# FragmentsContent

content:
Cuprins 1 LĂMURIRI 2 BUCUREȘTENBAD 3 SCĂRICICA 4 LA BAIE LA „TIR“ 5 BISERICA SFÂNTUL SPIRIDON VECHI 6 „SOSEAUA“ ÎN ZIUA DE SF. ILIE 19 7 LILIECII DIN SCUARUL ZLĂTARI 8 PARADISUL SLUJNICELOR 9 PODUL GĂRII DE NORD 10 PRIN MAHALALE 11 UN SCHIT DE CĂLUGĂRI ÎN MIJLOCUL CAPITALEI 12 PRIN CALEA VĂCĂREȘTI 13 SPRE ZIUĂ ÎN BUCUREȘTI - FRAGMENT DIN CĂLĂTORIA ÎN LUNĂ A UNUI ROMÂN 14 NIVELARE - TĂIEREA DEALULUI MIHAI-VODĂ ÎN VEDEREA DESCHIDERII UNUI NOU BULEVARD 15 PRIN CIMITIRUL BELLU, DUMINECA 16 NOTE LĂMURIRI [ modifică ] Cu noile bulevarde, nefolositoare imitație pariziană, care răscolesc fără milă pitoreștile cartiere bătrânești, cu mania alinierii militărești a străzilor, cu dărâmarea pe rând a hanurilor, a caselor vechi românești, spre a le înlocui cu pedante clădiri imitate după cele mai lipsite de gust arhitecturi apusene, dispar, zi de zi, urmele trecutului Bucureștilor. Bisericile prea vechi, ridicate de evlavia Domnilor temători de Dumnezeu, și care, cu puțină pietate, s-ar fi putut păstra în întreaga lor severă și amonioasă frumusețe, cad în ruine și se dărâmă. Așa a fost soarta recentă a bisericii Sărindar, a Sfântului Sava ori a turnului Colții; iar dacă se „restaurează“, se prefac de prea multe ori în caricaturi seccesion: în genul bisericii și clopotniții hanului Zlătari. În indiferența vinovată a generației noastre pentru tot ce nu e lux și maimuțărie a Apusului, distrugătoare de originalitate locală, te lepezi de tot ce a fost drag părinților tăi, cu o nepăsare ce ar merita pedeapsă. Păstrarea amintirii prin gravură a fizionomiei vechiului București ar trebui să fie titlurile de noblețe ale orașului, un fel de galerie de tablouri a strămoșilor, iar Primăria ar trebui să-și pună mândria în a îmbogății tot mai mult colecția de vederi, arătând Bucureștii în normală și sănătoasă evoluție. Vechiul local istoric al Adunării Deputaților, făcut din câteva chilii ale călugărilor Mitropoliei, s-a dărâmat fără să se fi fotografiat; nu cunosc fotografii arătând cursul Dâmboviței înainte de canalizare; nu cunosc fotografii ale cartierelor distruse de noile bulevarde. Cred că nu ar trebui să se dărâme casă, să se alinieze stradă fără obligativitatea fotografierii înainte și după prefacere, ca să se poată urmări, an cu an și zi cu zi, înfrumusețarea orașului ori vinovata distrugere a urmelor trecutului neajunse încă la ceasul fatalei pieiri. Pisaniile bisericilor, inscripțiile, traduse în slove latine, ar trebui să se poată ceti la intrarea fiecărui monument, pentru ca trecătorii, cetindu-le, să poată căpăta imbold să învețe istoria țării ce se cunoaște atât de puțin, să prindă iubire pentru orașul în care s-au născut, in care trăiesc, să afle că monumentele mai însemnate ale Capitalei regatului sunt altele decât Palatul Poștelor, Casa de Depuneri și Carul cu bere. Cu aceste gânduri am scris paginile ce urmează, silindu-mă să redau fizionomia actuală a câtorva cartiere bucureștene, să evoc, ici și colo, fără pedantism, trecutul orașului, să arăt câteva colțuri pitorești puțin cunoscute ale Bucureștilor și, ori de câte ori mi-a fost cu putință, cu ajutorul fotografiei, să pun față în față clădirea de azi amintitoare a clădirii de ieri și să scap lucruri care mâine vor dispărea Lucrarea de astăzi este un început, și întreaga carte e doar arătarea a ce aș putea, prin muncă, să dau dacă mă voi bucura de simpatia și sprijinul cetitorilor spre a completa încercarea de literatură folositoare ce o fac. Henric Stahl BUCUREȘTENBAD [ modifică ] Cum poți deosebi pe dată, în Capitală, pe un provincial de un bucureștean? Foarte ușor: cel dintâi privește tot pe sus, pe la mansardele caselor și merge încet, plictisit, căscând gura cu ceasurile în fața „monumentelor“: Palatul Poștelor, Casa de Depuneri, Palatul Regal, Ateneul, ori în fața vitrinelor magazinelor din Calea Victoriei; cel de-al doilea aleargă grăbit după afaceri; la Casa de Depuneri se uită doar ca să vadă cât e ceasul, iar la mansarde când o avea nenorocul să-i cadă un ghiveci de flori în cap, ori să i se scuture pe haine un covoraș de vreo slujnicuță obraznică. Cunoscând că acestea, pe lângă îmbrăcămintea fără gust, sunt semnele caracteristice după care recunoști la sigur pe provincial, îi va fi foarte ușor bucureșteanului get-beget, care n-a putut pleca în vilegiatură, să se transforme pentru o zi în provincial și să aibă iluzia aproape completă a unei plimbări prin locuri străine. Rețeta, foarte simplă, e următoarea: scoate cu respect din naftalină redingota cu care te-ai prezentat ca ginerică în fața ofițerului de stare civilă, ia jobenul din aceeași epocă, silește-ți nevasta, soacra, domnișoara, odrasla masculină care va transmite numele de Popescu sau Ionescu posterității, să se îmbrace cu toții în relicve de familie uitate prin cufere; pune, de vrei, ca să fii la modă, hârtie albastră la geamurile casei și, încuind poarta domiciliului conjugal, urcă-te în tramvai cu toată mehala. Să nu-ți fie frică că o să te cunoască cineva, căci toți prietenii tăi sunt duși în vilegiatură ori stau ascunși în casă; poți însă, ca extremă precauție, să-ți pui ochelari albaștri pe nas. Ca iluzia să fie mai completă, poți în loc să te urci direct în tramvai, să pleci la Gara de Nord, și de acolo cu trenul (35 de bani clasa a III-a) să mergi până la Gara Dealu-Spirei, luând apoi tramvaiul Oppler sau Dudești. Cam la vreo sută de metri înainte de a ajunge în Calea Victoriei, coboară-te din tramvai cu familia, închide ochii și mergi așa, orbește, drept înainte până ți-o da unu’ un ghiont și s-o răsti la tine, zicând mâniat: „Da ce, musiu, ești chior ?“. În acel moment deschide ochii, zi-i frumos: „Pardon“, și profită de ocazie ca să întrebi, cu un surâs grațios: „Mă rog, Calea Victoriei, dacă nu vă supărați ?“. Odată ajuns în artera principală a Capitalei, interdicție absolută de a privi aiurea decât țintă la mansarde. Atunci, tu, bucureșteanule, care ai fi în stare, fără greș, pe nerăsuflate, să înșiri magazinele din Calea Victoriei pe rând: „Pepinierele Statului, Apostoleanu, Melik, Karnbach, Socaciu, Gloria, Fine de Secol, Constantinescu, etc.“, o să faci ochii mari, constatând, de pildă, pentru întâia oară în viața ta, că magazinul „Universel“ stă jumătate într-o casă cu două etaje și jumătate într-una cu patru și că sus, la mansardele cu balconaș mititel, sunt leandrii frumoși; că balconul de la etajul al II-lea, deasupra căruia, ca ornament de ghips, stă lipită de părete o cocoană cu „droit devant“ și fără picioare, este cu totul stricat de apa scursă de la un burlan spart; o să te miri văzând că vis-à-vis de Socec, deasupra farmaciei, pe al treilea etaj, e o turelă păstrată, păzită de două statui prea mici (Comerțul și Industria !), ce stau zgribulite de parcă li-ar veni amețeală de sus ce» sunt, și că porumbei își vorbesc de dragoste zburând mereu în jurul lor; o să constați că ceasornicul Casei de Depuneri, cel cu acele secesion prea scurte, și neluminat seara, e proptit între două statui: un Mercur și o cocoană în „negligé“ care ține în brațe... un stup de albine ! Noroc că e de piatră reprezentanta sexului nervos ! O să constați că la Poșta cu mapamonduri înstelate pe acoperiș, stau d-ăia de piatră, aproape goli, gata să-ți zvârle în cap ba un ciocan monstru, ba o roată dințată etc. Și tot astfel, la fiecare pas, pe Calea Victoriei cea îngustă, șerpuită și atrăgătoare de mahalagii, pe Bulevardul drept, cu case puține, ce se pierde la orizont, înspre Cotroceni cu feerică perspectivă, [1] seara mai ales când soarele apuse dincolo de mormântul singurului copil al întâiului nostru Rege; pe vechea stradă de negoț a Lipscanilor, azi cu clădiri pedante, pretutindeni, pe străzile pe care treceai zilnic, grăbit, o să vezi, pentru întâia oară, o nesfârșită colecție de statui de ghips, reprezentând mereu până la plictisire „comerțul și industria“; o să vezi case mici pe care le credeai mari ori viceversa, și o sumedenie de lucruri curioase de care habar n-aveai pe vremea când nu erai în vilegiatură în propriul tău oraș. Când vei fi căpătat cârcei la gât tot privind pe sus treci pe trotuarul din stânga al Căii Victoriei și privește vitrinele magazinelor. Deoarece moda este ca bucureștenii să se plimbe doar pe trotuarul din dreapta, toate vitrinele din stânga o să-ți pară noi și interesante. Dat fiind că provincialul este un om foarte pudic -mai ales când vine cu nevasta și soacra la București -, să nu te oprești la ferestrele librăriei Alcalay, pentru că două din vitrinele magazinului onorabilului ex-anticar se alcătuiesc exclusiv din cărți franțuzești, cu titluri și ilustrațiuni cam prea sugestive: „La Virginité“, „L‘Avortement“, „L'Hermaphroditisme“, „La Harde-norastie“, „La...“, „La...“, „La...“. (d. procuror ar putea să confiște „Neamul Românesc“ dacă ne-am permite a reproduce toate titlurile instructivelor cărți) [2] ; ori încă, cu poze: „Le moine incestueux“, „Le Capucin enflamme“, „Le bas-fond du crime et de la prostitution „L’Amour, Les Baisers“, „Amours et aventures de Jacques Casanova“ etc. (vitrina din luna Iulie 1909). Cât despre cea de a treia vitrină, rezervată exclusiv cărților românești, e și ea alcătuită din cărți atrăgătoare ca titlu și ilustrații; așa, ca un încadrament de jur împrejur, e cartea: „Peștii Capitalei și peștii din provincie s-a presărat apoi cu gust: „ Cum se trișează la cărți“ „Letopiseții“ d-lui Müller, traducerea „Vieții de Boem“ a lui Murger, cu o ilustrație pe copertă indicând României cum se danțează cancanul, „Nantas “ și alte traduceri din Zola, apărute în „Biblioteca pentru toți“, creată, cu gând cinstit filoromânesc, de bietul neamț O. Müller, care s-a ruinat cu dânsa. Restul vitrinei e compus din cărți de medicină și drept, specialitatea casei. Tot astfel nu e bine să te oprești, provincialule pudic, la „Magazinul general de Berlin“ (Meyer & Stern), pentru că, deși peste drum de Poliție, prea sunt numeroase aici ilustratele și bibelourile „picante, dar nu indecente“, cum grăiesc afișele teatrului de cinematograf ale bravului „Demonstrator Kupper-mann care, împreună cu d. E. Fagure, apreciatul autor al localizărilor „Șekspir-Bey, Nasturele lui Spritz“ etc., amuzează, vara, publicul bucureștean. Când o să înceapă să caște, pe rând și apoi în cor, membrii familiei, când o începe să spună soacră-ta că „o să plouă pentru că o dor bătăturile“, ori când o începe să ofteze tare blajina ta nevastă și o să o laude mă-sa, atunci dă dovadă, Popescule, că ești un fin psiholog, și readu surâsul pe buzele tuturor intrând în cofetărie, îndoapă acolo progenitura masculină cu prăjituri, dă cocoanei și domnișoarei Popescu „Caffe Glassee“, soacrei înghețată cu vanilie, iar tu bea zdravăn bere caldă: „Früschopfen!“. Deoarece plăcerea vilegiaturii nu e completă fără o serioasă deranjare de stomac, luați masa la unul din marile restaurante ale Capitalei (20 de bani mititelu’), vizitate mai rar de raziile sanitare, și apoi, trage la Otel Londra, Avram sau Bellavista, fără însă a te da drept deputat bulgar, ca să nu fii devalizat, cum s-a făcut obiceiul, și trage-i un pui de somn, dacă ți-o fi Zacherlin-ul de bună calitate. Pe la cinci pornește-o iar să vezi monumentele: „Palatul Poștelor, Casa de Depuneri, palatul Regal, Ateneul, Caru cu Bere “, mergi, de vrei, cu „taximetru“ la șosea, dar să nu ți se abată să vrei să vizitezi biserici sub pretext că ele îți vorbesc mai mult de trecutul orașului, de vremurile de durere, credință, artă și mărire ! Așa ceva nu face studentul bucureștean, dar încă provincialul vilegiaturist! Ce-ți pasă ție, provincial venit în Capitală ca să petreci, că biserica Colței, a Spătarului Mihai Cantacuzino, cu stâlpii ei delicați, cu poarta frumos sculptată, cu delicatele cizelări din jurul ferestrelor lungi și înguste, este cea mai drăgălașă biserică a Capitalei; ce-ți pasă că pe dealul Mihai-Vodă, obârșia orașului, e poate cea mai veche biserică a Capitalei, că în jurul mănăstirii bogate, restaurată de Mihai-Vodă Viteazul, își făcuse gloriosul Voievod cetate domnească, că se vede și astăzi în picioare o întreagă aripă a străvechii clădiri cu imense ziduri groase de cărămidă înnegrită și roasă de secole; ce-ți pasă că sfânta zidire de apărare și evlavie renaște astăzi după o lungă, vinovată nepăsare, albă, curată, primitoare, sub o restaurare pioasă și românească, pentru a păstra cu pietate comoara Arhivelor Țării; ce-ți pasă că în jurul dealului glorios, urcându-l, înăbușindu-l, s-au pripășit cu sutele, ca ciuperci diforme, clădiri meschine, urâte sau pedante, pe care ai vrea să poți într-o clipită de furtună să le dobori pe toate, ca să rămână singură în vârf de deal, în mijlocul grădinilor, albă ca o vedenie curată a trecutului, clădirea sfântă în vederea întregului oraș modem răsărit dintr-însa și închinându-i-se; ce-ți pasă că biserica Radu-Vodă, unde nu îndrăznești să calci, de teamă să nu tulburi osemintele ce dorm de secole sub pietrele grele de morminte ce slujesc aici de pardoseală, a fost pe vremea lui Sinan-Pașa prefăcută în geamie, că marele potrivnic al lui Mihai-Vodă Viteazul făcuse aici, pe deal, o cetate, de mulți pomenită, că se văd încă rămășițele cetății turcești ale învinsului de la Călugăreni; mai degrabă se duce un provincial ce se respectă, peste drum, la Morgă, să vadă rânjind în frigorifere cadavrele verzi ale sinucișilor din stația B. M.; mergând apoi la Caru’ cu Bere și bând, până la îndobitocire, halbă după halbă ! De aceea, tu, bucureșteanule, transformat pentru o zi în provincial sadea, după ce o izbuti cucoana să te scoată din berărie, plimbă-te iar pe Calea Victoriei, și, când te-i plictisi de o să-ți vină să zbieri tot rătăcind fără rost, când o să simți că se apropie momentul să-ți scoți năcazul pe capul nevestei, al copiilor, al soacrei, du-te iar la restaurant, alegând unul care să fie în apropierea unei secții ori al cărui patron îl știi prieten cu comisarul, de-ți strică complet stomacul, și spre a încheia cum se cuvine petrecerea, du seara progenitura ta să vadă artiștii „Teatrului Național“ în „Popescu petrece“. Spectacolul, deși de vară, nu trebuie să fie prea decoltat, de vreme ce merg acolo magistrați, profesori, preoți chiar; și apoi, chiar de ar fi subînțelesurile cam tari, să nu-ți pese pentru domnișoara d-tale, căci, vorba Franțuzului: „ori nu va pricepe, și atunci le poate auzi fără pericol; ori le pricepe, și atunci degeaba i le-ai ascunde !“. SCĂRICICA [ modifică ] E un pitoresc drum, bolovănos, ce urcă, treaptă cu treaptă, greoi, din Strada Puțu-cu-apă-rece, până sus în dosul cazărmilor din strada 13 Septembrie, unde-ți apare, peste pomii și casele din coastă, nesfârșita veselă grădină a mahalalelor bucureștene, iar pe vreme limpede, în zare, silueta albastră a Carpaților, cu tăietura caracteristică a Bucegilor. Trec puțini prin această străduță cu scări abrupte: oameni grăbiți urcând gâfâind treptele scofâlcite, spre a-și scuti un lung ocol; trec pe seară Olteni, bălăbănind coșurile goale, cântând vesel din frunză, mergând spre odăile lor din Dealul Spirii, trec soldați și ofițeri, iar, la amiazi și seara, lucrătorii din Arsenal. Adevărații stăpâni pe Scăricică sunt copiii: se aleargă aici ca nebunii, urcând și scoborând de un număr înspăimântător de ori dealul, găsind mai ales plăcere să vadă plutind pe râulețul subțirel de lături ce curge veșnic la vale prin mijlocul Scăricicăi, bețișoare ori bărci făcute, mâncând uneori bătaie, dintr-o foaie de caiet. Se bucură peste măsură văzând cum sar barca și plutele peste groaznice cataracte la fiece treaptă. Când plouă tare și pot urca dealul bălăcind în apă cu picioarele goale, bucuria lor nu are margini. Iarna apoi, când zăpada a nivelat treptele, când Scăricica este de sus și până jos un povârniș periculos de gheață, numai ei îndrăznesc să o urce cu săniuțele și răsună Scăricica de veselia lor zgomotoasă. Dacă te gândești cât de ușor s-ar întâmpla să treacă jos o trăsură tocmai în clipa când se prăvălesc nebunește cu săniuța la vale, mărturisești că mult dragi trebuie să-i fie Celui din cer copiii... LA BAIE LA „TIR“ [ modifică ] Când soarele dogorește de rămâne urma ghetelor în caldarâmul străzilor pustii, și ahtiat după o dungă de umbră, te târăști istovit de-a lungul caselor, privind cu simpatie până și umbra stâlpilor de telegraf, doar la baie la „Tir“ mai vezi oameni vioi, cu viață în vine și mușchi. Parcă toți Bucureștenii fără hârtie albastră la geamuri și-au dat întâlnire aici: gălăgia e asurzitoare, cabinele sunt toate pline, nu găsești pantalon de baie uscat, cearșaf curat; dar te-ai dezbrăca chiar și în cabina comună, doar să ai dreptul să te azvârli în apă, să răsufli răcorit, să te plimbi nesupărat într-un ideal costum de vară, același pentru militar, preot, băcan și filfizon. La „Tir“ vezi cele mai neașteptate exemplare de deformație fizică în toată goliciunea lor, vorba vine: abdomene uriașe, unsuroase, ce impun respectul; bimani atât de slabi, încât studentul în medicină ar găsi o splendidă ocazie să repete aici în vacanță cursul de osteologie; vezi indivizi cu bicepși enormi, mândri de protuberanțele lor cărnoase, cu care stârnesc admirație, ridicând mereu ghiulele, făcând planșa la inele, trapez, echilibru pe mâini, terminând cu un dublu salt mortal de pe trambulină, în apă, după care urcă repede din nou scara, leoarcă de apă, și se plimbă cu falsă modestie, răsuflând adânc și rar, cu pieptul scos înainte, legându-și în tact brațele ușor încovoiate. Un altul, velocipedist sau lucrător strungar, are pieptul scofâlcit de ofticos, dar pulpe uriașe; cutare ofițer de roșiori, irezistibil când e strâns în corset, cu tunica bine căptușită cu vată chiar vara, îți face milă, în costum extracivil, de diform ce e ! De te-ar vedea, cuceritorule, sexul frumos ! Rar, foarte rar, vezi un corp frumos, produs al unei gimnastice raționale. X poetul, cu plete lungi, mustăți frumos aduse, iese din apă o caricatură, căci în apă bărbile se țuguiesc, dând oamenilor mutre de satir, mustățile se pleoștesc ca la chinezi, frezura ce amenință cerul zburând spre ideal, îți cade fleașcă peste ochi; șuvițe de păr care ascundeau atât de artistic un început serios de chelie, te dau de gol, și doar oameni cheli de-a binelea mai sunt frumoși în apă. O consolație ! În bazin abia te mai poți mișca de lume. La „Apa mică“, sub havuz, doi popi, cu bonete de baie în cap, ca cucoanele, spre a-și feri cozile de apă, stau smeriți sub dușul rece. În juru-ți, o droaie de copii se bălăcesc oprindu-se când și când la lanțul de unde începe „Apa mare“, și privesc într-acolo cu respect. La scara pe care te cobori la apa mică, un june cu părul roșcat și căutătură sașie, ghemuit de frig sau frică, întinde delicat un picioroi, atinge ușurel apa - așa de rece dija - și repede îl trage înapoi, cu un gingaș strigăt nervos, clănțănind dinții; apoi, după ce-și mai face curaj, atinge iar apa ușor cu vârful degetelor, până ce-și face milă unul, și cu un brânci zdravăn ți-l rostogolește în apă. Astfel, roșcovanul s-ar fi îmbrăcat fără să fi făcut baie. Legat de vârful unei prăjini ținute de domnul Schwimmeister, un individ învață să înoate, dând stângaci din mâini și picioare, înghițind apă și apucând desperat frânghia de care este legat. De-a lungul fierului întins la nivelul apei, pentru odihnă, de jur împrejurul bazinului, unul înoată, de la o tăbliță cu „Nu scuipați în apă“ până la alta, „voinicește“, făcând un zgomot teribil și stropind, ocărât de lume, până dincolo de cabine. Zarva cea mare însă este în partea adâncă a bazinului; ca broaștele, sar, fără încetare, înotătorii, de la trambulină, de la inele, trapez, de sus de tot, de pe platforma de deasupra gimnasticei, peste balustrada de fier din jurul piscinei; unul face salt-mortal, altul sare în cap cu eleganță, altul dă greș și cade pe burtă, stârnind hohote de râs, altul sare turcește, stropind pe cei îmbrăcați, alții își dau brânci în apă cu cearșaf cu tot, alții fug în jurul bazinului, alergându-se cu țipete. Impasibili la zgomot, doi englezi, un neamț și un român înoată tacticos, ceasuri întregi, dând ocol bazinului, exercitându-se „pentru a trece la toamnă Dunărea înot“. După ei se țin mulți, obosind însă repede sau plictisindu-se. Începătorii înoată, suflând greu, înghițind apă și strâmbându-se, strănutând, de-a lungul lanțului despărțind „Apa mare“ de cea „Mică“. Vreo trei golani petrec martirizând câțiva bieți băiețași, sărind asupră-le pe neașteptate și dându-i la fund, până ce abia mai pot să răsufle, și plâng de frică și de năcaz neputincios. Prin mijlocul bazinului, cei grași fac planșa. Unul, cu țigara în gură, se dă mereu la fund, fără să stingă mucul aprins. Altul tot cară din fundul bazinului lighiane, sticle de limonadă gazoasă, ace, cuie ce i se azvârlă într-adins. Are mulți admiratori. Succesul cel mai mare îl are însă „omul-balenă“: un individ care înoată pe spate, luând mereu în gură apă din bazin și azvârlind-o ca un havuz la doi metri înălțime. După el înoată vreo zece ticăloși de copii, strâmbându-se de râs: pe rând, unul câte unul, se desparte de grupul vesel, înoată câțiva metri tocmai lângă „o-mul-balenă“ retrăgându-se apoi spre a face loc altui complice, în vreme ce „omul-balenă“ înghite mereu apa din ce în ce mai suspectă. Pe băncile de la intrare, lângă trambulină, ștergându-și nădușeala și privind la înotători, respirând mirosul tare al apei în continuă mișcare, câțiva clienți așteaptă să se golească vreo cabină, să se usuce unul din pantalonii uzi zvârliți pe cabine, la soare. I-au văzut copiii. „Să-i facem broască, mă“, propune unul, și cu toții, lăsând „omul-balenă“, ies din apă repede și apoi, zdup, în apă iarăși: sărind turcește unul după altul în dreptul celor care așteaptă să facă baie, dar nu îmbrăcați, îi fac leoarcă de apă. D-l intendent al „Societății de Arme, Gimnastică și Tir“, care tocmai trecea pe acolo și a fost și el udat până la piele, s-aprinde: „Măgarii dracului! V-arăt eu vouă ! Acasă ! ! !... Stau, dom-le, 3-4 ceasuri în apă, lei dârdâie... trupul de frig, au buze vinete și nu pleacă acasă !... O să pun să nu vă mai dea bilete ! O să vă iau hainele.“. Dar, venind în goană spre d. intendent, „băieșii“ îl cheamă urgent la „apa mică“. Se aud într-acolo țipete, huiduieli: sub havuz, un mitocan își făcea cu săpun o baie de curățenie în piscina de înotat: capul îi era alb de spumă de săpun; și acum își săpunește picioarele. Lumea răcnește: „Afară ! Afară ! Huideo ! Huoo ! La Meltzer ! La Baia populară ! La Malmezon ! La Vitan ! Hui-deoo !“. Bietul om, zăpăcit, buimăcit, aiurit, nepricepând pacostea ce da pe el, e împins afară din bazin cu ghionturi, băgat la duș. Lumea, care se adunase ca la bâlci, se împrăștie, unii râzând, alții protestând. Cei mai mulți intră din nou în apă, alții, învelindu-se cu cearșaful ca mumii egiptene cumpără comuri și țâri, mâncând cu energie canibalică; alții își dau bătăturile „d-lui Pedicur diplomat“; alții, în fine, merg la duș. Se aud acolo țipete, chiote, răcnete de parcă ar necheza o herghelie întreagă. Apa, rece ca gheața, țâșnind de sus, în jos, din laturi, împroașcă în toate părțile, pulverizându-se, făcând zeci de curcubeie, lovită de razele soarelui și căzând apoi în picături de foc pe piatră. La ușă băieșii așteaptă cu cearșafurile, masându-și clienții, bătând toaca cu palmele pe spinarea lor, terminând cu una mai tare, însoțită de un „să vă fie de bine, conașule !“, cerșitor de bacșișuri. Alții fac întâi dușul și apoi se azvârl în apa ce le pare mai caldă așa. Un mușteriu, proaspăt sosit, cu burta enormă strânsă de niște pantaloni de baie prea strâmți, ultra comic individ gâfâitor, cu ochii mici, blegi, privește lângă trambulină cum „calcă apa“ unii înotători: - „O fi adâncă ?“, întreabă el cu respect. - „Aș, nu vezi ?“ (zic cei ce calcă apa). „Nici până la gât!“ Și individul gras, făcându-și vânt stângaci, s-azvârle cu zgomot în apă... Trec 15, 20, 30 de secunde. Omu’ sub apă... - „Tii, al dracului burtos !“, exclamă unu’, da știu că are plămâni!“ - „Măi, al dracului, da bine înoată sub apă !“ Deodată însă, deasupra apei, o serie de bășici de aer se sparg cu pocnete ușoare, și capul chel al burtosului apare nițeluș la suprafața apei, dispărând iarăși. - „Se-neacă, mă ! Prăjina ! O prăjină ! Schwim-meister ! Se-neacă ! Săriți! ! !“ Și zeci de înotători se dau la fund, îl prind de braț, de mână, de picior, de ceafă. De pe mal li se întinde o prăjină; s-agață cu toții de ea pe amestecatele, unii țipând, alții înghițind apă, altul scuipând pe jumătate sufocat. Întreaga ciorchină agățată de prăjină în jurul înecatului e târâtă la scară și acolo, cu sforțări uriașe, inerta masă de grăsime e împinsă sus pe mal, întinsă pe piatra caldă. Bazinul s-a golit intr-o clipă, toți sunt în jurul înecatului, din cabine au ieșit oameni pe jumătate îmbrăcați, fiecare dă un leac: „Coniac ! Coniac ! Frecați-l cu coniac ! Indoiți-i burta să verse apa ! Nu, nu ! întins ! Lăsați-l întins ! Limba ! Scoateți-i limba ! Frecați-l cu coniac !“. D. Schwimmeister, al cărui elev era să se înece și el de frică, sosește și dă lumea la o parte. Ia două-trei cearșafuri, le face mototol, le pune sub șalele înecatului, dându-i brațele peste cap; cu un pantalon ud îl freacă pe corp, de-l jupoaie, apăsându-l pe burtă ritmic și dându-i palme peste palme. Apoi, lăsând locului înecatul, aleargă în cabina lui, se întoarce cu o tabacheră și o batistă, șterge bine nările înecatului și, îndesându-i tabac pe nas, i-l suflă puternic în nări și iar ți-l freacă până la sânge. Deodată răsună un strașnic, strident strănutat, și înecatul varsă câțiva litri de apă. Deschide ochii tare bleg, și iar strănută puternic. Suspină apoi prelung, apleacă capul cu mutră idioată, privește cu jind, și exclamă; „De ce m-ați păcălitără, bă ? !“. BISERICA SFÂNTUL SPIRIDON VECHI [ modifică ] Reclădită din zid la 1747 de Constantin Nicolae-Vodă (Movrocordat), pe malul drept al Dâmboviței, biserica Sfântului Spiridon Vechi se află astăzi părăsită în mijlocul unui loc viran netransformat încă în scuar, pe malul drept al apei, supusă alinierii și oprite de a mai hoinări capricios prin vechi mahalale. Ca să poți privi astăzi pisania de opt rânduri în grecește urmate de alte două în slove arăbești, și ca să intri în modesta clădire de rugăciune, fără turle, fără clopotniță, dar cu artistică răsucire a stâlpilor de piatră ai pridvorului, mânjiți însă urât, ca și pisania, cu groasă vopsea de ulei, silit ești să cobori, în loc să urci, cinci trepte. Atât de mult s-a înălțat pământul în jurul vechii biserici. S-au îngropat pe același loc îngust atâția morți, din străvechi timpuri până la 1879, când s-a oprit înmormântarea în jurul bisericilor, încât cosciugele răposaților, osemintele lor, florile, cununile depuse pe morminte de cei ce aveau să fie îngropați la rândui lor în același loc de odihnă, apoi pietrele amintitoare, crucile, intrate pe încetul, prin propria lor greutate, în pământul umed răscolit, dispărute sub buruienile crescute peste gropile uitate, au umflat tot mai tare pământul, înălțându-l, astfel încât și morții au început, la rândul lor, să îngroape biserica veche. Și, privind cât de înalți sunt plopii rămași din alte vremuri, cu câtă viață cresc văzând cu ochii buruienile, oțetarii hrăniți de pământul saturat de cadavre, ai impresia că vezi cum se afundă în pământ străvechea clădire, părăsită de cei vii, atrasă, înghițită de morții uitați ce-și răzbună. „SOSEAUA“ ÎN ZIUA DE SF. ILIE 19 [ modifică ] După ce soarele, pe asfințite, așterne umbră tot mai mare pe străzile Capitalei și bucureștenii rămași în cuptorul ei îndrăznesc, cu sfială, să ridice perdelele și să deschidă geamurile locuințelor în vederea răcorii amurgului, tramvaiele ce merg înspre șosea sunt tot mai încărcate de un public ciudat pe care numai la Zece Mai și vara, duminicile, mai ales când sunt două zile consecutive de sărbători, îl poți vedea. High-liful e fugit peste graniță, și-și drege stomacul la Vichy, Aix-les-Bains și Carlsbad, ori își plimbă luxul vinovat în Svițera, Norvegia vorbind pe acolo românește ca să nu-i priceapă chelnerii; funcționărimea cu lefuri mai grase sau creditori naivi, e risipită în toată țara, căci Ioneștii și Popeștii, și mai ales consoartele dumnealor, s-ar crede dezonorați să petreacă vara în Capitală; negustorimea cea măruntă s-a înghesuit în trenuri de plăcere spre Sinaia, Constanța sau Comana. Rămân deci în București cei umili și necăjiți și-și plimbă invidia la Șoseaua boierilor, acaparând-o Dumineca. Și mai vezi atunci pe Calea Victoriei sau la Șosea, provinciali. Bărbații, cu umbrelă, deși n-a plouat de două luni și nici n-are de gând să plouă, cu panamale boccii; cucoanele cu rochi kaki sau de stofă vărgată, ce se purta acum un an; câmpulungenii, sinaioții get-beget, călimăneștenii vin să vadă Capitala tocmai când alții fug de ea. Așa se explică de ce sunt la Șosea, vara, dumineca, tipuri cum în alt anotimp și în alte zile nu poți vedea. Prin strada Buzești sau Bulevardul Colței cel cu case fistichii, tramvaiele sosesc ticsite în larga piață a Victoriei; vagoanele directe spre „Bufet“ sunt luate cu asalt pe îmbrâncitele. Cu urechile vârâte într-o bonetă de pânză S. P. A., un biet cal deșănțat, opintindu-se cu desnădejde sub loviturile de bici, târăște agale-agale spre Bufet vagonul încărcat nemilos, luând-o pe șoseaua Jianu. Drumul e mizerabil de primitiv; nepavat, cu șanțuri adânci de ambele părți, plin de gropi, cu praf de două palme; șerpuiește spre Bufet paralel cu drumul atât de îngrijit al echipajelor și automobilelor de lux. Estompându-se și pierzându-se în praful aurit de razele de foc ale soarelui la apus, Palatul Funcționarilor, cu acoperișul de ardezie roșie, palatul cu ornamente prea multe și greoaie al Ministerului de Externe, vilele din Aleea Blank rămân în urmă, dispărând cu încetul. Tramvaiul ridică nori de praf înecăcios, lunecă urnind între boschetele Șoselei și nesfârșitul gard de lemn alb de mesteacăni împrejmuind via unui vechi boier muntean. Și, cu tot praful, e mai răcoare aci, îndrăznești să răsufli adânc. Salcâmii piperniciți și albi de praf, înșirați de-a lungul drumului, în dosul cărora nu mai zărești case, îți dau iluzia că ești la țară; iar, când vagonul urcă panta din dosul Institutului Geologic, dând impresia munților acelor ce numai vilegiatură visează, atunci parcă mulțimea de oameni necăjiți, cu fețe obosite, asudați, fără gust îmbrăcați, urâți, și totuși simpatici, fiindcă îi știi nenorociți, iese din amorțeala ce a urmat oboseala luării cu asalt a vagonului; fețele asudate se descrispează, limbile se descleștează și conversațiile, ce atât de ușor devin generale la clasele de jos, încep: - „Ce căldură, dom’le, ce căldură !“, începe unu’, făcându-și vânt cu pălăria și descheind nasturii jiletcei de alpaga. - „Guler de azi dimineață, dom’le, fleașcă !, piftie !, ciulama!“ - „Eu, dom’le, port guler de cauciuc, și habar n-am ! Uite, ăsta..., îl am de șase luni de zile !... Un păcat are: face bubulițe pe gât.“ - „Degeaba l-au scosără pe Sf. Dumitru, Madam Popescu, tot nu plouă !“ - „Sfântul Ilie și să nu tune, asta n-am mai pomenit, soro !“ - „N-ai luat congediu, dom’le Popescu ?“ - „Nu pot, monșer, directorul e în vilegiatură, la Vichy, și, înțelegi, trebuie să-i țiu locul...“ ( Madam Popescu șterge cu tandreță de praf haina consortelui dumneaei, privindu-l cu admirație respectuoasă.) - „Știi mata, nene Popescule, unde am fost eu anu’ ăsta?... Ghici?... La Titenbad !... Șefu’ e la Carlisbadu.“ - „Al dracului Ionescu !“ - „Vai, Goldenberg, ce cald este dija, mein Gott!“ Toba mare a muzicii militare ce cântă la Bufet se aude tot mai puternică, tramvaiul o cotește în dreptul grădinii „Villa Regală“, trece prin fața „Tennis-Clubului“, pe lângă vila „Mon Repos“ și se oprește în dreptul sanatoriului de boli nervoase „Sf. Elisabeta“. „Bufetul!“ vestește răstit conductorul, și vagonul se golește, aplecându-se taie într-o parte, săltând apoi de bucurie că a scăpat de „mitocani“. Înainte de a-și face apariția la Șosea, cucoanele își aranjează toaleta, coafura, luând apoi mutre cu surâs afectat; una își scutură fustele de praf, alta, grasă, oftează, ștergându-și fruntea și gâtul de nădușeală. D. Popescu a scos o imensă batistă roșie din buzunar, și-și șterge ghetele. La Șosea, ca întâie impresie, animația e cea obișnuită dumineca; trăsurile trec în goana cailor, înspre rondul al doilea, întorcându-se la pas, ca după mort, în șir unele după altele, înspre Bufet, reîncepând goana după ce ocolise havuzul de la rondul întâi. Așa e moda. Când și când, un automobil trece ca fulgerul, speriind caii cu pocnetul exploziilor repetate, cu urletul sirenelor sau măcăitul goarnelor uriașe, lăsând în urmă un nor de fum albastru, ce împute atmosfera cu duhoare de petrol. În fund de tot, pe îngusta „Alea Biciclistelor“, cum a scris din greșeală zugravul feminist al Primăriei, bicicletele cu licăriri de argint trec repede din toate părțile, iar băncile din apropierea muzicii sunt ca întotdeauna înțesate de lume. Dacă stai însă de privești mai cu luare aminte, vezi că automobilele sunt „taximetre“, că echipagele luxoase cu vizitii rași, în livrele, lipsesc, și că numai trăsurile de piață circulă. Dacă sunt puține la număr, în schimb însă sunt arhiîncărcate: pe capră, lângă birjar, stă odrasla masculină a vreunui Popescu, ori servitoarea dumnealor; în trăsură restul familiei, cu soacră cu tot. În altă trăsură se furlandisesc, picior peste picior, vreo trei băieți de prăvălie, privind de sus pietonii. Câte o demimondenă bătrână sau ghinionistă, rămasă în Capitală, se plimbă cu un cățeluș în poală în luxoasa trăsură cu doi armăsari nechezători ai unui muscal cu anteriu de catifea albastră cu nasturi de argint. Cu părul și obrazul vopsit - reclama firmei - cu pălărie cât roata de automobil, cu rochie provocatoare, schimbă priviri de dispreț, și poate de reciprocă invidie, cu femeia cinstită, la braț cu soțul ei, mergând încet, obosită, pe „Aleea Pedestrilor“. În redingotă stranie, cu joben arhaic, deși sunt 37 grade la umbră, un provincial merge și el la Flora, urmând de aproape demimondena. Într-o trăsură de casă recunosc pe chiristigiul mahalalei mele, cu familia. Se face că nu mă știe. Recunosc iarăși, gătite și sulemenite, nevasta și cele trei fete de măritat ale cârciumarului Ionescu. Abia răspund salutului meu de pieton fără avere. Venind de la Hipodrom pe „Aleea Călăreților“, jochei ca chibritul, cocoțați pe niște lungani de cai înalți, cu picioare subțiri strânse în ciorapi galbeni, se întorc spre grajd. Vreo trei funcționari comerciali, care au luat cai cu chirie de la manej, se plimbă în costum de călărie impecabil, dar prea încleștează degetele în coama rosinantelor blajine și au mutre de parcă ar fi înghițit untură de pește. Bicicliștii sunt parcă mai mulți ca totdeauna; faptul e că acei care, trecând pe Hipodrom, o iau în împrejurimi la Băneasa, Tei, Herăstrău, unde se scaldă lumea gratis, sunt o minoritate, căci moda e să te plimbi doar pe aleea strâmtă, abia lungă de câteva sute de metri dintre rondul întâi și vechiul Velodrom părăsit, de când ciclismul a fost detronat de automobilism; așa că, tot plimbându-se pe același loc, cele câteva sute de biciclete dau, ca figuranții la teatru, iluzia numărului. Niciodată însă nu am văzut mai multe biciclete cu chirie: „tramcare“ informe, cu cadrul subțire, cauciucul cârpit și zdrențăros, care trebuie umflat de zece ori în trei minute; niciodată nu am văzut mai bizare costume improvizate: unul și-a suflecat pantalonii sus, deasupra ghetelor cu cauciuc uzat, așa că i se văd, pardon, izmenele, altul umblă, mai decoltat ca o cucoană, într-un tricou de flanelă igienică „à jour“ și cu șapcă de automobilist a 50 de bani bucata pe cap; altul și-a atârnat haina de ghidon, pedalând „ca la mama acasă“. Erau însă și d-ăia cu pantaloni de dril alb, pantofi ad-hoc, biciușca, pedalând demn și tacticos pe o splendidă bicicletă de lux luată în rate; alții, „cu roata liberă“, mergând fără a ține ghidonul, priveau îngâmfat de-l admiră calicii; altul, cocoșat de ghidon, leoarcă de nădușeală, antrenându-se de curse, pedalează ca și cum l-ar alerga Necuratul; altul, iarăși, începător, pe o roată cu cauciuc plin, taie mereu drumul de-a curmezișul, în mijlocul protestărilor și vociferărilor colegilor. Pe o roată uriașă de doi metri, la spate cu una mititică de tot, „unicul monociclist român“, reparator de biciclete, își face reclamă, plimbându-se țanțoș, izbind cu nasul crăcile teilor. E înconjurat de odraslele lui, pe biciclete minuscule, alergând cu dibăcia unor pui de draci. Mahalagioaice sensibile scot delicate țipete de teamă admirativă. Un imbecil, bun de luat la bătaie, a pus un scăunel în fața ghidonului bicicletei și, legând acolo un copilaș de trei ani, îl plimbă în grămădeala cicliștilor începători, în mijlocul trăsurilor, pe înnoptate. Altul, care probabil și-a cumpărat o lanternă nouă cu acetilenă, a și aprins-o, deși e ziuă încă, nerăbdător să se grozăvească cu ea. Altul, în sfârșit, prinzând subit dragoste de un copac, îl ia în brațe, căzându-i la picioare, zdrelindu-se pe buze și pe nas. Peste el, trei, patru, neavând timp să cotească, cad grămadă înjurând. Se adună lumea în goană, părăsind băncile de lângă muzică, repede ocupate de alții mai deștepți. Cel din urmă sosește reprezentantul justiției. Izbutește să împrăștie într-o clipă pe bicicliști, ducând la secție vreo doi mai prost îmbrăcați, și fără număr de la Primărie. Privind la cei de pe bănci, vezi că domină hainele de alpaga neagră, manșetele verzi de celuloid, gulerele de cauciuc, alături de cel mai neînchipuit amestec de rochii în culori aprinse. O bancă e acaparată toată de ungureni, care strâng de aproape două servitoare durdulii, așezate la mijloc. Strigătele de „Ioi! Fir’ai al dracului !“ răsună armonios, acompaniind „la Tonkinoise“, cântată de muzica regimentului de artilerie. Pe altă bancă, guvernante trăncănesc nemțește, vorbind pe socoteala boierilor și martirizând niște bieți copii, oprindu-i de la orice joc. Pe altă bancă, dumnealui citește „Iniversu’“, dumneaei trage cu ochiul, invidioasă, la cei din trăsură, spionându-și bărbatul când trece vreo demimondenă, gata a-i face scene: că de ce se uită la „târfele alea care sucesc mințile bărbaților însurați!“. Lângă ei, băiatul lor, îmbrăcat cu oribilul șorț-uniformă cu epolete galbene al claselor primare, e ținut de scurt să nu-și tocească ghetele făcând desene în praf. La colțul unei bănci o femeie bătrână fumează o țigară, ținând mucul cu un ac de cap, spre a nu-și arde mănușile gris. Puțini ascultă muzica, deși e bătaie uneori pentru a apuca locuri lângă chioșcul orchestrei. Cei care n-au găsit locuri bune se plimbă în dreptul Bufetului, privind cu afectație la cei ce au ocupat loc la mese și beau bere. Mai lângă rondul întâi, un italian, cu un fonograf într-o cutie cu geamuri pusă pe un cărucior, dă, în schimbul unui „cinciu“, audițiuni muzicale. Clienții sunt numeroși: copii, olteni, servitoare, soldați și câțiva îmbrăcați nemțește. Fiecare și-a vârât în urechi cauciucuri cleioase, și ascultă, cu cele mai caraghioase schimbări de fizionomie, cântecul demodatului strămoș al gramofonului, dușman de moarte al lăutarilor de barieră. Lângă fântâna de la școala primară de lux de lângă Monetăria Statului, unde or fi ruginind mașinile scumpe neutilizate, un bulgar, cofetar ambulant, face dever bun vânzând bragă, limonadă, rahat, covrigi, turtă-dulce și pistil. Curioasă e inegalitatea de tratament ce se observă la noi până și în aleile aceleiași plimbări: am văzut halul mizerabil în care se află șoseaua Jianu pe unde vin în oraș carele țăranilor. Singura parte perfect îngrijită, adevărata „Șosea“, e aleea echipajelor și automobilelor: stropită din cinci în cinci minute, perfect nivelată, a fost macadamată, petrolată, și azi e așternută cu mozaic de pietre: tot ce există mai bun pentru automobile [3] ; aleea pietonilor din dreapta și stânga șoselei boierilor este stropită și ea zilnic, căci astfel s-ar strica de praf rochiile și pălăriile scumpe ale celor din trăsuri; aleea a treia însă, cea din fund de tot, nu e nici măturată, praful e de două palme, frunzele uscate sunt atât de dese, în urma secetei nemiloase, încât foșnetul lor te întristează, ducându-ți gândul de pe acum la mizeria iernii ruinătoare. Splendidele grădini care se întind departe în lături, între rondul întâi și Bufet, de ambele părți ale drumului din mijloc, sunt în tristă stare. Atât de poetice primăvara, când pajiștile verzi sunt presărate de părăluțe, de rotunde flori galbene de păpădie, ca o risipă cerească de monede de aur și argint, când boschetele de liliac cu gust risipite, îmbălsămează, și păsările își ciripesc dragostea în aprobarea broaștelor orăcăitoare din lacul frumos apărat de stânci și grote. Grădinile îți fac milă acum: iarba e arsă toată, boschetele au rămas aproape fără frunze și un strat gros de praf cenușiu așterne o urâtă uniformă greoaie pe toată vegetația; lacul e secat, și nimeni nu-și bate pașii pe aici, de altminteri ca și primăvara căci moda e să te vadă lumea la Șosea, iar nu să admiri natura. Doar câteva perechi de îndrăgostiți se plimbă, fugind de lume, de-a lungul pomilor împrejmuind vechiul cimitir protestant. Pe iarba arsă ca mustața porumbului copt, câinii se aleargă ca nebunii, mușcându-se prietenește; o vrabie își învață puiul să zboare, iar la umbra unui boschet, în ciorapi, fără vestă, doarme Krupp, un individ. Noaptea însă a venit: o salbă albastră de flăcări s-a înșirat într-o clipă pe toată lungimea Șoselei, și lămpile electrice, după ce au sclipit de vreo două ori ca ochii surprinși de lumina prea mare, revarsă acum umbrele negre ale teilor pe ambele laturi ale Șoselei, lăsând băncile aleilor în întuneric. Și e plăcut să privești din umbră miile de flăcări galben-roșii ale felinarelor trăsurilor venind din depărtare, mititele, tremurătoare, perechi-perechi, ori lumina orbitoare a puternicelor faruri de automobile, sosind în goană spre tine, risipind o clipă umbrele, speriind pe îndrăgostiți și dispărând într-un vârtej sălbatic. În jurul globurilor electrice, miliarde de fluturi albi roiesc. Ascunși te miri unde ziua, topiți parcă în lumina soarelui, vin acuma, bietele insecte, hipnotizate de puternica lumină albastră, să joace, vârtej nebun de moarte, pân’ la ziuă, frângându-și cu pocnete plăpândul trup chiurasat de sticla groasă a globului, căzând ca o grindină stranie, și cu o ninsoare de aripi argintii sfărâmate, în noroiul șoselei. Și mereu noi regimente de fluturi vin la asaltul luminii, și se prind în hora de moarte, înlocuind pe cei striviți, până ziua, când nemărginita lume a insectelor de noapte dispare dintr-odată, topită, absorbită în lumina soarelui măreț. La Bufet, drăgălașa clădire în stil românesc, cu frumoasa grădină îngrijită bine și din belșug stropită, mesele din dreptul lăutarilor s-au ocupat mai toate. Îmi găsesc totuși un locșor. - Ah, Goldenberg, ce cald este dija, mein Gott! suspină iar, duioasă, la o masă lângă mine, grasa Madam Goldenberg, cu degetele țepene de mulțimea inelelor, cu cercei scumpi la urechi, brățări masive, lanț gros de aur, broșă. S-a îmbrăcat desigur cu toate obiectele amanetate la d. Goldenberg, ori cu toată marfa din prăvălia lui de giuvaergiu. Goldenberg bate tare în masă, chemând chelnerii cu obrăznicia banului. La aceeași masă cu dânșii stă și servitoarea, cu odrasla cea mai tânără a simpaticei familii în brațe. Domnișoare Renee [4] citește foiletonul „Adivorului“, înghițind la fisticuri și alune. Tânărul Goldenberg, în costum de marinar, cu pantalonii lungi, se îndoapă cu cornuri, vârându-și, ca distracție, degetele în nas atât de tare, încât șeful familiei, îngrijit, exclamă: „Ci faci, Herman ? Vrei să-ți scoți crierii pe nas dija ?“ „Armând, stai cum se cade !“ completează cu un miorlăit blajin madam Goldenberg. - „Flăcăule, încă o halbă, flăcăule !“ răsună la o altă masă vocea răgușită a d-lui Popescu, care s-a decis să bea a patra halbă până să sosească borșul și mămăliguța comandate, și, apoi, răstindu-se la madam Popescu care nu știu ce i-a spus discret la ureche: - „Ei și ? Dacă e 50 de bani halba !... Sau stau acasă, sau petrec ! Să mă lași, madam, în pace !“ La o masă mai departe, congresiști esperandiști, doi bulgari și doi români, cu cocardele verzi, iau masa gesticulând ca niște surdo-muți, spunând când și când, cu gura plină, vreun cuvânt-două, în limba lor păsărească și râzând mereu satisfăcuți. Mai în fund, doi ucenici au luat în tovărășie o regală și ascultă muzica cu demnitate, bând berea pe rând. La plecare au dat un ban bacșiș ! Bieții copii... Alternând cu muzica militară, lăutarii, așezați în pridvorul „Casei în stil românesc ca la Expoziția din Paris“, cântă cu ritm bizar, o romanță franceză, scoțând din scripcă sunete ce înduioșează. Ascultă mai toți; madam Popescu privește în extaz oftând. Brusc, întrerupând muzica melancolică, o detunătură puternică se aude dinspre boschete. Inimile se strâng dureros. Lumea aleargă într-acolo nebună. Un om, un casier, cum se zvonește, laș sau curajos, cine ar putea spune ? și-a răpus zilele. Dinspre „Bordei“, artificii, ca șerpi de foc, se ridică tot mai sus pe cerul negru, răspândind stele de o clipă. LILIECII DIN SCUARUL ZLĂTARI [ modifică ] Dimineața, când se sting felinarele pe străzi, când pălesc stelele fricoase, când Luceafărul, mare cât pumnul, privind cu dispreț la cometa vagabondă ce răsărea odată cu dânsul, vestește deșteptarea dătătorului de viață, cu sutele se adună, zburând în toate sensurile deasupra Scuarului, țipând subțirel ca șoarecii, liliecii noctambuli. Cu zborul lor îndrăzneț și greoi, par nenumărate fâșii de stofă groasă, neagră, bucăți din mantia nopții, arsă de soare, zdrențuită de vânt. Încrucișându-se în zbor cu brușce cotituri, aici se lasă până aproape de trotuar, aici se înalță până deasupra plopilor, evitând, parcă, crucea bisericii; iar, la lumina lunii în ultimul pătrar, ce pare țintuită în vârful cupolei fosforescente a Casei de Depuneri, transformată câteva clipe în giamie, joacă necontenit ca niște țânțari uriași și negri, țipând ascuțit cu chiote, până ce înroșește amurgul și le vezi clar trupul pântecos, atârnând mic și umflat în mijlocul aripilor mari vâscoase, cu unghii. Atunci, după un ultim zbor grăbit, se retrag din hora drăcească, unul câte unul, spre zidul din dosul plopilor Scuarului, se așază o clipă pe muchea firmei „Drogheria Ciuceanu“, și, strângându-și brusc aripile, transformate într-un minuscul șoricel, se strecoară repede, între zid și firmă, acasă. Agățați aici de vreo asperitate a tencuielii, spânzurați cu capul în jos, cu aripile adunate peste trup într-un mic pachețel triunghiular, adorm cu sutele liliecii, în răcoarea dimineții, răbdând apoi căldura dogoritoare a tinichelei, încinsă de soarele ce bate ziua întreagă locuința lor tăinuită, până ce vine iar răcoarea nopții și foamea-i deșteaptă gonindu-i la vânt. PARADISUL SLUJNICELOR [ modifică ] Locul unde Marițele, Paraschivele, Anicele și Terejile își dau întâlnirile cu Nicolaii, Iștvanii și Ianoșii, unde-și descarcă sufletul plin de ura stăpânilor, unde-și spun necazurile, își citesc scrisorile, își arată rochiile, panglicele, mărgelele, „Șoseaua“, Paradisul servitorimii este Cișmigiul. Minunata grădină, datorată lui Vodă-Știrbei, cu mândrii copaci care privesc de sus Bucureștii, cu lacul în fundul căruia sălciile se odihnesc cu nemărginită jale, cu florile delicate, presărate cu o artă care mișcă sufletul, Cișmigiul disprețuit, de a cărui poezie, de a cărui mărime nu ne dăm seama când îl străbatem grăbiți spre a scurta drumul, cu mintea la meschinăriile grijilor zilei, Cișmigiul este, dumineca, proprietatea lor toată. Slugărimea cu simbrie a Capitalei, adunată de prin toate mahalalele, îl ia atunci în absolută stăpânire, cu oribilele rochii multicolore de stambă ori cu pantalonii de lână albă, strânși la pulpe, cu vorba tare, râsetele gălăgioase, glumele triviale, pumnii dați în semn de iubire. Și vin aici slugile noastre, nu doar pentru că au în sufletul lor mai multă poezie decât cei care le dau, cu concursul binevoitor al poliției de prea multe ori, simbria lunară; nu doar pentru că le este, mai mult decât nouă, boierilor, blazaților, dor de flori, de aer, de verdeață; de asta e sigur că habar n-au slugile noastre, precum habar n-are un hipopotam de kakewalk, dansul la modă al highlifului nostru, dar vin aici, tot mai numeroși, pentru că așa s-au deprins pe nesimțite. La început au venit în Cișmigiu cam cu de-a sila, trimese de boieri, doicele cu copiii, și, dacă au venit doicele, au venit - lucrul nu e greu de priceput - vistavoii; apoi au venit prietenii lor și prietenii prietenelor, și astfel, pe încetul, au acaparat grădina în așa chip, încât astăzi nu numai că nu ne mai trimitem servitoarele cu copiii la Cișmigiu, dar, de ar îndrăzni Marița, într-o duminecă, să propună cocoanei să se ducă cu „domișoru’ Puiu“ și cu „domnișoara Coca“ la plimbare, e sigur că Madam Popescu, crescută la „Notre Dame de Sion“, i-ar striga, cu vocea ei cea mai ascuțită: „Să nu duci copiii la Cișmigiu, toanto, că te dau afară!“. Dovada cea mai sigură că n-au nici cât noi habar de frumusețile bătrânescului parc, e că nici măcar cei îndrăgostiți nu trec dincolo de podul de peste lac în căutarea potecilor singuratice în care oftează, în cursul săptămânii, guvernantele romanțioase și se joacă cu „diabolo“ copiii; de într-atât e a lor grădina dumineca, încât dragostea e aici de față, chiar în aleea principală. Aici, pe drumul larg și drept, cu strajă de copaci uriași, ale căror crăci se îmbină tocmai sus, și, în lung, din Bulevard până sus pe deal în Știrbei-Vodă, se plimbă sute de perechi, ținându-se de degetul cel mic și legănând tare de tot mâinile astfel împreunate, ori, dacă dragostea e mai la început, ținând câte un colț al aceleiași batiste cu aceeași balansare a mâinilor. Se gâdilă, se îmbrâncesc, se pupă, în indiferența generală, fiecare fiind ocupat identic. Singura atracție a grădinii pentru acest public special este taraful de lăutari ce cântă la „Buturugă“, grosolană imitație în ciment a unui trunchi de copac, în scorbura căruia se debitează bere, țuică și limonadă gazoasă. În jurul meselor ce se întind de la „Buturugă“ până în dreptul chioșcului muzicii militare, unde nu s-a mai cântat de ani de zile, se îndeasă printre servitoare un sfert din garnizoana Bucureștilor, plus ordonanțele, ținuți însă la distanță respectuoasă de mese, de o sârmă împletită cu ghimpi. În uniforma ce le sugrumă gâtul deprins a fi liber, recruții ascultă aici inepțiile murdare ce le zbiară cu vocea de gramofon stricat, dar nuanțând scurt și deslușit fiecare vorbă, o țigancă obraznică, cu floare mare în păr, și cu mâinile în șolduri. Din când în când, drept aprobare admirativă, ei o înjură scuipând. Când însă „cântăreața“ ia farfurioara acoperită cu șervețelul de rigoare ca să înceapă cheta, deși au stat pe afară, se depărtează cu toții, rușinați parcă - curios mixt de delicateță și chiul - și se duc la fântâna de alături, să bea apă dintr-o cană de tinichea, aproape fără fund de găurită ce e. Atât de mare căutare are biata fântână, unde, din nasul unor delfini, curge apă puțină și caldă, încât vârful ascuțit al lăncilor grilajului de fier ce o înconjoară apărând-o, s-au îndoit sub greutatea corpurilor însetaților ce-i dau asalt. Când încep lăutarii însă să-i zică cântecul la modă, „Colea ‘n grădiniță“, și un țigan de astă dată, dând ochii peste cap, îl trage la „ofuri“ ca în vremea strămoșească, așa cum nu mai îndrăznesc să ofteze astăzi acolo unde e publicul mai subțire, iar se înghesuie cu toții în sârma cu ghimpi ascuțiți, și ascultă privind fără invidie la cei ce beau bere la mese. Aici, la „buturugă“, tronează highliful servitorimii: rândași de la Bănci, Ministere, de la „Papagal“, „Pomul de aur“, cu șapca-livrea cam pe ceafă, unii îmbrăcați chiar nemțește; ibovnicele lor, cu bluze de mătase șterpelite de la „cucoana“, fuste de stofă groasă țărănească și, pe deasupra, un șorț galben; oribil amestec de haine dăruite sau dosite, și de haine ieftine cumpărate de la Piața Mare. Aici servitorimea își maimuțărește stăpânii: bărbații se așează la mese cu mutre serioase, comandă autoritar chelnerului, cu obrăznicia slugii față de cei mai jos ca dânsul, beau demn, dar trântesc tare de masă paharul golit; ori prea repede, ridicând sus cotul; ori prea încet, cu o căutătură de regret pentru lichidul scump, dispărut prea repede; sunt darnici la chetă, la bacșiș, și cumpără de la țigănci flori, oferindu-le cu aere degajate dulcineelor lor. La una din mese, o servitoare, cu mâna după gâtul ibovnicului, îndoapă cu bere, alune prăjite, cornuri cu sare, turtă dulce, pruncul stăpânilor ei, vreun Popesculeț, dat în grija ei să-l plimbe. Pe băncile din jurul muntelui minuscul, pe aleile căruia, altă dată, când nu era împrejmuit, copiii se jucau cu atâta foc, stau cei cu griji: servitoare care n-au stăpâni, cele care ar vrea să și-l schimbe și nu știu cum, căci nici telegrama vestind moartea unchiului n-a mai prins; cele care au spart un glob de lampă și le reține cucoana căpităneasa mai mult decât leafa pe o lună, cele care au de un an de zile bani de luat și capătă doar înjurături în loc de parale, cele care au primit „carte“ de casă și nu știu ceti etc. Prinzi aici de multe ori crâmpeie de vorbe care câteodată te înduioșează, iar alte ori te fac să râzi; afli că pe Gheorghiță al Suzanei l-a luat cătană; că Ion al Bucurei, din America unde a plecat ca să scape de catane, „a bătut telegramă că a trecut la Sud“, că a deschis acolo cârciumă și „groserie“ [5] , lângă moara cu Stim [6] și că-i merge tare bine; că „Bălana a fătat un ghițel“ și că i s-a făcut Ioanei așa odată tare dor de acasă, și câte altele. O servitoare mică, scurtă, cârnă, grasă, cu basma galbenă pe cap, cu un șorț negru cusut cu fluturi mulți și cu numele de „Marița“ brodat pe dânsul cu arnici roșu, tot citește și silabisește o cartă poștală ilustrată cu o poză reprezentând pe Romeo și Julieta. Dedesubtul pozei un Nicolae oarecare a scris, cu slove șchioape de copil: „Marițo, adu-ți aminte din curte când eram amândoi“, iar într-un colț: „Foaie verde lămâiță, Complimente și o guriță“, într-alt colț: „Du-te, carte, ca pe lună, Să-i aduci o veste bună.“ În dreptul băncilor se plimbă singure, sau escortate de vistavoi și soldați, bucătărese diforme, grase mai mult din gustarea continuă a bucatelor, decât de mâncare multă, unguroaice mai toate; servitoare curățele, în negru cu șorț și bonetă albă frizată, fete în casă la boieri; românce de dincolo, dezghețate și vorbind iute cu glume, în frumosul port național mândru și discret; muntence în costume naționale oribile, cumpărate în târg, și iarăși, unguroaice în urâte rochi de stambă ieftină, fraternizând cu armata română. Băieți de prăvălie, făcându-și loc printre servitorime, asurzesc lumea cu balonașele care se desumflă cu zgomot, parcă ar zice: „Uite-te ! Uite-te ! Uite-te !“. Trei ticăloase de servitoare, ținându-se de braț și împiedicându-se în oameni râzând, tot trec în fața a doi jandarmi călări, uriași stângaci, cu mutre de copil. Ii privesc sub nas râzând, depășindu-i, apoi îi lasă să treacă înainte și iarăși le trec în față, izbindu-i cu cotul, ațâțătoare. Atunci unul din flăcăii de la țară, făcându-se tare roșu, dar doritor de aprobarea camaradului, se hotărăște să-i tragă o curte, și, trecând la rândul lui în fața servitoarelor, ciupește pe una, exclamând: „oof..., domnișoară! !“, rămânând apoi cu gura căscată, tare bleg. Încurajat de râsul provocator al suratelor, drept declarație răcanul arde o palmă zdravănă pe partea cea mai durdulie a corpului „domnișoarei“. În jurul uneia care vinde fluiere și biciuște de răchită cu sfârc de lână la vârf, s-a adunat o droaie de soldați. Mulți au noua uniformă de dril cu picățele negre (ca să se vadă, probabil, mai greu murdăria, să se spele mai rar bluza și să se zdrențuiască deci mai anevoie). Mai toți cumpără biciuști, dar încearcă câte zece fluiere vreo douăzeci de inși, până să se hotărască unul, cu un oftat, să scoată gologanul legat în colțul batistei, vârând apoi repede, parcă cu teamă, fluierul cumpărat în cizmă. Altul îi zice cu foc din fluier o doină, adunând în juru-i până și pe cei de pe bănci; iar când isprăvește, îl îndeamnă unul: „Mai zi, bă, Ioane !“. Deodată, dinspre lac, se aude o vâlvă mare, și grădina toată dă năvală pe îmbrâncitele înspre podul de pe lac: unul vrând să se grozăvească, se urcase în picioare în barcă legănându-se, și căzuse în apă, spre hazul imens, răutăcios, al celor de pe mal. Noroc că e mică apa lacului și că e vremea caldă, așa că scapă omul cu baia rece gratis, cu rușinea de a ieși din apă cu hainele de duminecă leoarcă și petrecut până la stradă cu alai de huiduieli și batjocuri nemiloase. După ce s-au săturat de râs, după ce au privit cu teamă și invidie la cei ce se plimbă cu barca - culmea luxului după ce au căscat gura mult la lebedele albe reflectându-se în apa verde cu gâtul lor mlădios, în formă de S, cu pata neagră triunghiulară sub ochii mici și răi, după ce li-au aruncat fărâmițe de covrig, și le-au văzut trecând sub pod, vâslind puternic cu labele lor negre, înspre „Monte-Carlo“ și lăsând în urmă apa încrețită, în care umbra pomilor joacă, parcă ar fi cutremur groaznic, se întorc iarăși în aleea principală, care-și reia toată animația, până când orologiul liceului Lazăr, mergând astăzi prin cine știe ce minune, sună răspicat de șapte ori. Subit atunci perechile se opresc pe loc, cei de pe bănci se scoală ca niște automați, râsetele, glumele îngheață pe buze, în toată grădina se face într-o clipă tăcere atât de mare, încât auzi curgând apa havuzului, auzi ciripitul a mii de păsări spunându-și prin pomi rugăciunea de seară. Imediat însă zarva reîncepe asurzitoare, și distingi voci ascuțite de femei mai fricoase, zicând pe diferite tonuri: „Ioi ! !... Vai de mine !... avem cocoana musafiri!... Uoliu ! O să-mi tragă o gură cucoana !“. Și, cu cheful turburat, obișnuiți a se supune, îngrijorați, se îndreaptă cu toții spre ieșire. Imensul parc a rămas pustiu, dureros de trist, și parcă un miros greu de sudoare și tutun mahorcă se degajă însă de pe fiecare bancă, din toată aleea presărată cu mucuri de țigări, hârtii mototolite, firimituri de tot felul. Instinctiv mă apropii de flori. Îngrijite cum n-au mai fost de mulți ani, își arată recunoștința îmbălsămând, înflorind tot mai iute, cu belșug de culori catifelate. Albinele greoaie, zburând cu sutele în juru-le, cu picioarele ghemuite, se năpustesc asupră-le brutale, furându-le bestial polenul parfumat. Viespile galbene, subțiri în talie, cochete și blazate, zboară abia atingând petalele. Fiecare floare, arbust, copac, poartă în dreptu-i o tăbliță din care-i afli numele latin și românesc; afli că-i zice salcâmului pe latinește „Robinia inermis“, ori bradului argintiu „Piceapungens argentea“, că oțetarului puturos și obraznic i se zice „Aylantus glandulosa“ și că un copăcel mic, mititel, de cel mult 20 centimetri și 3 milimetri și jumătate e vestitul „Sequoia Gigantea“ și câte alte lucruri noi nu afli prin aceste locuri frumoase și pustii. Un zgomot de papuci pleoscăind peste picioare goale mă face să mă întorc. Era o grădinăreasă cu mătura mare pe spate, mergând agale, târând picioarele și trăgând în piept tutun. Iar, când, ceva mai încolo, s-a apucat să măture, ai fi jurat că e bărbat, atât de încet și alene plimba funcționăreasa Primăriei prin praf târnul Statului. Pe podul cel mic spre care mă îndreptai, stau doi copii: cel mare povestește celui mic că, „aici, chiar pe locul ăsta, mă, i-a căzut unuia în apă, odată, o băncuță și doi de cinci ! !“; își întrerup însă conversația ca să privească cum trece sub pod o familie de lebede. În cap, înoată lunecând, probabil mama, imediat în urmă, mare cât o gâscă și cenușie ca și această consoră, urma domnișoara, apoi venea papa Lebădoiu iar la urmă de tot, probabil ca să poată face drăcii, venea și băiatul. Domnișoara lebădă, deși mare cât mă-sa, plânge ca un bobocel de gâscă, parcă ar zice mereu: „do, re, mi mi mi! do, re, mi mi mi!“, plictisind pe mă-sa până într-atât, încât Coana Lebădoaia are un atac de nervi și începe să zboare, bătând stângace, zgomotos, apa cu aripile și gâgâind monstruos ca o vulgară gâscă... „Cântecul Lebedei“... O barcă, trecând sub podul mare, lunecă încet spre noi. Într-însa doi băiețandri fac mare haz: au pornit la vânătoare de broaște. Duc barca lipită de țărm, broaștele cu ochii bulbucați, surprinse în reverie pe mal, sar speriate în lac, unul din cei doi pungași însă din zbor le prinde cu pălăria, și, dacă a căzut broasca în fundul bărcii, o leagă de picior cu o sfoară lungă, de care din distanță în distanță mai stau și alți batracieni prizonieri, iar, când au format un semi-pluton de zece broscoi, îi dau drumul în apă, făcând un haz nebun de nenorocitele biete cooperative de natațiune. Îndreptându-mă spre ieșirea din Aleea Carmen Silva, nu mă puteam opri să mă întorc din când in când spre a mai privi odată splendida armonie a verdelui grădinii, bogăția neînchipuită de nuanțe ale aceleiași culori, mai accentuată parcă sub lumina piezișă a soarelui ce apunea roșu dincolo de pomii înalți, depunând o dantelă orbitoare de foc, în veșnică ciudată mișcare, pe creasta unui nor alb imens, negru la mijloc și care, ca o pastă moale în mâinile unui sculptor invizibil, divin, lua formele cele mai neînchipuite și mai stranii de balauri și furii. Și, văzând cât e de părăsită bătrâneasca grădină, știind cine o ia în stăpânire dumineca, mă gândesc la animația care e acuma pe aceeași vreme, la Șoseaua boierească, pe Calea Victoriei, îmi zic că, de s-ar putea face minunea ca sutele de fasonei și mitocani ce se plimbă robiți de mode ridicole, blazați, apatici, fără ideal, fără rost, stupizi, între Capșa și Teatru, să se deștepte într-o clipă din apatia lor, să-și deie seamă de nulitatea lor, să se vadă cât sunt de nenaturali, de inutili, de păcătoși, atunci, cuprinși de furie și dezgust, s-ar năpusti unii asupra altora cu bastoanele, și-ar trage reciproc o sfântă de bătaie, de pe urma căreia s-ar trezi la viață o generație nouă având, în sfârșit, un ideal în inimile lor dezmorțite. PODUL GĂRII DE NORD [ modifică ] Nu cred să fie punct în București care să răscolească în suflet mai felurite sentimente ca podul ce pășește, greoi, dar dintr-o singură dată, peste șinele multe ce ies pripite din Gara de Nord. Vederea stăpânește de aici toate cartierele de muncă din jurul gării, iar spre Miazănoapte se pierde înspre munți, peste țarinile mănoase, unde, sub arșița cumplită, se făptuiește în câteva săptămâni o muncă intensivă, uriașă, nebănuită, neapreciată de orășeni, de pe urma căreia un întreg popor își va avea traiul asigurat. Privind jos, la picioare, sub podul masiv și negru, șinele îți duc privirea în fund, spre gara mereu lărgită, unde ghicești furnicarul grăbit, gălăgios și mofturos al vilegiaturiștilor, și de acolo ochiul, revenind spre pod, cuprinde într-un mănunchi sclipirile argintii ale șinelor nenumărate ce se adună, o clipă numai, sub podul negru spre a se revărsa apoi dintr-o dată, subțiindu-se, pe toată câmpia românească. Ieșind din gară, mărindu-se mereu, un tren vine târâș, spre pod. Pare un balaur din altă lume, cu un singur ochi imens de jăratec în mijlocul capului diform, cu un nas răsucit de vampir monstru, scuipând foc pe nările negre de funingine multă, cu treisprezece buze subțiri și întinse, lăsând să se vadă, într-un râs rău, demonic, doi colți roșii fosforescenți. Cu cât se apropie ochiul imens de un galben straniu, cu atât, mărindu-se, fixându-se înspăimântător, te hipnotizează țintuindu-te locului, până ce, brusc, monstrul dispare pitindu-se sub pod, trecându-ți sub picioare și doar coada-i lungă, neagră, solzoasă, rămasă în urma lui, se strecoară iute sub boltă cu atât de ridicole deșănțări grăbite încât, ca o reacțiune, te pufnește râsul. Câteva clipe încă, și monstrul de fier, care fără voie te înspăimântase, nu e decât o inofensivă jucărie de copil, fluierând subțirel la orizont. Cât este ziua de mare, o clipă nu contenește mișcarea și zgomotul pe podul Gării de Nord: îi urcă spatele masiv camioane greoaie, ce-l zguduie ca la cutremur; ușoare cariole de lăptari, cu vase ce sclipesc ca argintul la soare; imense care cu paie de aur ce ar putea lua foc dintr-o scânteie; căruțe cu lemne, ce urcă scârțâind, trase de boi degenerați; enorme vâscoase tancuri de petrol, de unde picură păcura pocnind pe pământ, însemnând drumul spre fabrici, ori, câteodată, mergând spre Sfânta-Vineri, vreun convoi funebru, grăbit, de om sărac. Pietonii, spre a tăia drumul, suie cei mai mulți scara în spirală din capul podului, oprindu-se mai toți o clipă, sus, să privească orizontul larg deschis, vreun tren de călători, semnalele ce scutesc viețile acestora, manevrele vagoanelor schimbând macazul sub paza acarilor, și zăresc uneori cum se stâlcește vreun frânar obosit și rău plătit. Seara mai ales, când urlă sirenele fabricilor și lucrătorii rău hrăniți, pândiți de creditorii lor, olteni și bragagii, scapă de munca lor istovitoare, e negru podul gării de oameni obosiți. Plecați în grabă din fabrică, sunt plini de praf de cărbune depus adânc peste sudoarea muncii; au păstrat hainele cu care-au lucrat toată ziua. Urcă podul, cu brațele bălăbăninde, stângace acum, cei bătrâni mergând fără viață în ochi, abătuți, cei tineri schimbând glume, legând prietenii cu veselele fete de la Regie. Liniștea nu se lasă deplină pe acest loc de muncă decât târziu de tot, după ce se aprinde în ateliere albastrul arc voltaic pentru munca de noapte, când coșurile fabricilor și trenurilor încep să împrăștie milioane de scântei fluierând mai strident, când Bucureștii pătează cerul înstelat cu o largă pată fosforescentă și când, dincolo de pod, în zarea depărtată, se îmbină stelele cerului cu nesfârșitele lumini și semnale de pază și veghe pe linie. PRIN MAHALALE [ modifică ] Dacă legea pentru desființarea accizelor comunale s-ar fi putut vota pe vremea regulamentului Organic sau și mai înainte, e sigur că Bucureștii n-ar fi avut astăzi forma de caracatiță uriașă, cu lungi tentacule vâscoase și murdare - căile orașului - întinzându-se șerpuind, pe distanțe de kilometri, cu șirul lor nesfârșit de cârciumi: ventuzele ignobilului animal. Cârciumarii barierelor sunt într-adevăr de vină dacă Bucureștii au astăzi o periferie atât de mare încât ar putea fără greutate găzdui toate casele Vienei în incinta lor; tot cârciumarii, prin tentativele lor de a frusta comuna de plata accizelor, sunt creatorii vastelor noastre maidane naționale, și în fine, iarăși din pricina acestor respectabili otrăvitori publici și mari electori, ne sunt mahalalele nepavate, fără trotuare, fără canal, fără gaz, în așa hal de murdărie, încât nu știu care franțuz afirma că „Bucarest“ vine de la „Boue qui reste !“. Fenomenul lărgirii fără nici o noimă a periferiei capitalei s-a petrecut, cu multă probabilitate, astfel: Admițând că bariera orașului era, ca pe vremea lui Matei Basarab, cam pe unde este astăzi biserica Zlătari, ca să scape de accize și să iasă mai repede în drumul țăranilor, cârciumarul de pe vremuri deschidea cârciuma cu vreo zece metri mai în afară de barieră. Tot astfel operau, bineînțeles, colegii lui de pe podul Beilicului (Calea [7] Șerban Vodă), de pe Podul Calicilor (Calea Rahovei), de pe Podul de Pământ (ciopârțită Calea Plevnei), de pe Podul Târgului de afară (Calea Moșilor), etc. Înmulțindu-se prea de tot fraudele de la o vreme, o poruncă domnească sau o lege muta bariera orașelor dincolo de cârciumile cu pricina; cârciumarii deschideau frumușel sucursală ceva mai sus de noua barieră, văzându-și de obicei. Trecea ce trecea, iar se lărgea periferia orașului ajungând, să zicem, până unde e astăzi Palatul Regal (cum era pe vremea lui Constantin Brâncoveanu), iar se mutau cârciumile mai la deal și tot așa: de nu se vota legea pentru desființarea accizelor, e mai mult ca sigur că ar fi ajuns să se întindă Bucureștii până la Dunăre și Carpați. Ce ideal! Toți locuitorii Regatului locuind Capitala țării! Ce vis de aur ! Și când te gândești că s-a ridicat statuie repauzatului Lascăr... Sucită lume ! Așa se explică prin urmare de ce pe Calea Șerban-Vodă de pildă sunt cârciumi până dincolo de vechiul local de petrecere unde se trăgeau atâtea chefuri în vremuri bătrânești și unde se îngroapă astăzi cu pompă High-liful bucureștean; așa se explică de ce sunt cârciumi pe Calea 13 Septembrie până dincolo de Cimitirul Mahomedan, unde dorm anonimi, cu fața spre Meca, turcii fataliști, peste drum de Cimitirul Ghencea, al pârliților, născuți în mizerie, trăiți în chinuri, având cârciuma drept singură distracție, zvârliți după moarte în groapa comună, de au avut norocul, bineînțeles, să nu le fi fost trupul ciopârțit de viitoarele noastre somități medicale ! Tot din pricina cârciumarilor-ventuze, Calea Rahovei este mai lungă decât căscatul unui vardist de noapte, așa de lungă încât, după ce ai urcat dealul spre Bragadiru, după ce ai lăsat în urmă fabrica lui de bere, trebuie să treci de Antrepozite, să lași pe stânga Seminarul Central, să treci - ducând mașinal batista la nas - de Strada Odoarei și de Strada Măgurele, să lași pe dreapta alt cartier suspect, ce-ți aduce iarăși aminte de un împărat roman, să mai umbli câteva sute de metri până când ajungi lângă șinele drumului de fier unde două prăjini roșii cu dungi albe, ca degetele cu multe inele ale unui uriaș binefăcător, te opresc în loc până ce trece ca un vârtej, rupând pământul, trenul de Giurgiu și atunci abia te afli la jumătatea drumului ce începe lângă Dâmbovița, la Cazarma de Justiție. Dacă de-a lungul acestor căi până afară la câmp sunt casele aproape unele lângă altele cu câte o bărbierie, vreo potcovărie, un rotar ici colo, nenumărate cârciumi pretutindeni, între capătul unei căi și altă cale, între cimitirul Belu și Ghencea, între acestea și Cimitirul Sft. Vineri, și de acolo până la Cimitirul Reînvierii, ori, ca să fiu mai puțin macabru: între gara Filaret și gara Dealu-Spirei, de acolo până la Cotroceni și de la această gară principală până la stația B. M., hait! iar am devenit macabru ! În sfârșit: între aceste puncte populare ale barierelor bucureștene se întind nesfârșitele locuri virane pe care pasc vitele lăptarilor; se întind vaste maidane, pe care se răsfață la soare, emanând duhori pestilențiale, mortăciuni și gunoaie de tot felul, ori mlaștini, bogate în broaște și țânțari-febriferi, amintiri din vremea nu prea depărtată când Dâmbovița necanalizată venea în vizită, așa la zile mari, până în poalele dealurilor din Cotroceni, Gramont și Filaret. Aceste mlaștini se umplu cu gunoaie, se transformă în cartiere noi, unde de vând de speculanți în loturi scumpe: țânțari, microbi și igrasie. Ici colo, în mijlocul acestor locuri virane, mai ales de-a lungul liniei ferate, se ridică câte-o fabrică: un grup de case roșii din mijlocul cărora se înalță sus spre cer, ca o amenințare, un coș uriaș ce scapără noaptea milioane de scântei ca o năvală de draci cu ochi fosforescenți, și din care ziua iese încet, tacticos, rotocoale mari, greoaie de fum negru, ce se rostogolesc alene răsfirându-se, pălind, topindu-se în cerul albastru primitor și limpede. Alături, într-o aripă a fabricii, zguduind toată clădirea, motorul grăbit scuipă ritmic și repede, ca de deochi, aburi albi ce pier pe dată, ca o nălucă. Peste drum de fabrică, dincolo de șoseaua neagră de cărbuni, murdărită de scursori de păcură cleioasă, s-au ridicat, ca ciupercile în epoca de furie a construcțiilor, o serie de case, model 1908, afectate, bineînțeles, la Credit încă de pe când abia erau clădite „de roșu“ și rămase, după ruinarea micilor proprietari în seama umidității, [8] fapt ce se recunoaște pe dată după halul de dărăpănare al clădirii mai mult decât după tăblița albastră lămuritoare. Așa fiind, ca să poți cutreiera bătrâneștile mahalale, silit ești să cobori dincolo de cartierele noi ridicate în preajma fabricilor, mai jos de maidanele și locurile virane numeroase mai ales sub dealurile Cotrocenilor, cu vestite păduri uriașe tăiate abia în secolul trecut; mai jos de gropile de nisip dinspre Colentina, mai jos de grădinile Sârbilor gospodari din jurul Vitanului, mai jos de vile dinspre Văcărești și Șerban-Vodă, atât de bogate odată, întinzându-se până la poalele Mitropoliei, va trebui să te apropii mult de centru, și chiar atunci îți va fi greu să te strămuți cu mintea în timpuri de demult, căci atâtea focuri groaznice au distrus în nenumărate rânduri cartiere întregi cu vechi clădiri de bârne acoperite cu șindrilă, cutremurele ce ne îndrăgeau mai des pe vremuri, ceva mai puțin rahitice, au zguduit în atâtea rânduri din temelie biserici și clădiri mai vechi, iar, pe de altă parte, atâtea case noi s-au ridicat cu furie, de la Unire încoace mai ales, pe locurile vechilor bordeie, încât, astăzi, nu cred să mai fie în București casă de peste o sută de ani. Luând-o deci prin străzile șerpuite ce unesc o cale cu cealaltă prin mahalale, te izbește întâi contrastul între zgomotul atât de obositor pe căile veșnic străbătute de care și sute de oameni ce vin sau ies din oraș, marțea și vinerea mai ales, și liniștea desăvârșită din aceste bătrânești mahalale, păzite de o nesfârșită sumedenie de câini hidoși, dormitând ziua toată ca să poată lătra mai tare la lună noaptea. Atâta de neînsemnată este animația pe aici, încât trecerea unei trăsuri e un eveniment, un automobil dă prilej de vorbă o săptămână întreagă. Nimic însă nu revoluționează mai adânc cartierul, ziua, decât dacă și-o face păcatul vreun biciclist naiv să deștepte câinii mahalalei, pedalând țanțoș și sunând din goarnă: îi sar atunci în cale, din fiece curte, de peste fiece gard, cu părul zbârlit, cu urlete ce te bagă în sperieți toți Griveii mahalalei; îl înconjoară, îi cearcă rânjind stofa pantalonului, până ce, de frică, biciclistul descalecă. Atunci câinii, lași de parcă ar fi oameni, rămân plouați, lasă coada între picioare și amuțesc, reîncepând doar când se încumetă biciclistul să încalece iarăși și când îl iau în primire pungașii, strigându-i huiduieli: „dracu’ pe sârmă ! Neamțu’ pe roate !“. În afară de aceste rare semne de viață e o liniște pe aici ca la țară. Și, de fapt, mahalalele de azi sunt vechi sate din preajma Bucureștilor, înglobate pe nesimțite în incinta Capitalei. Locuitorii lor au continuat multă vreme, deși tot mai greu, meseria lor de plugari, apoi pe aceia de lăptari. Atracția Capitalei, fabricile tot mai numeroase, sumedenia de mici profesiuni și funcțiuni ce se pot exercita într-un oraș mare: gardist, măturător, bătăuș, comisar, inspector de cimitire, slujbaș la Primărie, Percepție, Poliție, Administrație și alte posturi politice, au tot sporit numărul locuitorilor, iar contactul cu orășenii, comparația între meseria mărginașilor și luxul disprețuitor al centrului, drepturile electorale și politica de partid, atât de puternică încât învie chiar morții în timp de alegeri, au transformat cu încetul pe pașnicii țărani de odinioară în mitocanii de astăzi, care sunt săteni cu vițiile orașului, săteni care au împestrițat graiul curat țărănesc cu cele mai neînchipuite mutilări de neologisme, care se îmbracă jumătate țărănește și jumătate nemțește, care unesc timiditatea și umilința țăranului cu obrăznicia și invidia orășanului. Pe când la centru s-au înălțat, în locul vechilor hanuri și primitoarelor case boierești, clădiri pedante fără pic de colorit local, imitațiuni searbede după toate stilurile arhitectonice din lume, la mahalale doar mai găsești -deși tot mai rar - practicele case românești, atât de minunat potrivite pentru clima țării noastre, cu tinda ce-ți apără iarna casa de crivăț, oprind vara căldura dogoritoare, cu cerdacul în care lucrează femeile și se joacă pe vreme de ploaie copiii, în care doarme în nopțile de vară românul. Au însă carele vechi oroare de alinierea militărească a concepției estetice modeme și le vezi ba că înaintează, ca la mahala, până dincolo de trotuar, silind pietonii să calce în noroi, ba că se retrag rușinoase tocmai în fundul grădiniții, ba că întorc cu dispreț spatele celor din stradă, ori că-și ascund rușinate dărăpănarea și goliciunea după o perdea de viță. Sunt atât de vechi, atât de joase cele mai multe, sărmanele, cu zidurile lor de paiantă, mâncate de carii, încât s-au scofâlcit, se apleacă strâmbe, gușate, spre stradă, turtite sub povara grea a olanelor de pe acoperiș, și parcă se înfig din zi în zi mai mult în pământ, precum se apleacă spre țemă moșneagul. Dar sunt atât de alb văruite, crăpăturile cu atâta grijă lipite cu pământul galben și cleios al dealurilor bucureștene; ferestrele și ușa au un brâu așa de frumos vopsit, încât îți vine parcă a crede că formele scofâlcite și gheboase sunt voite de vreun arhitect secesionist. Rar, ici și colo, vreo casă lăsată în prea cumplită neîngrijire prezintă aspectul lamentabil al unui alcoolic bătrân. Pe toate casele însă, pe cele noi, afectate de Credit, acoperite cu tablă Bismark ori chiar cu simplă tablă vopsită cu ieftinul catran, ca și pe cele vechi cu șindrila putrezită, cimentată de mușchiul verde ce a cuprins până și jgheabul ciuruit, și cu câte o tablă veche prinsă cu cuie ici, colo, ca să astupe o gaură prea de tot mare din tavan, pe toate casele igrasia a desemnat cu artă frumoase siluete estompate, de munți și dealuri; și la toate ferestrele mici, cu un singur rând de geamuri, vezi flori din cele mai frumoase și mai bine îngrijite. Dacă însă casele sunt joase, mici, cu igrasie multă, ferești prea mici, dacă au vara praf, muște și purici, iama noroi cleios până la gleznă, dacă n-au apă, n-au canal, au însă aerul și verdeața nenumăratelor grădini care purifică totul. Nu e casă oricât de mică, care să n-aibă la poartă un salcâm înalt cu zdravene rădăcini ce scofâlcesc trotuarul și o bancă la stradă, pe care stau bătrânii în papuci, cu giubea îmblănită cu vulpe, căciulă de oaie în cap și cu gândul pierdut în amintiri trecute. Așa de odihnitoare și de răcoroasă e verdeața, încât în casă intră mahalagii doar iama ori când vin musafiri de soi. În curte și la stradă își petrec ziua nevestele, în timp ce bărbații sunt în oraș cu slujba, și când nu se iau la ceartă de peste trei garduri cu vocea ascuțită, pândite cu ochi sticloși de celelalte vecine, se adună frumos de clevetesc lucrând sau gătind. Iar, când o începe ‘Coana Frusina, de pildă, să-i zică: „... Și, să vezi soro - zice - când l-a văzut Popeasca că vine beat acasă, - zice - , s-a pitit, soro, odată după poartă - zice - și zice... “. S-adună roată în jurul ei și potrivindu-și pe umeri cojocul de catifea roșie sau liliachie, îmblănit cu vulpe s-așează cu toatele pe pătura întinsă pe pământul gol în jurul mescioarei joase cu trei picioare, și cuprinzându-și genunchii cu brațele, trăncănesc, trăncănesc până le prinde vremea mesei și fug speriate la vetrele lor. Pe stradă, câțiva băiețași, călare pe coceni de porumb, se joacă de-a caii, speriind găinile, cocoșii și purceii din drum; iar, mai departe, în praf, alți copii joacă rișca sau se joacă cu „bile“. Unde sunteți, arșice ale generației trecute, „miele“ și „capre“ cu care ne împuțiam buzunarele, cu care, spre a face câte un ichiu zdravăn, o clasă întreagă, pornind strânși unul după altul treizeci de inși, și dând ocol bisericii de lângă școală, deterioram monumentele istorice frecând arșica de zidul bisericii, furând apoi plumbul crucilor de pe morminte ! Alți copii, cu fesele aprinse, ținându-se scai după unul mai mare cu șapcă de licean, - unul care o fi tras la fit -, se îndreaptă spre maidan să înalțe, la adăpostul sârmelor de telegraf buclucașe, un zmeu din două cu splendide rotogoale, cumpărat ieftin de la bragageria din colț. Alt efect al civilizației: industria mare străină distrugând industria casnică națională ! La o cotitură a străzii fără canal, o gospodină zvârle lângă trotuar, în fața casei unei vecine cu care e certată, un hârdău cu lături. Un biet câne ciobănesc, slab de-i numeri coastele toate, umblând speriat, gata să chelălăie, furișându-se pe lângă garduri de frica colegilor, se oprește și bea cu nesaț apa grasă și murdară. Săracul cine știe din ce sat depărtat a fost adus în Capitală, legat sub carul țăranului venit cu lemne la oraș, ca să le păzească cât s-o îmbăta la cârciumă! Rupându-se frânghia ce-l ținea prizonier, o fi hoinărit, veșnicul flămând, în căutarea unui os, sau atras de grațiile unei reprezentante a sexului slab câinesc - căci deși câne, dar tot om ești! - a rămas fără culcuș, fără să mai aibă pe cine iubi, pe drumuri străine, până și-o face mila cu dânsul Iancu Câinaru’ ori doctorul Babeș ! În dreptul unei case cu tablă de la Credit, o bucătăreasă miloasă, cu o găină într-o mână și un lung cuțit de bucătărie în cealaltă tentaculă, așteaptă să treacă gardistul ce-o curtează ori chiar un simplu găzar, ca să decapiteze în locu-i inocentul biped. E atât de milos românul! Chiar când o fi unguroaică... (cazul nostru). Un cocoș de pe stradă, martor ocular al asasinatului cu premeditare ce se pune la cale sare cu creasta zbârlită pe gardul vecin și, închizând ochii, strângându-i cât poate mai tare, răgușește cutcurigind, protestând pe limba lui contra canibalismului nepedepsit al bimanilor civilizați! Din capătul străzii se înalță un cântec grăbit de flașnetă. Un câne sensibil, ce dormita lângă o poartă, se scoală, întinde gâtul, ridică nasul în vânt, și urlă ca un ventrilog acompaniind melancolic până ce cântecul stă. Flașnetarii leneși, cu mutre de bandiți, se unesc câte doi ca să cutreiere mahalalele, din cârciumă în cârciumă, în căutarea bețivilor cheflii. Unul duce în spinarea, suflând din greu, cutia cu clopoțeii și muzică, celălalt învârte manivela și izbește într-o tamburină uriașă cu grația unei Carmencite. Pe cât sunt de zdrențuroși indivizii suspecți, pe atât le e de gătită flașneta: în față o poză mare: Romeo și Julieta, o vânătoare de tigri, sau altă poză populară, ori încă: o oglindă. Panglicuțe, flori de sorcovă, beteală de mireasă, mărturii, fel de fel de îngerași, cărți poștale ilustrate, atârnă de tifonul transparent ce învăluie toată flașneta, ferindu-o de indiscreția muștelor indecente. Au dispărut de mult flașnetele cu vânt în grele cutii pătrate, cu arii din Traviata, ce le cânta din gură un Italian bătrân ! Azi valsuri, polci; mai rar sârbe și hore, triluri multe, clopoței la fiecare tact, se cer prin mahalale, ori chiar gramofonul! Civilizația unificatoare distruge pitorescul. Au dispărut cu totul bordeiele umede, săpate în pământul cald iama, răcoros vara, și costând atât de ieftin; dispar sacagii țigani, ce-ți cer iama un franc pe butoiașul de apă cumpărat cinci parale, dispar puțurile ridicate de un suflet creștin al cărui nume se pomenește de vreo cruce de piatră cu frumoase și vechi săpături, dispar felinarele de un metru, cu lampă mititică de petrol veșnic afumată, strânsă de fiece adiere de vânt, și sunt înlocuite, pe zi ce merge, de vesela flacără albastră a becului cu sită; te afunzi azi fără groază noaptea în mizeria mahalalelor, străzile încep să aibă trotuare, din care unul așternut cu asfalt: ca mâine vor avea apă, igienă, căci crește mila pentru fratele sărac. Trecutul însă se uită ! Bărbierii și băcanii, oameni importanți în mahala, merg în fruntea progresului. Azi nu sunt decât „Saloane antiseptice de ras, tuns și frezat“ în care se fac fricțiuni cu „Chinină veritabilă“ se „aranjează părul după ficsionomie !“. Băcăniile și Magazinele de Coloniale sunt azi „Consumuri“: „Consumul din Izvor“, „Consumul din Obor“, „Consumul Bleriot“ [9] servesc „gustări“ și „Pelin Șanticler“ în „saloane de aperitive“. Civilizația n-a distrus însă iubirea de pitpalaci și chitară a bărbierului, și mai găsești chiar astăzi, prin depărtatele mahalale, „saloane“ unde-ți spală capul bărbierul sâmbătă seara și duminecă dimineața, unde citești la geam „azi cu bani, mâne fără bani“, scris frumos, cu sutimi de măsele găunoase scoase de bărbierul subhirurg, meșter în aplicarea ventuzelor și a lipitorilor scârboase, iar la ușă, deasupra unui lighean de alamă coclită, fâlfâie șervetul, alb odată, cu crucea roșie la mijloc. E tare curios faptul că mahalagii, deși au străzi ce poartă numiri din ce mai poetice, de ex.: Str. Mucius Scevola, Str. Amfibiilor etc., deși au câte două numiri de fiecare stradă; Str. Simonide fostă Corbului; Str. Orăscu fostă Uranus etc., deși au câte două și chiar trei numere de fiecare casă, de exemplu: No. 142 fost 68; 153 fost 85, fost 83 etc. etc., nu se orientează nici după numele străzilor nici după numerele caselor, ci tot ca în vremuri de demult, după biserica mahalalei, ori, mult mai des, după cârciuma de căpetenie a străzii, de ex.: „de la Cârciuma lui Costică, a treia casă cum faci la dreapta!“. Așa fiind, având în vedere pe de-o parte faptul constatat că tăblițele botezătoare ale străzilor nu servesc pentru orientarea cetățenilor și luând în considerație, pe de altă parte, inocenta manie a edililor bucureșteni de a tot schimba, după fiecare primenire de Guvern, străvechile nume de străzi cu nume mai moderne de iluștri bărbați politici ai partidelor, cred că s-ar putea profita de aceste ciudățenii spre răspândirea instrucției în masele populare, pe cale intuitivă. Iată cum - și supun în toată modestia planului meu d-lui Ministru al Școlilor. Azi, într-unul și același cartier, străzile poartă pe amestecatele numiri: de animale, de politicieni, de păsări, zei din antichitate, plante, etc. Ei bine, propun: Să se scoată toate tăblițele indicând numele străzilor bucureștene și să se adune la Primărie. O comisie ad-hoc să primească însărcinarea, răsplătită cu diurnă, bineînțeles, de a clasa pe categorii toate firmele adunate, de ex.: Istoria Românilor: Strada Rea Silvia, Romulus, Remus, Numa-Pompiliu, Vespasian etc. Istoria Grecilor: Str. Licurg, Solon, Leonida, Termopile etc. Istoria Națională: Boerebiste, Decebal, Mircea, Țepeș-Vodă, Mihai-Vodă, Bogdan-Vodă, Alexandru-cel-Bun, Leon-Vodă, Dan-Vodă, Caragea, Carageorgevici, (pardon; trebuia trecut la Istoria Universală). Oameni iluștri: Str. Simionide, Palade, Carol Lueger, Cocioc, General Candiano-Popescu, dr. Rațiu, dr. Vamali, Ceauș-Radu, Ghiță Ciupitu, Hagianof etc. Mitologie: Str. Ciclopi, Ceres, Minotaur, Labirint, Morfeu, Olimp, Sirenele etc. Astronomie: Str. Cometa, Constelației, Crepuscului, Echinoxului, Meteor, Uranus etc. Istoria Naturală, Animale: Str. Căprioarei, Cerbului, Cățelului, Mistrețului, Oițelor, Rinocerului, Zebrului etc.: Insecte: Albinelor, Gândacilor, Trifoiului, Micșunelelor, Rozelor, Viorelelor, etc. Toate tăblițele de una și aceeași categorie să se așeze pe zidurile străzilor din una și aceeași mahala. De ex.: în Popa Nan: Mitologia; la Obor: ierbivorele, în Dudești: insectele, etc. Să se decreteze, ca de două ori pe an, la Sf. Dumitru și Sf. Gheorghe, (cred că aceste date ar fi cele mai nimerite), toate tăblițele de o categorie să fie mutate tocmai în mahalaua opusă, de ex.: firmele din Dealul Spirei să se mute în Popa Nan, cele din Tirchilești la Grozăvești etc. și viceversa. Pentru străini și cei din provincie - dar numai pentru aceștia -, spre o mai ușoară orientare s-ar putea numi câteva străzi după gări, monumente publice, grădini (scuaruri!), biserici vechi, puncte cardinale, etc., și aceasta odată pentru totdeauna. Pentru cei veniți cu afaceri în Capitală, s-ar putea imita frumosul exemplu dat de urbea Constanța, încă înainte de acordarea drepturilor politice dobrogenilor, unde există opt străzi purtând numele celor opt miniștri care se aflau la putere în ziua botezării lor: „strada Ionaș Grădișteanu, M. Vlădescu etc. [10] Aceste numiri vor dăinui, bine înțeles, numai până la căderea Guvernului, când se vor înlocui cu tăblițe purtând numele persoanelor influente din noul partid. Tăblițele prevăzute la art. 5 din proiectul de față, și scoase din uz, vor fi trecute la rubrica Oamenilor Iluștri sau se vor țintui pe piedestalul statuelor ce se ridică zilnic în Capitală și în provincie oamenilor mari. În cazul cel mai rău, tăblițele, poleindu-se cu aur literele numelui ilustru, se vor țintui, ca niște ex-voturi, în sala de ședințe a clubului politic din care făcea parte ex-atotputernicului, spre pomenirea și educația generațiilor viitoare. Ziceam deci că, la mahala, mai pomenit decât sfinții, decât biserica suburbiei, e cârciumarul. Și de fapt cârciumarul e personajul cel mai important al mahalalei, cel mai considerat, cel mai bogat. Delegat [11] al Mahalalei în marea majoritate a cazurilor, bucurându-se de înaltă protecție în ajunul alegerilor. Și fiindcă e tare și nu-i pasă nici măcar de comisarul-șef, cârciumarul mahalalei e absolut ostil ideilor de civilizație și igienă. Din invențiile moderne n-a adoptat decât următoarele trei: falsificarea băuturilor spirtoase, gazul aerian, un gramofon! încolo, cârciuma adevărată de mahala a rămas aceeași ca acum o sută de ani: la geamuri aceeași frumoasă perdea de sticle colorate, cu fel de fel de bunătăți într-însele, aceleași borcane mari cu vișinată ca rubinul, cu murături ca un mozaic de pietre scumpe. Noaptea, când lumina albastră a becului Auer străbate prin sticle toate aceste culori, spectacolul întrece, chiar pentru un antialcoolic, luminățiile de la Zece Mai. La stradă, același cuptor rudimentar de cărămidă și pământ galben, cu aceleași vase de aramă cu mâncări ce ispitesc trecătorii flămânzi, și, alături, același grătar murdar, negru și unsuros, lângă care mititeii stau aliniați ca soldații sub paza muștelor zglobii; aceiași patricieni zemoși, cleioși și roșii, înșirați pe un băț suspect, aceleași perdele de pastramă neagră cu dungi galbene marmo-reiene atârnate la ușă, aceleași felii - ceva mai mici -sângerânde, de vacă asasinată, transformabile în fleici, pârjoale, vrăbioare, prin îngrijirea părintească a băiatului de prăvălie. Sărman copil! Slab, nedormit, bătut și ocărit, în contact ziua și noaptea cu bețivi scandalagii, hidoși; cu șorțu-i-batistă murdar, nu cred să fie copil mai harnic și mai nenorocit decât sărmanul băiat de prăvălie. Și ce vesel sună în mâinile lui zângănitul cleștilor cu care învârte mititeii pe grătar și cheamă mușterii! Sâmbăta seara, când la fabrici se plătesc lucrătorii, e ziua de dever a cârciumarului. Lucrătorii trudiți, prost hrăniți, murdari, negri de fum, de praf și unsoare, neavând încă demnitatea de a nu ieși pe stradă cu haina de atelier, ies din fabrici strecurându-se, ca și cum le ar fi rușine că sunt meseriași; ies ca o gloată de spectri negri, încovoiați, cu brațele bălăbăninde ca și cum le-ar părea straniu că nu mai au greutăți de cărat, se împrăștie în grupuri, urmăriți de creditori: olteni, bragagii, negustori cu „trei comuri la un ban“, pândiți de neveste, ce privesc cu groază cârciuma din colț, în care se afundă atâția ! Mulți nu vor să se îmbete, nu vor să cheltuiască într-o noapte salariul muncit din greu o săptămână, - e traiul atât de scump ! - dar intră de rușine în cârciumă și cer cu tovarășii o țuică. Plătește însă unul un pelin, altul comandă încă un rând, și cel intrat cu frica beției cedează de teamă batjocurilor. Se comandă mititei, fleici, pastramă, turburel; cântecele încep, fumul cărnurilor pe grătar, duhoarea de tutun ce îneacă, mirosul pătrunzător al alcoolului, transformă omul în brută și pâinea copiilor se bea. De câte ori sâmbăta seara n-am văzut la ușa cârciumei neveste plângând, cu copilul în brațe, privind tremurânde, de teama bătăii, cu ochii holbați, în dosul sticlelor așa de frumos colorate, mizeria cum vine ! UN SCHIT DE CĂLUGĂRI ÎN MIJLOCUL CAPITALEI [ modifică ] Puțini sunt cei ce știu că există în chiar inima Capitalei un schit de călugări. Se află retras în liniștita stradă a Păcii, la spatele bisericii Icoanei. Locuiesc aici, în șirul de chilii foarte curate, cu bătrânesc practic pridvor, ce s-a zidit de-a lungul laturii de miazănoapte a curții pătrate, șapte călugări stătători, în afară de cei găzduiți vermelnic în mănăstire, în trecerea lor prin Capitală. În colțul de sud vest al curții se află locuința egumenului; la mijlocul peretelui dinspre miazăzi s-a ridicat, în 1902, o mică clopotniță în stil seccesion, cadrând rău cu simplitatea gravă a chiliilor și mănăstirii. „Cimitirul Icoana“ i se zice schitului de către credincioși, deși nu s-au înmormântat în jurul acestei mănăstiri zidită, precum arată slovele aurite ale pisaniei, în 1834, „cu cheltuiala d[u]mn[ealui] Căminarului Mihalache Darvari, în zilele Mării Sale d. Alecsandru Dimitrie Ghica Voevod, decât ctitorul, membrii mai vechi ai familiei lui, călugărițe și călugări. Chipurile ctitorilor, în interesantele costume ale timpului, se văd, frumos zugrăvite, pe zidul din fund al bisericii; osemintele celor morți, zac astăzi în pivnița de sub altarul mănăstirii, și au rămas nedezgropate doar osemintele ce odihnesc în cele două morminte din curtea bisericii. Cel mai frumos e al însuși ctitorului „Cruceru Mihalache Darvari, în vârstă de ani 59, născut la anul 1798, și înmormântat la anul 1854, octombre 20“. Pe piatra masivă de marmură înflorită așternută peste tot mormântul, precum se vede mai la toate mormintele vechi, se citesc în cirilice: „Peste tristele morminte Când vei trece călător, Iți mai adu atunci aminte Că și tu iești muritor; Viață slavă și avere Se sting toate în mormânt; Dar virtutea ce nu pere Ne mai poartă pre pământ.“ Până la 1864, „Cimitirul Icoana“ a fost un schit de maici. În acest an însă, călugărițele schitului au fost obligate, ca și cele de pe la alte biserici bucureștene, să se retragă în mănăstirile din afară de oraș și chiliile frumoase au rămas nelocuite până la 1869. În acest an starețul mănăstirii românești de la Muntele Atos, a cerut și a primit îngăduirea ca chiliile schitului să fie locuite de călugării prodromiți în trecere prin București; câțiva dintr-înșii rămânând stătători pentru a sluji biserica, ce se întreține din propriile ei venituri. Și astfel se face că a rămas până astăzi, în mijlocul capitalei țării, un schit de călugări. Cei mai mulți dintre frați sunt oameni tineri, vioi, deștepți și unii destul de culți; starețul lor e un frumos bătrân ce inspiră respect și evlavie. De la dânsul dețin, cu respectuoasă mulțumită, cele mai multe din datele înșirate mai sus. PRIN CALEA VĂCĂREȘTI [ modifică ] Urmașilor miei, Văcărești, Las vouă moștenire Creșterea limbii românești Și-a patriei cinstire. Dacă în Piața Sf. Anton din Capitala țării întorci hotărât spatele celor câtorva prăvălii evreiești de sub Otelul Dacia și te faci că nu auzi zângănitul ispititor al monedelor de cinci lei pe care, cu artă, le lasă să curgă, ca o cascadă, din ghiară în ghiară, zarafii vânzători de salbe false, ai în fața ta singurul cartier de negoț rămas curat românesc. Iar, când știi cum, la câțiva metri, se aliniază în rânduri tot mai strânse prăvăliile evreiești pe Lipscani, pe Str. Carol; cum domnesc pe Calea Văcărești, pe Dudești, ai impresia clară a unui asediu ce se dă, stăruitor, încet și sigur, contra cetățuii negoțului românesc. Vezi clar atunci grosul armatei, biruitoare prin solidaritate fără pereche, vezi avanposturile, îndrăznețe fiindcă lupta e fără pericol, vezi spionii intrați, sub nume schimbat, în chiar inima negoțului românesc, rozând-o. Ai dori atunci mai tare cetățuia, și mintea reînvie trecutul. Pier într-o clipă casele nouă și înalte, ridicate după focul cel groaznic din 1847, aliniindu-se pe toată coasta dealului înalt și lin ce urcă mult, pe nesimțite, de la malul apei până dincolo de Bărăție; îți amintești de alte focuri nemiloase și cutremure distrugătoare ce au doborât în atâtea rânduri casele mici, multe, de bârne, acoperite cu șindrilă, și, înlăturând cu mintea toată cenușa adunată de veacuri pe același loc necăjit, aruncând departe tot molozul care a umplut șanțurile adânci, a secat gârlița ce curgea din deal în Dâmbovița, la Bazaca, a nivelat pământul făcând să dispară urcușurile abrupte, prielnice luptei, dar dușmane negoțului, învie atunci aici, în vârful dealului, dominând valea Dâmboviței zidurile cu turnuri înalte ale vechii cetăți domnești, unde, de la Mircea și până la focul din 1718, au stat Domnii țării, întărind, mărind, înfrumusețând palatele din jurul celor două biserici, din care una numai stă azi în picioare: „Curtea veche“. Și, când istoria îți spune câte lupte s-au dat pe aceste locuri întărite, asediate și de un Ștefan-cel-Mare al Moldovei în luptele lui cu Radu, frumosul frate al lui Țepeș-Vodă, câtă jale și câtă pustiire s-a abătut în atâtea rânduri pe această coastă de deal, câte crude răzbunări, iscate din luptele pentru Domnie fatale, câte ambiții și câte umiliri, câte fapte mari și câte crime au văzut aceste locuri, câte rugăciuni de mulțumire, de pocăire, de ajutor, de veșnică pomenire s-au înălțat de Domnii țării în această biserică, câtă vinovată nepăsare și decădere a urmat în vremea Domnilor din Fanar, hrăpăreți, câtă lipsă de pietate și indiferență au făcut cu puțină să se împrăștie ruinele sfinte, să dispară orice urmă din vechea mărire, atunci privești cu deosebită iubire cetățuia nouă de negoț românesc, răsărită din cenușa Curții domnești și ți-e drag până și cel mai umil dintre negustorașii români din această piață a Sfântului Anton. Îți place firma „La Vulturul de Mare cu Peștele în Ghiare“, deși a pictat-o „Rosenthal“; îți place să privești lumânărari, la ferestrele cărora atârnă, ca stalactite înflorite, lumânări de toate mărimile, ce-ți duc gândul la moarte, nuntă sau botez; ori vitrinele cu puști și revolvere, fluiere și cuțite, amintind de vremuri de haiducie; ori angrosiștii de stambe, pielării, șăpcării, magazinele de scaune și mese ieftine de brad mirositor; ori oltenii vânzători de portocale, din fața bisericii, desvălind, delicat, de cămașa lor de hârtie de mătase fructele mari și rotunde, ca sânuri de chinezoaice, ori tăind, ca să sângereze, sfârcul fructului exotic; și, mai departe, pe trotuarul triunghiular din jurul havuzului, oltenii florari, udând din stropitoare cu imens gât de girafă mozaicul viu de culori și parfumuri ce ocupă toată piațeta, iar mai la mijloc, în jurul crucii ridicate pe locul altarului bisericii Sf. Anton și a cărei inscripție românească și sârbească pomenește de focul groaznic din 1847, florăresele guralive ce-ți oferă ieftin coroane și jerbe imense, ori, luând în gură puțintică apă și scuipând-o pe flori, depun o rouă de diamante pe coloratele petale, ce le va pune la piept, închizând ochii, dumneaei, ori le va săruta, oftând, dumnealui. Au dispărut însă cântecele sutelor de scatii, sticleți, canari, privighetori, de când negoțul sămânțarilor-păsărari a fost distrus, - pe față cel puțin - de S. P. A., și doar niște porumbei gușați se tot căznesc, cu fasoane, să pronunțe pe R franțuzește, până ce, plictisiți, tocilarii de alături încep să sâșâie atât de tare ascuțind vreun satâr, încât acopăr până și vocea bragagiului lăudându-și marfa monoton. Dar, din toată piața, nu e loc care să te atragă mai mult decât șirul original de baratce de lemn: o cutie pătrată și joasă, cu un acoperiș de tinichea veche ruginită, răzimat în doi stâlpi, unde stau turcește, îmbrobodite oriental până peste bărbie, făcând ciorapi sau clevetind în așteptarea mușteriilor, babele vânzătoare de ștofe naționale, ciorapi și mănuși de lână groasă tricoloră, rufărie ieftină pentru muncitori, ori peruci și cozi false pentru servitoare și țărance, [12] sau încă grâu și nuci pentru colivă, iar, în borcane mari de mături, lipitori scârboase. Ori pe ce stradă ai apuca-o, pornind din Piața Sfântului Anton: pe calea Moșilor, cea lungă de peste 3 km., pe str. Carol, cea răsbotezată în atâtea rânduri, pe Bazaca, unde de abia te poți strecura spre hale de mulțimea stambelor ieftine ce, pe ambele trotuare, până în mijlocul străzii, ațin calea slujnicelor, pe Căldărari, cea fără de căldărari, pe Șăpcari, unde e casa cu multe paratrăsnete a angrosistului tăbăcar Alexandrescu, nu dai imediat de rândurile cele strânse ale prăvăliilor evreiești acaparatoare, ci doar se răsfiră tot mai mult firmele românești. Dacă însă ai apucat-o, din greșeală, pe Str. Patriei, [13] unde era Pușcăria pe vremuri, brusc, la câțiva metri, te găsești în plin cartier evreiesc. Pentru ca acest contrast să fie mai izbitor și să dispară orice urmă de gradație între un cartier și celălalt, ai putea proceda în modul următor: închipuie-ți că ai asistat, ca un pașnic cetățean, la vreo întrunire de la Dacia, cam pe sfârșitul unei legislaturi, și că, la spartul întrunirii, cum se întâmplă atât de des, te-au „șarjat“ bătăușii ofticoși sau poliția oficială, ori că pompa cea mare cu aburi a Primăriei, mobilizată în scop electoral, a primit ordin să calmeze printr-un mic duș entuziasmul prea gălăgios infiltrat în suflete de oratorii de la Dacia. Auto-sugestionându-te deci astfel, trage-i o fugă disperată de la Otelul Dacia înspre Str. Patriei, urcă vreo zece metri și apoi oprește-te brusc, răsuflă, privește, ascultă, dar mai ales miroasă, și vei jura că ești în oraș străin al unui neam străin! În fața ta, la vitrina unei cârnățării „vienese“ [14] trei litere mistice te fac să te oprești și să privești, strâmbând din nas, un maldăr de cârnați suspecți. La celălalt geam, o expoziție de șunci... de gâscă, cu următoarea mică explicație, deasupra unui borcan cu un fel de pomadă galbenă: „Aici se găsește untură de gâscă proaspătă și curată pentru Paște“ și, iarăși, scoțându-și ochii, cele trei litere mistice. Mai urcând, agale, la deal, mirosul ce-l degaja cârnățăria - vienesă - se transforma imperceptibil, nuanțându-se, cu cât te apropii de Calea Văcărești: domină încă, evident, extractul de usturoi, dar e mitigat acum cu miros de mucegai, vax, lucruri vechi, rufe nespălate, creând mirosul specific persistent care te va urmări în tot cartierul acesta, pe care-l păstrează hainele tale o săptămână după ce ți le-a adus croitorul evreu, și de care este impregnat tramvaiul închis pentru Dudești chiar când ajunge, dincolo de Arsenal, pe dealul Spirii, ce răsună de goarnele cazărmilor multe. „Doi bani bucată, domnilor, ocasiune, domnilor, de la faliment, domnilor, doi bani batistă! “, urlă pe trotuarul opus, tenace, cu glas gutural, un individ slab, roșcat, cu nas coroiat, urechi mari dezlipite, pălăria dată tare pe ceafă, în vreme ce simt că mă trage de mânecă cineva spunându-mi insinuant, dar hotărât: „intrați, vă rog, în magasin, de toatî avem! Mă smucesc, dar încet, îngăduitor. Pe dată alt individ, pistruiat, cu ochi mici veșnic clipitori, mă apucă protector de braț, târându-mă într-un magazin negru unde dispar la sigur cele mai rebele pete de grăsime de pe hainele vechi, iar, când mă smucesc odată mai energic, îmi aține calea, cu cel mai gingaș surâs sașiu, apucându-mă de nasturii hainei o reprezentantă a sexului frumos semit. În dreptul magazinelor mici, multe, întunecoase, murdare, stau înșirate pe polițe, până sus în capătul străzii, ghete vechi, frumos văcsuite, de toate mărimile, de toate soiurile. O sfoară groscioară, petrecută prin urechile tuturor ciubotelor, le înlănțuie. Probabil ca să nu se sperie de propriul lor miros și să n-o ia repede la vale, spre piața de flori. Deasupra rândului de ghete stau, atârnate de cuiere, haine vechi, blăni de automobiliști, șube cu blană de lup, șepci, pălării, fireturi; apoi, puse bine în evidență, tunici ofițerești și chiar săbii și puști. [15] În sfârșit, scăpând, mai cu o privire încruntată, mai cu un răspuns energic ori mai național, de invitațiunea din ce în ce mai tenace de a „pufti în magazin“ să iei, dacă nu haine pentru tine, „poate ghete pentru servitorisă „vinzi poate un palton de iarnă“ - ce oameni psihologi! - ajungi în capătul străzii, la linia tramvaiului ce trece prin fața Bărăției în însăși Calea Văcărești! În față, aici, sub firma „La Labori“ e faimoasa „ Vechea Antiquarie Pinath, casă proprie de încredere, fondată la 1878 “. [16] Salutați cu respect: nimeni mai mult ca Pinath, autorul unui Cod de Maniere Elegante, n-a contribuit la răspândirea gustului cititului la țară ! Din această prăvălioară murdară se răspândesc, până în cele mai depărtate unghiuri ale țării, prin vânzătorii evrei ambulanți, colecțiile „Micul Dor“, „Noul Mic Dor“, „Dorul și Amorul“ cu 150 și 220 etc. cântece, în care Pinath a editat până și pe d. A. C. Cuza, a cărui poezie „Dacă vrei s-alini durerea“ se află alături de „Cântecul lui Dreyfus, Martirul din Insula Dracului, variantă populară, din gura lăutarilor“, și „Trăiască Regele“ alături de „Sârba... Zioniștilor“; aici se editează lunga serie de cărți moralizatoare, precum: „Haiducul Cătănuță“, [17] „Ceauș Hoțul Moldovei“, - Codreanu, marele haiduc național - etc. etc., „Crima din Calea Mogoșoaiei“, „Crima din Strada Popa Soare“, „Crima din Tabaci“, „Drama din Strada Sebastopol“, „Scarvulis sau crima din Brăila“ etc.; apoi seria: „vrei să știi franțuzește, nemțește, ungurește ? Atunci cumpără și cetește această carte“, [18] apoi „Cartea de explicarea semnelor“, „Visul Maicii Domnului“, „Minunile Sfântului Sisoe, cu mare tablou colorat“, [19] „Această carte a fost trimisă din cer poporului de Domnul nostru Isus Hristos. Această carte trebuie să o aibă tot creștinul, pentru a nu se atinge de casa sa Necuratul, și pentru ajutarea copiilor și-a femeilor însărcinate.“ La vitrina d-lui Pinath mai găsești, pe lângă cărțile amintite, și următoarele: „Noul Jidov rătăcitor“, „Popa și Ovreiul“, „Amorul inimii“, „Contribuțiuni la art. 7, §5 din Constituțiune“, „Biografia lui Cilibi Moise“ etc. Caracteristic este prețul ridicat al cărților lui Pinath: tipărite pe cea mai proastă hârtie din țară, cu cel mai infect tipar, fiecare volum are 30 pagini format 9/13 centimetri și se vinde: „Vrei să știi ungurește“ 60 de bani, „Dorul“ 60 bani, „Carte de explicarea semnelor“ 50 bani. În piață, în Capitală, cumperi însă orice carte din aceste prețioase opere cu 5 parale sau un gologan; dar, la țară, cu căt n-o fi plătind bieții țărani periculoasa otravă sufletească! [20] Părăsind simpatica anticărie „Labori“, trecând de magazinul de mobile al unui fost anticar pe vremea când își aveau rafturile de cărți mucegăite pe Bulevard, lângă Universitate, trecând și de un alt magazin de mobile cu imensa firmă grăind „Compania americană de mobile“ și cotind după cârciuma de o crasă murdărie „La strugure de aur“, dai în cea mai curioasă din străzile bucureștene: Strada Lazăr. Dacă în Strada Patria se vând hainele vechi de lux și cumpără acolo mai ales țiganii lăutari, ahtiați după îmbrăcăminte neagră boierească, ghete de lac, redingote și smokinguri luate ieftin de la vreun ofticos, [21] în strada Lazăr cumpără ghete rupte gata, zdrențe noroiase de ți-e scârbă să le atingi cu bățul, țiganii salahori, meșterii lăcătuși, cerșetorii și cei mai nenorociți oameni din câți sufăr de foame și de frig în Bucureștii ăștia mari, cu atâta paradă de lux, străbătuți de atât de multe automobile scumpe, răscolitoare de uri. Strada e mică, urcă lin din Calea Văcărești până în dreptul templului celui mare din strada Sfânta Vineri, și are două înfundături: una pe stânga, cealaltă pe dreapta. Pe toată lungimea străzii, în dreptul fiecăreia din sumedenia de dughene mici, ce se înșiră cot la cot, perdele de stofă decolorată umbresc trotuarele, pe marginea cărora stau înșirate, cât ține strada, ghete atât de rupte și de murdare, culese de prin gunoaie, încât nu i-ar fi putut trece prin minte măcar unui sătul că o să se găsească ființă destul de nenorocită ca să le cumpere cu 30, 50 și 70 de bani! Atârnate apoi de cuiere și de storuri, bălăbănindu-se la vânt, pantaloni, fuste, haine rupte, tunici zdrențuite, [22] corsete și chiar ciorapi și batiste se răsfață la soare, în așteptarea mușteriilor, duhnind teribil a usturoi și a crasă murdărie. Pe cât e de agitat furnicarul de oameni pe aici dumineca dimineața, pe atât e de mare stagnațiunea în zi de lucru: dormitând lângă marfa lor infectă, evreice grase, cu mutre obosite, cu nasul acoperind protector o dublă gușă de grăsime, de-ai zice pelicance în camizolă digerând păzesc prăvălia, în vreme ce dumnealui, Ițic ori Ștrul, sunt la ceainărie, ori cutreieră străzile Capitalei adunând vechituri. Doar pe la amiazi piața de zdrențe infecte capătă puțină viață, căci atunci se adună aici principalii furnizori ai negustorilor de haine rupte și se ține în Strada Lazăr un fel de bursă evreiasco-țigănească de toată nostimada. „Farfurii! Păhare ! Păhare! Ligheane! Păhare!“ Cine n-a auzit jăluindu-se astfel și n-a văzut țigăncile cu ochi turburi de bivoliță, ori cu frumos tip etiopian uneori, cu tulpan galben peste părul uns, îmbrăcate curățel, câteodată chiar cu ghete în picioare, cu un muc de tutun între dinții albi, cu un imens coș de papură pe spate, intrând câte două prin curțile oamenilor și făcând să sclipească la soare farfurii, pahare sau alte obiecte de sticlă ce ți le dau în schimbul hainelor vechi și rupte, tocmai bune de azvârlit la gunoi ? Ele sunt principalele furnizoare ale negustorului evreu din Strada Lazăr, pe când clasicul târtan de pe Bulevard, care, cu o căptușeală zvârlită pe braț, un baston în mână [23] salută umil, dar scrutător, pe toți studenții și chipeșii fasonei, este mai ales furnizorul negustorului din Strada Patriei; aici își desface țiganca zdrențele ce i le dai în schimbul unui pahar, lighean, al unor farfurii, luând preț mult mai bun decât de ți-ar fi vândut pe bani sticlăriile de Azuga ! Nimic mai comic decât reciprocul dispreț al evreului pentru țigan și al țiganului pentru celălalt, și nimic mai curios decât lupta între șiretenia evreiască și diplomația țigănească, între trufia guralivă a țiganului, căruia îi e dat și lui să poruncească odată și umilința șireată ori aerele de protecție părintească ale negustorului jidan care miroase un gheșeft: - Iotă-te cismă, hdomnle Ițic ! Hauliu, ce mai carâmbi! - Cât ? - Păi... ho să-mi dai 6 frâncușori! - Ci, ești nibun ? - Ei cât dai, dom ’le Ițic ?... [24] - Dom ’le Ițic! Nu ți le dau pă cisme... ți le dau pă carâmbi!... Io-tă-te carâmbi!... Dom’le Ițic!... Ei, cât dai ?... cât dai matale ?... cât dai mătălică ? - Trei bani, iei ? [25] E mai ales de admirat cum, concurându-se, se sprijină totuși evreii spre a cumpăra ieftin când miros un gheșeft. O țigancă rea, bătrână, neagră și urâtă ca gorila Muzeului d-lui Antipa, are un chilipir de haine albastre. În jurul ei, ca păsări de pradă, s-au strâns cu toții, negustorii. Sucesc și răsucesc haina, scotocind prin buzunare, căutând pete, rosături, defecte, depreciind marfa. Unul se decide: - Anicăă, mamă anicăă, îți dau iu... 60 di bani! ? - Hptiu ! Hptiu ! ! ( Mama Anica, înfuriată foc, îndeasă energic hainele în coș peste sticlării, scuipând indignată.) -Anică! Răbdare, Anică, răbdare! Ci ti superi dija ? Dau iu un franc, mamă Anicăă! - Ștrul, tu iești dija nibun! 80 di bani! 80 di bani! Nu vezi că e putrezit puntalonii ? ! - Dau iu un franc, și ci vrei cu mini!... Dumineca, însă o lume de nenorociți, în majoritate nepăsători de sărăcia lor, forfotește pe-aici: e o babilonie întreagă, țiganii miorlăie sau se ceartă strigând cât îi ține gura; ovreii, și mai ales evreicele, le țin isonul în jargon; bragagii strigă monoton „Braga bună! rece, bună !“; un român vânzător de „savarine cu miere “ își laudă marfa glumind: „ Capsa! vine Capsa! ce mai savarine Șanticler !“; doar un turc cu mutra tristă face liniștit la cafele turcești cu 5 parale ceașca, 10 bani cu cacao ( specialitate evreiască). Intr-un colț, lângă niște țigani, un cățeluș se scarpină de scapără ! Strecurându-te mai prost îmbrăcat, ca să nu se ferească de tine sărăcimea, asiști la tocmeli de necrezut pentru zdrențe la care privesc totuși atâția cu ochi lucitori de dorință: - Să-mi crape ochii din cap, dacă am mai mult de 40 de bănuți! Să se facă așa cine minte ! - Și dinții să-i scoți, janghinosule, și nu ți-l dau! [26] Am văzut cumpărându-se de un țigan zidar o pereche de pantaloni foarte buni cu 2 franci; o redingotă a fost luată cu 70 de bani de un meșter lăcătuș. „Ți-am dat-o di pomană!“, l-a asigurat „madam Schwartz“. O fustă a fost vândută cu 30 de bani; iar un june țigan a cumpărat ibovnicei lui cu 80 de bani - luxul e totdeauna scump - un... corset, „mauve“ pe vremuri. Cred că nici aristocrata Madame Chose nu e mai fericită când își cumpără la „Bon Gout“ din micile economii o pălărie Chantecler cu 400 de lei decât cum a fost țigăncuța care, de recunoștință, și-a pupat bărbatul în fața tuturor ! Și poate că mai mare a fost sacrificiul bietului meșter lăcătuș care a cumpărat cu bani gata, suspinând, cu 60 de bani, redingota, decât sacrificiul proprietarului primitiv al aceleiași haine de nuntă și înmormântare, luată pe vremuri de la Franke sau Pangl în rate amânabile. Cu puțin înainte de 12, ca în fiece duminecă, vardistul străzii, puțintel cam aprins, [27] dar surâzând, gras, sănătos, merge din dugheană în dugheană, strângând mâna negustorilor, pupând pe unii, [28] încasează de la fiecare negustor 10 - 20 de bani ce i se arunca cu dispreț, codeală sau batjocură. Mai departe, în înfundătura din dreapta s-au strâns mulți și fac mare haz: șezând pe marginea trotuarului, un biet lungan zdrențăros, blond, cu osatura de uriaș, dar slab, față de epileptic, încearcă pe rând la ghete rupte, fără să poată găsi în maldărul de sute de ghete peticite una măcar - culmea nenorocului - destul de mare ca să încapă picioru-i noduros într-însa. Ți se strângea inima de atâta mizerie ! Nici după ce și-a scos oftând obiala, ca să-i fie piciorul mai mic, nu i-au putut încăpea măcar într-o pereche de șoșoni vechi ! Hazul e imens ! „Piciorul lui îl consolează un negustor, „ e ca genunchiul de bivol: scurt și gros! “ Doamne, câți fericiți ai putea face iarna cu câțiva franci în Strada Lazăr, dumineca ! Strada Sfânta Vineri, în care dă Strada Lazăr, apoi Strada Stelea - a Spătarului Stele - și celelalte străzi din jurul Sinagogei celei mari, e cartierul aristocrației „israelite“ și „spaniole“, îmbogățită prin mici samsarlâcuri cinstite, două, trei falimente binecuvântate, afaceri de... bancă și bursă. Casele ridicate aici pe vechi locuri boierești, sunt curate, luxoase, și, în multe din curțile pavate cu asfalt, stânjenii de lemn parcă-și bat joc de amenințările iernii. Te pleci cu respect în fața atotputerniciei banului purificator de păcate și asimilator de rase, și te apropii iarăși de cartierul mizeriei evreiești dintre Dudești și Văcărești. Lăsând pe stânga vechiul Palat arhiepiscopal catolic din calea Călărașilor No. 11, transformat astăzi în bazar de vechituri, unde poți vedea, în capela în care se închina mai în fiece duminecă Regele Românilor și Moștenitorul Tronului, chipuri de sfinți păzind mobilele găurite de carii și mozaicale suspect de alte insecte ale negustorului; trecând de biserica Sfânta Vineri, gospodărește îngrijită; trecând și de marea școală primară „General Adrian“, care singure mai dau o licărire de viață românească acestui cartier evreizat, ajungi la chintesența Căii Văcărești, la Hala... Vechiturilor. [29] Lungă de 50 de pași, înaltă de vreo 7 metri, vopsită urât cu roșu ca pereții unei măcelării de mahala, primind lumină doar pe sus și prin cele două uși cu geamuri ale intrărilor, Hala Vechiturilor se întinde între Strada Sfânta Vineri și Calea Văcărești. Prin hală poți străbate, dând din coate, doar pe îngustul drum lăsat liber la mijloc între munții de scaune, pianine, paturi, oglinzi, case de bani, lavoare, tablouri, lămpi, covoare, mașini de cusut etc., așezate în ordine, unele peste altele, până sub tavan, în compartimentele cele multe și înguste ale halei prea mici. În dreptul fiecărei despărțituri, pe dreapta și pe stânga, îți aține calea cea mai obraznică speță de negustori roșcați și pistruiați din câte sunt în toată calea Văcărești plus Dudești. Mai antipatici ca niște dricari, te silesc să intri, strecurându-te cu teama de a sparge vreun obiect, în compartimentele unde se vinde prea scump mobila săracului luată de pomană la licitații, în urletul tobei agentului fiscal, ori cea de la feciorii de bani gata grăbiți să transforme în bani de drum și chefuri bătrânească mobilă părintească. În așteptarea clienților, negustorii, tolăniți în câte-o canapea, cu gura întredeschisă, pălăria pe ceafă și clipind mereu din pleoapele lor roșii ca o carapace de rac fiert, răsfoiesc „Monitorul Oficial“, la care sunt cu toții abonați și unde citesc, pe lângă numele noilor împământeniți de Cameră, lista falimentelor și licitațiilor, de pe urma cărora, ca păsări de pradă cu pliscuri coroiate, trăiesc. Din cauza micimei halei, toți au închiriat în casele învecinate magazii, în care îndeasă mobila mai de rând ori cea de dimensiuni prea mari. Poți vedea aici, într-o odăiță îngustă, până la zece piane aliniate de perete, după ce li s-au deșurubat picioarele masive. De când cu scumpirea chiriilor, toți caută să scape de bietele piane cu frumoasă coadă, mai lungă decât o rochie de mireasă, care făceau pe vremuri podoaba salonului. Cu o sută de lei astăzi un Bosendorfer splendid, impregnat încă de sunetele sentimentalei „Priere d’une Vierge“ a ultimelor două generații feminine ! Tot în aceste strâmte magazii, negustorii transformă mobila prea deteriorată și ascund sub un gros strat de lac petele insectelor și urmele mutatului. Ceea ce izbește ieșind din Hala Vechiturilor la aer liber e mulțimea, neobișnuită aiurea, a bragagiilor, oltenilor cu portocale și fructe, a negustorilor ambulanți de turtă-dulce, pandișpan, pistil, năut, bigi-bigi, beigălă, rahat, limonadă gazoasă etc. Toți fac dever bun, asaltați fiind de o droaie de copii murdari și mâncăcioși. Nu e neam care să-ți răsfețe mai rău copiii, cărora să le dea mai mulți bani pe zaharicale decât evreul, atât de aspru prețuitor al banului în alte împrejurări, și iarăși nu sunt neveste cu haine mai scumpe pe ele, cu mai multe inele la toate degetele, cu blănuri mai scumpe de astrahan veritabil iama, decât evreicele. Te miri de unde scoate atâția bani pentru luxul balabustei și pentru răsfățarea transmițătorilor numelui de Goldenberg posterității evreul sărăcăcios și trist. O altă caracteristică a cartierului sunt Ceainăriile, din ce în ce mai numeroase și mai murdare, cu cât te apropii de Dudești: „Adevărata Ceainărie Comercială ,, Ceainăria la Regele David“, „ Ceainăria la David cel Bun“, „Ceainăria la Streit“ etc. După 6 seara, iama ca și în luna lui Cuptor, toate sunt ticsite. Un gramofon cântă arii evreiești, cântece religioase. Se adună aici câte 4 - 5 la o masă, cei mai jerpeliți și mai murdari meseriași, vopsitori, zugravi, tinichigii ori geamgii, în juml unor imense ceainice de porțelan, cu două etaje: jos vasul cu apă fiartă multă, deasupra alta mai mică cu esența de ceai. Luând câte o bucățică de zahăr în gură, clienții sorb cu zgomot, din niște farfurii concave, lichidul fierbinte, frigându-se, și suflă închizând ochii. Aproape toți citesc „Adevărul“. Nimic mai caracteristic decât să-i vezi întrerupând cititul slovelor românești, spre a face politică în armoniosul jargon gutural al descendenților emigranților galițieni, transmis cu sfințenie generațiilor asimilabile. Nu am trecut o singură dată prin fața ceainăriilor fără să văd tronând la mese uniforma armatei române admirată cu mândrie chiar și de sexul urât, și nimeni nu vorbea mai tare în jargon decât prietenul segentului-major cu al cărui binevoitor concurs probabil putea în zi de lucru să-și soarbă ceaiul. Caracteristicile sunt iarăși aici măcelăriile. O măcelărie îți produce totdeauna o impresie de repulsiune, dezgust și milă. Nicăieri însă mai mult ca pe aici nu ți se pare mai respingător mirosul viermănos al cărnii stătute, și trebuie să faci o sforțare ca să te oprești de a privi, prin gratiile ferestrelor fără geamuri ale prăvăliei vopsite roșu, la jumătățile dinainte ale vitelor înjunghiate după ritual. De tot curioase sunt firmele măcelăriilor cu „carne cușer“: „Măcelăria Malbim, suprevigherea Somrei Hadas“ ori „ Măcelărie și tăiere de păsări, propietatea congregațiunii Templului coral. Autorisat de onor. Primărie “ etc. O altă caracteristică a cartierului sunt depozitele de vechituri în aer liber: fiare ruginite, plumb răsucit, tuci crăpat, firme de la falimente, pompe răsuflate, mașini scoase la pensii, sticlărie de tot felul, bănci de grădină șchioape, un adevărat azil de invalizi. Sunt nouă asemenea depozite în Calea Văcărești pe porțiunea dintre Calea Călărași și Calea Dudești. Principalii furnizori ai evreilor ce țin murdarele depozite sunt iarăși țiganii, pe care cu toții îi vedem cutreierând mahalalele cu un cărucior deșănțat și peticit, tras de un măgăruș mult răbdător de foame și culegând de prin gunoaie cutii de conserve, fierărie aruncată ori cumpărând paturi de fier, sobe de tuci sparte, căutând mai ales alamă veche. După 6 seara, cărucioarele defilează în fața ceainăriilor, oprindu-se la maidanele cu vechituri. Doamne, dulci amintiri trebuie să fi lăsat țara lui Mochi Fișer în sufletele consângenilor stabiliți în București, în jurul bisericii Udricani întâia oară, pentru cucerirea economică a Valahiei surori, pentru ca să se pomenească cu atâta duioșie numele de „Moldova“ . Toate băcăniile - și sunt foarte multe, - vând „articole de Moldova “, cârciumile vând [30] „ Rachiu de Moldova o cofetărie unde se vând niște cozonaci palizi de cocă împletită și presărată, ca pistrui, cu boabe de piper și stafide, anunță că vinde „renumiții cozonaci de Moldova“, altă cofetărie are ca firmă „Cofetăria la Moldoveanu. Se închiriază cuptor pentru nunți“. Apoi lăptării, foarte numeroase pe aici, vând „mămăligămoldovenească“. Mămăliga moldovenească atât de apreciată prin Calea Văcărești și străzile adiacente, încât poți vedea negustori ambulanți ducând pe o targă turte de mămăligă presărate cu zahăr, strigând, lăudându-și marfa, moldovenește probabil, „Ziisă, Malai ziisă ! “ Pe lângă Moldova, țările care se mai bucură de simpatii pe aici sunt: America, Spania și Sionul. Așa avem: „ Companii americane, ghete americane, bazare americane“ etc. Înspre Dâmbovița avem „Strada Spaniolă“, Templul Spaniol, și mai pretutindeni „ Cămățării sapnile “, cu șunci de gâscă, cârnați ofticoși și negri și șunci respingătoare de vacă, pe care grăsimea formează ca un fel de bube galbene. Pe geamurile cârnățăriilor spanile, mai ales, se poate vedea Steaua formată din două triunghiuri suprapuse, în mijlocul căreia apare cuvântul „sion“, alteori în mijlocul stelei simbolice sunt trei litere ebraice. Exceptând oltenii ce vând usturoi și gâște, pe un țigan cârpaci și dănciuci văxuitori de ghete, tot negoțul, fără excepție, e evreiesc. Până și vesela breaslă românească a bărbierilor e reprezentată aici prin d-nii: „S. Goldenberg, subhirurg“, „Moritz Goldenberg, Frizeria modernă la munții de aur“, „Segall, fost intendent și subhirurg la spitalul Caritas“, etc. De ceva românesc pomenesc doar colecturile loteriei Statului în firme ca: „La Providența română: Bighelmann“ etc. Jargonul galițian răsună pe aici în toată puritatea lui, îl auzi nu numai în gura vreunui bătrân perciunat în halat negru unsuros, cu pălăria de fetru cu borurile mari; nu numai în gura unei bătrâne cu peruca neagră, aparentă peste părul tăiat ras, dar îl vorbesc tineri abia ieșiți din școli ori purtând uniforma armatei române. Librăriile din Calea Văcărești vând, pe lângă ilustrate picante, dar nu indecente, pe lângă jucării ca „Cine e mai tare: Tache sau Petrache“, „duelul Filipescu-Cantacuzino“ etc., vând cărți și literatură în jargon, ziare în jargon. Părăsind artera principală și luând-o prin străzile cele multe din jurul Halei Vechiturilor, pe Str. Urdicani, Str. Palestina, [31] Str. Saul, Str. Frântă, Str. Sinagoga etc., ceea ce te izbește este droaia nenumărată de copii ce se joacă murdari pe stradă, cei mici târând de mână pe cei minusculi, cei mai mari alergându-se nebunește, leoarcă de apă; alții jucându-se pe tăcute, cu gura întredeschisă, de-a bilele, cercând să înșele; alții batjocorind pe trecători, chemând oltenii degeaba și dispărând, mai abitir ca un sergent de stradă când e scandal, dacă s-o răsti unul la ei cu amenințări de bătaie. La ferestre sau în fața caselor, mâncând beigălă, alune sau fisticuri, stau evreicele gătite, cele tinere dezghețate, cochete, enervante; cele bătrâne diforme de grăsime, cu mutre leneșe, obosite; ori bătrâni gârbovi, prea rareori frumoși, ci mai totdeauna, din cauza accentuării trăsăturilor, din cauza conjunctivitei care le-a răsucit pleoapele sângerânde, respingători. Nu auzi în tot cartierul lătrat de câine, dar nu e curte în care să nu răsune armonios gârâitul simpatic al gâștelor, animal sacru la romanii și la evrei. Curțile sunt aproape toate de o crasă murdărie și pe alăturea te sufocă mirosul de amoniac, așa că, privind la piatra cubică scumpă așternută în acest cartier murdar, silit ești să convii că nu s-a făcut risipă ori lux, ci numai operă de salubritate publică pavând bine cartierul. Pe ziduri, în afară de reclame multicolore ale policlinicilor a 1 leu consultația, ale doctorilor evrei muritori de foame, vindecând oftica, epilepsia, râia, afișe mai mari vestesc că „Sâmbătă..., la teatrul Leiblich-Jignitza, se va juca pentru prima oară „Botezatul“, cu renumitul artist Shoengold de la Gr and Theatre din New-York, orchestra sub conducerea tânărului Segalescu Într-o stradă din fața Halei Vechiturilor, lângă franzelăria „Cahal“, o firmă mare vestește că acolo e „Meteorul, agenția pentru stârpirea insectelor prin gazificare. Absolut sigură și garantată. “ Tot cutreierând aceste cartiere atât de adânc înstrăinate, vine o clipă când te cuprinde un fel de nostalgie după veselele mahalale românești, și atunci devine tot mai puternică senzația că prin aceste întortochiate străzi înguste și murdare nu poți respira liber până în adâncul plămânilor, și simți o nevoie să te depărtezi cât mai repede de pe aici. Instinctiv cauți atunci drumul cel mai scurt la vale, spre Dâmbovița cu cheiurile largi și înverzite. Coborând deci repede, cu senzația că mă apasă un astm, prin Strada Mămulari, unde se clădesc două mari sinagoge, cotii prin infecta stradă a Jicniței, atât de îngustă, încât nu pot trece trăsuri printr-însa, și, urmându-i șerpuiturile și scoborârile capricioase, ajunsei în Strada mult accidentată Negru-Vodă. Trecând repede prin dreptul jigăritului Teatru Jignița, unde, pe vremurile de înflorire ale socialismului ebreizant, au repurtat delirante succese oratorice atâția din actualii deputați și ministeriabili, trecând repede și prin fața bogatei sinagoge spaniole, ajunsei în sfârșit, respirând adânc, la cheiul larg al Dâmboviței. Pedepsită de civilizația modernă a curge, disciplinată, tocmai în fundul unei gropi în care a fost azvârlită de ingineri cu inima de piatră, sărmana apă, osândită a curge între ziduri înalte ca ale unei închisori, între maluri pretutindeni aceleași, ca o tristă uniformă de ocnaș, mi-a umplut inima de milă văzând-o cât de jalnică și prăpădită se îndreaptă spre Morgă, și întorsei capul. Privirea mi se opri asupra cartierului evreiesc lăsat în urmă pe deal. Atunci, amintindu-mi de drumul îngust, murdar, șerpuind între casele multe, infecte, dușmane, deodată revizui în minte, urcând pe același drum, în locul lăturilor pestilențiale de astăzi, Bucureștioara, veselul afluent al Dâmboviței, șerpuind, lunecând printre frumoasele vii domnești și locuri boierești de aici rostogolindu-se cu zgomot din piatră în piatră, făcând spume de necaz, până ce venea plângând să se arunce în Dâmbovița dulce și, lipindu-se de sânul ei de mamă, să-i spună toate câte le-a pățit: cum au mânjit-o boiangii și săpunarii când a ieșit din lacul Icoanei, cum s-au bălăcit copiii într-însa și i-au zvârlit pietre și noroi, cum scăpând de dânșii, s-a plimbat prin grădinile Dudescului, cum au lăudat-o mai la vale Domnițe frumoase aruncându-i flori și cum, grăbită, s-a dat de-a berbeleacul la vale în viile domnești, de s-a jumulit sărăcuța toată. Doritor să văd, nu numai cheiurile largi ale Dâmboviței, dar și apa ei evocatoare de amintiri, mă apropii de podul de unde începe Calea Șerban-Vodă și văzui „Dâmbovița dulce“ curgând în fund de tot, sub pod, murdară, mânjită de dâre de păcură cleioasă, și văzui vărsându-se într-însa, în locul Bucureștioarei sprintene, o largă gură infectă de canal, scuipând toate imundiciile adunate din întreg cartierul, vărsându-se în dreptul celei mai frumoase și mai umblate din străzile Bucureștilor strămoșești, în dreptul Podului așternut cu bârne în loc de pavaj, unde -și avea casa Beiul, tocmai în fața drumului pe unde se avânta năprasnic spre Dunăre un Mihai-Viteazul, pe care venea din Constantinopol, cu strălucit alai, Domnul cel nou spre a fi uns în Curtea Domnească, în marea cetate a Bucureștilor, înfloritoare prin cinstit negoț românesc. SPRE ZIUĂ ÎN BUCUREȘTI - FRAGMENT DIN CĂLĂTORIA ÎN LUNĂ A UNUI ROMÂN [ modifică ] Duminică, depeșile sosiseră devreme și puține, așa că nici orele patru dimineața nu sunaseră, când ziarul era gata. Vesel, ascultam uruitul asurzitor al rotativelor uriașe ce tipăreau, jucându-se parcă, în mii și mii de foi, ziarul la care atâția munciseră o zi întreagă. Mă simțeam obosit și mă gândeam cu groază la drumul lung de străbătut până să ajung acasă. Aerul rece al nopții mă învioră. Ninsese în ajun, iar acum era o vreme splendidă și relativ caldă; zăpada moale se lipea strat cu strat de călcâie, făcându-mi-le tot mai înalte, așa că eram silit să bat din picior la fiece moment spre a nu umbla ca o cucoană cu pantofi Louis XV, la bal. Luna, în ultimul pătrar, foarte sus pe cer, strâmbă și mâncată, lumina straniu orașul adormit, proiectând pe covorul alb umbre scurte, foarte netede, ca ziua în toiul verii. Cerul era negru catifelat, stelele somnoroase clipeau repede ca să nu adoarmă, Martie singur se căznea să ție deschis un ochi mare și roșu; când și când, o stea căzătoare zgâria negrul cerului de Decembre cu o dungă de foc. Pe străzi, nimeni; casele păreau niște mari siluete negre. De pe unele, un fum alb se înălța ca dintr-o cădelniță spre astrul nomad. Sus pe un acoperiș, o pisică, cu coada zbârlită, jelește ca pruncul nou născut. De la Poșta mare, pe unde tocmai treceam, cădea pe zăpada străzii lumina albastră a unui glob electric, parcă ar fi prins cineva acolo luna, silind-o să lumineze aparatele Hughes. Peste drum, la Carul cu bere, scaunele, puse piramide pe mese, înlesneau măturatul, iar pe zăpada nou căzută urme în zigzag arătau exact drumul apucat de ultimii mușterii ai berăriei. În fața mea, cupola Casei de Depuneri strălucea fosforescent sub lumina lunii, iar drept deasupra gingașei clădiri, frumoasa constelație iernatică a Orionului, cu strălucitoarea Sirius, plutea în văzduhul curat. Calea Victoriei era pustie, cu becurile Auer stinse pe o parte a ei; liniștea somnului împresura totul. Departe, înspre Bulevard, se vedea lumină la etajul unei clădiri, vreun club; iar dintr-acolo, venind spre mine ca doi ochi de lup, înaintau mărindu-se felinarele unei trăsuri, ce fără zgomot, pe asfaltul cu zăpadă, ducea acasă, vreun decavat. În fața bisericii Zlătari, un birjar moțăia pe capra unei trăsuri hodorogite, cu doi cai slabi; picând de somn, bietele Rosinante se lăsau încetișor pe vine, tresărind apoi brusc, sculând și pe birjar. Un repede inventar mintal al buzunarelor mă făcu să rezist disprețuitor la insinuanta poftire: „gata conaș‘!“ a birjarului și să cobor mai repede, pe Mihai-Vodă, spre gârlă. Masiva clădire pătrată a Otelului de Franța e luminată la catul întâi, deasupra firmei „Cafe Restaurant“: vreo „Academie de biliard“, ocultă; la o fereastră, un chelner își numără bacșișurile. Pe stradele Ilfov, alte lumini: un „Cafeu Concert“, unde iese pripită, ferindu-se de trecători, o nenorocită creatură în rochie albă, îmbrobodită într-un șal ordinar; mântuindu-și trista meserie, s-afundă în cine știe ce colț de mahala. Câțiva lăutari trec cu vioarele sub palton, căscând zgomotos sau scuipând cu convingere; neagra figură a muscalagiului, cu un muc de țigară în gură, se luminează de un foc satanic când trage în piept tutun. Imensul maidan Duca, ziua, loc de întâlnire gălăgioasă a slujnicelor, soldaților și oltenilor, e pustiu acuma, iar bărcile, călușeii, baracele de pe acest bâlci permanent iau, sub lumina linii, ciudate forme. Stâlpii de telegraf singuri, în marea tăcere a nopții, cântă plângător: mintea-mi obosită îl compară cu un gât imens de uriaș mustăcios ce ar cânta rânjind din drâmbă. Pe cheiul abia luminat de răzlețe lămpi de petrol, afumate, trec scârțâind carele încărcate mergând cu greu spre hale. Rezemat de un felinar, un vardist soarbe ceaiul fierbinte cu care-l cinstește bragagiul bulgar, amic al uniformei românești. Trecui repede cheiul Dâmboviței „dulci“: apa-i așa de neagră, curgând atât dc jos, cu murmur slab, chemător, prea îmi amintește înecatul ce l-am văzut odată la morgă. La farmacia din colț, înghemuită într-un șal, vreo mamă ce-și are pruncul bolnav, așteaptă să i se deschidă, neîndrăznind să sune a doua oară. Cotii înspre lunga stradă a Izvorului. În dreptul mai fiecărei curți mă întâmpină gâlgâitul vesel și cam batjocoritor pentru ordonanțele Primăriei, al fântânilor lăsate să curgă zi și noapte de frica înghețului. Și, mai mergând, aud zgomotul unui fierăstrău mușcând cadențat lemnul tare: la un depozit de lemne, un bătrân și-a început munca grea și monotonă, ajutat de baba lui: șezând pe o buturugă, trăgea și ea fierăstrăul lung cu o mână, suflând în cealaltă, s-o încălzească. Trec de Strada Sf. Apostoli, privind la vechiul palat al lui Mihai-Vodă Viteazul, azi palatul Arhivelor, cum se ridică pe coasta dealului alb ca o vedenie din trecut, deasupra pretențioaselor case de cârciumari îmbogățiți. Un alt vardist ce moțăia pe-o bancă, sculat de scârțâitul zăpezii sub pașii mei, se scoală aiurit, și, cu demnitate, fluieră apoi alene și lung, de-ai zice că-și dă sufletul. Într-o curte, un cocoș își scutură epileptic aripile, cântând răgușit, pe dată altul, politicos, îi răspunde, pe diapazon mai înalt, și apoi altul, și iar altul, în tot mai depărtate mahalale; o gâscă, printr-un gârâit strident, protestă că i se turbură somnul, și iar liniștea nopții apasă asupra orașului. Ca să mai uit de drumul lung, privesc cum umbra-mi, trecând sub un bec de gaz, crește mereu și iute ca un uriaș din basme, pe măsură ce las în urmă felinarul, pierzându-se imensă, diluată, estompată, în lumina felinarului vecin pentru a reîncepe neagră, mică, din nou să se lungească. Dinspre gară un fluierat de tren rupe văzduhul, șâșâitul sacadat al aburului și tropotul roților pe șine neputându-l face să tacă, iar corul câinilor, lătratul enervant prin mahalale, devine mai puternic. Lângă turnătorie, sunetul argintiu al unui deșteptător scoală o familie de muncitori. Ocolesc, umblând mai repede, grele căruțe de fier, ce s-afundă în întunericul străzii Rinocer, gândind că și guturaiul e uneori folositor. Sirenele fabricilor din dealul Spirei urlă după lucrători, turburând somnul mahalalei; venind de prin Puțu’ de Piatră, căruțe de franzelar trec grăbite, împrăștiind miros de pâine caldă ce-ți dă foame turbată. Lumina mare la bărbierul Zaharia; să aibă mușterii așa de dimineață ? Sau poate a adormit cu lampa aprinsă, fără a lăsa perdelele: ei, atunci e de râs ! M-apropii doritor de vreo farsă: un fior îmi zguduie trupul: îi murise un copil. Cu lumânări mari la căpătâi, întins pe catafalcul alb, sta singur micul cadavru cu pleoapele strâns lipite în orbitele adâncite, cu nasul subțiat, de ceară. Fugii îngrozit, ca sub mustrarea unei crime, și mi-era frig pe fruntea-mi înădușită. Ce rău e să străbați zilnic o stradă lungă și să vezi cu ce nepăsare, moartea, stăpâna tuturor, presară jalea pe placul ei! Egoist, te rogi atunci: scutește, Doamne, casa mea ! Mergeam acum bănuitor, privind în urmă-mi la fiece pas, și-mi fu frică de lătratul unui biet cățeluș, frică de hârșiitul fierului curățind șinele tramvaiului din deal la Oppler, frică de măturătorii Primăriei, mergând în grupuri, cu mâinile băgate în mâneci ca într-un manșon, ridicoli cu pelerina lor scurtă, cu glugă de domnișoară. Umbrele luau aspecte fantastice: mi se părea că tot stă ghemuit cineva după fiece poartă, gata să sară asupră-mi. Mă hotărâi să merg în mijlocul drumului, urmând dunga neagră lăsată pe zăpadă de șina curățată, ferindu-mă de trecătorii tot mai numeroși: lucrători mergând spre fabrici, distribuitori de ziare plecând să-și umple geanta, soldați alergând pripit înspre cazărmile din deal, unde gornistul suna deșteptarea. NIVELARE - TĂIEREA DEALULUI MIHAI-VODĂ ÎN VEDEREA DESCHIDERII UNUI NOU BULEVARD [ modifică ] Încă un deal se taie, ducându-i-se pământul pe cine știe ce maidane, îndulcindu-i-se povârnișul abrupt odată, căci trebuie să fi fost de tot înalte dealuri ce ocroteau valea Dâmboviței, aci, pe la mijlocul cursului ei pentru ca Bucureștii să fi fost ales loc de apărare al drumului de negoț ce ducea de la Dunăre la Brașov. Pe vârf de deal, dominând în depărtare șesul, s-au înălțat Cetatea Dâmboviței, pe stânga râului, și mai târziu pe dreapta apei, mănăstirile cetății Mihai-Vodă și Radu-Vodă pentru ca în jurul și la adăpostul lor să se înjghebe pe încetul un mare oraș. Vor mai trece însă puține decenii și în procesul fatal de nivelare al asperităților, dealurile străvechi, atât de reduse astăzi, vor fi dispărut cu totul. S-au tăiat întâi coastele dealurilor abrupte spre a înlesni carelor de negoț accesul în cetatea tot mai slab întărită, iar pământul tăiat, zvârlindu-se la poalele dealului, îi micșora treptat înălțimea. Au răsărit apoi, ca din pământ, umflându-se, case tot mai mari și tot mai multe prăbușindu-se pe rând în ruine cu timpul pentru ca alte clădiri, bordeie ori boierești, cu beciuri adânci, să se înalțe din ruine. Au bântuit apoi atâtea focuri cumplite ce au îngrămădit în câteva ceasuri maldăre de cenușă și moloz pe același loc bătut în jurul cetăților ocrotitoare din vârf de deal, încât tot îngroșându-se pământul în jurul lor, dealurile păreau că se cufundă sub greutatea clădirilor masive din vârf. Au ajutat apoi încet și răbdător la opera de tocire a coamelor mândre, ploile repezi ce cară cu timpul munți întregi la gura fluviilor, și au dus în fundul văilor pământul ce le privea odată de sus, cu trufie. Și nu s-a apropiat o singură dată iarna pustiitoare de vesela grădină a Bucureștilor fără ca toamna tremurătoare să nu-și fi plâns cu jale frunzele ofdite în largul orașului. N-a fost car, n-a fost caleașcă, urcând cu greu spinarea dealurilor bucureștene care să nu fi lăsat brazdă adâncă în coama lor moale. N-a fost țăran călcând obosit pământul de lut galben ce domină de toate părțile orașul care să nu fi măcinat dealul; și nori de praf gros și mânios ridicau armatele, românești sau vrăjmașe, pășind și sunând războinic din surle spre Capitala țării, și dând norii pradă vântului egalizator. A venit apoi, în timpuri mai noi, canalizarea cursului zburdalnic al Dâmboviței capricioase și milioane de metri cubi de pământ s-au zvârlit mai pretutindeni, pe apucate, înălțând nivelul orașului, micșorând tot mai mult dealurile menite să dispară cu totul. Și astfel, cu toată silința trufașă și deșartă de a ridica fruntea din țărână, tinzând cu revoltă spre nemurire, se îngroapă și pier oameni, clădiri, monumente, se îngroapă dealuri străvechi, se îngroapă strat cu strat până și pământul pe care călcau strămoșii. PRIN CIMITIRUL BELLU, DUMINECA [ modifică ] Locul unde chiar și cel mai pârlit se duce în trăsură, salutat cu respect până și de creditori ori de prietenii cărora li-o fi făcut vreodată bine, cimitirul Bellu a fost înainte de filoxeră și pe vremea când se înmormântau încă morții în jurul bisericilor, loc de petrecere la toartă, cu vin bun și lăutari. Poate că în amintirea acelor vremi, nu prea depărtate, cimitirul Bellu a rămas și astăzi, dumineca, loc de petrecere pentru mahalagioaicele ce râd și plâng atât de lesne; loc de excursie pentru pensionatele de domnișoare, ce se plimbă agale, două, câte două, în uniformă neagră sau cenușie, cu fuste din ce în ce mai lungi, cu cât de la copilițele micuțe din față, ce te privesc atât de naiv și de sincer, te uiți spre lungancele din fund, ce râd batjocoritoare, cu genele lăsate, sub paza rigidă a unei guvernante sentimentale; loc de întâlnire, în fine, pentru perechi amoroase cărora le place neturburata cetate a morților, așternută cu atâtea flori, cu minunata bogată vegetație hrănită din belșug de cadavrele multe ce putrezesc rânjind sub gâdilitura viermilor stăpâni ai lumii. În cimitir chiar, nu se mai bea astăzi, dar sunt atât de multe cârciumele de jur împrejurul lui și pe tot drumul de jale și de cerșetori, schilozi ori leneși, ce urcă dealul Filaretului spre cimitirele multe, încât se îneacă și astăzi prea deseori întristarea în vin. [32] la 1859, Novembre 16, s-a îngropat la Bellu, cel mai vechi cimitir, cel dintâi mort: un copil, fiul lui C. A. Rosetti, care, tristă coincidență, luase inițiativa creării cimitirului. Dar numai de la 1879 s-a interzis, spre părerea de rău a mahalagioaicelor, cărora li s-a răpit o distracție mai plăcută ca o melodramă la Național, înmormântarea în jurul bisericilor din centrul Capitalei. De atunci, s-au format 14 cimitire: 7 ortodoxe, 2 evreiești, 1 catolic, 1 protestant, 1 calvin, 1 armean și 1 turcesc (trei cimitire prea pline au creat sucursale: cel evreiesc din Strada Sevastopol, cel protestant de la Șosea, cel turcesc din Strada Mecet), și parcă se grăbesc mai mult astăzi să moară tineri și bătrâni, de când au locuri parcelate sistem Bucureștii-Noi și li se ține contabilitatea în regulă de anii ce le trebuie spre a putrezi. Numele tuturor răposaților și răposatelor, înscris în regulă în condici speciale, formează astăzi o bibliotecă de tot curioase și instructivă, ce ar trebui cercetată odată mai de aproape. De la 1900, însă, la Bellu, de când s-a scumpit chiria petecelor de pământ, boierindu-se cimitirul, nu s-au mai îngropat decât 540 de morți în mijlocie pe an, adera doar 6 000 cadavre într-un singur cimitir în ultimii 11 ani și judecând după inscripțiile în franțuzește, tot mai numeroase, succedând tuturor straniilor sisteme ortografice românești înmormântate pe inscripțiile funerare de la Bellu, judecând după îngrămădirile de marmură trufașă deasupra unui pumn de viermi, după câteva duioase inscripții, dovedind, pe lângă parale, și suflete alese, cimitirul Bellu este astăzi loc de transformare în țărână de o singură și aceeași calitate, a protipendadei. De tot puține sunt mormintele vechi. Doar unul am văzut cu inscripția în chirilice, foarte curioasă: „Când anii vieții mele 54 tu, Victim’ a morții rele străinulu mă făcu, Cu mâna-i criminală viața-mi ardică În curtea tribunală fățiș mă împușcă, Și opt copii îndată și scumpa maica lor Rămasă fără tată și fără protector. Așa este străinulu, pribeag din alte țeri, Ce-i dă-mu aci asilulu, onoare și averi P’acilea când vei trece, creștine călătoru, Nu fi cu sânge rece, ca un nemuritoru, C’am fost și eu în lume în neamulu meu romanu, Paharnic, om cu nume, Alecu Izvoranu, Dar azi zac în țărânâ, cu draga fiica mea Eleni, scumpa-mi june, uscată în floarea sa. Ci zi, cu umilință: o Doamne, mântuiește Pe cel ce în credință aci se odihnește.“ Îngrijite odată, acoperite cu flori, udate cu lacrimi, mormintele vechi au fost, pe încetul, potolindu-se durerea și uitându-se mortul, tot mai rar vizitate, și apoi cu anii au stat coroanele veștejite pe mormântul uitat și năpădit de buruieni; crucea cu „regrete eterne tot privind la groapa părăsită, a prins a se înduioșa de dânsa și s-a tot plecat spre mort, până ce, brusc, sălbatec, a îmbrățișat, căzând, mormântul scofâlcit, și în curând buruienile și mușchii au unit mormântul cu pomenirea lui. S-au mai odihnit câțiva ani încă neturburate oasele înălbite până în ziua când, din pricina strâmtorii cimitirului high-life, nereînnoindu-se chiria ce dă dreptul a respecta morții, s-au zvârlit ciolanele neputrezite bine în groapa comună, și locul lor de odinioară s-a ocupat de coșciugul luxos de plumb al vreunui cămătar îmbogățit, devenit „mare filantrop “, care prin testament a pus să i se înalțe un trufaș monument. Atât de masiv i l-au făcut moștenitorii, încât te întrebi de-și va putea părăsi groapa în ziua judecății de pe urmă, cămătarul! Ce rare sunt mormintele frumoase ridicate de cei lăsați în urmă, și ce rar indică, prin simplitatea lor, ori prin lipsa de banalitate a inscripției, o durere adevărată, cizelată într-o inimă duioasă. Mamele doar pot îngriji o groapă silind până și pe cea mai împietrită inima să verse o lacrimă pe mormântul unui necunoscut. Uneori, citind sub chipul de piatră al copilului răpit ori sub fotografia lui estompată de soare și de ploi vreo naivă inspirație ca cea următoare: „O sublimă floricică Cruda moarte a răpit: Era tandru Manolică, Când dintre noi a perit!“ și când, comparând anul morții lui Manolică cu anul propiei tale nașteri, vezi că ar fi putut să-ți fie cel puțin tată socru, te pornești a râde, dar candela ce arde nestinsă pe mormântul atât de frumos îngrijit te mustră și pricepi că pentru mama foarte bătrână anii n-au trecut. Tot astfel te mișcă prin simplicitatea ei inscripția săpată în ortografia timpului de Cesar Boliac pe momântul soției sale: „Aici repausează Aristița Bolliac, născută Izvoranu, la 1827, Decembre 25, măritată la 1846, Noembre 24, moartă la 1860, April 11. Sociulu ei ridică acestu monumentu fidelei selle socii, reasemul seu în essiliulu de 10 anni. Câți credeți în amorulu conjugalu, în pietate fără ipocrisie, în amoru de patria fără affectațiune binecuvântați acesta flinșiă pură care a inspiratu iubirea, stima și respectulu în câți au cunoscuto. - Fără să vrei, apropii acest epitaf, de altul care se poate citi la câțiva metri spre stânga, săpat pe o cruce albă, peste un mormânt fără flori: „Amară’mi fu viața din pruncie pănă la bătrânețe Că din partea 3 neveste am pățit multe suferințe Din care cea da 3-a prin otravă a voit viața sami curețe Drept recunoștință cam scuturato din gunoi și din sdrențe. I. G. CONSTANTINESCU, născut la Anul 1824.“ Epitaful și l-a făcut singur curajosul moșneag cu atât de multe neveste și soacre, și vine des bietul bătrân, cu ochiul uscat, să privească hecatomba de neveste de ce a îngropat, așteptând ziua când se va duce pentru vecie din nou cu ele ! Când vin mahalagioaicele Dumineca în plimbare la Bellu, în papuci, cu scurteica roșie îmblănită cu vulpe, cu părul uns cu unt de migdale și încrețit, cu panglicuțe galbene sau roșii trecute prin cozile multe și mici, se închină cu un fior întrând în aleea largă, principală, așternută cu pietriș ce geme sub pașii grei. Apoi, dacă e doliu la poartă, se grăbesc să meargă să vadă în capelă mortul desfigurat și galben, culcat cu capul prea jos în coșciugul tare și prea strâmt. Și, după ce și-au satisfăcut bolnăvicioasa, primitiva curiozitate, se închină iarăși, zic cu convingere „Săracu’ sau Săraca“ și, ieșind din capelă, respiră mai adânc. O clipă stau nedumerite, neștiind ce să facă: mulțimea nesfârșită de cruci, de marmoră scumpă, de statui, de pietre mortuare, de grilaje poleite, mulțimea de bisericuțe aurite ce stau luxoase cot la cot, strânse unele de altele, înghesuite, le amețesc, obișnuite ce sunt cu imense locuri virane, cu risipirea la distanțe printre grădini a caselor și bisericilor simple, la mahala. Un cavaler cu părul lucios, pălăria moale, cam pe ceafă, haine de lână groasă, cumpărate gata, ce stau țepene pe dânsul, floare roșie la ureche, se propune călăuză, zicând grav, „ hai la fata lui Hașdeu“. Atunci, cu râsete, zburdalnice, se iau stol după dânsul spre mormântul mistic: - Săraca!... Uite cărțile ei, călimara ei!... Vai săraca ! - Înainte era bine: puteai să te cobori înăuntru ! - Ceasu ’ nu merge! stă degeaba! - Hiii!... ia te uită colo supt pisica de piatră... Schiletu ’! Și cu un fior de scârbă privesc toate pe rând, o clipă, craniul de piatră de sub sfinxul ce domină mormântul ridicat de Hașdeu genialei sale fiice. Pe maxilarul craniului un nelegiuit a iscălit: „Segalescu, dantist“. - Haideți, soro, colo, la aia cu umbreluță! În grabă, cu râsete, grupa veselă a mahalagioaicelor o pornește spre una din cele mai frumoase statui ale Bucureștilor: o femeie tânără, elegantă, cu umbreluța ținută cu grație, îndreptându-se cu dor de odihnă pe trăsăturile feței spre o bancă. Pe un zid de marmură, în fața băncii, două rânduri în franțuzește, cu slove de aramă, țintuite în piatra scumpă. Multe litere au picat la pământ, ghicești însă că se scrisese: „Cet animal de medecin m’a tue! Herculesbad-Mehadia, 11/12 Aout 1906“. Psihologia unei întregi clase sociale în două rânduri necomplete! Acest splendid monument, care ar trebui să miște pe oricine, este mâzgălit de sus până jos de iscălituri: „S. Griingerg, Florica și Leon, Aneta și Nini, Cel ce iscălește este un prost, Paul și Nineta“ etc.; iar un mizerabil a avut nelegiuirea să profaneze mormântul, scriind o obscenitate oribilă pe alba statuie ! Mahalagioaicele, după ce au compătimit pe „cea cu umbreluța, săraca după ce s-au căznit să ghicească slovele franțuzești și au făcut haz de obscenitatea scrisă pe marmura rece, și după ce au privit roată în jurul lor, ispitite probabil a se iscăli și dânsele, fără a se hotărî însă, fiind prea multă lume, luându-se iarăși după conducătorul lor, s-au dus la „aia din coșciugul descoperit!“. Au privit aici lung, înduioșindu-se, frumosul grup de bronz înfățișând zdrobitoarea durere a celui rămas alături de seninătatea idealistă a morții precedând descompunerea oribilă, silabisind cu greu inscripția în italienește săpată de sculptor: „Famiglia Porroiniano“. Ca să readucă râsete pe fețele subit întristate, cavalerul face o glumă: - Uoliu! Ia uitați-vă drept în ușa aia!... Se uită un mort pe fereastră!! - Bată-te scârba să te bată! - Fir’ai tu al dracului să fii, Ioniță! Mă speriași!... Și repede una zise: - Hai la Nababu ! - Ba hai la Jana Cristescu! - La Nababu! La Nababu ! Și, din nou înveselite, grupă inconștientă, se duc spre luxosul lăcaș de veci ce și l-a pregătit din vreme, la un loc cu gloata celor mici, coborâtorul unor iluștri strămoși și ctitori de biserici: „1833, Gheorghe Grigore Cantacuzino, fost prim-ministru al Regatului, 19... “ și „1844, Ecaterina G. Gr. Cantacuzino, născută Nicolae Băleanu, 19... De la „Nababu “ s-au dus la „Jana Cristescu “ eroina stației B. M., a cărei sinucidere, deseori imitată de atunci, a fost cântată ditirambic prin ziare. Aici, s-au oprit mai mult. Au privit lung chipul sinucisei, oftând: „Frumoasă e! Zâmbește săraca! Au citit cu luare aminte inscripția funerară, toate iscăliturile cu creionul: ,Așteaptă-ne și pe noi, Florica, Elena, Adio!“ etc., și două din fete s-au iscălit. S-au mai oprit la statuia unui ofițer de roșiori au cules, ici acolo, câte o floare de pe morminte, punând-o în păr, și i-am pierdut apoi din vedere. La mormântul atât de modest a lui Eminescu, mâzgălit iarăși cu iscălituri idioate: „Suvenir de la mine, Bercovici! “ etc., la mormântul de tot uitat al lui Grigore Alexandrescu, la mormintele atâtor alți trezitori de idei, făuritori de versuri măiestre, îndrumători ai neamului, -nimeni. În tot cimitirul acesta, atât de plin de morminte, mărit acum un an cu încă un imens teren ce se va umple iarăși atât de repede, este un singur loc care se vizitează cu pietate Dumineca, cu lacrimi în ochi și flori în mână. El se află dincolo de capelă, de mormintele prea luxoase, de cavourile umede deschise ca o invitație și în care răsună pașii ca un ecou; se află tocmai în fundul cimitirului, la marginea dealului de unde mormintele sărace, nenumărat de multe, privesc țintă așteptând, răbdătoare Bucureștii veseli ce se întind în zare pe tot orizontul; se află pe „Valea Plângerii“, ce se prăvălește acoperită cu mii de cruci până în fundul lacului băltos unde se scaldă bivolii negri în apa verzuie și unde vagonete trase de o locomotivă ce fluieră vesel zvârl în vecinătatea morților gunoaiele Capitalei imense. Pe aici, prin Valea Plângerii, nu sunt alei așternute cu pietriș costisitor între mormintele prea dese, și lunecă rău pământul cleios și umed al povârnișului. Grădinarii n-au pus flori scumpe pe mormintele simple, pe aici nu se mătură, și vezi pretutindeni hârtii, cutii de chibrituri, țăndări de sticlă afumată, buchete veștejite pe mormintele celor bogați și zvârlite apoi pe aici, cu dispreț, la întâmplare, coroanele celor avuți, cu panglicele cu „regrete eterne“ terfelite, plătite scump negustorilor, cu bani ce ar fi putut aduce atâta alinare văduvei sau orfanilor rămași pe drumuri, stând mormane din loc în loc printre mormintele celor săraci aruncate aici ca pe un maidan. Sub pământ or fi oare viermi mai nobili în groapa bogatului, ori poate și acolo să fie revoltătoarea inegalitate de tratament ? Totuși aici, pe Valea Plângerii, se îngrijesc cu mai multă pietate mormintele, căci aici ard mai numeroase candele, aici s-au presărat mai multe flori pe morminte, aici picură mai des ceara fierbinte a lumânărilor, ca lacrimi arzătoare ce ar îngheța atingând mormântul rece. Aici se aud suspine mai nemângâiate, dominând când și când veselul ciripit la păsărilor din pomi sau orăcăitul gâlcevitor al broaștelor guralive, speriate de bivolii greoi. Mormântul prea luxos te înstrăinează de ideea morții, știind cât de ușor se alină cu bani durerea, cât de des se ascunde, chiar îndărătul lacrimilor fiului, bucuria moștenirii tatălui. În Valea Plângerii nici n-au timpul să fie uitate mormintele necumpărate de veci, mereu răscolite spre a face loc altor morți doritori de a fi și dânșii îngropați în boierescul cimitir Bellu. Cu cât te cobori din vârful dealului înspre mocirla din vale, cu atât sunt mai sărăcăcioase mormintele și mai dese simplele cruci de lemn vopsite în galben. Mai toate se apleacă peste mormintele eșalonate pe coastă. Multora, vântul de răsărit, ce suflă cu putere pe aici, li-a rupt brațul orizontal purtând inscripția, așa că un simplu par, pe jumătate putred, păzește căpătâiul săracului. Din loc în loc vezi, pe toată lungimea mormântului, pământul cufundat, scobindu-se un fel de șanț lunguieț median: e semnul înfiorător că a putrezit coșciugul ieftin de brad și că pământul rapace a năvălit brutal peste mort, strivind stârvul omenesc. De ce nu s-or fi arzând cadavrele celor ce nu își pot plăti luxul îmbălsămării ? Și nu e o impietate ca trupul ființei iubite să slujească șapte ani de zile hrană viermilor ? Dintre cei ce au vreun mort iubit îngropat în Valea Plângerii, puțini își pot plăti luxul îngrijirii mormântului prin grădinarii cimitirului; totuși, de cele mai multe ori, pe mormântul celui sărac vezi cei mai îngrijiți trandafiri, lilieci și merișori, cele mai frumoase flori proaspăt culese, presărate pe morminte, căci îl îngrijește, nu străinul, ci un suflet de părinte. Vezi dumineca vreun pensionar, îmbrăcat corect în haine negre cam prea lustruite, tăind cu o simplă foarfecă de croitorie un măceș, altoindu-l; vezi vreo bătrână cărând încet, cu greu, într-o ulcică, apă tocmai de la puțul de la intrare, cel îngrozitor de adânc și de negru și udând, cu pietate, oftând, răsaduri pe un mormânt. Nu știu de ce, dar florile ce se aștern sau cresc pe morminte parcă nu mai sunt aceleași cu florile ce ne înveselesc grădina, cu florile ce se vând prin berării și cafenele, cu florile ce se dăruiesc logodnicei iubite, ce se zvârl cu veselie la nunți în biserică; florile se idealizează parcă atingând mormântul rece, își pierd frăgezimea și coloritul petalelor, căpătând în schimb darul de a te face să plângi. Asemenea flori așternea, încet, una câte una, potrivindu-le frumos ca să acopere tot mormântul pruncului ei, o mamă, o umbră neagră, șezând jos pe pământ, cu vălul ei de doliu întins ca să acopere în parte mormântul proaspăt răscolit. Nu plângea, suspina numai spunând din când în când, ușor ca o șoaptă: „Mi-e dor de tine, Puiule, mi-e dor! Cât aș vrea să te mai văd ! Cât trebuie să-ți fie de frig !“. În fața miilor de morminte ce se întind cât vezi cu ochiul, o scârbă nemărginită cuprinde sufletul, și te cutremuri de groază văzând cum opera de distrugere oribilă ce se făptuiește la o palmă de pământ sub picioarele tale. Te gândești că în mai puțin de 50 ani s-a umplut cimitirul acesta vast, mai populat în curând decât orașul ce clocotește la câțiva pași în vale. Te gândești că mai sunt alte 16 cimitire pentru Bucureșteni, te întrebi cu groază ce s-au făcut oasele sutelor de mii de morți, îngropați creștinește, cu piatră de pomenire peste mormânt, în jurul sutelor de biserici bucureștene ! Și te gândești apoi la alte biserici, la alte cimitire, la miile de trupuri ciopârțite ale bieților soldați căzuți, pe toată câmpia românească, sfințind-o; la cei căzuți răniți în Dunărea larg primitoare, care poate, spre pomenirea morților ce au înghețat, se acoperă iama de sloiuri albe, ca pietre de morminte îngrămădite neregulat, ieșite cu miile, subit, la iveală. Te îngrozești gândindu-te la furia cu care seceră moartea egalizatoare, fără să aleagă, în casa domnească, în coliba celui sărac, că vei pieri, orice-ai face, fără să poți măcar lăsa moștenire fiului iubit învățătura, puținul ideal ce, muncind o viață, ai putut aduna; te gândești cu revoltă la graba cu care morții se uită! Om, hrană de viermi! Cu miriade ei nasc și trăiesc din putreziciunea infectă a cărnii, și viermii mor și ei; mor cu miriadele, într-o singură clipă, insecte plăpânde și păsări zglobii; în aer, în apă, mișună viața, pândită de moartea ce nu știe ierta. Și, dacă atât de scurtă e trista farsă a vieții omului pe pământ, și atât de mulți n-au măcar, în sufletul lor pustiit, mângâierea supremă a vieții viitoare, te revolți gândind că omul mai poate fi rău, că se precupețește sfânta dreptate, că te costă să împărți fericirea, să ridici sufletele către frumos ! Om, infectă brută, invidios și crud, până și viața viitoare, în egoismul tău stupid, ai creat-o doar pentru tine, - ca și cum n-ar fi oameni, ființe, viață în universul îngrozitor de mare, decât în atomul de praf ce tu, îngâmfat netrebnic, îl locuiești o clipă, ca și cum câinii, fluturii, viermii, tovarășii tăi de viață, ce mor și ei ca tine, n-ar avea dreptul la un paradis ! îți meriți soarta: ți-aș dori-o mai rea, nu ești demn de un paradis, și poate de-aceea viața ți-e infernul! NOTE [ modifică ] ↑ Perspectiva de partea cealaltă, spre Răsărit, e împiedicată de statui. ↑ Articolul a apărut întâi în „Neamul Românesc“. ↑ Dă, Doamne, să nu prindă la noi moda aeroplanelor ! ↑ A nu se citi Rebeca. ↑ „Grocery“, englezește, băcănie. ↑ „Steam“, englezește, aburi. ↑ „Cale“, stradă care iese afară din oraș. „Vezi Geografia de clasa II-a primară de dd. Popes-cu-Habsburg, revizor școlar, Ionescu-Comnen (Liberal), Georgescu-Câmpina (Conservator), Constan-tinescu-Sadea (Junimist), institutori,, domnișoara E. Tâmpeanu, institutoare. Op. aprobat de Onor. Ministeriu al Cultelor și Instrucțiunii Publice cu No.... De aceiași autori, „Cartea de cetire pentru clasa I-a primară de ambele-sexe “. ↑ Articolul 37 din Legea Creditului Fonciar Urban, grăiește astfel: „Orice semestru neplătit la scadență dă dreptul a se cere cu stăruință plata întregii datorii după o lună de la punerea în întârziere“. ↑ Fost „Port-Arthur “ (Fost ,,Transvaal“) ↑ Nu sunt informat dacă, la schimbarea miniștrilor, se schimbă numele acelor străzi și dacă, la crearea celui de al noulea portofoliu, s-a botezat o a noua strada după numele titularului respectiv. ↑ Cu D mare. ↑ Of, civilizație ! ! ↑ A cui ? ↑ Oh, Lueger ! ↑ Neîncărcate. ↑ „Onorabilul Public este rugat a cere de la toți librarii și vânzătorii de cărți numai poesiile Dor și Amor culese de PINATH, care are toate cântecele cele mai noi și complete, asemenea și monologuri zise de Montaureanu. “ ↑ Cu o poză, în care Haiducul e îmbrăcat în haine preoțești. ↑ Nu pricep de ce această din urmă lucrare merituoasă se cumpără mai ales de vistavoi ! ↑ Colorat ! Hm ! Cerul pe care se profilează Arhanghelul Mihai ținând de chică pe satana, înfigându-i sabia în gura închisă, și Sfântul Sisoe, cu un copilaș în brațe, e văpsit în „rose-pâle“. La atâta se reduce coloratul ! ↑ Pomenind de celebrul Pinath, trebuie să amintești și de nu mai puțin cunoscutul său confrate și coreligios de sub Otelul de Franța, d. Ignatz Hertz. Dacă Pinath are clientela de la țară, Ignatz Hetz are clientela mahalalelor și atelierelor, pervertind-o cu cele mai periculoase romane, traduse ca vai de lume, în cel mai pur jargon, și vândute scump, în fascicule subțiri, citite cu aviditate. ↑ Poate ca aceasta să fie o cauză a marelui contingent de tuberculoși printre țiganii lăutari. ↑ Ceva mai zdrențuite chiar decât cele pe care le poartă, uneori, vara soldatul român. ↑ Câinele este deja un animal care poate să turbeze ! ↑ Domnul Ițic a întors spatele și se face că nici nu vrea să știe. Țiganul cu cizmele ciur, dar cu carâmbii buni, îl trage de mânecă. ↑ După note stenografice. ↑ Pentru argumente și mai convingătoare cititorii să poftească dumineca dimineața în Strada Lazăr. ↑ De vină e „Rachiul de Moldova“ al cârciumei „La strugure de aur“. ↑ „Pleacă la America ! II cunosc de când era copil uite-așa, zău“, a cercat deodată rușinat, să se scuze, văzând că-i iau numărul. ↑ Rog a nu se citi altfel. ↑ Nu-l beau evreii, ci numai îl vând românilor. ↑ Azi Herescu-Năsturel. ↑ „Aici este mai bine decât peste drum“ se citește la intrare cârciumei, „La Tabia rusească“, de peste drum de Bellu.


content:
Trompetele răsună Prin munți și prin câmpii, Românii toți se-adună Cu sutele de mii... Un glas pe toți îi chiamă: e glasul neatârnării... Ei teamă n-au de nimeni: Trăiască Oastea Țării! Trompetele răsună Prin munți și prin câmpii, Românii toți se-adună Cu sutele de mii... Un gând pe toți îi duce: pe-a crucii sfântă lege Să jure și să strige: Trăiască-al Țării Rege ! Trompetele răsună Prin munți și prin câmpii, Românii toți se-adună Cu sutele de mii... Un dor pe toți îi poartă: să-și vază iar moșia Unită, mare, mândră... Trăiască România!


content:
Jurnalele române nu și-au îndeplinit încă datoria lor față cu colecția de poezii populare publicată de d. Alecsandri. Mai toate foile noastre periodice însemnează în rubrica intereselor, de care promit să se ocupe, și cuvântul de literatură, însă mai toate sunt de o negligență remarcabilă pentru această parte a vieței noastre publice. Noi cei dintâi admitem că pentru multe din producțiunile literare ale românilor, tăcerea absolută este încă sentința cea mai blândă ce o merită, dar cu atât mai mult când este vorba de o publicațiune ca aceea a d-lui Alecsandri, tăcerea ne pare o lipsă de conștiință. Convorbirile literare, îndată la aparițiunea cărții în cestiune, și-au împlinit datoria de a o anunța în câteva rânduri călduroase publicului cititor. Însă acel anunț al momentului nu este îndestul pentru cerințele criticei literare, și noi ne folosim cu plăcere de ocazia ce ni se oferă pentru a reveni încă o dată la lucrarea d-nului Alecsandri. Căci, pe lângă rangul necontestabil ce această colecțiune de poezii ne pare că ocupă înaintea tutulor publicațiunilor din ultimul deceniu al literaturei noastre, cartea d-lui Alecsandri este și va rămâne pentru tot timpul o comoară de adevărată poezie și totdeodată de limbă sănătoasă, de notițe caracteristice asupra datinelor sociale, asupra istoriei naționale și, cu un cuvânt, asupra vieței poporului român. D. Alecsandri împarte poeziile, culese și întocmite de d-sa din gura poporului, în balade (cântece bătrânești), doine și hore. În ele găsim poezia aproape a întregului popor: Moldova și Țara Muntenească, Transilvania și Basarabia sunt deopotrivă reprezentate. Mai la fiecare poezie, la fiecare aluziune socială din ea, la fiecare cuvânt mai greu, d. Alecsandri a făcut note explicative, care, în cea mai mare parte a lor, adaugă la meritul cărții și cuprind observațiuni pline de interes. În articolul de față am dori să ne dăm în câteva cuvinte samă de impresiunea binefăcătoare de care ne pătrunde cetirea acestor poezii. Ceea ce le distinge întâi în modul cel mai favorabil de celelalte poezii ale literaturii noastre este naivitatea lor, lipsa de orce artificiu, de orce dispoziție forțată, simțimântul natural ce le-a inspirat. Sunt două moduri de a privi lumea care ne încunjură: cu reflecția rece, speculativă sau speculătoare, și cu inima plină de simțiri. Din cel dintâi mod ies pentru literatură cărțile de știință, din cel de al doilea - lucrările de artă. Ceea ce constituie defectul operelor de artă celor rele este confundarea acestor sfere, este lipsa de inspirare sentimentală și producerea sub impresia reflecției. Cei mai mulți poeți ai noștri cântă fără cauză firească, simulează inspirări ce nu-i agită, descriu sentimente ce nu-i insuflă, și nu este o excepție junele de 17 ani care în anul trecut trimisese spre publicare un caiet de poezii plin de "iluziuni pierdute asupra sexului frumos". În acești oameni nechemați și nealeși predomnește calculul, ei iau pana în mână fără a ști încă ce să cânte, se hotărăsc mai întâi să facă "o poezie" și apoi își răsfoiesc mintea pentru a găsi o materie convenabilă, și astfel lucrarea lor face o impresie tot așa de rece ca și reflecția din care a izvorât. Nimic din toate aceste în poezia populară! Și ce ambiție calculătoare ar putea îndemna pe simplul sătean ca să-și întrupeze simțirea în forma poetică! Ceea ce abundanța tristeței sau bucuriei i-a scos din adâncul inimei sale nu este niciodată al lui; în toate inimele își află un răsunet și la toate le devine o proprietate: fapta lui devine fapta lor, el însuș piere necunoscut. Cea mai adâncă simțire numai îl silește astfel a se arunca afară din sine, și de aceea din poezia lui îți vorbește însăș durerea și însăș bucuria, dar nu un individ care sufere, un individ care se bucură. Însă tocmai aceasta este semnul adevăratei poezii, și ne putem explica cum asupra Iliadei, atribuite lui Homer, s-a născut controversa dacă în adevăr este compusă de un poet Homer, sau este numai un șir de balade populare de autori necunoscuți, într-atât poetul celei mai frumoase epopee s-a consumat și s-a pierdut fără vreo urmă a individualității sale în lucrarea ce a produs-o. Pentru a însufleți această explicare teoretică cu exemple, vom cita din cartea d-lui Alecsandri câteva poezii luate după prima răsfoire, care toată poartă acel semn de adâncă inspirare adevărată: Drum la deal și drum la vale Îmi fac veacul tot pe cale, N-am în lume sărbătoare, Nici n-am partea mea la soare. Ostenit mereu de ducă, Noaptea-n codri mă apucă, Copacilor sunt nălucă. (Doină din Valahia, pag. 277) Sub tufe de clocotel Zace-un tânăr voinicel Cu mândruța lângă el. – Scoală, scoală, măi bărbate, Nu mai tot zace pe spate, Că mi-am urât zilele Mutând căpătâiele Când la cap, când la picioare, Când la umbră, când la soare. – Oh! dragă muierea mea, Nu pot, nu pot, chiar de-aș vrea. Boala mea nici că s-a duce Pân'ce tu nu mi-i aduce Mură-albastră și amară, Sloi de gheață-n miez de vară. – Oh! drăguț bărbatul meu, Ajuta-ți-ar Dumnezeu! Eu toți munții am călcat, Mură-albastră n-am aflat, Sloi de gheață n-am găsit, Că pământu-i încălzit. – Muierușcă din Brașeu! Mură-albastră-i ochiul tău, Care mă ucide rău. Sloi de gheață netopită E chiar inima-ți răcită Și de mine deslipită! (pag. 53) Busuiocul - Busuioace, busuioace, N-ai mai crește, nici te-ai coace! – Dar de ce să nu mă coc, Că mă port fetele-n joc? – Trandafire, n-ai mai fi, Nici în cale-ai înflori! – Dar de ce să nu mai fiu, Că mă poartă lelea viu? – Tu ești viu, dar eu sunt mort, Și de-abie-n lume mă port. – Mergi în horă, saltă-n joc, S-ai parte de busuioc. Vin la horă ici în șir, S-ai parte de trandafir. (pag. 341) Izvorând astfel poezia populară din plenitudinea simțimântului, în ea ne aflăm apărați de acele aberațiuni intelectuale care strică inspirarea multor poeți, chiar a celor cu talent. Politica, declamările în contra absolutismului, reflecțiile manierate asupra divinității, imortalității etc., etc. nu ating cuprinsul lor sentimental și nu silesc pe cetitor a recădea din înălțimea impresiei poetice în mijlocul preocupărilor de toate zilele. Nu că doară poporul ar fi nesimțitor la asemenea lucruri; dar el când face poezie, nu face politică, când inima îi saltă, încetează sarcina reflecției. Și la români se găsesc poezii contra Rusiei și a Austriei, dar nu fiindcă Rusia este "cnuta colosală de la nord" și Austria "despoticul absolutism", ci fiindcă străinul îi rămâne străin sub orce formă politică l-ar subjuga. Exemple aflăm multe în cântecele din Basarabia și în doinele din Transilvania. Frunză verde de măslină, Trecui Nistrul, apă lină, Să vedem pânea de-i bună Ca și-n țara mea străbună. Fie dulce ca și mierea. Mie-mi pare că-i ca fierea. (pag. 405) Când eram la mama fată, Purtam rochii de bucată, Dar de când m-am măritat C-un moscal din cela sat, Nici n-am fustă de purtat, Nici papuci de încălțat! Inima-mi e cu lăcată; Când aș discuia odată, Ar cunoaște lumea toată, Cât amar și cât venin Bea inima la străin. (pag. 406) Doină haiducească Murgule, coamă rotată, Mai scoate-mă-n deal odată Să-mi fac ochișorii roată, Să mă uit la lumea toată. Veni-ar timpul să vie. Ca românul iar să-nvie Și de hoți să mântuiască Țara lui Ardelenească! Asta nu-i țară de câni, Ci e țară de români, Nu-i pământ de ungureni, Ci de neaoși pământeni! (pag. 311) Vrăbiuța Vrăbiuță de pe deal, Zbori degrabă în Ardeal Și te-ntoarce de îmi spune Or vești rele or vești bune. Du-te, vezi dacă mai sunt Frați de-ai mei pe-acest pământ, Sau dacă i-a omorât Ungureanul cel urât? De-or fi vii, să mă răpăd Într-o fugă ca să-i văd, De-or fi morți, să mi-i răzbun Cu-o măciucă de alun Ce-i bună de descântat Și morții de răzbunat. (pag. 317) Cu toate aceste, autorii și publicul "din societate" s-ar înșela foarte mult când ar crede că simțimântul naiv al poporului nu este compatibil cu ideile cele înalte. Lumea se poate aprofunda tot așa de bine pe calea inimei ca și pe calea reflecției, și din aceea că poporul își exprimă numai simțirile sale nu rezultă că i-ar lipsi meditațiunea și delicatețea în exprimarea ei. Îndrăznim chiar să credem că mulți poeți de salon ar fi încântați când ar putea descoperi în fantazia d-lor idei cu o umbră numai de frumusețea celor populare, precum le aflăm, d.e., în următoarele poezii: Bade trandafir Bade, trandafir frumos! Vrut-ai să te-arăți duios, Dar te-ai arătat ghimpos Și din minte nu m-ai scos. – Vai! leliță din cel sat! Ce-ai cerut și nu ți-am dat? Cerut-ai faguri de miere, Eu ți-am dat buzele mele; Cerut-ai o viorea, Ți-am adus inima mea. – Dacă vrei dragoste-aprinsă, Adă-mi gură neatinsă, Și o inimă fecioară Ca apa de la izvoară. (pag. 309) Sus în vârf de brăduleț S-a oprit un șoimuleț, El se uită drept în soare Tot mișcând din aripioare. Jos, la trunchiul bradului, Crește floarea fagului, Ea de soare se ferește Și de umbră se lipește. – Floricică de la munte, Eu sunt șoim, șoimuț de frunte, Ieși din umbră din tulpină, Să-ți văd fața la lumină, C-a venit până la mine Miros dulce de la tine. Cât am pus în gândul meu Pe-o aripă să te ieu Și să mi te port prin soare Păn' te-i face roditoare Și de mine iubitoare. – Șoimuleț duios la grai, Fiecare cu-al său trai. Tu ai aripi zburătoare Ca să te înalți la soare, Eu la umbră, la răcoare, Am menire-nfloritoare. Tu te leagăni sus pe vânt, Eu mă leagăn pe pământ. Du-te-n cale-ți, mergi cu bine, Făr-a te gândi la mine. Că e lumea-ncăpătoare Pentr-o pasăre ș-o floare! (pag. 31) Nu mai puțin frumoase sunt poeziile populare cât pentru delicatețea expresiilor și energia și justețea comparărilor; d. e., când zice Păunașul Codrilor (pag. 24): Nu, eu mândra nu ți-oi da Pân' ce capul sus mi-a sta, Că eu când o am luat În cosițe i-am jurat Să n-o las de lângă mine Și s-o apăr de orcine. Sau când spune în Doncilă (pag. 113): Rămâi, soro, sănătoasă, Ca o viorea frumoasă Într-un păhărel pe masă. Sau când compară cu vioiciune plastică (pag. 290): Voinicelul nearmat E ca știuca pe uscat, Voinicelul fără cal E ca peștele pe mal Și ca mărul lângă drum, N-are pace nicidecum, Câți trec îl zburătuesc Și de crengi îl sărăcesc Dar voinicul înarmat Și p-un zmeu încălecat Drăgălaș e și frumos Ca luceafăr luminos. Sau la pag. 79: Doamne-ajută! el zicea. Barda-n mână apuca Ca un vânt înviforat Într-un lan de grâu uscat. Am trece mult peste marginile unui articol de revistă când am sta să relevăm toate frumusețile din colecțiunea d-lui Alecsandri. Un singur punct ne permitem încă să semnalăm atenției cărturarilor noștri: cuvintele cele originale, care ne surprind mai pe fiecare pagină a acestor poezii populare. Ce importanță are originalitatea cuvintelor pentru poezie am arătat mai pe larg în o cercetare anterioară asupra acestei materii; aci voim numai să cităm câteva exemple din colecțiunea de față: Eu la umbră, la răcoare Am menire-nfloritoare. (pag. 31) Tu ai bani de vânturat. (pag. 42) Un brad verde, cătinat Pe biserică plecat. (pag. 21) Sora cea mezină. (pag. 14) Unicelul. (pag. 18) Vă ia unul câte unul Și din fugă vă cosește Și vă taie chip snopește. (pag. 81) Terminând aceste puține observări asupra colecțiunii d-lui Alecsandri, nu avem decât să-i mulțumim d-sale și celor ce l-au ajutat în culegerea și publicarea poeziilor populare pentru lucrarea cu care au înzestrat literatura noastră.


content:
Cuprins 1 Prefața la ediția dintâi 2 Prefața autorului la ediția de la 1874 3 Prefața la ediția de la 1892 4 Poezia română - cercetare critică 4.1 I - Condițiunea materială a poeziei 4.2 II - Condițiunea ideală a poeziei Prefața la ediția dintâi [ modifică ] Cartea de față a fost altfel proiectată decât se prezintă publicului acum. Sunt aproape doi ani de când membrii societății „Junimea“ consacră o parte din timpul fiecărei ședințe a lor la lectura poeziior române publicate până astăzi, cu scop de a compune pentru juna generațiune română o antologie, în care toate poeziile să fie, dacă nu mai presus de orice critică, cel puțin insuflate de un simțământ poetic și ferite de înjosire în concepțiune și în expresiuni. Însă din miile de poezii citite, societatea nu a putut alege un număr suficient pentru a compune un volum, și dintr-o colecțiune de poezii frumoase a ieșit o critică de poezii rele. Critica se află la începutul volumului, iar câteva exemple de poezii mai bune la fine, și publicațiunea întreagă este un semn caracteristic al stării în care a ajuns literatura română în anul 1867. T. M. Iași, iunie 1867. Prefața autorului la ediția de la 1874 [ modifică ] Iluzii pierdute — iată semnul timpului în care trăim. Stăpânirea frazei încetează. Numai deziluzionarea să nu treacă în scepticism. Puținii bărbați eminenți ce-i avem au început să se retragă unul câte unul din viața publică, iar în locul lor năvălește mulțimea mediocrităților și, cu steagul naționalismului și al libertății în frunte, acea gloată de exploatatori, pentru care Dunărea nu e destul de largă ca să-i despartă de Bizanț. În contra lor rezistența, fie și violentă, era o datorie. De aci critica! Însă critica unde trebuie și constructivă unde poate. Paginile următoare cuprind un șir de cercetări critice asupra câtorva forme de cultură română din ultimele decenii. Scrierile astfel împreunate în volumul de față sunt o retipărire din Convorbiri literare. Prezentându-se acum singure înaintea publicului și lipsite de vecinătatea și de sprijinul scriitorilor uniți cu noi în aceeași tendință, ele sunt silite să răspundă îndată la o întâmpinare de princip[iu], care caută să le tăgăduiască dreptatea și folosul. Direcția cea nouă — ni se zice — nu putea să se introducă în conlucrare pașnică pe lângă cea veche? Trebuia oare o critică așa de neîmpăcată în contra celor mai multe forme și autorități de astăzi? Admițând chiar că transilvănenii scriu rău, că Bărnuțiu nu e om de știință, că Șincai nu e istoric, că Societatea Academică Română e stearpă, că cele mai multe ziare și poezii nici nu merită acest nume; de ce să fie totuși așa de amar combătute? Tot sunt creațiuni de cultură, forme fie și goale pentru primirea cuprinsului viitor, tot sunt ceva, sunt un semn de viață și sunt mai bine decât nimic. La aceasta răspundem: Puterile unui popor, fie morale, fie materiale, au în orice moment dat o cantitate mărginită. Averea națională a românilor are astăzi o cifră fixă, energia lor intelectuală se află asemenea într-o câtime fixată. Nu te poți juca nepedepsit cu această sumă a puterilor, cu capitalul întreprinderii de cultură într-un popor. Timpul, averea, tăria morală și agerimea intelectuală ce le întrebuințezi pentru o lucrare de prisos, necum pentru o lucrare greșită, sunt în veci pierdute pentru lucrarea cea trebuincioasă și cea adevărată. Amândouă nu pot merge lângăolaltă, tocmai fiindcă izvorul puterilor unei națiuni nu este nesecat, ci este din fire mărginit. Dacă dar îți lipsesc o mie de școlari silitori și modești, de industriași și meseriași naționali, de poeți și prozatori mai buni, de oameni de știință adevărați, cauza este că mărginitele puteri de care dispune poporul tău pentru aceasta sunt consumate de profesori ignoranți, de funcționari netrebnici, de academicieni, secretari, membri onorifici, asociați în cultură, jurnaliști, ateneiști, conservatoriști, poetastri, spânzurători de pânze la „expoziția artiștilor în viață“, și celelalte, și celelalte. Ai un singur bloc de marmură: dacă îl întrebuințezi pentru o figură caricată, de unde să mai poți sculpta o Minervă? T. MAIORESCU Iași, martie 1874 Prefața la ediția de la 1892 [ modifică ] Studiul elementar asupra poeziei române apăruse întâi în primele numere ale Convorbirilor literare (1 martie—15 iunie 1867) și fusese apoi publicat în volum deosebit. „Exemplele de poezii mai bune“, care însoțeau acel mic volum de la 1867, nu se mai află reproduse în reeditarea de față. Cele 11 poezii lirice, 10 fabule-epigrame și 13 balade de Gr. Alexandrescu, Alecsandri, Bolintineanu, M. D. Corne, G. Crețeanu, Donici, I. Negruzzi, Nicoleanu, T. Șerbănescu și A. Sihleanu, relevate atunci ca singure posibile, nu mai pot avea astăzi această însemnare. De atunci încoace s-au ivit în literatura noastră multe alte lucrări. „Pastelurile“ și baladele războinice ale lui Alecsandri, poeziile lui Naum, Vlahuță, Șerbănescu, Duiliu Zamfirescu, T. Robeanu, Ollănescu-Ascanio, A. C. Cuza, Bodnărescu, Coșbuc, Volenti, ale doamnelor Matilda Cugler-Poni, Lucreția Suciu, Veronica Micle și, mai ales, ale lui Eminescu ar trebui neapărat să figureze astăzi într-o asemenea antologie. [1] Unele din ele au înălțat limba, forma, ideea poeziei române cu mult peste treapta de la 1866. Cercetarea noastră critică de acum 25 de ani rămâne,dar numai ca un indicator pentru distanța străbătută pe calea evoluțiunii de progres. T. M. București, septembrie 1891 Poezia română - cercetare critică [ modifică ] I - Condițiunea materială a poeziei [ modifică ] Poezia, ca toate artele, este chemată să exprime frumosul; în deosebire de știință, care se ocupă de adevăr. Cea dintâi și cea mai mare diferență între adevăr și frumos este că adevărul cuprinde numai idei, pe când frumosul cuprinde idei manifestate în materie sensibilă. Este dar o condițiune elementară a fiecărei lucrări artistice de a avea un material în care sau prin care să-și realizeze obiectul. Astfel, sculptura își taie ideea în lemn sau în piatră, pictura și-o exprimă prin culori, muzica prin sonuri. Numai poezia (și aci vedem prima ei distingere de celelalte arte) nu află în lumea fizică un material gata pentru scopurile ei. Căci cuvintele auzite nu sunt material, ci numai organ de comunicare. Cine aude silabele unei poezii sanscrite fără a înțelege limba sanscrită, deși poate primi o idee vagă de ritmul și de eufonia cuvintelor, totuși nu are impresia proprie a lucrării de artă, nici partea ei sensibilă, nici cea ideală; fiindcă sonul literelor nu are să ne impresioneze ca ton muzical, ci mai întâi de toate ca un mijloc de a deștepta imaginile și noțiunile corespunzătoare cuvintelor, și unde această deșteptare lipsește, lipsește posibilitatea percepțiunii unei poezii. Din contră, cine vede o pictură indică, și fără a înțelege ideea străină ce a încorporat-o poate artistul prin culori, d. e. înfățișarea unui cult necunoscut al antichității, are totuși pe deplin partea sensibilă a lucrării de artă și este în stare a o aprecia. Culorile picturii sunt dar un adevărat material, asemenea sonurile muzicii, piatra sculpturii; însă cuvintele poeziei sunt de regulă numai un mijloc de comunicare între poet și auditoriu. Unde este atunci materialul sensibil al poetului, fără de care nu poate exista arta? Materialul poetului nu se află în lumea dinafară; el se cuprinde numai în conștiința noastră și se compune din imaginile reproduse ce ni le deșteaptă auzirea cuvintelor poetice. Când cetim, d. e., la Bolintineanu: Într-o sală-ntinsă, printre căpitani, Stă pe tronu-i Mircea încărcat de ani. Astfel printre trestii tinere-nverzite Un stejar întinde brațe veștejite. Astfel după dealuri verzi și numai flori Stă bătrânul munte albit de ninsori. partea materială din ceea ce este frumos în această poezie sunt imaginile provocate în fantezia noastră prin cuvintele poetului: „Mircea încărcat de ani, ca un stejar ce-și întinde brațe veștejite printre trestii, ca un munte albit de ninsori de pe dealuri verzi“ etc. Prima condițiune dar, o condițiune materială sau mecanică, pentru ca să existe o poezie în genere, fie epică, fie lirică, fie dramatică, este: ca să se deștepte prin cuvintele ei imagini sensibile în fantezia auditoriului, și tocmai prin aceasta poezia se deosebește de proză ca un gen aparte, cu propria sa rațiune de a fi. Cuvântul prozaic este chemat a-mi da noțiuni, însă aceste noțiuni sunt abstracte, logice, desmaterializate, și pot constitui astfel un adevăr și o știință, dar niciodată o artă și o operă frumoasă. Frumosul nu este o idee teoretică, ci o idee învăluită și încorporată în formă sensibilă, și de aceea cuvântul poetic trebuie să-mi reproducă această formă. Noțiunea abstractă „cina cea de taină“ poate fi adevărată, dacă îi cunosc relațiunile esențiale din istorie, însă pentru aceasta nu este încă frumoasă; vroiesc să fac din ea o operă de artă, trebuie să încorporez într-o materie sensibilă, să mi-o deping cu culori într-un tablou (Leonardo da Vinci) sau să o descriu prin cuvinte, care să-mi deștepte imagini de sensibilitate adecvate cu obiectul ei (Klopstock, Messias). Prin urmare, un șir de cuvinte care nu cuprind alta decât noțiuni reci, abstracte, fără imaginațiune sensibilă, fie ele oricât de bine rimate și împărțite în silabe ritmice și în strofe, totuși nu sunt și nu pot fi poezie, ci rămân proză, o proză rimată. Pentru a demonstra acest adevăr, demonstrațiune cu atât mai importantă cu cât din ignorarea lui multe din poeziile noastre nici nu intră în categoria operelor de artă, ci sunt proză stricată prin rime, vom intra în câteva amănunte ale producțiunilor adevărat poetice și vom arăta cum o sumă de particularități esențiale ale poeziilor frumoase se explică numai pe baza acelui adevăr. Poetul, chemat a deștepta, prin cuvintele ce le întrebuințează, aceleași imagini sensibile în conștiința auditoriului, ce trebuie să le aibă el în fantezia sa, are a se lupta cu o primă greutate foarte însemnată: cu pierderea crescândă a elementului material în gândirea cuvintelor unei limbi. La început cuvintele corespundeau unei impresii sensibile, și cine le auzea atunci își reproducea prin ele acea imagine materială din care se născuseră. Cu cât înaintează însă limba, cu cât experiența se întinde peste mai multe sfere și cuprinde cunoștința a tot mai multe obiecte de același fel, cu atât cuvântul ce le exprimă devine mai abstract, caută a se potrivi cu toată suma de obiecte câștigată din nou, pierde una câte una din amintirile sensibile de mai nainte și, devenind o noțiune generală, se ridică pe calea abstracțiunii spre sfera științei, însă se depărtează în proporție egală de sfera poeziei. Să luăm, d. e., cuvântul eminent. Când zice astăzi cineva „inteligență eminentă“, nu leagă nici o imagine sensibilă cu aceste cuvinte. Altfel a fost în vechime, în acea vechime romană, care a întrebuințat pentru prima oară cuvântul eminens. Eminens sta în legătură cu vechiul meno, care însemna a fi înălțat, a se ridica peste un nivel dat; de unde cuvântul mensa, care mai înainte vrea să zică orce ridicătură, masă, bancă, scenă pentru vinderea sclavilor etc.; e-minere arăta o ridicătură mai frapantă decât celelate, scoasă la iveală dintre toate, și eminens cuprindea dar pe atunci o imagine sensibilă foarte semnificativă. Astăzi a dispărut elementul material din concepțiunea acestui cuvânt, eminent este o noțiune exclusiv intelectuală. Eminens cel vechi putea fi o expresie poetică, eminentul de astăzi este o expresie esențial prozaică. Ceea ce s-a întâmplat cu eminens s-a întâmplat cu cele mai multe cuvinte ale limbii române și a tutulor limbilor indo-europene: cuprinsul lor, în procesul psihologic al formării noțiunilor, a devenit așa de eteric, încât nu mai posedă decât o slabă amintire de sensibilitate. Ce importanță are această eterizare pentru știință am arătat cu altă ocaziune [2] . Rezultatul însă pentru artă este că poetul nu mai poate întrebuința toate cuvintele limbii simplu, așa precum sunt admise astăzi pentru însemnarea obiectelor gândirii lui, ci trebuie sau să le ilustreze cu epitete mai sensibile, sau să le învieze prin personificări, sau să le materializeze prin comparațiuni, în orice caz însă să aleagă, dintre toate cuvintele ce exprimă aproape același lucru, pe acele care cuprind cea mai mare doză de sensibilitate potrivită cu închipuirea fanteziei sale. Dacă, precum am arătat, prin progresul logic al inteligenței limbistice într-un popor, gândirea cuvântului, care gândire avea la început trup și suflet, și-a pierdut cu timpul trupul și și-a păstrat numai sufletul, un suflet rece și logic, oglindă credincioasă a rațiunii omenești, poetul trebuie mai întâi de toate să încălzească acest product și să resusciteze în imaginațiunea auditoriului trupul evaporat din vechile concepțiuni de cuvinte. 1. Să privim acum mai cu de-amănuntul mijloacele poeților de a ne sensibiliza gândirea cuvintelor. Primul mijloc este alegerea cuvântului celui mai puțin abstract. Un exemplu va lămuri pe deplin această afirmare. Când zic „simt durere“, cuvintele sunt numai prozaice, fiindcă-mi dau o noțiune intelectuală, dar nu mă silesc a o întrupa; când zic „durerea mă cuprinde“, locuțiunea a devenit mai poetică, fiindcă verbul este mai expresiv, sau, cum se zice, mai pitoresc. „Durerea mă pătrunde, durerea mă săgeată“ etc. sunt alte variațiuni corespunzătoare trebuinței de sensibilitate în cugetarea aceluiași lucru. Și astfel vedem poeții preferând cuvintelor abstracte pe cele ce exprimă o gândire mai individuală și calități mai palpabile. A. Mureșanu, în loc de a vorbi de armata turcească, de Rusia, de patria română, cuvinte cu totul prozaice, sensibilizează aceste noțiuni și zice: N-ajunse iataganul barbarei semilune A cărui plăgi fatale și azi le mai simțim, Acum se vâră cnuta în vetrele străbune, Dar martor ne e Domnul că vii nu o primim! Schiller, în Moartea lui Wallenstein [3] , zice: Pălăria De amiral mi-ai smuls-o de pe cap. Și în alt loc: Cu ochi posomorât Privesc ei pe străini în țara lor, Și bine le-ar veni să ne trimită Acasă cu un pumn de bani etc. Camõens zice (Lusiada, cântul V): După ce am trecut linia arzândă ce separă lumea-n două. Din aceeași particularitate poetică se explică farmecul fabulelor lui La Fontaine. Obiectul acestor fabule este cunoscut din alți autori, poate nici unul nu este original al lui. Dar ceea ce este original în La Fontaine este acea alegere admirabilă de cuvinte, prin care în modul cel mai simplu se exprimă lucrurile în natura lor palpabilă: Maître corbeau sur un arbre perché Tenait en son bec un fromage, Maître renard par l’odeur alléché etc. Il ouvre un large bec, laisse tomber sa proie etc. Shakespeare, modelul cel mai perfect pentru tot ce se va chema vreodată fantezie de poet, se ferește până la exagerare de cuvinte abstracte și, dacă le întrebuințează, le pune totdeauna alăturea o imagine sensibilă. Exemple se află pe fiecare pagină a operelor sale. Să ne mărginim la câteva din cele traduse în românește, din Macbeth [4] : Să pot răsturna cu viteaza mea limbă Orice te-ar depărta de la cercul de aur. „Cercul de aur“ în loc de coroana regală, la care aspira Macbeth. La finele actului I zice Macbeth: Su[nt] deplin hotărât: întins e orice nerv / Spre teribila faptă. În actul III, scena I: ...eu su[nt] rădăcina / Și tatăl multor regi. În scena 4: Am înotat în sânge atâta de departe, Încât de-a mă întoarce tot așa greu îmi vine Cât de-a merge înainte. În cap îmi clocotesc Curioase gândiri. Etc., etc. Amis, ne creusez pas vos chères rêveries, zice Victor Hugo (Feuilles d’automne, 29). 2. Al doilea mijloc ce-l vedem întrebuințat de poeți pentru a produce materialul sensibil în gândirea cuvintelor din partea auditoriului sunt adjectivele și adverbele, ceea ce s-a numit „epitete ornante“. Substantivul și verbul singur, chiar când se refer de-a dreptul la obiecte și acțiuni materiale, nu produc în mintea noastră decât o slabă amintire de sensibilitate, mai mult o nălucire a materiei decât o adevărată impresie. Când zicem, d. e., Hasdrubal fu ucis în bătălia de la Metaurus, nu ne gândim la imaginile sensibile ce ar trebui să fie cuprinse în aceste cuvinte. Nici pe Hasdrubal nu ni-l închipuim în figura lui, nici uciderea nu ne-o reproducem în cruzimea ei, nici bătălia, nici râul Metaurus: aceste substantive și verbe sunt numai semne uscate pentru gândirea abstractă a faptului istoric, gândire exclusiv prozaică. Poetul nu poate întrebuința asemenea verbe și substantive goale, ci este silit a le îmbrăca, a le împrospăta în partea lor sensibilă prin anume relevare a ei. Aci este cauza care ne explică, d. e., epitetele constante ce le aflăm în Homer lângă persoanele principale din epopeile lui. Homer nu numește pe Ahil singur, nici pe Diomed, nici pe Pallas Atene etc. Căci ce sunt aceste nume? Cuvinte reci, care nu silesc imaginația să-și reproducă persoana în plenitudinea ei de viață palpabilă. De aceea Homer zice totdeauna <grec> Achil cel grabnic la picior, și te silește astfel să-ți construiești în fantezia ta o imagine mai sensibilă a eroului; Homer zice <grec> Diomed cel bun la strigăt, <grec> Minerva cu ochiul albastru etc. Shakespeare, în Macbeth, unde vorbește Banquo cu vrăjitoarele, le descrie: Se vede că înțelegeți, Căci fiecare pune degetul ciuntit Pe zbârcitele buze. Și în alt loc: Voi fi silit să iau De la noapte-mprumut vreuna din a ei Întunecate oare. Alecsandri, în frumoasa poezie Groza, deșteaptă cea mai vie impresie prin adjectivele pline de sensibilitate cu care însoțește obiectele gândirii: Galben ca făclia de galbenă ceară Ce aproape-i ardea, Pe o scândură vechie aruncat afară De somnul cel veșnic Groz-acum dormea... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Un moșneag atuncea, cu o barbă lungă, La Groza mergând, Scoase doi bani netezi din vechea sa pungă Lângă mort îi puse, mâna-i sărutând, Mai făcu o cruce și zise plângând etc. Frumos este adjectivul sensibil în strofa lui Mureșanu: Înalță-ți lata frunte și caută-n jur de tine Cum stau ca brazi în munte voinici sute de mii... Foarte plastic în descrierile sale este Bolintineanu: Noaptea se întinde, și din geana sa Argintoase lacrimi peste flori vărsa. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Colo, sub o neagră stâncă, Geme râul spumător, Pacea nopții e adâncă, Luna doarme pe un nor. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Caigi! vezi, noaptea vine După dealuri fumegând. Pe un pisc sălbatec și vijelios Unde urlă-n poale Argeșul spumos, Este o cetate etc. 3. Un alt mijloc de a realiza aceeași condițiune neapărată a frumosului poetic sunt personificările obiectelor nemișcătoare sau prea abstracte, precum și a calităților și acțiunilor. Prin aceasta se introduce în gândirea cuvintelor o nouă mișcare, neobișnuită în proză, și tocmai de aceea surprinzătoare, ce deșteaptă imaginea sensibilă și colorează schema palidă a cuvântului prin cea mai energică viziune. Nici Homer nu mai întrebuințează verbul simplu a săgeta, ci zice: „Săgeata zboară cu voluptate pentru a gusta carnea inimică“. În Horațiu grija se urcă pe corăbii: Scandit aeratas vitiosa naves / Cura. Od. II, 16. În Sofocle ajutorul are „ochi voioși“ etc. Cea mai pitorească fantezie și în această privință o are iarăși Shakespeare: Lumina a intrat Deja cu noaptea-n luptă, zice Lady Macbeth. Sacrilegul omor a călcat sfântul templu Al regelui furând viața din altar, strigă Macduff: Pân-a nu mântui Nocturnul liliac monachescul său zbor Și pân-a nu trage cornuratul gândac, Somnoros bâzâind, clopotul de noapte, Se-mplinește-o faptă de crudă pomenire, prevestește Macbeth: Grozavul omor, Ce santinela sa, lupul, l-a trezit Urlându-i ora nopții, pășește stafios... Pământ nestrămutat, n-auzi pasul meu Oriunde m-ar purta, ca nu pietrele tale, Destăinuindu-mi fapta, să lipsească pe noapte De grozava tăcere ce-acum nevoiește. Trecând la literatura noastră, deși nu ne putem aștepta încă la aceeași fantezie viguroasă, totuși constatăm întrebuințarea aceluiaș mijloc de personificare. În exemplul citat din Bolintineanu: Colo sub o neagră stâncă Geme râul spumător. Pacea nopții e adâncă. Luna doarme pe un nor, impresia produsă din această strofă provine mai ales din personificarea lunii în versul din urmă. Asemenea în o poezie a lui Gr. Alexandrescu: Este ora nălucirii: un mormânt se dezvelește, O fantomă-ncoronată din el iese, o zăresc, Iese, vine către țărmuri, stă, în preajma sa privește — Râul înapoi se trage, munții vârful își clătesc. Dintre toate poeziile „Dlui Marelui Logofăt“ I. Văcărescu (publicate la 1848), aproape singurele strofe acceptabile ne par a fi cele dintâi din O zi și o noapte de primăvară la Văcărești, și frumusețea lor stă mai ales în personificarea amorului: N-am să scap, în piept port dorul Peste ape, peste munți, Văz că peste mări amorul Când o vrea își face punți. La Carpați, mi-am adus jalea, Lor am vrut să hărăzesc: Răsunetul, frunza, valea, Apele mi-o înmulțesc! Mii de piedici, mii de curse; Peste firea toat-a-ntins, Lacrimi înzadar sunt curse: Unde-oi merge, eu sunt prins. Aceste exemple vor fi deajuns pentru a da o idee despre personifică rile poetice și pentru a dovedi că și ele sunt născute din necesitatea de a sensibiliza gândirea prea abstractă a cuvintelor. 4. Să mai observăm în fine încă un mod prin care poetul caută să ajungă la același rezultat, comparațiunea, metafora, tropul în genere. Un obiect al gândirii se pune în paralelă cu altul, care trebuie să fie sensibil, și cu cât această paralelă este mai nouă și mai frapantă, cu atât imaginația este silită a-și construi figurile sensibile cuprinse în cuvinte. Talent fără noroc E de prisos: Tămâia fără foc N-are miros, zice Goethe în proverbele sale rimate. H. Heine compară: Ca un rege e păstorul, Tron e dealul înverzit, Iar coroana e deasupra-i Soarele cel strălucit. La picioare îi sunt mieii, Curtezani lingușitori, Cavaleri îi sunt vițeii, Ce aleargă printre flori. Țapii sunt actori de curte. Dar când păsări ciripesc, Clopotele când răsună, Fac orchestrul cel regesc. Și toți cântă și încântă, Apa-ncepe a șopti, Și cu arbori-mpreună Vor pe rege-a adormi. În acest timp stăpânește Un ministru, acel câne Ce lătrând vrea să arate Că veghează peste stâne. Ca din vis oftează prințul: Cârmuirea e prea grea! Ah! aș vrea să fiu acasă Și lângă regina mea. Pe-al ei sân se odihnește Capul meu cel obosit, Și în ochii-i se cuprinde Un regat nemărginit! * * * De tous les océans votre course a vu l’onde, Hélas! et vous feriez une ceinture au monde Du sillon du vaisseau, compară V. Hugo (Feuilles d’automne, 6). Tandis que votre ami, moins heureux et moins sage, Attendait des saisons l’uniforme passage Dans le même horizon; Et comme l’arbre vert qui de loin se dessine, A sa porte effeuillant ses jours, prenait racine Au seuil de sa maison! * * * Ca un glob de aur luna strălucea, începe Bolintineanu una din cunoscutele sale balade istorice. Mihai mândru vine iară, Falnic ca un stâlp de pară. Două observări dintre cele multe ce se pot face asupra acestei materii ne par la ordinea zilei pentru starea actuală a poeziilor române: cea dintâi se referă la noutatea, cea de a doua la justețea comparațiunilor. Punctul de plecare pentru orice comparare poetică a fost necesitatea sensibilizării obiectelor. Însă pentru ca acest scop să fie atins, comparațiunea trebuie să fie relativ nouă, altfel nu produce nici o imagine. Ceea ce am arătat că se întâmplă cu vorbele izolate se întâmplă și cu comparațiunile: prin uzul zilnic își pierd elementul sensibil. Auzind tot mereu una și aceeași comparare, nu mai avem pentru ea atențiune, și nu ne mai reproducem cuprinsul material. Când zic, d. e., curajos ca un leu, nu-mi mai amintesc figura leului, ci primesc locuțiunea oarecum ca un semn convențional pentru gândirea abstractă a unei calități. Precum prin deasa întrebuințare se tocesc monetele și se pierde chipul și pajura exprimate pe ele, așa din comparațiunile prea des auzite se șterge imaginea sensibilă; și cu aceasta toată rațiunea lor de a fi. Rămâne acum la tactul lingvistic al poetului de a simți care metaforă se poate întrebuința cu succes și care a încetat de a mai fi comparațiune sensibilă și, prin urmare, trebuiește, pentru un timp, sau cu totul depărtată, sau cel puțin modificată în poezie. În această privință, nouă ne pare că în poeziile române de astăzi sunt mai ales trei imagini așa de uzate și abuzate, încât poeții cei tineri ar face bine să se ferească de ele: aceste sunt florile, stelele și filomelele. Toate amantele poeților noștri sunt ca o floricică sau ca o steluță sau ca amândouă în același timp (lucru mai greu de închipuit), toți prinții, toate aniversările, toate „zilele mărite“ sunt ca o stea mare, și toate impresiile poetice se deșteaptă când cântă filomela. Astăzi însă am citit atâtea flori și floricele, stele, steluțe, stelișoare și filomele în versurile române, încât acum primim aceste cuvinte numai ca niște semne uscate, obișnuite în vorbire, prin urmare fără nici un rezultat poetic. Spre a mai putea fi întrebuințate asemenea metafore în literatura română, trebuiesc împrospătate în mod original prin alte cuvinte, care să fie în stare a renaște din nou imaginile în frumusețea lor primitivă. Drept model poate servi poezia lui Alecsandri, Dedicațiune: Tu, care ești pierdută în neagra veșnicie Stea dulce și iubită a sufletului meu... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . O, blândă, mult duioasă și tainică lumină... Aci imaginea își produce efectul ei fiindcă este pregătită și reînnoită prin celelalte cuvinte marcante: tu, care ești pierdută în neagra veșnicie etc. Cât de slabe, din contra (pentru a nu spune un cuvânt mai energic), sunt comparațiuni ca aceste: Căci eu în lume sunt ca o floare, Și cu iubirea mă mai nutresc Ș-a filomelei dulce cântare Pare că-mi zice: ah, te iubesc! . . . . . . . . . . . . . . . . . . Dragă Elizo, tu ești mai dulce Decât o roză, decât un crin... . . . . . . . . . . . . . . . . . . Frumoasă ca o roză erai în astă lume, Frumoasă ca o floare, ca floarea delicată... . . . . . . . . . . . . . . . . . . Tu ești o stelă, ce dai lumină... . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ce e noaptea când nu cântă Filomele printre flori? Dacă e vorba să comparăm tot cu flori, să ne luăm mai bine de exemplu poeziile populare, chiar cele mai de rând, care toate au cel puțin originalitate în determinarea florilor și nu vorbesc numai de roze și de crini. Cât este de expresivă următoarea strofă, născută pe străzile Bucureștilor! Frunză verde măr sălciu, La grădină-n Cișmegiu, Două fete frumușele Mi-a furat mințile mele: Una oacheșă și naltă Ca o dalie învoaltă. Alta blondă mijlocie Ca o jună iasomie, Una are ochi de mură, Care inimile fură, Alta două viorele Ce te scoate din oprele etc. A doua condițiune pentru admiterea comparărilor este: ca ele să fie juste. Comparările sunt chemate a da o imaginație sensibilă pentru gândirea prea abstractă, însă această imagine trebuie să fie potrivită cu gândirea, altfel sensibilizarea ei produce contrazicere și constituie o eroare. E de necrezut cât de des păcătuiesc scriitorii în contra unei așa de elementare reguli a conceperii, întrebuințând comparări false sau pline de confuzie. Această parte a poeziilor române moderne este plină de erori uneori așa de comice, încât pot deveni un izvor bogat pentru almanahuri humoristice, și cu cât autorul vrea să fie mai solemn sau mai duios, cu atât, se înțelege, impresia este mai ridicolă. Un poet compară: Primăvara cea dorită de la sferele senine Pe-a zefirului aripe între noi voioasă vine, Sub ușoarele ei pasuri mii de flori au răsărit, Câmpul, muntele și codrul de nou iar au înverzit, Aerul senin s-adapă de-a suflării ei miroase, Și din sânu-i rourează pe țarine ploi mănoase. Primăvara vine cu pasuri ușoare și plouă din sân! Altul zice: Talia-ți naltă și subțirică Ochii tăi negri de abanos, Mâna ta albă și mititică Face din tine un cer stelos. Talie înaltă, ochi negri și mâna mică fac un cer stelos! Un poet cântă: Să fiu zefirul, să fiu zambilă, Prin cele fete să salt ușor. Altul compară: Sus la Petricica Când mergea fetica Și sta ziulica, Vițeii păzea Își lua de furcă, Și ca o haiducă, Și ca o nălucă, — În tufiș torcea. Și în alt loc: Ochii cum îi joacă Ca la o șerpoaică, Ca o panduroaică etc. Citim într-o foaie nouă din Iași (septembrie 1866): Ador tare adevărul, Îl ador că e frumos, Precum e în floare mărul, Al livezii pom frumos. Adevărul frumos ca mărul! Unul începe: Belă copilă, de grații plină, Muză sublimă, soare d-amor, Coruri de nimfe pe buza-ți lină Le văd cum joacă încetișor. Închipuiți-vă o buză pe care joacă coruri de nimfe! Unul se adresează la iubita sa: Tu, floare frumușică, ca cerul de măreață, Ca dânsul de albastră... Iar altul zice: Aste inimi prea-nfocate Cu stâlpări de nemurire De al păcii imn legate Cânt a patriei iubire! Ce imagine teribilă! Inimi înfocate, legate de un imn cu stâlpări de nemurire! Dar destul și prea destul din această infirmerie a literaturii române, și să revenim la partea serioasă a cercetărilor ce ne ocupă. Recapitulând rezultatul dobândit din analizarea precedentă a amănuntelor poetice, constatăm ca demonstrate următoarele propoziții din începutul cercetării de față: Particularitățile stilului poetic (expresii determinate, epitete, personificări, comparațiuni) purced toate din trebuința de a sensibiliza gândirea obiectelor; aceasta provine din necesitatea de a crea poeziei elementul material, ce nu-l află gata afară din sine, de care însă nu se poate lipsi nici o lucrare de artă, frumosul fiind tocmai exprimarea unei idei sub o formă sensibilă corespunzătoare. Din aceste reflecții înțelegem în același timp ce vrea să zică mult discutata originalitate a poetului. Poetul nu este și nu poate fi totdeauna nou în ideea realizată: dar nou și original trebuie să fie în vestmântul sensibil cu care o învălește și pe care îl reproduce în imaginațiunea noastră. Subiectul poeziilor, impresiunile lirice, pasiunile omenești, frumusețile naturii sunt aceleași de când lumea; nouă însă și totdeauna variată este încorporarea lor în artă: aici cuvântul poetului stabilește un raport pănă atunci necunoscut între lumea intelectuală și cea materială și descopere astfel o nouă armonie a naturii. Ne pare important a insista asupra acestor adevăruri fundamentale ale literaturii: căci tocmai ele sunt astăzi pierdute din conștiința tinerii noastre generații, și de aceea astăzi suntem în pericol de a nu mai avea unul din puternicele mijloace de cultură ale societății române. Este probabil că politica ne-a surpat mica temelie artistică ce o puseseră în țara noastră poeții adevărați, Alecsandri, Bolintineanu [5] , Gr. Alexandrescu. Atât cel puțin este sigur, că cele mai rele aberațiuni, cele mai decăzute produceri între poeziile noastre de la un timp încoace, sunt cele ce au primit în cuprinsul lor elemente politice. Și cauza se înțelege ușor: politica este un product al rațiunii; poezia este și trebuie să fie un product al fanteziei (altfel nici nu are material): una dar exclude pe cealaltă. De aceea vedem că poeziile politice, precum și cele rele istorice au toate vițiul corespunzător: de a fi lipsite de sensibilitatea poetică. Exemple vor explica mai bine ce însemnează aceasta, și pentru mai multă lămurire să începem cu o poezie foarte caracteristică a unei celebrități de ale noastre către C. Negri: O, Negri! inamicii a tot ce dă mărire Și viață României nu-ți vor putea ierta Că ai luat o parte de lauri la unire Prin insistența ta! A face-un singur popol, o singură domnie Din două; a restrânge atâția postulani: Crezi tu că o să facă vreodată bucurie Acestor sclavi tirani? Cuvântul datorie spre țară e un nume! Și patria o umbră, mărirea un eres! A face să rămâie desprețuită-n lume Și-n umbră mai ales, A pune interesul persoanelor nainte De interesul țării, a nu simți vrun dor Când jugul rău apasă aceste locuri sfinte, Aceasta-i legea lor! etc. Toate aceste strofe cuprind un șir de cuvinte reci, fără imagine, și prin urmare nici nu sunt poezie: sunt un articol de jurnal pus în rime, o monstruozitate literară. Dacă un adevărat talent poetic a ajuns la această decadență, ce să mai așteptăm de la ceilalți? Unul ne face următoarea „poezie“ epică: CEI 300 EROI DE LA SATUL PUTINEIUL (1594) Cu o despărțire de români aleasă Din oastea cea bravă a lui Bravu trasă, Radu, Stroe, Preda, cei trei frați Buzești, Și Stoica și Radu, frați Calomfirești, În câteva ore bat oastea tătară Și în două rânduri ei o sfărâmară; Apoi pun pe goană hordele barbare. Secerând cununa cea nemuritoare. În această luptă trei sute olteni, Bravi ca și eroii din Călugăreni. Singuri se luptară, bravii mei români, Cu douăsprezece de mii de păgâni; Toți într-o unire bravii mei jurară Pe păgâni să-nvingă sau cu toți să moară. Manualul de istorie al lui Laurianu, pus în stanțe și trochee, și încă și aceste ca vai de ele. Un alt scriitor, care acum „debutează“ în poezie, se adresează într-un ziar (din octombrie 1866) la Dumnezeu și-i spune între altele: Împărați, regi, principi, dară, toți sunt o necesitate Pentru popoli: unii știu să-și împlinească datoria ce-ai impus, Altul însă, plin d-orgoliu, speculează onestitate, Calcă în picioare legea, făr-a fi de tine pus. Triste scene, suferințe, care strigă răzbunare; Tot ce-i sacru, nici virtute, toate aruncate-n vânt — E tiranul! El domnește fără vreo nerușinare. Tată, fiu, soție, frate la el nu-i decât cuvânt. Și așa mai departe în vro zece strofe, și, nota bene, toată această declamațiune politică este numai o introducere pentru a ajunge la exprimarea dorinței de a-și revedea amanta: Elvirița absentează, nu-i viață pe pământ. Într-un alt ziar nou (din august 1866) citim: Să scriu la ode lingușitoare N-am obiceiul, mărturisesc; Chiar de cuvinte măgulitoare Întotdeauna mă cam feresc; Dar cu plăcere și cu căldură Aș scrie multe, pre legea mea, Strâmbe, sucite, fără măsură, Fără de vină cum aș putea. Aș face una acelui care Democrația ar sprijini, Și monstruoasa centralizare Ca pe o spaimă o ar goni. Aș face una cu mulțămire Acelui spirit îngrijitor, Ce prin școli bune mai cu grăbire Ar da lumina și în popor . . . . . . . . . . . . . . . . etc. Sperăm că, din opoziția frapantă între exemplele din urmă și între poeziile citate mai nainte, cititorul va fi simțit deosebirea radicală ce desparte poezia de proză; fie aceasta simplă, fie rimată, și va fi înțeles că înainte de a putea fi vorba de poezie, trebuie cel puțin să se împlinească condițiunea mecanică a oricărei opere de artă: aflarea materialului sensibil care pentru poezie consistă în imaginile sensibile deșteptate prin cuvinte. O dată această condițiune împlinită, începe tărîmul artelor, posibilitatea frumosului, critica estetică, și de aci înainte vin apoi cerințele artistice: ca dicțiunea să nu fie prea materializată prin imagini, ca cuvintele să fie așa de bine alese, încât să întrupeze în modul cel mai simplu și pregnant ideile poetului etc. După măsura acestor cerințe se dovedește apoi adevăratul poet, și se deosebește chiar și în privința cuvintelor literatura clasică de literatura decadenței. Dar, după cum am văzut, de aceste considerări mai înalte nu s-a tratat în paginile precedente, și nici nu credem oportun a se trata în literatura noastră, prea tânără pentru o estetică mai rafinată. Pentru noi a fost prima necesitate: a marca în mod demonstrativ linia de separare între poezie și celelalte genuri literare, pentru ca, cel puțin pe această cale, să se lățească în juna generație un simțământ mai just despre primele elemente ale artei poetice. II - Condițiunea ideală a poeziei [ modifică ] Trecând la partea a doua a cercetării noastre, ne propunem a analiza care este, în privința ideilor exprimate de poet, condițiunea fără a cărei împlinire nici nu poate exista poezia. O veche împărțire a tuturor obiectelor gândirii omenești face deosebirea între lumea interioară sau sufletească și între lumea exterioară sau fizică. Însă și această lume fizică există pentru noi numai întrucât simțim ceva cu prilejul ei. Astfel, toate obiectele gândirii, fie externe, fie interne, se pot privi împreună și se pot deosebi dintr-un alt punct de vedere: în obiecte ale rațiunii reci sau logice și în obiecte ale simțământului sau pasionale, deosebire întemeiată pe cunoscuta dezbinare între minte și inimă. Paralel cu această deosebire, costatăm pentru scopul ce ne ocupă următoarea propoziție limitativă: ideea sau obiectul exprimat prin poezie este totdeauna un simțământ sau o pasiune, și niciodată o cugetare exclusiv intelectuală sau care se ține de tărâmul științific, fie în teorie, fie în aplicare practică. Prin urmare, iubirea, ura, tristețea, bucuria, disperarea, mânia etc. sunt obiecte poetice; învățătura, preceptele morale, politica etc. sunt obiecte ale științei, și niciodată ale artelor; singurul rol ce-l pot juca ele în reprezentarea frumosului este de a servi de prilej pentru exprimarea simțământului și pasiunii, tema eternă a frumoaselor arte [6] . Și pentru ce aceasta? Câteva din cauzele fundamentale ce deosebesc cele două sfere ale gândirii omenești ne par destul de simple pentru a putea fi explicate în cercetarea de față fără prea lungi digresiuni. Și mai întâi poezia este un product de lux al vieții intelectuale, une noble inutilité, cum a zis așa de bine Mme de Staël. Ea nu aduce mulțimii nici un folos astfel de palpabil încât să o atragă de la sine din motivul unui interes egoist; ea există pentru noi numai întrucât ne poate atrage și interesa prin plăcerea estetică. Însă o condițiune fără de care nu poate fi interes și plăcere este ca, mai întâi de toate, poezia să fie înțeleasă, să vorbească la conștiința tuturor. Prin urmare, ea nu-și poate alege obiecte care se țin de domeniul ocupațiunilor exclusive, precum sunt cele științifice, fiindcă aceste[a] rămân neînțelese pentru marea majoritate a poporului, ci este datoare să ne reprezinte simțăminte și pasiuni, fiindcă aceste[a] sunt comune tuturor oamenilor, sunt materia înțeleasă și interesantă pentru toți. Ceea ce separă pe oameni deolaltă este cuprinsul diferit cu care și-au împlinit mintea; ceea ce-i unește este identitatea mișcărilor de care se pătrunde inima lor. Dar chiar mărginindu-se poetul științific la acea minimă parte din public care se alcătuiește din oameni speciali, din politicieni, filologi etc., se naște pentru dânsul o nouă împotrivire: ceea ce, chiar pe acest tărâm, este interesant astăzi, nu a fost interesant ieri și nu mai interesează mâine, și o poezie însuflețită numai de asemenea obiecte ar pierde din an în an din atracțiunea ei. Astăzi se interesează societatea politică română de descentralizare; societatea ce se mai gândește la cercetări lingvistice, de unificarea ortografiei și de terminațiunile cuvintelor noi: vor trece oare mulți ani până când aceste preocupări să fie șterse de la ordinea zilei? O dată descentralizarea făcută, ortografia și limba unificate, mișcarea cauzată prin aceste îndeletniciri trecătoare va înceta, și nimeni nu le va putea reînvia în propriul lor interes intrinsec. Prin urmare, poezia rătăcită în sfera științei și a politicii rămâne întâi neînțeleasă și neinteresantă pentru marea majoritate a oamenilor contemporani, și este, al doilea, pierdută în generațiunile următoare chiar pentru cercul restrâns de indivizi pentru care a avut un sens și o atracțiune în ziua nașterii ei. Însă prea rară este, este de prea mare preț și valoare acea creațiune a spiritului omenesc ce se numește poezie, pentru a fi expusă vicisitudinii mobile a zilnicelor interese. De magica figură ce poetul a creat-o din abundența inimii sale, trebuie să se frângă valul timpului și să o lase intactă pentru generațiunile viitoare, ca o scumpă moștenire seculară a geniului omenesc. Numai copiii cei necopți, pentru a-și face o grădină, taie florile și frunzele din tulpina lor și le așează în nisipul spulberat: cea dintăi suflare a vântului le doboară, cea dintăi rază a soarelui le veștejește. Dar natura, marea noastră învățătoare, își împlântă rădăcina stejarului în pătura cea mai adâncă și statornică a pământului, și de acolo dă creațiunii sale putere de a lupta și de a trăi. Să analizăm acum o altă cauză, mult mai importantă, pentru care poezia nu poate trata obiecte științifice. Frumoasele arte, și poezia mai întâi, sunt repaosul inteligenței. În mijlocul fluctuațiunii perpetue, de care este mișcat acel straniu product al formațiunilor animaliere ce se numește minte omenească, arta se stabilește ca un liman de adăpost, spre a reda inteligenței agitate o liniște salutară. Aceasta a fost cauza din care s-a lățit odinioară poezia între oameni; aceasta este cauza din care astăzi își păstrează valoarea ei nemăsurată pentru fericirea geniului omenesc. Dar activitatea științifică nu se potrivește cu această chemare a poeziei. Căci știința provine din acea însușire înnăscută a minții noastre prin care suntem veșnic siliți a întâmpina orice fenomen al naturii cu cele două întrebări omenești: din ce cauză? spre ce efect? Însă primul efect ce-l descoperim se arată a fi totdeodată o cauză pentru un alt efect, care la rândul său este noua cauză pentru alte efecte, și pe nesimțite se deschide înaintea noastră linia timpului, care ne duce înainte într-un viitor nemărginit. Și asemenea cercetând înapoi, ni se arată prima cauză a unui fenomen ca fiind și ea efectul unei alte cauze, care iarăși este efectul unei cauze anterioare, și așa mai departe, se deschide și îndărătul nostru aceeași linie infinită a timpului. Și astfel omenirea, împinsă în sufletul ei de forma apriorică a cauzalității, se urcă și se coboară pe scara timpului în sus și în jos, până când mințile îmbătrânite ale generațiunii actuale se pleacă la pământ și lasă altei generațiuni sarcina de a împinge piatra lui Sisifos cu un pas mai înainte; această altă generațiune o lasă generațiunilor viitoare, și așa mai departe se dezvoltă știința, și nu are nicăieri repaos și niciodată sfârșit: căci prima cauză și ultimul efect sunt refuzate minții omenești; nici o limită eternă nu ne oprește, dar etern ne oprește o limită. În această stare a inteligenței active se coboară arta ca o mângâiere binefăcătoare. Ea prinde atenția neliniștită și agitată spre infinit și, înfățișându-i o idee mărginită în forma sensibilă a frumosului, îi dă liniștea contemplativă și un repaos intelectual. Poezia în special trebuie să ne decline spiritul de la înlănțuirea fără margini a nexului cauzal, să ne manifesteze idei cu început și cu sfârșit și să dea astfel o satisfacțiune spiritului omenesc. De aceea ea este datoare să ne îndrepteze spre simțăminte și pasiuni. Căci tocmai simțămintele și pasiunile sunt actele de sine stătătoare în viața omenească: ele au o naștere și o terminare pronunțată, au un început simțit și o catastrofă hotărâtă și sunt doar obiecte prezentabile sub forma limitată a sensibilității. Celelalte arte, prin chiar condițiunile lor materiale, sunt restrânse în acest cerc estetic și sunt ferite de rătăcirea științifică: nici teorii politice, nici regule lingvistice nu se pot sculpta în piatră sau exprima în muzică. [7] Poezia singură este în pericol de a-și confunda sfera, și aceasta din cauză că ea întrebuințează același organ pentru ideile ei pe care-l întrebuințează și știința pentru ale sale: adică limbajul omenesc. Cu atât mai mult însă este de datoria poetului a-și îndrepta atențiunea spre diferența între aceste două sfere deosebite și a distrage mintea obosită de perpetua cauzalitate. Recapitulând rezultatul dobândit din cercetarea teoretică de pân-acum, afirmăm din nou adevărul cu care am început: ideea sau obiectul poeziei nu poate fi decât un simțământ sau o pasiune. Și precum am făcut în partea I, așa vom arăta și în această parte, că însușirile esențiale ale poeziilor celor frumoase în privința ideilor lor se explică numai pe baza acestui adevăr. Poetul, chemat a exprima simțirile omenești, a aflat în însăși natura lor legea după care să se conducă. Între deosebirile ce disting afectul în genere, fie simțământ, fie pasiune, de celelate stări ale cugetului, se pot cita următoarele ca principale: 1. O mai mare repejune a mișcării ideilor. Observarea aceasta o poate face orcine. Exemplul cel mai lămurit dintre toate ni-l prezintă spaima, cu prodigioasa sumă de idei ce ne pot străbate mintea în momentele ei. 2. O exagerare sau cel puțin o mărire și o nouă privire a obiectelor sub impresiunea simțământului și a pasiunii. Lucrurile gândite iau dimensiuni crescânde, micul cerc al conștiinței intelectuale se preface în linte microscopică și, privite prin ea, toate senzațiunile și toate ideile momentului apar în proporțiuni gigantice și sub culori neobișnuite. 3. O dezvoltare grabnică și crescândă spre o culminare finală sau spre o catastrofă, dacă luăm acest cuvânt și în sens bun, nu numai în împrejurări tragice. Aceste trei semne caracteristice ale afectelor sunt totdeodată cele trei calități ale poeziei. 1. Poezia adevărată, ca și pasiunea și simțământul, ne arată dar o grabnică tranzițiune de la o idee la alta și în genere o mișcare abundentă a gândirii. Gândirea fiind exprimată prin cuvinte, imitarea acelei particularități psihologice ne prescrie dar a stabili între idei și cuvinte un raport de preciziune, astfel încât cu orice înmulțire de cuvinte să se înmulțească în aceeași proporție și suma de idei. Căci ceea ce întârzie tranzițiunea gândurilor și amorțește mișcarea abundentă sunt tocmai frazele cele lungi, în care după atâta auzire de sonuri nu se produce nici un progres de înțelegere în conștiință. Prin urmare, regula ce o scoatem pentru poezie din această considerare a afectelor se poate exprima în mod negativ: poezia să nu se întoarcă în jurul aceleiași idei, să nu se repete, să nu aibă cuvinte multe pentru gândiri puține. O excepție aparentă sunt poeziile cu refren (cupletele); dar numai aparentă. În realitate, refrenul, deși păstrând aceleași cuvinte, cuprinde în fiecare strofă o idee nouă sau cel puțin o altă privire a ideii celei vechi. D. e.: VOCEA MUNTELUI Colo-n vale se coboară Trist și cu capul plecat Un drumeț: doru-l omoară Să-ajungă de-unde-a plecat. „Oare-amorul mă așteaptă Sau o piatră ș-un mormânt?“ Atunci eco se deșteaptă Și răspunde: „Un mormânt“. Greu suspină și-înainte Grăbind pasul s-a-ndreptat, Groaza tulbură-a sa minte, Dorul l-a înaripat. „În mormânt așa de iute! Fie, pacea-i în mormânt!“ Ș-atunci eco din cel munte Sună: „Pace-i în mormânt!“ „Vino dară, vino, moarte, Ca pe-un dar eu te aștept, Să merg nu pot mai departe Moartă-i inima în piept! Ah! de moarte nu mi-e frică Mă tem că mă va uita!“ Din văi un glas se ridică Și răspunde: „Va uita!“ Vai, furtuna-în piept zbucnește La sărmanul călător, Și o lacrimă lucește În ochiu-i: „Da’ vreau să mor, Dacă pacea pentru mine Pacea-i numai în mormânt!“ Și din văile vecine Eco strigă în mormânt!“ (Imit. din Heine de M. Corne) Din acest exemplu se vede că refrenul, departe de a face excepție, confirmă regula de mai sus că poezia să nu se repete și să nu revie în jurul aceleiași idei. Importanța acestei reguli merge așa de departe, încât olandezul Hemsterhuis a putut defini frumosul: o producțiune ce ne dă cele mai multe idei în cel mai scurt timp. Toți poeții cei buni sunt exemple pentru aceasta, și dacă este poate cu putință a le face obiecțiunea că sunt uneori prea conciși și chiar obscuri în expresiunile lor pregnante, nu li se va afla niciodată defectul contrariu, de a fi prea lungi, fiindcă aceasta s-ar îndrepta în contra propriei naturi a poeziei. Considerată dintr-un punct de vedere exterior, această regulă implică, dar, pentru poezie cerința unei conformități între cuprins și întindere. Nu vrei să exprimi toate nuanțele simțământului, îți sunt ideile reduse la un cerc mai strâmt de privire: poezia să-ți fie scurtă. Numai când abundența noilor gândiri îți crește astfel în conștiință încât sparge forma prea strâmtă a unei strofe și te silește a o întrupa într-o nouă formă, numai atunci vei adăoga un nou șir de cuvinte și-l vei continua până când te agită acest impuls irezistibil. E caracteristic a arunca o privire în faimoasa colecțiune de poezii a lui Heine, Buch der Lieder. Majoritatea poeziilor sunt de una, de două, de trei strofe, și totuși în ele se cuprinde o lume întreagă de idei poetice, de simțăminte și pasiuni. Însă în expresie nici un cuvânt de prisos; cea mai precisă legătură între son și idee! Din contră, cele mai multe poezii române sunt lungi, lungi de nu se mai isprăvesc, în cuvinte, nu în idei, și cu cât poetul este mai rău, cu atât poezia este mai lungă. Parcă mulțimea cuvintelor și cifra paginilor imprimate ar fi măsura valorii poetice! Prin câteva exemple sperăm că se va lămuri pe deplin chestiunea de față. Începem cu două poezii [8] din colecțiunea citată a lui Heine: Deodată eu am desperat Că voi putea răbda, Și-n fine toate le-am răbdat, Dar cum? nu mă-ntreba. Un poet mediocru ar fi făcut zece strofe ca să exprime aceeași idee, și ar fi slăbit de zece ori efectul. Aș vrea ca durerile mele Vărsate într-un singur cuvânt Să le pot arunca la vânturi, Să le ducă etern pe pământ! Să-l poarte la tine, iubito, Cuvântul de chin și de foc. Să-l auzi în orișice oră, Să-l auzi în orișice loc. Și pentru repaosul nopții Când ochii abia ai închis, El are să te urmeze Și pănă-n adâncul tău vis. Să vedem acum câteva exemple contrarii. A. Mureșanu începe poezia sa Vinovatul cu strofa: Cât de dulce armonie Dormea cândva-n pieptul meu, Cum știa toate să ție Nesmintit acordul său! Toate știa să ție acordul său vrea să zică că era armonie în pieptul meu, și cele două rânduri din urmă nu fac decât a mai spune încă o dată ceea ce spuseseră mai bine rândurile dintâi. Pân-acum priveam la soare, La roata lui cea de foc, Ca un prunc ce-n al său joc Privește la zburătoare. Cum privește copilul la zburătoare, așa priveam eu la soare! Eroarea acestei imagini este tocmai că nimeni nu privește de bunăvoie în soare; dar eroarea s-ar fi strecurat nesimțită dacă ar fi comis-o poetul numai în versul întâi, mai ales că cuvântul la permite două sensuri; însă versul al doilea se repetă și insistă: Pân-acum priveam la soare, La roata lui cea de foc. Stranie îndeletnicire, și periculoasă! Dar acum ș-o rază mică, Când la ochii-mi s-a ivit, De nu-i închid, rău mă strică. Se poate o manieră mai lungă de a exprima această idee? Dar acum ș-o rază mică mă doare, se-nțelege dacă-mi ajunge la ochi, senț elege dacă nu închid ochii. Atât de bine se-nțelege, încât este urât de a o spune. Poezia nu e tratat de fiziologie. Și așa merge poezia mai departe încă cinci strofe. Și când se sfârșește, te miri pentru ce s-a sfârșit. Putea să mai continue cel puțin vro opt strofe, cu aceeași economie de spirit. Pentru a varia lectura, să revenim la un exemplu bun din Heine: Lacrima ce am vărsat S-a schimbat în floare. Și suspinul ce-am oftat, În privighetoare. Și de mă iubești, copilo, Te-ncunun cu flori Și un cor te va-ncânta De privighetori. Să mai cităm următoarea poezie a lui Alecsandri, remarcabilă prin sobrietatea cuvintelor și grabnica tranzițiune a gândirii: STELELE De la mine păn’ la tine Numai stele și lumine! Dar ce sunt acele stele? Sunt chiar lacrimele mele Ce din ochii-mi au zburat Și pe cer s-au aninat Cum se-anină despre zori Roua limpede pe flori. Vărsat-am multe din ele Pentru soarta țării mele, Multe pentru cei ce sunt Pribegiți de pe pământ! Multe lacrimi de jelire... Iar de dulce fericire Ah! vărsat-am numai două, Și-s luceferi amândouă! Dar deja în contra Pescarului aceluiași poet am avea obiecțiuni de făcut în privința regulii ce ne ocupă. Cele dintâi cinci strofe sunt destul de variate în idei: PESCARUL BOSFORULUI De-ar vrea înaltul prooroc, Mohamed, strălucit, Să-mi fie ziua cu noroc Și dorul împlinit, De-aș prinde-acum în preajma mea Pe-al mării împărat, Ce poartă-n frunte-o mare stea, Un talisman bogat; Eu, care sunt un biet pescar, Purtat din val în val Eu, care dorm în Iuschiudar, În iarba de pe mal, Eu, Abdulah, cel mai voinic Vâslaș de pe Bosfor, Ce n-am decât un biet caic Ș-un suflet plin de dor; Allah! atunci orice-am dorit, Allah! orce-aș vrea eu, De la apus la răsărit Ar fi îndată-al meu; Caftane, șaluri de Cașmir — Cu late, scumpe flori, Iuți armăsari de la Misir Ca vântul de ușori, Ș-un lung caic de abanos În aur prelucrat, Cu imnuri din Coran frumos Pe margine săpat, Și treizeci de vâslași osmani Ce vesel ar zbura, Mai repezi decât Elcovani Pe-ntinsa Marmara. Dar n-aș vrea nici stofe cu fir Și cu mărgăritar, Nici largi caftane de vizir, Nici falnic armăsar; N-aș vrea nici săbii de Taban Deprinse la omor, Nici lung covor de Ispahan Ce saltă sub picior... Dar strofa a 6-a reîntoarce gândirea la aceleași lucruri și slăbește efectul: Allah! mă jur că de-aș avea A mării talisman, N-aș vrea să fiu vizir, n-aș vrea Nici padișah-sultan; N-aș vrea comori, n-aș vrea să am Nici chioșcuri, nici sarai, Nici să dezmierd în Bairam Huriile din rai. Apoi poezia culminează în următoarea strofă finală: Ci-n mrejă dulce prefăcând Duioas-inima mea, M-aș duce-ncet și tremurând Să prind norocu-n ea, Să prind copila lui Topal, Frumoasa Biulbiuli, Ce cântă noaptea lin pe mal, Pe mal la Candili! Scoțându-se afară strofa a șasea, poezia ar câștiga în efectul ei cel frumos. Însă cu toată claritatea sperăm că se va simți eroarea menționată aci din următoarele strofe ale unui alt „poet“, a cărui citare alăturea cu poeții de mai sus nu o putem scuza decât prin scopul didactic ce și l-a propus cercetarea noastră: ÎNTRISTAREA [9] Mult mi-e inima-ntristată, Căci prea rău mă văd ursit, Furtuni rele de la soartă Peste mine-au năvălit. Niciodată vre un bine Stător nu am avut, Relele toate cu mine Petrecere ș-au găsit. Din a mea mică pruncie Cu norocul m-am luptat, Dar el tot cu dușmănie În mai rău m-a cufundat. Favor deloc n-am găsit În crudă anima lui, Ci cu totul s-a silit Să mă-nchin cruzimei lui. O! dea cerul vreodată, Să pot să mă liniștesc — Cu lumea cea înverșunată Să pot să mă înfrățesc. Dușmănia, neunirea Ca fumul piară din noi; Și dreptatea, fericirea Cerul sădească-ntre noi. Să nu mai fim niciodată Unul altuia vrăjmași; Ci cu anima curată S-ajutăm pe pătimași. etc., etc. E cu neputință a citi asemenea lucruri pănă la sfârșit. Toată strofa următoare își dă osteneala să mai spuie încă o dată ceea ce ne-a spus strofa precedentă. Și cu toate aceste numai o mică reflecție asupra artei lor ar spune acestor poeți că dușmanul cel mai mare al poeziei este tocmai cuvântul. Ceea ce îngreuează efectul, ceea ce poate produce simțământul de monotonie și de urât într-o lucrare poetică este mai ales mulțimea de cuvinte. S-a arătat în partea I a studiului de față că materialul poeziei nu sunt cuvintele, ci imaginile deșteptate prin cuvinte în fantezia cititorului. Cuvântul nu este, prin urmare, decât un mijloc de comunicare, necesitatea fizică de care este înlănțuită ideea în trecerea ei din mintea poetului în mintea auditoriului. El nu are existență de sine, ci are singura misiune de a fi un organ de care să se anine gândirea în comunicarea ei, și trebuie să se mărginească strict la împlinirea acestei misiuni. Și aci, ca și în regulele anterioare, este o linie de demarcațiune foarte pronunțată între poeții cei chemați și între simplii fabricanți de rime. O observare mai este de făcut la acest paragraf, sau mai bine zicând o întâmpinare de combătut. S-a zis că poezia să fie abundentă în idei: cum se potrivește aceasta cu scurtimea ei? Bine că scurtimea face impresia frumoasă a unui raport precis între cuvânt și gândire, dar nu pare mai puțin adevărat că, d. e., într-o singură strofă cu puținele ei cuvinte, fie aceste[a] oricât de precise, suma de idei nu s-ar putea numi abundentă și n-ar constitui o vie mișcare a gândirii. Cum se explică atunci justețea poetică a poeziilor celor mici? Dacă analizăm efectul ce ni-l produc, constatăm în noi o mulțime de idei de ale noastre proprii, deșteptate cu prilejul citirii și alăturea de cuvintele poetului. Nu numai ceea ce spune poezia ne ocupă conștiința, ci ea se află a fi în atâtea raporturi cu alte cercuri de gândiri ale noastre, încât și aceste[a] sunt reproduse în conștiință și însoțesc și ilustrează oarecum percepțiunea poetică. Farmecul acestui fel de poezii nu este atât în ceea ce spun, cât în ceea ce rețin și ce lasă în liberul joc al fanteziei lectorului. Experiența o putem face îndată cu strofa citată din Heine: Deodată eu m-am desperat Și-n fine toate le-am răbdat, Că voi putea răbda, Dar cum? nu mă-ntreba. Nu mă-ntreba, fiindcă nu-ți pot răspunde, fiindcă tocmai culmea simțământului, în durere, ca și în bucurie, nu se va deschide niciodată cu cuvintele reci, ci va fi reținută ca un rest inexprimabil al adâncului inimii omenești. Dar simțământul pentru care eu n-am aflat expresie în cuvinte reprodu-ți-l tu prin propria simțire, și, cu imaginațiunea înviată prin puținele mele indicări, scoate la lumina conștiinței tale ceea ce este ascuns în cugetul meu. [10] Să luăm alt exemplu, și vom afla același fenomen: Dacă privesc în ochii tăi, Durerea mi s-a stins, Și dacă gura ți-o sărut, Un farmec m-a cuprins. Pe pieptu-ți de mă odihnesc, În inimă tresar, Dar dacă-mi spui: eu te iubesc, Aș vrea să plâng amar. (Heine) Pentru ce? Lectorul să o simtă, s-o afle în sine, și multele posibilități ale explicării, diferite după diferiții indivizi, constituie abundența de idei ce caracterizează producțiunea poetică. Alt exemplu: Adese ochiul tău îmi pare Întunecat de-un tainic dor, Dar eu cunosc a ta-ntristare: Viață pierdută, pierdut amor! Și niciodat’ n-a revenit Copilăria cea trecută, A ta ursită s-a-mplinit; Amor pierdut, viață pierdută! (Heine) În fine un exemplu din Goethe: De sub pământ Un ghiocel De-abia ieșise Tinerel. Veni o albină, Gustă din el: Să știi că natura Când i-a creat, Pentru olaltă I-a destinat. O perspectivă întreagă asupra frumoasei armonii în natură se deschide cu aceste cuvinte; dar poetul înțelept a dat numai un îndemn gândirii și a lăsat liber șirul reprezentărilor să se dezvolte în conștiința cititorului după propria sa individualitate. Voltaire a zis-o: „le secret d’être ennuyeux c’est de tout dire“, și dacă prima cerință pentru un artist este ca să știe ce să spună, desigur a doua cerință este ca să știe ce să nu spună. Când curentul electric se transmite dintr-un loc în altul, numai o parte a lui merge pe firele văzute de metal: o altă parte, tot așa de esențială, străbate în ascuns prin pătura umedă a pământului. Tot așa, în lumea inteligenței, cuvântul zis este numai un fragment al raportului ce se stabilește între suflet și suflet: restul se acordă pe tăcute și formează ascunsa armonie a simțirilor omenești. 2. A doua asemănare între poezie și pasiune este un fel de exagerare a gândirii. Orice simțământ produce o încordare extraordinară a înțelegerii momentane, și sub presiunea ei ideile lucrează asupra conștiinței noastre cu acea energie caracteristică al cărei rezultat este mărirea obiectelor și perceperea lor în proporții și sub culori neobișnuite. Mijloacele prin care se manifestă aceeași particularitate în poeziile cele frumoase sunt felurite. Mai întâi se poate constata observarea ei în alegerea obiectivului. Obiectul poeziei este o idee care, fie prin ocaziunea, fie prin energia ei, se distinge și se separă de ideile ordinare, înălțându-se peste sfera lor. Simțământul care-i servește de fundament l-am putut avea toți; gradul intensității lui, forma și combinațiunea sub care se prezintă sunt originale și proprii ale poetului. Această intensitate și combinațiune nouă ne explică pentru ce, privite din punct de vedere prozaic, poeziile par de regulă exagerate. Dar tocmai exagerarea lor, ținută în marginile frumosului, este timbrul emoțiunii artistice sub care s-au conceput. Câtă exagerare, ce personificări nereale, însă în același timp ce simțământ adevărat al naturii se manifestă în următoarea poezie: CONSOLAȚIUNE Și dacă nici o iubită La moarte-mi nu va jeli, Cu rouă totuși florile Mormântu-mi vor stropi. Din trecători dacă nici unul La el nu va privi, A lunii rază călătoare Cu dor se va opri. Și dacă pe acest pământ Mă va uita orcine, Dumbrava și câmpiile Se vor gândi la mine. Căci și câmpia, și dumbrava Și florile, și luna De-a lor poet își vor aduce Aminte totdeauna. (Trad. din Justinus Kerner) Un alt mic exemplu îl extragem din Lessing: CÂNTEC SPANIOL Ieri eram plin de amor. Azi pătimesc, Mâine-o să mor: Totuși gândesc Astăzi și mâine La ieri cu dor. Cât de decisivă este alegerea obiectului, din acest punct de vedere, se va lămuri mai bine din exemple contrarii, precum în genere regulele estetice au mai multă valoare negativă: nu pot crea binele, dar indică răul și contribuiesc la evitarea lui. Trăiască pipa consolatoare, începe un „poet“, Și cu țigara ce ne distrăm, (?) Ele-n necazuri ne dau uitare, Oare fericii (?) la ele aflăm. Când n-ai mijloace de amăgire Pentru vro jună ce o iubești, Cere la pipă povățuire, Ea-ți va da-n grabă câte voiești, și așa mai departe vro zece strofe, în care înjosirea ideilor este întrecută numai de cacofonia limbii (Ea-ți va da-n grabă etc.). Un alt poet, pe care-l luăm tot din sus-citata „culesiune“ a studenților orădeni, se adresează la una formosa (citește: o frumoasă): Soarele vieții mele Resipitoare de rele, Tu ești, o! nimfă frumosa Ca Melita amorosa. A! Ce zic? portretul tău Singur e în stare, zău! Ca să-mi insufle viață, Nina, când nu ești de față. C. P. A. Măsura ritmică a cuvintelor, rima cea măgulitoare, melodioasa cadență și tot ce alcătuiește forma poeziei nu s-au descoperit de geniul omenesc pentru ca orice scriitor să ne spună că ia povățuiri de la pipă în chestiuni de amor. Asemenea lucruri sunt platitudini prozaice, dar nu concepțiuni de artă. Cu cât are mai mult simțământ poetic și mai distinse comparațiuni Barbu, țiganul din Iași, când cântă plin de melancolie: Dragi boieri de lumea nouă, Ziua bună vă zic vouă: Eu mă duc, mă prăpădesc Ca un cântec bătrânesc. Ah, gândiți c-am fost odată Glasul lumii desfătată, Ș-închinați câte-un pahar Lui biet Barbu lăutar! Cunoaștem obiecțiunea ce o fac poeții „pipei“ și companie în contra acestei critici: poezia frumoasă trebuie să fie adevărată, rien n’est beau, que le vrai etc. Obiecțiunea seamănă cu cei ce o fac. Tot ce e frumos e adevărat! Fie; deși îți vine să întrebi cu Pontius Pilatus: ce este adevărul? Dar de aici încă nu rezultă că tot ce este adevărat trebuie să fie și frumos. Nimeni nu contestă domnului C. P. A. că se uită la portret când nu-i este Nina de față; dar de aci nu urmează că această întâmplare adevărată să fie poetică. Din multele idei cu realitate ce trec prin capetele omenești, numai acele sunt și frumoase care, sub vălul unei sensibilități adecvate, ne prezintă simțăminte distinse prin forma, intensitatea sau ocaziunea lor. Și în toate cazurile cuvântul adevărat, în aplicarea sa la artă, trebuiește înțeles cum grano salis. Ce este adevărat în frumoasa strofă citată: Și dacă pe acest pământ Mă va uita orcine, Dumbrava și câmpiile Se vor gândi la mine? Este adevărat că se vor gândi câmpiile la poet? Nu; dar adevărat este că poetul și-o închipuiește, și că această închipuire îl mângâie. Cuvintele poetului pot, dar, să fie tot așa de puțin reale în înțelesul lor exact ca nălucirea nebuniei, numai simțământul cel profund al naturii să fie păstrat; și cine a înțeles odată natura vizionară a întregii existențe nu se va mira de aceasta. Cu alte cuvinte: adevărul artistic este un adevăr subiectiv, și el nu prescrie niciodată lui C. P. A. de a face câte o poezie din toate evenimentele sale private, ci îi prescrie să-și întrupeze în forma poetică numai acele simțăminte adevărate care se disting prin noblețea lor și, introducând o suflare de idealism în existența de toate zilele, sunt demne de a manifesta o subiectivitate de om. Și aci este punctul unde se vede din nou cât de osebită este poezia de ocupațiunea științifică. Un alt mijloc, prin care poezia caută a imita și a produce energia afectului, este contrastul, și ca exemplu cităm mai întâi următoarele versuri noi ale unui june poet român: Pe când frunza-ngălbenită Pe creangă murea, Inima-mi întinerită Vesel te iubea. Azi pe creangă cu plăcere Frunza vei zări, Azi inima-mi de durere Poate va muri. (M. D. Corne) Ce efect frumos pot să producă contrastele ne probează următoarea poezie a lui Goethe: MÂNGÂIERE ÎN LACRIMI [11] „De ce, amice, ești mâhnit, Când veseli toți ne-am strâns? Eu după ochii tăi cunosc: Desigur tu ai plâns.“ „Și dacă-am plâns, retras de voi, Am plâns de chinul greu, Și lacrimi curg așa de dulci Alin sufletul meu.“ „Amicii tăi voioși te rog În sânul lor să vii Și orice-n lume ai pierdut Mâhnit să nu mai fii.“ „Strigați, vuiți, dar să vă spun Ce pătimesc nu pot. Ah, nu! eu n-am pierdut nimic, Deși-mi lipsește tot.“ „Fii sprinten, dar și cu curaj, Ești tânăr plin de foc, În anii tăi oriunde-ajungi Cu-amor și cu noroc.“ „Ah, nu, acolo n-am s-ajung! Stă prea sus ca să sper, Lucește blând ș-așa frumos Ca steaua cea din cer.“ “De stele să ne bucurăm, Dar nu să le dorim, Și cu plăcere noaptea-ades La ele să privim.“ „Și cu plăcere zile-ntregi Privesc ades la ea; Lăsați ca nopțile să plâng Cât inima mea vrea.“ Un nou șir de reflecții decurge din acest paralelism între poezie și simțământ îndată ce privim partea lui negativă. Dacă este greu și de multe ori imposibil a analiza natura pozitivă a cerințelor poetice, este, din contră, mai ușor și mai sigur a arăta ceea ce este oprit în poezie, și aci estetica practică își împlinește misiunea ei cea mai folositoare. Din aceea că poezia, ca și pasiunea, mărește obiectul și se înalță într-o sferă distinsă, rezultă, ex contrario, că ea trebuie să se ferească de micșorare și de înjosire. Vorbind mai întâi de defectul micșorării, atingem o chestiune destul de importantă pentru poezia română actuală: chestiunea diminutivelor. Formele de substantive și adjective în ică, țică, șică, oară etc. sunt astăzi vițiul contagios de care sufer mai toate poeziile române. Câte scapă de înjosirea ideilor mor de boala diminutivelor. Fiecare poet crede că nu este destul de poetic, de delicat, dacă nu-și diminuează cuvintele, și acum am ajuns așa de departe, încât cu greu se va mai afla vreo poezie română care să nu fie bântuită de aceste forme de decadență lingvistică. Scumpa mea Mariță Zâna mea din cer, Ia dă-mi o guriță Asta-i tot ce cer Ș-apoi Ionițică (Nu-i e destul Ioniță, a făcut Ionițică!) Ce fac cu onoare, Știi c-o gurițică E ca și o floare etc. . . . . . . . . . . . . . . . Ia această cruciuliță Și păstreaz-o-n sânul tău, Tu mai dă-mi a ta guriță etc. Gurița ta, fetiță, e dulce, rumeioară, E garofița creață în a ei primăvară... Și talia-ți gingașă e foarte mlădioasă, A tale piciorușe, o scumpa mea frumoasă etc. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . De-ți place, scumpă Lino, aceste versulețe etc., etc. . . . . . . . . . . . . . . . Mariță, guriță, Ionițică, cruciuliță, garofiță, piciorușe, versulețe — pentru Dumnezeu! Ce limbă este aceasta? Ce forme de copii nevârstnici? Ce lingușire bizantină? Cu asemenea terminațiuni linse și corupte are să se producă energia, intensitatea, vigoarea impresiunii poetice? Să ne înțelegem: ce rol pot juca diminutivele în poezie? Poezia are să mărească efectul; prin urmare, numai acolo unde anume prin micimea obiectului se produce impresiunea cea mai marcantă, numai acolo diminutivul poate avea locul său special. Toți poeții cei mari ne învață aceasta. Să ne aducem aminte de exemplul citat din Goethe: De sub pământ Un ghiocel De-abia ieșise Tinerel. Veni o albină, Gustă din el: Să știi că natura Când i-a creat, Pentru olaltă I-a destinat. Și textul german cuprinde diminutive, unul din puținele exemple de diminutive în Goethe. Pentru ce? Micimea obiectului este punctul de contrast. Ideea este: armonia cea mare a universului se manifestă până în cele mai mici ființe ale sale. Prin urmare, diminutivul are aci rațiunea sa de a fi. Dar când se află diminutive în fiecare strofă și la fiecare ocaziune, când gura este mică, piciorul mic, Maria mică, Ioniță mic, garoafa mică, versul mic, atunci e mic și poetul, mică și literatura, și toate se află în decadență. E de necrezut pănă unde merge această manie în literatura noastră. Un june student, altminteri plin de inteligență, începe a publica niște încercări poetice și le dedică lui V. Alecsandri într-un sonet, care se termină astfel: Primește, poete, aste versurèle, Vreau să leagăn gingaș dorul ce-am visat! Căci sub ale tale falnice-aripèle A-și închipui pe dl Alecsandri cu aripi este deja o întreprindere îndrăzneață; dar dacă aripele sunt mari, treacă-meargă! Însă a-și închipui pe dl Alecsandri cu aripèle este o imagine de un ridicol așa de pronunțat, încât, pentru onoarea gustului omenesc, trebuie să căutăm un fel de explicare la întrebuințarea ei. Explicarea este ușurința rimei. Versuri și aripe nu se rimează; hai să facem versurele și aripele! Bălaie și vale nu merge; hai să zicem: Mariuța bălăioară Împreună două flori Și le-aruncă în vălcioară. Gură și garoafă nu se potrivește, hai să zicem: tu ai guriță ca o garofiță; și așa în infinit. Diminutivele românești, în diferință de cele germane, au nefasta proprietate de a cuprinde în terminarea lor silaba intonată; prin urmare, orice cuvânt românesc rimează (când în rimă masculină, când în rimă feminină) cu orice alt cuvânt de același gen îndată ce se pune în diminutiv. Hinc lacrimae. Și pentru această neglijență, pentru lenea poetului de a-și căuta o altă rimă, se corupe poezia întreagă și se introduce în literatură o efeminare și un spirit de miniatură precum nu se mai află nici în ultima decadență a lingușirilor persane și turcești. Cu cât o rimă este mai ușoară, cu atât este mai ieftină și mai comună, și poetul trebuie să se gândească de două ori pentru a o întrebuința. Un poet distins nu va rima niciodată guriță-garofiță. Adăugați la aceasta că noi românii avem o cauză specială de a ne feri de diminutive în poezie, și aceasta este întrebuințarea lor din partea țiganilor. Toți cunoaștem diminutivele servile ce le obișnuia această ginte asuprită, când vorbea limba noastră, și de atunci încoace diminutivele sunt par excellence o manieră țigănească. Ca să simțiți aceasta cu tot dezgustul, citiți următoarele strofe ale unui autor, nu de rând, ci ale unui autor care este astăzi unul din bunii scriitori în proză, dar pe care în poezie... aveți să-l judecați după diminutivele sale: [12] Ții tu minte, oară, pentru-ntâia oară Când la tulpiniță, jos lângă gârliță, Noi ne sărutam? Ții tu minte, oară, noaptea de la moară, Grămadă-n droșchiță, când eu pe chichiță Țineam mâna ta? Ții tu minte, oară, în acea căscioară etc. Ții tu minte, oară, acea dumbrăvioară etc., etc. Cu asemenea lucruri avem de gând să punem fundamentul literaturii române? Dacă în rândurile precedente ne-am opus în contra abuzului diminutivelor, cu aceasta nu am voit să zicem că ele sunt cu totul de alungat. Din contră, suntem siliți a le primi în poeziile noastre mai mult chiar decât în poeziile oricărui alt popor, afară de cel italian; fiindcă numai noi și italienii avem în limbă atâtea forme diminutive și totdeodată atâta ușurință de a le aplica la orice cuvânt. Prin urmare, diminutivele sunt oarecum o particularitate caracteristică a limbii noastre, și din această cauză vor avea totdeauna o mare întindere la noi. Dar cu atât mai mult poeții să se simtă provocați a se feri de exces, a nu întrebuința diminutivele nepotrivite cu natura cuvântului (versurele, droșchiță etc.), în genere a nu întrebuința diminutivele prea des și, în orice caz, a nu le întrebuința într-un mod silit, numai pentru a produce rima. Și aci, ca în toate chestiunile ce se referă la natura limbii, poezia populară ne poate servi de model. Cităm, ca exemplu, frumoasa poezie din România-mică, Oltule, Oltețule: Oltule, Oltețule! Seca-ț-ar pâraiele. Să crească dudaiele, Să trec cu picioarele. Oltule, râu blestemat, Ce vii așa turburat? Ce te repezi ca un zmeu Și-mi oprești pe Nițul meu! Schimbă-ți, schimbă-ți apele Slăbește-ți vârtejele, Să-ți văd petricelele, Să treacă fetițele, Să le speli picioarele. Iaca neica! Nu e neica! Că de-ar fi venit neicuța, L-ar fi cunoscut leicuța, Bine, bine, nu e neica! Vântule, du-te de-i spune Că zăbavele nu-s bune, Că Florica duce dorul Și i-a-nțelenit ogorul. Vino, Nițule băiete, Ce faci lelea să te-aștepte? Busuiocul a-negrit, Rosmarinu-a-ngălbenit. Lelea plânge, se jelește, Nimeni n-o mai îngrijește. Vino, Nițule băiete, Ce faci lelea să te-aștepte? În toată poezia nici un diminutiv nu este nefiresc sau silit din pricina rimei. Petrele-fetele s-ar fi rimat mai bine decât petricelele-fetițele, deși amândouă nu sunt rime curate; și neica-leica era o rimă tot așa de bună cu neicuța-leicuța. Diminutivele sunt dar, aci, numai dezmierdă ri populare. O altă regulă negativă ce se poate învăța din același punct de asemănare între poezie și pasiune este ca poetul să nu-și înjosească obiectul. Dispoziția poetică se înalță peste sfera de toate zilele; poetul trebuie să o mențină la această înălțime și să nu o coboare la un nivel inferior. Cea mai mare atenție merită, în această privință, alegerea cuvintelor; un singur cuvânt comun este în stare să nimicească toată impresia frumosului, și aceasta pe drept: fiindcă o asemenea înjosire din partea poetului dovedește că era însuși lipsit de entuziasmul poetic pe care ar voi să-l deștepte în noi. Si vis me flere, dolendum est primum ipse tibi, zice Horațiu în epistola Ad Pisones. Iubeam cu frăgezime o jună pentru care Viața mi-aș fi dat-o; dar, vai! o am pierdut! Să fiu iubit de dânsa, doream cu înfocare, Dar toat-a mea speranță ca vântul a pierit. O, cât părea de dulce sublima-i sărutare, Eram nebun de dânsa, nu minț, o am iubit etc. Mă costă c-am pierdut-o, mă costă pân’ la viață etc. . . . . . . . . . . . . . . . Ce sunet mă stârnește În a nopții grea tăcere? Mamă bună, ia privește Cine-alin-a mea durere? Angerul vieții mele; Tu ești frumoasa zeiță! Tu între supărări grele Al meu liman, porumbiță! etc. . . . . . . . . . . . . . . . De când n-avui convenire Cu tine, frumoasă zână, Anima mea, de pierire Nu-mi răsare zi senină. Amoru-n piept sbocotește Și poftește doftorie, Dar nimic nu-i folosește Făr’ tu! — orcine să vie. etc. Se înțelege de la sine că înjosirea este ceva relativ. Totul atârnă de la nivelul la care te pui. Cutare cuvânt este permis într-o poezie populară fiindcă aceasta începe cu expresii obișnuite și apoi se înalță în sfera poetică; pe când același cuvânt în mijlocul unei versificațiuni alese înjosește și nimicește frumosul. Farmecul poeziilor populare e distanța relativă între ideile de rând, care servesc de fond, și între subita noblețe de simțământ, care străbate și se înalță peste dânsele. [13] Din contră, poeziile literare cele rele au un fond de cuvinte alese, de simțăminte cu pretenția de a fi distinse, și deodată din înălțimea lor artificială le aruncă câte un cuvânt înjosirea de toate zilele, care acum îți pare îndoit de comun. Unei poezii populare îi este permis să zică: Frunză verde de piper! Dacă nu e un mister Că ești Dumnezeu în cer, Dă-mi și mie ce îți cer; Că nu-ți cer vrun lucru mare Să-ți fie cu supărare, Nici nu cer vro bogăție Ca să-ți fie de mânie: Ci-ți cer pe drăguța mea, Care m-am iubit cu ea Din vârsta copilărească, Din coliba părintească, Frunză verde flori de soc! Bată-l crucea de noroc, Că tot umblă în gropi dând Și nu dă la toți pe rând. Unii cere bogăție, El le dă drăguțe-o mie; Unii cere flori de crini, El le dă mănunchi de spini. Nu mai e noroc în lume, Și-a pierdut și el de nume! Dar unei poezii literare nu-i e permis să se intituleze „geana de lacrimi“ și apoi să zică: Geana-mi de lacrimi e ca o salbă, Arde-te-ar focul, demon spurcat! etc. Sau cum zice altul: Iarăși am văzut-o, mare Dumnezeu! Și iar în durere e sufletul meu, Inima îmi arde, tâmplele îmi bat, Sufletul meu zboară, parcă sunt turbat! Sau cum zice Andrei Mureșanu în Un rămas bun de la Brașov: Rămâneți, baști învechite, Ce ades vă cercetam, P-a voastre ruini turtite Doamne! mult mai cugetam, Că asemenea ursită Va fi mie rinduită! Tâmpă [14] , frumoasă Sioane! P-al tău vârf când mă suiam, Ca în nescari vii icoane Tot ținutul revedeam! Oar’ lăsa-m-a cruda soartă Să te mai calc păn’ la moarte! Dar la ultimul grad de înjosire s-a coborât un scriitor ale cărui versuri cuprind exemple miraculoase pentru tot ce este neiertat în poezie. Trebuie să ne mărginim a extrage pentru cazul nostru câteva rânduri din o baladă a sa, întitulată: TRIUMFUL AMORULUI În natura toată totul reposa. Pănă și chiar gârla în albia sa: Numai o copilă singură veghea Și-n tăcerea nopții astfel ea cânta: Cânta că este orfană și că numai prin onoare poate să dobândească pe „Costică“. Însă în fereastră bate oarecare, Numaidecât Liza suflă-n lumânare, Totu intră-n tăcere. Un glas mângăios În liniștea nopții vibr-armonios: — Eu sunt, Elizo, nu te speria, Dar aprinde lampa, să văd fața ta. — A! tu ești, Costică? — Eu, angelul meu, Și aștept d-aseară sub balconul tău. — Frumoasă purtare! Bine șade zău! Să șezi toată noaptea sub balconul meu! — Ci ia lasă gluma, dă-te iute jos, Și dă-mi o guriță, angel radios! — Să-ți dau o guriță, pe fereastră, eu? Nu mă cunoști încă, domnișorul meu. Eu îmi țiu parola pe care ți-am dat, După cununie să-ți dau sărutat. — Dar nici eu parola, Lizo, n-am uitat, Ci dă-mi o guriță, căci am înghețat. etc. — Dă-mi o sărutare, o, Eliza mea, Și îți jur că mâine tu ești soața mea! — Fapte! fapte! fapte! căci de jurământ Și de vorbe grase prea sătulă sunt. etc. — Adio, Elizo! mă duc să mă-nec... — Adio! vezi însă unde-i lacul sec... etc., etc. Rezultatul este că a doua zi Costică se însoară cu Liza. Cine ar fi crezut că asemenea platitudine de mahala să se îmbrace vreodată în haina poeziei? Și fiindcă am vorbit de „Costică“ și de „Liza“, să mai considerăm un alt pericol de înjosire al poeziei: numele proprii. În poeziile epice cu fundament istoric numele proprii sunt, în mare parte, impuse poetului; nu le poate nici ocoli, nici schimba. Dar ele în asemenea cazuri nu strică impresia poetică: faptul că sunt istorice le dă oarecare noblețe de vechime și le ridică peste sfera comună. Însă în poezii lirice numele proprii sunt periculoase. Unele pot trece, d. e. Elena, poate din amintirea antichității grecești, Maria, poate din cauză că este purtat de o ființă venerată a religiunii creștine etc. Dar cele mai multe înjosesc poezia aducând lectorului mai întâi aminte de cutare sau cutare persoană foarte prozaică și comună, care poartă același nume. Dar de ce, fetiță, Așa crudă ești, De al tău Ioniță Nu compătimești? * * * Îmi ziceai odată, îmi aduc aminte Cu o voce dulce, ce mult mă-ncânta: Te iubesc, Costică, te iubesc fierbinte, Și nu-ți cer nimica decât mâna ta! * * * Doamne, cât e de frumoasă Lizișoara mea! Și cât e de drăgăstoasă Când mă uit la ea... Eliza s-ar putea zice, Lizișoara e cu neputință în poezie; c’est du style de femme de chambre. Încă o dată: poetul nu are să reproducă realitatea crudă; și dacă pe amanta sa o cheamă în realitate Safta sau Lizișoara, atunci să-și păstreze numele pentru el, dar să nu-l pună în poezie, căci prin aceasta și-o înjosește. De poet trebuie să se zică ceea ce zicea Schiller de amiciția junelui Piccolomini: Căci el sta lângă mine ca juneța mea De sufletul lui june, luminate și Și din realitate îmi făcea un vis, Miroculoase deveneau, Asupra tipelor palpabile În ochii mei uimiți, figurile A lucrurilor astei lumi vulgare Banale, seci ale vieții. Tinzând al aurorei magic văl. 3. Cea din urmă asemănare între pasiune și poezie ce ne-am propus a o analiza este dezvoltarea grabnică și crescândă spre culminarea finală, ce o au amândouă deopotrivă. Pasiunea este o stare anormală a sufletului omenesc. Încordarea senzațiunilor, prin care se caracterizează, nu poate dura mult fără a pune sufletul în pericol, și terminarea ei, în proporție cu natura acestui afect, constituie totdeauna o criză intelectuală și fizică, a cărei scară variază de la plâns până la nebunie. Șirul fenomenelor pasiunii nu este decât apropierea crescândă spre acea catastrofă. Poezia ne arată aceeași însușire: și ea are cu necesitate un punct de culminare, în care se concentră ideile ei și pe lângă care toate celelalte expresiuni erau numai elemente pregătitoare, oarecum trepte de înălțare; și desigur strofa în care culminează poezia este cea dintâi, care s-a înfățișat în fantezia poetului în momentul concepțiunii și pentru răsărirea căreia poetul a compus pe celelalte; ea este esența, este fapta poeziei și totdeodată măsura pentru efectul ce-l produce; de la ea atârnă lungimea sau scurtimea lucrării, de la ea și tonul în care este concepută: atâtea strofe și acea culoare trebuie să aibă o poezie, câte și care se cer pentru ca strofa culminantă să ne facă impresia cea mai mare. Un exemplu bun este poezia lui Goethe, Erlkoenig [15] : CRAIUL CODRULUI Prin vânt, prin codru-n al nopții sân Trece călare tatăl bătrân. El ține-n brațe copilul său Și-l strânge dulce la piept mereu. — Copile dragă, ce teamă ai? — Tată, nu vezi pe-al codrului crai Cu o coroană pe capul său? — E ceața numai, copilul meu. „Copile dulce, mult te-așteptăm, Jocuri frumoase hai să jucăm, Flori pentru tine am câte-i vrea. Rochiți de aur muma ți-a da.“ — Tată, pe rege n-ai auzit În taină câte mi-a făgăduit? — Copile-ți pare, te-ai înșelat, Prin frunzi uscate vânt a suflat, „Cu mine, dragă, de vei veni, Fetele mele te vor sluji, Fetele mele te-or dezmierda Și-n visuri dulce te-or legăna.“ — Nu vezi tu, tată, colo cum joc A regelui fete pe negrul loc? — Uită-te bine, sunt trunchiuri mari Și crengi căzute din vechi stejari! „Plăcuta ta față mult o iubesc, De nu vii singur, eu te răpesc.“ — Tată, ah, tată, mâna a-ntins! Craiul pădurii iată m-a prins. Tatăl în spaimă aleargă mereu, Băiatul geme în brațul său, Și când în curte el a intrat, Mort pe copil în brațe-a aflat. Ca exemplu va fi tot așa de lămurită următoarea poezie mai scurtă de Th. Gautier: NORUL Sultana vrea să intre în baia din grădină, Ea ultima sa haină acum a azvârlit, Și păru-i în libertate ca o manta divină Pe corpul său cel fraged voios s-a răspândit. De sus iată sultanul la dânsa că privește, Și barba își dezmeardă, zicând în gândul său: Pe turn eunucul aprig se plimbă și păzește, Și nimeni p-astă lume n-o vede decât eu. Dar lucru de mirare! un nor din cer răspunde Zicând: „Și eu, o, Doamne, o văd colo de sus, Văd sânu-i ce se umflă sub limpedele unde Și corpu-i ce nud șade sub ochii mei expus“. Ahmet se făcu galben ca luna întristată, Scoase din brâu hangerul cu artă cizelat... Sultana favorită în sânge stă-necată, Iar norul cel fantastic pe ceruri a zburat. În aceste două poezii este o faptă de catastrofă, care-nseamnă culminațiunea; însă culminațiunea există și acolo unde poetul arată numai impresiuni interioare. D. e.: În a lacului tăcere Raza lunii se adapă, Roze palide-mpletește Printre trestia din apă. Cerbi se plimbă lângă țermuri Sus la cer cătând, În tufiș de-abia se mișcă Paserea visând. Ochiul meu se pleacă-n lacrimi Prin întreaga-mi fire Ca o rugăciune trece O dulce-amintire. (Trad. din Lenau) Ce zburat, ce vâjâire! E un pâlc de ciocârlii! Multe flutură prin arbori, Alte zboară pe câmpii; Una sus la cer se urcă Pe scara cântului său; Însă cea mai cântăreață S-a ascuns în pieptul meu. (Trad. din Uhland) Pentru susținerea opiniei noastre vom cita acum, ca și la paragrafele precedente, câteva exemple de poezii rele, a căror eroare consistă în neobservarea regulii de culminare. Cea dintâi eroare în această privință se poate comite prin lipsa totală de gradare treptată. Atunci strofele urmează unele după altele fără vreo măsură după care să se așeze șirul lor, așa încât strofa din mijloc ar putea să fie tot așa de bine cea dintâi sau cea din urmă, și poezia nu mai produce impresia unui întreg organic, ci a unei înșirări de strofe desunite. Îngerel, suflet curat! A ta roșioară față, Trup tinerel delicat, Îmi scurtează-a mea viață. Darurile de la fire Cu care ești înfrumsețită, Sunt mai sus de omenire, Prea frumoasă Afrodită! Nici Minerva, nici Juna, Ma nici frumoasa Diana, Nu e ca tine nici una, Nici a lui Venus icoană. Luna e strălucitoare, Însă ale sale rază Nu-s așa desfătătoare Ca delicata ta vază. A tăi frumoși ochișori Scot ruge în verce față, Precum face uneori Soarele în nor roșață. De a tale dulci cuvinte De-ar fi inima de piatră Sau oricât de aspră minte, Tot se va muia îndată. Orice strofă din această poezie, extrasă iarași din mult-citata Culesiune a studenților orădeni, se poate scoate din șirul său și se poate pune în locul oricărei strofe anterioare sau posterioare, fără a schimba impresia. O altă eroare în contra regulii noastre este lipsa gradațiunii în culminare. Atunci partea cea mai însemnată a poeziei, impresia ei cea mai intensivă, se cuprinde încă de la început, și tot ce urmează este numai o scădere a simțământului: poezia nu merge spre culminare, ci spre cădere. Simț că consumă fără-ncetare Un foc putinte sufletul meu, Câteodată în disperare Uit chiar voința lui Dumnezeu. Însăși natura azi mă desparte De o ființă ce o iubesc, Și nu pot altfel decât prin moarte Iar lângă dânsa să mai trăiesc. Vai! suvenire de fericire Încă păstrează inima mea, În toate aflu nemulțumire, Căci eu departe suspin de ea. Cum un poet adevărat, care simte în realitate și nu simulează numai, ar putea vreodată, după ce a început a ne spune că este așa de disperat încât uită de D[umne]zeu și vrea să se ucidă, să termine zicând că este nemulțumit și că suspină! După ce am constatat că se află identitate între poezie și între semnele caracteristice ale simțământului și pasiunii, și totodată că în poeziile cele rele eroarea provenea din ignorarea acestei identități, conchidem prin inducțiune ceea ce afirmasem apriori, că poezia cea adevărată nu este decât un simțământ sau o pasiune, manifestate în formă estetică. De aci rezultă că tot ce este produs al reflecției exclusive, politica, morala, teoriile științifice etc., nu intră în sfera poeziei, și orice încercare pentru aceasta a fost o eroare. Exemple sunt din nenorocire prea multe în literatura română pentru a mai avea trebuință de o nouă citare în cercetarea noastră. Câteva, adică cele politice, se află la finea părții I; pentru altele, și mai ales pentru falsa aplicare a formei poetice la opinii asupra științelor, a patriei, a viitorului, a lui Dumnezeu etc., ne pot servi de colecțiune exemplară poeziile lui Heliade, care, cu toată vioiciunea inteligenței, nu arată în scrierile sale nici o inspirațiune de adevărat poet, ci numai o adunare de reflecții manierate. Să nu uităm că în poeții cei mari, a căror chemare poetică este mai presus de contestare, în Corneille, Racine, Shakespeare, Goethe, nu se află nici un vers de politică sau de teorii serioase asupra științelor. Nu că poezia ar fi nedemnă de reflecția științifică sau reflecția științifică nedemnă de poezie: dar aceste sfere provin din operațiuni așa de radical deosebite ale minții omenești, încât confundarea lor este cu neputință, și anume cu neputință într-o stare sănătoasă a literaturii. Unde se întâmplă este un simptom rău nu numai pentru literatură, ci și pentru viața publică. Căci nesocotința deosebirii sferelor în literatură merge paralel cu ignorarea competinței autorităților în stat, și când se introduc reflecții politice în poezie, se introduc și fantezii poetice în politică, două confuzii între care este greu de hotărât care este mai primejdioasă. Recapitulând acum toate concluziunile ce am încercat să le demonstrăm în studiul de față, dobândim următoarele idei principale asupra poeziei: Poezia cere, ca o condiție materială a existenței ei, imagini sensibile; iar condiția ei ideală sunt simțăminte și pasiuni. Din condiția materială se explică determinarea cuvintelor, epitetele, personificările și comparațiunile juste și nouă și totdeodată regula negativă, că poezia să se ferească de noțiuni abstracte. Din condiția ideală se explică mișcarea reprezentărilor, mărirea obiectului și dezvoltarea gradată spre culminare, și totdeodată regula negativă că poezia să se ferească de obiecte ale simplei reflecțiuni. Aceste adevăruri le-am demonstrat pe cât se poate demonstra în materie estetică, atât prin cercetări teoretice, cât și prin experiența din exemple. Scopul lor nu este și nu poate fi de a produce poeți; niciodată estetica nu a creat frumosul, precum niciodată logica nu a creat adevărul. Dar scopul lor este de a ne feri de mediocritățile care, fără nici o chemare interioară, pretind a fi poeți, și acest scop îl poate ajunge estetica. Căci asemenea discipline au două mari foloase: Ele îndeamnă întâi pe acela care are talentul înnăscut, să se perfecționeze în arta sa, deșteptându-i atenția asupra multor particularități importante, pe care le-ar fi trecut cu vederea. Ele contribuie, al doilea, să dea publicului o măsură mai sigură pentru a deosebi adevărul de eroare și frumosul de urât. În această din urmă privință ne-a părut importantă pentru noi o cercetare critică asupra poeziei române. Căci mica noastră literatură poetică este în pericol de a confunda acea deosebire elementară. Majoritatea poeților nu merită numele ce și-l uzurpă: din producțiunile lor se vede numai o fantezie seacă de imagini originale și o inimă goală de simțiri adevărate, și mai bine le-ar fi fost lor și nouă dacă niciodată nu ar fi luat pana în mână și nu ar fi lățit în public producțiunile lor nedemne de limbajul muzelor. Căci dacă lipsa de orice literatură este unul din semnele de barbarie a popoarelor, o literatură falsă și urâtă este cel dintâi pas spre degradarea culturii începânde. Aci devine prima datorie a științei de a se opune în contra răului contagios. O critică serioasă trebuie să arate modelele bune câte au mai rămas și să le distingă de cele rele și, curățind astfel literatura de mulțimea erorilor, să prepare junei generațiuni un câmp liber pentru îndreptare. ↑ 1 Astăzi (1908) ar mai trebui adăogate exemple din poeziile lui Octavian Goga, Al. Brătescu-Voinești, St. O. Iosif, P. Cerna, G. Vâlsan, M. Codreanu, ale drei Maria Cunțan, ale doamnei Elena Fagaro și ale altora. T. M. ↑ Despre scrierea limbii române[...]. ↑ Traducere română de E[milia] M[aiorescu], pag. 15, 22. ↑ Traducere de P. Carp, p. 16, 23, 24, 52, 60. ↑ Înțelegem pe Bolintineanu de mai nainte, pănă la 1852, când se făcu publicarea primelor sale poezii; căci peste ultimele lucrări ale sale (Eumenidele etc.) trebuie să aruncăm un văl. ↑ Goethe în Faust vorbește mult de științe, Corneille în Horace de fapte din istoria romană, Scribe (dacă este permis a-l numi lângă acești doi) în Verre d’eau de politica engleză: însă toate aceste numai pentru a arăta cu prilejul lor simțămintele și pasiunile omenești. ↑ Nimic nu este absolut în omenire. Jurnalele din noiembrie 1866 ne spun că un american a pus constituțiunea Statelor Unite în muzică; dar cel puțin aceasta ni se spune ca o monstruozitate americană. Când se va simți cu aceeași claritate de toți ai noștri că o poezie asupra constituțiunii este tot așa de monstruoasă ca acea muzică americană! ↑ Traducere de T. Scheletti. ↑ Poezia o reproducem din Versuinții romani, adică: Culesiune versuarie din foile naționale, editată de studenții școlilor orădene. Oradea-Mare, 1854. Această stranie adunătură este plină de poezii de același calibru. ↑ Compară Edgar Poe, analiza poeziei sale Corbul, publicată în traducere franceză în Histoires grotesques et extraordinaires. ↑ Traducere de N. Schelitti. ↑ C. Bolliac ↑ De aici se explică profunda impresie ce o produc scenele populare din dramele lui Shakespeare, cu tot cinismul lor. ↑ Muntele de lângă Brașov. ↑ Traducere de D. N. Schelitti


content:
Convorbirile literare au publicat un șir de cercetări critice asupra lucrărilor mai însemnate prin care s-a caracterizat cultura română în timpul din urmă, asupra poeziei de salon și poeziei populare, asupra etimologismului d-lui Cipariu și Lepturalului d-lui Pumnul, asupra dreptului public al românilor după școala Barnuțiu și asupra limbei române în jurnalele din Austria. Aceste critice nu au rămas fără răspuns; însă toate răspunsurile, după obiceiul introdus la noi, erau pline de personalități, așa încât, din respect pentru publicitate, au trebuit să fie trecute sub tăcere. Căci ce are a face în asemenea discuții persoana scriitorului! O excepție se poate admite numai în privința ultimului răspuns al Transilvaniei, fiindcă unele observări din el dau ocazie de a caracteriza întreaga cultură română din ziua de astăzi și, prin urmare, merită să fie relevate. Afară de aceasta, Transilvania este organul public al Asociațiunii pentru literatura și cultura poporului român, redactat de din cei mai cunoscuți bărbați ai noștri, de d. Bariț, și, întrucât reprezintă astfel floarea dezvoltării intelectuale din Ardeal, are drept să ceară a nu fi ignorată. Transilvania [1] , răspunzând la articolele noastre despre limba română în jurnalele austriace, retipărite în volumul de față, începe prin a reproduce anticritica Familiei din Pesta, care este de opinie că erorile limbistice criticate de noi sunt numai niște „bagatele”. Transilvania însăși recunoaște că jurnalele austriace scriu rău românește, se miră însă pentru ce și cele din Iași scriu rău și citează ca exemplu niște pasaje pline de erori din Săptâmâna. În celelalte observări ale sale pare a se uni cu opinia Familiei despre „bagatelele” criticate de noi și zice: „În marele număr de proverbia românești este și unul care zice: satul arde, baba se piaptănă. Acuma, uită-te, acuma la anul 1868 și află d. T. Maiorescu timpul de a cere de la publiciștii de dincoace stil neted, gramatică, ortografie.” Cine ne face aceste întâmpinări ? Am înțelege când ele ne-ar veni de la Albina, Federațiunea, Telegraful, fiindcă acestea sunt foi mai ales politice, care, în sprijinirea importantelor interese constituționale cărora sunt consacrate, se pot cel puțin scuza, dacă nu au avut destulă luare-aminte pentru limba în care scriu. Dar ca tocmai cele două foi literare, Transilvania și Familia, să aibă drept a ni le face, aceasta nu o putem primi. Este, din contra, caracteristic pentru starea în care a ajuns cultura noastră intelectuală dacă organul oficial al asociațiunii transilvănene pentru literatura română și cultura poporului român - are - cum să o numim cu un termen parlamentar? - are inspirațiunea de a ne răspunde că este o „pieptenare de babă”, dacă în anul 1868 îi cerem gramatică, stil și ortografie! Nu știm ce vor fi gândit membrii acelei asociațiuni la cetirea unui astfel de răspuns din partea reprezentantului d-lor. Noi însă ne-an pus următoarea întrebare: Dacă o foaie literară nu este în stare să scrie după gramatică, dacă se declară incapabilă de a avea ortografie și stil bun, atunci de unde a luat curajul de a se mai prezenta pe arena publicității? Și ce folos își închipuiește că va putea produce prin lucrarea ei literară? Răspunsul neapărat la aceste neapărate întrebări aruncă o lumină așa de tristă asupra organului asociațiunii transilvane, pentru a nu mai vorbi de Familia, încât ne simțim provocați a căuta înșine împrejurările ușurătoare care i-ar putea explica purtarea într-un mod mai puțin defavorabil și care i-ar lua o parte din răspunderea ce și-a atras-o. Asemenea împrejurări ușurătoare există, și datoria noastră este acum de a le pune în vederea cititorilor. Foaia Transilvania și atâtea alte foi literare si politice ale românilor sunt așa de slab redactate, așa de stricăcioase prin forma și cuprinsul lor, fiindcă trăiesc într-o atmosferă stricată și se inspiră de ideile si de simțămintele ce caracterizează marea majoritate a „inteligențelor și anteluptătorilor” români. Viciul radical în ele, și, prin urmare, în toată directia de astăzi a culturii noastre, este neadevărul, pentru a nu întrebuința un cuvânt mai colorat, neadevăr în aspirări, neadevăr în politică, neadevăr în poezie, neadevăr pănă în gramatică, neadevăr în toate formele de manifestare a spiritului public. Cufundată până la începutul secolului XIX în barbaria orientală, societatea română, pe la 1820, începu a se trezi din letargia ei, apucată poate de-abia atunci de mișcarea contagioasă prin care ideile Revoluției Franceze au străbătut pănă în extremitățile geografice ale Europei. Atrasă de lumină, junimea noastră întreprinse acea emigrare extraordinară spre fântânele științei din Franța și Germania, care până astăzi a mers tot crescând și care a dat mai ales României libere o parte din lustrul societăților străine. Din nenorocire, numai lustrul dinafară! Căci nepregătiți precum erau și sunt tinerii noștri, uimiți de fenomenele mărețe ale culturii moderne, ei se pătrunseră numai de efecte, dar nu pătrunseră pănă la cauze, văzură numai formele de deasupra ale civilizațiunii, dar nu întrevăzură fundamentele istorice mai adânci, care au produs cu necesitate acele forme și fără a căror preexistență ele nici nu ar fi putut exista. Și astfel, mărginiți într-o superficialitate fatală, cu mintea și cu inima prinse de un foc prea ușor, tinerii români se întorceau și se întorc în patria lor cu hotărârea de a imita și a reproduce aparențele culturei apusene, cu încrederea că în modul cel mai grăbit vor și realiza îndată literatura, știința, arta frumoasă și, mai întâi de toate, libertatea într-un stat modern. Și așa de des s-au repețit aceste iluzii juvenile, încât au produs acum o adevărată atmosferă intelectuală în societatea română, o direcție puternică, ce apucă cu tărie egală pe cei tineri și pe cei bătrâni, pe cei cari se duc spre a învăța și pe cei cari s-an întors spre a aplica învățătura lor. În deosebire de poetul antic, care, admirând greutățile enorme ce le-a învins statul roman pănă la constituirea sa, exclamă faimoasa frază tantae molis erat romanam condere gentem [2] , coborâtorii acestor romani își cred ușoară sarcina de a așeza gintea română pe bazele civilizațiunii, și mulți din ei sunt chiar încredințați că astăzi această așezare este aproape a fi terminată. Avem de toate cu îmbelșugare – își închipuiesc ei – și când îi întrebi de literatură, îți citează cifra coalelor înnegrite pe fiecare an cu litere române și numărul tipografiilor din București, și când le vorbești de ștință, îți arată societățile mai mult sau mai puțin academice și programele discursurilor ținute asupra problemelor celor mai grele ale inteligenții omenești; dacă te interesezi de arta frumoasă, te duc în muzee, în pinacoteci și gliptoteci, îți arată expozițiunea artiștilor în viață și se laudă cu numărul pânzelor spânzurate pe părete; și dacă, în fine, te îndoiești de libertate, îți prezintă hârtia pe care e tipărită constituțiunea română și îți citesc discursurile și circulările ultimului ministru care s-a întîmplat să fie la putere. Față de această direcție a publicului român, noi nu putem crede că adevăratul mobil care l-a îndemnat spre cultura occidentală să fi fost o prețuire inteligentă a acestei culturi. Mobilul propriu nu a putut fi decât vanitatea descendenților lui Traian, vanitatea de a arăta popoarelor străine cu orice preț, chiar cu disprețul adevărului, că le suntem egali în nivelul civilizațiunii. Numai așa se explică vițiul de care este molipsită viața noastră publică, adecă lipsa de orice fundament solid pentru formele dinafară ce le tot primim. Și primejdioasă în această privință nu e atât lipsa de fundament în sine, cât este lipsa de orice simțire a necesității acestui fundament în public, este suficiența cu care oamenii noștri cred și sunt crezuți că au făcut o faptă atunci când au produs sau tradus numai o formă goală a străinilor. Această rătăcire totală a judecăței este fenomenul cel mai însemnat în situațiunea noastră intelectuală, un fenomen așa de grav, încât ne pare că este datoria fiecării inteligențe oneste de a-l studia, de a-l urmări de la prima sa arătare în cultura română și de a-l denunța pretutindenea spiritelor mai june, pentru ca acestea să înțeleagă și să primească sarcina de a-l combate și nimici fără nici o cruțare, dacă nu vor să fie înșiși nimiciți sub greutatea lui. La 1812, Petru Maior – pentru a nu pomeni compilarea de citate făcută de Șincai fără nici o critică - scrie istoria sa despre începutul românilor în Dacia. În tendința ce are de a dovedi că noi suntem descendenți necorupți ai romanilor, Maior susține în paragraful al patrulea că dacii au fost cu totul exterminați de romani, așa încât nu s-a întâmplat nici o amestecare între aceste două popoare. Pentru a proba o hipoteză așa de nefirească, istoricul nostru se întemeiază pe un pasaj îndoios din Eutrop si pe un pasaj din Julian, cărora le dă o interpretare imposibilă de admis cu mintea sănătoasă, si astfel începe demonstrarea istorică a romanității noastre, cu o falsificare a istoriei. La 1825 apare Lexiconul de la Buda , „românesc-latinesc-unguresc-nemțesc”, care se încearcă să stabilească prin derivări de cuvinte că limba noastră este cea mai pură romană și foarte puțin amestecată cu cuvinte slavone. Câteva exemple vor arăta valoarea acestor derivări: „Verbul nostru găsesc se derivă de la latinescul consecuor , substantivul boier de la voglia , i.e. voluntas , substantivul ceas de la caedo, caesum, caesura, quia dies in 24 partes quasi caesuras est devisa .” Cu asemenea procedare începe știința noastră despre latinitatea cuvintelor române, și primul pas se face printr-o falsificare a etimologiei. La 1840 se publică Tentamen criticum in linguam romanicam. Scrisă în latinește, această carte are scopul de a arăta străinilor ce fel de limbă curată este aceea care se vorbește de poporul român, însă arată o limbă care nu s-a vorbit și nu se va vorbi niciodată în poporul român. Acolo întâlnim forme gramaticale și fraze ca cele următoare: „Aburiu și abureru auditu, abébiu, abebimu, abeboru, făcutu, abiu, voliu fire cantatu; do invetiasses aleque, nu abi fire asi superstitiosu, que a fedu, do se et asconde, do me et laudi cu gula ta, quomu ari, asi secili etc. etc.” Și, astfel, gramatica română începe cu o falsificare a filologiei. O repețim: ceea ce surprinde și întristează în aceste producte nu este eroarea lor în sine, căci aceasta se explică și uneori se justifică prin împrejurările timpului, dar este eroarea judecății noastre de astăzi asupra lor, este lauda și suficiența cu care se privesc de inteligențele române ca adevărate fapte de știință valabilă, este orbirea de a nu vedea că zidirea naționalității române nu se poate așeza pe un fundament în mijlocul căruia zace neadevărul. Dacă străinii știu astăzi și recunosc că noi suntem de viță latină, meritul este nu al nostru, ci al filologilor Dietz, Raynouard, Fuchs, Miclosich, Max Müller și alții, cari nu prin iluzii pretențioase, ci prin legile solide ale științei au dovedit latinitatea esențială a limbii române. Iar cărți de natura Tentamenului critic și a Lexiconului de la Buda nu puteau decât să împiedice adevărul, producând neîncredere în contra unei teze care avea trebuință de argumente așa de greșite pentru a fi susținută. Direcția falsă odată croită prin cele trei opere de la începutul culturei noastre moderne, inteligența română a înaintat cu ușurință pe calea deschisă, și, cu același neadevăr înlăuntru și cu aceeași pretenție în afară, s-au imitat și s-au falsificat toate formele civilizațiunii moderne. Înainte de a avea partid politic, care să simță trebuință unui organ, și public iubitor de știință, care să aibă nevoie de lectură, noi am fundat jurnale politice si reviste literare și am falsificat și disprețuit jurnalistica. Înainte de a avea învățători sătești, am făcut școli prin sate, și înainte de a avea profesori capabili, am deschis gimnazii și universități și am falsificat instrucțiunea publica. Înainte de a avea o cultură crescută peste marginile școalelor, am făcut atenee române și asociațiuni de cultură și am deprețiat spiritul de societăți literare. Înainte de a avea o umbră măcar de activitate științifică originală, am făcut Societatea academică română, cu secțiunea filologică, cu secțiunea istorico-archeologică și cu secțiunea științelor naturale, și am falsificat ideea academiei. Înainte de a avea artiști trebuincioși, am făcut conservatorul de muzică; înainte de a avea un singur pictor de valoare, am făcut școala de bele-arte; înainte de a avea o singură piesă dramatică de merit, am fundat teatrul național – și am deprețiat și falsificat toate aceste forme de cultură. În aparență, după statistica formelor dinafară, românii posed astăzi aproape întreaga civilizare occidentală. Avem politică și știință, avem jurnale și academii, avem școli și literatură, avem muzee, conservatorii, avem teatru, avem chiar o constituțiune. Dar în realitate toate aceste sunt producțiuni moarte, pretenții fără fundament, stafii fără trup, iluzii fără adevăr, și astfel cultura claselor mai înalte ale românilor este nulă și fără valoare, și abisul ce ne desparte de poporul de jos devine din zi în zi mai adânc. Singura clasă reală la noi este țăranul român, și realitatea lui este suferința, sub care suspină de fantasmagoriile claselor superioare. Căci din sudoarea lui zilnică se scot mijloacele materiale pentru susținerea edificiului fictiv, ce-l numim cultură română, și cu obolul cel din urmă îl silim să ne plătească pictorii și muzicanții noștri, academicienii și atenianii din București, premiele literare și știențifice de pretutindenea, și din recunoștință cel puțin nu-i producem nici o singură lucrare care sa-i înalțe inima și să-l facă să uite pentru un moment mizeria de toate zilele. Ca să mai trăim în modul acesta este cu neputință. Plângerea poporului de jos și ridicolul plebei de sus au ajuns la culme. Pe de altă parte, prin înlesnirea comunicărilor, vine acum însăși cultura occidentală la noi, fiindcă noi nu am știut să mergem înaintea ei. Sub a ei lumină biruitoare va deveni manifest tot artificiul și toată caricatura „civilizațiunii” noastre, și formele deșerte cu care ne-am îngâmfat pănă acum își vor răzbuna atrăgând cu lăcomie fondul solid din inima străină. Mai este oare timp de scăpare? Mai este oare cu putință ca o energică reacțiune să se producă în capetele tinerimii române și, o dată cu disprețul neadevărului de până acum, să deștepte voința de a pune fundamentul adevărat acolo unde se află astăzi numai pretenții iluzorii? Poate soarta ne va acorda timp pentru această regenerare a spiritului public și, înainte de a lăsa să se strecoare în inimă nepăsarea de moarte, este încă de datoria fiecării inteligențe ce vede pericolul de a se lupta până în ultimul moment în contra lui. O primă greșeală, de care trebuie astăzi ferită tinerimea noastră, este încurajarea blândă a mediocrităților. Cea mai rea poezie, proza cea mai lipsită de idei, discursul cel mai de pe deasupra – toate sunt primite cu laudă, sau cel puțin cu indulgență, sub cuvânt că „tot este ceva” și că are să devie mai bine. Așa zicem de 30 de ani și încurajăm la oameni nechemați și nealeși! Domnul X e proclamat poet mare, domnul Y – jurnalist eminent, domnul Z – bărbat de stat european, și rezultatul este că de atunci încoace mergem tot mai rău, că poezia a dispărut din societate, că jurnalistica și-a pierdut orce influență; iar cât pentru politica română, fericite articolele literare, cărora le este permis să nu se ocupe de dânsa! De aci să învățăm marele adevăr că mediocritățile trebuiesc descurajate de la viața publică a unui popor, și cu cât poporul este mai incult, cu atât mai mult, fiindcă tocmai atunci sunt primejdioase. Ceea ce are valoare se arată la prima sa înfățișare în meritul său și nu are trebuință de indulgență, căci nu este bun numai pentru noi și deocamdată, ci pentru toți și pentru totdeauna. Al doilea adevăr, și cel mai însemnat, de care trebuie să ne pătrundem, este acesta: forma fără fond nu numai că nu aduce nici un folos, dar este de-a dreptul stricăcioasă, fiindcă nimicește un mijloc puternic de cultură. Și prin urmare vom zice: este mai bine să nu facem o școala deloc decât să facem o școală rea, mai bine să nu facem o pinacotecă deloc decât să o facem lipsită de arta frumoasă; mai bine să nu facem deloc statutele, organizarea, membrii onorarii și neonorați ai unei asociațiuni decât să le facem fără ca spiritul propriu de asociare să se fi manifestat cu siguranță în persoanele ce o compun; mai bine să nu facem de loc academii, cu secțiunile lor, cu ședințele solemne, cu discursurile de recepțiune, cu analele pentru elaborate decât să le facem toate aceste fără maturitatea științifică ce singură le dă rațiunea de a fi. Căci dacă facem altfel, atunci producem un șir de forme ce sunt silite să existe un timp mai mult sau mai puțin lung fără fondul lor propriu. Însă în timpul în care o academie e osândită să existe fără știință, o asociațiune fără spirit de societate, o pinacotecă fără artă și o școală fără instrucțiune bună, în acest timp formele se discreditează cu totul în opinia publică și întârzie chiar fondul, ce, neatârnat de ele, s-ar putea produce în viitor și care atunci s-ar sfii să se îmbrace în vestmântul lor desprețuit. Întorcându-ne de la aceste reflecții generale la punctul concret de unde am plecat, vedem cât de ușor ne putem explica acum purtarea foaiei Transilvania și a altor colege ale ei. Transilvania este cuprinsă de amețeala formelor deșerte, prin care se caracterizează așa-numita cultură română din ziua de astăzi. Ea crede că înaintează literatura cînd înmulțește cifra coalelor periodice în literatura română; că referatele despre asociațiunea transilvăneană, ce le publică și din care se vede o lipsă totală de activitate inteligentă, produc un folos, fiindcă sunt protocoale subscrise de un președinte și de un vicepreședinte și de un secretar; că elucubrațiunile de gimnaziast ale d-lui T. asupra economiei politice și trâmbițările d-lui P. asupra literaturei române cu „prestanța” ei și asupra necesității unui panteon în care să figureze și învățații români „cari asudă pe piscurile țepeșe ale filozofiei” sunt fapte lăudabile de știință, fiindcă s-au rostit ca discursuri solemne într-o adunare anuală a asociațiunii pentru cultura poporului român. Ea se miră cum de noi, în anul 1868, îi cerem fond pentru aceste forme, cerem limbă bună, ortografie, gramatică pentru o foaie literară și ne declară că nu are timp să se ocupe de asemenea „bagatele”. Cum am zis, noi înțelegem și ne explicăm această purtare; dar tot așa de bine înțelegem datoria impusă junimii române de a o osândi și de a părăsi o dată pentru totdeauna direcția acestor „anteluptători” ai națiunii. Căci fără cultură poate încă trăi un popor cu nădejdea că în momentul firesc al dezvoltării sale se va ivi și această formă binefăcătoare a vieții omenești; dar cu o cultură falsă nu poate trăi un popor, și dacă stăruiește în ea, atunci dă un exemplu mai mult pentru vechea lege a istoriei: că în lupta între civilizarea adevărată și între o națiune rezistentă se nimicește națiunea, dar niciodată adevărul. ↑ Transilvania din 1 august 1868. ↑ Atât de greu era să se întemeieze neamul roman (lat.) (Vergiliu).


content:
POEZII POPULARE ROMÂNE adunate de dl Vasile Alecsandri Poezii populare ale românilor adunate și întocmite de Vasile Alecsandri, tipărită cu spesele azilului Elena Doamna. 1 vol. în 8o, VIII și 416 pag., București, Tipografia lucrătorilor asociați, 1866 Jurnalele române nu și-au îndeplinit încă datoria lor față cu colecția de poezii populare publicată de dl Alecsandri. Mai toate foile noastre periodice însemnează în rubrica intereselor, de care promit să se ocupe, și cuvântul de literatură, însă mai toate sunt de o neglijență remarcabilă pentru această parte a vieții noastre publice. Noi cei dintâi admitem că pentru multe din producțiile literare ale românilor ce o merită, dar cu atât mai mult când este vorba de o publicațiune ca aceea a dlui Alecsandri, tăcerea ne pare o lipsă de conștiință. Convorbirile literare, îndată la aparițiunea cărții în chestiune, șiau împlinit datoria de a o anunța în câteva rânduri călduroase publicului cititor. Însă acel anunț al momentului nu este îndestul pentru cerințele criticii literare, și noi ne folosim cu plăcere de ocazia ce ni se oferă pentru a reveni încă o dată la lucrarea dlui Alecsandri. Căci, pe lângă rangul necontestabil ce această colecțiune de poezii ne pare că ocupă înaintea tuturor publicațiilor din ultimul deceniu al literaturii noastre, cartea dlui Alecsandri este și va rămâne pentru tot timpul o comoară de adevărată poezie și totdodată de limbă sănătoasă, de notițe caracteristice asupra datinelor sociale, asupra istoriei naționale și, cu un cuvânt, asupra vieții poporului român. Dl Alecsandri împarte poeziile, culese și întocmite de d-sa din gura poporului, în balade (cântece bătrânești), doine și hore. În ele găsim poezia aproape a întregului popor: Moldova și Țara Muntenească, Transilvania și Basarabia sunt deopotrivă reprezentate. Mai la fiecare poezie, la fiecare aluziune socială din ea, la fiecare cuvânt mai greu, dl Alecsandri a făcut note explicative, care, în cea mai mare parte a lor, adaugă la meritul cărții și cuprind observațiuni pline de interes. În articolul de față am dori să ne dăm în câteva cuvinte samă de impresiunea binefăcătoare de care ne pătrunde citirea acestor poezii. Ceea ce le distinge întâi în modul cel mai favorabil de celelalte poezii ale literaturi noastre este naivitatea lor, lipsa de orice artificiu, de orice dispoziție forțată, simțământul natural ce le-a inspirat. Sunt două moduri de a privi lumea care ne încunjură: cu reflecția rece, speculativă sau speculatoare, și cu inima plină de simțiri. Din cel dintâi mod ies pentru literatură cărțile de știință, din cel de al doilea, lucrările de artă. Ceea ce constituie defectul operelor de artă celor rele este confundarea acestor sfere, este lipsa de inspirare sentimentală și producerea sub impresia reflecției. Cei mai mulți poeți ai noștri cântă fără cauză firească, simulează inspirări ce nu-i agită, descriu sentimente ce nu-i insuflă, și nu este o excepție junele de 17 ani care în anul trecut trimisese spre publicare un caiet de poezii plin de „iluzii piedute asupra sexului frumos“. În acești oameni nechemați și nealeși predomnește calculul, ei iau pana în mână fără a ști încă ce să cânte, se hotărăsc mai întâi să facă „o poezie“ și apoi își răsfoiesc mintea pentru a găsi o materie convenabilă, și astfel lucrarea lor face o impresie tot așa de rece ca și reflecția din care a izvorât. Nimic din toate aceste în poezia populară! Și ce ambiție calculatoare ar putea îndemna pe simplul sătean ca să-și întrupeze simțirea în forma poetică! Ceea ce abundența tristeței sau bucuriei i-a scos din adâncul inimii sale nu este niciodată al lui; în toate inimile își află un răsunet și la toate le devine o proprietate: fapta lui devine fapta lor, el însuși piere necunoscut. Cea mai adâncă simțire numai îl silește astfel a se arunca afară din sine, și de aceea din poezia lui îți vorbește însăși durerea și însăși bucuria, dar nu un individ care suferă, un individ care se bucură. Însă tocmai aceasta este semnul adevăratei poezii, și ne putem explica cum asupra Iliadei, atribuite lui Homer, s-a născut controversa dacă în adevăr este compusă de un poet Homer, sau este numai un șir de balade populare de autori necunoscuți, într-atât poetul celei mai frumoase epopei s-a consumat și s-a pierdut fără vreo urmă a individualității sale în lucrarea ce a produs-o. Pentru a însufleți această explicare teoretică cu exemple, vom cita din cartea dlui Alecsandri câteva poezii luate după prima răsfoire, care toată poartă acel semn de adâncă inspirare adevărată: Drum la deal și drum la vale Îmi fac veacul tot pe cale, N-am în lume sărbătoare, Nici n-am partea mea la soare. Ostenit mereu de ducă, Noaptea-n codri mă apucă, Copacilor sunt nălucă. (Doina din Valahia, pag. 277) Sub tufe de clocotel Zace-un tânăr voinicel Cu mândruța lângă el. — Scoală, scoală, măi bărbate, Nu mai tot zace pe spate, Că mi-am urât zilele Mutând căpătâiele Când la cap, când la picioare, Când la umbră, când la soare. — Oh! dragă muierea mea, Nu pot, nu pot, chiar de-aș vrea. Boala mea nici că s-a duce Pân’ ce tu nu mi-i aduce Mură-albastră și amară, Sloi de gheață-n miez de vară. — Oh! drăguț bărbatul meu, Ajuta-ți-ar Dumnezeu! Eu toți munții am călcat, Mură-albastră n-am aflat, Sloi de gheață n-am găsit, Că pământu-i încălzit. — Muierușcă din Brașeu! Mură-albastră-i ochiul tău, Care mă ucide rău. Sloi de gheață netopită E chiar inima-ți răcită Și de mine deslipită! (pag. 53) BUSUIOCUL — Busuioace, busuioace, N-ai mai crește, nici te-ai coace! — Dar de ce să nu mă coc, Că mă port fetele-n joc? — Trandafire, n-ai mai fi, Nici în cale-ai înflori! — Dar de ce să nu mai fiu, Că mă poartă lelea viu? — Tu ești viu, dar eu sunt mort, Și de-abie-n lume mă port. — Mergi în horă, saltă-n joc, S-ai parte de busuioc. Vin la horă ici în șir, S-ai parte de trandafir. (pag. 341) Izvorând astfel poezia populară din plenitudinea simțământului, în ea ne aflăm apărați de acele aberațiuni intelectuale care strică inspirarea multor poeți, chiar a celor cu talent. Politica, declamările în contra absolutismului, reflecțiile manierate asupra divinității, imortalității etc., etc. nu ating cuprinsul lor sentimental și nu silesc pe cititor a recădea din înălțimea impresiei poetice în mijlocul preocupărilor de toate zilele. Nu că doară poporul ar fi nesimțitor la asemenea lucruri; dar el când face poezie, nu face politică, când inima îi saltă, încetează sarcina reflecției. Și la români se găsesc poezii contra Rusiei și a Austriei, dar nu fiindcă Rusia este „cnuta colosală de la nord“ și Austria „despoticul absolutism“, ci fiindcă străinul îi rămâne străin sub orice formă politica l-ar subjuga. Exemple aflăm multe în cântecele din Basarabia și în doinele din Transilvania. Frunză verde de măslină, Trecui Nistrul, apă lină, Să vedem pânea de-i bună Ca și-n țara mea străbună. Fie dulce ca și mierea. Mie-mi pare că-i ca fierea. (pag. 405) Când eram la mama fată Purtam rochii de bucată, Dar de când m-am măritat C-un moscal din cela sat, Nici n-am fustă de purtat, Nici papuci de încălțat! Inima-mi e cu lăcată; Când aș discuia odată, Ar cunoaște lumea toată, Cât amar și cât venin Bea inima la străin. (pag. 406) DOINĂ HAIDUCEASCĂ Murgule, coamă rotată, Mai scoate-mă-n deal o dată Să-mi fac ochișorii roată, Să mă uit la lumea toată. Asta nu-i țară de câni, Ci e țară de români, Veni-ar timpul să vie. Ca românul iar să-nvie Și de hoți să mântuiască Țara lui Ardelenească! Nu-i pământ de ungureni, Ci de neaoși pământeni! (pag. 311) VRĂBIUȚA Vrăbiuță de pe deal, Zbori degrabă în Ardeal Și te-ntoarce de îmi spune Or vești rele, or vești bune. Du-te, vezi dacă mai sunt Frați de-ai mei pe-acest pământ, Sau dacă i-a omorât Ungureanul cel urât? De-or fi vii, să mă răpăd Într-o fugă ca să-i văd, De-or fi morți, să mi-i răzbun Cu-o măciucă de alun Ce-i bună de descântat Și morții de răzbunat. (pag. 317) Cu toate aceste, autorii și publicul „din societate“ s-ar înșela foarte mult când ar crede că simțământul naiv al poporului nu este compatibil cu ideile cele înalte. Lumea se poate aprofunda tot așa de bine pe calea inimii ca și pe calea reflecției, și din aceea că poporul își exprimă numai simțirile sale nu rezultă că i-ar lipsi meditațiunea și delicatețea în exprimarea ei. Îndrăznim chiar să credem că mulți poeți de salon ar fi încântați când ar putea descoperi în fantezia d-lor idei cu o umbră numai de frumusețea celor populare, precum le aflăm, d. e., în următoarele poezii: BADE TRANDAFIR Bade, trandafir frumos! Vrut-ai să te-arăți duios, Dar te-ai arătat ghimpos Și din minte nu m-ai scos. — Vai! leliță din cel sat! Ce-ai cerut și nu ți-am dat? Cerut-ai faguri de miere, Eu ți-am dat buzele mele; Cerut-ai o viorea, Ți-am adus inima mea. — Dacă vrei dragoste-aprinsă, Adă-mi gură neatinsă, Și o inimă fecioară Ca apa de la izvoară. (pag. 309) Sus în vârf de brăduleț S-a oprit un șoimuleț, El se uită drept în soare Ea de soare se ferește Și de umbră se lipește. — Floricică de la munte, Eu sunt șoim, șoimuț de frunte, Ieși din umbră din tulpină, Să-ți văd fața la lumină, C-a venit până la mine Miros dulce de la tine. Cât am pus în gândul meu Pe-o aripă să te ieu Și să mi te port prin soare Păn’ te-i face roditoare Și de mine iubitoare. Tot mișcând din aripioare. Jos, la trunchiul bradului, Crește floarea fragului, — Șoimuleț duios la grai, Fiecare cu-al său trai. Tu ai aripi zburătoare Ca să te înalți la soare, Eu la umbră, la răcoare, Am menire-nfloritoare. Tu te leagăni sus pe vânt, Eu mă leagăn pe pământ. Du-te-n cale-ți, mergi cu bine, Făr-a te gândi la mine. Că e lumea-ncăpătoare Pentr-o pasăre ș-o floare! (pag. 31) Nu mai puțin frumoase sunt poeziile populare cât pentru delicate- țea expresiilor și energia și justețea comparărilor; d. e., când zice Păunașul Codrilor (pag. 24): Nu, eu mândra nu ți-oi da Pân’ ce capul sus mi-a sta, Că eu când o am luat În cosițe i-am jurat Să n-o las de lângă mine Și s-o apăr de oricine. Sau când spune în Doncilă (pag. 113): Rămâi, soro, sănătoasă, Ca o viorea frumoasă Într-un păhărel pe masă. Sau când compară cu vioiciune plastică (p. 290): Voinicelul nearmat E ca știuca pe uscat, Voinicelul fără cal E ca peștele pe mal Și ca mărul lângă drum, N-are pace nicidecum, Câți trec îl zburătuiesc Și de crengi îl sărăcesc Dar voinicul înarmat Și p-un zmeu încălecat Drăgălaș e și frumos Ca luceafăr luminos. Sau la pag. 79: Doamne-ajută! el zicea. Barda-n mână apuca Ca un vânt înviforat Într-un lan de grâu uscat. Am trece mult peste marginile unui articol de revistă când am sta să relevăm toate frumusețile din colecțiunea dlui Alecsandri. Un singur punct ne permitem încă să semnalăm atenției cărturarilor noștri: cuvintele cele originale, care ne surprind mai pe fiecare pagină a acestor poezii populare. Ce importanță are originalitatea cuvintelor pentru poezie am arătat mai pe larg în o cercetare anterioară asupra acestei materii: aci voim numai să cităm câteva exemple din colecțiunea de față: Eu la umbră, la răcoare Am menire-nfloritoare. (pag. 31) Un brad verde, cătinat Pe biserică plecat. (pag. 21) Unicelul. (pag. 18) Tu ai bani de vânturat. (pag. 42) Sora cea mezină. (pag. 14) Vă ia unul câte unul Și din fugă vă cosește Și vă taie chip snopește. (pag. 81) Terminând aceste puține observări asupra colecțiunii dlui Alecsandri, nu avem decât să-i mulțumim D-sale și celor ce l-au ajutat în culegerea și publicarea poeziilor populare pentru lucrarea cu care au înzestrat literatura noastră.


content:
Stilul jurnaliștilor români din Transilvania, Bucovina și Banat a ajuns într-o stare ce nu mai îngăduie tăcerea cu care a fost primit până acum. Prin formarea noilor expresii și prin construcțiunea lor sintactică, compatrioții noștri de peste Carpați introduc pe toate zilele în limba română o denaturare a spiritului propriu național, care în întinderea ei de astăzi a devenit primejdioasă, cu atât mai mult cu cât cei ce au cauzat-o și cei ce o continuă nu par a avea conștiința răului, ci răspândesc încrederea de a fi cei mai buni stiliști ai literaturii române. Încă zece ani de o asemenea convingere publică, încă o generație de tineri cu același sistem de expresii, și limba română poate deveni o ruină, nu reparată, ci stricată prin construcții străine fără nici o adaptare de stil și incapabile de a-i manifesta propria idee în modul ei originar. Rândurile de față au scopul de a arăta acea direcție falsă a autorilor români din Austria și de a deștepta în spiritele, care în mijlocul contagiului general vor mai fi putut păstra judecata lor sănătoasă, o tendință de reacțiune. Susținem dar și ne vom încerca să dovedim că jurnaliștii români de peste Carpați, nu rareori, pe ici pe colo, din scăpare de vedere, ci sistematicește, după deprinderea obștească, în fiecare număr publicat de dânșii, fac greșeli neiertate în contra limbii române, introducând construcțiuni false de cuvinte, stil greoi antiromân și mai întâi de toate o monstruoasă germanizare în expresii. Și când vorbim de jurnaliștii români de peste Carpați, nu înțelegem pe cei obscuri, ci înțelegem pe cei de frunte și cei mai recunoscuți, în prima linie pe cei de la Gazeta Transilvaniei, Albina, Telegraful român, Federațiunea, Foaia Societății din Cernăuți, Transilvania , pe lângă care vom cita numai în treacăt Concordia și Familia . Recunoștința ce se datorește acestor foi pentru serviciile aduse cauzei politice a românilor austrieci nu ne poate scuti de datoria unei opozițiuni energice în contra formei cu care se prezintă; căci ușor s-ar putea întâmpla ca în rezultatul final câștigul dobândit în politică să fie cumpănit prin pierderea suferită în limbă. Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 Vezi și I [ modifică ] În haosul erorilor de care avem să ne ocupăm, vom introduce mai întâi o ordine a pertractării. Din antologia îmbelșugată ce ne-au înfățișat-o numerele de jurnale apărute în aceste patru-cinci luni ale anului 1868 (căci nu am avut trebuință să ne întindem peste un timp mai îndelungat), vom așeza citațiunile în trei grupări deosebite; vom arăta întâi germanizarea limbii, vom cita apoi îngreuierea stilului paralel cu exagerarea lui și vom vorbi, în fine, despre falsa originalitate în formarea și întrebuințarea cuvintelor. Probele de germanisme în foile române austriece sunt așa de numeroase, încât (cu singura excepție a Archivului filologic al dlui Cipariu, care este scris în limbă curată) nu am aflat nici o coloană a vreunui număr care să fi fost lipsită de ele. Cităm din foile ce le avem înainte-ne câteva exemple. Gazeta Transilvaniei din 7 febr. 1868 zice: "După un telegram generalul Neipperg s'ar fi străpus la Brünn. O muzică de pisici i se pregătea în Posoniu." Ce va să zică un general străpus la Brünn? Lectorii din România liberă vor crede, la prima citire, că este o greșeală de tipar și că ar trebui să fie străpuns . Dar cine cunoaște sistemul jurnaliștilor transilvăneni, de câte ori nu înțelege un cuvânt, îl traduce în nemțește și apoi îl retraduce în românește. Străpus , tradus în nemțește, ne dă verlegt și versetzt, și aceasta însemnează pe românește strămutat . Astfel, aflăm că generalul nostru a fost strămutat la Brünn. Însă altă greutate! Ce întâmplare neînțeleasă este aceea cu pisicile care îi pregăteau generalului o muzică? Muzică de pisici se cheamă nemțește Katzenmusik , ceea ce va să zică pe românește, cu un termin admis la noi ca în toată Europa (vezi și vocabularul francezo-românesc de Poenaru, Aron și Hill), charivari , adică o "muzică făcută în bătaie de joc". În Albina din 28 aprilie 1868 citim: " Pesti Naplo , organul corporal al partidei guvernului." Traducând acest organ corporal, dăm de Leiborgan , și Leiborgan însemnează organ favorit, organ de predilecțiune, și astfel Pesti Naplo devine jurnal favorit al partidului guvernamental. Telegraful român din 25 aprilie 1868 ne spune că: "Succesul acesta nu poate fi dătător de măsură." "Dătător de măsură" este traducerea literală din nemțescul massgebend și însemnează: decisiv, hotărâtor, așa încât după dânsul să poți prevedea sau măsura și alte fapte. Ce ar zice francezii când le-ar vorbi un jurnalist d'un succčs donateur de mesure! Albina din 19 aprilie 1868 zice: "Motivându-și deputațiunea rogarea sa, Dl Ministru aduse una și alta în contra." Pe nemțește: der Herr Minister brachte eins und das andere dagegen vor , iar pe românește: dl ministru făcu mai multe obiecțiuni. În Gazeta Transilvaniei din 7 februarie 1868: "Introducerea unei taxe uniforme de 40 cr. s'a propus în Senat a se pune în viață." Die Einführung einer Taxe soll ins Leben treten, adică: introducerea unei taxe se va pune în practică, sau mai bine: o taxă uniformă de 40 cr. se va introduce. Albina din 5 februarie 1868: "Monitorul francez trebuia să bage în socotință", adică: să ia în seamă, să ție seamă de; nemțește: in Rechnung, in Anschlag bringen. Gazeta Transilvaniei din 24 aprilie 1868: "În consunetul statutelor se convocară membrii reuniunii." În consunetul statutelor? În consunetul trâmbițelor, dar nu al statutelor! Nemțește: im Einklange mit den Statuten , românște: în conformitate cu statutele. Tot Gazeta zice în no. din 17 aprilie 1868: "După sunetul învoielii ratificate." Un sunet de învoială! Nemțește: laut ratificierten Abkommens, românește: după cuprinsul învoielei, sau, cum se zicea în stilul vechi de tribunale: după glăsuirea tocmelei. O altă analogie falsă o vedem în Telegraful din 25 aprilie 1868: "Se sună, că în personalul acestui oficiu se vor face schimbări", adică: se aude că; nemțește: es verlautet . Asemenea în Albina din 12 mai 1868: "Între alte afaceri de restanță intonăm cestiunea naționalităților." "Intonăm" un cântec, dar nu intonăm o chestiune de naționalitate. Însă nemții zic: eine Frage betonen, adică a releva, a accentua. Telegraful din 28 aprilie 1868 zice: "Keglevich mai vine o dată asupra interpelațiunei de alaltăeri. La aceasta răspunde ministrul, că el nu poate avea în vedere numai singuratecii, ci tesaurul întreg al Statului." "Keglevich mai vine o dată asupra" vrea să zică: mai revine, nemțește: kommt nochmals auf ; "singuratecii", pe care nu-i poate avea în vedere ministrul, sunt indivizii, nemțește: die Einzelnen. În Federațiunea din 22 apr. 1868: "Un public ales constatator din baroni, conți, principi." Românește: compus din. Nemțește: bestehend aus. Românește: de la o persoană demnă de crezut, sau din izvor destul de sigur. Nemțește: aus glaubwürdiger Quelle. Închipuiți-vă un francez care ar zice: Je peux affirmer de fontaine croyable. Tot Federațiunea din 9 mai 1868 spune: "D. Radich fu încredințat cu prezintarea lor la casa magnaților." Românește: D. Radich fu însărcinat cu prezentarea. Nemțește: H. R. wurde betraut mit. "Se citește referatul în cauza urcării de plată a domesticilor casei." Românește se zice sporire de leafă. Numai nemții zic mai bine Erhöhung des Gehalts , în loc de Vergrösserung . Sunt forme de vorbire consacrate prin uz, pe care nu-i este permis unui autor să le prefacă fără nici o cauză binecuvântată. Ce am zice noi de un neamț care ar traduce cuvântul nostru "nepomenit" cu unerwähnt? Nu e vorbă, și unerwähnt vrea să zică nepomenit; dar terminul german admis în certe locuțiuni este unerhört , și prin urmare nu se poate înlocui cu unerwähnt. "Domesticii casei" este traducerea literară și nechibzuită a germanului Hausdiener . Domestic cuprinde deja în sine ideea de casă ( domus ), așadar domesticii casei nu merge. Servitorii! În Albina din 25 aprilie 1868: "O foaie nemțească, care stă aproape de minister." Românește: care este inspirată de minister, nemțește: dem Ministerium nahe steht. În Federațiunea din 15 aprilie 1868: "Lupta va fi cu atât mai crâncenă, deoarece astăzi..." Românește: cu atât mai crâncenă, cu cât astăzi. Dar nemțește: der Kampf wird um so hartnäckiger sein, indem — cu obsevațiune că și acest indem se găsește numai în stilul cel neîngrijit al germanilor din Austria, ale căror jurnale sunt uneori tot așa de rău scrise, în comparare cu cele prusiene, ca jurnalele române austriece în comparare cu cele din România liberă. Transilvani a își începe no. 1 din 1 ianuarie 1868 cu următorul anunț: "Începem acest no. al Transilvaniei cu lucrările adunărei generale din a. 1867 nu numai pentruca aceleaș trebuie să se publice ca și până acum, și și pentrucă acea adunare a dat viața acestei foi periodice, pentru care faptă și-a și caștigat drept la recunoscinția publică. Red." Această citațiune ne arată mai întâi abuzul ce se face, nu numai în Transilvania , ci în mai toate foile de peste Carpați, cu pronumele același . Același nu este identic cu acela sau acesta , ci cuprinde o accentuare specială, o constatare a identității, care nu se află în simplul pronume demostrativ. Când zic: "În acea scrisoare îi descriam călătoria și în aceeași scrisoare i-am cerut etc." cuvântul aceeași accentuează identitatea între scrisoarea cu descrierea călătoriei și cu cererea. "Apuc-o pe aceeași cale" nu însemnează în genere: apuc-o pe această cale, ci însemnează "apucă pe o cale pe care a mai apucat cutare, și nu pe alta", va să zică este o accentuare a acelei căi în opoziție cu oricare alta. Prin urmare, când zice Transilvania ; "Începem acest no. cu lucrările adunării generale din anul 1867, pentru că aceleași trebuie să se publice", aceasta ar presupune, că a fost vorba să se publice alte lucrări, și că în Transilvania au să se publice numai aceleași în opoziție cu celelalte. Însă este evident că intenția autorului a fost numai să zică simplu; aceste sau ele, și că aceleași al D-sale este o eroare de germanism. Germanii ar putea zice: wir beginnen diese Nr. mit den Arbeiten der allg. Versammlung, weil dieselben etc., cu observațiune că și acest dieselben este mai mult stil rău austriac, decât stil bun german, și că românescul "același", chiar în traducere, nu vrea să zică derselbe , ci eben derselbe . Să ne fie iertat a releva în treacăt sfârșitul pasagiului citat, cu care începe noua foaie: "Adunarea a dat viață acestei foi periodice, pentru care faptă și-a câștigat dreptul la recunoștința publică." Foaia nu a apărut încă bine, este primul număr ce-l citim, n-am văzut încă dacă va fi bun sau rău și recunoștința publică s-a și câștigat adunării pentru înființarea ei? Noi am dori să nu slăbim întru nimic încrederea redacțiunii în meritul foii sale, însă trebuie să mărturisim că, dacă Transilvania va continua ca pănă acum, și mai ales cu aceeași limbă cu care sunt scrise primele 11 numere, dreptul la "recunoștința publică" merită să fie micșorat în mod considerabil. Pentru a reveni la germanisme, găsim în no. 1 al Transilvaniei : "În legătură cu acest raport și amăsurat paragrafului." "Amăsurat" este nemțescul gemäss , care la noi s-a tradus pe românește cu conform . Pentru ce confrom și nu amăsurat ? Pentru că conform este un cuvânt nou primit de la francezi, pe când amăsurat este un cuvânt nou tradus de la germani, și că nu mai încape îndoială, când este conflict între aceste două popoare, de la care trebuie să primim mai întâi cuvintele. În no. 2 al aceleiași Transilvania : "La cetirea lor membrii prorupseră în cele mai entusiastice strigări de "să trăiască", ce păreau că nu mai vor să încete." "Prorupseră," nemțește ausbrechen , românește izbucniră. Și fraza "ce păreau că nu mai vor să încete" este de-a dreptul luată din nemțește: welche nicht mehr enden zu wollen schienen , are însă nefericirea de a însemna, în deosebire de înțelesul convențional al frazei germane, că domnii aceia de la adunare aveau cu tot dinadinsul voința hotărâtă de a nu mai înceta cu strigările. Familia scrie (la pag. 327 a nu știu cărui an, fiindcă lipsește începutul coalei): "În tragedia Galilei a nemuritorului Ponsard vin înainte mai multe observațiuni" etc. "Vin înainte" este o traducere literală a nemțescului kommen vor și însemnează românește: se află. În același no. (pag. 328): "Sultanul va fi încortelat al Schönbrunn." Nemțește einquartiert , dar și nemțește este rău. Aceeași Familie , pag. 328: "Bărbatul a fost judecat la închisoare." Ceea ce vrea să zică pe românește: Tribunalul s-a dus la temniță și a judecat pe acuzatul acolo și poate în sentința sa l-a dezvinovățit. Dar intențiunea autorului este de a zice că l-a condamnat la închisoare. Germanii zic zur Kerkerstrafe verurteilt , și fiindcă urteilen se cheamă a judeca, dl colaborator al Familiei a crezut că și verurteilen va fi tot a judeca. Geurteilt sau verurteilt , tot urteilt este pentru dumnealui. Pe aceeași pagină se întitulează o știre în[tre] paranteze "(Și o glumă)". Și o glumă! Nemțește auch ein Scherz . Într-o pag. 322 a aceleiași foi citim: "Eruditul Eliade împreună cu mai vreo câțiva bărbați zeloși." Acest "mai" este nemțescul noch; mit noch einigen Männern. Într-o pag. 144, ni se spune de o "tânără engleză avută fără măsură." Fără măsură? Autorul vrea să zică: peste măsură de avută, nemțește: unermesslich reich . Albina din 17 aprilie 1868 zice: "Conchizând de la tonul ce-l poartă foile rusești." O foaie poartă un ton! Nemțește Ton sau mai bine Sprache führen . În același număr: "Onorata dna Gabriela Ionescu, nepoata dlui A. Gavra, a pășit în Bărbierul de "A pășit" vrea să zică românește: a făcut pași; autorul însă vrea să zică: s-a produs pe scenă. Nemțește ist aufgetreten. Albina din 28 aprilie 1868: "Am să scriu un ce asemene caracteristic." Nemțește: etwas ebenso charakteristisches. Gazeta Transilvaniei din 17 aprilie 1868: "În puterea datorinței noastre purcezătoare din deregătoria archipăstorală, imbăerată cu responsabilitate." Dorință purcezătoare din deregătorie, îmbăerată cu responsabilitate! Nemțește hervorgegangen, verknüpft. Transilvania își începe no. de la 1 mai cu următoarea traducere: " Disce ab hoste... Învață dela dușmanul." "Învață de la dușmanul" nu e românește, ci: învață de la dușman, fără articol, fiindcă în limba noastră substantivele după prepozițiuni (afară de cu ) nu se articulează când stau singure. Nemții zic: lerne vom Feinde , precum zic: setze auf den Tisch , unde noi zicem: pune pe mas ă , și nu: pune pe mas a . Aceeași eroare de articulare, într-un exemplu mai tare, este în Albina din 18 aprilie 1868: "Diecesa Dalmației numără 80.000 suflete și din budgetul Statului primește la anul 60.000..." La anul 60.000? După articularea substantivului s-ar crede că este vorba de 60.000 după sau înainte de Christos. Dar nu! Autorul vrea să zică; pe an 60.000 florini. Telegraful român din 25 aprilie vorbește de un "Atac de răpire." Românește: o prădare. Nemțește: Raubanfall . Tot Telegraful român din 21 aprilie 1868 zice, relatând o faptă trecută: "Spre norocire." Noi zicem în acest caz, cu o distingere fină, "din norocire", lăsând "spre norocire" pentru tendința în viitor; însă nemții zicând zum Glück în amândouă cazurile, se înțelege că trebuie să ne stricăm și noi limba după ei. Același Telegraful român spune într-un anunț ce are bunătate a face Convorbirilor literare (no. din 14 martie): " Convorbirile literare , foae din Iași, apar de două ori la lună." Putem asigura pe dl redactor al Telegrafului , că foaia în chestiune, ce e drept, apare în intervale de câte 15 zile, însă nu la lună, ci la soare, publicându-se dimineața. În Albina din 5 mai 1868, într-o corespondență din Brașov, care vorbește de succesul teatrului dlui Pascali, se zice: "Publicul român l-a îmbrățișat cu căldură, ocupând toate locurile de șezut, încât acum numai locurile de stat mai sunt libere." Nemțește: Sitzplätze și Stehplätze. Însă "locuri de stat" pe românește sunt places de l'état, Staatsplätze, nu Stehplätze ; iar "locurile de șezut" ne cerem voie să nu spunem ce sunt. Corespondența se termină cu fraza: "Numai măne este pănă poimăne și eaca 3 Mai, memorabila zi de la 1848." Albina din 12 mai 1868: "Această odihnă este foate bătătoare la ochi." Bătătoare la ochi - in die Augen fallend, auffallend. Adjectivele în -tor, -toare se fabrică de confrații noștri de peste Carpați din o sumă de cuvinte, dar mai toate sunt nepotrivite. Forma tor e la noi mai mult o formă de substantiv sau de adjectiv substantivat, și nu de adjectiv propriu cu substantivul calificat alăturea, de aceea asemenea încercări au adeseori ceva forțat, siluiesc limba. Un public constătător nu se zice românește; precum asemenea nu se zice ceea ce citim într-un faimos articol literar din foiletonul Concordiei (1866, critica unui almanah). "Object legător de atențiune." Nemțește die Aufmerksamkeit fesselnd . Noi zicem: legător de cărți (subst.), dar nu legător de atențiune (adject.). Asemenea exemple de germanisme credem că sunt de natură a deștepta în toți cititorii o dreaptă neliniște asupra soartei finale a unei limbi astfel maltratate; și acest simțământ s-ar pronunța încă mult mai tare, dacă toți cititorii ar fi făcut ceea ce a trebuit să facem noi, dacă ar fi citit timp de patru luni cu luare-aminte mai toate foile române din Austria. Atunci ar fi văzut că germanizarea limbii noastre din partea compatrioților de peste Carpați nu este excepție, ci este regulă, și că citațiunile reproduse de noi au fost numai o slabă culegere din o sumă nenumărată de alte exemple de același fel. De unde să provină acest fapt? din neglijența autorilor? sau din un sistem de procedare precugetată? În cazul dintâi lucrul se osândește de la sine, și câteva critici care să dovedească acelor domni că publicul urmărește cu oarecare atențiune stilul d-lor vor putea avea un rezultat bun pentru îndreptare. În cazul al doilea însă întrebarea este mai grea; dacă, în adevăr, jurnaliștii citați vor să-și justifice germanismele, atunci impresia ridiculă ce ne-o produce stilul d-lor nu este îndestul pentru a-i îndrepta, ci noi trebuie să scoatem toată cauza din sfera simțământului instinctiv despre ceea ce este și ce nu este limbă română, și să o ridicăm la înălțimea unei argumentări teoretice din principii. Când zice Telegraful român , din 14 martie, anul 1868: "De vom luŕ acest recurs spre examinare sub cuțit canonic", pentru ce constituie aceasta o eroare de limbă? Nemții zic: unter das kritische Messer nehmen , de ce să nu zicem și noi "a lua sub cuțitul canonic"? Limba noastră este o limbă încă săracă în idei, de abia acum se dezvoltă cu progresul de cultură al întregii societăți; nu este bine să primim expresiile figurate din limba germană sau din alte limbi și să ne înavuțim astfel pe a noastră? și care ar fi cauza legitimă, ce s-ar opune în contra acestei procedări? Cauza foarte legitimă, care se opune în contra acestei procedări și care nu va ierta niciodată germanismele jurnaliștilor noștri de peste Carpați, ne pare că rezultă din următoarele reflecții: Orice cuvânt este exprimarea unei noțiuni abstracte prin sonuri articulate. Până când sufletul omului nu s-a înălțat încă la o abstracțiune, până atunci nu are cuvinte, ci numai gesturi sau exclamațiuni nearticulate pentru a-și exprima dorințele și simțămintele. Când însă în conștiința copilului s-au adunat mai multe imagini despre același fel de obiecte, atunci, prin un proces psihologic cunoscut, se întunecă din aceste imagini tot ce aveau individual și rămâne numai partea lor comună, prin care li se susține unitatea felului, și această restanță este ceea ce se numește noțiunea acelui obiect. De aci se vede că orice noțiune este abstractă și că, prin urmare, nu se poate afla niciodată realizată în lumea sensibilă. Noțiunea carte , d. e., nu se află nicăieri în realitate palpabilă, ci numai o carte individuală, care cuprinde o sumă de însușiri sensibile ce au a face cu cartea în genere, adică cu acea nălucire intelectuală (dacă mi se iartă cuvântul), prin care suntem în stare să recunoaștem orice carte ce ni s-ar mai prezenta de acum înainte ca un obiect de același fel, de care sunt și cărțile văzute până acum. Această abstracțiune generică se sensibilizează și se deosebește de altele prin cuvânt , și cuvântul este numai ajutorul fonetic pentru fixarea unei gândiri abstracte. Însă această abstracție a gândirii are grade deosebite, și gradarea se face după câtățimea mai mare sau mai mică de sensibilitate ce se mai păstrează în gândirea noțiunilor. Și ceea ce se întîmplă cu noțiunile comparate întreolaltă se poate întâmpla cu una și aceeași noțiune, adică cu unul și același cuvânt, în deosebitele sale întrebuințări. Se poate întâmpla ca, din suma de însușiri a căror gândire se deșteaptă în mintea omului când aude un cuvânt, să fie mai ales una care în cutare legătură cu alte cuvinte să ne pară cea mai importantă. Atunci, dacă această legătură se întâlnește mai des în conștiința omului, dispare cu încetul, însă numai pentru acel raport special, gândirea restului de însușiri sensibile, și rămâne pronunțată în suflet numai însușirea particulară care a motivat raportul. D. e., când zicem noi românii: fuge mâncând pământul , din mâncând nu ne gândim la toate însușirile sensibile, care altfel se deșteaptă în mintea noastră când îl auzim, nu ne gândim la punerea obiectului pe limbă, la mestecarea lui cu dinții etc., ci numai la unul din efectele sensibile ale mâncării, adică la micșorarea succesivă a obiectului consumat, și ne închipuim că în același mod vizibil se micșorează distanța de pe linia pământului ce o parcurge cineva fugind. Aceasta este dar o nouă abstracțiune chiar în sfera noțiunii a mânca. Precum însă se cere ca un copil, pentru a avea noțiunea unui obiect și nu numai reproducerea imaginii lui individuale, să fi văzut acest obiect de mai multe ori și în mai multe exemplare, altfel contopirea psihologică a calităților individuale și răsărirea celei esențiale nu se întâmplă, asemenea pentru cazul deosebitelor abstracțiuni în gândirea aceluiași cuvânt este neapărat necesar ca acel cuvânt să se fi aflat adeseori în aceeași legătură cu celelalte cuvinte, în privința cărora nu i se cere decât una anume din însușirile sale sensibile. Numai atunci locuțiunea devine, cum se zice, convențională, adică și-a șters în imaginațiunea noastră toată sensibilitatea afară de acea mică parte, care îi susține raportul cu celelalte cuvinte din locuțiune. O asemenea evaporare a sensibilității este așadar rezultatul unui fel de educații intelectuale anterioare, este un fapt psihologic, care se află identic numai în acele conștiințe în care s-a produs mai înainte, prin uzul zilnic, un grad egal de abstracțiune. Acum vom înțelege cauza pentru care este cu neputință de a transplanta idiotismele unei limbi în altă limbă, prin traducere literală a cuvintelor. Căci în cealaltă limbă, unde acea legătură de cuvinte nu s-a produs de la început și nu s-a lățit prin uz convențional pănă la ștergerea unei mari părți a sensibilității, fiecare cuvânt deșteaptă în conștiința celui ce-l aude întreaga masă de însușiri sensibile ale lui, și în această masă spiritul se confundă și nu găsește îndată și adese nu găsește niciodată anume acea însușire care a justificat și care susține raportul. Pentru a ne convinge de aceasta, să revenim la exemplul nostru de mai sus și să încercăm a-l traduce literal în alte limbi: fuge mâncând pământul, franțuzește il fuit en mangeant la terre, nemțește er flieht indem er die Erde isst . Cine cunoaște aceste două limbi simte îndată că traducerile sunt imposibile, și cauza este că francezii și nemții, care nu și-au micșorat prin uz convențional sensibilitatea acelor noțiuni, se gândesc la întreaga imagine a cuvântului mâncare și mai întâi la mestecarea în gură, și nu numai la acea parte care a motivat idiotismul român, adică la dispărerea obiectului consumat. Prin urmare, fraza astfel tradusă, pe lângă greșeala de a fi ridiculă, mai are și greșeala mult mai mare de a rămânea cu totul neînțeleasă. Nu avem să cercetăm aci cum se produc asemenea raporturi de idiotisme; dacă este maniera înnăscută a unui popor, sau influența climatică, sau invențiunea unui cap genial, a cărui expresiune nouă să se fi lățit îndată și să fi devenit proprietate comună a poporului, sau mai bine toate aceste împreună, care dau prima naștere idiotismelor. Ceea ce e sigur este că întrebuințarea unui idiotism presupune deja formată acea dispozițiune a conștiinței intelectuale într-un popor, care să admită cuvântul locuțiunii numai în partea trebuincioasă a sensibilității sale și nu în celelalte. Fără această conformare anterioară a spiritelor, idiotismul este cu neputință și traducerea lui literală dintr-o limbă în alta este cea mai mare eroare ce se poate comite în contra limbii și în contra spiritului unei națiuni. Pentru a aduce acum toată explicarea precedentă la o formulă mai precisă, vom zice că un popor are un idiotism de câte ori la un cuvânt împreunat cu altele nu gândește toată sensibilitatea lui, ci numai o parte mică prin care se află în legătură cu celelalte cuvinte din locuțiune; sau altfel zicând: idiotismul este o abstracțiune convențională. Prin urmare, înțelegerea lui atârnă de la o educațiune prealabilă și comună a inteligenței, care să fixeze în mod identic pentru toți gradul abstracțiunii, fără de care compunerea cuvintelor din locuțiune nu are înțeles. Toate erorile lingvistice (nu gramaticale) în traducere provin dar din nepotrivirea cantității de sensibilitate ce la auzirea aceluiași cuvânt se deșteaptă în conștiința a două popoare diferite, sau cu o expresiune tehnică: din incongruența sferelor cuvântului original și a celui tradus. Nemții pot zice, d. e, în frază convențională: die Herren liessen die Köpfe wie begossen hängen , dar noi nu putem traduce, cum face foaia Albina din 28 aprilie 1868: "Domnii cei ce așteptau spectacole plecară capetele ca vărsați cu apă rece", fiindcă în această locuțiune neobișnuită noi ne gândim la toată acțiunea sensibilă a vărsării cu apă, și nu la efectul mai mult moral ce-l are în vedere fraza germană. Cuvântul nostru convențional este plouat , care, din contră, în traducerea literală de beregnet ar produce la germani o impresie falsă. Din aceeași cauză Telegraful din 21 aprilie 1868 face un germanism inadmisibil când zice: "Baronul B. se ridică din postul său de Ambasador din Paris." Noi, la aceste cuvinte, vedem trupul domnului B. ridicându-se de pe scaun, pe când nemții, când zic Baron B. wurde seiner Stelle enthoben, nu înțeleg decât o depărtare mai ideală de la funcțiune. Asemenea și următoarele germanisme: În Albina din 17 aprilie 1868: "Comandantul Napier a devins pe Teodor regele Abisinilor în față de Magdala." "În față de Magdala" nu e românește, ci trebuie să se zică: înaintea orașului Magdala. Nemțește: im Angesichte von Magdala . În Foaia Societății din Bucovina (p. 120 din anul 1867, nefiindu-ne la îndemână numerele apărute în 1868): "Teologul începător se va introduce într-un mod amăsurat în câmpia științelor teologice." Nemțește: wird in angemessener Weise in das Feld der theol. Wissenschaften eingeführt. La pag. 2 din același an: "Vom înșira aici oarecare idei bătătoare în aceasta direcțiune." Nemțește: diese Richtung einschlagend. La pag. 100: "Având Românii un stat consolidat, adevărata lor misiune zace în cultul științelor și al artelor." Nemțește: ihr wahrer Beruf liegt in der Pflege der Wissenschaften und Künste. Federațiunea din 2 iunie 1868, în critica ce face dlui A. Densușianu asupra unei cărți publicate de noi, zice: "Asupra confusiunei ideilor despre deosebitele specie de poezie cari dl critic nu le ia în considerațiune, fără voește a le trage toate pe un calapod, vom reveni mai în jos." Nemțește: über einen Leisten ziehen sau schlagen. Și așa mai departe. Pentru a varia lectura acestor citațiuni, vom arăta acum un alt fel de germanisme introdus în foile române din Austria: germanismele mai fine în reproducerea idealismelor nemțești. Aceste idealisme se potrivesc cu gradul cel înaintat, pănă la care este în stare a se înălța conștiința poporului german în abstracțiunile sale, și, în adevăr, nu este popor modern care să aibă atâtea idei abstracte și, prin urmare, atâtea cuvinte abstracte câte le au germanii. Cauza trebuie să fie o predispoziție naturală. În proporția în care un popor este mai puțin impresionabil prin sensuri decât altul, în acea proporție el va fi mai aplecat spre abstracțiunile științei, pe când celălalt va fi mai atras spre senzualitatea artelor. Cercetările cele mai înalte de filozofie abstractă sunt fapta națională a spiritului german și englez, precum reprezentarea cea mai perfectă a frumosului în pictură este fapta naționalității italiene și spaniole, și cea mai mare claritate a formei și a stilului, fapta francezilor, și niciodată la italieni și la francezi nu se va putea naturaliza filozofia lui Hegel, precum niciodată germanii nu au produs coloratura vie a picturii italiene, aceste osebiri fiind efectul unei predispoziții înnăscute. Limba este o reproducere credincioasă a acestei deosebiri. În vocabularul francez, italian, român sunt un șir de cuvinte a căror senzualitate oarecum pipăită nu-și află echivalent în nici un cuvânt german; și viceversa, sunt în limba germană cuvinte, mai ales noțiunile compuse, a căror abstracțiune este cu neputință de reprodus în limbile roman[ic]e. Orice încercare de a confunda aceste margini de abstracțiune produce o falsificare a geniului propriu al națiunii și rămâne neînțeleasă pentru marea majoritate a poporului, prin urmare este osândită în fapt. Dar nici în teorie nu se poate justifica: fiindcă nu ar fi drept să zicem că limba germană este preferabilă celei franceze sau viceversa. Francezii, cu plasticitatea lor, sunt incapabili de ultimile abstracțiuni ale filozofiei germane, dar au în limbă o calitate tot așa de prețioasă: limpezimea practică, pe când limbii germane în noțiunile ei cele mai eterizate îi lipsește tocmai controlul experienței sensibile și, prin urmare, siguranța adevărului. Filozofia lui Fichte este imposibilă în limba franceză, și, să o mărturisim cu sinceritate, francezii nu pierd prea mult prin aceasta. Așadar, noi nu suntem și nu putem fi chemați a introduce în spiritul român toate finețele idealismului terminologiei germane, și orice cuvânt german care trece peste nivelul mai coborât al abstracțiunii române trebuie să fie redus la acest nivel, chiar cu pierderea unui grad din idealitatea sa: idealitatea pierdută i se compensează prin mai marea lămurire și simplicitate ce dobândește. De exemplu: adjectivele din Foaia Societății bucovinene (pag. 215 din 1867): "Noi românii voim o viață națională conștiută și scoposită" ne par greșite în românește. Nemții zic cu deplină claritate zweckbewusstes Leben , dar pentru noi "viața conștiută și scoposită" este o abstracțiune fără înțeles. Noi nu putem zice decât "o viață națională care să-și cunoască scopul". Din aceeași cauză "Cultura specială de chemare" ne pare un germanism (Spezielle Berufsbildung). Și propozița cu care își începe Foaia Societății anul 1867: "Omul inteliginte, care a devenit la cunoștința conștiută, că are" etc. este un germanism neînțeles pentru români. Noi am zice: Omul, care începe să simtă sau să știe că are etc., dar niciodată: care a devenit la cunoștința conștiută. (Nemț. bewusstes Erkennen .) Ne mărginim la exemplele citate și terminăm aceste observări asupra germanismelor, provocând juna generație de autori români din Austria să părăsească direcția urmată pănă acum de jurnalele lor. În mijlocul luptelor de naționalitate, ce în imperiul austriac se agită mai mult decât oriunde, și în lipsa de o literatură română destul de bogată, compatrioții noștri de peste Carpați au îndoita datorie de a păstra cu scumpătate spiritul deosebit al limbii materne și de a nu-l falsifica prin elemente străine. Căci o cauză națională apărată cu o limbă stricată este pe câmpul literar o cauză pierdută și, desigur, cu "organe corporale", cu "muzică de pisici", cu "legători de atențiune", cu "cuțite canonice" nu vom putea întări împotrivirea patriotică în contra germanizării și maghiarizării din Austria. II [ modifică ] O altă grupare de greșeli caracteristice în numitele jurnale se deosebește prin disproporția între iuțeala gândirii și forma prin care se exprimă, atât în construcțiunea frazei cât și în întrebuințarea cuvintelor. Fraza nefiind decât exprimarea unei idei, înțelesul și puterea fiecărui cuvânt din ea se îndreptează numai după cuprinsul tuturor noțiunilor din gândire. Stilul prozaic este bun când între cugetare și propoziție este cel mai strâns raport de congruență: stilul devine greoi când numărul de cuvinte întrebuințat este prea mare pentru ideea ce au să exprime; stilul este exagerat când înțelesul sau intensitatea cuvintelor izolate covârșește intensitatea gândirii ce vor să exprime în împreunarea lor, stilul este prea restrâns — dar de acest extrem nu e de trebuință să ne ocupăm, căci în scrierile române de până acum nu credem că se va constata vreundeva o prea mare îmbelșugare de idei în comparare cu cuvintele întrebuințate. Ce e drept, întrebarea pusă în acest fel se apropie prea mult de ultimele margini ale unei critici îngăduite. Căci, în fine, stilul greoi provine din înțelegerea grea a celui ce scrie, și cine face vorbe multe la idei puține are o cauză foarte firească pentru aceasta. Însă din parte-ne ar fi o lipsă de rezervă neiertată când am numi această cauză cu adevăratul ei cuvânt și când am aplica epitetul respectiv la majoritatea jurnaliștilor noștri. Aceasta nici nu ne este intenția. Noi venim, din contră, a apăra inteligența colegilor de peste Carpați în contra propriului stil al d-lor, care o ascunde întrucâtva, și ne vom încerca să arătăm că este numai o rea deprindere în forma dinafară, și nu un defect al cugetării, care îi face să-și întunece ideile prin introducerea unor cuvinte pe cât logicește de prisos, pe atât urâte la auz. După cât am putut constata, cele mai obișnuite din cuvintele care îngreuiază stilul compatrioților noștri din Austria sunt pronumele acela în toate genurile și cazurile lui și conjucțiunea că și cumcă . Exemplele următoare pentru această eroare stilistică probează întinderea răului și trebuința de a-l stăvili odată. Începem citațiunile cu un pasagiu care are meritul de a fi în felul său un model foarte lămurit: Transilvania din 15 februarie 1868 scrie (pag. 74 și 75): "Comitetul cu privire la opul dlui I. Chițu decide, că acela să se retrimiță domnului auctor pe lângă observațiunile făcute la același din partea Comisiunii esaminatoare, compusă din unii membrii ai Comitetului, cu acea indigetare, că numitul domn folosindu-se de acele observațiuni, să-și prelucre opul în acel sens, și retrimițându-l la Comitet, acesta apoi îl va recomanda adunării generale." Se poate o propoziție mai grea la înțeles și mai urâtă la auz? și aceasta numai din cauza pronumelor nesfârșite acela, același, acea, acele, acel, acesta, a căror întrebuințare, în cazul de față, este cu atât mai inexplicabilă cu cât din nici un punct de vedere nu erau necesare, fiindcă fraza întreagă ar deveni mai simplă, mai clară și mai plăcută la auz înlăturând acele demonstrative. Pronumele demonstrative se pun pentru a îndrepta atențiunea în cazurile unde altfel ar rămânea nefixată asupra cuvântului important. Dar unde direcția este de la sine indicată prin celelalte cuvinte, îndreptările nu pot produce decât confuzie. Proverbul german: Sunt atâți arbori, încât nu mai vezi pădurea. Cele zise se vor ilustra și mai mult prin următoarele citațiuni: Telegraful român din 25 aprăilieî 1868: "O cestiune nouă se vede pe orizontul politic, și aceea este ceea a fortăreței Mainz." După logică și eufonie: O chestiune nouă se vede pe orizontul politic, aceea a fortăreței Mainz. Albina din 18 aprilie 1868: "Dr. Maniu e de părerea aceea, că emendamentul acesta e numai" etc. Mai românește: Dl Maniu e de părerea că acest amendament etc. Transilvania , no. 1: "Avem a înregistra împrejurarea cumcă dl Eötvös" etc. A înregistra împrejurarea cumcă...! Telegraful din 14 martie 1868: "De aci urmează și aceea că învățătura..." Adică: de aci mai urmează că învățătura. Federațiunea din 15 aprilie 1878: "Ne dăm un cont destul de chiar despre aceea, că ce va să zică când poporul francez este nemulțămit." Mai simplu: despre ce va să zică etc. Telegraful din 25 aprilie: "Cugetând acum puțin asupra lucrului, apoi venim la convingere..." "Apoi" e cam târziu; dacă se poate: îndată, și atunci nu se exprimă aparte, ci se zice: cugetând asupra lucrului, venim la convingere. Numai în stilul epistolarilor din Germania secolului 18 se mai află construcțiuni cu sintemal und alldieweil wir über die Sache nachdenken, alsdann gelangen wir zu der Ueberzeugung. Transilvania din 1 mai 1868: "Dl Vice-președinte a primit de la Excelenția Sa dl Președinte o scrisoare a dlui secretar privitoare la redigerea foii, cu acea însărcinare, ca aceea să se propună comitetului." Tot Transilvania din 10 ianuarie: "Propunerea însă cade prin acea declarațiune a dlui Chifa, că comisiunea respectivă încă nu și-a încheiat lucrările." Familia , pag. 143: "R. C., acesta e numele unui nebunatic din Viena, a fost fiul teatralist excelinte și a avut acea idee fipsă, că el e adunător de tesaure." Românește fără acea și fără el : a avut ideea fixă că e adunător de tezaure. Tot Familia , la pag. 144: "Vă rugăm să ne înștiințați încă odată, că cum să strămutăm adresa." Că cum să strămutăm o adresă! Albina din 17 aprilie 1868: "A. Csaky interpelează pe ministrul de interne, că pe care lege s'a bazat..." Că pe care! Telegraful român din 14 martie 1868: "După aceasta Parohul gr. or. din Romos Vasiliu Basaraba adause din parte-și cam următoarele: Ilustrisime domnule Comis-locuțiitor! Cu acela simț de respect îmi iau îndrăznire a face cunoscut, precum că și eu fiind ales ca deputat din Sc. Orestei spre a veni și a gratulá Ilustrății Voastre, pe lângă aceea că'ți poftim să trăești la mulți ani, îndrăznesc a'ți face cunoscut și aceea că înțelegând parochii noștri de legea gr. reser. din Sc. Oraștiei că sunt ales a'ți gratulá, m'au rugat, ca în numele d-lor se descoper Il. Voastre și acea dureroasă împrejurare" etc. După asemenea citări de stil îngreuiat, face o impresie îndoit de neplăcută în scrierile acestor jurnaliști exagerarea cuvintelor întrebuințate pentru a exprima lucruri simple de natura lor. Dar se vede că și aci, ca în toate lucrurile, un extrem greșit naște greșeala celuilalt extrem și mintea autorului, întârziată prea mult prin cuvintele sale de prisos, caută a-și răzbuna prin zborul fără de veste spre o idee nepotrivită în exagerarea ei. De exemplu, un corespondent al Albinei (de la 12 mai 1868) vrea să scrie ceva despre o societate de citire ce s-a înființat în Beiuș, și se exprimă așa: "Mult onorații patroni ai societății noastre de lectură (din Beiuș) doresc poate ferbinte unele înștiințări despre starea acelei Societăți." Dacă inimile patronilor de la Beiuș fierb numai la dorul de o înștiințare despre starea societății de lectură, în ce stare de temperatură se vor afla la întrebări mai importante? Nouă ne e teamă că celui ce fierbe la lucruri așa de mici nu-i mai rămâne la lucruri mai mari decât să se evaporeze cu totul. Când asemenea exagerări în expresiune ar fi izolate, nici nu ar merita vreo relevare critică. Dar o repetăm: numărul lor este așa de mare, încât au stricat stilul jurnalelor române, atât a celor austriece, cât și a celor din România, și ce este mai rău, cu cât lucrarea cere un stil mai simplu și mai rece, cu atât acele salto mortale de vocabular sunt mai dese. Se poate, de exemplu, închipui o scriere mai stâmpărată și mai diplomatică decât protocolul unei ședințe? sau o dare de seamă pentru intrarea banilor de subscripțiune etc.? Ei bine, tocmai asemenea prilejuri le caută jurnaliștii pentru a-și colora limbajul cu expresiunile cele mai vii. Transilvania (1 februarie 1868), continuând publicarea protocolului adunării de la Cluj din anul trecut, zice într-un loc: "Adunarea primește ambele aceste propuneri între cele mai sincere și însuflețite aclamațiuni; și când vine a'și descoperi aci votul său de mulțumită profundă tuturor locuitorilor români de Clușiu, precum și d-lor diletanți, ce luară parte în concert: cu bucurie răpesc ocaziunea a însemna pe aceste pagine mai vârtos două nume, numele grațioaselor domnișoare Aurelia Popu și Isabela Vasiciu , dintre care una mai întâi ne încântâ prin jocul său pre forte-pian, executat cu desteritatea unei artiste, ear cealaltă ne farmecâ prin frumusețea melodielor" etc. În Federațiunea din 9 mai 1868 se vorbește de o altă societate de lectură, în care se propune a se lua nu știm ce măsură secundară, "propunere pe lângă care se alipiră cu înfocare inimile membrilor". Transilvania , într-un prea faimos discurs asupra literaturii române și lipsa unei istorii critice a literaturii române , zice într-altele (numărul din 15 februarie 1868): "Din aceste înșirate până aci, deși numai pe scurt și așa zicând ca prin treacăt, v'ați putut convinge, Domnilor! că avem și noi literatură și încă ce literatură! Însemnată prin anticitatea sa, remarcabilă prin estensimea sa și demnă de considerat prin prestanța sa! Ce nu avem, ce ne lipsește dar? Nu avem, ne lipsește, domnilor, un panteon, unde atleții adormiți ai literaturii noastre să-și afle recunoștința și remunerarea meritată, și lângă tipurile lor să vedem strălucind acolo icoanele atleților, cari sunt în viață și lucră încă, ca văzând exemplele lor mărețe, să învățăm" etc. În același discurs aflăm fraza: "Să punem o sărutare fierbinte și pe modesta cruce a poetului Ioan Văcărescu . El a cântat amoarea, poharul, primăvara, gloriile pierdute. Și când cânta naționalizmul, părea că auzi umbra plângândă a lui Stefan pe ruinele mucezite ale patriei căzute." Miraculoase exemple de astă manie a exagerării se află în scrierile beletristice, în Familia , în nuvela dlui Marinescu, Petru Rareș , în almanahul de la Oradea-Mare, Fenice etc. În acest din urmă, dacă ne aducem bine aminte, se povestește iarăși, pe lung și pe larg istoria propriei sale înființări, și se spune, între altele, că "chestiunea vitală a almanahului flăcărá necontenit pe buzele conducătorului" etc., etc. În chiar interesul jurnaliștilor români din Austro-Ungaria noi nu putem decât să ne exprimăm părerea de rău la aflarea unor asemenea abateri stilistice. Căci din cauza lor foile de peste Carpați nu vor putea pătrunde niciodată în masa poporului și nu vor avea, prin urmare, nici o înrâurire asupra societății române. În starea de față a culturii noastre este încă o chestiune controversată, dacă prin literatură îndeobște, fie cea mai bine scrisă, putem produce cu oarecare siguranță o deșteptare a simțului de viață în poporul român. Dar ceea ce e sigur și mai presus de controversă este că niște scrieri pline de germanisme, de exagerări și de confuzii stilistice, ca cele arătate, nu pot avea nici cel mai mic rezultat pozitiv asupra națiunii noastre. Și aceasta este o daună cu atât mai mare cu cât de altminteri jurnalele române din Austria se deosebesc prin silința neobosită, prin regula și consecința cu care își urmează fiecare direcția sa politică. III [ modifică ] Ne rămâne a vorbi, în fine, despre ceea ce am numit falsa originalitate în limba jurnalelor române austriece. Cu această numire am voit să calificăm atât introducerea de prisos a cuvintelor noi acolo unde avem alte cuvinte vechi cu același înțeles, cât și întrebuințarea nemotivată de cuvinte vechi pentru alt înțeles decât cel obișnuit. Prin urmare, nu orice introducere de cuvinte noi și orice aplicare de cuvinte vechi la înțelesuri noi constituie o originalitate falsă, ci eroarea se comite numai acolo unde introducerea este de prisos și aplicarea falsă. În cazurile din urmă însă ne credem cu atât mai mult datori a combate o asemenea tendință spre invențiuni noi cu cât fenomenul ei nu este izolat, ci stă în raport cu un șir de alte procedări analoage în literatura noastră. Aceeași originalitate falsă a autorilor și aceeași tendință de a schimba toate o întâlnim și în sfera gramaticală și pe tărâmul discuțiunilor ortografice. Greșeala fundamentală în toate acestea provine din necunoașterea valorii proprii ce o are limba unui popor. Limba în orice manifestare a ei, în gramatică ca și în expresiuni și idiotisme, este un product necesar și instinctiv al națiunii, și individul nu o poate niciodată modifica după rațiunea sa izolată. Fără îndoială, limba nu există decât în rațiunile indivizilor și toată viața îi este atârnată de cugetarea și reproducerea în mințile generațiunii prezente și a celor viitoare. Însă această viață în esență nu este reflexivă, ci instinctivă, și se produce în majoritate cu forța fatală a legilor naturale, și nu după arbitrul reflecțiunii individului. De aceea, limbile s-au înavuțit și se înavuțesc totdeauna prin scrierile poeților geniali, care, fără a se gândi la teoriile lingvistice, se exprimă după simțământul ce-l au despre ceea ce este potrivit cu limba lor; dar nu se înavuțesc niciodată prin filologi, prin membri de societăți academice etc., al căror studiu reflexiv îi face capabili de a afla legile ascunse ale simțământului după care poporul cu poeții săi și-a creat și-și mărește limba, dar îi face totdeodată prin chiar faptul acestei reflecțiuni incapabili de a o forma și reforma din nou. Singurul rol ce scriitorii reflexivi, filologii mai întâi, dar apoi și ceilalți proza[tori] ai științei îl pot avea în privința limbii lor materne este de a i se supune fără împotrivire, de a o recunoaște ca autoritate legală a naturii proprii a poporului lor. În această privință ei se află în pozițiunea oamenilor de știință fizică, a căror chemare este de a descrie fenomenele și de a le explica, constatându-le legea după care se conduc, iar nu de a face ipoteze despre ceea ce ar fi trebuit să fie acele fenomene. Ce am zice de un astronom care, în loc să ne explice legea lui Jupiter, ne-ar spune că Jupiter, după calculul lui, s-ar cuveni să se miște mai bine între Mercur și Venus decât între Mars și Saturn? Tot așa de nepotrivită ne pare procedarea filologului care ar voi să ne silească astăzi să zicem ursili în loc de urșii , sau ul Domn în loc de Domnul , sau meniciune în loc de menire , motivând asemenea schimbare prin faptul că așa i se pare lui mai rațional. Singura rațiune de îngăduit în această materie este uzul poporului, care face lege și care își are totdeauna cauza lui binecuvântată și mai profundă decât rațiunile filologilor. Astfel, scrierile care se încearcă a silui o limbă, precum sunt, de exemplu, la noi Tentamen criticum al lui A.T. Laurianu, Gramatica dlui Cipariu, Dicționarul academic Laurianu-Massimu, nu merită să fie calificate decât de curiozitați literare, fără valoare practică în ceea ce privește direcția lor originală la formarea limbii. Între forma lingvistică ce unui individ îi pare mai rațională și între forma obișnuită în dialectul cel cult al poporului nu este iertată nici măcar șovăirea. Forma individuală trebuiește înlăturată și uzul trebuiește primit ca lege superioară. Este de cea mai mare importanță pentru direcția sănătoasă a unei literaturi de a se pătrunde de acest adevăr. Căci în opoziția dintre formele gramaticale sau expresiile lingvistice originale primite de un număr mărginit de autori și dintre formele și expresiile obișnuite în dialectul cult al poporului, limba poporului rămâne totdeauna deasupra, și nu este exemplu în istorie ca vreodată să se fi întâmplat altfel. Rezultatul necesar este, dar, că o literatură scrisă în asemenea mod rămâne înapoi și se pierde pentru popor, și că acesta își continuă calea sa fără a se putea lumina de învățătura altmintrelea poate folositoare a literaților săi. Când astfel de originalități se produc în scrieri ca cele citate ale dlor Laurian și Cipariu, eroarea, deși nu rămâne mai puțin eroare, arată totuși studiul răbdător și consecvent din care a izvorât și, scuzând prin aceasta pe autorii săi, poate produce prin luminarea altor întrebări de-alăturea oarecare folos. Dar când se vede mania originalităților din partea multor autori ai noștri, care poate niciodată nu au gândit cu seriozitate asupra inovațiunilor ce le încearcă, ci le introduc numai din deprinderea necoaptă de a face altfel decât cum face toată lumea, atunci arma adevărată ce li se cuvine nu este cercetarea serioasă, ci persiflarea satirică, precum a încercat-o domnul Alecsandri, și locul propriu pentru ilustrarea acelor elucubrațiuni originale ar fi scena comică sau jurnalele de felul Ghimpelui și al Nichipercei . Câteva exemple vor arăta că această judecată nu este prea aspră. "Junele poet de peste Carpați, dl J. C. Fundescu, autorul frumoasei poezii Florica , publicată într-unul din numerii trecuți ai foii noastre, reintornând din străinătate petrecu o zi în jurul nostru și avu frăgezimea de a ne promite conlucrarea sa." Așa cetim într-o pagină 411 a Familiei . Lăsând la o parte imaginea petrecerii domnului Fundescu în jurul colaboratorilor Familiei , ne întrebăm numai ce însemnează "frăgezimea unui poet de a promite o lucrare"? Adjectivul fraged prin uz convențional se poate aplica și în înțeles mai ideal. Dar substantivul frăgezime aplicat în sfera ideală își aduce cu sine tot parfumul meseriei de la care este împrumutat și dă frazei întregi un aer de măcelărie. Și apoi ce construcțiune este aceea a verbului reintornare ! "Dl Fundescu reintornând din străinătate"? Reintornând pe cine? Pe sine însuși? Atunci românește se zice reîntornându-se , cu construcțiunea reflexivă. Asemenea pe o pagină 144 a aceluiași jurnal se zice: "Forcade reintorcând din Veneția a nebunit." Românește: reîntorcându-se. Nu cumva Familia are dorința originală de a stârpi verbele reflexive din limba română? Pentru a ne despăgubi, Federațiunea din 9 mai anul 1868 introduce un reflexiv acolo unde nu trebuie să fie: "Oare putem noi să ne uităm de acele zile?" Românește uităm ceva și ne uităm la ceva , dar nu ne uităm de ceva . În același număr vorbește Federațiunea de un "document de concesiune referitoriu la calea ferată dela Oradea-Mare". Noi am apucat odată a zice relativ , precum zic toate limbile romanice. Pentru ce să inventăm cuvântul referitoriu ? și, nota-bene, când document referitoriu este un nonsens? Un om poate fi referitoriu, formă activă, dar un document este numai relativ, formă pasivă. Însă dacă originalitatea a născocit forma de referitor în loc de relativ , o compensează prin o întoarcere inversă a altei expresii obișnuite. După ce toți ne-am obișnuit să zicem o ofertă de bani , aflăm în Albina din 12 mai: "Consemnarea bunevoitoarelor oblate în favoarea Alumneului roman." Și expresia bunevoitoare este falsă. Noi zicem bunăvoință , însă zicem binevoitor, binevoiește . Cu drept cuvânt; căci substantivul se califică prin adjectiv, dar adjectivul și verbul se califică prin adverb. Prin urmare, oblata bunăvoitoare este o eroare atât în contra obiceiului cât și a gramaticei. Dar, ce e drept, e originală! Verbul ferre mai are și altele de suferit în jurnalele austriece. În no. 1 al Transilvaniei citim despre "Referata dlui secretar", unde obiceiul întrebuințează forma pasivă relațiunea sau, când aceasta e ambiguă, raportul. Referata are pentru noi un aer disprețuitor. Transilvania nu fuge de cuvântul raport , căci îl vedem întrebuințat în același număr mai la vale; însă această concesiune la uzul comun ne-o răscumpără și aci prin adjectivele baroce cu care își însoțește substantivul: "un raport informativ și opinativ ". În Federațiunea din 9 mai citim trei expresii stranii de același fel: "Protocolul ședinței trecute se străpune casei deputaților" și apoi "Moțiunea să se transpună la Ministeriu", și, în fine: "Se decide îndrumarea epistolelor la comisia de zece inși". Nu cunoaștem ce păcate are verbul a trimite de se ferește dl colaborator al Federațiunii cu atâta stăruință de el și-l înlocuiește cu expresii care de care mai extraordinare? Ce e drept, după mulțimea sinonimelor se judecă bogăția unei limbi și gradul de finețe al deosebirilor intelectuale într-o națiune. Dar aceasta este un fapt care se află sau nu se află în masa poporului, și dacă nu se află, nu se poate crea în mod artificial de fiecine. Este o procedare nevrednică și neadevărată, când își dă cineva aerul de a avea mai mult decât are. Deosebiri fine ale noțiunilor, care trec peste sfera uzului primit în popor, sunt iertate numai în tratate științifice, și atunci întrebarea încetează de a fi li[ngv]istică, căci pentru cuvântul cel nou se dă o definiție proprie a lui și, prin urmare, s-ar putea numi tot așa de bine X sau Z. În același număr "În fiecare ședință ne surprind șese până în zece membri cu opuri frumoase originarie, cu poezioare mândre și cu traduceri bune." Noi zicem: șase până la zece membri, dar nu până în. "S-a dețermurit", cu înțeles de: s-a hotărât, pe când înțelesul propriu al cuvântului dețermurit ar fi mai curând s-a mărginit, s-a îngrădit . "Numărul din Musa română a eșit și suntem foarte îndestuliți." Limba de rând zice mult mai bine mulțumiți; îndestuliți este un compliment îndoios pentru numărul 1 al acelei muze române. Într-o conversare cu cititoarele, în Familia , se zice: "De aceea vă spun din capul locului, să nu vă mirați, de cumva veți căsca prea des cetind aceste orduri." Ordurile Familiei însemnează rânduri. Telegraful din 25 aprilie vorbește de "Mișcămintele politice", adică mișcările. "Parte integritoare", expresia consacrată din franțuzește este parte integrantă . Când ar zice Telegraful : intregitoare , ai crede cel puțin că vrea să romanizeze forma; dar integritoare nu are nici un motiv binecuvântat. După aceeași analogie am trebui să zicem delict flagrator în loc de flagrant. Tot așa aflăm mai jos "Putere impunătoriă", în loc de impozantă. Dar apoi și "Prusia reprezintantă a întregului." Va să zică nu este antipatia în contra formei ant , ci numai tendența de a vorbi altfel de cum vorbesc ceilalți. Foaia Societății din Bucovina vorbește de "tineri capaci". O farfurie poate fi capace , un tânăr este capabil . În Albina din 15 aprilie: "A dăruit două stele de metal pentru instinctul emulațiunei (la școlari)", adică pentru instigarea. "Steagul s-a binezis ", adică s-a binecuvântat. Transilvania din 1 mai: "Comitetul fu așa zicând improvizat cu punctele dechiarațiunei dlui secretar, neavând comitetul timp a cugeta cu seriozitatea cerută asupra acelora." Comitetul improvizat cu puncte însemnează că punctele s-au proclamat în pripă membri ai comitetului. Înțelesul însă este: Comitetul fu surprins prin. Transilvania în no. 1 din 1 februarie: "Domnul I. R. pledează pre lângă propunerea dlui dr." A pleda pe lângă o propunere! "Aceia, cari se cuprind cu asemenea lucrări", adică se ocupă de. "Dl B. ia cuvântul și între atențiunea generală aduce la cunoștința adunărei." Între atențiune? "Se rapoartă și despre fondul destinat pentru eternizarea memoriei laureatului poet Andrei Mureșanu." Aci originalitatea este de scuzat. Limba română, cu bunul-simț profan ce o caracterizează, nu ar fi aflat niciodată în vocabularul ei cel de rând un cuvânt vrednic de a exprima o idee așa de încântătoare în originalitatea ei! Ce simptom admirabil al timpului! Fonduri pentru eternizarea memoriilor! Imortalitate după măsuri și greutăți! "Membrii asociației se adunară împreună cu un număr respectat de oaspeți." Număr respectat? Poate respectabil. Telegraful din 14 martie: "Treaba chestionată nu se va decide." Adică treaba în chestiune. Ce înțeles poate avea treaba chestionată ? Multă supărare face acelor jurnaliști și cuvântul francez . Francez e un cuvânt bun românesc, obișnuit de mult timp în România liberă, format după analogia curată a limbii noastre, Genova — genovez, Olanda — olandez etc. Dar aceasta nu-l apără de respingerea confraților de peste Carpați, care caută care de care numiri mai originale pentru a-l înlocui. Transilvania vorbește de un poet franc; Albina de o parte francească , alții de francic , alții de franco galic , și cu toate aceste francez este și rămâne cuvântul cel mai bun. Franco-galic se rapoartă la timpurile evului vechi și nu se potrivește cu însemnarea actuală, iar franc, francesc, francic sunt de-a dreptul false, referindu-se la franci, seminție germană ( Franken ), și nu la francezi ( Franzosen ). Transilvania în primele sale numere publică o privire fugitivă peste literatura română , în felul ei un model caracteristic. Autorul din extase în extase ajunge la culmea sublimului, face și pasul despre care vorbește răutăciosul proverb francez și conchide că noi avem eroi și literatură în calitatea și cantitatea dorită și că acum ne lipsește numai un Plutarch și o Istorie critică a literaturii naționale (pag. 84). Aceste idei sunt exprimate într-un stil a cărui originalitate se va aprecia din următoarele două probe: "Enache Cogălniceanu, eroul de pe urmă al cetății naționali în Moldo-România, a depus trompeta sa." Și în partea finală: "Eacă colea falanga politicilor și a publiciștilor...: mai colea alții, care își culeg merite pe câmpul verde al științelor naturali; alții cari asudă pe piscurile țepeșe ale filosofiei" etc. Să mai continuăm cu citațiunile? Să mai vorbim de lucrățivitatea științală, de limba propunețivă și ființală, de meniciunea și de repețiciunile , de așezămintele pusățive ale Foaiei din Bucovina, care urmează îndemnul dlui Aron Pumnul? Credem că exemplele de pănă acum sunt de ajuns și că cititorii sunt puși în stare să judece înșii în cunoștință de cauză despre dreptatea unei împotriviri critice în contra degenerării limbii din jurnalele austriece. Această datorie odată împlinită, putem recunoaște fără rezervă că publicistica română în Austria se află într-o poziție mai grea decât cea din România liberă, prin elementele străine în mijlocul și în contra cărora este silită a se lupta. În această împrejurare, scriitorii jurnalelor politice (dar nu ai celor literare) vor putea afla o scuză pentru neîngrijirea formei sub care își prezintă ideile — o scuză, nu atât înaintea publicului, cât mai mult pentru liniștea conștiinței d-lor private. Căci înaintea publicului și privind lucrul în sine însuși, precum trebuie privit, fără considerări personale, cerința unei limbi curate este o cerință absolută, de la a cărei împlinire nu se poate dispensa nici un jurnal care își respectă publicul sau cel puțin se respectă pe sine însuși în misiunea ce și-a ales-o de a fi conducător poporului pe calea progresului național. Vezi și [ modifică ] Critica in „Convorbirile literare” — replica lui George Bariț la acest articol. În contra direcției de astăzi în cultura română - răspunsul lui Titu Maiorescu la replica lui G. Bariț.


content:
I [ modifică ] — A critica este ușor; e greu a face mai bine. — Fără îndoială. Dar de aci nu urmează, precum par a crede cei ce ne întâmpină cu asemenea opinii noi, că a critica este de prisos. Ușoară sau nu, critica a fost și va rămânea o lucrare necesară în viața publică a unui popor. Înțelegerea răului este o parte a îndreptării. Din acest punct de vedere, înființarea unei reviste ( Convorbiri literare ) cu o tendință critică mai pronunțată ne pare a împlini un gol lăsat în mica noastră mișcare literară. În adevăr, publicistica română prezintă deocamdată în tonul și maniera criticilor sale spectacolul a două extreme greu de împăcat. Foile politice, cu prea puține excepții, sunt pline de personalități la adresa celor ce susțin o opinie contrară, jurnaliștii se tratează de inimici, nu de adversari, "oameni corupți, trădători de patrie", în timpul din urmă "conspiratori austro-maghiari", sunt epitetele obișnuite cu care un partid atacă pe calălalt, și, fiindcă acesta răspunde tot așa celui dintâi, publicul cu bun-simț a sfârșit prin a le crede pe amândouă și s-a depărtat cu oarecare dezgust de la asemenea polemici fără demnitate. În sfera literară procedarea este tocmai contrară. Aci toți autorii par a fi, dacă nu amici, cel puțin camarazi în înțeles de camaraderie. Unii caută a întrece pe ceilalți în atribute lingușitoare, și în literatura română nu se află decât poeți și prozaiști admirabili — în genere, capete de geniu. Și fiindcă toți se ilustrează cu atâta mărinimie unii pe alții, publicul cu bun-simț a sfârșit prin a nu crede pe nici unul și a se depărta cu același dezgust de la o asemenea "societate lăudăcioasă", cum o numește dl I. Negruzii în "poeticale". Explicarea citatei deosebiri între maniera scriitorilor politici și a celor literari ar scoate articolul nostru din marginile exclusive ale Convorbirilor literare , care au binevoit a-l primi în coloanele lor. Trebuie să ne îngrădim în sfera curat literară. Dar și aci am aduce o probă de prisos când am voi să mai cităm întregul șir al încercărilor de mistificare îndreptate în contra opiniei publice, de la celebrarea lui Țichindeal pănă la încrederea formulată în o adunare solemnă a unei asociații de cultură, că după ce avem "o literatură însemnată prin anticitatea sa, remarcabilă prin estensiunea sa și demnă de considerat prin prestanța sa", ne lipsește "un panteon, unde atleții adormiți al literaturei noastre să-și afle recunoștința și remunerarea meritată, și lângă tipurile lor să vedem strălucind acolo și icoanele atleților care sunt în viață și lucră încă". [1] Va fi deajuns să caracterizăm numai creșterea acestei mișcări nesănătoase, și ca măsură a judecării simptomelor vom lua raportul în care scriitorii noștri pun cultura occidentală cu propria noastră cultură. Pe treapta dintâi noi căutăm numai să imităm. Recunoaștem superioritatea străină, însă ne dăm aerul a păși tot în direcția ei și a o ajunge cât de curând, și, confundând extensiunea cu intesivitatea și cantitatea cu calitatea, ne grăbim a arăta rezultatele dobândite. O lucrare caracteristică pentru această treaptă este Lepturariu rumânesc al lui A. Pumnul, de la Cernăuți. În gimnaziile austriece există pentru literatura germană o carte de lectură întocmită de un Mozart, în care se află culese bucăți de model din poezia și proza germană. După deosebitele clase, materia e deosebită, în volumele din urmă sunt adăogate tratate estetice și biografii scurte ale autorilor celor mai renumiți. Pentru a înzestra și cursul de limba română din gimnaziile bucovinene cu o asemenea carte de lectură, răposatul A. Pumnul a publicat nu mai puțin decât 6 volume de exemple din literatura noastră, cele din urmă cu notițe biografice asupra celebrităților române! 6 volume de modeluri literare la români? Mare descoperire și grea, în aparență. Dar când te uiți mai de aproape, te miri de ce au ieșit numai 6 volume. Căci în această colecție, după cum se vede, sub literatură se înțelege adunarea tuturor literelor tipărite și chiar netipărite, și în acest chip se puteau umple zeci de volume cu extracte de aceeași valoare. În partea I a tom. IV, unde ajung citatele literare pănă în secolul nostru, întâlnim la pagina 104 pe literatul român Ioan Pralea 1 . O notiță biografică ne spune că acest Pralea a fost "cu un spiret plin de artele frumoase: poet, muzic, arhitect, croitor, ciobotar și aflător de lucruri nouă. Spiretul lui țintea la universalitate" și cu un cuvânt, că era "un bărbat genial și ciudat în felul său". Despre cel dintâi din aceste adjective nu vedem probe în citările ce urmează, dar cel de al doilea se explică. Căci ni se înfățișează întâi un psalm, care începe așa: [2] Într-o seară a "Junimii" la Iași ne povestea Alecsandri despre Pralea. Pralea locuia în Iași pe șesul Bahluiului lângă mănăstirea Frumoasa. În odaia lui își alcătuise un pat mișcător, scânduri atârnate la părete, ce le tot schimba după direcția soarelui și pentru care își bătuse câțiva pari în zid după punctele geografice. Pe lângă acești pari se mai aflau în părete un șir de cuie de lemn, bătute în linie dreaptă de la ușă și pănă la locul unde se întâmpla să-i fie patul în acea zi. Când intra Pralea în odaie seara, pentru ca să se culce, începea să se dezbrace la ușă, și de cuiul dintâi își acăța căciula, și așa mai încolo, de fiecare cui câte o parte a îmbrăcămintei, pănă când ajungea la pat în starea lui Adam. Dimineața începea apoi procedura inversă și, descuindu-și veșmânt după veșmânt, ajungea gata la ușă. Pentru asemenea anecdote era bun Ioan Pralea. Cine ar fi crezut că va ajunge și model de literatură într-un "lepturariu" gimnazial! Doamne-Dumnezeul mântuirii mele, Ziua, cum și noaptea ți-am strigat la grele, Intre-ți înainte a mea rugă, bunul: Urechia ți-o pleacă rugii mele, unul. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Cu cei ce-s în groapă socotit fui troinic, Om neajutatu-s între cei morți volnic, Depărtați de mine ai mei cunoscuți, Au-mă de ură și rămâi cu muți. Apoi vine Viața și vitejia lui David , care se termină astfel: Eșii spre întâmpinare Ear smulgându-i lung-lat-taiul, La filisteanul cel mare Pre Criș ceva mai scurtaiul. Și pentru a lui lungime Și am ridicat ocara, Sudui-mă cu asprime. Și așa am scăpat țara. Curios om răposatul Pralea! Însă după desrierea dlui Pumnul înțelegeam că începe secolul al XIX-lea al scriitorilor noștri, fiindcă este o figură tipică pentru mai toți. Mai toți suntem spirite universale, ca Pralea, și, ca dânsul, bărbați geniali, însă cam ciudați în felul nostru. Pe lângă acest faimos literat aflăm pe dr. Vasile, sau cum zice dl Pumnul: Văsiliu , Pop, "un bărbat deștept și plin de zel..." apoi pe George Săulescu, Vasile Ianovici e tutti quanti pănă la dl A. Densușanu. Cu o lungă biografie, de patru ori mai lungă decât a lui Grigore Alexandrescu, și în care ni se povestesc multe intrigi călugărești[3] , figurează între poeți Neofit Scriban. Neofit Scriban model de literat român? Cum nu! La pag. 216 vedem lista operelor sfinției-sale "științale și literale", peste tot 14 numere, însă bine cifrate ar ieși mai multe, căci no. 10 cuprinde "mai multe deșertăciuni (citește: disertațiuni) politice, mai multe cuvinte și cuvântări; toate în număr mai bine de 60". Cu părere de rău aflăm că din aceste cea mai mare parte încă nu s-au publicat! Și între celelalte 14 numere sunt vro câteva afectate de aceeași soartă. Cum se vede multe opere ale acestui literat se țin de literatura nepublicată. Păcat că nu se țin toate de această literatură! Cel puțin dacă este să le judecăm după proba de la pag. 217 și 218 ale Lepturariului. Acolo se află o poezie a părintelui Scriban, scrisă cu ocaziunea sfințirii temeliei de la arcul care împreunează cele două binale ale liceului din Iași. Poezia începe așa: Oh! obiect de veselie și de întristare plin! O! lucrare, care mesteci bucuria cu suspin și are refrenul: Veselia și mâhnirea deodată o ocupează, Că în om e mestecare de moarte și de viață. În tomul III întâlnim între literați pe Daniil Scavinschi . O mică probă din acest autor hazliu, dar cam vulgar, merită poate un loc într-o chrestomație română. Dar dl Pumnul consacră pentru scripturile lui nu mai puțin de 76 de pagini din Lepturariu . La pag. 402 începe traducerea lui Democrit cu următoarele versuri de introducere ale domnului Scavinschi: A lui Democrit ce vesel întâmplare comicească De Regnard alcătuită în limba cea gălicească, Dar astăzi este tradusă întru această rumână Seminarului central din Mon. Socola ca să ocupe acolo catedra de istorie universală, unde a rămas pănă la 1854, când iarăși, printr-o intrigă mitropolitană, condusă de preasfințitul Suhopan, fu nevoit a demisiona" etc. Cel mai mic defect al acestei narațiuni este neadevărul. Întrebarea cea mare este dacă e iertat a trata asemenea lucruri într-o carte de școală? Să nu uităm că păr. Suhopan trăiește încă, și în timpul publicării Lepturariului era profesor de teologie la Universitatea din Iași. Pentru obșteasca plăcere de a unui tânăr mână, De un Dăniil Scăvinschi cel mititel la statură, Pe care plăcu naturii a-l lucra-n miniatură. Mai înainte se află curioasa călătorie la Borsec , în care Scavinschi se vede foarte maltratat de tovarășii săi de drum, boierii Vasilică Milu, aga Costache, hatmanul Palade cu cocoanele lor și care se termină așa: La Borsec, cu feredee, cu mese, cu adunare, Se uitase mai cu totul a drumului supărare. Adeseori făcea baluri nobilimea ungurească Să le pară mai plăcută clima acea chiar ursască. Făceau și plimbări cu toții pe jos pe la sticlărie, Ba încă și peste munte până la o vizunie... Săvârșind deci toată cura în cinci săptămâni de zile, Trimețându-ni-se caii de paharnicul Vasile, Ne-am pornit cătră Moldova cu nespusă nerăbdare, Ca să-ajungem pe acasă mai curând fieștecare. După aceste probe credem că cititorii ne vor scuti de a le mai culege și alte flori din câmpia Lepturariului românesc , și nu ne rămâne decât a dori studenților din Cernăuți să se înveselească cât se poate de mult cu asemenea modeluri de stil, dar să le imiteze cât s-ar putea mai puțin. Alecsandri, Bolintineanu, Grigore Alexandrescu, Constantin Negruzzi pot servi de model în multe poezii ale lor; dar cât pentru ceilalți, să ne întoarcem mai bine la traduceri din cartea dlui Mozart și din alte antologii străine, pănă când vom avea noi înșine o literatură mai îmbelșugată. [5] Pe a doua treaptă a cochetării cu alte literaturi, noi nu suntem numai imitatorii încă slabi, ci începem a ne crede ajunși la un nivel egal și provocăm compararea cu Occidentul cel cult. Caracteristică pentru această treaptă este opinia ce Societatea academică română din București, de la care Gazeta Transilvaniei din 6 august 1869 așteaptă "cu mare sete urdirea grandeței romane antice", a publicat-o asupra gramaticelor prezentate în anul trecut la concurs. Lucrarea premiată a fost cea cu deviza si consuetudo vicerit etc., ce s-a văzut apoi a fi a dlui Cipariu. Academia începe lauda acestei scrieri în următorul mod: "La operatul care porta deviza Si consuetudo vicerit, vetus lex sermonis abolebitur comisiunea s-a aflat facia cu una lucrare în adevăr seriosa, consciinciosa și plena de profunda erudițiune și vaste cunoscentie asupra obiectului, lucrare care ar face onore și literaturelor celor mai avute și mai dezvoltate în această parte a filologiei și pre care orce academie ar potea-o încorona cu amendouă manele". De unde o știe, de unde o poate ști aceasta Academia din București? Că o gramatică a domnului Cipariu va fi "în adevăr serioasă", aceasta o crede ușor oricine cunoaște lucrările distinsului nostru filolog. Dar ce caută aci academiile străine? Nouă ne-ar părea mult mai cu tact a lăsa în judecata "literaturilor celor mai avute" înșele, dacă ele s-ar simți onorate de lucrările noastre, și întrebarea dacă o academie străină ar încorona gramatica ieșită din Academia Română se cade a fi dezlegată nu de Academia Română. Atât pentru bună-cuviință. Cât pentru stil academic, suntem la toată întâmplarea de părere că atunci când o academie occidentală va veni să-și exprime aprobarea ei pentru cartea dlui Cipariu, o va face cu o metaforă de mai bun gust decât încoronarea cam pripită "cu amândouă mânile", la care aspiră "academiciăeniî i din București. Între acești academiciăeniî nu vedem încă figurând pe dl Justin Popfiu. Cu toate acestea, d-sa are bunavoință a ne spune ( Poezia și proza , I, 146) că "lira română de sub degetele lui Murășanu, Sion, Tăutu, Baronzi se aseamănă cântărilor lui Orațiu și Dante". Dante și Baronzi! După această declarare patriotică, nu ne îndoim că dl Popfiu va fi D-sa celebrat între "anteluptătorii națiunii" și va deveni cât mai curând membru al Academiei Române. A treia treaptă a relațiunii noastre cu literaturile străine este cea mai înaltă. Ajunși pănă aci, noi răspândim încrederea că am întrecut cultura Occidentului și susținem pe toate tonurile că, prin un privilegiu special al naturii, tot ce iese din capul nostru este mai presus decât tot ce se află în capetele altor popoare. O foaie în multe privințe interesantă și care caută a se menține mereu la înalțimea acestui punct de vedere este Adunarea Națională , jurnal nou și serios din București. În numărul de la 8 iunie 1869 găsim acolo un foileton al dlui Vasile Alexandrescu-Ureche, intitulat: Văcărescu și Goethe din care scoatem următoarele: "Mai multe din poemele (lui Văcărescu) sunt pline de reminiscinți de la scriitorii germani; câteva sunt chiar imitațiuni de la Goethe... Când Văcărescu traduce numai, noi nu-l cunoaștem, când însă numai construează cu material împrumutat, atuncea el este mare. Iată un singur exemplu, dar care va lămuri vercui cine-i Văcărescu, alăturea chiar cu marele Goethe." Apoi se citează cunoscuta poezie a lui Goethe: Ich ging im Walde Im Schatten sah ich So für mich hin Ein Blümchen stehn, Und nichts zu suchen, Wie Sterne leuchtend, Das war mein Sinn. Wie Äuglein schön etc. Și apoi urmează imitarea lui Văcărescu și observările Adunării Naționale : Într-o grădină, S-o tai? —Se strică! Lângă-o tulpină, S-o las? — Mi-e frică Se află o floare Că vine altul Ca o lumină... Și mi-o ridică! "Suntem oare pretențioși proclamând superioritatea poeziei lui Văcărescu? În ea se simte și dilema neresolută ce face poetul cu floarea, s-o taie sau s-o lase, satisface, incântă anima. La Goethe e germanul practic, el desleagă dilema ca un grădinar de la Erfurt: scoate floarea cu rădăcină cu totul și o resădește în grădina frumoasei sale case... Bravo omul practic! Bravo grădinar ales! Dar sublim este: S-o tai? — Se strică! Că vine altul — Și mi-o ridică! S-o las? — Mi-e frică Goethe și Văcărescu? âHraclhV cai piJhoV? 1 Goethe, un om practic, și Văcărescu — un poet sublim?... Cum spuserăm, Adunarea Națională e o foaie foarte interesantă! În numărul din 6 iulie 1869, același domn Alexandrescu-Ureche vorbește de noua expozițiune de opere artistice la muzeul din București, care este așa de frumoasă, încât nimeni n-a putut ieși de acolo "fără ca cu inima plină de recunoștință și speranță să strige o dată mai mult: Intrând în descrierea celor expuse, autorul ne zice: "Nu știm care din sculptură și pictură poate reclama preferința noastră. Sculptura totuși ne-a lovit mai mult atențiunea, pentru că ea este încă cea mai înapoiată în renașterea noastră artisticunea, ea care altădată a creat sublime adornamente de temple la Argeș și Trei Erarchi, ea care a creat porți de altare și de biserici ce ar face invidioși pe Nicolae de la Pisa, pe Giotto, pe Cimabue ." Nicola Pisano și Giotto invidioși de sculptura și arhitectura noastră? Dacă e vorba să gratificăm numaidecât pe vreunul din acești italieni cu vițiul invidiei, atunci unica probabilitate ar fi pentru Cimabue, care, fiind ilustru în pictură, și nu în arhitectură, poate tot s-ar mulțămi să fi făcut măcar biserica de la Trei Ierarhi. Ne pare folositor să arătăm prin mai multe citări că această glorioasă încredere în sine nu se mărginește la câteva exemple izolate, ci se produce așa de des în scrierile române, încât pare a fi una din tendențele caracteristice ale spiritului public. În Foaie pentru minte, inimă și literatură se află publicată o biografie a lui Vasile Fabian (Bob) , care e reprodusă in extenso în tom. III al Lepturariului lui Pumnul. Și acest scriitor este dar silit să fie model de literatură română pentru cartea din Cernăuți, și într-un articol al lui Traian , ieșit din pana domnului tahigraf Misail, îl vedem figurând între bărbații cei mari ai românilor, despre care ni se spune cum au învățat carte. În biografia acestui bărbat mare citim următoarele: "Trista stare a Moldovei de atunci nime nu e în stare a o descrie mai frumos și mai viu de cum a descris-o pana acestui talent deosebit. Iată câteva versuri din acea poemă: S-a întors mașina lumii, s-a întors cu capu-n jos, Și curg toate dimpotrivă, anapoda și pe dos. Soarele de-acum răsare dimineața la apus, Și apune despre sară către răsărit în sus. Apele schimbându-și cursul, dau să-ntoarcă înapoi, Ca să bată fără milă cu izvoarăle resboi. S-a smintit, se vede, firea lucrurilor, ce la cale Aflându-se din vechie, urma pravilelor sale. Ș-au schimbat, se vede, încă și limbele graiul lor; Că totuna va să zică de mă sui sau mă pogor. Câtă înălțime, câte frumuseți și măiestrie este în aceste versuri! Drept că aceste idei le-a împrumutat din Ovidiu, favoritul său, și anume, din libr. tristium eleg. XIII. Alăture acuma cineva versurile de mai sus cu ale lui Ovidiu, și va vedea prea ușor că într-ale lui Ovidiu este numai un schelet de idei, numai întâiele trăsături ale unui tablou, fără față, fără colori și fără nici umbrire, așa cât cetitorul e nevoit a-și suplini însuși cele ce lipsesc. Acest schelet și aceste linii primare ale unui tablou ce-a suplinit geniul lui Fabian cu culori așa de firești, cu umbriri așa de potrivite și cu atâta măiestrie poetică, cât din acelea nu mai poți șterge nimica, nici adăoga ceva, și ești la îndoială de al căruia geniu să te miri mai mult; de al lui Ovidiu, carele a produs acel schelet și acele liniaminte primare, or de al lui Fabian, carele a suplinit acel schelet cu atâta măiestrie?" Ovid și Fabian? Iarăși â HraclhV cai piJhoV? Iată începutul elegiei lui Ovid despre care vorbește biograful lui Fabian: Spre izvoarele lor vor curge adâncele râuri De la mare fugind, și înapoi va mâna Soarele caii cerești: pământul stele purta-va, Iară cerul de plug se va vedea spintecat; Flăcări ieși-vor din ape, și din flăcări iar apă; Nu-și va păstra nimic drumul său cel hotărât; Toate se vor opune în contra legii naturii Și ce n-aș fi crezut totuși se va întâmpla; Căci de unde credință să mai rămâie, în lume Când amicul la nefericiri m-a trădat! Compară acum versurile lui Ovid cu acea caricatură a lui Fabian, și vei fi "la îndoială de al cărui geniu să te miri mai mult: de al lui Ovidiu, carele a produs acel schelet și acele liniamente primare, or de al lui Fabian, carele"...? În politică "megalografia" noastră este mai pronunțată chiar decât în sfera literară, și multe pagini ale proclamațiunilor și jurnalelor române sunt în stare să ne umple inima de fală și de uimire. În Românul din 3 martie 1866, dl D. Brătianu se adresează cu următoarele cuvinte către compatrioții săi: În mai puțin de două luni ați trăit mai mult de doi seculi. Voi, născuți de ieri la viața libertății, ați devenit învățătorii lumii civilizate... Europa, uimită de înțelepciunea patriotismului vostru, a suspens cursul lucrărilor sale și așteaptă tot de la voi, de la voi singuri, astăzi poporul-Messia al întregei omeniri gemânde de durere și palpitânde de speranțe... Nu simțiți, fraților, nu simțiți că dumnezeirea furnică în toată ființa voastră?" Dar coroana dintâi în această luptă pentru gloria "națională" și-o merită Adunarea Națională din 24 iulie 1869, prin următoarele rânduri: "Două din cele mai mari evenimente în istoria Europei moderne au primit direcțiune, sau cel puțin s-au născut, la signalul dat de pământul nostru: revoluțiunea franceză și cele două uniuni naționali ale Italiei și Germaniei. Revoluțiunea franceză este numai continuațiunea revoluțiunii lui Hora, cu singura deosebire că a lui Hora avea o direcțiune națională pre lângă cea socială. Dealtminterea, pănă și scăderile, erorile revoluțiunii lui Hora le aflăm și în cea franceză. La sunetul eraldului, anunțând unirea Moldovei și a Munteniei, se deșteaptă Garibaldi și Bismarck; unirea românilor este semnalul lucrărilor spre unirea Italiei și a Germaniei. Vorbind în conferința de la Paris, care dădu convențiunea pentru Principate, vorbind în această conferință despre unirea românilor, comitele Cavur se deprinse a vorbi mai târziu despre cea a Italiei. Mai puțin zgomotoasă, dar de rezultat nu mai puțin mare, fu revoluțiunea românilor în sensul liberalismului, a democrației. Constituțiunile ce ne am dat în anii acești din urmă sunt și ele premergătoare noului spirit în Europa. După noi, Austria își reveni la parlamentarism; după noi, Spania face revoluțiunea sa; după noi, însăși Francia va face câțiva pași înainte în sensul democrației." În urma acestor cuvinte, foaia citată ne dă sfatul: "Să nu surâdă nimeni cetindu-le", Aceasta trece peste glumă, onorabilă Adunare Națională ! Surâsul cel puțin trebuie să ne fie iertat! Căci una din însușirile cele mai fericite ale neamului omenesc și care formează un mijloc de apărare în contra multelor greutăți ale vieții sociale și literare sunt tocmai acele mișcări jumătate trupești, jumătate sufletești, care încep cu simplul surâs și se termină cu izbucnirea de veselie ce, din recunoștință pentru vioiciunea geniului antic, ne-am dedat a o numi un râs homeric. În mijlocul unei tendințe a spiritului critic, precum am văzut-o din exemplele citate, câțiva juni scriitori s-au întâlnit în credința că pentru onoarea bunului-simț și interesul tinerimii noastre ar fi timp a se restabili odată măsura lucrurilor; și de aceea la înființarea Convorbirilor literare s-au încercat, fie prin explicări teoretice, fie prin schițe umoristice, a răspândi o judecare mai serioasă a literaturii române. Pentru noi, patriotismul nu putea fi identic cu imperfecțiunea, și o lucrare slabă nu merita laudă prin aceea că era românească. Din contră, tocmai încercarea de a învăli greșelile sub mantaua "românismului" ne-a părut a fi o înmulțire a pericolelor, deja prea multe, în contra cărora avem să ne luptăm, și o îndoită provocare de a ne împotrivi în contra lor. Eram, prin urmare, datori a pune acelor domni întrebarea: nu cumva cred că există un naționalism al științei, capabil de a face din eroare adevăr, dacă numai eroarea provine de la un autor român? Că, d. e., Academia din București, care pentru orice stat cult ar fi o concentrare de neștiință pretențioasă, să poată fi un focar al științei adevărate cel puțin pănă unde curg apele Dâmboviței? Că teoriile liăngvîistice ale dlui Cipariu, care pentru orice filolog apusean nu sunt decât un șir de erori, să fie bune și drepte măcar în hotarul Târnavelor? Că dreptul public al dlui Barnuțiu, care pentru un jurist cu noțiuni elementare de știință este o țesătură de interpretări false și de confuzii neiertate, să rămână "tablele dreptului român" cel puțin pe malul Bahluiului? Că scrierile lui Pralea, Tăutu, Țichindeal, Săulescu, A. Densușanu etc., care în alte state ar deveni un izvor nesecat de împrumutare pentru foi umoristice, să fie destul de bune pentru Lepturariul serios al dlui Pumnul, din care să se nutrească mintea tinerimii române? Demnitatea noastră de oameni nu ne permite ca din produceri ce la popoare culte ar fi obiecte de râs sau de compătimire să facem o colecție venerabilă și să o depunem pe altarul patriei cu tămâia lingușirii. Ce este rău pentru alte popoare este rău și pentru noi, și frumoase și adevărate nu pot să fie decât acele scrieri române care ar fi frumoase și adevărate pentru orice popor cult. Că această direcție a criticii din Convorbirile literare va atrage asupră-și luarea-aminte a jurnalelor române era prima noastră speranță. Că va deștepta mânia celor ce se simțeau atinși și că această mânie își va afla răsunet în organele lor era speranța noastră a doua. Speranță, și nu temere. Căci polemica jurnalelor, când produce vreun folos (adese nu produce nici unul), pune numai în mișcare interesul publicului pentru punctul în discuție: publicul începe a citi, iată rezultatul cel bun; iar opinia definitivă se fixează de regulă după puterea argumentelor, nu după gândul jurnaliștilor, și astfel un autor, dacă merită a se nimici, se nimicește numai prin propriile sale scrieri, dar niciodată prin scrierile altora, și cu cât acestea sunt mai numeroase și mai violente, cu atât mai puțin. Aceste două speranțe ale noastre s-au îndeplinit. Trompeta Carpaților, Federațiunea, Familia, Transilvania , în timpul din urmă Archivul filologic, Traian etc. au binevoit a susține cu vioiciune critica literară și a confirma ruperea pactului tacit de lăudare reciprocă ce se încheiase mai înainte în această parte a vieții noastre intelectuale. 1 Lucrul important este acum ca această direcție mai bună să se ferească de celălalt extrem ce-l văzurăm în jurnalele politice, de necuviința de a pierde din vedere obiectul și de a discuta numai cu personalități. Din nenorocire, unele din anticriticile menționate ne par că alunecă tocmai pe acest povârniș, și, văzând că se adună tot mai multe exemple de alunecare, credem că obiectul merită o observare polemică. Personalități într-o critică literară se pot face în două moduri: sau se atinge de-a dreptul persoana privată a autorului criticat, sau se afirmă prea mult persoana privată a autorului care critică. Vom începe cu câteva exemple pentru maniera a doua, fiindcă este mai fină. În Convorbirile din 15 aprilie 1869 s-a publicat o poezie a dlui Pogor, Sfinx egiptean . Puține zile după aceea, Traian , într-un articol anonim, citează câteva versuri din ea, spune că nu le înțelege și conchide că poezia este un "galimatias". Aceeași manieră în no. 19 din 8 iunie 1869: "Sub pomposul titlu de Istoriele civilisațiunii , dl A. D. Xenopol începe prin niște "considerațiuni generale" un lung studiu care promite de a fi și mai obscur în "considerațiunile sale speciale". Ne-a fost peste putință de a înțelege ceea ce vrea autorul. În adevăr, însuș Edip n-ar fi în stare să priceapă o frază, ca această bunăoară: "Se sfarmă forma specifică de înțelegere a lumei cu crierii celor din care ea pornește"." Și acest articol din Traian este nesubscris. Cum stă acum întrebarea? Dl Pogor sub numele său publică o poezie, dl Xenopol, asemenea, un studiu istoric. Vine un anonim și declară că nu le înțelege pe amândouă. Aceasta o credem, fiindcă o spune. Dar ce urmează de aci? Lăsând cu totul la o parte meritul sau nemeritul poeziei și al studiului citat și privind numai la buna-cuviință literară, ne pare evident că ar trebui să fie cineva de o inteligență și competență recunoscută pentru a putea conchide de la neînțelegerea lui la confuzia altora. Dar un anonim? Aceasta o știm cu toții, că o poezie și un studiu, fie chiar din cele mai lămurite și populare, vor găsi totuși capete peste a căror grad de inteligență au trecut. Prin urmare, în faptul că cineva vine și mărturisește că nu le-a înțeles, singurul lucru interesant este publicarea acestei mărturisiri. O manieră analoagă o vedem într-un pasagiu al lungii anticritici ce dl Densușianu face în no. 82, 83 et sqq. din Federațiunea (1868) asupra cercetării noastre despre poezia română: "Mai în sus am promis că voi reveni și asupra acelei împrejurări că dl critic are desastrul a se împedica tot de poesiile cele rele, care nu mai au trebuință de critică, fiind criticate ele prin sine înseși. Dl critic, pentru a ilustra sau mai bine susținea teoriile d-sale cu esemple, scoate în cea mai mare parte esemple din poesiile (!) studinților de la Oradea-Mare, parte din versificațiunile altor copii tineri sau bătrâni cari joacă și ei d-a poezia. A critica poezia sau versuri d-acestea nu înseamnă, nici mai mult, nici mai puțin, decât a demonstra că negrul e negru, și nu alb. Dacă dl critic a voit să dee junei generațiuni române un îndreptariu pe terenul poeziei române, pentru ce nu a descoperit și probat totdeauna în critica d-sale efectele acelor poeți români cari până acum taliter-qualiter îi ținem de autorități de rangul prim? De ce n-a demustrat pentru ce nu sunt bune poesiile lui Bolintineanu, Alecsandri ș. a., pe care generațiunea jună le citește cu plăcere și alții le și imitează?" Aci toată argumentarea se face așa: dl Densușianu, neaflând din cunoștințele d-sale literare de cine sunt versurile criticate în Poezia română , conchide că sunt de autori obscuri, "copilași de la Oradea", și că, prin urmare, critica lor era de prisos. În fapt, lucrul e altfel. În toată cercetarea noastră critică asupra poeziei române se află citate 44 exemple de poezii rele. Autorii lor nu sunt numiți în text. Din aceste, 41 sunt luate din operele dlor Alecsandri, Bolintineanu, Sion, Văcărescu, A. Mureșanu, Tăutu, Bolliac, Baronzi, Pelimon, Asachi, Istrati, Orășanu, Aricescu etc. Rămân dar din poeziile citate numai trei, care sunt extrase din Versuințe române , compilate de studenți orădeni, și anume, cele de la pag. 43, 51 și 52 sau 59. Dar și extragerea lor se explică prin faptul că numita compilare nu cuprinde numai poeziile studenților orădeni, cum crede dl Densușianu, ci o antologie "din foile naționale de la a. 1838", precum este scris pe coperta cărții și precum am relevat și noi expres în citarea de la pag. 38. Aci sunt poezii de la Vasici, Istrati, Babeș, C. Negruzzi, Paris Momuleanul, I. Mureșanu, H. Ioanid etc. Dar să nu ne mirăm atât de știința literară a dlui A. Densușianu, ci să ne păstrăm mirarea pentru știința mai gravă a unui urmaș al dsale. Dl Justin Popfiu a publicat o disertație a sa despre istoria literaturii române, citită înaintea societății "Transilvania", și cu toate că obiectul cercetărilor d-sale este tocmai literatura română, și deși rectificarea noastră de mai sus apăruse în Convorbiri literare , d-sa face totuși nota următoare: "Eară T. Maiorescu, în opul său Poezia română, cercetare critică, ne-a dat o critică a poeziei române, care însă, ocupându-se mai mult cu criticarea produpturilor de puțină reputațiune, ne face a conclude că autorul nu avu curajul a face o serioasă critică a poeziei române." ( Poezie și proză , I, 261) Domnii aceștia nu sunt în stare să recunoască un adevăr? În cercetarea noastră critică, a cărei intenție era de a se ocupa de obiect, și nu de persoane, autorii criticați sunt "celebrități" în înțelesul dlor Densușianu și Popfiu. Însă numele lor ne-au fost indiferente pentru text; căci publicul de rând putea ignora persoanele, iar puținii "scrutatori" literari, cărora persoanele le sunt interesante, trebuiau să aibă destulă cunoștință de cauză pentru a afla îndată paternitatea ilustră a exemplelor citate. A cui este vina dacă dnii Densușianu și Popfiu nu vor să intre în categoria dintâi și nu pot să intre în categoria a doua? Trecând acum la personalitățile prin care se atacă de-a dreptul caracterul privat al unui autor, ne vom sfii a cita exemplele în care o asemenea necuviință ni s-a prezentat fără încunjur. Este rău că astfel de lucruri s-au putut produce o dată în coloanele unui jurnal: nu este bine să se reproducă încă o dată. Însă trebuie să admirăm în public lipsa de generozitate a acelor scriitori care au început la noi felul de critică amestecată. Aceasta consistă în a introduce în același articol și personalități și argumente ad rem . La cele din urmă am răspunde, dar cele dintâi nu impun tăcere, și astfel se împiedică o discuție, dealtminteri poate folositoare. De această categorie se ține critica lungă de 24 de coloane ce reverendisimul domn I. M. Moldovan, profesor la Blaj, face în contra subscrisului. 1 Între o apărare a lui Șincai și o interpretare a lui Petru Maior, asupra cărora s-ar putea discuta, ne spune că observările noastre în contra lui Șincai provin din invidie . O lungă combatere a broșurii noastre Despre scrierea limbii române , în care combatere se susține din nou etimologismul și care ar putea fi din nou criticată, se termină așa: "Numai una singură observare voi mai face. Dl M. se clătena încoace și încolo și întru scrierea numelui nostru gentile și acuș îl scrie: rumân, acuș român și acuș roman. De la rectorul unei universități române, de la un membru al societății literare române, cu drept cuvânt poate pretinde orice român (și mai vârtos acelia de intru ale căror dări își capătă plata de rector și banii de drum la ședințele societății literare), că și se știa și se vrea a-i scrie numele cumsecade." Se înțelege că după asemenea cuvinte acest domn a pierdut dreptul la o discuție cuviincioasă, și întrebarea interesantă despre rumăn și român trebuie lăsată pentru altă ocazie. [5] În fine, last not least , mai cităm apostrofarea ce ne face la pag. 460: "La ce este cineva învățat dacă nu spre a lucra și judeca întru toate mai presus și nu după modul vulgar? De aceea dl M. se nevoiește a se destinge de judecata vulgariă nu numai pe câmpul literaturei și filologiei române, ci și pre al celei latine, deși acest din urmă, doar va recunoaște dl M., era cultivat destul de bine și înainte de ivirea d-sale. Că cine a mai auzit pănă aci de verbul lat. meno , care d-sa îl pune de două ori în "scrierea limbii rom.", p. 150, și derivă din el pre eminere? Lumea ținea pănă aci că eminere este de la rădăcina mineo , ce ocure la Lucretiu în două locuri nendoite, cartea VI, v. 563 și 1.193. Vom vedea, afla-se-va măcar un filolog carele să se cucerească prin dl M. și să accepteze pe meno în tezaurul limbii latine ca rădăcină a lui eminere , sau dl M. va dechiara că în l. c. al scrierii d-sale bonus dormitat Homerus? " Atâțarea personală se vede din aceea că emineo este indiferent pentru etimologismul și fonetismul ortografiei române, cărora le este consacrată disertațiunea noastră despre scriere. În privința obiectului în discuție nu are nici o însemnătate dacă este rea sau nu derivarea noastră și bună aceea a dlui Moldovanu, și o simplă amintire într-o notă, fără atâta ironie, ar fi fost deajuns. Din întâmplare, lucrul este tocmai dimpotrivă, și ironia și-a greșit adresa. Latinescul emineo se află derivat de la rădăcina meno ( mineo în nici un caz nu putea fi rădăcină) în carte fundamentală pentru etimologia limbii latine, adică în L. Doederlein, lateinische Synonimen und Etymologien , vol. V, pag. 226, și această derivare este reprodusă și în lexiconul latinesc al lui Georges, edit. 10, nu sub rubrica meno , nici la emineo sau mineo , unde va fi căutat dl Moldovanu, ci la cuvântul mensa, ae . Georges este un lexicon lățit printre școlarii gimnaziilor austriece, și reverendisimul Moldovanu va fi, dar, în stare să controleze exactitatea notiței precedente. Dar destul de această materie neplăcută! A critica este ușor (revenim la începutul observărilor noastre polemice), însă pare a fi o lucrare a minții omenești ce reclamă totuși câteva cunoștințe, un grad de prudență și cel puțin simțământul elementar pentru ceea ce se numește bună-cuviință. II [ modifică ] Interesante sunt sofismele ce se opun în contra direcției critice în literatura română, și cu arătarea lor vom termina deocamdată observările de față. Așadar, ce este de zis în contra criticii în genere? Această întrebare se înțelege că nu se adresează la partizanii convinși ai tendințelor criticate. Cei ce cred, în adevăr, că limba și scrierea română se va îndrepta după dnii Cipariu sau Pumnul, că operele dlui Barnuțiu sunt cărți de știință și că dl Heliade este poet, cu aceia nu avem de discutat. Timpul își ia sarcina asupră-și de a le arăta perspectiva adevărată, și nu va fi a noastră vina dacă, în această schimbare optică, ceea ce astăzi pare figură serioasă devine din zi ce merge mai mult caricatură, pănă când dispare detot. Dar avem de discutat cu acei adversari, mai numeroși decât s-ar crede, care în opinia lor intimă recunosc ca și noi greșelile criticate, însă își dau aerul de a le susținea din alte considerări. Și mai întâi se zice că așa-numita "epocă de tranzițiune" a fost la toate popoarele o epocă imperfectă și că, prin urmare, nici starea noastră literară nu poate fi deodată bună, ci trebuie să treacă încă prin multe schimbări pănă va ajunge la o expresie mai estetică. Să admitem că este așa. Ce dovedește aceasta în contra criticii? Oare din starea imperfectă a unei epoci, poporul s-a ridicat lăundându-și imperfecțiunea, sau s-a ridicat criticând răul pentru a prepara binele? Din momentul în care se recunoaște că suntem în tranzițiune, din acel moment se recunoaște legitimitatea criticii și se osândește lenevirea, care așteaptă binele în viitor fără nici o luptă în care, văzând răul, îl măgulește cu speranța că se va îndrepta de la sine. De la sine nu se îndreptează nimic în capetele unei generațiuni; căci orice cultură este rezultatul unei lucrări încordate a inteligenței libere, și datoria de a afla adevărul și de a combate eroarea se impune fără șovăire fiecărui om care nu se mulțumește cu existența sa privată de toate zilele, ci mai are o coardă în sine, ce răsună la fericirea și la nefericirea națiunii din care s-a născut. Cine a tăgăduit vreodată că ceea ce este are cauza și motivele sale de a fi așa cum e? Desigur, noi, românii, dacă suntem într-o stare deplorabilă, a trebuit să fi fost cotropiți de atâtea elemente nefaste înlăuntru și înafară, încât să nu putem ajunge la o stare mai bună. Dar a înțelege necesitatea unui lucru nu va să zică a-l primi fără împotrivire, ci ar putea să zică numai a provoca o judecată mai blândă pentru persoanele care au marcat viața publică a poporului. În contra persoanelor însă în valoarea lor privată nu s-a îndreptat niciodată critica noastră. Fiecare din noi simte și este gata să afirme că Petru Maior, Șincai, Cipariu, Pumnul sunt bărbați de valoare personală, care și-au jertfit viața lor la binele public așa precum l-au înțeles, și anume, și-au jertfit-o fără a căuta interese personale, precum face marea mulțime a urmașilor lor. Dar această onoare și demnitate personală nu schimbă întru nimic judecata obiectivă asupra operelor, ea nu poate face din cartea lui Petru Maior o istorie, din compilarea fără critică a lui Șincai o cronică, din etimologismul dlui Cipariu și din limba lui Pumnul un adevăr liăngvîistic. Din contra, cu cât persoanele sunt mai presus de critică, cu atât erorile literare trebuiesc supuse unei critici mai serioase, și numai simțirea și combaterea acelor erori e mijlocul propriu de scăpare. Căci dacă istoria scrisă admite explicări, adevărul de realizat nu admite tranzacțiuni. El neagă eroarea absolut, oricare ar fi fost motivele ei, precum se neagă în dezvoltarea omenirii orice popor care nu a știut să-și însușească elementele de cultură în timpul priincios. Prin urmare, din aceea că o stare de lucruri se poate explica istoricește nu rezultă că se poate justifica, și numai prin o raționare sofistică s-ar aduce de aci un argument în contra criticii. Dar, în genere, toată ideea aceasta are trebuință de o meditare mai strânsă. De câte ori se arată nulitatea unei lucrări literare, fie tratat științific, fie culegere de poezii, ni se obiectează: Nu descurajați! Toate începuturile sunt mici. Toate începuturile sunt mici! Atârnă de la înțelesul ce se dă cuvântului mic. Dacă e vorba de cantitate, sau mai bine de extensiune, atunci e adevărat că începuturile sunt mici; dar dacă e vorba de calitate, de valoare intensivă, atunci toate începuturile sunt mari. Un început de cultură, în orice ram al ei s-ar întâmpla, trebuie să cuprindă întâi ceva ce nu a fost pănă atunci în viața publică a acelui popor, dar al doilea, totdeodată, ceva ce poate servi de fundament pentru o clădire și urmare mai departe. Numai cu aceste două elemente este un început. Din cel dintâi se vede pentru ce la prima sa ivire este mic, adică mic extensiv. În generația în mijlocul căreia se prezintă, află cu necesitate un număr mai mare de adversari decât de amici; fiindcă este o nouă combinare și percepțiune de forme ale viitorului, pe care numai spiritele eminente le pot înțelege și primi îndată; și aceste sunt în minoritate. Însă numărul cel mic de adepți crește din zi ce merge, și pe când în scurta actualitate domnește eroarea învechită, ideilor de reformă li se păstrează o viitorime fără margini. Dar pentru ca această continuare în viitor să se întâmple, începutul cel mic la întindere a trebuit să fie mare prin adevărul ce-l cuprinde, prin valoarea energică, ce-i dă putere de a rezista și, biruind greutățile timpului, a produce șirul neîntrerupt de forme noi de viață. La erorile contemporane se observă tocmai contrariul. Corul de apologiști în cantitatea lui stă în proporție inversă cu valoarea dinlăuntru a obiectului lăudat, și soarta prea blândă, fiindcă a rezervat nulităților disprețul uitării în viitor, le mângâie cu parfumul ieftin al lingușirilor majorității contemporane. Prin urmare, obiecțiunea cu începuturile cele mici este sofistică în aceea că se folosește de cuvintele tezei adevărate: toate începuturile sunt mici (în cantitatea adepților, dar mari în valoare), pentru a-i substitui înțelesul absurd că toate începuturile pot fi mici în valoare și mari în adepți. Asemenea încercări nu sunt nici un început, ci sunt timp pierdut, și toată cifra partizanilor nu le poate da viața dinlăuntru, ce le lipsește de la naștere. Critica neobosită în contra lor este una din datoriile cele mai urgente în împrejurările noastre. Căci românii nu mai sunt acea tabula rasa care erau la începutul secolului prezent, un câmp roditor și nestricat pentru a primi semințele culturii adevărate. De două generații încoace, direcția lor s-a pronunțat, și s-a pronunțat într-un mod primejdios pentru chiar existența poporului. A încerca prin toate mijloacele să punem o stavilă curentului de idei bizantine ce învârtește capetele generației prezente ne pare singura misiune oportună a publicității bine înțelese. În această încredere nu se poate slăbi opoziția de bună și de reacredință ce am întâmpinat în marea majoritate a publiciștilor români, ea ne servește numai pentru a măsura întinderea răului. Căci, să nu confundăm! Majoritățile sunt un fapt de cea mai mare însemnătate în politică, fiind termometrul sigur pentru a arăta până unde certe idei au intrat și s-au înrădăcinat într-o societate și când se pot, prin urmare, formula ca legi practice ale ei. Dar când e vorba de o lucrare în sfera ideală, fie operă de artă, fie teorie științifică, fie numai o critică, majoritățile nu însemnează nimic, fiindcă totdeauna asemenea lucrări au fost primite la început de o minoritate, și dacă și-au câștigat teren, și l-au câștigat numai în viitorul poporului lor. Este o adevărată mângâiere de a se pătrunde de acest fapt al progresului culturii, mângâiere trebuincioasă în contra prea multor sarcini ale situației impuse. Căci nu fără lupte grele poți rupe roadele din pomul cunoștinței, și îndărătul fiecărui adevăr la care ai ajuns lași o iluzie pierdută. Cu simțăminte de recunoștință și cu inima plină de speranțe, ai intrat în templul tuturor, și în loc de statuie ai găsit idoli, și în locul templului visat te-ai deșteptat într-un haos de ruine, fericit dacă afli în mijlocul lor o inteligență amică, care să simtă cu tine dezolarea generală. În asemenea momente este bine să nu cauți înapoi, nici împrejur, ci, pășind înainte, să-ți păstrezi încrederea că progresul adevărului trebuie să se facă și că formula lui este aceasta: mulți din cei ce astăzi sunt în rătăcire vor veni mâine pe calea adevărului, dar nici unul din cei ce au înțeles o dată adevărul nu se va mai întoarce la vechile erori. [1] Vezi Transilvania din 15 ferbruarie 1868, discursul dlui Justin Popfiu. [2] De exemplu: "Văzând neamicii lui N. Scriban sporirea școalei, i-au mijlocit derădicarea de la această școală. Cu toate acestea, nu târziu fu chemat de Epitropia Seminarului central din Mon. Socola ca să ocupe acolo catedra de istorie universală, unde a rămas până la 1854, când iarăși, printr-o intrigă mitropolitană, condusă de preasfințitul Suhopan, fu nevoit a demisiona“ etc. Cel mai mic defect al acestei narațiuni este neadevărul. Întrebarea cea mare este dacă e iertat a trata asemenea lucruri într-o carte de școală? Să nu uităm că păr. Suhopan trăiește încă, și în timpul publicării Lepturariului era profesor de teologie la Universitatea din Iași. [3] Articolul e scris la 1869. [4] În n-rele XXIII și XXV ai Archivului filologic din 1869. [5] Vezi mai jos, Direcția nouă, proza.


content:
I - Poezia [ modifică ] Alecsandri, Eminescu, Bodnărescu, Matilda Cugler, Șerbănescu, Petrino' Sunt întrebări care în starea normală a unei societăți nu există, dar care, o dată născute, se impun atenției tuturor și cer neapărat un răspuns de la cei ce se gândesc la interesele publice. Va avea România un viitor? Se mai află în poporul ei destulă putere primitivă pentru a ridica și a purta sarcina culturei? Căci cultura e o sarcină care cere și consumă neîntrerupt puterile vitale ale unei națiuni. Va putea să pășească în lucrare pașnică pe aceeaș cale pe care civilizația apuseană a adus atâta bine omenirii? O parte a răspunsului atârnă de la direcția spiritelor din societatea de astăzi, direcție a cărei manifestare este literatura în înțelesul cel mai larg al cuvântului. Pe când în lumea noastră politică neliniștea a ajuns la culme și totul pare întunecat în confuzia unor tendințe lipsite de princip, se dezvoltă, alăturea cu acele mișcări nesănătoase, o literatură încă jună și, în parte, încă nerecunoscută, dar care, prin spiritul ei sigur și solid, ne dă primul element de speranță legitimă pentru viitor. Această speranță va deveni o realitate în proporția în care noua viață, pe de o parte, se va întări în cercul ei, iar pe de alta, va fi înțeleasă și primită de societatea română, mai ales de juna generație, în mijlocul căreia trăim. Starea literaturei noastre și direcția spiritului public până la 1867 le-am analizat într-un șir de critice anterioare și le vom mai atinge în decursul cercetărilor de față. Din criticile științifice văzusem falsitatea și pretențiile necoapte ale istoricilor, filologilor și jurnaliștilor noștri în marea lor majoritate; din "critica poeziei" ne încredințasem despre lipsa de valoare a celor mai mulți contimporani și urmași ai lui Alecsandri și Bolintineanu pănă la acel an. Din norocire, o reacție salutară a spiritului nostru literar se constată în producerile ultimilor patru ani. Noua direcție, în deosebire de cea veche și căzută, se caracterizează prin simțimânt natural, prin adevăr, prin înțelegerea ideilor ce omenirea întreagă le datorește civilizației apusene și totodată prin păstrarea și chiar accentuarea elementului național. Ne pare timpul venit de a atrage atenția publică asupră-i, și în paginile următoare ne încercăm a arunca o scurtă privire asupra câtorva reprezentanți ai acestui început de scăpare, ai acestei nașteri sau renașteri literare. Valoarea lor nu este deopotrivă; sunt câteva talente eminente între ei, sunt multe talente inferioare, și unii și alții însă sunt pe calea naturală și aspiră cu bună-credință spre adevăr. Din acest punct de vedere, toți împreună merită o atenție binevoitoare. În fruntea nouei mișcări e drept să punem pe Vasile Alecsandri. Cap al poeziei noastre literare în generația trecută, poetul Doinelor și Lăcrămioarelor, culegătorul cântecelor populare păruse a-și fi terminat chemarea literară. Și nici atenția publicului nu mai era îndreptată spre poezie; o agitare stearpă preocupa toate spiritele. Deodată, după o lungă tăcere, din mijlocul iernei grele ce o petrecuse în izolare la Mircești, și iernei mult mai grele ce o petrecea izolat în literatura țărei sale, poetul nostru reînviat ne surprinse cu publicarea Pastelurilor. În fund, pe cer albastru, în zarea depărtată, La răsărit, sub soare un negru punt s-arată; E cocostârcul tainic în lume călător, Al primăverei dulce, iubit prevestitor. El vine, se înalță, în cercuri line zboară Și repede ca gândul la cuibu-i se coboară, Iar copilașii veseli, cu pieptul dezgolit, Alerg sărind în cale-i și-i zic: bine-ai sosit! În aer ciocârlia, pe case rândunele, Pe crengile pădurei un roi de păsărele Cu lungă ciripire la soare se-ncălzesc, Și pe deasupra bălții nagâții se-nvârtesc. Ah! iată primăvara cu sânu-i de verdeață! În lume-i veselie, amor, sperare, viață, Și cerul și pământul preschimbă sărutări Prin raze aurite și vesele cântări! Pastelurile sunt un șir de poezii, cele mai multe lirice, de regulă descrieri, câteva idile, toate însuflețite de o simțire așa de curată și de puternică a naturei, scrise într-o limbă așa de frumoasă, încât au devenit fără comparare cea mai mare podoabă a poeziei lui Alecsandri, o podoabă a literaturei române îndeobște. Rodica Purtând cofița cu apă rece Pe ai săi umeri albi, rotunjori, Juna Rodică voioasă trece Pe lângă junii semănători. Ei cu grăbire îi sar în cale Zicând: "Rodico, floare de crin, În plin să-ți meargă vrerile tale, Precum tu, dragă, ne ieși cu plin! Pănă la toamnă s-ajungi mireasă! Calea să-ți fie plină de flori, Și casa casă și masa masă Și sânul leagăn de pruncușori!" Ei zic ș-o seamăn cu grâu de vară, Apoi cofița întreag-o beu; Copila râde și-n cale-i zboară, Scuturând grâul din părul său. Am citat două din ele, le-am putea cita pe toate; nicăieri declamații politice, simțiri meșteșugite, extazieri și desperări de ocazie, pretutindeni concepția naturală și un aer răcoritor de putere și sănătate sufletească. Cu totul osebit în felul său, om al timpului modern, deocamdată blazat în cuget, iubitor de antiteze cam exagerate, reflexiv mai peste marginile iertate, pănă acum așa de puțin format încât ne vine greu să-l cităm îndată după Alecsandri, dar, în fine, poet, poet în toată puterea cuvântului, este d. Mihail Eminescu. De la d-sa cunoaștem mai multe poezii publicate în Convorbiri literare, care toate au particularitățile arătate mai sus, însă au și farmecul limbagiului (semnul celor aleși), o concepție înaltă și, pe lângă aceste (lucru rar între ai noștri), iubirea și înțelegerea artei antice. Ideal perdut în noaptea unei lumi ce nu mai este, Lume ce gândea în basme și vorbea în poezii, O! te văd, te-aud, te cuget, tânără și dulce veste, Dintr-un cer cu alte stele, cu-alte raiuri, cu alți zei. Venere, marmură caldă, ochi de piatră ce scânteie, Braț molatic ca gândirea unui împărat poet, Tu ai fost divinizarea frumuseței de femeie, A femeiei, ce și astăzi tot frumoasă o revăd... astfel începe strania sa poezie Venere și Madonă. Ironia amară care străbate din puținele poezii ale răposatului N. Nicoleanu este mult mai puternică și mai aprofundată în Eminescu. Iară noi? noi, epigonii, întreabă el, după ce a cântat frumusețele poeților anteriori, simțiri reci, harfe zdrobite, Mici de zile, mari de patimi, inimi bătrâne, urâte, Măști râzânde puse bine pe-un caracter inimic: Dumnezeul nostru: umbră, patria noastră: o frază, În noi totul e spoială, totu-i lustru fără bază; Voi credeați în scrisul vostru, noi nu credem în nimic! Și de-aceea spusa voastră era sfântă și frumoasă, Căci de minți era gândită, căci din inimi era scoasă, Inimi mari, tinere încă, deși voi sunteți bătrâni. S-a întors mașina lumii: cu voi viitorul trece; Noi suntem iarăși trecutul fără inimi, trist și rece, Noi în noi n-avem nimica, totu-i calp, totu-i străin! Reproducem, în fine, din Mortua est ultimele strofe: Dar poate, o! capu-mi pustiu cu furtune, Gândirile-mi rele sugrum cele bune, Când sorii se sting și când stelele pică, Îmi vine a crede că toate-s nimică. Se poate ca bolta de sus să se spargă, Să cadă nimicul cu noaptea lui largă, Să văd cerul negru că lumile-și cerne Ca prăzi trecătoare a morții eterne... Ș-atunci, de-ai fi astfel... atunci în vecie Suflarea ta caldă ea n-o să învie, Atunci graiu-ți dulce în veci este mut... Atunci acest înger n-a fost decât lut. Și totuși, țărână frumoasă și moartă, De racla ta razim eu harfa mea spartă, Și moartea ta n-o plâng, ci mai fericesc O rază fugită din haos lumesc. Ș-apoi cine știe de este mai bine A fi sau a nu fi; dar știe orcine Că ceea ce nu e nu simte dureri, Și multe dureri-s, puține plăceri. A fi? Nebunie și tristă și goală! Urechea te minte și ochiul te-nșeală; Ce-un secol ne zice, ceilalți o deszic - Decât un vis sarbed, mai bine nimic. Văd vise-ntrupate gonind după vise, Pân' dau în morminte ce-așteaptă deschise, Și nu știu gândirea-mi în ce să o sting: Să râd ca nebunii? Să blăstem? Să plâng? La ce? Oare totul nu e nebunie? Au moartea ta, înger, de ce fu să fie? Au e sens în lume? Tu, chip zâmbitor, Trăit-ai anume ca astfel să mori? De e sens într-asta, e-ntors și ateu, Pe palida-ți frunte nu-i scris Dumnezeu. Ocazia la observări critice nu lipsește în aceste poezii. Venere și Madonă cuprinde o comparare confuză. Femeia a fost divinizată în Venera antică și apoi (de Rafael) în Madona. Tot așa, poetul asupra unei fețe "pală de o bolnavă beție" aruncă "vălul alb de poezie" și o divinizează. Însă Madona nu este o idealizare a Venerei, nici Venera antică o realitate brută pe lângă Madona modernă, și strofa O, cum Rafael creat-a, prin care poetul rezumă încă o dată compararea, nu o lămurește mai bine, ci slăbește poezia prin repetiție. Originală și plină de efect, însă prea calculată (recherchée, cum ar zice francezii) este tranziția "Plângi, copilă?..." Epigonii cuprind o antiteză foarte exagerată. Pentru a arăta micimea epigonilor, se înalță peste măsură poeții mai vechi, și lauda ditirambică a lui Țichindeal, d.e., și a lui Heliade cu greu va putea încălzi cetitorii mai critici de astăzi. Cea mai bună din cele trei poezii ale d-lui Eminescu ne pare a fi cea din urmă, Mortua est, un progres simțit în precizia limbagiului și în ușurința versificării. Dar și aici, ca în celelalte, sunt greșeli ce trebuiesc neapărat îndreptate. Abuz de cuvântul pală, care poate n-ar trebui uzat deloc, uneori gândiri și expresii prea obișnuite, multe rime rele. Nu înțelegem, nu putem primi această negligență a formei. Nepăsarea publicului român, care în aceeaș linie cu adevărații poeți pune și pe Tăutu și pe Sion și pe tutti quanti, și, pe de altă parte, precipitarea întregei noastre activități intelectuale, ce se vede produsă sub neliniștea unei amenințări statornice, explică, dar nu excuză greșala arătată. Tocmai spre deșteptarea publicului român din nepăsarea lui trebuie prezentate numai formele estetice cele mai curate, și, în mijlocul agitărilor politice și sociale, arta este anume chemată a ne da un liman de adăpost. Când mișcarea, altfel trecătoare, a unei inimi pline de simțiri vrea să se întrupeze în forma poeziei, ea, prin chiar aceasta, intră într-o lume unde timpul nu mai are înțeles. Cea mai scumpă îngrijire pentru curățenia formei este atunci o datorie a poetului, ca astfel concepția lui să rămână o moștenire neatinsă a generațiilor viitoare. Și care poet, în momentul adevăratului entuziasm, nu ar trebui să uite marginile actualității și, încălzit de raza unei încrederi adesea iluzorie, nu și-ar înălța aspirarea spre o nemurire omenească?... Era într-o seară lină de mai din anul 1871; dar în salonul unde se adunase atâta mulțime de oameni nu se observa frumusețea naturei renăscute; pasiunile politice erau la ordinea zilei și cu cea mai mare încordare se agitau întrebările momentului. În fundul acestei săli, atinsă încă de razele luminilor, se înălța pe un piedestal închis o marmoră albă, frumoasă imitare a unei statui antice; și pe când toți oamenii erau cuprinși de discuțiile lor politice, în mijlocul cuvintelor aprinse, a gesticulărilor vii și a emoțiunii tutulor, în confuzia acestei mișcări țintite spre un singur punct din viața reală - punct trecător, de o importanță peste măsură în prezent, de o nulitate fără măsură în viitor - statua albă, cu surâsul ei blând, sta senină deasupra haosului, forma ei trecea neatinsă peste valurile timpului: păstrată în trecut, sigură de viitor, ea își purta înaintea noastră, cu o liniște supranaturală, viața-i eternă. Da, în lumea fericită a artei, timpul nu mai are putere și nu mai are înțeles, și cine, înălțat în sfera ei, a știut să plăsmuiască forma frumoasă, acela desigur - dar numai acela - a ajuns pe calea nemuririi. Cine a fost Tiberius? A fost în realitate așa tiran, a fost acea pildă de spaimă, precum trăiește astăzi în conștiința omenirii? Cine o mai poate hotărî! Însă figura lui a intrat astfel sub forma maestrită a lui Tacitus, și, pe când actualitatea lui s-a cufundat în întunericul istoriei, el e osândit la aspectul sub care ni l-a păstrat clasicul autor. A fost lordul Granby, a fost duca de Grafton așa de înjosiți precum stau astăzi în memoria poporului? Cine se mai întreabă? Scrisorile lui Junius, cu forma lor strălucită și nepieritoare, i-a stigmatizat pentru totdeauna. Și pastorul Goeze și consiliarul Klotz mai există numai prin critica nimicitoare a lui Lessing - insecte efemere, păstrate într-un chihlibar mai trainic. Și degeaba veniți astăzi și voi, cei cu gândirile groase, cu forma incultă, cu stilul greoi, filologi, academici, jurnaliști, sau cum vă mai numiți; degeaba vă încercați să loviți cu atâta patimă în direcția cea nouă: voi n-aveți formă, ziua de mâine nu vă mai cunoaște. Al treilea poet despre care credem că merită să ocupe atenția publică este d. Bodnărescu. D. Bodnărescu s-a introdus în literatura noastră prin tragedia Rienzi (publicată în 1868), apoi au urmat epigrame, câteva poezii lirice, mici escursiuni în proză etc. Înaintea publicului celui mare aceste produceri par a fi trecut fără aprețiare dreaptă, poate fără nici o aprețiare. Cu toate aceste, nu încape îndoială că lucrările d-lui Bodnărescu sunt demne de studiat, deși stilul d-sale, mai ales în tragedia Rienzi, este prea greoi. E drept să nu uităm că greutatea limbei se explică în parte și prin greutatea materiei. Alta e tragedia, alta e balada sau poezia lirică. În aceasta din urmă vedem pe poetul nostru mult mai ușor și îndemânatic. DE LA MARE I "Iată-ne în altă lume! Dragă luntre, stai la mal; Voi să cerc de-i pentru mine, Tu te leagănă pe val." Și așa am priponit-o De-un țăruș și m-am tot dus, Când în dreapta, când în stânga, Când spre-amiază, când spre-apus. Dar n-am fost, ah! nici aicea Fericit cu al meu dor, "Mai departe, mai departe, Dragă luntre, zbori ușor!" II Călător pe-a lumei valuri, De-i vedea în calea ta Luntre, vâslă părăsite, A cui sunt nu întreba. Un cârmaș avu și ele, Unde-i azi, nu se mai știe; Valul greu când le lovește, Ele sună a pustie. Înțelegi tu, al meu suflet, Glasul lor ce vrea să zică? A pustiu grăiesc cu valul, A pustiu și a nimică. Terminăm citările din d. Bodnărescu prin câteva epigrame: Mult iscusita spre geamul ferestrei încet înclinat-a Vesela față zâmbind, drag îmi era s-o privesc. Înțelepțește apoi a suflat și gingaș pe sticlă Ceața din sufletul ei mândru, deprins cu senin, Și a-nceput să se joace, ștergând-o cu degetul ager, Semne de farmec făcând numai pe ici, pe colea; Drepte erau pentru dânsa, întoarse pe dos pentru mine; Poate a scris te iubesc, eu am citit te-amăgesc. Draga-mi e tristă, albastra-i privire în lacrimi se stinge; Fug în grădină; viola stropită cu rouă-i frumoasă. Este fănarul lumina din zare, or lampa iubitei? Ea mă așteaptă, prin ochii ferestrei privește lumina-i; Calea-mi de-a lungul și vântul și ploaia s-o stingă se-ncearcă, Însă zadarnic: curând voi ajunge, Amor o va stinge. Pe lângă acești poeți însemnați prin înălțimea ideilor și, în parte, prin felurimea formelor poetice ce le-au introdus, ar fi nedrept să uităm încercările altora mai noi, care, în sfera lor mai restrânsă, ne prezintă o mișcare naturală, exprimată în limbă corectă, adese elegantă, totdeauna ferită de înjosiri. Plăcerea noastră - și, poate, nu e exagerat să zicem: un fel de recunoștință pentru producerile literare ale d-rei Matilda Cugler (astăzi d-na Poni) și ale d-lui Șerbănescu - va fi cu atât mai ușor de explicat cu cât ne vom aminti mai mult mijlocul literar în care le aflăm. Intenții politice, afectări sentimentale, limbă forțată, expresii crude sunt încă la ordinea zilei pentru majoritatea scriitorilor noștri de poezii, și sperăm că generația viitoare își va explica cu greu cum cu o formă așa de puțin plăcută și cu un bagaj așa de ușor de idei au îndrăznit atâția contimporani ai noștri să se introducă în literatură. Să nu mai vorbim despre dd. Aricescu, Tăutu, Hasdeu, Bolliac (Hasdeu și Bolliac ca poeți; ca autori prozaici sunt, fără contestare, dintre cei mai buni) etc. Despre aceștia s-a vorbit destul în singura revistă critică ce a avut-o România, în Convorbiri literare. Dar să ne aducem aminte și de alții, să ne reprezentăm încă o dată societatea în care sunt siliți să trăiască poeții noștri cei adevărați. În vremile noastre, pentru a cita ex abrupto câteva exemple, d. Vulcan, redactorul Familiei, trece de poet, când cântă: Sum calic ca vai de mine Și amar mă mai trudesc, Totuși fără de suspine Și voios eu vețuesc. * Nici dânsa nu-i vro escepțiune, Nu-i unică-n genul seu; Nici despre ea nu mai pot spune Că-i fara de greșeli, nu zeu! * Ce-i mai scump aci sub soare? Libertatea-ncântătoare, Imnul de eliberare, Cântul de triumful mare? Că mai scump ești zeu, Angerelul meu. * Am avut o crengușoară Ce mult a întinerit Cu plăcuta-i umbrișoară - etc. În vremile noastre apar poeți ca d. Pătărlăgeanu, care în "orele de repaos" (București, 1861) ne arată "dorința" d-sale: Nu-i nimic în astă lume Să mă facă fericit. Nici averi, nici mare nume, Nu e ținta ce-am dorit; Ci dorința mea e toată Să-mi văd țara c-a-nflorit. Să văd legea electorală Ca odată s-a lărgit, Și comisia centrală Din Focșani că s-a urnit, Curtea de casațiune etc., etc. Dar, ce e drept, prefața d-lui Pătărlăgeanu dezarmează critica, rugându-ne: "Să fiți indulgenți, aducându-vă aminte că smerita mea muză se află încă în fașe." În vremile noastre apar poeți ca d. Petre Grădișteanu, care a scris: Uă noapte pe ruinele Târgoviștei, sau umbra lui Mihai Viteazul, tablou într-un act cu versuri (București, 1857), cu următoarea arătare de persoane: "Umbra lui Mihai Viteazul învălită în lințoliu și purtând pe dedesupt costumul seu Viorica Marica -------- fete de țărani gătite de la horă Florica Costache Ghimpeanu, june român de 25 de ani, grav și plin de scepticism, începând a se întoarce la credință prin sentimentul naționalității și convingându-se de puterea divină numai la luptă etc." În scena I, între cele trei țărance se declamă o poezie lirică cu 63 (cetește șaizeci și trei) de strofe, d.e., ca aceste: Două împreună Noi facil putem De orce furtună Să ne apărăm. Să cercăm Unire, Aci e speranța, Căci în desunire Nu cunoaștem viața. Și să nu uităm că, dealtminteri, d. Petre Grădișteanu e un om de spirit. În vremile noastre d. Iustin Popfiu își întocmește limba maternă în rime ca aceste: XII Domnișoarei Constanti'a Dunca (Camil'a D'albu) Catra tine suna debil'a-mi cautare; Va ajunge ore colo-n departare?! Fiica Romei vechie! svava floriora! Va petrunde ore bland'a-ți animiora?!... Cand nalțai la ceriuri santa rogatiune Se-i cer indurarea pentru-a mea națiune, De aceste fiice densei i-am doritu, Ruga mea ferbinte eca s-a-implinitu! Nu te cunosc inca, scumpa floriora! N-am privit eu inca faci'a-ti rumeniora, Nece ale tale buze mititele, Nece ochi-ți mîndri, aste blande stele; Peptulu mieu cel fraged totuși venereza etc. Și trebuie să știți că d. Popfiu este preot, conrector al unui seminar clerical, bărbat chemat să fie cel puțin serios înaintea publicului și, dealtminteri, plin de zel pentru literatura națiunii. În vremile noastre d. dr. I. C. Drăgescu, acela ce cu o rară necuviință a adresat scrisorile publice către generalul Türr și d. Carp, tipărește Amor și patria (Turin, 1870) și acolo ne zice: De unsprezece seculi romanul se ostește, De atâta timp îl suge un crunt infam vampir: Iar azi tigrul și ien'a de nou se înfrațește, Voind să nimicească pe acest popor martir. Horia strânge pe romăni, Domnii fug ca niște căni. domnișoarei Elena P. Copila grațioasă, ești tu o moritoare, Ori ești un candid înger din Cîmpii Elizei? Din rai căzută-aici o belă, scumpă floare, Sunt soarele și luna și Venus frații tei? Venus, fratele d-rei Elena! Populi, voi, care-n sclavie Gemeți încă umiliți, Pe altariul de frăție Punând dreapta vă uniți, Tirania veți strivi Când uniți ve veți oști. Cât ești de belă și-ncântătoare, Zână gentilă, nemuritoare, Pe pura-ți frunte porți cu mândrie... Sosit-a, popoli, ora... sculați-vă din tină Și-n apa libertății vestmintele spălați, Sub steagul independinței cu fruntea-vă senină Pe biblia iubirei jurați că veți fi frați. "Pe pura-ți frunte porți cu mândrie, când uniți vă veți oști, jurați că veți fi frați" - cât de părăsit de toți dumnezeii trebuie să fie cineva pentru a crede că asemenea țâstiitură este limbă poetică! Și să nu uităm prefața: "Cetitorului salute! Aș fi publicat toate încercările mele poetice, le-aș fi ilustrat, dacă nu mă impedecau cercumstanțe nedependinți de voința mea. Poeziile cuprinse în acest mic volum sunt o parte din visele mele, sunt copiii mei de aur. În ele am depus partea cea mai bună din mine: anima și consciința mea." Foarte bine! Dar nu s-ar putea ca "inima și conștiința" acestui domn să fie mai mult modeste și mai puțin cacofonice? În vremile noastre "junimea clericală din Arad" îndrăznește a publica un Almanah pe 1859 cu poezii ca aceste (de dd. E.B. Stănescu, N. Cristian, M. Bota): Cătră Demosell'a S.P. Eram in o seară, Într-o zi de vară, Când me preumblam Printr-o luncă mare, Pe malul unei Ape curgătoare: Când in cea mai prima amoare Foarte melancholizam. Cugetu-mi începu să zboare. Și-n tine m-amorizam. In amoarea cea mai noua Ce e ca o prima roua Pre cutarea nouă frunză Ce e ca o primă rază Carea mai întîiu o zerește, Cel ce pe lume se ivește, Ce e ca o primă legănare, Dar tocma ca un somn ultim mare; și cu faimosul Foc al Lipovii: Juh! cum dete tresnet din cer! Pocnind - durr, durr - se prade, Fum a pucioasă dă în crier, Vai! ce-i! Lip'a-n foc arde. Pif, paf, puf, trosc cu puștile! Bătaia lui Dumnezeu! Dur, bumb, și cu bombeștele, Lângă Mureș vaet reu! În vremile noastre, la Lugoș, în a. 1861, d. "doctorand în medicină din Viena" B. Petric, care își bate joc de almanahul precedent, publică: POEZII NAȚIONALE ca UNA MITUTICA FLAMURA cu Deviza simțirilor sale naționale Și-n această flamură cu simțirile naționale ale d-lui Petric ni se spune: Salutare (Cucoanelor române din Lugoșiu) Când eram de voi departe Și de voi numai prin carte Câteodată-nțelegeam Cumcă sunteți sănătoase, Tot fidele, tot voioase - Eu tare mă bucuram. Primiți-mă dar bucuroase, Fete de Lugoș frumoase, Și să nu vă fiu străin, Să-mi fiți mie tot voioase, Plăcute, petrecănoase, Că sum june de român. * Tot voios sum eu pe lume, De când maica m-a făcut; Superat nime n-a spune Vreodat' că m-a văzut. Când am bani, pornesc pe stradă, Fluer, cânt ca ș-un boer, Mă arăt pe promenadă Parcă sum milioner. Când n-am bani, iar nici că-mi pasă, Cu amicii ospetez, Președinte sum la masă, Fiindc-atunce eu contez. Niren-Braten, Schweins-Cotlet, Eu numai ce poruncesc, Un Pfiff Wein și omelet Beu, mănânc, dar nu plătesc. Să citim acum precuvântarea, care este interesantă ca tip caracteristic al celor mai multe de acest fel: "În onoarea și, cât se poate zice d'in partea mea fără vătămarea modestiei, în folosul și distracțiunea publicului cititor, aduc și eu pe altarul națiunei niște floricele, sperând, ca toți autorii, dacă nu complimente, cel puțin bună primire, pentru că am cutezat ca un ziar nou, fără multă esperiență, a pune și floricelele mele în stratul comun a Națiunei, care are acum literați demni de cel mai destins respect ce și eu îl port în mine; unde a greșit mintea mea doară încă nu destul poleită după dorința cetitorilor, acolo fac apel la simțirile mele dinlountru, la cugetul meu curat, care mă îndeamnă a aduce și eu mica ardere." Ce are a face mâncarea neplătită a d-lui doctorand Petric cu "stratul comun" al națiunei? În vremile noastre Revista contimporană (1 ianuarie 1874) publică o poezie a d-lui Ciru Oeconomu, care sfârșește cu următoarea strofă: Cânta-voi, combăte-voi cu furie nebună, In mâna mea sdrobi-voi și monstrul și-ai lui pui, Și dac-a mele cânturi ave-vor o cunună, Veni-voi l-ale tale picioare s-o depui. Ș-ai lui pui? Cânta-voi, combăte-voi, sdrobi-voi, ave-voi? Și se mai îndoiește d. Ciru Oeconomu dacă ale sale cânturi armonioase ave-vor o cunună? Aci, scrutând abisul imens, fără hotare, Bravând exilul, moartea, dând suflet la fricoși, Scoțând dintr-a ta harpă mânii vizionare, Persecutai cu biciul tiranii scrofuloși. Tiranii scrofuloși! Aceste versuri minunate le dedică d. Ciru Oeconomu lui Victor Hugo și le începe cu modestul motto: ed io anche son pittore. Ed io anche son pittore! Și adecă de ce nu, vă rog? Victor Hugo și domnul Ciru Oeconomu! După "tiranii scrofuloși" toate sunt cu putință. Dar să nu mai continuăm exemplele de acest fel! Când s-ar ivi izolate, când ar forma excepția, cine și-ar impune datoria de a le răsfoi din literatura zilei! Însă ele formează astăzi încă majoritatea literaturei noastre poetice, și în modul cum se produc ne par a fi simptomul unui rău destul de însemnat pentru a merita o atenție serioasă. Citatul d. Petru Grădișteanu era aproape copil când și-a publicat Umbra lui Mihai Viteazul; asemenea, Almanacul din Arad este lucrarea unor juni necopți; și dd. Vulcan și Drăgescu, dacă este să-i judecăm după publicările de pănă acum, nu pot fi departe de această vârstă fericită; și poate autorii celor mai multe poezii ce primejduiesc cetirea jurnalelor politice pe la noi se află în acelaș caz. Că în acest timp al vieței lipsa de cugetare matură și o deșertăciune neînfrânată împinge pe atâția juni nechemați și nealeși a maltrata limba, torturând-o în rime și metruri imposibile, acesta este un fapt general, pentru care nu avem nici un motiv să credem că junii români să fie mai mărginiți sau mai deșerți decât junii altor popoare înzestrate cu o literatură. Dar ce nu se va întâlni la nici un popor cult și ce se petrece numai la noi este necuviința cu care asemenea "păcate ale tinereței" - cum ar fi zis răposatul C. Negruzzi - se publică, se impun în literatură și se primesc de o parte a publicului drept poezie; incorigibila suficiență ce o păstrează autorii lor și încrederea în care se susțin că au făcut o faptă meritorie pentru literatura țării lor când au sustras atâtea coale de hârtie de la o destinație mai firească. Altundeva societatea este destul de bine organizată pentru a se garanta în contra unor asemenea abnormități; respectul pentru public, respectul în care au știut să se ție jurnalele și curagioasa veghere a unei critice neobosite formează la suprafața vieței intelectuale o pătură destul de puternică pentru a apăsa și menține în întunericul ce li se cuvine acele producte stricăcioase. La noi însă ele se răzlățesc în toată voia și amenință a falsifica judecata publicului și a îneca lucrările cele bune. O sumă de tineri se molipsesc de epidemia literară, își părăsesc studiile regulate și se încântă cu laurele ieftine ale publicității de o zi, și le este așa de însemnat numărul, încât astăzi își fac unii altora un eco destul de tare pentru a se înșela întreolaltă asupra meritului producerilor lor. Lucrul a ajuns pănă acolo, încât cine din tinerii noștri este numai incapabil rămâne scriitor pe la tribunale și prin poliții, dar cine, pe lângă incapacitate, adaugă aroganța devine "om de litere", jurnalist, poet și, îndată ce cu o limbă și cu o ortografie deplorabilă știe să rimeze libertate cu dreptate, colegii săi se grăbesc să-i deschidă "cu fericire coloanele" d-lor, să-l patenteze drept literat și "anteluptător al culturei naționale". De aci înainte timpul și activitatea acestor nefericiți se pierde cu producerea de maculatură literară, și o parte a timpului și activității generației june se pierde cu cetirea acestei maculaturi. Aci e răul; din acest punct de vedere, partea nesănătoasă în mișcarea literaturei române merită să fie observată, și poate cetitorul nepărtinitor nu va găsi de prisos dacă vom mai releva și procedarea uniformă, tipicul după care acei scriitori exploatează atenția tinerimii și profanează una din cele mai frumoase aspirații ale ei. Drapelul sub care se întroduc aceste deșertațiuni personale și crudități estetice este totdeauna Națiunea și Libertatea, și, astfel, două idei din cele mai înalte au ajuns a fi scara pe care, călcând-o în picioare, se urcă oamenii cei mai lipsiți de orce merit. Și atunci numai vezi pe d. Drăgescu făcând din cacofoniile sale un omagiu "libertății și nedependinței", pe d. Petric producând înjosirile sale "ca una mitutică flamura cu deviza simțirilor naționale", pe d. Pătărlăgeanu scoțându-și muza din fașe pentru a o depune pe altarul națiunii; și apoi vin în precuvântările d-lor, care sunt totdeauna lipsite de demnitate, sau prea smerite, sau prea arogante (și nu știi ce este mai arogant: aroganța sau smerenia), și ne explică ce mare iubire pentru patrie i-a făcut să ne înzestreze literatura cu prețiosul nume al d-lor! Și foile noastre publice, Familia, Telegraful, Plebeul, Poporul, Secolul, Armonia și cum le mai cheamă, salută cu entuziasm pe "confratele" cel nou și, continuând mistificarea mai departe, îndrăznesc a identifica națiunea română cu aceste anomalii ale ei și strigă că se atacă românismul îndată ce se atacă aceste rătăciri bolnăvicioase ale literaturei române. Cine cunoaște calibrul unor asemenea poeți și jurnaliști nu se miră de purtarea lor, o găsește naturală și - la dreptul vorbind - indiferentă. Nu ar fi însă natural când publicul român ar continua să-i încurajeze crezând că astfel încurajază literatura; și, pe de altă parte, ar înceta de a fi indiferent îndată ce am privi la înrâurirea ce o poate avea asupra tinerimii noastre. De aceea împotrivirea energică în contra direcției false arătate în aceste rânduri ne va părea totdeauna o datorie literară, și încercarea de a pune o stavilă în contra ei, atât prin criticarea producerilor rele, cât și prin relevarea scrierilor mai bune, și de a produce un fel de presiune îndestulătoare a opiniei publice în contră-i, va trebui să fie repețită, fără obosire și cu puteri unite, pănă când va izbuti - presupuind că va izbuti vreodată. Este doar o parte mai fericită a aceleiaș datorii literare dacă de la privirea rimărilor citate mai sus trecem, printr-un contrast cam violent, la reamintirea lucrărilor acelora care, în încercările lor, fie cât de restrânse în privința sferei de idei în care se mișcă, arată o natură mai aleasă, simțiri simple, dar neafectate, și produc în cetitor acea impresie senină, care este adevărata binefacere a artelor frumoase. Din numărul lor ne-am propus să vorbim despre d-ra Cugler și dd. Șerbănescu și Petrino. Poeziile d-rei Matilda Cugler (mai târziu d-na Burlă) sunt publicate în Convorbiri literare și înavuțesc multe numere ale acestei reviste de la prima ei ivire. Ne cerem voie a reaminti cetitorilor câteva din cele mai caracteristice. Ai plâns și tu odată? Eu, zău, nu pot să cred. Ah! lacrimi lasă urme Ce ani întregi se văd. Un ochi care odată A plâns de dor și chin, Mă crede, nu degrabă Se face iar senin. Un ce fără de nume Rămâne-n el ascuns - Dar ochii tăi sunt limpezi: Nu pot să cred c-ai plâns. * Floarea-n câmp când vestejește Alta-n locu-i înflorește. Dar în pieptul omenesc Florile când vestejesc, Cade roua în zadar - Alte-n loc nu mai resar. * El a venit spre mine Și mâna mi-a luat. Și-n ochii lui atuncea Adânc am căutat. Dar ce-am văzut în dânșii, Ah! nime n-a afla, Căci toat-a mea durere Și dorul meu era. Ceea ce va fi atras pe cetitorii acestor poezii lirice este eleganța limbagiului lor și, poate, sinceritatea simțirii. Un merit deosebit este precizia cu care sunt compuse și care le ferește de lungile repetiții ale aceleiaș idei, ce, dealtminteri, se întâlnesc în atâtea poezii ale literaturei noastre. Pe de altă parte, nu este de tăgăduit că din poeziile d-rei Cugler apare o înrâurire predomnitoare a lui Heine și a lui Lenau; dar, în fine, avem cel puțin a face cu înrâurirea lui Heine și a lui Lenau. Între cele mai plăcute produceri ale literaturei române sunt și vor rămânea poeziile d-lui Șerbănescu. De la cele dintâi încercări ale d-lui Bolintineanu, care se deosebeau prin aceeaș însușire, nu cunoaștem poezii a căror limbă să fi produs auzului aceeaș plăcere ca poeziile citatului autor. Într-o literatură unde limba poetică este deja formată, meritul aparent al unei versificații elegante consistă adesea numai în reproducerea credincioasă a formelor de stil obișnuite de autorii recunoscuți, și în Franța și în Germania se găsesc rar poeți începători ale căror versuri să fie mai mult decât o imitare palidă a lui Musset și a lui Heine. La noi, însă, unde în toate ramurile literare stilul caută încă să se formeze și este încă foarte crud, farmecul limbei într-o poezie rămâne un merit adevărat și primitiv. Lacrima Ah! în ochiul tău cel negru ca o noapte fără lună Eu o lacrim-am zărit, Și pe geana ta cea brună, Lunecând, ea s-a oprit. Ce-nsemna, copilă jună ca și o simțire nouă, Acel ud mărgăritar, Acel grăunte de rouă, Semnul dorului amar? Lacrima-i o poezie ce se scrie în tăcere La tulpina unui dor; Bătrân - lacrima-i durere, June - lacrima-i amor. Tu, ce jună ești ca raza ce în faptul zilei luce, Nu-mi mai spune al tău dor; Lacrima din ochiu-ți dulce E un gingaș trădător. * Un nor vine să-mi ascunză A vieței mele stea... Vântul tremură în frunză, Ș-amoru-n inima mea! Negrul nor, iată, pășește Cătr-a vieții mele stea. Vântu-n frunză greu mugește, Ș-amoru-n inima mea! Norul dușman crește, crește Ș-acopere draga-mi stea... Frunza-n vânt se risipește, Moare-n dor inima mea! În anul 1870 s-a publicat la Cernăuți Lumine și umbre, o culegere din poeziile d-lui Petrino. Printre multe prea de jos, despre care credem că ar fi fost mai bine să rămână nepublicate, întâlnim și câteva poezii adevărate; mai ales din "florile de mormânt" vorbește o simțire adâncă și bine exprimată. Vreo două exemple: Că te iubesc, că te iubesc, Știu toți ce-n cale mă-ntâlnesc, Știu cei ce m-au văzut plângând Și cei ce m-au văzut râzând. Căci râsul ca și plânsul meu Nasc numai din cuvântul tău, Și râsul lumea mi-l impune, Când plânsu-mi despre tine spune, Încât toți cei ce au iubit Și de amor au suferit, Ei știu, de-abia ce mă zăresc: Că te iubesc, că te iubesc! * Pe furiș dă-mi o guriță, Jur că nime nu va ști; Fâlfăind a ta rochiță Nime n-o va auzi. De va fi ușa închisă, Pe fereastră vei sări; Dragostea când e decisă, Ea intrare-și va găsi. Într-o taină a pus cerul Tot ce-i mai dumnezeiesc; Fericirea și misterul În amor se înfrățesc. Steaua care nu se vede Nu-ncetează a fi stea; Omul în zeire crede, Crede, făr' de-a o vedea. Căci ce-i tainic pentru lume Este mult mai răpitor; Sărutarea făr' de nume Poartă numele - amor. Pe furiș dar orce bine De pe buza-ți aș sorbi, Să-nchizi ochii lângă mine, Și-atunci - taină tot va fi. Ne-a părut însă că tristețea pentru nefericirea de care ne spune poetul că a fost lovit prin moartea soției sale este o coardă prea întrebuințată, așa încât se apropie de monotonie. Observarea noastră va avea mai multă putere dacă o vom însoți de sfatul ce-l dă Goethe poeților tineri: "Întrebați-vă la orce poezie dacă cuprinde o simțire ce ați avut-o în adevăr în viața voastră, și dacă această simțire v-a înaintat întru ceva. Nu sunteți înaintați dacă nu faceți decât a jeli o iubită ce ați pierdut-o prin despărțire, necredință sau moarte. Aceasta nu e niciodată bine, orcât de mult talent ați jertfi pentru asemenea poezii. Țineți-vă de progresul vieții și examinați-vă când se ivește prilejul: atunci se vede îndată dacă aveți viață, și mai târziu, dacă ați avut-o." În privința limbei, am însemnat câteva cuvinte ce nu ne par îngăduite în poezii serioase (electrizată, constatată etc.), mai multe expresii înjosite: În sfârșit, azi încă-o dată Calcă-n tine-al meu picior, Bucovină adorată etc., abuz de cuvântul zbârcit și, în fine, întrebuințarea multor eliziuni greșite (zidur'le, valur'le etc.). În altă privință, suntem siliți a protesta în contra exagerărilor bolnăvicioase ale fantaziei d-lui Petrino. O poezie ca aceasta: În mormânt, ah, mult e rece, Mult e trist și-ngrozitor! Dar din viața care trece, Acolo trebui să plece Orșicare muritor! Pe gurița ce odată De iubire înfocată Mii de sărutări primea Suge-un vierme hrana sa. Deci mi-e groază când gândesc Că în sânul pământesc Inimile putrezesc, nu este de publicat. Arta e senină, trebuie să rămâie senină chiar când exprimă desperarea; și o desperare ce nu se poate dezlipi de cugetări așa de întunecate e semnul unei mari nefericiri private, dar nu ocazia unei concepții poetice. Să nu uităm antichitatea binecuvântată! Moartea, care, după simțul corupt al simbolizării creștine, se înfățișează de moderni sub forma unui schelet hidos, era în fantazia greacă și romană un geniu frumos, cu facla întoarsă. II - Proza [ modifică ] Odobescu, Strat, Slavici, A. Xenopol, Burlă, Vârgolici, I. Negruzzi, Panu, Lambrior, P. P. Carp, T. Rosetti A fi regisorul unui teatru trebuie să fie un lucru foarte plăcut. Te încrezi în convenția tăcută încheiată între tine și public - din partea ta de a-l amăgi, din partea lui de a se lăsa să fie amăgit - și conduci cu mâna sigură iluzia spectatorilor. Îți trebuie un rege, arunci pe umerii unui actor o manta cusută cu codițe de iepure alb, îi pui o coroană pe cap și un sceptru în mână, și iluzia este gata. Vreai un ministru, iai alt actor, îi coși pe frac o stea de decorație în locul inimei și-l pui să facă gesturi cam înțepenite. Se cer doftori, magistrați, academici, profesori (se înțelege: în comedii), ia câțiva figuranți, le pui o perucă mare pe cap și ochelari pe nas, îi îmbraci în talare negre, în fracuri cusute cu verde sau în fracuri descusute, și ți-ai îndeplinit scopul. Cu vremea, spun cei ce cunosc meseria, regisorul ajunge să fie foarte pătruns de însemnătatea lui și crede că el este cauza de căpetenie pentru succesul unei piese. Însuș cuprinsul și spiritul piesei îi pare lucru de a doua mână - pentru dânsul orce dramă nu e decât un balet. Regisorul este de râs cu această închipuire a lui. Dar când o parte mare a unei societăți ar împărtăși acest ridicol, și încă în întrebările cele mai reale ale vieței publice? Întreabă pe cineva de progresul culturei literare și artistice la noi: îți va cita cifrele din statistică, atâtea școli de "bele-arte", atâtea conservatorii de muzică, atâtea ziare, atâtea "expoziții ale artiștilor în viață" etc. Dar dacă este o țară menită să ducă ad absurdum concluziile obișnuite ale statisticei, este a noastră. Mai toate acele cifre nu sunt interesante decât prin curajul de a fi așezate în rubricele unde le vedem, și nouă zecimi din "progresul" nostru se întemeiază pe delictul prevăzut de art. 208 al codicelui penal, care pedepsește uzurparea de titluri ce nu se cuvin. Singura realitate în toate aceste o au tablele cu inscripțiile cele pompoase, pe care publicul are uneori naivitatea de a le lua în serios. De aci se explică starea cea hazlie a opiniei publice în România. Pentru ce d. X este învățat? Pentru că e profesor la Universitate. O stare mai sănătoasă ar cere ca acest domn să fie profesor la Universitate numai fiindcă este învățat. Căci dacă nu este învățat, atunci forma goală a înfățișării sale publice nu-l înalță, ci-l face mai întâi de râs și apoi primejdios. Pentru ce d. Y este om politic? Fiindcă e redactorul a câtorva coli de hârtie ce se publică în intervaluri regulate. O stare mai solidă ar cere ca numai aceia să publice ziare cari sunt oameni politici. Și așa mai departe. Opinia ce o vedem astfel predominând în judecarea lucrurilor în ființă o întâlnim, firește, și în privința lucrurilor de înființat. Ne lipsește activitatea știențifică, cercetări originale în toate ramurile științei sau nu există deloc, sau sunt prea puține, și prea puțin îndestulătoare. Dar îndeplinirea acestei lipse nu se poate improviza sau lua în întrepriză de comisii guvernamentale; din contră, toate mijloacele de care dispunem trebuiesc deocamdată concentrate la un învățământ mai elementar; școale mai multe și mai bune, profesori din ce în ce mai puțin ignoranți, încetul cu încetul gustul științei deșteptat în tinerime, și apoi speranța că peste câteva generații va începe și o mică activitate știențifică originală în mijlocul nostru. Nu așa au gândit "anteluptătorii" noștri de progres grabnic, naționaliștii zeloși cu privilegiul exclusiv al focului patriotic: într-o dimineață guvernul a decretat și promulgat în Monitorul oficial cultura României prin Societatea Academică din București, a patentat 21 de învățați, împărțiți în 3 categorii: categoria istoricilor, categoria filologilor și categoria fizicilor. Dar cei mai mulți membri ai acestui înalt institut se țin de o a patra categorie, pe care politeța ne oprește să o numim. Nu avem activitate literară și - lucru caracteristic - romanuri și novele nu se scriu deloc, toate se traduc. Chiar poeziile păreau a fi dispărut, Alecsandri era izolat, proza în cea mai deplorabilă stare. Cu încetul, se va schimba și aceasta; și mai întâi ceva liniște politică, dacă ne o va îngădui soarta; apoi îndreptare materială, cu aceasta - după câteva generații - și deșteptarea gustului pentru produceri estetice. Vor veni atunci oameni cari să simtă puternic și să-și exprime frumos ceea ce au simțit și alții cari să gândească bine și să-și exprime simplu ceea ce au gândit. Nu așa crede majoritatea publicului nostru; un reprezentant al ei, într-un discurs ținut sub aplauzele Asociațiunii transilvane pentru cultura poporului român, a cerut de urgență o istorie a literaturii române, Panteonul, în care să se venereze deja eroii spiritului nostru, și, pe de altă parte, cu o încântătoare consonanță de idei, guvernul român a recunoscut gravitatea trebuinței și - pe când cele mai multe sate nu au de unde să învețe a ceti și a scrie - a deschis la Universitate catedra de istoria literaturei române. Toți cunoaștem importanța teatrului pentru un popor, toți știm, asemenea, că ne lipsește acest element de cultură. Vom traduce dar dramele eminente din alte literaturi, vom încuraja începuturile noastre cele bune, dacă le avem, vom descuraja pe cele rele și ne vom interesa, la timp oportun, de a forma actori adevărați... zeci și zeci de ani vor trece înainte de a se putea compune o singură trupă de actori care să merite acest nume. Dar de la Pesta ne-a venit o provocare măreață, subscrisă de bărbați celebri, însuflețită prin adunări numeroase, condusă de un comitet al națiunii: este vorba de a strânge banii pentru ca mai întâi de toate să zidim casele teatrului. De aci încolo, lucrurile vor merge repede și bine: zidurile să le avem, dramele vor veni. În contrastul arătat pănă aici se cuprinde cea mai lămurită explicare a direcției nouă în osebire de cea veche. Direcția veche a bărbaților noștri publici este mai mult îndreptată spre formele dinafară; direcția nouă și jună caută mai întâi de toate fundamentul dinlăuntru și, unde nu-l are și pănă când încă nu-l are, desprețuiește forma dinafară ca neadevărată și nedemnă. După această explicare introductivă ne vom încerca să urmărim mai de aproape aspirările celei din urmă, și fiindcă vorbim aici de literatură prozaică, vom împărți cercetarea noastră, după cele două specii ale ei, în cercetarea știențifică și în cea estetică sau cel puțin stilistică. Reproduceri din chiar operele autorilor, precum le-am făcut în studiul asupra poeziei, nu pot avea loc aici: întinderea lucrărilor prozaice se împotrivește la aceasta. Trebuie să ne mărginim a cita numai titlul scrierilor și a scoate la iveală elementele comune care le împreunează în una și aceeași direcție. Ca reprezentanți ai direcției nouă în privința știențifică privim pe dd. A. Odobescu (Cercetări archeologice, disertații publicate în Revista română, 1861; despre cântecele poporane, poeții Văcărești, satira romană etc.), Strat (Economia politică, 1870), Slavici, Burla, Xenopol, P. P. Carp, Vârgolici, Panu, Lambrior, T. Rosetti (scrierile acestor din urmă publicate în Convorbiri literare). Caracterizarea acestor autori să o începem însă cu o rezervă, fără de care observările noastre ar părea exagerate. Nici una din scrierile citate, privite din punctul de vedere al științei generale, nu este de vreo însemnătate extraordinară: nici o creație nouă, nici o suflare de acea puternică originalitate, care de pe înălțimea culturei secolului împreunează elementele date spre o nouă combinare sau află în intuiție primitivă un adevăr pănă atunci nepătruns de înțelegerea omenească; nimic din toate aceste nu se află în scrierile române de păn-acum, și nici nu se poate afla deocamdată. Căci o dezvoltare așa de înaltă a lucrării știențifice presupune alte pături de cultură din trecut, prin care să i se fi format pământul roditor pentru hrana și creșterea ei. Dd. Odobescu, Lambrior, Strat și ceilalți sunt dar reprezentanți ai literaturei noastre știențifice numai în marginile restrânse în care o asemenea activitate a fost cu putință pe treapta de cultură pe care ne aflăm. Dar în aceste margini, scrierile lor, în deosebire de celelalte analoage din literatura noastră, se razimă pe fundamente solide și sunt însemnate prin două însușiri bune ale autorilor: cunoștința ce o au despre starea științei de astăzi în privința materiei de care se ocupă și sinceritatea cu care spun rezultatul cercetărilor lor. Căci la noi, cari suntem vecini cu o cultură superioară, orce întrebare de știință este mai întăi de toate o întrebare de conștiință, și conștiința ne impune aici două datorii: întăi, să studiem materia despre care scriem, într-atât, încât nici unul din principiile fundamentale la care a ajuns Europa cultă să nu ne fi rămas ascuns, așadar, să ne aflăm la nivelul culturei în acea privință sau, cu o expresie franceză, să fim în curentul ei. Cetiți disertația d-lui Odobescu despre cântecele poporane, sau articolele filologice ale d-lui Burla, sau criticele d-lui Carp etc., îndată veți simți siguranța fundamentului pe care autorul își ridică clădirea sa, fie cât de mică, și folosul ce-l puteți trage din cetirea unei lucrări care rezumă în sine rezultatul progresului științei în acea materie. Și acest folos este mare chiar atunci când opinia autorului este greșită; căci și în acest caz ea are lângă sine propriul său corectiv, arătând izvoarele de unde a provenit. A doua datorie de conștiință este: să avem destulă iubire de adevăr pentru a spune cu sinceritate ceea ce am aflat, în bine sau în rău. Introducerea d-lui Strat la Economia politică, studiul d-lui Slavici asupra maghiarilor, al d-lui T. Rosetti în contra lipsei noastre de progres real, criticele d-lui Panu în contra părților fantastice din istoria, dealtminteri interesantă, a d-lui Hasdeu etc. ne dau asemenea exemple de sinceritate și nepărtinire și ne fac impresia mulțămitoare a unei fapte oneste și bărbătești. Cele două însușiri despre care vorbirăm acum se găsesc în mii de cărți germane, englezești și franceze, sunt chiar regula autorilor știențifici în țările Europei culte. La noi, însă, sunt excepție, și o excepție așa de rară, încât ele singure au fost în stare a marca o adevărată direcție nouă, în opoziție cu cea obișnuită pănă acum. Meritul autorilor de care ne ocupăm este dar cu atât mai mare cu cât ei își păstrează acele însușiri în mijlocul unei vieți publice în care cel dintâi titlu pentru pretenții exorbitante pare a fi lipsa de cunoștință de cauză, și cea dintâi misiune, amăgirea opiniei publice. Această calificare a vieței noastre de pănă acum nu este exagerată, toți cei cu experiență și cu bună-credință o recunosc, și dacă în rândurile următoare ne încercăm să mai aducem un șir de dovezi pentru a o întări, o facem din încrederea că prin chiar aceasta se va înțelege cu atât mai lămurit în ce consistă însemnătatea direcției celei nouă, ca una ce s-a produs mai întăi din trebuința instinctivă de a ne scăpa de pe povârnișul pe care ne-au lăsat anteluptătorii cei vechi. Tinerimea de astăzi, de la care atârnă îndreptarea în viitor, trebuie să înțeleagă odată unde este adevărul și unde este eroarea în această luptă de idei; înaintea ei trebuie dar susținut și terminat acel proces de curățire; înaintea ei trebuie dovedită acuzarea ce am adus-o în contra celor mai mulți din publiciștii noștri literari și știențifici, acuzarea lipsei de conștiință, atât în privirea cunoștinței de cauză, cât și în privirea voinței de a spune adevărul în chestiile de care se ocupă. Vom reveni dar la dovedirea acuzării printr-un nou șir de exemple, care, în împreunarea lor, sperăm că vor face o impresie destul de adâncă asupra orcării inteligențe nestricate. Începem cu acele grade de neștiință care, prin mărimea lor față cu datoria poziției și cu pretenția autorului, constituie o adevărată lipsă de conștiință. Nu vom vorbi de acel înalt funcționar al Ministerului Instrucțiunii Publice care propunea reforma metoadelor învățământului primar și care, auzind de la noi numele de Pestalozzi, ne întreba cine este (V. Alexandrescu-Urechia, director general la 1865). Nici de acel director de gimnaziu (Petrescu, la Iași) care, la provocarea ministerului de a face o programă pentru învățământul clasic, aduna din cataloage nume de autori latini și propunea prin adresă oficială studiarea poemii lui Ovid, Ars amandi, pentru clasa a V-a gimnazială. Vom cita numai exemple a căror controlare să fie destul de ușoară pentru a se putea face de orcine va voi. Cel dintâi exemplu îl găsim iarăș în Societatea Academică din București. Această academie a științelor, pe lângă alte misiuni, se crede, mai întâi de toate, menită a stabili și promulga regulele pentru limba și scrierea română și a susține unitatea națională în această privință. După opinia noastră, acea încredere este iluzorie. Dar să zicem că este întemeiată. Ce fac atunci membrii Academiei pentru a corespunde misiunii ce înșii și-o atribuiesc? Întrebările limbistice și ortografice se hotărăsc în acel areopag al științei prin votare: se ridică mâna pentru sau contra unei propuneri, și majoritatea părerilor hotărăște. E dar lucru firesc să ne întrebăm dacă majoritatea e competentă pentru această hotărâre. Toți membrii votanți ai Academiei s-au pus oare să studieze limbistica? Sunt "în curentul" ideilor europene în această privință? Bopp, Diez, Renan, Max Müller etc. le sunt familiari? Pentru cei ce cunosc membrii și lucrările Societății Academice răspunsul este neîndoios. O minoritate de specialiști se află acolo, marea majoritate votează fără a-și da osteneala ca să-și dobândească știința trebuincioasă pentru votul ce-l dau și pentru locul ce-l ocupă. Chemarea naturală a acestei Academii era de a aduna tezaurul limbei române, așa cum a vorbit-o și cum o vorbește poporul în toate provinciile locuite de români - lucrare foarte însemnată, pentru care numirea membrilor din deosebite țări era nemerită și pe care membrii înșii, cu bună plecare și silință, ar fi putut-o îndeplini. În locul acestei simple lucrări de culegere credincioasă, academicii și-au arogat autoritatea de a pronunța cum ar trebui să fie limba și scrierea și au început a tortura ortografia și cuvântarea, dând sentințe în privința fonetismului și-a etimologismului, în privința "corupțiunii eufonice"și radicalismului în derivare. Dar dacă majoritatea membrilor Academiei era în stare să facă serviciul modest, însă foarte important, al unor culegători de cuvinte, le lipsește orce competență de a se pronunța în materii controversate ale științei filologice și de a prescrie națiunii lor cum să vorbească și cum să scrie, în contra uzului comun, și dacă totuș în asemenea chestii își ridică mânile pentru da sau nu, dovedesc lipsă de conștiință. Ce să ne mirăm de cei obscuri, când însuși d. Cipariu, dealtminteri un reprezentant eminent al etimologismului între români, răspunzând în Archivul său filologic la niște obiecții limbistice ce-i făcusem în Academie, afirmă că nu cunoaște scrierile limbistice ale lui Max Müller și, după atâta timp, nu căutase încă să le cunoască. Dacă d. Cipariu - iacă tot ce putem răspunde la aceasta - nu cunoaște pe Max Müller, paguba nu este a lui Max Müller. Un alt academic, d. Bariț, vorbind în Transilvania (15 aprilie 1872) despre dicționarul și glosarul Societății Academice Române, adaogă câteva observări la adresa Columnei lui Traian și a Convorbirilor literare. Extragem pe cele din urmă: "Oamenii serioși n-au aflat demne de atențiunea lor criticele ieșite în Iași, care presupun că filologii români, dacă voiesc a studia, vorbi și scrie bine limba românească, au se învețe mai întâi toate limbele Asiei, antice și moderne, să călătorească până pe sub muntele Himalaya, precum fac unii literați maghiari, în interesul limbei lor, și numai după aceea să se apuce de gramatică și de dicționar. Limba elină are expresiunea Morosophos, care în limba noastră și în alte limbi mai mult analitice decât sintetice nu se poate traduce cu o singură expresiune. Nu ar fi vreun lucru plăcut când unii literați de ai noștri ar da românilor ocaziune de a se folosi de această expresiune în limba lor. Acela care voiește să critice cu bun rezultat pentru limba și literatura noastră, trebuie să lase orice jucărie la o parte, să se și ferească de orice pedanterie." Această critică pare a fi îndreptată în contra articolelor d-lui Burla, care, arătând erorile filologice ale d-lui Cipariu, dovedește prin chiar acest exemplu importanța neapărată a studiului sanscrit pentru filologia modernă. Acum ce vrea d. Bariț? D-sa găsește nemerit ca filologii care vor să studieze limba lor să nu învețe limba sanscrită? Și găsește lucru de râs când d. Burla pretinde că, după starea științei limbistice de astăzi, aflarea legilor variației, analogiei și eufoniei unei limbi este cu neputință fără studiul filologiei comparate? Dar d. Bariț pe ce studii se întemeiază pentru a susținea aceasta în contra d-lui Burla? De unde își scoate autoritatea de a nega valoarea neapărată a studiului sanscrit? În Europa cultă de astăzi nu există un singur filolog care să îndrăznească a se numi astfel și a se ocupa de legile vreunei limbi când nu posede acel studiu comparativ, și opoziția ce d. academic o face în contra filologiei moderne este o dovadă mai mult... pentru ceea ce voim să dovedim cu aceste exemple. Dar să cităm un alt caz, dintr-o sferă cu totul deosebită. Este obicei cunoscut al guvernelor noastre de a se ocupa de lucrări de prisos, neîngrijind pe cele trebuincioase. Nu ne vom mira dar văzând și pe actuala administrație a instrucțiunii publice bântuită de grijile ortografiei și limbei române, care nu sunt de competența ei. Dar ce este de mirat e modul cum a încercat să se ușureze de aceste griji. Uitând că Societatea Academică a publicat o dată regulele ortografice ale limbei, sau nevoind a le ținea în seamă, consiliul permanent al instr. publice, cu ministrul în frunte, publică un nou regulament pentru îndreptarea limbei și scrierii române. Acest act literar este născut în ședința consiliului de la 28 octomvrie 1871 și se caracterizează, în ortografia și spiritul lui, prin următoarea citație: "Avend în vedere diversitatea orthographielor que se observă în limba scrisă și typărită inquât nu numai fie-quare carte, ci și fie-quare individ 'și are ortographia sa particulară; Considerând greutatea que intâmpină din aquéstă confusiune atât scolari, quât și chiar publicul maturu, neavând o regulă de quare să se țină; Consiliulu permaninte, sub președința d-lui Ministru al cultelor și instrucțiunii publice, in dorința de a face să dispară aquésta anarchie orthographică și ajjunge la o uniformitate în modulu de a scrie și a ceti etc., etc., decide: Modificarea unoru forme ale dicerilor Substantivele derivate de a treia declinațiune latine facu nominativulu in limba română qua ablativulu in cea latină, precum: professore, revisore, pontifice, carnifice ș.c.l. Adiectivele participiale, derivate de la a 2-a și a 3-a conjugare latină, facu după regula precedinte, nominativulu qua ablativulu latinu: dar după analogie se scriu și se pronunță inte prequm: presinte, absinte, putinte, existinte, dependinte, descendinte ș.c.l. Asemenea se scriu și se pronunță și substantivele formate din acele adiective participiale, prequm: presință, absință, existință ș.c.l. Aceste regule orthographice se vor introduce in scoale in mod obligatoriu, atât in cărțile didactice și in ocupațiunile scripturistice ale scolarilor, quăt și in corespondența corpului didacticu cu autoritățile instrucțiunii publice, și vor servi de normă generală." Pretenția regulamentului este dar de a hotărî întrebările controversate ale limbei și ortografiei române pe cale administrativă și de a impune hotărârea sa tuturor școlarilor și profesorilor filologi, a căror chemare este în parte de a susținea tocmai acea controversă știențifică. Subscriși sunt ministrul Chr. Tell, membrii consiliului A. Orescu, Aaron Florian, G. Zalomit, A. Marin și D. Petrescu. Cine sunt acești domni? D. Christache Tell e general, d. Orescu arhitect, d. Aaron istoric, d. Zalomit profesor de filozofie (pentru a nu zice filozof), d. Marin fizic și d. Petrescu matematic. Nici unul din dumnealor nu este limbist. Dar atunci de unde își aroagă dreptul de a impune opiniile d-lor nemistuite asupra scrierii și limbei ca regule obligatorii școalelor române? Cum! generalul Tell, arhitectul Orescu, fizicul Marin și ceilalți vor să ordoane filologilor Laurianu, Massimu, Circa, Burla, Lambrior etc., profesori specialiști în această materie, ca să-și părăsească scrierea lor de păn-acum și să primească pe aceea a consiliului permanent? Nemții au un proverb de batjocură: cui i-a dat Dumnezeu un post, i-a dat și mintea trebuincioasă pentru el. Nu cumva domnii de la consiliu au luat acest proverb în serios? Trecem acum la o altă ordine de idei. A nu cunoaște lucrul de care vorbești este un grad mic de greșală în comparare cu deprinderea de a ascunde adevărul, de a răspândi cu intenție știri false și de a nu le rectifica niciodată. Acesta însă este vițiul caracteristic al publicităței, în special al jurnalisticei române, și de aceea presa noastră, cu rare excepții, deși toți "anteluptătorii" contribuiesc la conducerea ei, a ajuns a-și pierde din valoare și a devenit un obiect de dezgust pentru mulți oameni cuminte. Un exemplu destul de tare - și cu el începem dovedirea acuzării - este strigătul de "cosmopolitism!", prin care, de câțiva ani încoace, presa română, nu cea de rând, s-a obișnuit să combată juna direcție din Iași. Atacul s-a încercat întâi într-un discurs solemn rostit la1869 în Societatea Academică din București de către d. Bariț, care, cu claritatea și mai ales sinceritatea limbagiului, pentru care este renumit, s-a pronunțat în contra direcției noastre "cosmopolite". D. Misail, par nobile fratrum, l-a secundat îndată pe calea jurnalistică, aplicându-ne cu acea ocazie toată eleganța stilului d-sale. De aici încolo Columna lui Traian, Trompeta Carpaților, Federațiunea, Uniunea liberală, Revista contimporană s-au grăbit care de care a-și pune cunoscuta gingășie și bună-cuviință a limbagiului d-lor în serviciul sfintei cruciade în contra cosmopolitismului, pe care jurnalul Prahova îl numește în ultimul rând o "immondicitate". Foarte bine! Păcat numai că tot strigătul acesta e o mistificare a opiniei publice. Adevărul este că poate în România întreagă, dar desigur cel puțin în "Junimea" din Iași, nu există cosmopolitism, dacă sub acesta se înțelege frumoasa utopie de a căuta fericirea omenirii într-o constituire comună a ei cu negarea individualităței naționale. Nici un singur articol din Convorbirile literare în genere, nici o singură propoziție scrisă sau pronunțată de mine îndeosebi nu susține cosmopolitismul; atât eu, cât și ceilalți membri ai "Junimii" din Iași suntem partizani ai ideii naționalității și ne-am pronunțat totdeauna în acest înțeles. Iacă o declarare foarte lămurită, pe care o dovedim îndată. Începând istoricește, prima atingere a acestei întrebări din partea vreunuia din noi s-a făcut în 1864, în una din prelecțiile publice populare ce le țineam în sala Universității din Iași (vezi Convorbiri literare de la 1 martie 1867). Era prelecția a zecea din acel an, ținută de mine asupra temei individualitatea poporului și cosmopolitismul. Ținta acestei prelegeri fusese de a ne pronunța pentru individualitate și în contra cosmopolitismului. În anul 1866, având trebuință pentru lucrările societății "Junimea" de a ne lămuri asupra ortografiei române, am scris și publicat studiul Despre scrierea limbei române. Cuvintele puse în fruntea acestei cărți sunt următoarele: "Secolul XIX se va numi în istorie cu drept cuvânt secolul naționalităților. În el s-a lămurit și se realizează ideea că popoarele sunt chemate a se consolida în cercuri etnografice, specializându-și fiecare misiunea istorică după propria sa natură. Noi suntem de viță latină - iacă punctul de plecare al civilizațiunii noastre, iacă adevărul ce este menit a deveni cel mai important în ziua în care pentru toate sferele dezvoltării noastre vom ști a-i trage consecințele practice." În Convorbiri literare de la 15 iulie 1867 publică d. Al. Xenopol disertația sa despre cultura națională care începe cu cuvintele: "Trebuie bine să ne însemnăm noi, românii, că orice progres pe calea civilizațiunii nu are pentru noi o adevărată valoare decât întrucât influențează asupra naționalității noastre. Cosmopolitismul nu e pentru noi." În fine, tot în Convorbiri literare au apărut articolele noastre în contra germanizării limbei române din partea jurnalelor de peste Carpați, care se încheie cu următoarele cuvinte: "Terminăm aceste observări asupra germanismelor, provocând juna generațiune de autori români din Austria să părăsească direcția urmată pănă acum de jurnalele lor. În mijlocul luptelor de naționalitate, ce în imperiul austriac se agită mai mult decât orunde, compatrioții noștri de peste Carpați au îndoita datorie de a păstra cu scumpătate spiritul distinctiv al limbei materne și de a nu-l falsifica cu elemente străine. Căci o cauză națională apărată cu o limbă stricată este pe terenul literar o cauză pierdută." Tocmai această apărare a elementului național în limbă în contra germanizării d-lor Bariț, Babeș, Roman, Vulcan etc. a fost punctul de plecare al polemicei între noi, și dd. Bariț și Vulcan, declarând de bagatele germanizările d-lor, au început printr-o stratagemă de mult cunoscută să strige în contra antinaționalismului nostru. Ne-am oprit poate prea mult la constatarea acestui fapt. Dar fiindcă s-a făcut atâta vorbă deșeartă despre el în jurnalistica română (numai din lunele iunie, iulie și august 1871 avem înainte-ne 86 numere de jurnale române pline de insulte la adresa noastră ca pretinși cosmopoliți), ne-am crezut o dată datori să restabilim adevărul faptelor în mijlocul falsificării cu care jurnalisticei noastre îi place să-și îngâne publicul. Este dar dovedit că societatea "Junimea" din Iași nu e cosmopolită, că în Convorbirile literare s-a susținut totdeauna naționalismul de către fiecare din noi, dar - ce e drept - nu ca pretext pentru a ascunde sub drapelul și sub strigătul lui "Ștefan cel Mare" și "Mihai Viteazul" toate mizeriile și cruditățile celor nechemați și nealeși, ci ca punct de pornire pentru o dezvoltare mai energică și mai conștiențioasă a activității literare și știențifice în mijlocul poporului român. Dar, dacă este așa, atunci cum rămâne cu acuzările d-lor Bariț, Bolliac, Misail și celorlalți în contra cosmopolitismului nostru? Răspunsul la această întrebare îl lăsăm în sama cetitorilor. Pentru a termina, să cităm un ultim exemplu, mai nou. Cu prilejul dezbaterii unui budget al instrucțiunii publice, în iunie al anului 1871, autorul acestei cărți, împreună cu alți deputați, am propus în Camera României a se schimba două catedre politice de la Universitatea din Iași cu două alte catedre, pe care le credeam mai importante, a se înlocui adecă dreptul constituțional și economia politică prin istoria națională și limba română. De era întemeiată sau nu propunerea nu examinăm, dar ceea ce trebuie să examinăm este modul cum a fost discutată în jurnalistica noastră. Românul a început corul prin a zice că am făcut propunerea în înțelegere cu d. Radovitz, consul general al Prusiei! Acesta era un neadevăr și o necuviință, dealtminteri și un nonsens. Au urmat apoi Telegraful, Trompeta, Uniunea liberală. Federațiunea, relatând cele petrecute în Cameră, spune în no. ei din 11 iulie 1871: "Titu Maiorescu calomniază gintea română, numind-o necultă, necapabilă, de pe înălțimea tribunei, în Parlamentul român. Iată programa Camerei prezente: 1. Stârpirea a tot ce este românesc. 2. Înlocuirea românilor prin străini și evrei. Și ministerul? Ministerul a promis că va lucra întocmai după programa lui Maiorescu." Toate aceste ziceri ale Federațiunii sunt neadevărate din cuvânt în cuvânt. Monitorul oficial, unde stau reproduse discursurile din Cameră o atestă. Aceleași neadevăruri, cu plângeri duioase asupra cinismului și cosmopolitismului nostru, le cuprinde și articolul Albinei din 18 iulie 1871. Că și d. Babeș a putut aluneca pe această cale am înțeles la început. D-sa se va fi luat după confrații d-sale în jurnalistică, și fiindcă aceștia spuneau neadevăruri cu voie, d-sa le va fi spus fără voie. Dar după ce au apărut discuțiile budgetare în Monitor? Dar după ce s-au reprodus într-un suplement al Curierului din Iași anume propunerile și cuvintele subscrisului și i s-au trimis și d-sale? De ce a tăcut Albina și nu și-a rectificat neadevărul? Înțelegem foarte bine ca cineva să tacă asupra cuvintelor noastre, dar dacă le ia în băgare de seamă și vorbește asupra lor, atunci nu face bine când spune neadevăruri. Nu face bine nici pentru demnitatea sa, nici pentru scopul ce în acel moment îi poate părea folositor, adecă de a ne discredita pe noi. Calomniez, il en reste toujours quelque chose, poate să fie un proverb adevărat în relațiile personale. Aceasta nu o știm și ne este indiferent. Ceea ce știm însă este că, în privința vieței publice, proverbul e foarte greșit. Și dovada ne-o dă tocmai rezultatul atacurilor făcute pe acea bază de cea mai mare parte a jurnalisticei române în contra junimiștilor. Sutele de jurnale care au vorbit în contra noastră au susținut mai întâi neîntreruptă atenția publicului asupră-ne. Marea majoritate a cetitorilor în primul moment a trebuit - ce e drept - să rămână sub impresia neadevărurilor cuprinse în acele jurnale. Dar fiindcă cel puțin atenția era deșteptată în privința noastră, a fost cu neputință ca această ascultare unilaterală să țină mult timp. Audiatur et altera pars e o regulă prea naturală a dreptății încât să poată rămânea totdeauna neaplicată. Cei dintâi care au simțit trebuința de a ceti înainte de a osândi au fost desigur cei mai drepți și cei mai cuminte dintre adversarii noștri. Ce impresie însă a putut produce asupra unui om drept și cuminte descoperirea țesăturei de neștiință și neadevăr cu care jurnaliștii au crezut că e bine să ne întâmpine, aceasta și-o poate închipui orcine: neîncrederea în contra celor ce l-au amăgit pănă acum și interesul de a urmări mai de aproape o direcție în contra căreia nu s-au întrebuințat încă armele adevărului. Pe cât însă este de sigur că un om cu minte face mai mult decât o sută de mărginiți, pe atât este de sigur că, îndată ce din mijlocul unui public este câștigată opinia celor cu judecată neatârnată, și ceilalți din public vor urma în curând, ca unii ce sunt deprinși a se lua după judecata altora. Și iată cum se explică neapărata răspândire a teoriilor foarte combătute, dar rău combătute. Căci nu ceea ce spun alții despre scrierile noastre, ci numai ceea ce este cuprins în chiar aceste scrieri poate hotărî despre soarta lor. Soarta lor este astăzi de a fi mult mai răspândite decât la început, și va fi mai greu acum decât a fost înainte de a lăți atâtea neadevăruri asupră-ne. Dacă dar în rândurile de mai sus am deplâns lipsa de iubire de adevăr în majoritatea publiciștilor noștri, nu a fost din teamă că invectivele lor vor fi putut rămânea puternice împotriva noastră: căci asemenea săgeți se întorc totdeauna în contra celui ce le-a slobozit. Cauza deplângerii este alta. Este simțirea însemnătății ce o are critica în orce manifestare a vieței publice și părerea de rău că juna noastră direcție a fost lipsită de un asemenea control, fie cât de aspru, numai să fi fost adevărat. O mie de insulte și de calomnii am primit, dar o mie de insulte nu fac încă o singură critică, și o singură critică încă nu am primit. Bărbații pe care din copilărie eram obișnuiți a-i admira în fruntea mișcării noastre naționale, în loc de a fi venit, în experiența și maturitatea ce o aveau, să lumineze și să modereze cu bunăvoință aspirările cele nouă, par a fi privit viața publică a poporului român ca o stăpânire exclusivă a lor, și astfel, uitându-și demnitatea vârstei, au început a se purta în contră-ne în modul dovedit mai sus prin atâtea exemple neplăcute. Din vina lor viața noastră publică a ajuns astăzi într-atât, încât deziluzionarea a devenit semnul de recunoaștere pentru oamenii de bună-credință. Din vina lor "Junimea" este osândită să-și caute singură calea viitorului: în combinare nefirească, ea trebuie să împreune energia vârstei sale cu prudența altei vârste și, bătrână înaintea vremii, să ia asupră-și sarcina îndoită ce un timp mai fericit o împarte între deosebite generații. Ne lipsește însoțirea celor bătrâni întru căutarea adevărului, ne lipsește controlul experienței și critica oamenilor mai maturi. Cine însă fără critică poate păși cu siguranță? Și de când lipsa de combatere leală nu ar fi fost primejdioasă? Curat îți este focul ce-l aduci pe altar; va fi însă curată și flacăra - aceasta numai urma o poate alege, urma pe care o aștepți, lucrând deocamdată cu inima împărțită între încredere și îndoială. Între cei de mai nainte însă a fost o excepție; a fost un bărbat a cărui inimă rămăsese destul de tânără pentru a continua împreună cu juna generație lucrarea comună: Vasile Alecsandri. Și tocmai exemplul lui dovedește cât bine poate aduce împreunarea autorității mature cu aspirările tinerimii. Vasile Alecsandri, prin scrieri și sfătuiri orale, ne-a întărit în tendența de a ne emancipa limba din pedantismul filologilor și de a o primi așa cum iese, ca un izvor limpede, din mintea poporului. El a dat susținerii noastre teoretice sprijinul renumelui său literar, și dacă încercările de îndreptare limbistică vor izbuti, o mare parte a meritului îi revine lui. Cu aceasta trecem la partea din urmă a expunerii noastre: la proza estetică în juna direcție, adecă la proza privită în forma ei, în limbă și stil. Copiile de pe natură ale d-lui Iacob Negruzzi, Nuvelele istorice ale d-lui A. Odobescu, studiile d-lor Vârgolici și Lambrior, Nuvelele d-lui Nicu Gane sunt exemple pentru explicarea rândurilor următoare. Forma limbei române la cei mai mulți scriitori ai ei era și este apăsată de stilul limbiștilor din Transilvania. Înrâurirea școalei transilvane asupra stilului nostru a fost cu atât mai firească cu cât tot începutul nostru de cultură - bun, rău, cum este - îl datorim ei. Școalele (Lazăr, Laurianu), știința (Cipariu), jurnalele (Bariț și Mureșanu) au fost începute sau cel puțin susținute de ei, merit cunoscut și recunoscut al confraților noștri de peste Carpați. Dar pe lângă aceste, transilvănenii ne-au adus și o deprindere greșită în limbă și stil, și datoria noastră este acum, după ce am primit înrâurirea cea bună, să ne desfacem de elementele cele rele ale lor. Stilul transilvănenilor, cu puține excepții, este dictat de școala etimologică. Însă stilul etimologiilor, chiar al celor mai buni, este pedant și greoi, și ceea ce la magistri s-ar putea numi uneori nebăgare de seamă devine la școlari un sistem întrebuințat înadins, oarecum un principiu de întunecare a limbei. Pentru un cap cu înțelegere sănătoasă este îndestul stilul ciparianilor pentru a osândi sistemul din care a putut izvorî. Căci un sistem limbistic care produce confuzia și îngreuiarea limbei nu poate fi decât fals. Asemenea capete însă sunt totdeauna rare, și fiindcă ne e teamă că cei mai mulți cipariani au pierdut chiar putința de a mai judeca ce este limbă lămurită și ce este limbă încurcată, revenim din nou, deși numai în scurt și din alt punct de vedere la critica sistemului etimologic. Ciparianii, și întru aceasta foile și cărțile școlare din Transilvania și Ungaria sunt mai toate cipariane, urmează în limba lor după două regule: întâi, după regula etimologiei și al doilea, după regula analogiei cuvintelor, această din urmă păzită și de fonetiștii bucovineni. În ceea ce privește etimologismul, este știut că el nu e atât un sistem ortografic, cât mai mult un sistem limbistic. El vrea ca forma cea mai veche a cuvintelor să fie și cea mai bună, fiind mai apropiată de latină, și declară schimbările eufonice ce le-a făcut cu vremea poporul român de spurie, adecă false, corupte, pe care trebuie să le alungăm, păstrând regula gramaticei și etimologiei d-lui Cipariu. Să ne încercăm a face o aplicare a sistemului. În muzeele de curiozități vechi, d.e. în Muzeul Sauvageot de la Paris, se află, printre sticlării, săpături în inoroc etc., și frumoasele pahare rotunde, stil rococo, cu desemnuri emblematice și inscripții în medalioane. Unul din aceste arată un brad cu frunzele verzi și are deasupra înscrierea: Je ne change jamais. Să o traducem: "Niciodată nu mă schimb!" Chiar această exprimare este cam nepotrivită pentru o deviză: "niciodată" e prea lung în comparare cu jamais; dar, în fine, este cea mai precisă traducere a acestui emblem epigramatic. Dar lăsați să-l traducă un ciparian! El va zice: Nece una data nu me scaimbu! E cu putință să fii mai greoi și mai ridicol? Pentru ce nece și nu nici? Pentru ce una și nu o? Pentru ce scaimbu și nu schimb? Fiindcă sunt forme vechi. Dar de ce forma mai veche să fie mai bună decât cea populară de astăzi? Pentru că e mai apropiată de regulele etimologice. Dar acum la întrebarea proprie: pentru ce regulele etimologiei filologilor să fie mai bune decât legea eufonică a poporului, nu se dă nici un răspuns rațional. Scopul vorbirii și scrierii este numai unul: împărtășirea cugetării. Cu cât cugetarea se poate exprima mai iute și mai exact, cu atât limba e mai bună. Unul din izvoarele vii din care decurge legea eufonică a popoarelor, pe lângă elementul fiziologic, etnic etc., este și iuțeala crescândă a ideilor și trebuința unei împărtășiri mai grăbite. Pănă când cuvântul latin una arăta numai un număr a putut să rămâie sub forma una. Când a devenit la noi articol nehotărât, cum se zicea în gramatica veche, s-a schimbat într-o formă mai scurtă, mai curentă, și s-a făcut o. Nece e greoi și nu a sunat bine românului, nici a fost mai scurt și mai eufonic pentru el; și așa mai departe întru toate. Aceste variații eufonice ale cuvintelor sunt oarecum sufletul limbei poporului, elementul intelectual și estetic al progresului lui. În contra acestui progres, în contra puterii organice a limbagiului, etimologia unui gramatist cu paralelismul paradigmelor lui nu poate să aibă nici cea mai mică valoare. Alcătuirea paradigmelor este operația seacă și uscată a unui cap teoretic. Latinește neque, așadar la noi nece, latinește una, așadar la noi una, sunt formalisme goale, dar nu viața reală și împlinită a unui popor. Poporul caută spirit tot mai precis și potrivit în limba sa, nu petrificările trecutului, și fraze ca aceste: "discusionea de una camu data este fipsata si nu lassa nece una indoentia asupr'a coprensului ei", din "prefationea" Dicționarului limbei române de dd. Laurianu-Massimu (1871), sunt, pentru vremea de astăzi, curiozități literare, dar nu model de limbă românească. Acest adevăr trebuie să se lățească și se va lăți cu timpul în toată tinerimea noastră. Ceea ce-i stă încă împotrivă este lipsa de cultură estetică în acea tinerime, neputința de a prețui stilul cel bun, la unii poate chiar plăcerea cam barbară de a face paradă cu lucruri baroce și stranie. Poate mulți își par că sunt învățați când scriu doptore în loc de doftor, indoentia în loc de îndoială. Dar aceștia să-și aducă aminte că o limpezime inteligentă a fost totdeauna prima calitate a unei limbi bune, și galimatia medicilor și filologilor a deșteptat totdeauna, de la Rabelais și Moliere până astăzi, numai batjocura oamenilor cu minte. Această batjocură a avut în Europa cultă de rezultat a răspândi iubirea și deprinderea unui limbagiu lămurit și a lunga pedantismul simplilor erudiți din sfera vieței publice. Ni s-ar cădea oare nouă să-i deschidem un adăpost național și să-l patentăm drept institut de adevărată cultură? Tot așa de greșită este aplicarea legii analogiei. Ni se cere să zicem "direptore" în loc de director fiindcă la cuvintele latine de declin. a 3-a se pretinde că noi primim forma ablativului și fiindcă c înainte de t în multe cuvinte românești se schimbă în p, și un profesor de la Universitatea din Iași a ajuns să fie vestit prin stăruința ce o pune pe la toți studenții lui ca să zică pândepte în loc de pandecte. Toată această cerință a analogiei este nedreaptă. În privința schematismului conjugării, ea există în orce limbă, dar în privința formei cuvintelor izolate nu există în nici una și nu a existat niciodată. Mai întâi, în chiar limba poporului de pân-acum analogia nu e regulat observată; sunt multe cazuri în care cuvintele noastre, deși se referă la substantive latine de a 3-a declinare, nu au forma ablativului în e: leu (și nu leune), lotru (și nu lătrune), nucă (în loc de nuce), nume (în loc de numine), piept (și nu pieptore), fulger (și nu fulgure), șarpe (și nu serpente), păun (și nu păune), secetă (și nu secetate) etc. Dar al doilea: nu se poate ști în nici un moment dat dacă împrejurările care au produs odinioară forma limbistică mai sunt și astăzi în lucrare; și dacă nu sunt, atunci poporul nu mai are nici un motiv ca să-și tortureze cuvintele cele nouă în patul cel vechi al lui Procrustes. Când pentru noi trăia încă limba latină, când eram în legătură mai strânsă cu grecii, cu bulgarii, cu polonii, am putut urma unei imitări eufonice pe care astăzi nu o am mai avea. Poate a dispărut și viața organică a unei certe părți a formărilor (căci, în această privire, viața limbei seamănă cu viața plantelor) și atunci cuvintele nouă rămân așa cum le introducem, fără a se înfrânge după formele vechi. D.e., deși din rogatio, rogationis am ajuns de mult să zicem rugăciune, totuși, nimeni nu poate fi sigur că izvorul viu al limbagiului poporului nostru de astăzi mai cere ca să zicem, tot prin analogie, năciune, stăciune; poate (și e chiar probabil) că vom rămânea să zicem nație, stație etc. Și celelalte limbi arată asemenea încetări ale formărilor analoage dintr-un timp, le arată uneori chiar pentru unul și acelaș cuvânt. D.e., francezii, cari au schimbat o dată cuvântul latin fragilis în forma lor analogică frele, au primit mai pe urmă, încă o dată, forma fragile, o întrebuințează astăzi alăturea cu frele și nu o mai schimbă după analogia veche. Tot așa, au, alăturea cu hôpital, forma hôtel din hospitalis, impliquer și employer din implicare, grave și grief din gravis, natif și naiv din nativus, pâtre și pasteur din pastor, rigide și raide din rigidus etc. (Vezi Fuchs, Roman, Sprachen, pag. 125). Dar orcum ar fi cu aceste observări, un lucru rămâne sigur: limba se dezvoltă în mod instinctiv de poporul întreg și nici un individ izolat nu este chemat a așeza, prin reflecție apriorică, regula după care să se primească formele cuvintelor nouă. Generațiile viitoare ale poporului nostru se vor pronunța prin "uzul lor general" de atunci, dar astăzi nimeni nu poate legifera în această materie. Așadar, noi, scriitorii, cari, printr-o sărire făr' de veste în dezvoltarea poporului, ne vedem siliți a introduce o sumă de idei nouă, pentru care limba noastră de păn-acum nu are cuvinte, suntem liberi să alegem acele forme care ne par mai potrivite cu geniul limbei, și anume, fără nici o monotonie și uniformitate. La întrebarea: -ție sau țiune? român sau rumân? noi răspundem: și una și alta, după cum i se pare scriitorului mai bine la auz. Acesta este înțelesul practic al mult citatei fraze, că ne aflăm într-o "epocă de tranziție". Dar ni se obiectează: se poate ca un popor să nu aibă o singură formă nici măcar pentru numele său? Să scrie când român, când rumân, când romîn? Se poate foarte bine și s-a putut la multe popoare. Francezii, pănă când era, șovăiau între françois și français; academicii se țineau de françois. Voltaire își bătea joc de ei și scria français; și, se înțelege, scrierea lui Voltaire a rămas cea bună. Nemții scriau cu vro 30 de ani în urmă când teutsch, când deutsch etc. Într-o asemenea nehotărâre suntem și noi astăzi pentru foarte multe cuvinte, și pentru câteva este orce limbă în orce moment dat. Italienii zic astăzi deschiude și schiude, oscuro și scuro, nemții etwan și etwa, fragte și frug etc.; urma va alege care din aceste scrieri va rămânea sau dacă vor rămânea amândouă. Limba este o ființă organică, și nu o figură geometrică, ea poate avea grație și fără să aibă simetrie și regulă paradigmată, ea cere forma și dezvoltarea liberă a copacului natural și nu primește subjugarea pedantă, precum o încerca Ludovic XVI la merișorii de pe terasa din Versailles, ciuntiți în piramide regulate și - urâte. Că la noi sunt prea multe forme nefixate, aceasta o recunoaștem; că o asemenea stare a limbei e bine să se schimbe și că se va schimba, și aceasta ne pare sigur. Dar drumul schimbării și reformei nu sunt legiferările vreunei academii sau vreunui filolog individual. Diversitatea limbei la noi provine din lipsa unei poezii și proze recunoscute de clasice între toți, și, prin urmare, unificarea nu se poate naște decât odată cu nașterea acelei poezii și proze care va fi proza autorilor estetici, nu proza filologică. Germanii secolului nostru, după ce Luther le dase o limbă comună, au primit proza lui Lessing și a lui Goethe, francezii proza lui Voltaire, iar înaintea răspândirii acestor autori și la ei era o deplină varietate sau - cum ar zice etimologii - confuzie în limbă. Cine însă poate să știe dacă vreunul din contimporanii noștri și care din aceștia va fi primit de către generațiile viitoare ale poporului nostru ca formatorul limbei sale? În această privință, ca în atâtea altele, viața instinctivă se sustrage de la orce calcul al reflecțiunii și-și păstrează o neatârnare oarecum caprițioasă. Și istoria cuvintelor unei limbi, pentru a da un exemplu, ne-o dovedește pe fiecare pagină. Lessing (în scrisoarea literară de la 1 fevr. 1759) citează cuvântul entsprechen ca un dialectism șvițeran în stilul lui Wieland; de la Wieland însă l-a primit literatura germană, și astăzi se întrebuințează de toată lumea. În Critique de l'école des femmes a lui Moliere se ia cuvântul obscénité drept inovație ridiculă, astăzi este pretutindeni întrebuințat în Franța, pe când altele au devenit "obsolete". De la Goethe au primit germanii cuvintele anempfinden și mitgeboren, iar provincialismul lui gegen ihm über în loc de ihm gegenüber nu s-a primit. Și așa mai departe. Prin urmare noi, cei de astăzi, nu putem avea nici o știință despre ceea ce va primi și va respinge poporul de mâine dintre toate formele și cuvintele de acum. Tot ce știm este numai că această alegere se face instinctiv, și nu după reflecție, și că se îndreptează mai ales după poeți; și datoria noastră este dar de a ne împotrivi în contra orcării monotonizări a limbei sub jugul vreunei filologii și a aștepta venirea acelei poezii și proze clasice care să fixeze limba. Cel mult mai putem constata că pentru epoca de acum autorii cei mai buni și mai răspândiți ai românilor sunt Alecsandri, Bolintineanu și Odobescu și că multe forme ale vorbirii adoptate de ei au dintre toate cea mai mare probabilitate de a rămânea, tocmai fiindcă Alecsandri, Bolintineanu și Odobescu sunt scriitori estetici, și nu erudiți reflexivi, și fiindcă în materie de limbă urechea lor singură face mai mult decât capul a o sută de filologi. În emanciparea limbii dar de sub jugul filologiei transilvane vedem un alt semn caracteristic al direcției celei nouă, și pentru noi, în special, un alt obiect de critică salutară în contra direcției celei vechi. Cât de necesară era critica în această parte se vede din modul cum s-a primit din partea adversarilor. Ei nici nu vor să intre în discuție, sunt așa de deprinși a se vedea stăpâni în domeniul limbistic, încât o controversă nu le mai pare o deprindere legitimă a vieței literare, ci oarecum un act de rebeliune. D. Hăsdeu, întrebuințând un drept recunoscut al comediei, a personificat în Ortonerozia tendințele limbistice ale ciparianilor și le-a luat în râs cu acel spirit viu ce-l are în scrierile satirice. Jurnalele de dincolo de Carpați nu au tactul de a lua gluma cum se dă, sau, dacă privesc lucrul ca o critică serioasă, de a o cerceta cu seriozitate, ci vorbesc despre această scriere a d-lui Hăsdeu ca despre o felonie. Vezi Federațiunea și Transilvania. În Convorbiri literare a publicat d. Alecsandri dicționarul său grotesc, unde își bate joc, uneori cu haz, de diformările limbistice la noi. Răspunzând la aceasta, Archivul filologic din Blaj a contestat d-lui Alecsandri competența, dându-i a înțelege ca să nu se amestece unde nu are ce căuta. În privința limbei române să tacă poetul Alecsandri și să vorbească filologii Târnavelor? Iacă o perucă din vremurile trecute, cu care nu se mai poate face paradă în ziua de astăzi. Cel din urmă semn caracteristic în stilul direcției nouă despre care ne-am propus să vorbim este depărtarea neologismelor celor de prisos. Neologismele au ajuns a fi o adevărată îmbolnăvire literară la noi. Punctul de plecare fusese tendința de a depărta din limbă cuvintele slavone, înlocuindu-le cu cele latine, dar sub acest pretext, cei mai mulți scriitori ai noștri întrebuințează fără nici o critică cuvinte nouă latine și franceze chiar acolo unde avem pe ale noastre, de origine romanică, și alungă și acele cuvinte slavone care sunt prea înrădăcinate în limba noastră încât să le mai putem scoate din ea. Atât punctul de plecare însuș, cât și aplicarea lui sunt deopotrivă greșite și provin iarăș din formalismul cel gol al teoriei, de care limba reală a poporului nu s-a ținut niciodată. Căci "puritatea" limbii e o cerere nedreaptă, care nicăieri nu s-a putut realiza. Genealogia limbilor se judecă după schematismul lor flecționar: acesta arată de exemplu netăgăduit că noi suntem de viță latină. Dar lexiconul limbei este totdeauna pestriț și arată ca o oglindă credincioasă, popoarele care au înrâurit asupră-i, împreună cu ideile ce le-a primit de la dânșii. Asemenea legături limbistice între popoare nu se pot tăia și sunt cu atât mai dese cu cât poporul a rămas mai puțin izolat și a putut mai mult împrumuta din comunicarea cu vecinii. Așa a fost totdeauna și așa va rămânea. Limba latină e plină de cuvinte grecești, cea franceză plină de cuvinte nemțești, cea spaniolă de arabe, cea engleză de franțuzești etc. Așa fiind, depărtarea tutulor cuvintelor slavone este o utopie și înlocuirea lor prin cuvinte latine sau franceze o îngreuiare a limbei, cu atât mai primejdioasă cu cât înstrăinează poporul de mișcarea literară de-abia începută a claselor mai culte. Se înțelege de la sine că acolo unde, pe lângă cuvântul slavon, există un cuvânt curat roman, acesta trebuie menținut și acela depărtat. Vom zice dar binecuvântare și nu blagoslovenie. Se înțelege, asemenea, că acolo unde astăzi lipsește în limbă un cuvânt (nu numai la terminii tecnici), iar ideea trebuie neapărat să fie introdusă, vom primi cuvântul întrebuințat în celelalte limbi romanice de astăzi. Vom zice dar primitiv, constituție, disciplină etc. Dar nu se înțelege cu ce drept am introduce fără nici o noimă cuvinte nouă chiar acolo unde avem pe ale noastre de origine romană. Dacă, d.e., am primit să se zică binecuvântare în loc de blagoslovenie, nu putem primi să se zică benedicțiune în loc de binecuvântare. D. Laurianu scrie în istoria sa donuri în loc de daruri; alții zic terra în loc de pământ, cercustanța în loc de împrejurare, nu am op în loc de nu am trebuință, surg în loc de se nasc etc. Un exemplu foarte tare pană unde poate merge introducerea greșită de cuvinte nouă ni-l dă limba răposatului Heliade. Ești belă, Serafita! belisimă-ntre zee, Tu ești al frumuseței și gemmă ș-ornament, Te văz și văz Olimpul, grădinele-empiree, Ești fericirea lumii și centru-n firmament. O, belă ești, dilecto! și capelura-ți blondă, De voluptate peplu, ca crinii lui Amor Cu buclele lui Phebu te-ammantă te circondă Electric radioasă. Te-acoperă că mor! (Serafita - Poesii inedite, București, 1872) Un alt exemplu îl luăm din scrierile lui Pumnul. Pumnul voia să gonească din limbă toate cuvintele străine, chiar terminii grecești, și păzea totodată cu scumpătate regula sus criticată a analogiei. Cu aceste două "principii filologice" a izbutit să scrie așa: "Intruducăciune pregătițivă în filosofie sau sciemânt. Prodata intruducăciunii este cunoscăciunea insemnânței sciemântului ca mama nascațivă a celorlalte sciințe! Astă cercetăciune este cu putință pe trei drumuri: a) pe drumul verbământal (etimologic); b) pe drumul suflemântal (psichologic); c) pe drumul tămplătural (istoric) etc.". (Din manuscriptul despre filozofia populară) Direcția nouă a făcut dar un pas spre progres când, dezrobindu-ne de acele sisteme greșite, ne-a îndreptat luarea-aminte spre o limbă mai potrivită cu vorbirea poporului de astăzi, spre limba frumoasă în care scria Constantin Negruzzi și pe care nu am fi trebuit să o părăsim, rătăcindu-ne după confuziile filologilor. Multe întrebări și îndoieli se nasc, firește, și aici. Că e mai bine să zicem roditor decât fertil, mai bine a unelti decât a machina, mai bine obicei decât abitudine, ne pare vederat. (Vezi și critica d-lui Vârgolici în contra Transacțiunilor literare, în Convorbiri literare de la 1 mai 1872 și interesantul articol al d-lui Lambrior, în no. de la 1 decemvrie 1873.) Trebuie însă totdeauna să zicem priincios în loc de favorabil? nădejde în loc de speranță etc.? Este bine să împrospătăm vorbirea cea veche în întinderea în care o face d. Lambrior? Aceste sunt întrebări al căror răspuns ni-l va da instinctiv acel scriitor pe care natura îl va fi înzestrat cu darul de a cunoaște firele din care se țese limbagiul poporului român. Nouă, celorlalți, nu ne rămâne decât a urma, depărtați de orice silă teoretică, simțului nostru limbistic, știind bine că judecata din urmă nu o pot pronunța decât urmașii noștri. Terminând această expunere, sperăm că prin ea se va fi lămurit mai bine deosebirea între ceea ce s-a numit direcția nouă și între direcția mai veche. A explica această deosebire ne-a părut o temă foarte însemnată. Căci poziția morală în care se află poporul român este poate unică în istorie, cât pentru greutatea ei și cere cu atât mai multă luare-aminte asupra mișcării lui literare, ca una ce este oglinda acelei poziții. Îndată ce în apropierea unui popor se află o cultură mai înaltă, ea înrâurește cu necesitate asupra lui. Căci unul din semnele înălțimei culturei este tocmai de a părăsi cercul mărginit al intereselor mai individuale și, fără a pierde elementul național, de a descoperi totuș și de a formula idei pentru omenirea întreagă. Aflarea și realizarea lor a fost de multe ori rezultatul experiențelor celor mai dureroase; dar jertfa o dată adusă, ele se revarsă acum asupra omenirii și o cheamă a se împărtăși de binefacerea lor îmbelșugată. La această chemare nu te poți împotrivi: a se uni în principiile de cultură este soarta neapărată a fiecărui popor european. Întrebarea este numai dacă o poate face ca un soț de asemenea, sau ca un rob supus; dacă o poate face scăpându-și și întărindu-și neatârnarea națională sau plecându-se sub puterea străină. Și această întrebare se dezleagă numai prin energia vieței intelectuale și economice a poporului, prin bunăvoință și iuțeala de a înțelege și de a-și asimila cultura în activitate potrivită. Pe noi, românii, ne-a scos soarta fără de veste din întunericul Turciei și ne-a pus în fața Europei. Odată cu gurile Dunării ni s-au deschis și porțile Carpaților, și prin ele au intrat formele civilizației din Franța și din Germania și au învălit viața publică a poporului nostru. Din acest moment am pierdut folosul stării de barbari fără a ne bucura încă de binefacerea stării civilizate. Când am fi singuri într-o insulă, când ne-ar fi dat să trecem prin orce schimbare a vieței publice fără a fi amenințați dinafară în chiar existența noastră, am putea aștepta în liniște dezlegarea problemelor, lăsând timpului viitor sarcina de a ridica, încetul cu încetul, greutățile de astăzi. Așa însă nu este situația noastră. Timpul dezvoltării ne este luat, și tema cea mare este de a-l înlocui prin îndoită energie. Tot ce este astăzi formă goală în mișcarea noastră publică trebuie prefăcut într-o realitate simțită, și fiindcă am introdus un grad prea înalt din viața dinafară a statelor europene, trebuie să înălțăm poporul nostru din toate puterile pănă la înțelegerea acelui grad și a unei organizări politice potrivită cu el. Pentru aceasta se cere mai întâi o cultură solidă a claselor de sus, de unde pornește mișcarea intelectuală. Aci însă este greutatea! A vota, a guverna, a scrie jurnale, a ținea prelecții necontrolate, a fi membru de academii și profesor de universitate, această formă a culturei apusene convine anteluptătorilor noștri mai ales când forma se întâlnește și cu un u corespunzător din budgetul statului. Dar a îndeplini cu aceeași seriozitate sarcina ei intelectuală, aceasta nu le convine; și când îi critici în această parte a vieței lor publice, atunci se indignează, spun că suntem încă într-o stare nepregătită, că noi să ne asemănăm cu Franța de acum 300 de ani, că meritele lui Șincai, Asachi, Bariț, Tăutu, Laurianu trebuiesc privite dintr-o perspectivă istorică seculară! Dar dacă vă asemănați cu Franța de acum 300 de ani, de ce îi luați formele de cultură ale anilor din urmă? Aci este contrazicerea cea primejdioasă. Nu e cu putință ca un popor să se bucure de formele dinafară ale unei culturi mai înalte și să urmeze totodată înlăuntru apucăturilor barbariei. Și fiindcă a da înapoi e cu neputință, nouă nu ne rămâne pentru existența noastră națională altă alternativă decât de a cere de la clasele noastre culte atâta conștiință câtă trebuie să o aibă și atâta știință câtă o pot avea. Iacă pentru ce lupta neîmpăcată în contra ignoranței pretențioase și a neadevărului ne-a părut cea dintâi datorie și pentru ce nu am putut primi punctul de vedere al acelora care sunt deprinși cu o privire mai blândă și se mulțumesc cu o lungă așteptare a îndreptării în viitor. Românii, anticipând formele unei culturi prea înalte, au pierdut dreptul de a comite greșeli nepedepsite și, depărtați din starea mai normală a dezvoltărilor treptate, pentru noi etatea de aur a patriarhalismului literar și știențific a dispărut. Critica, fie și amară, numai să fie dreaptă, este un element neapărat al susținerii și propășirii noastre, și cu orce jertfe și în mijlocul a orcâtor ruine trebuie împlântat semnul adevărului!


