă multe cioburi în lume. Vedem noi îndată. A doua povestire [ modifică ] Un băiețaș și o fetiță În orașul cel mare, în care sunt atâția oameni și atâtea case și n-au toți loc unde să-și facă o grădină și de aceea cei mai mulți trebuie să se mulțumească cu flori în glastre, erau și doi copii sărmani, care aveau o grădină puțin mai mare decât un vas cu flori. Nu erau frate și soră, dar se iubeau între ei ca și cum ar fi fost. Părinții lor locuiau în două mansarde din cele două case alăturate și care erau așa de apropiate una de alta încât streșinile mai că se atingeau și cum ferestrele erau față în față puteai să treci de la o locuință la cealaltă. Părinții puseseră fiecare în streașină câte o cutie mare de lemn umplută cu pământ și sădiseră legume și verdețuri de care aveau nevoie la gătit și mai sădiseră și câte un trandafir; era câte unul în fiecare cutie și înflorea frumos. Pe urmă, ce s-au gândit ei, să puie cutiile de-a curmezișul peste streașină, așa că acuma aproape că ajungeau de la o fereastră la cealaltă și erau ca două straturi. Păstăile de mazăre atârnau peste marginile cutiilor și trandafirii își întindeau crengile pe deasupra și se împreunau făcând o boltă de flori și frunze. Cum cutiile erau foarte înalte și copiii știau că nu trebuie să se urce pe ele, aveau voie câteodată să se coboare pe fereastră și să stea pe scăunele între cutii, la umbra trandafirilor, și să se joace. Iarna petrecerea asta se isprăvea. Geamurile erau înghețate. Copiii însă încălzeau pe sobă bănuți de aramă, îi lipeau de geamurile înghețate și deodată se ivea un rotocol străveziu și prin rotocol se uita, de la fiecare fereastră, câte un ochi drăgălaș și blând; erau băiețașul și fetița. Pe el îl chema Karl și pe ea Gretchen. Vara făceau numai un pas și erau unul lângă altul, iarna însă trebuiau să coboare și să urce pe o mulțime de scări și afară ningea. - Au început să roiască albinele cele albe, zicea bunica. - Au și o regină? întrebă băiețașul, fiindcă știa că albinele cele adevărate au o regină. - Da, au, spunea bunica. E acolo unde-i roiul mai des, e mai mare decât celelalte, dar nu stă mult pe pământ, se urcă iar în norii cei negri. Noaptea, ea pornește în zbor pe străzi și se uită pe fereastră în casă și atunci geamurile îngheață și se fac flori de zăpadă pe la ferestre. - Da, da, am văzut, ziceau copiii și acuma știau că e adevărat ce spunea bunica. - Crăiasa Zăpezii vine și pe la noi? a întrebat odată fetița. - Atâta-i trebuie, să vie! a răspuns băiețașul. Că o pun pe sobă și îndată se topește. Bunica l-a mângâiat pe păr și a început o altă poveste. Seara, înainte de culcare, când era pe jumătate dezbrăcat, Karl s-a dus la fereastră, s-a urcat pe un scaun și s-a uitat prin rotocolul de pe geam. Afară începuse să ningă și un fulg, cel mai mare, s-a prins de marginea unei cutii de flori; fulgul a crescut până s-a prefăcut într-o femeie îmbrăcată cu o rochie albă, care parcă era țesută din mii și mii de fulgi de zăpadă. Femeia era frumoasă și gingașă, dar era de gheață, de gheață sclipitoare, și totuși era vie; ochii îi străluceau ca două steluțe, dar nu stăteau o clipă locului. Femeia a dat din cap și a făcut un semn cu mâna către fereastră. Băiețașul s-a speriat și s-a dat jos de pe scaun și i s-a părut că la geam bate din aripi o pasăre mare. A doua zi a fost senin și ger. Și după aceea n-a mai trecut mult și a venit primăvara; era cald, copacii au început să înverzească, rândunelele au sosit și și-au făcut cuiburi, fereastra era mereu deschisă și copiii ședeau iar în grădinița lor de pe streașină. Trandafirii au înflorit. Fetița învățase un cântec în care era vorba de trandafiri și când îl cânta, ea se gândea la trandafirii ei și l-a învățat și pe băiețaș și cântau acuma amândoi: Ce frumoși sunt trandafirii Și cad pradă ofilirii! Traiul nostru e mai bun, Că-nflorim și la Crăciun! Și copiii se țineau de mână, sărutau trandafirii și se uitau la cerul senin: "ce frumos e vara când trandafirii înfloresc!" Karl și Gretchen se uitau într-o carte cu animale și păsări; ceasul de la biserică tocmai bătea cinci, când deodată băiețașul spuse: - Au! M-a lovit ceva în piept! Și mi-a intrat ceva în ochi! Fetița l-a luat de după gât, el tot clipea din ochi; dar în ochi nu se vedea nimic. - Mi se pare că s-a dus, a spus el. Dar nu se dusese nimic. Era un ciob mărunt din oglinda cea fermecată care schimonosea și urâțea tot ce era frumos și bun, iar tot ce era rău și urât se oglindea în ea pe de-a-ntregul, așa cum era, și orice cusur ieșea la iveală. Bietului Karl îi intrase în inimă un ciob și, în curând, inima lui avea să fie ca un bulgăre de gheață. Acuma nu-l mai durea, dar ciobul rămăsese în inimă. - De ce plângi? a întrebat-o el pe fetiță. Vai, ce urâtă ești când plângi! N-am nimic, nu vezi? Phu! a strigat el deodată. Uite, trandafirul acela e mâncat de viermi și celălalt de colo e strâmb și boțit! Urâți mai sunt trandafirii ăștia! Ca și cutia în care stau! Și a dat cu piciorul în cutie și a rupt un trandafir. Vai! Karl, ce faci? a strigat fetița și când a văzut-o așa de speriată, băiețașul a mai rupt un trandafir și a intrat în casă și a lăsat-o pe Gretchen singură. Când mai târziu ea a venit iar cu cartea cu poze, el a spus că asta-i pentru copiii de țâță. Când bunica spunea vreo poveste, el o tot întreba dacă-i adevărat. Pe urmă își punea ochelarii bunicii și vorbea ca ea; o îngâna foarte bine și toți râdeau. În scurtă vreme a ajuns să imite în vorbă și în mișcări pe toți vecinii. Imita mai cu seamă tot ce era urât și caraghios la fiecare. Lumea zicea: "Băiatul e foarte deștept!" Dar asta era numai din pricina ciobului pe care-l avea în inimă și tot din pricina asta o necăjea și o strâmba și pe Gretchen, care-l iubea din tot sufletul. Jocurile lui erau acuma cu totul altfel decât fuseseră, erau jocuri chibzuite. Odată, iarna, pe când afară ningea, și-a întins poala surtucului, ca să prindă câțiva fulgi, apoi a luat o lupă și a spus fetiței: - Ia uită-te prin sticla asta, Gretchen! Fetița s-a uitat. Fiecare fulg era mult mai mare și semăna cu o floare sau cu o stea în șase colțuri, era foarte frumos. - Vezi ce meșteșugiți sunt, a spus Karl. Sunt mai frumoși decât florile adevărate și nu-i nici o greșeală în ei, sunt făcuți cu o potriveală anumită; păcat numai că se topesc! Peste vreo câteva zile, Karl a venit cu o săniuță în spate și cu mănuși groase în mână și i-a spus Gretei: - Mi-au dat voie să mă dau cu săniuța în piață, unde se dau și ceilalți băieți. În piață, băieții își prindeau uneori săniuța de câte o căruță și se duceau așa o bucată de drum. Era minunat. De data asta a trecut pe acolo și o sanie mare, vopsită cu alb, și în sanie ședea cineva înfășurat într-o blană albă și cu o căciuliță albă pe cap. Sania a făcut de două ori înconjurul pieței și Karl, când a văzut că vine iar, și-a prins repede săniuța de ea și a pornit în urma ei. Sania cea mare aluneca tot mai repede și mai repede și a cotit într-o uliță alăturată. Vizitiul întorcea din când în când capul și-i făcea semn prietenește lui Karl, parcă l-ar fi cunoscut, și ori de câte ori băiatul voia să-și desprindă săniuța, cel care stătea în sanie făcea din cap și Karl rămânea așa cum era. Au ajuns la barieră și au ieșit din oraș. Ninsoarea s-a întețit așa de tare încât, de deasă ce era, băiețașul nu-și mai vedea nici mâinile. Sania mergea tot mai repede. Karl a vrut iar să se desprindă de sania cea mare, dar n-a izbutit; săniuța alerga ca vântul. A început să strige, dar nimeni nu-l auzea; ningea mereu și sania aluneca tot mai iute. Deodată a simțit o hurducătură, de parcă ar fi trecut peste șanțuri și garduri. Karl s-a speriat cumplit și a încercat să spună o rugăciune în gând, dar degeaba, nu-și mai aducea aminte decât tabla înmulțirii. Fulgii cădeau tot mai mari și mai mari, până au ajuns cât niște găini albe; au sărit deodată într-o parte, sania cea mare s-a oprit și cel care o mâna s-a ridicat. Blana și căciula erau de omăt; în fața lui Karl stătea acum o cucoană înaltă și mlădioasă, strălucitor de albă; era Crăiasa Zăpezii. - Am mers bine! a spus ea. Dar mi se pare că ți-i frig. Ia vino aici, în blana mea de urs! L-a luat și l-a pus lângă ea în sanie, l-a învelit cu blana și lui i s-a părut deodată că îl aruncă în mijlocul viscolului. - Tot ți-i frig?, l-a întrebat ea și l-a sărutat pe frunte. Sărutarea era mai rece decât gheața și îl săgeta până în inimă, și doar inima lui era pe jumătate un bulgăr de gheață. O clipă a crezut că moare, dar numai o clipă, fiindcă îndată după aceea i-a fost iar bine și n-a mai simțit frigul. - Săniuța mea! Săniuța mea! Să n-o uitați! La asta s-a gândit mai întâi și una din găinile cele albe a luat săniuța în spate și a pornit în zbor după ei. Crăiasa Zăpezii l-a mai sărutat o dată pe Karl și el a uitat de Gretchen, de bunică-sa și de toți cei de-acasă. - De-acuma nu te mai sărut, a spus ea. Că dacă te mai sărut – mori. Karl s-a uitat la ea; era foarte frumoasă, o față mai cuminte și mai drăgălașă nici nu se putea închipui. Acuma nu i se mai părea de zăpadă, ca atunci când o văzuse la fereastră și ea îi făcuse semn. Nu-i era frică de dânsa. A început să-i spuie că el știe să facă socoteli în gând, chiar cu fracții, că știe ce întindere și câți locuitori are țara și ea zâmbea și nu zicea nimic. Și deodată băiatului i s-a părut că ce știe el nu-i destul și s-a uitat în văzduhul larg și înalt și atunci ea a zburat cu el sus de tot până în norii cei vineții, și vijelia vuia și șuiera, și în vuietul ei parcă se auzeau cântece străvechi. Și au trecut în zbor peste păduri și peste ape, peste mări și peste țări; dedesubtul lor vâjâia crivățul, urlau lupii, sclipea zăpada; deasupra lor zburau ciori negre care croncăneau prelung și sus de tot era luna mare și luminoasă, și o noapte întreagă Karl s-a uitat la lună și în zorii zilei a adormit la picioarele Crăiesei Zăpezii. A treia povestire [ modifică ] Grădina femeii care știa să facă farmece Ce s-a întâmplat oare cu Gretchen când Karl nu s-a mai întors? Unde s-o fi dus Karl? Nimeni nu știa. Băieții atâta știau că își legase săniuța de o sanie mare, albă, și sania aceea s-a dus către bariera orașului. Nimeni nu știa unde-i și cei de-acasă plângeau după el și Gretchen plângea mai tare decât toți; toți credeau că a murit, că s-a înecat în râul de la marginea orașului. A fost o iarnă lungă și tristă. Și, în sfârșit, a sosit primăvara, cu raze calde de soare. - Karl a murit, spunea Gretchen. - Noi nu credem c-a murit, au spus razele de soare. - A murit, a spus ea rândunelelor. - Nu credem că a murit! au zis ele, și de la o vreme nici Gretchen n-a mai crezut. Într-o dimineață ea s-a gândit: - Am să-mi pun pantofii cei noi, roșii, pe care Karl încă nu i-a văzut, și am să mă duc la râu să-l întreb dacă știe ceva de dânsul. Era devreme de tot. Gretchen a sărutat-o pe bunică-sa care mai dormea, și-a pus pantofiorii cei roșii și s-a dus singurică la râu și l-a întrebat: - E adevărat că mi-ai luat prietenul cu care mă jucam? Uite, îți dau pantofii mei cei roșii, numai să mi-l dai înapoi pe Karl. Valurile făceau parcă niște semne ciudate. Și Gretchen și-a scos pantofii la care ținea mai mult decât la orice și i-a aruncat în apă; pantofii însă au căzut prea aproape și valurile i-au adus la mal. Ai fi zis că râul nu voia să ia ce-avea ea mai scump, deoarece Karl nu era la el. Gretchen a crezut că n-a aruncat pantofiorii destul de departe și atunci s-a suit într-o luntre care era legată în păpuriș, s-a dus până la capătul ei și a aruncat pantofii în apă. Luntrea însă nu era legată bine și, când fetița s-a repezit să arunce pantofii, s-a desprins de țărm și a pornit pe apă. Gretchen, când a văzut așa, a vrut să se întoarcă și să sară pe mal, dar luntrea acuma ajunsese departe și pornise pe râu în jos. Gretchen s-a speriat și a început să plângă, dar cine s-o audă decât vrăbiile, dar vrăbiile nu puteau s-o tragă la țărm, și atunci, ce să facă și ele, zburau de-a lungul malului și ciripeau vrând parcă s-o mângâie: "Uite-aici suntem, aici, aici!" Luntrea mergea repede la vale; Gretchen era numai în ciorapi; pantofii ei cei roșii veneau pe apă după luntre, dar nu puteau s-o ajungă, fiindcă luntrea mergea mai iute. Frumos era pe maluri, flori mândre, copaci bătrâni și pășuni cu oi și vaci, dar nici țipenie de om! - Poate că râul mă duce la Karl, se gândea Gretchen și gândindu-se așa i-a mai venit inima la loc. S-a ridicat și a început să se uite la malurile verzi. A mers ea cât a mers și a ajuns cu luntrea la o livadă de cireși și în mijlocul livezii era o căsuță cu ferestre roșii și albastre. Căsuța era acoperită cu paie și la ușă stăteau doi soldați de lemn cu pușca la umăr. Gretchen a strigat la ei; credea că-s vii; dar ei, bineînțeles, n-au răspuns nimic. Luntrea s-a apropiat de țărm; râul o împingea într-acolo. Gretchen a strigat mai tare și atunci a ieșit o babă, sprijinindu-se într-o cârjă. Avea o pălărie mare de soare zugrăvită cu flori. - Sărăcuța de tine! a spus baba. Cum ai nimerit tu în luntre și ai pornit singură pe apă, în lumea largă? Și baba a venit la marginea apei, a apucat luntrea cu cârja, a tras-o la mal și a scos-o din luntre pe Gretchen. Fetița era veselă că a ajuns iar pe uscat, dar se și temea puțintel de babă. Aceasta a zis: - Și acuma spune-mi și mie cine ești și de unde vii? Gretchen i-a spus tot. Baba asculta, dădea din cap și zicea numai "Hm, hm!". Și când Gretchen a isprăvit de povestit și a întrebat-o dacă nu l-a văzut cumva pe Karl, baba a răspuns că n-a trecut pe-acolo, dar că are să vie el, să se uite la flori, că-s mai frumoase decât toate cărțile cu poze și fiecare din ele știe câte o poveste. Și baba a luat-o pe Gretchen de mână și s-a dus cu ea în casă și a încuiat ușa după ce au intrat. Ferestrele erau foarte sus și geamurile erau roșii, albastre și galbene. O lumină tare ciudată pătrundea prin ele. Pe masă era o farfurie mare plină de cireșe frumoase și Gretchen s-a așezat și a mâncat cireșe câte a vrut, fiindcă avea voie să mănânce cât îi place. Pe când mânca, baba a pieptănat-o cu un pieptene de aur și părul s-a cârlionțat și a căpătat o strălucire minunată, și chipul fetiței, rotund și bucălat, era ca trandafirul. - De mult mi-am dorit o fetiță drăgălașă, așa ca tine, a spus baba. Ai să vezi ce bine avem să ne împăcăm noi împreună! Și tot pieptănându-i baba părul, Gretchen a uitat de prietenul ei Karl, fiindcă baba făcea farmece, dar nu era o vrăjitoare rea. Vrăjea numai așa, ca să-și treacă vremea și să trăiască mulțumită. Și ar fi vrut să rămână Gretchen la dânsa, fiindcă îi plăcea fetița. De aceea s-a dus în grădină, a pălit cu cârja toți trandafirii câți erau pe-acolo și toți au căzut și-au intrat în pământ, și acuma nici nu se mai cunoștea pe unde fuseseră. Pasămite baba se temea că Gretchen, când are să vadă trandafirii, are să se gândească la trandafirii ei de-acasă și atunci are să-și aducă aminte de Karl și are să fugă. După asta, baba a dus-o pe Gretchen în grădină. Ce mireasmă și ce frumusețe era aici! Toate florile de pe lume și din toate anotimpurile le găseai aici înflorite; nici o carte cu poze nu era mai frumoasă. Gretchen a sărit în sus de bucurie și s-a jucat prin grădină până seara, când soarele s-a lăsat după cireși; apoi s-a culcat într-un pat cu perne de mătase roșie, brodate cu toporași, și a dormit și a visat tot visuri frumoase, cum visează numai o crăiasă în ziua nunții. A doua zi, Gretchen s-a jucat iar cu florile prin grădină cât a vrut. Așa a trecut multă vreme. Gretchen cunoștea acuma fiecare floare, dar, deși era o mulțime, ei i se părea că lipsește una. Care anume nu știa. Iată însă că într-o bună zi sa uitat mai bine la pălăria de soare pe care o purta baba și care era zugrăvită cu flori, și a văzut printre florile zugrăvite și un trandafir, care era mai frumos decât toate celelalte. Baba uitase să șteargă de pe pălăria ei trandafirul atunci când surghiunise în pământ trandafirii din grădină. Dar, ce să-i faci, așa-i întotdeauna când nu bagi bine de seamă! - Cum? a spus Gretchen. Să nu fie oare aici nici un trandafir? Și s-a dus repede în grădină, și a căutat în toate straturile, dar n-a găsit nici un trandafir. Și atunci s-a așezat jos și a început să plângă; și lacrimile ei au căzut tocmai pe locul unde fusese îngropată o tufă de trandafir, și când lacrimile calde au udat țărâna, tufa a ieșit deodată din pământ, tot așa de înflorită ca atunci când fusese îngropată. Gretchen a îmbrățișat trandafirul, a sărutat florile și s-a gândit la trandafirii ei frumoși de-acasă și la Karl. - De ce m-am oprit eu oare aici? a spus fetița. Eu voiam să-l caut pe Karl. Voi știți unde-i? a întrebat ea trandafirii. Ce credeți, a murit? - Nu, n-a murit, au spus trandafirii. Noi am fost în pământ și în pământ sunt toți morții, dar Karl nu-i printre ei. - Vă mulțumesc de ce mi-ați spus! a zis Gretchen și s-a dus la celelalte flori, s-a uitat în potirul fiecăreia din ele și a întrebat: nu știți unde-i Karl? Dar florile se încălzeau la soare și visau la ce le plăcea lor să viseze și nici una nu știa ce-i cu Karl. - Degeaba mai întreb florile, și-a răspuns Gretchen. Ele știu numai ce se întâmplă cu dânsele și de altceva habar n-au! Și Gretchen și-a pus poalele în brâu, ca să poată să meargă mai repede, și a luat-o la fugă până în fundul grădinii. Portița era închisă, dar ea a apăsat pe clanța ruginită și clanța s-a ridicat, portița s-a deschis și Gretchen a pornit în lumea largă, desculță cum era. S-a uitat de câteva ori înapoi, dar n-o urmărea nimeni. De la o vreme n-a mai putut merge și s-a așezat pe un bolovan și când s-a uitat împrejur a văzut că nu mai era vară, era toamnă târziu; în grădina babei, în care era mereu cald și erau flori din toate anotimpurile, nu puteai să-ți dai seama cum trece vremea. - Doamne, cum am mai întârziat! a spus Gretchen. Uite că-i toamnă, nu mai pot să zăbovesc! Și s-a ridicat și a pornit iar la drum. Vai, piciorușele ei erau obosite și zgâriate! De jur împrejur era urât și frig. Crengile pletoase ale sălciilor erau galbene și frunzele cădeau smulse de vânt și numai porumbarul mai avea poame, dar nu erau bune. Și când Gretchen a încercat să mănânce din ele, i-au făcut gura pungă de acre ce erau. Trist și urât era în lumea largă! A patra povestire [ modifică ] Un prinț și o prințesă Gretchen iar a trebuit să stea și să se odihnească. Deodată, în fața ei, pe zăpadă, a zărit un cioroi. Cioroiul s-a uitat la ea, a dat din cap și a spus: "Crrr! Crrr! Bună ziua! Bună ziua!" Mai bine nu putea să vorbească, dar era prietenos și a întrebat-o pe fetiță încotro a pornit așa, singură. Cuvântul "singură" Gretchen l-a înțeles foarte bine și a priceput ce înseamnă asta. Îi povesti cioroiului toată viața ei și tot ce pățise și-l întrebă dacă nu l-a văzut pe Karl. Cioroiul a clătinat din cap pe gânduri și a spus: - S-ar putea! - Cum? Crezi că da? a întrebat fetița, l-a sărutat pe cioroi și l-a strâns în brațe mai să-l înăbușe. - Încet, încet! a spus cioroiul. Cred că știu… cred că-i el. Da’ acuma mi se pare că de când cu prințesa… pe tine te-a uitat. - Stă la o prințesă? a întrebat Gretchen. - Da, îți spun eu toată povestea, numai că-mi vine greu să vorbesc în limba ta. Nu cunoști limba ciorilor? Mi-ar fi mai ușor! - Nu, n-am învățat limba ciorilor, a răspuns Gretchen. - Bine, nu face nimic! Am să-ți istorisesc și eu cum oi putea! Și i-a istorisit ce știa. - În împărăția asta în care suntem acuma stă o prințesă care e foarte deșteaptă; așa-i de deșteaptă, că a citit toate gazetele din lume și le-a uitat! Deunăzi ședea pe tron și asta pare-se că nu-i lucru plăcut, și șezând ea așa pe tron, a început să cânte un cântec! "De ce nu m-aș mărita?" Chiar așa s-a gândit ea: "de ce nu m-aș mărita? Ia să încerc!". - Dar ea voia să găsească un bărbat care să știe ce să răspundă când stai de vorbă cu el, unul care să și vorbească, nu numai să șadă, arătos și dichisit, pe tron, că ar fi prea plicticos. Prințesa a pus să bată toba, să s-adune doamnele de onoare, și când acestea au venit și au auzit, au fost foarte mulțumite. "Iacă o veste plăcută, au spus ele, la asta chiar ne gândeam și noi!". Și să știi că tot ce-ți spun eu e adevărat, a zis cioroiul; eu am o iubită, e domesticită și stă la curte, ea mi-a povestit tot. Iubita lui era bineînțeles o cioară. Pentru că cioara la cioară trage, asta-i știut, și tot cioară rămâne. - A doua zi, ziarele au apărut cu un chenar de inimi și cu numele prințesei în chenar. Scria acolo că orice tânăr plăcut la înfățișare poate să vie la palat și să stea de vorbă cu prințesa și acela care știe să vorbească mai bine și în așa fel, de parcă ar fi la el acasă, pe acela prințesa are să-l ia de bărbat. Da, da, a spus cioroiul, e chiar așa cum zic, poți să mă crezi, e adevărat așa cum mă vezi și te văd. Au venit o mulțime, era o îngrămădeală și un du-te vino necontenit, dar nici în ziua întâi, nici în a doua nu s-a ales nimic din treaba asta. Toți puteau să vorbească bine când erau pe stradă, dar de îndată ce intrau pe poarta palatului și vedeau garda în zale de argint și pe scări slujitori înmuiați în fir, și treceau prin sălile și galeriile palatului cu covoare scumpe și policandre de cristal, se zăpăceau. Și când ajungeau în fața tronului pe care ședea prințesa, nu mai puteau să spuie nimic decât doar cuvântul cel din urmă pe care-l rostise prințesa și bineînțeles că ea n-avea poftă să mai audă o dată ce spusese tot ea. Parcă-i apuca pe toți o toropeală cât erau în palat și abia după ce ieșeau de acolo se trezeau și începeau iar să vorbească. Și era un șirag de oameni care ținea de la porțile orașului până la poarta palatului. Eram și eu pe-acolo, a spus cioroiul. Le era sete și foame de-atâta așteptare, dar când ajungeau la palat nu le dădea nimeni nici măcar un pahar cu apă. Unii mai deștepți își luaseră câteva felii de pâine cu unt, dar nu dădeau și altora, fiindcă se gândeau: "Las’ să fie lihniți de foame, că dacă-i vede prințesa așa de prăpădiți, nu-i alege". - Și Karl? a întrebat Gretchen; el când a venit? Era și el acolo? - Stai puțin că-ți spun îndată! A treia zi a venit un domnișor, dar nu călare, nici cu trăsura, ci pe jos; era vesel și ochii îi străluceau ca și ai tăi acuma, și avea un păr lung și frumos, dar era cam prost îmbrăcat. - Karl era! s-a bucurat Gretchen. Bine că l-am găsit! Și a bătut din palme de bucurie. - Avea o raniță în spate, a spus cioroiul. - Nu, trebuie să fi fost săniuța! a spus Gretchen. Și-a luat săniuța când a plecat. - Se poate, a zis cioroiul, nu m-am uitat bine, dar iubita mea domesticită mi-a spus că atunci când a intrat în palat și a văzut garda în zale de argint și slujitorii pe scări, înmuiați în fir, el nu s-a fâstâcit deloc, a dat din cap către ei și le-a spus: "Nu vă plictisiți să stați mereu pe scări? Eu mă duc înainte!" Sala cea mare strălucea de lumina policandrelor, curteni de tot felul umblau ușurel și țineau în mână ulcele de aur. Ghetele lui scârțâiau grozav, dar el nici nu se sinchisea de asta și era ca la el acasă. - Sigur că-i Karl, a spus Gretchen. Avea ghete noi și scârțâiau când umbla cu ele în odaia bunicii, l-am auzit eu. - Da, scârțâiau, spuse cioroiul. Domnișorul acela s-a dus drept la prințesă. Prințesa ședea pe un mărgăritar, mare cât o roată de moară. Toate doamnele de la curte cu cameristele lor și cu cameristele cameristelor și toți curtenii lor și cu slujitorii slujitorilor care și ei, la rândul lor, aveau câte o slugă stăteau adunați de jur împrejur; și cei care erau mai aproape de ușă, aceia erau mai mândri. Până și sluga celui de pe urmă slujitor, care sta drept în ușă și umbla numai cu pantofi, era atât de mândră și înfumurată că nu-i ajungeai nici cu prăjina la nas! - Groaznic trebuie să mai fie! a spus Gretchen. Și Karl s-a însurat cu prințesa? - Dacă n-aș fi cioroi, m-aș fi însurat eu cu ea, neapărat, cu toate că sunt logodit. Drăguța mea, cioara cea domestică, zice că el a vorbit tot așa de bine cum vorbesc eu când vorbesc limba ciorilor. Era drăguț și vesel domnișorul și zicea că n-a venit să-i ceară mâna, ci numai așa, fiindcă auzise de deșteptăciunea prințesei și voia să stea cu ea de vorbă. Dar după aceea și ea i-a plăcut lui și el ei. - Da, desigur că e Karl, spuse Gretchen. Și el e deștept și știe să facă socoteli în gând, cu fracții. Nu vrei să mă bagi și pe mine în palat? - Asta-i ușor de spus, dar cum să facem oare? Am să vorbesc cu drăguța mea, are să găsească ea ceva; pentru că să știi că unei fetițe așa ca tine nu i se dă voie în palat. - Las’ că intru eu, a spus Gretchen. Când află Karl că am sosit, îndată vine jos și mă ia cu el. - Așteaptă-mă colo la portiță, a spus cioroiul, apoi a clătinat din cap și și-a luat zborul. Abia către seară s-a întors. - Drăguța mea îți trimite multe salutări și îți mai trimite și o chiflă, a luat-o din bucătărie, au acolo destule. Ia-o, că ți-o fi foame. În palat e cu neputință să intri, fiindcă ești desculță și garda cu zale de argint și slujitorii înmuiați în fir n-au să te lase. Stai, nu plânge, că tot ai să poți intra. Drăguța mea știe o scară pe din dos, pe unde ajungi în iatac și știe unde-i cheia. Cioroiul și cu Gretchen au intrat în grădină, pe aleea cea mare, pe care cădeau mereu frunzele din copaci, și după ce la palat s-au stins luminile, una câte una, cioroiul a dus-o pe Gretchen la o ușă de din dos care era numai împinsă, nu închisă. O, cum îi mai bătea Gretei inima! Parcă ar fi vrut să facă un lucru rău și ea doar atâta voia, să vadă dacă Karl e acolo. Și acolo era, fără îndoială! Și ea se gândea la ochii lui limpezi și la părul lung: parcă îl vedea cum zâmbește ca atunci când ședeau amândoi la umbra trandafirilor. Desigur că are să se bucure când are s-o vadă, și ea are să-i spună ce drum lung a făcut până să dea de dânsul, și ce necăjiți au fost cei de-acasă când el a plecat și nu s-a mai întors. Gretei îi era teamă și totodată se bucura. Au ajuns sus la capătul scării. Pe un scrin era o lampă aprinsă și jos pe podele stătea cioara cea domesticită și își întorcea capul în toate părțile; Gretchen a făcut o plecăciune, așa cum o învățase bunică-sa. - Logodnicul meu mi-a spus numai lucruri frumoase despre mata, domnișoară, zise cioara cea domesticită. Povestea matale e duioasă. Ia, te rog, lampa, eu am să merg înainte ca să-ți arăt drumul, pe unde mergem noi, nu-i nimeni. - Parcă aud pe cineva în urma noastră, spuse Gretchen, și chiar atunci a și trecut ceva pe lângă dânsa; pe zid alergau ca niște umbre cai cu coama în vânt și cu picioarele subțiri, și pe cai domni și doamne și vânători. - Astea-s numai visuri, a spus cioara; vin și iau la vânătoare gândurile prințului și ale prințesei. Asta-i chiar foarte nimerit acuma, pentru că ai să poți să-i vezi mai bine. Și trag și eu nădejde că, atunci când ai să ajungi la cinste și mărire, n-ai să mă uiți nici pe mine. - De asta nici o grijă, a spus cioroiul din pădure. Ajunseseră acuma într-o încăpere mare, tapetată cu mătase roz, cu flori. Și deodată, visurile au trecut valvârtej pe lângă ei, dar așa de repede, că Gretchen n-a putut să-i vadă pe prinț și pe prințesă. Gretchen și cu cele două ciori au mai trecut apoi prin câteva odăi, una mai frumoasă decât alta, și au ajuns în iatac. Aici, tavanul semăna cu un palmier cu frunze de sticlă și în mijlocul odăii atârnau de o tulpină de aur două paturi, fiecare din ele semănând cu un crin. Un pat era alb, celălalt era roșu și în acesta din urmă trebuia Gretchen să-l caute pe Karl. A dat la o parte o petală roșie și a zărit o ceafă brună. O! Karl era! Gretchen l-a strigat pe nume, a ridicat lampa, și deodată visurile s-au întors în goană în odaie, și el s-a trezit, a întors capul și… nu era Karl. Prințul semăna cu Karl numai de la spate, dar era și el tânăr și drăguț. Prințesa se trezise și ea și din patul ei de petale albe de crin se uita acum clipind din ochi la Gretchen. A întrebat ce este. Gretchen a început să plângă și i-a spus toată povestea ei și ce făcuseră cele două ciori pentru ea. - Săraca de tine, au spus prințul și prințesa, au lăudat pe cele două ciori și au spus că nu-s supărați pe ele, numai că de-acuma înainte să nu mai facă ce-au făcut. Au să primească și o răsplată. - Vreți să zburați în libertate, a întrebat prințesa, ori vreți mai bine câte o slujbă de cioară princiară și cu drept la toate cojile de legume de la bucătărie. Ciorile s-au închinat și au spus că vor să aibă o slujbă fiindcă se gândeau că-i bine la bătrânețe să aibă ceva sigur și să nu ducă grijă de nimic. Prințul s-a sculat din pat și a pus-o pe Gretchen în locul lui să doarmă; mai mult nu putea face nici el. Gretchen și-a împreunat mâinile și s-a gândit: "Ce buni sunt oamenii și animalele!" Și a închis ochii și a adormit. Toate visurile au venit iar valvârtej înapoi și acuma erau ca niște îngeri și trăgeau o săniuță în care era Karl, și el făcea semn din cap. Dar nu era decât un vis și de aceea a pierit când ea s-a trezit. A doua zi au îmbrăcat-o în mătase și în catifea din cap până în picioare; au poftit-o să rămână la palat și să trăiască în belșug, dar ea s-a rugat să-i dea numai o trăsurică cu un cal și o pereche de pantofi, pentru că voia să plece iar în lume și să-l caute pe Karl. I-au dat îndată pantofi și un manșon, au îmbrăcat-o frumos și când să plece, la scară era o caleașcă numai de aur și stema prințului și a prințesei strălucea pe ea ca o stea. Vizitiul și valetul aveau coroane de aur pe cap. Prințul și prințesa au ajutat-o pe Gretchen să se urce în caleașcă și i-au urat drum bun. Cioroiul cel din pădure, care acuma era însurat, a însoțit-o cale de trei poște. Ședea lângă ea, fiindcă nu-i plăcea să meargă cu spatele. Cioara de la curte stătea în ușă și dădea din aripi; nu putuse să vină fiindcă o durea capul de când căpătase o slujbă și mânca prea mult. Caleașca pe dinăuntru era căptușită cu turtă dulce, iar în lada de sub capră erau fructe și covrigi. - Drum bun, drum bun! au spus prințul și prințesa. Gretchen a plâns și cioara a plâns și ea. După ce au mers așa vreo trei poște, cioroiul și-a luat și el rămas bun și despărțirea dintre ei a fost și mai duioasă. Cioroiul a zburat pe un copac și a tot fâlfâit din aripile lui negre până când caleașca nu s-a mai văzut. A cincea povestire [ modifică ] Fetița de tâlhar Au intrat într-o pădure deasă, dar caleașca strălucea ca o faclă. În pădure erau tâlhari; cum au văzut caleașca, au și venit. - E de aur! E de aur! au strigat tâlharii și s-au repezit, au apucat caii de dârlogi, au omorât pe vizitiu și pe valeți și au scos-o pe Gretchen din caleașcă. - E grăsuță și drăguță, hrănită numai cu miez de nucă, a spus o babă, nevasta unui tâlhar; avea păr pe obraz și niște sprâncene stufoase, care-i atârnau până peste ochi. E chiar ca un miel gras! Trebuie să fie foarte gustoasă! Și baba și-a scos cuțitul; era un cuțit ascuțit tare și lucios, de te-nfiorai numai când te uitai. Dar chiar în clipa aceea baba a scos un țipăt, fiindcă fetița ei, pe care o purta în spate și care era grozav de obraznică și de rea, a mușcat-o de ureche. - Afurisită ce ești! a strigat baba de durere și a uitat s-o taie pe Gretchen. - Las-o, că vreau să mă joc cu ea! a spus fetița de tâlhar. Am să-i iau manșonul și hăinuțele și are să doarmă cu mine. Și a mai mușcat-o o dată pe mumă-sa așa de tare că tâlhăroaica a sărit în sus și s-a învârtit de câteva ori de durere. Și toți tâlharii râdeau și spuneau: - Ia uite-o cum joacă cu fiică-sa în spate! - Vreau să mă urc în caleașcă, a spus fetița de tâlhar și au trebuit să-i facă pe plac, fiindcă era răsfățată și încăpățânată. S-au urcat amândouă în caleașcă și s-au înfundat în pădure. Fetița de tâlhar era de-o vârstă cu Gretchen, dar mai voinică, mai spătoasă, mai negricioasă. Ochii îi erau negri și parcă mâhniți. A luat-o de mijloc pe Gretchen și i-a spus: - Eu nu vreau să te omoare până nu m-oi supăra eu pe tine! Dar tu ești prințesă, nu? - Nu, a răspuns Gretchen, și i-a povestit tot ce i se întâmplase și cât de mult ținea ea la Karl. Fetița de tâlhar s-a uitat gânditoare la ea, a dat ușor din cap și a spus: - Nu, nu trebuie să te omoare chiar dacă m-oi supăra pe tine, că, dacă m-oi supăra, te omor eu! Și i-a șters lui Gretchen lacrimile și și-a băgat mâinile în manșonul lui Gretchen, care era călduros și moale. Caleașca s-a oprit. Erau acuma în curtea unui castel de tâlhari care era dărăpănat de sus până jos. Pereții erau sparți și prin găuri intrau și ieșeau în zbor corbi și ciori, iar niște dulăi voinici că ar fi putut înghiți și un om săreau în toate părțile, dar nu lătrau fiindcă n-aveau voie. În sala cea mare a castelului, veche și afumată, în mijloc, pe lespezi, ardea un foc mare; fumul se urca până în tavan și trebuia să-și găsească singur un loc pe unde să iasă. Pe foc era un cazan mare cu supă și câțiva tâlhari frigeau la frigare iepuri și iepuri de casă. - Noaptea asta ai să dormi cu mine și cu păsările mele, spuse fetița de tâlhar. După ce au mâncat, s-au dus într-un colț unde era un maldăr de paie acoperit cu covoare. Deasupra, pe niște stinghii, erau peste o sută de porumbei care parcă dormeau, dar toți au tresărit când au venit fetițele. - Ai mei sunt toți, a zis fetița de tâlhar și a luat un porumbel de picioare și l-a scuturat până când a început să dea din aripi. - Sărută-l, a strigat ea către Gretchen și a lovit-o în obraz cu porumbelul. Uite, colo sunt porumbeii sălbatici, a mai zis ea și a arătat o gaură în zid, cu niște bețe înfipte în chip de gratii. Sunt doi și trebuie să-i țin închiși, că altfel zboară. Și uite ici pe Bum-Bum, care mi-i foarte drag. Și trase de coarne pe un ren care stătea legat într-un colț, cu o zgardă de fier la gât. - Și pe el trebuie să-l ținem strâns, că altfel o ia la fugă. În fiecare seară înainte de culcare îl gâdil cu cuțitul și i-i frică grozav. Și fetița scoase un cuțit lung dintr-o crăpătură a zidului și îl dezmierdă ușurel pe ren cu cuțitul pe gât. Bietul ren a început să dea din picioare și fetița de tâlhar a râs și a luat-o pe Gretchen în pat cu ea. - Tu dormi cu cuțitul în mână? a întrebat-o Gretchen uitându-se cam îngrijorată la cuțit. - Întotdeauna dorm cu cuțitul, a răspuns fetița de tâlhar. Niciodată nu știi ce se poate întâmpla și acuma ia spune-mi, din nou, cum a fost cu Karl și de ce-ai plecat tu în lumea largă? Gretchen i-a povestit iar cum a fost și porumbeii sălbatici uguiau în colivie și ceilalți porumbei dormeau. Fetița de tâlhar cu o mână a luat-o după gât pe Gretchen, iar cu cealaltă ținea strâns cuțitul; n-a trecut mult și a adormit și a început să sforăie. Gretchen însă nu putea închide ochii și se tot gândea: "Oare ce-o să se mai întâmple cu ea, au s-o omoare, au s-o lase să trăiască?" Tâlharii ședeau lângă foc, beau și cântau și tâlhăroaica se dădea de-a tumba. Era o priveliște groaznică pentru biata fetiță. Și deodată, porumbeii sălbatici au început să vorbească: - U-gu-gu, u-gu-gu! L-am văzut pe Karl. Sania i-o trăgea o găină albă și el ședea în trăsura Crăiesei Zăpezii; Crăiasa a trecut pe deasupra pădurii când eram pui și ședeam în cuib; a suflat înspre noi și toți ceilalți au murit, numai noi am rămas. U-gu-gu, u-gu-gu! - Ce tot vorbiți acolo? a strigat la ei Gretchen. Încotro se ducea Crăiasa Zăpezii? Mai știți ceva de dânsa? - Noi credem că s-a dus în Laponia, fiindcă acolo-i mereu zăpadă și gheață. Întreabă pe renul acela care e legat. - Da, acolo-i zăpadă multă și e strașnic de frumos, a spus renul. Acolo poți să alergi și să zburzi cât îți place, acolo își are Crăiasa Zăpezii cortul ei de vară, da’ palatul ei e departe, tocmai către Polul Nord, pe o insulă căreia îi zice Spitzbergen. - O, săracul Karl! a oftat Gretchen. - Da’ mai astâmpără-te odată, a strigat fetița de tâlhar, că acuși bag cuțitul în tine! A doua zi dimineață Gretchen i-a spus tot ce vorbiseră porumbeii sălbatici. Fetița de tâlhar s-a gândit o clipă, apoi a dat din cap și a zis: - Tot una-i! Tot una-i! Tu știi unde-i Laponia? a întrebat ea pe ren. - Cine să știe dacă n-oi ști eu? a răspuns renul și ochii i-au scânteiat. Doar eu acolo m-am născut și am crescut și acolo am zburdat pe zăpadă. - Uite ce zic eu, spuse Gretei fetița de tâlhar. Acum toți ai noștri au plecat, numai mama a rămas acasă. Pe la amiază, ea bea din sticla aceea mare, pe care o vezi acolo, pe urmă adoarme. Și vedem noi ce-i de făcut. Fetița de tâlhar a sărit din pat, a luat-o pe mamă-sa de după gât, a tras-o de barbă și i-a spus: "Bună dimineața, capră bătrână ce ești!" Mamă-sa i-a dat câteva bobârnace de i s-a învinețit nasul, dar asta era la ea un semn de dragoste. După ce mamă-sa a tras zdravăn din sticlă și a adormit, fetița de tâlhar s-a dus la ren și i-a spus: - Îmi place grozav să te dezmierd pe gât cu cuțitul, că ești caraghios când te dezmierd și azvârli din picioare, dar acuma trebuie să-ți dau drumul. Am să tai frânghia și ai să pleci în Laponia. Da’ să te duci drept acolo și s-o iei pe fetița asta în spate și s-o duci la palatul în care stă Crăiasa Zăpezii și unde e prietenul fetiței. Cred c-ai ascultat ce spunea, că a vorbit destul de tare și tu ai ascultat. Renul a sărit în sus de bucurie. Fetița de tâlhar a luat-o pe Gretchen și a urcat-o pe ren, a legat-o de spinarea renului și i-a dat și o pernuță să și-o pună dedesubt. - De frig n-are să-ți fie prea frig, că ai pantofii îmblăniți, dar manșonul ți-l iau eu, că-mi place. Da-ți dau, uite, mănușile mamei. Îs mari, că-ți ajung până la coate, ia pune-le! Acuma ai niște mâini chiar ca mama. Gretchen a început să plângă de bucurie. - Nu-mi place că plângi, a spus fetița de tâlhar. Acuma trebuie să fii veselă. Uite, îți dau două pâini și o bucată de șuncă, ca să ai pe drum. A legat de spinarea renului șunca și pâinea, pe urmă a deschis ușa și a chemat înăuntru dulăii, apoi a tăiat frânghia cu cuțitul ei cel bine ascuțit și i-a spus renului: - Pleacă repede și ai grijă de fetiță! Gretchen a întins către ea mâinile cu mănușile până la coate și și-a luat rămas-bun și renul a luat-o la fugă peste râpe și prin ponoare, prin pădurea cea mare, pe câmpii și ape înghețate. Lupii urlau și corbii croncăneau. Și pe cer parcă se întindeau niște perdele luminoase. - Asta-i Aurora Boreală, a spus renul; ia uite cum strălucește! Și a început să alerge și mai repede. Și așa au mers ei ziua și noaptea fără să oprească. Și când pâinea și cu șunca s-au isprăvit, au ajuns și ei în Țara Laponilor. A șasea povestire [ modifică ] Lapona și finlandeza S-au oprit la o căsuță care era tare sărăcăcioasă; acoperișul atârna până aproape de pământ și ușa era așa de joasă că trebuia să intri și să ieși pe brânci. În căsuță nu era decât o laponă bătrână, care stătea lângă o lampă, ardea cu untură de focă și pe care fierbea niște pește. Renul i-a spus babei tot ce se întâmplase cu Gretchen, dar mai întâi a povestit ce i se întâmplase lui, pentru că asta i se părea lucru mai de seamă, iar Gretchen era așa de înghețată că nici nu putea vorbi. - Vai de capul vostru!, a spus lapona. Mai aveți o mulțime de mers. Trebuie să mai faceți vreo sută de poște și să ajungeți în Finnmarken; acolo stă Crăiasa Zăpezii și aprinde în fiecare seară un foc de bengal. Am să scriu câteva vorbe pe un pește uscat, că hârtie n-am, și am să vă dau o scrisoare către o finlandeză care locuiește acolo. Ea are să vă spună mai bine cum stau lucrurile. După ce Gretchen s-a încălzit și a mâncat, lapona a scris câteva vorbe pe un pește uscat, a dat Gretei peștele și i-a spus să-l păstreze bine, a legat-o iar pe fetiță pe spinarea renului și renul a pornit la fugă. Toată noaptea, Aurora Boreală a luminat cerul cu strălucirea ei albastră. Și așa, după ce au mers cât au mers, au ajuns în Finlanda și au bătut în hornul finlandezei, pentru că ușă nu avea. Înăuntru era o căldură așa de mare că finlandeza umbla aproape goală; era mititică și zbârcită. I-a scos repede Gretei hainele, i-a scos mănușile și ghetuțele, că altfel i-ar fi fost fetiței prea cald, i-a pus renului o bucată de gheață pe cap și a citit ce era scris pe peștele cel uscat. A citit de trei ori până ce a învățat pe dinafară tot ce era scris și a băgat peștele în oala de supă, că doar era bun de mâncat și finlandeza nu părăduia niciodată nimic. Renul i-a povestit mai întâi întâmplările lui și pe urmă pe acelea ale Gretei și finlandeza clipea din ochii ei isteți, dar nu zicea nimic. - Tu ești deșteaptă, a spus renul. Eu știu că poți să înnozi cap la cap toate vânturile din lume într-un singur ghem. Dacă corăbierul deznoadă un nod, atunci capătă un vânt prielnic, dacă deznoadă alt nod, vântul bate tare, iar dacă deznoadă încă unul și încă unul, atunci bate de urnește din loc pădurile. Dă-i și fetiței să bea ceva ca să capete putere cât doisprezece voinici și să răpună pe Crăiasa Zăpezii. - Da, să vedem! a spus finlandeza. Doisprezece voinici ar ajunge? Și s-a dus și-a luat de pe o policioară un sul mare de piele și l-a desfăcut. Pe sul erau scrise niște litere ciudate și finlandeza a început să citească și a citit, a citit de-i curgeau sudorile. Și renul a rugat-o așa de mult s-o ajute pe Gretchen, Gretchen s-a uitat așa de rugătoare și cu lacrimi în ochi la finlandeză încât aceasta a început să clipească din ochii ei isteți și l-a luat pe ren într-un colț, i-a mai pus o bucată de gheață pe cap și i-a spus în șoaptă: - Karl e la Crăiasa Zăpezii și îi place la ea și crede că-i mai bine acolo decât oriunde în lume. Dar toate acestea sunt din pricină că are un ciob de sticlă în inimă și o țandără de sticlă în ochi; dacă cineva îi scoate ciobul din inimă și țandăra din ochi atunci se face iar om bun și Crăiasa Zăpezii nu mai are putere asupra lui. - Da’ tu nu poți să-i dai Gretei ceva ca să capete ea o putere mai mare? - Nu pot să-i dau o putere mai mare decât aceea pe care o are acuma! Nu vezi cum o slujesc oamenii și dobitoacele și cum a pornit ea desculță în lume și toate îi merg bine? Puterea ei n-o poate căpăta de la noi, puterea pe care o are e în inima ei și stă în faptul că e un copil drăgălaș și nevinovat. Dacă nu poate singură să ajungă la Crăiasa Zăpezii și să scoată cioburile din Karl, atunci noi nu putem să facem nimic. La două poște de aici începe grădina Crăiesei Zăpezii; du-o până acolo pe fetiță. Pune-o lângă un copăcel cu poame roșii, care crește acolo în zăpadă, dar nu zăbovi și întoarce-te repede înapoi. Și finlandeza a pus-o pe Gretchen călare pe ren și acesta a pornit în goana mare. - Vai! Nu mi-am luat pantofii! Nu mi-am luat pantofii!, a început să strige Gretchen, că era frig cumplit afară, dar renul nu s-a oprit și a ținut-o tot într-o fugă până la copăcelul cel cu poame roșii. A pus-o pe Gretchen jos, a sărutat-o pe frunte și pe obrajii lui s-au prelins câteva lacrimi; apoi a luat-o la fugă înapoi. Biata Gretchen a rămas așa fără pantofi și fără mănuși pe un ger cumplit. A plecat și ea mai departe cât putea de repede și deodată au întâmpinat-o o mulțime de fulgi de zăpadă; fulgii nu cădeau din cer; cerul era senin și luminat de Aurora Boreală. Alergau chiar pe pământ și cu cât se apropiau, cu atât se făceau mai mari. Gretchen și-a adus aminte ce mari și meșteșugiți fuseseră fulgii când se uitase la ei cu lupa. Aici însă erau și mai mari, și mai fioroși, erau vii, erau străjerii de la palatul Crăiesei Zăpezii. Aveau chipurile cele mai ciudate, unii parcă erau niște arici mari și urâți, alții păreau niște mănunchiuri de șerpi încolăciți, care își întindeau capetele în toate părțile, iar alții erau ca niște ursuleți bondoci și zbârliți; toți erau albi, sclipitori, erau fulgi de zăpadă vii. Gretchen a început să se roage și era așa de frig că putea să-și vadă răsuflarea; și aburii răsuflării s-au făcut tot mai groși și mai groși și s-au prefăcut în îngerași care cum atingeau pământul se făceau tot mai mari și fiecare avea coif, suliță și pavăză. Numărul lor sporea mereu și, când Gretchen și-a isprăvit de spus rugăciunea, o oștire întreagă era împrejurul ei. Îngerașii în zale împungeau cu sulița fulgii de zăpadă și fulgii se fărâmau bucăți și Gretchen putea să meargă liniștită mai departe. Îngerii îi mângâiau mâinile și picioarele și acuma nu-i mai era așa de frig și a putut să ajungă la palatul Crăiesei Zăpezii. Dar până una-alta, să vedem ce-i cu Karl. El desigur că nici nu se gândea că ea era acum chiar la poarta palatului. A șaptea povestire [ modifică ] În care e vorba de palatul Crăiesei Zăpezii și despre ce s-a întâmplat acolo Pereții palatului erau făcuți din zăpadă viscolită, ferestrele și ușile din vânturi vijelioase; erau peste o sută de încăperi, toate așa cum le alcătuia zăpada; cea mai mare era așa de întinsă că puteai să mergi câteva ceasuri prin ea de la un capăt la altul. Toate erau luminate de Aurora Boreală și erau goale, ghețoase, reci și sclipitoare. Aici nu era niciodată vreo petrecere, nici măcar un bal de urși la care vijelia să cânte și urșii albi să meargă în două picioare și să joace, nici măcar o sindrofie de domnișoare vulpi argintii; în palatul Crăiesei Zăpezii era pustiu și frig. Aurora Boreală se deslușea atât de bine încât îi puteai număra perdelele de lumină. În mijlocul acestei săli nemărginite și pustii era un lac înghețat care se sfărâmase în mii de bucăți, dar bucățile semănau între ele așa de tare încât era o adevărată minunăție. În mijlocul lacului ședea Crăiasa Zăpezii, când era acasă, și atunci zicea că șade pe oglinda înțelepciunii și că această oglindă e cea mai bună din lume. Karl era vânăt de frig, ba chiar aproape negru, dar nu simțea că i-i frig fiindcă Crăiasa Zăpezii îi luase cu o sărutare simțul frigului și inima lui era ca un bulgăre de gheață. Acuma se juca; lua bucăți de gheață netede ca niște tăblițe și alcătuia cu ele tot felul de figuri, așa cum se joacă la noi copiii cu cuburile. Jocul lui era însă așa-zisul joc de gheață al înțelepciunii. În ochii lui figurile de gheață erau frumoase și de foarte mare însemnătate și asta din pricina ciobului de gheață pe care îl avea în ochi. Așeza bucățile de gheață în așa fel încât să formeze un cuvânt, dar niciodată nu izbutea să formeze cuvântul pe care îl voia și care era "veșnicia". Crăiasa Zăpezii îi spusese așa: - Dacă izbutești să formezi cuvântul acesta, atunci ai să fii stăpân pe tine însuți și eu am să-ți dăruiesc lumea întreagă și o pereche de patine noi. Dar Karl nu putea să formeze cuvântul. - Mă duc în țările calde, a spus Crăiasa Zăpezii. Vreau să mă uit în căldările cele negre. Căldările cele negre erau munții Etna și Vezuviu, care scuipă flăcări. - Am să-i mai înălbesc puțin și asta nu-i rău, ba chiar e bine pentru lămâi și struguri. Și Crăiasa Zăpezii a plecat în zbor și Karl a rămas singur în sala cea mare de gheață, întinsă cât vedeai cu ochii și pustie. Se uita la bucățile de gheață și se tot gândea și îi trosnea capul de atâta gândire. Și cum stătea neclintit și țeapăn, ai fi crezut că-i și el un sloi de gheață. În vremea asta, Gretchen a ajuns la palat și a intrat pe poartă. Vânturi tăioase au întâmpinat-o. Ea a spus o rugăciune și vânturile îndată au stat pe loc și s-au culcat și ea a intrat în sălile palatului, mari, goale și reci. Și deodată l-a zărit pe Karl, s-a dus repede la el, l-a luat de după gât, l-a strâns în brațe și i-a spus: - Karl! Bine că te-am găsit! Karl însă ședea nemișcat, țeapăn și rece. Gretchen a început să plângă și lacrimile ei fierbinți au căzut pe pieptul lui, au pătruns până la inimă și au topit bulgărele de gheață și au mistuit ciobul de oglindă. El s-a uitat la dânsa și ea a început să cânte: Ce frumoși sunt trandafirii Și cad pradă ofilirii! Traiul nostru e mai bun, Că-nflorim și la Crăciun! Când a auzit cântecul, Karl a izbucnit în plâns și lacrimile când au curs au luat cu ele și așchia de oglindă din ochi și atunci el a cunoscut-o și a strigat plin de bucurie: - Gretchen! Gretchen! Dar unde-ai fost atâta vreme? Și eu unde am fost? Și s-a uitat împrejurul lui. - Vai! Ce frig e aici! Ce pustiu! Și s-a lipit de Gretchen și ea plângea și râdea de bucurie. Era așa de frumos încât până și bucățile de gheață jucau de bucurie și după ce s-au săturat de jucat s-au așezat iar jos și au alcătuit tocmai cuvântul de care spusese Crăiasa Zăpezii că dacă are să-l formeze Karl el are să ajungă stăpân pe sine însuși, iar ea are să-i dea lumea întreagă și o pereche de patine noi. Gretchen l-a sărutat pe obraji și obrajii s-au făcut roșii; l-a sărutat pe ochi și ochii au strălucit ca și ai ei; i-a sărutat mâinile și picioarele și el s-a înzdrăvenit și s-a înviorat. Acuma, Crăiasa Zăpezii avea să se întoarcă acasă, avea să găsească dezlegarea lui de vraja scrisă cu bucăți sclipitoare de gheață. Cei doi copii s-au luat de mână și au ieșit din palat. Au început să vorbească de bunica și de trandafirii din streașină; și pe unde mergeau ei, vânturile nu mai băteau și ieșea soarele. Când au ajuns la copăcelul cu poame roșii, renul era acolo și-i aștepta. Cu el era și un ren mai tânăr, cu ugerul plin, și renul acela le-a dat copiilor lapte cald și i-a sărutat pe frunte. Și renii i-au luat apoi în spate pe copii și i-au dus la căsuța finlandezei și aici s-au încălzit bine și pe urmă i-a dus la căsuța laponei. Lapona, în vremea asta, le făcuse hăinuțe noi și le dresese sania. Cei doi reni și cu lapona i-au dus pe copii până la hotarele țării. Acolo unde începea iarba, copiii și-au luat rămas-bun de la laponă și de la reni. Păsările cântau și copacii erau înmuguriți. Și deodată au văzut în fața lor o fetiță călare pe un cal frumos, pe care Gretchen îl cunoștea (fusese înhămat la caleașca de aur). Fetița purta o căciuliță roșie și avea pistoale la brâu. Era fetița de tâlhar; se săturase de stat acasă și plecase acum în lumea largă, mai întâi către miazănoapte și după aceea avea de gând să ajungă și prin alte părți ale lumii. A cunoscut-o îndată pe Gretchen și Gretchen pe ea și amândouă s-au bucurat grozav. - Te pricepi strașnic să cutreieri lumea!, i-a spus ea lui Karl. Dar oare meriți tu să umble cineva după tine și să te caute tocmai la capătul pământului? Gretchen a bătut-o ușurel pe obraz și a întrebat-o ce fac prințul și prințesa. - Au plecat în străinătate, a răspuns fetița de tâlhar. - Da’ cioroiul? a întrebat Gretchen. - Cioroiul a murit. Și drăguța lui cea domestică, acum o văduvă, și-a legat o ață neagră de picior și plânge după el. Dar ia spune, tu ce-ai făcut și cum l-ai găsit? Gretchen și Karl i-au povestit tot. Fetița de tâlhar i-a luat pe amândoi de mână și le-a spus că, atunci când are să treacă prin orașul lor, are să vie pe la ei și după aceea a pornit iar în lumea largă. Și Karl și Gretchen au plecat și ei mai departe, mână-n mână, și pe unde ajungeau era primăvară cu iarbă verde și cu flori. Și deodată au zărit turnurile unui oraș: era chiar al lor. Au intrat în oraș și au ajuns acasă la bunica și s-au urcat în odăiță, unde toate erau la locul lor, ca altădată. Ceasornicul spunea "tic-tac" și arătătoarele se mișcau. Dar când au intrat pe ușă au văzut că acuma erau mari, oameni în toată firea. Trandafirii din streașină erau înfloriți și lângă trandafiri erau scăunelele pe care stăteau când erau copii. Karl și cu Gretchen s-au așezat fiecare pe scăunelul lui, ținându-se de mână. Măreția rece și pustie din palatul Crăiesei Zăpezii o uitaseră ca pe un vis apăsător. Bunica ședea la soare și citea: "Dacă nu veți fi cum sunt copiii, nu veți vedea împărăția cerurilor". Karl și Gretchen s-au uitat unul la altul și deodată au înțeles cântecul cel vechi: Ce frumoși sunt trandafirii Și cad pradă ofilirii! Traiul nostru e mai bun, Că-nflorim și la Crăciun! Erau acuma amândoi oameni în toată firea și totuși copii, copii în inimile lor; și acum venise vara, vara caldă și binefăcătoare.


content:
Era odată un băiețaș care a răcit; se jucase pe afară și se udase pe picioare, dar nimeni nu pricepea cum și unde, fiindcă pe jos era uscat și nu ploua. Mamă-sa l-a dezbrăcat, l-a pus în pat și a prins samovarul, ca să-i facă o ceașcă de ceai din soc, fiindcă ceaiul încălzește. Chiar atunci a venit și bătrânul care locuia sus, tocmai sub acoperiș; n-avea nici nevastă, nici copii, dar îi erau dragi copiii și știa o mulțime de povești și era o plăcere să-l asculți. - Acuma să bei ceaiul, a spus băiețașului mama, și după aceea poate că ai s-auzi o poveste. - Da, numai să-mi aduc aminte de vreuna pe care n-am mai spus-o, a zis bătrânul. Dar unde s-a udat pe picioare băiatul? a întrebat el. - Nu știu și nu înțeleg deloc ce poate să fie, a răspuns mama. - Îmi spui o poveste? a întrebat băiețașul. - Ți-oi spune, dar mai întâi vreau să știu ceva; poți tu să-mi spui cât e de adânc canalul de pe strada unde-i școala? - Până la glezne, a răspuns băiatul; dar ca s-ajungă până la glezne trebuie să mă duc unde-i mai adânc. - Bun! Acum am aflat unde te-ai udat pe picioare, a zis bătrânul. Desigur că vrei să-ți spun o poveste, dar nu mai știu nici una nouă. - Fă una acuma, a spus băiețașul. Mama zice că dumneata poți să faci o poveste din orice și știi povești despre toate lucrurile din lume. - Da, dar poveștile făcute așa nu-s mare lucru. Poveștile frumoase vin singure și-mi bat în frunte și-mi spun: "Uite că am sosit!" - Acuma nu bate nici una? a întrebat băiețașul. Mama a râs, a pus flori de soc în ceainic și a turnat apa clocotită. - Spune-mi o poveste. - Da, numai să fie vreuna! Dar fac mofturi și nu vor să vie decât atunci când au ele poftă! Da’ ia stai puțin! spuse el deodată. Uite una chiar aici! E în ceainic! Băiețașul s-a uitat la ceainic și deodată capacul a început să se ridice și s-a ridicat tot mai tare și din ceainic au ieșit florile de soc, albe și proaspete, și și-au întins în toate părțile crenguțele. Era acuma o tufă mare de soc, un copăcel întreg și crengile lui se întindeau până deasupra patului și dădeau perdeluțele patului într-o parte. În mijlocul copăcelului, pe o creangă, ședea o băbuță cu o îmbrăcăminte ciudată, verde ca și frunzele socului și tivită cu flori de soc mari, albe. Nu se putea desluși bine dacă era stofă sau chiar frunze și flori. - Cum o cheamă? a întrebat băiețașul. - Romanii și grecii cei vechi, a spus bătrânul, îi ziceau driadă, dar noi acuma nu mai știm ce înseamnă asta. La țară i se zice mătușica din soc; acesta e un nume mai potrivit pentru ea. Și acum uită-te la copac și ascultă. "Tot așa era odată un soc înflorit în ograda unei căsuțe sărmane. La umbra lui ședeau într-o zi cu soare doi bătrâni. Era un marinar bătrân, bătrân și cu nevastă-sa bătrână, bătrână și ea. Erau străbunici acuma și în curând aveau să serbeze nunta de aur, dar nu-și aduceau bine aminte ziua. Mătușica din soc ședea în copac și era tot așa de bucuroasă ca și ei. - Eu știu când e nunta voastră de aur, spunea ea, dar cei doi bătrâni n-o auzeau, fiindcă vorbeau de vremea de altădată. - Îți aduci aminte, zise marinarul cel bătrân, când eram copii și ne jucam pe-aici, tot în ograda asta în care suntem acuma? O dată ne-am apucat să facem o grădină și am înfipt în pământ o mulțime de crenguțe. - Da, a răspuns bătrâna, îmi aduc aminte foarte bine. Am udat crenguțele și una din ele s-a prins; era o crenguță de soc și a crescut mare și s-a făcut socul sub care stăm noi acuma. - Da, spuse el; și colo în colț era o putină cu apă și eu făcusem o corabie din scândurele și îi dădusem drumul pe apă! N-a mai trecut mult și am plecat și eu pe mare cu o corabie adevărată! - Da, dar mai întâi am fost amândoi la școală, spuse bătrâna. Și ne suiam ținându-ne de mână în turn și ne uitam la corăbiile cele mari. - Da, și după aceea am plecat și eu și am umblat câțiva ani prin lume. - Da, și cât n-am mai plâns eu după plecarea ta! Credeam c-ai murit și ai ajuns în fundul mării. De câte ori nu m-am sculat noaptea și nu m-am uitat de unde bate vântul și dacă tu nu vii! Vântul bătea, dar tu nu mai veneai. Și într-o zi, mi-aduc aminte că ploua cu găleata, tocmai venise gunoierul la casa unde slujeam și eu dusesem căldarea cu gunoi și stăteam acuma în poartă. Deodată a trecut poștașul, s-a oprit și mi-a dat o scrisoare; era de la tine. Mult mai umblase scrisoarea asta până să ajungă la mine! Am desfăcut-o repede și am început s-o citesc. De bucurie și râdeam și plângeam! Scriai acolo că ești prin țările calde, pe unde crește cafeaua. Ce țări minunate trebuie să fie! Și mai spuneai multe, multe lucruri în scrisoare și eu citeam și stăteam în ploaie cu căldarea de gunoi lângă mine. Deodată mă ia cineva de mijloc… - Da, și i-ai dat aceluia o palmă că a văzut stele verzi… - De unde să știu că tu erai? Veniseși odată cu scrisoarea și erai așa de chipeș și de frumos, așa cum ești și acuma. Aveai în buzunar o basma galbenă și o pălărie nouă, erai foarte dichisit. Doamne, și ce vreme păcătoasă era și cum mai ploua! - Și după aceea ne-am luat, spuse el. Ți-aduci aminte? Și pe urmă a venit băiatul cel dintâi și după el Maria și Iacob și Petru și Ion și Cristian! - Da, și toți au crescut și s-au făcut mari și toți vrednici. - Și copiii lor au avut și ei copii, spuse bătrânul matelot, și acuma vedem pe copiii copiilor noștri. - Când ne-am cunoscut noi nu era cam tot pe vremea asta? - Da, chiar azi e nunta de aur! a spus mătușica din soc și și-a întins capul printre cei doi bătrâni, dar ei au crezut că e o vecină care a venit să-i firitisească. S-au uitat unul la altul și s-au luat de mână, ca pe vremuri. Și după aceea au venit copiii și nepoții, fiindcă ei știau că azi e nunta de aur și îi felicitaseră pe bătrâni dis-de-dimineață, dar bătrânii uitaseră. Ei își aduceau aminte mai bine de lucruri întâmplate odinioară decât de cele întâmplate acum de curând. Socul răspândea mireasmă și soarele care tocmai scăpăta spre asfințit îi bătea pe bătrâni drept în față și amândoi erau roșii la obraz. Nepotul cel mai tânăr a început să joace împrejurul lor și le-a spus că astă-seară are să fie petrecere mare, au să mănânce cartofi prăjiți. Și mătușica din soc a dat din cap în copac și a strigat și ea cu ceilalți laolaltă: Ura!" - D-apoi asta n-a fost poveste, a spus băiețașul care ascultase. - Poate n-o fi fost, a zis bătrânul care povestea; dar să vedem ce spune mătușica din soc. - Nu, n-a fost poveste, a spus mătușica; acuma vine povestea. Poveștile cele mai minunate ies din viața de toate zilele, uite așa cum a ieșit copăcelul meu din ceainic. Și l-a ridicat pe băiețaș din pat și l-a luat în brațe și ramurile socului s-au boltit deasupra lor, așa că ei erau acuma ca într-un boschet și copacul și-a luat zborul și i-a dus departe. Mătușica din soc s-a schimbat deodată într-o fetiță drăgălașă, dar hainele erau tot din stofa aceea verde cu flori albe, din care fuseseră și hainele mătușicăi. La piept aveau o floare adevărată de soc și în părul ei galben și cârlionțat o cunună de flori de soc; ochii îi erau albaștri. O! Era atât de gingașă fetița! S-au sărutat și acuma erau amândoi de-o vârstă și aveau aceleași bucurii. Au ieșit din boschet ținându-se de mână și au intrat într-o grădină frumoasă. Lângă o pajiște era legat de un țăruș bastonul tatii. Față de copii, bastonul prindea viață. Când se așezau călare pe el, măciulia se preschimba într-un cap de cal cu o coamă lungă și neagră. Îi creșteau deodată patru picioare subțiri și vânjoase și bastonul se prefăcea într-un cal voinic și iute. Au încălecat și au pornit în galop împrejurul pajiștii. - Ne ducem departe, departe, a spus băiețașul; ne ducem la conacul unde am fost anul trecut. Și alergau, alergau primprejurul pajiștii și fetița, care după cum știm nu era alta decât mătușica din soc, striga: - Uite, acuma suntem la țară. Vezi căsuța aceea cu spatele cuptorului, care iese din zid ca un ou mare cât toate zilele? Alături e un soc și uite și cocoșul care umblă prin ogradă și scurmă și când găsește ceva cheamă găinile să le dea și lor! Ia uită-te la el cum se mai fudulește! Acuma am ajuns la biserică; e așezată pe deal, printre stejari bătrâni și unul e pe jumătate uscat. - Iată-ne acuma la fierărie. Focul arde și fierarii bat fierul cu ciocanul și scânteile sar în toate părțile. Și acuma, haide la conac! Și tot ce spunea fetița care ședea călare pe baston la spatele băiețașului se întâmpla chiar așa. Băiețașul vedea tot ce spunea ea și totuși alergau numai de jur împrejurul pajiștii. Pe urmă s-au jucat și au făcut o grădină în țărână și ea și-a scos din păr câteva flori de soc și le-a sădit în pământ și din flori au crescut tulpinițe, așa cum crescuseră și din crenguțele pe care le sădiseră cei doi bătrâni de care am vorbit adineauri. S-au luat apoi de mână, așa cum se luaseră și bătrânii când erau copii, dar nu s-au urcat sus în turn ca să vadă marea. Fetița l-a luat de mijloc pe băiețaș și amândoi s-au ridicat în văzduh și au zburat peste câmpii și păduri și ape și a fost primăvară, și a fost vară și după aceea toamnă și iarnă și mii și mii de chipuri și locuri s-au oglindit în ochii și în inima băiețașului. Și fetița îi spunea: "Ce vezi acuma n-ai să uiți niciodată!" Socul înflorit răspândea mereu mireasma lui dulce. Și băiețașul vedea jos trandafiri și fagi tineri, dar socul mirosea cel mai tare, fiindcă florile lui erau chiar pe pieptul fetiței și el își rezema capul de pieptul ei. - E frumos pe-aici primăvara! a spus fetița. Erau acum într-o pădure de fagi. Prin poieni erau dediței și trifoi. O, de-ar fi mereu primăvară în pădurea de fagi plină de miresme! - E minunat pe-aici vara! spuse ea. Erau acuma pe lângă un castel din vremurile vechi; zidurile roșcate și meterezele se oglindeau într-un lac pe care pluteau lebede. Pe câmp se legănau holdele, flori roșii și galbene creșteau pe marginea apei, pe garduri vii se cățărau iedera și rochița rândunelei. Seara, luna se ridica, rotundă și mare, și fânul adunat pe câmp mirosea frumos. "Asta nu se uită niciodată!" - E minunat pe-aici toamna! spuse fetița și cerul era încă o dată pe atâta de adânc și de albastru și pădurea se colorase în toate felurile de roșu, de galben și de verde. Câinii de vânătoare alergau, stoluri de păsări zburau speriate pe deasupra movilelor pe care, printre pietre, se întindeau tufișuri de mure. Marea era albastră, întunecată și plină de bărci și corăbii cu pânzele întinse, iar în șopron, babe, fete și copii curățau hamei și-l puneau într-un butoi; tinerii cântau și bătrânii spuneau povești cu spiriduși și vrăjitori. Mai bine nu putea fi nicăieri. - Pe-aici e frumos iarna! spuse fetița și iată că toți copacii erau acoperiți cu polei, parcă ar fi fost mărgean alb. Când mergeai, zăpada scârțâia sub talpă, parcă ai fi avut mereu ciuboțele noi și pe cer cădeau stele una după alta. În casă, pomul de Crăciun era aprins, se împărțeau cadouri și toți erau veseli. Prin căsuțe țărănești se auzea cântec de scripca și scripcarii căpătau clătite; până și cel mai sărac copil spunea: "Ce frumos e iarna!" Da, era frumos, și fetița arăta băiețașului toate frumusețile și socul își răspândea mireasma și flamura colorată cu care marinarul cel bătrân pornise pe mări flutura mereu. Băiatul a crescut și s-a făcut flăcău și acuma se pregătea să plece în lumea largă, departe, departe, în țările calde, pe unde creștea cafeaua. Și la plecare fata și-a luat o floare de soc de la piept și i-a dat-o. El a pus floarea cu grijă într-o carte și cât a stat prin străinătăți, ori de câte ori deschidea cartea nimerea mereu tot la locul unde era floarea amintirii. Și cu cât se uita mai mult la ea, cu atâta floarea se înviora mai tare și el parcă simțea mireasma pădurilor din țara lui și din petalele florii se ivea fata cu ochi albaștri și limpezi și îi spunea în șoaptă: "Aici e frumos primăvara și vara și toamna și iarna!" Și multe chipuri și locuri de acasă îi lunecau prin minte. Așa au trecut mai mulți ani și acuma el era bătrân și ședea cu soția lui, bătrână și ea, lângă un soc înflorit. Se țineau de mână așa cum se ținuseră cândva străbunicul și cu străbunica și ca și ei vorbeau de vremea de altădată și de nunta de aur. Fata cu ochi albaștri și cu flori de soc în păr ședea sus în copac, dădea din cap către dânșii și spunea: - Astăzi e nunta de aur. Apoi a luat din cununa ei două flori, le-a sărutat și florile au strălucit întâi ca argintul, pe urmă ca aurul și când le-a pus pe capetele celor doi bătrâni, fiecare floare s-a prefăcut într-o coroană de aur. Și acuma, amândoi ședeau ca un rege și o regină lângă socul înflorit și el spunea soției lui povestea cu mătușica din soc, așa cum o auzise când era copil, și amândoi au fost de părere că povestea asta cuprinde o mulțime de lucruri care seamănă cu viața lor și tocmai acele lucruri le plăceau mai tare. - Da, așa este! a spus fata din soc. Unii îmi zic mătușica din soc, alții îmi zic driadă, dar numele meu adevărat este Amintirea. Eu stau în soc și cresc cu el odată și pot să mă duc cu gândul înapoi și pot să povestesc tot felul de lucruri. Ia vezi dacă mai ai floarea aceea de demult! Și bătrânul a deschis cartea și floarea era acolo, între file, proaspătă și frumoasă, parcă atunci ar fi cules-o. Și Amintirea a dat din cap mulțumită și peste cei doi bătrâni cu coroana de aur pe cap se împrăștia acum lumina roșie a soarelui asfințit. Au închis ochii și… și… povestea s-a sfârșit. Băiețașul ședea în pătucul lui și nu știa dacă a visat ori a auzit o poveste. Ceainicul era pe masă, dar din el nu se mai ridica nici un soc și bătrânul care spusese povestea tocmai se pregătea să plece și peste o clipă a și plecat. - Ce frumos a fost! a zis băiețașul. Mamă, am fost în țările calde! - Cred și eu! a spus mama. După ce bei două cești de ceai de soc ajungi repede în țările calde. Și l-a învelit bine cu plapuma, ca să nu răcească iar. - Tu ai dormit și noi am stat de vorbă și ne-am tot întrebat dacă-i poveste ori întâmplare adevărată. - Și mătușica din soc unde-i? a întrebat băiețașul. - E în ceainic, a spus mama. S-o lăsăm să stea acolo!


content:
A fost odată un ac de cârpit, care-și dădea niște aere, de parcă ar fi fost ac pentru dantelă. El le spunea degetelor care îl apucau să fie atente cum îl țin, că să nu cadă pe podea din pricina fineții sale... Iar degetele îl prindeau mai bine și îl strângeau de mijloc, spunând: -Ei, până acolo nu ajungem noi! -Vedeți? Am și trenă, spunea acul, care trăgea după el o ață lungă și fără noduri. Degetele l-au înfipt strașnic în papucul fetei de la bucătătrie, care tocmai își peticea încălțările rupte. -Ce muncă înjositoare! spuse acul de cârpit. N-am să ajung niciodată de partea cealaltă! O să mă rup! O să mă rup! Și s-a rupt. -Ce v-am spus eu? se supără acul. V-am spus că sunt prea fin! „Nu mai e bun de nimic”, se gândiră degetele, dar încă erau obligate să-l țină strâns. Fata de la bucătărie picură pe el puțină ceară pentru sigilii și îl înfipse în baticul ei. -Ei, vedeți? Acum sunt o broșă! spuse acul de cârpit. Eram sigur că într-o zi tot o să ajung bine de tot! Dacă ai fost odată cineva, rămâi toată viață cineva! Și râse în sinea lui, pentru că dinafară nu știi niciodată de ce rade un ac de cârpit. Și era foarte mândru de el, de parcă ar fi mânat o trăsura, și se uita în toate părțile. -Pot avea onoarea de a vă întreba dacă sunteți cumva din aur? întreabă el un bold, care îi era vecin. Arătați minunat și aveți chiar și propriul dumneavoastră cap. Dar e atât de mic! Trebuie să va îngrijiți să crească, pentru că nu oricine poate primi la capăt o picătură de ceară de sigiliu! Și se foi atât de plin de el, încât se desprinse din batic și căzu în chiuvetă, chiar în clipa în care slujnica de la bucătărie se ridică. -Am pornit în călătorie! spuse acul de cârpit. Numai să nu mă pierd. Dar s-a pierdut. -Sunt prea fin pentru lumea asta! își spuse el, ajuns într-un șanț. Sunt atât de conștient de lucrul acesta și asta mă mai consolează. Și se ridică drept, spunându-și că nu are rost să se întristeze. Pe deasupra lui pluteau tot felul de lucruri: bețișoare, bucăți de hârtie și multe altele. -Ia te uită la ele cum plutesc! spuse acul de cârpit. Și habar n-au că eu sunt aici și privesc nepăsător! Uite un băț! Nu se gândește la nimic altceva decât la bețe și el însuși e un băț! Uite cum plutește și paiul acela, cum se mai rotește și se răsucește! Nu te mai gândi la tine atât, că o să te împotmolești printre pietrele pavajului! UIte și un ziar! Tot ce scria în el s-a uitat de mult și el plutește așa, despletit, în vreme ce eu stau aici, răbdător și liniștit! Știu ce sunt și știu că așa am să rămân! Într-o zi, lângă el a sclipit frumos ceva, iar acul nostru a crezut că e diamant. Dar nu, era doar un ciob de sticlă. Acul nostru se apropie de ciob și i se prezenă drept broșă. -Pot să va întreb dacă sunteți cumva un diamant? Sunteți? nu-i așa? Pe dată începură să gândească foarte frumos unul despre celălalt și începură să vorbească despre răutatea lumii. -Da, am trăit într-o cutiuță care aparținea unei fete, a spus acul de cusut. Și fata aceea era slujnică la bucătărie. Și avea la fiecare mână câte cinci degete, dar să știi că în viață mea n-am întâlnit pe nimeni mai încrezut decât aceste cinci degete. Și cu toate acestea, ele existau doar pentru a mă ține pe mine, să mă scoată din cutiuță și să mă pună la loc în cutiuță. -Dar străluceau? se interesa ciobul de sticlă. -Să strălucească? Aș, spuse acul. Nici pomeneală. Nu aveau de ce să fie atât de încrezute. Erau cinci frați, așa s-au născut, degete. Erau mereu drepte, unul lângă celălalt, deși aveau lungimi diferite. Cel mai din margine era scurt și gros. El nu prea stătea în rând cu celelalte degete. Și nu avea decât o încheietură și nu prea putea să se aplece prea tare. Dar spunea că dacă cineva nu ar avea acel „opozabil”, care de fapt este el, atunci acel cineva ar fi scutit de armată! Urma unul care se băga în toate, lucruri dulci sau amare, care arata spre soare sau spre lună și era unul dintre cele două care se strângeau atunci când scriau. Cel mai lung dintre ei se uita de sus la frații lui. Mai era unul care purta un inel în jurul burții și, în sfârșit, micuțul, care nu făcea nimic și era mândru tare de asta. Erau lăudăroși. Și lăudăroși au rămas, așa că m-au aruncat în chiuvetă! -Și iată-te aici, strălucitor, spuse ciobul de sticlă. În aceeași clipă, prin șanț a venit mai multă apă, care a luat cu ea ciobul de sticlă. -A fost înaintat! spuse acul de cusut. Dar eu stau aici, unde mă aflu. Sunt prea fin, ceea ce e demn de respect. Și rămase așa, drept, gândindu-mă la multe lucruri. -Sunt înclinat să cred că m-am născut dintr-o rază de soare, atât sunt de fin! Și uite, soarele pare să mă caute aici, sub apă. Din păcate, sunt atât de fin încât nici mama mea nu mă mai poate găsi! Ehei, dacă aș mai avea ochiul care mi s-a rupt, aș putea să plâng. Dar nu, n-aș face-o, e nedemn să plângi. Într-o zi, copiii vagabonzi de pe stradă căutau prin șanț. Au găsit cuie ruginite, bănuți și altele. Era o îndeletnicire murdară, dar le plăcea. -Au! a strigat unul dintre ei, înțepându-se în acul de cusut. Ia te uită, un cui! -Nu sunt cui, sunt un ac fin, a spus acul de cusut, dar nimeni nu l-a auzit. Ceara de sigiliu se dusese, iar el se înnegrise. Dar auzise el că ținuta neagră te slăbește, așa că se credea mai subțirel ca niciodată. -Vine o coajă de ou! strigară copiii, înfingând în coajă acul. -Ce pereți albi și ce negru sunt eu! a spus acul de cârpit. Asta înseamnă să mergi înainte! Bine că acum pot fi văzut! Numai să nu am rău de mare! Nu-mi place să vărs! Dar nu a avut rău de mare și nici nu a vărsat. -La răul de mare e bine să ai un stomac de oțel, și acum vezi că e mai bine decât să fii om. Mie mi-a trecut. Cu cât ești mai fin, cu atât înduri mai multe. Coaja de ou crapă sub roata unui car ce trecu peste ea. -Doamne, cum mai țiuie! spuse acul de cârpit. Acum chiar o să-mi fie rău de mare tot timpul. Mă rup! Mă ruuuuup! Dar nu s-a rupt, deși peste el a trecut o întreagă încărcătură de car. Acum sta întins cât era de lung și așa avea să rămână!


content:
Era un ger grozav; ningea și începuse a înnopta: era ajunul Anului Nou. Pe frigul acela și pe întunericul acela, mergea pe stradă o biată fetiță cu capul gol, și cu picioarele goale. Avusese ea doar niște papuci când plecase de-acasă, dar nu-i folosiseră mult: erau niște papuci mari, pe care mama ei îi rupsese aproape, și erau așa de largi pentru ea, încât mititica-i pierdu grăbindu-se să treacă o stradă, unde cât p-aci era să fie strivită între două trăsuri. Unul din papuci nici nu-l mai găsise, iar celălalt îl luase un băiat care zicea că vrea să facă din el leagăn pentru copilul lui, când o avea și el unul. Fetița mergea cu picioarele ei goale, roșii-vinete de frig; și-n șorțul ei vechi ținea strâns un vraf de cutii cu chibrituri și mai avea și-n mână o cutie. Fusese o zi rea pentru dânsa și nimeni nu-i cumpărase în ziua aceea nimic, și n-avea prin urmare nici un ban; și-i era foame și frig tare. Biata fetiță! Fulgii de zăpadă cădeau pe părul ei lung și bălai, care se încrețea frumos pe lângă ceafă, dar nu se gândea ea acum la părul ei creț. Luminile străluceau pe la ferestre, miros de fripturi se răspândea în stradă; era ajunul Anului Nou, iată la ce se gândea ea. Se opri și se ghemui într-un colț dintre două case, din care una ieșea în stradă mai mult ca cealaltă. Își strânse piciorușele sub dânsa. Frigul o pătrundea din ce în ce mai mult, și totuși nu-i venea să se ducă acasă; aducea înapoi toate chibriturile, și nici un bănuț măcar. Tatăl său are s-o bată; și afară de asta, și acasă nu era tot așa de frig? Ei locuiau tocmai sub acoperiș și vântul sufla în voie, cu toate ca fuseseră astupate crăpăturile cele mari cu paie și cu trențe vechi. Mânuțele ei erau aproape înghețate de frig. A! Un chibrit aprins le-ar putea face bine. Dac-ar îndrăzni să scoată unul, numai unul din cutie, sa-l zgârie de zid și să-și încălzească degetele! Scoase unul: hârști! Cum mai trosni, si cum se aprinse! Chibritul ardea ca o lumânărică, ținu mânuța deasupra flăcării. Ce lumină ciudată. I se păru fetiței că sta lângă o sobă mare de fier, care avea deasupra un capac lucios de aramă. Înăuntru ardea focul și era așa de cald; dar ce-i oare asta? Fetița își întindea acum piciorușele ca să și le încălzească și pe ele; flacăra se stinse și soba pieri; fetița rămase stând cu rămășița de chibrit în mână. Hârșâi un altul, care se aprinse, străluci, și zidul în care bătea lumina se făcu străveziu ca o pânză subțire. Fetița putu vedea până-ntr-o odaie unde era o masă acoperită c-o față albă, pe care sclipeau porțelanuri subțiri; în mijloc era o gâscă friptă umplută cu prune și cu mere ce răspândeau un miros plăcut; și, lucru de necrezut, deodată gâsca sări de pe masa, și veni cu furculița și cuțitul în spinare până la biata fetiță. Chibritul se stinse, și nu mai avu în fața ei decât zidul rece și gros. Mai aprinse încă unul. Deodată se văzu șezând sub un pom frumos de Crăciun; e mult mai mare și mai împodobit decât a văzut prin geamuri la negustorul cel bogat. Mii de lumânărele ardeau pe crengile verzi, și poze de tot felul, ca cele ce împodobesc ferestrele prăvăliilor, păreau că-i zâmbesc. Fetița ridică amândouă mâinile; chibritul se stinse: toate lumânărelele din pom se înălțau tot mai sus, tot mai sus, și ea văzu deodată că luminițele acelea erau stele. Una din ele căzu și trase o dunga mare de foc pe cer. "A murit cineva", își zise micuța; căci bunica ei, care fusese foarte bună pentru dânsa și care acum nu mai trăia, îi spusese adesea: "Când cade o stea, un suflet se înalță la Dumnezeu". Mai trase încă un chibrit pe zid: și se făcu o lumină mare, în mijlocul căreia era bunica ei în picioare, și era așa de strălucitoare, o privea blând și duios! - Bunică, strigă fetița, ia-mă cu tine. Când s-o stinge chibritul, știu că n-o să te mai văd. Ai să pieri și tu din fața ochilor mei, ca și soba de fier, ca și gâsca friptă, ca și frumosul pom de Crăciun. Și aprinse repede toate chibriturile ce-i mai rămăseseră în cutie, căci voia să vadă mereu pe bunicuța ei. Se făcu o lumină ca ziua. Niciodată bunica nu fusese așa de frumoasă, așa de mare. Ea luă pe fetiță în brațele ei, și amândouă zburară vesele în strălucirea aceea, așa sus, așa sus, și nu mai era acolo nici frig, nici foame, nici griji; erau la Dumnezeu. Dar în colțul dintre cele două case, când se lumină de ziuă, zăcea jos fetița, cu obrajii roșii, cu zâmbetul pe buze… moartă, moartă de frig, în cea din urmă noapte a anului. Ziua Anului nou o găsi acolo zgribulită cu grămăjoara ei de cutii cu chibrituri, din care o cutie fusese arsă. "A vrut să se încălzească"! zise cineva. Nimeni nu știu ce frumuseți văzuse fața, și-n ce strălucire intrase împreună cu bunica, în ziua Anului nou.


content:
Mama stătea lângă micuțul ei copil; era foarte tristaă pentru că se temea că acesta ar putea muri. Copilașul era foarte palid, ochișorii lui erau închiși și, uneori, scotea câte o răsuflare grea, adâncă, aproape ca un oftat, iar mama se uita la el cuprinsă de o tristețe și mai mare. Cineva a bătut la ușă, și un sărman bătrân a pășit înăuntru. Era îmbrăcat într-un strai ce aducea cu o cergă pentru cai și avea cu adevărat nevoie de un astfel de vestmânt ca să îi țină de cald pentru că era o iarnă foarte rece; întreg ținutul era acoperit de zăpadă și gheață, iar vântul era atât de ascuțit că ar fi putut tăia fețele oamenilor ieșiți pe afară. Micuțul s-a trezit pentru un moment, iar mama, văzând că bătrânul tremură de frig, s-a ridicat și a pus o mică cană de bere pe sobă pentru a se încălzi. Bătrânul s-a așezat pe fotoliul balansoar, iar mama și-a tras un scaun aproape de el, s-a uitat iarași la copilul ei bolnav, ce continua să respire greu, și l-a prins de mâna lui micuță. „Crezi că va rămâne la mine, nu-i așa?” a zis ea. „Desigur că Preaîndurătorul Dumnezeu nu îl va lua de lângă mine.” Bătrânul, care nu era altcineva decât Moartea, a dat din cap într-un fel ciudat, ce putea însemna atât da, cât și nu, iar mama și-a îndreptat spre podea ochii, în vreme ce lacrimile i se rostogoleau pe obraji. Apoi, capul i-a devenit foarte greu, căci nu își închisese ochii de trei zile și trei nopți, și a adormit, dar numai pentru câteva clipe. Tremurând de frig, a sărit apoi în picioare și a privit în jur. Bătrânul plecase, iar copilul ei și el era dus! Bătrânul îl luase cu el. Într-un colț al camerei, vechiul ceas cu pendulă a început să bată, lanțurile i-au huruit, greutățile i-au căzut la pământ, iar ceasul s-a oprit. Biata mamă s-a repezit afară din casă chemându-și copilul. În zăpadă, stătea o femeie în haine lungi și negre, iar ea i-a zis mamei: „Moartea a fost în camera ta. Am văzut-o fugind împreună cu copilașul tău; ea aleargă mai repede ca vântul și nu aduce niciodată înapoi ceea ce ia.” „Spune-mi măcar pe ce drum a luat-o,” a rugat-o mama, „spune-mi și o voi găsi.” „Știu drumul,” i-a răspuns femeia îmbrăcată în straie negre, „dar înainte de a-ți spune care este acela, trebuie să îmi cânți toate cântecele pe care le-ai dat glas pentru copilul tău; imi plac aceste cântece, și le-am auzit și altădată. Eu sunt Noaptea, și am văzut cum curgeau lacrimile tale în vreme ce cântai.” „Ti le voi cânta pe toate,” i-a spus mama, „dar nu mă întârzia acum. Trebuie să ajung din urmă Moartea, să îmi găsesc copilul.” Noaptea a rămas însă tăcută și nemișcată. Apoi, mama a plâns și a cântat, și și-a frământat mâinile. Au fost multe cântece, și lacrimi și mai multe, până când Noaptea a zis, „Du-te spre dreapta, în pădurea întunecată de brazi, pentru că într-acolo am văzut că s-a dus Moartea cu copilașul tău.” În timp ce mergea prin pădure, mama a ajuns la o răscruce de drumuri, și nu a știut încotro să se îndrepte. Chiar lângă ea, se găsea un tufiș plini de spini; nu avea nici flori, și nici frunze, pentru că era iarna, iar de crengi îi atârnau țurțuri. „Nu ai zărit pe unde s-a dus Moartea împreună cu micul meu copil?” l-a intrebat ea. „Ba da,” i-a raspuns tufișul , „însă nu îți spun până când nu mă încălzești la pieptul tău. Este un frig de moarte aici, și simt că îngheț cu totul.” Mama a tras tufișul cât mai aproape de pieptul ei, astfel încât să îl dezghețe, ghimpii lui i-au pătruns în carne, și din trupul ei au țâșnit picături mari de sânge; tufișul a scos la iveală boboci proaspeți, verzi, care s-au transformat apoi în flori în mijlocul acelei nopți înghetate de iarnă. Da, într-atât de caldă este inima unei mame îndurerate! Dupa aceea, tufișul a îndrumat-o pe ce cale trebuia să meargă. Mama a mai mers o vreme și a ajuns la un mare lac, pe malurile căruia nu zărea nici o barcă sau vreun vapor. Lacul nu era destul de înghețat pentru a putea păși peste el, și nici atât de puțin adânc încât să poată trece prin el. Cu toate acestea, ea trebuia să îl traverseze dacă voia să își găsească copilul. Mama s-a întins pe jos, la marginea lacului, vrând să îi soarbă toată apa, un lucru imposibil pentru orice ființă de pe pământ; îngrijorată mama s-a gândit însă că poate se va întampla vreo minune care să îi fie de ajutor. „Nu vei reuși niciodată să faci asta,” i-a spus lacul, „mai bine, haide să facem un târg. Îmi place să adun perle, iar ochii tăi sunt cei mai puri din câți am văzut vreodată. Dacă îți verși acei ochi în lacrimi către apele mele, te voi duce către marea casă în care locuiește Moartea și crește flori și copaci, fiecare fiind câte o viață de om.” „Ah, ce nu aș da pentru a-mi găsi copilul!” a exclamat mama înlăcrimată; și, în timp ce plângea, ochii i-au căzut în adâncurile lacului, devenind două prețioase perle. Apoi, lacul a ridicat-o, și a purtat-o, ca într-un leagăn, pe deasupra apelor până la celalalt mal, unde se afla un fel de construcție minunată, lungă de câteva mile. Nimeni nu putea spune dacă era un munte acoperit de păduri și plin de peșteri sau ceva ce fusese clădit. Biata mamă nu putea însă zări acest lucru pentru că își plânsese ochii in lac. „Unde pot găsi Moartea, care mi-a luat de curând copilul?” a întrebat ea. „Nu a sosit încă,” i-a răspuns o bătrână cu părul încărunțit, care se afla prin preajmă, cărând apă în casa Morții. „Cum ai găsit drumul până aici? Si cine ți-a dat ajutor?” „Dumnezeu m-a ajutat,” i-a raspuns ea. „El este plin de milă; nu ești și tu miloasă? Unde îmi pot afla copilul?” „Nu știu nimic de nici un copil,” i-a zis bătrâna, „iar tu ești oarbă. Multe flori și multi copaci s-au veștejit azi noapte, iar Moartea va veni curând să pună alții în loc. Știi deja că fiecare om are o viață-copac sau o viață-floare, așa cum i s-a hotărât. Arată ca niște plante, dar în fiecare este o inimă care bate. Și inimile copiilor bat, așa că poate, în acest fel, îți vei putea recunoaște copilașul. Dar ce îmi dai ca să îți spun mai multe despre ceea ce ai de făcut?” „Nu am nimic de dăruit,” i-a răspuns îndurerată mama, „însă aș putea merge până la capătul pământului pentru tine.” „Nu ai ce să-mi dai acolo,” a glăsuit bătrâna, „dar îmi poți dărui părul tău negru și lung. Știi bine cât de frumos este, și mi-ar place să-l am. Poți lua în schimb părul meu cărunt.” „Nu vrei nimic mai mult?”, a zis mama. „Ți-l dau cu plăcere.” I-a dat așadar frumoasele ei cosițe, primind înapoi părul albit al bătrânei. Au mers apoi împreună în casa Morții, unde florile și copacii se înălțau într-un minunat belșug. Zambile în floare, acoperite cu clopote de sticlă, și frumoși bujori creșteau la fel de viguros precum copacii. Erau acolo și plante de apă, unele foarte proaspete, altele arătând pălite, printre care se strecurau șerpi și de tulpinele cărora se agățau crabi negri. Se ridicau spre cer nobili palmieri, stejari, și bananieri, sub care înfloreau cimbrul și pătrunjelul. Fiecare floare și copac avea un nume, și fiecare reprezenta o viață, aparținând unor oameni ce încă trăiau, unii în China, alții în Groenlanda, iar alții prin alte părți ale lumii. Unii mari arbori fuseseră plantați în ghivece mici, așa că se chinuiau să își facă mai mult loc, părând cât pe ce să facă țăndări ghivecele; în același timp, multe flori micuțe creșteau în pământ bogat, cu mușchi în preajma lor, îngrijite și cultivate cu grijă. Îndurerata mamă s-a aplecat asupra micilor plante, și a auzit inima de om ce bătea în fiecare, până când a recunoscut inima copilașului ei printre milioane de inimi ale altora. „El este,” a strigat ea, întinzându-și mâinile către o floare de șofran ce își pleca spre pământ căpșorul bolnav. „Nu atinge floarea,” a țipat bătrâna, „ci stai lângă ea, iar când vine Moartea - trebuie să apară din clipă în clipă - nu o lăsa să o smulgă, și ameninț-o că dacă va face așa, vei smulge și tu din rădăcina alte flori din jur. Acest lucru ar trebui să o înfricoșeze, pentru că trebuie să dea socoteală lui Dumnezeu pentru fiecare din ele. Nici una nu poate fi scoasă cu tot cu rădăcină din pământ dacă nu primește permisiunea să facă asta.” Curând, s-a simțit în casă un fior rece, de gheață, iar mama oarbă și-a dat seama că Moartea își făcuse apariția. „Cum ai aflat calea până aici?” a întrebat ea. „Cum ai putut ajunge până aici mai repede decât mine?” „Sunt o mamă,” i-a răspuns femeia. Moartea și-a întins mâinile către mica și delicata floare de șofran, dar mama o înconjura cu palmele sale, având totodată mare grijă să nu o atingă. Moartea a suflat mai rece decât vântul cel înghețat, iar brațele mamei au căzut lipsite de putere. „Nu mă poți înfrânge,” i-a spus Moartea. „Ba, cu ajutorul lui Dumnezeu, o pot face,” i-a replicat ea. „Eu fac numai voia Lui,” a exclamat Moartea. „Eu sunt grădinarul Lui. Eu iau toate florile și toți copacii Lui, și le sădesc în grădinile raiului, pe un tărâm necunoscut de nimeni. Cum înfloresc acolo și cum arată acea grădină nu am voie să îți spun.” Dă-mi înapoi copilul,” a strigat mama, plângând și implorând. Apoi, și-a apropiat mâinile de două flori și a țipat ăatre Moarte, „Am să-ți rup toate florile, pentru că am ajuns la capătul disperării.” „Nu le atinge,” a atenționat-o Moartea. „Spui că ești nefericită; vrei să faci o alta mamă la fel de nefericită ca și tine?” „O altă mamă!” a strigat biata femeie, și și-a îndepărtat mâinile de cele două flori. „Iată-ți ochii,” a zis Moartea. „I-am scos din lac pentru tine. Străluceau atât de tare încât am știut de îndată că sunt ai tăi. Ia-i înapoi - acum sunt mai limpezi decât înainte - și uită-te în fântâna adâncă de lângă tine. Am să-ți destăinuiesc numele celor două flori pe care voiai să le smulgi, și ai să vezi viitorul ființelor umane pe care le reprezintă, și ce erai pe cale să nenorocești și să distrugi.” Mama s-a uitat in adancul fantanii si a vazut cum unul din oamenii carora le apartineau acele flori devenea o binecuvantare pentru lume, raspandind o mare bucurie si fericire in jurul sau. A zarit insa ca viata celuilalt era plina de nevoi si saracie, de griji si necazuri. "Amandoi sunt asa prin vointa lui Dumnezeu," a zis Moartea. „Care din ele este floarea nefericită, și care cea binecuvântată?” a întrebat femeia. „Acest lucru nu ți-l pot mărturisi,” a zis Moartea, „însă pot să îți spun că una din flori reprezintă propriul tău copil. Ceea ce ai văzut este destinul copilului tău, viitorul propriului tău copil.” Mama a strigat înspăimântată, „Care din flori este cea a copilului meu? Spune-mi. Eliberează-l pe copilul nefericit. Eliberează-l de atâtea chinuri. Mai curând ia-l cu tine. Condu-l în împărăția lui Dumnezeu. Uită de lacrimile și rugămințile mele; uită de tot ce am spus și am făcut.” „Nu te înțeleg,” a îngăimat Moartea. „Îți vrei copilul înapoi? Sau să îl duc într-un loc pe care nu-l vei ști vreodată?” Mama și-a frământat mâinile, a căzut în genunchi și s-a rugat lui Dumnezeu. „Nu îmi asculta, Doamne, rugăciunile atunci când se împotrivesc voinței Tale, care de-a pururi este cea potrivită. Ah, nu le asculta;” iar capul i-a căzut către piept. Moartea a dus apoi copilul ei pe un tărâm de nimeni știut.


content:
Într-o cameră de joacă, deasupra mulțimii de jucării împrăștiate peste tot, stătea, pe un dulap înalt, o pușculiță. Era făcută din lut, în formă de purceluș, și fusese cumpărată de la un olar. Pe spatele purcelușului se zărea o gaură îngustă, ce fusese lărgită cu cuțitul, astfel încât marile monede de o coroana și bănuții să fie strecurați mai ușor înăuntru. În burta porcului de lut se adunaseră chiar două astfel de monede și o mulțime de mărunțiș. Pușculița era atât de plină încât nu mai putea zornăi atunci când o scuturai, ceea ce reprezenta cu adevărat un nivel de perfecțiune ce putea fi atins numai de o pușculița în formă de purceluș. Ea stătea pe dulap, la o înălțime impunătoare, privind în jos către restul camerei. Știa că avea îndeajuns de mulți bani în ea pentru a cumpără toate celelalte jucării, iar acest fapt o făcea să aibă o foarte bună impresie despre ea. Jucăriile gândeau la fel, dar nu dădeau glas acestui lucru, pentru că aveau atâtea altele despre care să vorbească. O păpușă mare, încă frumoasă, deși cam veche, al cărei gât rupt fusese reparat cu acul și ață, stătea într-unul din sertarele întredeschise. Ea i-a chemat pe ceilalți, "Hai să ne jucăm de-a oamenii, este un joc nemaipomenit!" Imediat a pornit o mare zarvă. Până și gravurile, ce erau atârnate pe perete, s-au răsucit din pricina emoției, și au arătat celorlalți că pe partea lor din spate nu era nimic, deși nu aveau nici cea mai mică intenție să se facă astfel văzute sau să participe la joc. Era noapte târziu, însă luna strălucea prin ferestre, așa că aveau lumină pe gratis. Înainte ca jocul să înceapă, au fost invitate să ia parte toate jucăriile, chiar și vagonul de tren al copiilor, ce făcea totuși parte dintr-o tagmă mai umilă a lucrurilor de joacă. "Fiecare dintre noi are o proprie valoare," a zis vagonul, "nu putem fi cu toții nobili, și cineva trebuie să facă și munca de jos." Pușculița purceluș a fost singura care a primit o invitație scrisă. Ea se ținea cu nasul atât de sus încât ceilalți se temeau că ar putea refuza o invitație verbală. Pușculița le-a răspuns în scris că i-ar face plăcere să ia parte la joc, însă de la ea de acasă, rugând să se facă niște aranjamente în acest sens, lucru ce i-a fost pe dată îndeplinit. Micul teatru de păpuși a fost așezat în așa fel fel încât pușculița purceluș să se poată uita direct către el. Unii voiau să înceapă cu o comedie, urmată de o petrecere cu ceai, și o discuție liberă pentru perfecționarea minții, însă, au început cu cea din urmă activitate. Căluțul balansoar a vorbit despre antrenamentele și cursele de cai; vagonul de tren despre căile ferate și locomotivele cu abur, pentru că aceste subiecte țineau de profesiunile lor, și era cât se poate de nimerit să își spună fiecare părerea despre ceea ce știa mai bine. Ceasul a vorbit despre politică - "tic, tac"; se mândrea că știe ce oră era în fiecare clipă a zilei, însă se zvonea că nu era tocmai corect. Bastonul de bambus a rămas în picioare, arătând bățos și mândru; se împăuna cu mânerul sau de alamă și vârful sau de argint, în timp ce pe sofa stăteau două perne vechi, drăguțe, dar cam prostuțe. Atunci când a început piesa de teatru, toți s-au așezat și au privit atenți către scenă; li s-a cerut să aplaude și să bată din picioare, să aclame și facă zgomot de pocnitori, ori de câte ori le plăcea ceea ce zăreau. Biciul de călărie a spus însă că el nu pocnește pentru bătrânele, ci numai pentru fetele tinere, nemăritate încă. "Eu pocnesc pentru toată lumea," a zis pocnitoarea. "Așa e, și faci un zgomot tare frumos," și-au zis toți în sinea lor, pe măsură ce se pornea spectacolul. Nu era o piesă foarte pretențioasă, însă era bine jucată, și toate personajele își arătau partea lor pictată, pentru că erau făcute astfel încât să fie văzute numai pe o parte. Interpretarea actorilor era minunată, cu excepția momentelor când păpușile ieșeau prea mult în lumina și li se vedeau sârmele lungi, cu care erau mânuite. Păpușa al cărui gât fusese reparat a fost atât de entuziasmată încât cusătura de pe gât i s-a rupt dintr-o dată, iar pușculița purceluș, plăcut impresionată de actori, a declarat că trebuie să facă un gest nobil pentru unul dintre ei. S-a hotărât așadar să o treacă pe una dintre păpușile teatrului în testamentul ei, făcându-i onoarea de a fi înmormântată în cavoul familiei sale, oricând ar fi avut nevoie de așa ceva. Au fost cu toții atât de încântate de comedie încât au uitat de petrecerea cu ceai, și au continuat cu o distracție așa-zis intelectuală, adică ceea ce numeau joacă de-a oamenii. Nu era nimic rău în această distracție pentru că nu era decât un joc. În acest timp, fiecare dintre jucării se gândea în primul rând la ea și la impresia pe care o face pușculiței purceluș. Gândurile pușculiței era foarte serioase, pe termen lung, își ziceau cu toții, îndreptându-se către testamentul, înmormântarea sa, și plecarea ei din viață. Acest lucru s-a întâmplat însă cu mult mai devreme decât se aștepta, pentru că a căzut deodată din vârful dulapului și s-a lovit de podea, făcându-se țăndări. Apoi, monedele au sărit în sus și au dansat într-un fel cât se poate de distractiv. Cele mici se învârteau în loc ca niște căpăcele, în vreme ce cele mari se rostogoleau cât de departe puteau, mai ales o mare moneda de argint de o coroană care își dorise adesea să iasă în lume, iar acum această arzătoare dorința i se îndeplinea, la fel ca și restului banilor. Cioburile rămase din pușculița purceluș au fost aruncate în coșul de gunoi, iar a două zi o nouă pușculiță purceluș a apărut pe înaltul dulap. Aceasta însă nu avea încă nici măcar un bănuț înăuntru, și, din această cauză, la fel ca și cea veche, nu putea să zornăiasca atunci când o scuturai. Acesta a fost începutul pentru ea și sfârșitul poveștii noastre pentru voi.


content:
Era o stradă îngustă și întortocheată, cu case mici, urâte și dărăpănate. Dar, dintre toate, una singură, cea mai înaltă, era atât de veche și de șubredă încât îți venea să crezi că, dintr-o clipă într-alta, avea să se dărâme. Cine putea să locuiască pe-o astfel de stradă, decât lumea nevoiașă? Dar sărăcia se dovedea în acest loc cu atât mai necruțătoare cu cât, în fața odăii de la mansardă, era atârnată o colivie veche în care se afla un canar de toată frumusețea. Stăpânul n-avusese pesemne la îndemână un păhăruț din care să-i dea canarului să bea apă și pusese în loc un gât de sticlă, întors cu fundul în sus și astupat în partea de jos cu un dop. Dar bietului canar puțin îi păsa de urâțenia coliviei lui. Sărea sprinten de pe o stinghie pe alta și ciripea cu toată voioșia, mai ales atunci când stăpâna lui, o fată bătrână, îi aducea un pumn de verdeață. - Hei, da’ ție îți dă mâna să ciripești și să zbori încoace și încolo, îi spuse într-o zi gâtul de sticlă. Asta însă o spunea mai mult în șoaptă, fiindcă nu putea să grăiască, deoarece nici un gât de sticlă nu s-a dovedit grăitor până în ziua de astăzi. Am putea mărturisi chiar că rostea cuvintele mai mult în gând, așa cum facem noi, oamenii, câteodată. - Da, ție îți dă mâna să ciripești, reluă gâtul de sticlă, fiindcă bunul Dumnezeu te-a păstrat întreg și nu te-a schilodit ca pe mine. Dar tare aș vrea să văd ce ai face dacă ai fi în locul meu și, după ce ți-ai pierdut toate rosturile de odinioară, te-ai pomeni că nu ți-a rămas teafără decât gura și aceasta astupată cu un dop! Știu foarte bine că atunci nu ți-ar mai arde de cântec. Dar dacă norocul te-a urmărit fără încetare, n-ai decât să cânți, cănărașule! Tot e mai bine să se găsească o făptură plină de voioșie într-o casă atât de posomorâtă. În ceea ce mă privește, cum să-mi mai ardă de cântec? Pe vremea când eram o sticlă întreagă, cântam și eu când în pântec îmi gâlgâia vinul. Oamenii chiuiau în cinstea mea, sărbătorindu-mă. Hei, ce lucruri de duh nu mi-a fost dat s-aud într-o lungă călătorie pe care am făcut-o pe vremea când trebuia să se logodească fata blănarului! Totul parcă s-a petrecut ieri. Dar de-atunci până azi prin câte n-am mai trecut! Câte neajunsuri nu mi-a fost dat să mai întâmpin! Am străbătut prin foc, prin apă, prin văzduh și pe sub pământ. Ți-ar trebui nu știu cât timp să stai și s-asculți câte ți-aș mai povesti… Și gâtul de sticlă începu să povestească, pe îndelete, cum luase naștere din nisip topit pe fundul unui cuptor și cum, pe măsură ce se răcea, simțea o mare dorință să pornească în lume, să nu mai atârne de nimeni și să-și croiască drumul pe care l-ar fi crezut de cuviință, cu alte cuvinte, să nu se piardă în mijlocul celor de seama lui, oricât era de străveziu și de strălucitor. La început, după ce luase naștere și i se dăduse numirea de sticlă, fusese așezată în rând cu altele, toate ieșite din același cuptor și pe care le socotea surorile ei bune. Nu se potriveau însă ca mărime și erau forme diferite; unele erau sticle de șampanie, altele sticle de bere. Dar e scris în cartea lumii ca și sticlele să aibă multe de întâmpinat. Așa, de pildă, multe dintre cele care au fost umplute cu vinul cel mai prost ajung, după câteva vreme, să facă să gâlgâie în cuprinsul lor cel mai adevărat "Lacrima Cristi", iar sticla în care a spumegat șampania să fie la urmă adăpost pentru bulionul de pătlăgele roșii. Dar, oricât de rău ar ajunge cineva, tot are dreptul să se gândească la obârșia lui, fie că a fost ea nobilă sau nu. După cum spuneam, sticlele au fost trimise prin toate ungherele lumii. Învelite în paie, au fost așezate cu mare grijă în lăzi. Sticla noastră se bucura pretutindeni de cel mai deosebit respect și poate că pe vremea aceea, dacă i-ar fi spus cineva, n-ar mai fi crezut în ruptul capului că are să ajungă odată un ciob mărunt și schilod din care să se adape un canar, rătăcit și el într-o casă veche și aproape părăsită. Lada în care a fost așezată întâia oară a fost coborâtă în pivnița unui negustor de vinuri. Numaidecât a fost scoasă din paie și spălată cu apă curată. A simțit atunci ceva foarte plăcut. Apoi au pus-o deoparte, goală și fără dop. Se simțea parcă stingheră. Îi lipsea ceva și nu știa ce. În cele din urmă a fost umplută cu un vin strașnic, dintr-o podgorie renumită. Au astupat-o cu multă dibăcie, iar peste pântec i-au lipit o etichetă pe care erau scrise următoarele cuvinte: "Prima calitate". Era asemenea școlarului care-a luat premiul întâi și mândria era pe de-a-ntregul îndreptățită. Vinul era foarte bun, iar sticla n-avea nici un cusur. După câtăva vreme, ajunse într-o prăvălie. În anii tinereții, oricine simte clocotind în el o undă de duioșie. Și într-adevăr, sticla simțea și ea că nu mai are astâmpăr și își făcea fel de fel de păreri despre lucrurile pe care nu le cunoștea. În același timp, glasul vinului amintea de colinele scăldate în soare și acoperite cu viță-de-vie, de chiuiturile și cântecele vesele ale culegătorilor. Într-o bună zi, a intrat în prăvălie ucenicul unui blănar. - Să-mi dați vinul cel mai bun pe care-l aveți, a spus el. Sticla a fost așezată într-un coș plin cu tot felul de bunătăți. Se îngrămădeau laolaltă cârnații cu șunca, rânza și untul printre feliile de pâine albă. Totul avea să fie primit de fata blănarului, frumoasă și rumenă în obraji, cu ochii plini de voioșie și cu buzele cărnoase ca niște cireșe coapte. Avea mâinile subțiri și moi, albe ca zăpada și tot atât de alb îi era și grumazul. În sfârșit, era cea mai frumoasă fată din oraș. Se urcaseră toți într-o trăsură, cu gând să petreacă în crâng. Fata ținea coșul pe genunchi. Din mijlocul șervetelor albe se ivea gâtul sticlei. Uneori, din pricină că bătea vântul, i se zărea și eticheta roșie. Sticla urmărea pe furiș obrazul fetei, care și ea nu-și mai lua ochii de la vecin, prieten din copilărie, fiul unui zugrav. Isprăvise cu cinste cel din urmă examen și-a doua zi trebuia să plece la învățătură în străinătate, pe-o corabie pe care avea s-o conducă el însuși. Poate că din această pricină obrazul fetei era posomorât și întunecat, în timp ce amărăciunea îi săpase două cute la colțurile gurii. Când au ajuns în pădure, tinerii s-au retras mai de-o parte, având pesemne să-și spună unele lucruri în șoaptă. Sticla n-a putut auzi ce-și spuneau, din pricină că rămăsese în coșul cu merinde. Când a fost luată de-acolo și a putut să privească în jur cu mai multă ușurință, a rămas uimită băgând de seamă câtă schimbare se petrecuse pe obrazul fetei. Era, într-adevăr, tot atât de liniștită ca și în trăsură, dar se vedea destul de bine că în sufletul ei stăruia un grăunte de fericire deplină. Toată lumea era fericită și râdea cu voioșie. Blănarul ridică sticla și se grăbi s-o destupe. În clipa aceea, gâtul sticlei hohotea parcă de un râs înăbușit, știind c-avea să împrăștie în jur o mare mulțumire. A tras o pocnitură strașnică la ieșirea dopului și, numaidecât, cu glas tineresc, vinul a început să gâlgâie în pahare. - Să trăiască tinerii logodnici! a strigat blănarul ducând paharul la gură. Toți ceilalți și-au golit paharele, iar tânărul marinar și-a cuprins logodnica de mijloc. - Dumnezeu să vă binecuvânteze și să v-aducă noroc! a strigat din nou tatăl fetei. Tânărul a umplut iarăși paharele. - Să bem pentru grabnica mea reîntoarcere! a zis el. De azi într-un an vom sărbători nunta. După ce toată lumea și-a golit paharele, el a ridicat sticla și, ținând-o strâns de gât, a adăugat: - Tu mi-ai dat putința să sărbătoresc cea mai frumoasă clipă din viața mea! Odată încheiată această sărbătoare, nu mai ai ce căuta pe lume. De azi înainte n-ai să fii umplută a doua oară, așa că n-ai să mai poți înveseli pe nimeni. Acestea zicând, aruncă sticla din toate puterile. Fata se uită lung după ea, cu încredințarea c-o vedea pentru ultima oară și fără să poată bănui că, mult mai târziu, avea s-o întâlnească din nou. Sticla a căzut teafără în păpurișul din apropiere. Și, cum sta în marginea lacului, s-a gândit cu tristețe la nerecunoștința oamenilor. "Eu le-am dăruit cel mai strașnic vin, și-a zis ea. În schimb, ei m-au oropsit să înghit fără voie apă din baltă." De bună seamă, n-avea cum să-i mai vadă pe cei în tovărășia cărora venise. Dar putea să le-audă cântecele și hohotele de râs. Târziu, când era aproape să se înnopteze, au trecut pe marginea lacului doi feciori de țărani. Au dat peste sticlă și-au luat-o cu ei. În ajun, fratele lor, care trebuia să ajungă marinar și să pornească într-o lungă călătorie, venise să-și ia rămas bun de la ai săi. Maică-sa îi punea în desagă lucrurile de care socotea c-avea să aibă nevoie. O sticlă de rachiu fusese astupată și învelită în hârtie și bătrâna se pregătea s-o vâre în desagă, când iată că intrară pe ușă cei doi flăcăiași care găsiseră sticla goală la marginea lacului. Mama deșertă numaidecât sticla cea mică în cea mare și adăugă atât rachiu cât s-o umple până la gură. - Uite, zise ea, vor avea de-acum rachiu destul ca să le-ajungă pe tot timpul călătoriei și să nu mai sufere de durere de burtă dacă s-o întâmpla să-i apuce furtuna. Și iată în ce chip sticla noastră porni în largul lumii. Marinarul, pe care îl chema Peter Jansen, o primi bucuros și-o duse pe corabie, aceeași corabie cu care trebuia să plece și tânărul a cărui logodnă avusese loc în aceeași zi. Acesta nu văzu sticla, dar, chiar dac-ar fi văzut-o, de unde să-i treacă prin minte că era aceeași pe care-o zvârlise în păpuriș în toiul voioșiei! În ceea ce-o privea, sticla n-avea cum să se socotească înjosită, deoarece rachiul era pentru marinari tot atât de prețios ca și vinul cu care fusese umplută întâia oară. - Iată cel mai bun leac, spuneau ei de câte ori Peter Jansen le turna câte-un păhărel. Și ascultau cu cea mai mare bucurie cum gâlgâia rachiul din fundul sticlei. Câtă vreme a mai păstrat între pereți cele câteva picături de rachiu, sticla noastră a fost privită cu multă prietenie. Dar într-o zi s-a pomenit goală, goală cu desăvârșire. A fost aruncată într-un ungher, unde-a rămas vreme îndelungată fără ca cineva s-o mai fi băgat în seamă. Dar iată că într-o zi se stârnește o mare furtună. Valuri uriașe îmbrâncesc corabia din toate părțile. Catargul cel mare se frânge, apa răzbate pe punte, oamenii nu mai sunt în stare de nimic din pricină că noaptea e neagră ca păcura. Și în cele din urmă corabia se duce la fund. Cu câteva clipe înainte de-a fi pierit în valuri, tânărul căpitan, la a cărui logodnă luase parte și sticla, scrisese pe un petic de hârtie, la o scăpărare de fulger: "În numele lui Isus Hristos, am pierit în fundul mării". Și pe același petic de hârtie adăugase numele corăbiei, alături de-al său și de-al logodnicei sale. A vârât-o apoi în cea dintâi sticlă ce i-a căzut la îndemână, a astupat-o și i-a dat drumul în valuri. Corabia s-a dus la fund, oamenii s-au înecat cu toții. Sticla care altădată avea menirea să împrăștie prin conținutul ei mulțumirea și voioșia ducea acum vestea înfricoșătoare a morții. A rătăcit îndelung și zile în șir a văzut soarele răsărind și apunând. Atunci când zările erau aprinse ca para focului, ea își amintea de cuptorul în care se născuse și parcă-i venea să se arunce în volbura de scântei. După câtăva vreme s-a simțit obosită să tot rătăcească zadarnic și fără nici un rost în larg de ape, în timp ce vânturile de miazănoapte și miazăzi îmbrânceau valurile, când într-o parte, când într-alta. Dacă furtuna se domolea o clipă, venea alta și-i lua locul. Și totuși, oricât de amarnică a fost această rătăcire, biata sticlă a avut norocul să nu se izbească de vreo stâncă și nici să fie înghițită de vreun rechin. Peticul de hârtie, cel din urmă bun-rămas al logodnicului către aleasa inimii lui, avea menirea să ducă cu sine tristețea și deznădejdea, o dată ce-ar fi ajuns în mâinile aceleia care trebuia să-i cunoască cuprinsul. Dar, la urma-urmei, amărăciunea și deznădejdea pe care trebuia să le pricinuiască i se păreau mai puțin decât negura așteptării în care se chinuia biata copilă, care nu primise un singur gând din partea logodnicului ei. Unde se afla oare? Încotro ar fi trebuit să se îndrepte sticla ca să-i poată da de urmă? Nu știa nimic. Își urmă calea, târâtă necontenit de ape. La început îi făcuse plăcere o astfel de rătăcire; dar, în cele din urmă, ajunse să se plictisească. Își da foarte bine seama că nu asta era menirea ei pe lume. După cine știe câtă vreme, unda o aruncă la mal, pe-un maldăr de nisip. O găsi cineva și-o luă. Dar n-avea cine s-o deslușească în clipa aceea, căci locul în care se afla era la mii de leghe depărtare de locul în care luase naștere. Omul a destupat-o, a scos hârtia dintr-însa, a întors-o pe-o parte și pe alta, dar neștiind să citească, n-a putut să afle despre ce era vorba în cuprinsul ei. Și-a dat seama totuși că trebuia să fie o veste din partea unor naufragiați. A vârât peticul de hârtie în sticlă, iar sticla a fost așezată pe o poliță, într-un dulap dintr-o mare încăpere. De câte ori venea cineva în casă, i se arăta hârtia, dar nu putea nimeni să-i tălmăcească cuprinsul. Trecând astfel din mână în mână, din pricină că era scrisă cu creionul, slovele începură să se șteargă, până când nu se mai putură cunoaște nici cel puțin câteva litere. Sticla a rămas în dulap mai bine de un an. Apoi a fost aruncată în pod, unde, în scurtă vreme, a fost acoperită de praf și de pânze de păianjen. Cu câtă amărăciune își amintea de ziua când lăsa să i se deșerte conținutul spumos în pahare, departe, în răcoarea crângului! Și iarăși, n-avea să uite nici goana pe valuri, în timp ce ducea cu sine o tristă veste; cel din urmă bun-rămas al unui suflet răpus atât de timpuriu. N-a mai scos-o nimeni din întunericul podului douăzeci de ani în șir. Poate c-ar fi rămas un veac acolo dacă nu s-ar fi dărâmat casa, ca să se înalțe în locul ei o alta, mult mai frumoasă și mai încăpătoare. Când au început să dea jos acoperișul, au dat peste sticlă. Cineva și-a adus aminte că ascundea în fundul ei o taină. Dar sticla aproape că nu-și mai amintea nimic. "Dacă n-aș fi fost aruncată în pod, poate c-aș fi învățat limba țării acesteia, își zicea ea. Pe câtă vreme, în beznă și în praf, printre șoareci și păianjeni, nu mi-a mai fost cu putință să fac nimic și toți au uitat de mine…" Ai casei însă au șters-o de praf și-au spălat-o cu grijă, astfel că tot mai putea fi bună la ceva. Simțea cum o cuprinde din nou voioșia de altădată. Peticul de hârtie s-a dus odată cu apa cu care fusese spălată. Și când se gândea cât de mult îl păstrase! A fost umplută cu niște semințe ce trebuiau duse departe, spre miazănoapte. Bine astupată și bine împachetată, s-a pomenit din nou pe o corabie, într-un ungher întunecos, unde nu puteau să străbată nici lumina opaițului, nici razele lunii, nici văpaia soarelui. "La ce-mi folosește o astfel de călătorie, când nu mă pot bucura de nimic?" își zicea ea. Dar, într-o bună zi, trebuia s-ajungă la capăt. Când a ajuns, a fost numaidecât despachetată. Cel care-o despacheta, aruncând sforile și hârtiile, striga cu ciudă: - Au acoperit-o în așa fel ca să n-o mai poată nimeni desface. Mare minune dacă nu cumva s-o fi spart! Dar sticla era teafără și nevătămată. În afară de asta, înțelegea fiecare cuvânt rostit. Era aceeași limbă pe care-o vorbiseră cei din preajma cuptorului, neguțătorul de vinuri, cei ce făcuseră chef în pădure și marinarii în tovărășia cărora călătorise pe corabie, singura limbă pe care-o cunoștea. Așadar, se reîntorsese în țara ei! De bucurie, era cât pe-aci să scape din mâinile celui care o despacheta. Se simțea stăpânită de atâta duioșie încât nu-și dădu seama când i se scoase dopul și când îi fu deșertat conținutul. Și tocmai când își veni în fire, se pomeni aruncată într-o pivniță, unde avea să rămână uitată ani și ani. "Și totuși, își zicea ea, unde te-ai putea simți mai bine decât în țara ta, chiar dacă soarta te-a blestemat să putrezești într-o pivniță umedă și întunecoasă!" După câtăva vreme, omul care locuia în casa aceea s-a mutat, luând toate sticlele cu el. Se îmbogățise și trăia acum într-un palat. Într-una din zile, a dat un mare ospăț. Tot parcul din jurul clădirii era plin de lampioane colorate, asemenea unor lalele învăpăiate de razele soarelui. Seara era minunată. Prin ungherele mai îndepărtate, poate din pricină că lampioanele nu fuseseră de-ajuns, așezaseră sticle în gâtul cărora înfipseseră lumânări. Printre ele se afla și sticla noastră. Cât se simțea de fericită! Vedea iarăși copaci înverziți, auzea cântece, lua parte la voioșia obștească. Oricum, ar fi avut de ce să fie nemulțumită, deoarece se afla cam la o parte. Dar nu era mai bine acolo decât în forfota oaspeților? Putea să guste în liniște un ceas de fericire, uitând că petrecuse douăzeci de ani aruncată într-un pod. Necazurile trecutului nu mai însemnau nimic pentru ea. Într-un târziu, trecu pe lângă sticlă o pereche de tineri logodiți. Parcă nici n-ar fi vrut să ia parte la voioșia celorlalți. Sticla își aduse numaidecât aminte de tânărul căpitan, de fata atât de drăgălașă a blănarului și de logodna din pădure. În parcul din jurul clădirii putea să intre oricine. Venise și lume de departe, care nu fusese poftită la ospăț, ca să se bucure de frumusețea serbării. Printre cei singuratici se afla și o fată bătrână, pe care nimeni n-o băga în seamă. Întâlnind perechea ce părea să fie atât de mulțumită, își aminti de-o veche logodnă, poate tocmai în clipa când la același lucru se gândise și sticla. Și apoi, cum să nu-și amintească, de vreme ce nu era alta decât fata blănarului? Ceasul logodnei fusese cel mai fericit din viața ei și n-avea cum să-l mai uite. Trecu pe lângă sticlă fără s-o recunoască, deși nu se schimbase întru nimic. La rândul ei, nici sticla n-o mai recunoscu pe fata blănarului, fiindcă aceasta nu mai păstra nimic din frumusețea de odinioară. Așa se întâmplă de multe ori în viață. Te întâlnești cu oameni cu care ai avut strânse legături cândva, fără să-i mai poți recunoaște. La sfârșitul serbării, sticla a fost furată de un ștrengar, care-a vândut-o cu zece gologani ca să-și cumpere o prăjitură. Era acum în stăpânirea unui neguțător de vinuri, care-a umplut-o cu un vin foarte bun. Dar nici în prăvălia lui n-a rămas multă vreme. A fost cumpărată de un călător care, în duminica următoare, trebuia să pornească la drum cu balonul. Când s-a ivit ziua plecării, lumea s-a îngrămădit din toate părțile, ca mai întotdeauna în astfel de împrejurări, deoarece, pe vremea aceea, balonul era un lucru nou și mulți nu știau la ce anume ar putea să folosească. Căpeteniile orașului se urcară pe un fel de podeț și muzica militară cânta. Sticla vedea totul prin găurile unui coș în care fusese așezată alături de-un iepure viu. Urecheatul se uita speriat într-o parte și într-alta. Bănuise pesemne că în scurtă vreme avea să fie lăsat să cadă din balon, ca să aibă lumea de ce râde. Sticla însă nu pricepea nimic din toate acestea. Vedea cum balonul se umflă din ce în ce, clătinându-se. În cele din urmă, frânghiile cu care fusese legat fură tăiate. Numaidecât, cu sărituri sprintene, începu să urce în văzduh, ducând cu el un om și coșul în care se aflau iepurele și sticla. Muzica răsuna cu și mai multă putere și toată lumea țipa, bătând din palme. "Într-adevăr, ciudat soi de călătorie! își zise sticla. Ai cu toate acestea, străbătând văzduhul, marele noroc de-a nu te izbi de nimic și asta e de cea mai mare importanță pentru mine." Mii de oameni se îngrămădiseră pe străzi, urmărind înălțarea balonului. Fata cea bătrână se afla printre ei. Dar ea nu coborâse în stradă, ci sta la fereastra mansardei, acolo unde fusese așezată colivia cu micul canar care n-avea din ce să bea apă, mulțumindu-se ca, din când în când, să-și răcorească ciocul într-o farfurioară spartă. Fata bătrână se plecă mai mult pe marginea ferestrei ca să vadă balonul și dădu la o parte o glastră în care înflorea o tulpină fragedă de mirt, singura podoabă din odăița ei săracă. Văzu cum omul urcat în balon dădu mai întâi drumul iepurelui; după aceea își umplu un pahar ca să bea în sănătatea celor de jos, care îl urmăreau cu privirea; în sfârșit, lăsă să cadă sticla, fără să-i fi fost teamă că ea putea să spargă capul cine știe cărui biet creștin cumsecade. Dar nici sticla n-avu răgazul de trebuință să se gândească la marea cinste ce i se făcea, de-a fi lăsată să plutească deasupra orașului cu acoperișuri de aramă și turle strălucitoare, ca să cadă după aceea drept în mijlocul mulțimii. Amețise parcă și se rostogolea în fugă, dându-se peste cap. O astfel de goană, în cea mai deplină libertate, i se părea o adevărată fericire. Cât se simțea de mulțumită văzând că nu numai toate privirile, dar și toate ocheanele erau îndreptate numai spre dânsa! Trosc! Dar ce s-a întâmplat? A căzut pe un acoperiș și s-a spart drept în două. Sfărâmăturile s-au rostogolit la pământ, prefăcându-se în țăndări, în clipa când se izbiră de lespezile cu care era podită ograda. Singur gâtul rămase întreg și se desprinse atât de frumos de restul sticlei, încât îți venea să crezi că fusese tăiat cu diamantul. Cei din apropiere, auzind zgomot, se grăbiră să ridice de jos gâtul sticlei. - Strașnic păhăruț de pus în colivie! ziseră ei. Are din ce se adăpa o păsărică. Dar fiindcă n-aveau nici colivie, nici păsărică, chiar dacă n-ar fi fost mai mult decât o biată vrabie, cum era să le treacă prin minte să-și cumpere și una și alta numai pentru că găsiseră un gât de sticlă aruncat de cine știe cine? Totuși, cineva își aduse aminte de fata bătrână care locuia la mansardă. Într-adevăr, ea primi gâtul sticlei cu multă bucurie, îl astupă la un capăt cu un dop, îl umplu cu apă și-l așeză în colivie. Canarul, care avea acum apă din belșug, începu să ciripească cu mai multă voioșie și cânta de-ți era mai mare dragul. Gâtul sticlei a primit și această nouă ciudățenie a sorții cu resemnare deplină. La urma-urmei, nu fusese îndeajuns de fericit în atâtea alte împrejurări, mai ales când avusese prilejul să plutească în văzduhuri, rătăcind deasupra norilor? Peste câteva zile, fetei bătrâne veni să-i facă vizită o prietenă și gâtul sticlei rămase foarte mirat când băgă de seamă că, în loc să aducă vorba și despre dânsul, ele vorbiră despre cu totul altceva și, îndeosebi, despre floarea din glastră. - Să nu cheltuiești bani cu florile la cununia fiicei tale, spuse fata bătrână. Îți dăruiesc glastra pe care-o vezi în fereastră. Tulpina e încărcată de flori. E din răsadul pe care mi l-ai dat în ziua când m-am logodit. Peste un an, pe vremea aceea, urma să-mi fac din florile lui cununa de mireasă. Dar această clipă nu s-a mai ivit. Ochii care aveau să mă călăuzească în largul vieții mi-au secat de plâns și s-au stins pentru totdeauna. Logodnicul meu se odihnește în fundul apelor. Floarea a crescut și eu am îmbătrânit. Dar răsadul pe care mi l-ai dăruit atunci tot mai poate fi bun la ceva. Din florile lui vom împleti cununa care va împodobi fruntea copilei tale. Năpădită de atâtea amintiri dureroase, biata fată bătrână nu-și mai putea stăpâni hohotele de plâns. Aduse vorba printre suspine de tânărul căpitan și de logodna care avusese loc în pădure. De toate își aduse aminte, fără ca totuși un singur lucru să-i mai fi trecut prin gând: de unde era să știe că în marginea ferestrei, în colivia canarului drag, se afla cineva din vremea aceea, cineva ce fusese martor la logodna ei: gâtul sticlei care se desfundase cu atâta zgomot și din cuprinsul căreia gustaseră toți cei de față, ciocnind în sănătatea tinerei perechi? Dar nici gâtul sticlei n-avea cum s-o mai recunoască pe logodnica de odinioară. Când, în sfârșit, a putut ajunge la încredințarea că nimeni nu-l mai băga în seamă și că nu se minuna câtuși de puțin de trecutul lui, plin de atâta strălucire, când era știut că se afla acolo printr-o întâmplare, în urma căderii din înaltul cerului, s-a posomorât în așa chip încât n-a vrut să mai asculte cele ce-și spuneau cele două bătrâne.


content:
Era în mijlocul iernii. Aerul era foarte rece, vântul era tare înțepător, înăuntrul ușilor închise era cald și bine, dar în afară caselor bine încălzite se află ghiocelul, sau cel puțin micuța lui rădăcina, îngropată sub pământul acoperit de zăpadă. Într-o zi, a început să plouă. Stropii de apă au străpuns neaua așternută peste pământ, au atins rădăcina ghiocelului și au vorbit cu ea despre strălucirea lumii de afară. Curând, o rază de soare și-a făcut și ea loc printre zăpadă până la bulbul ghiocelului, iar înlăuntrul lui a început să freamăte o reînnoită viață. "Vino la mine," i-a zis floarea. "Nu pot," i-a răspuns rază de soare. Nu sunt îndeajuns de puternică pentru a-ți deschide ușa! Atunci când va veni vara voi fi mult mai vanjoasa. "Când va veni vara?" a zis floarea, și a repetat această întrebare ori de câte ori o nouă rază de soare își făcea drum până la ea. Mai era, totuși, destulă vreme până la sosirea verii. Zăpadă întârzia încă peste țărînă, și apărea o oglindă de gheață peste bălți în fiecare noapte. "Cât timp îi mai trebuie verii că să vină? Cât timp?" își spunea floarea. "Simt un așa de mare neastâmpăr și poftă de viață în mine; trebuie să cresc, să mă lungesc, să deschid ușa, trebuie să ies afară și să fac o plecăciune pentru a-i spune verii "bună dimineață"! Ah, ce vremuri fericite mă așteaptă!" Așa că floarea s-a zbătut și a crescut dinlăuntrul ei sub stratul de pământ pe care apă îl înmuiase în afară, iar zăpadă și țărînă s-au încălzit, și rază de soare i-a bătut iar la ușa. Floricică a ieșit sub zăpadă cu niște mici petale alb-verzui, înfășurate strâns în niște frunzulițe verzi, ce păreau că o apară. Neaua era rece, dar era străpunsă de rază de soare, așa că era ușor să treci prin ea, mai ales că rază de soare devenea tot mai puternică. „Bine ai venit, bine ai venit!” cânta și îi ura fiecare rază, iar floarea s-a înălțat deasupra zăpezii, în lumea strălucitoare de afară. Razele de soare au mângâiat-o și au sărutat-o, așa că și-a desfăcut petalele, albe că neaua, și ornamentate cu dungi verzi. Și-a aplecat apoi capul, plină de bucurie și modestie. „Frumoasă floare!” i-a spus razele soarelui, „ce grațioasă și delicată ești! Ești cea dintâi și ești unică! Ești iubirea noastră! Ești clopoțelul ce vestește sosirea verii, frumoasă vara, peste pământuri și orașe. Toată zăpadă se va topi, vânturile reci vor fi alungate departe, și noi fi iarăși la putere. Totul va deveni verde și, după aceea, vei avea tovarăși liliacul, florile de salcâm și trandafirii; dar tu ești prima, atât de grațioasă și delicată!” Era așa de bine! Parcă întreg văzduhul cânta, în vreme ce razele de soare se agățau de frunzele și tulpină florii. Ea stătea în mijlocul zăpezii, atât de delicată și așa de ușor de rupt, și totuși atât de puternică în frumusețea ei tânăra; se înfățișa cu rochia-i albă cu dungulițe verzi, anunțând vara. Mai era însă mult timp până la sosirea anotimpului cald. Norii ascundeau soarele, și vânturile înghețate continuă să sufle peste pământ. „Ai sosit prea devreme!” i-au zis Vântul și Vremea. „Mai avem încă putere și o vei simți pe pielea ta, și te vei lasă înfrântă de noi. Trebuia să fi rămas liniștită acasă și să nu te arăți tuturor. Nu a venit încă timpul tău!” Era un ger de crăpau pietrele. Zilele ce au urmat nu au adus nici măcar o singură rază de soare. Vremea putea să rupă floarea în două cu răceală ei. Cu toate acestea, ea avea mai multă putere decât credea. Era puternică grație bucuriei și credinței în vara, care trebuia cu siguranță să apară și care fusese vestită de dorul ei adânc și confirmat de razele de soare. Așadar, ea a rămas plină de încredere, cufundată în zăpadă, cu straiul ei alb, aplecandu-și capul sub fulgii mari și grei, în ciuda vânturilor înghețate că o loveau. „Te vei rupe!” i-au zis ele, „și te vei ofili, te vei ofili! Ce cauți tu aici? De ce te-ai lăsat ispitită să ieși afară? Rază soare lui nu a făcut decât să își bată joc de ține. Acum capeți ceea ce primești, aiurită îndrăgostită a verii.” „O, aiurită îndrăgostită de vara!” strigau copii, bucuroși, „uite-o acolo, ce frumoasă este, ce frumoasă e! E cea dintâi și unică floare!” Aceste vorbe o făceau să se simtă atât de bine pe floare, părând să o încălzească la fel că și razele de soare. Din pricina fericirii, ea nici măcar nu a simțit atunci când a fost ruptă. Era acum în mâna unei copile, sărutată de acea copila, și adusă într-o camera caldă, privită cu prețuire și pusă în apă. „Ce invigorator, ce întăritor!” Floarea se gândea că a venit dintr-o dată vara. Fiica oamenilor din acea casă era o față frumoasă, ce tocmai primise confirmarea la biserica, la fel că și un prieten de-al ei. Prietenul ei învață pe atunci pentru un examen. „Iat-o pe a mea aiurită indrragostita a verii,” a spus ea, apoi a luat delicată floare și a așezat-o într-o hârtie parfumată, pe care erau scrise niște versuri începând și terminându-se cu cuvintele „aiurită îndrăgostită de vara”. „Prietene, fii un aiurit îndrăgostit al verii.” Față își îmbia și își lua în ras prietenul cu frumusețea verii. Da, acest lucru era cuprins în versuri, iar hârtia a fost împăturită că o scrisoare, și floarea fost pusă și ea în scrisoare. Înăuntru era întuneric, la fel că în acele zile când era ascunsă în rădăcina. Floarea a pornit într-o lungă călătorie, a stat în geantă unui poștaș, a fost presată și îngrămădită, un lucru nu tocmai plăcut, dar, până la urmă, chinurile au luat sfârșit. Călătoria se terminase; scrisoarea a fost deschisă și citită de către prietenul îndrăgit. Ce fericit a fost! A sărutat scrisoarea și a așezat-o cu grijă într-o cutie, în care erau multe alte frumoase versuri, neavând totuși vreo floare în ele; ea era prima, unică, așa cum îi spuneau razele soarelui, iar asta era un lucru la care îi plăcea mereu să se gândească. Floarea a avut timp destul pentru a se gândi la asta; s-a tot gândit cât a trecut vara, a trecut și iarnă, și a sosit încă o vara, înainte de a-și face iar apariția. De această dată însă tânărul nu era deloc fericit. El a apucat nervos, deloc delicat, scrisoarea, și a aruncat-o, iar floarea a căzut pe podea. Era, desigur, turtită și uscată, dar de ce o arunce pe podea? Cu toate acestea era mai bine decât să ajungă în foc, acolo unde a ars hârtia cu versuri. Ce se întâmplase, de fapt? Ce se întâmplă de multe ori... Floarea îl făcuse să se simtă că un aiurit îndrăgostit părea să nu fi fost decât o glumă; față răsese de el, această nu mai era deloc o glumă, și, în timpul verii, își făcuse alt prieten. A două zi dimineață, soarele a strălucit peste floarea presată, ce părea a fi pictată pe podea. Servitoarea care matură în camera a ridicat-o și a așezat-o într-una din cărțile de pe masă, gândindu-se că, în timp ce făcuse curățenie, căzuse pe podea. Floarea se află iarăși printre versuri – niște versuri mult mai frumoase – sau care, cel puțin, costaseră mai mult. Ani după ani au trecut după aceea. Cartea stătea pe un raft, și apoi a fost luată de acolo pentru a fi citită. Era o carte bună; versurile și cântecele din ea aparțineau vechiului poet danez Ambrosius Stub, și chiar meritau a fi citite. Omul care o citea întorcea paginile una după altă. „Hei, aici e o floare!” a zis el, „un ghiocel, un aiurit îndrăgostit al verii, un aiurit poet! Foarea asta nu a fost pusă degeba aici! Bietul Ambrosius Stub! Și el a fost un aiurit îndrăgostit al verii, un poet nebun. El a venit prea devreme pentru timpurile sale și, din această cauza, a trebuit să înfrunte înghețate vânturi, și să rătăcească pentru a avea un acoperiș de la un moșier la altul, asemeni unei flori dintr-un pahar cu apă, sau a uneia așezate printre versuri rimate. Nebun al verii, nebun al iernii, nebun și aiurit, dar cel dintâi, unicul, mereu tânărul poet danez al acelor vremuri. Da, tu trebuie să rămâi că un simbol în această carte, tu mic ghiocel; ai fost pus aici cu un scop anume.” În acest fel, ghiocelul a fost așezat înapoi în carte, și s-a simțit onorat și fericit că era un simbol în acea frumoasă carte de cântece, aparținând celui dintâi în a cânta și a scrie, și el tot un ghiocel, un aiurit îndrăgostit de vara, ce era privit drept un nebun în timpul iernii. Floarea a înțeles aceste lucruri în felul ei, așa cum noi interpretan totul în felul nostru. Această este povestea ghiocelului.


content:
Moara de vânt stătea pe vârful unui deal, mândră la vedere, și mândră de a se arăta lumii. "Nu sunt deloc mândră," a zis ea, "dar sunt bine luminată și pe dinafară, și pe dinăuntru. Soarele și luna îmi folosesc în exterior, iar în interior am, în schimb, lumânări cu stearină, lămpi cu ulei și lumânări din seu. Pot să spun că sunt iluminată. Sunt un lucru gânditor, și am fost atât de bine construită, încât mă simt delicios. Am un gâtlej spre piept, și mai am patru aripi amplasate pe cap, chiar sub pălăria mea. Păsările au numai două aripi și sunt obligate să și le care în spate. Sunt olandeză prin naștere, lucru ce pote fi constatat după înfățișarea mea, "o olandeză zburătoare". Da, știu, olandezii zburători sunt considerați a fi ființe supranaturale, însă eu mă simt cât se poate de normală. Am un balcon rotund în jurul pieptului, și un spațiu de locuit dedesuptul său; aici salășuiesc gândurile mele. Cel mai puternic gând al meu, care guvernează și domnește, este cel numit de ceilalți "Omul de la moară". El știe bine ce vrea și este stăpân peste făină și tărâțe. Are și o tovarășa ce își spune ei însăși "Mama". Ea este inima mea. Ea nu umblă aiurea și fără scop, pentru că știe bine ce vrea , știe ce este în stare să facă, și este la fel de delicată că zefirul, însă la fel de puternică că o furtună; ea știe să înceapă un lucru cu grijă, și are felul ei de a face toate lucrurile. Ea este partea delicată a firii mele, în vreme ce tatăl este partea dura. Ei sunt doi și totuși unul; adeseori și spun unul altuia "jumătatea mea". Cei doi au niște băieței, tinere gânduri, care sunt în creștere. Cei mici păstrează ordinea în toate. De curând, atunci când, în înțelepciunea mea, i-am lăsat pe tată și pe băieți să îmi cerceteje gâtlejul și golul din pieptul meu, pentru a vedea ce se întâmplă acolo, - pentru că ceva din mine nu era în ordine și este bine să te examinezi pe ține însuți,- cei mici au făcut o nemaipomenită gălăgie. Cel mai tânăr a sărit în pălăria mea, și a strigat în așa fel încât m-a gâdilat. Micile gânduri vor crește- știu bine. Și din lumea din afară vin gânduri, și nu numai la fel că ale mele, pentru că, după câte îmi pot da seama, nu pot descoperi nimic asemeni mie. Cu toate acestea, casele fără aripi, ale carori gâtlejuri nu fac zgomot, au și ele gânduri, iar acestea vin la gândurile mele și le iubesc, cum se spune. Este un lucru destul de frumos - da, există multe minunate gânduri." "Ceva a venit peste mine, ori în mine, - ceva s-a schimbat în morărit. Se pare că una din cele două jumătăți, tatăl, s-a schimbat, și a primit un tovarăș mai bun și mai drăgăstos - atât de tânăr și de bun, și deși asemănător, mult mai gingaș și mai de nădejde în decursul timpului. Ceea ce era amar s-a risipit, și totul este mult mai plăcut. " "Zilele se duc, și zilele vin mai aproape, și mai aproape, de puritate și bucurie; va veni și o zi când se va sfârși cu mine, dar nu întru totul. Trebuie să fiu dărâmată la pământ pentru a fi înălțată din nou; mă voi duce, dar totuși voi mai trăi. Să devii un lucru diferit, și totuși același! Asta îmi este greu de înțeles, oricât de luminată aș fi de soare, luna, stearină, ulei și seu. Vechea mea construcție din lemn, și vechile mele ziduri din cărămidă se vor ridică din nouă deasupra țăranii!" "Sper că îmi voi păstra vechile gânduri, tatăl morar, și mama, cei mici și cei mari - familia. Căci îi numesc pe toți, cu mic și mare, tovarășii mei gândurile, pentru că trebuie și nu mă pot abține să fac asta." "Și trebuie, de asemeni, să rămân "eu însămi", cu gâtlejul dinspre piept, aripile mele de pe cap, balconul din jurul trupului meu. În caz contrar, nu mă voi cunoaște nici eu, și nici ceilalți, și ei vor spune, "Este o moară pe deal, mândră la înfățișare, și, totuși, deloc mândră." " Aceste cuvinte le-a mărturisit moară. Desigur, a spus multe altele, însă aceste vorbe au fost cele mai importante. Apoi, moară a luat foc. Flăcările s-au înălțat către cer, și au lovit înăuntru și în afară, au muscatdin grinzi și din scânduri, și le-au mâncat cu totul. Moară s-a prăbușit, și nu a mai rămas nimic din ea decât un morman de cenușă. Fumul a plutit deasupra incendiului, iar vântul l-a alungat apoi. Tot ce era viață în moară a rămas nevătămat, iar ce s-a câștigat astfel nu are de a face cu această poveste. Famila morarului - un suflet, multe gânduri, și totuși unul singur - a construit o nouă, frumoasă moară, ce era tocmai potrivită scopului ei. Era chiar la fel că și vechea moară, și oamenii spuneau, "Hei, iată moară de pe deal, atât de mândră la vedere!" Această moară era însă mult mai bine aranjată, mult mai modernă decât cealaltă, astfel încât să se lase cale liberă progresului. Vechile grinzi au fost mâncate de viermi și putrede, zăcând în țărână și cenușă. Trupul morii nu se înalta totuși din țărână așa par a crede cu toții. Ei se gândesc la acest lucru cât se poate de concret, însă nu toate lucrurile trebuie să fie privite drept concrete.


content:
Viața-mi astăzi, iată jumătate Și-atâtea zile, cându-mi vin aminte Din pace-avută văz că-i fură date. De cum trăisă dulcele-mi părinte. Ci-n sânu-mi nu știu ce prea iute bate, Și simț că arde d-un foc prea ferbinte. Ah, cine știe, au nu de-aci-nainte Prin trup și oase-mi focul va străbate. Pricep și zic: arzi foc într-al meu sânge, Curând străbate-l, oh, tu să nu-nceți Până-n cenușă ce mă vei preface. Că lacrămi moi nu te vor stânge. Tu arzi ascuns subt șepte tari peceți Și-atunci... atunci avea-voi și eu pace.


content:
Operă [ modifică ] Poezie [ modifică ] Poezie Pastelul unei marchize Melancolie Magnitudo Parri Sfinx egiptean Traduceri [ modifică ] Henriada de Voltaire


content:
Nu știu ci vra să zică că Memnon au venit Într-așa fandasie el au catandisât Ca mai mult decât toți, înțălept să să facă Și piste a faptei buni margini el să treacă Singur fără greșală, fără de strâmbătate, Cu minte, înțălept, viteaz și cu dreptate, "Și deci, zice Memnon, cu sâni vorovind, Ușoare, de nimica aceste socotind, Să fie cineva-nțălept, să șadă-n fericiri, Zice el, ci-i mai trebui decât nepătimire, Și ca de patimi slobod să fii orișicini, Nimica mai ușor n-au mai stătut în lumi Mai vârtos de fimei de tot să mă feresc, Fii cât de frumoasă, să n-o cumva iubesc Dacă și ce mai frumoasă să va-ntâmpla de-oi vidé S-alerg să mă sfătuiesc îndată cu minte mé, Voi zici: acești obraji cari acum înfloresc Îi vei vidé odată că de tot să zbârcesc, Ochii acei frumoși și acei luminați. Pe urmă-i să-i vezi roși și de tot afundați. Și gâtul acest alb, rătund și grăsuliv Va rămâne supțiri, zbârcit și uscățiv. Și acest cap ci părul pe el împodobești Pleșuvire va veni, și iată că-l gătești. Și deci când oi vide-o, așa să socotesc Că o văd ochii mei după cum și vorbesc. Atunci adivărat aceli frumusăți Nu mă vor zalisâ cu ale lor fineți. Al doile, iar trebui foarte să mă păzesc, Mâncare, băutura nicicum să nu poftesc. Măcar să mă tot chemi și să mă tot poftească Prietinii la masa lor n-or să mă mai zărească. Vinațurile buni și nostima mâncari Nu mă vor înșăla nici într-o adunári Știind bine aceea ci lucrează beție De cap și de stomah, apoi ci va să fii Ne strică sănătate, ne ia și liniștire, Ne fură încă și vreme cu multă păgubiri, Eu deci cu sârguință oi să mă hotărăsc Ca să mânânc atâta cât trebui să trăiesc. Așa și sănătate me am de-a purure dreaptă, Neamăgită, curată, ș-a minții giudecată Aceste sunt ușoari, n-au nici o ostineală, Și pot ca să le fac, far de nici o sminteală. Dar încă, zice Memnon, ia să și întăresc Și pe norocul meu cum am să vețuiesc. La vameșul Ninevii am venit întărit Venit pre îndestul, bini statornicit, Și iată-mă-s, deci, slobod, am cu ci să trăiesc Fără coló sa mă-nchin și ici să mă robesc, Fără s-alerg la alții și să mă sârguiesc Să cinstesc mici și mari și sâ-i colachefsăsc, Să nu zavistuiesc niciodată pe nimi, Și alții, asămine, să n-aibă nimic cu mini. Iată și asta ușoară, fără de supărare Să trăiesc pre fericit fără să poftesc mare. Dar am, mai zice Memnon, încă prietini mulți, Buni, credincioși, cinstiți și oameni pre cuminți, Filonichie între noi nicicum să nu mai fie, Când eu le-oi place lor și ei mi-or place mie, Pe dânșii dacă-i voi iubi, după cum ei pe mini, Nu ne va strica pe noi nici un lucru în lumi, Un foarte ușor lucru am dobândit, șa asta Mai bini nu să poate și iată acum basta, Cini va fi ca mini așa de fericit, Cini va trăi ca mini așa de liniștit." După ce în odaie lui Memnon au socotit Lucrurile lui toate el le-au siloghisât Singur închipuind cum să filosofască Ca un înțâlept om fericit să trăiască, Să uita pe fereastă cu ochi pre liniștiți, Și acolo unde platani era mulți răsădiți Supt răcoroasă umbră unde raza nu poati Decât pre cu dulceață puțin ceva străbați, Douâ fimei umbla, să vedi, la primblări, Pintre acei copaci frumoși și prin verdeață mari. Una era zarifă, tânără și frumoasă, Ceealaltă cu vrâsta ei să vide bătrâncioasă. Bătrâna fără griji arăta mulțămită, Tânără, dimprotivă, să vide pre mâhnită, Ca când nu-i era bini sau o duré ceva. Ofta, lăcrăma și sâ-nfrumusăța. Al nostru înțălept cu totul să rănești, Dar nu de frumusăță el nu să sinhisâști, Căci în inima lui avé mari credință Că nu s-a stăpâni de-o așa neputință, Însă îl supăra al fetii măhniciuni, Cini de altul nu să mâhnești cându-i în amărăciuni? Deci pe Ninevitisa aleargă s-o agiungă, Pe a ei măhniciuni sâ-i spui o apucă, Căci scoposu-i era s-o parigorisască, Cu a lui înțâlepciuni focul să-i răsâpască. Atunci începi ea lui să să jăluiascâ, Frumoasa patima ei lui să-i istorisască, Cu smerit duh și vorbă ea atunci vorovind, În loc de adivâr, o mari minciună alcătuind, Spuni cum că un moș a ei (moș nicicum neavând) Ca un vrăjmaș de moarti o ar fi adichisând Cu multe viclenii și cu tiranisâri Îi faci totdeauna mari adichisâri. I-au răpit avere ei (fără să aibă ceva) Fără să să păgubească nici măcar de-o para, "O moșii a me, zici, de dânsul mi-i răpită, Și de ceealaltă acum mă văd isterisâtă, De un așa viclean, șârăt și giucători, Tâlhari, spânzurat și mari înșălători Cum să mă diafendepsăsc? Ce drum oari să calc? Și de-a lui șeretlicuri cum oari voi să scap? Tu îmi pai om cu minte, înțălept procopsit, Cu darurile firii frumos împodobit. La tini, nenorocita, nădejde me o am, La picioari îț cad, căci alt agiutori n-am, Fii-ți milă de-așa hal și de-o așa stări Nenorocită alta n-au mai stătut mai mari. Ia ostineală pană ici, pană la a me casă, Ca să cunoști curat, vai mii ticăloasa! Să vezi mari nedrept cari eu pătimesc, Nemairămâind altă decât să mă jălesc. Îndatorești-mă, te rog, și iar te rog, domnul meu, De nu mi-i agiuta, apoi trebui să mori eu." Memnon n-au mai socotit să nu o mai urmeză Mergi, cu-nțălepciune lui lucru să cerceteză, Să meargă s-apuci treaba după cum să cuvini, Și să oprească răul cum știi el mai bini. Cucoana ce mâhnită îl ia întru o casă Unde-i ameță nasul mirozni prefrumoasă, Flori, aromați, afumători spre buna mirosâri Toate i-au pricinuit o mari mulțămiri Și pe o mari sofa, amândoi să pun gios Cu picioarile cruciș, și-și caută duios. Îi vorbești cucoana, și ochii în gios lasă Și din vremi în vremi citi o lăcrăma varsă Și iarăș rădicându-i, lăcrămează, vorbești, Și într-a-înțăleptului Memnon uniori îi țintești Voroavili sunt dulci, căutăturili frumoasă, Și la orice cătătură inima parcă-i arsă Din minut în minut, prothimie crește Pe cucoană să slujască cu cât el va puté, O evghenistă nenorocită, cum s-o îndatorească Din mânile nedrepți cum să o mântuiască. Așadar, amândoi, într-ace înfocări A vorbii, au uitat prochimenul și stare Și mai mult nu pot departe ca să șadă, Ci-ncep ei de aproapi împreună să să vadă, Și ci este trebuință să spui de-amărunciș, Mai mult nu s-au aflat cu picioarili cruciș . . . Acoló cum să afla, iată moșul sosești A tinerii, și cum vini, deodată el răcnești, Din cap păn în călcăi era el înarmat, Plin de mânii, plin de urgii, cu totul înfricoșat Întâiul lui cuvânt este vre ca să-i prăpădească Și pe-amândoi nicicum nu vré să-i mistuiască, Cuvântul lui de pe urmă pentru să-l slobozască Memnon trebui destul s-aducă să plătească. Memnon, ca un cuminte, punga sa din sân scoati Și dă în mâna moșului ci era-ntr-însa toate Și trebuie mai vârtos de dar să o cunoască Că cu-așa iarmaroc au putut ca să-ș mântuiască Și că viiața ș-au scăpat pentru că bani au dat Căci întru acé vremi era încă cărat, Atunce înc-America nu era cunoscută Și dacă vro cucoană să întâmpla mâhnită Înțăleptul ci căuta s-o parigorisască Că s-a primejdui puté să socotească. Memnon murmurisăști, rușinat și mâhnit, Acasă să întoarce foarte posomorât, Găsăști un răvaș după ce vini acasă, De la prietinii lui care-l pofte la masă. "De voi rămâne, zici, singur acasă amărât De aceea ci mi s-au întâmplat astăzi fiind mâhnit, Ideea întâmplârii mi-aduci supărare, Trebui să postesc și încă mi să pare De multa măhniciuni pentru c-am dat din pungă Poati și vreo boală să vii să m-agiungă! Ș-atunci adivărat că ace întâmplare Va fi de trei ori mai ră și mai păgubitoare. Minte deci trebuiești, mai bini să mă duc La prietinii mei, cu dânșii să mânânc, Și cu adunare aceasta eu mă voi mai lua, Și patima ce-am pățit poate c-o voi uita." Să duci: dar foarte chefsiz îl înțăleg peșin Prietinii sâ-l bucuri trimât s-aducă vin. Vin când be cineva, dar însă cât să cade Tămăduiești trupul, și rălili le scade. Memnon știe aceasta, bini o însămna Și pentru aceea des păharăle deșartă, Be, mai be și iar be, și încă și mai multe Aduc beție, tulburare în crieri și în minte. Pe urmă, după masă, îl poftesc să voiască C-un gioc prietinesc să să eglendisascâ. Fie, cu prietinii lui cineva de-a păgubi Nu-i lucru fără caii și parcă ce-a mai fi, Cioacă. Și-i ieu prietinii banii toți câți îi ari, Și, pe parola lui, o soma și mai mari, Și când giuca începi a fi și sfadă mari, Să sfădesc, și un prietin piste dânsu îmi sari, Îl plesnești în cap c-o bucată de lemn groasă, Îi zgârii obrazu și far de-un ochi îl lasă Îl aduc și acasă, de vin fiind amețit, Fără de bani și de un ochi de veci isterisât. Dar însă acum vinul începi să-s mistuiască Și-ncepi și cunoștința iarăș să-l stăpânească. Ochiul s-au dus, nu mai e chip să să mai lecuiască, Dar prietinilor trebuința ceri să li plătească, Banii ci au giucat trebui ca să-i dei, Bani în mână el n-ari și trebui să cei. Trimete deci pe sluga iui la vameșu cel mari, La a lui sâgur iconom cari acum nimic n-are Dar cum socotiți au rămas când sluga alergând Cu veste ce pre ră, răbdări neavând Spuni că datornicul lui mofluz s-au arătat Și muflujâcul lui prin Ninev s-au strigat. Îndată Memnon aleargă la curți să proftaxască, Îs leagă ochiul, să duci să adresarisască O jalobă la crai ca să-ș arate halu Și pentru a lui pagubă să dei arzihalu, Într-în palaturi, vedi fimei mulți grămadă, Suliminiti pe obraz și unsă cu pomăda, Cucoane de tot feliu acoló să primbla Cu strai minunați carile lumina, Una cari îl cunoște s-întoarci, îl zărești, Îl vedi și fugând, o! muțună, răcnești! Alta ci să-ntâmplasă mai bini să-l cunoască. "Kir Memnon, bună vreme, vre să-l heretisască, Kir Memnon, întru adivăr, nu știu ci ai pățit, Kir Memnon, ci-i aiasta? Ochiul ci l-ai făcut?" Și-ndată s-au dus, fugi fără s-îngăduiască S-audă vrun răspuns, să-s dreptățăluiască. Memnon văzând aceste, să tragi într-o parte Păn s-a arăta craiul ca să-ș dei el carte. Iat-au sosit și vreme, craiul vini și stă, S-închină Memnon de trii ori și arzihalul dă. Îl ia mărire sa c-o blândeță firească La un satrap îl dă ca să i-l pominească. Satrapul, plin de fumuri, și plin de vărvărie, Cheamă pe Memnon într-un colț, cu mari fudulie." "îi zâci câni spânzurat, chiorule, înșălători Obraznic și hursuz, puștiule giucători, Fără să vii să ti videm, fără să îți vorbim Fără noi să ti-ndreptăm și să te povățuim Peșin la crai alergi, jalob-înherisăști Fără pe noi satrapii nimic să-i psifisăști. Dar și mai rău ești, chiorule, ca să catatrexăști Pe un mufluz cinstit, fără să socotești Că este supt a me tari defendipsire, Căci nepoțica lui este într-a me iubire, Vino-ți în minti, sărmani! și pre sărmani-m ochi! De voiești să-ți rămâi măcar istalalt ochi." Bietul Memnon, o, sărmanul, ca întru o clipală, Altili zâci dimineața, altili vedi sara, Dimineața au hotărât să fugă de cucoani, De mâncat, de cărți și de a curții goane, De tulburări, de sinhisis și de filonichii Și de acelor în treabă, boieri de colachii, Și cătră sară au picat, păn a nu înnopta, În toate neputând nici de una scăpa. Cu cucoana le-au pățit și rău s-au înșălat, S-au îmbătat, au giucat, și de sfadă s-au apucat, Și la curte au cerut trebuința să meargă, Luări în râs și tifle câte-a vre să culeagă. Înspăimântat sărmanul, el foarte să măhné, Și să-ntoarci la casa în cari lăcuié, Dar cum, gândiți, au rămas când s-au apropiat Și vedi cum că casa lui mai mai s-au dișărtat. Datornicii lua orice-ntr-însa găsă, Pentru cât l-au împrumutat și să interesă, Rămâne ca un mort și fiind leșinat, Lângă un pom acolo cu fața-n gios au picat. După puțin îș vini în sâne și sta și căuta La frumoasa cucoană ce-acoló să primbla Și de al ei bun moș era-ntovărășită, Nu să vidé supărată, nu mai era mâhnită, Îmi toarnă și un hahaha, vâzându-l supărat, Faci mari haz că-l vedi că-i cu ochiul legat. Dar iată că au înnoptat, s-arată și steluți. Și Memnon ca să doarmă trebuiești în uliți, Să-ntoarce-ncoace, dă-ncolo, și într-un colțișor Află puține pai, să strânge ghemușor. Iată că și frigurile vin și îl tăbărăsc Și păr la mezul nopții de-abé îl slobozăsc, În somn pe urmă el de măhniciuni să perdi, Și atunce un vis așa minunat vedi: Vedi că un ceresc duh la el să pogoră, Și în văzduh sus deasupra lui că stă, Cu aripi și de lumină ca tot împodobit, Cu rază strălucite a sali aripi întinzând, Mâni, picioari și cap el nicicum parcă n-ari, Nimic cu el în lumi n-are asămănare. "Cini ești tu? (răcnești Memnon) ca să cred..." "Eu sunt protectoru tău ș-am venit să ti văd. Supt epistasâia me ești tu enhirisât, Am venit căci am aflat că ești tari mâhnit." "Dacă ești, îi răspundi Memnon, agiutoriu meu, Dă-mi deci lumina me, întoarci-mi ochiu meu, Dă-mi și sănătate mé și lăcuința mé, Banii și lucrul meu, cu toată minte mé." Și-ncepi a-i istorisi c-într-o singură zâ Le-au prăpădit păn încă noapte a nu să ivi. Iată stări, iată tâmplări ci aici să urmează. "La noi nu sunt, răspunde duhul cel plin de rază." "și care lumi, întreabă Memnon, voi lăcuiți?" Duhul îi răspunde: „Ai noștri târgoveți, Mii de mii de milioane de aici lăcuiesc, Mai dincolo de soari ei să sălășluiesc, Într-o steluță luminățică dar însă mitite, De unde să vedi curat Siriiceasca ste. Steaua ace de la pământ cu toții o videți, A voastre însă patimi nu-s l-ai noștri târgoveți." "O, ce aurit loc! Ce loc pre fericit, Zici Memnon, cu-adivărat ea-i loc blagoslovit! Și cum nu sunt la voi spurcate amărăciuni Ci-nșală pe betu om cu-a lor dizmerdăciuni; Nu sunt prietini cinstiți să-i iei ci ari toate, Să-i scoată ș-un ochi ca să vadă pe giumătate, Nu sunt mufluji, satrapi, ci pentru nepoță Jalobile oamenilor le vâră supt salte, Fără să lasă pe săraci să iasă să vorbască, Și de la craiul lor dreptul să-ș dobândească." "Nu-i nici una de-aceste, nu-s de-acești lucrători, N-ari nimi prepus căci nu-s înșălători, Noi de fimei acoló suntem isterisâți, De vicleniile lor ne aflăm mântuiți, Noi niciodată nu pătimim a beții tulburare, Noi nu mâncăm nicicum, nu știm ci e mâncare. Mufluzi la noi niciodată nu au fost pomenit, Căci la noi nu să află nici aur nici argint, Nici ne temim acolo ca ochi să prăpădim, Ochi noi nu avem căci alt trup purtăm. Nici satrapii fac acolo nedreptate, Căci acoló la noi toate-s asămănate, Mari și mic acoló nu să pre proslăvești, Nimi n-adichisăști, nimi nu să adichisăști." Memnon ca niște povești aceste au auzit, îi zâci: "Strălucite! mă rog de povestit: Fără fimei, boieriule! și fără disfătari Cum pitreciți viiața și vreme aceasta mari?" "Noi, duhu îi răspundi, trecim viiața noastră Cu acei ci avem supt cercetare noastră, Mulți sferi să află și toate-s lăcuite, Cari supt a noastră grijă să află enhirisâti. Și pentru aceasta viu să ti agiutoresc, Nevoie să-ț aud și să ti parigorisăsc." "Vai! și nu vinei mai demult să mă sâguripsăsc Și să îmi spui aceea ci am să pătimesc. Ah! Poate nu facem atâte nebunii! Și poate nu picam într-atâte ticăloșii!" Dar a stelii lăcuitori îi răspundi: "Răbdări; Am fost păn acum la frati-tău cel mai mari, Cu grabă am alergat la el, fără de răsuflare, Căci el acum să află în mai amara stare. Milostivu al Indiei blândul stâpânitori, De la cari-au dobândit cinsti și agiutori, După ce l-au slujit bini cum să cuvine, I-au scos amândoi ochii spre facire de bini, Nu trebuia atâta pentr-o greșală mică Și mai vârtos să-l arunci într-o temniță adâncă. Și acum al tău frate să află aruncat În temniță, de mâni și de picioare legat." Memnon au răspuns: „Bini, și fără să te mânii Și tu ești diafendepsitori aceștii betii familii. Ferici de-amândoi frați cu bunul protector! Unul de-amândoi ochi orb și celalalt de unu chior! Unul să-s afle pe pai aruncat Și celalalt în temniță cu greii lanțuri legat." "Liniștești-te, îi zâci, să nu te mai întristezi, Să va schimba norocu tău, Memnon, ti-ncredințez Adivărat, c-un ochi ai să viețuiești Însă făr de-aista nici un rău n-ai să mai pătimești. În bogății și fericiri de-acum ai a întra Dac-însă nebunie ta ce dintăi vei lăsa Cu cari zicei s-agiungi la ce desăvârșită Minti și-nțălepciuni de tot nemărginită." Aceste deci Memnon atunce auzind, "Cum, zici, nu să poate" (cu amar el oftând), "Așadar, nu să poate, este cu neputință Acestui desâvârșit să-i afli lăcuință, Om gios pe pământ a-l avé nu să poate, Căci și la noi în ceri piste tot nu sunt date Și numai la o sferă este el dăruit Și de la toate celelalti el este isterisât. Căci la ce mai de sus acolo lăcuiești Și acolo și minte cu totul stăpânești. Și la al doile nu este precum la ce de sus, Acolo celi mai multe dintru aceste nu-s, Iar la ce de al triile, acolo mai puțin, Dar însă și pe aceea a ei vizit-o țin. Și așa pe când mergi păn la ce mai de gios, Acolo-s oamenii nebuni, fără pic de folos." "Eu mă tem, zici Memnon, că acest slab pământ Este sfera nebunilor și acelor plini de vânt Și așa aceasta este timarhanaua lumii Și pentru aceea mi-au venit înșălăciune minții." "Nu, lucru nu-i pân acoló, dar acoló sfârșăști, Fiiștecari după a lui minte o socotești Iar tu, Memnon, de acum îi să fii fericit, Și atâta de bogat și atât de norocit Încât nime în lume nu va mai fi ca tine, Cinstit ti-ncredințăz și credi-mă pe mine." "Ah! nici una de aceste nu voi eu ca să cred, Păn când cu-al meu ochi nu voi puté să văd, Păn când ochișorul meu nu l-oi tămădui Orci va fi în lumi nu voiesc a mai ști."


content:
45. DOMNIIA LUI GRIGORIE-VODĂ DENTÎI, leat 7169 [ modifică ] Grigorie-Vodă domnu. Chimin Ianoș vine cu nemții la Ardeal. Chimin Ianoș tăiat dă turci. Grigorie-vodă și Dabija-vodă mergu la oaste cu Chipriulăul. Uivarul și Galgoțul cetate să ia de turci. Sfat ce s-au făcut de pîră asupra lui Grigorie-vodă. Alixandru fecior Ghiormii (banul) pîraște pe nește boiari la Grigorie-vodă de față. Costandin postelnicu Cantacozino iaste pîrît de Stroe vornic și de Dumitrașco vistier. Grigorie-vodă omoară pă Costandin postelnicul Cantacozino. Grigorie-vodă și Dabija-vodă mergu la oaste cătră nemți. Muntecoculi ghinărar bate pă vizir. Zuza ghinărar bate pă turcii den Leva și pă rumîni. Grigorie-vodă fuge in Țara Nemțească. Boiarii să duc la Țarigrad să-și ceară domnu. Boiarii aleg să puie domnu pe Radul Leon. Venind Gligorie-vodă domnu în urma tătîne-său, au găsit țara stricată, fărîmată de atîta răotăți ce-i venise asupră, de nebuniile rumînilor și den rea chiverniseala domnilor. Costandin-vodă o au purtat rău. Mihnea-vodă mai rău și mai cumplit, și datorie multă rămăsése de la Mihnea-vodă făcută. Ci să mira ce să facă: haraciul împărătescu va să-l dea, au datoriile va plăti, au țara să îndreptéze; ci-i era toate împotrivă. Ci într-acestea, după nor veni și senin; după multă răotate și foamete ce era, și ciumă, au dat Dumnezeu pace, și bișug în toate, și sănătate — că s-au făcut grîu mult, mei mult, vin și alte bucate, cu care-și rădică săracii nevoile. Și așa pe-ncet cîrmuia norodul bine, și era domnul judecător drept și milostiv, și gingaș întru toate lucrurile lui și nemăreț. Chimin Ianoș fiind întru aceste vremi la Țara Ungurească de Sus, și strîngînd oștile stăpîn-său Racoț, céle răsipite și rămase fără stăpîn, și luînd ajutor și de la neamțu, cu vorbă ca aceasta: de va putea supune Ardealul, să-l închine nemților; și s-au pornit spre Ardeal. Apafi Mihai-craiul cu ardelenii, aceasta auzind, au trimis la turci de le-au dat știre, și au cerut ajutor împotriva lui Chimin Ianoș, și i-au dat pă Cuciuc Mehmet-pașa, cu cîtăva seamă dă turci și au poruncit și lui Grigorie-vodă să trimiță oaste ajutoriu. Trimițînd, cu Odivoianul, au trimis și den Moldova oaste. Decii, turcii fiind la Sighișoară, și ungurii, Chimin Ianoș au venit la un sat ce era aproape de cetate, și au conăcit acolea cu oastea lui, și era cuvinte între dînșîi, a doao zi să să lovească oștile; dar turcii prinzînd véste den iscoadele ce avea în tabăra lui Chimin Ianoș, cum șăd fără grijă, n-au așteptat pînă a doao zi, ci într-acea zi, au ieșît fără véste cu toți, și i-au lovit la vrémea prînzului, șăzînd Chimin Ianoș la masă; și, fiind oștile răsîpite și pe la otace, și îndată ce văzură turcii împresurîndu-i, apucă Chimin Ianoș de încălecă, și, grăbindu-l, nu avea încătro mai face, ci déde peste un heleșteu înghețat, să treacă, dar, alunecînd calul, căzu cu el jos. Turcii încă îl împresurară, șî-l tăiară; așîjderea pă oști le tăiară, și le împrăștiiară în toate părțile. Deci, daca au trecut 2 ani ai domniei lui Grigorie- vodă, făcut-au împăratul sultan Mehmet gătire mare dă oaste, și au trimis pă Chipriuliul viziriul, cu oști multe turcești și tătărăști asupra Țărîi Ungurești dă Sus, ca să o supuie, neavînd stăpîn pă nimeni, de vréme că Racoț-craiul, care o stăpînise, perise. Chimin Ianoș, care în urma lui vrea să o urméze, încă au dat sfîrșît, cum ați auzit. Și au poruncit lui Grigorie-vodă den Țara Rumînească și Dabijăi-vodă den Țara Moldovii de au mersu și ei cu oștile lor pen Ardeal, împreună cu tătarîi. Atuncea cetatea Uivarul o au luat, chiiemînd și pe Apafi-craiul la oaste viziriul, de s-au împreunat cu turcii. Galgoțul și alte multe locuri au luat în anul acela, și s-au întorsu cu pace toți la țărîle lor. Acolo în oastea lui Grigorie-vodă, cum zic unii, s-au făcut nește amestecături, adecă Șărban logofăt, feciorul lui Costandin postelnic Cantacozino, și oarecare den frații lui ce era acolo, și Mareș, și Crețulescul, să fie umblat între căpitani și între slujitori, de îndemna să meargă să pîrască pă Grigorie-vodă la viziriul, de făcătoriu de rău, de hain și de altele, și pă urmă să ceară domnu la viziriul pă Șărban logofăt; care, dîn om în om mergînd vorba, au ajunsu și la domnu. Decii, auzind, să păziia în taină, pînă ș-au luat zioa bună de la viziriul să vie în țară, și, la un loc conăcind pentru odihna namiezii, au poruncit lui Ghiorghiță moldoveanul, care era vătaf de aprozi, să aducă pă acei boiari ce umblase să facă vicleșug; și-i aduse înaintea lui, și începu a-i mustra, pentru căci fac așa, de au vrut să-l ficlenească, și să-l pîrască la viziriul: „Ce rău le-au făcut? Au nu i-au boierit cu mari boierii, au nu i-au miluit cu mile mari?“ Care anume, le spunea. Iar Mareș, fiind mai slovesnic, și mai îndrăzneț, răspunse că nu sînt vinovați nimic. Grigorie-vodă scoase vadnicii de față, căpitanii carii vorbise cu ei, întru care era și Alixandru, fecior Ghiormii banul, și începură a zice: „Așa, doamne, ne-au zis să mergem să te pîrîm la viziriul, și să puie pă Șărban logofăt domnu“. Iar Mareș răspunse: „Doamne, acest Alixandru în zilele Mihnii-vodă fiind postelnic mare, pe gura lui multă boierime s-au omorît, nefiind vinovați nimic; acum iar s-au apucat de acéia; ci, de-l vei asculta măria-ta, fă cu noi ce vei vrea, și va da seama înaintea lui Dumnezeu, iar noi nu sîntem vinovați“. Și dentr-acel ceas i-au dat Grigorie-vodă în seama vătafului de aprozi și cu alți slujitori, de i-au adus tot în pază pînă aicea în țară. Lîngă acestea, și de la țară venise pîră, de la Stroe vornicul și de la Dumitrașco vistierul Cantacozino, care era lăsați dă domnu caimacani purtători dă grijă, pîrînd pe Costandin postelnicul Cantacozino, că umblă pe marginea turcească, oamenii lui hulind numele domnului, de rău și de hain, și pă oamenii țărîi îi zăticnéște, de nu-i lasă să-și dea dăjdile împărătești, și cum că să laudă, că el au popit pă Grigorie-vodă, el îl va dăspopi — și ca acestea altele multe. Deci acéste doao pricini: una den tabără, alta den țară, înțelegîndu-se, ațîțară pă Grigorie-vodă cu mare mînie asupra casii lui Costandin postelnicul. Și, după ce au întrat în țară, și înțelegînd Costandin postelnicul de venirea domnului și dă oprirea feciorilor, au alergat înainte tocma cătră Craiova, și, mergînd să să împreune cu domnul, l-au priimit de s-au împreunat, dar i-au arătat un chip foarte posomorît și, vorbind cam alăturea cu calea, i-au ponosluit pentru feciorii lui, că sînt răi și ficleni, și cum că au îndemnat pă căpitani și pă slujitori să-l pîrască la viziriul, și să rădice pă fie-său Șărban domnu. Ca acestea auzind Costandin postelnicul, tăgăduia că nu va fi acéia, ci vor fi pîri mincinoase, să nu le crează măriia-sa. Ca cu de acestea au ieșit afară Costandin postelnicul, iar Grigorie-vodă viind la scaun, pe ceialalți boieri i-au slobozit, iar pă Șărban logofătul l-au tăiat la nas dă o parte, pentru căci să numise să fie domnu; iar pă tată-său, Costandin postelnicul au trimis pă căpitanul de la Ungurei cu dorobanți, și l-au luat noaptea, și l-au dus la mănăstirea Sneagovului. Acolo nu l-au zăbovit, ci i-au poruncit de s-au cuminecat, și l-au dus în trapezare, și, de stîlpul cel mare legîndu-l, l-au sugrumat. Deci, făcînd știință jupînésii și coconilor, au venit cu voia domnului de l-au rădicat de acolo, și l-au dus la Mărgineni de l-au îngropat. Cînd au fost după aceasta la al doilea an, iar au venit lui Grigorie-vodă poruncă, și Dabijăi-vodă, den Moldova, ca să meargă iar la oaste spre Buda, și au purces dă s-au dus după poruncă. Și, mergînd la Seidi Husein-pașa al Budei, i-au luat și s-au dus la Leva cetate, de o au bătut, dar nimic nu putea să-i strice, fiind acolo și tătari [cu] un sultan; iar viziriul Chiuprilăul era la altă cetate, ce-i zic Singohari. Deci acolo veniră o seamă de oști nemțești cu ghinărariul Muntecoculi, iar la Leva, unde era Husein-pașa și domnii rumînești, cu o seamă dă tătari, veniră alte oști, cu ghinărariul Zuza, și, cum zic, într-o zi să să fie bătut amînduao războaile; la care au biruit creștinii pă turci, și s-au întorsu îndărăt. După ce fură biruiți turcii, după cum ați auzit, temîndu-se viziriul de împăratul, să nu pață vreun rău, au stătut la mijloc Panaiotache, care era dragoman împărătesc pe acea vréme, și au făcut pace între amîndoi împărații, în 20 de ani. În războiul ce făcură la Leva cu némții, vrînd Grigorie- vodă să-și arate vitejiia, au năvălit asupra nemților, de-ncotro îi era oștile lui: măcar că, despre o parte, pă o roată de nemți o au stricat dă tot, iar biruința tot au fost a nemților, și boiari mulți au perit, și slujitori de ceilalți, că să întîmplase și o tină în fuga lor, și pă mai mulți în noroiul acela îi împușca nemții. Deci, săvîrșindu-se așa războiul, domnii amîndoi, de frica viziriului, n-au cutezat să meargă la dînsul, căci îi bătuse nemții, ci au venit cineși la țara lui. Și iaste obicei la turcu, fără ferman să nu să ducă nicăiri. Capichehaiaoa lui îi scriia să vie la vizir, că pă urmă va fi rău. Însă Dabija- vodă, avînd capichehaia pă Chiriță Draco Roset, carele mai pă urmă au ajunsu și domnu, numindu-l Antonie-vodă, și scriindu-i să meargă, pă capul lui și pă sufletul lui: ce rău îi va veni, să fie în sufletul lui — așa auzind Dabija-vodă, s-au învîrtejît înapoi și s-au dus la viziriul. Cam mustrîndu-l oarece, apoi i-au dat domniia iarăși și s-au dus la Moldova domnu. Iar Grigorie-vodă al nostru nicicum n-au cutezat să meargă, pentru că era boiarii ficleni, și unii carii era fugiți la Rușciuc și cei dă lîngă dînsul ce-l speriia că vor să vie să-l ia, și să-l ducă să-i taie capul, și alte réle. Deci, speriindu-se, s-au rădicat cu totul și s-au dus în Țara Nemțească, de au șăzut acolo cîtăva vreme. După ce au pribegit Grigorie-vodă, boiarii țărîi, carii era pă acele vremi, s-au strînsu cu toții, și s-au dus la Țarigrad să-și ceară domnu. Deci, pă cale mergînd, socotise, că, dă le va da îndemînă, să puie pă Dumitrașco Buzăianul de la Căpățănești, dar, acolo ajungînd, au găsit pă Radul-vodă, feciorul lui Leon-vodă, rînduit dă turci să-l facă domnu. Carei văzînd boiarii așa, n-au mai cutezat să mai zică dă altul, temîndu-se că nu vor putea isprăvi, ci s-au lipit lîngă Radul-vodă, că și el trăgea pă boiari cu cuvinte blînde, să nu facă vreo turburare. Și, așa așăzîndu-se au dat turcii domniia Radului- vodă. [................................] 47. DOMNIIA LUI ANTONIE-VODĂ, leat 7177 [ modifică ] Feciorii postelnicului Cantacozino caută moartea tătîne-său. Închid pă Stroe vornecu. Călugăresc pe Stroe vornecul fără voie. Lui Neagoe Săcuian îi taie nasul. Badea Bălăceanul [ vor ] să-i taie capul. Antonie-vodă merge la oaste la Bugeac. Vrajbă între boiarii țărîi. Mareș să duce la Craiova ban, cu multă pompă. Mareș banul bate pă boiari la scară. Antonie-vodă judecă pă boiari. Cinste ce făcea lui Antonie-vodă boierii. Moldovenii să scoală asupra Ducăi-vodă. Duca-vodă iar să întoarce la Iași. Nemții iau cetățile ungurilor. Nemții taie nește domni mari ungurești. Antonie-vodă merge la Țarigrad den poruncă. Grigorie-vodă vine la turci den pribegie. Boiari mulți să duc la pîră la turci. Gheorghe vornecul era să să puie domnu. Ficleșuguri au făcut turcii lui Antonie-vodă. Mazîlia lui Antonie-vodă și închisoarea boierilor. Șărban spătar fuge. Grigorie-vodă luînd domniia scrie la Gherghe banul dă prinde boiarii. Boierii cei închiși îi sloboade banul Gherghe. Sluga lui Ilie armaș, îi taie capul Crețulescul. Stroe vornic fuge la Odrii. Pentru ce au căzut Cantacozinii la nevoie. Luînd domniia Antonie-vodă de la Enișăr, cum s-au zis mai înapoi, au venit în țară cu toți boiarii, și i-au făcut halai după cum să cade domnilor, și să bucura toți dă domnu bătrîn, de țară, nădăjduind [de] bine și de dreptate, și au boierit boierii care-după cum le-au venit rînduiala, și să așăzase lucrul țărîi bine și gîlcevile dăspre toți. Iar feciorii lui Costandin postelnicul Cantacozino: Șărban spătarul, Costandin postelnicul, Mihai postelnicul, Matei cuparul și Iordache, găsiră vréme să caute moartea tătîne-său, den cine au fost, și închiseră pă Stroe vornecul Leurdeanul, vinuind că el au fost pricina de l-au omorît. Și l-au scos la divan . El tăgăduia că nu știe de acelea nimic; iar feciorii lui Costandin postelnicul scoaseră nește răvășale, zicînd că sînt ale lui, care-i scriia lui Grigorie-vodă. Și, fiind Costandin stolnicul în părțile apusului, despre nemți, și la Vinețiia, și pentr-alte locuri, zicea să să fi împreunat cu Gligorie-vodă, și avînd vorbă pentru moartea tătîne-său, să-i fie arătat acéle răvășale. Ci unii zicea că le-au dat Gligorie-vodă, alții zicea că izvod au dat după acelea, alții într-alt chip zicea; iar noi am văzut nește răvășale, care după ce l-au închis pă Stroe vornicul iar în pușcărie, și i-au făcut judecată dă moarte, și l-au pus într-un car cu 2 boi, numai cu antiriul și cu nădragii, și au pus nește priviț la car, și i-au spînzurat răvășalile acelea (ale cui vor fi fost, Dumnezeu știe), și așa cu acea pompă l-au trecut pen tîrgu, și l-au dus la mănăstirea Sneagovului, dar nu l-au omorît, ci fără voie l-au călugărit; că au și strigat: „Doamne, doamne, fără voie îmi iaste“. Și cînd să-i puie numele: Silivestru, iar el zicea: „Nu Silevestru, ci Mahmet“. Într-acest [chip] fu călugăriia lui Stroe vornecul. Mai închis-au într-acéste vremi și pă Neagoe postelnic Săcuianul, și i-au tăiat nasul, den ce pricină noi nu știm — cei ce l-au pîrît, vor fi știind de ce și cum; mai închis-au și pă Badea Bălăceanul, și l-au scos să-i taie capul, apoi l-au iertat — den ce pricină ei vor ști. Însă, într-aceste vremi venit-au și lui Antonie-vodă poruncă să meargă la oaste la Bugeac, să scoață pă nohai den Bugeac și den hotarăle Moldovei, că să înmulțise, și făcea multe réle și bugegenilor și moldovénilor. Deci, mergînd sarascheriul cu mulți turci și tătari, și Duca-vodă cu moldovenii, cu nevoie mare i-au scos, mai mult cu cuvinte bune și cu pace decît cu război, că să temea dă ei, fiind mulți și vitéji; și de multe ori s-au strînsu să dea război cu turcii și cu ai noștri, dar au fost toți în mare grijă. În cea după urmă, s-au lăsat ei, și au trecut Nistrul de céia parte, și oștile s-au întorsu, cineși pe la casele lor; și Antonie-vodă încă au venit în țară, la scaun. Întru liniște veni și furtună: în pacea ce era în țară între boieri, iată și vrajbă între dînșîi. Mareș banul, Radul Crețulescul, Șărban spătariul și frații lui să mărise, să împuternicise, cît trecea peste măsură, nebăgînd seamă pă ceilalți, și întru nimica socotindu-i. Și după aceasta să ia cineva seama că să mărise: căci, în vréme ce s-au dus Mareș banul la Craiova, nu s-au dus ca alți bani de mai naintea lui, smeriți, ci cu mare pompă s-au gătit, cu slujitori mulți den București, cu grapă (adecă steag bănescu; așa să zice: grapă), cu trîmbițe, tobe, surle, și după dînsul gloată, și cîțiva copii den casă cu sulițe; iar înainte cîțiva povodnici împodobiți, și altele ca acestea. Care mergînd la Craiova, la judecățile lui, de era vreun boiar sau vreun fecior dă boiar și vinovat, nu le veghea voie nimic, ci jos la scară cu toiege îl bătea; și aicea în București așîjderea făcea. Ca acestea văzînd boiarii, mai vîrtos Mehedinții, că era boierime multă, întru oarece chip le părea rău, și de necaz zicea cîte un cuvînt împotrivă cu toții. Carele cuvinte auzindu-le banul Mareș la Craiova, și Crețulescul și Șărban cu frații lui Postelniceștii, li s-au nălucit precum banul Gherghe cu ai lui și cu ceilaltă boierime a țărîi făcură sfat între dînșîi să omoare pă banul Mareș, pă Crețulescul șî pă Șărban spătariul și pă ai lor. Și să scoală banul Mareș de au fugit la Loviște, la Cornet, la mănăstirea lui, și scrie cărți la domnu și la ceilalți ai lor, că dă frică au fugit el acolo, să nu-l omoară boierii, pîrînd multe. Antonie-vodă i-au scris să vie, și, cu cine va avea judecată, își va căuta; și au venit de acolo în București, și, împreunîndu-se cu ceilalți ai lor, vorbitu-se-au mult. Ce au găsit cu socoteala lor, ei vor fi știut, iar acéia ce am văzut știm, că au făcut Antonie-vodă divan și au ieșît acei boiari, jăluindu-se de banul Gherghe Băleanul și de ai lui, precum s-ar fi vorbit pe taină cu altă boierime a țărîi, să ucigă pă acei boiari carii s-au scris mai sus. Iar banul Gherghe și Hrizea vistierul, gineri-său, și fie-său, Ivașco Băleanul și Staico vistier Bucșanul și Radul vistier Știrbei și alții, tăgăduind că nu le iaste în știre, nici au avut ei gînd ca acesta să facă, ci le iaste năpaste, și cu acéste vorbe s-au spart divanul. Dar după divan au ieșît poruncă să să ducă o seamă dă boiari la țară; și-au mazîlit pă Hrizea vistierul den visterie, și pă Ivașco fecior banului Gherghe l-au mazîlit den agie, zicînd că nu trebuie să fie slujitorii pă mîna lor, ci au făcut pă Matei Cantacozino, fratele lui Șărban spătar, agă mare, pă Ivașco Băleanul comis, zicînd că, fiind tată-său mazîl, să nu fie și fie-său. Această turburare ce s-au făcut între boiari, zicea unii că n-au fost den altcevași, că nici vreun sfat să fie făcut asupra Postelniceștilor, și a lui Mareș, și a Crețulescului — n-au făcut; numai au găsit ei această socoteală, să o zică și să o facă, pentru ca să depărtéze pă toți boierii după lîngă curte, și să le ia boieriile, să le dea altora, ca să fie numai ei și care să vor supune, boiari la curte, să facă ce le va fi voia: cum și făcea, nu numai boierilor, ci tocmai și ticăitului domnului Antonie-vodă — că atîta îi scurtase toate veniturile, cît nici dă mîncare nu era sătul, și dă băutură, că-i da cît vrea ei; în zi dă dulce, carne cu apă și cu sare, în zi dă sec, linte și fasole cu apă și cu sare; vin îi da împuțit, ci trimitea cu urcioarele în tîrgu Antonie-vodă și fie-său Neagul-vodă cu bani refenea, dă cumpăra vin de bea; ci da fie-său mai mult la refenea, căci îi zicea tată-său că [el] are doamnă și coconi, ci să dea mai mult; și așa viețuia Antonie-vodă. Întru acéste vremi s-au sculat țara la Moldova asupra Ducăi-vodă, domnul lor, fiindu-le Hîncul sărdar cap, carele strîngînd dîn jos, carii să zic Joseni, au venit la Iași și mare gîlceavă au făcut Ducăi-vodă, măcar că și domnul Duca-vodă ș-au strînsu oaste cît au putut, și hatmanul Sandul Buhuș, cumnatul Ducăi-vodă, au ieșît cu oști înaintea lor de s-au bătut cu dînșîi, dar nimic n-au isprăvit, ci i-au căutat să lase țara, și s-au dus la turci peste Dunăre, și au scris la împărăție cum s-au nebunit o seamă dă oameni șî-i fac gîlceavă fără nici o vină (scoțînd pă boierii țărîi mărturie), că era cu toți Duca-vodă. Într-acéia, împărățiia au trimis agă să să întoarcă la scaun și au scris și pașîi de la margine să-i dea turci să gonească pe cei răi și nebuni. Deci, întîlnind véste pă Duca-vodă la Hagioglu-Pazargic în Dobrogea și viind și o seamă dă Hînculești, de mergea după dînsul să-l pîrască, avînd Duca-vodă pă aga turcul cu putére și avînd și ale lui oști cîteva, au abătut în Hînculești și i-au spart de i-au trecut Dunărea, și pe alții carii mai găsise pen țară i-au spart; și s-au dus Duca-vodă iar la scaun, și pă zorbale i-au prinsu, de i-au omorît. Doamna Duculeasă fiind în Țara Rumînească, la Drăgănești, pînă a fi acele turburări în Moldova, dacă s-au așăzat domnu-său la scaun, s-au dus la Iași. Întru acéste zile ale lui Antonie-vodă, în Țara Ungurească dă Sus au trimis împăratul neamțului pă ghinărariul cîmpului, anume șpărcu, cu oști, de au băgat oști pen multe cetăți ale domnilor celor mari unguri, vinuindu-i că să sfătuiescu să rădice cap, să să dăzlipească dă lîngă împărățiia neamțului, și pentru aceasta mare ghiuluș s-au strînsu la Pojun, și pă mulți domni mari ungurești i-au închis, și unora le-au tăiat și capetele, la Pojun și la Beci, anume aceștea: Nadajde Ferenți, Zrini Petre, Franghe Pal, Greține Tatămbac, Boleș Ferenți, și au poruncit împăratul de au luat multe biserici luterănești și calvinești den Țara Ungurească dă Sus, de le-au făcut papistășăști; și alte multe réle le-au mai făcut. Ale Țărîi Rumînești lucruri, precum am scris îndărăt, boiarii între dînșîi tot era cam învrăjbiți, și, cîtăva vréme așa petrecînd, veni poruncă de la împărăție să meargă Antonie-vodă la Poartă, la al treilea an, după cum făcuse turcii obicei, să sărute mîna împăratului și să-și înnoiască domniia. La Țarigrad încă sosise Grigorie-vodă den pribegiia lui de la Vinețiia, poftindu-l împărățiia prin mijlocul lui Panaiotache dragomanul împărătesc. Acestea auzind domnul și boiarii, măcar că mergea la Poartă, că nu avea cum face într-alt chip, iar era îngrijați; ci trimiseră mai nainte pă Costandin postelnicul Cantacozino și pă Ghiorghe vornicul să cérce porțile, să vază ce vor afla; iar domnul și boierii să gătiră de purceseră, și lăsară caimacamu, aicea la scaun, pă Crețulescul, iar pă banul Gherghe, fiind boiar bătrîn, nu vrură să-l facă caimacan, nici îl socotiră întru ceva; de care foarte s-au scîrbit, căci nu-i dedese nici o cinste. Deci, dentru boiarii cei obidiți, Neagoe Săcuianul, cu nasul tăiat, și alții au fugit de aicea den țară, și s-au dus la Poartă și, lipindu-se lîngă Panaiotache, pîrîia tare pă Postelnicești, că fac multe nedreptăți între boiari și între săraci și altele. După ce ajunse domnul la Dunăre, să întoarse Costandin postelnicul de la Poartă șî-i întîmpină la Dunăre, și, întrebîndu-l ce au priceput la Poartă, au zis: „Rău, că nu ne va fi pă voie ce gîndim“, și au spus dă Grigorie-vodă toată povestea; iar Șărban spătar, frate-său, au zis că va face pod dă pungi de la saraiul rumînesc pînă la al viziriului și tot îi va fi pă voie. Au zis: „Ci mergeți dar, și veți vedea“. Acii la Dunăre nu știm ce socoteală făcură, dă ziseră că au făcut greșală de l-au obidit pă banul Ghiorghie Băleanul și nu l-au pus caimacam. Ci scrise de acolea Antonie-vodă o carte, și-l rîndui să fie purtător dă grijă cu Radul Crețulescul, în ce vor fi trebile țărîi; și purcése domnul cu boiarii țărîi la Odriiu. Acolo ajungînd, cerca Mareș banul și Șărban spătarul, cu ai lor, să puie pă Ghiorghe vornic domnu și să lipsească Antonie-vodă, zicînd că iaste bătrîn și slab și trebuie să fie mai-tare, să poată sluji împărăției la oaste — că făcea turcii gătire dă oaste cătră leași. Viziriul; auzind, au zis: „Daca le trebuie lor om mai tare, le voi da eu domnu cu mînă dă fier“. Înțelegînd boiarii de aceasta, să lăsară de socoteala cea dentîi, și cerea iar pă Antonie-vodă. Și le făgăduiră în față turcii să fie: „și să vă gătiți în cutare zi, să veniți să îmbrace caftanul“. După altă parte trimisése la Grigorie-vodă de-l aducea de la Țarigrad, și ei nu știia nimic. Daca s-au apropiiat Grigorie-vodă dă Odriiu, și, aflînd turcii, trimiseră dă chiemară pă Antonie-vodă, să meargă cu toți boierii, să-i îmbrace cu caftan. Și mérseră toți; iar Șărban spatariul fiind conăcit la Cara Agaci, s-au făcut că-i iaste rău, și zăcea lîngă foc și trimisése pă Ghinea comisul să vază ce vor să facă domnul și boiarii la Poartă. Deci, mergînd domnul cu boiarii la viziriul și aștepta caftane, începu a întreba: „Care iaste Mareș?“ Zise: „Eu sînt“. — „Ia-l!“ Ci-l luară. „Care iaste Ghiorghie vornic?“ Zise: „Eu sînt“. — „Ia-l!“ Ci-l luară. „Care iaste Șărban?“ Ziseră: „Nu iaste“. — „Care iaste Mihai postelnic?“ — „Cesta iaste“. — „Ia-l!“ Îl luară. „Care iaste cutare, cutare?“ Îi luară pă toți, și rămase domnul singur cu ceilalți boiari. Și zise domnului: „Împăratul te-au mazîlit“. Și, întorcîndu-se cătră ceilalți boiari: Ivașco stolnic, Hrizea vistier, Radul Știrbei și alții carii era acii, le zise: „Voao v-au dat împăratul domnu pă Gligorie-vodă: păsați la dînsul“. Deci, ieșînd boiarii de acii, încălecară, șî-i ieșîră înainte lîngă Odriiu (că era aproape), și veniră cu dînsul în Odriiu. Iar Șărban spătar, fiind mai ficlean decît alții, au scăpat, măcar că au trimis să-l prinză, dar n-au putut; că, îndată ce auzi Ghinea comisul: „Ia pă cutare! ia pă cutare!“ și-i lua, îndată s-au dus de i-au dat știre și au încălecat și s-au dus încătro au putut scăpa. Grigorie-vodă îndată scrise cărți la Gherghe banul Băleanul, să-l știe că iaste domnu, și să prinză pă Radul logofăt Crețulescul și pă frații lui Șărban spătar, ce era la București. Carii, viind noaptea, trimise de strînse iuzbașîi și căpitanii dă slujitori, și pă boiari, carii să întîmplase acii: Radul Năsturel și alții, și strîngîndu-se, au trimis pă Năsturel cu slujitori la Costandin postelnicul, și la aga Matei, și la Iordache, de le-au ocolit casele, și i-au chemat la curte. Pă alții i-au trimis la Crețulescu de l-au chiemat la curte. Carii întreba: „Dar de ce?“ Ei zicea: „Nu știm alt nimic, fără cît poruncă domnească au venit: veți vedea“. Și mérseră la curte. Acolo era banul Gherghe și slujitori mulți, lumînări aprinse. Daca veniră, șăzură; și să sculă banul și zise: „Boieri, fraților, sănătate de la măriia-sa Grigorie-vodă, că l-au miluit Dumnezeu și împăratul cu domniia; iată și cartea“. Și o citiră. Mulțămiia ei lui Dumnezeu; însă acii, dentre gloată fugi Iordache, și vru să fugă și Matei aga, dar îi prinseră de véste, șî-i întoarseră, și le zise banul Gherghe: „Matei, căci faci copilărește de nu șăzi! Dar domnul căci poruncéște să fiți la opreală, nu doar că va să vă omoară, ci numai pînă va veni măriia-sa; deci bun iaste măriia-sa, nu vă témeți, ci șădeți; nu ne mai faceți noao rușîne“. Acii, în cămările domnești, era închiși de Crețulescul 24 de boiari, și în obezi, de năpăștile ce le făcea că sînt ficleni și răi, precum și mai îndărăt am scris. Ci îndată porunci banul Gherghe dă aduseră țigani și le tăiară obezile șî-i slobozi. Ci fieștecarele își lua obezile și le ducea înainte Crețulescului, și-i zicea să șî le puie în gît și le lepăda jos. Deci, făcîndu-se zio, îi trimise pă boiari pe la casile lor și slujitori de pază, pînă ce au venit a doao poruncă de la Gligorie-vodă, de i-au închis în turnu. Boiarii țărîi, necăjîții, care cum auziia, îndată încăleca, și să ducea la Grigorie-vodă la Odriiu. Iar bietul Ilie armaș, înțelegînd mai nainte că va să-l închiză Crețulescul, ca și pe ceilalți, au fugit cătră Țara Ungurească, să scape. Ci întîi i-au prinsu o slugă a lui, care îi stătuse calul șî-l aduseră la Crețulescul și îndată puseră de-i tăiară capul, săracul. Pă urmă prind plăiașîi și pă Ilie armaș, și, aducîndu-l pîn’ la o cîrciumă lîngă București, legat, iată și véste veni în toată țara că iaste Gligorie-vodă domnu; care auzind Ilie armaș, au început a înjura pă plăiași, de l-au dăzlegat și au alergat după dînșîi și le-au dat bătaie pîn’ la moarte și i-au dus legați la București. Stroe vornicul, carele îl călugărise la Sneagov, cum ați auzit că am scris mai îndărăt, mai nainte, pînă a nu veni véste de Grigorie-vodă, numai pentru turburările ce să făcea în țară, Matei fii-său, au gătit oameni și rumîni de ai lor, și pen meșteșug au luat pă Stroe vornic și l-au trecut în Țara Ungurească. Acolo auzind dă Gligorie-vodă că s-au pus domnu, îndată au purces de s-au dus la dînsul la Odrii, spuindu-și patimile și nevoile ce au tras; și nu numai el să jăluise dă patimi, ci toți boiarii, cît să umpluse urechile lui Gligorie-vodă dă jălbile lor, cît să mira de nebuniile lor ce au făcut. Cîteva pricini au fost de au căzut Postelniceștii în mîna lui Gligorie-vodă; una, că Gligorie-vodă, cînd au scris la Chiupriulioglu și la Panaiotache de au cerut iertăciune, foarte rău i-au părut, pecum ei l-au înșălat de au fugit în alte țări de supt mila împăratului; a doao, să învrăjbise cu Panaiotache dragomanul, căruia i să trecea cuvîntul la viziriul; a treia, îmboldise și pă boiarii țărîi cu multe féluri de réle, cu închisori, cu batjocuri, dentru carii fugind la Poartă, jalbe mari făcea la turci, prin mijlocul lui Panaiotache, carele era vrăjmaș mare. Că, și cînd era Antonie-vodă la Odrii, nemazîlit, încă unii den căpitani și den slujitori umbla pre uliță, strigînd și înjurînd pă Panaiotache, dă muiare și dă copii; și aceasta auzind Panaiotache, să mai ațîța în mînie. Ca aceste pricini au fost dă au căzut Cantacozinii în mîna lui Gligorie-vodă, iar în cea după urmă, și mai adăvărat, putem zice că den păcatele lor i-au dat Dumnezeu în pedepse ca acelea. [................................] 50. DOMNIIA LUI ȘĂRBAN-VODĂ, leat 7187 [ modifică ] Șărban-vodă domnu. Șărban-vodă se duce la oaste la Dogancale. Drosului îi taie capul Șărban-vodă. Duca-vodă gătește ospăț lui Șărban-vodă la Iași, iar el nu priimește. Șărban-vodă îl închide pă Vîlcul vornic. Pătrașco muncit îl spînzură la Sneagov. Șărban-vodă pe Vîlcul vornic îl omoară la Sneagov. Moldovenii să sfătuiescu să omoare pă Duca-vodă. Duca-vodă prinde pe trei boieri ce au fost mai nainte vinovați și-i taie. Șărban-vodă închide pe Hrizea vistier și-l pradă. Șărban-vodă căznește și omoară pe Hrizea vistier. Vistiereasa Hrizii vist. cu copiii fuge la Moldova. Șărban-vodă spînzură pe Radul vistier Ocnar. Șărban-vodă aruncă într-o ocnă pustie pe feciorul Drosului sărdar. Șărban-vodă grele dăjdii scoate. Șărban-vodă multe rele face în țară. Duca-vodă den Moldova să duce la Țarigrad de-și înnoiește domniia și ia hătmănia cazacilor. Duca-vodă vrea să dea pe fie-sa unui grec. Duca-vodă dă pe fie-sa fără voie după Ștefan beizadea. Șărban-vodă înnoiește domniia. Tucheli face oaste la némți cu ajutoriul turcilor. An 1683 sultan Mehmet rădică oaste asupra nemților. Vizirul bate Beci. Craiul leșăsc vine ajutor nemților. Nemții, leașîi bat pe turci la Beciu. Sultan Mehmet sugrumă pe veziriul. Divan ce au avut Șărban-vodă cu Duca-vodă înaintea veziriului. Petreceico-vodă vine la Moldova domnu de la leași. Oștile leșăști încungiură pe Duca-vodă. Robesc leașîi pe Duca-vodă. Tătarîi gonesc pe cazaci, pe moldoveni den Bugeac. Dumitrașco-vodă să pune domnu la Moldova. Foamete mare la Moldova. Duca-vodă să tocmește cu craiul să să răscumpere. Duca-vodă moare degrab. Banii Ducăi-vodă îi iau ungurii. Papa Buicescul pîraște la turci pe Șărban-vodă. Șărban-vodă merge la oaste la Cameniță cu Suliiman-pașa. Nemții iar bat pe turci la Ostrogon. Șărban-vodă mazîlește pe Dumitrașco-vodă din Moldova. Cantemir-vodă să pune domn Moldovii. Mare și întunecat nor, și plin dă fulgere și de trăsnete, au căzut pă Țara Rumînească cu Șărban- vodă, carele, ca cu nește trăsnete, cu răotatea lui au spart și au dăzrădăcinat nenumărate case de boiari, și de slujitori, și de săraci, și pă mulți au omorît cu multe feliuri dă cazne, și i-au sărăcit cu multe feliuri de pedepse, precum istoria mai jos va arăta. Ci dar, pentru păcatele oamenilor, sau pentru alte judecăți, care singur Dumnezeu știe, au luat Șărban-vodă domniia Țărîi Rumînești. Ci mai nainte au trimis pă Costandin Brîncoveanul, nepotu-său, cu schimniaga, ca să apuce scaunul și să rădice pă Duca-vodă, să-l ducă la Moldova; și poruncise să fie caimacami cu Badea vornicul Bălăceanul și cu Hrizea vistierul, și să îmblînzească norodul, atît pă cei mari, cît și pă cei mici, și să să bucure și să să veselească toți dă venirea domnului. Și așa au făcut, că cu toții să bucura, și mulți (cum auziiam), care nu avea vin, bea apă pentru sănătatea lui Șărban-vodă, și juca și chiuiia, atît îi amăgise pă toți în boieriia lui, cît îi orbise de nu știia ce fac, ci bucuriia lor s-au întorsu în dășărt și la mare întristare. Însă, viind Brîncoveanul, cum s-au zis, și ducîndu-se Duca-vodă den scaun, au trimis caimacamii de au venit doamna lui Șărban-vodă și mumă-sa, doamna Ilinca, de la Rușciuc, ieșîndu-i boiari și jupănése înainte. După acéia și domnul au venit, pînă la Bobotează, de au întrat în scaun, cu pompă mare, precum iaste obiceiul domnilor. Deci, dentîi cu blîndéțe s-au arătat tuturor, boierind și pă cei ce nu-i iubiia, pentru pricina aceasta, ca doar ar aduce și [pe] Ivașco clucer Băleanul și pă Staico paharnic, pribegii ce era în Moldova; și așa au trecut cîtăva vréme. Deci primăvara i-au venit [poruncă] să meargă la oaste, să facă o cetate Dogancale, și, gătindu-se, s-au dus cu turcii și făcîndu-se cetatea, s-au întorsu îndărăt la scaun. De acum înainte să încep durerile. Că, la întoarcere, au zis Drosului sărdariul să să gătească să meargă în țară mai nainte cu trebi; și s-au gătit și i-au dat cărți și slujitori și pă Aleverde tătarul cu cîțiva tătari, tot tîlhari, și-l învăța în taină, să-l ducă pînă la Bîrlad și să-l dea în laturi dă drum, să-i taie capul, și să-i ia capul pentru credință și să să facă Aleverde că au pribegit în Bugeac, și, pînă nu-l va chiema domnul cu cărți, să nu vie; și, viind, să zică cătră boiari, că au fugit Drosul sărdar. Acest meșteșug făcea, ca să nu să sparie boiarii, să fugă. După ce au sosit Șărban-vodă la Iași, l-au poftit Duca-vodă să-l ospeteze, încă după cale, la întoarcere, și făgăduise Șărban-vodă că va merge la ospăț. Și s-au gătit Duca-vodă dă ospăț, cum s-au căzut; iar, cînd a fost în zioa acéia s-au rădicat Șărban-vodă și au purces spre țară, și n-au priimit ospățul. Pricina aceasta era: că avea nădejde să ia pă pribegi, ori cu voie, ori în putére; dar Duca-vodă, nevrînd să facă obicei rău ca să-i dea, le-au dat cale dă s-au ascunsu. Aceasta auzind Șărban-vodă, că nu sînt la Iași, ci s-au ascunsu la țară, n-au priimit nici ospățul; ci au venit în țară. Duca-vodă încă ș-au strînsu boiarii lui, de s-au ospătat în toată zioa acéia, cu zicături, cu tunuri. Iar Șărban-vodă, viind la Focșani, au poruncit de au închis pă Vîlcul vornec la București, și, după ce au venit în scaun, au trimis pă Ghinea căpitanul, cu 30 de slujitori, de au luat pă Pătrașco [căpitan] Urziceanul, de l-au dus la Sneagov mănăstire; acolo, cu munci groaznice muncindu-l, l-au spînzurat. Iar pă Vîlcul vornec l-au judecat în multe rînduri; dar fără nici o cuviință era judecățile, că vină nu-i afla nimic, precum nici altora. Și, după cîteva judecăți ce i-au făcut, l-au mutat la Sneagov, și acolo l-au omorît cu multe cazne. Întru aceste vremi, și Duca-vodă la Moldova au avut gîlceavă dăspre boiarii lui, care cu îndemnăturile lui Șărban-vodă (precum pă urmă s-au dovedit), s-au sfătuit boierimea, să să scoale asupra domnu-său, să-l omoare pă dînsul și pă toată casa lui. Și, făcînd pecetea lui Dumitrașco-vodă, care era mazîl în Țarigrad, au pecetluit cărți și scriia călărașîlor și altor slujitori, ca despre partea lui Dumitrașco-vodă, cum i-au dat împăratul domniia, ci să meargă să prinză pă Duca-vodă, să-l închiză la Suceavă. Și au mersu un Bogdan cu cărțile, și alt boiar, de le-au dat lepușnénilor și orhiianilor; și s-au rădicat cu toții de au venit pîn’ la Țuțora. Acolo tăbărînd, s-au dus căpitanii să întrébe pă hatmanul Buhuș ce învățătură va să le dea ; și, fiind hatmanul cumnat cu Duca-vodă, și neștiind de lucrul acesta nimic, îndată s-au dus la domnu și i-au spus povestea. Și, auzind Duca-vodă de la hatmanul, pricepură că iaste ficleșug și, întrebînd cine i-au rădicat, ei au spus: Cutare boiar și cutare. Deci gătéște Duca-vodă pă Ghiorghiță stolnicul Ciudin șî-l trimite cu mulți slujitori și prind pă acei boiari și, înțelegînd de la dînșîi că Ghioca, vistierul cel mare, au fost capul sfatului, îl închide și pă dînsul — măcar că toți era amestecați, afară de hatmanul Buhuș și Miron logofătul; dar, pentru să nu să facă zarvă mare, i-au tăcut pă aceia; numai pă acești 3 boiari, care am scris mai sus că i-au închis, pă aceștea i-au judecat, și i-au scos înaintea porții, și le-au tăiat capetile. Acolo, cînd vrea să-i taie, au zis acei doi: „Să taie întîi pă Ghioca, că el au făcut aceasta, și el vrea să fie domn“; și așa au făcut, că întîi pă dînsul l-au tăiat, apoi pe acei doi boiari. Deci ceilalți toți s-au așăzat. Iar aicea în țară Șărban-vodă, pe la Sfetii Theodor, în săptămîna cea mare a lăsatului de sec, de postul cel mare, au închis și pă Hrizea vistier, puindu-i pricină să-i ia seama de visterie, nădăjduind că va găsi bani mîncați ai țărîi la el. Care, luîndu-i boiarii lui Șărban-vodă seama, în cîtăva vréme, s-au aflat ai Hrizii vistier bani chieltuiți pentru țară tal . 30.000. Care văzînd Șărban-vodă că nici cu aceasta nu-l poate dovedi, să-i facă rău, au început alta: au zis de zahareaoa ce s-au dus la Cameniță, precum ar fi fost rea; și, ori bună, ori rea de au fost, o dedese boiarii și rudele lui; iar el numai Hrizii vistier îi găsea vină; și i-au dat poruncă să plinească acei tal. 41.000 de la casa lui, și-l munciia cu munci groaznice. Deci, ce să facă ticăitul? De nevoie, s-au îndatorit, și au dat al lui ce avea; și ș-au vîndut satele și moșîile și țiganii; și au plinit banii. După ce au dat Hrizea vistier această sumă de bani, ce s-au zis mai sus, l-au scos de la închisoare (cu ce socoteală, Șărban-vodă va ști, și sufletul lui), și numai 11 zile l-au lăsat slobod, dar cu pază de departe, să nu să priceapă, și iar l-au închis; și la a doao închisoare mai multe cazne i-au făcut, și multe otrăvi i-au dat, să-l omoară; dar nu-l putea omorî cu otrăvile — precum într-o scrisoare a Hrizii vistier s-au văzut, scrisă cu mîna lui, cîte feliuri dă otrăvi i-au dat, și nu-l putea omorî. Care văzînd că cu acestea nimic nu-și poate face voia lui, cu altă moarte groaznică l-au omorît, de ș-au plinit voia tirăniei lui. Jupîneasa-i dar și copiii rămîind la sărăcie, iar nu i-au lăsat în odihnă, ci totdeauna să afla în pază de slujitori și zioa și noaptea, și le cerea bani pe-ntreg. Ei, văzînd că nu vor mai putea trăi, și încă aflînd dă unii-alții că vor să piară, au luat pă Dumnezeu într-ajutoriu și, pentre paznicii ce era împrejurul casii lor, au ieșît; și nu i-au priceput, orbindu-i Dumnezeu; și au încălecat dă cu seară și pe la miezul nopții au trecut Dunărea pă ghiață, în Țara Turcească. A doao zi, înțelegînd Șărban-vodă dă fuga lor, s-au turburat foarte, ca un lup turbat ce era, și în toate părțile au trimis căpitani cu slujitori, să-i prinză, sau să-i omoare, oriunde-i vor ajunge; dar trecuse, cu ajutoriul lui Dumnezeu, și nu i-au găsit; măcar că și în Țara Turcească au trimis gonaci și făgăduiele la pași, la muselimi, la cadii — ca, de-i vor prinde, să lea dea mari daruri. Dar, unde va Dumnezeu să păzească, omul nu poate să strice, ci au scăpat, s-au dus pă la Odrii, și la Țarigrad, și de acolo la Moldova, la Duca-vodă, și la ceilalți boiari pribegi ce era acolo, fugiți de frica lui Șărban-vodă. Aceasta așa trecînd, Șărban-vodă nu înceta de a face rău cu morți; că, într-al doilea an, acesta au trimis și pă Radul vistier Ocnariul, de l-au spînzurat în Tîrgul Ocnei, de poarta casii lui; și au trimis și pă feciorul Drosului sărdar, tînăr săracul, la ocnă, și legat l-au slobozit în ocnă pustie; acel sfîrșît au luat ticăitul — fiind gîde Cobza Dumitrașco căpitanul. Mai avea o fată Drosul, ci, pentru ca să-i stingă neamul lui, și pă acéia o au omorît, trimițînd nește seimeni, hoți de ai lui. De acestea multe făcea Șărban-vodă, care de s-ar fi scris cîte una, pare-mi-să că n-am avea hîrtie să le rînduim toate — că de om nicicum nu-i era milă, ca de o pasăre; îndată îl omorîia; ori de au avut vreo pizmă pă dînsul den boiarii lui, ori de i s-au părut ceva bănuială pă cineva, ori l-au pîrît cineva, precum mulți oameni răi sînt în Țara Rumînească, îndată, fără întrebare, fără judecată, îi omorîia tirănéște. Pentru dăjdi, ce să zic!? Care mai nainte, fără cît știu foarte bine că în anul dentîi au luat den țară 2.000 de pungi de bani, iar al doilea 3.000, al treilea și mai mult — cît răsuflu boierii, slujitorii, birnicii nu mai avea: ci bătuți, căzniți în toată vremea, își vindea moșîile, țiganii, viile și tot ce avea, de le cumpăra Șărban-vodă și ai lui; iar săracii plîngea și pliniia tot ce le cerea, că era legați de stîlpii ce era înfipți la pușcărie, înlăuntru și afară, de-i bătea cumplit: pă boiari, pă căpitani, pă slujitori — pîn-i-au sărăcit pă toți: și, care cum scăpa umplea țărîle, carei nu, muriia de bătăi sau de necazuri. Însă cei ce era fugiți în Moldova, boiari, căpitani, slujitori s-au rugat Ducăi-vodă, fiind domnu Moldovii, să le fie într-ajutoriu, și ei să meargă la turci, să facă jalbă de jafurile ce face Șărban-vodă țărîi; și le-au dat ajutor bani și oameni, să-i poarte, și s-au dus la Țarigrad. Dar n-au folosit nimic — că într-alt chip au cursu lucrurile, precum mai jos [istoria] va arăta. Într-aceste vremi au venit poruncă Ducăi-vodă den Moldova, să meargă la Poartă să-și înnoiască domniia, și să-i dea și hătmăniia Țărîi Căzăcești, ca să strîngă pă cazaci după unde vor fi răsipiți, și să-i așaze pe la locurile lor; că cu hatmani cazaci nu folosiia turcii — că uniori să închina, alteori să ridica cap, și odihnă nu mai avea. Ci au socotit de [i-] au dat pe seama domnului Moldovei. Carele, mergînd la Țarigrad, și domniia Moldovii i-au înnoit, și hătmăniia cazacilor i-au dat, și cu multă cinste s-au întorsu la țara lui. Numai mîhnire avea pentru fie-sa Catrina, care fusése mai nainte logodită după Ștefan [feciorul] Radului-vodă Leon, că, trecînd vréme multă logodiți, și murind Radul-vodă, auziia Duca-vodă că Ștefan-vodă, logodnicul fétei, are proastă politie, ci vrea să strice logodna și să dea pă fie-sa altuia; și încă adusése pă un Iordache Muselim, grec de la Țarigrad, ca să o dea după acela, fiind bogat, și să facă nunta. Ci, aceasta înțelegînd Ștefan beizadea, că va să i să mărită logodnica, au dat jalbă la împăratul și au făcut ferman la Duca-vodă, să-i dea pă fie-sa lui, daca s-au logodit, și să o ducă la Țarigrad; și, cînd au mersu Duca-vodă la Țarigrad, i-au căutat să ducă și pă fie-sa, cu moașă- sa, Dabijoaie. Și au nevoit Duca-vodă în tot chipul să o mîntuiască de Ștefan beizadea, dar n-au putut, ci, la întoarcere, cînd au venit la Moldova, l-au luat și pă dînsul. Deci, mergînd în țară, au făcut nuntă dupre cum s-au căzut, cu toată țara, fiind soli de la leași, de la unguri, de la munteni, și i-au împreunat după lege, după cum era logodiți. Întru această ducere a Ducăi-vodă laȚarigrad, și boiarii munteni, slujitorii, căpitanii, făcîndu-se ca la 300 de oameni, și [avînd] călăuz pă armaș Burnaz Alixandru, au purces dă s-au dus la Țarigrad, să facă jalbă pentru răotățile ce făcea Șărban-vodă țărîi. Iar Șărban-vodă, înțelegînd de aceasta, au trimis boiari de ai lui cu cărți, de pîra pă Duca-vodă, că nu-l lasă în pace, ci strînge marghioli și-i trimite cu banii lui, să-l pîrască; și altele ca acestea. Deci viziriul, fiind prieten mai bun lui Șărban-vodă dăcît Ducăi-vodă, au poruncit prin caimacamul Ducăi-vodă, să întoarcă oamenii înapoi, să nu iasă să pîrască pă Șărban-vodă, că pă urmă nu-i va fi bine. De aceasta înfricoșîndu-se Duca-vodă, au poruncit tuturor de s-au întorsu iar la Moldova. Deci, Șărban-vodă, înnoindu-și domniia, au rămas iar domnu. Duca-vodă den Moldova, după ce au făcut nunta, s-au dus în Țara Cazăcească, la Nemirova, unde iaste scaunul hatmanilor; acolo au pus polcovnici, judecători, logofeți, după obiceiurile lor, și, peste toți mai mare au pus pă un Iane Grecul (adecă în locul lui), carele știia limba lor căzăcească prea bine; și l-au numit hatman, de care lucru s-au bucurat foarte cazacii; și pînă la un an s-au strînsu, de au umplut satele, tîrgurile dă oameni. Duca-vodă, după așăzămîntul ce le-au făcut, s-au întorsu iar la Iași. Întru aceste vremi, și Emericus Tucheli groful s-au rădicat cu o seamă dă unguri împotriva nemților; care, cerînd de la turci ajutoriu (cu făgăduială că va închina țara ce o va dobîndi), i-au dat turcii ajutor, și den Țara Muntenească oști, cu Ianoș sărdar Coțofeanul, și den Țara Moldovei oști, cu Ghiorghiță Ciudin sărdar. Care multe cetăți ale lui au luat, și mai multe ale lui Racoț (țiind acest Tucheli muierea lui Racoț Ferenți), și le-au supus supt ascultarea lui; deci, viind toamna, s-au întorsu cineși pe la locurile lor. După acéia, cînd întra al cincilea an al domniei lui Șărban-vodă, au rădicat sultan Mehmet turcul oaste mare împotriva nemților, fiind împărat nemțescu Leopold, poruncind hanului să rădice toată tătărîmea du pretutindenea. Așîjderea turci, de la răsărit, de la apus, au rădicat. Deci domnii rumînești amîndoi, craiul ungurescu și Tucheli groful, cu oastea lui, și toți s-au împreunat la Beligradul turcesc. Acolo au rămas împăratul turcesc, iar Cara Mustafa veziriul, luînd toate oștile, s-au dus drept la Beci, unde iaste scaunul lui chesar Leopold, și de toate părțile bătea cetatea. Iar pă tătari i-au slobozit în pradă — cît au ajuns cale dă trei zile mai sus dă Beci, și mulțime dă oameni au tăiat și au robit; că era nemții neînvățați de a vedea robii, ci șădea toți pen casele lor; pe carele, găsindu-i, i-au tăiat, i-au robit cumplit. Leopold-chesariul, văzînd această nevoie mare ce căzuse pă țara lui, neîncredințîndu-se numai pă oștile lui, au trimis dăgrab la Sobețschi, craiul leșăscu, și la toți leașîi, cu rugăciune, să facă bine să-l ajute la această primejdie ce i-au venit. Și îndată s-au rădicat craiul cu 30.000 de leași, oaste aleasă, și au venit de s-au împreunat cu oștile nemțești. Fiind cap tuturor oștilor craiul, s-au pornit cătră turci; pre carii găsindu-i supt Beciu, prinzînd și turcii véste, s-au gătit dă războiu; și le-au ieșît înainte, să nu-i lase să vie la cetate, pînă vor lua cetatea — că o slăbise rău cu tunuri, cu lagomuri, ce-i dedése în 63 de zile. Dar nu i-au putut opri, ci, dînd război tare, în 5—6 ceasuri au biruit creștinii pă turci; și au început a fugi și a lăsa toate cîte au avut: corturi, avuții, zaharéle, dobitoace și altele. Acolo au rămas inicerii în șanțuri; pre carii găsindu-i oștile, pă toți i-au omorît, ca pe nește dobitoace. Deci, după izbîndă, au intrat craiul în cetate, și mare cinste i-au făcut oștile; și, împreunîndu-se cu chesariul, s-au sărutat, și îndoită mulțămită i-au făcut de ajutoriul ce i-au dat; și, dăruindu-l bine, împărătéște, s-au dus la țara lui; iar turcii de-abiia au luat odihnă la Beligrad. Creștinii n-au încetat, ci au mai luat de la turci atunci Ostrogonul, Hatvarul, Secetul. Împăratul turcul, fiind la Odrii, și înțelegînd de această nenorocire ce au avut oștile lui la Beci, puind vina veziriului (care și oastea aceasta cu îndemnarea lui s-au fost făcut), și isprăvi după poftă n-au avut, nici n-au făcut — au trimis ferman de l-au sugrumat, și i-au belit capul, și ducîndu-l pentru credința, să-l vază cu ochii lui; iar în locul lui au pus vezir pă Cara Ibraim-pașa, caimacamul. Și oștile s-au răsipit în iernatec. Mai nainte dar de perirea veziriului, Șărban-vodă și Duca-vodă, pacea și dragostea cea mincinoasă ce o ținea într-ascunsu, atunci au ieșît la iveală — că Șărban-vodă au tras la judecata veziriului pă Duca-vodă, aruncîndu-i prihăni că au luat den țară multe pungi. Duca-vodă încă au muncit de s-au îndreptat și au rămas Șărban-vodă în dășărt, și l-au închis veziriul pentru o seamă de bani; și, neavînd să-i dea, au făcut zapis la mîna veziriului, cum, mergînd în țară, să-i trimiță; și așa l-au slobozit den închisoare; iar Duca-vodă s-au dus pen Ardeal la țara lui. Ci și țara nu o au găsit precum o au lăsat — că moldovénii ș-au adus domnu den Țara Leșască pă Petreceico-vodă, și s-au nebunit cu toții; adus-au și cazaci, de s-au făcut mare grămadă; și s-au dus în Bugeac (fiind hanul cu tătarîi la Beci), dă au făcut multe réle. Pă doamnă-sa o au găsit fugită la Brăilă, de nevoia răzmiriților ce să ațîțase în țară. Duca-Vodă încă nu cuteza să meargă în scaun, fiind Petreceico- vodă cu oștile acolo, ci șădea la Domnești, la satul soacră-sa Dabijoaii, pre carele fără véste au venit oștile de la Petreceico-vodă, de l-au lovit în zioa dă Crăciun, cînd șădea la masă. Și, fiind oștile lui răsipite pen sat, pe la gazde, și negata, l-au luat de l-au dus în sus spre Țara Leșască. Cap oștilor era Dimidenschi, reghimentariul de la Snetin, și Bainschi, nepotul lui Petreceico-vodă. Într-o sanie cu paie l-au pus, avînd numai un covor, și o perină, și 2 cai răi: unul negru, altul albu; hamurile, de tei (den toată averea lui, cu atîta l-au dus în Țara Leșască). Doamnă-sa venise la Focșani, ci, auzind dă luarea domnu-său, s-au dus în Țara Muntenească. Acest sfîrșît au dat și Duca-vodă. Iar hanul, viind den oastea Beciului în Bugeac, și văzînd nebuniile moldovenilor și ale cazacilor, ce făcuse în Bugeac, au trimis pă fie-său cu tătari și i-au îmbulzit pă moldoveni și pă cazaci lîngă Prut; acolo i-au tăiat, i-au robit, i-au înecat în Prut. Cei puțini ce au scăpat cum au putut, s-au dus la Iași, la Petreceico-vodă, care cu toții de frică au luat calea Sucevii fără zăbavă, și s-au dus în Țara Leșască. Această ispravă au făcut moldovenii cu Petreceico-vodă — că au făcut nevoie țărîi, iar nici un folos n-au făcut. Turcii, auzind că s-au robit Duca-vodă, au pus domnu Moldovii pă Dumitrașco-vodă, care și mai nainte au fost domnu la Moldova. Dar rea chiverniseală făcea țărîi — că era un om fără frica lui Dumnezeu: jăcaș, curvar, mincinos și alte réle avea într-însul; că oștile umblînd pen țară, au adus — țării mare foamete — cît și om pă om mînca. Cei ce au văzut ne-au spus că au văzut carne dă om friptă în cuptoriu, și vrea să o mănînce nește oameni, de cei ce nu avea ce mînca; și au fost adus înaintea domnului și pă oamenii aceia ce vrea să mănînce și carnea acea friptă de om. Și nici o omilință nu avea domnul asupra norodului, ci mai cumplit s-au făcut; că, întru acea mare foamete, trimitea slujitori, și, unde găsia pâine, ori de ce fel, o lua și o băga în curtea domnească, și de acolo o vindea cu mare preț. Ci cei săraci, neputînd ajunge prețul cu banii, că nu-i avea, muriia de foame (cum am văzut și noi cu ochii noștri, acéstea ce scriem), și nu să temea nimic dă păcat. De ar fi luat pîine de la cei ce avea den destul, și să dea celor ce n-au — acéia ar fi fost dumnezăiască iconomie, și i-ar fi iertat Dumnezeu păcatele cîte ar fi avut; dar nu făcea așa, ci munciia să facă avuție cu nedreptate, și lăsa săracii de muria de foame. Duca-vodă, fiind rob în Țara Leșască, s-au tocmit cu craiul într-o sută dă pungi dă bani, cu scule ce-i va da, și să-l sloboază; și au trimis la Țarigrad, la doamnă-sa, pă Anastasie vistier, și pă nepotul Ducăi-vodă, pă Cîrstea vătaf, ca să facă acei bani cu sculele, și să-i aducă degrab și să-l scoață den robie. Doamnă-sa au umblat can ’cet (den ce pricină, ia va ști); Șărban-vodă încă i-au zăticnit, de i-au zăbovit multă vréme la București (că trimisése pă Ghinea căpitanul la leași, să puie nevoință să omoare pă Duca-vodă) și tîrziu i-au slobozit, de s-au dus în Ardeal, la Bistriță. Acolo au rămas Anastasie vister cu banii; iar Cîrstea vătaf s-au dus cu cărțile și cu vestea banilor, să spuie că au adus banii (că vrea să dea banii la hotar și să ia pă Duca-vodă iar la hotar — să nu-i facă înșălăciune). Însă, cum au sosit Cîrstea la Liov, unde era Duca-vodă, și i-au dat cărțile și au început a citi pîn’ la a treia carte numai, au căzut pă laviță, și au început a să văieta; dar limba îi pierise, și mîinile nu putea să le miște. Decii l-au rădicat și l-au pus în pat; acolea trei zile au zăcut, și au murit. (Cei mai mulți zic că Șărban-vodă, pen mijlocul unor leași, să-l fie otrăvit.) Cu această moarte s-au sfîrșît și acest domnu. Iar banii și sculele, ce era la Bistrița ungurească, i-au luat ungurii, de i-au mîncat toți, și n-au mai căutat nimeni — că n-au putut. Ghinea, căpitan lui Șărban-vodă, ce era trimis la leași, și ispravă ca aceasta făcînd, au purces să vie în țară, dar la Ardeal l-au lovit boală fără leac, și, la Făgăraș, zăcînd în cîtăva vréme, negrindu-i mîinile și picioarele, și tot trupul dă viu, ș-au dat sufletul dracului. Pe acest Ghine îl avea Șărban-vodă ucigătoriu de boiari; carele, cînd muriia, văzîndu-și trupul negru, au fost zicînd că-și véde păcatele cu ochii. Întru aceste vremi și Papa Buicescul, unindu-se cu cîțiva boirinași de ai țărîi, s-au dus la Odrii să pîrască pă Șărban-vodă, de hain și de răotățile ce făcea țărîi; iar Șărban-vodă, avînd pă Cîrstea postelnic Scordoc capichehaia, i-au scris să chieltuiască cît va putea și să-l ia. Și, mergînd Papa paharnic la viziriul, cîte au știut, le-au zis; dar au biruit banii și l-au dat legat și pă el și pă ceilalți, de i-au dus la Șărban-vodă; ci pă Papa l-au iertat (au den porunca veziriului, au den rugăciunea surorii lui, Marica Filipeasca), și l-au lăsat viu, iar pe ceilalți i-au omorît. Întru acest an, au venit poruncă lui Șărban-vodă să meargă cu Suliiman-pașa sarascher la Cameniță, că venise leașîi. Deci, cu mare grijă mergea, cît s-au și bolnăvit, ieșîndu-i la turci numele dă ficlean; iar, slujindu-i norocul și banii, nici un rău n-au pățit, ci încă prieten prea bun l-au făcut — cît în multe trebi i-au fost ajutor și, cît au fost sarascher, și după ce s-au pus vezir. Și cu bună seamă am adevărat că au fost poruncă la sarascheriul, întîlnindu-se cu Șărban-vodă, să-l ia și să-l trimiță la Poartă; dar apoi, împrietenindu-se, i-au dres lucrul despre Poartă, cu scrisorile lui. Și au venit iar la scaun vésel. Într-acest an, avînd turcii război cu nemții, iar îi bat nemții și le iau multe cetăți; mai numite acestea: Visegrad, Vacinul, Peștea. Iar întru acest an, Apafi Mihai, craiul Ardealului, au cerut de la turcul de au înnoit crăiia pă fie-său, carele îl chiema iar, pă numele tătîne-său, Apafi Mihai; și, strîngîndu-se toată țara la Belgrad, și viind turcul cu caftan și cu carte împărătească, și cu daruri, mare cinste i-au făcut, și, pentru bucuriia ce avea, în toată țara au poruncit ca să dea cu tunurile la 12 ceasuri, vréme de namiezi, cînd au îmbrăcat caftanul; și așa au făcut. După acéia, dîndu-i daruri ce s-au căzut, l-au trimis iar îndărăt. Némții creștini iar bat pă turci la Ostrogon și au luat cetatea pînă a doao zi, cu mare vărsare dă sînge, și au mai luat și Uivarul. Iar întru acest an, în Țara Ungurească dă Sus, multe cetăți au luat nemții de la turci: Sonlocul, Aradul și altele, ce nu s-au numit aicea. Pe aceste vremi, învrăjbindu-se Șărban-vodă cu Dumitrașco, vără-său, den Moldova, au fost îndemnat Șărban-vodă pă o seamă de boiari moldoveni de au venit aicea în țară: Gavrilițeștii, cu sărdariul Cantimir și alții. Deci Șărban-vodă, pen mijlocul lui Suliiman-pașa sarascher, au mazîlit pă Dumitrașco-vodă și au pus domnu Moldovii pă Cantimir sărdariul, [care] au îmbrăcat caftan dă domnie de la Baba, de la sarascheriul, și au fost domnu șapte ani, și au murit în domnie. Întru aceste vremi, încungiură nemții cetatea Buda, și de trei părți o bat, și, făcînd multe meșteșuguri, în scurtă vréme, și cu multă vărsare dă sînge, o au luat de la turci — stăpînindu-o turcii 145 de ani pînă acum, ci o au luat nemții. Această cetate au fost scaun crailor ungurești. După acéia turcul iar au făcut gătire dă oaste împotriva nemților, și au trimis pă Suliiman-pașa veziriul cu mulțime dă turci, și, găsindu-se cu némții în Cîmpii Mohaciului, atît l-au bătut pă veziriul, cît n-au știut cum s-au întorsu. Carele mergînd la Țarigrad, i-au tăiat împăratul capul. Iar nemții au luat cetatea Osecul, și, mergînd ghinărariul Dunevald la sloveni, toată slovenimea o au luat de la turci, și cetăți: Petrevaradin, Valpot, Oracoviț, Poșega; și Lotaringul Herțegul cu mare oaste au venit în Ardeal și pen toate cetățile au pus oști împărătești. Și într-această vréme, Iosif, fiiul lui Leopold, împăratul nemțesc, la Pojun strîngîndu-se ghiuluș, den toată țara, s-au încoronat crai ungurescu; și au luat oștile lui Egherul și Muncaciul. Iar, al doilea an după coronație, au luat creștinii Secheșfeirvar, care-i zic sîrbéște StolBelgrad. Tot într-acest an, Carafa gheneral au luat cu bătaie Lipova, și Bavarul Herțeg, cu mare tabără și cu mare vărsare dă sînge, au luat Belgradul turcesc. Tot într-această vară, Badensis Herțeg, la Bosna, mare tabără turcească au bătut, au spart, și partea cea mai multă dă Bosna o au supus creștinilor. Întru acest an, Șărban-vodă au făcut nuntă mare și cinstită, măritînd pă fie-sa Zmaragda după Gligorie postelnic Băleanul, aducînd sol den Ardeal pă Betlen Elec, despre partea craiului, și, den Moldova, de la Cantimir-vodă, Velicico hatmanul, fratele lui Miron logofăt; cu carii mare veselie au avut. Pentru că această fiică a lui Șărban-vodă, fiind și frumoasă și înțeleaptă, foarte o iubiia tată-său; și s-au nevoit prin multe vremi ca să-i găsească soț asémenea cu ia, de bun neam, frumos, înțelept, și, negăsind aici în țară, fiind acest cocon de boier de țară pribeag în Ardeal, iar pentru frica lui Șărban-vodă, și fiind în casa lui Apafi Mihaicraiu, postelnic, auzindu-i-se politiile, și frumuséțea, și înțelepciunea, au pus în gînd să-l aducă, să-l facă ginere. Și, trimițînd pă Costandin căpitan Filipescul (fiind văru cu muma lui Gligorie Băleanul), acolo unde era, lîngă crai, l-au pornit și l-au adus în țară, și i-au dat pă fie-sa nevastă. Carii atîta să potrivise amîndoi în toate, cît gura nu poate spune frumusețea lor, și înțelepciunile lor, și toți îi fericiia. Dar scurtă bucurie au avut săracii, că în 5 luni numai au fost amîndoi. Deci, viind Zmaragdei boală grea, și fără leac, au murit, și o au îngropat cu cinste mare la mănăstire, la Cotrăceni; iar Gligorie postelnic Băleanul au rămas întristat și în cerneală, cu tot neamul lui. [................................]


content:
Domniia lui Ștefan-vodă Cantacuzenu, leat 7222 [ modifică ] După ce au venit Mustafa aga și au adus fermanuri de mazilie și au pecetluit toate averile lui Costandin-vodă, și a doo zi au venit imbrihor[ul] cel mare, căruia i-au ieșit înainte toată boierimea și slujitorii, și l-au adus cu cinste mare în București, conăcindu-l în casăle lai Șărban spatariul, carele au poruncit vlădicăi și boiarilor peste 2 ceasuri să să afle toți la dînsu, și așa au făcut; s-au strînsu toți și fiind lucrurile de domnie, cum s-au scris îndărăt, ca să facă pă Ștefan spatariul domnu, îndată ce au mersu înaintea lui, l-au dus de au sărutat mîna imbrihorului de domnie și nefiind caftan gătit, s-au dezbrăcat de contoș și l-au îmbrăcat cu contoș în loc de caftan, grăbindu numai să să facă c-un ceas mai nainte. Decii Bojoreanul vistiiariu au trimis de au adus caftan foarte degrabă și l-au îmbrăcat cu dînsul și așa, cu pompă domnească, cu toată taifaoa, cu zîcături au mersu la curtea domnească și așa au făcut la zioa acéia la joi mari. A doo zi, în vinerea cea mare, l-au rădicat pă Costandin-vodă cu toată casa lui, și cu ginerii lui și l-au purces spre Țarigrad, mergîndu Mustafa aga cu mulțime de turci cu dînsul. Iar imbrihorul au rămas aici de cerca cu Ștefan- vodă avuțiia lui Costandin-vodă ce rămăsése pă la unii, alții, și cu groază mare ce da oamenilor toată avuțiia s-au aflat și s-au dat la imbrihor. Galbeni, bani de argint, scule de aur și de argint pă la mulți s-au găsit, pentru că de frică și de groază ce le punea înainte că vo[r] pă-ți cei ce nu le vor mărturisi, însăși pe urmă să vor afla fiștecare ce va avea date de Costandin-vodă, ca să le păstreze, le ducea și le da la Ștefan-vodă, și Ștefan-vodă le ducea de le da la imbrihor, și cu mare nevoință, din toată inema, să siliia Ștefan-vodă să-i găsească toată avuțiia, să nu rămîie nimic negăsit. După ce dar au luat domniia, numai 3 zile au trecut, ci au trimis degrab pă Costandin Știrbéi banul și pe Radu Dudescu, cumnatu-său, pre carele și logofăt mare atuncea l-au făcut, de s-au dus la Țarigrad, zicîndu-le să grăbească să meargă mai nainte decît Costandin-vodă, să dea cărțile la împaratu, la vezirul, și să fie cu acea nevoință cît să nu scape Costandin-vodă și feciorii lui vii, care s-au și făcut, că prin multe arzuri de pîră ce s-au dat, la sfîrșitu care au poftit Ștefan-vodă cu ai lui au venit lucrul. Cu atîta osîrdie era Ștefan-vodă ca să stingă casa lui Costandin-vodă, cît limbă de om nu poate să spuie, și nu numai casa lui, adecă avérea lui, ci și viața lor s-au nevoit ca să o stingă. Că întîmplîndu-să un hasichiu, ce venisă aici pentru trebile acélea, de s-au dus la Tîrgoviște și la Potlogi, cercîndu avuțiia, iar spurcatul Ștefan-vodă mai nainte au trimis boiari și slugi de ale lui de strîngea oameni du pîn sate și ieșiia oameni[i] înaintea hasichiuiui de să văieta de Costandin-vodă că i-au sărăcit, și i-au pustiit și altele ce-i învăța ei să zică; și înaintea imbrihorului încă au scos mulți oameni, dă să jăluia, cît au fost în țară au luat arzuri de la dînșii, după jalba mojicilor, și le trimetea la împărăție. Și la ducerea lui așijderea n-au lăsat ca să nu scoată pă toate drumurile trîmbe de oamini din București pînă la Giurgiov de să jăluia. Acel féli de ajutorința au făcut Ștefan-vodă văru-său lui Costandin-vodă. În loc să-i facă bine, pentru binele ce au avut casele lor de la dînsul, el cu acest féli de lucruri îi ajuta și-i răsplătiia. Cu toate acestea, ce să nevoia Ștefan-vodă pentru stingerea văru-său, lui Costandin-vodă, n-ar fi putut ca să facă să piiară și el și feciorii lui. Numai hoț [ul] acel bătrîn, tată-său Costandin stolnicul, știind toate tainile nepotu-său Costandin-vodă, pentru că le știa toate, avîndu-l ca pre un unchi și ca pre un părinte, au știut și cărțile de la némți, și de la moscali, care-i făcusă acei împărați și hriso[a]ve să fie el și feciorii lui prințipi, cnézi, și luîndu-le de unde au fost, însuși bătrînul acela le-au dus la imbrihor de le-au dat și s-au rugat ca să le dea în mîna împăratului, să vază vicleșugurile lui Costandin-vodă. Și lîngă alte pîri réle ce va fi mai zis și aceasta i-au spus înainte că de nu va omorî împăratul pă Costandin-vodă și pe feciorii lui, odihnă domniia și țara nu va avea și va amesteca multe, de va face vrajbă între împărați. Aceste cărți luîndu-le imbrihor[ul] și ascultîndu și zisele acelui rău bătrîn, daca s-au dus la Țarigrad, le-au dat la împăratu și i-au spus și din gură cîte réle au știut. Deci împăratu tare mîniindu-să, au poruncit de au adus pe Costandin-vodă și pe feciori cîte patru înaintea lui unde șădea într-un foișor de lîngă mare și le-au tăiat capetile înaintea lui, însă întîi ale feciorilor, deci al lui, în zioa de Sîntă Măriia mare. Și așa s-au sfîrșit Costandin-vodă cu feciorii lui și cu avuțiia lui, viindu-i peirea de la neamul lui, pre carii i-au cinstit, i-au îmbogățit de era ca niște domni, iar ei cu acest féli de mulțumită i-au răsplătit. Iar aici în țară s-au arătat o minune mare, care iaste vrédnică de scris. Fiind doamna lui Ștefan- vodă la Mănăstirea-dintr-un-lemnu, mergînd pentru evlavie, în zioa de Sîntă Măriia mare, cîndu au tăiat pă Costandin-vodă și pe feciorii lui la Țarigrad, într-acea zi o au ajunsu și pă doamna la mănăstire o nevoie mare, dă făcea toate grozăviile, și ei nicicum socotiia că au venit bătaia lui Dumnezău, de plătéște după faptele lor, ci au bănuit pă o mătușă a doamnii, sor[a] mîne-sa, anume Olimbiiada, călugăriță de mulți ani, că i-ar fi făcut farmece cu alte muieri, de o au ajunsu nevoie, și pă mătușă-sa au trimis-o la altă mănăstire de călugăriță, de au zidit-o într-o chilie, iar doo muieri le-au spînzurat. Într-acest an al domnii lui, craiul Sfețului fiind la turci de cîțiva ani, scăpat din războiul ce au avut cu moscalii la Poltava, în Țara Căzăcească, fără, noroc umblîndu într-acel război, pierzîndu toată oastea și avérea, au fugit în stăpînirea turcească la Bender, și acolo cîtăva vréme au șăzut. Și décii vrînd împăratul turcului să-l ducă la Țarigrad, și el nevrînd să meargă, s-au făcut mare turburare că vrea cu război să să apere, ca să nu-l ducă și făr’ de voia lui, avînd și el puțintei șfeți cu dînsul; însă fiind tătar hanul cu oaste multă și seraschiiariu cu turci mulți, văzînd că într-alt chip nu-l poate lua, au dat caselor foc, unde era de șădea și dîndu năvală turcii, el de nevoia focului ieșind afară, l-au împresurat și l-au prinsu. Și puindu-l într-o cucie, rănit fiind la o mînă, l-au dus la Tarigrad și împăratul l-au rînduit la Dimotiha, de au șăzut acolo cîtăva vréme, cu cheltuială de la împărăție. Decii cerîndu-să să meargă la țara lui, i-au dat voie și au rînduit pe Mustafa aga, care au luat pă Costandin-vodă și alți turci de l-au dus cu conace, cum s-au căzut și viind pînă la Giurgiov, au fost poruncă la Ștefan-vodă să-i gătească conace, pînă îl va tréce în Ardeal. Și au rînduit boiari pe Radu vornicul Popescu, pă Drăghici Strîmbeanul, pe Gligore căpitanul, de l-au dus de la Giurgiu, pîn conacele ce să rînduisă și mergînd pînă la Pitești, șăzînd cîteva zile, au perit dintre oști cu cîțiva oameni de ai lui și s-au dus tiptil în cai de poște pînă în țara lui și nimeni nu l-au știut că iaste craiul, într-acei sfeți ce mergea cu poște. Oștile lui rămîindu cu ghinărarii lui acii și cu turcii, au purces de s-au dus pe la Dragoslavele în Țara Ungurească și den hotar s-au întorsu turcii și boiarii îndărăt, iar ghinăralii cu oștile lui s-au dus în țara lor. Vara aceasta trecînd cu acéstea ce s-au zis mai sus și viind iarna, au început turcii a face gătire mare de oaste să meargă să ia Moriia, care o stăpîniia venețiianii; deci au venit poruncă la Ștefan-vodă să dea 1.000 de cară și o sumă mare de cai pentru treaba împărățiii, pentru care au rînduit pă boiari, pe mănăstiri și pă toată țara, de le-au făcut cu mare greu și cu nevoie. Și au rînduit boiari, căpitani de au mersu ispravnici pă la cară și la cai, pe zăpada în luna lui fevruarie, le-au trecut Dunărea și s-au dus unde au fost porunca vezirului, la Moriia. Acolo mergîndu vezirul cu putére mare, au găsit țara acéia făr’ de nici o oaste, nici o căpetenie, ca să le stea turcilor împotrivire, făr’ numai pîn cetăți cîte puțintei oameni de oaste, care văzîndu atîta putére turcească că le vine asupră și n-au ajutor despre nici o parte, despre uscat, s-au închinat și au dat cetățile turcilor. Iar la unele cetăți, ce au fost oamenii mai nebuni făr[ă] minte, stîndu împotrivă, bătîndu-i turcii și dîndu năvăli, i-au luat și pe toți i-au pus supt sabie . Însă dintîi au fost mînie mare, iar după ce au venit vlădica al locului și cu o seamă de bătrîni, de au mersu la vezirul de s-au închinat și s-au rugat să-și facă vezirul milă să nu robească țara, făgăduindu că vor fi robi împăratului, măcar că era Ali-pașa, vezirul cumplit, au poruncit oștilor să nu mai robească și încă au dat paznici pe la tîrguri și pă la sate, de le păziia. Ci dar făcînd vezirul acea izbîndă la o țară ce nu avea oști nici ajutor despre nici o parte, s-au întorsu cu bucurie, priimindu-l împăratul iar cu bucurie. Deci fiind lîngă împăratu caimacam Recheap- imbrihor, carele luasă de la București pe Costandin-vodă și toată avuțiia lui, avînd vezirul bănuială pă dînsul că-l va pune pă dînsul cîndva veziri, iubindu-l împăratul, au făcut meșteșug vezirul de l-au dezlipit de împăratu și i-au dat pașalîc[ul] de la Bender și mergînd pînă acolo, au făcut vezirul arzuri mincinoase după la conacele lui Rechiiap, precum ar fi făcut zulumuri mari și dîndu-le la împăratul, l-au mîniiat și au poruncit să-l omoare, și așa au trimis vezirul ferman de l-au omorît acolo la Bender. Daca au auzit Ștefan-vodă de moartea alcalii lui și nădejdii lui, adecă a lui Rechiiap caimacamul, carele îl făcusă domnu și-l sprijiniia despre împărăție, s-au întristat pînă în suflet, dar norodului tot să arăta vésel, precum iaste obicéiul domnilor, numai inima lui știia, că era cernită . Aceasta trecînd, iar nu prea multă vréme, pe la ghenar în 9 zile, veni un capigiu de la împărăție și i-au adus poruncă de mazilie, care auzindu el de una ca aceasta, n-avea ce să mai facă. Ca să fugă nu putea, că era iarnă, zăpadă prea mare, și rumînii încă nu-l vrea lăsa, temîndu-să de vreo robie, ci acéste doo pricini văzîndu-le el că nu le va putea scoate la cale bună, au plecat capul să meargă la împărăție și s-au gătit cu toată casa lui și cu tată- său Costandin stolnic și s-au dus la Țarigrad, domnindu numai doi ani. Iar pînă a nu purcéde din București, de multe ori au mersu Costandin stolnic, tatăl lui Ștefan-vodă, la acel capigiu-bașa ce venisă cu mazîliia, de l-au dăruit și au vorbit multe ce au știut el, ci dar lîngă alte vorbe ce au avut, vrînd ca să îndreptéze pe sine și pă fie-său Ștefan-vodă, cum ei sînt cu dreptate împărățiii, au zis și aceasta că el în zilele frăține-său, lui Șărban-vodă, cît l-au cunoscut că iaste cu dreptate cătră împărăție nimic n-au zis, iar după ce l-au cunoscut că să abate de cătră împăratul și va să să lipească lîngă vrăjmași[i] împăratului, l-au otrăvit și au murit. Așijderea și un frate iar al lui, Iordache spatar, carele au fost sol la Beci, adăpîndu-să den vorbele némților și vrîndu să facă turburări, și pă acela l-au otrăvit și au murit. Și pă Costandin-vodă, nepotu- său, în cea după urmă ce l-au văzut că să alcătuiaște cu moscalii și cu alți vrăjmași ai împărățiii, l-au dat în mîna împăratului de au făcut cum au vrut cu dînsul, după cum s-au căzut. Ca de acéste vorbe au spus cătră capigiu Costandin stolnicul mai multe decît cătră un duhovnic al lui și pă dînsul să îndrepta că iaste cu dreptate împărățiii, care aceste cuvinte toate le-au spus vezirului și altor meghistani ai Porții, de le-au auzit mulți oameni de credință, mai vîrtos Ianache dragomanul, fratele măriii-sale lui Nicolae-vodă, carele ajungîndu mai pe urmă și domnu, în urma fratelui măriii-sale lui Nicolae-vodă, aici în țară, au mărturisit cătră toți boiarii că au auzit pă acel capigiu spuindu vezirului și altor turci acestea ce s-au scris mai sus. La aceasta să adeverează că adevărat Costandin stolnicul au omorît pe Șărban-vodă, că în vréme ce au murit Șărban-vodă, au ieșit un cuvînt de zîcea cei mai mulți că Costandin stolnicul, frate-său și Costandin-vodă Brîncoveanul l-au omorît; iar n-au murit de moarte bună, și atunci era amfivolie — îndoială — au că va fi, au că nu va fi, neștiind ascunsele toate ale oamenilor, iar de vreme ce însuși omorîtoriul au mărturisit că au omorît pă frate- său, Șărban-vodă, tot omul să crează că adevărat l-au omorît el. Așijderea și pă Iordache spătarul, frate-său, daca el au mărturisit însuși, ce îndoială va să mai fie ca să nu crează cineva că la amîndurora morți s-au zvonit [că] el Costandin stolnicul i-au omorît. Iar credință nu era, necunoscîndu-să adevărul, cum s-au zis mai sus. Iar daca ș-au mărturisit păcatul cătră turcu, nu la duhovnic, destul iaste să fie credință la toți, iar de Costandin-vodă precum că iar hoțul bătrîn cu feciorii lui și cu Mihai spătarul l-au vîndut la turci și l-au dat în mîinile lor, nu ne mai trebuie mărturiile lor, că noi cu ochii noștri le-am văzut și cu mîinile noastre le-am pipăit, și nu iaste nici o îndoire că nu l-au vîndut și nu l-au omorît și nu l-au pustiit, ci adevărat au fost stingerea vieții lui, și a feciorilor lui și a casii lui. De va vrea cineva din cei ce n-au văzut pă Ștefan- vodă, nici au trăit cu el, nici au vorbit cu el, ca să afle ce féli au fost și ce féli de obicéiuri avea, să citească 3—4 rînduri aici, într-acéstea ce am scris pe scurt, și va afla și politiia lui. Ștefan-vodă încă ar fi fost domnu lăudat ca și alți domni, avînd și chip, și țărmoniile cumsăcade, de n-ar fi fost cu totul nestătători la toate vorbele și lucrurile lui. Făgăduia multe daruri și boierii unora-altora, și pă urmă toate rămînea la deșărtăciune și mai vîrtos că era ghenecolatri, asculta întru céle mai multe pă doamna sa, cît să deșchisésă poartă mare despre doamnă-sa, ci care mergea despre poarta acéia să folosiia multu. Lacom de bani încă era foarte, și au luat bani mulți din țară, mai mulți pentru treaba lui, decît a împărățiii. Mai vîrtos că au sărăcit pe boiari, pă mănăstiri, pă jupînése sărace, de le-au luat mulți bani cu făgăduieli mincinoasă că le va da azi-mîine, și toți au rămas păgubași și numai cu zapisăle. Dăjdi gréle au ieșit, cît nu mai putea oamenii să biruiască. Au făcut hrisoave de au iertat văcăritul, să nu mai fie și pă popi să nu dea bir, și făcîndu-să săbor mare la Mitropolie, s-au citit în vileag, dar ce folos făcea țărîi cu acelea,că despre o parte făcea un bine, despre alta făcea zéce réle, cu céle ce ați auzit mai sus că făcea. Domniia a doaoă a măriii-sale lui Nicolae-voievod, leat 7227 [ modifică ] După ce au murit Ioan-vodă, véste s-au dus și la împărăție; deci fiind Nicolae-vodă la Țarigrad, de curînd venit de la robiia némților, însuși împăratul și vezirul, știind că pentru dreapta slujbă ce au făcut împărățiii sale i s-au jăfuit și toate averile, și cîștigurile ce au avut cîștigate din milele împărătești, de catane și de oamenii cei răi, și l-au și robit în 2 ani, șăzîndu la némți, au binevrut împăratul ca să-l miluiască, și i-au dat domniia Țărîi Rumînești să fie domnu, de vréme ce fratele măriii-sale Ioan-vodă să pristăvisă. După ce dar au îmbrăcat caftan de domnie, au scris cărți în țară, rînduindu caimacami ca să poarte grija de trebile țărîi, scriindu-le cu blîndețe și cu bune făgăduiale, că vor avea milă și cinste. Așijderea au scris și la alta boierime a țărîi, ca toți să se bucure de venirea mării-sale, că tuturor va fi cu bine și cu mila și cu cinste, fieștecăruia după cum să cuvine. Scris-au cărți și la toată țara să aibă bucurie, că le va fi și lor cu milă și cu bună chiverniseală, și tuturor au scris de obște, de s-ar fi și greșit cineva, ori din boiari, ori din slujitori, ori din alte orînduiale de oameni, să fie amestecat cu catanele în vorbe și în fapte, de au adus primejdie măriii-sale, nici unii nici o frică să n-aibă, ci să fie toți iertați și odihniți pre la casele lor, făgăduindu-le și cu jurămînt că nu vor avea nici o nevoie. Și încă fiind și patriarhul ierusalimnean Hrisant acolo la Țarigrad, carele și cu măriia-sa vodă au venit în țară, au scris cărți la toți și sfințiia-sa cu mari făgăduiale și ca să nu aibă nimeni nici o grijă de lucrurile céle trecute, că toate acélea s-au pus jos și s-au călcat. Viind dar cărțile măriii-sale și ale patriiarhului trimise pe omul măriii-sale, Iorga slugériul, n-au găsit pă boiari la București, fiind risipiți încoace-încolo, pentru niște fumuri ale dășărtăciunii ce le întrase în cap, de umbla ca nește oameni rătăciți și posomorîți de vin. Însă auzindu toți că au venit boiariul măriii-sale, lui Nicolae-vodă [și au adus véste că împăratul au miluit] cu domnia țării [pe măriia-sa], îndată le-au ieșit fumurile céle deșarte din cap și s-au trezvit, și toți cu o inemă s-au strînsu la București și au dat laudă lui Dumnezeu că le vine domnu bun și milostiv. Iară cîțiva din boiari, neîncredințîndu-să făgăduialelor, au fugit peste Olt și în Moldova, carii n-au zăbovit după ce au venit măriia-sa vodă în scaun, ci au venit și aceia supt protecțiia măriii-sale, primindu-i cu dragoste. Ci dar să venim la prochimen . Daca au auzit boierimea că vine măriia-sa domnu, cei mai mulți n-au mai așteptat venirea măriii-sale aici în țară, ca să aibă împreunare cu alții, ci s-au dus o seamă de boiari tocma la Țarigrad, de s-au împreunat încă nepurces măriia-sa de acolo. Alții îl întîmpina pă cale după purcedere. Să zic mai la toate conacele nu lipsiia ca să nu să afle boiari să să întîlnească cu măriia-sa, unii de multă dragoste ce avea cătră măriia-sa, alții poftind milă și cinste, alții într-alt chip, precum lumea va și poftéște. Și așa au fost pînă au venit domnul la Dunăre. Acolea i-au ieșit boiarii caimacami și slujitorimea, și jupînése multe au ieșit înainte, de vréme ce veniia și doamna măriii- sale, carii întîlnindu-să boiari cu domnul jupînésele cu doamna, cu mare cinste și cu mare dragoste i-au priimit, avînd bucurie toți. Deci au purces cu toții spre București și cu pompă frumoasă au intrat în București în scaunul domniei, cum să cade, dîndu cu tunurile, și cu alte țărmonii făcîndu-să, au șăzut în scaun, iar doamna cu jupînésele a trecut la Cotrocéni, pentru frica ciumii, ce să izvodisă în București. Domnul dar cîtăva vreme șăzînd în București, cu frică de boala acéia, ș-au așăzat boieriile, dîndu fieștecăruia precum s-au căzut; decii au ieșit cu toții la Cotrocéni devreme, că boala ciumii să înmulțisă și în București, și în toată țara. Numai de aceste 2 lucruri réle să întristasă domnul, adecă pentru ciuma și [pentru] foamete, ce era începută din zilele măriii-sale Ioan-vodă. Ci măriia-sa domnul, cu înțelepciunea măriii-sale și cu îndemnarea ce au avut de la Dumnezeu, și acestea le-au potolit, că pentru foamete au trimis de au luat făină de la turci, că la dînșii se afla multă, și pă unde auziia pîn țară că iaste lipsă multă și pier oamenii de foame, le trimetea, ca să aibă de mîncat, să nu piară, măcar că mulți oameni din țară s-au dus în Țara Turcească, ca să-și scoață viiața den foamete, iar alții au murit, dar cît s-au putut, măriia-sa i-au ajutat pîna ce au ajunsu oamenii la secerea de grîu. Decii cei ce hălăduisă pînă la acea vréme au început a să bucura și a lăuda pă Dumnezeu. Și pentru boala ciumii încă au făcut domnul o bunătate, că văzînd că s-au întins boala în toată țara, de mor mulțime de oameni făr’ de număr, au trimis la Sfetagora, de au adus niște moaște a unor sfinți, care au auzit că sînt foarte folositoare la aceasta boală, care aducîndu-le și, făcîndu cu dînsele osfeștanie, pătutindinea s-au văzut minune mare, că au încetat boala ciumii și s-a bucurat, mulțumind lui Dumnezeu. Într-acest an al domniii-sale dintîi au venit poruncă de la împărăție la pașa de la Necopoe, să meargă peste Olt în sus pînă la Cîineni, să așază hotarăle Oltului cu némții, ca să nu fie vreo gîlceavă între țara ce o stăpînesc turcii dincoace de Olt și între țara du peste Olt ce o țin nemții, de vreme că din păcatele noastre sau din judecățile lui Dumnezeu, care însuși le știe, o au dejghinat și o [au] închinat nemților acea parte du peste Olt, răi vrăjmașii patriii lor, boiarii aceia, carii s-au numit mai îndărăt, făcătorii de rău, Dumnezeu să-i judece după faptele lor. Însă pașa dîndu véste colonelului mai-marele némților, ce era la Craiova, avînd și el poruncă de la stăpînii lor ca să meargă la această hotărîre, au venit, și împreună cu pașa au purces pe Olt în sus, pașa pă dincoace de Olt, și colonelul pă dincolo de Olt. Domnul dar încă au trimis boiari di [spre] partea măriii-sale, de au făcut conace pașei să să afle la hotar [ul] acela. Și avînd domnul pe pașa foarte bun priiaten, au scris și s-au rugat ca să nu [se] facă supărare săracilor despre oamenii pașăi; și așa au făcut, că au dat pașa poruncă tare la toți oamenii lui, ca să nu facă vreo supărare cuiva, afară din céle ce le iaste orînduiala de la conac, că le va face mare pedeapsă. Și au umblat cu mare blîndéțe, și în ducătoare și în viitoare, de n-au avut nimeni nici o pagubă, și hotarăle precum s-au așăzat înscris s-au dat domnului, ca să știe și să să păzească, așa precum s-au scris și s-au hotărît. Iară într-acest an boiarii du peste Olt, turburărtorii și stricătorii țărîi, avînd trimiși dintre ei pă Radu spătarul Golescul și pă Ilie vistierul Știrbei la curtea chesariului, au venit de acolo, aducînd dicret după pofta lor, dupre cum zicea ei, la ștainvil ghinărariu, care ghinăral văzîndu-i pre ei și dicretul, au luat dicretu și lor nu le-au dat nici un răspunsu, și așa s-au dus rușinați de la dînsul și așteptînd din zi în zi să vie ghinărariu să citească dicretu și să aibă vreun răspunsu, iată și Ștainvil ghinărar vine, și necitindu încă dicretu, au rînduit pă Gheorghie beizadea să, să chiiame ban Craiovei, iar nu domnu sau gubernator, din cal l-au făcut măgari și au rînduit și 4 consiliiari din boiarii cei mai de jos,să fie lîngă banul Gheorghie, iar cei ce avea nădejde să fie ei mai mari i-au lăsat în deșărt, de s-au rușinat ca niște oameni proști, că au cercat cămila să-și puie cercei la ureichi apoi și ureichile le-au tăiat. Acest féli de bine ș-au dobîndit cu mintea lor de la némți. Iar aici, într-această țară, încetîndu și boala ciumii, de nu să mai auziia nicăiri să moară oameni de ciumă și lipsindu și foametea, de vréme ce au dat Dumnezeu prin norocul domnului de s-au făcut grîu mult și mălai mult, de era bișug în toate, au venit despre toamnă domnul și boiarii și cu toată slujitorimea [în București], pă la casăle lor, de să odihniia. Lîngă alte bunătăți ce făcea domnul cu țara, să le scriem cîte una, una nu putem, fiind multe, au făcut 2 bunătăți mari pămîntului acestuia, care sînt vrednice de a să scrie, ca să știe cei din urma noastră cîtă nevoință au făcut acest domnu, de au mîntuit țara de aceste răutăți ce venisă asupra țărîi. Întîi aceasta, că turcii brăiléni și dîrstoréni trecusă hotarăle țărîi, care le ținea țara de la început, și să tindea brăilénii pînă la oraș[ul] Flocii, pă baltă în sus, și despre Rîmnic și Buzău, să întindea pînă în apa Buzăului, de stăpîniia pămîntul și satele, și pusésă subași pîn sate și scauni pă baltă, de lua vamă din toate céle ce iesiia din bălți și lua dijmă după moșîile țării. Așijderea, dîrstorénii s-au tinsu de au luat toate bălțile de la oraș în sus pînă la Greaca, și între bălți pă unde iaste uscat făcusă tot sate turcești cu subași, și nu avea putére ai noștri să-și stăpînească moșiile, nici domnul să-și ia vămile, că să făcusă un lucru foarte rău, carele să începusă din zilele lui Ioan-vodă. Și au nevoit Ioan-vodă ca să isprăvească acest lucru despre împărăție, ca să gonească subașii și să spargă satele du prin bălți și să rămîie hotarăle iar cum au fost din veac, dar n-au putut. Iară domnul Nicolae- vodă, viind domnu în urma frăține-său, avînd și credință, și voie vegheată la turci și puindu ne voință cu toată inema, măcar că și cu cheltuială, ca la turci, au isprăvit precum i-au fost pofta inimii, că au adus poruncă tare de la împărăție la brăiléni, la dîrstoréni, la nazîri, ca să-și rădice stapînirea după pămîntul Țărîi Rumînești, și să-și ție numai pînă în hotarăle céle bătrîne, ce au ținut cei de demult. Care poruncă venindu-le, într-alt chip n-au mai putut face, ci au lăsat pămînturile țărîi și au ținut după cum au ținut cei mai denainte, și au rămas țara odihnită de aceasta. Al doilea lucru bun, care au făcut acest domnu țării aceștiia, iaste aceasta, că precum ați auzit că am scris înapoi, Costandin-vodă Brîacovean[ul] pentru binele său au adaos haraciul cu 240 de pungi, îngreunîndu țara cu atîția bani, carele după ce au venit de la Odrii, atuncea cînd au adaos haraciul și trecînd cîtăva vréme, poate-fi că-și va fi venit în fire mai deșteptată, de și-au cunoscut păcatul ce au făcut, de care îndemnîndu-să, el însuși au muncit, au nevoit în tot chip[ul] să-l rădice, făgăduindu să dea bani mulți, dar nicidecum n-au putut, făr’ decît d-abiia cu un prelej ca acela au rădicat 60 de pungi și rămăsésă 180, care după mazîliia lui Costandin- vodă, puindu-să Ștefan Cantacuzino domnu, văru- său, și vrînd împărățiia să-i ia și satele și viile, țiganii și altele ce era ale lui Costandin-vodă, au socotit Ștefan-vodă că mai bine iaste să adaugă céle 60 de pungi la haraci, ce le mai scăzusă Costandin-vodă din cele 240 de pungi, să le facă iar 240, cum le făcusă Costandin-vodă, și satele, viile, țiganii și altele, ce mai avea aici în țară, să fie pă seama țărîi, ca să se dea veniturile acelora în haraci să fie de ajutori cît s-ar putea la acea răutate ce au făcut Costandin-vodă. Și așa au făcut după cum au socotit, că au adaos acele 60 de pungi și au rămas toată moștenirea lui Costandin-vodă să fie în seama țărîi. Însă [să] venim iar la cuvîntul nostru cel dintîi, mai de sus, că au nevoit Costandin-vodă cu multă osîrdie ca să-l rădice tot adausul, dar n-au putut, iar măriia-sa Nicolae-vodă cu multă înțelepciune ce avea de la Dumnezeu și cu credință ce avea despre împărăție și cu dragoste ce-l avea mai-marii Porții, au silit, au nevoit în tot chip[ul] și l-au rădicat acel adaos al haraciului, de s-au mai ușurat țara de greul haraciurilor. Ca acéste bunătăți și mai mari, afară dintr-altele multe, ce nu s-au scris, făcînd măriia-sa într-un an și jumătate al domniii măriii-sale și viind și noi cu sfîrșitul istoriii pînă aici, iar și cu inimă curată, și cu suflet drept rugăm pre putérnicul Dumnezeu ca să-i dăruiască măriii-sale sănătate întreagă, pînă la adînci bătrînéțe împreună cu prealuminată casa măriii-sale, ca să stăpînească țara aceasta cu milă și cu dreptate, și cu multe faceri de bine, ca să să laude numele măriii-sale întru mulți véci. Amin. Prin mijlocul acestor vremi, au venit véste du peste Olt că Barbul sărdarul, începătorul turburărilor și al stricăciunii țărîi și cap hoților și al tîlharilor, au crăpat și s-au dus dracului, iar om moarte rea și groaznică, precum de la cei ce au fost față acolo am auzit. Încă în 10 zile ce au bolit s-au umflat și au negrit tot trupu, și încă viu fiind ochii amîndoi i-au sărit din cap; iar după ce au murit, și au trecut 3 zile, au fost ieșit viermi din mormînt și putoare mare, cît s-au umplut besérica, care minune s-au auzit pătutindinea și au trimis boiarii cei de la Craiova, de le-au adus viermi, pentru credință, de au văzut. Au fost viermi mari albi cu capetile négre. Cu aceasta au arătat Dumnezău drepul judecători tuturor oamenilor, viermi neadormiți făcînd și alte multe rele fapte, că pă stăpînă-său Nicolae-vodă l-au vicleit și l-au robit împreună cu catanele. Țara încă s-au robit peste Olt și dincoace de Olt, încă mai mult decît 78 000 de suflete. Mănăstirile céle du păste Olt s-au arsu céle mai multe, și case boierești și ale săracilor s-au pustiit. Și ca acéstea multe réle s-au făcut, din răotatea lui și a soțiilor lui. Și cînd îl rădica să-l ducă să-l îngroape, țară era multă, fiind strînsă acolo. Blestema toți și zicea: — Du-te să dai seama înaintea lui Dumnezeu céle ce ne-ai făcut să credem adevărat că nu va scăpa nici el, nici soțiile lui din urgiia lui Dumnezeu. După ce au trecut un an după moartea sărdarului Barbul, și de Ștainvil ghinărar au venit véste că au murit în Ardeal. Și cu moarte groaznică au dat sfîrșitu și el, și în loc[ul] lui au venit ghinăral Firmon. După acéia, nu după multă vréme, au făcut împăratu, sultan Ahmet, nuntă, adecă sunet dugun, fie-său fiind de vîrstă ca [21] de ani, la care nuntă au venit de la Persiia, de la Africa și du printr-alte părți, fiind și solii cei șăzători după la împărați și crai, de au privit la jocuri, zicături, pompe și alte veselii ce s-au făcut. Măriia-[sa] vodă în [că] știind că va să să facă aeeastă nuntă, au gătit daruri de la măriia-sa frumoasă, pentru cinstea măriii-sale, și au trimis la împărăție, și foarte bine le-au părut, cît și scrisoare de mulțumită i-au venit. Într-această vréme au trecut prin țară Ipşir -pașa, rădicîndu-se cu-poruncă împărătească de la Bender. Și au mersu la Dii, și, viind știre domnului că vine, au trimis la căpitanul de la Focșani, de i-au ieșit înainte cu slujitori și i-au făcut conace. Și de acolo purcezînd și viind tot cu conace, i-au ieșit domnul înainte peste Colintina, cu toată boierimea și slujitorimea, de i-au făcut cinste mare. Și au venit pîn București, de au mas o noapte, și văzînd cinstea ce i-au făcut domnul, a doo zi, cînd au vrut să purcează, au mulțumit domnului de cinstea ce i-au făcut, îmbrăcînd pe măriia-sa și cu contoș cu samur foarte frumos. Și purcezînd iar cu boiarii, cu slujitori, din București, l-au petrecut domnul pînă în deal între vii și de acolo, luîndu-și zioa bună, domnul s-au întorsu îndărăt la scaun și pașa s-au dus la Dii. Decii trecînd cîtăva vreme, au venit véste că au murit Firmon ghinărariu Ardealului, care fusése la pace, cînd s-au făcut la Pojoroviță și în locul lui au pus ghinăral pă Conic Senghen. Acéstea dar trecînd, viind și primăvara, și avînd dmnul fiică a mării-sale dă vîrstă ca dă 13 ani și cunoscînd pă Ianache cămăraș măriii-sale om cuminte, și de treabă și învățat au măritat pă fiica măriii-sale după dînsul, făcîndu nuntă mare și minunată. Au venit sol de la Mihai-vodă, domnul Moldovei, Donici, vornic[ul] cel mare și au adus daruri de au dăruit la masă. Făcutu-s-au jocuri la această nuntă, care nu s-au făcut altădată, hore de boiari și de coconi, hore de jupînése și de cocoane, tot împodobite, în mijloc[ul] curții domnești, de care podoabe să mira și sol[ul]. Dar jocurile célelalte ce s-au făcut, că au trimis domnul în Țarigrad de au adus jucători și zicători, și au făcut féli de féli de jocuri și pe pămînt și pă funii, mése mari în opt zile, tot cu zicături și cu tunuri. Și era cu adevărat, într-acéle 8 zile în gurile tuturor: Să trăiască tinerii fii măriii-sale. Și de veselie ce era, cu toții s-au sculat, toți boiarii de au jucat împreună cu sol[ul] înaintea domnului. Decii, după ce s-au isprăvit nunta, au îmbrăcat domnul pă sol cu contoș cu samur, și altor boiari al doilea ce venisă cu sol[ul] le-au dăruit postavuri, atlazuri și bani, și așa s-au întors la Moldova. Domnul dar după aceasta fiind vesel, și toți boiarii făcea preumblări și să ospăta pă la Văcărești, pă la Cotroceni, și pă la Fundeni, cu toți boiarii, și era de sus pînă jos o veselie și o bucurie. Dar după veselie, zice véichea parimie, vine și întristare, că nu zăbovi mult [și] s-au războlit fiiul măriii-sale, Scarlat beizadea, ș-au dat obșteasca datorie, care au dat mare întristare și domnului și boiarilor și a toată obștea, una că era tînăr, ca de ani 21, și era și logodit cu fata lui Mihai-vodă, domnul Moldovii, a doo, că era om foarte cu minte și învățat. Limbi știa multe: turcéște, elinéște, letinéște, frîncéște și toate cu cărțile lor, care cu adevărat putem să zicem că era ἁπαύγασμα ϰαί χαραϰτήρ του πατρός αὔτοῦ . Pentru acéia, cum am zis, au adus mare întristare moartea măriii-sale tuturor, dar de vréme că zice cuvîntul acela că veseliia aduce și întristare, cu asemănare iaste și că după întristare vine veselie, că înțelegînd puternica împărăție că domnul slujaște cu dreptate și chiverniséște țara bine, mai vîrtos mergînd véste că să află și țara în stare bună decît alte dăți, au trimis măriii-sale mucarer, adecă caftan împărătescu, de înnoirea domniei de al treilea an, și au trimis și hatișerif întru care scriia că cunoscîndu împăratul dreaptă slujbă a măriii-sale, și înțelegînd că chiverniséște raiaoa foarte bine, îi înnoiaște domniia și i-o dăruiaște pînă la sfîrșitul vieții măriii-sale. Decii măriii-sa, viind véste de la capichehaiale că vine acest mucarer mare, au trimis boiari și slujitori înaintea caftanului, de au venit pînă în București. Iar și măriia-sa cu toți boiarii au ieșit întru întîmpinare și l-au priimit cu mare cinste. Și întrîndu în casă, s-au citit și hatișeriful și l-au îmbrăcat cu caftan, dîndu cu tunurile, și cu pușcile și alte zicături, după obicéi. După acéia, au sărutat toți mîna măriii-sale de domnie noaoă și vecinică. Întru acéste vremi, la Persiia s-au făcut mari turburări că un turcu, anume Miruveis Mahmut- han, care stăpîniia o parte din Persiia, s-au sculat cu oști asupra șahului, adecă [a] împăratului Persiei, ca să ia împărățiia, să o aibă el, care s-au și întîmplat. [Iar împăratul], adecă șahul, auzindu acea veste, au rădicat și el oști foarte multe și mergea asupra lui Mahmut-han. Auzind că-i vine oști asupră-i mari și grele, au socotit că nu va putea el sta împotrivă cu oștile lui la atîta mulțime. Dar ce face [și] să vedeți lucru de mirare. Pune și face o carte despre partea boiarilor șahului și scriia la el că avea 12 boiari chivernisitori țării și oștilor, zicînd că s-au sculat măriia-sa asupra șahului și foarte s-au bucurat cu toții, ci numai să grăbească să vie și ei îl vor da în mînă, că iaste un om netrébnic și de nimic. Și iscălește pe toți, puindu-le și pecețile, că le avea mai dinainte gătite, că se vedea că iaste un om foarte cu minte mare. Ș-au pus cartea acéia într-alte scrisori și tefter[uri] ce avea, și încărcă o cămilă cu dînsele și învăță pă cei ce păziia cămila cînd să vor apropiia oștile, și vor încépe a să lovi, ei să să facă a scăpa cămila spre oștile șahului, ca să o prinză în oastea persinească. Și așa au făcut. Și îndată ce o au slobozit asupra oștirii, poate-fi și noroc[ul] slujiidu-i, au întrat în oastea șahului cămila. Ostașii îndată o au prinsu, și au dus-o la șahul. După ce o au dus, șah[ul] au pus să o caute, să vază ce va găsi acolo în povara ce purta, și căutîndu toate de rînd, au dat și peste cartea acéia, care văzînd-o îndată necercat, nedovedit, ca un om crud ce au fost, au pus de au tăiat capitile la cîte 12, care lucru văzînd oștile că au perit cei ce purta și chivernisiia, au început a da îndărăt. Mahmut-han, văzînd că să trag oștile îndărăt, au priceput că s-au făcut treaba, și îndată au dat inimă oștilor lui, și au început a-i goni și a-i tăia. Văzîndu dar șahul că oștile lui nu stau de război, au luat vro șapte sute de oameni cu dînsul, ș-au fugit la o cetate. Mahmut-han bătîndu război desăvîrșit, și văzînd că lipsește șahul, au cercat ș-au văzut că au fugit la acea cetate, și mergîndu acolo, au luat cetatea, și pă el prînzîndu-l i-au scos oichii de viiu, și el au rămas în Persiia. Carii văzîndu că au dobîndit ce au poftit, i-au tipărit bani întru care scriia: „Cu ajutor[ul] lui Dumnezău ajungînd la scoposul care am poftit, am tipărit în aur numele lui Manmut“. Și șahului celui orbit și lipsit de împărăție i-au rămas un fecior, dar ce să va alége de el, nu să știe. Țariul Moscului încă auzind de persi că s-au turburat între dînșii, rădicînd Miruveis război asupra șahului, cum am zis mai sus, au gătit oști multe și el, și s-au dus asupra perșilor, unde să hotărăscu la o parte de Persiia ce o stăpîniia Șăhdahud-han Dăgăstanleas, care tîlcuindu-să să zice lăcuitoriu în munți, și bătîndu-să ei cu război cînd o parte, cînd alta biruia, însă întru acea nevoință ce au făcut țariul, au luat 2 cetăți mari vestite, una să numéște Terhi, alta Dervent; acest Dervent să zice elinește Alixăndriia, cetate a lui Alixandru cel Mare, iar turcește îi zic Demircapi, și au lăsat țariu oști într-acéste cetăți ce au luat, și el s-au întorsu la scaun[ul] lui la Petroburg. Întru aceste vremi aici în țară din toată boierimea ce era toți odihniți, s-au sculat un boiari anume Barbul Merișanul, pitari mare, ș-au fugit la némți peste Olt, neavînd nici o nevoie de domnu, ci încă cinstit, boiar mare și miluit ca și alții și mai bogat decît alți boiari, numai de răutatea inimii lui. Deci domnul, pînă a să dovedi unde să află, au scris la pașii după margine, și la Poartă, și du pătutindenea i-au venit fermanuri ca unde îl vor găsi în țara împăratului să-l prinză și să-l aducă la măriia-sa. Iar după ce sau aflat că iaste peste Olt, la Craiova, au scris măriia-sa la ghinărariu și la colonel și l-au băgat la închisoare grea, că acest féli dobîndesc cei nemulțumiți de cinstea și de mila stăpînului domnului țărîi, și umblă gonindu vînturi ca acestea, ci ș-au lăsat tot binele și toată casa și copiii și s-au dus să tragă închisoarea némților. Și ticăitul pitariu Barbul Merișanul dooă pricini l-au adus pă dănsul la această nevoie, una bogățiia, alta fumurile dășărtăciunii cari-i întrasă în cap, precum odinioară fumuri și dășărtăciuni întrase și în capul unchiu-său Staico paharnicul Merișanul, care umblînd după acea dășărtăciune acel sfîrșit au dat, că aducîndu-l Costandin-vodă de la Țarigrad în obezi și în cătuși, l-au spînzurat în Tîrgul-de-Afară. Și acest nepot al lui, Barbul pitari, mi să pare că iar acel sfîrșit va da, ca unchiu-său Staico paharnicul. Era aici în țară pă acéle vremi un vistier mare, anume Gligorie Halepliu, pre carele Ion-vodă, fratele măriii-sale lui Nicolae-vodă, l-au rădicat la această boierie mare și de cinste, și fiind Ioan- vodă tînăr și nepedepsit întru obicéiuri și alte orînduiale ale țărîi, multe mîncături și jafuri au făcut, neștiind domnul să-i ia seama. Și cu aceasta au trecut acéste vrémi pînă ce au murit Ioan-vodă. Decii în urma măriii-sale, viind domn de la Poartă, fratele măriii-sale, Nicolae-vodă, iar Gligorie vistierul acesta au fugit peste Olt la némți de frica faptelor lui ce făcusă; măriia-sa Nicolae-vodă i-au scris cărți cu blîndéțe ca să vie, și de nimeni nici o nevoie nu va avea ș-au venit. Și măcar că știia domnul toate faptele lui céle réle, și mîncăturile de la Ioan-vodă, dar toate acélea călcîndu-le, l-au cinstit cu boieria acéia ce o au avut vistier mare. Și au fost cu acea boierie pînă la al patrălea an al domniii măriii-sale, în cinste și întru tot binele de cît alții mai mult, dar pă cum lupul, cum să zice, să-și lépede părul, iar năravul nu, așa acest vistier năravul de jafuri și de mite, și de alte răutăți nu-l lăsa, ci de ce mergiia mai mult să lăcomiia. Mite de la toți lua mari și multe, și nici o ispravă nu le făcea, mai vîrtos le făcea rău. Îi închidea pă la siiméni, în vistierii, pîn grosuri . Luasă obrăznicie mare, nu băga în seamă nici boiarii mari, pă al doilea îi înfrunta, înjura, bătea, cît n-au mai putut răbda cei năcăjiți de el, ci au început a da jalbă la domnu, unii cu răvașă, alții cu gura, de nedreptățile lui. Și văzîndu măriia-sa că iaste atîta boierime și sărăcime jăfuită de dînsul și înnăcăjită, vrînd să facă dreptate, l-au pus la opreală, și i-au poruncit, cui ce au luat să întoarcă, și celor jăfuiți să meargă să-și ceară cine ce au dat, așa le-au poruncit. Ci unii cerea cai buni, carii dedése, alții cerea țigani, alții bani, alții lăstruri, alții canavețe, belacoasă și alte materii, că nu era unul să nu fie dat mită și nici o ispravă nu văzusă. Așadar fiindu la opreală, au pus domnul de i-au luat seama din visterie și l-au găsit cu mulți bani mîncați, că domnul îi făcusă pecetluituri, ca să dea rînduială unora [altora] ce cheltuisă, și el își da seama cu jale, iar rînduialile [nu le] dedésă, și alte mîncături ce făcusă, care cu adevărat avea vină de cap, dar domnul, ca un milostiv ce era, nici un rău nu i-au făcut, făr’ de cît au poruncit să dea rînduialele acélea, și l-au lipsit din boierie ca pe un nevrédnic de cinste, și nemulțumitori milii măriii-sale. La aceasta bucurat-s-au toți, și mari și mici, că li s-au luat un lup de asupră, și toți ruga pă Dumnezău pentru viiața și sănătatea domnului. Țara dar, pre cum s-au zis și mai sus, era în stare bună dintru bună chiverniseală a măriii-sale domnului. Însă vrînd măriia-sa ca să fie și mai în bună stare și în bună rînduială, ca să fie mulțumiți cu toți de obște, socotit-au măriia-sa de au făcut ruptori în toată țara, pîn sate, de bir, ca să dea de patru ori într-un an, și trimițîndu boiari mari în toate judéțele cu jurămînt ca să se facă dreptate, dîndu-le și ponturi scrisă, cum și în ce chip să lucréze. Boiarii, mergînd, au cercat oamenii du pîn sate cîți sînt și ce putére au, și așa după număr[ul] oamenilor, și după putérea lor, li s-au dat ruptori după plîngerea lor, și s-au dus toți pă la casăle lor odihniți, mulțumindu domnului de acest așăzămîntu bun, care acest așăzămînt să ține și să păzéște pînă acum. Că cu dăjdile ce le ieșiia mai nainte, care era obicinuite de alți domni, avea săracii mari nedreptăți și, dese fiind, nu mai ieșiia birarii dintre dînșii făcîndu-le cheltuiale, și înnăcăjîndu-i în tot chip[ul], iar cu această tocmeală, dacă-și plătéște ruptoarea într-o lună, decii să odihnéște 2 luni, și-și caută de trebile lor, și de agonisita lor. Într-al cincelea dar an al domnii măriii-sale Nicolae-vodă, săvîrșindu-se mănăstirea măriii-sale de la Văcărești, și înfrumusățîndu-să [cu] toate podoabele pă dinlăuntru și pă din afară, praznic mare au făcut domnul în zioa de Sfînta Troiță, ce iaste hram mănăstirii, și mergîndu cu toți arhiereii, și egumeni, și boiari, și neguțători, și cu altféli de oameni, de toată orînduiala, pă toți i-au ospătat, cumsăcade. Însă întîi au ascultat toți sfînta și dumnezăiasca leturghie, după acéia avînd măriia-sa hrisov gătit, l-au dat în mîna lui Panaiot grămătic de s-au suit în amvon, și cu glas mare, și cu bună profora l-au citit înaintea tuturor, din început pînă în sfîrșit, de l-au auzit toți, întru care hrisov multe rînduiale și învățături cuprindea pentru folos mănăstirii, și pentru folos sufletelor, carii cu multă înțelepciune le-au făcut și le-au rînduit măriia-sa, iar mai vîrtos pentru milostenie care crédem că din dumnezăiască rîvnă le-au făcut și le-au dăruit să să facă din veniturile mănăstirii neîncetat. Streinii să-i primească, pre goli să-i îmbrace, flămînzii să-i sature, bolnavii să-i caute, pre cei din temniță să-i cercetéze cu milă. Acéstea toate le-au așăzat în hrisov să să ție și să [se] păzească pînă va sta mănăstirea. Cu adevărat s-au făcut măriia-sa ascultător poruncilor lui Hristos, pentru aceasta nici cum nu mă îndoiescu, ci adevărat zic, că va auzi Nicolae-voievod în zioa judecății și glas[ul] lui Hristos acela: „Vino, blagoslovitul părintelui meu, de moștenéște împărățiia care iaste gătită de la începutul lumii“. N-au trecut multă vreme dupre aceasta, și au făcut măriia-sa domnul logodnă fiiului măriii-sale Costandin beizadea cu fiica lui Mihaiu-vodă Racoviță, domnul Moldovii, la care logodnă multe veselii s-au făcut. Și cînd au venit solul din Moldova, de s-au împreunat cu domnul, și au dat inelul de schimb și alte daruri, era părintele mitropolitul țării și alți arhierei și toți boierii cei mari, și al doilea; și dînd inelul coconului, toți arhiereii l-au blagoslovit și i-au rugat bine, și coconului și tatălui măriii-sale, ca să-l învrednicească Dumnezeu să sărute cununiile, și toți boierii i-au sărutat mîna domnului. După aceea, solul fiind cinstit, și ospătat, și dăruit, precum s-au căzut, s-au dus la domnu-său cu bucurie. Întru acest an au vrut puternica împărăție ca să caute toate buhasebelile, adică socoteală și seamă tuturor veniturilor împărătești ce are din toate țările, cîte stăpînește, ca să să lămurească toate semile, și să se strîngă toate rămășițurile în vistieriia împărătească, și s-au trimis hatișirifuri și oameni împărătești în toate părțile, pe unde are împărățiia venituri ca să vie toți aceia ce sînt ispravnici veniturilor, și să-și dea seama. Au ieșit poruncă și la aceste două țări cu domnii creștini, adică Țara Moldovii, și Țara Muntenească, ca să-și dea seama de au plinit toate obicinuitele dări ce erea să dea la împărățiie. Ci semile Țării Moldovii era necăutate bine și nelămurite încă din domniia lui Costandin-vodă Duculeț și a lui Antiohie-vodă, care să afla amîndoi mazîli la Țarigrad, și nefiindu-le semile lămurite, i-au pus la închisoare pe amîndoi, și au tras mare nevoie. N-au petrecut puțintel necaz și capichehaielile lui Mihaiu-vodă pînă s-au îndreptat. Fiind și seama țării noastre necăutată, încă din domniia lui Ștefan-vodă și a lui Ioan-vodă, pentru întîmplările ce s-au întîmplat, lipsind multe senături, adică răvașile dă seamă, pentru multe porunci împărătești, ce venise în țară, adică de s-au trimis salahori, și au făcut pălăngi, și s-au trimis lemne, și alte porunci multe, care să plinise toate, numai pentru unile n-au apucat să le scoată sineturi, pentru altele de s-au și scos, dar să pierduse în vremile răscoalelor. Pentru aceea să încărcase multă sumă dă rămășiță asupra țării, cît numai rămășița a unii domnii de ar fi rămas să o plătească, nici o putere n-ar fi avut să o rădice, și ar fi ajuns la mare sărăcie. Iar măriia-sa Nicolaie-vodă au trimis la Țarigrad de aici un boier al măriii-sale, și l-au învățat în ce chip să nevoiască, ca să ție în seamă toate slujbile ce au făcut țara din porunca împărățiii, și au trimis daruri pre la toți prietenii, și au stătut capichehaiele și toți ceilalți prieteni, și pentru cele ce nu era sineturi și tescherele de seamă, s-au aflat oameni de au mărturisit cum că au făcut țara acele slujbe, și au plinit toate poruncile împărătești, cîte venise, și din domniia lui Ștefan-vodă, și din domniia lui Ioan-vodă, și din domniia cea dintîi a mării-sale, și s-au căutat, și s-au lămurit toate semile pînă la acest an al domnii măriii-sale. Cheltuit-au măriiia-sa pînă a să isprăvi această socoteală pînă la 160 de pungi de bani, iar încă și tuturor cu mirare, cum s-au putut isprăvi așa dă bine, de au căutat o seamă prea încurcată ca aceea, și nu s-au păgubit țara. De care cînd au aflat domnul că s-au isprăvit, au chemat toată boierimea și le-au spus și s-au bucurat toți și au sărutat mîna măriii-sale, și au mulțumit de acest bine ce au făcut măriia-sa, de au mîntuit țara dintru atîta greu. Cercînd acestea împărățiia, au luat seama și hărăci-bașii, și avea mare strînsoare, pentru că să împărțise hîrtii de haraciu mai puțintele într-acel an. Atuncea au dat jalbă la împărățiie hărăcearii după marginea Dunării, cum că toți oamenii din Țara Rumînească, ce trecuse în Țara Turcească pă vremile răscoalelor, au trecut iar toți în țara lor și pentru aceea s-au împărțit hîrtii dă haraciu puțintele. Atuncea ș-au adus aminte împărățiia de banii ce rădicase țării adaosul haraciului după răscoale, precum s-au scris mai îndărăt, care adaos al haraciului, Costandin-vodă Brîncoveanul l-au adaos, pentru binile și folosul lui și al rudeniilor lui, și pentru peirea și nevoia țării, că multă nevoie au venit țării cu acest adaos al haraciului. Măriia-sa domnul Nicolaie cu multă nevoință ce au făcut, l-au rădicat în cinci ani de nu s-au dat, iar nu s-au rădicat de tot, numai pînă a îndrepta țara, și să va tocmi. Auzind dară împărăția cum că oamenii carii să răsipise din țară s-au strîns iar la pămîntul lor, au poruncit să se puie iar la loc, precum au fostu așăzat de Costandin-vodă, 240 de pungi de bani, de care auzind domnul foarte s-au mîhnit, și iar cu înțelepciunea măriii-sale s-au nevoit prin prietenii ce avea la Poartă, și cheltuială încă au făcut mai mult decît 100 de pungi, ca doară l-ar rădica de tot, dar nu s-au putut nici într-un chip ca să se rădice de tot, ci au rădicat numai 140 de pungi de bani, iar 100 de pungi de bani au rămas la temeiu să se dea în toți anii din adaosul haraciului. Care și la aceasta putem să lăudăm bunătatea măriii-sale Nicolaie-vodă, că nu numai ce au făcut nevoință de au rădicat tot adaosul haraciului în cinci ani de nu l-au dat țara, care să făcea 1.200 de pungi, ci încă și acuma au făcut bine țării, de s-au rădicat din temeiul ce au pus Costandin-vodă, 140 de pungi, și au rămas numai o sută dă pungi să dea, că multă sumă este dă la o sută pînă la dooă sute și patruzeci de pungi, de care avem a da mulțămită măriii-sale de binele ce să cunoaște că au făcut țării. Iar țara iar să blesteme, cum blestema pre Costandin-vodă, pentru nevoia ce le au pus în spinare, măcar că măriia-sa vodă ar fi vrut cu tot sufletul ca să se poată rădica de tot, precum mai sus s-au zis, dar n-au putut. Că toate lucrurile cele rele ce să fac, trebuiește la început să se socotească bine de cei ce să fac, ca să nu le facă, fiind rele, și de stricăciune, iar daca apucă dă să fac, cu anevoie este de a le desface, ci vor da seama înaintea înfricoșatului judecător cei ce au fost pricina de au făcut această nevoie mare țării. Făgăduitu-s-au măria-sa la aceasta 100 de pungi de bani, ce s-au pus adaos, cum că va ajutori și dă la măriia-sa, dîndu într-acest an din venitul măriii-sale șaptezeci de pungi. Într-acest an au făcut măriia-sa nuntă frumoasă, măritînd pre cocoana Roxanda, sora măriii-sale doamnii, dîndu-o dupre Costandin, feciorul lui Andronie de la Țarigrad, pe carile îl făcuse grămătic mare, dupre aceea și cu boieria agiii l-au cinstit. Cununatu-i-au iar singur măria-sa cu doamna măriii- sale, în biserica domnească, și s-au făcut veseliie mare și frumoasă precum să cade. Fiind logodit și Costandin comisul, feciorul Radului logofăt Dudescul, cu domnița Mariia, fata lui Antiohie-vodă, a domnului moldovenesc ce să afla mazîl la Țarigrad și lăsînd tată-său Dudescul la petrecaniia lui casa lui în mila măriii-sale domnului, că așa scriia la casa lui, ca să ție cu amîndooă mîinile de măriia-sa Nicolaie-vodă, i s-au arătat măria-sa pe deplin făcător de bine și ca un părinte; și au trimis cu cheltuiala măriii-sale de au adus pe domnița lui Antiohie-vodă aicea în București, și le-au făcut nuntă cu multă cinste, cununîndu-i măriia-sa cu doamna măriii-sale, și după nuntă multă milă și osibită căutare au arătat casei Dudescului, ferindu-o totdeauna de dăjdii și de alte supărări. Fiind și Barbul pitariu Merișanul fugit peste Olt la nemți, precum s-au zis mai înapoi, și văzînd acolo că nu poate trăi cu ticnă, că-l dăpărtase în sus, ca să nu lăcuiască aproape de margine, după cum scriu ponturile ce au făcut la Pojoroviță, ca să nu fiie bine priimiți pribegii și malcontentii, și încă temîndu-să că-l vor da nemții, din ceas în ceas, să-l ducă la domn, au căutat a pleca capul și a cere iertăciune de la măriia-sa; măriia-sa încă ca un milostiv, i-au dat iertăciune, și viind în țară i-au dat toate ale lui să și le stăpînească. După aceea neodihnindu-să iarăși, și începînd a umbla cu meșteșuguri, au căzut în mîini niște cărți viclene ale lui, pentru care făcînd puțină certare, iarăși s-au milostivit de l-au iertat. Întru acest an au trimis puternica împărăție mucareruri la toți pașii cei mari, și cei mici. Au trimis și aicea în țara măriii-sale domnului mucarer de cinste, carele, apropiindu-să dă orașul București, trimis-au întru întîmpinare pre Ianache vel-postelnic, împreună cu alți boieri, și cu mulți slujitori, și cu cinste mare și frumoasă au întrat în curte, și după obiceiu ieșind domnul în divanul cel mare, s-au citit fermanul împărătescu, întru care era multe cuvinte ce nu scriia la alți domni de lauda și cinstea măriii-sale, pre lîngă care era și acestea, cum că slujind măriia-sa și părinții și moșii și strămoșii măriii-sale împărățiii cu mare dreptate, i-au dăruit și i-au întărit domniia Țării Rumînești în viiața măriii-sale să o aibă. Și isprăvind fermanul dă citit, l-au îmbrăcat cu caftan, și șăzînd în scaun, făcîndu-să șănlîc cu pușcile, și cu tunurile după obiceiu, fiind toți arhierii strînși acolo, care să întîmplase dă era ca la 12 arhierei, și boierii cei mari, și ceilalți, și neguțători, și căpitani, au mers de au sărutat cu toții mîna și poala domnului, și s-au făcut bucurie mare într-acea zi. Cu toții zicea să trăiască măriia-sa Nicolaie-vodă întru ani mulți. Întru acest an s-au sculat cîțiva turci de pe margine care avea dobitoace în țară de să punea împotrivă și nu vrea să dea văcăritul după vitele lor, și măriia-sa aflînd de aceasta, că să pun împotrivă, au scris la Poartă și au scos fermanuri cu mare tăriie, ca să-i apuce făr’ dă voia lor, să dea toți văcăritul. Era un ferman la seraschier-ul, și la alți pași dupe margine, întru care poruncea împărăția, pre carele s-ar pune împotrivă și n-ar vrea să plătească văcăritul, nu numai să-i pedepsească, ci și surghiun să-i facă, care văzînd și ei fermanuri cu atîta tăriie, s-au supus, poruncii, și au plătit văcăritul. Pururea era măria-sa cu priveghere, nu numai în cele mari, ci și în cele ce să văd a fi mici, și cele ce socotiia că sînt de stricăciune țării, nu lăsa nici într-un chip să le facă, ci să nevoia în tot chipul fără preget de le îndrepta, precum s-au văzut și la alte multe, dar și la aceasta, că fiind un vad dă trecea peste Olt, împotriva Izlazului, unde se cheamă Gîrle, care după ce s-au luat Olt[ul] la nemți s-au fost închis și nu umbla, iar oare[care] turc de la Nicopoe, anume Ali aga limongiul, pentru lăcomiia lui, și ca să aibă el folos, au deschis acel vad dă trecea peste Olt fieștecarele și buni și răi fără nici o opreală, cari și nemți le era pe plăcere, iar măria-sa văzînd că acel vad aduce pagubă țării, au scos ferman de la împărățiie, cu mare tăriie, și s-au închis acel vad și s-au părăsit dă tot. Într-acest an, s-au isprăvit și zidul mănăstirii măriii-sale de la Văcărești de jur împrejur, precum s-au căzut, și au mai adaos măriia-sa mănăstirii și această milă, ca să ia în toți anii din vama tîrgului Bucureștilor, din partea domnească, din cît ar ieși, al treilea ban. Și nu numai la această mănăstire au arătat măriia-sa milă, ci și la alte mănăstiri, și biserici, precum au făcut și mitropolii, că văzîndu-o măriia-sa slabă din venituri, și mai vîrtos că cele mai multe și mai bune moșii cu venituri au rămas peste Olt, mai ales Oreavița, de unde avea și vii bune, și avea de lua și vinăriciu, lipsindu-să de acelea i-au dat moșiia Cărănenii cu morile de acolo, și i-au făcut și hrisov domnesc, ca să țiie un sat la Futoaia, și să fie fără dajdiie și oieritul și dijmăritul sătenilor să-l ia Mitropoliia. I-au făcut să ia și din vama Grecii talere 200 în toți anii. Atuncea s-au isprăvit și paraclisul de la Mitropolie, care s-au făcut iar cu cheltuiala și cu mila măriii-sale. Episcopiii Buzăului încă i-au făcut milă, ca să ia din vinărici[ul] Buzăului în toți anii cîte talere 200; și acești bani au dat măriia-sa Nicolaie-vodă poruncă să nu-i cheltuiască la alte trebi, fără cît să facă școală grecească și slovenească, care s-au și făcut îndată. Și unii mănăstiri de la Buzău ce să cheamă mănăstirea Banului unde să află o icoană făcătoare de minuni a Precistii, i-au făcut măriia-sa hrisov ca să țiie oameni cu ruptoare, și ca să scutească vite, de vinărit, de oierit, de dijmărit. Viind și preoții de la biserica domnească dă la Cîmpu Lung, care este făcută dă doamna Mircii-vodă, și jăluindu-i-să cum că biserica s-au stricat, și odăjdiile s-au ponosit, au dat măriia-sa cheltuială, și au trimis de s-au înnoit și biserica: și s-au și zugrăvit, și s-au făcut și odăjdiile. Isprăvindu-să și biserica dă piiatră ce o au făcut Iordache Crețulescu vornicul aici în București în mahalaoa […] i-au dat măriia-sa din locul domnesc împrejurul bisericii cît i-au trebuit. Pentru aceste faceri de bine ce au făcut măriia-sa la sfintele lăcașuri dăstule molitfe și blagoslovenii au luat măriia-sa de la arhierei și de la preoți, care ruga pre Dumnezeu pentru fericită sănătatea măriii-sale, și pentru ca să-l învrednicească Dumnezeu pururea a face mile și bunătăți de acestea. Într-acest an viind poruncă de la împărăție ca să se trimiță cară și salahori la Diiu, să lucreze la cetate, ca întru alți trecuți ani, n-au supărat măriia-sa nici pe boieri, nici pe mazîli, nici pe mănăstiri, nici pe țară, ci au dat măriia-sa bani gata de s-au făcut aceste și s-au trimis, și cu aceasta, și porunca împărătească s-au făcut, și toți au rămas mulțumiți și odihniți. Într-acest an fiind logofăt mare Iordache Crețulescu, l-au mazilit măriia-sa, și au pus logofăt mare pe Mateiu Fălcoianu. Dar n-au trecut vreme multă; ci fiind vornic mare eu, Radul Popescu, în cinstea și în dragostea măriei-sale, și viind la vreme dă bătrînețe și dă slăbiciune, socotind că și ale lumii sînt toate dășarte, singur din bunăvoie am cerut voie de la măriia-sa, și am mers de m-am călugărit la mănăstire la Radul-vodă și au pus măriia-sa vornic mare pe Iordache Crețulescu. Scos-au din visterie și pe Doniie, și au pus vistier mare iar pe Grigorie Halepliul. Murind peste Olt și Vintilă ce au fost căpitan mare de margine, așijderea și jupîneasa lui, fata Diicului Buicescului, și rămîindu-le două fete, care cunoscînd că este rău a trăi peste Olt, văzînd și procopseala ce au făcut părinții lor, că au răpus tot ce au dus de aicea acolo, și au murit și fără vreme de necazurile nemților, au pus gînd să viie în țară, că avea moșii dăstule dintr-acoace, și au scris carte la domnul cu rugăminte, ca să-și arate milă și către dînsile să le primească supt umbra măriii-sale. De care măriia-sa i-au părut bine, că era din fire milostiv spre cei săraci de părinți, și aducîndu-le aicea în țară, îndată pre cea mare o au măritat-o și o au dat-o după un văr al măriii-sale, anume Gavrilașco, ce fusese clucer mare de ariie . I-au făcut măriia-sa nuntă prea frumoasă, după aceia i-au făcut și hrisov ca să fiie odihnit totdeauna de dădji și să țiie oameni scutiți și de tot felul de dobitoace, iar pre cea mai mică o au logodit după fecioriul lui Mateiu Fălcoianul vel-logofăt și le-au dat ca să stăpînească toate moșiile părinților, care era luate pe seama domniii, de cînd pribegise Vintilă tatăl lor. Această milă o au făcut măriia-sa și mai nainte de aceasta și cu Ioniță Roset, fecioriul vornicului Iordache de la Moldova, carele fiind la Țarigrad au venit cu măriia-sa aicea în țară, și într-acest an l-au însurat dîndu-i pre Păuna, din fetile stolnicului Mateiu Filipescu, și miluindu-l cu hrisov domnesc ca să fiie odihnit de dădji, iproci . Făcutu-s-au și alte nunte și veselii multe într-acest an de feciori de boieri de țară, și streini care au luat fete de boieri, pre care i-au miluit măriia-sa cu hrisoave domnești, să fiie nedajnici, și să scutească dobitoace și altele. Într-acest an era să viie de la Țarigrad preafericitul patriiarh al Ierusalimului, sfințiia-sa kir Hrisanthu, a căruia venire cu multă bucurie o aștepta domnul, și pentru ca să ia blagosloveniie și pentru ca să facă tîrnoseala mănăstirii măriii-sale de la Văcărești. Și trimisese domnul și rădvan, și seimeni ca să viie cu odihnă și cu cinste. Își făcuse și sfințiia-sa toată gătirea de acolo, și era numai ca să purcează, iar din pricina unor oameni răi, s-au zăticnit și n-au putut să vie întru acest an. Cade-să ca să semnăm aicea și cîți coconi au dăruit Dumnezeu domnului cu doamna măriii-sale Smaranda, de cînd au venit cu a dooa domnie aici în țară. După ce au venit măriia-sa cu această a dooă domnie, dăruit-au Dumnezeu, la al doilea an, un cocon carele s-au născut în luna lui dechemvrie în 12 zile, leatul 7229, și s-au numit din botez Alexandru, pe numele moșu-său Alexandru Exaporiton. După nașterea acestui cocon, trecînd un an, iarăși s-au născut măriii-sale o cocoană care s-au numit domnița Sultana pe numele moașă-săi doamna pomenitului Exaporiton. Și la anul ce s-au urmat, i s-au născut măriii-sale un cocon, care s-au numit Ștefan, a căruia viiață fiind scurtă, s-au mutat cătră domnul în lăcașurile cele vecinice și fericite, și Dumnezeu ca să-i mîngîie mîhnirea ce au avut, l-au bucurat cu nașterea altui cocon, carele s-au numit iarăși Ștefan. Pînă într-acest an, cu acești coconi au dăruit Dumnezeu pre măriia-sa Nicolaie-vodă, semn de dumnezeiască blagosloveniie precum zice proorocul și împăratul David: „Iată așa să va blagoslovi omul cel ce să teme de domnul“. [................................]


content:
Ursul ce domena-n pădure, Umblând noaptea după mure, De un corn fu înțepat; A doua zi decretează Că din țară exilează Orice-animal cornurat. Țapi și capre, cerbi și ciute, La ast ordin pleacă iute Altă patrie-a căta; Iepure citind decretul, Își făcu și el pachetul Gata a se depărta. "- Stăi pe loc, vulpea îi zise, Tu n-ai coarne; aste scrise Pe noi doi nu ne privesc." "- Când pe-o simplă neghiobie Toți cornații se proscrie, Zău ! mă tem, mă îngrijesc Ca despotica putere Să nu fie de părere Că a mele lungi urechi Sunt chiar coarne răsturnate; Sofismele-s uzitate De tiranii noi și vechi."


content:
Rătăcesc în căi străine, De căminu-mi depărtat; Petrec viața în suspine, Pâinea 'n lacrămi mi-am udat. Fie pâinea cât de rea, Tot mai bine în țara mea! Ah! în țara mea frumosă Am lăsat tată iubit, Am lăsat mamă duioasă, Ce de plânsuri a albit. Fie pâinea cât de rea, Tot mai bine în țara mea! Vezi o culme muntenească Ș'o căsuță de desubt? Este casa părintească, Unde laptele am supt. Fie pâinea cât de rea, Tot mai bine în țara mea! În dumbrava verde, deasă, O fecioară vezi trecând? Este-a inimei miresă, Ce mă chiamă suspinând. Fie pâinea cât de rea, Tot mai bine în țara mea! La străini am stat la masă, Și cu ei m'am ospătat; Dar gândind la mine-a casă, Lacrămi rîuri am vărsat. Fie pâinea cât de rea, Tot mai bine în țara mea! Cine țara 'și iubeste, Nu dă lumea pentru ea; Oh! atunci inima-mi crește. Când gândesc a o vedea! Fie pâinea cât de rea, Tot mai bine în țara mea! Fericiți câți sînt aproape De căminul părintesc! D'oiu muri, voiu să mă'ngroape În pămîntul românesc. Fie piatra cât de grea, Tot mai bine în țara mea!


content:
Vedeau că ceva straniu se petrecea în casă: Femei, bărbați în negru, cari mai toți plângeau; Măicuța lor iubită întinsă pe o masă, De facle înconjurată, și preoții citeau. Deodată copilașii în brațe se luară, Și fără a-și da seama, ei suspinau amar; Mult timp șezură astfel; iar când se deșteptară, Zăriră p'a lor mamă, trecând p'un negru car... Și tot ce mai țin minte, e o grădină, în care Stau șir chipuri de piatră, coloane, lespezi, cruci; Doi oameni în cămașă, săpând o gropă mare, Pe când vibra în aer funebrul glas de tuci. Când seara veni ora, copiii să se culce, Voiră c'altă dată pe mamă-a săruta; Dar în deșert cătară pe mama lor cea dulce Și 'n deșert chemară.... ea, vai! nu s'arăta.... Trecuse miezul nopții, domnea tăcere-adâncă, Ei nu puteau s'adoarmă, se svîrcoleau prin pat: „Frate, zise cel mai mare, ochii n'am închis încă, Me tot gândesc la mamă, de ce ne-o fi lăsat?” — „Poate, răspunse micul, pe noi e supărată, Dar e așa de bună, mâine ne va ierta.” — „Oh, nu sciu de ce-mi vine să plâng câte odată, De ce în carul negru ea nemișcată sta?” Așa vorbeau copiii...; trecu întinsa noapte, Sîrmanii încercară s'adoarmă 'n deșert; Tot așteptau s'audă a maicei dulce șopte Ș' un dor fără de margini simțeau în al lor piept. Trecură zile multe, copiii 'n așteptare, La fie-care sgomot spre ușă alergau; Văzând că nu mai vine, vărsau lacrămi amare, Pe câți intrau în casă, de dînsa întrebau! Și toți ziceau: „E'n ceruri de îngeri ocolită, Petrece fericită, făr'a gândi la voi.” — „Nu! răspundeau copiii, măicuța mult iubită Nu poate fi în ceruri ferice fără noi!” Iar ei fără de dînsa păreau străini pe lume, Amici, plăceri sau jocuri, nimic nu-i atrăgea; Orice altă iubire, în lipsa unei mume, Să stingă-a lor mâhnire, putere nu avea. Așa trecu o vreme; iar mortea ne'mpăcată Fu pentru ei umană, duioasă ca o sor: Căci nu voi, sîrmanii, lung timp să-i mai despartă De mama lor; la ambii săpa mormîntul lor, Acum ei dorm în pace, de mama lor aproape; Acum ferice 'n ceruri toți trei s'au întrunit; Precum la cimitir unite sînt trei groape, Așa mortea unit-a, ce dînsa a despărțit.


content:
Acolo unde lângă râu Se-nșir' răchiți bătrâne, Se duce gândul meu ades, Se duce azi și mâine. Acolo-i satu-ncununat Cu-a nucilor verdeață, Ferice-acolo am trăit A vieții dimineață. Bisericuța cea de lemn Și azi e vie-n minte-mi; Căsuța cu doi plopi la drum O văd parcă nainte-mi. Și parcă din grădină ies S-apuc pe ulicioara Ce duce la ogor, țiind De mână surioara. Ah! cugetul mi-e ne-mpăcat Căci am pornit în lume, Căci am fost surd la tristul plâns Al iubitoarei mume! Ca roua s-au topit, s-au dus Iluziile toate, Și sufletu-mi înstrăinat De jale nu mai poate. Și dacă din atâtea flori Nici una nu-mi rămâne, Un singur gând, un singur dor De suflet se mai ține... De n-am putut ca să trăiesc De scumpul sat aproape, La cea biserica de lemn Când oi muri mă-ngroape. S-ascult prin somnul cel de veci Cetaniile sfinte, Ș-acele cânturi ce-mi aduc De-a mea pruncie-aminte; Să mai ascult ca de demult Cum seara toaca bate, Când duhul păcii maiestos Plutește peste toate.


content:
Ce răsună? Ce s'aude? Ce glas dulce românesc? Ce flăcăi ca bradul verde, Ochii noștri îi uimesc? Sunt Olteni, scăparea noastră, Bucurați-vă Ieșeni! Voi cu inima creștină, Cumpărați dela Olteni! Oltul falnic prin copiii-și Zice Prutului scârbit: – Dulce frate, fii în pace, Steaua ta a răsărit!... La cel glas de mângâiere Geme sufletu'n dușmani. Voi cu inima creștină, Nici un ac dela Jidani! Mică e lumina încă! Dar credința 'n Cel de Sus, în părintele dreptății, Și'ntunericu-i răpus! Soarele frumos luci-va... Bucurați-vă Ieșeni! Voi cu inima creștini, Cumpărați dela Olteni! Iazmele otrăvitoare, Duhul rău și necurat, Vai! destul ne-au supt puterea Și vieața ne-au secat. De pe ochii voștri rupeți Pânza'ntinsă de dușmani Voi cu inima creștină, Nici un ac dela Jidani! Frații certe-se 'ntre dânșii, Fiii cu părinții lor! Dar blăstăm cu foc s'ajungă Pe acel cutezător, Care fără de iubire S'ar uita la cei Munteni! Ascultați Români cuvântu-mi! Cumpărați dela Olteni! Și atunci vieața noastră, Precum râul cristalin, Se va scurge, limpezită De otravă și venin. Morții noștri n'or mai plânge Sub călcâie de dușmani. Sus dar inimile voastre! Nici un ac dela Jidani!


content:
Un om nalt și deșarat, La față foarte scurmat, Cu barbă dintr-însu, Vrednic de tot rîsu, Umblă crăcănat, Din șolduri legănat, La chip urît și slut, Să socotește ariftè, Ocara lumii și eglengè, Se mîndrește, fudulește Gîci cine este.


content:
Pe aceasta îi gîci-o, Lesne îi nimeri-o, O babă cu fumuri de frumoasă, Dar o foarte mare mincinoasă, Zavistnică, clevetitoare, Ocarnică, hulitoare, Grăiește cu necontenire, Răcnește, țipă de piire, Se împodobește, zarifefsăște, Se pudruește și sulimenește, Gîci cine este.


content:
Vîrsta și vremea... carele toate le preface, Scumpete în galantomie Și galantomie în iconomie Vrut-au și pah. Lazu să se-îmbrace, Deci gustul nu-i lipsește, Punga nu-l embodisăște, În Ies să ivește, Pe ulița mare să trăzaște, Cu 15 lei cheltuială Să facă pombă și fală Întră în sultan mezat, Cumpără un șlic albu lat, Banița în cap își trîntește Și singur să fudulește ; Iar ca să nu fie strănțuros, Își întoarce bernevici pe dos, Iar antereu și caftan Are din zilele lui Cehan, Dar conteș din zilele cui, La letopiseți nu-i.


content:
O boală nouă ivită, În modă acum ișită, Stîrnită de flocane, Ce-i zic istericale. Aceasta patimă grecească La țigance este firească. Iar grecele o au de gingășii Să se zbuciume ca d-epilepsii. Apoi și din moldovence Ca să samene a grece, Și ele se fac c-amețescu, Socotind ca să arate delicate, Fără pricină, de-orice cad leșinate, Să afumă cu pene Pe subt nas, ochi și gene. Dar spre acești patimi vindecari Ne face gazeta înștiințari, De o doftorii ispitită, Acum în public prevestită. În vreme cînd năbădaica vine Să aibă bărbatul un bici bun la sine Și la c... să-i deie una sută bine Șăptezăci sau noăzăci și unul la vine, Cinzăci, șăsăzeci la spati, Să o umple de sănătati. Cu aceasta pre mult să folosăscu, Grece, moldovence să tămăduiescu ; Iar la țigance să nu ispitească, Fiind boala la ele firească.


content:
Amândoi pășeam domol, braț la braț, privind cum se lungesc, împrejurul nostru, umbrele înserării peste ogoarele dogorâte ale toamnei, și vorbeam despre toate, despre știință, despre literatură, dar, mai ales, despre ce puteau vorbi doi studenți la vârsta noastră: despre dragoste. Poate era și taina înserării de vină, căci glasurile ne tremurau. Prin văzduh treceau cârduri de rațe sălbatice spre iazurile din apropiere, ca să se culce în păpurișul ce foșnea în bătaia vântului de seară, iar dinspre Suceava se auzea tocând și trăgând clopotele. Dar gândurile noastre luară alt curs, căci, deodată, răsări înainte-ne, de după sprânceana dealului, o turlă de biserică, a cărei cruce scânteia în focul asfințitului: era mănăstirea Hagigadar, ce se ridică stingheră în mijlocul câmpului, drept în vârful unei uriașe movile de pământ. Am hotărât să o vizităm, cu toate că era cam târziu, și, de aceea, am intrat în ogradă, unde nu ne-a ieșit nimeni înainte, deși ușa de la una din cele două chilii era deschisă larg și un câine dormea întins pe prag. Ca să dăm peste vreun suflet de om, ne-am uitat și peste zid, în vale, unde se auzea larmă de glasuri: păzitorul schitului culegea, acolo, merele din pomătul ce se întindea pe coastă până la mijlocul zidului. O fetiță de vreo cincisprezece ani urca dealul cu coșul plin de mere galbene și roșii și, cum ne zări, rămase locului uimită, puse coșul pe jos și strigă după cineva, în vale. La chemarea ei, urcă dealul păzitorul armean al schitului, împreună cu două „cucoane” și o slugă. Le-am dat tuturor „bună vremea” și le-am spus că vrem să vedem mănăstirea și chiliile, deși nu mai locuiesc, acum, călugărițele întrânsele. Măcar că eram străini, am fost primiți foarte cumsecade: ne-au adus scaune să ședem și ne-au servit câte-o dulceață și pere galbene, ce ni le adusese copilița cea cu ochii negri. Cu tot întunericul înserării, am mai zăbovit puțin ca să întrebăm cine au fost ctitorii mănăstirii și de când nu mai trăiesc călugărițe întrânsa. Am aflat multe despre fosta mănăstire de călugărițe armence, la care peregrinează, și acum, o mulțime de armeni, mai ales femei, din pricina icoanei făcătoare de minuni, care se află înlăuntrul bisericii. Prietenul meu, care citise, în tinerețe, o mulțime de romane haiducești, îl întreabă pe păzitorul schitului ori de nu îi e frică aici, în mijlocul câmpului, așa de departe de locuințe omenești. Răspunse „cucoana Aneta”, una din cele două femei, care era mai în vârstă și se vedea că-i din România după vorba cea înțepată, dar, mai ales, după mâncărimea de limbă ce avea, că, uneori, vin și pe acolo oameni răi, dar că toți cei din mănăstire au fost apărați de icoana Maicii Domnului cea făcătoare de minuni. – Odată, am avut chiar eu o întâmplare, ne povesti cucoana Aneta, în tinerețile mele, și anume în chilia asta, ce-o vedeți înaintea dumneavoastră. Pe vremea aceea, eram fată mare și-mi trăiau încă părinții și frații. E mult de atunci, și totuși, îmi aduc așa de bine aminte de toate amănuntele, de parcă s-ar fi întâmplat ieri-alaltăieri… Era după Crăciun și afară se pusese o iarnă grea, cum nu se mai pomenise de multă vreme. Într-o zi, numai ce văd că vine la noi, la Suceava, frate-meu, Ovanes, care locuia aici, la mănăstire. Vine, zic, și mă cheamă să stau vreo săptămână cu băieții lui, la mănăstire, și să dau seama de chilii, că el merge cu soția în România, la Panciu, la celălalt frate mai mare, Garabet, care ținea han acolo. Voia să fie la cununia fetei lui Garabet, Natalița, iar, după o săptămână, avea să se întoarcă. Eu încă m-aș fi dus bucuroasă, mai ales că, la urmă, se hotărâră și părinții mei să meargă la nunta lui Garabet, pe care nu-l văzuseră de multă vreme; ei însă începură să-mi vorbească despre iarna cea grea, de drumurile rele și de guturai, așa de stăruitor, încât am rămas acasă. La început, am plâns nițel, dar m-am ogoit îndată, căci vedeam bine că mănăstirea nu putea să rămână aici, în mijlocul câmpului, pustie, fără suflet de om pe lângă dânsa, și, de aceea, de voie, de nevoie, m-am înduplecat, cu atât mai mult că părinții aveau să-l aducă, la întoarcere, pentru vreo câteva zile, și pe logodnicul meu din Panciu, cu numele Cristea Manea. Nepoții mei erau mici, abia răsăriți: băiatul, de vreo zece, iar copila – de vreo opt ani. Ovanes mi-a dat toate cheile cămărilor pe mână, și m-a sfătuit să închid, de cu vreme, ușa, îndată ce-a prinde a însera. La mănăstire, mai era și o slugă bătrână, un surd, care căra apă, tăia lemne și îngrijea două vaci. Cum vedeți, mănăstirea, înconjurată cu ziduri înalte, e cocoțată pe vârful unui deal, în mijlocul câmpului, și, pentru că înăuntru nu sunt, acum, călugărițe – ca pe vremuri, nu prea abate nimeni pe aici. Iarna, însă, când viscolește și drumurile sunt astupate de troiene, nu zărești țipenie de om primprejur, așa-i de pustiu locul. Dar mă dedasem cu urâtul: peste zi, hrăneam galițele, spălam și hrăneam copiii, făceam mâncare, mai coseam la gherghef și mă gândeam la nunta de la Panciu și la logodnicul care avea să vină să mă vadă. Fricoasă nu eram din cale-afară, dar, totuși, nu-mi era oarecum îndemână, mai ales îndată ce cădea noaptea, când începea să se audă, împrejurul zidurilor, urletul jalnic al haitelor de lupi, ce ieșiseră la drumul mare din pricina iernii celei grele. Știam că peste zid n-au să sară, iar porțile erau încuiate și, de aceea, după ce culcam copiii, mă răzimam cu spatele de soba fierbinte și citeam niște cărți sfinte, până ce mă pălea somnul. În cea din urmă seară, însă, după ce-am căutat ori de-s porțile închise și după ce-am pus sluga să-mi aducă apă și lemne în casă, am încuiat, cam devreme, ușa cu zăvorul, am tras parul de-a curmezișul și mi-am luat, apoi, colțunul să împletesc. Pe slugă am trimis-o să se culce în grajd. Cina o luasem de cu vreme, încă pe când se zărea afară. Copiii nu dormeau, ci se jucau prin casă cu un cal de lemn, înțepenit pe roate, pe care-l puneau să-l tragă mâța. Stam așa, pe gânduri, și împleteam, ascultând cum turbă viscolul, căci se pornise, după ce a înnoptat, o viforniță strașnică, de nu se vedea lumea. În vuietul vântului, auzeam glasuri ciudate: parcă sunau clopote dogite, poate erau și glasuri slabe de oameni rătăciți, cine mai știe!, căci vântul de iarnă ușor îți înșeală auzul. Am tras perdelele la ferești și mă gândeam ce mi-or aduce, a doua zi, părinții de la nuntă. Într-un târziu, deodată, începe câinele să hămăiască așa de furios de gândeai că se sfarmă. Mie mi se tăiară, atunci, picioarele de pe la genunchi și-mi îngheță inima de frică. Copiii se ghemuiră într-un cotlon, lângă sobă, cu ochii mari și cu buzele deschise, aproape-aproape să înceapă a plânge. Mă dau, încet, lângă fereastră și ascult, lângă zid, cu urechea și cel mai mic zgomot din ogradă, ca să pot desluși ce este. Vifornița se potolise și, acum, strălucea, afară, luna. Gangul începu să trosnească și, îndată, auzii bocănind pași de om. De bună seamă, sunt hoți, iar sluga doarme dusă. Trosc! trosc! Făcea omătul călcat de ciubote. – Sunt mai mulți! îmi zic eu. Începură să vorbească și unul merse la ușă, încercând să o deschidă. Gândul că poate am uitat ușa descuiată mă înlemnise de spaimă! Numai cu mare greu, nici nu știu cum, m-am târât, pe lângă perete, în tindă și am pipăit zăvorul: era tras! Parcă-mi veni inima la loc, căci ușa era de stejar vârtos, bătută cu ținte, și avea, de-a curmezișul, pus un par, iar fereștile erau întărite cu gratii groase. Înainte de a merge la ușă, slăbisem așa de tare, întocmai ca și când visezi că cineva vrea să te omoare și tu nu poți fugi, nici striga, căci parcă te-năduși, iar picioarele ți-s grele ca de plumb. Am vrut și eu să strig, dar puteam să bag copiii în boli și, apoi, cine m-ar fi auzit în pustietatea asta? Câinele mănăstirii, însă, un câine ciobănesc mare și flocos, pe care-l dezlegam noaptea, nu-și afla loc, acum, așa lătra și se zbătea, sărind să rupă tâlharii din gang, pe care-i auzeam cum se apără suduind. Sluga, și așa surdă, dormea somnul drepților în grajdul vitelor, pe care îl încuiase cu grijire de cu seară. Eram singură, numai cu Dumnezeu. – Da’ dă-i un ciomag și astupă-i gura! zise, mânios, unul dintre ei. Și, deodată, începu câinele să schelălăiască așa de dureros ca și cum l-ar fi înjunghiat cineva. De aceea, nu se mai apropia de hoți, ci scheuna întruna pe un ton plângător, în mijlocul ogrăzii mănăstirii, împlând valea de groază. Copiii plângeau și ei speriați, de nu-i puteam ogoi, iar eu am avut încă destulă vreme să sting lampa. Am culcat copiii ce plângeau în pat, m-am pus lângă dânșii, plângând și eu în tăcere, iar ei, bieții, mă cuprinseseră de după gât, țipând: – Țață! țață, nu ne lăsa!… Tot mai aveam nădejde că nu vor putea intra în casă, dar, când începură să izbească cu topoarele în ușă, inima mi se făcu cât un purice de mică și mai că încetă să zvâcnească de spaimă. Pe frunte, îmi curgea sudoarea în șiroaie reci și tremuram ca varga: așa o noapte n-am mai petrecut în viața mea! Afară, topoarele trosneau tot mai des, tot mai înfuriat, amenințând să facă ușa țăndări, iar eu tresăream la fiecare lovitură ca și cum ar fi izbit în inima mea. Văzând că ușa e prea tare, hoții se apucară de gratiile fereștii ca să le îndoaie, dar nici aici n-au isprăvit nimic. Într-un târziu, conteniră: păreau că mai răsuflă. Nu se auzea nimic afară, decât doar schelălăitul câinelui, care se ascunsese undeva, după grajd. Tâlharii începură să vorbească iarăși și să suduie groaznic, lovind din nou cu muchia toporului în ușă. Erau, însă, cele din urmă izbiri, căci îndată se auziră bocăniturile ciubotelor și omătul trosnind pe gang. Se îndepărtară. De acolo, din pat, căutam să prind cu urechea trosnetul pașilor ca să știu în ce parte se îndreaptă, dar din pricina omătului celui gros, n-am putut. Cât voi fi stat așa, nu știu, dar, de la o vreme, nemaiauzind nimic, mă furișai încet pe lângă pereți și trasei un chibrit pe perete ca să văd câte ceasuri sunt și ori de mai este mult până la ziuă, care parcă n-are să se mai zărească. Ceasornicul stătuse din mers, iar arătătorul arăta un ceas și un sfert după miezul nopții. Cine știe când va fi încetat să meargă! Târându-mă pe lângă perete, am ajuns la o fereastră și am ridicat, încet, un colț de perdea: afară, era o lună de vedeai ca ziua, iar în ogradă nu se auzea, nici nu se vedea nimic, afară de câine, care trebuie să fi fost stâlcit rău, căci scheuna mai departe. M-am întors în pat și-mi făcui fel de fel de planuri. Unde or fi hoții acum? Ce vor fi făcând? Câteodată, căutam să-mi fac fire și-mi ziceam că vor fi trecut, poate, zidul și se vor fi pierdut în noapte, apoi iarăși mă întorceam și mă frământam cu gândul să nu fi luat vacile din grajd sau poate că s-au urcat pe casă, spre a intra pe horn înlăuntru. Un gând nebun, de altfel, atunci, însă credeam că se poate și așa ceva și, de aceea, răscolii repede focul din vatră, unde mai găsii puțin jăratic și începui să pun pe foc vârtos. Era și frig în casă, acum, dar mă gândeam, în mintea mea înspăimântată, că prin fum nu se vor putea coborî în casă. Copiii adormiseră cu încetul. Tăcerea cea moartă a odăii mă înfiora și mai tare decât hoții și, de aceea, mișcai ceasornicul ca să știu măcar ceva viu și treaz în casă. Ascultam!… Gândul că mă aflu așa departe de ființe omenești, cu viața în mână, în mijlocul unui câmp pustiu, mă îngrozea din ce în ce mai mult. Lemnul trosnea în sobă, ceasornicul ticăia și, odată cu căldura ce creștea în odaie, îmi venea pe-ncetul și inima… Așa am vegheat toată dimineața aceea, iar când se vedea bine afară, aud zăngănitul vesel al clopoțeilor de la o sanie și, de bucurie, sar la fereastră să văd ce-i. Nu se zărea încă nimic, dar sunetul de clopoței stăruia, apropiindu-se. De bună seamă, se întorceau cei de la Panciu, care vor fi trecut prin vama de la Bunești. Am deschis, cu mare băgare de seamă, ușa, uitându-mă primprejur cu frică și am trimis sluga să deschidă poarta. Săniuțele se repeziră în ogradă și, dintr-însele, îmbrobodiți în blănuri groase, se scoborâră părinții, frate-meu cu soția și logodnicul meu. Când m-au zărit, au rămas ca trăsniți. Nu știam de ce, dar, uitându-mă, apoi, în oglindă, am priceput care-i pricina spaimei lor: fața-mi era suptă și galbenă ca ceara, ochii – roșii de nesomn și duși în fundul capului, iar pe tâmple îmi răsăriseră o mulțime de peri albi. Mă mir că nu mi-am pierdut mințile de frică, dar, după aceea, a trebuit să zac la pat patru săptămâni încheiate și, din pricina asta, nici nunta n-am putut să o fac în câșlegile acelea… Pe aici, n-am mai fost de multă vreme și, dacă am venit acu’, în toamna asta, am făcut-o pentru că am voit să-mi văd neamurile din Suceava și locurile unde mi-am petrecut tinerețile… Se întunecase de-a binelea când ne-am sculat să plecăm, mulțumind „cucoanei” pentru povestire, iar celei din loc – pentru primirea frumoasă, cu toate că eram numai niște străini. Păzitorul mănăstirii, împreună cu sluga, căra poamele din vale, iar ca să vadă pe unde urcă, fetița cea mică le ținea lampa, răzimată fiind de zid. Mergeam repede, dar tăcuți, spre oraș, uitându-ne, din când în când, înapoi, spre mănăstire. Blânda lumină a lămpii ce rănea întunericul stărui încă multă vreme acolo, devenind din ce în ce mai mică, până ce se stinse cu totul ca o picătură de foc în marea de întuneric a nopții.


content:
În seara zilei de 3 iunie 1859, se așezase batalionul nostru de vânători ardeleni nr. 23, împreună cu brigada Hartung, în Abbiategrasso, un sat mic, nu departe de Magenta. Noi, câțiva ofițeri și vreo treizeci de soldați, aveam să rămânem în ogradă la signor Vacano. Parcă-l văd și acum, cu comănacul pe-o ureche, barba stufoasă, sură și cu lulea în colțul gurii; toată vremea zâmbește fericit, poveste întâmplări din viața lui și ne tratează cu tabac de nas dintr-o tabacheră veche de mesteacăn. Și, dacă unul strănută, el îl bate prietenește pe umăr, închide șiret dintr-un ochi și ne întreabă la cine am gândit. Casa morarului era o clădire mare, veche și zidită în stil șvițerean; jos era moara, iar în rândul de sus locuia signor Vacano. În seara aceea, el ședea pe trepte, cu soția sa, signora Giulia, o femeie puțintică la trup, dar încă frumoasă la vârsta ei: să fi avut vreo patruzeci de ani. El fuma, răzimat cu un cot pe genunchi, și privea la roata morii dus pe gânduri; ea dezghioca mazăre în poală și alunga, din vreme-n vreme, găinile de dinaintea lui. În ogradă ardeau focuri vioaie: soldații își fierbeau mâncarea în căldări. Prin amurgul vioriu, se zărea satul Abbiategrasso într-o pâclă deasă: din hogeaguri ieșea fum, femei și fete spălau cămăși la pârâu și, pe malul verde, pășteau cai împiedicați. Câte un sunet răzleț de goarnă se clătina pe deasupra satului. Nemișcată plutește secera palidă a lunii peste valea lui Naviglio Grande și noaptea adâncă înfășură satele ca o mână uriașă a morții ce acoperă totul. Numai de departe, dinspre Magenta, se aud pârâituri de puști, ce mor în răstimpuri și în răstimpuri învie iarăși, slabe, tremurătoare, ori tunurile bubuie înfundat. Din ogradă, se uită soldații spre asfințit, unde se încolăcesc flăcări uriașe și ard satele, și un miros de fum greu, înăbușit, pătrunde până la noi. Ici și acolo, se aude zuruit surd de arme: sunt coloane de marș ce-și caută posturile. Dar, încetul cu încetul, se face liniște, o liniște adâncă, înfiorătoare, ce prevestește o catastrofă groaznică: întocmai ca liniștea cea moartă, înaintea unui orcan… În umbră, abia zăresc fața lui signor Vanco. Doamne, cum se schimbă și omul! Cum era bătrânul înainte și cum îi acum! Când l-am rugat, mai înainte, să ne îngăduie să rămânem la moară, el s-a sculat binișor în picioare, a băgat o mână în buzunarul pantalonilor, iar cu cealaltă a luat pipa din gură, a scuipat de mai multe ori și ne-a măsurat cu privirile din creștet până-n tălpi, fără să rostească o vorbă. Ochii lui negri, focoși, îi jucau mereu în cap, sub sprâncenele stufoase. – S-a mâniat piemontezul, măi frate! zise un soldat de al nostru. Atunci, fața lui signor Vacano se lumină, deodată, și ochii cei negri deveniră blânzi, de nerecunoscut. – Signorii-s italieni, așa-i? ne întrebă, întinzându-mi mâna. – Nu, noi suntem din Ardeal, îi răspunsei eu în italienește. – Nuuu! Signorii-s italieni, dar nu vor să spună… Vă trădează limba. Dacă sunteți italieni, vă primesc, de ce nu!? Noi am tăcut, mulțumiți fiind cu explicația lui signor Vacano. Apoi, el își duse mâinile la gură și strigă tare, de vreo două ori: – Giacomo!… Giacomo!… Din moară ieși un servitor, cu mânecile suflecate. – Giacomo, adă scaune pentru signori, căci signorii-s italieni din Austria! Și, întorcându-se către noi, ne zice râzând: Italieni, numai… mai corciți!… Noi, toți câți știam limba italiană, am izbucnit în râs. Acum, eu șed pe scaun și-l înfășor cu privirile pe signor Vacano. El își scutură luleaua de scrum și și-o umple, iarăși, cu tabac. Toată vremea, îi joacă pe buze râsul cel ștrengăresc, care-i stă așa de bine, mai ales că are comănacul pe-o ureche și luleaua-n colțul gurii, de parcă-ar zice: – Pe moș Vacano nu-l înșelați cu una, cu două! Și, ca și cum i-aș fi ghicit gândul, îl întreb așa, în șagă: – Ei, ce suntem noi, signore? – Na, apoi italieni din Lombardia, ori din altă parte, căci Italia-i mare, nu-i așa? Degeaba încercăm noi să-l încredințăm că suntem români din Ardeal, el rămâne la vorba lui. Câteodată, ascultă la vorbele soldaților ce au aprins focuri și pregătesc mâncare, apoi se bate cu mâna pe genunchi și zice: – Ce vă spuneam eu?! Pe Vacano nu-l înșelați! Vreo doi ofițeri se duc la iazul morii ca să se spele pe față de colb și sudoare. Soarele asfințise de mult; în vale, deasupra satului, plutește fumul albăstriu. O transmontana îmi răcorește obrajii arși de soare și cât de bine îmi prinde răcoarea asta după un marș obositor de o zi întreagă! Dinspre grajd, vine o fată tânără cu o doniță de lapte; fața-i îmbrobodită cu o basma albă până aproape de urechi. Un vânător ardelean o oprește și o întreabă nu știu ce. Ea stă locului și-i răspunde ceva în limba ei, de care ceilalți vânători râd. Cine să fie fata asta zveltă? Uite cum dispare în gang! Dinspre iazul morii vin ofițerii, vorbind veseli între ei și ștergându-se pe mâini cu batistele. Cum îi vede, morarul pleacă capul pe spate și strigă în sus: – Giovannina, adă un ștergar pentru signori! Fata de mai înainte aduce un ștergar, îi dă drumul în jos și dispare în întuneric. – Asta-i Giovannina, fiica mea. Cât e de sperioasă! și-și șterse cu dosul mâinii mustățile-i țepoase. Signori, în astă-seară cinăm împreună! Du-te, Giulia, și pregătește cina mai repede! Signorii-s italieni, oameni de-ai noștri, Giulia!… Signora Giulia strânse boabele de mazăre în pestelcă și urcă sprintenă treptele. Vacano era vorbăreț și petrecător de-a mai mare dragul. Ne-a povestit că el nu-i din Abbiategrasso, ci din Anzio, de lângă mare, unde tatăl său era pescar. A fost de multe ori chiar și la Roma, când tatăl său încărca două coșuri de pește pe-un catâr și-l vindea la piață. În Anzio, are neamuri multe, ba chiar și în Monte Albano. În tinerețe, când a crescut mai mare, a cutreierat toată Italia, purtând negoț cu jucării. Și-n Abbiategrasso a întâlnit-o pe signora Giulia, fata avută a unui morar. El tăcu și se uită spre biserica ce se zărea, departe, în lumina lunii. Roata greoaie a morii nu se mai mișca; se auzea numai clipocitul apei și freamătul chiparoșilor sprinteni, întunecați, adevărați copaci ai morții. De altfel, era liniște și un miros de rășină umplea aerul. Și, cum stăteam noi așa tăcuți, auzirăm, deasupra noastră, vocea signorei Giulia, care ne chemă la masă. Urcăm treptele, până ce dăm de cerdacul învelit în viță sălbatică. În cerdac e așezată masa, iar de sus, din tavan, atârnă lampa. Ce fericită idee de a cina în cerdac, unde-i așa de răcoros și unde Transmontana se joacă cu frunzele! Eu stau față în față cu Giovannina și-i privesc gropița din bărbie, ochii, ciudații ochi, și buzele ce par tăiate cu un pumnal. Ea ține privirile pironite-n pământ și rar când rostește câte o vorbă. Ochii! Bată-i pârdalnicul de ochi, că-s prea neastâmpărați, când îi ridică în sus! Când râd, când devin serioși nevoie-mare, însă așa de comici că mai că mă pălește râsul. Ciudată fată! Un ardelean povestește de țara noastră, despre români și despre traiul lor, iar signor Vacano ascultă cu luare aminte, le crede pe toate, afară de punctul unde-i vorba că suntem români, și, de bucurie, îi șoptește lui Giacomo, la ureche, să aducă vin de Genzano. Hm! Iar m-a furat Giovannina cu privirea. Eu o întreb dacă a fost la Roma. Ea îmi răspunde că da, apoi îmi povestește cum a călătorit cu unchiul ei, Fra Sebastiano, un călugăr capucin, prin Monte Albano până la Anzio. Mergeau la neamuri, ea – călare pe catâr, iar el pe jos. Acolo, la Anzio, a văzut marea. Cu câtă însuflețire nu-mi povestea ea despre mare, despre albastra și nemărginita mare de la Anzio! Și câte flamuri, câte petreceri și cântări nu se află la Anzio, un adevărat cuib de rai! Eram răpit de povestirea și de frumusețea ei. În lumina lămpii, îl zării pe Giacomo venind cu vinul. Vacano ne turnă vin în păhărele. Minunat vin e vinul de Genzano! Cum ni s-au deschis inimile la toți! Signora Giulia se îndreaptă către bărbatu-său și zice: – Cât de bine seamănă signorino cu Girolamo! Numai mie îmi ziceau signorino, de ce, nu știu. – Ce zici, Vacano, așa-i că-i adevărat? Vacano nu zise nimic, ci aftă. – Da, mamă, mai ales la ochi, curat ochii lui Girolamo, și gura, chiar și râsul, ți se pare că aduce lumină în casă, când râde, zise Giovannina, sorbindu-mă cu ochii. Eu parcă căpătam aripi și mă înălțam încetișor spre cer. Căpitanul Pavel cuteză că întrebe: – Unde-i Girolamo acum? Trăiește? – A murit în lupta de la Mortara, când cu Radețchi! fu răspunsul scurt, abia șoptit. – Să bem vin, signori, căci vinul de Genzano alungă grijile și-ți înveselește inima! zise Vacano, umplând paharele, pe rând. – Ei, signorino, poate semeni cu Girolamo și poate ești frumos, însă nu ești ca dânsul! Să-l fi văzut pe el, mai ales la joc, înaintea osteriei, cum juca de frumos, de venea lumea din împrejurime să se uite la el! Beți, signori, vin, ce vă uitați la mine?! Ce-am rămas eu acum? Un moșneag fără sprijin la bătrânețe! Giovannina, adă-ți mandolina și ne cântă ceva! Să vedeți, signori, cum cântă de frumos Giovannina!… Fata aduse mandolina, se puse pe un scaun și stârni câteva acorduri, neștiind cu ce să-nceapă. – Cântă-ne ceva din gură, și acompaniază-te de mandolină! Ea plecă puțin capul pe umăr, se uită așa, în deșert, ca și cum și-ar aminti ceva, apoi își pironi ochii ei de foc într-ai mei și începu un cântec vechi italian: – Noz son rose senza spine… Nu sunt roze fără spini… O melodie moale, ce-ți răpește mințile, și cuvinte îndrăznețe, pline de patimă. Toți încremenirăm cu paharele în mâini: era vorba de bucuriile lumești, care trebuie să aibă, odată, capăt; ne iubirea nevinovată, fermecătoare, după care vine uitarea ce s-așterne ca o pulbere peste toate. Și ne gândim la noi, cum am fost smulși din mijlocul fraților și surorilor, din mijlocul celor ce ni-s dragi, și-am plecat în război să ne putrezească trupurile în țări străine, departe de căminul părintesc. Și, la urma fiecărei strofe, se repetă refrenul: Non son roze senza spine. Refren abia șoptit, ca în suspine. Printre frunze, pătrunde luna liniștită, maiestuoasă. Încă vreo câteva zdrăngăniri ușoare, apoi tăcere. Am ciocnit cu toții paharele, într-un sunet scurt, ascuțit, și le-am deșertat dintr-o dată, căci inimile erau îndurerate. Căpitanul Pavel se sculă în picioare și ținu următorul toast: – Camarazi! Simt, parcă, că n-am să mă întorc acasă, dar voi să-mi salutați iubita din parte-mi, știți voi care… Și… și… așa-i viața: non son roze senza spine… Să vă trăiască iubitele, puilor! Tuturor li se umeziră ochii, numai căpitanul Pavel se uita în deșert și părea că nu gândește la nimic. Signor Vacano voia să ne înveselească și ne pofti să cântăm și noi ceva, doar ne-ar trece supărarea. Ca prin minune se îndreptară privirile tuturor spre căpitanul Pavel. – Ce vreți, puilor, să vă cânt eu ceva? Bine, numai să mă acompanieze Giovannina cu mandolina… Și el cântă cu o voce puternică, de tenor, cântecul: – Măi bădiță din Ardeal Unde crește grâul rar Și iarba numai podbal… Când sfârși, un ropot de aplauze făcu să răsune cerdacul. Atunci, se sculă un cadet, tânăr și subțire de părea tras prin inel: părul și-l purta pieptănat cu cărare, și pielița feței era albă ca ghiocelul. Abia putea ține paharul în mână de emoție și zise cu voce tremurătoare: – Să trăiască Ardealul! Ne-au podidit lacrimile, care curgeau din belșug pe obraz la vale. Chiar și mustățile căpitanului Pavel străluceau de lacrimi. Pe ușă își grămădeau soldații capurile și priveau cu ochii roșii de plâns. – Ce-i, mă, cu voi? îi întreb eu. – Păi dă, domnule locotenent, am vrut să ascultăm și noi cântecul, răspunseră ei, ducându-și mâna la chipiuri. – Ei, dar ce-i cu ochii de-s așa roșii? Poate de colb, domnule, căci azi era prăpădenie, așa sufla vântul… Afară-i o noapte caldă, o noapte dumnezeiască! Clară și plină de farmec strălucește luna între stelele ce par o ploaie de lacrimi mari. Nemișcați, vrăjiți parcă de lumina lunii, aruncă pinii umbrele lor întunecate, uriașe, peste poartă. Ascult fără de voie șipotul sonor al apelor pe scocul morii; frunzele viței sălbatice foșnesc domol, când frumosul crai, vântul de noapte, se furișează printre ele; și o pace adâncă se coboară din cerul înstelat, bătând din aripi spre a închide ochii obosiți ai atâtor oameni depărtați de țara lor. Dacă asculți bine, ți se pare că auzi răsuflarea grea a pământului sub farmecul nopții de luni. Ca în vis, aud cum se apropie un călăreț în trap. Deschid ochii pe jumătate și zăresc un aghiotant cum descalecă: luna-l luminează din creștet până-n tălpi. Iată cum intră repede în casă… După câteva minute, iese iar și încalecă pe cal, bătându-l ușor pe gât, iar calul nechează vesel, puternic, de se aude nechezatul lui până hăt, departe în văi; un soldat îi deschide poarta și, lungă vreme, mi se pare că aud pașii calului: ta, tac, tac. Simt atâta mulțumire în suflet, atâtea taine îmi vibrează în inimă și atâtea icoane dragi îmi răsar din cele mai ascunse colțuri ale sufletului! * [ modifică ] Doamne, parcă mă desfac, plutesc în sus ca un fulg ușor. Mă gândesc la cartea ce am trimis-o, ieri, acasă. Parcă prea puțin am scris. Și ce bucurie o să fie pe biata mama! Tot satul o să știe că ea a căpătat o carte din „bătaie”. Parcă o văd cum merge spre casa popii. Ce i-o fi scris feciorul? Puiul mamei! E în amurg și cucoana preoteasă șade pe trepte și dezghioacă păstăi în poală. Prin fereștile deschise, în care-s așezate oale cu măgheran, se revarsă râuri de melodii ce râd și plâng. Sanda, fiica popei Toader, e la clavir și cântă. Mama dă bună-seara și sărută mâna cucoanei preotese, apoi stă mută locului, cu o mână subsuoară și cu alta la ochi, suspinând cu sughițuri. – Ce-ai pățit? Spune-i maicii preotese, poate ți-a ajuta cu ceva! îi vorbește cucoana Tinca, preoteasa popei Toader, cu blândețe. – O… car-te din… ca-tane… – Ad-o încoace să văd ce-i! Sanda încetează de cântat, lasă, pe nesimțite, storurile-n jos, ascultă, răzimându-se cu urechea de fereastră: – Ce-o fi scris el în răvaș? Oare pomenește de mine? Și o cuprinde neliniștea. Ea ridică, iarăși, un pic numai storul în sus, să vadă ce face mă-sa. Preoteasa varsă boabele din poală într-o sită, se scutură pe mâini și-și pune ochelarii pe nas, apoi rupe plicul și citește încet, ca bătrânii. Dar nimic nu înțelegi din cele citite. Ochii mamei nu văd alta decât fața curioasă a preotesei, ca să poată citi într-însa ca într-o carte cuprinsul răvașului. Pe sub storuri se uită Sanda, cu obrajii îmbujorați de nerăbdare. – De, zâmbește mama, apoi, de bună seamă, e vorba de mine… Dar fața preotesei e atât de liniștită, de nemișcată, ca tăiată-n marmură; numai din când în când își îndreaptă ochelarii, legați cu bumbac roșu, pe nas. Se apropie și părintele, bătrânul popa Toader, rezemat în cârjă, stă locului, își dă pălăria cu margini late pe ceafă și nu cutează să vorbească, ci se șterge mereu de sudori pe față. Iată că preoteasa zâmbește șiret, însă numai cu un colț al gurii, dar se vede că citește ceva plăcut, căci chiar și ochii îi strălucesc mai tare. Sanda-i sigură că-i vorba de dânsa și nu-și află astâmpăr de bucurie; de aceea, lasă cu zgomot storurile-n jos și se pune la clavir. Acordurile unui cântec vesel, nebun, se revarsă-n toată casa în valuri repezi, clocotitoare… E atâta neastâmpăr, dar și sete de viață, de iubire înflăcărată, că ți se topește inima. Preoteasa contenește de citit și-ntreabă: – Ce-i cu tine, Sanda? Dar cântecul curge mai departe ca un șuvoi ce nu întâmpină piedici în calea sa, ci inundă câmpii și șesuri întinse. Mamei i se luminează obrajii și inima-i tremură de bucurie, când îi povestește preoteasa despre fecior, și iar o podidesc lacrimile. Părintele Toader intră-n cerdac, ca omul ce nu știe ce să-nceapă. Sanda-i iese înainte sprintenă, veselă, cu obrajii rumeni de emoție, îi sare de gât și-l sărută fără întrerupere; apoi îl trage de mână, în casă. – Tătuță, să-ți cânt ceva. Ce vrei? „Șapte gâște” a dumitale sau „Cucuruz cu frunza-n sus, Țucu-i ochii cui l-o pus”? Părintele Toader se lasă târât, se-mpiedică de prag mai să pice și murmură uimit printre dinți: – Sanda, draga tatei, a naibii să fii, ce-i cu tine astăzi?… * [ modifică ] Nici că pot dormi, ci stau cu ochii uitându-mă-n sus. Căpitanul Pavel iese din casă, se uită pe cer, cască de vreo câteva ori a somn, apoi își strigă ordonanța: – Vasile, e hrănit calul? – E hrănit și adăpat, domnule căpitan, se aude o voce din întuneric. Adă-l încoace, bre! căpitanul încalecă și, când să iasă pe poartă, îmi strigă: Hei, măi signorino, dormi? Signorino!… – Lăsați-l în pace, cine știe ce visează sărmanul!… Eu mă scol și mă apropii de o grupă de soldați, care vorbeau prin întuneric. – Voi sunteți, măi? – Noi, domnule locotenent. – Ce credeți, e mult până la ziuă? – Nu, îndată trebuie să se zărească zorile. – De ce nu fumați, bre? – Doară mustețile ni le aprindem, căci tabac nu-i… – Tabacu-i pacostea noastră! Cu foamea o mai duci, dar fără tabac te văd sfinții, îmi răspunde altul. Eu scot tabachera și-i tratez cu câte o țigară. – Noi nu dăm cu de ăst domnesc; noi, mai așa, pe țărănie, cu de patru… Dar, dă!, la nevoie mănânci și plăcinte… Unul din ei, un bănățean, îmi dă foc pentru țigară, apoi își trage chipiul pe ochi, se șterge pe sub mustăți și zice așa, într-o doară, ca și când puțin l-ar interesa ceea ce spune: – Știți, domnule locotenent, că dracului națiune de muiere e asta? – Care, măi Vasile? – Păi, fata morarului… – Cum dracu’, bre? – Apoi (se șterge pe sub mustăți), aseară trece ea cu donița de lapte și Toader îi zice: „Cum te cheamă, fă? Gură dulce?”. Dar ea stă locului, îl măsoară aspru cu privirile, și-i răspunde: „Diabolo!”. Drept să-ți spun, domnule locotenent, ciudați-s pământejii ăștia! Dumneata ce crezi? Ori n-ai vorbit cu dânsa? Eu văd că vor să mă descoase șireții, așa, de departe, și zic: – Vă voi spune altă dată. Și mă depărtez. Acum se vede binișor afară. Toți sunt treji și focurile ard prin întunericul ce dispare. La roata morii aud strigăte vesele și râsete: se scaldă soldații. Un sunet de goarnă tremură-n vale, altu-i răspunde. Pe gard, bate din aripi un cocoș și trâmbiță vesel: cucurigu! E un fel de bună-dimineață și îndată fierbe tot satul de trâmbițări. Giovannina, îmbrobodită cu basma albă, mătură sus, în cerdac, fără să se uite la noi. Și moara s-a pornit, roata huruie asurzitor în încheieturi. Giacomo stă, alb de făină, în ușa morii și ne dă: „Buona matina, signori!”. Lângă trepte, afară, așteaptă cafeaua, scoțând nouri de aburi în aerul rece al dimineții. Numai signor Vacano e cu noi, dar nu așa de vesel ca ieri. Îndată trebuie să plecăm; de aceea, ne luăm rămas bun de la Vacano și de la signora Giulia, care tocmai coboară pe trepte, cu pestelca albă dinainte. Numai Giovannina nu-i nicăieri. Cum îmi pare de rău, măcar să-mi fi spus o vorbă bună de drum! În câteva minute, suntem așezați în ordine de marș. Gornistul pune goarna la gură și intonează rugăciunea: toți stau drepți, nemișcați și așa-s de puternice, de zguduitoare și de solemne sunetele acestea, că multora li se umezesc ochii. Darabanele duruie asurzitor și goarnele sună de marș. Pornim încet, în pași scurți și îndesați. Morarul, signora Giulia și Giacomo, cu comănacul uns de făină, ne petrec până la poartă, salutându-ne. Îmi întorc capul înapoi și mă uit: la fereastră stă Giovannina, cu ochii plânși, și-mi flutură mereu din batistă. „Când te-oi mai vedea, vreodată, în viața mea?…” Un pârâit de puști înfioară zarea, tunuri bubuie în depărtări, spre Magenta, și-aș vrea să-mi întorc, încă o dată, capul, dar nourii de colb, stârniți de drum, îmi răpesc orice privire…


