# FragmentsContent

content:
Părintele Mare Gheorghe sta la masă și mînca de amiazi. În odaia scundă, unde se auzea zumzetul neîncetat al muștelor, fălcile puternice ale părintelui făceau un zgomot ciudat, ca de apă ce se lovește regulat de mal. În cămașă, cu mînile păroase, suflecate pînă la coate, părintele împătura cu chibzuială, cum ai împătura o batistă de mătasă, plăcintele moi cu urdă și le vîra în gură întregi. Îi era mai mare dragul preutesei să se uite la el. – Mîncă, mîncă, îi zise ea, că în anul ăsta nu mai mînci altele. Gata cu urda. Părintele, cu mînile unse de unsoare și cu gura plină, se mulțumi să dea din cap, mormăind ceva care aducea a: „Păcat, îmi pare tare rău”. Înalt, spătos, cu cioc și cu cizme, preotul era unul din acei voinici duhovnici ardeleni oare, schimbîndu-și portul, putea fi luat tot așa de bine drept ofițer. Nevoia își crease oamenii. Nu o dată li s-a întîmplat acestor preoți să arunce odăjdiile și, sărind pe geamuri din biserica ce ardea, să pună mîna pe arme. Trebuiau să aibă deopotrivă de tari cuvîntul și pumnul. Preotul secerase pînă la amiazi în rînd cu lucrătorii. În cîmpul pietros, căci satul era sub munte, se făcuse în anul ăsta un grîu ca trestia și secerătorii tăiaseră pe capete. Cu mare greutate îl rupsese preuteasa de la lucru, dintre oameni. Făcuse plăcinte cu urdă și, neavînd ce împărți cu toți, îi trimisese părintelui vorbă în hotar „să vie îndată acasă, a venit un domn mare”. Acum, în vreme ce popa mînca, preuteasa se învîrtea prin casă, potrivind una și alta, dînd muștele afară. Și nu mai contenea cu vorba: – Cîte clăi au pus? Cine seceră mai bine? Era o femeie pe potriva popii, cu fața albă, sănătoasă; de sub năframă îi ieșea o șuviță căruntă de păr. Nu că ar fi fost bătrînă, dar așa îi albise ei părul înainte de vreme. – Pe popa din Petrid l-au închis ieri la tîrg, zise ea printre vorbe. – Nu mai spune! Cînd? De ce? – Nu știu! Mi-o spus o țigancă ce umblă cu ace. Cică s-a dus cu boii la tîrg, în Turda. Abia a ajuns bine, și a venit poliția. I-a dat boii în seama unui om de la ei, să-i aducă acasă, pe el l-au urcat în tren și — drumul la Seghedin. Preotul luă șervetul ce stătuse pînă acum neîntrebuințat alături, își șterse tacticos mustățile, buzele și începu . să-și răsucească o țigară. Petridul nu era departe de Pruniș. Satele erau așezate pe valea răcoroasă a Hășdății, înșiruite unul după altul pe cele două margini ale șoselei ce iese din Turda, urcă muntele Neteda pe la Copand în sus și se pierde în pădurile Munților Apuseni. Cu „fratele Luca” — cum își ziceau între ei, preoțește — fuseseră împreună în seminar. Dacă atunci, ca „alumni”, nu erau mari prieteni, mai tîrziu, cînd au ajuns preoți prin locuri străine, s-au apropiat tot mai mult, s-au iubit. În zilele scurte de iarnă, întîrziind amîndoi prin Turda, se întorceau noiaptea împreună și, urcînd muntele sub clarul strălucitor de lună, stînd într-o trăsură, cu sticla de vin la picioare, în vreme ce caii celeilalte veneau încet în urmă, vorbeau despre vremurile de altădată, despre necazurile preoției. Apoi se întîlneau la masluri, la ospețe. Părintele se lăsă pe marginea patului de alături și, oarecum cutremurat de vestea aceasta neașteptată, care stricase tot efectul plăcintelor, privea tavanul scund, „pictat” de preuteasa cu o coloare galbenă spălăcită. – Hm! zise el. Dacă au ajuns la Petrid, sunt aproape. Preuteasa îl privi speriată. Vremurile erau tulburi. Războiul clocotea de mai bine de doi ani, și prin lume umblau tot felul de vești neliniștitoare. Prin sate veneau tot felul de oameni necunoscuți: olari, cumpărători de rîze, stăteau printre tîrguială de vorbă cu sătenii, întrebîndu-i: „Ce mai spune de politică popa ori dascălul român?” își strîngeau șetrile și plecau ca și cum n-ar fi fost, apoi, după cîteva zile, venea la jandarmerie un ordin scurt: cutare să fie închis, cutare să fie observat. La o zi a tîrgului, un biet creștin oare a bătut cu degetul o oală și a zis că „sună românește” a fost dus la poliție și bătut, de, întorcîndu-se acasă, a murit pe drum. Gazetele maghiare țipau ca din gură de șarpe împotriva „trădătorilor valahi”. Capii preoțimei fuseseră internați la Oradea, ca să fie mai la mijlocul împărăției și să-i poată avea sub ochi. Preotului îi veni în minte întîmplarea din sîmbăta trecută, cînd, mergînd spre Turda, se întîlnise cu niște olari unguri cunoscuți, cari nu numai că nu-i deteră binețe, după obicei, dar se uitară în altă parte. După ce trecu, îi auzi zicînd: — Cîne de valah! Lucruri de acestea se petreceau de multă vreme, le observase părintele, căci se găseau pe toate drumurile, dar nu le dăduse nici o însemnătate; trecuse pe lîngă ele ca pe lîngă atîtea întîmplări străine, indiferente. Acum își dete seama că focul ce ardea departe se apropie, se simte dogoarea puternică, miros de arsură; îi fu teamă să nu-l cuprindă. Cîteva gînduri mai bîzîiră în capul lui ca niște albine închise între geamuri, apoi roata timpului se opri deodată. Țigara căzîndu-i din mîna întinsă spre pămînt, preuteasa o călcă fără zgomot și, după ce-i potrivi pălăria pe ochi, ieși închizînd ușa fără zgomot… Părintele nu-și putea da seama cît a dormit. Mult nu, de bună seamă, că l-ar fi sculat preuteasa să meargă la lucrători. Visase ceva rău, poate fiindcă s-a culcat pe spate. Îl durea capul. Pe piept, cămașa, udă leoarcă, se lipise de trup. Dar… În camera vecină se auzea vorbă străină. Uitîndu-se prin geamul din ușă, zărește pe plutonierul din Micuș, Dabrovnic, stînd de vorbă cu preuteasa. Mai la o parte, un sergent nou, pe carie părintele nu-l cunoaște, se uită la chipul încruntat de mare inchizitor al vlădicului. – De ce nu ședeți? îi întîmpină părintele, intrînd, cu părul ciufulit și întinzîndu-le mîna. Plutonierul se îndoi de la mijloc, ca și cum ar fi fost făcut din două părți legate una de alta printr-o țîțînă, dar refuză – Iarăși cercetări? Nu vă mai astîmpărați! încotro? – Pînă la dumneata am venit. – Așa! Atunci luați loc, vă rog. – Mulțumim. Oaspele și gazda se priviră drept și se pricepură: în odaie era cineva de prisos. Părintele o rugă pe preuteasă să le aducă ceva de gustare. Cînd fură singuri, plutonierul deschise geanta de piele, pe care o ținuse mereu înainte, ca și cum ar fi avut într-însa o comoară și, scoțînd o hîrtie galbenă, i-o întinse părintelui. – Acest ordin a sosit chiar azi și, după cum vezi, a trebuit să ți-l aduc îndată. Preotul ceti și îngălbeni. Punînd hîrtia pe masă, întrebă cu un glas oare voia să fie liniștit: – Trebuie să iscălesc de primire? – Nu. Apoi, după o clipă, plutonierul urmă: Plecăm cînd vrei, dar pe douăsprezece ceasuri, la noapte, trebuie să fim în Cluj. Preotul se uită încruntat prin casă, ca și cum s-ar fi întrebat: „Acum de unde s-o iau?” Prin dosul ochilor îi trecu un nor de cumplită mînie. Întâmplarea din Turda, deținerea lui Luca și toate micile și tragicele întîmplări ale unei nații oropsite îi umplură sufletul, învălmășindu-se într-o răsturnare tulbure, uluitoare. Toată ura, cumplita ură de rasă, de care nu-și dăduse seama pînă acum, dar care îi clocotise în suflet, se aprinse deodată, arzînd cu vîlvătăi dogoritoare; simțea nevoia de a se bate, de a omorî, de a striga să se audă pînă la marginile pămîntului. Stete astfel, strîngînd convulsiv speteaza scaunului, și îi veni deodată să se repeadă la cei doi jandarmi și într-o izbire năpraznică să-i cufunde pe unul într-altul. Dar zise numai, fără nici un rost: – Dacă e să mergem, să mergem, domnule plutonier. Plutonierul era un băiat tînăr, frumos, un sîrb cu care era prieten. Ce vină avea el în toată afacerea asta? Ieșind în curte să trimeată pe cineva după slugă, plutonierul se ținu de el și, cu toate împotrivirile părintelui, trimise pe jandarm. Apoi, intrînd iar în casă — plutonierul înceta de a fi militar, devenea om — îi spuse: – Ei, hei! Bine că pot respira iar liber. Cîtă vreme stă lîngă mine ungurul ăsta, parcă port o mitralieră în spate. Nu știu cine e, de unde vine. Mi l-a trimis de la companie nu știu cu ce scop. Îndeplinește ordinele înainte de a i se da, dar mai ales se uită; are niște ochi ca de veveriță; vede totul. Și ce să-ți spun, urmă plutonierul, proptindu-și capul în palme: nu-mi place de loc. Acum să nu pierdem vremea. Am ordin să duc și arhiva parohiei, astfel că vezi de pune deoparte ce crezi că te-ar putea incomoda. Eu pînă atunci merg să fac un pic de curte doamnei preutese. Îmi dai voie! Preotul trecu în odaia dinspre stradă, o încăpere întunecoasă, cu perdele mari, roșii și geamuri mici, bătrînești. Aici, într-un colț, se aflau cele două dulapuri mari în care se păstra din vremuri străvechi arhiva parohiei. Lemnul îmbătrînit se înnegrise și, cînd preotul deschise ușa grea de stejar, dulapul țipă dureros ca un bătrîn bolnav căruia doctorul i-a ridicat un braț pe care nu l-a folosit de mult. În rafturile din față erau matricolele noi, în care se însemna din an în an cîte un mort ori nou-născut. Satul era mic, morții rari și botezurile sărace. De multe ori, preotul, ocupat cu lucrul timpului, căci trebuia să și trăiască, venea asudat) de la coasă ori de la secere, arunca pe un pat pălăria de paie și, luînd cartea, începea grăbit botezul ori prohodul. Scria apoi datele pe o margine de gazetă și, cînd ploua, ori iarna, deschidea dulapul și le trecea în registru. În rafturile de jos se aflau matricole vechi, scrise cu slove bătrînești, de care nu mai întreba nimeni. În nisipul pietros al Prunișului nu se vedeau urmele nici unui geniu care s-ar fi născut pe aici; doar pașii mari ai sărăciei erau întipăriți adînc pe drumuri stricate, în ogrăzi fără garduri. Acum toate aceste cărți, care se obișnuiseră de generații să trăiască aici, aveau să fie smulse din lumea lor, rupte, duse… Cînd preotul ridică o carte de jos, o lume întreagă de gîngănii fugi în toate părțile; cărții îi râmase păretele jos, lipit de o scîndură mucedă, ca o aripă frîntă. Dete peste cîteva hîrtii, „Coroana sicriului”, un roman ardelenesc vechi, „Baliade și idile”, care ar fi putut fi sare în ochii dușmanilor, și le legă cu o sforicică; desfăcînd o podea, le vîrî sub ea, în nisip. Puse scîndură la loc și bătînd-o, să se așeze, cu piciorul, ascultă cum sună a gol, ca omul care are vreme de pierdut. „De m-oi mai întoarce, ne-om vedea, de nu”… Preotul își completă gîndul cu un gest oare însemna: „de nu… amin și cu voi, și cu mine”… Parcă și-ar fi îngropat acolo o parte din suflet… Intrînd în odaia din mijloc, unde aburea mîncarea pe masă, preotul încercă un sentiment de revoltă împotriva lui însuși, împotriva acestui biet suflet, omenesc, care se înmoaie atît de repede. Ca să nu pară supărat în fața oamenilor, căci venise curatorul, primarul și încă vreo doi fruntași de ai satului, începu să glumească: – Rău mai stă țara dacă au ajuns să-i ducă la cătănie și pe popi… Plutonierul își omorî țigara, uitîndu-se în pămînt, ca să nu răspundă; soldatul ungur îl privi cu ură, dur nu zise nimic. El nu trebuia să știe românește. – Dacă au dus clopotele de !a biserici, trebuie să ducă și pe popi. – E vremea cea de apoi. – Poftiți la masă, îi îmbie preuteasa. Domnule plutonier, poftește în capul mesii. Oameni buni, ședeți. – Să mai și mîncăm, zise preotul. Apoi, cînd își aflară fiecare locul, începu rugăciunea: „Tatăl nostru, carele ești în ceruri, sfințească-se numele tău”. În liniștea odăii, glasul părintelui se înălța clar, tremurător; părea că picură ceva dintr-însul. Pe la jumătatea rugăciunii se deschise încet ușa și se vîrî înlăuntru mai întîi un cerc cu un bețigaș, apoi un căpșor de copil cu ochii iscoditori și părul ciufulit. Copilul — desculț, în cămașă, cu pantalonașii susținuți de două panglici încrucișate pe umeri — intră urmat de două fetițe mei mici, care se piteau sfioase în dosul lui. Se uitară mirați la oamenii străini, la galoanele jandarmilor îndeosebi și merseră de se lipiră de mama lor cîteșitrei. Preuteasa o luă pe cea mai mică pe genunchi, și celorlalți le făcu semn să tacă: – Că pleacă ticul și nu se mai întoarce. – Domnule plutonier, primarule, oameni buni, ședeți și serviți-vă. Nu vă uitați după noi. Eu am mîncat bine de ami’azi, zise părintele. Preuteasa servi copiii și își scoase ei o aripă de pui, pe care o uită în farfurie. — Tăticule, dacă te duci, mie să-mi aduci o pușcă, zise băiatul. Vreau să împușc vrăbii. – Mie să-mi aduci o păpușă. – Nu pusa, se revoltă cea mai mică din brațele mă-sii. – V-aduce tăticul la toți, numai să ascultați, să fiți buni. Oaspeții mîncau ca în zi mare de vară. Preotul își făcea de lucru cu un picior de pui, numai ca să nu vadă preuteasa ce-l doare pe el. Prin mintea lui roiau tot felul de gînduri. Unde-l vor duce? De ce îl închid? Nu-și aducea aminte să fi rostit vreo vorbă împotriva statului. Dar acum îi venea să strige la colțuri împotriva lui, împotriva acestui stat nedrept și tîlhar. Preuteasa îi ceti mersul gîndurilor de pe față și o podidi plînsul. Vestea că îl duc pe popa se întinse în sat cu iuțeala fulgerului. La porți, bătrînele femei, adunate în grupuri, se opriră speriate din tors. – Asta e lumea cea de apoi. – Că zice Scriptura: „Bate-voi păstorul și se va risipi turma”. Cineva duse vestea în hotar, unde era mai tot satul la lucru. Cei dintîi trei oameni care aflară noutatea întrebară: – Cum? De ce? Apoi, cînd nu li se dete nici un răspuns, își duseră mîinile pîlnie la gură și strigară spre alte pămînturi: – Îl duc pe popă! – Îl duc pe popa? – Îl duc pe popa! Strigătul, pornit din piepturi tari, se izbi de larga boltă a cerului de vară, apoi se repezi în jos și o porni ca un ecou puternic de la pămînt la pămînt, din deal în deal: – Îl duc pe popa!… Unii își lăsară lucrul și porniră peste pămînturi, de-a dreptul spre sat. Apoi în hotarul încremenit o clipă se stîrni o furnicărie înspăimîntătoare; oamenii alergau din loc în loc, aducîndu-și străițile, uneltele, hainele. Cărările și drumeagurile de cîmp se umplură de oameni, mulți o luară drept înainte, pe unde se nimerea; strigînd și îndemnîndu-se, alergau cum se aleargă la foc ori la nenorocire mare. Așa trebuie să fi fugit oamenii în vremuri vechi cînd intra dușmanul în sat. Cei dinții care ajunseră la poarta popii se opriră în uliță, necutezînd să intre în curte. Dar femeile, mai curajoase decît bărbații în zile de primejdie, intrară în curte sub cuvînt că „vreau să-i ajute doamnei preutese”. În urma lor se strecurară și bărbații. Curtea se umplu de lume, ajunseseră pînă sub ferești, se uitau în casă. Stăteau rezimați în unelte, tăcuți, posomoriți; parcă așteptau ceva grozav ce trebuia să se întîmple dintr-o clipă într-alta. Pivotul, ieșind în verandă să-i spună slugii să meargă înainte cu căruța, văzu poporul adunat. Sătenii se descoperiră; peste mulțime fîlfîi aripa liniștii. Preotul simți că trebuie să le spună ceva acestor buni copii ai pămîntului, să-și ia rămas bun de la ei. – Oameni buni, începu el încet, parcă i-ar fi fost frică să nu-l audă cei din casă. Înainte de a porni, vă las o vorbă: să nu vă uitați legea și graiul; legea românească și graiul românesc, moștenit de la părinți. Pentru asta, oricît veți suferi, veți fi cu conștiința împăcată că v-ați făcut datoria și veți putea îndura suferințele oricît ar fi de grele. Atîta vă spun. Acum eu mă duc dintre voi. Se poate întîmpla să mă mai întorc, dar iarăși se poate să nu mă mai întorc niciodată. După cum mi-o fi scris. (Preotul se uită spre ușa casei, temîndu-se să nu-l audă preuteasa, și o văzu în prag, cu copila în brațe.) De v-am fost om rău, să mă iertați, că „numai tu, Doamne, ești fără de greșale”; de v-am fost om bun, n-aveți să-mi mulțumiți cu nimic. Între voi îmi rămîne nevasta și copiii, îmi rămîne ce brumă de avere am și eu: bucatele în cîmp și vitele în pustă. Aceia dintre voi cari nu aveți de lucru cu ale voastre, ați mai isprăvit cu seceratul și cu ogorîtul, dați-i și doamnei preutese o mînă de ajutor, să nu-i putrezească holdele în cîmp, ori să-i rămînă arătura nesemănată. – Ajutăm, domnule părinte. Cum să nu ajutăm? – Ajut, domnule părinte, strigă cineva dinspre șură. – De m-oi întoarce, vă voi răsplăti și nu îți rămînea de pagubă; de nu, să vă răsplătească Dumnezeu. Intră în casă, unde își luă rămas bun de la ai lui, și ieși urmat de jandarmi, de primar și de preuteasa, oare, cu copila în brațe, îl petrecu pînă la poartă. Jandarmul se urcă în trăsură, cu sluga, să păzească arhiva, și plecară înainte. Cînd să treacă preotul, mulțimea se rupse în două, făcîndu-i loc, ca în biserică la ieșitul cu cădelnița. – Rămîneți cu bine, oameni buni! În aceeași clipă începură clopotele la bisericuța din deal. Sunetele dulci, argintii porniră pe două drumuri deosebite, rătăcind nesigur, apoi se găsiră și plecară alături, într-o melodie clară, dureroasă. Preotul își făcu cruce. După el satul întreg se descoperi și zise plîngînd: – Doamne, ajută-i! Porniră apoi încet, la deal. În frunte mergea preotul cu cartea de rugăciuni în mînă, cu mantaua pe braț; în urmă-le venea mulțimea sătenilor, bătrîni, copii, cu capetele descoperite, triști și tăcuți, în convoi de îngropăciune. Deasupra, cîntecul clopotelor plutea larg, tremurător, ca un plîns amar… Însera. Coborau umbrele, și satul rămînea în urmă, ascuns sub zidurile întunecate ale pădurii de salcîmi. Urcau anevoie, ca oamenii ce duc o povară grea. Din cînd în cînd, se opreau să răsufle și se uitau înapoi. Se vedea valea largă a Hășdății, străbătută de o apă limpede ca o panglică argintie, satele împrăștiate pe sub muchi de dealuri și culmile înroșite ale Munților Apuseni, în dosul cărora se stingea soarele. În deal se așezară pe o piatră să se odihnească; la cîțiva pași îi aștepta căruța. Poporul trimis înapoi se pierdea din ce în ce, pînă se făcu una cu pămîntul. Clopotele încetaseră, și din păduri ieșeau chipurile înfiorătoare ale liniștii și ale nopții…


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Ieri a fost la coasă în fînațe, azi-noapte la moară și într-amiazi, cînd s-a întors, a trebuit, de gura muierii, să meargă cu vitele la ciurdă, în al treilea sat, nemîncat și nedormit de două zile. Acum, la întoarcere, simțind cum i se taie picioarele, intră la „ungurul din colț”, să-și prindă inima cu un cui de vinars și, de o avea, să mănînce o jamblă. Jamblă n-avea ungurul, nici pîine coaptă, dar vinars i-a dat pe datorie. Unguri, români, tot oameni sunt; la nevoie cată să se ajute. Toader luă porția de vinars de pe tejghea și se așeză la colțul unei mese de lîngă ușă. Închină în sănătatea ungurului: – Să trăiești, bade Ioșca! – Dumnezo de la tine sănătate. Ungurul, bătrîn, avea în spate o cocoașă de credeai că e gata de mers la cătănie. Așezîndu-se cu greu pe un scaun, își rezimă cocoașa de etajera cu sticle din spate și ridică ochii verzi spre Toader. – Botrinit și tu, zise el. După un răstimp urmă, clipind des din gene: Io cunoscut pe socru-to. Fost vecini. Re muiere avut la el. Atita necăjit că vomul musai închide în casă și dat foc. Luvat funie și mers la pădure se spinzure. Fost duminecă, oamenii acase, stins focul și bătut muiere. Mai . nu morit. Nu dat la borbat mîncare și svădit cu el zi și noapte. Cîrciumarul sufla greu, posăind ca un foi. Cum sta cu cocoașa rezimată, nevăzîndu-i-se picioarele, jumătatea de jos a trupului fiindu-i acoperită de tejghea, părea un animal diform, așezat pe masă. Doar capul mic, lipit de trup fără ajutorul gîtului, ochii șterși și nasul străbătut de vinișoare vineții aduceau a om. – Aia au fost altfel de oameni, răspunse Toader pe gînduri. – Tot oameni fost și ei, da’ muiere ela fost reu cum io nu vezut. Trebuit moare dinaintea ei. Toader se ridică și puse sticla pe tejghea. – Mulțam de vinars și să rămii cu bine! Cînd mai trec pe aici ți-oi aduce banii. – Meri sănătos! Drumul de la Telep spre Trichiu, după ce străbate rîtul verde din Valea Juzii, lăsînd în dreapta o poiană de duzi, merge cîtăva vreme îngust, apoi se lărgește din ce în ce, și cînd ajunge la poalele Dealului Crucii, e larg cît albia Dunării. De aici drumul urcă dealul drept, întovărășit dinspre apus de un șir de salcîmi mărunți. Odihnește îndelung la crucca de pe culme și se coboară grăbit spre sat. Toader o luă pe cărarea de alături. Urca cu pași mari, cu trupul încovoiat, ca omul de Cîmpie, obișnuit cu urcușul dealurilor. Pe la jumătatea drumului își încetini mersul. Puterile, încordate pentru o clipă de rachiu, se destinseră iarăși sub dogoarea soarelui de după amiazi. Îl durea capul, și tot trupul parcă i se desfăcea în bucăți. Se gîndi că și-a uitat afară, în curte, carul cu sacii de făină. Gîndul îi trecu pe dinaintea minții ca un străin, neluat în seamă. Parcă ar fi fost vorba de altcineva, nu de casa lui. Nu simțea nici o tragere de inimă pentru casă, nici o dorință de a-și isprăvi lucrul. Îl va isprăvi azi ori mîine, totuna ii era. – Dă-l în foc să-l mînce, se pomeni vorbind singur. În jurul lui, cîmpul verde, bogat mirosea a grîu ce se coace și a fîn. Din deal în deal se zărea cîte un om prins în seninul nesfîrșit al zilei de vară ca într-o apă imensă, incoloră. „Sc coc holdele”, se gîndi Toader. Unde drumul, înainte de a intra în sat, se înalță puțin, uitîndu-se încotro s-o apuce, omul se opri. Stete o clipă nehotărît, cu haina pe mînă, cu funia după gît. N-ai fi putut spune că e înalt. În păru-i mare, netuns de mult, căzuse bruma. Avea gîtul gros, negru de arșiță și de sudoarea muncii. Prin cămașa descheiată, sub pielea tuciurie, i se vedeau coardele puternice ale mușchilor. Purta cămașă groasă de cînepă, cioareci vechi, sparți în genunchi, opinci rupte de umblet și de secetă. Ochii blînzi și întregu-i chip era acela al unui supus și obosit rob al pămîntului. Simțind cum i se taie picioarele, întinse haina la umbra unei tufe, alături de cărare, și se așeză pe ea. Oboseala, liniștea adîncă a împrejurimii ori poate freamătul alunului îi lăsară peste ochii obosiți perdeaua grea a pleoapelor. La picioarele lui, în umbra salcîmilor înalți, dormea satul, stropit cu lumina prăfurie a soarelui ce sta să cadă după deal. Fuioare mari de fum alburiu de balegă se împleteau deasupra satului într-o funie uriașă, care se scurgea încet spre rîtul din vale… Toader se deșteptă tîrziu, cu gura plină de apă, cu o durere cumplită în partea dreaptă a capului. Din pricina pămîntului tare îl dureau toate oasele. Îngrijorat că dormise prea mult, porni grăbit spre sat. Acasă, în tîrnaț, torcea Todorica, nevasta lui. Era o femeie de o vîrstă, voinică, cu nasul turtit și dinții lați, puternici. Alături cosea Susana, fata lor; leit mama ei, cu douăzeci de ani mai tînără. De altcum, era femeie măritată, fugită de la bărbait. – Ai venit? îl întrebă Todorica batjocoritoare. Te-o fi apucat foamea? – Da, simt flămînd. Ce ai făcut azi de mîncare? Toader puse pe tîrnaț haina și funia. – Tot scoverzi și plăcinte, să te umpli, că ai lucrat mult azi. – Nu ți-o dat de mînoare pe unde ai umblat? se ametecă Susana. – De ți-ar fi dat ție, dragul tatii, cum mi-au dat mie, nu ți-ar merge bine… În casă mirosea a pui fript. Toader intră și descoperi o cratiță. – Iar umbli la oale… Îi strigă fata. Nu te întinde, că nu-i pentru dumneata. Acolo-i mîncarea ălora care au lucrat azi, au tors și cusut. Dumitale îți trebuie o jumătate de zi de vară să vii de la ciurdă pînă acasă. Smucindu-i cratița, Susana vărsă mîncarea în lutul din fața căsii. – Îți trebuie mîncare? Stai, să-ți dau eu! strigă Todorica, lovindu-l cu furoa de tors în cap. Toader prinse furca și, om molcom din fire, o dete deoparte, zicîndu-i: — Du-te în mîna dracului, prăpădită ce ești. Altfel ar fi trebuit să se bată cu amîndouă și s-ar mai fi sculat iar tot satul pe casa lor. Le lăsă în plata Domnului și ieși afară. Venea ciurda. Vaca mugea la poartă; Toader îi deschise și o îndreptă spre halău. Curtea asta mare, străjuită din toate părțile de salcîmi înalți, o cumpăraseră împreună cu casa veche de bîrne de la baronul Jozsika, de la bătrînul, oare umbla în trăsură neagră cu patru cai albi, nu de la ăsta, tînărul, care umblă cu tiriboanța cu două roate și vinde lapte și crastaveți. Casa au dărîmat-o mai an, cînd s-a întors Toader din America. Atunci au clădit-o și pe cea nouă. Au stricat și șopronul de lîngă poartă, că amenința să se prăbușească pe vite. Dacă le-a dat Dumnezeu bani, s-au pus în rînd. Numai fîntîna nu le-a mai ajuns vremea s-o facă, pînă s-a dărîmat de tot. Încă de astă-iarnă nu se mai puteau apropia de ea; pămîntul din jur se surpa văzînd cu ochii, și din coșul vechi mai rămăsese, într-un colț, o scîndură putredă, ca un dinte cariat într-o gură. pustiită de bătrîn. Necăjitu-s-au destul cărînd apă de la vecini și adăpînd din păraie. În săptămînile trecute, după ce au gătat de sapă, Toader, cu trei țigani — să fie apa bună — a scos-o toată pînă la o picătură, a săpat fîntîna mai largă, mai adîncă. Acum era afundă de cinci stînjeni. Au clădit apoi piatra la loc, pînă în fața pămîntului; dar coș nu i-au putut pune, că meșterii erau ocupați cu lucrul la casa Borșului. Spuneau că vin azi… ba mîine… În săptămîna viitoare de bună seamă… Destul că oamenii steteau de trei săptămîni cu scîndurile de coș întinse peste gura fîntînii, cu gheața în spate, că oricînd le poate cădea în ea o vită ori un porc. Toader dete la o parte scîndurile și scoase cîteva căușuri de apă. Apoi rămase cu mîna atîrnată de cumpănă, cu spatele spre casă. Amărăciunea ceea care îl încercase toată ziua i se coborî iar în suflet, li destrăma puterile, topindu-i-le într-un dor de a nu mai fi, de a intra în pămînt, de a se contopi cu țărîna de sub picioarele lui. Trudise o viață întreagă, să aibă la bătrînețe o lingură de zeamă și un colț de perină pe care să-și odihnească fruntea. Și atîta n-avea. De ce să mai trudească? Pentru cine? Întrebarea îl strivea și nu găsea puteri să mai aplece cumpăna. – Mai iute, înghcțătură, că mai ai și altceva de lucru azi, îi strigă Todorica din mijlocul curții. – Bine, bine… mormăi Toader surprins. Vorbele lui n-aveau nici o legătură cu ale Todorichii. Le spusese fără să-și deie seama. Se gîndea la ceva — însemnat trebuie să fi fost — stînd cu căușul în mînă, cu ochii pironiți în pămînt, ca omul pe care îl pășite un gînd amarnic. De aceea, înainte de a înțelege ce spune muierea, cînd îi auzi glasul, tresări: – Bine …, bine … Apoi nu mai răspunse nimic, oricît îl ocărîră femeile. Stînd astfel, ou privirea pierdută, i se păru că din fundul fîntînii îl fulgeră o privire străină. Cînd să se uite bine, își văzu chipul lovindu-se de pietrele fîntînii. Mugetul prelung al vacii trecu pe lîngă el și, zburînd peste sat, se înfipse în dealul țintirimului. Strigăte, guițături, scîrțăit de care și tot prisosul vieții satului se ridica în văzduh, contopindu-se într-un ciudat cîntec de seară. Toader n-auzea și nu înțelegea nimic. I se părea că e liniște adîncă. Că salcîmii, casele și satul întreg e împietrit de vrerea lui Dumnezeu. În mijlocul acestei lumi moarte sta el, atîrnînd de cumpăna fîntînii, cufundat în suriul amurgului. Alături îi apăru tejgheaua scrijelată, în dosul ei capul mic cu ochii verzi ai ungurului din Telep. Amenințîndu-l cu degetul, îi aminti: „Muiere ela fost așa de reu, că trebuit moare dinaintea ei”. Vedenia se șterse. Toader făcu un pas greșit — ori cine poate ști? — și îi alunecă piatra de sub picior. Ochii aceia străini din fundul fîntînii se arătară aproape Fîntîna se prefăcu într-o gură flămîndă, cumplită; căscîndu-se largă, îl înghiți. Todorica încremeni; cîteva clipe rămase cu ochii zgîiți la căușul cumpenei, care se bălăbănea în aer. Apoi, deodată, ca apucată, alergă la fîntînă, sări pe capătul nescobit al halăului și începu să strige peste sat cît o țineau baierile: – Tulai, oameni buni, săriți! Tulai, oameni buni, haidați, că mi-a căzut porcul în fîntînă! Un vecin, descărcînd un car de fîn, sări pălantul dintre cele două curți, rupînd cu grabă o scîndură. Înainte de orice, croi Todorichii una cu furca. II [ modifică ] Apa adîncă și agitată se uita la oamenii de afară cu ochi dușmănoși de hoață bătrînă. Parcă le zicea: „Ce căutați la mine? N-am furat nimic.” Oamenii aduseră scara lungă cu care se suiau pe vîrful girezilor înalte de fîn. Un fin de al lui Toader se coborî în fîntînă, îl trase la suprafață cu un cîrlig lung și, după ce îl încinse cu funia pe subsuori, azvîrli capătul celor de afară, zicînd: – Trageți! Oamenii își struniră puterile. – Amu! – Toți odată! – încă un pic! – Prinde-l de picioare. – Puneți-l jos. – Așa! În cădere, Toader își crepase capul, lovindu-se de un colț de piatră. Todorica, cu ochii înroșiți, cu năframa desfăcută, se văita prin curte: – Tulai, Toadere, ce mi-ai făcut, mîncu-ți mămăliga! Toată lumea o zis că te-am bătut, dar de te-ai mai scula o dată, ți-aș stinge soarele! Nu te rabde Dumnezeu, că mi-ai făcut casa de minune!… – Muiere, ține-ți gura, se răsti un țăran bătrîn. – Bade Niculae, dă-mi pace și lasă-mă cu necazul meu. Fostu-m-ar fi trăznit cînd m-o făcut mama! Du-te în trebă-ți și lasă-mă, să nu te spurc de să se mire târgurile de dumneata. Lasă-mă, că nu ți-ai ales ceasul! Duseră mortul în „casa dinainte”. Așa i se zice, pe Cîmpie, odăii din frunte, cu paturi înalte, împodobite cu pături înflorite, eu tot felul de lucruri, unele mai frumoase decît altele, cu pereții plini de icoane și de farfurii colorate, după care atîrnă ștergare mîndre, împăturate mărunt și cununi de grîu. Susana, din tindă, se repezi la ei: – Nu-l puneți acolo, că murdărește și lasă miros. Nimeni n-o auzi. Așezară mortul în fruntea odăii pe pămîntul gol. Unul zmulse perina cea mai frumoasă de pe pat și o puse sub capul mortului, zicînd cu mînie și amărăciune: – Cel puțin amu să ai pe ce-ți odihni capul, săi-mane Toadere!… – Nu te amesteca, nu e treaba dumitale. Eu m-am trudit de le-am cusut. Dumneata poruncește la acelea pe care ți le-a făcut șchioapa lui Pripon. Susana trase perina de sub capul tatălui, trîntind-o pe pat. Capul mortului se izbi de pămîntul tare; apa din gură lopăi, stropind. Pleoapele, pînă acum întredeschise, în urma loviturii se deschiseră. Apoi, încet, se lăsară iar în jos. – Vai de mine, a deschis ochii și s-a uitat! Să mă bată Dumnezeu dacă nu s-a uitat!… – Nu te teme, lele Sîie. E mort ca toți morții. – S-a uitat… – Vezi bine că s-a uitat! Să-și vadă fata. – Așa fată bună nu mai găsește el pe lumea ailaltă… – Ține-ți gura, mă! De la trupul ud își făcuse drum spre ușă o dîră de apă amesteoaită cu sînge. Todorioa, afară, leșinase. În jurul ei se îngrămădiră cîteva femei, îngrijind-o. – Aruncați-o în fîntînă, zise cineva. Leșinata îl fulgeră cu privirea prin crăpătura genelor. O femeie de lîngă ea își mușcă buzele, să nu rîdă. III [ modifică ] Vestea sări din mijlocul curții pe poartă și bătu din aripi, țipînd ascuțit: — S-a înecat Toader. – S-a înecat Toader, răspunse cineva din Dealul Crucii. – S-a aruncat în fîntînă dinaintea muierii. – S-a aruncat în fîntînă dinaintea muierii, răspunse celălalt. Strigătul umplu satul, frînturi din el se desprindeau ca limbile de foc dintr-o bobotaie uriașă și zburau peste hotare înspre satele vecine. IV [ modifică ] Curtea gemea de lume. Tinerii, cari nu mai încăpeau în ogradă, săriră gardul în grădinița din fața casei; călcînd florile și straturile, umplură tîrnațul, unde se îmbrînceau unii pe alții, neîncăpînd cu toții deodată la ferești. O femeie, rudenie de-a Todorichii, își făcu cu greu loc pînă în apropiere de lampa din casa dinainte. Cînd nu mai putu răzbi, cineva îi strigă: – Tu Mărie, nu te mai osteni, dă încoace chibriturile, că o aprind eu. – Trebuie să șterg sticla. – Îi face-o mai tîrziu. Acum, dacă intri aici, nu mai poți ieși. Femeia dete unuia chibriturile. Bărbații și le trecură din mînă în mînă, pînă ajunseră lîngă masă. La intrare oamenii forfoteau ca furnicile cînd li se strică mușuroiul. Toți voiau să vadă mortul. Mulți veneau de-a dreptul de la cîmp, cu furcile și sapele pe umeri. Femeile, cu șorțurile ridicate spre a-și șterge ochii, povesteau în toate părțile istoria fîntînii și arătau locul de unde se desprinsese piatra. Erau grăbite. Își lăsaseră mămăliga pe foc și aveau lucrători, dar nici una nu se îndura să plece acasă. Fiecare avea de spus cînd l-a văzut pe Toader mai în urmă, ce a zis și cum arăta. – Amu, că e mort, Dumnezeu să-l odihnească! El a scăpat de suferință. Todorica, biata, pentru ea e mai greu, o căina o rudenie, ștergîndu-și nasul cu colțul șorțului. N-a avut nici un noroc de bărbat. N-au fost ei ușă de biserică nici unul, dar cine nu mai are vorbă la casă… Că și Toader, săracul, și-a avut pe ale lui. N-a umblat totdeauna pe cărarea dreaptă. – Dar Todorica? Vai de ea! De cînd s-a ivit nenorocirea, stă ca țeapănă, nu mai scoate o vorbă. I-a fost bărbat, oricum… – Rău i-a părea dară, cum să nu-i pară rău… zise o femeie grasă, cu picioarele cît mierțele. O verișoară de a lui Toader nu se putu răbda: – I-a părea după plug și după car, că n-a mai avea cine i le purta… – Lasă, că n-a mai fost cine știe ce floare rară să nu mai poată de hărnișag … – Rară, nerară, om ca el nu mai află ele în curînd. – Muierile astea, se amestecă în vorbă un bătrîn, ar trebui legate cu funia și aruncate peste o creangă. Chiar de nu l-or fi împins ele cu mîna lor în fîntînă, dar de străine, nu-s străine de treaba asta. Ehe, să le fiu eu jandarm, aș uda o funie și de le-aș croi numai două, știu că le-aș aduce la brazdă. – Lasă, nu le mai croi. Vine popa. Poporul, de la poartă pînă în fruntea casei, se despărți în două, lăsînd prin mijloc o cărare, ca în biserică la ieșitul cu cădelnița. Preotul intră în tindă, unde erau femeile. – Unde-i? – Dincolo. Intrînd în casa dinainte, zise: – Dumnezeu să-l ierte! – Dumnezeu să-l ierte! răspunse poporul în cor. Preotul era un omuleț bătrîn, cu barbă marc, albă; își ținea capul într-o parte. Îmbătrînise aici în sat. La îngropăciuni și masluri nu trăgea bani mulți, de aceea, de la sat, cinstea îi era partea. – Să zicem un sfînt Tatăl nostru pentru odihna sufletului lui. Oamenii își împreunară mîinile și începură cu toții, unii mai tare, alții mai încet. În mijlocul lor, preotul mic, cu capul într-o parte și barba în ceilaltă, părea un pitic în mijlocul unei cete de uriași care se roagă. – Dumnezeu să-i ierte păcatele, isprăvi preotul făcînd o cruce mare. – Dumnezeu să-l ierte! răsună vuietul mulțimii pînă spre poartă. Preotul se trase deoparte, i se făcu loc după masă. – Cum e viața omului… zise el. Ieri Toader era un om, trăia și se bucura de lumina soarelui. Acum doarme și va dormi mereu pînă la vremea de apoi. – Da, va dormi. – De ce nu-l puneți în pat? Păcat să steie pe pămînt, ca animalul. Trupul omului e lucrul mînilor lui Dumnezeu. Așterneți-i patul ca la oamenii de omenie. Două femei trecură în casa dinainte. Desfăcînd patul, întrebară: – Cum să-i așternem patul, Susană? Todorică? În sat era obiceiul ca mortului să i se aștearnă patul atît de împodobit după cum îl iubeau cei rămași în viață. – Cum a fost. De minune a fost, de minune să-i așterneți patul. – Nu fi așa sfătoasă, Susană. – Taci, bestie, răcni fratele mortului, că vin și te omor! Deasupra capetelor se înălță un pumn voinic, amenințător. Tăcerea care urmă fu spintecată de un hohot sfîșietor de plîns. – Sîngele apă nu se face. – Tot fratete-i frate. – E urît lucru înaintea oamenilor și-i păcat înaintea lui Dumnezeu să hulești pe un om viu, dar încă pe unul mort, zise popa. Păcatul e cu atît mai de neiertat cu cît cel pe care îl hulești nu e un străin, ci e părintele tău, cel care ți-a dat viață, te-a crescut pînă ai ajuns să pricepi lumea. Tu, Sutană, nu se cade să uiți de tine pînă într-atîta. – Ne-a făcut casa de rîs. A adunat satul pe noi. – V-ați făcut-o voi. Dinaintea voastră s-a aruncat în fîntînă. – Ba dinaintea dracului! răspunse Todorica încet. – S-a aruncat, că așa a vrut Dumnezeu. Asta i-a fost moartea, vorbi împăciuitor o femeie străină. – S-a aruncat, că n-a avut minte, răspunse alta din neamul Todorichii. Dacă am sări în fîntînă de cîte ori avem cîte o vorbă la casă, n-ar mai rămîne nimeni în sat. – Voi, astea din neamul lui Culala, așa sunteți învățate. Sai pe cal, ghi, Piștea! Codru-i aproape! Femeile tăcură pe neașteptate. Intrase dascălul. Gîfîia, căci venise în fugă și era un om mare și gras. – Mîncatu-l-ați, prăpăditelor? Amu-ți vedea voi pe dracul zise el în loc de bună seara. Trecînd între bărbați, stete puțin de vorbă cu oamenii, apoi plecă împreună cu popa. După plecarea lor, oamenii se simțiră mai în larg. Cei care nu îndrăzniseră să șadă în fața preotului și a dascălului își făceau acum loc, așezîndu-se pe ce le venea la îndemînă. O dată cu înaintarea nopții, mulți plecară pe la casele lor. Rămaseră în priveghi feciorii holtei, bărbații de seama mortului, dar mai ales rudeniile de toată seama. În pridvor se aciuiară cîțiva cerșetori, vagabonzi, răsăriți aici ca din pămînt. Aceștia, oriunde s-ar afla, nimeresc casa mortului cum nimeresc corbii cadavrul. Stăteau afară în pridvor, proptiți în cîrje lungi, aștep-tînd să înceapă omenia din priveghi. În cele două odăi sătenii vorbeau despre holdele care se coc pripite și fără grăunțe, despre secetă, iarba de coasă. Nimeni nu se mai gîndea la mort. Rudeniile Todorichii se îngrijeau de cele trebuincioase. Trimiseră grîu la moară; unul plecă la Turda cu noaptea în cap, „să fie acolo cînd s-or deschide bolțile”. Cînd oamenii din priveghi simțiră că noaptea le trece pe aproape și îi ia înainte, începură să se miște; unul strigă de după masă: – Tu, Todorică, Susană, aduceți ceva de mînoare; oamenii-s flămînzi și se împrăștie. Todorica era în tindă, între muieri, întinsă pe pat. Întorcîndu-se către Ludovica lui Crînjală, un bărbătoi de muiere, îi zise: – Dă-le să mînce; pita-i pe poliță. Pare că au adus și vinars. Unde l-ai pus, Vasilie? Omul, mic, sfrijit de parcă ar fi fost fiert ori degerat, sări dintre muieri, unde îi plăcea să stea, și, luînd în brațe sticlele de sub laviță, răspunse grăbit: – Aci-i. – Dați-’le să mînce. Este pită și slănină. Ludovica se întinse la poliță, unde erau rînduite patru pite mari de grîu și două mălaie. Aduse din cămară o farfurie de brînză, o halcă de slănină și, punîndu-le împreună cu vinarsul pe masă, zise: – Luați și închinați. N-avem numai un pahar, îți bea cum îți putea. – Nu-i nimic. Dă-l încoace. Destul e; o luăm pe rînd. Cui nu i-a plăcea poate să plece. Cu încetul se face oțetul. – Du-te tu. – Eu mă duc, dar cu sticlă cu tot, răspunse Podariu, starostele, un om scurt, butucos, rău de gură și nelipsit de la nunți ca și de ‚la priveghiuri ori comîndări. – Dumnezeu să-l ierte pe fratele Toader, închină el cu paharul ridicat în zarea lămpii. Să trăiești, Todorică. Și Dumnezeu să-ți dea mîngăiere. – Și un bărbat, că ăl mort nu-i bun de nimic, îl ajută un altul cu ochii sclipind de bucurie la vederea băuturii. – Măi omule, de ce nu mă lași să-mi isprăvesc gîndul? Așa am vrut să spun și eu, numai mai tîrziu. Făcînd din ochi cu înțeles, Podariu urmă: – Ăsta trebuie să fie tare flămînd. – Mai ales setos. – Să trăiești și tu, Susană. Să-ți aducă Dumnezeu înapoi pe Simion al tău, că bun om mai e, încurce-i dracul cărările! … – Ba aducă-i-l la mama minunii, mie nu! Mai mînce-i și altele pita, să vadă cît e de dulce … – Tu, eu știu că pe la noi muierile fac pita, nu bărbații. – Așa o fi pe la voi. – Ei, da ce să mai lungim vorba. Să trăim și noi cu toții, să ne mîngăiem la moartea altora. Trăiți și voi, muieri de acolo din tindă. – Să trăiești! – Bea odată! – Se răcește vinarsul. – Iar vă grăbiți. Ei, ei. Ăștia n-au stare. Eu cu fratele Toader am fost prieteni de cruce, lungi el vorba, spre necazul celorlalți. Cineva îl lovi pe la spate și îi vărsă vinarsul. – Nu mai pot, caffcă să beau. Își umplu paharul și îl sorbi dintr-o înghițitură. Apoi puse paharul pe masă zicînd: La rînd, feciori. Nu vă grăbiți. Din ziua de mîine n-a trecut nici un ceas. Întîi bătrînii. Bea, tete Nicolae. „Tetea Nicolae”, un bătrîn cu barba ca peria, cu mustețe mari căzute pe gură chinezește, luă paharul și închină pentru odihna sufletului celui mort, pentru mîngîierea celor vii. Puse paharul pe masă cu mîna tremurătoare și se așeză la locu-i de mai înainte, rezemîndu-se în bîtă. Nu scoase toată seara un singur cuvînt, dar zîmbea la orice vorbă, bună, rea, a celorlalți, și de aceea nimeni nu lua în seamă tăcerea lui. Li se părea că vorbește mult. Ion de la Capete, cum îl porecleau sătenii, un lungan negru și cu nasul mare, trînti paharul pe masă, ca atunci cînd ai băut o apă prea rece. – Tare vinars! Prea tare. – Copiii să nu beie, să steie acasă să se culce. – De unde l-ați adus, de la Jidovu, ori de la Iosif? – De la Jidovu, răspunse Vasilie din camera cealaltă. – La Iosif e numai apă. – Ce apă? Liurcă. – Românul e bun de plugărit, dar vinars bun numai la jidov găsești. – Te frige în grumaji. – Așa-i bun. Să-l simți cum trece. – Ia mai dați cu paharul și lăsați vorba, îi îndemnă Podariu, privind cu jind cum se golește sticla. Acum se face ziuă și trebuie să ne apucăm de lucru. La a treia sticlă oamenii începură să se încălzească. Dezbrăcară hainele groase de lînă, rămînînd în cămăși și izmene. Așezară hainele și pieptarele pe pat, la picioarele și la căpătîiul mortului, încît acesta abia se mai vedea dintre pieptare, uioșe, haine și căciuli. Capetele se îngreuiau, multe atîrnau ca spicele coapte de grîu gata să se rupă. Cei de lîngă masă își propteau capetele în mîni. Pe puntea dintre somn și realitate, îngînau o doină. Cîntecul era lung și uniform, cu zvîcniri de pălălaie care se stinge. Nimeni nu asculta; toți își vorbeau vorbele, își dormeau somnul; chiar cei care cîntau păreau că nu știu nimic de cîntec, că altcineva cîntă prin gura lor. Uneori cîntecul se stingea pe neașteptate; în cele două odăi se auzea atunci numai vorba într-o doară a cuiva, care, speriat de propriul glas, tăcea și el. O liniște de o clipă inunda odăile, umplîndu-le pînă în tavan, apoi iar începea cîntecul, iar gîlgîiau vorbele. O dată, cînd cîntecul se rupse în două, se auzi un sforăit puternic. În vreme ce tinerii se jucară „de-a prișcălitele” și „de-a mersul la rai”, Podariu se abătu pe acasă. De cum se întoarse, se așeză la masă mai cu importanță, ținînd o mînă în buzunarul dinlăuntru al hainei. – Le-ai adus? întrebă unul dintre tineri. – Treaba mea, du-te de te joacă cu țangăii. Cînd, obosiți de „mersul la rai”, tinerii își șterseră frunțile, așezîndu-se pe la locurile lor, Podariu scoase cărțile. – Bani! – Unde-s, să-i vedem … – Uite-i, mă! Podariu desfăcu cinci lei dintr-o batistă roșie și îi puse pe masă. – Pe ei, mă, să-i luăm! sări Ion al lui Mămăligă. Oacheș, cu fața plină de buburuze, nu prea știa multe. – Numai cine are bani joacă, îi tăie Podariu avîntul. – Eu joc. – Să vedem. Scoate banii. Nu voiau să fie văzuți unde își păstrează banii. Unul ieși afară; alții se îndosiră pe la colțuri. Din buzunare mari, unde pîinea se amesteca cu tutunul, din brîiele late de piele, din batistele murdare și din pungile păstrate cu îngrijire sub cămăși, scoteau cîte va monete, pe care le așezau cu îngrijire pe masă. Se așezau apoi eu coatele pe masă, deasupra banilor. Păzindu-și banii proprii, încercau să-i fure pe ai vecinului. Dacă nu reușeau, făceau glume unii pe socoteala altora, batjocorindu-se. Podariu, ținînd în mînă teancul de cărți, luă una dedesubt și, fără să o privească, o dete primului jucător, zicîndu-i: – Am pus cinci lei în bancă. Pe cît joci? Omul se uită lacom la bani, la cartea din mînă și, neîndrăznind să se avînte la o sumă atît de mare, răspunse: – Pe doi lei. Să vie. Podariu îi dete o carte, apoi încă una, pînă cînd omul zise: „Destul”. Atunci își luă și lui două cărți și făcu suma numerelor. – Am optsprezece, dacă ai mai mult, cîștigi, zise Podariu. – Am, răspunse celalt, dînd cărțile pe față. Capetele, tunse, țepoase, se aplecară asupră-le, socotind îndelung. Suma cărților trebuia să fie de cel puțin nouăsprezece, și nu mai mult de douăzeci și una. După multă chibzuială îi deteră omului doi lei. Gavrilă luă banii, scuipă în palmă și îi frecă de ceafă. Să-i fie de noroc. – Ai noroc, îi zise Podariu necăjit. – Ți-e necaz că am cîștigat. Aici minte trebuie, mă, nu noroc. Podariu făcu iar jocul și acum cîștigă el. Cărțile erau vechi, soioase; le moșteneau din tată în fiu. Înaintea lor cine știe cîte rînduri de oameni și în cîte priveghiuri le mai folosiseră. Fiind păstrate la grindă, așa cum apucaseră din bătrîni, culorile se șterseră, înnegrindu-se de murdăria de muște și de fumul de balegă. Erau groase și moi, de parcă ar fi fost făcute din piele. Spre a putea deosebi numerele, oamenii erau nevoiți să se ridice și să se apropie de lampă. Capetele, nedeprinse cu adunările seci ale numerelor, se mișcau greu. Socoteau pe degete cu glas tare; unii întrebau pe vecini și, cînd știau ce sumă aveau, strîngeau cărțile la piept ca pe o comoară. Uneori greșeau, și atunci se luau la ceartă, răstindu-se unii la alții, gata să se omoare pentru un leu. Cuvinte tari, zmulse din gîtlejuri puternice și aruncate în încăpere ca niște bucăți de fier, loveau aerul, făcînd să țiuie fereștile și blidele din cuie. Cîteodată, după un hohot larg de rîs ori o sudalmă înfiorătoare, se lăsa o tăcere adîncă, urmată îndată de o gîlgîitură de vorbe, care se rostogoleau uruitor în încăperea mică. Deasupra tuturor, în aerul încărcat de fum, aburi și tot felul de mirosuri, lampa atîrnată de o grindă afumată lupta greu cu întunerecul. La căpătîiul mortului, pe un fund de oală, clipea o luminare mică de ceară. Mortul, înmormîntat între hainele oamenilor, din pricina rănii de la frunte era cu căciula în cap, încălțat cu opincile din care mai picura apă. Ochii i se adînciseră în orbite de parcă ar fi fost mort de cine știe cînd. Pielea de pe față i se lipise de oase, i se puteau număra dinții. Părea, că îndată după moarte, a venit foamea, și pe chipu-i blînd și-a întipărit înfățișarea. Noaptea curgea mereu. Jucătorii se potoleau; femeile și ceilalți bărbați începeau să dormiteze. Pe Todorica, gîndindu-se la zilele trecute, la ceea ce pierde prin moartea bărbatului o apucă jalea. Luă un scăunel cu trei picioare și, așezîndu-se la căpătîiul mortului, începu să cînte cu un glas rupt, bătrînesc: „Săracu plugu nostuuu … Tăte plugurile arăăă… Și tu ruginești la umbrăăăă… Vai… Toadere… Toadereeee”… – Plîngi, Todorică, plîngi? Intrarea omului care rostise cuvintele astea păru așa de ciudată, încît toți se feriră din cale-i, ca și cum ar fi intrat în casă o dihanie înfricoșătoare. Omul, care nu găsea loc să-și proptească bîta, ena atît de înalt, că te mirai cum de încape în casă. În cămașe, cu izmenele legate pe sub glesne cu paie de secară, își mișca obrajii ca atunci cînd ai mîncat oarne și ți-a mai rămas ceva printre dinți. Intrînd în odaia dinainte, pipăi perina și cearceaful de sub mort. – Hm! făcu el, strîmbîndu-se. Răi mai sunt oamenii. Uite că Toader se culcă pe perină înflorită, și pe sub el, le-pedeu de giulgi. Hm! Cine mi-a fost spus mie că el nici cînd a fost mire nu s-a culcat cu așa scumpeturi? Unde-i ăla? Să-i arăt că mințește. Luă o bucată de pîine, o frînse și mestecă o îmbucătură. Se vorbește în sat, urmă el, că tu, Toadere, mînci mălai, și Todorica, pită albă de grîu curat. Amu văd că nici asta nu-i dreaptă. Tu, nevasta și fata ta ai scumpă mîncați pită, ca domnii. Uite-o. Cine nu crede să vie să îmbuce. Așa pită bună nu se găsește în tot satul. Doară Todorica a fost fată de gazdă mare, știe face pită la bărbat. Luă de pe poliță mălaiul, din care satul știa că mîncase Toader, și îl puse pe masă alături de pîine. Cu mălai își ține Todorica porcii și îl dă la săraci, nu la bărbat, care se trudește ziua și noaptea pentru casă. Nu-i așa, Todorică? Femeia nu răspunse, își trase numai năframa pe ochi. Oamenii se îngrămădeau la ușa dintre cele două camere. Jucătorii își lăsaseră cărțile; cîțiva rîdeau. – De ce rîdeți? Am spus ceva vrednic de rîs? Am spus numai adevărul adevărat. Oamenii rîdeau mereu. Șuta se încruntă. Era unul din acei ciudați înțelepți ai satelor cărora ploile nu le strică griul, vitele nu le fac gunoi în bătătură Cînd pe alții îi năpădesc lucrurile, nemaiștiind cum să prididească, ei stau întinși la umbra groasă de soc. Nu sunt ei de vină că vara cerul e atît de albastru și păsările cîntă așa de minunat. Acești oameni, de care sărăcia se ține scai, ori au copii prea mulți, ori nu au de loc. Oricum, sărăcia și nevasta le poartă de grijă. Ei trăiesc de dragul traiului, privind nepăsători cum trece viața pe dinainte, cum se zbat alții în lanțul nevoilor. Nesimțind sărăcia, cele două patimi ale săteanului, pămîntul și banul, n-aiu asupra lor nici o putere. În satele unde se nimeresc, vorba lor e mai temută decît măciuca bătăușilor. Șuta își apucă mustața stingă și o răsuci pe deget. Apoi începu iar, imitînd de minune glasul certăreț al Todorichii: – Dormi, prăpăditule, dormi?! Toată lumea ară și samănă, și tu dormi! Dormire-ai somnul ăl de veci! Ție nu ți-e destul, ca la orice bărbat, un ceas, două de somn pe noapte, ție îți trebuie să dormi pînă se face ziuă. Tu la lucru dormi cu sapa în mînă, la amiazi dormi cu lingura în gură. Așa ești tu, om prăpădit și de nimic. Nu știu de ce. N-ara ce face. Poate că te-a făcut mamă-ta dormind. Ori mai știu ce să zic? Da’ de somnoros, traacă-meargă, dar nici n-ai știut a lucra. Lucrul tău, Toadere, urmă el tot imitînd pe Todorica, nu-i lucru, numai prăpădeală. Cînd sapi, tai cucuruzii; cînd seceri, parcă umblă gîștele prin holdă. De încarci un car, se răstoarnă pînă acasă. Așa mi-a fost mie dat, să-mi amărăsc zilele trăind cu un om de nimic ca tine. Vai de mine, ce să mă fac? Vai de mine, ce să mă faaaac? se boci Șuta, acoperindu-și fața cu mînile. Apoi sări ca mușcat de șarpe: Curvarule, derbedeule! Umbli după toate lepădăturile satelor. Nu mi-a spus mie Rafila lui Bursuc că te-a văzut cu Marișca Lui Bondoc în cucuruzii birăului? Doamne, mă mir cum aim putut răbda atîta batjocură? Eu, femeie de neam mare, maaare! Omul ridică mîna spre tavan. Susana se desprinse dintre muieri și se repezi la Șuta. – Bade Trandaf — așa îl chema pe adevăratul lui nume — du-te în treabă-ți și dă-ne pace! Cum am fost, cum n-am fost, noi ne-am purtat necazul, și nu-i treaba dumitale. Șuta nu o luă în seamă, urmă tot mai înfierbîntat: – Nu ți-ar ajuta Dumnezeu să nu-ți ajute, om leneș și de nimica ce ești! Mînci toată ziua, dormi cît trei și mă mai și ocărăști că nu-ți lucru nimic. Ptiu! — Șuta scuipă înspre mort — ieși afară, că te opăresc! Tulai, oameni buni, săriți, că mă omoară hoțul și tîlharul! Se tupilă lîngă ușă, așa cum făcea Todorica cînd voia să arate lumii că o bate Toader. Oamenii rîdeau ori stau cu frunțile încruntate, după cum erau neamuri cu Toader ori cu Todorica. Într-un colț ședeau două femei: – Chiar așa o făcut cu el. – Da, chiar cum zice. Ludovica lui Crînjală vorbea cu neamurile Todorichii: – Bărbații ăștia nu-s bărbați, îs claponi. Să lase ei ca o vinitură să își bată joc de o vară de-a lor. – Trebuie chemați și spus, le sînt vere, oricum, zise o fată bătrînă. – Încă dacă ar fi acătarete om, vreun gazdă mare, cu iugăre multe, dar e un sărăntoc. – Măi Vasilie, ian vină încoace. – Ce-i? – Pe dracu-i, răspunse supărată nevasta, o năpîrcoasă și jumătate, înfofolită în rochii și șurțe de nu știai unde i-i trupul de măr zbîrcit. Tu nu vezi ce-i? Voi, atîția veri și neamuri, nu puteți da slugoiului ăsta una să se tot ducă? Le batjocorește acasă la ele. Vasilie se desprinse din grupul lui și se apropie de Șuta. Punîndu-i mîna. pe umăr, îi zise: – Bade Trandaf, ieși afară. Șuta se sitrîmbă, stîrnind un hohot răsunător de rîs. Apoi se învîrti cătănește într-un picior, trecu în tindă, își luă bîta, și înapoindu-se în casa dinainte, la locul lui, își desfăcu picioarele și se așeză ciobănește în bîtă. Parcă în toată casa ar fi fost numai seînteierea batjocoritoare a ochilor lui. În liniștea de o clipă, o muscă mare trecu bîzăind pe deasupra capetelor și se așeză pe fruntea mortului. Avea pîn-tecele sclipitor, negru-verzui. – Tu, pesemne, măi voinice… neamuri… ha… ha… – Lasă neamul. N-ai nimic cu neamul nostru! strigară femeile înfuriate. – Dacă n-avem bărbați, îți arăt eu cine-i neamul nostru! zise Ludovica, vîrîndu-i pumnul sub nas. – Ieși afară! – Ieși, pînă ți-e bine… Todorica sări în picioare. Năframa îi căzu jos; i se vedeau cosițele de păr alburiu de femeie îmbătrînită. – Eu tot am tăcut și l-am ascultat. Am crezut că am făcut și eu atîta pentru neamul meu ca să se afle unul să-i astupe gura. Nu se găsește nici unul care să-l ieie de fundul cioarecilor și să-l zvîrle pînă în hruta lui Paralău. Da’ nu scapă el! Aruncîndu-se asupra lui Șuta, Ilie o prinse și o dete deoparte. – Lasă-mă să-l scuip, lasă-măăăă!… Prinsă, Todorica îl scuipă din plin, așa cum știu țăranii să scuipe. – Vi-i necaz că v-o spus adevărul? – Taci, tu hîită! Ce te stopșești? zise una din neamul celălalt. Fratele mortului a stat toată seara într-un colț, fără să scoată o vorbă. Băuse una după alta cinci porții de rachiu. Din cînd în cînd răcnea și crișca din dinți. Nevasta i-a spus de cîtevia ori: „Ioane, nu mai bea”. El însă i-a răspuns cu așa glas, că femeia n-a mai zis nici mîr; s-a retras în tindă, de unde îl privea îngrijorată. Cîtă vreme a vorbit Șuta, el a plîns. Văzînd că neamurile Todorichii se ridică asupra alor lui, a început să tremure și s-a făcut negru ca pămîntul. Vedea ca prin sită cum oamenii împărțiți în grupuri șoșoteau pe la colțuri. Auzea strigăt și zarvă mare. Puterea, strînsă în decurs de ani mulți împotriva neamului care îi chinuise fratele, îi năvăli toată în trup. O ură ucigătoare i se coborî în suflet, îi încețoșă mintea. Nevasta, care-l pîndea din cealaltă cameră, îi surprinse privirea și se repezi spre el: – Ioane, nu da, te omoară! Lovitura căzu năprasnică. Bucăți din sticla spartă zburară în toate părțile. Vasilie se clătină, căzu. Fu o clipă uluitoare; în timpul al doilea țîșni o limbă de strigăt înfiorător: – Uuuu… m-a orbit hoțul! Scoate-mi sticla din ochii – Se omoară! – Dă-i! – Nu vă lăsați! Cele două neamuri se aruncară unul asupra altuia, ciocnindu-se înfricoșător. Omul încetă de a mai fi. Viața fiecăruia se contopi într-o masă zvîrcolitoare de oameni și lucruri. În clocotul încăierării, lampa fu trăsnită de o muche de secure. Casa începu să ardă … Șuta, făcîndu-se mic, se retrase după ușă. Cînd moartea intră în casă să-i ia locul, el se strecură în noaptea neagră. În urmă-i, ușa grea se închise pe dinafară…


content:
„Între hîrtiile inginerului Haterian s-au aflat cîteva fragmente dintr-un jurnal intim, care aruncă oarecare lumină asupra morții năprasnice a unuia din cei mai buni ingineri români” … (Ziarele) … În fiecare dimineață se uită soarele în odaia dinspre stradă prin gaura perdelei, fixează întîi oglinda, sus, în colțul din dreapta, apoi tăind o bucată, se duce spre ușă. Odaia asta a fost odată dormitor. În verile calde, cînd perdelele lăsate nu mai biruie cu ziua de afară, oasele bătrîne ale paturilor pocnesc sub trupul greu al liniștii. Pe peretele de către uliță, într-o ramă neagră, stă la o masă rotundă mătușa Maria. Grasă, rotundă și plină de mulțumire, ori de cîte ori intru în odaie începe să zîmbească. N-am priceput niciodată cum pot fi pe lume oameni atît de mulțumiți. Dacă ai sănătate și cîteva petece de pămînt, de ce trebuie să-ți arăți necontenit albeața dinților? Într-o casă unde scaunele țipă oa niște bătrîni reumatici, unde radioul doarme de ani de zile — de pe scheletul alb aii lămpii de „atunci” n-a mai scuturat nimeni praful — unde totul e tăcut și adormit, de ce i-o fi venind mătușei Maria să rîdă? Știu că a fost împotriva căsătoriei acesteia. Dar de atunci s-a scurs vreme multă, și La îngropăciune a plîns și ea. A plîns cu adevărat? O fi plîns pentru că toți plîngeau, pînă și dricarii? Nu știu. Nici nu vreau să știu. De douăzeci de ani îmi duc zilnic trupul la uzină. Ceea ce mă enerva altădată, sala mașinilor, cu roțile gigantice și zgomotul lor infernal, acum mă atrage. Stau ceasuri întregi în fața roților. Mă uit, mă uit… Mecanicii roiesc în juru-mi; cred că nu e ceva (la loc, ascultă și strîng ici-colo cîte un șurub. Unii, din pricina cărții și a notelor cu care mă trudesc să-i înșel, cred că studiez. Nu mă gîndesc la nimic. Ascult doar cîntecul înfiorător al roților și mă las furat de goana lor amețitoare. Cîteodată mi se îmbie un gînd: pentru puterea lor, omul e mai puțin decât o muscă. Dar nu vreau să mă las răpit de gînduri negre. Sunt om de știință și cred în puterea voinței. Mi-am croit un drum în viață și vreau să-l duc pînă la capăt. De aceea nici nu mi-am schimbat cu nimic viața. Doar de am adăugat lucrului meu de totdeauna cîte o plimbare pe cîmp. (La cimitir nu mă duc; părerea mea e că viii cu viii, și morții cu morții.) Mi se întîmplă totuși, de la o vreme încoace, din ce în ce mai des să mă trezesc noaptea și să nu mai dorm. Cred că lucrul acesta n-are nici o legătură cu întâmplarea; mâi curînd e vîrsta care își cere drepturile. În astfel de nopți mă gîndesc la multe; viața omului e așa de bogată în nimicuri… Pe toate cîte le-am trăit le pricep și le leg deolaltă cum ai lega ochiurile unui lanț. Numai un lucru nu-l pot lega cu ce a urmat: visul din noaptea plecării. Dar, la urma urmei, poate numai mi se pare, în realitate nu înțeleg nici întâmplarea, nici rostul vieții, nici nimic … nimic… Știm așa de puține lucruri! Cată să scriu întâmplarea. … Mi se părea că eram gata de plecare. Ea ședea pe scăunelul de la măsuța de radio, în colț, lîngă fereastră. Sta cu capul proptit în palmă, cu pleoapele lăsate pe ochii mari; avea părul despletit — așa cum îmi plăcea atît de mult s-o văd. Parcă dormea. Eu eram supărat — atît de supărat cum numai în vis poți fi — și așteptam ceva. Nu știu ce … Ea îmi zise cu un glas rugător, fără să-și ridice capul, fără să se’uite la mine: – Mai stai, Vasile? – Mă duc chiar acum, răspunsei. Cu bastonul pe braț, mă îndreptam spre ușă. Cînd m-am întors cu taxiul care trebuia să ne ducă la gară, văd slujnica în poartă. — Unde-i doamna? Să vie. – Doamna nu v-a mai așteptat, a plecat. A lăsat un bilet, e pe birou. Necăjit și blestemînd întregul neam muieresc, care ura zice și alta face, dădui drumul mașinei și intrai în casă. Pe birou nici o scrisoare. În văz era așezată oglinda mea de buzunar, o oglindă la care ținusem mult și, se vede tocmai de aceea, o pierdusem. Într-un colț al oglinzii era desenată, cu cerneală albastră, o inimă. Cerneala era proaspătă. Întreb, alerg în dreapta și în stînga, dar n-am putut afla unde a plecat… În clipa aceea sună aprig ceasul deșteptător. – Oprește-l, zise soția. Bîjbăii prin întunerec pe noptieră; cînd îl aflai, ceasul își cîntase cîntecul. – Ne sculăm? – Mai stai puțin. E încă devreme. Afară era lună ca ziua. Nu lăsasem perdelele, anume să ne putem deștepta. Lumina lunii străbătea apa geamului și, căzînd pieziș în luciul oglinzii, se revărsa în negrul din odaie. – Cum te mai simți? – Am dormit bine. M-a enervat, poate, puțin ceasul. Sunt neliniștită, parcă aș fi în fața unu-i examen mare. Am învățat mult, dar mi-e frică; n-am nici o încredere în reușită. – Așa e cînd mergi la medici. O să se isprăvească odată si asta și iar o să fie bine, răspunsei căscînd. Era bolnavă de inimă; de cîtăva vreme o dureau și rinichii. Întîia boală o avea de copilă. Le lăsaseră odată părinții acasă în grija slujnicii. Servitoarea, servitoare, a lăsat fetele — pe ea și o soră a ei, care s-a măritat cu profesorul Pompilian — în grija Domnului. Era seară. Un cîine străin a intrat în bucătărie, și de acolo, nemaiștiind pe unde să iasă, a dat peste fete în dormitor. Slujnica a găsit-o pe unaa grămădită după teracotă și pe ea leșinată, cu spume la gură. A fost rău de tot… Cu vremea, s-a mai îndreptat ea. Dar de un an încoace a început iar să dea înapoi. Ne-a sfătuit doctorul Șandru să consultăm un specialist. Ca să ajungem la vreme, trebuia să apucăm acceleratul de trei. Luîndu-și mănușile, se mai uită o dată prin casă. – Nu uităm nimic? _ ? Pisica începu să i se gudure pe lîngă glesne — pisica asta mare de Angora, ce o avem și acum. Servitoarea o alungă. – De ce o alungi? Ți-am mai spus să lași pisica în pace. – Se freacă de dumneavoastră. Nu-i a bună, la plecare … Ea uită pisica și își pierdu privirea prin odaie. Buza de jos îi tremura. Servitoarea începu să-și șteargă nasul. Îi zisei aspru: – Du geamantanul și lasă prostiile! De mult parcă mă temusem de clipa asta. Tocmai cînd mă bucuram că am scos-o atît de ușor, dobitoaca de slujnică strică totul. Și mai e și mîța… Îmi venea să-i dau una cu piciorul. (Nu pot pricepe cum eu, cînd nici nu-mi trecuse prin minte că s-ar putea întîmpla ce s-a întîmplat, m-am comportat, totuși, atunci de parcă aș fi știut tot ce avea să urmeze.) În curte a luat fata deoparte. Mai tîrziu am aflat că i-a spus: – Anică, să ai grijă de casă și de domnul. Să nu umble cu pantalonii necălcați. Eu poate nu mă mai întorc… Nu mai pot uita noaptea aceea. Era un senin cum numai pe hartă se vede. Luna, alunecînd în jos pe luciul cerului, se aninase într-un vîrf de stejar pe dealul Priporului. Era palidă și pătată ca o față de femeie bolnavă. Jos, pe pămînt, plutea un fel de ceață tomnatecă, pe care mai mult o simțeai. Casele, pomii și stîlpii de telegraf păreau că se deșteaptă cînd ieșirăm în stradă și ne zic: „Vă duceți? Dumnezeu să vă ajute!” Ne urcăm în mașină. Ea își acoperi picioarele cu pătura și își propti capul în palma dreaptă. Tăcea. – E toamnă, zisei. Ea nu răspunse. – Cred că în noaptea asta brumează, adăugai iar, fără răspuns. Vagonul de clasa întîi era aproape gol. Pe culoar, cu coatele pe geam, un tip scurt și gras, îmbrăcat într-o pijama albastră, cu părul vîlvoi și fața buhăită, ne aruncă o privire indiferentă. Ea se întinse pe canapea. La a doua gară dormea. Stinsei lampa și, strecurîndu-mă afară, mă înșiruii la alt geam, alături de pijamaua albastră. Conducîndu-ne din cabinet în sala de așteptare — o sală luminoasă, mobilată exotic, cu pereții plini de caricaturi, unde pînă și profesorul lung, cu nasul mare, barba strîmbă și părul rar părea o caricatură — mă apucă de braț. La, început crezui suprafața cuvintelor, apoi mă deslușii. – Domnule inginer, doctorul Avram tot pe la dumneavoastră se mai ține? – Da, e medic județean. – Ești bun să-mi faci un serviciu? Un moment, doamnă, vă rog să ne scuzați. Cînd furăm iar în cabinet, între patru ochi, închise ușa cu grijă, și, proptind-o cu spatele-i lat, îmi zise: – Soția dumitale e grav bolnavă. Mi se păru că m-a lovit în cap cu o măciucă. Întrebai fără rost: – Credeți? – Are tensiunea douăzeci și nouă. Foarte mult. Inima omului e un organ capricios. Cînd te aștepți mai puțin, dezertează de la datorie și te lasă baltă. Răul e că nu-i poți face nimic. Stai și te uiți la om cum moare. S-o duci imediat la spital. Viu și eu mai tîrziu. Vom vedea ce e de făcut. Pînă la poartă, unde mă aștepta soția, mi s-a părut că port în spate un munte. Îi spusei că m-a rugat să-i aranjez cu doctorul de la noi o afacere bănească. Mă arătai plictisit. Mă crezu. Urcați în trăsură, îmi zise: – Vii să te scapi de un bucluc și dai de altul. De ce nu i-ai spus să te lase în pace? N-ai vreme acum. Făcui formele de intrare în spital. Seara, cînd m-am întors s-o văd, la intrare dau față cu profesorul; el ieșea. Părea vesel. – Bine că te întîlnesc. I-am făcut doamnei o injecție să-i întărească inima. I-am lăsat sînge și cred că se va isprăvi cu bine. Îi mulțumii. – N-ai de ce. Ne facem numai datoria. Ridicînd un deget gros de măcelar, coborî scările aproape în fugă. O aflai culcată, cu capul scufundat în perna albă, cu privirea pierdută. – Ai venit? Mă așezai pe marginea patului. Avea buzele sîngerii, arse. Mi se păru obosită. Respira greu și se vedea că luptă amarnic cu boala. – Așa cum ești, semeni cu o elevă de liceu de prin clasa a cincea. Nu ți-aș da mai mult, zisei, dorind să spun ceva vesel spre a alunga norul care simțeam că mă împresoară. Nu răspunse. Ochii i se umeziră; îi ștersei o lacrimă. – Numai de tine îmi pare rău. Ce te-i face singur? Nu te pricepi la nimic. Începu să plîngă. – Doamne, ce copilă ești! Ai să stai aici două-trei zile, pînă te liniștești puțin, că n-ai nimic. Apoi ne întoarcem acasă. Nu te mai necăji… nu fi copil… dragă … Abia putui s-o opăcesc. – Te rog să mă ierți, zise ea, neputîndu-și stăpîni lacrimile. Fac atîtea prostii… După ce umbli toată ziua pentru mine, te mai rețin și noaptea. Du-te și te culcă, trebuie să fii tiare obosit. Văzînd că o privesc mirat: – Nu știu ce am. M-a cuprins pustiul. Mă doare inima de toate… Doctorul de serviciu, intrînd să-i facă vizita de seară, îmi făcu semn s-o las singură. La plecare îmi luă capul în palme și mă sărută. Și acum îi simt în obraji căldura mînilor. Coborînd treptele cu sufletul îngreuiat, simțeam urmărindu-mă prin ziduri privirea-i înlăcrimată … Dormii rău. Visai că umblu undeva prin niște bălți murdare, trenuri care se ciocneau și tot felul de lucruri turburătoare. A doua zi dimineața, intrînd în curtea spitalului, văzui geamurile de la camera ei deschise. „Taci, că e bine” … mă gîndii. Înainte de a intra la ea, voiam să vorbesc cu medicul de serviciu. Îl prinsei cînd ieșea dintr-o sală. – Bună dimineața, domnule doctor. Observai că nu se uită la mine. – Domnule inginer, spre marele meu regret trebuie să-ți aduc la cunoștință că doamna a sucombat. Cunoșteam înțelesul cuvîntului, dar mi se păru că în gura lui înseamnă altceva și întrebai: – A murit? – Da. A murit. Am făcut tot ce ne-a stat în putință. Tot ajutorul medical, toate medicamentele care am crezut că i-ar putea fi de folos i le-am administrat. Cuvîntul „administrat” mă plesni peste obraz. Îl măsurai din tălpi pînă în creștet Cred că niciodată chipul meu n-a exprimat mai multă ură și dispreț și mă mir că medicul n-a înțeles strigătul ființei mele: „Tîmpitule!” și a mai avut curajul să vorbească. – Azi-noapte la ora douăsprezece a avut o sincopă. I-am dat o injecție — mi-a spus-o și asta! — dar cu tot ajutorul științei noastre, la douăsprezece și un sfert, a sucombat. – Știința voastră … Golindu-și întregul sac al științei, aruncă deasupra „condoleanțele” lui. – Pot s-o văd? – Condu-l, soră. Avui deodată impresia că sunt într-o peșteră și calc pe urmele unei stafii. Mergeam, mergeam la nesfîrșit. Priveam lespezile sure de piatră ale dușumelei și începui să-mi număr pașii. Văzui cum femeia în alb alege dintr-un smoc de chei una, deschide o ușă masivă de fier și mă împinge înlăuntru. Un val de aer închis mă izbi în față. Instinctiv, făcui un pas înapoi. Odaia era strimtă și foarte înaltă. Printr-un geam opac um tavan ploua înlăuntru o lumină albă. În aer se sălășluise o tăcere adîncă, ca gura strînsă a morții. Într-un colț, pe un pat mic ca de baie, se afla ceva acoperit cu un cearșaf. Călugărița dete la o parte cearșaful. În fața mea sta soția mea, în cămașă de noapte, cu mînile pe piept, cu ochii închiși. Îmi trecu prin minte ideea unei glume sinistre. Pusei mîna pe frunte, pe piept. Pielea era moale și proaspătă; o prospețime care mi se lipi de mînă și n-am mai putut-o șterge niciodată. – Sie ist gestorben? întrebai în limba ei pe călugăriță. (Trebuie să mai fi rămas în adîncul sufletului meu o îndoială relativă la inteligența doctorului.) – Da, din nenorocire, e într-adevăr moartă… Dacă nu mi-ar fi albit părul, aș zice că vremea stă pe loc. Același cer, aceiași castani posomoriți străjuiesc casa și curtea. În zilele acestea a fost la mine o văduvă tânără, cu vorba ca blana de pisică. Făcea chetă pentru săraci. Am trimis-o la oasier și i-am spus să-i dea în contul meu o sumă de care ea s-a speriat. Să mă lase în pace! Iarăși prietenii! Jîntiță, profesorul, care are o soră veche de măritat, profesoară și ea, m-a întrebat cînd voi isprăvi cu văduvia. Mi-a vorbit un ceas despre „influența nefastă” a singurătății. Mă sfătuiește să caut societatea, să merg pe la el. I-am mulțumit recunoscător. Îmi place să mă preumblu singur pe cîmpul întins, să mă izbească în față ploaia și vîntul. E atît de plăcut să privești cum cade ploaia în rîul umflat, cum se învîrte apa adîncă da cotituri, de pare un ochi de monstru înfuriat. Cîteodată mă cobor pînă la pînza apei și îi mîngîi undele reci. Atît de încet curg anii! S-o fi uzat ori ruginit mașina pămîntului. Poate mecanicul care o pune în mișcare a îmbătrînit. Ah, dacă aș fi eu mecanicul mașinăriei ăsteia, i-aș da drumul și apoi aș distruge regulatorul, lăsînd pămîntul să se învîrtească din ce în ce mai repede, pînă ar frînge proptelele și ar lua-o la goană în univers…


content:
Casa noastră părintească era pe muchea unui deal mare, atît de mare, că la poalele lui se tolăniseră în soare patru sate. Cînd te uitai de pe podmolul dinspre apus, vedeai jos, în vatra cîmpului, spinarea argintie a Mureșului, alături de coama neagră a căii ferate. Mergeau amîndouă liniștite, pînă ce departe, departe, se pierdeau în zarea fumurie a munților. Pe lîngă noi trecea drumul care taie în două Cîmpia Ardealului, drumul vechi, făcut de nevoile omului, nu de capete de ingineri. Drumul nou, de piatră, se ținea jos, pe văile, lîngă moșiile grofilor. Pe acolo se scurgeau spre Luduș bogățiile Cîmpiei: grîul, turmele de vite; pe acolo duruiau într-una căruțe jidovești, ghiftuite cu lînă, cu ouă, cu brînză și cu păsări; pe acolo alunecau ușor, în zile senine, trăsuri mîndre, cu perini moi, să nu le fie rău domnilor dinlăuntru. Drumul era bun, pietruit nou și străjuit ziua și noaptea de oamenii cu pajuri de aramă în frunte. Numai un cusur avea: era prea gras și nu putea urca dealurile. Cît de mică ar fi fost colina ce-i ieșea în cale, o lăsa deoparte și ținea valea. E drept, nu se cobora pînă în matca apei să se ude, dar înconjura mult și sosea anevoie. Drumul bătrînesc — știam cu toții — mergea și el spre Luduș, spre șesul Mureșului. De unde pornea? Trebuie că venea de departe. Cînd ajungea în preajma casei noastre, era frînt de atîta umblet, nu mai putea merge drept. Suia dealul icnind cînd într-un pămînt, cînd într-altul. Ajuns pe culme, odihnea îndelung; prăvălindu-se moșnegește peste capetele răzoarelor, se uita în vale la casele cîte au răsărit prin porumbiști, la ochiurile de apă și pilcurile de pădure pe care nu le cunoștea. Nici oamenii, nici dealurile nu mai erau ca în vremurile pornirii lui… De cînd cu drumul nou, era tot mai singur, mai părăsit. Tinerii îl ocoleau chiar cînd se duccau dimineața la lucru; le plăcea larma, să vadă motoare, să rîdă de jidovi. Din vreme în vreme se ivea pe aici cîte un drumar străin. Nu-l cunoștea nici cîmpul, nici zarea. Cîteodată se rătăcea pe drumul ăsta vreo căruță țigănească, trasă de cai spetiți. De sub coviltirul zdrențuit își arătau ochii iscoditori copii mulți, goi și flămînzi. Cînd cele două drumuri se apropiau unul de altul pînă în bătaia ochiului, țiganul cu hățurile se uita fricos în lungul drumuiui nou și da bici cailor. Pe drumul ăsta, odată, într-o vară, se ivi în deal un mocan cu cercuri. Trăgea de funie un cal mic, alb, pe spinarea căruia îngrămădise un munte de mărfuri. Din pricina asta bietului dobitoc i se încovoiase spinarea și făcea o burtă de credeai… Doamne ferește … că atinge pămîntul. Pe întinderile dimprejur nu se arăta nici umbră de om. Era între lucruri. Săpatul porumbului se isprăvise. Se auzea că prin alte părți a început secerea. Oamenii stăteau pe acasă, își puneau în rînd curțile ori te miri cu ce treburi prăpădeau vremea. Dumineca mai venea cîte unul să-și vadă holda. Se oprea în capătul pămîntului, de unde se uita de-a lungul, apoi se ducea da mijloc, și după ce intra puțin în holdă, dînd grîul în două laturi, să nu-l calce ori să facă cărare, rupea cîteva spice. Ieșea apoi din grîu tot cu aceeași grijă. În marginea lanului se mai oprea o dată, uitîndu-se spre cer, gîndind: „Numai de l-ar feri Dumnezeu de gheață”… În ziua aceea nu venise nimeni la holdă. Îndată ce se văzu în deal, mocanul începu să strige după obicei: – La ceeercuri… Hei… la ceeeercuri… Credeai că tot cîmpul e plin de ciubere vechi, de coveți care-l așteaptă pe el să vie să le lege. De subt un răzor zbughi un iepure; treeîndu-i peste drum, o luă pe coasta dealului încolo. – După eel, măă! … Prinde-l măăă! … Mama zărise mocanul. Scoborî din pod un braț de doage, scoase din poiată două ciubere dogite și ieșind din colțul casei îi făcu cu mîna: — Hai încoace … Lasă iepurii… Asfințea soarele. Găinile, împrăștiate toată ziua în largul cîmpului, se strînseră grămadă în curte; gîngurind, intrau pe rînd în coteț. Porcul fu dezlegat de la pripon și, după ce i se desfăcu lanțul de la grumaz și i se dete de mîncare, fu închis peste noapte în ocol. Mama umpluse vatra, în bucătărie, de găteje și sta gata cu puiul într-o mînă și cuțitul într-alta. De picioare i se frecau două mițe mari, albe. În bătătură, aproape de colțul de sus al tîrnațului se afla butucul de cioplit, în juru-i o mînă de așchii risipite, apoi, deoparte, răsturnat, scaunul de cuțitoaie. Trei ciubere petecite — se vedea albul doagelor noi — stau pline de apă; în mijlocul lor, coșul curat al fîntînii părea un pahar mai mare. Mai încolo, unde se isprăvea pămîntul negru al bătăturii și începea țelina, aveam poiata. Vîrîtă jumătate în pămînt, era ca o ființă îngenuncheaită pe spatele căreia ai fi aruncat un cearceaf verde. În vîrful poieții rodiseră trei fire de grîu. Tata ședea pe talpa tîrnațului, cu cotul pe genunchi, cu barba proptită în palmă. Era un om mic, roșcovan și tăcut. Era ostenit. Fusese la coasă în livadă; isprăvind pe la ojină, se întorsese acasă mai devreme. Alături, mocanul fuma dintr-o țigară groasă cît degetul: o făcuse, pesemne, din tutunul tutei. Pe maldărul de cercuri al mocanului ședea băiatul lui. Era încălțat cu opinci, cu cioarecii sparți în genunchi de i se vedea pielea roșie, scorțoasă. Stînd drept ca împlîntat acolo, se uita spre bucătăria de vară, de unde avea să-i pice mîncarea. Mic, închircit, cu capul mare și fața păroasă, văzîndu-l de departe nu i-ai fi dat mai mult de zece ani. Dacă te uitai de aproape la crețeie de pe față-i, lu ochii șterși, bătrîni, ce păreau înconjurați în fășii de pînză boțită, ai fi stat pe gînduri înainte de a spune ciți ani are. Cum sta drept, ca de lemn, își mișca dreapta înainte și înapoi cu o regularitate de pendulă. – Cîți ani are copilul? întrebă tata. – Nouăsprezece, răspunse încet mocanul. Parcă i-ar fi fost frică să nu-l audă și alții. O clipă lungă de tăcere se scurse anevoie. Pe fața tatei nu se mișcă nici o fibră. Scuipă liniștit, apoi zise: – Pare mai tînăr. – E copil schimbat! Șarpele tăcerii miji alături. Acum tata își desprinse capul din palmă; ridicîndu-se încet, se opri cu ochii țintă în ochii mocanului. Omul avea fața lunguiață, gura mare și un ochi puțin închis; întregu-i chip purta pecetea unei adînci mîhniri înstărite. În suflet de multă vreme, pecetea unei vieți amare, trudnice. Ceva îi intrase în viață cum intră viermele în măr și l-a ros pînă i-a mîncat tot sufletul. – A trăit mult; zise tata. Copiii schimbați mor la cinci-șase ani. – A trăit, bade, pentru vreun păcat al meu ori al părinților. Așa o fi fost scris: eu și nevastă-mea să pătimim în lumea asta ce ni se cădea să pătimim în cealaltă … Se lăsa noaptea. Mama aprinsese lampa în bucătărie. Copilul mocanului sta tot acolo și își mișcai mereu mîna. Calul alb, cu spinarea încovoiată, cu pielea dubită pe coaste, păștea grăbit. În lungile-i drumuri învățase să mănînce repede, să roadă grăbit. I s-o fi întâmplat de multe ori ca după ce va fi apucat la iarba cea mai grasă să fie scos cu zmucituri de funie, cu ghiolduri în coaste, și apoi iar: „Hii la drum!” Mocanul își omorî cu opinca mucul de țigară. Își puse mînile pe genunchi și, uitîndu-se în partea de unde răsărea luna, rămase pe gînduri. – Știi cînd ți l-a schimbat? – Acum se împlinesc nouăsprezece ani. Mă uit la lună. — urmă el dînd din cap — și mă gîndesc, mi-aduc aminte de noaptea aceea. Se întîmplase ca anul cclălalt să fie un an sărac. Începuseră ploile pe vremea secerii și ținuseră pînă la Crăciun. Parcă văd. Dimineața se arăta vreme bună, ieșea soarele și era senin. Pe la două după amiazi se iveau pe cer nori negri și ploua, ploua de credeai că varsă cu cofa. Cine a apucat să-și strîngă pe acasă o claie, două, usca snopii în casă, o îmblătea pe lepedeu cu sîcitorul și o măcina la rîjniță, nu-i mai trebuia moară. Celor mai mulți li s-au făcut bucatele gunoi pe cîmp. – Mie mi-au putrezit acasă, uite-aci, în grădină, două sitoguri mari, unul de grîu și altul de orz și ovăs, zise tata. – Încă tot a fost bine că ai apucat să-l strîngi de pe hotar. Pe aici umblă vremurile mai iute; pe la noi n-a mai ales nimeni nimic de semănătura din anul acela. Pînă cătră Crăciun am dus-o noi cumva; mai din cercuri, mai vindeam ciubere, una, alta, ca omul la nevoie. După aceea, înspre primăvară, s-a fost întins o lipsă și o foamete, de stăteau oamenii să sară pe păreți. Fierbeau muierile rădăcini, de li se umflase foalele la copii ca doba. Mulți au murit în anul acela, și bătrîni și tineri. Nu mai prididea popa să umble din munte în munte, numai că și lui nu-i plătea nimeni. Eu eram însurat în al doilea an. Copii n-aveam. Către secere îl așteptam pe ăsta, adecă pe cel cu care l-a schimbat. Asta cine știe al cui este… Nu mă prea bucuram. E drept. Și poate ăsta a fost păcatul. Cînd îți dă Dumnezeu un copil, trebuie să-i mulțumești în coate și în genunchi, nu să te superi. Dumnezeu știe ce face! înainte de a-ți dărui copilul, i-a rînduit locul lui în lume, coaja lui de pîine. Eu eram tînăr. Ș-apoi o duceam și greu. Cînd am ieșit din iarnă, vîndusem tot de prin grădină: rămăsesem ca de foc. A mai venit și o primăvară lungă și friguroasă. Odată o luai cu căluțul de funie și dădui, o raită prin satele de pe Cîmpie. Mă întorsei după trei săptămîni cu cinci cupițe de făină de măilai. O duserăm noi cu asta cît o duserăm. Pe vremea sapei mă coborîi iar; de astă dată pe ceea parte a munților, pe la Alba Iulia, Blaj. Umblai două săptămîni din sat în sat și nu cîștigai nimic. Numai că n-am murit de foame. Cînd strigam la cercuri, auzeam oamenii zicînd: „Du-te, bade, în treabă-ți cu cercurile, ne-am pustiit cîinele și mîța, că n-avem ce le da de mîncare”. M-am întors. La Mihalț aruncai cercurile în Mureș, la Alba Iulia îmi vîndui calul mai pe nimica. Cu banii cumpărai două mierțe de făină. Cu ele în spate o pornii peste munte, acasă. După cinci zile de mers mai mult prin păduri și noaptea — ziua mă temeam de oameni — am ajuns acasă. Muierea făcuse un fecioraș. În loc să zic „Doamne, mulțumescu-ți”, începui să sudui. Muierea, beteagă, în pat, începu să plîngă. Da să se scoale, făcută de două zile. Îi zic: „Tu, șezi în pat”. Ei îi părea râu după cal. Zice: „Atîta am avut și noi, amu, ca și cum ți-ai fi tăiat o mînă”. Așa, mai cu supărare, mai cu ceartă, a trecut o săptămînă sau două. Făina trecea văzînd cu ochii; la noi mai mînca și o femeie sărmană, care făcea lucrul casei în locul bolnavei. Mă gîndeam: dacă stau cu mîinile în sîn, iar ajungem la rădăcini și zeamă de macriș. Aialalți oameni? Bogații trăiau din săul lor, săracii umblau după păsări, ori stau toată ziua pe marginea apei și se uitau cînd a clinti undița. Dar nu ne lăsau să trăim nici ușa. Jăndarii umblau prin păduri ca viermii neadormiți. Vai de cel pe care îl aflau la vînat ori la pescuit; nu mai era om. Într-o seară mă înțeleg cu Ion al lui Cealaboc să mergem noaptea la pescuit; ziua plouase. Știam o bolboană adîncă unde puțini se încumetau să pescuiască. Locul era înconjurat de munți stîncoși, un dinte de munte spinteca pînza apei. Rîul se îngusta, se da la fund, scurmînd la rădăcina muntelui, ieșea la suprafață împroșcînd mînios. Acolo era pește bugăt. Era cam departe: cale de două ceasuri bune. Era și greu de atins; trebuia să urci o coastă de munte și pe urmă să te lași oblu în jos pe o muche dreaptă ca păretele. Vara o luam prin vad în sus, dar acum apa era încă rece, albia plină de pietre, trunchiuri și tot felul de adusături. Cum era și noapte, nici nu ne gîndeam. Îmi pui în rînd plasa de cu ziuă. Pe la ojină îmbuc ceva și mă culc, spunînd soției să mă scoale colo de la o vreme. Cînd mă trezesc, răsărea luna. Era în vîrful Gorganului, roșie ca o față plină de sînge, uite, cum e acuma, întreb pe nevastă: „Dormi, Sîie?” „Nu. Nu pot dormi, n-am închis un ochi de aseară.” „Eu mă duc. M-o fi așteptînd Ion.” Femeia nu răspunse îndată, dar cînd dau să pornesc: „Dacă nu i-ai fi făgăduit, aș zice să nu mergi. Așa m-a cuprins urîtul… Îmi părea că umblă cineva prin horn; ani auzit căzînd ceva de acolo, așa, ca un pumn de pămînt. Gîndești că umblă ceva în jurul casei.” „Vreo pasăre de noapte a dat de căldură și se culcă acolo. Poate să se fi desprins și vreo bucată de năglag și să fi căzut în tindă. Ce poți ști?! Culcă-te și nu te mai gîndi la de astea. Cum ești slabă și nici nu dormi, îți umblă mintea. De dus, trebuie să mă duc; se isprăvește făina. Apa e tulbure și e numai bună de pescuit. Te las în știrea Tatălui.” Închisei bine ușa. Afară era o lumină ca în miezul zilei. Pe la noi nu e lucru mare să-ți lași fata ori nevasta singură acasă. Rămîn singure și în munte lîngă oi. O fată despre care s-ar auzi că i-e frică să umble noaptea nu s-ar mai mărita cît e cerul și pămîntul. Doar când te duci pe țară, după bucate, n-ai să chemi jăndarul să-i țină de urît. Eu de cîte ori îmi luasem lumea în cap, singură o lăsasem, și nu i-a fost nimic. De unde să-mi vină mie în cap ce s-a întîmplat? Cum zisei, o luai pe sub brazi, pe cărare, spre casa lui Ion. Dar mi-aduc bine aminte că, pornind, nu-mi făcui cruce. Ies din casă ca vita din poiată, fără măcar să-mi aduc aminte de Dumnezeu. Asta e păcat. Copiii mei nu o fac azi. Dar eu, cînd eram mai tînăr, o făceam des. Ori tata nu mi-a spus-o la vremea ei destul de tare — și pentru aceea păcatul fie tot al meu — ori capul nu-mi era bun. La noi, în satele de munte, casele nu-s vîrîte una într-alta, ca oile netunse vara, pe căldură, așa cum văd că-s pe la dumneavoastră. Se vede că oamenii sunt ca albinele, unora le place traiul laolaltă, în stup, altele trăiesc răzlețe și își caută sălaș în trestiile din streșina caselor. Pînă la casa vecinului este o cale de câteva zvîrlite. Noi suntem învățați cu umbletul noaptea, cu foșnetul pădurii, cu lupul și cu reaiua. Nu ne e frică. Dar atunci, ce să zic? Vorbele muierii? Altceva? Abia mă îndepărtai puțin de casă, și îmi venea să mă uit înapoi. Știam că asta nu-i bine, noaptea mai cu seamă, și nu m-am uitat. Mă apăsa ceva pe suflet; parcă îmi șoptea cineva la ureche: „Uită-te înapoi, întoarce-te acasă.” începui să mă uit cu teamă împrejur, la desișul negru al pădurii. Din pămîntul plin cu apă se ridica o negură deasă, care în bătaia lunii se făcea albă, lăptoasă. Începui să cînt. Pe la calea jumătate băgai de seamă că asud. Încetinii mersul; mergeam, pesemne, tare. În apropiere de casa omului mi se păru că e cineva în urma mea. Mersei cîtăva vreme pitit, trăgînd cu ochiul pe furiș; de uitat, tot nu cutezam să mă uit înapoi; eram numai urechi, ca iepurele. Cînd văzui lumina prinsei curaj și, întorcîndu-mă, privii în urmă îndrăzneț. Nu mă mai temeam de nimic. Dar apoi, intrînd în tindă, închisei ușa după mine cu atîta grabă, că toți săriră ca arși. Mi-a fost mai mare rușinea. Omul era sculat. Ședea pe un butuc lîngă vatră și se încălța. Era un om cam gras. Nu se putea îndoi; se încălța cu greu, tot era roșu. I se rupsese o nojiță la opincă, la o curea i s-a mai fost desprins un cîrlig, ca omul cînd e grăbit. De necaz începu să-și suduie nevasta. Stau eu ce stau, și de la o vreme îmi zice el: „Mă, du-te tu înainte. Ia și plasa mea, e în tindă, după ușă, și dacă ajungi mai devreme, arunc-o în apă. Te ajung și eu din urmă, numai să caut un fir de drot să cos cureaua asta. Așa e cînd îți umblă nevasta cu toate treburile, calapărul și măciulia ei de lume!” Plecai. Cît a ținut zarea casei, mă ținui voinicește. După ce mă înfundai în pădure, iar începu să-mi fie largă cămașa în spate. Îmi intrase frica în oase. Doamne, și mult am umblat noaptea pînă atunci! Nicicînd n-am știut ce e frica. Pentru oameni răi și fiare purtam la mine un cuțit cătănesc, lung cît răstignești de două ori palma măsurîndu-l; de draci și Muma Pădurii mă apăr cu Epistolia căzută din cer a Maicii Domnului. De asta nu mă despart niciodată. Am cumpărat-o într-un drum de la un solomonar bătrîn, unul din cei care poruncesc norilor ca la niște cîini blînzi. Făcea să ploaie la Crăciun și să ningă la Rusalii. (Mocanul scoase de după curea o cărticică ferfenițită, pe coperta căreia abia se mai vedea o cruce albastră. Tata o luă în mînă cu sfințenie; scuipînd în palmă, întoarse cîteva foi cu degetul cel mare al mîinii drepte. Dîndu-i-o înapoi, fără să spună un cuvînt, mocanul o puse la loc.) Nu știi niciodată cu ce fel de oameni te întâlnești și în ce locuri nimerești. Sunt locuri și locuri. Unde vezi că trage calul să se rupă, ciulește urechile și sforăie, nu te opri să te uiți înapoi. Chiar de ai auzi gemete și miorlăituri ca de pisică, nu te opri, fă-ți cruce și treci. Numele lui Dumnezeu și al Maicii Domnului să-ți fie mereu pe buze. Dacă mai ai de scut și o carte sfîntă ca asta, nu te teme, nu te atinge nici firul de iarbă. Zmeul trece pe lîngă tine vărsînd foc, dar nu cutează să se oprească. Cum zisei, atunci m-a fost cuprins frica. Mi se tăiau picioarele, puterile mi se topeau cîteodată de n-aș fi fost în stare să ridic un ac; alte dăți eram tare ca o coardă de oțel, ți-aș fi clintit din loc o stâncă ori m-aș fi urcat într-o clipită pînă în vîrful celui mai mare brad. Cu cît mă trudeam mai mult să nu-mi fie frică, cu atît simțeam că mă cuprinde mai tare. De mers, mergeam înainte, dar dacă nu mi-ar fi fost rușine, m-aș fi întors înapoi. Îmi era frică să mă și întorc? Nu știu. Nu-mi luam ochii din partea aceea a locului unde știam că sunt case. Nu se vedea nicăiri lumină, nici lătrat de cîine, nici cîntec de cocoș nu se auzea. Altădată noaptea în orice vreme se mai auzea un tulnic, se zărea un foc. Acum nimic. Peste munții brumați de lună era o tăcere ca piatra, o tăcere pustie, care îți intra pînă în măduva oaselor. Ceea ce mă înspăimînta mai mult erau umbrele ciudate ale brazilor, răstignite pe pămînt. Erau ca niște gheare cumplite, întinse spre mine, gata să mă prindă. Mi se părea că nu-s curate, că se uită dușmănos la mine. Mi-am fost adus aminte că diavolul se face umbră de copac și dacă îl calci te prinde. Începui să ocolesc umbrele, să las cărarea și să apuc pe poiene. Mă întorsei cu ocoluri mari. O dată mă înfundai într-un loc închis și trebui să mă întorc, să înconjur mult pînă să aflu calea. Nici nu știu dacă am găsit-o. Poate s-o fi pierdut iar. Ce poți ști într-un codru fără margini, noaptea! Mă oprii și începui să strig: „Ioaneee. Măăi Ioaneeee!” Din muntele din față îmi răspunse Muma Pădurii, îngînîndu-mă. N-am mai strigat. „A veni el cînd a veni”, zisei tare, ca și cum aș fi vorbit cu cineva. Luna intrase după un brîu de nori, cînd mi s-a părut că înaintea mea se mișcă ceva ca o mogîldeață neagră. Cu mîna strînsei cuțitul de să-i topesc prăselele, cu alta căutai cartea. Caut, caut… Cartea nu era la mine! îi trăsei o sudalmă zdravănă. Atunci văd mogîldeața apropiindu-se. „Doamne, iartă-mă”, zisei și-mi făcui cruce. Mogîldeața iar se depărtă. Cartea am fost uitat-o acasă cu biletul de dare. Al dintîi lucru ce trebuia să-l fac era să nu mă tem, să arăt credință tare. Chemai pe Dumnezeu în ajutor. La fiecare cruce văd mogîldeața depărtîndu-se, ca și cînd i-aș fi dat una cu piciorul. Luna era tot sub nori și nu o vedeam bine. La loc deschis mi s-a părut că alunecă înaintea mea o claie de fîn. Cîteodată arăta mică, așa, ca un braț de paie prospoiat în oale. Mă gîndii: o fi vreun lup ori altă dihanie flămîndă. Aruncai în ea cu o piatră: „Huo!… nee!…” Mogîldeața — la dreapta. Dau iar cu piatra, și o văd apărînd de după colțul unei stînci. De cîteva ori pieri dinaintea mea, ca și cum s-ar fi topit. Cînd crcdeam că nu e nimic, numai mi s-a părut, o vedeam apărînd în umbra unui brad, în negrul pădurii. O dată mă opresc si întreb tare: „Cine-i?” Nimic. În pieptul meu bătea inima de credeai că dă cineva cu pumnii. Iar întrebai: „Cine-i? Nu răspunse. Dar de văzut, vedeam bine: ceva mergea înaintea mea. Frica începea să mă cuprindă așa cum te cuprinde înghețul. Părea că orice părticică din mine tremură, e gata s-o ieie la fugă, să lovească. Prinsesem o putere, încît cred că dacă aș fi întîlnit un urs, l-aș fi strîns de gît ca pe un miel. Mai mersei așa cît mersei și, cînd îi odată, îmi pusei gîndul la Dumnezeu și pornii să-l ajung. De copil învățasem cum se oprește diavolul. Fac în jurul lui un cerc cu briceagul și după ce i-oi spune cîteva la ureche, nu se mai mișcă din loc pînă ce nu-l voi slobozi eu. Numai să-l ajung! Mă luai după el de-a binelea. Trebuia să fie în bătaia sufletului. Nu-l vedeam fugind, nu făcea nici o mișcare de fugă cum facem noi, oamenii, dar era tot înaintea mea, la cîțiva pași. Mi se părea cîteodată că stă pe loc și că îl ajung. Dam să împlînt cuțitul în pămînt, și iar îl vedeam în afară de atingerea sufletului. Iuțeam pasul. Mă împiedecam de pietre, de butuci și lemne căzute. Cădeam pe brînci, îmi zdrobeam genunchii, mîinile. Nu-mi păsa. Nici nu mă dureau. Crengile mă plesneau peste față; simțeam că sunt plin de sînge. Închideam ochii și mergeam orbește, să-l ajung, să-l opresc. De mult am fost lăsat cărarea. De cîteva ori mi s-a părut că sunt la Umărul Dracului, un loc pustiu și blestemat. Dar nu știu bine. Cunoșteam de copil orice colț de munte, în orice vreme din zi sau din noapte. Atunci nu îmi dam scama unde mă aflu. Cît mă voi fi dus așa, prin pădure, ca turbat, cu cuțitul în mînă, tot făcîndu-mi cruci, nu știu. Pe unde voi fi umblat? Am crezut mai tîrziu și aceea că înaintea mea mersese cineva cu o oglindă în mînă. Știi că dacă întîlnești un om noaptea în pădure și îi arăți o luminare în fața oglinzii, vine după tine. – Știu, răspunse tata. – Urcam pripoare, coboram și străbăteam văi lungi. Mersei, mersei, pînă ce simții că nu mă mai țin picioarele, și cîndu-i odată, mă oprii să-mi șterg sudoarea de pe frunte; îmi intra în ochi. Atunci mi s-a părut că mă cheamă. Mă înfierbîntasem. Pare că m-a fost cuprins un fel de nebunie, mă gîndeam numai să-l opresc, să-l prind. Pornii iar prin poiene lungi, cotind stînci și sărind păraie. De cîte ori mă opream să-mi trec dosul mînii peste față, auzeam un glas poruncitor: – Vii? Nu era un glas ca de om, părea că nu-l aud ou urechea asta dinafară, ci mi-l spune cineva înlăuntrul meu, aici. (Mocanul își ciocăni fruntea cu degetul arătător.) Odată mă opresc în fața unui munte înalt; nu mai puteam merge, pesemne. Luna, la asfințit, ieși dintre nori. O văd trecînd repede printre vîrfurile împietrite ale brazilor, părea că ar fi vrut să se ascundă de cineva. Se piti în vîrful unei stînci. Într-acolo se vedea văpaie mare, țîșnea lumina roșie în toate părțile, cum zboară penele unei păsări scărmănate. Deodată, luna o zbughi de după munte și o văd sărind de pe stîncă pe stîncă, luînd-o la goană printre brazi. – Vină odată, că se face ziuă, auzii la cîțiva pași de mine. Da, am auzit bine. Obosit, stors de vlagă și clătinîndu-mă, gata să cad, îl urmai. În față mă lovi un val de aer rece, mocnit. Dacă ai fost vreodată în baia de sare cunoști duhoarea pămîntului. În urma mea se izbi ca luată de vînt o ușă grea; se cutremură muntele. Mi s-a părut că undeva, departe-departe, cîntă cocoșii; îi auzeam ca prin vis. Nu mai vedeam luna, pădurea, nimic. Era întunerec beznă. Întinsei mînile să dau de ceva; dibuind, atinsei un părete aspru și rece ea piatra. Undeva, departe, se ivi o lumină slabă. În zarea ei văzui pe părete umbra matahalei din pădure: un cap cît un ciubăr de zece mierțe, trupul gros ca stîncă și picioare cu copite de cal. Pe el nu-l vedeam. Umbra pare că ținea ceva în brațe, așa ca un copil în scutece. Și prin pădure mi s-a părut că aud scîncet de copil. Crezusem că-mi țiuie urechile. Am ajuns într-o încăpere mare, un fel de șură căreia nu-i vedeam nici păreții, nici podelele ori grinzile. De sus ploua înlăuntru o lumină moartă, roșie, ca sîngele amestecat cu apă. Toată șura aceea era plină de copii mici de țîță. Erau atîția, de n-aveai unde pune piciorul. De mari, nu erau mai mari de un an și jumătate, și erau toți în pielea goală, cum i-a făcut mama. Cu ochii duși, cu fețele ea de ceară, stau acolo și nu ziceau nimic: unii își mișcau cîte o mînă, uite așa cum face el. (Mocanul arătă spre copilul lui.) Între ei, unul plîngea. Plîngea așa de tare, că te asurzea. – L-ai adus? auzii întrebînd. – Am adus și omul, să i-l dau pe ăstalalt. – Nu trebuia să-l aduci aici. – Nu-i nimic. Tot va uita pînă sus. Eu nu mai pot merge; cîntă cocoșii. – Dă-i-l, să nu mai plîngă aici. I s-a împlinit vremea. Văzui umbra aceea aplecîndu-se peste copii… Cînd și cum am ieșit de acolo, nu știu. Pare că am mai auzit o dată ușa trîntindu-se. Numai ca prin vis mi-aduc aminte. M-au aflat ziua, în apropiere de casa mea, plin de sînge, cu un copil mic în brațe. Cum nevestei îi pierise în noaptea aceea copilul de lîngă ea, au crezut că e copilul nostru. Ziceau că mi-am pierdut mintea fiindcă n-am dorit și n-am mulțumit lui Dumnezeu cînd mi-a dat copil. Alții mai spuneau că m-am întors acasă cînd soția dormea și, așa nebun cum eram, am luat copilul de lîngă ea. Am zăcut apoi opt săptămîni. Le-am spus ce am pățit, pe unde am umblat. Nu m-a crezut nimeni. Nimeni! Nici nevasta. Cînd începeam să-i spun, se uita la mine îngrijorată; îmi zicea: „Culcă-te, Gheorghe, și te odihnește”. Acum mă cred și alții. Mocanul strînse din buze și își clătina capul pustiu. Părea că n-are glas să mai urmeze. Începu deodată tare, ca o flacără ce se înalță în sus, apoi scade repede și arde încet, molcomă. – Ce am părtimit eu cu copilul ăsta! Uită-te la mine. Am patruzeci și doi de ani și sunt mai alb ca alții la șaizeci. Soția e o umbră. În fiecare drum mă gîndesc că n-am s-o mai aflu vie. De nouăsprezece ani în casa mea n-a fost o zi senină, o zi omenească. O zi fără plînset, o noapte cu somn. De omorit, nu l-am omorît, că ce n-am dat n-avem dreptul să luăm: viața e de la Dumnezeu. Cînd s-a potolit el, de cîțiva ani încoace, a căzut la pat soția. Și nu mă mir. Acum, uite-l. Stă unde-l pui. Nu grăiește. Dacă i-e foame, strigă: „Pită”. Atîta știe și pricepe! De mîncat, mîncă cît trei. Cînd aude de mîncare, lasă totul și fuge. Acasă mănîncă toată mîncarea de la ceilalți. Mamă-sa e beteagă, și o copilă de vreo treisprezece ani, care le mai face celorlalți o lingură de zeamă, nu poate birui cu el. La noi grîul nu crește pînă în brîu, ca pe aici. De aceea îl port eu cu mine pe țară. Nu de bine. Mocanul tăcu. În curte se auzea numai păscutul frînt al calului. – N-ai căutat ușa aceea din munte? întrebă tata. – Căutatu-o-am de s-au tocit pietrele. Degeaba. Ca și cum ar fi intrat în pămînt. Tăcurăm cu toții. Deasupra casei noastre o stea aprinsă se durigă pe bolta cerului, lăsînd în urmă-i o dîră de foc. – În pietri și în bolovani, zise mama din ușa bucătăriei, crezînd că e zmeul. – Nu e el, lele. Pe unde sunt eu nu vine el. Apoi către tata: Am învățat de atunci toate farmecele. Știu să-l dezbar de la fete mari, de la muieri; știu să-l opresc în cale; îl descopăr la țîțîna ușii, în horn, în umbra bradului, unde o fi. Nu e om mai meșter ca mine în Țara Ardealului! Aș fi vrut să-l întâlnesc. Îl caut în tot locul. Merg noaptea prin păduri, prin locuri neumblate. Dar mă știe, se ferește. Zilele trecute fusei chemat să-l opresc de la o fată mare. I-a murit mirele și s-a supărat rău. S-a fost învățat la ea; venea în fiecare noapte și nu-l putea dezbăra nimeni. Mă așezai de cu seară la crucea drumurilor, să-l văd cînd a veni. Nu trecu mult, și îl văzui zburînd pe deasupra satelor ca o bucată de jar roșu. Se opri la casa fetii și intră pe horn. Mersei într-acalo. Gîndeam: „Taci, că-i bine! Amu-i amu!” N-apucai să intru în casă, m-a simțit de afară, și așa de grăbit a fost să plece, că n-a mai avut cînd se da peste cap să se facă iar duh necurat. Așa, cu trup cu tot, a ieșit în tindă și a zbughit-o pe horn, de a dărîmat corlanul. Nici pomeneală să mai vie pe acolo! Am fost chemat la un om în Sîmbăta. Nu făcuse slujba în poiată, și în tot anul îi ucidea cîte o vită, două, Am fost chemat în multe părți, și mă duc cu dragă inimă unde mă cheamă necazul. Plată nu-mi trebuie. Aș vrea să-l întâlnesc odată, să-l opresc și să-l întreb unde mi-i copilul. Numai atâta aș vrea. Să-l întreb eu: „Unde mi-i copilul?” L-aș ține în loc pînă ar veni lumina zorilor, să-i topească oasele, și aș chema cocoșii negri din nouă sate, să-i bea ochii.


content:
În liniștea de după-amiaza tîrzie țișni spre cerul senin și fierbinte încă sabia tăioasă a unui strigăt deznădăjduit. – Mă omoară hoțul! Săriți, oameni buni, că mă omoară! Hoooțuul! Fu o clipă lungă de liniște împietrită, cîrnd frunzele își opresc tremurarea și aerul îpcremenește. Într-o curte vecină, cocoșul urcat pe ruda carului își înălță creasta împreună cu un picior, făcînd găinilor din preajmă-i semn să, tacă. Un porc care păștea legat de gît cu funia se opri, ascuiltă și o rupse la fugă în jurul priponului de mai-mai să se sugrume. Apoi, după ce recunoscură glasul, cocoșul sări de pe rudă întțe tovarășe, porcul se apucă de rîmat. În grădina de pomi a caselor parohiale, popa, întins pe spate la umbră, căscă și împăturind gazeta pe care o împrumutase de la notar — de cînd se certase cu învățătorul — o puse sub cap și închise ochii. Pe vreme de asta el și vreo doi-trei betegi erau singurii bărbați în sat. Țăranii, tineri și bătrîni, se trudeau pe capete să-și adune holdele de pe hotar. Erau coapte de se rupeau legătorile și grăunțul se scutura singur. Printre căldurile dogoritoare umblau furtuni cu potop de apă și grindină. La porți,, pe ulița mare, se adunaseră babele, fiecare cu boala și cu scaunul ei. Torceau, vorbeau și scuipau cîlți. Unele aduseseră leagănul cu nepoți, pe care îi hurducau cu piciorul, cînd copiii se trezeau și începeau să sein ceașcă. – Iar se bat ăștia ai lui Costan, zise una. – Iar se bat. – Trebuie să facă și ei ceva. – Chiar așa. Că, de lucrat, nu lucră; gînduri n-au. Ziua dorm și noaptea fură. – Le-a veni și lor vremea cînd îi va întreba Dumnezeu ce-au făcut pe lumea asta…? – Vor spune că au tăiat găinile Nastasiei și grîu! popii. – Atunci îi va lua Michiduță în frigare, și să vezi pîrjoleală!… – Tulai, mă ucide hoțul! Hoooțuul! Babele tăcură. Se uitau spre casa lui Costan. Uliana, nevasta lui, fugind cît o ținea picioarele, se împiedecă de un pripon și căzu, de toate hainele îi veniră în cap. Dar, ridicîndu-se în pripă, nu se gîndi atît că ar putea-o vedea cineva, cît îi fu teamă să nu o ajungă bărbatul. Costan se prefăcu numai că fuge; tropoti de cîteva ori pe loc și, ridicînd un pumn zdravăn, în care ținea un mănunchi de urzici, striga după ea: – Îți dau eu ție!… Era acest Costan al Șărpoaiei un trunchi de om închegat ca din granit. Înalt, spătos, cu trăsăturile feții reguilate, frunte înaltă, obraz de popă și nasul adus vulturește; văzîndu-l, îți venea să te învîrtești împrejurul lui, ca să-l vezi mai bine. Femeile se întrebau: ce o fi fost omul ăsta în tinerețe? Acum, cu toți cei cincizeci și mai bine de ani, i se părea jucărie un sac de cinci mierțe. Mai demult fusese un bătăuș vestit. Cu unul, dacă îi ieșea în cale, da de gard, încît era mai mare paguba. Pe doi îi punea să se bată între ei, și, dacă nu știau, le arăta el. Cu mai mulți învîrtea bîta ghintuită de corn, și vai de cel care apuca în roata ei; acela, dacă i se strecura cumva printre spițe, da de fulgerarea cuțitului. Și mulți îndrăzneți de aceștia își vor fi adus aminte de el coborînd treptele lumii celeilalte. Cu vremea, a lăsat mînuirea bîtei și a cuțitului pe seama altora care, între noi fie zis, erau mai tari de gură; el se mulțumea cu dijma pe care o lua noaptea și ziua de unde se nimerea. Și satul, știindu-l din tinerețe, era împăcat cu atîta. Cine să se prindă cu un om ca el? Oricînd te putea întîlni la o cotitură și întreba de unde vii. Nici jandarmii nu-i aveau grija; erau tare mulțumiți că spală urmele. Uliana era o muiere pe potriva lui. Răbda la bătaie cît trei, și cînd era la strîmtoare, da și ea cu ce-i venea la îndemînă: o oală cu apă — putea fi și călduță — cu sîcitorul, cu un scaun. S-ar mai fi putut liniști de acum, că îi albise părul, dar vorba ceea: nici din tîlhar om de omenie, nici din coadă de cine sîtă de mătasă. După ce își puse hainele în rînduială, trecu pîrleazul în curtea vecină, la Nastasia. O află în tindă torcînd. „Dar asta ce caută la mine?” se gîndi Nastasia. Nu trecuse nici o săptămînă de cînd îi furase două rațe grase — rațele pe care avuse de gînd să-și cumpere o rochie pe Sîn-Petru. – Iar am venit la tine, începu Uliana. – Loc este de la Dumnezeu destul, încapi și dumneata. Numai… – Draga mea, nu ți le-am luat eu. De ți le-am luat, să-mi sece mînile, să se uște din coate! Hoțul ăsta. Nu i-ar ajuta Dumnezeu să nu-i ajute! Numai după ce le-am mîncat mi-a spus de unde sunt. Și așa am fost de necăjită, de nu mi-a ticnit de ele! —” Suntem săraci și noi, lele Uliană. – Văd eu bine. Și i-am spus hoțului: mă, nu te temi că te-a bate Dumnezeu că iei de la oameni necăjiți? Dar nu fi supărată, draga mea, că am cincisprezece rațe mici și ți le dau înapoi îngrășate gata, cum au fost a tale. Numai să crească și să se facă cucuruzii. Nastasia nu răspunse; știa ea că asta are să fie la sfîntul-așteaptă. Uliana își ridică rochia, privindu-și gleznele urzicate. – Tot m-a făcut bășici, nu i-ar ajuta Dumnezeu!… – Să nu pui apă rece. Uliana își învăli piciorul în rochie și zise, neridicîndu-și capul: – Simion n-a venit încă? – Nu. – Amu s-au scumpit iar vitele; mai ales vacile cu lapte. Ilie a Picului a vîndut hîmbaru ăla bătrîn cu șase mii. Pe a voastră capătă opt ca un leu. O întrebare se înfipse deodată în sufletul Nastasiei: „De unde știe asta că Simion e dus cu vaca la tîrg?” Țidula o făcuseră aseară, tîrziu, de încă l-a sculat din somn pe primar. Mai demult n-au știut nici ei; abia pe la cina cea bună s-au sfătuit, după ce a venit Simion din fînațe. Primarul nu i-a putut spune, că de cu noapte a plecat și el la tîrg. Vor fi ascultat aseară la fereastră? Cine știe! De la ei te poți aștepta la orice; sunt oameni cu capul în mînă. Deodată femeia își închipui că e noapte; ia Cobor, în locul acela întunecos pe unde nu zboară nici pasărea, stă Costan la pîndă. Simion vine singur, puțin ospătait, ca omul după tîrg, vine, vine mereu, apropiindu-se de Costan, care se pregătește să-l lovească și să-i ia banii. „Doamne, nu ne lăsa!” se gîndi Nastasia. Era femeie tînără, măritată abia de cîțiva ani, dar n-avea nici un copil, și unii spuneau că din pricina asta o duce rău cu bărbatul. Din fată frumoasă ce fusese, era acum o femeie ofilită, slabă. Părea că veșnic plînge și se teme de ceva. Din pricina slăbiciunii, celelalte femei o vorbeau de rău; nici nu sta de vorbă cu cumetrele pe la garduri. Pînă în anul trecut, cînd îi murise mama, parcă tot nu era atît de trasă la față. Dar de atunci slăbise de nerecunoscut, umbla prin casă în vîrful picioarelor, ținîndu-se să nu facă zgomot, să ocupe cît mai puțin loc. Cu Uliana, care îi era vecină, a încercat să se aibă bine. Dar nu știa de ce — Nastasia nu învinuia pe nimeni — de cîte ori venea la casa lor, le pierea ceva, avea vorbe și necaz cu bărbatul, care o sfădea că „pripășește la casă pe scroafa asta bătrînă”. De aceea, de la o vreme Nastasiei a început să nu-i mai pară bine de venirea vecinei. Acum însera. Vitele veniseră de la pășune. Simion putea cădca dintr-o clipă într-alta. Și Uliana sta si sta, de parcă ar fi fost prinsă de pămînt. Nastasia puse deoparte torsul și ieși în curte. Scoase apă în halău, de cumva nu va fi vîndut omul, să aibă de unde bea vaca. Apoi începu să adune balegi, găteje, coceni, ca să aprindă focul și să pună de mămăligă. Uliana nu pleca. Întunecase, se aprindeau lămpile. De spus să plece, Nastasia nu-i putea spune, îi venea greu, că era femeie bătrînă. Dar tocmai de aceea trebuia să vadă și să nu-i mai stea pe cap, ca să-i facă primejdie la casă. Nastasia parcă o ținea în spate, și era de acum obosită cînd nimeri Simion. Era în voie: vînduse bine și, ca românul, de părere de rău după vacă, de bucurie pentru bani, băuse pe drum cîteva porții de vinars. – Ce e, lele Uliană? Ai mai venit pe la noi? – Am venit și eu de necaz pe lume. – Mai lasă-l încolo de necaz și mai petreceți, că azi, mine muriți, și cine mai știe ce o fi pe lumea ceilaltă … – Mai știe-o focul de lume de dincolo, că nici asta de aici nu-i bună … – Cum ai dat-o? intră în vorbă Nastasia. – Cu opt și două sute. – Bine a mers, zise Uliana. – Am avut noroc că am dat-o mai de dimineață; am dat-o la un beian. Mai tîrziu au venit de la munte atîtea vaci cu lapte, de gemea tîrgul. Simion își puse pe pat straița de piele și pieptarul, apoi se așeză greoi după masă, scoase din curea banii înnodați în năfrămuță și îi întinse femeii, zicîndu-i: – Pune-i în dadă. – Sunt toți? I-ai numărat bine? – Cred că-s toți. Uită-te și tu: numără-i. Nastasia deznodă basmaua, înșirui banii pe masă, nu-mărîndu-i. Îi înnodă și îi puse în ladă, între haine. Încuie lada și puse cheile pe masă. Uliana, ai cărei ochi ardeau în întunerecul din colțul ei ca doi cărbuni, aprinși, se ridică încet, zicînd a jale: – M-oooi duuce și eu acasă. Că e tîrziu. Poate l-a adormit diavolul. Dormire-ar somnul cel de veci!… – Du-te, lele Uliană, că ți-aș așterne eu aci, dar ți-e omul de primejdie, și n-aș vrea să ne facem de lucru cu el. Nastasia o petrecu pînă afară. Era tîrziu; luna încă nu răsărise. Cîteva lumini licăreau printre salcîmi. Cînele se zbătea în legătură. – Nu-l dezlegați în noaptea asta, zise Uliana. Dacă îl apucă iar toanele și va trebui să fug, tot la voi voi veni, că n-am unde mă duce. Din fereastra de către apus curge în odaie, îngropată în noapte, o lumină tulbure, care seamănă și ea a întunerec. Cîteodată lumina pare că se limpezește, și atunci ochiui deprins ar putea desluși patul în care dorm cei doi soți, Simion la margine și Nastasia spre părete, masa pe care zac haine, perini, straița de piele. În colțul dinspre răsărit, unde e soba, s-a grămădit tot întunerecul. Deodată, un duh suflă în albul luminei, curmîndu-i viața, geamul se înnegrește, întunerecul de sub sobă își întinde trupul în voie. Un greier iasă de sub vatră, face „cric, cric” și, fricos, intră înapoi în gaură. Liniște… Femeia se întoarce pe spate. Sforăie, la început încet, cu mici pufăituri, apoi tot mai tare, pînă cînd colții zgomotului ronțăie regulat în blana de lemn a liniștii… Afară se rupe pielița negrie de pe ochiul lunii, și peste întinsul pămîntului începe să se preumble un enorm lințoliu de lumină moartă. Lumina călătoare, noptatecă străbate cîmpuri, poduri și sate, uitîndu-se în funduri de prăpăstii, în hoarne, căutînd parcă urmele unui demon scăpat din lanțuri și ascuns printre coclaurii pămîntului. Ajunsă la casa lui Simion, cercetează curtea, se uită în horn, se strecoară în casă prin ușa deschisă puțin, caută după cuptor, îngenunche lîngă pat și, cînd nu află nimic, se strecoară afară. În ușă se împiedecă de un mototol negru. ?… În odaie e întunerec iar. Ușa se lipește la loc, pe nesimțite, ca purtată pe aripa unui duh. Nastasia s-a fost întors pe o parte, nu mai sforăie… O muscă bîzîie mortește, prinsă în caierul de întunerec și liniște. Pe masă, o lingură se lovi de buza unui blid. Omul se trezi. Îl durea capul; fruntea îi era încercuită într-o fășie de fier; în gură avea un fel de apă amăruie, coclită, oare aducea a vinars stricat. Își șterse gura, trecu mîna peste frunte apăsînd-o și, după ce se descoperi, căci în odaie era cald, închise ochii, încercînd să doarmă. Cînd se liniștise, i se iovi de față o muscă mare. Tresări și iar se întoarse. Stete astfel cîteva clipe, cu ochii închiși, trudindu-se să nu se gîndească la nimic și să adoarmă. Dar parcă îi bătuse cineva un cui în cap. Cu cît strîngea mai tare din pleoape, voind să adoarmă, cu atît somnul se împotrivea. Și iar sună blidul de pe masă… „Mîța! Nastasia a uitat s-o dea afară aseară”. Cu o mișcare bruscă, dete la o parte țolul și, sărind din pat, deschise ușă: – Cîț afară! Cîț, cîț. Pisica nu se ivi de nicăieri. Omul, și mai mînios, bătu din picior. – Cîț afară, cîț, cîț, cîț afară! Pisica tot nu ieșea la iveală. Atunci Simion scociorî cu bîta sub pat, căută după cuptor, pe masă. În cele din urmă; se gîndi că poate a ieșit și n-a văzut-o el. Lăsînd-o în seama dracului, se culcă iar. Somnul îi trecuse. Căscă tare și rămase astfel, cu ochii ațintiți în tavan. – Ai pus bine cheile de pe ladă? – Pus, în cui după ușă. Omul căscă iar. – Oare n-ar fi bine să mă duc marți la tîrgul Ludușului și să cumpăr o junincă pînă nu se împrăștie banii? Femeia nu mai răspunse. Omul rămase mai departe singur cu sine. La început nu se gîndi la nimic, apoi își aduse aminte de o datorie care trebuia plătită și pe care o uitase din socoteli. Își potrivi lucrurile socotind îndelung ce să facă și să dreagă, ca să-și plătească datoriile și să nu pună jugul în pod. Era greu, căci dacă întindea țolul să-și acopere spatele, rămîneau descoperite picioarele… Lumina ceea călătoare apăru din nou la fereastră. În zarea ei Simion văzu pe părete, lîngă ușă, o umbră lunguiață în forma unei mîini de om care se urcă dibuind în dreapta și stîngă. Lui Simion i se păru că e un ștergar atîrnat în cui. Apoi văzu bine cum se mișcă, urcîndu-se și retrăgîndu-se jos în apa de întunerec de lîngă ușă. – Care-i acolo? Mîna încremeni. Apoi începu iar să se miște, resfirînd degetele, care se întindeau pe părete ca un ciorchine de lipitori. Lumina călătoare strecurată prin pînza geamului se limpezea din ce în ce. Mîna căuta, dibuia, ureîndu-se și retrăgîndu-se. Lui Simion i se ridică deodată părul în cap. O frică cumplită îi înțepeni mădularele și rămase cu privirea ațintită asupra mîinii. Capul i se goli, buza de jos îi tremura, și sta într-un cot, țeapăn, fără să se gîndească la nimic, fără să poată face o mișcare. După o clipă, care păru ucigător de lungă, își făcu cruce cu limba și putu să se gîndească la Dumnezeu. Numai ce-i veni gîndul, și în casă se auzi un zgomot care pentru o altă ureche aducea cu zgomotul făcut de un smoc de chei căzut la pămînt. Cu cît își făcea mai des cruce, cu atît mîna se retrăgea în jos, dispărea. Ușa se crepă încet și Simion văzu cum se strecoară afară o mogîldeață neagră. – Banii! Duce banii, îi șopti parcă cineva la ureche. Puterile îi țîșniră în trup fulgerător. Dintr-o săritură fu jos și puse mîna pe barda mare de dulgher. La doi pași de prag ajunse mogîldeața și cu barda ridicată în bătaia lunii strigă înfiorător: – Cine-i, că-l crăp în două! – Eu, eu, Uliana. Nu da, Simioane, dragul meu. Am fugit de turbatul ăsta. Cheile de pe ladă erau la ea; banii n-apucase să-i ia.


content:
Grupul s-a oprit la colț, în fața cinematografului. Aici drumurile se despart. O stradă plină de maghernițe vîrîte unele într-altale, ori chiar aruncate peste olaltă, unde mișună evrei bărboși, măturînd ulița cu antereele lor lungi și vorbind tare de crezi că stau să-și scoată ochii, evreice grase, copii mulți, perciunați și murdari, strada Eminescu, duce spre marginea orașului, unde e locuința lor. Într-acolo au să meargă cucoanele. – Oprire, zice unul dintre domni. Tînăr, elegant, de o eleganță cam uzată — e drept — poartă costum deschis de vilegiaturist, pălărie de paie, pantofi gri de tenis. Cum e cu fața cam stoarsă, obosit, dar vesel, l-ai crede mai degrabă un student întîrziat ori un maestru de dans decît judecător. Cucoanele tinere: nevasta judecătorului, o blondă catifelată, cu părul lins, obrajii trandafirii și buzele ca cireașa, un chip minunat, care, prin corectitudinea ținutei, prin migala cu care-i aranjat părul, aduce aminte de o pisică de rasă bine îngrijită și seamănă cu pozele de pe reclamele de pudră și săpunuri fine, ține strîns de braț pe o prietenă, colegă de liceu. Din felul cum îi ține brațul, de parcă i-ar fi fost frică să nu i-o fure cineva, se vede că se au tare dragi și nu s-au văzut de mult. Colega e brunetă. Și e tot atît de frumoasă. Numai că, fiind ceva mai înaltă, pare și mai subțirică, mai zveltă. Legănîndu-se ca doi copii ce n-au stare, se uită în lungul străzii, în dreapta și stînga, cu priviri ce vreau să arate indiferență. – Voi, puilor, le zice judecătorul, duceți-vă acasă și vedeți de ale cinei. Azi nu mai mîncăm la restaurant. Avem de toate acasă. Ceasul e șapte trecut. (Duce mîna la buzunarul vestei, dar între timp, aducîndu-și aminte că s-ar putea să fie mai puțin, scoate numai un nasture.) Peste un ceas, poate ceva mai tirziu, venim și noi… – Și ce o să faceți voi atîta vreme în oraș? întreabă bruneta. Nu vi se pare că e cam mult un ceas și ceva — lung, adică încă unul, pentru a comanda o trăsură? Atîta minte în capul unei femei frumoase nu șade bine. Nu e nici pe placul judecătorului. – Măi, da’ curioase mai sunteți voi, astea de pe la Bistrița! Acum însă ai dreptate, fiindcă ești mosafir. Stai, dragă, să ți le număr pe degete și să vezi de le-om putea isprăvi. Întîi e trăsura. Cap unu și foarte important. Trebuie rezolvat la gară, ceea ce, după cum ai știință, nu e prea aproape. Apoi trebuie să ne interesăm de tren. Cap doi, nu mai puțin important. Fiindcăăă… – Ce să le mai înșiri pe toate… intervine prietenul judecătorului, cu glas de bas. Lasă, Doina — asta e bruneta — sunt lucruri pe care le are omul de aranjat înainte de plecare. Le-am avut și noi și le are fiecare în satul lui. — Aha, semn rău! îi vii într-ajutor. – Zi mai departe. Ai spus trăsura și trenul. Tertium… – Ei drăcie! Da’ ia te uită cum ne iau! (Judecătorul se dă un pas înapoi și se uită lung la prieten). E rău de tine, măi! Hm! Parcă am fi niște copii, și ele dădăcile… – Mulțumim de comparație! zice blonda. – N-aveți de ce. Dar ce să mai vîrîm ziua în noapte, noi aranjăm ce mai e prin oraș, și voi vedeți de împachetare și de celelalte lucruri. Ne-am înțeles! – Nu prea… – La revedere. – La revedere, răspunde blonda. Să nu ne faceți să așteptăm. – Nici o grijă, dragă. Ne cunoașteți. Vorba femeii se evaporează pe distanța dintre ei… Cucoanele, ținîndu-se mereu de braț, o iau pe strada Eminescu, în timp ce domnii cotesc la stînga, spre piață. Străinul, advocatul, poartă un costum gri. E un om cam de treizeci de ani, înalt, adus puțin de spate ca un semn de întrebare, are glasul răgușit, stins, mișcări încete, liniștite, de om de omenie, bolnăvicios. Parcă totul îi e indiferent și chiar propriile-i vorbe i-ar fi străine, nepotrivite. Alături, judecătorul, băiat frumos, dar ofilit ca după o boală, neastîmpărat, lovește trotuarul cu bastonul, vorbește tare de parcă ar fi singur pe uliță, mirîndu-se de femei, de noutățile din vitrine, criticind și persiflind totul. Cîteodată se întoarce pe la spatele advocatului și scuipă în drum. Obicei mitocănesc, o știe bine, dar o face totuși, fiindcă azi e pornit. Îi vine să scuipe cît mai departe, peste tot orașul, peste lumea întreagă, de care i-i silă. Necazul lui cel mare e că nu se uită nimeni la el, nu-l ia în seamă. Să-i facă vreo observație… Advocatului nu-i place ținuta asta de „pușlama obraznică”, care „nu merge de loc cu judecătoria”, dar își știe prietenul: a-l calma înseamnă a-l întărită mai rău. De aceea îl lasă în plata Domnului. Au ajuns în piață. Se opresc. Advocatul n-a văzut-o de ani îndelungați, de cînd a isprăvit liceul, și doar e orașul lui, orașul copilăriei, al celei dintîi dragoste. Colo e biserica ungurească, cu turnul suriu ca un cavaler medieval înarmat; la picioarele lui, în micul parc, pe cele cîteva bănci vopsite în verde putrezesc și acum, ca în vremea copilăriei, coji de pepene, resturi de fructe. Pe marginea trotuarului străjuiesc aceiași castani bătrîni, printre crengile cărora se uită în jos geamurile cîtorva case cu etaj. În partea de sus, unde piața e mai largă, staționează trăsurile; acum e una singură, cu un cal bătrîn, cu coama împletită cu rafie. Birjarul nu e la trăsură; a plecat undeva după un client; calul dă într-una din cap, apărîndu-se de muște. Toate sunt ca acum zece ani. Numai cafeneaua „Metropol” a schimbat văpseaua: din albastru spălăcit s-a schimbat în cafeniu-închis, un cafeniu oleios. A scos și o terasă, cu fotolii mari de nuiele, verzi, și printre mese, pe margini, în ciubere mari, verzi, au pus plante exotice: ficuși, filodendroni, palmieri, ca și cum fără asta n-ar fi destul miros de cîmp și aer de pădure. Piața e aproape pustie. Pe terasă, la cafenea, șeful poliției și doctorul veterinar joacă table și beau bere. — Uite-l pe Chiricuță, zice judecătorul. Îl cunoști. Menținătorul ordinii e la datorie. Celălalt e veterinarul, o rămășiță antebelică. Are cinci copii, și-a alungat nevasta și s-a însurat cu o slujnică de șaptesprezece ani. Cel mai mare băutor de țuică din județ. Acum bea bere, cică și-a stricat stomacul. Cei doi prieteni se opresc pe marginea trotuarului, în fața cafenelei. Cunosc pe toată lumea, biserici, castani și pietrele de rîu cu care e pavată piața, cunosc pe ciupitorul șef de poliție, venit peste noapte din Constanța și pripășit aici de politicianism, cunosc pe ungurul bețiv cu care regățeanul joacă table. Decorul ăsta liniștit de burg ardelean advocatului i-e drag, îi vine să-l îmbrățișeze, să zică tuturor: „Bine v-am găsit, iubiți prieteni! Primiți-mă iar la voi, căci aici e cald, bine și e liniște. Mi-e trupul obosit cu toată tinerețea mea; port în suflet atîtea răni.” Colo, în partea cealaltă a pieții, lîngă fîntînă, a văzut odată, la o zi a tîrgului, o bătaie cumplită. În casa aceea locuia Jeana, fata contabilului de la fabrica de bere — întîia dragoste — întîia serenadă. — Ce s-a ales de Jeana? – Care? A, las’, că știu. Ce să se aleagă? S-a măritat și ea cu cine a putut prinde: un impiegat de la drumul-de-fier. – Alte noutăți. Aș vrea să știu ce mai e pe aici, prin orașul nostru. – Tot alea pe care le știi. Cu mici schimbări de la stînga la dreapta. Tibi e logodită cu un acționar de la gaz. Un milion zestre. — De unde i-a moștenit? – Nu ea; dragă, el. El, cînd iscălesc contractul de căsătorie, depține pe numele ei un milion. — Ala; trebuie să fie rău de tot. – Da, așa Vorbește cel puțin orașul. Vorbește și rîde. Alte noutăți nu prea sunt. Doctorul „trap-trap”, îl știi tu, prim-medicul județean, tîmpitul ăla bogat și gras, și-a trimis fata și nevasta la Paris. Cică să învețe limbi străine; în sfîrșit: cela nu mai trăiește cu ceea, și lumea, adică doamnele din înalta societate, se țin de cancanuri, de anonime și de vorbe. Întocmai ca în provincie. – Știu. Ia să-i mai dăm dracului! Noi unde ne ducem? Pînă în parc e departe. Ne mîncă și țînțarii. Stăm mai bine aici. Cei doi prieteni se îndreaptă spre cafeneaua unde țăcăne mereu zarurile șefului de poliție. – Salutare, onorabili, salutare! – Salutare, stimabili, îi zice polițaiul, de-abia ridicîndu-și capul din cutie. (În iarnă trecuse prin oraș turneul Naționalului și, jucînd o piesă de a lui Caragiale, pînă la venirea alteia, cetățenii vorbeau vorbele, îi purtau numele). – Merge, merge? – Așa și așa… Nici prea-prea, nici foarte-foarte… Prietenii se așază într-un colț, cît mai departe de jucători. Răsturnîndu-se în fotoliile scufundoase, advocatului nu îi e îndemînă. Parcă ar fi tot elev, și de teama profesorilor se simte stingherit Judecătorul tace. Se privesc întrebători, ca și cum s-ar vedea întîia dată după un mare eveniment despre care încă nu și-au spus părerea. Fiecare așteaptă să înceapă celălalt. Din același sat, colegi și prieteni nedespărțiți, au trăit pînă în toamna trecută în același oraș, unul ca stagiar și altul ca grefier la judecătorie. Apoi stagiarul s-a mutat în orașul soției, deschizîndu-și birou; grefierul a ajuns judecător, în toamna trecută s-au însurat, făcînd nunțile împreună. Era un vechi legămînt. S-au însurat cu fete tinere, frumoase, în urma unei dragoste lungi, așa cum se însoară totdeauna tinerii care nu au fete în familie: de dragul unui picioruș, a buzelor ca cireașa. Nu s-au mai văzut de la nuntă. Acum advocatul a venit la judecător și pleacă mîine cu toții la munte. De azi-dimineață, de cînd au sosit, n-au avut o clipă de răgaz, de singurătate. Acum, cînd se găsesc față în față singuri, se uită unul la altul și nu cutează nici unul să prindă vorba care plutește în aer. Advocatul pare obosit de drum, abătut, judecătorul e necăjit, rău dispus. Se găsesc schimbați, străini, dar nici unul n-ar putea spune anume în ce constă schimbarea. Tac, și clipele se scurg greu. Judecătorul rupe o bucată din hîrtia de pe masă, o cocoloșește, aruncînd-o jos. Apoi se înfurie împotriva chelnerului. – Chelner, Ioșca, trăzni-te-ar! – Amu, mă rog, îi strigă acesta din fundul cafenelei. – Nu te ruga de loc. Aici nu-i biserică. Adă doi țapi. Tăcerea se înstăpînește iar la masa lor. Prietenii se uită fiecare în altă parte. Apoi unul își scoate batista și își șterge fruntea. Peste drum s-a înălțat o casă nouă, mare, cu turnuri și balcoane, întocmai ca în Shakespeare. – A cui e casa ceea? întreabă advocatul. – A lui Trif. – A colegului nostru? – Nu, a tatălui său. – Bine le merge unora… Vine acum chelnerul, uscat, cu mutra de teolog și, după ce lovește de cîteva ori fața de masă cu șorțul, le pune înainte cîte o bere. – În sănătatea noastră! zice judecătorul. Advocatul rămîne cu paharul ridicat în dreptul ochilor, își privește prietenul drept în ochi, mirîndu-se. Și are de ce. Pînă acum, adică pînă astă-toamnă, niciodată n-au băut împreună fără ca judecătorul să nu închine primul pahar iubirii, adică actualei lui soții. – Ai uitat pe Mary, îi zice advocatul discret. Dă-mi voie să te complectez eu. – Cum vrei. Numai să nu mă obligi să fac același lucru pentru Doina. Azi n-am chef. Sunt pornit împotriva muierilor și a întregii lumi. Judecătorul bea paharul, îl trînteștc pe masă și scoate iar batista. – Să ne aparținem cel puțin acum nouă, prieteniei noastre. Mai dă-le încolo de muieri. Vezi că ți se țin ca o ghiulea legată de picior și nu mai încapi la vorbă de ele. – Nu mi-ai spus nimic. Cum te simți însurat? Cum o duceți? (Și sunt atîtea de spus în primul an de căsătorie). – Ei, ce să-ți spun? Trăim și noi. Judecătorul se supără deodată: – Chelner, surdule, unde ești? Două halbe! Dă un bobîrnac pălăriei, răsturnînd-o pe ceafă. Apoi suflă, de parcă ar vrea să-și zboare prietenul, și, după ce-și reazimă coatele pe masă, izbucnește: – Bine, mă, însurat ne-a trebuit nouă? Ar fi de așteptat ca advocatul să facă ochi mari, să se mire. Doar el știe ce mare a fost dragostea judecătorului pentru blonda Mary. Cîte nopți albe, cîte gînduri, cîte visuri nu i-a închinat el. De cîte ori a plîns cînd n-a putut-o vedea o lună. Acum nu se miră, nu face ochi mari. Se uită numai într-o parte și zice încet, ca si cum ar fi vrut să audă numai el: – Știu și eu cine ne-a pus?… – Ptiu! Cînd n-ai noroc în viață, calci în… ptiu! Judecătorul scuipă birjărește peste grilaj, unde era să dea peste un pui de țigan. Se înfurie: Carră-te de aici, cioară! Apoi, întorcîndu-se spre advocat: Cînd eram grefier în Cluj și mi-a spus judecătorul Grama: „Domnule, nu te însura”, i-am făcut un ceas întreg teoria chibritului, vorbindu-i — închipuie-ți, eu, tînăr — despre supa încălzită, despre viață, bătrînețe și despre toate prostiile pe care acum le detest profund. Și la urmă știi tu ce i-am spus ca să-l prăpădesc dintr-o lovitură: sunt logodit. Întîi s-a uitat la mine clipind, mă credea, se vede, cine știe ce dihanie, apoi a început să rîdă din ce în ce mai tare, și nu era să se mai oprească. Rîsul ăsta ca o vîlvătaie, un rîs care făcea să tresară mobila din birou, îmi răsună în urechi ziua și -noaptea, cînd mă frămînt, neputînd dormi de grija zilei de mîne. „Strică logodna, îmi spunea. O logodnă se desface mai ușor decît o căsătorie. Nu te încurca. Mai ales dacă fata e săracă. Nu crede că e singura frumoasă. Sunt atîtea, nouăzeci și nouă la sută sunt frumoase. Și cresc mereu. Păstrează-ți libertatea; nu-ți lega o ghiulea de plumb de picioare. E atît de frumos să fii liber, singur. Binefăcut de la Dumnezeu ești, carieră ai. Ia-ți concediu, du-te la băi: distrează-te… Iarna sunt ceaiuri, petreceri”. – Era însurat? întreabă advocatul. Vorba parcă n-are nici o legătură cu el, a spus-o doar așa, numai ca să spună ceva. – A fost, dar a divorțat. Advocatul nu mai întreabă nimic. – „Nu te însura, băiete, cu o fată săracă, îmi spunea mereu. Nu e mai bună decît una bogată, îți faci iluzii de adolescent. Una bogată dacă îți face scene, ești răsplătit cel puțin într-o anumită măsură. Din bogăția ei te înfrupți și tu. Să nu crezi tot ce se spune despre fetele bogate. Nu-i vorbă, sunt și de alea destule. Dar știu — îmi spunea — cauți nevastă bună, înțelegătoare și îți zici că vrei să fii tu stăpîn în casă. Copil ce ești! Nu-ți face iluzii. O nevastă, oricît ar fi de săracă, va avea aceleași pretenții ca și nevasta colegului tău, care i-a adus un milion zestre. Îți va cere aceleași rochii, bijuterii, baluri. Din ce ai să i le faci? Din leafă? Fă singur socoteala. Nu va pretinde? Va fi modestă? Dea Dumnezeu. Dar nu mă pot îndeajuns mira cum un tînăr care trăiește în cruntul realism al zilelor de azi cunoaște așa de puțin lumea. E inteligentă — zici (așa-i spuneam eu) — cu atît mai rău. Prea multa inteligență a femeii se întoarce împotriva casei și a bărbatului, care s-ar putea să nu fie tocmai atît de inteligent. Dar poate să fie bună, înțelegătoare, nu șțiu, nu o cunosc mai de-aproape. Nu îți va face scene, nici nu o să-ți spună ca de obicei: „Dacă nu erai în stare să ții o femeie ca mine, să nu te fi însurat”. (Nu te uita că lungesc pe mine, dar ai să vezi că toate femeile frumoase se cred genii.) Nu cred să fie de soiul ăsta… Ehei, el nu credea — dar cînd se va afla în societate cu alte neveste de seama ei și nu va avea rochiile și bijuteriile lor, se va simți umilită, nenorocită. Acasă va plînge că de ce nu s-a născut din părinți bogați. O să spună că nu-ți face imputări. Vede și ea că leafa nu ajunge, băcanul te jupoaie, chiria e mare. Supărarea ei va trece și asupra ta. De la o vreme ai să te plictisești văzînd că ea nu e mai presus de aceste convenții de nimic. Veți trece la vorbe, și o dată cearta începută, nu se va mai isprăvi niciodată. Chipul ideal, icoana pe care ai purtat-o în inimă pînă acum se va șterge, destrămîndu-se. Nu vă veți împăca bine după o sfadă și va începe alta. Sămînță de vorbă rea e totdeauna la casa săracă. Înainte de a trece anul, te vei trezi în casă cu o străină. De-acolo înainte bucuriile ei nu vor mai fi și ale tale, viața vă va deveni goală, pustie”. – Cred că n-ai ajuns aici, îl întrerupse advocatul. Vorbești în mod teoretic. – Să nu ne ascundem în dosul formelor, zise judecătorul și mai mînios parcă. Suntem prieteni din copilărie, consăteni și veri. Purtăm același nume. Am auzit că o dată cu căsătoria se spulberă încrederea între prieteni, se risipește prietenia. Vreau să dezmint povestea asta și să rămîn pentru tine ceea ce am fost toată viața. De altfel, și pe tine numai vorba te arată fericit, crusta obișnuită pe care o pui totdeauna între simțămintele tale și lumea dinafară, încolo, aspectul ăsta de pasăre plouată te dezminte amar. Chelner, încă două halbe. Judecătorul o beu pe jumătate, își șterse fruntea după obicei și rămase cu privirea adîncită în apa serii. – Fericit nu poți fi niciodată. – Da. Și asta e drept. Numai că e greu s-o înveți pe pielea-ți proprie. E trist și dureros, să nu zic tragic. Că uite ce e. Vii pe lume cu suflet de creștin, cu mintea albă. Omenia ai moștenit-o, datoria o înveți de la mamă ori de la tată. De cum intri în școală, hi, băiete, învață și iar învață. Intîi pentru că ești om sărac, și în tinerețe, cu notele bune, deschizi uși, abordezi drumuri noi, inaccesibile altora; apoi te bucuri și de bucuria părinților cînd te văd la sfîrșitul anului întorcîndu-te acasă cu subsuoara încărcată de premii. Cînd îndemnul mamei își pierde puterea, întrevezi o daită un chip de fată frumoasă ca un înger; la început totul ți se pare cețos, șters, apoi, pe măsură ce înaintezi în vîrstă, ești de-acum în clasa VII—VIII, ceața se șterge, se deslușesc formele, o știi, ți-e drag și pămîntul pe unde trece. De-acum toate gîndurile, toate planurile tale se concep și se realizează în legătură cu ea. Îți ai și tu un ideal, cum se spune în limbajul adolescenților. M-a amețit berea, vorbesc banalități. Lucrurilor ăstora trebuie să le dai culoare, să le personalizezi, ceea ce nu poate face un om ca mine. În felul ăsta tu nu te întrebi nici ce rost are viața, nici de unde vii și unde mergi. Religia te împacă cu lumea de dincolo, asta e treaba ei, — știința dibuiește sub soare, și tu, fără griji, fără gînduri mari, trăiești undeva într-un colț de pămînt, cu iluziile tale, cu dragostea ta. Mi-aduc aminte, la universitate eram la cămin, stam uneori lungit pe pat, singur în cameră, obosit, sătul de studiu și de frecușul cu studentele și de docta lume universitară, stam și visam prin fumul de țigară, mă gîndeam la ziua cînd se va isprăvi cu toată truda asta, cînd vom fi căsătoriți, și eu, întorcîndu-mă de la slujbă obosit, o voi întîlni pe ea în prag, surîzătoare si dragă. Numai gîndul, icoana asta zugrăvită de mine și ascunsă în suflet mă făcea fericit, mă făcea să uit tot restul lumii. De aceea, după ce te căsătorești și vezi că imaginea zugrăvită de tine e de piatră, fără suflet, fără inimă, începi să deschizi ochii și îți dai seama că totul a fost doar o iluzie, începe să se clatine ceva în suflet, cauți un sprijin de care să te poți agăța iar și nu-l găsești. Totul în jurul tău e pustiu, sterp, nu te mai atrage nimic, nici datorie, nici știință, nici nimic, nimic. Glasul judecătorului scăzuse de tot, era răgușit, stins. Părea că n-are să mai poată vorbi, atît e de obosit, de stors de orice vlagă. Tăcu și își șterse fruntea. Apoi reîncepu, uitîndu-se într-o parte: — Dar… Încă la mine e bine. Mă întorc de la judecătorie obosit, cu nervii rupți. Cu cîtă lume n-ai de-a face? Și tot drojdie. Ce lucruri? Ce scene? Doamne! Ți se ridică părul în cap cînd îți aduci aminte. La început toate trebuie să le faci tu, tot greul. Cînd ești începător într-o carieră nu ți-e îngăduit să tragi chiulul, ai nevoie de certificate de bună purtare, de dovezi de conștiinciozitate care să-ți servească În viață drept pivoți. Mai tîrziu, după ce te-ai urcat pînă la jumătatea scării, o poți face. Acum, cum zic, totul se reazimă pe mine și încă pe un coleg. Șeful vine la zece și pleacă la unsprezece. Iscălește. Dacă n-are idei, tot e bine. Unde șefii mai au pe lîngă idei și așa-numitul spirit de inițiativă e o nenorocire. Începătorii trebuie să-l pună în aplicare, și nereușita se sparge în capul lor. Cum zic, viu acasă clătinîndu-mă de oboseală. Îmi țiuie mereu în urechi jalea de la procese. Pe ea, pe Mary, o găsesc în casă, la geamurile dinspre stradă, făcîndu-și ma-nicur[a]. Asta, de un an. (Dracu știe de unde mai are unghii!) E odihnită de somnul de după amiazi, rumenă, cu obrajii ca mărul copt. Copii n-avem, deși eu aș fi dorit. Dar ea nu vrea. În sfîrșit, învățătură înaltă primită în universitate, că doar cu atîta se aleg. Ah, măi băiete, nevestele secolului nostru au înaintat enorm, iar noi, bărbații, am rămas în fond aceiași. Poate ceva mai lași, mai slabi. Li s-a dat jumătate din conducerea lumii în mînă și o duc de rîpă. S-au deplasat rosturile femeii, masculinizînd-o și atribuindu-i calitățile de statornicie, înțelegere și pricepere pe care le are bărbatul. Drept aceea, din tot ce i s-a dat, din toată civilizația de azi ea a ales fardurile, mijloacele anticoncepționale și tot ceea ce îi strică sufletul, o ticăloșește. În știință, zic? Dar ce înseamnă una, două, față de marea masă a profesoarelor care dau note după simpatie, a doctorițelor și a tuturor învățatelor cu care universitățile umplu lumea. Care ocupă locuri de răspundere și de care știința nu se prinde ca nuca de părete. Dar să le las pe alealalte, că de cîte ori mi-aduc aminte de femeile din universitate, mă înfurii. Cum spuneam, copii nu-i trebuie. Menaj acasă nu facem. Spune că ne-ar costa mai mult, servitoare însă ținem, și una-i pare puțin. Dar ce mă pricep eu la lucruri de astea? poate are dreptate, poate nu. Eu numai un lucru știu, că m-am săturat de mîncarea restaurantelor. Aș vrea să-mi aburească mîncarea în casă, așa cum era la mama acasă, să mânînc ceva după gust, cu încredere că e făcută de o mînă dragă. Nu e încă ora mesei. E doar șapte, și noi mîncăm la nouă. Mie mi-e foame. Dar ea spune că oamenii din familii bune mănîncă de amiazi la patru, și cina la zece seara. De unde o scoate că astea sunt familii bune? Observă că sunt palid și am nevoie de plimbare. „Ce palid ești, Puiule!” (Ah, „puiule!”). N-ar trebui să fiu așa, dar n-am ce face, nu pot lupta împotriva sufletului meu. De altfel, și ea îmi spune din obișnuință, fără nici o rezonanță: — Să ieșim, Puiule, că ai lipsă de aer. Și ieșim. Sunt atît de obosit, de stors de orice vlagă, că mă clatin ca un om beat. Ea e proaspătă, odihnită, ca o fată din părinți bogați. Se uită pe sub sprîncenele bine arcuite la dreapta, la stînga, se simte privită, admirată. Și asta îi face plăcere. O face și ea, dar discret, ca orice femeie. Cînd vreun pierde-vară se prea ține după noi, mai fierb și eu, mai ales la început. Îmi venea să mă întorc și să-i trag două palme. Cu timpul, am ajuns la concluzia că străinii n-ar face-o dacă nu le-ar da ea curaj. Acum nu mă mai interesează nici asta. Trecem pe altă stradă și ne urmăm plimbarea. Casc de-mi pîrîie fălcile și-mi cade pălăria din cap. Apoi venim acasă, și pe la zece și jumătate cinăm după toate regulile igienei, adică o nimica toată (seara mîncăm acasă, fiindcă seara nu-i bine să-ți încarci stomacul). După ce ne culcăm, ea stă și citește pînă pe la două. Eu nu pot dormi din pricina luminii și, zvîrcolindu-mă în pat, mă gîndesc la toate, la viața mea pierdută. Cu timpul, mi se umple sufletul de o amărăciune de mi-e silă de viață, îmi devine indiferentă și slujbă și toate. Apoi vin rochiile și celelalte, căci o „femeie de judecător trebuie să se îmbrace impecabil”. De cînd m-am însurat, de doi ani de zile, port tot ce mi-am făcut în holteie. Crezi că ne ajunge leafa? Dar… Încă la mine e bine. Dar într-o zi vine șeful, președintele tribunalului, o mutră de om de crezi că e un general îmbrăcat civil, vine la birou tot zgîriat pe față. Fără să-l întreb, îmi spune că s-a tăiat cu briciul. Bleg cum sunt, îl cred și pe el, ca și pe toată lumea. Acu, într-o zi iar se „taie” cu briciul. Ce-o fi asta? Mă pomenesc alaltăieri la el în birou cu un coleg, tînăr și el. Șeful ieșise pînă afară, să petreacă pe cineva, și nu se mai întorcea. „Iar s-a bătut cu nevasta,” îmi spune colegul. „Care nevastă?” „Șeful, îmi zice, se bate cu nevasta ca românii cu turcii la 77, pe moarte și pe viață. O dată l-a pocnit cu o scurtătură în cap de a stat în pat două săptămîni.” Ei, acum știi cine e asta oare duce recordul modei, e prezidenta femeilor ortodoxe ori catolice — dracu le mai știe! — ține conferințe, dă ceaiuri de binefacere, în sfîrșit, vuiește orașul de numele ei! Femeia asta, care s-a înfipt în leafa unui președinte de tribunal și își bate bărbatul, e fata aprodului de la judecătoria din Dej. Ține minte, fată de aprod, și el, președinte de tribunal. Înainte de a o lua, i-a făcut haine, a îmbrăcat-o în mătasă. De aia, zic, la mine e bine. Mama lui de bine… Advocatul se ridică de la masă încet de tot, de parcă l-ar fi durut picioarele. — Așa e veacul nostru, întors pe dos. După această vorbă banală tace. Judecătorul se ridică și el tot atît de încet. Plătesc și pleacă. Trec pe lîngă masa unde jucase polițaiul și ungurul și, fără să-și vorbească, străbat piața pustie și se înfundă printre maghernițele de pe strada Eminescu, spre casă …


content:
Geamurile sunt ca sculptate în marmoră. Lîngă ușă păretele e burat, și în cameră e un frig tare ca otelul. Pedagogul, un student cu trupul deșirat și fața îmbătrînită, stă sub „plapomă” — așa-i spune servitorul păturei vechi și rebegite în care s-au culcat toți înaintașii lui de la întemeierea școalei — cu căciula în cap și gîtul înfășurat într-un ștergar murdar; pe picioarele înghețate apasă paltonul moștenit de la un unchi, cînd era elev. Pe un scaun lîngă pat, minutarul urcă dealul cadranului, coboară și iar urcă. Parcă e o insectă prinsă după sticlă, care, încercînd să iasă afară, s-a învîrtit pînă a murit, și acum, moartă, se învîrte mereu … În camera neîncăpătoare de lîngă scară, cu masa în trei picioare așezată la colț, cu hîrtia albastră ruptă la mijloc, unde dorm cîteva cărți, cele două persoane principale: soba neagră de tuci așezată lîngă ușă, și lampa, lipită de perete, se privesc dușmănindu-se. Lampa, ca de obicei, doarme de-a-n picioarele și învăluie încăperea într-o privire somnoroasă, absentă. Alături soba, strînsă bine în cojocu-i de fier, ațipește, proptindu-se de perete. În clipa cînd să cadă, parcă se deșteaptă, și atunci se uită urît înspre lampă. – Mai culcă-te și tu, să ne putem odihni și noi puțin. Acum se face ziuă și trebuie să ne apucăm de treabă, zice soba. Lampa înroșită clipește din gene. – Hm! hm! geme soba bătrînește. Vai de casa unde tot natul face cum îl taie capul și unde nu-i nici un poruncitor. – Ia mai taci din gură! se înfurie lampa. Eu nu mă revolt cînd îți torăie gura de nu-ți poate sta nimeni pe aproape. Ei comedie! Da’ de cînd?… O carte de pe masă ridică aripile, întinzîndu-se de-i pîrîie oasele. Cască prelung: – Nu v-ajunge ziua? Ușa se deschide cu zgomot. Printre lucrurile înmărmurite portarul își vîră șapca trasă peste urechi; i se zăresc ochii mici, nasul cîrn de bețiv și gura mare ca de broască. – Bună dimineața, domnule pedagog. V-ați sculat? – Acuma, zice pedagogul fără să se miște. – E șase! – ‚Ine … ‚Ine!… Pașii portarului se depărtează. Cînd ajung departe, aproape să dispară, se aude un țăcănit de clopoțel, apoi o torăitură puternică, urcată pe trepte și purtată multă vreme pe la etaj. Pedagogul se ridică într-un cot. Stă o clipă astfel, privind podeaua cu ochii închiși pe jumătate, apoi își lasă capul pe perină și adoarme. – Ce bețiv portarul ăsta! … zice geamul dinspre coridor. Azi-noapte, pe la două, l-am văzut cu Frîncu și cu Bob, din clasa a șasea, ieșind din cancelaria profesorală. Erau cam chercheliți. Mi se pare că au „aranjat” notele la istorie. – De i-o prinde … Se aud iar pașii portarului. A sculat băieții și acum se duce să se culce în cușca lui. Trecînd pe lîngă camera pedagogului, bate în ușă: – V-ați sculat? E șase și un sfert! Cu o mișoare violentă, pedagogul dă la o parte pătura și sare din pat. Face cîteva mișcări repezi de-i troznesc oasele. Cînd inima începe să-i zvîcncască de să-i spargă pieptul, iar puterile i s-au topit, cuprins de frigul ce intră în hainele vechi ca apa într-o epavă scufundată, se trîntește în pat îmbrăcat și se acoperă cu pătura. Strîns ghem, cu genunchii sub barbă, cu plapoma în cap, privește, zgribulind, aburul ce îngheață îndată ce-i iese din gură. Îl ustură gîtul, și nasul parcă i-e înfundat cu plută. Cît de bine i-ar prinde să fi făcut cineva un pic de foc în cameră! Cît de puțin; chiar dacă nu l-ar încălzi, numai să știe că e foc, să aibă iluzia asta. I-ar ajunge. „Ce crezi dumneata? îi sună în urechi glasul de taur îngrășat al directorului. Dacă statul ar da bani de lemne tuturor pedagogilor, să facă foc cît or vrea ei, i-ar trebui numai pentru asta un buget cît cel al Ministerului de Război. Nici eu nu fac foc dimineața, domnule. Pe onoarea mea! Și sunt director de școală normală, domnule!” Nu sunt lemne pentru elevi și pentru personalul școalei, pentru că domnul director arde cu nemiluita; el și socrul lui. Apoi nici nu se cumpără îndeajuns. Banii de pe lemne se duc în casa și la via dumnealui. Pe ce era să-și clădească el o casă ca aceea, un palat? Din leafă? Știm și noi ce poți scoate azi din lefuri”, zic oamenii. Pedagogul e sătul și de „domnia” directorului, și de vorbele oamenilor. Îi e silă de toți și de toate. Unul mănîncă fiindcă are de unde, și ceilalți se uită la el cu jind, bătîndu-și deolaltă fălcile flămînde. „Nu vă temeți, se gîndește el. Nu-l veți face să fugă și să-și lase ciolanul.” „Ducă-se dracului și unii, și alții! Datoria, mea de pedagog — omul zîmbește cu amărăciune — e să sprijin autoritatea școlară. S-o ajut să trăiască pînă i s-or toci călcîiele”. Pedagogul, fără să se spele în lavorul unde a înghețat apa, se duce să pedepsească pe copiii care nu s-au sculat la întâia sunare de clopot și nu s-au spălat. Pe coridoarele lungi și fără uși, curentul îi zboară paltonul din spate. La intrare o fereastră n-are geamuri. Poate nici n-a avut niciodată. Din cele cincisprezece milioane cîte s-au cheltuit cu clăditul ei, n-a ajuns să se introducă electrica și apa și să se facă grilaj la scări. Nici un gard nu i-au făcut. Așezată în marginea orașului, pe unde se abate șoseaua dinspre Cîsla, curtea e inundată în zilele de tîrg de gîștele și turmele de porci ale târgoveților. Noroc că s-a găsit printre oamenii școalei un om cu cap: profesorul de gimnastică. Omul acesta a avut geniala idee de a pune elevii, în ora lui, să care spinii de pe o rîpă și să îngrădească cu ei școala. Viața școalei, de cincisprezece ani de cînd o clădiseră, nu s-a schimbat de lop. Același servitor merge dimineața cu trăsura cu coviltir alb pînă la marginea orașului după profesori. Încarcă pe popa catolic cu burtă mare, profesor de franceză, pe cel de religia ortodoxă, bețiv și hapsîn, mal pune pe deasupra un dascăl de la aplicație, lung și ofticos, și cîțiva profesori suplinitori și „ghii, roibii tatii”. „Roibii” merg încet. Căruța scîrțîie de crezi că-i harabaua primăriei. În cincisprezece ani, dascălul lung a murit și suplinitorii s-au împuținat. Numai popii au rămas aceiași: se ceartă mereu. Directorul înjură pe profesori că întîrzie de la ore, profesorii dau vina pe servitor că mînă prea încet, și acesta bate caii. Iscălesc chitanțe de plată, se dușmănesc în politică și viață. Își fac datoria de azi pe mîine. Neanimați de nici un gînd înalt, se zbat prinși în propriile lor vorbe. De aceea viața le trece încet, grozav de încet. Parcă ar trăi căscînd. Cînd se întîmplă ceva în școală, sar cu toții la gard și se miră. E bine că întîmplările sunt rare, poate nu i-ar mai mira nici acestea. Acum cîțiva ani a căzut un elev de la etaj și a rămas mort pe loc. A fost atunci mare zarvă în oraș. S-au speriat toate doamnele ai căror bărbați erau în opoziție. S-a scris și la gazetă. Un deputat a adus chestiunea în Parlament, a întrebat ceva pe ministrul de resort și i s-a răspuns. Faptul a fost atît de interesant, încît l-a hotărît pe director să facă o faptă nemaipomenită. A plătit din banii lui înmormântarea. Secretarul școalei spunea într-o seară nevestei că banii de la îngropăciune i-a trecut directorul în buget la capitolul „diverse”. De atunci nu s-au petrecut lucruri mari în școală. A, da! Mai e ceva. Protestul înaintat inspectoratului de scroafa cea bălană de la internat, căreia directorul îi mănîncă în fiecare an purceii. Ea spunea că n-au murit, cum a raportat el, ci i-a tăiat la praznice. Inspectorul fusese coleg cu directorul și, cum erau „servus”, n-a răspuns scroafei. De altmintrelea, era la putere partidul lor; iar scroafa nici nu făcea politică. Așa i-a trebuit dacă n-a înțeles vremurile!… Pedagogul urcă pe întunerec scările și, luând de undeva o lampă, merge prin dormitoare să facă „inspecția”. Elevii au plecat la meditație. Intr-un colț zace cineva. – Cine e acolo? – Crăciuneanu. Sunt bolnav. – Ai fost la medic? – Fost. – Arată dovada! – Am dat-o la cancelarie. A spus să stau în pat și să iau aspirină. – Acopere-te bine, să nu răcești. Cine a deschis fereștile? – Portarul. Vrea să mă dea jos din pat. Zicea să merg la meditație. „Vai de capul lui”, se gîndește pedagogul, tîrîndu-și botinele scîlciate pe coridorul lung. Așa încep toți. Întîi, aprindere de plămîni; tuberculoza vine ea îndată. Păcat de el, băiat bun!… Dacă ar avea cine să-l compătimească și pe el, i-ar folosi tot atît de mult ca elevului ăstuia. A fost și el student bun, dar n-a avut bani. Acum s-a lăsat de studii, nu mai cere nimic de la viață, rabdă frig, cutreieră dormitoarele și bate cu nuiaua elevii. Unde merge, parcă ai arunca oțet — în urma lui totul se înăcrește. Nu se mai gîndește la studii, nu mai lucrează nimic și nu mai vrea nimic. În băncile înalte, în oarnea cărora cîteva generații de școlari și-au săpat zvîcnirile inimii, stau acum elevii clasei a cincea. Cîțiva se freacă la ochi și cască. Multora li se închid ochii, dar buzele continuă să se miște și după ce au adormit, dînd astfel impresia că învață. Asta e ceea ce trebuie salvat. Elevii sunt mici, sfrijiți, cu fețele scorțoase și gîturile scrofuloase. Pe fețele lor își zugrăvise sărăcia chipul: au obrajii supți, prin subțirimea pielii se văd dinții, și privirile le sunt rătăcite. Ca în mai toate școlile normale, sunt și aici copii cu părinți săraci și de cei fără părinți și cu neamuri bogate. Cum stau în bănci, zgribulind de frig, tresar la orice zgomot. Pedagogul se plimbă pe dinaintea lor, și scîrțăiturile podelelor se înfig în inimile înghețate ale copiilor. – Costache, ce tot vorbiți voi acolo? – Domnule pedagog, nu se vede să cetim. – Nu putem ceti, se aud glasuri timide din mai multe părți. Pedagogul se supără. Știe că economul nu le dă petrol îndeajuns, că lămpile sunt mai mici de cum s-ar cuveni. Dar economul e bărbatul bucătăresei internatului, iar bucătăreasa e dintr-un sat cu nevasta directorului. De aceea salvează întîi „autoritatea școlară”. Pășind îndrăzneț spre elevi, cu o îndrăzneală de înăcrit căruia i s-au tulburat socotelile, întreabă: – Cine a vorbit? Liniștea încremenește. Costache se uită mai într-o parte ca de obicei, se așează în bancă. – Am întrebat cine a vorbit! Costache, stai în picioare. – ?… – Macovei, ți-am auzit glasul. – Nu se vede, domnule pedagog. Poftiți, uitați-vă. – Ține palma. – Nu se vede … – Ține palma! Elevul își freacă palma de haină. În lunga lui experiență, a învățat că asta ușurează durerea. Apoi o întinde spre pedagog, uitîndu-se fix la nuia. Dacă pedagogul ar fi o ființă nevăzută, de pe fața elevului s-ar putea deduce existența lui și urmări fiecare mișcare, de la ridicarea mîinii și pînă cînd lovitura cade vîjîitoare în palma vinovatului. După fiecare lovitură elevul se strîmbă, se îndoaie de mijloc și văitîndu-se mai tare de cum îl doare, își suge palma. Costache, ca începător, mai capătă și o urecheală. O dată potolită revolta, pedagogul se urcă pe catedră și, vorbind copiilor despre păcatul nesupunerii, despre cel al cîrtirii împotriva superiorilor, îi sfătuiește să-și vadă de carte, să-și facă datoria. Numai datoria! Pedagogul deschide o carte, încercînd să citească. Dar slovele se încurcă, se amestecă, privirile îi alunecă în gol. Se gîndește la o fată căreia i-a făcut curte ca student. „Unde o fi acum?” Toate i se par învăluite în ceață, șterse. Parcă n-a fost niciodată student, parcă n-a cunoscut nici o fată. N-a trăit, n-a simțit nimic. E și el un cap — netuns, e drept — alături de capetele acelea tunse, care stau rînduite înainte-i, închid ochii, iar ii deschid și mișcă mereu din buze. Pedagogul își proptește capul în palme, închide ochii… Vremea trece… – Intră în sală, boouule! răsună pe coridor strigătul de taur al directorului. Pedagogul tresare. Se aud vînzoliri de cărți, șoapte: – Vine văcarul. – Liniște, zice pedagogul. La geam se ivește fața albă a zilei de iarnă.


content:
– Bună sara, zise Vasile intrînd grăbit, parcă alungat de cineva. E un frig de să nu scoți cînele din casă, și ninge… ninge de îngroapă. – Sara bună, Vasilie. Șezi. Uite aici, să nu fie ceva pe laviță, cum umblă copiii, răspunse femeia, întinzîndu-i un soaun cu spate după ce-l șterse cu șorțul. Vasile, un țăran îndesat, cu ochii mici scăpărători, cu mustățile pleoștite, se așeză greoi de pîrîi scaunul, scuipă între opinci, întrebînd: – Cum o mai duce? — Pare că s-a mai liniștit de cînd i-a descîntat de deochi în pămînt Ravica Rarului. Apoi, după un răstimp, adăugă, lungind vorbele: Mai știe-ne Dumnezeu! Cîte n-am încercat de șase săptămîni, de cînd zace și se zbate ca șarpele! Să ferească Dumnezeu, Vasilie, de așa chinuri și pe cei care omoară la drumuri. Nu poate zice că n-am umblat după leac. Că umblat-am destul… Cine ce m-a învățat, aia am făcut. Descîntatu-i-am la nouă muieri cu apă de la nouă izvoare. Am fost și la femei meștere, că — Doamne, iartă-ne — am crezut că-i făcătură. Am dat slujbe la popi cu credință, da nu i-au folosit cu nimic. Se vede că asta ne-a fost nouă scris s-o petrecem … Femeia zgîndări șperla din cuptor cu vătraiul; mai era un pumn de jeratec, care se ținea deolaltă, ceea ce prevestea ger, și luîndu-și sumanul pe umeri, căci nu era de glumit cu vremea, ieși să aducă paie. Iarna era grea; balegile, cîte le uscaseră pentru foc, erau pe isprăvite; ca să le mai cruțe, făceau foc cu paie. Rămas singur, Vasile își roti privirile prin casă, dar, negăsind nimic deosebit, trase scaunul lîngă cuptor și își lipi palmele de trunchiul cald. În fața lui un paianjen roșu, cît o boabă de măr, se coborî alene pînă în dreptul nasului, se uită la fața omului și porni înapoi pe ață în sus, grăbit. Omul se uită cum se pierde în negrul tavanului, apoi își ridică o palmă, se uită la o bubă vindecată și iar o lipi de trunchi. Era fratele Anei. Bărbatul ei era beteag, și el venea seara să vadă ce face. Dacă i-e scris omului să moară, va muri. Ana își va găsi ea rosturile. E greu, de bună seamă, dar dacă Dumnezeu așa a rostuit lucrurile, n-ai ce face. Vasile căscă lung, cu zgomot. Încăperea era mică, sărăcăcioasă. În fund se afla masa înaltă, pe care mai rămăseseră cîteva bucăți de mămăligă. În patul de după ușă dormeau copiii descoperiți, în celălalt pat zăcea bolnavul, acoperit cu bunda. Înlăuntru plutea un aer greu, înțepător; un amestec de aburi, fum și praf, în care lampa slabă părea scufundată într-o apă murdară. De pe păreți, cîțiva sfinți eu cercuri pe cap — odată aurii, acum negrii — se uitau unii la alții strîmbîndu-se de scîrbă. Respirația bolnavului, scurtă, șuierătoare, tulbura atmosfera aceea de îmbîcseaiă, întunerec și tăcere. – Dormi, Iacobe? – Nuuu… Acum intră femeia cu un braț mare de paie, pe care le ghemui între vatră și căpătâiul patului. – Ce- vreme! E întunerec de nu-ți vezi mîna, și ninge, ninge mereu… Împinse cenușa în fundul sobei, aprinse focul de la lampă și, cînd flăcările bubuiră alergînd spre horn, trase fitilul în jos, ca să nu mai ardă petrol. Odaia rămase o clipă în întunerec. În curînd, cînd se aprinse șomoiogul de paie din sobă, limbile roșii începură să salte pe păreți, în apa neagră a geamurilor. – Ană, dă-mi apă. Așa mi s-au uscat grumazii… se auzi în odaie un glas scîncitor de bolnav. Iacob se ridică anevoie, cu trudă, proptindu-se de stavilă; după ce se răzimă de părete, suflă greu, ca omul obosit. În lumina tulbure din odaie i se iviră octali rătăciți, ca două scîntei răspînditoare de întunerec, obrajii scofîlciți, cu pielea vierzuie, întinsă pe oase. Cum sta în vîrful patului înalt, cu bunda în spate, ochii adînciți în orbite și gingiile descărnate, părea boala însăși cuibărită acolo. Tăceau cu toții; se auzea pîlpîitul focului. – Ce-ți face nevasta, Vasilie?… Copiii… Întrebă bolnavul, așa, ca să spună ceva. – Bine, mulțam lui Dumnezeu. Și iarăși se întinse între ei tăcerea aceea apăsătoare de noapte grea de iarnă; oamenii se uitau în pămînt, fără să-și spună o vorbă, fără să clipească din gene, vrăjiți în pînza aceluiași gînd amar. Femeia își luă furca de tors. Din cînd în cînd se oprea, punînd cîte un șomoiog de paie pe foc, apoi își lua iar fusul din poală și torcea mai departe. Cînd pocniturile paielor din vatră încetau și femeia punea firul pe fus, se auzea răsuflatul scurt, chinuit al bolnavului. – Să vă spun oe am visat, zise el, pe neașteptate. Ana și Vasile se întoarseră spre el ca treziți dintr-un somn adînc. Dar bolnavul se oprise din vorbă; buza de jos îi tremura, ochii i se scăldau în lacrimi. Stete astfel cîteva clipe, luptînd cu plînsul, apoi o rupse grăbit: – Eu o să mor în lac la Tăureni. Și se uita cînd la unul, cînd la altul. De ce vă mirați? Acolo imi-e ursita să mor și acolo voi muri. Veți vedea voi. Ursita trebuie să se împlinească. – Asta așa-i, se încumetă Vasile, numai că nimeni nu și-o cunoaște pe a sa. Bolnavul nu-l luă în scamă, își urmă firul de acolo de unde îl lăsase, mai grăbit, mai plîngător: – Pare că venise mama, Dumnezeu s-o ierte, la noi și s-a așezat pe laviță, după masă, în frunte. Era îmbrăcată în haine albe. Eu încă m-am mirat și am întrebat-o de ce se îmbracă în alb, dumneaei, muiere bătrînă. Ședea cum am spus, colo, pe laviță, cu coatele pe masă. „Am venit să-ți spun, dragul mamii, că ți-am cumpărat loc de casă la Tăureni, lîngă lac. E o fîntînă acolo, fîntînă cea fără fund — o știți voi; deasupra ei să-ți faci casă nouă, și să nu te mai muți de acolo, că așa e voia lui Dumnezeu. Mîne dimineață prindeți boii la plug și trageți o brazdă pînă acolo”. Bolnavul tăcu. – Și ați tras brazda? întrebă femeia. – Da. Cînd ai intrat tu, Vasilie, și m-am trezit, tocmai trecusem dealul. – Nu trebuie să le pui pe toate la inimă. Mai umblă și mintea omului cînd doarme. Bolnavul își scoase un genunchi de sub bundă și își proptise capul în palma dreaptă. – Visurile curate-s de la Dumnezeu. Eu cînd m-am însurat am visat cu un an înainte pe ceea care îmi era sortită, cînd încă nici nu o cunoșteam. Și mama, Dumnezeu s-o ierte, ne-a spus cu o săptămînă înainte și ceasul cînd va muri. Mi-aduc aminte, era într-o sîmbătă seara, îi era greu și n-am stins lampa cînd ne-aim culcat. Ea a băgat de seaimă că îi așteptăm ceasul din urmă și ne-a spus: „Stingeți lampa și vă culcați liniștiți, că eu nu mor pînă joi, cînd cîntă cocoșul de ziuă”. Și chiar așa s-au petrecut toate. Cînd i s-a apropiat ceasul, ne-a sculat pe toți: „Amu dați pară la lampă și să aveți lumînare la îndemînă, că se apropie ceasul.” A fost fetmeie cu credință mare și Dumnezeu i-a arătat în vis tot ce va petrece. De-aia zic: acum e rîndul meu, mi s-a împlinit și mie ursita. – Doamne, omule, cum poți vorbi așa?! Tu ai nevastă și copii… – Nu vă mai necăjiți de-a nimica, zise Vasile, că nu mor oamenii atît de ușor. Bolnavul își îngropase capul în palme; cum stătea ghemuit, începu să tremure ca scuturat de friguri. – Săăăraci copiii mei, vor rămîne pe drumuri, zise el, podidindu-l un plîns amar. Nimeni nu sări să-l mîngîie, și el plînse multă vreme. Focul în vatră murea. Întunerecul de afară intra pe nesimțite. Oaimenii și lucrurile se scufundau în noapte, își pierdeau formele, se topeau. – Ei, ei, suspină Vasile — și glasul lui părea că vine de undeva de sub pămînt, dintr-o lume moartă — dacă ne-am lua după visuri! Eu cîte nu visez, dar cine le mai ia în seamă pe toate? Ar însemna să-ți faci capul călindar. Se întinse și ridică fitilul. Lumina slabă, ca o față ofticoasă, umplu îndată odaia, parcă înciudată că au ținut-o închisă atîta vreme. Apoi, după ce alungă întunerecul pe la colțuri, sub paturi, se retrase iar în cușca ei, zgribulind de frig, picotind de somn. – Tu, Vasilie, reîncepu bolnavul, ca frate al Anii, mai uită-te și de ai mei. De un cap de muiere n-are nimeni frică. Or să-i taie răzoarele, să-i fure primăvara mieii. Și copiii… Îl înăbuși plînsul și se lăsă greu pe pat. Un val de vînt lovi fereastra, și para lămpii clipi fricoasă. Ana și Vasile își făcură cruce. Afară fulgii dănțuiau fantastic și stratul de zăpadă din fereastră urca mereu. Sus, pe crucea casei, o eucuvaie, țipînd, părea un pui de diavol într-un picior, care aruncă săgeți în noaptea învrăjbită. – Pasărea morții! … – Pe vremea asta nu-i merge nici ei bine. – Nu, răspunse Ana fără să-și deie seama de ce zice. Bolnavul se ridică din nou, încet, trudindu-se; se coborî din pat, îndreptîndu-se spre ușă, gata să cadă. – Mă duc… mă duc la Tăureni. Vasile trecu înainte-i. – Doar nu ești copil, să te iei după visuri, măi omule! Ai nevastă, copii. Trebuie să-ți ții casa. – Mă duc. Nu pot. Acolo mi-e scrisa, acolo mă duc. Lasă-mă. – Măi omule! – Lasă-mă … Vasile și Ana îl luară pe sus și-l puseră în pat, acoperindu-l bine. Ana, după ce își șterse ochii cu năframa, se apucă iar de tors. Într-un tîrziu Vasile se strecură afară. – Ai grijă, îi zise el femeii, care ieșise să-l petreacă. E vremea rea și i-e greu. Mîne ar trebui să-i facem maslu. Eu o să mai viu colo de către ziuă. Ana, după ce se întoarse în casă, se opri în ușă, cu mîinile încrucișate pe piept, dreaptă ca o stană de piatră. Se uită lung prin odaie, ca și cum n-ar fi cunoscut-o. Apoi, dînd din cap a zădărnicie, se așeză la furcă lîngă vatră. Și toarse mereu… În capul ei un gînd dureros se învîrtea neîncetat, ca un corb în jurul unui pom golaș pe vreme de iarnă; ochii i se stinseră pe nesimțite… În odaie era liniște. Sus, în tavan, un cerc turtit de lumină mărginea cîteva podele, o bucată de grindă afumată de care atîrna o pînză zdrențuită de paianjen. Apoi și para lămpii se retrase tot mai adînc în cușca ei, pînă ce adormi și ea. Bolnavul se ridicase în coate. Privirile îi șerpuiau biciuitoare în întunerec. O scîrțăiitură seacă, îndărătnică se rostogoli prin casă ca un ban de argint pe o tablă de gheață. Bîjbîind zorit, își potrivi bunda și căciula, ca și cînd în pat ar fi dormit un om cu fața spre părete, și porni grăbit spre ușă. Sub opinci nisipul scrîșni. Parcă s-ar fi dărîmat pe el o claie de vreascuri. Încremenise. Inima îi zvîcnea puternic și loviturile ei se împlîntau adînc în tăcere. Strînse pieptarul, și, apăsîndu-l cu mîna pe piept, îi înăbuși ticăitul… Undeva, în podele, ronțăia dormitând un cariu … Noaptea își țesea mai departe firul ei nesfîrșit, urzind oameni și lucruri în aceeași pînză încurcată de somn și tăcere … Cînd se întoarse Vasile, prin fereastra din față, lumina dimineții curgea gîrlă, făcînd o punte alburie cu un capăt înfipt în sobă. Ana ședea lîngă vatră, cu pieptul răzimat de pat; își pusese mînile sub cap în loc de perină. – Dormiți? Un gînd fugar scăpără în creierul lui Vasile și puse mîna pe capul bolnavului: – Iacobe! Căciula se turti sub mînă. – Ană! Iacob! Unde-i? – Tu ești, Vasilie? Doamne, cum am adormit, zise femeia, trezindu-se, încă amețită de somn. Uite și fusul. Noroc că nu l-am călcat. Da’ m-a furat somnul stînd, ce nu mi s-a întîmplat niciodată. Nu dormisem de pa… t… ru … și, ridicînd ochii, îi îngheță cuvîntul în gură. Afară ninsoarea încetase. Pămîntul dormea liniștit ca un uriaș pe cojocul căruia căsuțele păreau niște mușunoaie îngropate în zăpadă. Deasupra nesfîrșitei întinderi albe plutea o tăcere rece, înfiorătoare; numai pe cerul neclintit de marmură fumurie croncăneau trei ciori, trecînd, în șir, pe deasupra satului. De pe prag, prin grădină în sus, ducea o dîră în zigzaguri, de parcă erau urmele unui om beat, care nu-și putuse ridica picioarele, și apoi din loc în loc se oprise, se răzimase de pomi. Cei doi oameni, lipiți de ușchiorii ușei, se priviră muți o clipă, și prin dosul ochilor lor trecu, ca o geană de nor negru, același gînd …


content:
Au cinat mămăligă cu borș pîrgăluit. E în cîșlegi, dar carne nu prea fac. Porcul de slănină l-au vîndut pentru impozite. Acum se culcă. Mama doarme în patul de după ușă cu un nepoțel de doi ani. Copilul a avut un tată care l-a lăsat și a plecat în lume. Noroc că mai trăiau bătrînii și și-au adunat de pe drumuri fata și nepotul. În celălalt pat doarme mama copilului, sora lui, cu o nepoată orfană, luată de bătrîni s-o ție de suflet. Sora e slabă, pămîntie la față și, cînd e vremea moale, nu se poate mișca de junghiuri prin coaste și scuipă pumnii primiți de la bărbat: „Nu-l primească pămîntul pe unde o fi”… Tatăl și-a întins bunda jos, lîngă sobă și, împăturîndu-și cioarecii, i-a pus sub cap, că „nu-i ajunge o perină acum, la bătrînețe”. Pentru el, pentru student, mama a lipit cele două scaune cu spate de laviță, a pus pe ele perinele, care nu-i ajung bătrînului și, scoțînd din ladă țolul de mireasă, i-a făcut un „așternut împărătesc”. Nu i-a pus cearceaf, că n-are, și în zvîrcolirile neîntrerupte, perinele alunecă una înainte și alta înapoi, iar el, „împăratul”, doarme pe scândura tare a laviței. După ce ai casei s-au liniștit, ca să nu rămînă singur cu gîndurile lui, atîrnă lampa deasupra capului și se apucă de cetit. Cărțile astea, vechi tratate de matematici și de sintaxă latină, fără început și fără sfîrșit, cărți pe care le-a găsit undeva prin pod, n-au nimic comun cu sufletul lui. Nu-i aduc aminte de nimeni și nu pricepe mai nimic dintr-însele; le ține totuși înaintea ochilor, căci e singurul fel în care își poate ținea gîndurile pe loc: să-și dea iluzia că citește. Totuși, uneori gîndurile îi scapă din frîne și aleargă prin largul întins al vieții, pînă cad moarte. Printre șirele cărții se ivesc chipuri cunoscute, scene din viața de elev, întâmplări care-l fac să zîmbească multă vreme, pînă cînd un zgomot neașteptat îi rupe pînza visului. Atunci strînge cartea, citește mai departe, pînă ce tatăl îl întreabă, parcă ghicindu-i zădărnicia gîndurilor: – Tu nu te culci?! – Nu, mai citesc. Tatăl se zvîrcolește neputînd dormi și începe cîntător, ca la biserică: – Mînca-o-ar focul de carte, dragu tatii, dacă nu-ți ajunge ziua cît îi de mare, de mai stai și noaptea și prezi fotogenul! Apoi dă-o în dobă, s-o mînce, că nu m-ajung cu grumazul cu voi. „Voi” e mama, care-i ține parte. Acum însă ea doarme, și bătrînul își urmează nestăvilit cîntecul de fiecare seară. – Am crezut că te învăț ca să am un ajutor de la tine, dragu tatii, da văd că tot eu trebuie să dau și amu, la bă-trînețe, de mi-e acru sufletul… De cînd e acasă aude în fiecare noapte povestea asta; o știe atît de bine, că ar putea să spună și clipa cînd începe și tonul cu care o va rosti. Și de fiecare dată adevărul ei îl apasă pe inimă ca o piatră grea. La început, cînd s-a întors acasă, în cea dintâi noapte, s-a îmbrăcat în cap de noapte, atâta i-au căzut de greu aceste vorbe. Cînd să plece, l-a podidit plînsul. Bătrîna a sărit din pat, ocărîndu-și bărbatul, care stă toată ziua „cu ciocanul în gură” și le amărește viața. Nu-i destul că a îmbătrînit-o pe ea, își mai alungă și copilul de la oasă. Bătrînul a răspuns că dacă a ajuns unde a ajuns, e fiindcă l-a cormăluit ea, că e vai de casa unde poartă muierea clopul, dar de-acum înainte poate să ardă casa, el nu va mai zice o vorbă. Nu se putea ținea de cuvînt și, ca și cum ar fi răspuns unei dorinți a studentului, spune: – Te las, dragul tatei, te las!… Studentul nu-l mai aude. S-a închis în firea lui ca într-o crustă și lasă să se scurgă viața pe lîngă dînsul fără să-l atingă, fără să-și amestece veninul de afară cu cel din sufletul lui. Totuși, titeodată crusta se înmoaie și, întors spre perete, singur, în odaia unde mai dorim cinci, plînge, plînge… Își scoate apoi o mînă albă, lungă de sub învelitoare, o așează sub cap și stă așa, toată noaptea, privind în tavan. Gîndurile și, la început, munca pentru trai i-au alungat somnul. Se gîndește la studenție, la viața zgomotoasă ce o duc cei cu bani. Și-aduce aminte de profesorul’ de limbi slave, care voia să-l trimită în străinătate, de meditațiile pe care a fost nevoit să le părăsească și să intre în clinică cu „un mic catar”. Și în urmă, calea către casă, într-un car cu două vaci bătrîne, pe o vreme de iarnă, cu țolul în cap, că prin paltonul lui ros în coate sufla crivățul. Acum se „odihnește”. Lapte nu-i la casă și unsoarea se folosește ca de leac. Nu-s bani de medicamente, nu-i medic, și ca să trimeată undeva o scrisoare, mama trebuie să se ducă la Ghiriș, la sece kilometri, și să vîndă o găină. Gîndurile astea nu-i plac și se apără de ele, cum s-ar apăra de niște insecte supărătoare. Își perindă pe dinaintea ochilor planuri de viitor, gînduri aurite. O să se întremeze și o să isprăvească facultatea, apoi se va face profesor și-i va sălta și pe cei de acasă. Mai întîi va îngrădi curtea, apoi le va da bani să-și cumpere vite. Și studentul îl vede pe bătrîn venind de la tîrg cu un ciopor de vite. Zîmbește de bucuria bătrînului. Tata s-a culcat pe spate, și sforăiturile lui îi taie în vis ca un fierăstrău. Începe să tremure, se zvîrcolește ca strîns de gît și, în cele din urmă, îl deșteaptă; – Tată, tată, întoarce-te pe o parte, că prea sforăi, nu pot dormi. Tatăl închide gura de parc-ar plescăi cineva în apă și după o clipă de tăcere reîncepe iar. – Tată, tată, scoală-te! Copilul mic se trezește și plînge. – Abua, abua, cu mama … Copilul nu tace, și mama e nevoită să se scoale și să se plimbe cu el prin casă. – Sculatu-l-ai? zice tatăl, și se scoală cu bunda pe el, se tîrăie pînă la sobă și, pufăind ca un foi, caută un cărbune aprins în cenușa de balegi. Ia un șomoiog de paie de la stavila patului, împrăștiindu-le jumătate prin casă, aprinde focul. Lemnele-s verzi, și bătrînul se înădușă. Trîntind ușa de la sobă de scoală casa, înjură. Începe apoi să se încalțe, și asta ține un ceas. Soba afumă, copilul plînge și tatăl spune iar că nevasta și feciorul l-au adus la sapă de lemn. Cu încetul se încălzește în casă; aduc cucuruzi și încep să sfărnească. Ai casei vorbesc de una, de alta, și studentul, care ar dormi acum, nu poate. S-au sculat copiii, țipă și se joacă; e cald și bine în casă. Eli își descopere pieptul și brațele slabe, scheletice, și în lumina gălbuie le privește lung, ca și cuim ar fi străine. Nu se mai gîndește la nimic, totuși închide ochii. În dosul pleoapelor trec scurte vedenii frînte. Deasupra capului, lampa cu veșca într-o parte, ca un om beat cu pălăria pe o ureche, se uită printre gratii, tăind întunerecul în felii mari. În dosul geamurilor apar obrajii galbeni, batjocoritori ai zorilor de iarnă — și el adoarme…


content:
M-am trezit pe neașteptate. Pare că a bătut cineva la ușă. Poate mi s-a părut numai. Clipesc din gene și îmi dreg gîtul uscat cu o înghițitură de apă din paharul de pe noptieră. Apoi mă las pe pernă și ană uit în odaiei fără curiozitate, fără rost. Ceasul mi s-a oprit. Trebuie să fie tare de dimineață. Sunt obosit, cuprins de un fel de toropeală amețitoare, ca după o noapte de chef. Simt în gît bătăile inimii și mă doare capul în partea dreaptă. „Voi fi răcit aseară în grădina aceea”, mă gîndesc. Apoi, mai tîrziu: „Azi continuă examenele de corigență. Nu le-au putut lăsa pe săptămîna viitoare” … Casc prelung și îmi las mîna pe plapumă, nemaigîndindu-mă la nimic. … Poc… poc… – Cine-i? – Eu. – Care eu? Din răspunsul lung înțeleg un singur cuvînt: „doamna”. Sar din pat, iau ceva în spate și ridic perdeaua. Patul desfăcut nu e tocmai curat; pe masa plină de cărți, aruncate în dezordine, e cămașa de zi, gulerul, cravata. Un pantof e lîngă masă, altul, nu știu prin ce împrejurări, a ajuns lîngă ușă. Ciorapii zac în mijlocul odăii. Trag repede pătura peste așternut, pun cămașa în dulap, și după ce împing cu piciorul, sub pat, ciorapii și pantofii, las perdeaua, să nu se vadă „toate”, și deschid ușa. Intră o femeie voinică, grasă, cu fața roșie și părul lins. Mă învăluie. Într-o căutătură nevinovată, rugătoare; în vreme ce vorbește, parcă îi tremură puțin capul. – Iertați-mă, domnule profesor, că v-am sculat așa de dimineață, începe cu un glas subțire. – Nu-i nimic. – V-am așteptat aseară pînă tîrziu. Mă temeam să nu plecați și să nu vă întâlnesc. – Luați loc, doamnă. – Mulțumesc. Am un băiat în clasa a patra. A fost cam bolnav; n-a prea putut învăța peste vară. Nu-i vorbă, cît l-au ajutat puterile a făcut el, sărmanul. Dar e așa de grea latina… De multe ori îmi era mai mare mila cînd îl vedeam cum se chinuiește învățînd. Îi ziceam s-o mai lase și să se odihnească. Da’ el, nu: „Că vreau să învăț, mămică, să-i întrec pe toți”. Și învăța, învăță, domnule profesor… Cucoana se oprește brusc și se uită la mine cu fața candidă — Cum îl cheamă? – Puiu Cristea. —Sunt doi Cristea în clasa a patra, unul Ion și altul Pavel. – Ion. Îmi trece prin minte o clasă mare, întunecoasă,ticsită de copii. La geam s-a urcat un salcîm și se uită necontenit la un copil sfrijit din banca întîia. Copilul stă și el strîmb în bancă, are obrazul cojit și parcă, se uită puțin de-a curmezișul. Nu-ți vine a crede că o femeie atît de voinică ar putea fi mama unui copil așa de pricăjit. – Îl știu, zic. Fața femeii se însuflețește, capul îi tremură mai tare. „Cum să nu-l știți, e doar băiatul meu!” zice. toată ființa ei.. – Nu prea învăța, zic eu, ca pentru; mine, și pe urmă e foarte slab fizicește, prea slab pentru clasa lui. Era mai bine să-l fi ținut încă vreun an acasă să se mai întreme. – A, acum s-a îngrășat și știe latină Și pînă acum învăța el, dar e sfios, nu e ca alții. Îmi spunea acasă: „Eu, mamă, știu la domnul profesor, dar mi-i ferică să răspund”. Vă rog, domnule profesor, nu vă uitați la el cînd răspunde! Vă rog foarte mult. Numai pe el îl am. Aș vrea să isprevească liceul și să facă medicina. – Bine, doamnă, zic, lovindu-mă. cu spaimele peste genunchi și ridicîndu-mă cel dintâi. Dacă-o ști ceva, îl trec, n-am nimic împotrivă. Țara are lipsă de doctori. — Vă mulțumesc. – N-aveți de ce. Prin ușa întredeschisă răcoarea dimineții de toamnă m-a cuprins pînă în măduva oaselor. Azvîrl hainele de pe mine și, dîrdîind, mă vîr sub plapomă. Cînd să ațipesc, o bătaie puternică în geam mă face să sar în mijlocul odăii. Trebuie să fi lovit cu umbrela ori cu vreun baston; fereastra e sus, cu mîna nu o poți ajunge din stradă, și lovitura a fost atît de puternică, încît nu știu de nu mi-o fi spart geanul. Repet povestea cu îmbrăcatul și deschid fereastra. În stradă e acum un „amic”, contabil la o bancă populară, unul din ciudații amici cu care te întîlnești o dată în viață, la un pahar de vin, cine știe unde, într-un local tot așa de suspect ca și amicul despre care nu știi decît că îl cheamă Milu ori Mitică, că e de dincoace ori de dincolo de munți, dansează bine și e băiat „șic”. Alături e un om înalt, cu mustăți de haiduc, poartă o pălărie veche de paie, pardesiu alburiu de gumă. După vesta închisă, pare să fie preot. Amîndoi, „amicul” și „celalt”, au fețele smolite ca după o noapte de chef. —Eu sunt, amice, nu te speria, am venit la tine să te rugăm ceva. Dumnealui e unchiul meu, popa de la Crăcătura, are un băiat corigent la latină. – Bine, zic eu. – Nu-i bine de loc, sare popa cu pălăria de paie, că l-ai lăsat repetent. – Cum îl cheamă? – Crumpănă Ilie, clasa a șasea B. – N-am avut ce-i face. De ce n-a învățat ceva? Nu știe absolut nimic. – Bine, domnule, da’ ce fel de oameni sunteți dumneavoastră? – Unchiule, dă-mi voie. Mă amice, un pic de bunăvoință, nu mai mult. Ce dracu te scumpești așa?! – Nu se mai poate face nimic, conferința s-a ținut, cataloagele le-am încheiat și le-am înaintat la direcție. Popa își dă pălăria pe ceafă și se încruntă. – Catavasiile ei de lume! Ce crezi dumneata, că eu sunt cîine? Ori ce vreți? – Părinte, dumneata ești om cu școală, înțelegi că oricât am vrea să fim umani, nu se poate trece peste anumite limite. De pildă, dacă pe dumneata te-ar ruga cineva să faci o liturghie după ce ai mîncat de prînz, ai face-o? – Aș face-o, răspunde prompt părintele. – Eu nu te cred. În orice caz, eu n-aș face-o și nu pot trece nici pe un băiat care, în fața altor treizeci și în fața a trei profesori, nu răspunde un cuvînt măcar. – Mă amice, îmi pare rău. – Și mie. După ce închisei fereastra, îl aiuzii pe părintele cîntînd catavasiile pe glas 9 și „pe toți sfinții pomenindu-i”. În drum spre școală mă întâlnesc ou un funcționar de la primărie. Întîi mă întreabă omul despre sănătate, de cum am dormit azi-noapte și, după ce îmi spune că are să cadă guvernul și vor veni ai noștri, mă roagă ceva, „așa, fiindcă m-a întîlnit”. Are un băiat în clasa mea. Stă slab la cîteva „materii” și, ca diriginte, se cuvine să-i iau apărarea. Altcum, băiatul e un talent, tot ce vede face. „A făcut mai zilele trecute un aeroplan de l-a pus în uimire și pe domnul primar.” Promit ca la alegeri că „voi face totul” și intru în liceu. Coridoarele forfotesc de lume; elevi înnegriți de soare și crescuți de să nu-i recunoști aleargă de la o sală la alta. Grupuri de părinți se plimbă îngrijați, salutând ceremonioși pe profesorii care abia îi iau în seamă. Părinții țin cărțile și hainele copiilor lor, intrați în examen. Au fețele obosite, brăzdate de griji și hainele prăfuite de lungul drumului. Așteptând să la iasă copiii din clase, de la examene, vorbesc și ei de germană, de latină, de vremuri… Cînd mă întorc acasă de la restaurantul unde iau masa, îmi spune gazda că m-a căutat un „domn”. – A, da, uite-l, mi se pare că dumnealui a fost. În urmă-mi urcă scările, grăbit, un bătrînel cu pieptul bombat și redingota veche, ponosită. – Sunt popa Blîndu, îmi spune gîfîind, întinzîndu-mi mîna. Suflă greu ca din foi, are fața pămîntie, obosită. Îl poftesc înăuntru și îl rog să șadă. – Mulțumesc, zice el după ce izbutește să se mai calmeze. Astma îi clocotește în piept, vremea asta neguroasă de toamnă îl prăpădește. Domnule profesor, am un băiat în clasa a șaptea … Toți încep la fel. – Pe Remus, întregesc eu. – Da, Remus. Să faceți bine să-l treceți. – E greu, nu știe nimic. – A mai învățat el, da’ ce să zic? Mai știu și eu?… Să faceți bine să-l treceți. Preotul își pleacă ochii spre pământ și continuă cu glas stins: – Am opt copii, patru sunt încă acasă, la primare, doi sunt la liceu, o fetiță la comerț și alta la normală. Aș vrea să scap în anul ăsta de Remus, să-l dau funcționar și să facă dreptul. E greu și pentru mine. Bătrînul tace. Tac și eu. Mă gîndesc la băiatul elegant, îmbrăcat după ultimul jurnal, rău de gură și leneș, mă gîndesc la bătrînul de alături, cu haina roasă în coate și cu sufletul la gură. – Bine, părinte, dacă ai atitea greutăți, de ce-l porți așa de elegant? – Nu eu, mamă-sa; rupe din gura celorlalți și-i dă, ca să-l vadă mîndro. Ce să fac? Nu sunteți însurat? – Nu! – Ei, ai să vezi dumneata mai tîrziu. Popa Blîndu era plecat de mult Cînd intră o doamnă elegantă. Fără să-și mai ceară îngăduință, se așează pe un scaun de pe care abia reușesc să-mi salvez cravata și umple casa cu un parfum excitant. – Da’ sus te-ai mai urcat, domnule profesor! începe cu un ton familiar, de parcă m-ar fi cunoscut de cînd lumea. În felul cum pronunță cuvîntul „profesor”, se vede că vrea să pună în el o cochetărie îndelung folosită. Nu i-am făcut cunoștință niciodată, dar o știu bine din văzute și mai ales din auzite: e una din gloriile locale. În vremile cele bune se spune că avusese mare trecere prin cabinetele ministeriale. Acum îi mai rămăsese arta de a se lupta cu vîrsta și încrederea în sine. Scoate din poșetă o țigară fină: – Nu fumezi? – Nu. – Bun băiat. Dacă aș avea o fată de măritat, i-aș căuta un băiat ca dumneata. Doamna îmi inspectează cu privirea camera: se oprește la patul în dezordine, spălătorul murdar, la țîțîna ușei, de care atîrnă cureaua de tras briciul. – Cred că ai căutat mult pînă să afli camera asta. Știi că nu-i prudent să ai trepte multe la casă? — Eu mă culc devreme. – Te ocupi și eu rasele? zice ea uitîndu-se la portretele de pe pereți. – Nu. – Dar ăștia nu sunt papuași? – Asta e Ibsen și celalt Strindberg, doi scriitori mari. – L-am citit și eu. Unde ai aflat portretele astea interesante? Nu le-am mai văzut nicăieri. Da’ pe scriitori îi cunosc de cînd eram elevă. Ce impresie mi-a făcut Idiotul lui Strindberg! – Da, întregesc eu, Strindberg a scris Idiotul și Ibsen, Hamlet. – L-am cetit și pe ăla. – E vesel! – Am rîs și noi mult. Da’ să-i dăm încolo de scriitori, zice cucoana, simțindu-se pe un teren nesigur. Sunt buni să vorbești de ei iarna la gura sobei și vara la baie. Vorbind serios, mă uit la dumneata, băiat tînăr; cu situație, n-ai aflat în tot orașul ăsta o cameră mai potrivită, mai mondenă, încheie ea scuturîndu-și scrumul de țigară. – Nu se prea află camere bune în oraș. – Eu aș avea una simpatică. – Acum e tîrziu, nu mă mai mut în anul acesta. – Mie tare îmi plac camerele de burlac, e în ele: un fel de dezordine plăcută, odihnitoare. – Aerul camerelor ni-l dă servitoarea care curăță, mai e și mobila și mîna gazdei. Doamna își omoară focul de la țigară și, închizîndu-și cu zgomot poșeta, îmi zice serioasă: – Domnule profesor, cred că știți ce mă aduce în sittuația de a vă turbura liniștea. În „tulbura liniștea” se simte o ușoară nuanță de dispreț. – Bănuiesc. – Atunci îți fi atît de bun să-mi luați grija și să dați băiatului un cinci să treacă clasa. La. anul am să-l duc la București, la o școală serioasă. Îmi mușc buzele. Privind-o drept, mă gîndesc: „Adică școala sta nu e serioasă”. Apoi îi spun: – Nu se poate. – Ce nu, se poate dacă vrea omul!? și cucoana rîde într-un anumit fel. – Are trei la lucrarea scrisă. La oral au fost de față un inspector și cîțiva profesori; n-a știut nimic. Doamna își leagănă, pe masă, mîna cu inele multe și zice ca pentru sine: – Inspectorul e vacs. Mă înțeleg eu cu el. De dumneata depinde. – Știu, dar nu se poate. Ne uităm unul la altul. Să ne fi trezit amîndoi în lună, nu ne-am privi altfel. Fața zîmbitoare de adineaori s-a întunecat, ochii s-au micit, buzele subțiri se țuguiază ca ale șarpelui ce se pregătește să-și azvîrle veninul în fața dușmanului: – Dumneata, mi se pare, ești profesor suplinitor? – Și vrei să mai fii numit și la anul? – Nu mă gîndesc. Am făcut și dreptul și cred că o să mă apuc de advocatură; în meseria asta dacă ai de a face cu tot felul de drojdie, cel puțin ești răsplătit. Dar aci, vezi singură. Cucoana nu mă aude, își urmează gîndul: – Ei bine, asta n-o să se mai întîmple. Ți-o garantez eu. Îi voi spune cumnatului meu, viitorul ministru al justiției, cine ești dumneata și cred că … Mă uit la ea liniștit, zîmbind, și asta o înfurie. — … Dar ce stau eu să discut cu dumneata, cu un țăran! Își smulge poșeta de pe masă și, măsurîndu-mă cu tot disprețul, trîntește ușa de cade tencuiala din țîțîni.


content:
– Hou, hoou! strigă Cîrjă la vite din ce în ce mai tare. Junincile bălane și buiece, de doi ani, nu știu trage și, de ce le striga omul să steie, fugeau mai tare la vale, cu carul gol. Cînd văzu Cîrjă că nu-i chip să le oprească ou vorba, puse o mînă pe ceglău, cealaltă pe spatele vacii de către om și sări jos. Junincile se opriră deodată. Una însă se trase înapoi, cîrnind carul, încît, de n-ar fi fost el acolo să pună mîna, i-ar fi rupt ruda. — Mînca-v-ar dubieala! Amu ce să mă fac? Pornise la tîrg, și cînd scobora la vale, în partea cealaltă a satului, băgă de seamă că și-a uitat straița acasă. Să-și lase carul în drum, noaptea, nu se încumeta. Putea veni cineva să-i ieie răsteiele, ori să-i desprindă junincile și să-l batjocorească. În cap de noapte multe feliuri de oameni umblă. Să se întoarcă acasă cu car cu tot, se temea să nu întîrzie și să meargă pînă în Turda de-a nimica. Și parcă era făcătură: nu venea nimeni din nici o parte. Asculta, dar nu era chip să deslușească ceva din pricina unei haite de cîni ce stau să-l tragă jos. – Ho-ha-ho! se răsti plecîndu-se să ia o piatră. Țin gazdele cîni cu turma. Ar trebui să le bage mulgar. Ho-ha-ho! Cînd văzu că vremea tace și trece și el stă cu carul în drum, cei, vacile și se întoarse înapoi. La poartă opri: – Tu Anică, tu! Anicăăă! Femeia își pusese în gînd să scarmene lînă. Nu stinsese lampa, o trăsese numai în jos și se vîrîse sub țol, să se încălzească, căci înghețase pe jumătate ajutînd omului să înjuge junincile. Cînd îl auzi strigînd, crezu că visează, apoi sări ca arsă și dete fuga afară. Era straița la mijloc, și femeii îi veni inima la loc îndată. Dar, depărtîndu-se, îi zise: — Numai de n-ai umbla rău, să nu pățești ceva, că nu-i bine să te întorci din drum. Omul nu-i răspunse, aruncînd o ochire spre răsărit, ca și cum ar fi zis: „de acolo e primejdia”. Legă straița de loitre și pocni din bici: „Ho, Florică, Joiană, na, măi, na!” Noaptea era neagră ca ciadul, cerul acoperit de nori dintre valurile cărora se rostogoleau din cînd în cînd spuze de stele. Satul dormea în întunerec, ca în fundul unei mări negre. Numai cîte un cîine obosit de lătrat mai hăpăia unde și unde. La casele în care oamenii se pregăteau de tîrg, priveau afară în noapte geamuri galbene, spălăcite. Undeva un guițat de porc tăia întunerecul ca un cuțit. După ce ieși din sat și apucă pe drumul de țară, Cîrjă se sui în car, pe ceglău și începu să silească vitele. Nu venea nimeni din nici o parte: carele s-au dus mai de noapte, gazdele cu căruțele se scoală după ce răsare soarele. Apoi se gîndi la oile ce le lăsase în grija unui cumnat (numai de nu ar afla cîteva cu pielea întoarsă), la cucuruzii ce nu se mai coceau și, fiindcă simțea că-l prinde somnul, începu să cânte. Era singur în întinsul cîmpului, junincile mergeau încet, rumegînd, și în cadența carului se pierdea cîntecul lui sfios, de om în vîrstă, care nu vrea să fie auzit și cîntă ca să-și răcorească inima. Se pripășise în sat nu știu cum și de unde. Unii spuneau că l-a găsit copil mic un gazdă, la porțile Clujului, și l-a adus să-i pască porcii. El n-a crezut aceasta și nici altele pe care le spuneau copiii pe seam’a lui, oa să-l batjocorească. Nu s-a întrebat niciodată de unde e, cine i-a fost mamă. S-a mulțumit că are ce mînca și cu ce se îmbrăca. Atâta vreme cît n-a putut mulge oile, a păscut porcii, a trecut apoi la oile stăpînului, și de aci la ale satului. Purtând toată viața fluierul la curea și o bîtă mare de alun în mînă, cineva, vrun îmbuibat de al satului, i-o fi strigat odată, mai în glumă, mai în batjocură: „Cîrjă”. Și așa i-a rămas numele. Cu porecla asta s-a însurat, și-a înfiripat o căsuță unde și-a găsit alinul. Nu l-au purtat jandarmii cu cojnița în spate, dar odată, cînd imul l-a batjocorit mai cu grosul, uite-așa, om mic cum e, i-a tras o purecătură de a rămas de poveste. De atunci n-a mai avut nimeni treabă cu el. S-a trudit mult, lăsîndu-se fără porc de slănină, fără oi, el, care grijea oile altora, numai să-și poată cumpăra două juninci „cît de slabe”. Și cînd le-a prins mai întîi la car, și-a scos căciula să mulțumească lui Dumnezeu și a plîns de bucurie. Acum se duce la tîrg, nu pentru că ar avea cine știe ce treabă. Se duce că îi e drag să meargă cu carul lui la tîrg. Îi place să steie în târgul de vite, să vadă cum se învîrt oamenii pe lîngă junincile lui grase, ca unse cu unt, și cum îl întreabă care mai de oare: „Cît ceri pe ele?” Cînd ajunse în șesul Arieșului, pînza de întuneric începu să se spargă; de la răsărit curgea o lumină gălbuie, murdară. Îl pătrunse frigul și se dete jos din car. Începeau să vină căruțele, și omul trebuia să ferească mereu, că „gazda te acață cînd ți-e lumea mai dragă, și tot el te suduie că nu te dai în laturi din drumul lui”. Cu cît se apropia mai mult de tîrg, drumul devenea, mai îngust. De peste toate văile curgeau șiruri de care,oi și oameni, așa cum curg pîraiele în rîul mare, și întreg pluhoiul acesta se revărsa în tîrg, inunda orașul. Cîrjă fu nevoit, să-și ia vaca de corn și să fie tot cu zbiciul în mînă. Ajuns în tîrg pe la prînzul cel bun, slobozi junincile în funie și le dete de mîncare. Se necăji mai întîi că nu găsea o leocă cumsecade, apoi își luă o furcă de lemn și se întoarse la car. Vacile nu isprăviseră fînul, și omul se așeză pe ruda carului, desfăcu straița cu pită și cu slănină ca să beie și el apă, cu o cale, cînd o adăpa vacile. Băuse un pahar de vinars și îl ustura în gît. După ce văzu că junincile nu mai mîncă, ei numai împrăștie fînul, strînse straița, să le. ducă la apă. Dar, pînă desprinse din jug pe una, cealaltă trecu la căruța unui tîrgoveț ungur și îmbucă o gură de otavă. Cînd omul merse după ea, ungurul îl plesni cu biciul peste față și îl înjură. Cîrjă nu răspunse, dete după Vacă și, ajuns la părăul ce curgea prin mijlocul târgului, își spălă obrazul înroșit și-l șterse cu poala cămășii. Întors la car, legă vasile și le dete fîn dinainte. Apoi, încet, fără nici o grabă, scoase de pe leasa oarului o bîtă lungă, vînjoasă: bîtă înflorită de cioban. Îndesîndu-și căciula pe cap ca să nu cadă dacă l-o scutura tare, se apropie de ungurul ce-l lovise și, răzimîndu-se în bîtă, zise: – Jupîne! Ungurul, ținîndu-și corbaciul la spate, vorbea cu alții și rîdeau cu zgomot de sticle sparte. Cîrjă îl fixă mai bine, zicîndu-i din nou: – Jupîne, ian hai un pic încoace! Ungurul, un om voinic, cu cizme și cu nădragi, se desprinse din grup și porni spre român, ca și cum ar fi vrut să-l înghită dintr-o dată. Cînd românului îi veni bine, învîrti bîta atît de repede, că adversarul n-avu vreme să zică nici „cîrc” și căzu buștean. Ortacii alergară într-ajutor din toate părțile, care-și cu pe ce puteau pune mîna mai iute. Cel dintîi ajuns în bătaia bîtei, fu pocnit drept, și din capul unuia bîta lunecoasă de alun zbură în capul altuia cu atîta grabă, că nu se așteptară să cadă pe rînd. Căzură unul peste altul. Unul careți sărise în spate ca o pisică, încercînd să-l sugrume, primi o bolditură în burtă cu capătul din mînă al bîtii și se dete de-a dura. Sparse capete, împrăștie dinți, și unuia îi mută falca. Opt inși zăceau la pămînt, și cei care se sculaseră, stăteau deoparte, ca niște dulăi, ce-și ling rănile după o încăierare. Toate se petrecuseră într-o clipă. Nimeni nu avusese vreme să strige, să ceară ajutor. Numai o unguroaică grasă și roșie ca o sfeclă, văzîndu-și bărbatul jos, începu să se vaiete. Oamenii atunci se adunară îndată din tot tîrgul, lăsîndu-și bucăturile neînfricate, târgurile neisprăvite și făcură cerc în jururl lui Cîrjă. Cît ajungea bîta era loc sfînt, nimeni nu cuteza să-l calce. Un ungur, luînd un ceglău, se năpusti asupra lui răcnind. Cîrjă însă îl atinse peste nodurile degetelor și-i lovi ceglăul din mînă. Apoi se răzimă iar în bîtă și rămase așa, pînă cînd, în sfîrșit, veni și poliția să-i cheme la înfățișare. Atunci se duse liniștit la car, ridică fînul de pe leasă cu grijă și puse bîta la loc. Înjugă junincile, în vreme ce alții îi umpleau cazul cu adversarii doborîți, apoi, urmat de întreg târgul, de gîndeai că e comîndare, sări pe ceglău și mînă liniștit: – Ho Florică, cea Joiană!


content:
Stam întins pe pat și cîntam din fluier. Din vreme în vreme îmi întrerupeam cîntecul și dam după muște. Mama torcea, iar tata luase între genunchi o oală de lapte acru. Era una din acele lungi și înăbușitoare zile de vară cînd ai isprăvit un lucru și mai avînd două de făcut, nu știi de care să te apuci. Seceraserăm orzul, și mana spunea că ar fi bine să cărăm finul, că „pot da ploile și se face gunoi”. Tata: că „fînul nu l-a trăsni”, să ne apucăm de secară. „Crește holbura peste ea și o pune polog jos. Cine s-o mai secere?” – Bine, omule, fă cum știi! Tata nu mai răspunse. În tăcerea ce s-a întins, se auzi afară un zgomot, da atunci cînd cineva a băut o apă prea rece și îl arde în gît. – Ce apă, mă, ca la munte! Pe prag se ivi un om înalt, spătos, cu barba scoasă înainte și cu mustăți haiducești. Își șterse gura cu poala cămeșii, apoi își potrivi mustățile. – Da, mere, domnișorule, mere? Se așeză pe laviță și își trase pălăria pe ochi, ca omul necăjit. Locuiam în câmp, departe de sat. La fîntînă noastră oamenii veneau, mergeau, și fiecare avea de spus o noutate, o vorbă de clacă, ori de plîns vreun necaz. — Morții ei de lume! începu omul vorba. Am trimes azi-dimineață sluga la secere. A secerat doi snopi și s-o culcat. Pînă amu, ce am venit cu amiaza, a sforăit într-una. – E cald! – Cald, găinușa și toaca lui, da’ și pînă a vedea el simbrie de la mine… Avea glas răgușit, scîrțîitor, dar vorbea tare, amenințînd, tropotea din picioare, se scula’ și se așeaa iar pe scaun, de părea că toată ființa lui vorbește. – Mâi, reîncepu, ducîndu-și mîna la ceafă, eu și cînd l-am băgat slugă i-am spus babei: tu, dă-l în mîna dracului, că nu-i bun de nimic. Da te poți înțelege cu muierile? – Decît să-ți poarte muierea clopul, mai bine să-ți legi o piatră de grumazi și să te arunci în apă! zise tata. – Dacă bărbatul nu-i bărbat, să știe să-și poarte lucrurile, cată să-l poarte și muierea! răspunse mama. O clipă se auzi bîzîitul muștelor și sforăitul, acum grăbit, al fusului. Apoi Dumitru se întoarse spre mine și, sărind de pe scaun, începu iar: – Domnișorule, eu nu știu ce înveți dumneata la școală, dar știu că copilul de mic se cunoaște ce țară o fi. Ia vezi pe Roma, sluga ăsta al meu. Asta așa un prăpădit s-o alege, de l-or purta jandarmii din sat în sat, cu stupii în spate, ca pe a Banului și cînd mi-am măritat fata, pe Ana, mai bine aș fi îngropalt-o atunci. Al lui Botoș venea în toată seara la noi, cu ziua, și se ducea a doua zi pe la prînz. Eu l-am văzut atunci că nu-i țară daldă: un fecior tînăr care ar mînca somnul cu mămăligă. Și odată îi spui: „Mă omule, ai tu nas? Nu ți-e rușine de oameni? Ce zic ai voștri? Da’ ce zic oamenii din sat de mine, mă? Ori vii și vorbești două-trei vorbe, cu fata, ori te șterge de la casa mea! Și pe aici să nu te mai văd, că te chilăvesc.” Așa i-am spus lui, și muierilor le-am spus să nu-l mai primească. „Îi fecior frumos, de neam, și are avere!” zic ele. Că una, că altia, eu să tac și să nu mă amestec unde n-am treabă, se pun amîndouă cu gura pe mine. Cînd eram pe acasă nu mai venea; îi era greu la nas. Da’ cînd eram la moară și tncătrău îmi trebuia, el era la noi. Și iacă, după un an îi face un copil fetii. „Ai, zic, toaca și crihanu vost de muieri! Asta-i bună! Și omul își scutură capul ca și cum l-ar fi mîncalt ceva după gît și i-ar fi fost rușine să se scarpine. Ce să fac, a trebuit să i-o dau… – Da’ eu nu știu ce muiere e și ea, zise mama. N-aș sta cu el nici un ceas. Dă-l în mama minunii, să-l coacă! Șede într-o hrubă de se hîie pe ea, și el își vinde locuțul din gura copiilor și umblă dintr-un făgădău într-altul. Îi vine ei în toată seara acasă beat leocă, de-i cură mucii, și ea mîncă cu el dintr-un blid. Ptiu! Eu l-aș opări! – Tu, îi prea bună, tu! Apoi își muie glasul și continuă rar, bătrînește: Asta nu-i nimic. Dacă se iau laolaltă,, trebuie să rabde unul la altul. Da’ iacă ce pățesc astă-toamnă cu el. O vîndut locul din Sorti cu nouă mii, o plătit cu șasesute niște datorii și ăialalți i-a luat la el. Și cît era vremea umbla turtă. Fata vine la mine plîngînd: „Tată, ce să mă fac, îmi mor copiii de foame și el bea toți banii!” Eu, ca tată, ce să fac? „Ai, zic; găinușa ta de om prăpădit!” Mă duc la primarul, iau doi jurați cu mine și merg la el de cu noapte; ziua nu-l puteai găsi pe acasă. „Bună ziua, domnule”, zic. Era întins pe spate și sforăia ca un grof. Îl sculăm noi. „Mă, zic, am venit să-mi dai bani să cumpăr bucate la copii și la muiere. Dacă nu, îi încarc hainele și o duc acasă la mine, cu copii cu tot. N-oi lăsa-o să moară de foame și tu să stai întins la soare și să-i bei truda.” Că el nu o dă, că e stăpîn în casă, ce am eu cu el, și așa și pe-dincolo. Era să ne batem rău. Au venit jandarmii: Cînd să-i încarc hainele și s-o aduc acasă, fata, că ea nu vine. Acolo între satu întreg… Noa, asta-i bună! Omul își aduse aminte de toacă, de clopotele lui Adam și de un car de sfinți pe care-i aruncă după fată. Apoi tăcu un răstimp și, își plecă fruntea ca sub povara unei mari greutăți. Cînd începu iar, cu capul proptit în palme, cu coatele pe masă, glasul îi era muiat, stins. Clocotea a plîns. Pe măsură ce vorbea, se ridica, dă cu pumnul în masă, se repezea și se așeza pe loc; acum glasul îi părea un torent rostogolitor de munte. — La comîndarea lui Iordan — bag sama, Dumnezeu cînd lovește pe om tocmai la inimă îl atinge, mi-o luat pe ăl mai drag — ce-mi face? După ce s-au întors de la groapă popa și dascălul și oamenii de omenie, îi poftesc la masă. Popa în frunte, și ceilalți, care-și după rangul lui. Noi, oamenii de casă, am rămas mai pe de lături. Ca omul la casa lui. Și nu ne era nouă de mîncat. Gîndeai că mă arde ceva la inimă. L-am crescut, am cheltuit cu el, și tocmai cînd să fie și el om: sapa și lopata! Hee!!… Cînd mîncau mai bine, intră în casă, își ia nevasta de mînă și o trage după el: „Hai acasă, zice, că cu mine te-ai cununat, nu cu tată-to. Hai!” și o scoate afară. Oamenii își lasă lingurile și se uită unii la alții. Eu ies după el, și colea, la tîrnaț, îl întreb: „Mă, ce vrei tu? Ce-ți trebuie ție, de-mi faci casa de rîs? N-am eu necazuri destule pe cap?” Că pe el nu dau nimic; că el nu-i nimeni la casă! I-ar fi trebuit să-l bag după masă cu popas să se umple de mîncare și de beutură. Și o trăgea de mînă către poartă pe nevastă. Mi-am sufulcat mîneca și i-am trîntit tui pumn-în cap, de tot de-a dura s-o dus. Nevasta a început să strige, și oamenii au ieșit buluc afară. I-am mai dat cîteva, l-am luat de picioare și l-am zvîrlit în drum. M-am întors la fată și i-am zis să rămîie la mine, c-o țiu cu copii cu tot. Ea a început a mă ocărî, că-i omor bărbatul. El urla pe drum ca turbat. Și s-o pornit și baba, de nu mai știam unde mi-i capul. M-am slobozit, năcăjit cum eram, după ea și, poate, i-oi fi dat vreo una. Apoi la fată: „Să nu te mai prind pe aici, că-ți mut fălcile! Și pe tine, prăpăditule, dacă te prind pe la poarta mea, te omor, înțelesu-m-ai? Și așa am pățit eu cu muierile mele .. Ieși afară, vărsă apa din cantă, căci se încălzise, scoase alta și plecă să-l scoale pe Roma, care, de bună seamă, adormise iar.


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] Filimon ședea pe un răzor înalt și ierbos, o fîșcă tomnatecă pe care, ascunsă cum e intre bucate, vara n-o talie coasa, și toamna cînd îmbătrînește, n-o mîncă vitele, — sta și iarba împrejuru-i creștea peste cioarecii de pănură albă, peste țundră, se urca în sus pînă la barbă amestecîndu-se cu pletele cărunte, revărsate peste umeri. Văzut de departe, printre cei doi boi, care, sătui, rumegau, dormitînd în lumina neputincioasă a unui răsărit de soare de toamnă, moșneagul cu barba proptită în bîtă, privind departe, dus, părea măi degrabă regele ierbii, care a ieșit într-o asemenea singurătate cu boii la păscut. Și acest rege era tăcut și trist, ca iarba, ca toamna. Își ținea capul aplecat puțin într-o parte — ai fi zis: un sfînt din icoană — și se uita mereu înainte, de un ceas, de două, de cînd se făcuse ziuă. Altui om, stînd atîta vreme nemișcat pe pămîntul rece, i-ar fi fost frig, i-ar fi înghețat mînile pe bîtâ. Dar acest lucru nu i se putea întîmpla lui Filimon. El numai să fi simțit un pic de boare, și i-ar fi rugat pe Sf. Petru, care ședea lîngă el, pe răzor, să sufle asupră-i și îndată s-ar fi făcut cald ca în dricul verii. Sfîntul Petru era bătrîn, fără păr pe cap, numai pe margini avea cîteva firișoare albe, care ii stau ca o cununiță prea largă. Peste țundra lungă pînă la pămînt era încins de două ori cu o sfoară groasă de care atîrna o cheie mare, cît cea de la pivnița baronului; doar atîta deosebire că asta era de aur. Ochii sfîntului erau mici, încercuiți în crețe; dintr-înșii se revărsa peste pămînt o nespusă bunătate, o verde primăvară. Pe unde se uita sfîntul, încolțea iarba, înmugureau pădurile. Dar azi și el era tăcut. Se uita gînditor printre boi. Filimon se întoarse spre el și îl prinse de haină. – Cine ți-a croit țundra asta, Sfinte Petre? A făcut-o prea lungă; nu știa croi. – Așa se purta pe vremea mea, răspunse Sfîntul. Și tăcu. După cîteva clipe reîncepu, tot neuitîndu-se spre Filimon. Haina tot haină rămîne, oricum ai croi-o. Suflet n-are. Și sufletul e totul. Dacă l-ai pierdut, te poți îmbrăca în haine de aur și umbla în fiacăr cu pațru cai. Degeaba. Vezi că așa face groful din Țigăreni. Și-a pierdut sufletul omorînd oamenii, iar acum face biserici și umblă cu fiacărul ziua și noaptea, de erezii că el e craiul. La ce-i folosește? – Ce-i folosește… repetă în neștire Filimon. Apoi își vîrî mîna după gulerul hainei Sfîntului. Ți-e și largă, zise el. Uite, pe la gît poți băga mîna. N-are nici chietori ea lumea, cu ce să o strîngi pe trup, nici bumbi. Îți intră frigul prin toate părțile. O să răcești, Sfinte Petre. – Dacă o să răcesc… Și așa sunt bătrîn. Dar ție, Filimoane, îți dîrdîie dinții. – Suflă o dată spre mine, Sfinte Petre. – Mai bine mișcă-te. Stai de mult pe răzorul ăsta înghețat. Dă o fugă împrejurul boilor, să te mai dezmorțești. Filimon sări în picioare, își frecă repede palmele, tropăi de cîteva ori pe loc, apoi o rupse iepurește La fugă. Boii își întoarseră moșnegește capetele și se uitară după el. Obosit, cu sufletul la gură, se lăsă iar pe răzor, în locu-i de mai-nainte. Și își șterse sudoarea de pe frunte cu mîneca hainei. Abia răsuflase de cîteva ori, că Sfîntul Petru se ridică, zicîlndu-i: – Acum să nu stai jos. Ești încălzit și poți căpăta aprindere de plămîni. O știi asta, doar ești om bătrîn. – Știu. – Atunci hai să ne mișcăm. Ne coborîm așa, într-o preumblare, pînă deasupra; satului. Vreo două sute de pași. Boii stau. Uite-i: își fac cruce și se culcă. – Boii își fac cruce. Porniră alături. Amîndoi bătrîni, amîndoi triști, îngîndurați. Sfîntul era desculț. Avea niște picioare mici, albe și moi ca de copil. Dar nu se încotora. Miriștea țepoasă și spinii rusești se miuiau sub pasu-i, deveneau mîngăietori și plăcuți la atingere ca mătasa. Mergeau tăcuți, încet. Se auzea numai miriștea strivită sub pasul lui Filimon, răsufletul lui obosit. – Umbli des pe la noi? – Vin cîteodată, răspunse Sfîntul Petru. Colo, pe Dealul Crucii, deasupra satului, între teii ceia mari, a pus. baronul să bată patru stâlpi în pămînt și să așeze pe ei niște scînduri: un fel de masă. Alăturia pus tot așa și o laviță. Vara șe preumblă pe acolo domnimea, fug unii după alții și fac cîte de toate; e rîs și e larmă de chiuie hotarul. Toamna și primăvara însă masa rămîne pustie. Cînd umblăm prin lume cu Cel Preaînalt, ne oprim acolo; dau jos frunzele galbene de pe laviță, suflu unde șade El și ne odihnim puțin. – Uitați-vă Doamne, și spre satul nostru? – Ne uităm în toate părțile unde sunt necazuri și suferințe. La voi sunt atîtea… — Ne omoară cu muncile, cu corvezile. Ne bat și nu ne dau de mîncare. Lucrăm și în ziua de Crăciun. N-au nici milă, nici suflet. Suntem goi și desculți și vine iarna. Ajunseră pe creasta dealului. Sfîntul Petru se opri, zicînd: — Nu mergem mai departe, de aici se vede tot satul. Trebuie să avem grijă și de boi. S-or duce încotrova… Erau în dealul cimitirului. La picioarele lor, pe o viale străjuită din trei părți de dealuri pietroase, se înfiripase satul. O pădure de salcîmi, în umbra cărora un popor necăjit și-a durat bordeie acoperite cu stuf, cu paie. Ici-colo, prin acoperișuri, ieșea fumul alburiu de balegi și gunoaie. Satul se urca neputincios pe coastele dealurilor, prăpăstioase. Locurile bune din sat erau împrejmuite cu garduri, arate proaspăt. Grădinile astea erau în folosința oamenilor, a servitorilor curții. În partea dinspre apus a satului, pe o dîlmă înaltă cu vîrful retezat ca de o mînă, se înălța mărețul castel al baronului Toroczkay. O clădire cu două caturi, cu ziduri mari de putea să stea carul pe ele, cu ferești lunguiețe și diferite turnuri și turnulețe, pe care fîlfăiau steaguri în zilele cînd domnul baron avea oaspeți. De la castel, un drum o lua drept spre Turda peste deal, și nu se mai abătea prin sat, să vadă și domnii ce se petrece în oasele iobagilor. În dreapta drumului, de la pădurea Simeriei pînă la castel, era o alee minunată, umbrită de tei uriași. – Nu e nic o dreptate pe lumea, asta, zise Filimon privind spre castel. – Nu, dar se va face azi, mîine. Porunca e dată de sus de la Tatăl. Întîrzie puțin pe drum, căci-e cale lungă din cer pînă la pămînt. Și trebuie să treacă și pe la împăratul, s-o vadă și el. – Atunci nu e nimic de așteptat. O s-o schimbe iar. Împăratul e eu domnii. – Vezi, asita n-ai grăit-o bine. Cu domnii o fost alți împărați. Asta de azi nu mai e. Vezi și nulmele: Iosif, e românesc. Împăratul de acum e omul iobagilor. De aceea îi și face cătane. Îi duce la Bălgrad, îi înscrie în potrocoale, și gata cu iobăgia. – Cine știe cum o să mai iasă și asta pînă la capăt… Au imai fost ele porunci și dreptăți. (Filimon dete din cap a zădărnicie și strînse din buze.) Dacă Dumnezeu nu numai ar da porunca, ci tot el, drăguțu, s-ar și apuca s-o ducă la îndeplinire, am avea vreo nădejde. Dar cînd oamenii și mai ales domnii trebuie să lase ceva din al lor pe seama iobagilor… Hm … bătrîn ești, Sfinte Petre, ai uitat cum e lumea. – Lumea e rea, o știu eu bine, că am colindat-o de atîtea ori de cînd sunt, și cruciș, și curmeziș. Dar ce pot eu face? Arăt celui Preaînalt necazurile și îi zic: „Asta trebuie schimbată, Doamne, că nu mai merge așa. Iar El zice: „Voi da poruncă”. Apoi își uită, și lucrurile rămîn tot ca mai înainte. Acum însă cu iobăgia s-a isprăvit. S-a săturat și dînsul. N-are un pic de hodină din pricina asta. Tot cerul e plin de rugări. Cînd pune piciorul pe pămînt, hop, îndată și dă peste vreo netrebnicie de a domnilor. Acum s-a săturat. A și trimis poruncă aprigă ca să-i lase pe oameni din iobăgie și să le dea pămînt. – Hei … domnii iar nu vor asculta. – Atîta le trebuie. Să n-asculte. Că va porunci Domnul și se vor scula noroadele pământului asupra lor. Capul le va sta unde le stau picioarele, iar din oasele cele mîndre nu va rămînea nici piatră pe piatră. Pămîntul de sub ele va fi întors și va arde de trei coți. Sîngele va ajunge pînă la foaie le calului. Filimon clipi din gene. – Îl vor pedepsi și pe lanoș, spânul de la curtea baronului? – Da, și pe el, și pe baron, și pe toți ceilalți; fiecare își va avea răsplata după faptele lui. Cîteva clipe Filimon. stăitu nemișcat. Apoi începu să răsufle greu, să se frămînte, să vorbească tare, să strige, să plîngă. – Doamne, Doamne, adă ziua asta mai degrabă! S-o văd și eu. Adă-o, Doamne! Că mi-a rupt coasta, mi-a spart capul și m-a bătut de am zăcut opt luni. De atunci mă ține un bold în piept, colea, sub inimă, de parcă totdeauna mă apasă cineva cu o măciucă. Cînd zici că va ajunge porunca pe la noi, Sfinte Petre? Dar Sfîntul Petru nu-i răspunse, căci nu mai era lîngă el.În cîmp era tăcere. Un bou se sculase. Dinspre sat striga cineva: – Filiimoane! Măăi Filimoaaane, măăi! Vină cu boii acasă! Filimon tresări, ca și cum s-ar fi trezit acum dintr-un somn greu. Își aminti că trebuia să meargă cu boii acasă din faptul zilei, că Dumitru, fratele lui, avea de mers la plug. Se întoarse în fugă la boi și începu să dea după ei spre sat. Nu da Dumnezeu să-i poată duce; o liuau unul la apus și altul la răsărit. Dumitru venea înainte cu pași mari. Se uita în pămînt ca omul supărat. Fără să-i spună lui Filimon un cuvînt, îi smuci bățul din mînă și se apucă să croiască aprig la boi. Filimon se trudea din toatei puterile să se țină cu mersul de el, dar rămînea mereu în urmă. Cînd îl ajutngea la răstimpuri, îl apuca de haină-și se trudea să-i spună ce a vorbit el cu Sfîntul Petru. Dumitru se smucea din prinsoare și da mereu după boi, tot mai grăbit, tot mai necăjii Povestea cu Sfîntul Petru, cu porunca împăratului și cu stingerea domnilor o cunoștea de mult, i-o spusese de sute de ori. O știa tot satul. Soarele se ridicase mai sus de un stat de am, era tîrziu acum de mers la plug, și asta era tot ceea ce îl chinuia. Ajunseseră în sat. Coborau pe drum pe lîngă Vasilie a lui Larion. Prin curțile neîngrădite ieșiseră la soare bătrîni ruinați de muncă, rupți de bătăi și lipsuri. În cîteva locuri se jucau pe la porți cîrduri de copii — și ăștia erau slabi, cu fețe scorțoase, cu burți mari. De la Hoanca ieșea baba Anica cu o oală de borș. Boul de către om, cum văzu picior de muiere și încă de babă, se repezi să-i verse oala. Noroc că Dumitru prinse veste. Ajuns acasă, Dumitru puse plugul pe cobilă și prinse boii la plug; dar cînd să răstoarne plugul pe cobilâ, era să lovească un copil. Omul se înfurie și îl lovi cu biciul. Necăjit cum era, se răsti la el. – Cărați-vă în casă! Ce tot stați în picioarele omului, de nu mă pot mișca de voi? II [ modifică ] Copilul, ou o mînă la ochi și alta la partea lovită, începu să se vaite de țiuia curtea. Ceilalți copii se trasară speriați pe podmol, ținîndu-se, cei mici, de rochia surorii lor, Veronica. Aista era cea mai răsărită dintre ei. Era desculță, cu rochia ruptă; era o fată cam de nouă ani, prea înaltă pentru vîrsta ei, subțire și galbenă ca o plantă crescută la întuneric. Avea un păr bogat, pe oare n-avea vreme să-l împletească, obrajii scofîlciți și ochii aprinși de foame și de o veșnică frică. În lipsa părinților, ea îngrijea de cei patru copii, unul mai mic decît altul, unul mai neascultător și mai rău decît celălalt. Ce spărgeau, chiar și capetele lor, ea, cu spatele ei, plătea seara. Dumitru ieși cu plugul din ogradă fără să spună un cuvînt copiilor. În drum se opri; își uitase straița acasă. Se întoarse după ea. Dar cînd fiu aproape de casă, își aminti că în straiță e numai mălai din porumb stricat și, simțindu-i gustul amar, i se umplu gura de apă; nu mai luă straița. Își zise: „La ce s-o mai car și pe asta cu mine?” Copiii erau tot pe podmol. Cel bătut tăcuse. Se uitau cu jale și cu frică după el. — Purtați-vă bine, că apoi pe seară vă aduc ceva, se simți Dumitru, obligat să le spună. Nu vă mai țineți de tete-to Filimon. Doară voi sunteți copii cu minte. Trecînd prin sat alături de plug, îl cuprinse amărăciunea. „Sărmani copii pustii, se gîndi el, cresc ca lemnele din pădure… Mamă-sa la lucru, eu la lucru. Iar ei istau și stau acasă, singuri, cu mălai amar și cu nebunul de frate-meu.” Filimon era veșnica grijă a lui Dumitru și a Anei, nevasta lui. Rămas singur cu copiii, se amesteca în joaca lor, tulburlîndu-le lucrurile, făcîndu-i să plîngă. E drept că și copiii, mai ales cînd se strîngeau de la trei-patru case, i se urcau în cap, îi descîntau căciula, trîntindu-i-o de pământ — să iasă dracul din ea — de flenduri i-o făceau. Dar și cînd se supăra nebunul, îi bătea de scula satul pe casa lor. Uneori, cînd Dumitru se întorcea seara de la lucru, trebuia să plece prin sat, să-și caute copiii învrăjbiți. Dumitru era un om înalt, slab, și dacă nu era așa de bolnăvicios, s-ar fi putut socoti fericit, ou toată sărăcia lui. Foamea ceea din obrajii Veronicăi se găsea și întrai lui. Avea umerii obrajilor aprinși; totdeauna era obosit, de parcă purta pe umeri o veșnică povară. Acum, îndată ce ieși din sat, se întâlni cu Monu, un bătrîn cu jumătate fața acoperită de o bubă neagră, cumplită. – Dar tu de ce mergi așa tîrziu? îl întrebă bătrînul mustrîndu-l. – Eu știu? Pesemne păcatele mele… Am trimes azi-noapte pe Filimon cu boii să-i pască — boii erau ai curții, oamenii trebuiau să-i pască noaptea și, cînd se făcea ziuă, să fie cu ei îi brazdă — și, cum e el, nu s-a întors pînă imai înainte. L-am căutat în tot hotarul. – Hm… hm… Vin de la pluguri. E acolo baronul. Poate că era mai bine să te fi pus în pat, să nu mai fi mers de loc azi. Dar amu te vor fi văzut biraiele curții. Ce să zic! Mai bine du-te. Numai să nu te ciufulească pă-gînii ceia, ca să nu-ți poți crește copiii. Îs oameni fără suflet. – Ce-i scris omului, i se întâmplă … Apropiindu-se de plugurile domnești, Dumitru recunoscu calul alb al baronului, ca și pe cei suri ai șpanilor Jnáos și Joska. Între plugari se zăreau cîteva chipuri cunoscute, vecini, tovarăși de muncă. Cu cît se apropia mai mult, cu atît îi pierea curajul, parcă se topea ceva într-însul. I se muiau picioarele, îl cuprindea o supărare mare, grea ca pămîntul. Într-o clipă îi trecu prin minte gîndul să se întoarcă înapoi și să fugă. Dar nu o făcu. Îi venea să se oprească, să se întindă jos, ca să nu se mai scoale, să se facă una cu pămîntul, una cu lumina strălucitoare și rece a soarelui de toamnă, una cu întinsa tăcere a cîmpului… Opri boii în capătul tablei, la o zvîrlită de locul unde se afla baronul cu șpanii. Punîndu-și biciul după cap, cu căciula în mînă, se apropie de ei, să-și ceară iertare. N-avu vreme să se apropie prea mult, căci măria-sa, eare era un om mic, călare pe un cal mare și avea niște mustăți de le putea înnoda după cap, buze subțiri și oohi bulbucați, cum zic, înălțimea-sa, mînios foc, se repezi asupra lui, să-l. strivească sub copitele calului. Omul se dete în lături. Dar micul baron își struni calul cu atîta furie, că dobitocul, făcînd un pas greșit, căzu. Mare noroc că n-a prins sub trupu-i greu vreun picioruș , de al măriei-sale. Pentru orice întâmplare, șpanii se repeziră să-i dea ajutor. Baronul, des-făcîndu-se cu greu din scară, în loc să le mulțumească, se strîmbă cumplit, la ei. – Loviți, animalelor! Lui Dumitru nici nu-i trecuse prin gînd să fugă, atît de repede se petrecuseră lucrurile și, chiar dacă ar fi fugit, șpahii l-ar fi ajuns cu caii și l-ar fi călcat în picioare. Căci cîmpul era neted, fără pic de ridicătură ori de ascunziș. Îl legară ou propriu-i bici. La vreo sută de pași se oprise șirul lung al plugurilor. Oamenii, obișnuiți cu întîmplări de acestea, ședeau fiecare lîngă boi; ascunzîndu-se, ca să nu-i pară stăpînului că se uită așa și nu altfel. Cînd pe bătăuși îi durură mînile, baronul luă oticul din mîna unuia și începu să le arate el cum se lovește. Lui Dumitru nu i se mai cunoștea fața, un ochi îi plesnise, dar el, zvîrcolindu-se pe pămînt, tot mai cerea iertare pomenindu-și copiii, tot mai gemea… Și baronul, înfuriat din ce în ce mai tare, îl lovi mereu, pînă cînd sîngele, oare cursese departe de brazdă, prinse pojghiță, și cel lovit se zgîrci o dată puternic, apoi se întinse liniștit, întorcîndu-se cu fața spre soare-apune. — Luați-l de-aici! Să umble plugurile și să nu murdărească țarina maghiară cu sînge de valah puturos. Îl ridicară și-l duseră la marginea drumului, în umbra unui salcîm desfrunzit. Din capul satului, spre miazăzi, pînă departe, spre Agîrbiciu, cale de o jumătate de zi, între un șir nesfîrșit de dealuri golașe, rupte, împădurite ici-colo, cu ochiuri pe sub coaste, unde se îngloadă vitele și sălășluiește dracul, se întinde valea Urcii. Nu că ar curge pe acolo o vale să poată purta măcar o morișcă cu o piatră, cum s-ar cădea după nume, ci, ia, un biet pîrău răpănos, care vara, cînd e lipsă mare de apă, seacă, iar primăvara se umflă, dă peste rît, trece drumul de alături în holdele din stînga, și nici n-ai crede ce prăpăd face. Zmulge răzoarele, sapă șanțuri în locul oblu, ba ia și cîte o bucată de holdă și o duce pe rît la vale pînă cine știe unde. III [ modifică ] Totdeauna la rău mare să te aștepți din partea omului mic și năpîrcos, spun iobagii de pe imoșiile baronului Toroczkay cînd văd asemenea isprăvi. Doar atît, că vorba asta nu se potrivește toată numai la pîrăul din valea Urcii. Pîrăul e acum încătușat ca un iobag răzvrătit. L-au șănțuit, l-au tăiat în bucăți, săpîndu-i albia și strîngîndu-l în diferite locuri ca pe uni vierme strivit Frînturile astea de pîrău, umflate, stau în cîmp ca niște cioburi mari de oglindă în care se uită corbii, gîștele călătoare și cerul tomnatic cu fața-i plumburie. Cînd gîștele s-au dus și corbii se împrăștie peste sate, atunci lacurile, și cerul, și valea rămîn pustii, iese la mal o tovărășie de broaște sfătoase, care rîd și se ceartă. Apoi, cînd pentru o clipă le stă tuturor glasul, se sperie de tăcerea dimprejur și se dau la fund, ascunzîndu-se în mîl. În înaltul cerului alunecă în rotituri mari două gaițe; pe o coastă pustiie latră cățelul pămîntului … Și cu cît se depărtează de sat, pîrăul face mai multe cotituri, sare mai des din matcă. De asta nu le pasă de loc celor trei iobagi care mînă boii pe drumul de alături. Mînă boii, pocnesc din biciuri și, cînd drumul trece pe sub sălcii, ei se apleacă în dricul carului, ferindu-se, strigînd, chiuind … Sunt trei care mari, cu rudițe, trase de cîte paitru boi, mari și ei cît hambarele; boi domnești, ou oasele ieșite, părul întors de foame și pielea plesnită de bici, împunsă de furcă. Trag ca niște moșnegi chinuiți și, cînd aud larma în urma lor, o iau la fugă. Căci așa s-au înțepenit apele ‚lumii ăștia: cînd stăpînul își lasă slugile flămînde, aceștia flămînzesc și bat boii stăpînului. Întâiul pogănici, Ilie, șade pe ceglău, eu picioarele pe loitră, cu biciul după gît. E un țăran voinic, o mîndrețe de fecior: înalț, spătos, cu niște degete la mîni groase cît codoriștea de la bici. Dacă hainele murdare și toată ținuta neîngrijită nu l-ar pune în rîndul săracilor, l-ai putea lua drept un fecior de gazdă mare. Își lasă boii în mersul lor, se uită unde cerul atinge pămîntul și cîntă în ritmul legănat al carului. Ceilalți doi, Nicolae și Martac, șed jos, pe leasa carului, copilărește. Seamănă ca doi frați gemeni: poartă căciuli albe, doareci vechi, sparți în genunchi. Ei n-au nimic pe suflet nici o greutate nu-i apasă, nici un chin nu-i roade, și de aceea nu cîntă. Cum stau cu picioarele întinse, pline de noroi uscat, îi prinde frigul. Cel din carul din mijloc cugetă: „Nu e mult pînă ninge”, și își vîră un pidor sub el. Martac, în carul din urmă, uitîndu-se spre cer, se gîndește: „Pe muntele Neteda a căzut omătul. Nu mai are multe pînă ajunge pe aici. Ar trebui să-mi cumpăr opinci.” Lui Nicolae i-e frig la piciorul rămas afară și-l freacă să mai umble sîngele. „Bine mai era să nu fi murit porcul, se gîndește el. Îmi cumpăram opinci, cumpăram încălțăminte și nevestei, și copiilor. De la curte nu e nici o nădejde.” „De la curte, numai oase zdrobite, se gîndește Martac. Vai de bietul Dumitru! A murit la marginea drumului, ca un hoț, fără popă, fără lumînare.” Înfricoșați, cei doi pogănici își pun acum stavilă gîndurilor. În carul din frunte Ilie cîntă de umple valea: „Cine n-are noroc n-are De cum naște pînă moare” … Carele neunse scîrțăie, zocnesc în ogășii și gropi. Boii trag încet, cosind larg din picioarele dinapoi. Drumul trece pe sub sălcii ale căror crengi ating uneori pămîntul; cei din car își țin căciulele. Înspre deal soarele slăbește e tot mai alb, mai rece, împrăștiindu-se într-un nor de negură vătuită. Peste drum trece un iepure. Martac strigă: – Uha, măăă! Primde-l, mă … Dealul îi răspunde, îngînîndu-l. Iepurele o ia pe coastă în sus. Dar după o fugă bună, văzînd că nimeni nu se ia după el, se oprește, se uită înapoi și se scarpină cu un picior după ureche. Peste cîtva timp se lasă liniștea rece de dinaintea serii. Ilie cîntă: „Necăjit ca mine nu-i. Numai puiul cucului” … Pe cei doi pogănici din carele din urmă îi cuprinde frigul și urîtul. Se dau jos. Ca să se dezmorțească, strigă fiecare la boi, pocnesc din biciuri. – Cîntă Ilie ca turtureaua, zice unul. – I-i greu omului. Tu nu știi ce e aceea: să ai pe cineva dragă și să ți-o ia altul în ajunul ospățului! E mai rău decît dacă ai îngropa-o … Martac îndeamnă boii. El e neînsurat. Un bulgăre de om, care s-a strecurat tăcut printre rîndurile de fete de seama lui. Acum, holtei îmbătrînit, lucră pentru casa tatălui său, beteag. – Ba să zici mai bine că nu e om. Ce cîștigă el că o jelește ca pe o moartă? În vreme ce ea s-o fi împăcat cum a putut cu husarul ei. Nu- zic eu că ea s-a dus de bunăvoie — știe tot satul — dar am auzit că acum se simte bine. Eu îl păzeam o dată, cînd se întorcea din Turda, știi colea, la Cobor, unde nu te vede numai pasărea și Dumnezeu de sus, și numai una îi dam cu o furcă. Numai una. — Lesne de zis. Apoi unde-ți afli loc pe pămînt? Nu vezi tu că ei sunt stăpînii și noi slugile? – De asta nu mă temeam eu. Îmi luam lancea subsuoară, și pe-aci ți-e drumul. Codrii sunt destui, și necăjiți ca mine încă se mai găseau. – Ție ți-e ușor. N-ai nevastă, n-ai copii. Ești cu casa în spate, ca melcul. Tăcură și se retraseră fiecare la carul lui, căci șe apropiau de lacurile unde erau femeile la scos de cînepă. Aci mișunau slugile și uneltele domnești. Vorba îndrăzneață se putea plăti scump. Opriră oarele lîngă grămezile de cînepă. — Gata, tu? întreabă Mantac pe femei. – Gata, arde-ar să ardă, că aici ne îngheață Dumnezeu! … Șaizeci de femei stăteau. Înșiruite în apă Desprindeau cînepă topită din șiragurile acoperite cu glii, priponite cu pari de fundul lacului, să nu le ducă apa dacă s-ar fi rupt astupăturile. Cele de la mijloc, intrate în apă pînă la brîu, treceau cînepă din mînă în mînă celor de la margini, unde apa era mai limpede din cauza ierburilor și unde cînepă, cu amândouă mînile, o loveau de apă cu toată puterea, apoi o treceau printr-o parte și, după ce o ridicau deasupra capului, iar o izbeau de apă. Cîteodată se întâmpla că femeile se stropeau în ochi. Atunci își vărsau una împotriva alteia tot amarul sufletului lor chinuit. Pe malul apei zgribuleau cîrduri de copii. Cei mai mari erau uzi și ei pînă la piele, căci puneau cânepa popii să se scurgă. Ceilalți, sătui de joacă, stăiteau pe mal, lîngă apă, zgribulind de frig și chemîndu-și mamele. Din vreme în vreme, ieșea cîte o femeie din apă, cu hainele prinse de trup și fața stropită de apa murdară. Se apleca asupra coveții în care plîngea copilul mic. Sînul ud și strîns de frig mirosea a cînepă topită, a mîl și a apă stătută. Copilul îl lua în gură, îl lăsa și se uita în ochii mamei plîngînd. Parcă ar fi vrut să întrebe: „Mamă, de ce ți-e sînul ud, de ce-ți tremură trupul?” Femeia, străbătută de fiorul rece al vîntului, se supără: – Suge odată, că aici te las! Acum i se părea că în apă e mult mai cald decît afară. Copilașul își freca ochii cu mînuța uscată și cu întreruperi și plîns se apuca de supt. La răstimpuri ieșeau din apă femei în vîrstă, cu trupuri istovite, pe a căror picioare se vedeau vinele groase ca degetul, ieșeau încet și se așezau istovite pe pămîntul rece. – Vai, nu mai pot! Mor… Dar zbirii curții, îmbrăcați în blănuri, le îmboldeau cu piciorul în apă, zicîndu-le: „La lucru, că nu mergeți acasă pînă nu isprăviți”. Femeile loveau întruna apa, vorbeau cu copiii pe țărm. Cîte o fată mare îmbătrînită cînta. Și cîntecul ena subțire-tremurâtor, de parcă sta să se rupă din clipă în clipă. Încerca să se urce în slavă, dar cădea mereu, și plutea între cer și pămînt, ca sufletul pribeag al unui om rămas neîngropat. Între vorbe aspre, croncănit de corbi, lopăit de cînepă și plînset de copil care îngheață, fetele cîntau despre toamna care despoaie codrul de frunza verde, despre ciocîrlia sortită de Dumnezeu să tot cînte în pustiu. Cîntau despre un voinic ce răsare din desișul codrului, ia o fată de mijloc, o urcă pe cal și fuge cu ea în lume… Cîntau reaua orînduială a lumii ășitia, împărțite în bogați și săraci, în stăpîni și slugi. În unguri și români. Cîntau ceva despre o dreptate care va să vie… Loveau într-uma apa cu cînepa, vorbeau cîteva clipe, și iarăși cîntecul se înălța deasupra lacurilor în cerul plumburiu de toamnă tîrzie… IV [ modifică ] Un nebun a aruncat undeva o piatră în mare. Și apa din jur a prins a clocoti. Valurile, slabe la început, de-abia se zăreau; cînd au ajuns la marginile împărăției zburdau către cer, rostogolindu-se cotropitoare peste liniștea de totdeauna a lumii. Cică Împăratul i-a dat slobozenie lui Horia să isprăvească el cum o ști cu domnii. Asta era piatra. Printre poporul oropsit, care tot mai asculta de stăpîni, răbda foamea și bătăile, vestea a alergat cu sute de kilometri, schimbîndu-se în mii de chipuri, de la sat la sat și de la om la om. Se spunea, că pămîntul ăsta e al românilor, că ungurii au venit tîrziu aici și ne-au luat țara cu puterea. Dar acum s-a isprăvit cu ei… S-a săturat și Dumnezeu de blăstămățiile ce le fac pe seama bieților iobagi. În scurtă vreme li se va găta domnia. Va veni Horia cu oaste mare, din porunca împăratului. Vine cu trei steaguri, fiecare avînd în vîrf cîte un bumb de aur. Cătanele au pajuri de aramă, țundre negre și ciorapi albi de mătasă. În fruntea lor stă fratele împăratului, cu care a vorbit cutare din cutare sat. Călărește pe un cal alb cu cap de bou și spune că nu mai sunt domni. El mai are o treabă pentru care întîrzie: pînă taie grăsunii cei mari din Turda, apoi pornește pe Arieș în sus. Pînă atundi să meargă românii înainte și să tragă clopotele în dungă, să omoare pe domni, că vine și el după ce îi vor fi pregătit calea. El are o cruce mare pe piept și o să împartă pămîniturile la iobagi. Are atîtea cătane cu el, de, cînd le vezi, crezi că se întunecă cerul. Toată lumea să sară și să ajute la stingerea domnilor. Iar cine nu va ajuta isă fie legat în casă împreună cu nevasta și copiii și să se aprindă casa pe el. V [ modifică ] Stăpînii pământului s-au adunat la sfat în a doua sîmbătă a lunii. După o masă îmbelșugată, spre cinstea baronesei, care n-a dat de loc pe la bucătărie, precum și a baronului, căci — zic tot oaspeții — lui i se datoresc vînaturile cele alese, pastorul calvin Toháti, paterul catolic Dávid, un omuleț gras, cu capul rotund și fața lucitoare, de parcă veșnic se topește și curge săul de pe ea, dascălul reformat și căsenii au trecut în salonul cel mare, urmăriți de sticlele cu felurite vinuri, în așteptarea cafelelor. O dată cu bărbații a venit și baroneasa Ervinia, o damă mai înaltă cu două palme decît soțul ei, micul și neastâmpăratul Toroczkay. Blondă, cu gîftul lung și nas de pasăre, împreună cu cele două fiice, care încearcă aici, la țară, practica conversației cu bărbații, s-a așezat la un loc și face pasiențe. Bătrînul baron Toroczkay Geza, tatăl stăpînului de azi, pe care traiul bun și viața fără griji îl țin încă verde, deși vinul mult îl face să dea mereu din cap, ca o jucărie stricată, s-a așeaat în fruntea salonului pe un fotoliu vechi de stejar, sub stema familiei, și fumează dintr-o pipă mare, cu ciutura de un cot. Alături, cuibărit într-un fotoliu, fumează tot din pipă, numai că a lui are ciutura mai sourtă, cum se și cuvine după rang și după bătrînețe, pastorul calvin, adevărat maghiar, cu gîtul gros, ochi mici, dinți puternici, lați și o frunte mică, împădurită pînă la ochi cu un păr roșcovan, creț. Rîde enorm și vorbește tare, căscînd o gură mare, băloasă de pește de baltă bine hrănit. Baroneasa face pasiențe la o masă rotundă, și cele două fete stau una de-a dreapta și alta de-a stingă, privind-o. Una spune că o să iasă cartea, cealaltă că nu o să-i iasă. Baronul s-a așezat singur la o masă, cît mai departe de prea-iubita soție. Vorbește singur, căci nimeni n-are aerul că-l ascultă, își toarnă vin, bea, iar își toarnă, strigă „vivat” și bea din nou, trăgînd cu ochiul spre locul unde e soția lui. Paterul Dávid și dascălul reformat s-au retras lîngă o fereastră care dă spre răsărit. Stînd cu spatele spre sală, vorbesc încet și privesc afară. În fața castelului e o terasă mică, cu rondouri, cactuși uriași, brazi tuia, și la mijloc un chioșc, unde boierii stau în serile senine de vară și ascultă privighetorile din parc. Dincolo de terasă, vreo doi metri mai jos, începe curtea găzdăcească, cu grajduri, cămări, a celor cîțiva soldați aduși de la județ. Căci baronul, mare vînător, e și președintele ligii de apărare a nobilimei din județul Turda. Mai departe, în dosul unor ulmi uriași, se vede zidul înalt care înconjoară castelul, iar spre stânga de tot abia se zăreșite unul din cele două turnulețe de la- poarta principală. Curtea forfotă de lume: iobagii din patru sate au venit după premîndă. Între ei sunt cîțiva bătrîni, cari stau mai pe de lături; unii șed pe vreo grindă ori pe ce le iasă în cale. Sunt și cîțiva copilandri. Femei, afară de nevasta lui Dumitru și alte vreo două, care n-au pe cine trimite după premîndă, nu mai sunt, căci e sîmbătă seara, cînd au slobozenie și trebuie să-și pună fiecare în rînd casa, copiii. Grosul îl alcătuiesc bărbații. Poartă opinci din piele de porc, după mulți curg obielele; unii sunt chiar desculți. Au haine de pănură, dar sunt murdare de truda necurmată, pline de tină, căci femeile, la lucru toată săptămîna, în rînd cu bărbații, n-au avut răgaz să-i spele, să coasă petecile. Unii sunt obosiți și storși de orice vlagă. Printre ei se găsesc și mulți bărbați voinici ca brazii. Vorbesc strînși în grupuri, proptindu-se în bîte lungi, în furci, sape și alte unelte, căci unii au venit aici de-a dreptul de la cîmp. La cămări împărțeala merge încet; se aud într-acolo vorbe tari, zarvă, foc de nemulțumire. Pesemne Joska iară nu umple măsurile după lege și după cuviință. Cei doi oaspeți din salon, de sus, pastorul Dávid și dascălul reformat, se uită la grupurile de țărani, înțeleg zarva și își curmă discuția, întorcîndu-se spre sală. – Mulți valahi mai sunt pe lume, Doamne! zice paterul Dávid. – Asta a făcut-o Dumnezeu pentru binele poporului maghiar, ca să aibă mai mulți robi, răspunse pastorul calvin, scoțîndu-și pipa din gură. – Ar fi preferabil să aibă cît mai puțin bine din ăsta. – Haideți mai aproape, zice baronul, turnîndu-le în pahare. Beți, să prindeți duh! Vivat! Bea, popă, și tu, calvin de la Geneva, cu barba îrncîrligată și cu o ciupercă neagră în cap. Beți și să vorbim serios. Baronul golește paharul pînă la fund, îl pune pe masă cu zgomot și, lăsîndu-se în fotoliu, suspină adînc: Eu totdeauna am susținut că împăratul e un măgar. Nu cunoaște poporul maghiar și nu-i prețuiește îndeajuns calitățile nobile. Noi l-am slujit și-l mai slujim. La ce trebuia să-i mai angajeze pe valahi cătane? Ce idee: valahii cătane! De ce nu i-a angajat mai bine pe țigani. Cel puțin ăștia se pricep să lucre fierul… – Să vedeți numai, își scoase iar calvinul pipa, că ideea asta nu e tocmai așa de rea precum se pare. Căci punînd pușca în mîna valahilor, la întîia salvă pe care o vor trage au să moară de frică cincizeci din o sută. Oaspeții și una din fetele baronului, cea mai mică,zîmbiră. Dascălul, înalt, cu gîtul lung și păr puțin pe cap, cuteză să intre și el în vorbă: – Ar fi prea mulți dintr-o dată. Cine ar mai cultiva moșiile ungurești? Măria-sa baronul binevoi să-i ia în seamă părerea. – Asta e drept. Numai cîte unul omor din cînd în cînd, și îmi rămîne un plug fără conducător. – Bine că mi-ai adus aminte, se amestecă în vorbă baroneasa, urmîndu-și pasiențele. A fost azi aci femeia unui oarecare Dumitru. A cerut s-o lași să locuiască în casă pînă la primăvară. Am trimis-o la administrator. Dar, închipuițivă ce îndrăzneală, a avut pretenția să vorbească chiar cu mine. Ceea ce eu, firește, n-am îngăduit. Anul ăsta iobagii sunt mai îndrăzneți. – Și de ce n-ați primit-o, gentilă doamnă? întrebă pastorul Toháti. Baroneasa își ridică o clipă ochii de pe cărți. Văzu că pastorul a pus întrebarea zîmbind, și baroneasa lăsă loc femeii dintrînsa. – Oamenii ăștia, valahii, au ceva sălbatic, înspăimîntător în privire și în toată ținuia lor. Par veșnic rupți de foame. Cînd se uită la tine crezi că vreau să te farmece. – O adevărată calvină nu trebuie să se teamă de farmece. – Vezi că eu m-am născut catolică. – Cu atît mai puțin, adaugă paterul Dávid. Discuția se stinse. Bătrînul baron da mereu din cap. În odaie intrau umbrele. Se auzeau tot mai dese, mai puternice ecouri din gălăgia de afară. – Valahii sunt un popor primitiv, incapabili de a învăța ceva, și cînd împăratul le dă drepturi, îi lasă să-și facă școli, face o mare prostie în paguba națiunii maghiare, își reluă baronul ideea. – Toate sunt bune, zise paterul Dávid, strivindu-și țigara, dar eu cred că n-ar strica dacă ați mai aduce din Turda vreo douăzeci de husari. În calitatea domniei voastre de președinte al nobilimii, vă e ușor. Spiritele sunt agitate, și Doamne ferește de o revoltă a flămînzilor ăstora! Ar trece peste noi ca un uragan. – Cine să se revolte? – Cum cine? Valahii, iobagii de aci, din Țigăreni, din Beiu și din celelalte sate de pe moșiile domniei voastre. La munte se văd noaptea focuri. Circulă zvonul că în curînd va veni răsturnarea rînduielii de acum, că Horia s-a întors de la împăratul cu o anumită poruncă. – Cum, cinstite părinte? întrebă baronul, privindu-l atent, dumneata crezi serios într-o revoluție valahă? – Absolut serios. Baronul încercă să se ridice, dar recăzu în fotoliu, hohotind de rîs și lovindu-se cu mîinile peste genunchi. Se lăsă apoi pe spate, urmînd să rîdă pînă se înecă, și tușind se mai liniști. – Asta e bună, zău. Să se revolte valahii… ha … ha … – Elemér, îl apostrofă baroneasa mustrător. Baronul izbucni iar: – Iartă-imă, părinte, dar ești așa de bun de glume, știi că această față a firii dumitale nu ți-o cunoșteam. Baronul ridică paharul să bea în sănătatea paterului, dar în drum spre gură izbucni iarăși în rîs și îl puse pe masă, vărsîndu-l pe jumătate. – Asta e bună! Am s-o spun guvernatorului la balul din toamnă. Meriți o decorație, părinte. Și ți-o garantez eu. Ceilalți se veseleau, fiecare după cum îi era firea și după cum era de îndatorat stăpînului. Paterul Dávid nu se molipsi de veselia lor. – Eu cunosc poporul. Sunt de mult aici. Niciodată n-am văzut oamenii atît de agitați. Nu mai departe: azi, cînd am trecut cu trăsura prin Beiu, i-am auzit strigînd în urmă: „Mereți, mereți și mîncați bine, să vă îngrășați, că în curînd o să vă scoată Horia untura”. – Iubite prietene, îi zise baronul serios, cred că ai adormit cu capul în vreo carte și ai visat ceva despre o revoluție valahă. Se poate, cum ești dumneata, om de carte. Altfel nu-mi pot explica aceste idei… Baronul își isprăvi fraza cu un gest în dreptul capului. – Vorbești de revoluția iepurilor, intră în discuție pastorul calvin. – Cînd sunt mulți și înfometați, și iepurii au curaj. Baronul băuse cam mult și se înfurie. – Ce tot vorbești de revoluție valahă? Asta e curată prostie. Crezi că au ăștia curajul să ridice mîna asupra stăpînitorilor? Ia să văd eu pe valahul ăla. Poți lua o sută de inși și să-i omori rînd pe rînd, nu vor scoate o vorbă. Chiar dacă ar fi de față numai călăul. Să-i crezi capabili de revoluție, înseamnă ori să nu-i cunoști, ori să fii nebun. – Totuși, mai cereți niște husari de la județ. Dacă nu de alta, cel puțin de fudulie, pentru domnia voastră; tot nu vi se refuză nimic. Baronul își pierdu răbdarea. Sări drept în picioare, și luînd de braț pe paterul Dávid, îl duse la fereastra dinspre curte. – Vezi-i? întrebă el, arătîndu-i iobăgimea de afară. Cîți sunt? – Nu i-am numărat. Vor fi vreo sută de inși. – Diminuezi numărul ca să-ți pregătești dreptatea. N-are importanță, n-o s-o ai. Atîția valahi îmi ajung pentru a-ți face dovada vitejiei lor. Ei bine, dacă în fața acestei sute de valahi aș ieși eu, baronul Toroczkay, și aș omorî unul după altul zece dintr-înșii, n-ar zice nici cîr. Totuși, ca să-ți arăt ce le plătește curajul și să te vindec de frica lor, voi trimite trei husari cu biciuri să-i alunge. Și vei vedea cum vor fugi, strivindu-se la ieșire. Ține minte că au venit după plata muncii lor, după dreptul lor, că sunt flămînzi, ei și puii lor. – Nu-mi vine să cred. – Ai s-o vezi îndată, suflet necredincios ce ești. Dacă n-ai fi popă, te-am scoate dintre maghiari. Dai dovadă de prea multă slăbiciune. Cu pasul larg și demn, baronul părăsi odaia. Paterul Dávid se uită gînditor la iobăgimea din curte. Oamenii se mai răriseră, plecaseră bătrînii și tinerimea. Bărbații stăteau tot în grupuri, ca mai înainte, și se uitau înspre castel. Parcă despre el vorbeau. „La urma urmei, ceea ce spune baronul dovedește o virtute: sunt slugi bune”, se gîndi paterul. Apoi se întoarse cu fața spre sală. În aceeași clipă intră baronul. – Noi o să ședem și o să bem, iar tu, necredinciosule pater, stai și te uită afară, de vezi cum numai trei husari unguri vor mătura din curtea mea o sută de valahi. Unguri neînarmați; numai cu biciuri, că dacă i-aș trimite cu puști… – Ai făcut bine că nu i-ai lăsat pe husari să-și ia puștile; se mai întîmpla cine știe ce… interveni glumind pastorul calvin. Baronul rîse. Zîmbi și baroneasa și cele două fete ale ei. – Cum am zis, drept pedeapsă, vei sta la fereastră și nu vei bea în rîndul ăsta. Iar noi stăm aici, la masă, și bem pentru prostul împărat, pentru … pentru… – Pentru vitejii paterului Dávid, îl completă baroneasa. – Bravo! Vivat! – Eu beau pentru gentila doamnă baroneasă. Cea mai spirituală femeie din Ardeal. Paterul rămase la fereastră. Ceilalți vorbeau tare, beau, silindu-se să nu pară că sunt atenți la ceea ce se întâmplă în curte. Dar se surprindeau unii pe alții aruncînd priviri iscoditoare spre geam, ascultând zgomotul de afară. Se auzi mai întâi un urlet prelung, urmat de o întreită, cumplită înjurătură ungurească. Erau husarii, care, călări, dau năvală asupra mulțimii. Apoi izbucniri de spaimă, tropot, vuiet, învălmășeală. – Povestește-ne și nouă cum se poartă vitejii dumitale valahi, întrebă baronul. Paterul nu răspunse. Cu spatele spre sală, se ținea cu mîinile de pervazul ferestrei, ca și cum cineva l-ar fi zgîlțăit din toate puterile. O dată scoase un „ah” și fu gata să se desprindă de fereastră și să cadă. Cei din odaie amuțiră. Fetele stăteau lipite de mama lor. Un strigăt cumplit se izbi de geamuri, ca o pasăre moartă. Apoi încă unul. – Elemer, de ce faci asemenea lucruri? Te-am mai rugat să nu mai omori valahi. Îi visez mereu, zise baroneasa, care abia acum simțea seriozitatea situației. Paterul văzu zvârcolirea mulțimii de afară la apariția husarilor; văzu cum iobagii se retrag spre poartă, galta s-o ia la sănătoasa, îi trecu chiar prin minte că baronul va avea dreptate. Dar atunci un husar plesnindu-l pe un creștin cu biciul în față — paterul recunoscu pe Ilie — acesta scoase o secere și sărind asupra husarului, într-o clipă îi tăie gîtul. Cel de al doilea fu luat de pe cal de un grup de țărani și lovit cu o sapă în cap, iar celui din urmă, după ce fu răsturnat cu cal cu tot, căruia i se aruncase o rudiță între picioare, pe cînd fugea i se împlîntă în piept o furcă de fier. Strigătul lui se lovise de geam. Apoi zgomotul pașilor celor care fugeau pe poartă nu se mai auzi. La minuita a patra în casă era liniște deplină. Cei din odaie erau gata să dea năvală la fereastră. Baronul, cu mîinile întinse, îi oprea. – Stați! Am zis cinci minute. Nu călcați cuvîntul. Unul… doi… trei… Se coborîse din tronu-i pînă și bătrînul baron surd, care nu spusese o vorbă pînă acum. – Cincizeci și patru … cinci … șase … șapte… opt… nouă… șaizeci! … număra baronul. … Cei trei husari zăceau la pămînt. Unul cu capul desprins de trup. Cel cu furca în piept se mai zbătea. Caii, împrăștiați prin curii, ciuguleau frunze uscate, întorcîndu-se din cînd în cînd cu capul spre trupurile husarilor… … Stînd în picioare, alături de baron, pastorului Toháti îi curgea din gură un fir lung de salivă, care ajungea pînă la podea. Capul bătrînului baron se mișca tot mai tare, ca o jucărie stricată și poznașă. Alături, paterul David … zîmbea … VI [ modifică ] Popa Costan nu făcu slujbă duminecă. Ca de obicei în zilele din urmă: era plecat. Preoteasa, o femeie zdravănă, cu obrajii plini, stînd pe la răsăritul soarelui cu copilul în brațe, la gard, îi răspunse aspru lui Martac, care venise s-o întrebe unde e popa: – Ce tot întrebați?! E după lemne. Flăcăul se duse mormăind, nedîndu-i crezare. Pe drum îi ieșiră oamenii înainte, întrebîndu-l dacă s-a întors popa. – Nu s-a întors. – Nu? Fără popă oamenii erau ca fără mîna dreaptă. Mai ales acum. Iobagii care fuseseră sîmbătă la castel își petrecuseră noaptea în pădure. Copiii și soțiile trăiseră o zi ca înaintea spînzurătorii. Dintr-o clipă într-alta așteptau să-i calce oamenii curții. Noaptea de sîmbătă spre duminecă nu se întîmplă nimic. Dumineca se scurse chinuitor de lungă. Spre mirarea tuturor, sosi și lunea tot cu pace. Iobagii cari nu fuseseră la curte sîmbătă se prezentară la lucru. Și aflară porțile castelului închise, păziite strașnic de soldați înarmați, ca în vreme de război. Bătură în poartă: – Deschideți, am venit la lucru. Soldatul din tumul de lîngă poartă își scoase capul afară. – Cărați-vă acasă și așteptați! Veți vedea voi! Oamenii se uitară unii la alții, înfricoșîndu-se. – Ce-o fi și asta? … – Ce se coace înlăuntru nu e spre binele nostru. – Hm… Soldatul, văzîrtdu-i că stau în cumpănă, se răsti la ei: – Încă nu v-ați dus? Așteptați pînă vin husarii de la Turda să vă scoată cu picioarele înainte. Oamenii se împrăștiară. Un copilandru o luă la fugă prin sat, strigînd cît îl ținea gura: – Vin husarii! Țăranii ieșeau pe la porți. Dar nimeni n-apucă să-l oprească, căci copilul fugea înainte pînă afară din sat, unde locuiau ei. Satul începu să fiarbă, să se neliniștească. Ludovica lui Puia, stînd și ea, ca și alte femei, pe la porți, se uita alungul drumului. Era cu năframa trasă pe ochi, necăjită pe bărbat și pe toată lumea, care, credea ea, de la o vreme încoace merge tot cu înaintea înapoi. Văzînd pe unul din cei ce se întorceau de la castel, îl întrebă răstită: – Dar tu de unde știi că vor veni cătanele? – Au spus amu ăia de la poartă. De aceea nu s-au mișcat ieri de loc, că așteaptă să le vie un regiment de cătane. Apoi înconjoară satul și îi dau foc din patru părți. Asta nu o mai spuseseră cătanele. O brodise cineva, și vorba trecuse de la unul la altul. Ludovica se întoarse spre casă. Trîndosu, bărbatul ei, un om voinic cu o claie enormă de păr netuns pe cap, căci venea iarna și părul îi ținea de cald, ședea pe pragul tinzii, trudindu-se să pună o coasă într-o coadă de sapă. El nu era dintre aceia care fuseseră sîmbătă la curte, dar nici nu se dusese azi-dimineață la lucru, o dată cu fricoșii. Își făcuse socoteala bine: cei de la curte nu vor primi pe nimeni la lucru pînă cînd nu. Îi vor prinde pe ăștia care au omorît husarii. Se vor fi gîndit și ei: „Sîmbătă iobagii au omorît cîțiva husari, te pomenești că luni sar la grumazul baronului!” – Vine un reghiment de husari, îl vesti femeia. – Drumu-i slobod. Du-te numai și le spune să aștepte un pic, că nu Le pot ieși înainte pînă nu îmi gat lancea. Tot n-ai nici o treabă. – Măi omule, ori tu ești nebun, ori mie mi s-a stricat capul. Că nu mai înțeleg nimic. Pot veni peste noi dintr-o minută într-alta să ne prăpădească, și tu stai ca în ziua de Paști… – Dacă ai zis că ți s-a stricat capul, apoi asta trebuie să fie. – Măi omule, tu știi ceva și mie nu-mi spui. – Dacă vi s-ar spune vouă, muierilor, tot ce se petreee în lume, ar fi vai de eapul nostru. Dar, pînă una-alta, ia dă-ne mai bine ceva de mîncare. În tindă Ludovica își văzu băiatul, pe Pavel, cioplind o măciucă. – Uite și pe ăsta! Ce faci, mă? – Măciucă, să toropesc cîțiva husari. Femeia, înfuriată împotriva bărbatului, sări asupra copilului, lovindu-l cu palma peste spaite: – Na husairi, dragul mamii! Uite! Îți mai dau, dacă-ți trebuie… Copilul, la început mirat, se uită nedumerit, apoi, cînd durerea îl răzbi, o luă la fugă. – Îți dau eu! îi strigă din urmă femeia. Nu-i destul că a înnebunit tat’to, îți mai faci și tu de cap. Să vă spună cineva la curte și să vă bată pînă nu îți mai fi oameni! Apoi lucră, femeie, lucră și ține chilavi la casă!… – Și așa spui tu că ne ții pe toți în spate… Îi spuse bărbatul, parcă cu atît mai vesel cu cît femeia era mai supărată. – Eu, eu vă țin. Dacă vrei să ți-o spun, ți-o spun verde. Femeia intră în casă, ieși afară, iar intră și iar ieși, de data asta cu o oală goală în mînă. O luase numai de formă, ca să aibă cu ce își face treabă, pe la vecine. Cînd bărbatul o văzu la poartă, îi strigă: – Unde te duci așa gătată? Femeia nu răspunse. Ducîndu-se la Butuza, un văr de al ei, îl găsi bătîndu-și sapa. – Ce-i cu voi? Al meu își face lance. Tu văd că-ți bați sapa, de crezi că te zorește cucuruzul. Ce-i cu lumea asta? Pe bătrînul Muscanu l-am văzut dregîndu-și îmblăciii. Sîmbătă ați omorît cătanele baronului, ce nu s-a mai întîmplat de cînd e lumea. Și voi stați cu mînile în sîn. Ba al meu rîde, de gîndești că mîine se însoară! … Butuza își ridică capul și se opri din bătut: – Tu n-ai auzit porunca lui Horia, pe care a cetit-o popa la biserică și care sună așa: să se scoale tot natul, ca să-i stîngă pe domni. Cine nu se va scula va fi legat în casă cu copiii și vor aprinde casa pe el. – De asta am auzit eu. Dar, să vă spun drept, eu nu cred prea mult nici în popa Costan și nici în oamenii cu cari umblă el. De Horia nu zic nimic, că nu-l cunosc, dar ăsta, Cloșca, cum îi zice lumea, nu mi-e la inimă: e, mic, vorbește din vîrful limbii și are niște ochi oa de veveriță.. E om rău, însemnat de Dumnezeu. – Apoi, voi, muierile, credeți numai în bărbații mari, care pot trage în locul unui bou. Dar mintea mare a dat-o Dumnezeu de multe ori cui nu te aștepți. Ioan Oargă ori Cloșca, cum îi zici tu, e ori cu minte mare. Și Horia ascultă de el cîteodată. – Eu aș zice, măi omule, să ședeți pe fundul cioarecilor și să vă vedeți de necazurile voastre. Că lucrurile se vor răsturna tot în capul celor mai slabi. Dar popa unde-i? – Popa Costan! Asta e omul nostru, săracul! A pleoat de sîmbătă noaptea de strajă la podul de peste Arieș. A dat ei cu socoteala, om ou minte ce e, că pe acolo trebuie să meargă slugile grofului la Turda după ‚husari. Popa, cu alți cîțiva, i-a și întîlnit și i-a pus să vadă cum știu ungurii înota. Amu baronul poate să tot aștepte ajutoare. De cumva nu îi vor trimite de pe lumea cealaltă… Femeia rămase pe gînduri. Apoi zise: – Ce aveți de gînd să faceți? – Ce vom putea. Numai să vină popa cu cocanii, beienii și ceilalți, apoi vom vedea. – Popa se vede că în dîra asta umblă. – Doar e omul satului, și nu s-a dus să-l pună vlădică. Femeia ar fi vrut să mai întrebe una alta, dar omul se apucă iar să-si bată sapa și nu se mai auzi nimic. Cînd se risipi toată negura de peste sat, lăsînd în urmă casele, pomii desfrunziți și totul ud ca după ploaie, se ivi în deal, la un stat de om de la pămînt, o pată mare roșietică. Se părea că cineva a vărsat vopsea pe partea de răsărit a cerului și, neștiind cum s-o acopere mai repede, a aruncat peste ea un strat gros de făină. Pe o culme de deal mai plutea un nor gros, ca o oaie albă ce atinge pămîntul cu foalele. La castelul baronului Toroczkay era liniște, o liniște înspăimîntătoare, ca în adîncul unei peșteri. Porțile erau păzite strașnic, ușile încuiate, și în afară de paznicii tăcuți, care se preumblau cinci pași înainte și cinci pași înapoi, în dosul porților nu se mai vedea nici picior de om. Porunca era ca fiecare șpan, slugă ori slujnică de națiune maghiară să stea la postul lui. Valahii fură dați afară din curte, spunîndu-li-se că n-au de lucru. Oamenii la început rămăseseră tare nedumeriți, apoi bucuroși că au scăpat de corvoadă, se duse fiecare unde îl tăia capul și îl trăgea inima. În sat era de asemeni liniște. O liniște amenințătoare, în care se părea că se ridică mii de capete cu tot atîția ochi poftitori, care se uită spre vechiul colos al castelului. Deodată, cînd nu se aștepta nimeni, cineva începu să tragă clopotele-n dungă. Sunetul ascuțit, crăpat, gîtuit parcă , de o mînă noduroasă, părea o cobe care țipă peste sat în zi de mare primejdie. Apoi Martac începu să strige peste sat din deal: – Vin! Vin amu! – Vin! strigă altul din altă parte a satului. – Vin oamenii lui Horia. – E cu ei și fratele împăratului. – Vine împăratul cu Horia! Cînd primele valuri ale răzvrătiților din satele vecine se iviră în culmea dealurilor, satul hohoti de un chiot cumplit. Ana lui Dumitru, în ușa poieții lui Zaharia, unde se aciuiase cu copiii după ce o dăduseră afară din casa baronului, ieși afară și se uită cu tristețe spre ei. Ținea în brațe copilul cel mic, care era bolnav. Îl înțărcase demult, dar acum, fiindcă n-avea ce-i da de mîncare, încerca să-l înșele dîndu-i să sugă. Copilul nu găsea nici o picătură de lapte și plîngea. Plîngea și Ana. Ea nu știa nimic de porunca lui Horia, de umbletul popii. Un singur lucru o interesa mai mult decît orice pe lume: ce să deie de mîncare copiilor. De aceea nici nu prea fu mișcată de strigătul celor de pe dealuri. Ieșiseră din poiată și ceilalți copii și se înșiruiră alături, uitîndu-se spre dealurile din față. „Vin ungurii pe noi. Vin să ne omoare”, îi trecu un gînd prin minte. Buzele i se strîmbară a amărăciune și deznădejde: „De ar veni mai curînd.” Oamenii de pe dealuri coborau spre sat, rostogolindu-se la vale prin curți, săreau garduri și pîrleazuri, ca să scurteze drumul, se războiau amarnic cu cîinii. Sătenii ieșeau la porți, fiecare cu ce-i cădea mai repede în mînă: sapa ori securea. Bătrînii își luau îmblăciii. Ana văzu pe Vlădosu cum se tîrăște cu pidoarele lui strîmbe ca să le iasă în cale și ii veni să rîdă de neputința și de truda omului. Mai ales că omul luase, cine știe de unde, o jumătate de pușcă cu care da după cîini și speria copiii. În fundul grădinii lor, popa Costan se trudea să-și desprindă zeghea dintr-o tufă de spini, care nu voiau să o lase. Popa o trase cît o trase și, văzînd că nu răzbește, începu să-i care cu securea. În sfîrșit, se desprinse și, cu barba în virat, trecu pe lîngă femeie, ca alungat de duhuri. – Încotro, părinte? – Să prindem păsări. Îndată după popa, prin același loc, se iviră doi cocani — Ana îl cunoștea pe cel dlin urmă — unul cu haină popească, albă, așa cum văzuse la popa catolic cînd venea la îngroparea vreunui ungur de la curte. Celălalt purta haine românești, numai pe cap avea o ciubică în formă de plăcintă așa cum purta popa calvin. Acesta îi spuse că a venit sfîrșitul domnilor, să se bucure și ea cu tot natul. La ei au gătat cu popa calvin. Celui păpistaș i-au stricat numai biserica, căci, simțind că vin românii, și-a schimbat hainele și a fugit peste noapte. Aicum vin să dărîme castelul. Femeia încă tot nu pricepea. În sufletul ei se revărsase o apă de viață nouă și se revărsase prea multă deodată. După ce stetse cîteva clipe tremurînd, în vreme ce lacrimile îi curgeau din ochi pîrău, puse copilul jos și zise fetei mai mari: – Veronică, ai grijă de copiii. Intrați în poiată și vă acoperiți cu țolul, să nu vă fie frig. Eu merg să vă aduc de mîncare. Ceva bun, cum n-ați mîncat de cînd sunteți. – Ce ne aduci? strigă în urma ei fata. – Carne de baron, răspunse de la poartă femeia, și o luă la fugă ca să ajungă gloata. La intrarea principală a castelului, peste mulțimea oare se zvîrcolea să dărîme porțile, să sară zidurile, se vedea statura înaltă a popii Costan, se auzea glasul lui puternic: – Imprăștiați-vă în toate părțile. Înconjurați zidurile, să nu fugă pe undeva. În jurul lui erau cîțiva inși care, fără să dea cu topoarele în porți, fără să alerge prea mult, se simțea totuși că surit conducătorii. Bercea Ioan era soldat în concediu. Prin saltele pe unde trecuse valul răsculaților, își arătase biletul de învoire la vatră drept poruncă a împăratului ca să-i „stingă” pe nobili. Purta un fel de îmbrăcăminte jumătate de husar și, jumătate de cătană împărătească; drept arme avea o sabie veche. El și alți cîțiva de seama lui speriau oamenii cu comenzile nemțești; dar prin cunoștințele militare erau uneori de mare folos. Adevăratul conducător al gloatelor, acela în jurul căruia se lăsa totdeauna loc gol, era un om mic, îndesat, cu fața rotundă, plină, cu păr roșcat, ce i se lăsa în jos, pe umeri, mocănește, cu mustața brună, roșiatică. Vorbea puțin și din vîrful limbii, se ținea totdeauna drept; de departe nu l-ai fi luat cine știe cine: dar de aproape te înfricoșa ceva din ținuta lui, poate ochii mici, fioroși, ca de fiară. Era Ion Oargă din Cărpiniș, căruia oamenii îi ziceau Cloșca. El nu comanda și nu se amesteca decîlt la mare primejdie: sta deoparte cu popa și se uita la treaba celorlalți. Cînd cei din dosul zidurilor simțiră că poarta se clatină și că se sapă la rădăcina zidurilor, Primiseră la răsculați un soldat, cerînd să le arate porunca împăratului. Ion Bercea scoase biletul de concediu și trecu înainte: – Uite-o! O mare de muchii de securi, de sape, furci și tot felul de arme se iviră deodată sub nasul soldatului. Ca porunca împărătească să fie mai cu greutate, cineva din mulțime îl plesni pe soldat cu îmblăciul în cap. Acesta, rostogolindu-se la pămînt, se declară mulțumit. Tovarășii lui într-o clipă se făcură nevăzuți. Mulțimea sparse poarta, smulgînd din pămînt ușchiorii, luînd țîțînele de fier. În curte se opriră deodată, neștiind de unde să înceapă. Vreun flămînd strigă: – La cămări! Și valurile se rostogoliră într-acolo. Găsiră pe spânul Joska, cela care nu umplea măsurile și vindea în ascuns lucrurile baronului, spunînd apoi că le-au furat iobagii. Le deschise toate ușile, arătîndu-le ce e mai bun și îndemnîndu-i să înceapă întîi cu mîncarea și apoi să treacă la băutură. El se bucura „din toată inima” de venirea vremii iobagilor. Spunea că și el e român, dar s-a făcut ungur, ca să poată trăi. Burta mare, mustețile răsucite de două ori și umerii obrajilor ieșiți, ca și ochii mici, oblici îl dau de gol. N-avu vreme să se laude prea mult cu originea română, căci Trîndosu, la o strîmtoare, îi dete un ghiont în burtă, de-l făcu cîrlig: – Dă-te la o parte, jupîne, să mai încăpem și noi, ăștia mai săraci, la smîntînă. În ochii cîtorva scînteia vechea ură, adunată în ani mulți de cumplită sărăcie. – Da’ zău, bine zici, tete Trîndosule, îi sări un flăcău în ajutor, trăgînd și el un pumn zdravăn lui Joska. Ungurul, simțindu-se la strîmtoare, începu să se retragă spre ușă, încolțit din toate părțile. Popa Costan, care tocmai își pleca fruntea să vadă ce se petrece înlăuntru, îl îmboldi, aruncîndu-l iar în mijlocul mulțimii. – De ce nu te uiți, creștine, unde calci? Joska se retrase spre ușă, unde din nou avu nenorocirea să dea peste un român. – Ia-te de pe mine, spurcăciune! Acum intrară în odaie cei doi „popi”, calvinul cu tichia pastorului Toháti și cel cu felonul paterului Dávid. – Căutăm pe Joska, sireacul. Să-i plătim o datorie de demult. – Aici e puiul. – Ieși la iveală, jupîne. Că pe vremea ta erai tare sfătos, de nu mai încăpea nimeni în curte de tine. Joska simți primejdia și începu să se roage, spunînd că el nu le-a făcut nici un rău și că chiar dacă au avuit vreo supărare pe la curte, s-a întâmplat din pricina baronului și a celuilalt șpan, a lui János, care nu iubește de loc pe români. Lui totdeauna i-au fost dragi. – De dragoste te căutăm și noi, îi zise „popa” catolic, lovindu-l cu furca. Tot din dragoste ai spus baronului că tata a furat budiile cu brînză pe care le-ai vîndut pe ascuns în Turda. Celălalt, un om scurt, cu privirea întunecată și cu o tăietură mare în față, îl lovi cu săcurea. – Stați, le zise Trîndosu, întii să-l prohodiți și apoi să-i faceți facerea. – Prohodește-l, părinte Costan. – Eu nu-l prohodesc. Nu-i de legea mea. Prohodiți-l voi, al vostru e. De ce lege ești, creștine? calvin ori catolic? îl întrebă popa. Joska nu răspunse. Întins pe podea, din gură îi curgea sub cap o dîră de sînge amestecat cu salivă. – De ce lege, de ce lege!… Ce-l tot întrebați!? Parcă ar fi o sută de legi! Este o singură lege ungurească. – De una așa-i, numai vezi că au doi popi. – Dă-i dracului pe amîndoi! Noi, românii, nu avem o singură lege și doi popi? Lui Joska nu-i mai trebuiră multe muchii de secure ca să nu se mai scoale. Apoi, ca să nu se împiedice de el, îl scoaseră afară. – Săracul Joska! îl căiau cei oare treceau peste trupu-i. – Da’ ce nas strîmb are! —I l-a mîncat popa. – Ba i l-ai mîncat tu, fărtate, se răscoli cel care îi fusese popă. În gura cămării se ivi pe neașteptate Popuța, văcarul, ca de obicei cu bîta lungă, înflorită, în mînă. Cînd văzu încăperile nesfîrșite pline de slănină, coșurile cu mere, șuncile atîrnate de tavan și toată marea de bunătăți înșirate în vreo patru cămare, mari cît șurile, i se tăie răsuflarea. Se așeză moale pe cel dintîi lucru ce îi veni la îndemînă și începu să plîngă. – Doamne, zise el, cîte bunătăți pot fi pe pămîntul ăsta sărac! În jurul lui unii începură să rîdă. – Dar voi cum ați ajuns aici? întrebă el, ștergîndu-și lacrămile cu dosul mînii. – Am tot dat cu securea, bade Popuța, și ne-am pomenit aici. Înaintea lui erau înșiruite vreo patru butoaie cu unsoare. Atîta unsoare! Și el nu tăiase un porc în toți cei treizeci de ani de cînd era însurat. Era sărbătoare mare în casa lui cînd se găsea o lingură de unsoare ca să-și înșele mămăliga. Și aici era atîta! Cum ședea și se uita la unsoare, privirile îi alunecară în jos, spre opincile crăpate de secetă. Deodată sări sprinten și, punînd mîna pe gardina unui butoi, se cufundă în unsoare pînă la brîu. Și începu să joace înfuriat. – Amu, na, mîncați și vă săturați! Unsoarea sărea afară din butoi, se tăuia prin odaie, o călcau în picioare, ducînd-o în toate părțile. El însă tot mai înfuriat sărea în butoi, adăpîndu-și opincile, ștergîndu-și cu dosul mînii lacrămile și strigînd: – Amu, na, mîncați, opincilor, și vă săturați… După ce se saturară de struguri puși pe iarnă, de mere mîncate cu slănină, fără pită, și femeile de cărat pe acasă, vreo cîțiva începură să se sfătuiască în privința slăninilor… – Să le împărțim, zise unul. – Da’ ce, nu v-ați săturat? – Pe ăștia nu-i saturi cu una cu două. – Știți ce zic eu? Să le întindem colea în fața castelului, ca să ne vadă măria-sa de sus și să le împărțim cu rost și cu socoteală… – Asta e. Bine zici. – Așa să facem. – Măi oameni, gîndiți-vă întii. E spre paguba voastră. – Ce să ne mai gîndim? Ne-am gîndit destul pînă acum. Acum să se gîndească și domnii. Unii începuseră să scoată afară slăninile. Le întinseră apoi pe toate douăzeci și șapte, cîte erau, în fața castelului , în așa fel ca să se vadă de sus, și de fiecare se potrivi la lucru cîte un român. În jurul lor se adunase lume multă: femei, copii… Lor însă nu le păsa de asta. – Să trăiești, măria-ta, îl salută pe baron unul. – Ce-ți face fomeia? – Dar fetele? – Venim îndată la pețite. Gătați numai casele și mîncările. O aripă a mulțimii se abătuse pe la pivniți. Ca în toate părțile pe unde trecuseră, sparseră ușile și luară fierăria. Apoi nu se opriră la cele dintîi butoaie, care erau aproape de intrare, ci se repeziră în fund, la butoiul cel mare, un colos clădit acolo, în care ar fi putut ședea la masă douăzeci de oameni. Îl sparseră ou topoarele și începură să beie din vin, unii sorbind de-a dreptul din șivoiul care țîșnea din butoi, alții umplîndu-și căciulile, pumnii, se aplecau în genunchi și beau din pîrăul ce curgea prin mijlocul pivniții. Nefiind obișnuiți cu băutura, se îmbătară îndată. Sparseră și deteră cep tuturor butoaielor oare erau la îndemînă. Vinul inundase pivnița, trecuse de opinci, se urcase pînă la glesne. Iobagii se așezară pe butoaie. De acolo se aplecau la vinul de sub ei, beau din pumni, din pălării ori chiar din opinci. În pivniță se vedea rău; pe la intrare pătrundea o fășie slabă de lumină, care, împrăștiindu-se în pivnița mare, unde te puteai întoarce cu carul, se destrăma în întunerecul dinlăuntru. Dar iobagilor nu le trebuia lumină, le ajungea că vinul curge, că beau, cîntă și se veselesc. Afară, alții cărau grîul din hambare, unsoarea făina, merele, vitele din grajduri, oile, păsările… Ei stăteau călări pe butoaie, se împroșoau cu vin, răcneau și cîntau din toată inima. Unii plîngeau, aducîndu-și aminte de o durere veche, de pe care vinul topise pojghița. Parcă o dată cu vinul scurs din butoaie ar fi vrut să-și plîngă tot amarul sufletului lor întunecat. Niciodată, nici ei, nici moșii și strămoșii nu mîncaseră liniștiți la casa lor, neroși de gîndul că întîrzie de la plug, că dacă mîncă azi mai bine, n-o să le ajungă și mîine. La toate cinele și prînzurile au avut înaintea ochilor biciul șpanilor călăi, chipul urît al sărăciei. Toată viața lor, zi după zi, ceas după ceas, au robotit, bătuți și schingiuiți fără drepturi, fără apărare. Și acum, cînd toate bunătățile erau pe mîna lor, dăduseră drumul la butoaie, beau, plîngeau și strigau să trăiască împăratul cu fratele lui, Horea… – Veniți, măi, că sparg cășile! strigă cineva, vîrîndu-și capul pe ușa pivniței. – Să le spargă, eu nu mă duc. Dar cei din apropierea ușii ieșiră rînd pe rînd. Cela căruia nu-i venea să lase cepul și să iasă se văzu singur. Îi pieri cheful, înjură și se dete jos de pe butoi. Căzu și se rostogoli în vin, apoi începu să se cațere încet pe trepte în sus, dibuind tărîmul de deasupra. Rebelii erau în bucătărie, pe unde sperau să intre mai ușor în castel. Aflară acolo pe Juliska, o unguroaică tînără și frumoasă, cu pielea albă și moale. Văzîndu-i că intră atîția deodată și-i murdăresc podelele, fata se supără. Era străină și nu de mult pe aici. De aceea tovarășele ei, femei bătrîne și pricepute, nici nu-i spuseseră nimic cînd fugiseră, lăsînd-o singură. – Mere afare, olah, le spuse ea. – Rui! Că amu eu îs groful. – Mere afare. – Hei, cu păsăruica asta am eu e treabă! zise Bercea Ion, care o cunoștea de la Alba Iulia, unde fata nu voise să stea de vorbă cu el. Aduceți o funie. – Iacăt-o, aici e brăcinarul. – Mai dați unu! Așa. Amu eu o țin, și voi dezbrăcați-o. Să vedem cum arată unguroaicele astea care nu calcă niciodată în tină. Juliska se zvîrcoli, lovindu-l pe unul cu piciorul. Dar asta îi fu peirea, căci flăcăul, după ce își reveni puțin, se întoarse la ea și îi dete una cu coada securii în foaie, de fata gemu și se lăsă în mîinile lor moale ca o cîrpă. La intrarea castelului, dinspre terasă, cînd ușile abia se mai țineau, gata să se prăbușească, se ivi la fereastra din salonul de sus chipul de mort al șpanului János. Și așa era un om înalt și slab, parcă ros de boală. Numai dinții și ceva din privirea lui arătau pe omul care avea o deosebită plăcere să bată și să schingiuiască oamenii. Apariția lui ului mulțimea. – Vedeți-vă de treburi, oameni, că vin husarii, și va fi vai de capul vostru și de al copiilor voștri! Oamenii se uitară unii la alții. Popa Costan era la masa de pe terasă, bea și vorbea cu Cloșca. – Nu vă mai osteniți să așteptați husarii, cinstite domnule șpan, îi zise popa. Că nu mai vin. Le-am ieșit înainte la podul de peste Arieș și le-am spus că măria-sa e sănătos și le dorește sănătate, dar nu mai are lipsă de ei. Pe la noi oamenii sunt buni și cinstiți. Țin minte și plătesc datoriile la vreme. Dați înainte, oameni! Ion Oargă rîse, arăitîndu-și dinții. Spre mirarea lor, răsculații nu găsiră pe nimeni în dosul ușilor. Baronul murea de frică, János ținea de urît doamnei, bătrînul era surd, și soldații, cînd văzură atîta potop de oameni, își căutară fiecare cîte o ascunzătoare. Iobagii distruseră statuile în armură medievală de pe coridoare, mescioarele, icoanele și tot ce le ieșea în cale, spărgînd ușă după ușă. Nu lăsară întregi nici podelele, nici pereții, nici atîta lemn cît să cuprindă o palmă. Deodată, cîțiva se treziră față în față cu bătrînul baron. El stătuse toată ziua în casă, chinuit de o durere de picioare. Acum se ducea să întrebe pe fiul său ce e asta, că cheamă camerista de o jumătate de ceas și nu mai vine. Văzînd coridorul plin de oameni cu secuii și cu furci, care nu aveau nici măcar respectul de a se pleca în fața lui, se răsti la ei: – Ce căutați aci, animalelor sălbatice! Marș afară! – Stai, că îți arătăm noi ce căutăm! Omul scuipă în mîni și ridicînd securea atît de sus, cum nu o ridici decît cînd ai de a face cu un butuc care nu crapă, îl despică în două. Apoi, strecurînduise în vîrful picioarelor, cu mișcări de fiare care vreau să prindă prada în culcuș, se rătăciră pe coridoare, ascultînd pe la uși. – Pst! Aici-s … Se găseau în fața familiei Toroczkay și a șpanului János. Iobagii se descoperiră, stînd o clipă muți, rușinați. Cloșca îi trezi: – Stați, nu dați! Ăștia doi, zise el arătînd pe baron și șpan, merită ceva mai mult decît o secure. Au omorît prea multă nație. Aduceți caprele și ferăstrăul. Cu celelalte — urmă el arătînd pe doamnă și pe fetele ei — vom vedea mai pe urmă. Baronul începu să se roage, ca niciodată, în românește. Cunoștea limba asta de copil, dar ar fi fost cea mai mare rușine pentru el dacă s-ar fi știut că o cunoaște. Iobagii îl batjocoreau, scuipîndu-l. – Amu știi românește? Ha! – Da’ cînd ne împușeci ca pe găini, nu știai! – La o parte, mă, vin cu caprele! Se făcu loc și liniște. Acum se auzi cîntecul cerșetoresc al lui Filimon, care, de la moartea lui Dumitru, luase străițile, plecînd în lume. – Loc, loc, că vine Sfîntul Petru! După ce Filimon puse pe parchetul luciu capra de tăiat lemne și aitîrnă de ea ferăstrăul, se uită mirat spre Ion Oargă, al cărui port nu semăna cu al celor din Tritiu. Mai ales țundra lungă de oaie i se părea că a mai văzut-o cîndva. Clipea din gene, închinîndu-se lui Cloșca. – Ai venit pe la noi iar, Sfinte Petre. – Am venit, răspunse Cloșca, oare își amintea că și el l-a văzut undeva pe bătrîn. Cînd îi spuse popa Costan, arătîndu-i cum a fost bătut bătrînul de János pînă la sminteală, cum a fost apoi omorît Dumitru, Cloșca începu să se uite peste mulțime, întrebînd: – Unde-i Ana lui Dumitru? Să vie Ana. Baronul fu dezbrăcat. Hainele lui se potriveau de minune pe țiganul din sat, care, oricît! de țigan ar fi fost, nu vroia să poarte haine românești și se ținea mereu de domnie. Acum văzură iobagii că un trup de baron nu e mare lucru, ba chiar e mai urît decît unul de cioban. – Ana e acasă. I-i beteag copilul, strigă cineva de jos. – Așa! se miră Cloșca. Atunci în locul ei o să prindă de ferăstrău țiganul, lui și așa i s-a plătit. La celalalt capăt prinde Filimon. Așa… Amu tăiați. După ce baronul fu gata, se apucară de János. Ion Bercea zări pe baroneasa leșinată și o îmboldi cu piciorul, întrebînd: – Cu asta ce facem? – Dă-o dracului, nu face să tocești ferăstrăul în ea. Dar păsăruicele astea două ar mai putea face cîțiva pui de români. Și așa au omorît destui. – Numai să se găsească cine să se însoare cu ele. – Eu, zise Ilie, apucînd zdravăn de mînă pe fata cea mai mare. Tot mi-au luat mireasa. Mă despăgubesc cum pot. – Așa nici nu e rău: lași o slujnică și iei o baroneasă. Te pomenești că mîine or să te facă baron. – Atunci vă cătănesc eu. – Mai este una, strigă ca la licitație Cloșca. – Pe asta o iau eu. – Ai lua-o tu, dar ce te faci cu nevasta si copiii. Altul la rînd. Grăbiți-vă, că ne apucă noaptea, se întunecă și trebuie să punem la cale ospățul. – Unul neînsurat! – Aici-s! zise Martac, pășind înainte vitejește. – Să trăiești și Dumnezeu vă deie noroc! Amu haidați jos. Pare că nebunii ceia au dat foc castelului. E fum. Duce-vă-ți, scoateți mâncările și vinul din cămări și întindeți mesele. Facem nuntă baronească, cum nu s-a pomenit de când e Tritiul. – Mai iute, mai iute, că ne aprindem aici. – Cam mare făclia asta, zise popa Costan cînd se văzură în curte. Dar nu face nimic, și așa am slujit destul în biserică fără lumînări. Cobora noaptea. Pe acoperișul castelului, limbile de foc se lipeau de turnuri, încolăcindu-se pe lîngă ele ca niște trupuri goale de femei poftitoare. Se urcau sus de tot, vînturîndu-și aripile roșii, din care zburau pene pînă în înaltul cerului. Raza focului se vedea departe peste dealurile Cîmpiei. Mulțimea furnica în zarea sîngerie, se aduceau mese, se căra vin. Lăutarii, aduși în grabă, își struneau ceterile, în vreme ce sufletul mulțimii prinse a fremăta. Cineva chiui prelung: „De cînd îi Horia împărat, Domnii nu s-au desculțat Popa Costan și Ion Oargă stăteau deoparte, vorbind liniștiți. Diacul se apropie de ei cu căciula în mînă. – Părinte, să mă duc după haine și după cărți. N-avean nici cruce aici, la păgînii ăștia. – Nu-i nimic. Ne-om împăca noi înde noi. Naș îl facem pe fratele Ion. Eu slujba o știu pe dinafară. Haine nu mai trebuie, e bună și zeghea asta. Atîta doar, că i-am rupt azi-dimineață o aripă, că nu mă lăsa să intru pe unde voiam. Cruce! Vor săruta securea asta. Tot cruce e. Și ea a ajutat totdeauna românului. Tot ea va să-i mai ajute și de aci înainte cînd o trebui…


content:
Brațe-n brațe stau stejarii în pădurea seculară. Azi, fiind cu voie bună, vechiul cîntec și-l cîntară. A-nceput departe-n margeni cel mai tînăr să s-alinte Și un freamăt și un clatin s-au pornit apoi-nainte : Alerga un vajnic ropot, se umflau bogate valuri, Și vîrtejul printre vîrfuri se rostogoli pe dealuri. Iar acum cînta-n coroane, șuiera-n văzduh furtuna, Pînă-n rădăcini de-a valma duduia trosnind într-una. Cînd și cînd huia stejarul cel mai nalt din creștet, falnic Codru-n cor întreg pe urmă răspundea vuind năvalnic ! Mîndru joc era, asemeni unei mări cînd se revarsă, Albă se bătea-n sclipire frunza spre nord-est întoarsă. Tata Pan făcea doar însuși vechea ceteră să sune, Învățînd copiii, codri, melodiile, străbune. Și din cele șapte tonuri ce cuprind în ele toate Cîntecele, vechiul meșter ce minuni de cîntec scoate ! Tinerii poeți și cintezi stau și-ascultă în tăcere ; Pitulați în tufe dese sorb cîntarea cu plăcere...


content:
Cuprins 1 Poezii 1.1 Versuri (1897) 1.2 Patriarhale (1901) 1.3 Poezii (1901 - 1902) 1.3.1 Sonete 1.3.2 Cântece și balade 1.4 Poezii (1902) 1.5 Credințe (1905) 1.6 Din zile mari - poem istoric (1905) 2 Traduceri 2.1 Teatru 2.2 Poezie 3 În colaborare cu Dimitrie Anghel 4 Legături externe Poezii [ modifică ] Versuri (1897) [ modifică ] Vesele semnale Lumea lor! April Goana Surorile Sărbătoare Aceleiași Patriarhale (1901) [ modifică ] E mult de-atunci Nucul Bunica Fusul Revedere Furtuna Visul Vară Cobzarul Cucoarele Veselie De ziua mea Domnu profesor Adio Învins ! Iarmaroc Romanța Cîntec de leagăn ( O grădină îngeri meșteri ) Rozele Moș Ajun Pasteluri Artiști Pribeagul În bal Vremuri apuse Cu genele plecate Baladă Doina Cîntec vechi Haiducul ( Lumina aurie ce cerne printre cetini ) Salcîmul Nopți de vară Fulgii Singur Cîntec ( Cutreieri ulițele-n rînd, ) O rază Acolo Poveste Cîntec ( Noapte, — noapte, iar mă lași ) Rugăciune Zadarnic ! Poezii (1901 - 1902) [ modifică ] Sonete [ modifică ] Cătră tinerii poeți Reînviere Adio În treacăt De sărbători Cronicarii Boierii Răzmirița Lăutarul Haiducul Secerișul Farniente În parc În atelier De urît Un cîntec Poezia Toamnă (Te uită, frunza pică irosită) Cântece și balade [ modifică ] Cântece Singurel ca un haiduc... Nu mai sun pe luncă flori... Boii stau în jug supuși... Dragă codrule, te las... Stau la Bălgrad trei fârtați... Frumoasa Irină lol Cântec de primăvară (Înfloresc grădinile) Novăceștii Mi-e dor Eroul de la Königgrätz Ruptură Pintea De cântece Parisu-i plin... Steaua Ielele La cules Visează codrul Apa morților Poezii (1902) [ modifică ] Veselie Vară Domnu' profesor Cocoarele Eroică hotărâre Câmpiei Ideal Poveste Rozele Singur (Te simți mai singur astă-sară) (1898) Învins! Pribeagul E mult de-atunci... Visul Acolo Romanța Toamnă (Se-ntoarce toamna iar, cu aiureli) Salcâmul Cântec Nucul Fulgii Cântec Vechi Din Paris Un cântec Dedicație Pasteluri E secetă, și de căldură... Prin sat aleargă paparude... Tresari din somn... Printre mii de șatre albe... Coboară seara pe câmpie... Trece-n sus, pe plai în sus... Pe câmpie nici un zgomot... Mergeam în întunerec și fără nici o țîntă Grădina morții Cârlova Gorunul lui Horia Doi prieteni Șincai Cântec de leagăn Sonet modern Somnul lui Corbea O viață Unui tânăr Tălăngi Primăverii Liniște Pomul fermecat Noaptea de mai Te duci... Clopotele din Nürnberg Elegie (*** De ce așa de trist rămâi...) Elegie (*** O, scump prieten...) Cântărețul Nopți de veghe Mi-e dor de-un vis... Înserare Se-ntorc iar zilele noroase Cântec sfânt Odă bachică Epigrame Amicilor Unui pesimist Volumului de "epigrame" Imitație Catren Visul unui slujbaș Copil Basm neisprăvit Unui luptător Amintire Icoane vechi Cântec de primăvară (Vii să-mi bați iar în fereastră) Mandolinate Când l-a zărit... Te prind... Eu știu cât sânt... Veteranul Vierița După boală Spre ideal Meduza Imnul muncii Către lună După o citire din Eminescu... Înșiră-te margăritare Scrisoare lui Goga Lupta de la Baia Cântecul despre preafericita izbândă de la Podul-Înalt Când a fost să moară Ștefan La arme Credințe (1905) [ modifică ] Când seara-n ceasuri de singurătate... Credințe... Melancoliei Spre primăvară Rugă Bolnav (1904) La fereastra spre livadă Cîntec (Singur și robit de jale...) (1904) S-a-nnoptat (1904) Pentru ce ne-am teme? (1903) Cîntec (Vezi, dragii oaspeți le-au venit) (1904) Terține Icoane din Carpați Un șuier lung — gem osii ferecate... Stă Caraimanu-nnegurat... Fânu-i strâns, și de pe luncă... Din culmea vârfului cu dor... Este ceasul când truditul... Doina Ciobănașul Cu fruntea-n mâna albă... Jos, între care... La gura peșterii Fantastic norii se-nveșmântă... Dar soarele coboară-n asfințit Pe deal (1903) Lebăda (1902) Copil sărman... (1903) Singur (Ferestrele gem zguduite) (1895) Sărbătoare (Duminică, — se face dimineață...) (1902) Cîntec (Stă copila-n poartă) (1903) La Luvru (1903) Nürnberg (1904) Dorm visurile tale... (1900) Câmpul libertății (1894) Năframa (1902) Fîntîna vrăjită (1902) Doi voinici Gruia Credință Cîntecul (1903) Domnița (1903) Isus Harpistul Legendă Zmeoaica Din zile mari - poem istoric (1905) [ modifică ] Prefață Visul lui Petru Aron Pe câmpia Direptății Sfatul țării Lupta de la Baia Ștefan Vodă înfruntă pe păgîni Rugăciunea lui Ștefan Războienii Dumbrava Roșie Zile de pace Cînd a fost să moară Ștefan Epilog Traduceri [ modifică ] Teatru [ modifică ] Romeo și Julieta (de William Shakespeare ) Visul unei nopți de vară (de William Shakespeare ) Cidul (de Pierre Corneille ) Poezie [ modifică ] Un imn francez lui Eminescu (de Lucien Bazin ) Cel din urmă oaspe (de August von Platen-Hallermünde ) Lenore (de Gottfried August Bürger ) În ciudă (de Robert Burns ) Către copaci (de Giosuè Carducci ) Ucenicul vrăjitor (de Johann Wolfgang von Goethe ) Stropi de nectar (de Johann Wolfgang von Goethe ) Loreley (de Heinrich Heine ) Grenadirii (de Heinrich Heine ) Aș pune cruce sărăciei (de Heinrich Heine ) Cavalerul (de Heinrich Heine ) Copii eram... (de Heinrich Heine ) Ca visurile (de Heinrich Heine ) Ce tristă mi-e inima... (de Heinrich Heine ) Stai și-asculți sub ramuri... (de Heinrich Heine ) Arborii-nfloriți răsună... (de Heinrich Heine ) Păduri și cîmpuri se-nvesmîntă... (de Heinrich Heine ) În saloane de pictură... (de Heinrich Heine ) Cavalerul Olaf (de Heinrich Heine ) Pe-o dimineață (de Heinrich Heine ) Nimfele (de Heinrich Heine ) Solia (de Heinrich Heine ) Amurg (de Heinrich Heine ) Furtuna (de Heinrich Heine ) Noaptea-n cabină (de Heinrich Heine ) Sărbătoare de primăvară (de Heinrich Heine ) Pe nouri luna strălucește... (de Heinrich Heine ) Vedenia (de Heinrich Heine ) Belsàzar (de Heinrich Heine ) Închinare (de Heinrich Heine ) În vis... (de Heinrich Heine ) N-am împotriva ta nimica... (de Heinrich Heine ) Din basme vechi... (de Heinrich Heine ) Frumos e pe lume... (de Heinrich Heine ) Socoata vremii... (de Heinrich Heine ) Cîntecul lui Pan (de Gottfried Keller ) Vîntul (de Nikolaus Lenau ) Prevestire (de Nikolaus Lenau ) Surugiul (de Nikolaus Lenau ) Clar de lună (după Li Tai-pe ) Excelsior ! (de Henry Wadsworth Longfellow ) Vîntul dimineții (de Henry Wadsworth Longfellow ) Vestitorul biruinții de la Maraton (după Meerheimb ) Cîntecul lui Saïdjah (după Multatuli ) Husarii (de Sándor Petőfi ) Mugur, mugur, mugurel... (de Sándor Petőfi ) În tindă am intrat... (de Sándor Petőfi ) La marginea satului (de Sándor Petőfi ) Planuri de prisos (de Sándor Petőfi ) Departe (de Sándor Petőfi ) Nobil (de Sándor Petőfi ) Eroi în zdrențe (de Sándor Petőfi ) Un vis (de Sándor Petőfi ) Stelelor (de Sándor Petőfi ) Zădărnicia (de Sándor Petőfi ) Un înțelept odinioară (de Sándor Petőfi ) Sunt catană (de Sándor Petőfi ) Apă beu! (de Sándor Petőfi ) Luntrașul (de Sándor Petőfi ) Trei feciori (de Sándor Petőfi ) Profeție (de Sándor Petőfi ) Apostolul (de Sándor Petőfi ) (fragment) Thogrul și străjerul (după Saadi ) Sfat în pustie (după Saadi ) Mănușa (de Friedrich Schiller ) Copila din străini (de Friedrich Schiller ) La o ciocîrlie (după Percy Bysshe Shelley ) Blestemul bardului (de Ludwig Uhland ) Din italienește Pîinea noastră cea de toate zilele (după un vechi cîntec german) Daine din Litvania I Dor de țară II Dor de mamă Populare maghiare I De-aș fi rege II Iubire III Așteptare Craiul ielelor (de Johann Wolfgang von Goethe ) Regele din Thule (de Johann Wolfgang von Goethe ) Trei sonete (de Heinrich Heine ) În vis părea... Sunt învățat să port... Ca un nebun... Consilii (după Heinrich Heine ) Un vis (după Mihail Lermontov ) Epigramatice (după Lessing ) Amăgire Curios ! Glontele (după Henry Wadsworth Longfellow ) Dunărea (baladă, după Eduard Mörike ) Cataracta Lodorei (după Southey ) Visul lui Aenea (de Virgiliu ) Vântul (de Virgiliu ) Cîntec din Caucaz Chef pe lună (după un poet chinez) Despărțire (daină din Litvania) Romanță (din poezia populară maghiară) Poezii populare maghiare Susănica Fata crîșmarului Nu este-așa? (de Paul Verlaine ) Amorul sfărâmat (de Paul Verlaine ) Colocviu sentimental (de Paul Verlaine ) În surdină (de Paul Verlaine ) În colaborare cu Dimitrie Anghel [ modifică ] Legenda funigeilor (1907, poem dramatic în 3 acte) Cometa (1908, comedie în 3 acte în versuri) Caleidoscopul lui A. Mirea (1908-1910) Hornarul Cișmigiul Asfințit de lună Nocturnă Oglinda Sonete antimusicale Elegie Viziune telegrafică (Reminiscență) Wagnerism Vis Biblic Lui Eminescu Crai nou Cucoșul Indignare reciprocă Scrisoare Răsăritul soarelui Paiangul Lui Grigorescu Nuntă la țară Prolog Pastel în metru antic Nu știu, n-am văzut Sonete indignate Excelsior! Bețivul solitar Cioflecării și hilariante În zori Sonete rusticane Amorul orb Versuri originale din periodice Înainte! Carmen saeculare (1909, poem istoric) Cireșul lui Lucullus (1910, volum de proză) Portrete (1910, volum de proză) Legături externe [ modifică ] Google Books: Șt. O. Iosif - Patriarhale, Editura Librăriei H. Steinberg, București, 1901 Google Books: Șt. O. Iosif - Poezii (1901 - 1902), Editura Librăriei Socecu & Comp., București, 1902 Google Books: Șt. O. Iosif - Credințe (Poesii), Institut de Arte Grafice și Editură „Minerva”, București, 1905 Google Books: Șt. O. Iosif - Din zile mari (poem istoric), Minerva, Iași, 1905 Google Books: Șt. O. Iosif și Dimitrie Anghel - Legenda Funigeilor (poem dramatic în trei acte), Editura „Vieții Romînești”, Iași, 1907


content:
Trîmbiț, dobe, larmă, chihot, Fluier, strîgăt, rîs și ropot... Șie să fie ? Șie să fie? Iacă-n tîrg, "minajărie"! O "comegie" d-a cu fiară Și-mprejur lumie șî țară. În căletcă, o măimucă Baș ca omu mînca nucă; Alta, blăstămată, șoadă, Șă țînea numa' în coadă Ș-alcele, mînca-le-ar focu! Nu-ș găsau o clipă locu. Lupi, urși, mîtă, oi, cornuce, Fel dă fel dă joavini sluce; Chițorani, ariși și vulturi, Dă prîn lume, dîn țînuturi D-elea gîbe, d-elea rele, Feri-mă, Doamne, dă iele! Mulce-am văz't, pă bani, viedz bine. Cum nu vege ori șî șine. D'apăi l-am văzut anume P-"ăl măi tare om dîn lume", Care să juca cu leii Si-i băcea dă-i lua tăti zmeii! Cui l-o doborî-n tărînă Ișia că-i plăceșce-n mînă O hîrcie d-a d-o sută Fără dă niși o dispută. Dar cum mi ce puni cu neamtu, Care-n ghinț îț rupe lantu? Să loviau fișiorii-n coace: "Șiine-i? Unge-i? Care poace?" Cînd d-odată, - iacă-amaru! Sandu Blegia, - tăbăcaru, Să sufulcă șî tușeșce, Lîngă "comegianț" să-opreșce. Să râgea neamțu dă Sandu, Dară Sandu, fișiorandu, Mi-l cuprinsă dă subsoară, Șî nu să lăsă cu "doară"! "Strânjie-l ! Sușie-l ! Zî-i pă nume! Ălui mai tare dân lume!" Gâfăia neamțu a sâlă, Dar lu Blegia nu-i fu milă, Hopa-țupa, țupa-hopa, Ș-o găsât nemțoiu popa! "Țânie-l ! lasă-l ! Ia-l dă mână!" Zdup cu neamțu în țărână! "Bravo ! - Sandu să trăiască !" Dar, când fu să îi plăcească, Ișie neamțu: "Abăr, frace... Nu să pringe că-i pă space", Vrea: că-i pungă și că-i ceacă, Suta zuitată s-o-facă! "Nu ce joși cu mine, dragă! "Asta, viedz, în cap ț-o bagă! "N-ascult vorbe io șî glume, "Când mi-s io mai tare-n lume! "Ș-adă suta !" ișie Blegia, "Că dă nu - 'ț fac prav comegia!"


content:
Prefață (la ediția I) Prefață (la ediția a II-a) Momentele introducerii culturii apusene, înainte de veacul al XIX-lea Veacul al XIX-lea. Factorii culturii românești din acest veac Recunoașterea necesității criticii. Cauzele pentru care spiritul critic apare în Moldova Amestec de curente contradictorii: G. Asachi Evoluția spiritului critic - Locul "Junimii" în această evoluție Evoluția spiritului critic - Deosebirile dintre vechea școală critică moldovenească și "Junimea" Primul junimist: Costache Negruzii Un junimist patruzecioptist: Vasile Alecsandri Evoluția spiritului critic - Critica socială extremă: Eminescu Evoluția spiritului critic - Critica socială extremă: Socialiștii Spiritul critic în Muntenia - Sinteza de criticism și patruzecioptism: A. Odobescu Spiritul critic în Muntenia - Critica socială extremă: Caragiale Încheiere


content:
Cuprins 1 Prefețe 2 Mihai Eminescu 3 Mihail Sadoveanu 4 Ioan Al. Brătescu-Voinești 5 Vasile Cârlova Prefețe [ modifică ] Prefață (la ediția I) Prefață (la ediția a II-a) Mihai Eminescu [ modifică ] Curentul eminescian O prelucrare a lui Eminescu Postumele lui Eminescu Mihail Sadoveanu [ modifică ] Morala dlui Sadoveanu Amintirile căprarului Gheorghiță Mormântul unui copil La noi, în Viișoara Vremuri de bejenie Însemnările lui Neculai Manea Țara de dincolo de negură Ioan Al. Brătescu-Voinești [ modifică ] În lumea dreptății Vasile Cârlova [ modifică ] Vasile Cârlova


content:
Cuprins 1 I. L. Caragiale 2 Mihai Eminescu 3 George Coșbuc 4 Ion Creangă 5 Alexandru Macedonski 6 Duiliu Zamfirescu 7 Ionel Teodoreanu I. L. Caragiale [ modifică ] Numele proprii în opera comică a lui Caragiale Pe marginea „Nopții furtunoase” Pe marginea lui „Conu Leonida față cu reacțiunea” Mihai Eminescu [ modifică ] Geniu pustiu Pe lângă plopii fără soț George Coșbuc [ modifică ] Vara Ion Creangă [ modifică ] Țăranul și târgovățul Alexandru Macedonski [ modifică ] La moartea lui Alexandru Macedonski Duiliu Zamfirescu [ modifică ] La moartea lui Duiliu Zamfirescu O muză și Viața la țară Ionel Teodoreanu [ modifică ] La Medeleni


content:
Spuneam într-un articol de acum câteva luni că literatura din Moldova a fost mai preocupată de realitățile naționale decât cea din Muntenia. Voim să întărim și să completăm această constatare prin câteva considerații noi. Mai întâi, credem că particularitatea aceasta este cauza pentru care proza a fost cultivată mai mult în Moldova decât în Muntenia. Proza de observație, care redă realitatea prin descriere, narație și reprezentare, a apărut în Moldova, începând cu Negruzzi. Înainte de epoca Eminescu, Moldova se exprimă mai ales în proză, poezia fiind reprezentată aproape numai prin Alecsandri, care e însă un mai bogat și un mai serios prozator; pe când în Muntenia găsim o legiune de poeți -- Eliade, Cârlova, Boliac, Rosetti, Bolintineanu, Crețeanu, Depărățeanu, Sihleanu, Nicoleanu etc. --, proza fiind reprezentată numai prin romanele nule ale lui Bolintineanu, prin Ciocoii vechi și noi, important ca document, dar secundar ca artă, și prin scrierile lui Odobescu, importante ca artă, însă neînsemnate ca "documente omenești". Dar mai bine să înșirăm pe scriitori, fără să mai ținem seamă de epoci. (Vom cita pe cei mai recunoscuți, indiferent de aprecierea noastră, pentru ca premisele argumentării să fie cât mai obiective.) Pe lângă cei trei prozatori munteni citați mai sus, trebuie să adăugăm pe Caragiale, Delavrancea, Brătescu-Voinești și Galaction; iar în Moldova, la Negruzzi vom adăuga pe Alecsandri, Russo, Kogălniceanu, Gane, Creangă, Vlahuță (mai fecund ca prozator și mai ales mult mai important în această calitate din punctul de vedere al evoluției literaturii române), Eminescu, Jean Bart, Sadoveanu, Hogaș, Patrașcanu, Gârleanu, Anghel (cred că proza iscălită cu St. O. Iosif e mai mult a lui Anghel, pentru aceleași motive pentru care "Mirea" e mai mult Anghel -- vezi recenzia noastră despre Helianta -- și pentru motivul că Iosif, singur, n-a scris proză ca Anghel, ceea ce arată că dintre amândoi, numai acesta din urmă era prozator). Iar dacă am adăuga și pe alții, munteni și moldoveni, proporția ar fi încă și mai favorabilă tezei noastre. (Pe Duiliu Zamfirescu nu l-am pus la socoteală, pentru că, fiind din Focșani, nu știu cum să-l clasific, deși "junimismul" lui l-ar atașa de Moldova.) Acum, să băgăm de seamă că genurile literare în care se redau mai bine și mai mult relațiile specifice ale unui popor sunt nuvela, romanul și teatrul -- epopeea fiind astăzi un gen mort. Într-o nuvelă sau într-un roman -- adică în epopeea modernă -- și în teatru, subiectul e luat din viața națională, explicațiile fiind rare, aproape curiozități. Apoi, pentru realizarea unor asemenea opere -- mai puțin pentru teatru, unde e vorba mai des de rezolvarea unor "probleme" --, autorul trebuie să cunoască cât mai variat și mai adânc realitățile ce are de zugrăvit, adică pe cele naționale. O bună parte însă din poezie, și anume cea lirică, nu are de zugrăvit realități obiective decât într-o mică măsură (aspecte de natură, farmecele femeii etc.), realități cu puțin ori fără de nici un caracter specific național. Și chiar poezia obiectivă -- balada istorică, pastelul etc. -- nu are de zugrăvit decât puțin din realitatea obiectivă, principalul fiind și în acest gen sentimentul și arta. Și să se observe că mai des e exotic subiectul în poezia obiectivă decât în proză -- vezi Byron, Hugo, Leconte de Lisle etc., comparați cu romancierii și nuveliștii din literaturile respective. Poezia -- și mai ales cea lirică, cea mai însemnată din speciile genului --, exprimând mai ales afectivitatea unui individ și concepția lui de viață --, e națională adesea numai întru atâta întru cât sufletul unui individ poartă pecetea sufletului poporului din care face parte. Dar acest element subiectiv național apare și în proză, chiar și în cea mai obiectivă. E atitudinea scriitorului față de lucrurile zugrăvite. Acest element se adaugă deci, și el, la celelalte, adâncind caracterul specific național al prozei. Așadar, dacă poezia, când e foarte națională, e expresia sufletului unui popor, proza, când e talentată, e și expresia sufletului unui popor și oglinda vieții acestui popor. E, încă o dată, mai bogată în realități naționale, subiective și obiective. Acum, dacă Moldova e mai bogată în prozatori -- chiar numai din această cauză literatura ei e mai bogată în realități de ale noastre. (Alte cauze le-am văzut în articolul trecut.) Comparând proza moldovenească cu cea muntenească din alte puncte de vedere decât cel cantitativ, vom găsi mai întâi că în Moldova câmpul observației e mai întins, realitățile transportate în literatură sunt mai diverse, aduse din medii mai variate -- caracter care apare ca într-o sinteză, chiar și în opera unui singur scriitor, dl Sadoveanu, care ne-a zugrăvit atâtea aspecte ale vieții naționale, din vremurile aproape legendare până în zilele noastre, de la țărani până la protipendadă, de la viața tihnită din mahalaua moldovenească până la tumultul de pe câmpul de bătaie... Vom mai găsi apoi că influența excesivă a literaturilor străine a redus importanța unor însemnați scriitori munteni și mai ales a lui Bolintineanu, ale cărui romane ar umplea altfel un gol în proza muntenească din epoca respectivă, dar care, nu numai din cauza lipsei de forță creatoare a acestui scriitor, ci și din cauza influenței romantismului francez de mâna a cincea asupra lui, sunt sărace ca document, ne dau atât de puțin -- mai nimic -din viața epocii de atunci și tot atât de puțin din sentimentul ori atitudinea specific românească față de acea viață. Pentru probă, vom observa că Alecsandri (care nu strălucea doar printr-o deosebită putere de a crea imitând viața), chiar când localizează o comedie ori o farsă franceză, pune în ea atât de mult din relațiile noastre, o atitudine atât de națională și o limbă atât de românească și caracteristică personajelor, încât comediile lui localizate sunt documente indispensabile pentru cunoașterea concepției de viață (noi l-am utilizat pentru a defini "spiritul critic" al epocii) și pentru cunoașterea societății din vremea lui -- ca și a limbii de atunci (dl A. Philippide a utilizat aceste piese de teatru ca un izvor de primul rang în alcătuirea dicționarului limbii române). S-ar părea că un mai mare fapt de influențare decât localizarea nu se poate. Și totuși, localizarea lui Alecsandri nu înseamnă în genere altceva decât că ia un model, după care apoi lucrează punând propria-i substanță. Factorii specific naționali, de care a fost vorba până acum, se găsesc la toți scriitorii moldoveni și i-am putea descoperi, prin analiză, la oricare din ei. E de ajuns însă să scriem aici două nume, ale lui Creangă și Sadoveanu, care reprezintă în literatura noastră maximum de românism. Căci nu există nici un scriitor care să se poată compara cu ei în privința românității din punctul de vedere al subiectelor, al vieții redate în operă, al sentimentului ori atitudinii și al limbii. Și, încaltea, să mergem până la capăt. Curentele mari de naționalizare a literaturii (ca și a culturii) au plecat aproape întotdeauna din Moldova ori de la moldoveni. Școala critică de la 1840 (Kogălniceanu etc.), "Junimea", mișcarea de la Sămănătorul începută de Vlahuță și ardeleanul Coșbuc (vezi, despre poziția literaturii ardelene față cu această problemă, articolul trecut și mai jos, în acest articol) și continuată de dl Iorga și, în sfârșit, Viața românească. Iar scriitorii munteni, care au depus în opera lor mai multă realitate specific românească -- mai mult decât toți ceilalți scriitori munteni la un loc -- vorbim de Caragiale și Brătescu-Voinești --, acești doi prozatori, cu un atât de pronunțat caracter de originalitate națională, s-au raliat, se poate zice, la curente moldovenești, au debutat și continuat să apară în Convorbiri literare, îmbrățișând critica și, până la un punct, ideologia "Junimii" -- ori întâlnindu-se cu ea. * Nu e fără interes să lărgim problema și să vedem cum s-a comportat cu realitățile naționale și știința. Cu aceste realități se ocupă mai ales istoria politică și socială, istoria limbii și istoria literaturii unui popor. Comparația, din acest punct de vedere, dintre Moldova și Muntenia justifică încă și mai bine constatarea noastră, decât comparația celor două literaturi. Istoria politică și socială, istoria limbii și a literaturii sunt cultivate mai mult de moldoveni. Nume: Kogălniceanu, Hasdeu, Xenopol, Onciul, Iorga, Radu Rosetti, Lambrior, Philippide, Densușianu -- ca să cităm numai pe cei bătrâni, consacrați, pentru ca premisa să fie cât mai obiectivă. Muntenia a avut numai un singur mare istoric al lucrurulor noastre, pe profundul Bălcescu, căci Tocilescu -- pentru cei care l-ar cita ca istoric de valoare -- s-a ocupat mai mult cu lucruri și vremuri ante-românești, Dacă apoi ne îndreptăm atenția la un gen care ține și de istorie, și de literatură -- "amintirile" --, atunci constatăm același lucru. Față cu opera neîntrecutului Ion Ghica din Muntenia -- în Moldova avem, ca să dăm câteva exemple, bogatele Suvenire contemporane, singurele pagini de valoare ale lui G. Sion; încântătoarele Legende, singura operă viabilă a mult productivului V. A. Ureche, care a fost, dealtfel, și istoric, și nuvelist; evocatoarele Amintiri de la "Junimea", ale lui G. Panu, pline de tipuri vii ca un roman; Amintiri din "Junimea", cea mai bună operă a d-lui Iacob Negruzzi, și mai ales amintirile din copilărie de la sfârșitul cărții, care sunt unele din cele mai substanțiale și mai frumoase pagini despre trecutul societății moldovenești; și bogatele, instructivele și plăcutele volume ale dlui Radu Rosetti, Povești și Alte povești moldovenești, Amintiri și romanele sale Păcatele Slugerului și mai ales Cu paloșul, romanul cel mai palpitant scris în limba noastră, atât de plin de viață veche românească, istorică și legendară. Și, să mai adăugăm romanele istorico-sociale ale lui D. Moruzi. Dacă, în sfârșit, ne întoarcem privirile la o altă preocupare cu "ale noastre", foarte interesantă, la folclor, constatăm că primii colectori ai poeziei populare și primii teoreticieni ai curentului poporan (încă de la 1840) au apărut în Moldova, unde găsim și pe cei mai mari folcloriști, pe S. Fl. Marin și Tudor Pamfile -- precum și publicația cea mai valoroasă din acest domeniu, bătrâna Șezătoare, a dlui Artur Gorovei, el însuși un eminent folclorist. Așadar, și istoria literaturii și istoria științei române dovedesc cu prisosință teza noastră. Legătura dintre atașarea și preocuparea de realitățile noastre, pe de o parte, și înflorirea prozei artistice și a științelor istorice, pe de alta, se confirmă și prin istoria literaturii și a științei ardelene. În Ardeal, unde scriitorii n-au mai avut nevoie să se întoarcă înspre popor -- ca cei din Moldova --, pentru că erau înșiși "fii ai poporului", nedezrădăcinați, caracterul specific național al literaturii e poate și mai pronunțat decât în Moldova. Și -- sau deci -- proza este cultivată în proporția corespunzătoare. Dintre puținii scriitori de adevărată valoare din Ardeal, trei sunt prozatori (și pictori ai celor mai specifice aspecte ale vieții românești): Slavici, Agârbiceanu, Rebreanu și, dacă am adăuga și pe scriitorii secundari, de pildă un Pop Reteganul etc., constatarea noastră ar căpăta o și mai mare consistență. Dealtmintrelea, caracterul național al literaturii ardelene e atât de puternic, încât cei mai naționali poeți dintre toți poeții români de pretutindeni și din toate timpurile sunt Coșbuc și Goga. Chiar genul poeziei ardelene e acela în care poate apărea mai vădit caracterul național -- la Coșbuc, zugrăvirea unor aspecte ale vieții naționale, la Goga, năzuințele naționale. Iar cu privire la știința ardeleană, vom constata că dacă la istoricii și filologii moldoveni avem de adăugat atât de puțini munteni, în schimb, istoria și filologia românească datoresc enorm ardelenilor Șincai, Klain, Maior, Laurian, Pumnul, Cipariu, Bogdan-Duică, ca să citez tot numai pe cei mai bătrâni, sunt destule, prea multe nume pentru răzlețitul neam românesc din Ardeal. Atenția la realitățile specific naționale -- contactul cu poporul ori cu literatura populară -- cultivarea prozei --, cercetările istorice și lingvistice -- sunt, și în Moldova, și în Ardeal, fapte concomitente și legate cauzal între ele. Dar să ne întoarcem la literatura propriu-zisă. Deosebirea de conținut dintre cele două literaturi, cea moldovenească (și ardeleană) și cea muntenească, este și una de valoare? Desigur. Am arătat în articolul trecut că poezia muntenească e mai influențată de literaturile străine decât cea moldove nească. E aproape însă de mintea oricui că un lucru imitat e o imitație și că în artă imitația e tot o imitație. Și dacă s-ar pune scriitorii români pe două coloane -- într-o coloană după talent și în alta după gradul în care au imitat sau nu --, credem că cei mai talentați ar coincide de cele mai multe ori cu cei mai naționali. ("De cele mai multe ori", și nu întotdeauna, pentru că lipsa de imitație, singură, nu poate ține loc de talent.) Această "lege" se verifică chiar prin cei doi scriitori munteni, citați mai sus, căci nu credem să fie o simplă întâmplare că Brătescu și Caragiale sunt totodată și cei mai însemnați prozatori munteni și prozatorii munteni care au zugrăvit lucruri mai ale noastre, numai ale noastre și văzute prin propriii lor ochi, nu prin cărțile citite. Dar să intrăm mai în miezul lucrurilor, să ne apropiem mai mult de ceea ce poate fi o "dovadă" -- pe cât se poate dovedi ceva în ținutul esteticii. Există o constatare, ajunsă banală de adevărată ce e, și anume că influența literaturii populare asupra celei culte a fost o cauză esențială de înviorare și de progres estetic a celei din urmă. Această influență însă s-a exercitat cu adevărat numai în Moldova, unde a și apărut și a fost cultivat așa-numitul "curent poporan". Dar ce lucru poate fi mai "al nostru" decât literatura populară -- opera literară, în care se oglindesc cele două mii de ani de viață subiectivă și obiectivă a poporului român în mediul natural, în care a fost el menit să trăiască? Și nu poate fi nici o îndoială că dacă Alexandrescu (natură profundă și cu o puternică rezonanță la lumea înconjurătoare) ori Bolintineanu (care a fost un adevărat poet, orice s-ar zice, într-o privință mai "poet" decât Alecsandri), nu poate fi nici o îndoială că dacă acești doi poeți ar fi trăit, ca bardul de la Mircești, în atmosfera și cultul poeziei populare, n-ar fi fost mai buni decât sunt. Până spre 1880, în vremea cât s-a format limba literară și s-au pus începuturile unei literaturi naționale, literatura populară a fost un factor indispensabil al literaturii culte. Cel mai bun, singurul prozator artist muntean din vremurile acele, Odobescu, este un fervent iubitor și admirator al literaturii populare. Și credem că nu e, iarăși, o întâmplare că acest singur artist al prozei muntene dinainte de 1880 este și singurul reprezentant al curentului poporan din Muntenia din acea vreme și, încă, un reprezentant al curentului istoric -- unul care "șterge colbul de pe cronice bătrâne" --, un alt curent care a fost un factor însemnat al literaturii române, pentru că "cronicile", aproape ca și poezia populară, conțin lucruri "ale noastre", foarte naționale. Originalitatea națională a primului prozator român, a lui C. Negruzzi, se datorește și poeziei populare, și "cronicilor bătrâne". Iar -- ajungem acum la cel mai mare scriitor al nostru -- opera lui Eminescu, marele pelerin în toate ținuturile românești și însuși colector de poezie populară, poate fi concepută fără existența curentului poporan, a literaturii populare -- și, să nu uităm, a "cronicilor bătrâne", în care a trăit cufundat toată viața --, fără existența celor două izvoare de lucruri "ale noastre"? Nu trebuie să părăsim acest capitol fără să spunem un cuvânt despre limbă. Limba este, dintr-un punct de vedere, o mare parte din ceea ce se numește "artă". Cuvântul, doară, exprimă totul într-o operă de artă. Cuvântul propriu, cuvântul sonor, vecinătatea cuvintelor, bogăția și varietatea vocabularului. Dar cei mai buni scriitori ai noștri sunt -- mai trebuie oare de spus acest lucru ? -cei mai buni cunoscători ai limbii. Altfel, nu puteau spune ceea ce voiau. Și cei mai buni cunoscători al limbii sau (e de obicei același lucru) cei care au limba mai bogată și mai frumoasă, toți s-au împărtășit din izvorul cel mare al limbii populare: Odobescu, Eminescu, Sadoveanu și incomparabilul Creangă. Prozatorul cel mai mare -- acest Creangă -- e chiar un om din popor; scrie cum vorbește poporul; e singurul care are limba perfect românească (dl A. Philippide, în sintaxa limbii române, ia exemple aproape numai din el, căci numai fraza lui nu e influențată de nici o sintaxă străină). Așadar, valoarea estetică a unei opere literare e strâns legată de originalitatea ei specifică de fond și formă. Se poate spune că dintre doi scriitori cu un egal talent nativ, acela va fi mai mare, în opera căruia se va simți mai puternic sufletul poporului și se vor oglindi mai bogat și mai bine relațiile vieții naționale. * Să discutăm acum, privită din acest punct de vedere, și poezia "nouă" (nu și nouă). Am spus că însăși poezia lirică "veche" conține mai puțin element național decât proza, pentru că, prin definiție, conține puține realități obiective și are național în ea aproape numai ceea ce e național în sentiment și în concepție. Poezia "nouă" însă e mult mai lipsită de caracter național, pentru că, mai întâi, în bună parte, e mai mult o poezie de senzații, iar senzații cu caracter specific național e greu de imaginat. Există deosebiri de la popor la popor în susceptibilitatea la anumite senzații, în intensitatea senzațiilor -- dar în felul senzațiilor, nu. Și, apoi, chiar dacă ar exista deosebiri și-n această privință, consecințele ar fi neînsemnate, din punctul nostru de vede re, pentru că senzația, element primar al sufletului, n-ar putea da decât puțin din acea complexitate care e psihologia unui popor. Senzația ține numai de fiziologie și psihologie, în deosebire de sentiment ori concepție, factori ai poeziei "vechi", care țin deja și de sociologie. (Nu vorbesc din punct de vedere genetic, nu mă gândesc la evoluția psihicului de-a lungul istoriei speciei umane. Știu că acest psihic nu poate fi conceput decât ca produs la o specie animală, care a trăit în turmă -- în societate. Și fac abstracție și de importanța graiului, efect al vieții sociale, pentru existența psihicului uman așa cum este el. Vreau să spun numai atâta, că senzația o pot avea fără amestecul actual al vreunui element psihic de proveniență socială.) Dacă lucrurile stau astfel, atunci poezia, cu cât este mai "nouă", cu atâta exprimă mai puțin sufletul unui popor. Sufletul unui popor înseamnă mai ales sentimentele, ideile, concepțiile sale, și nu-l poate exprima decât poezia de sentiment și de concepție, în contra căreia se ridică teoreticienii poeziei "noi". În al doilea rând, poezia "nouă" -- care procede, toată, de la Baudelaire, poetul orășean al lucrurilor exclusiv și caracteristic orășenești -- este o poezie orășenească. Iar viața orășenească este mai internațională decât restul vieții unui popor. Sterilitatea de sentimente și de concepții, caracterul de universalitate al senzației, "orășenismul" -- iată cauza pentru care poezia "nouă" e atât de internațională, încât poeții "noi" se pot socoti, cu drept cuvânt ca făcând parte mai degrabă din o literatură general europeană decât din literatura lui Eminescu și Creangă. Iată, apoi, cauza pentru care limitarea ori chiar transpunerea în românește a poeziei "noi" franceze ori germane e un lucru foarte natural, pe când imitarea poeziei "vechi" străine sare deodată în ochi și se vădește ca plantă exotică. Iată, cu alte cuvinte, pentru ce e natural ca poezia noastră "nouă" să fie, în bună parte, o anexă a celei franceze și să nu aibă nici o legătură cu literatura română -- a cărei existență, dealtfel, și în chipul cel mai logic, teoreticienii "noi" o și neagă. Vom adăuga, repetând o considerație din articolul amintit, că pe când poezia "nouă" era nouă în Franța -acum vreo patruzeci de ani -- foarte mulți reprezentanți ai ei erau străini veniți de aiurea -- ceea ce ni se pare că confirmă observația noastră cu privire la legătura dintre realitățile specific naționale și poezia "nouă" a unui popor. Iar poezia noastră "nouă", aceea pe care am definit-o mai sus, înflorește mai ales în Muntenia, unde literatura, cum am văzut, este în genere mai puțin legată de realitățile naționale și unde -- e același lucru -- influențele străine au fost și sunt mai operante; și mai ales în București, "orașul" nostru prin excelență, un mediu atât de favorabil poeziei "noi". * Evident că articolul de față conține o triplă cvintesență de "regionalism". Dar măcar să se constate că acest "regionalism" este, oricum, destul de larg. Este moldo vano-ardelenesc, căci caracterele literaturii moldovenești le-am găsit și în cea ardeleană, cum spuneam și în articolul la care mă refer necontenit -- cum s-ar zice, articolul cu pricina. Numai cât, îmi permit să cred că la noi nu se prea înțelege bine ce înseamnă cuvântul "regionalism". E prea la modă, ca să mai poată fi întrebuințat în adevărata lui accepțiune. E cam ceea ce era odată "santicler" ori "findisicl" (fin de sičcle). A constata caracterele deosebite în literaturile a două regiuni locuite de un popor și a căuta explicația deosebirii; a constata, în genere, orice deosebiri, în orice privință, între două regiuni ale aceleiași țări -- nu poate însemna regionalism. În volumul nostru Spiritul critic în cultura românească am relevat deosebiri mai adânci între cultura muntenească și cea moldovenească, și nimenea nu m-a mai găsit "regionalist". E drept, pe atunci cuvântul nu era la modă. Mare lucru e moda în lumea aceasta! Iar când Russo spunea că "Moldova e țară rece..." și că "Lauda Moldovei..."; când Alecsandri spunea "Tot Moldova...", ba când, boier moldovan, antiburghez și spirit sarcastic, încondeia pe munteni cu tot felul de epitete -- și foarte pe nedrept --, erau "regionaliști" acești doi mari și înflăcărați unioniști? Una din publicațiile alarmate de "regionalismul" nostru făcea concesia, ca să nu fie prea rea cu noi, că literatura moldovenească e mai... melancolică și mai romantică decât cea muntenească, căzând astfel și ea, fără să-și dea seamă, în regionalism -- și în oarecare erezii istoricoliterare. Iar o altă publicație, egal de alarmată de același "regionalism", recenza din întâmplare, în același număr în care se alarma, articolul unui scriitor francez care, "regionalist", se vede, și el, constata că spiritul francez de la nordul Loirei e romantic și cel de la sud, clasic. Ce ușor e să cazi în regionalism! Dar acești alarmiști nici idee n-au la cât regionalism e silit să se dedeie cel care studiază istoria literaturii române, căci această literatură s-a dezvoltat deosebit în cele trei regiuni românești, în Moldova, în Muntenia și în Ardeal. Ardealul n-a avut o literatură și o epocă "pseudo-clasică" cum au avut Moldova (Conachi etc.) și Muntenia (Văcăreștii etc.). Ardealul, în vremea aceea, a avut o literatură populară scrisă, de origine cultă, pentru popor (Barac etc.), "școală" ori epocă literară pe care, la rândul lor, Moldova și Muntenia n-au avut-o. Ardealul apoi n-a avut o epocă literară intelectualist-pesimistă ca Regatul (Eminescu, Caragiale etc.). Ardealul nu se întâlnește cu "Principatele" decât -- foarte puțin -- în epoca Alecsandri (prin Mureșanu) și în epoca Sadoveanu (prin Goga, Agârbiceanu). Iar dacă limităm discuția la literatura de dincoace de munți, găsim că poezia pseudoclasică boierească e aproape exclusiv erotică în Moldova, pe când în Muntenia e, deja, și patriotică ori naționalistă; găsim, apoi, în epoca următoare, că literatura Moldovei (Negruzzi etc.) e mai ales clasică și mai ales în proză, iar a Munteniei (Bolintineanu etc.), romantică și aproape toată în versuri. Ce orgie de "regionalism"! Pe urmă vine epoca Eminescu în Moldova și Macedonski în Muntenia -- de care am vorbit în trecutul nostru articol --, când poeziei moldovenești îi corespunde numai proza muntenească (Caragiale și Delavrancea). Aceste lucruri nu-s dorințe subiective, ci fapte. Sau poate e "regionalism" la mijloc, pentru că cel care scrie aceste lucruri stă la Iași? Dar să se bage de seamă că nu stă și în Cluj -- căci regionalismul său e, cum se vede, și moldovenesc, și ardelenesc... Dacă cineva din Chișinău ar face constatarea, adevărată, că Târgoviștea a dat, ea singură, mai mulți scriitori de valoare decât orice oraș -- pe Eliade, pe Cârlova, pe Gr. Alexandrescu, pe Brătescu-Voinești --, nu va fi, credem, învinuit de regionalism târgoviștean. Dar dacă acest adevăr l-ar spune un publicist din Târgoviște, nu-i așa că... "regionalism" etc.? Dar subsemnatul are la activul (ori la pasivul) său lucruri care, dacă îl pot "pune bine" cu Muntenia, îl pot strica cu Moldova și mai ales cu publicul politic din Moldova. Și anume, "regionalism" muntenesc. În Spiritul critic... spun că Muntenia face în veacul al XIX-lea o operă mai utilitară decât Moldova: ea își cheltuiește energia în lupta pentru schimbarea ordinii sociale, caută să transplanteze din Apus formele noi și organizează România modernă. În adevăr, instinctul puternic de regenerare apare acolo. Muntenia are pe Tudor Vladimirescu. Ea face revoluția. Ea are idealiști generoși ca Goleștii și Rosetti și organizatori ca Brătianu și Carada. Muntenia este mai politică decât Moldova. De aceea, genul oratoric înflorește mai mult acolo. (De aceea, poezia ei dinainte de 1880 e mai propagandistă.) Și astăzi partidele serioase -- liberalismul, țărănismul, socialismul -- sunt mai puternice în Muntenia. Și a organiza un stat nu e un lucru de disprețuit, mai ales că "primum vivere, deinde philosophari". (Trebuie să observăm însă că, la această organizare, nu s-a ținut îndeajuns seama de realitățile noastre, asupra cărora au atras atenția mereu gânditorii politici moldoveni.Vezi Spiritul critic în cultura românească.) * Dar, victimă a unei prejudecăți învechite, eu tot vorbesc de o literatură românească, ba încă accentuez importanța deosebită a prozei. Și mai mult. Vorbesc ca și cum am avea o literatură de o vechime deja respectabilă, care se poate împărți în epoci, în școli, în curente ș.a., ca orice literatură. După ultimele descoperiri însă, se pare că, mai întâi, nu avem nici un prozator, iar în al doilea rând, că literatura română, în vârstă abia de douăzeci-treizeci de ani, e alcătuită numai din "simboliști". Această desființare a lui Conachi, Asachi, Iancu Văcărescu, Eliade, Cârlova, Alexandrescu, Bolintineanu, Depărățeanu, Sihleanu, Nicoleanu, Filimon, Odobescu, Negruzzi, Alecsandri, Russo, Kogălniceanu, Gane, Caragiale, Delavrancea, Brătescu-Voinești, Duiliu Zamfirescu, Creangă, Slavici, Eminescu, Vlahuță, Coșbuc, Goga, Iosif, Sadoveanu, Jean Bart, Patrașcanu, Hogaș, Gârlea nu, Agârbiceanu, Rebreanu, Hortensia Papadat-Bengescu, Codreanu, Cerna, Alice Călugăru, Topârceanu -- această desființare a atâtor scriitori, epoci, școli, curente are ca pricină concepția, ca să zicem așa, nostimă că "literatură" e numai ceea ce-mi place mie, și nu producția scrisă, în care s-a exprimat un popor la un moment dat și care a fost recunoscută de acest popor ca expresie a lui. O cu totul altă concepție avea acum câțiva ani un șef "simbolist", când "romanțele" și le destina "pentru mai târziu", crezând că vremea aceea nu era a simboliștilor, iar revista și-o numea a "celorlalți", având impresia că locul era ocupat de alții. Ca amator, oricine are dreptul să guste ce-i place și să arunce restul cu dispreț. Ca cercetător -- hai să zicem cuvântul cel mare: ca om de știință --, nimene nu poate face abstracție de nici o manifestare literară, pentru că orice școală sau curent e un fenomen tot atât de real și de legitim ca oricare altul. Domnișoara care se plimbă printro grădină e firesc să se extazieze înaintea trandafirului mareșal și să nu bage-n seamă vizdoaga și chiar bujorul. Botanistul care ar face ca dânsa ar fi un dobitoc. E drept, într-o opera literară, elementul "frumos" e o "notă" esențială pentru definirea și clasificarea literară, și istoricul literar, mai ales criticul, nu poate face și nu trebuie să facă abstracție de acest element. Și cum "frumosul" este o impresie subiectivă, istoricul și criticul literar nu se pot comporta exact ca un botanist. Dar idealul lui, ambiția lui cea mare trebuie să fie, pe cât e cu putință, apropierea de obiectivitatea omului de știință. De aici, pentru istoric și critic, nevoia de mult recunoscută și necontenit recomandată de a se sili să se transpună în cât mai multe stări de suflet, în cât mai mulți oameni, spre a-i înțelege din punctul lor de vedere, spre a analiza "frumosul" din punctul de vedere al concepției lor, al frumosului lor. Astăzi asistăm la o priveliște aproape zoologică: cei "vechi" se uită la cei "noi" și aceștia la cei dintâi, cu ură, ca la niște monștri, ca la niște dușmani. Și fiindcă tot am evadat din subiectul nostru, indicat prin titlul acestui articol, să atingem încă una din manifestările acestei opacități sufletești și, cu această ocazie, să spunem un cuvânt în sprijinul poeziei noi. Voim să vorbim de "obscuritatea" de care e învinuită această poezie și de care se face uz ca de "une fin de non recevoir". Spuneam acum câteva luni, repetând lucruri spuse de atâtea ori în această revistă cu ani în urmă, că dacă uneori "obscuritatea" este invingibilă, căci se datorește felului însuși de a concepe al poetului, apoi, alteori, aceasstă "obscuritate" nu înseamnă decât nedeprinderea cititorului cu forma și fondul unui poet nou și refuzul lui de a face oarecare sforțare de atenție. Celor care cred că au și strivit pe un poet nou numai prin simpla formalitate de a declara că ei nu l-au înțeles le vom atrage atenția asupra faptului că la început nu era "înțeles" nici Eminescu. Acum douăzeci de ani -- preocupat de alte probleme decât "obscuritatea" poeziei noi --, scriam aceste rânduri (în care cuvântul "patruzecioptist" rog să fie tradus prin, de pildă, alecsandrist, iar "tendința", prin atitudine în fața vieții, ori chiar numai prin sentiment): "Când Eminescu a început să devină "eminescian" pe la 1870... patruzecioptiștii nu-l puteau înțelege, pentru că Eminescu vorbea altceva. "Frumosul" din Eminescu nu putea să fie priceput de dânșii, pentru că tendința dominată din Eminescu, aceea care a grupat elementele acelui "frumos", era deosebită de tendința dominantă a patruzecioptiștilor etc." Un poet nou vine cu un fond și cu un stil nou. Dar fondul și forma sunt numai două fețe ale aceluiași lucru, văzut din două puncte de vedere deosebite. Ceea ce e obscur în formă (vorbind de poeți adevărați) e obscur pentru că ni-i străin fondul, pentru că ceea ce spune nu poate găsi ecou în sufletul nostru, pentru că -- cu un termen pedant, dar just -- nu avem cu ce apercepe ceea ce spune el. Este drept însă că acea poezie nouă, care are ca material de expresie mai mult senzațiile, va fi mai obscură, în sine, prin definiție, în mod absolut -- indiferent de noutatea apariției ei în lume -- pentru că senzația e mai puțin socială, adică împărtășibilă altora, decât sentimentul și mai ales decât ideea, concepția etc.; pentru că cuvintele, exprimând noțiuni, sunt un material rebel la exprimarea senzațiilor; pentru că senzațiile poeților noi sunt adesea stranii, curioase, chiar morbide, deci și mai nesociale, ceea ce agravează și mai mult putința exprimării lor. Această greutate ajunge extremă când, ceea ce este adesea cazul, poetul nou aruncă sonda în subconștient -căci, dacă orice introspecție e anevoioasă, sforțarea de a pătrunde în regiunile de sub pragul conștiinței va fi mai anevoioasă, iar greutatea de a exprima ceea ce ai recoltat penibil în lumea ascunsă a sufletului va fi și mai mare. Dar oare poezia "veche" este întotdeauna ușor de înțeles? Nu cere și ea atențiune, deprindere? Eminescu chiar, care unor spirite excesiv de artiste, de complicate, de grăbite și de distrate li se pare atât de simplu, atât de compromițător de simplu, -- e oare atât de simplu? E oare atât de ușor de înțeles, chiar pentru spiritele complicate și "artiste", poezia Cu mâine zilele-ți adaogi...? Sau imagini ca acestea (iau câteva bazate pe aceeași analogie): Memfis, argintos gând al pustiei; ori: Ea, copila cea de aur, visul negurii eterne [luna]; ori: Căci e vis al neființei universul cel himeric -sunt oare atât de pe înțelesul oricui? Încă o dată, de nepriceperea unei poezii nu e vinovat întotdeauna poetul. Dealtmintrelea, noi suntem porniți să credem că de cele mai multe ori "obscuritatea" reală, numită și absconsitate, e voită, și prin urmare e o șarlatanie -- un fapt care interesează mai mult etica decât estetica literară. "Viața românească", 1922, nr. 11


content:
Voim să vorbim despre influențele străine exercitate asupra literaturii române. Acest capitol este unul din cele mai importante din istoria literaturii noastre, căci această istorie, de la 1800 până la 1880, adică de atunci de când începe literatura propriu-zisă -- cea beletristică -- și până la definitiva ei închegare (și în parte chiar și după aceea) este, dintr-un punct de vedere, istoria influențelor străine, care au putut pune în valoare -- ca să întrebuințăm un cuvânt pompos -- comorile sufletești ale poporului român. Celălalt capitol important (ideea urmează de la sine) are de obiect afirmarea tot mai puternică a spiritului național în această literatură creată cu ajutorul modelelor străine, adică procesul de emancipare a literaturii naționale, de treptată eliberare de aceste modele. Literatura beletristică cultă -- inexistentă înainte de 1800 din cauza împrejurărilor nefavorabile istorice -- nu s-a putut naște decât grație unor modele străine. Fără influența străină, mai ales franceză, începută încă dinainte de 1800, nu ar fi fost posibil nici Creangă, și nici măcar culegerile de doine și balade populare. Chiar și ideea de a culege poezie populară a fost luată de Alecsandri de aiurea, ca să nu mai vorbim și de motivele naționale și literare ce l-au îndemnat să adune acea poezie, toate datorite influenței străine. Și dacă n-ar fi existat deja o literatură beletristică în țară, de unde i-ar fi venit în cap lui Creangă ideea să scrie Amintiri și Moș Nichifor Coțcariul și de unde ar fi știut cum se scrie o bucată literară, cum se compune, cum se "dialoghează" etc.? Și nu mai insistăm asupra faptului că, pentru ca să existe "Creangă", trebuia să existe "Junimea" și Convorbirile -- produse și ele de influențe literare străine... Literatura franceză din veacul al XVIII-lea (și cea grecească nouă) au inspirat, au făcut scriitori pe Conachi și pe Văcărești. Acest început de literatură și romantismul francez au determinat literatura epocii următoare, opera lui Cârlova, Alexandrescu, Alecsandri etc. Imitația aceasta a literaturii străine este, pe partea literară, ceea ce este introducerea formelor noi pe partea politică. Dar, cum am spus de atâtea ori, literatura nu se importă, ca formele politice. Scriitorii noștri n-au transplantat literatura străină (lucru, dealtfel, imposibil și inconceptibil), ci numai s-au inspirat de la ea, au luat-o ca model, unii mai servil, alții mai liber. Gradul de servilitate ori de libertate a atârnat de talentul scriitorului și de gradul participării lui la sufletul specific național. Acest din urmă fapt, antidotul imitației servile, a atârnat mult de familiarizarea scriitorului cu literatura populară națională și de extracția socială a scriitorului, de clasa socială din care făcea el parte, căci, dacă era dintr-o clasă mai de jos, acest lucru putea suplini într-o măsură oarecare lipsa de familiarizare cu literatura populară. Cu alte cuvinte, scriitorul care a avut un organism sufletesc destul de robust (ca talent și ca originalitate națională) ca să-și asimileze modelele străine, să și le transforme în substanță proprie, a dat operă literară națională și viabilă; ceilalți au fost mai mult niște pastișori, și opera lor n-a putut "rămânea". Dacă este așa -- și altfel nu poate fi, adevărurile de mai sus sunt doar banale --, atunci trebuie să fie adevărate și aceste două propoziții -- și ele una mai banală decât alta: 1) Numai modelele care conveneau spiritului național și, firește, gradului de dezvoltare sufletească a păturii noastre culte, numai acele modele au dat rezultate bune, viabile, adică au ajutat la închegarea unei literaturi naționale. 2) Cu cât s-a tot emancipat de modelele străine, cu atât literatura română a tot progresat. (Aceasta nu înseamnă că la un moment dat o literatură rupe cu literatura lumii. Nu, căci orice literatură, cât de veche, de mare și de autonomă, nu poate să nu se influențeze de alte literaturi. Dar aceste influențe nu mai creează raportul de la învățător la ucenic; influențele, în cazul acesta, aduc numai fermenți care înviorează literaturile, le procură puncte noi de vedere a lumii etc.) Prima propoziție se probează prin faptele din trecutul literaturii noastre: Poezia franceză pseudoclasică din veacul al XVIII-lea, cu formalismul ei, cu retorismul ei, cu caracterul ei factice, cu lipsa de sentimente adevărate, cu mičvreria ei, a putut conveni perfect boierimii noastre, primitivă, dar -cum spunea Pompiliu Eliade -- deja decadentă din cauza traiului fanariotic de la sfârșitul dominației turcești. Și am avut atunci o serie întreagă de poeți boieri (numai boierii făceau literatură, căci numai ei aveau cultură). Această poezie este inferioară (cu tot talentul unuia din reprezentanții ei, al lui Conachi), și cauza principală a inferiorității ei este faptul că această poezie n-a fost estetizată prin influența poeziei populare, căci, ca să vorbim de cel mai talentat, cu toate că Conachi cunoaște poezia populară măcar sub forma ei lăutărească, el n-a fost transformat de poezia populară. Poezia lui, imaginată în altfel de limbă, măcar în limba lui Alecsandri (ori tradusă în franțuzește) ar fi acceptabilă și azi. Și aceea ce o face absolut inacceptabilă pentru noi și-i dă un caracter chiar cam ridicol e limba, limba boierească de atunci, din care a rămas până azi un ecou în limba mahalalelor -suprema nenorocire a poeziei lui Conachi. În epoca următoare, să-i zicem epoca Alecsandri, asupra poeziei române se exercită influența altei literaturi străine, a unei mari literaturi, a poeziei romantice franceze. Această literatură convenea perfect spiritului public din România din acel moment, păturii intelectuale de după 1830. Dar nu toată poezia romantică franceză convenea acestui public. Musset, poetul deja al orașului, nu convenea speciei Bolintineanu-Alecsandri; și nici poetul filozof Alfred de Vigny. Și fiindcă poezia lor nu corespundea la necesitățile noastre sufletești de atunci, acești doi poeți n-au avut nici o influență. Cineva care să-i ia ca model, numai din dorința cu orice preț de originalitate și singularizare, nu s-a găsit atunci. În societatea aceea, ca în toate societățile mai primitive, nu putea exista dorința de singularizare; societățile primitive se caracterizează prin conformism, și nu prin individualism. Dar chiar și fără această cauză, pe vremea aceea nu puteau apărea veleități de singularizare, pentru că, neexistând încă o literatură, nu aveai în contra cui să te singularizezi. Influența au avut-o atunci mai ales Hugo și Lamartine, poeții ideilor și sentimentelor mai simple, mai generale. Dar această influență a romantismului s-a exercitat divers în Moldova și Muntenia. Literatura moldovenească a fost influențată mai ales de Hugo; cea muntenească, mai ales de Lamartine. Sufletul muntenesc a fost atunci mai liric, pentru că în Muntenia, țara revoluționară (fiindcă avea burghezie, ca să amintim cauza principală), era mai mult avânt. De aceea, acolo prinde eminamente liricul Lamartine. Și să se observe că poezia lui Lamartine, pe lângă lirism, mai conținea și altceva, potrivit Munteniei: un suflu de spiritualism. În adevăr, Muntenia este mai religioasă decât Moldova, iar ideologia politică "patruzecioptistă" din Muntenia a fost spiritualistă, ca și ideologia revoluționară franceză de atunci, care a inspirat-o (vezi ideile lui C. A. Rosetti din proza lui "din exiliu"; filozofia istoriei lui Bălcescu etc.), așadar, poezia lui Lamartine convenea și din acest punct de vedere spiritului din Muntenia (vezi reflexe la Cârlova și Alexandrescu). Moldova, rece și critică (pentru că Moldova n-avea burghezie, ca să dăm, iarăși, numai cauza principală), nu se putea influența de lirismul și spiritualismul lui Lamartine. Răceala și criticismul au făcut pe moldoveni să cultive cu predilecție proza, și anume genul epic (dezgroparea trecutului trebuia să fie atunci la ordinea zilei!) și, în versuri, mai mult poezia obiectivă -- și iată de ce Moldova s-a influențat mai mult de poetul mai obiectiv Hugo, și anume de Hugo epicul, din Balade și din teatrul istoric. (Influențele mai mici confirmă considerația de mai sus, ca și unele mici abateri mai mult aparente -- dar nu e locul aici să intrăm în detalii. Vom face-o altă dată.) Aceste influențe au fost binefăcătoare, adică fructuoa se, pentru că au fost potrivite cu spiritul vremii. Imaginațivă ce caricatură, ce literatură "nouă", ce "modernism" deșănțat s-ar fi produs atunci, dacă niște scriitori, în disperare de cauză (așa cum ne-a zugrăvit dl Davidescu îmbrățișarea simbolismului de către Macedonski), și spre a fi "originali", adică cu orice preț altfel decât ceilalți, ar fi început să imite pe Musset și pe Vigny! * Dar, în deosebire de epoca precedentă pseudoclasică, modelele franceze au fost acum mai asimilate de sufletul național, pentru că acum scriitorii, din cauza extracției lor sociale -- în Moldova boierinași, în Muntenia burghezi mai ales --, sunt, pe de o parte, mai aproape de popor, iar pe de altă parte, din cauza acestei extracții, având mai redus patosul de clasă, au avut o atitudine mai binevoitoare față de popor, mai ales de limba lui. Pe lângă acestea, să se ia în seamă că trecuse și vremea culturii fanariote, care înstrăina spiritul public. Dar mai este ceva. Este poezia populară, care învigorează spiritul specific național și-l face să asimileze influența străină. Și cum curentul acesta poporan există numai în Moldova, scriitorii moldoveni de atunci sunt mai mari și mai trainici. (Atragem atenția profanilor că acest "curent poporan" nu înseamnă curent poporanist. E un termen uzual în istoria literaturii române.) În Muntenia, spiritul specific are numai tăria pe care i-o dă extracția scriitorilor, mai apropiați de popor, dar nu o are și pe aceea pe care i-ar fi dat-o curentul poporan. De aceea, un poet ca Grigore Alexandrescu, cel mai mare talent dinainte de Eminescu afară de Cârlova (care însă, după ce a scris cinci poezii, a murit), abia se poate spune că "a rămas". Structura artistică defectuoasă a acestui poet se explică, pe lângă alte cauze, și prin lipsa ajutorului pe care i l-ar fi dat poezia populară. Dovadă sunt resturile de "vechime" din poezia lui, accente și forme care aduc aminte de Văcărescu -- "vechime" care se observă și la un "modern" ca C. A. Rosetti chiar -- "vechime" care se explică prin lipsa influenței poeziei populare --, a acelei literaturi naționale care a înnoit și mlădiat totul. (Poezia populară dă unui scriitor cult o mulțime de resurse specific naționale. Dar dacă nu i-ar pune la îndemână decât una, limba, încă ar fi un minimum satisfăcător, pentru că limba unui popor nu e o colecție de semne abstracte pentru noțiuni ca cuvintele unui volapük. În limba unui popor -- în cuvinte, în chipul de a forma familia cuvântului, în construcții speciale, în idiotisme, în sintaxă etc. -- e depozitat sufletul unui popor, experiența lui de-a lungul vremii, chipul lui de a simți, de a gândi, de a considera lumea. Cine cunoaște perfect limba poporului său, cu toate finețele și tainele ei, posedă, prin chiar aceasta, spiritul specific al poporului său. Cine nu cunoaște cum trebuie nu posedă acest spirit. Patriotismul nu poate ține loc de spirit specific, pe care îl poate avea și un nepatriot și chiar un dușman al patriotismului. Firește, însă, că un om pătruns de spiritul poporului său are mai multe șanse să-și iubească poporul și să fie patriot, dar aceasta e un efect.) * Eminescu! Poezia lui Eminescu, întruparea celei mai puternice influențe străine și în același timp a celui mai pronunțat spirit specific național, ilustrează admirabil teza noastră. Niciodată o influență străină n-a fost mai potrivită, mai adecvată -- s-ar putea zice. Pesimistul, reacționarul, romanticul (din cauza naturii înnăscute, a vieții sale, a momentului istoric) Eminescu a fost influențat de literatura prin excelență romantică, reacționară și pesimistă a Germaniei. Romantismul german, exprimat de naturi "pesimiste", a fost, ca și romantismul eminescian, expresia reacționarismului medievalist și, deci, a aversiunii pentru ideologia Revoluției Franceze (ori, dacă voiți, expresia acestei aversiuni și deci a reacționarismului medievalist -- e indiferent). Din cauza acestei asemănări, influența germană asupra lui Eminescu este una dintre cele mai puternice pe care a suferit-o poezia română. Dar robustul organism național al acestui culegător de lectură populară -- romantică și ea -- al acestui pelerin în toate ținuturile românești, al acestui tovarăș, la Blaj și la Viena, al feciorilor de țărani de peste munți, al acestui cititor de cronici și hrisoave -- acest robust organism național a asimilat, a românizat perfect elementul străin, care l-a influențat. Și a asimilat nu numai elementul literar străin, dar și gândirea filozofică străină, căci Eminescu, cum se știe, n-a fost influențat numai de literatura străină, ci și de filozofia străină, și anume, de acea filozofie care convenea perfect naturii sale. Acest pesimist trebuia să trăiască pe socoteala sa filozofia lui Schopenhauer. Acest idealist solitar, pentru care realitatea cea mai reală era lumea lui subiectivă (vezi Sărmanul Dionis, autobiografia lui morală), trebuia să trăiască idealismul lui Kant, Fichte și Schopenhauer (care e filozofia din opera mai sus-citată). Acest pesimist și idealist trebuia să trăiască pe socoteala sa pesimismul și idealismul budist. (Dealtfel, romantism, pesimism, idealism filozofic sunt, în cazul acesta, tot atâtea fețe ale uneia și aceleiași stări sufletești.) Iar starea sufletească a lui Eminescu nu era numai a unui om, a sa, ci a unei întregi pături românești, a intelectualilor de la sfârșitul veacului trecut -- grație unor cauze istorice, arătate aiurea. Așa că, poezia lui a fost expresia sufletului categoriei gânditoare de atunci. Această nuanță însă a spiritului național s-a întâmplat să coincidă mai bine decât oricare alta cu acea categorie a poeziei populare a cărei expresie supremă e Miorița. Poezia lui Eminescu ține mai mult de specia Miorița decât de orice altă specie a poeziei populare. Substratul profund național al poeziei lui Eminescu -- pe care Maiorescu l-a remarcat cel dintâi, cum am văzut într-un articol trecut, -- este expresia cea mai pură, mai spiritualizată a sufletului popular. Poate și aceasta e una din cauzele profundei impresii ce face poezia lui Eminescu. * Să revenim. Dacă la poeții anteriori poți cita uneori și poeziile străine care le-au influențat unele bucăți -- la Eminescu acest lucru nu mai e cu putință. Detractorii au încercat -- cu Heine, cu Lenau, cu Platen -- să arate că Eminescu "a copiat", dar a fost în zadar. (La steaua..., după Gottfried Keller, Sonetul Veneției, după Cerri, nu le-a publicat Eminescu. S-au găsit în hârtiile lui. El nu a spus că sunt originale.) În Eminescu e influența unui curent literar, cum am văzut, și nu imitarea unor modele străine. Nici Floare albastră, în care e "floarea albastră", simbolul ro mantismului, și care reclamă un nume, pe al lui Novalis, nu este o poezie imitată. Așadar, în locul modelelor din epoca anterioară, acum, cu Eminescu, avem numai influența generală a unei literaturi. Emanciparea literaturii române a făcut, așadar, un pas însemnat. Deși paragraful destinat în acest articol lui Eminescu a luat o întindere cam prea mare, vom mai adăuga totuși considerația, esențială pentru tema noastră, că influența romantică germană se face tot mai puțin vădită cu vremea în opera lui Eminescu. El se tot eliberează de ea, și în fond și în formă. Elementele de fond romantic-germane, mai frecvente la început (Floare albastră, Călin, Strigoii, Făt-Frumos din tei, Povestea teiului), apar mai târziu numai în "castelul" din Scrisoarea IV și în "castelul" din Luceafărul. Dar Luceafărul e mixt: "A fost odată" anunță o poveste românească, iar Cătălin și Cătălina sunt elemente populare românești; "castelul" și "pajul" sunt medievalism occidental. Aceeași degajare de influență romantică se vede și în formă. Stilul, la început înflorit, "figurat", spre sfârșit devine sobru, alcătuit mai mult din termeni proprii, căci acum Eminescu devine mai analist, mai "realist" și mai subiectiv -- mai el. (Se înțelege că aici nu e vorba de acele părți din poezia sa care, prin genul lor, reclamă numaidecât stilul figurat.) Romantismului de imaginație și fantezie, mai împrumutabil, i-a luat locul subiectivismul romantic, mai personal. * S-a înțeles că, în dezvoltările de mai sus, vorbim de scriitori, nu de operele lor singuratice. Căci dacă Alecsandri a imitat în Teatru și în Legende, n-a imitat în toate scrierile sale. Originalizarea, care la Eminescu e pe toată linia, la scriitorii anteriori e numai parțială. Așadar, ca să fim mai clari, e vorba de atitudinea scriitorului față de literaturile străine, de concepția lui asupra originalității literare, de gradul în care s-a emancipat el de tirania modelelor, de faptul dacă mai admite el, pentru el, posibilitatea de a broda pe o temă străină. Mai târziu, literatura adevărată -- aleea principală a literaturii noastre -- se eliberează și mai mult. La Vlahuță, la Delavrancea, la Caragiale, trebuie să fii grand clerc în literatura mondială ca să găsești ce influențe s-au exercitat asupra lor. Și, dacă la Delavrancea se poate spune în chip vag: realismul francez; la Caragiale, cu privire la Năpasta și Făclia de Paști: Dostoievski; La Vlahuță: parnasienii și... Eminescu! -- ce se poate spune cu privire la dl Sadoveanu, adică la scriitorul tip din ultima epocă literară? Al cărei literaturi străine e ucenic d-sa? Este drept că proza (Delavrancea, Caragiale) e mai ferită de influențe străine decât poezia și că influențele suferite de prozator sunt mai greu de observat. Realitatea obiectivă, pe care trebuie s-o redai în proză, te distrage de la influențele străine pe care le-ai suferit; iar atitudinea obiectivă a prozatorului (ascunderea propriei personalități a acestuia) împiedică vădirea influenței străine. În toate literaturile, influențele străine se observă mai ales și mai mult în poezie. Și dacă este așa, atunci Eminescu nu este mai înapoiat decât urmașii săi, căci faptul că apare mai influențat decât ei se datorește genului său literar. Și să ne aducem aminte și de faptul că pentru Eminescu e existat în Europa o literatură așa de perfect adecvată naturii sale și concepției sale filozofice și sociale, încât trebuia să-l influențeze numaidecât! Dealtfel, romantismul medieval și pesimist este mult mai unitar decât realismul, pentru că este în mai mare grad o atitudine decât realismul, care, prin definiție, trebuie să fie o supunere la obiect. Și, de fapt, influențele internaționale între romantici sunt din cele mai puternice care s-au exercitat în literatura lumii. Să ne gândim numai la influența lui Byron asupra atâtor literaturi. * Din acest mic istoric al evoluției literare, de la imitație și slabă naționalizare a modelelor până la originalitate prin eliberare de modele și naționalizare prin influența spiritului popular, din acest istoric, în care am citat câteva nume, se vede și mai limpede că originalizarea merge paralel cu recrutarea scriitorilor din clase tot mai aproape de popor (Conachi--Alecsandri--Eminescu, Sadoveanu). După această evoluție, se poate spune că avem deja o tradiție -- o mică tradiție literară. Literatura de până acum, care a întrupat deja spiritul specific național, poate avea pentru scriitorii ulteriori rolul pe care l-au avut spiritul și literatura populară pentru scriitorii dinainte. Cu alte cuvinte, scriitorul care nu rupe cu tradiția noastră literară se poate dispensa de poezia populară, iar extracția sa socială nu are însemnătatea de mai înainte. (Dacă însă scriitorul e direct în contact cu sufletul național, fie prin clasa lui socială, fie prin familiarizarea cu produsele literaturii populare, cu atât mai bine.) Această dispensă însă cere nu numai cunoașterea literaturii anterioare culte, ci și interes, și chiar dragoste pentru ea (dragostea nu im plică admirație) -- așa cum s-au comportat cu literatura țării lor cei mai însemnați scriitori din alte țări, care au găsit chiar școli sau epoci literare vechi de la care să se reclame. Cine disprețuiește literatura anterioară țării sale nu poate fi scriitor bun, chiar și aiurea, unde influențele străine sunt neînsemnate și unde, deci, nu e atâta nevoie de sprijinul tradiției pentru asimilarea acestor influențe, cum e cazul nostru, popor începător, încă în perioada de completare a literaturii sale. * După Eminescu a venit, cum am văzut, o literatură mai liberă de influențele străine. Această literatură e numai una din direcțiile literaturii post-eminescene. E literatura așa-numiților "proletari intelectuali", a intelectualilor dezrădăcinați, ieșiți din clasele inferioare, din clasele vechi, pozitive, cum le numea Eminescu. Alăturea, deși unii veniți puțin mai târziu, sunt scriitori ca Creangă, Coșbuc, Duiliu Zamfirescu, BrătescuVoinești, care fac parte din alte categorii sociale și creează o altfel de literatură. Cei doi dintâi sunt țărani și creează clasicismul țărănesc; cei doi din urmă creează clasicismul boierinașilor. Create de scriitori din clasele cele mai naționale, aceste literaturi sunt foarte specific naționale -- și nu mai este nevoie de nici o dezvoltare. Asupra acestor scriitori -- afară de Creangă -- s-au exercitat cu putere influențe străine, dar aceste influențe sunt "cultura literară", și nu "modele". Așa-numitele "plagiate" ale lui Coșbuc nu infirmă propoziția noastră. Cum a arătat el, Coșbuc nu le-a spus "traduceri", sau "după cutare autor" din cauză că și-a încurcat manuscrisele. Și chiar de ar fi plagiate, aceasta ar fi cu totul altceva, o chestie de etică, și nu una de estetică. Unul din cei mai originali scriitori vechi, C. Negruzzi, n-a disprețuit plagiatul. * Înainte de 1900 se ridică spre suprafață literatura "decadentă" apărută pe la 1880 cu Macedonski; iar după 1900, apare literatura țărănistă. Ce poziție au aceste școli și curente față de evoluția normală a literaturii române? Prin literatură română normală înțelegem acea literatură care s-a influențat de literaturile străine, dar care a asimilat acele influențe organismului sufletesc național -- căci aceste două condiții au fost necesare creării literaturii române, cum am văzut mai sus. Lipsind una din aceste condiții, literatura e lipsită de unul din cei doi factori indispensabili. Lipsind influența străină, lipsește școala, fermentul, elementul cultural și progresist; lipsind influența națională, lipsește originalitatea -- materialul subiectiv și obiectiv al literaturii. Decadentismul repudia tradiția noastră literară, literatura anterioară, spiritul național, și se inspira numai de la literatura străină și (vom vedea) de la o literatură care ni se potrivea mult mai puțin decât s-ar fi potrivit Alfred de Vigny în vremea lui Alecsandri și Bolintineanu. Țărănismul literar repudia influența străină și se mărginea la imitarea poporului (vom vedea în ce chip). Așadar, și una și alta din aceste două literaturi în luptă erau exclusiviste; se lipseau de un factor esențial al literaturii normale, rupeau cu tradiția noastră, alcătuită din influențe străine și din afirmarea caracterului specific național. În 1906, când a apărut această revistă și am găsit această stare, am venit cu ideea veche, dar atât de necesară atunci: cultura străină, adaptată la caracterul național. Aceasta o spuneam în articolul-program "către cititori". Ideea, mai special literară, pe care am dezvoltat-o după aceea, era numai un corolar al acestei idei mai generale -literatura fiind un capitol al culturii. Ce-a fost țărănismul literar? Să luăm câteva exemple de ceea ce nu e țărănism literar, ca să înțelegem, prin eliminare, ce a fost acel țărănism. A scrie nuvele ori romane cu subiect din viața țărănească nu e țărănism literar. Nimănui nu i-a venit în cap să spună că Povestirile unui vânător ale lui Turgheniev ori Țăranii lui Balzac sunt țărănism literar. Și tot așa nuvelele dlui Sadoveanu cu subiect din viața țărănească, ori Voica, romanul drei Stahl. Și aceasta, pentru că un scriitor nu poate fi definit după subiectele sale, ci după maniera sa. Și nici Creangă nu este țărănist. Ar fi curios ca un țăran ca el să fie țăran-ist. Acest "ist" înseamnă o aderare, și un țăran nu poate adera la țărănime. Dealtfel, nimeni nu l-a trecut vreodată printre țărăniști. Și, firește, nici poezia populară nu e țărănistă, pentru același motiv pentru care Creangă nu e țărănist. Țărănist literar e acela care imită pe țăran. Și dacă un târgovăț ar reuși să imite pe țăran cum trebuie, acel târgovăț ar face minunea să fie un Creangă -- căci ar reuși să se transpună în sufletul țăranului, să gândească, să simtă și să se exprime ca el. Atunci literatura lui ar fi valabilă, gradul ei de frumusețe atârnând de gradul talentului său. Firește însă că ar fi cantonat în anumite subiecte și stări sufletești, ca și Creangă -- și i-ar fi interzise orice excursii în lumea și în sufletul orășenesc. Țărăniștii literari însă au fost altceva. Ei au fost niște târgoveți care parodiau, caricaturizau literatura țărănească, întocmai cum decadenții parodiau și caricaturizau literatura baudelairiană. Țăranul pe care-l imitau ei era un țăran convențional, imaginat de ei -- și de obicei nu unul idilic, ca al lui Alecsandri, ci unul bădăran, un fel de rândaș ori de vizitiu (atât de deosebit de țăranul care a creat doinele și Miorița). Aceasta se vede mai clar în unele poezii ale lor, în care cereau sânge și băutură. În proză, inventau subiecte țărănești imposibile, scrise într-o limbă forțat țărănească, inexistentă la țară. Și, încă și mai rău, abordau subiecte orășenești, pe care le tratau într-un limbaj "țărănesc" (care, chiar de ar fi fost țărănesc, tot ar fi fost o caricaturizare. Imaginați o nuvelă a dlui Brătescu-Voinești scrisă în limba lui Moș Nichifor Coțcariul!). Așadar, țărănismul literar este afectarea tonului, stilului și limbii țărănești de către un târgovăț care nu reușește să-și însușească tonul, stilul și limba adevărat țărănească și care își exprimă propriile-i sentimente de târgovăț în acea formă pseudo-țărănească, ori transcrie viața orășenească în aceeași formă pseudo-țărănească, ori zugrăvește o pseudo-țărănime în forma aceasta pseudo-țărănească. Și n-avem pretenția că am înșirat aici toate speciile țărănismului. Acum s-a înțeles pentru ce nuvelele dlui Sadoveanu și Voica nu sunt țărănism. Aici, un scriitor cult scrie despre țărani ca scriitor cult, cu concepția și în forma unui scriitor cult, exact cum ar scrie despre orice altă categorie de oameni. Că Sadoveanu a extras chintesența poeziei populare și a limbii populare și și-a însușit-o organismului său sufletesc e altă vorbă. Așa a făcut și Eminescu, și Luceafărul nu e o poezie țărănistă. Și nici idealizarea țăranului în opera de artă nu este țărănism literar. Opera mai sus amintită a lui Turgheniev, în care el idealizează pe țăranul rus, nu e literatură țărănistă. Idealizarea poate fi cel mult țărănism politic, când nu-i romantism, ori ca la Alecsandri bergerism pseudo-clasic. Țărănismul literar -- autorul acestor rânduri l-a combătut de la început, acum douăzeci de ani. Dl Sanielevici mi-a reproșat că am făcut excepție pentru dl Sadoveanu. Da, am făcut excepție, căci dl Sadoveanu nu era țărănist. Și nu numai că am făcut această excepție, dar, în același timp în care mă ridicam împotriva vătăvismului și a crâșmărismului țărănist, am adus cele mai mari elogii dlui Sadoveanu. Vremea mi-a dat dreptate: astăzi dl Sadoveanu este primul scriitor român necontestat aproape de nimene. În fața țărănismuli literar, care parodia și caricaturiza țărănia, bădărăniza literatura și arăta dispreț culturii și literaturii străine, stătea "poezia nouă", care parodia și caricaturiza artificialismul parizian și repudia elementul național. Această poezie era veche, căci începuse cu Macedonski încă de pe la 1880. Cuvântul acesta: "nou" nu e o noțiune cronologică, de aceea Macedonski, mort la vârsta de șaptezeci de ani, e numit "nou", iar dnii Goga și Topârceanu sunt "vechi". "Nou" a fost și este o etichetă, care înseamnă: în afară de curentul cel mare al literaturii naționale. Dar această etichetă au aplicat-o moderniștii și unor poeți foarte naționali, produși de împrejurările noastre. Se poate, de pildă, un poet mai național decât dl Demos tene Botez -- atât de național, încât unii critici au putut să intre și în subdiviziuni, taxându-l drept poet moldovan și chiar "ieșan"? Ce asemănare poate fi între acest poet prin excelență al pământului nostru și imitatorii artificialismului parizian? (Vom vedea imediat ce înțelegem prin aceste ultime cuvinte.) Acest artificialism a înflorit mai ales acum douăzeci de ani: sunt versificatorii cei cu "etajere", cu "autumnale", cu ametisturi", cu "femei albastre și scheletice", dar totuși "bacanalice" etc. -- versificatori cu volume fudule și teribil intitulate, dar astăzi uitate pentru totdeauna. Acest artificialism parizian e, mai ales, ceea ce definește acea poezie "nouă" pe care literatura română a expulzat-o și o va expulza mereu, pentru că (vom vedea imediat pentru ce) acest artificialism nu poate fi, la noi, decât o imitație caricaturală. Acest artificialism este baudelairismul: urbanismul exagerat, maladivitatea, amorul pervers -- afectate, maimuțărite, nu firești și sincere, ca la Baudelaire și la urmașii săi parizieni. Astăzi acest element nu mai formează singur -- naiv-exhibiționist ca atunci -- materialul poetic al scriitorilor așa-numiți "noi"; acum, acest element se amestecă, numai, în poezia lor. Și cu cât se amestecă mai mult, cu atâta acești poeți sunt mai în afară de literatură. Despre acest singur element al poeziei numită "nouă", cel mai exotic, și cel care dădea mai ales fizionomia poeziei "noi" dinainte de război, voim să vorbim acum. Baudelaire e un poet în toată puterea cuvântului. Lectura lui nu poate aduce decât foloase unui poet român, pentru că din lectura unui poet român trebuie să facă parte orice poet mare. Mai mult, Baudelaire poate da unui poet român folositoare îndrumări tehnice. Dar Baudelaire nu poate fi pentru poezia română ceea ce a fost Lamartine și Hugo pentru poeții vechi, ori romantismul german pentru Eminescu. S-a spus cândva în această revistă că Baudelaire e poetul orașului. Astăzi putem aduce în sprijinul acestei idei opinia lui Thibaudet, cel mai de seamă critic din Franța, care a înțeles pe Proust, pe Valéry etc., și deci nu poate fi recuzat. Studiul lui despre Baudelaire (din volumul Interi é urs) este unul din cele mai elogioase din câte sau scris asupra marelui și nefericitului autor al lui Fleurs du Mal. Thibaudet spune că întreaga poezie franceză dinainte de Baudelaire, care s-ar putea numi "poezie eternă", poezie "de prototip homeric", "și-a întors spatele de la rafinamentele și complexitățile urbane". Lamartine, zice acest critic, împrumutând o caracterizare a lui Lemaitre, este "un mare poet aryan". "Din punct de vedere poetic, urmează Thibaudet, Lamartine a trăit în familia, sentimentele aerate și luminoase, plenitudinea solidă și sănătoasă a florilor și a fructelor, a corpurilor și a sufletelor." "Hugo, adaugă criticul, a strălucit de sănătate, de natură exuberantă și directă." Cu Baudelaire însă, urmează Thibaudet, apare pentru prima oară poetul civilizației urbane (căruia îi găsește totuși un precursor în Alfred de Musset). Înainte de a expune chipul de a vedea al lui Thibaudet, credem că nu e fără interes să aducem în sprijinul ideilor lui și părerile lui Taine, care a văzut bine problema poeziei urbane, datorită singurului mediu în stare s-o producă, Parisului, și care, ca și Thibaudet, a văzut în Musset tot un poet al Parisului, și nu unul "aryan", al "eternului omenesc". "Londra, zice Taine, e un rendez-vous de afaceri; oamenii de lume trăiesc, se amuză și primesc la țară." În Franța, urmează Taine, viața e concentrată în Paris. Și Parisul nu este numai un oraș, o capitală. Este un popor aparte: "Sunt două popoare în Franța: provincia și Parisul". Iar Musset este poetul poporului numit Paris. La parizieni, zice Taine, s-au dezvoltat în veacul al XIX-lea stări de suflet "necunoscute părinților lor... care până acum păreau străine rasei". Taine zugrăvește pe larg viața aceasta unică a Parisului, în care "visurile, teoriile, fanteziile, poftele fără noimă, poetice și bolnăvicioase, se îngrămădesc și se alungă unele pe altele ca niște nouri..." "Iată lumea pentru care scria Alfred de Musset; pe el trebuie să-l citești în acest Paris. Să-l citești? Îl știm toți pe de rost... El a murit, dar ni se pare că-l auzim vorbind în fiecare zi. O causerie între artiști care fac glume într-un atelier, o fată frumoasă care se apleacă la teatru pe marginea lojei, o stradă spălată de ploaie, în care lucește caldarâmul înnegrit... totul ni-l face prezent și parcă viu a doua oară [...] Ieșim la miezul nopții din teatrul unde el asculta pe Malibran, și intrăm în strada aceea lugubră Moulins, unde, pe un pat cu plată, Rolla al său a venit să doarmă și să moară..." etc. Pentru Thibaudet însă, cum am văzut, Musset este numai un precursor, căci adevăratul poet al Parisului este Baudelaire (despre care Taine n-a vorbit nicăieri, pe cât ținem minte). Și pentru Thibaudet, ca și pentru Taine, Parisul este un popor: "Poporul de patru milioane de suflete". Acest "popor" este unic în Europa (cum spunea și Taine). "Capitala Paris are în veacul al XIX-lea în Europa și în lume aceeași situație ca și curtea lui Louis XIV în veacul al XVIII-lea. El nu e singura capitală, nici cea mai mare, nici cea mai bogată, el cedează în cantitate altor metropole; dar el e singura în care omul trăiește profund viața proprie a unei mari capitale..." "După cum viața de curte a produs în veacul al XVII-lea o poezie psihologică, tot așa, era natural ca viața unei mari capitale să producă în veacul al XIX-lea o poezie..." "Aceasta e poezia care începe oarecum cu Musset și-și găsește desăvârșirea -- în măsura în care poate fi vorba de desăvârșire -- în Baudelaire." Numai o singură capitală, zice Thibaudet, "a mai realizat plenitudinea vieții urbane", și anume Roma, care a creat și ea "o poezie urbană originală, autohtonă, satira, -satira tota nostra". Poezia lui Baudelaire, după Thibaudet, nu putea naște decât în Paris. Acest critic arată că totul -- peisajul, amorul, femeia din Baudelaire -- este condiționat de Paris, și nu se poate înțelege fără Paris. "Din toate capitalele, numai Parisul le va produce ca un fruct natural", zice Thibaudet. "Acest oraș, ca și sufletul poetului, este o durată, o formă inveterată a vieții, o memorie." Poezia lui Baudelaire "este în întregime a Parisului. Ea corespunde la o rafinare -- numiți-o bolnăvicioasă, dacă voiți -- de civilizație într-o țară veche". "Această viață artificială pusă pentru întâia oară în lumină și exprimată de un poet conștient, a dat Les Fleurs du Mal și Le Spleen de Paris." "Cu Baudelaire a trebuit de privit în față adevărul, de considerat formele corupte... pe care le ia amorul întrun mare oraș vechi și inteligent." "Toate aceste Fleurs du Mal, tot acest Spleen de Paris se învârtesc în jurul unei anumite forme a amorului, aceea care aparține în special unui oraș mare și care e, să vorbim curat, prostituția." (Thibaudet se explică, spunând că aceasta nu înseamnă că în Paris nu există și amor curat.) "O mulatresă stupidă, vițioasă, alcoolică a fost tovarășa vieții lui, inspiratoarea unora din cele mai frumoase versuri ale sale." "Baudelaire scosese pe Jeanne Duval din prostituția pariziană ca pe un idol african." "Acest poet al Parisului e un copil al Parisului... El a îndreptat lumina critică asupra lui însuși, asupra noastră, asupra orașului său, asupra Orașului, și Muza lui bolnavă, conștientă și tristă, se ridică, de pe colina lui Rastignac, deasupra poporului de patru milioane de suflete." Ni se potrivește nouă această poezie născută în aceste împrejurări unice? Condițiile care au creat-o -- civilizația veche, cultura milenară, o lungă tradiție literară în toate genurile poetice posibile, extrema artificialitate, corupția fină, peisajul arhiurban, populația colosală pur-ubrană, urbanismul fără analogie decât în Roma veche -- există cumva și la București? (Taine și Thibaudet spun că nu există nicăieri!) Ni se potrivește nouă această poezie, măcar pe departe, cum se potriveau la 1840 Lamartine și Hugo, poeții "aryeni", poeții poeziei eterne și generale? Ori cum se potrivea lui Eminescu romantismul german, determinat de cauzele identice cu cauzele lui "Eminescu"? Este Bucureștiul Orașul (...așadar al treilea Oraș, după Roma veche și Paris), când el nu-i măcar încă nici "Oraș" în toată puterea cuvântului? S-a creat acolo de-a lungul vremii viața aceea urbană milenară? Sunt bucureșteni suprasaturați de civilizație și de cultură? Dar noi suntem încă la începuturile vieții urbane, ale culturii, ale civilizației, ale literaturii! Noi n-am creat încă nici măcar toate genurile literare. Suntem departe de a fi epuizat măcar poezia țării, a provinciei, a românismului -- poezia "aryană". Care e realitatea obiectivă "pariziană", "baudelairiană", de redat la noi? Și de unde poetul, produs de o astfel de realitate, care să redea realitatea baudelairiană? Așadar, cum s-ar zice, nici obiect, nici subiect: Dar nici de văzut nu fuse și nici ochi care s-o vază. Că unii din noi ne dedăm la (iar alții din noi se încântă de) jocurile "pariziene" ale unora dintre poeții noștri "noi" e o grandomanie naivă, de care sufăr și cei care (și mai ales cei care) se cred grozav de pretențioși și de artiști! N-ar trebui oare să înțelegem odată că nu putem avea orice literatură, ci numai pe aceea care se potrivește cu realitățile noastre? E atât de simplu acest lucru! Simplu ca o tautologie! Autorul acestor rânduri (să ne intervievăm și noi singuri -- e la modă azi!) admiră mult pe Anatole France și pe Marcel Proust. Dar ar fi cel dintâi care s-ar ridica împotriva cui ar vrea să facă la noi anatolfrancism și proustism, căci știe bine că încercarea ar fi zadarnică. Un Anatole France sau un Marcel Proust ne este interzis. Nu că nu putem avea talente mari native; nu că nu putem avea inteligențe superioare native; nu că nu putem avea spirite satirice, oameni de spirit; observatori ai sufletului propriu și al sufletului altora. E altceva. N-avem condițiile naționale pentru un France și pentru un Proust. France presupune o lungă cultură -și una anumită: franceză și greco-latină -- și un mediu intelectual saturat de civilizație și de cultură. Proust presupune o lungă tradiție culturală, un mediu intelectual suprarafinat -- și o "societate" cultă, fină, rafinată, unde să se poată dezvolta spiritul de observație și de analiză --, o societate care că solicite observatorului acest spirit și să i-l ascută. (S-a zis că la Rochefoucauld nu a putut deveni autorul Maximelor decât într-o societate complicată, ra finată, egoistă, vanitoasă, ipocrită din cauza vieții de curte etc. Transplantat la Iași atunci, ori acum, de unde ar fi putut scoate Maximele?) France și Proust, în deosebire de Hugo etc., presupun, în primul rând, toată cultura modernă în supremul ei grad de dezvoltare. Acum, firește, am trecut de vremea lui Lamartine și Hugo. Putem năzui mai sus. Dar până la France și Proust, nu! Ori poate teoria salturilor -- pentru a ajunge așa deodată la nivelul "occidental"? Nici în domeniul social și politic nu se fac salturi, decât dacă o formă superioară e impusă -- cum ni s-a impus liberalismul, cum ni s-ar putea impune socialismul, când ar izbuti în Europa. În literatură însă nu există fenomenul impunere. Dar chiar dacă ni s-ar impune baudelairismul prin fatalități ca cele sociale și economice -- ce-ar rezulta? Rezultatul îl vedem, căci am făcut baudelairism, fără să ne mai forțeze cineva. Iar acest rezultat e caricatura, cum a fost și în ordinea politică și socială caricatura formelor noi. Formele noi însă nu numai că au fost fatale, dar au fost, așa caricaturizate, un bine: tranziția spre adevăratul bine. Pe când o literatură caricaturizată nu prezintă nici o valoare pozitivă. Din contra, e ceva negativ. Dar existența la noi -- de vreo patruzeci de ani -- a baudelairismului este un fapt și trebuia să aibă o cauză. În imitația de Paris care e Bucureștiul, trebuia să apară o imitație a poeziei Parisului, adică a baudelairismului -și a apărut (toată poezia aceasta e bucureșteană). Și această poezie e exact pe atâta un produs al unei extreme civilizații (cum ar trebui să fie, ca să fie valabilă) pe cât și Bucureștiul e un Paris. Că Bucureștiul e imitație inferioară de Paris e în ordinea firească a lucrurilor: e un fenomen de importare a formelor noi, menite să creeze, să provoace și fondul. Această capitală e o realitate, organizația ei aduce foloase, lucrurile se pot îmbunătăți, până ce vom avea o adevărată capitală europeană. Dar caricatura poeziei Parisului, baudelairismul bucureștean? Un obiect de utilitate practică, oricât ar fi de prost, are un rost, dacă-ți face un serviciu cât de mic; o poezie prost imitată e în cazul cel mai bun zero, nu e o realitate estetică, nu face parte din literatură. Faptul că apariția acestei literaturi are o cauză (toate lucrurile au o cauză!) o legitimează filozofic, dar nu și estetic. Putem, firește, admira orice, dar nu orice ne este posibil. Admirăm Iliada, Divina Comedie, dar nu se va găsi, sperăm, nimeni, care să creadă că putem imita cu succes aceste două opere. Și dacă în privința aceasta suntem toți înțeleși, pentru că am învățat cu toții că epopeea este un produs al popoarelor primitive și că "nu mai este posibilă în timpurile moderne"; că apariția lui Dante nu se poate concepe fără tot ceea ce e veacul de mijloc -- apoi, când e vorba de scriitori moderni, ni se pare că, odată ce-i pricepem și-i admirăm, îi putem și imita cu succes. Dar condițiile lui France, Proust și Baudelaire ne sunt absente, ca și cele ale lui Homer și Dante. Că sunt stări sufletești în Baudelaire ("l'ennui") care pot fi și ale noastre? Dar sunt și în Iliada, și în Dante -și încă poate mai multe. Aceasta este o altă chestie. Din acest punct de vedere, putem folosi pentru sufletul nostru orice literatură -- chiar și Ramayana... Ba putem căpăta chiar sugestii în opera noastră literară. Dar, încă o dată, aceasta e altă chestie. Homerism, dantism, ramayanism românesc nu se poate! Fiecare țară, fiecare societate umană are felul ei de a fi și gradul ei de dezvoltare pe scara evoluției. Și nimic din lume nu se potrivește la fel în două țări sau două societăți umane. Și ceea ce se refuză mai ales la adaptare e literatura, care e prea strâns legată de sufletul unui popor (e izvorâtă chiar din el), suflet condiționat de tot complexul vieții în curs de veacuri, mai ales când acea literatură e prea legată de un anumit mediu și moment, și încă de un mediu și un moment atât de deosebite -- de contrare! --, cum e cazul poeziei specific pariziene, care e baudelairismul. Spuneam de curând că noi nu putem avea industrie mare. Dar cineva ar putea imagina în orele libere cataclisme sociale europene, din care să rezulte o stare favorabilă pentru o industrie mare la noi -- o stare în care să nu fim învinși în concurența mondială. A avea însă un France sau un Proust e imposibil în orice caz, căci noi nu suntem lipsiți de un France sau de un Proust pentru că nu ne permite concurența francezilor France și Proust, ci pentru că nu avem condițiile de cultură, de civilizație, de structură socială și poate nici spiritul specific potrivit. S-a spus odată în această revistă că prima și cea mai urgentă formă nouă care ar trebui introdusă la patagonezi ar fi pantalonii! Putem adăuga acuma că prima "școală literară" pe care ar trebui s-o transplanteze la ei acești frați ai noștri ar fi un abecedar cu istorioare morale. De la patagonezi până la parizieni sunt grade -- și fiecare grad cu "forma lui nouă" și cu școala lui literară... Pseudobaudelairismul nostru este același snobism (foarte "specific" societăților orientale înapoiate) care face pe cucoana Zinca din Tătărași să-și înnobileze odaia de culcare (unde și mănâncă) cu un pat de bronz, pe care-l vezi din stradă, mai jos de nivelul trotuarului -- e aceeași dorință de declasare ascendentă, care formează tema comediei române de la Băcălia ambițioasă a lui A. Russo până la Noaptea furtunoasă a lui Caragiale --, e fudulia Ziței Țircădău de a vorbi "franțuzește". Dar Zița e numai comică, deloc primejdioasă. Din contra: fiica Ziței va vorbi chiar franțuzește și nepoata ei va citi pe Anatole France. "Imitația" caricaturală, care e Zița, e începutul, fatal ridicol, al civilizației. Imitația caricaturală care e pseudobaudelairismul, încă o dată, nu numai că nu e nimic, dar e ceva negativ. "Artă" și "imitație caricaturală" este o contradicție între termeni. Amatorii de noutăți cu orice preț se cred foarte înaintați și revoluționari. Și totuși, sunt reacționari, căci "reacționarismul" nu e, nu poate fi altceva decât ceea ce împiedică progresul. Și "noutățile" acestea -- nefiind o contribuție reală la îmbogățirea literaturii naționale, mai mult, enervând mereu mișcarea literară, producând confuzie în public, stricându-i gustul, abătând unele energii creatoare de la adevărata literatură -- sunt piedici în calea progresului și deci reacționare. Singura atitudine "înaintată", "revoluționară" e aceea de a avea tăria de a ne supune realității, de a recunoaște că stadiul nostru de dezvoltare nu ne îngăduie decât anumite lucruri "europene", pe care însă (pe acele!) să le creăm în adevăr! Dar umblând cu iluzii vane, nu vom putea crea nici posibilul. Cheltuind energia cu zădărnicii -- de unde energia pentru lucrurile posibile, adică serioase? ["Viața românească", 1925, nr. 2]


content:
Într-un articol din năurmăî-rul trecut, am încercat să arăt dependența strânsă a literaturii române de realitățile naționale. Această dependență am ilustrat-o prin diferite considerații asupra naturii influențelor străine, care au fecundat spiritul național și au înlesnit apariția și dezvoltarea literaturii române. Dar această teză se poate dovedi și prin alte fapte din istoria literaturii noastre. Să ne oprim asupra unuia din cele mai concludente: evoluția deosebită a literaturii naționale în Moldova, Muntenia și Ardeal. I [ modifică ] Mai întâi, deosebirea dintre Ardeal și cele două "Principate". În prima epocă a literaturii noastre beletristice, Moldova și Muntenia au o literatură scrisă de boieri (Conachi, Văcăreștii, Momuleanu, om de casă boierească; pe atunci, numai boierii se puteau cultiva), o poezie lirică influențată de literatura franceză și de cea grecească nouă. În Ardeal însă, în același timp, apare o literatură epică și didactică, cu caracter popular, scrisă de intelectuali ieșiți din popor (acolo poporul a avut putința să se cultive mai devreme), rămași legați de popor, căci în Ardeal nu existau clase superioare naționale, care să absoarbă și să "boierească" pe intelectuali. E vorba de scriitori ca Aron, Barac etc., cu opere ca: Leonat bețivul și Dorofata femeia sa, Istoria lui Arghir și a preafrumoasei Elenei, Risipirea cea din urmă a Ierusalimului etc. Deosebirea se datorește, așadar, condițiilor istorice, structurii deosebite sociale, extracției deosebite a scriitorilor, influențelor străine diferite. În epoca următoare, patruzecioptistă, literatura beletristică din Ardeal e inferioară celei din Principate. Ea însă seamănă cu cea de dincoace de munți pentru că acum, și în Ardeal, și în Principate, domină aceeași stare sufletească: sentimentul de redeșteptare și dezrobire națională și de înnoire socială. Apoi, scriitorii din Ardeal și Principate acum nu se mai deosebesc ca în epoca precedentă: intelectualul ardelean nu mai este atât de departe de boierinașul moldovan, intelectual și el, și mai ales de burghezul intelectual muntean, în definitiv și el un om din popor. Am subliniat mai sus cuvântul "mai ales", pentru că acestei apropieri mai mari între scriitorii ardeleni și munteni îi corespunde și o mai mare asemănare între literatura ardeleană și cea muntenească decât cea moldovenească. În adevăr, literatura ardeleană, ca și cea muntenească, e mai "patruzecioptistă" decât cea moldovenească. Dar, în această epocă, Ardealul nu produce nimic viabil, decât doar Răsunetul (Deșteaptă-te, române!) al lui Andrei Mureșanu. Restul -- maculatură, dar aceasta nu are a face, căci oricât de slabă ar fi producția literară, ea tot oglindește o epocă. Cauzele superiorității Principatelor sunt multe: cultura franceză, mai potrivită spiritului românesc decât cea germană (și ungurească); posibilitatea de cultură mai mare în Principate decât în Ardeal, căci în Principate sunt clase mai bogate, care se pot cultiva mai mult; posibilitatea, în Principate, a unui răgaz, care face cu putință luxul artei, pe când în Ardeal energia trebuia cheltuită în lupta vieții și în lupta grea națională; superioritatea numerică a românilor din Principate, deci un câmp mai larg de selecție și o psihologie socială mai bogată; slăbiciunea curentului latinist (fatal limbii și deci creației artistice), curent covârșitor în Ardeal; (poate) o mai mare putere și repegiune de asimilare (a culturii străine) a românilor din principate , din cauza amestecului de rase în pătura orășenească; libertatea mai mare decât în Ardealul oprimat. (Aceste deosebiri au existat în toată vremea, de aceea literatura de peste munți a fost în toate epocile inferioară celei din Principate și cantitativ, și calitativ.) În epoca următoare, a lui Eminescu, Ardealul se deosebește de Principate din nou, radical, ca și în epoca lui Conachi. În Ardeal (Slavici, Coșbuc etc.), literatura e obiectivă, clasică, optimistă, cu caracter țărănesc, pe când în Regat (Eminescu, Vlahuță, Caragiale, Delavrancea: "proletari intelectuali"), e intelectualistă, criticistă, antiburgheză și în genere pesimistă și romantică; ori (Duiliu Zamfirescu, Brătescu-Voinești: boierinașii), cu caracterele înșirate mai sus, minus pesimismul și romantismul. Cauza deosebirii dintre Ardeal și Regat este, credem, următoarea: în Regat se introduseseră formele noi, care distruseseră ori amenințau clasele vechi, pozitive, boieri, meseriași, țărani, răzeși, din care se recrutează, dezrădăcinându-se, scriitorii. Scriitorii vremii reprezintă durerile mari și ridicolele produse de îmburghezire a țării. În Ardeal însă, poporul român, oprimat de unguri, e tot în situația de mai înainte, -- numai cât acum, după 1848, spiritul "revoluționar" nu mai "domnește în lume", iar literatura o fac fiii de țărani, care, ca și mai înainte, sunt legați de clasa lor, nu se simt, ca cei din Regat, declasați, rupți de clasa lor, stingheriți, "singuri". Ei au, pe la sfârșitul epocii, un singur "eminescian", pe Popovici-Bănățeanu, fiu de târgovăț, de meseriaș (nu de țăran) -- dintr-o clasă tânjitoare și rupt si de această clasă, și deci singur și fără atingerea lui Anteu. Replica lui Popovici-Bănățeanu, la noi, și deci în sens invers, e dată de Creangă, care (personalitate puternică; incult; preot; institutor; trăind în vremuri mai vechi decât ceilalți și deci mai ușoare, și păstrând viu în suflet imaginea vieții din Humulești dinainte de formele noi; trăind o viață de târgovăț fără pretenții etc.) a putut rămânea țăran, ca Slavici și Coșbuc, și a făcut excepție în epoca eminesciană. Dar ca să ne explicăm și mai bine literatura din Ardeal, trebuie să avem în vedere încă un fapt: influența "Junimii", care contribuie mult la vindecarea literaturii de o mulțime de scăderi. Așadar, Ardealul beneficiază de progresele generale ale literaturii române, și astfel un Slavici și un Coșbuc pot fi scriitori adevărați -- și nu ca predecesorii lor ardeleni. Progresul artistic e general la toți românii, indiferent de conținutul ori de tendința operei lor. Acest progres e un fapt câștigat pentru toate școlile literare, pentru toate genurile, din toate părțile românimii. De la 1900 încoace (Sadoveanu, Goga, Agârbiceanu etc.), Ardealul și Regatul se întâlnesc, sau, mai just, literatura din Ardeal rămânând ca și mai înainte (căci condițiile de acolo nu s-au schimbat), literatura din Regat, sau o bună parte din ea -- cea care caracterizează epoca aceasta nouă, adică cea apărută acum -- începe să semene cu cea ardeleană, pentru că în Regat s-au întâmplat fenomene mari (concretizate în criza cea mare de la 1900), care au determinat o mișcare de regenerare prin întoarcerea către cei de jos. Din acest fapt au rezultat câteva sentimente noi: interes pentru viața concretă a țărănimii, dorința de a face din această clasă o valoare politică, încredere în rezultatul așteptărilor, așadar părăsirea subiectivismului și pesimismului, în sfârșit, stări sufletești ca ale intelectualilor ardeleni. (Cum se știe, chiar și cultura noastră din Regat începe să se ardelenizeze puțin, prin unii oameni, ca Aurel Popovici, Scurtu, Chendi etc.) II [ modifică ] Dar nici Moldova și Muntenia nu evoluează la fel. Firește că deosebirea e mai mică decât între ele și Ardeal. De aceea le-am și putut considera laolaltă față de Ardeal. Poeții boieri din Moldova sunt mai "vechi" decât Văcăreștii. Conachi cânta aproape numai dragostea, o dragoste senzuală, de o senzualitate specială, s-ar putea zice, o dragoste fanariotă. Văcăreștii, și mai ales Iancu, au în poezia lor și altfel de sentimente, cântă și altfel de idealuri: patria, unirea etc. Conachi e ucenic numai al pseudoclasicismului vremii, pe când la Iancu Văcărescu, uce nic al aleluiași pseudoclasicism, observăm și alte influențe -- el traduce chiar și din "La Martin", poetul generației următoare, și apreciază pe scriitorii noi, pe un Cârlova și Grigore Alexandrescu. Dar chiar și la primul Văcărescu, cel din veacul al XVIII-lea, la Ienache, observăm noutăți: vorbește de a "patriei cinstire", o dată se inspiră din Goethe (ori dintr-un izvor al lui Goethe) altădată, din poezia populară. Iar un fiu al său, dintr-un cântec de frunză. "Noutatea" aceasta, relativă, a scriitorilor munteni trebuie pusă în legătură cu specializarea muntenilor în "noutăți", cu caracterul mai novator, mai revoluționar al Munteniei, cu ivirea mai de timpuriu acolo a ideilor ori mișcărilor libere (vezi articolele dlui I. C. Filitti din această revistă: polemica sa cu dl Barnoschi) -- fapte care se explică prin pătrunderea mai puternică și mai timpurie în Muntenia a ideilor Revoluției Franceze. În adevăr (vezi detalii în Pompiliu Eliade), Bucureștiul a fost unul din centrele principale ale culturii grecești și ale mișcării de eliberare a Greciei. Ideile Revoluției Franceze se răspândesc încă de la început în burghezia grecească din București, din care se alcătuia Eteria lui Rhigas. Ideologia acestei "societăți" o formează ideile Revoluției Franceze, de care s-a contagiat și boierimea munteană. Pe de altă parte, ideile Școlii ardelene (tot revoluționare) au pătruns și ele mai puternic și mai de timpuriu în Muntenia. Și or mai fi și alte cauze pentru care Muntenia este de la început mai "înaintată" decât Moldova. În epoca următoare, a lui Alecsandri, Moldova e stăpânită de curentul critic, de cel poporan și de cel isto ric; literatura ei e mai obiectivă; Moldova creează proza românească și critica socială. Muntenia, în epoca aceasta, este entuziastă, lirică, lipsită de curentele mai sus-amintite. (Odobescu apare cu douăzeci de ani mai târziu decât critica moldovenească, și e singur, și e ucenicul Moldovei. Ion Ghica -- care, dacă ar fi trăit în Moldova, ar fi fost probabil un mare prozator epic și un crtitic --, și-a scris Scrisorile după ce trecuse vremea prozei și criticii moldovenești.) Cauzele acestei deosebiri dintre Moldova și Muntenia, din epoca aceasta, le-am arătat adesea; câteva le-am amintit și mai sus, căci sunt comune și epocii anterioare. Cea mai importantă acum e faptul că în Moldova pătura vie, novatoare, o formează boierinașii, moderați și prin însăși psihologia de clasă, și prin faptul că erau depozitari ai unei tradiții culturale mai puternice și mai vechi (ceea ce e un element ponderator), pe când în Muntenia, pătura vie și novatoare e alcătuită și din boierinași (și am văzut că în Muntenia și clasa boierească e mai "înaintată"), și din burghezi, adică dintr-o clasă mai revoluționară, din aceea care se influențase mai mult de ideile Revoluției Franceze. (Desigur că burghezia bucureșteană de la 1848 era, în parte, vechea burghezie grecească dinainte de 1800, acum românizată, acea burghezie care, în vremea Revoluției Franceze, era atât de entuziasmată de ideile noi.) În epoca lui Eminescu, critica teoretică rămâne în Moldova, dar critica în forme de artă se mută în Muntenia, pentru că acum formele noi și-au dat rezultatele, iar clasa care a rezultat, burghezia, era în Muntenia, și nu în Moldova. Moldova criticase ridicolul unei alte societăți de tran ziție, izvorând din amestecul de Orient și franțuzism, cel de la 1840. E teatrul lui Alecsandri. Acum, amestecul acesta nu mai era clasa Cucoanei Chirița, ci burghezia, și cum în Moldova nu exista burghezie, nu avea cum să apară aici un "Alecsandri" al acestei epoci. El a apărut unde era lumea de tranziție, adică burghezia. A apărut deci în Muntenia. E Caragiale, care e "Alecsandri" al epocii sale. La opera lui Caragiale trebuie să adăugăm și o parte din proza lui Delavrancea, unde acest nuvelist își arată aversiunea pentru clasa creată de formele noi. În schimb, lirismul se mută în Moldova (Eminescu și școala lui), pentru că, dacă în vremea idealurilor de redeșteptare, sentimentul dominant al păturii culte, speranța, era mai puternic în Muntenia -- și deci acolo a înflorit lirismul --, apoi, sentimentul dominant al păturii culte, de după întoarcerea formelor noi, jalea pentru ruina ori amenințarea claselor vechi, pozitive, lovite de formele noi, trebuia să fie mai puternic în Moldova, unde aceste clase au fost mai lovite, unde nu s-a produs nimic ca compensare, căci Moldova a sărăcit în toate clasele ei, pe când Muntenia s-a îmbogățit măcar în clasa ei cea nouă. Să se adauge că în Moldova boierimea a sărăcit total și repede, că puțina burghezie din Moldova era străină; că meseriașii moldoveni au fost învinși de străini; că Moldova își pierduse capitala [...] -- în sfârșit numai dureri și dezastre. Firește că pesimismul moldovenesc nu e produs de-a dreptul de aceste lucruri. Ele au produs numai o stare de suflet deprimată, o tânjire, care a fost atmosfera morală a Moldovei. Tristețea aceasta a vechilor clase și lucruri distruse a existat, firește, și-n Muntenia, într-o măsură mai mică, și un ecou al acestei tristeți în literatura Munteniei sunt unele bucăți ale lui Delavrancea, ca Ziua, Odinioară și acum etc., și chiar Caut casă a puțin sentimentalului Caragiale. Dar odată cu înjghebarea în București a unei vieți orășenești mai complicate, odată cu "forma nouă", care e capitala țării, apare acolo și o parodie a literaturii urbane străine: macedonskismul, de care am vorbit în articolul din năumăîrul trecut. Așadar, pe cât condițiile au fost deosebite în Ardeal, Moldova și Muntenia, pe atât și literatura din aceste trei ținuturi românești a fost deosebită, în tot timpul evoluției ei -- atât e de adevărat că literatura e strâns legată nu numai de caracterul specific național, ci și de realitățile sociale culturale. După 1900 -- în ultima epocă literară --, când procesul de formare al țării celei noi s-a isprăvit, când Unirea Principatelor s-a desăvârșit, când, în sfârșit nu mai este Moldova și Muntenia, ci România, deosebirile dintre literatura Moldovei și Munteniei încep să se șteargă. Cu toate acestea, tot rămân câteva. Este una, care e un simplu fapt și sare în ochii oricui: proza e un gen mai mult moldovenesc. Numărul prozatorilor moldoveni e covârșitor: Hogaș, Sadoveanu, Jean Bart, Gârleanu, Spiridon Popescu, Pătrășcanu, Radu Rosetti, Cazaban, N. N. Beldiceanu, I. I. Mironescu, Lucia Mantu, Cezar Petrescu, Ionel Teodoreanu, G. Brăescu, ca să numesc numai pe cei care și-au scos scrierile în volum, și fără să mai pun la socoteală pe Anghel, considerat, și cu drept cuvânt, mai ales ca poet. Această bogată proză moldovenească din epoca ultimă nu este o noutate a epocii. De la început, cum s-a văzut, Moldova este ținutul prozei românești. Este chiar cre atoarea ei, cu C. Negruzzi. Am văzut că în perioada eminesciană Moldova împarte gloria cu Muntenia. Dar și în perioada aceasta, cu toate că stă în fruntea poeziei lirice, Moldova nu e neglijabilă nici în privința prozei. Dacă proza caracteristică a epocii e mai ales muntenească (Caragiale, Delavrancea, Brătescu-Voinești, dar și Vlahuță), apoi și Moldova contribuie la îmbogățirea acestui gen. Creangă e un scriitor cât și Eminescu de mare. Vlahuță nu e un creator, desigur (afară decât în Dan), dar proza lui a fost un instrument de îmbogățire și rectificare a limbii literare, prin introducerea, cu gust, a elementelor populare în stilul cult, prin introducerea, cu îndrăzneală, dar cu tact, a neologismelor în limbă și prin grija de perfecțiune a formei. Iar Eminescu, în Făt-Frumos din lacrimă și mai ales în Sărmanul Dionis, a creat stilul "artistic" al prozei, stilul care nu spune, ci arată, care traduce în culori și imagini -- care a fost apoi și al lui Delavrancea, cu mai puțin succes. Înainte de Eminescu, am avut stiluri frumoase în proză, stilul clasic, la C. Negruzzi, și într-o măsură la Alecsandri, stilul poetic la Odobescu; dar stil artistic care să redea senzații, ca la Eminescu din bucățile citate mai sus, n-am avut. Fiindcă asociația de idei ne-a adus sub condei numele celor mai buni stiliști dinainte de Creangă și de dl Sadoveanu -- pe al lui C. Negruzzi, Odobescu și Eminescu --, să nu trecem fără a observa că toți acești trei scriitori au cunoscut, au cercetat, au studiat și literatura populară (pe care unii au și adunat-o), și literatura istorică veche. Se poate oare închipui stilul lor fără această învățătură? Cu alte cuvinte, se poate stil fără limbă? Cât despre stilul lui Creangă și al dlui Sadoveanu, nu mai este nevoie de nici o discuție. Creangă este însuși poporul, iar dl Sadoveanu este urmașul lui Neculce și al creatorilor poeziei populare. Dar cu aceste considerații am intrat în altă ordine de idei. În articolul de față am voit să arătăm numai că literatura română a evoluat deosebit în cele trei ținuturi românești și că această deosebire se datorește faptului că realitățile sociale și culturale au variat de la un ținut la altul. Așadar, am căutat să aducem încă o dovadă a dependenței literaturii de realitățile naționale -- acest articol fiind o completare a celui din năumăîrul trecut. ["Viața românească", 1925, nr. 3]


content:
Că arta are înrâurire, asta nici nu se poate discuta. Că arta poate avea și o înrâurire rea, ca și una bună, asta iarăși nu mai are nevoie de dovadă. Este însă chestia: care-i înrâurirea artei? Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să avem în vedere ce este un artist. Un artist este un om care, din pricina organizației sale nervoase, simte mai mult decât noi și are și puterea de a întrupa în forme alese și sugestive simțirea sa. Artistul, prin urmare, ne sugerează simțirea sa. Este întrebarea: artistul poate sugera, poate captiva pe oricine? Poate avea înrâurire asupra oricui? Desigur că nu, căci pentru ca să-ți sugereze simțirile sale trebuie ca tu însuți să fii sugestibil de aceste simțiri, adică să ai o stare sufletească asemănătoare cu a artistului. De aicea nu urmează că trebuie să ai o stare sufletească identică, căci atunci un artist n-ar avea înrâurire asupra nimănui, căci nu sunt doi oameni cu o identică stare sufletească, precum nu sunt doi oameni cu o figură identică. A avea aceeași stare sufletească însemnează a avea același fel general de a simți, gândi și voi. Însă cine poate fi sugestibil de simțirile unui artist, cine, cu alte cuvinte, are o viață asemănătoare sufletească cu a lui? Desigur acei care au trăit și s-au dezvoltat în și prin aceleași împrejurări sociale ca și dânsul. Prin urmare, va înrâuri asupra celor din clasa sa, căci numai aceștia vor fi sugestibili de simțirea sa. Se înțelege că aicea nu-i vorba de aparținerea, de fapt numai, la o clasă oarecare, dar e destul ca artistul să reprezinte interesele unei clase și să le întrupeze. Am văzut asupra cui poate înrâuri un artist și am ajuns la concluzia că el înrâurește asupra celor cu aceeași simțire ca și dânsul. Să luăm câteva exemple. Eminescu place păturii culte. Chipul cum privește el amorul, femeia, de pildă, este chipul cum o privește această pătură. El, ca și pătura cultă, dorește o femeie molatecă, frumoasă, eterică, cu care să steie "pe prispa cea de brazde", cu care să se consoleze de decepțiile vieții. Închipuiți-vă acuma un țăran, destul de cult ca să înțeleagă arta, care muncește pământul 16 ceasuri pe zi și care nu poate ține slugi acasă. El va admira pe acel artist care va avea ca ideal o femeie voinică, harnică, muncitoare, gospodină. Alt exemplu: Zola, ale cărui romane, în mare parte, sunt cantaridă tipărită, va plăcea, va fermeca pe burghezi, cari din pricina trândăviei și a bogăției, făcând abuzuri sexuale, sunt storși, dar care totuși voiesc cu orice preț să mai jertfească Venerei -- căci trebuie să petreacă; și nu va fermeca, nu va avea o influență sugestivă asupra unui muncitor care nu-i nici scurs, nici enervat, căci n-a făcut nici abuzuri și nici nu duce o viață trândavă și pentru care relațiile sexuale nu-s singura ocupație, dar ceva secundar. Dar arta e o armă admirabilă în lupta de clase, și ca atare înrâurirea ei este foarte însemnată, de aceea voi mai aduce câteva pilde. Așa, aceste romane ale lui Zola sunt, chiar fără s-o vrea el, o armă teribilă împotriva burgheziei, căci, contribuind la putrezirea și degradarea ei morală și chiar fiziologică, îi grăbește pieirea: burghezii înșiși contribuie la căderea lor, lucru dealtmintrelea simplu și întocmai ca în domeniul economic, unde tot ei își apropie pieirea prin concentrarea bogățiilor și perfecționarea mașinismului. Alt exemplu: un artist socialist, un proletar, dând o formă sugestivă simțirilor și dorințelor proletare, va îmbărbăta pe tovarășii săi și va contribui la apropierea țelului. Prin urmare, arta e o armă de clasă și anume: Arta unei clase care piere e o armă contra sa însăși, căci îi grăbește descompunerea morală. Arta unei clase care se ridică mărește forța și încrederea acestei clase, pe de o parte, iar pe de alta, vâră groază în inima clasei care piere. Căci nu degeaba toate căile duc la Roma. ["Evenimentul literar", nr. 9, 1894, p.]


content:
Cînd vorbim despre formă, nu trebuie să ne închipuim că avem a face cu ceva existent de sine, că ar fi o deosebire obiectivă între formă și fond, căci atunci am face o mare greșeală, am cădea în metafizică. Deosebirea între formă și fond e mai mult o deosebire logică, menită a ne ușura analiza în chestiile de estetică. Din punct de vedere obiectiv, ea nu există, căci o bucată literară, o poezie, de pildă, nu-i altceva decât exprimarea unei stări sufletești, iar o stare sufletească exprimată e un fenomen pe care îl putem descompune numai din punct de vedere logic, dar nu-l putem, în mod obiectiv, tăia în două, în formă și fond, căci una fără alta nu poate exista și nimeni n-a vazut nici formă, nici fond separate. Ceea ce noi numim formă e chipul de a exprima cutare sau cutare stare sufletească, cu alte cuvinte, chipul în care se manifestă în afară o stare sufletească oarecare... Dacă este așa, atunci e evident că între ceea ce numim formă și între fond există o legătură, un paralelism perfect, că orice stare sufletească își are și forma sa corespunzătoare. Aceasta e așa de adevărat încât, dacă analizezi o poezie, vezi imediat că măsura, ritmul se schimbă necontenit, după cum se schimbă și starea sufletească. Luați Satira a IV-a a lui Eminescu și veți vedea că la început, unde ni se descrie o seară admirabilă, liniștită, ritmul e și el lin; mai apoi, când ni se descriu convorbirile amoroase și pătimașe, ritmul e și el repede, neînfrânat. Este sigur că Eminescu nu s-a gândit să întrebuințeze anume aceste variații de ritm, ci ele au ieșit inconștient, pentru că așa cereau stările sufletești corespunzătoare. Și dacă în aceeași poezie forma variază paralel cu fondul, adică, dacă în aceeași poezie nuanțele de stări sufletești se manifestă fiecare așa cum este, apoi e învederat că un temperament, un poet al cărui suflet e o combinație de stări sufletești deosebite de ale altor poeți va trebui numaidecât să-și aibă forma sa deosebită, corespunzătoare cu felul stărilor sale sufletești. Vorbesc, bineînțeles, de un poet sincer, adică de un poet care toarnă în versuri simțirea sa fără nici o meșteșugire, fără nici un calcul. Un asemenea poet nu va putea împrumuta forma, căci sentimentele și ideile, fiind izvorâte din propria-i personalitate, nefiind calculate, cântărite, căutate, se vor manifesta conform cu ele înseși, deci într-o formă proprie. Aceasta nu este o concluzie căpătată numai prin deducții, ea concordează perfect cu realitatea. Dacă luăm poezia noastră cea mai de dincoace, vom observa că cele spuse mai sus se ilustrează perfect. Eminescu a fost un mare poet, el a avut un temperament puternic, a fost de o sinceritate fără seamăn, n-a meșteșugit, n-a calculat -- și Eminescu a venit cu o formă nouă, forma corespunzătoare temperamentului său. După Eminescu, în timp și în valoare, cităm pe Beldiceanu și Coșbuc, care au venit de asemenea cu o formă proprie. Între Eminescu și aceștia, din punct de vedere crono logic, mai avem și alți poeți de talent, care n-au adus o formă proprie. Aceasta însă nu răstoarnă întru nimica cele spuse de noi mai sus, dimpotrivă, atunci când vom arăta gradul talentului lor, în ce constă el, și cauzele lipsei de formă originală la ei, atunci, zic, se va vedea că, departe de a restaura, această lipsă de formă originală întărește și întregește cele spuse de noi mai sus. Dar despre această chestie, în alt număr. ["Evenimentul literar" nr. 29, 1894, p.]


content:
În Originalitatea formei din numărul trecut am spus că împrumutarea formei nu e un fenomen ce ar răsturna explicația noastră în privința legăturii dintre formă și fond, dar că, dimpotrivă, această împrumutare întărește încă această explicație. Pentru a vedea aceasta, vom analiza eminescianismul și, arătând pricinile lui, vom înțelege de ce împrumutarea formei nu răstoarnă cele spuse de noi în articolul trecut. Eminescienii sunt de două feluri: cei fără talent și cei cu talent. Acei care nu-s poeți, adică simplii muritori, nu zic că nu vor fi simțind nimica, căci toți oamenii simt mai mult ori mai puțin și toți au simțământul frumosului, dar simțirea lor n-atinge gradul acela, de la care mai în sus începe a fi poet cineva. Toți simțim, dar nu toți simțim așa de tare ca să putem fi poeți. Acești poeți eminescieni, fără darul poeziei, citind pe Eminescu și găsind într-însul expresia tendințelor și simțămintelor lor, devin admiratorii marelui poet, firește. Până aicea ajungem toți. Însă unora dintre noi, muritori de rând, ne vine și nouă gustul să facem poezii, și cum Eminescu a întrupat așa de frumos tot ceea ce am putea spune noi, începem să parafrazăm bucăți de ale lui, și iată-ne poeți! Așa că nu numai cuvântul e de vină -- cum cred unii --, adică nu numai muzica eminesciană e aceea care robește pe acești tineri, ci și fondul. Căci dacă ar fi vorba numai de cuvânt, atunci n-am putea explica eminescianismul, pentru că cuvinte au mai avut și alți poeți, nu numai Eminescu... Se pare că-i la mijloc domnia cuvântului numai, pentru că acești eminescieni nu spun nimica decât cuvinte, chiar când parafrazează pe Eminescu; însă pricina eminescianismului nu-i pur și simplu cuvântul. Și -- observ în treacăt -- în această domnie nu numai a cuvântului, ci și a fondului, găsim noi un argument puternic și hotărâtor pentru explicarea socială a poeziei lui Eminescu -- această putere a fondului lui asupra tinerimii vine de acolo că el a întrupat aspirațiile și simțirile unei întregi pături, pe care apoi a robit-o sieși. Din cele zise mai sus vedem clar că această specie de eminescieni luând fondul iau și forma corespunzătoare, deci până aicea nu se contrazic întru nimica cele spuse de noi în articolul trecut, ci tocmai se întăresc. Avem însă o altă specie de eminescieni, eminescieni talentați, adică temperamente poetice. Dacă cercetăm lucrările acestora, atunci vedem că fondul lor, ceea ce simt ei, deși mai mult sau mai puțin original, e însă tot de soiul simțirii lui Eminescu, cu alte cuvinte, sufletul acestor poeți e un rezultat în același chip al acelorași împrejurări sociale. Dacă acești poeți ar trăi fără să se cunoască unul pe altul și fără să fi citit pe Eminescu, este evident că ei ar fi întrupat simțirea lor fiecare într-o formă proprie: poetul A în forma X, poetul B în forma Y etc. ... Însă, fiindcă ei toți au cunoscut pe Eminescu, au căzut jertfe lui, pentru că ei au găsit la dânsul o formă, care pe lângă că e superioară formei ce ar fi creat-o ei, dar încă și perfect corespunzătoare cu sentimentele lor, căci, cum am spus, aceste sentimente sunt de soiul celor ale lui Eminescu. Acest fenomen -- împrumutarea formei -- este foarte natural și simplu: când vrei să întrupezi ceva într-o formă frumoasă, dacă un lucru de soiul acestui ceva a fost întrupat de un altul mai mare decât tine, numaidecât îți va veni în gând chipul, mijloacele cu care cel mai mare decât tine a exprimat lucrul asemănător cu acel ceva al tău, și atunci vei împrumuta forma, chipul de exprimare al celui mai mare decât tine. Așa că, un poet care simte ca și Eminescu ar trebui să aibă temperamentul foarte puternic, adică să fie un poet mai mare decât Eminescu sau cât dânsul, ca să poată avea o formă proprie. Altmintrelea, dacă are o forță mai mică, nu va putea fi independent, va trebui să cadă rob lui Eminescu -- cum se și întâmplă. Un poet, însă, care are alt fel de lume sufletească, cum e Coșbuc ori Beldiceanu, n-are nevoie, pentru a avea o formă proprie, să fie de talia lui Eminescu -- deosebirea de fond îi garantează originalitatea formei. Din aceste câteva cuvinte de mai sus se vede bine că împrumutarea formei nu contrazice ideea expusă de noi în numărul trecut că: orice fond își are și forma corespunzătoare, căci, după analiza de mai sus, vedem că fondul eminescienilor nu-i deosebit, că ei împreună au un fond, ca să zic așa, colectiv, a cărui formă e a celui mai talentat, a lui Eminescu. Pentru a încheia, vom rezuma ambele articole: O lucrare literară, din punct de vedere psihologic, e exprimarea unei stări sufletești. Cum e starea sufletească e și forma. Un temperament sincer, puternic, deosebit de alte temperamente, va avea o formă originală. Un temperament mai slab va împrumuta forma simțirilor sale de la un alt temperament mai puternic, asemănător, care a găsit cea mai frumoasă formă pentru felul de simțire al acestui fel de temperamente... ["Evenimentul literar" nr. 30, 1894, p. 1]


content:
Amintirile au fost precedate în „Adevărul literar și artistic" de următoarea notă a redacției: „ Începem publicarea amintirilor de copilărie și adolescență ale lui G. Ibrăileanu. Aceste amintiri datează din 1911. Ele sunt redactate sub formă de scrisori către un prieten, în casa căruia au și fost scrise. Manuscrisul scrisorilor stătea pe biroul prietenului, de unde Ibrăileanu îl lua și îl completa. Cum scrisorile nu erau destinate apariției, ele se prezintă sub prima redactare -- fără nici o corijare de formă. Le publicăm atât pentru frumusețea paginilor în sine, cât și ca document pentru înțelegerea unei epoci și a unui om ale cărui fine resorturi sufletești pot fi descoperite numai din lectura acestor pagini, care cuprind fapte necunoscute chiar de mulți dintre prietenii lui Ibrăileanu." Duminică 31 iulie 1911 Încep să-ți scriu câteva lucruri de altădată, așa cum mi-or veni sub condei, fără nici un plan și fără nici o pretenție. Cele mai vechi lucruri, de care mi-aduc aminte, sunt casa de la Roman, unde am stat până la vârsta de 5 ani, și familia câtă stătea în acea casă. S-a întâmplat să mă nasc într-o familie de mică burghezie, cu tradiții, cu „viață de familie", compusă din sentimentul datoriei, din iubire și din solidaritate. Ce voi fi având bun în caracterul meu vine de acolo. Dar această viață a ținut puțină vreme, și la o vârstă aproape inconștientă. După aceea, am trăit fără familie, așa că m-am dezvoltat anarhic, ca un produs al multor și variate împrejurări ale societății. Cu alte cuvinte, am rămas aproape fără creștere -- afară de exemplul lui tatăl meu (când am început să stau cu el), care era un om de treabă și, el însuși, un produs al vechii vieți de familie. Neavând „creștere", a trebuit s[...]nlocuiesc, mai târziu, cu mintea: să judec ce trebuie și ce nu trebuie să fac. Dar mintea e o călăuză nesigură și nu întotdeauna la slujba ei. Creșterea îți dă deprinderea , așa că te porți cum trebuie în chipul cel mai natural, fără sforțare, și în fiecare moment. Mintea însă, uneori te părăsește: nu poți fi atent la infinit. Apoi sforțarea conștientă te obosește. O comparație: un om care umblă drept prin natura lui, nu face nici o sforțare; unul care umblă plecat, trebuie să se gândească necontenit să stea drept. Îndată ce uită, umblă iar ghebos. Ca să nu răspund cuiva cu vorbe aspre, trebuie să fac o sforțare; uneori uit să fac sforțarea. Dacă m-aș fi obișnuit de la 3 până la 18 ani, în viața de familie, să vorbesc cum se cade, acum acest lucru ar fi foarte ușor, mi-ar fi un lucru natural, fără nici o cheltuială de energie. Bineînțeles e vorba și de temperament. Acesta ar străbate prin educație, tot s-ar cunoaște firea înnăscută violentă. Din viața de la Roman, mi-aduc aminte puține lucruri hotărâte. Am fost un copil precoce. Înainte de 5 ani, știam unele lucruri greu de înțeles și pentru o vârstă mai înaintată. Știam, de pildă, oarecare lucruri din gramatică, pe care copii de 10 ani le pricep greu. Am fost și amorezat înainte de 5 ani: de o fată de vreo 7-8 ani, care trecea pe la geamul nostru. Nu-i vorbă, era și un caz de sugestie, căci cei din casă mă tachinau cu ea. Dar știu că mă înroșeam când trecea pe la geam. Tot de la acel geam, vedeam și Ceahlăul, care era pentru mine ceva ca din altă lume, ca dintr-o legendă frumoasă. Nu știam pozitiv ce e acel Ceahlău, nici ce este un munte -- nimic! Sărăcia se ținea de noi. Dar eu n-aveam cum s-o simt. Dar sărăcia aceasta contribuia la „viața de familie", căci nu era locul pentru o viață de plimbări, soarele și celelalte. Toți munceau -- duceau o viață onestă -- aveau datorii mici, dar grave, de îndeplinit. Mi s-a spus că eram un copil aproape grav, deși plin de toate naivitățile acelei vârste. Mama mea mă iubea cu toată puterea unei naturi concentrate și a unei vieți care fusese tristă. Mi s-a spus că era o femeie înaltă, tăcută și frumoasă. Ea suferise mult, căci multă vreme luptase cu cea mai grozavă sărăcie, lucrând zile și săptămâni la o cuscutură, pentru care lua câțiva lei, căci bunica mea rămăsese fără mijloace. Numai mai târziu începu să aducă acasă ceva un frate al ei. Eu n-o țin minte cum era la față, decât foarte vag. Am mai mult o impresie nelămurită despre ființa ei, despre esența ei sufletească, despre ceva cald și lipit cu patimă de copilul acela, care azi sunt eu. Dar această impresie nelămurită a mea, adăugată cu cele ce am auzit despre ea, au alcătuit în mintea mea o ființă vie, pe care o văd: o fată tânără. Ea a murit la vârsta de 31 de ani, și o văd ca o fată. Mama mea, acum când eu am 40 de ani, când sunt mai bătrân decât ea, îmi apare într-un chip foarte curios, pe care e greu să-l exprim. Mama mea este mai tânără decât mine. Dacă ar mai fi trăit, dacă ar trăi și acuma, mi-ar fi rămas imaginea unei mame ca toate mamele. Dar mama mea este o fată. Nu știu dacă înțelegi sentimentul acesta. Sentimentele mele pentru dânsa au ceva deosebit și din cauza aceasta e singura răsplată pe care mi-a dat-o natura pentru moartea ei timpurie. La toamna sunt 35 de ani de când a murit. Ea mai trăiește în mintea câtorva oameni și mai ales într-a mea. Când nu voi mai fi eu, urma pe care a lăsat-o ea în acest infinit se va șterge pentru totdeauna. Va fi fost ca o microscopică ființă, de acele care mor cu milioanele, înghițite în natura infinită fără urmă, ca și cum n-ar fi fost. Astăzi ar avea 66 de ani, o femeie bătrână, fără frumusețe, lovită de toate injuriile vremii. Un sentiment, mizerabil poate, mă face să simt că e mai bine c-a murit în floarea tinereții. Ea a fost demult, foarte demult, și sentimentele mele pentru ea sunt pentru mama mea, pentru o femeie frumoasă, pentru o femeie care a suferit mult de sărăcie, pentru o ființă care n-a avut când să guste viața, pentru cineva care are toată poezia lucrurilor din îndepărtatul trecut. Femeia aceasta, fata aceasta cu ochii verzi, a fost singura ființă pentru care eu am fost totul; care în loc să spuie eu , spunea el -- „el" eram eu. Și ea niciodată n-a fost totul pentru mine. Când trăia, eram prea mic, prea inconștient, ca să am asemenea sentimente. După ce-a murit, mi-am împărțit sentimentele spre cele patru vânturi -- păstrându-i ei numai un colț adânc din fundul inimii. E drept, însă, că nu pot să mă gândesc mai mult la ea fără să simt lacrimi de duioșie și uneori de un fel de durere -- nu mare, dar care nu se poate compara cu nimic. La 5 ani, într-o zi de mai, am părăsit casa noastră pentru totdeauna. Din cauza datoriilor, bunica mea a pierdut-o. I-a fost luată și dărâmată. Azi locul unde a fost casa e o bucată din ograda unei biserici. Ne-am dus la țară, unde tatăl meu, în tovărășie cu un frate al mamei și cu altă rudă, au luat în arendă o moșioară. Țin minte această primă călătorie a mea (căci călătoria ce am făcut-o când eram de jumătate de an, într-o iarnă, de la TârguFrumos, unde m-am născut, la Roman, nu o pot pune la socoteală). Stăteam pe scăunașul trăsurii, iar mama mea cu bunica mea în fund. Tatăl meu nu știu: era pe capră, ori nu era cu noi. Era frumos, era soare. Întâiași dată am trecut prin păduri. Călătoream în altă planetă. Am ajuns la Poiana lui Iurașcu, moșia noastră , pe la 5-6 seara. Acolo ploua. Într-o grădină mare, după ploaie, cântau zeci de cuci. Era casa proprietăresei, o cucoană bătrână, care fusese de multe ori cu trăsura la Paris. Am stat în casa aceea mai multă vreme. O puternică impresie mi-au făcut niște pui de cucuveică care avea cuibul sub streașina casei boierești. Cucoana aceasta avea o fiică, Eleonora, o femeie foarte frumoasă, care, la rândul ei, avea două fete de vreo 16-18 ani. „Eleonora", cu numele ei sonor pentru mine, cu aerele ei de contesă, cu viața ei, când la Paris, când la țară, mi-a lăsat impresia de ceva neînchipuit de frumos și nobil -- și misterios. Când a fost gata casa noastră, ne-am mutat în ea. Era o casă nouă, cu un balcon lung, care suna ca metalul, nu știu pentru ce, când mă plimbam pe el, mai ales când umblam bocănind cu călcâiele pe scânduri. Prin grădină trecea un pârâu lat de-o palmă. Pe lângă grădină, trecea un pârâu mai mare. Din dosul casei, peste pârâu, un deal drept, care mi se părea că atinge cerul. În stânga un deal lung, pe care umblau vitele, ca niște gângănii pe un perete. În dreapta câmpia, cu o pădure în fundul zării. În față satul. Aici, la Poiana lui Iurașcu, am cunoscut întâi natura. Cea dintâi amintire de lună o am de aici. Veneam într-o seară cu mama mea și cu alții de la iaz spre casă. Era lună plină. Atunci am fost foarte lovit de faptul că luna merge și ea pe cer spre casa noastră. (Eu m-aș fi așteptat ca ea să rămâie deasupra morii de la iaz!) Cel mai frumos lucru de-acolo pentru mine erau poate iazul și moara. Și cred că, în adevăr, era un iaz foarte frumos. O bucată era lung și trist, singuratic. O altă bucată, cu malurile pline de verdeață și de copaci. Iar moara avea ceva nemaiauzit de misterios. În sat aveam câțiva amici țărani, unul Petrea Petrișcanu mai ales. Alăturea stătea un personaj foarte important, un țăran, Tancă, care avea pe casă un cuib de cocostârci, păsări pe care le vedeam întâia dată și care produseseră asupra mea o mare impresie și anume de ceva măreț și (iarăși) misterios. Țin minte că în toate impresiile mele de-atunci intra în cea mai mare parte misterul. Fânațul, unul dintre cele mai frumoase ce am văzut, cu iarba mai mare decât mine și cu nenumărate feluri de flori, era un ocean fără sfârșit -- ori cu sfârșitul în necunoscut -- care-mi dădea fiori pe care îi simt și acuma, dacă-i rechem în suflet. Când umblam pe cărarea care ducea, prin fânaț, la moară, numai pe unele locuri capul îmi ieșea peste iarbă. Încolo mergeam ca un om printr-o pădure pe o cărare între două ziduri de copaci. Cărarea era întortocheată, și la o cotitură a ei am întâlnit odată un personaj din altă lume, înalt ca și mine, foarte grav și pășind măsurat -- un cocostârc. Am stat un moment amândoi față în față, apoi el s-a ridicat și s-a dus pe deasupra fânațului. Ce-am simțit atunci e greu de spus. Eram de 5 ani și cocostârcul îmi părea ca o persoană foarte în vârstă, superioară mie și, bineînțeles, purtând cu ea un mister infinit. Dar cea mai mare impresie am avut-o cu altă ocazie, când am simțit pentru întâia dată moartea, când am avut întâia oară senzația lucrurilor funebre. Era într-un loc, la poalele unui deal, un loc trist, o coastă a dealului ruptă, năruită, singuratică. Acolo am văzut un cal mort, din care mâncau doi corbi mari și negri. Singurătatea locului, tristețea lui, animalul mort, cu o parte din oase goale și cele două păsări sinistre care scobeau cu ciocurile lor mi-au produs un sentiment de groază, dar și de poezie. Dacă aș fi fost un copil fricos, ori dacă nu m-ar fi lăsat să umblu singur, n-aș fi avut toate aceste senzații. Nu-mi pot explica cum mă lăsa mama mea să umblu singur, ea care mă păzea iarna să nu stau aproape de geam. Probabil că ea nu știa pe unde mă duc. Credea că-s prin grădină, ori pe drum. Cred că eu ascundeam plimbările mele. O singură dată am fost pedepsit, când am venit acasă plin de colb pe mâini și pe față, căci mă jucasem în colb cu băieții de țărani. Mama mea m-a ocărât atunci foarte tare. (Mai târziu, când eram de vreo 8 ani, la altă moșie, tot pentru petrecerea mea în colb cu băieți de țărani, tatăl meu m-a bătut -- singura dată când am fost bătut.) Câte impresii și amintiri îmi vin acuma în minte! Unde pot să le spun pe toate! Ce lucru mare a fost pentru mine când am descoperit, în grâu, un cuib de prepeliță, ca o fântână, mic, rotund, cât o farfurioară, înconjurat de un gărduleț -- și când puii au dispărut parcă în pământ! Era peste iaz, în câmpie, aproape de o pădurice, care de-acasă de la noi se vedea ca o sprânceană la marginea orizontului. Toate mi se păreau foarte departe -- în toate direcțiile mi se părea că se sfârșește o lume, după care începea regiunea basmelor. Dar viața aceasta complet fericită n-a ținut decât o vară. Toamna, ne-am dus la Roman cu mama mea, care avea să nască; cu moșul meu, care-și tăiase două degete la un ferăstrău mecanic. În acea toamnă, a murit mama mea. Mi-aduc aminte ca prin vis de dânsa bolnavă, dar țin minte foarte bine cum era întinsă pe masă, moartă, cu lumânări la cap. În zilele cât a stat moartă acasă, uneori plângeam, dar uneori mă jucam de-a ascunsul cu niște băieți și apoi iar plângeam. Fericită, dar crudă și egoistă vârstă! Întotdeauna mi-aduc aminte cu displăcere, parcă cu un amar reproș pentru mine, că atunci m-am jucat! Niciodată, niciodată n-am dat mamei mele a mia parte din ce mi-a dat ea! Pentru ce s-a născut ea, pentru ce a trăit? Sunt milioane de ființe care au avut soarta ei și pe care nu le știu. Dar ea, fiindcă mi-a fost mamă, în mintea mea are un loc unic și întâmplarea ei e un lucru extraordinar pentru mine. Orice viață e un lucru extraordinar pentru cineva -- și nimic, absolut nimic, pentru alții! Sora mea a murit peste vreo doi ani. Semăna cu mama mea și o chema tot Maria. Am trăit fără mamă, fără frați și surori -- nu târziu tare -- și fără tată. Cine a tr[...]nconjurat de familie, nu poate înțelege un suflet ca al meu, această stare sufletească specială -- după cum nici nu mă pot pune în sentimentalitatea unui om care a avut familie. Dar aceste lucruri au dat sufletului meu un ton veșnic de nostalgie, de melancolie -- o privire îndărăt -- un sentiment de singurătate, de degajare de lumea reală. Ce-a urmat după aceea, până la vârsta de 7 ani, nu țin minte, e încâlcit în amintirea mea. Am stat la țară cu bunică-mea, apoi la altă moșie, cu tatăl meu și mama mea a doua, apoi iar la bunică-mea. Mi-aduc aminte de priveliști și peisagii, care se numesc Sălăveștri, Berbenceni, sate în județul Bacău unde tatăl meu ținea moșii în arendă cu rudele lui noi. În această vreme moșul meu Teodor s-a înamorat de o fată a Eleonorei, tatăl meu a pierdut ce mai avea, bunica mea era tristă de moartea mamei mele -- eu mă simțeam str[...]n lumea cea nouă a tatălui meu. Mamei mele a doua -- o ființă bună, supusă, roabă -- nu i-am putut spune „mamă" și din greutatea mea de a deveni familiar și a da numiri „artificiale" și oficiale, și din cauza amintirii adevăratei mele mame, pentru care începeam să am un cult și o tandrețe alcătuită din tot felul de amintiri, căci deja aveam amintiri și, cum se vede, amintiri scumpe și duioase. În acești ani cred că s-a închegat o mare parte din caracterul meu, așa cum îl am și acum. Cu altă copilărie, cu altă viață, fără aceste lucruri neobișnuite și triste, aș fi fost poate altfel. Dar ceea ce mă impresiona necontenit, ceea ce, deci, se lega cu toate sentimentele mele, era natura. Am amintiri curioase, unele stranii, ca din altă planetă. Țin minte o călătorie a mea cu tatăl meu într-o dimineață, pe un drum care mergea pe culmea unui deal -- un peisagiu de vis, albastru, siniliu, cu o ceață subțire, cu un orizont nemărginit și străin. Dar nu știu când a fost asta, unde mergeam, pe unde eram -- nimic! Ceva colorat, dar nereal! O impresie extraordinară mi-a făcut un zmeu, fabricat pentru mine de un moș al meu. Era mare, albastru, cu o cruce albă pe un postament tot alb. Mărimea lui, zbârnâitul lui, înălțimea la care s-a ridicat, crucea lui ca cele de pe morminte, faptul că s-a dus departe, peste o pădure neagră , mi-a lăsat o mare impresie de tristețe funebră -- și, iarăși, de ceva misterios. La asta s-a adăugat și faptul că țăranii din acel sat, care nu mai văzuseră zmeul, au venit toți la curte, ca la o întâmplare extravagantă și necurată. Multă poezie îmi aduce aminte grădina noastră, în care era o corlată (un chioșc făcut din haragi de fasole) bătută cu flori delicate de tot felul de fasole, pârâul din grădină, pe care făceam mori, și balconul casei, care suna a metal când umblam pe el cu pași apăsați. De la moșiile celelalte îmi aduc aminte puțin, căci am stat puțin. Îmi aduc aminte de o călătorie la Roman, când am trecut peste Siretul mare, cu un pod umblător, pe furtună. O ocupație mare a mea au fost hulubii, pe care-i creșteam în pod, îi știam pe toți, știam când au să iasă pui. Nu-mi mai aduc aminte ce s-a făcut cu ei. Dar totul era trist, sau, mai bine zis, simțeam că ceva lipsește: era mama mea, care murise, frumoasa și tânăra mea mamă. Pe a doua mea mamă, tatăl meu o luase din combinații gospodărești. El n-a iubit decât pe întâia lui nevastă, pe care a luat-o dintr-un amor plin de scrisori de dragoste și de toate încântătoarele nebunii ale tinereții. În familia noastră toți s-au luat din amor. Unii au suferit mult din cauza acestui sentiment, alții au și murit din cauza lui. Când am ajuns de 7 ani, m-au dat la școală la Bacău, unde stătea acuma tatăl meu. Am stat puțin acolo (nu știu pentru ce) și apoi m-am dus la Roman. Din Bacău -- puține amintiri. Acolo a murit sora mea. Cele câteva luni sau poate un an la Bac[...]mi par un vis îndoielnic. Nu știu bine pentru ce, de la Bacău, tatăl meu m-a dus la Roman la școal[...]n vremea asta tatăl meu probabil că pierdea cele din urmă parale.) La Roman m-a încredințat unei rude a sa, deși în acel oraș stătea mătușa mea. Cauza -- poate o răcire cu familia mamei mele, de care se cam îndepărtase, probabil prin însurătoarea lui a doua; dar mai degrabă pentru că ruda lui avea renumele de bună educatoare. Era o femeie uscată, urâtă teribil, cu un nas mare, aspră, rece probabil, nu proastă, care, la bătrânețe, se gătea cu haine colorate și pălării cu flori roșii și albastre. N-am iubit-o niciodată și din cauza asta n-a avut nici o influență asupra mea. Acolo, am început să simt ce înseamnă sărăcia -- căci erau oameni săraci și, mai ales, sărăcia se simțea la mâncare, căci pedagoaga asta avea principiul, pe care-l repeta adesea, că „stomacul n-are fereastră" -- și deci mânca cât de prost, pe când haina și celelalte se văd, și merită atenție. O mare suferință am avut de încercat în prima zi de școală. Pe atunci se învăța altfel decât azi. Se dădea lecție, deodată acasă. Ni s-a dat, în lecția întâi, o pagină, unde aveam de învățat două litere (i și u). Nu ni s-a spus numele acestor litere. Eu n-aveam de unde ști că acele două semne sunt i și u . Trebuia să-mi spună cineva acasă. Era o fată a gazdei, care ar fi putut să mă ajute. Dar n-a voit, pentru că nu-i spuneam „țață" sau alt nume, căci eu, conform naturii mele, n-am putut să-i dau nume îndată ce m-am mutat acolo. Și n-a voit să-mi spună decât cu prețul să-i spun cum voia ea. Și nu i-am spus. Și m-am dus la școală plin de groază, căci nu știam pe i și pe u și aveam profesor un popă mare, cârn, care zbiera grozav și bătea. Nu știu cum a ieșit lecția -- dar știu că nu după mult popa acela m-a speriat așa de tare răcnind la mine, că nu m-am mai dus la școală, când m-am și îmbolnăvit grozav de friguri, în care vreme am stat la mătușa mea, care m-a ținut, mi se pare -- căci e greu să-mi aduc aminte -- luni întregi. Când mi-a trecut, nu puteam umbla de slăbiciune. Am început primul exercițiu de umblat, ajutat de un baston. Pe lângă școala cu popa, nu puteam trece de frică. (Dar acuma îmi vine o îndoială: Nu cumva după aceasta am fost la școală la Bacău? Căci dacă aș fi fost la Bacău întâi, aș fi știut pe i , u .) Atâtea schimbări, pe la atâtea moșii, prin Roman și Bacău, pe la atâtea neamuri, cu atâtea feluri de sentimente, cu acea malarie teribilă -- toate lucrurile acestea mi-au întunecat amintirile de-atunci, acele relative la vârsta de la 5 la 8-9 ani. Acum îmi pare că-mi amintesc mai bine: tatăl meu n-a rămas la Bacău; s-a dus la altă moșie, Băiești, dar acum ca administrator de moșie. Și de acolo, apoi, când aveam vreo 10 ani (ori 9) a venit și el la Roman, căpătând o mică slujbă. Iar când aveam vreo 11 ani, a venit și nepoata lui și am părăsit pe gazda mea pedagoagă. Din vremea cât am stat la acea gazdă, nu e nimic de amintit -- nimic important. Învățam foarte bine. În școala primară și în gimnaziu am fost întotdeauna cel mai bun din școală. Apoi, în cursul superior de liceu, am rămas bun, dar nu cel mai bun, căci nu învățam nimic, disprețuind „știința burgheză". Gazda mea avea o grădină ca toate grădinile. Nu era mare, avea mulți copaci. Mie mi se părea, prin ea, parcă aș fi străbătut o livadă nemărginită. Fiecare copac era cineva, avea fizionomia lui specială, rostul lui, mai ales doi nuci mari, în care îmi făcusem niște case suspendate. Dar ocupațiile mele plăcute au fost mingea și zmeul. Eram pasionat pentru oină, pentru care aveam și talent. Iar zmeie, făceam toată ziua și de toate felurile, pe care le suiam afară de oraș, le țineam ridicate și noaptea (le legam de ceva). Unul mi s-a prins de crucea unei biserici. Am asistat o vară întreagă, cum a putrezit cu încetul, au rămas apoi numai șindrilele etc. Multă melancolie mi-a produs acel zmeu, prins acolo sus, departe, și nimicit cu încetul de către vânturile și ploile reci ale nopților de la sfârșitul verii și începutul toamnei. Câte n-aș putea spune despre zmeie! Cred că e unul din cele mai splendide mijloace de educație fizică și sufletească. Sunt luptele cu alții care vor să-ți prindă zmeul -- și unde dibăcia, repeziciunea și curajul au un rol foarte mare. Țin minte că în vacanță venea un elev care învăța la Iași și care era un adevărat uliu al zmeielor. Cu acela aveam noi de luptat teribil. Când venea -- se auzea pe toate ulițele: „A venit Cilibiu!" Spuneam mai sus că nu prea am ce spune despre această epocă. Dar văd că-mi vin în minte multe lucruri. Așa, un lucru mare a fost pentru mine clădirea unei case mari în ograda școlii -- adică pregătirile clădirii: grămezi mari de scânduri, șanțuri, varnițe etc. Aveam „case", locuri ascunse, locuri de siguranță, în șoproanele pentru scânduri, în varnițe și șanțuri. Tot în acea ogradă era și biserică. Ce mai de nopți frumoase la denii, când trăgeam clopotele, când stam în biserică la denia cea mare, în genunchi pe jos -- ce sentimente atunci de ceva și straniu și intim! Tot atunci eram un grozav explorator al Moldovei. Vara mă scăldam de 3-4 ori pe zi (uneori și noaptea pe lună). Umblam kilometri întregi pe mal și prin apă; știam toate adâncurile, toate locurile. Iarna, cu un topor, tăiam gheața, și pluteam pe o bucată de gheață, ca pe o plută. Odată eram să mă înec. Eram foarte curajos pe-atunci. La 8 ani, în vacanță, la tată-meu la țară, umblam călare singur, câte 4-5 kilometri, trecând și printr-o mare pădure. Știu că tatăl meu, care era omul cel mai îndrăzneț, se mândrea cu curajul meu. În clasele primare am fost amorezat de două ori! Întâi, de o fată tot cam de vârsta mea -- cu care visam, vara când mă culcam, să fac tot felul de aventuri. De obicei, îmi închipuiam ce fericit aș fi dacă i s-ar întâmpla o primejdie, dacă ar fura-o, de pildă, cineva și eu s-o scap. A doua oară am fost amorezat de o fată tot din școala primară -- o chema Profira -- care a murit, pe când o „iubeam". Am fost foarte trist și mai ales melancolic. Țin minte că atunci au căpătat pentru mine un înțeles adânc cuvintele unui cântec care circula pe atunc: Obosit de munca zilei Priveam luna și plângeam, La trecut, la viața-mi de astăzi Și la tine mă gândeam. Bineînțeles că aceste fete n-au știut nimic de sentimentele mele. Prima mea iubire, acea de când eram mic de 4 ani, azi e o doamnă respectabilă. A doua (o chema Tinca) nu mai știu ce e cu dânsa. A treia a murit acum vreo 32 ani! Dar am fost precoce și în alt chip. Țin minte că gazda mea avea servitoare o fată rotundă de la țară, care odată mi-a spus că un văr al meu de vreo 20 de ani a prins-o în brațe, când se cobora din pod pe o scară și lucrul acesta, pe care l-am înțeles, deși aveam vreo 8-9 ani, mi-a produs un sentiment de regret, un fel de gelozie. Această precocitate m-a făcut să pricep multe lucruri. La 12 ani o rudă a mea, care cocheta și făcea un fel de amor cu un domn, n-a putut scăpa să nu observ lucrul. Ea n-a știut niciodată că eu, din vorbele și privirile lor, am înțeles pentru ce s-au retras în altă odaie. Și „perversiunea" mea a mers până acolo, încât am simțit perfect că trebuie să fiu delicat și discret și să-i las în pace, fără a mă purta așa ca ei să vadă că vreau să-i las în pace. După ce m-am mutat cu tatăl meu și cu nevasta lui, s-a întâmplat o nenorocire. Tatăl meu s-a îmbolnăvit de o boală care azi văd că a fost pneumonie. Eram în clasa a IV-a primară. Am fost foarte nenorocit. Dar am avut o satisfacție. Eu eram gospodarul. Am fost foarte mândru, când (aveam 11 ani) am cumpărat, la median, un car de lemne de la un țăran. Dar emoțiile cauzate de grava boală a lui tată-meu mi-au produs o curioasă psihopatie: la școală nu puteam să încep lecția. Deveneam mut. Ca să se încredințeze de adevăr, profesorul mă punea să scriu lecția pe tablă. O scriam, dar n-o puteam citi. Profesorul m-a sfătuit să fac baie de muștar, la picioare. Am făcut, în zadar. Această infirmitate m-a ținut multă vreme. Până și în liceu. Ba chiar până și azi, în anumite ocazii. Și azi, când sunt mulți într-o cameră, oameni mai străini, și trebuie să spun un „bună ziua" general, adesea nu pot, ori îl spun repezit, comic, exploziv, fiindcă îl spun printr-o mare sforțare făcută asupra mea. În fond este emoția mare față cu o împrejurare mai deosebită -- și aceasta are ca bază timiditatea. De mic, am fost foarte religios. Când cineva vorbea nerespectuos de Dumnezeu, mă socoteam ofensat. Am cântat și la biserică și am citit și evanghelii, îmbrăcat în cămăși bisericești. Aceasta, pentru că eram obligați. Împrejurul meu nu prea erau oameni religioși. Religia mea era glasul temperamentului meu. Uneori am postit complet, fără să mănânc nimic toată ziua -- și asta de bună voia mea. Când am trecut la gimnaziu, s-au schimbat multe lucruri. În 1883 am intrat în gimnaziu. La început mi-a fost greu, pentru că profesorii nu știau de psihopatia de care sufeream în vorbă și adesea n-am putut spune lecția, ori o spuneam bâlbâit, cu opriri, care păreau efectul neștiinței, dar mai apoi, mai ales din clasa a II-a, am devenit o mică celebritate. Aici, în gimnaziu, am avut pe cel mai bun profesor al meu, profesorul de limba latină, pe care îl iubeam (cu admirație) așa de mult, încât odată, când s-a zvonit că are să fie permutat, m-am rugat seara, lui Dumnezeu, săptămâni întregi -- să nu-l permute! Nu știu dacă am lipsit vreodată de la școală în cei patru ani de gimnaziu. Dar nu prea învățam mult. Aveam memoria foarte bună, excepțional de bună și, ajutat și de înțelegere, n-aveam nevoie să citesc mult. De obicei, îmi era de ajuns o dată, ori de două ori. Numele de băiat bun m-a făcut să am lecții particulare foarte devreme. În clasa a II-a dădeam lecții copilului unui franzelar, care, pe lângă 15 franci pe lună, îmi dădea adesea, când isprăveam lecția, câte două franzele. Cu cei 15 franci ajutam pe tatăl meu, care avea o leafă mică (vreo 100 de franci). Îmi opream mie ceva pentru halviță și alte luxuri de acestea. Când am isprăvit clasa a III-a, în vacanță, m-am dus la Târgu-Frumos, la o rudă a lui tată-meu. Atunci, într-o zi, am venit cu o căruță la Iași, când am văzut întâi acest oraș, care mi s-a părut extraordinar. Str. Lăpușneanu, cu casele nalte, mi se părea un drum tăiat într-un munte înalt, -- ceea ce se cheamă „chei" în munții noștri. Într-o zi însă am primit o telegramă de la tatăl meu, care mă chema la Roman. Am plecat îngrijit de telegramă. În gara din Roman (mi-aduc aminte că ploua) tatăl meu mi-a spus că trebuie sa plec la țară la un proprietar căruia directorul gimnaziului mă recomandase ca preparator pentru un băiat. M-am dus. Am suferit mult la început. Boieri, lume străină, obiceiuri necunoscute etc. Dar ce frumos era acolo! O casă ca un palat, înconjurată de grădini de florării -- cu un iaz colosal în mijlocul grădinilor, cu un pod frumos peste iaz, cu bănci și chioșcuri prin grădini. La masă ne chema cu un clopot. Uneori la masă erau câte 40 de musafiri. Și azi parcă-mi aduc aminte de lucruri de pe altă lume. De-atunci n-am mai văzut așa viață bogată lipsită de griji, frumoasă și plină. Mi-aduc aminte de femeia proprietarului, care avea ampiruri făcute numai din dantelă. Peste câtva timp familia aceea s-a dus la băi la Odesa, iar eu am rămas cu copiii și cu o doamnă (rudă a lor) care avea două fete cam de 14 -16 ani. Acum era liniște. De fete nu m-am amorezat -- pentru că inima mi-era deja... dată! Voi spune pe urmă cum și cui. După ce au venit de la Odesa la sfârșitul lui august, mi-au dat 60 franci, un... caș mare și m-au pus în trăsura lor boierească și am intrat în Roman picior peste picior. Până la vârsta de 15 ani câștigasem așadar câteva sute de franci, câteva sute de franzele și un caș! Acolo, la țară, mă amorezasem de fata unei rude a proprietarului -- o fată brunetă, pe care o chema Eliza, și al cărei tată stătea la altă moșie, aproape. Aceasta nici n-a visat de amorul meu. Dar eu (care tocmai în această vacanță citisem pe Monte Cristo al lui Dumas) am visat atâtea aventuri, încât am ajuns să mă mint pe mine însumi și ăsăî încep să le cred. Așa că (aici voi mărturisi ceva urât) la Roman, mai târziu, am mărturisit unui prieten succesele mele. Țin minte că pusesem ziua de 3 august ca ziua când i-am făcut declarație Elizei -- declarație bine primită de dânsa! Această minciună idealistă de-atunci mă face să pricep bine psihologia zugrăvită de Daudet în Tartarin de Tarascon . Curios: 3 august devenise sincer pentru mine o zi plină de amintiri fericite! Dar acest „3 august" nu m-a împiedicat să mă amorezez - primul „amor" mai serios -- de o altă fată din Roman, Estella. Era o fată cam de 17 ani, brunetă, cu nasul acvilin, și care umbla cu rochii de culoare cenușie sau albastră, ori cel puțin fionguri din familia acestor culori. Desigur, nu i-am spus nimic nici ei -- nici n-o cunoșteam --, dar aceasta știa. La grădina publică, la un rond din mijlocul orașului (loc de muzică și plimbare) eu eram veșnic prezent, melancolic, gânditor, cu ochii țintă spre ea -- uneori îmi luam curajul s-o privesc drept în ochi -- veșnic unde era ea, veșnic pe o bancă în preajma ei. Apoi, cum mă sculam, treceam pe la ea. Avea o casă cu un cerdac lung spre drum. Treceam, mă uitam pe furiș oarecum, dar tocmai de asta destul de... suspect. Treceam înapoi. Apoi după amiază iar treceam spre casă. Toată vremea făceam analiză. Mă iubește ori nu? Interpretam toate privirile ei, toate faptele, locul unde stă în grădină, ce face la geamul ei când trec etc. „Amorurile" mele mi-au ascuțit mai mult decât orice simțul observației. Dar amorul nu merge fără gelozie. În primăvară (aveam 16 ani) au apărut în Roman niște telegrafiști cu redingote și jobenuri. Erau cei mai galanți cavaleri din Roman. Căutau să facă furori. Am început să mă tem de ei: niște tineri așa de sclivisiți mi se păreau irezistibili. Au început să ni se pară niște zei -- bieții telegrafiști. Ce mic eram eu! Eu nu isprăvisem gimnaziul, și ei, pe lângă 4 clase de gimnaziu, mai aveau și un an de școală telegrafică--ba și joben și haine bune--și mustăcioare. Dar nici ei nu se gândeau la Estella, nici ea la ei. Eu mă temeam de viitor! Dar un lucru aproape extraordinar s-a întâmplat, nu din gelozie, ci dintr-un fel de invidie... Ba nu, aproape din nimic. Estella era prietenă cu o altă fată, frumoasă și asta, poate mai frumoasă, dar nu așa de picantă. Era pe-atunci în Roman un tânăr grec, care, uneori, se plimba cu ele prin grădina publică. Și nu gelozia, dar fericirea lui de a putea fi cu ea mă cam indispunea. Într-o seară eram cu un prieten, un băiat cam țicnit, care a murit demult. În glumă, i-am spus: Ai putea tu să-i tragi o palmă acelui cavaler? Lucrul părea imposibil -- imposibil adică să nu fie prins, bătut, dus la poliție, în urma unui așa scandal nemaiauzit. Prietenul meu, care era sub influența romanelor de senzație și cam apucat, se simți sfidat de vorbele mele. Era în joc acuma curajul lui. Deodată se repezi printre lume, dădu o palmă sonoră cavalerului, izbucni ca un fulger printre oameni și fugi acasă. Fluierături de sergenți, scandal... Dar lucrul nu s-a aflat niciodată. A doua zi gazeta locală spunea la informații întâmplarea. Noi, cu aerul de conspiratori, ne socoteam lucru mare, tipuri din romanele de senzație. Azi, cavalerul pălmuit e un domn cărunt în Iași, un arendaș; Estella, femeia unui doctor din București. Amorul s-a isprăvit cu plecarea mea la Bârlad. Țin minte că simțeam că-mi lipsește ceva strălucit, ca să o fac să moară de iubire pentru mine. Adesea mă gândeam: să pot eu scrie la gazeta locală! Să vadă ea că scriu tipărit! (Era o gazetă îngrozitor de proastă!) Dar era un vis numai, nici vorbă măcar să mă gândesc serios. Nici o posibilitate. Așa ceva, cum acuma m-aș gândi: Dacă aș fi general, să cuceresc Rusia! Pe fata aceasta, cu rochiile ei veșnic reflectând albastrul, parcă o văd și acum. Avea ceva distins, ceva de simplicitate, ceva de șoltic -- mult feminin. De-atunci a început și plăcerea mea pentru muzică. În Roman era o muzică militară admirabilă, care cânta toate operele pe care le-am auzit apoi la teatru. Toate așteptările mele, toate serile de grădină publică -- toate cele erau țesute cu muzică. Cântecele erau expresia sentimentelor mele și erau dureroase. Ea, gesturile ei, mersul ei, melodiile muzicii, luna, stelele -- toate se combinau în ceva, care nici nu poate fi priceput decât la 16 ani -- când ești precoce și... romantic. Romantic -- este cuvântul în care se cuprind toate -- 16 ani, libertate, amor, muzică, natură; temperament sensibil și imaginativ -- la un loc alcătuiau cel mai romantic romantism. Dar toate acestea erau ajutate de citirea romanelor. Câteva romane cu subiecte venețiene ne făcuseră pe trei (eu, prietenul de care vorbesc mai sus, și altul care, și el, a murit), ne făcuseră să ne constituim într-o societate: „consiliul de trei", după norma „consiliului de trei" din vremurile de glorie ale Veneției. Fiindcă acel consiliu venețian urmărea viața privată a cetățenilor venețieni, apoi am început și noi să căutăm a descoperi ce se petrece prin familii. Începusem un adevărat „spionaj". Și, în avântul nostru, aveam un curaj nebunesc. Intram prin străzi, prin antrete, pândeam pe la geamuri! Era un fel de nebunie -- dar urmăream infamiile și nedreptățile, în numele justiției! Odată am făcut o adevărată descoperire. Am văzut, pe un geam, cum o doamnă, una din cele mai frumoase din Roman, a intrat plângând într-o odaie și cum după ea a venit, ca s-o împace, un tânăr care a început s-o dezmierde. Am aflat atunci un secret din viața ei. Dar am tăcut și nimenea n-a aflat vreodată. „Justiția" ar fi trebuit să ne facă să hotărâm ceva. Dar n-am făcut nimic. În realitate noi numai ne jucam de-a „consiliul de 3". Din fericire ne mulțumeam să ne punem în primejdie. Asta era plăcerea noastră. Poate nici aflarea lucrurilor nu ne interesa. Primejdia -- asta era totul. Dar toate acestea presupun libertate. Și o aveam. Cu toate acestea, tatăl meu nu se uita bine, când veneam acasă noaptea târziu. Ba s-a și supărat. A început să-mi încuie ușa. Dar l-am învins. Fără nopți libere aș fi fost ca mort. Și amorurile, și „consiliul de 3" -- toate îmi cereau nopți libere. În vremea aceasta, pe lângă romantismul amorului, al muzicii și al naturii; pe lângă romantismul istoric („consiliul de 3") -- mai eram robit și de o altă apucătură cam de aceeași natură: de spiritul revoluționar. Mai întâi, nu mai puteam crede în Dumnezeu. Prima lovitură mi-a dat-o un moș al meu, frate cu mama. Mi-a adus un argument care face impresie asupra oamenilor lipsiți de filozofie și de teologie. Mi-a spus că dacă Dumnezeu e tată și bun, pentru ce atâția oameni de treabă și cu frica lui Dumnezeu sunt nenorociți? Cu încetul am tot pierdut credința. Am trecut prin crize. Am ajuns să mă închin seara de mântuială. Mă închinam tot mai fără convingere. De la o vreme, mă închinam cu gândul că dacă poate totuși , există Dumnezeu, să-l... înșel. Adică nu s[...]nșel. Să plasez rugăciunea -- poate tot este ceva, dacă mă rog și dacă e Dumnezeu. În sfârșit, e greu de exprimat ce simțeam. Prin clasa a IV-a eram revoluționar. Revoluționar prin temperament. La Roman nu era nici o carte -- și nici n-aveam idee despre revoluționarii din lume. Nici nu auzisem de numele partidelor revoluționare. Dar eram revoluționar. Când am auzit de generalul Boulanger, care voia războiul Franței contra Germaniei spre a lua înapoi de la nemți Alsacia și Lorena, am devenit boulangist, republican, patriot francez. Simțeam clar că mi-aș fi dat cu fericire viața, atunci, la moment, dacă împușcarea mea avea ca efect câștigarea Alsaciei și Lorenei de către Franța! În țară -- eram cu „Opoziția unită", care făcea tărăboi teribil în contra lui Ion Brătianu. Dar în curând am aflat că „Opoziția unită" era conservatoare! Atunci m-am sfârșit. Eu conservator?! Și n-am mai fost cu „Opoziția unită". Și am rămas revoluționar înflăcărat, dar fără să știu unde să-mi pun revoluționarismul. (Când m-am dus la Bârlad, în trei zile am devenit socialist, ateist fără milă, naturalist în artă, fonetist în ortografie!) În gimnaziu am fost legat cu mulți băieți -- mai ales evrei. Dar n-am avut adevărați prieteni (afară de ceilalți doi din „consiliul de 3" -- prieteni politici mai mult). Pe la sfârșitul gimnaziului mă simțeam om matur! În clasa a IV-a, ca și în celelalte (afară de I) am fost premiant întâi. Dar mi-a fost rușine să mă duc la premii. Premiile se dădeau la primărie. Coroana o punea pe cap episcopul în sunetul muzicii. Tot orașul era acolo. Mie-mi era rușine să fiu elev -- mai ales că mă gândeam că poate să fie și Estella. Cum? Să mă vadă ca școlar, cu coroană pe cap, cu cărți de premii subsuoară? Pe mine, cavalerul romantic, visător și nocturn? Dar sfârșitul șederii mele la Roman a fost întristat. Tatăl meu era acum bolnav. Simțeam o milă și o tristețe -- și întâia oară am simțit lumea . Cu ce fericire, înainte de a pleca la Bârlad, i-am dat două sticle de cognac, cumpărate din leafa mea de la o lecție -- căci i se spusese că cognacul îi va face bine. Tatăl meu nu mai putea să-și facă slujba. Situația era teribilă. Trebuiam să mă duc la liceu. Eram așa de bun elev, cunoscut în orașul acela mic, încât au contribuit la o listă de subscripție mulți cetățeni. Cavalerul medieval era umilit. Trist de boala grea a tatălui meu, umilit de lista aceea, îngrozit de lumea străină unde aveam să plec -- acuma nu mai era vorba de amor -- și nici de vreunul din celelalte romantisme... Atunci am început viața. În toamna anului 1887 m-am dus la Bârlad. Tatăl meu era foarte bolnav. Nu stătea în pat, dar abia umbla. Nu mai avea cu ce trăi. Știam toate, eram trist până la moarte, dar vârsta mă împiedica să văd toată gravitatea lucrului. Îmi închipuiam că poate se va face bine. În orice caz, optimismul, speranța -- mai bine zis inconștiența vârstei -- mă oprea să mă gândesc clar că poate n-am să-l mai văd niciodată. Și-n adevăr, nu l-am mai văzut decât o singură dată, peste trei săptămâni, întins pe masă, indiferent pentru tot ceea ce fusese, pentru ce era. La Bârlad m-a dus moșul meu, Teodor, într-o zi din cele din urmă ale lui august. Acolo, el a mai stat câteva zile și apoi m-a părăsit. Având și câțiva colegi evrei de la Roman, m-am așezat la gazdă la un evreu, unde am mâncat în fiecare zi mâncări dulci -- toate erau cu zahăr, imposibile pentru mine. La școală mă simțeam foarte străin, în oraș nou, cu profesori și colegi noi, impresionat de măreția acelui mare liceu -- și cu gândul la lumea mea din Roman, de care mi se părea că sunt departe cu mii de kilometri. Întotdeauna, când m-am dus singur în locuri străine, am avut sentimentul... 1 acei pe care i-am avut de aproape și că mă aflu într-un loc așa de străin ca-ntr-o altă planetă. Grija de acasă, timiditatea, mediul cu totul nou, toți oameni străini și indiferenți, sărăcia (nu se știa bine, era o problemă cum și de unde am să am cu ce plăti gazda pe luna a doua), toate acestea mă făceau să chem în ajutor cu putere resemnarea, această putere sufletească tristă și rece, care numai atunci e de preferat durerii, când durerea e prea mare. Când mă gândeam la străzile mele , la felinarele mele de pe ulițele prietene din Roman, la figurile oamenilor din orașul meu -- mi se părea că acuma sunt într-o țară cu oameni de altă rasă și cu o limbă necunoscută. Viața normală și veselă din jurul meu, de pe ulițele Bârladului, mi se părea o imposibilitate , ceva foarte curios, așa eram de departe și de străin. Aș fi fost fericit peste măsură să văd pe cineva din Roman, oricine, un negustor, un birjar, o figură, în sfârșit, de-acolo. Dar într-o zi din septembrie am primit o telegramă că tatăl meu e foarte rău și trebuie să vin îndată. Am înțeles totul. L-am lăsat destul de rău și, cum am plecat eu, el a intrat în spital, de unde mi-a scris câteva scrisori, pe care le păstrez. Știam bine că, în sărăcia noastră -- care nu permitea sentimentalismul -- nu m-ar fi chemat nimenea pentru gravitatea boalei. Știam c-a murit. Pe drum, în tren, căutam să mă apuc, să mă anin de vreun gând de speranță. Făceam ipoteze ridicole. Dar nu mă puteam înșela. Și-mi aduc aminte că mă sileam să caut o justificare a acestei mari nedreptăți -- moartea tatei -- și un fel de consolare. Mă gândeam: câți oameni mari (!) n-au fost pe lume, și toți au murit! „Toți oamenii mor, oricât și oricine ar fi ei!" Căutam, cu alte cuvinte, să mă împac cu această mare nenorocire. La gara din Roman, mi-au ieșit înainte câteva rude, între care și mătușa mea, în doliu. Atunci am simțit ceva care nu se poate exprima. Pot spune ce mi s-a întâmplat în organism: mi s-au răzvrătit, mi s-au cutremurat toate organele interne: plămânii, inima, stomacul. Parcă le-ar fi amestecat cineva cu o mână, băgată în mine. M-am dus la casa noastră, unde-l adusese mort de la spital. Era o mulțime de oameni -- mai multe femei. Galben și cu o expresie de durere și tristețe fără margini, stătea tatăl meu întins între lumânări și îmbrăcat în haine bune, cum nu mai purtase el de multă vreme. Răceala morții și eleganța neobișnuită a hainei aveau ceva îngrozitor de funebru. Am aflat că în ultimele momente întreba necontenit de mine: „De ce nu-i aici băietul?" Cuvântul acesta, „băietul", spus în asemenea împrejurări -- câtă durere, câtă suferință! El numai pe mine mă avea pe lume și în cuvântul acesta se vedea toată legătura între el și mine. Tatăl meu m-a iubit foarte mult. Avea obiceiul să mă ia cu dânsul pe la treburile lui și-mi aducea întotdeauna ceva, când venea acasă. Rămași amândoi orfani oarecum, la moartea mamei mele, se făcuse între noi o legătură de prietenie, de camaraderie . Eu îl iubeam cu amor, cu o iubire fizică. Îmi plăcea să-l sărut pe barbă... Parcă am și acuma pe buze senzația bărbii lui. Tatăl meu a fost un om voinic, curajos, bun și de o inteligență mijlocie. Avea un caracter admirabil, din care puțin am moștenit. Am moștenit jovialitatea, pe care mi-a împuținat-o boala și altă parte a caracterului meu. N-am moștenit egalitatea caracterului lui, răbdarea, optimismul. El, orice necaz cât de mare (pierderea averii, lipsa banului pentru ziua de mâine etc.) ar fi avut, rămânea tot vesel, parcă i-ar fi venit o mare bucurie. El nu se irita niciodată, orice i-ar fi făcut cineva, oricât de nedrept ar fi fost cu el, orice i-ar fi spus. Cel mult, scotea un oftat -- de mirare mai mult, de mirare că cineva poate spune asemenea lucruri. M-am întors la Bârlad. Eram orfan și de tată. Acum se adunau în mintea mea toate lucrurile din trecut: copilăria, amintirea mamei, anii de la Poiana lui Iurașcu, anii de la Roman. Aveam, acuma, un trecut bogat -- un trecut alcătuit din lucruri scumpe și frumoase, duse pentru totdeauna -- un cimitir, în care zăceau mama, tata, sora mea și eu cel fără grijă și ocrotit de ființele mele cele de aproape. Acum rămăsesem singur . Și... trebuiau banii pentru gazdă pe octombrie. Pe-o lună îmi plăti moșul meu, pe altă lună un văr al meu, pe a treia mătușa mea. În curând căpătai o lecție de 15 franci (de la 6-7 jum. dimineața; preparam înainte de începerea clasului, pe un fel de gorilla de peste drum). Pe urmă își luă însărcinarea mătușă-mea și moșul meu Trancu. Fără ei, poate aș fi părăsit școala -- și azi aș fi cu totul altceva, în alt mediu -- probabil un slujbaș la gară -- poate sănătos, căci cursul vieții fiind altul, alte lucruri mi s-ar fi întâmplat. Chiar înainte de a merge la Bârlad, s-a pus chestia căilor ferate. Dacă nu mergeam la Bârlad, intram la căile ferate. Dar mătușa mea m-a ajutat să merg mai departe. Mătușă-mea, care era foarte frumoasă, foarte delicată, foarte poetică și, pentru noi „aristocrată", căci numai ea trăia mai bine, mai „înalt" -- căci moșul meu era funcționar la căile ferate -- mătușă-mea era cineva foarte deosebit și, când venea la Roman, era un eveniment. Eu o iubeam cu un fel de entuziasm, pentru căldura ei sufletească, pentru ochii ei frumoși, pentru că mă iubea și ea, pentru că-mi dădea lucruri bune. Când, după moartea mamei, a venit în vizită de la Brăila, la Poiana lui Iurașcu, eu o duceam prin fânaț, pe la moară, îi recomandam florile de câmp, care miroase etc. Când am trecut din clasa a IV-a primară în liceu, în vacanța de vară, m-am dus întâia oară la ea, la Putna Sacă, lângă Focșani. M-am dus cu trenul, singur, până la Mărășești. În compartiment mai era o fată de vârsta mea, 12 ani, ori poate mai mare, cu o cucoană în vârstă. La Mărășești, trenul a apucat spre Galați, lăsându-mă melancolic, căci... deja începusem să mă amorezez de fata cea de 12 ani, ori ceva mai mare! (Rar om să fi fost mai dispus la amor, decât mine! Amor care idealizează, care face scumpă pe ființa iubită, care lasă o melancolie intensă la despărțire!... Și aceasta din cea mai îndepărtată copilărie!) Dar la Mărășești, în gară, mă aștepta mătușă-mea, care avea o pălărie frumoasă, un pardesiu de voiaj, o geantă în mână și care mă luă cu ea până la Putna Sacă, într-un vagon de clasa I cu catifea roșie. Mi s-a părut că încep o viață de marchiz și de milionar. La Putna Sacă am stat vreo lună, veșnic pe vagoanele care stăteau în stație, pe grămezile de saci de grâu aduși pentru transport. Tot în vara aceea m-am dus și la Focșani (era alăturea), în clasa I. La Putna Sacă, casă bună, mâncare „boierească", servitori, contact cu „lumea bună" -- în sfârșit mi se părea o viață elegantă, din romane -- cum mi s-ar părea acuma viața pe care aș duce-o dacă aș fi oaspetele vreunui milionar englez. Ce mult e de atunci. E din altă lume, din altă epocă istorică -- ar putea fi de-atunci sute de ani! Dar încă de la casa noastră din Roman, când aveam 4 ani, știam genul substantivelor, vedeam Ceahlăul pe geam și simțeam primul amor, acela pentru Otilia, fata de 7 ani, care trecea pe la geamul nostru, de 4 ori pe zi, când se ducea la școală! Simt așa de bine versul lui Baudelaire: Am mai multe amintiri Decât dacă aș avea (vârsta de) O mie de ani... Dar să las digresia asta -- și să mă întorc la viața din Bârlad. La Bârlad, după moartea tatălui meu, m-am mutat la cucoana Zoița, al cărei nume a devenit ilustru în mica societate ce am înjghebat noi acolo. Aici stăteam cu un elev din clasa VI, N. Savin. Alăturea stătea un coleg de-al lui Savin, Moscu, iar a treia casă stătea Raicu Ionescu. Aceștia, împreună cu un altul, un prieten al lui Moscu, și împreună cu mine, am format o tovărășie, bazată pe prietenie, pe tovărășie de idei, pe comunitate de idealuri. Dar înainte de a vorbi de această tovărășie -- înainte de a se înjgheba societatea noastră -- am avut să mai trec printr-o durere. În ianuarie, am primit o scrisoare de la un prieten din Roman, că moșul meu Teodor, acela care mă dusese în Bârlad, a murit. Murise de boală de inimă, boală datorită acelei întâmplări când și-a rupt două degete și agravată în vremea din urmă prin niște neplăceri și suferințe cauzate de un sentiment puternic pentru o doamnă din Roman. Acest om a fost unul din cei mai inteligenți oameni din câți am cunoscut, poate cel mai inteligent. Fără nici o învățătură (patru clase primare, cum se făceau acum 50 de ani), fără nici un mediu, căci nu cunoștea un singur om de cultură, el a reușit să fie un om modern. În politică era absolut sceptic și nu era cu nimeni. Dacă ar fi fost atunci un partid nou în Roman, un partid revoluționar, poate ar fi fost cu dânsul, dacă nu i s-ar fi părut utopic, căci el era mai mult critic și ironist, -- și foarte puțin entuziast și capabil să se iluzioneze. Pe de altă parte, era ateu. Nu avea prieteni, ci numai cunoștințe de cafenea -- la care nu se ducea acasă și care nu veneau la el. Cu acea parte din familie (mai toată) care nu avea nimic distins, nu era în legătură. Pricepea toate lucrurile și l-am auzit explicând fenomene naturale, din propria-i sforțare intelectuală, așa cum mai târziu le-am văzut explicate în cartea de fizică. În orice se amesteca, era perfect. Știa să croiască rochii femeiești, fiindcă s-a pus odată să croiască. Dregea perfect ceasornice. Colora fotografiile etc., etc. Avea o logică ca fierul de tare și o ironie îngrozitoare. Avea o față luminată de inteligență -- una din cele mai distinse figuri din câte am văzut. Era inteligent și în viața practică și înzestrat cu o mare voință: trăia din câteva mii de franci, pe care le da cu dobândă, știind să manevreze mica lui sumă așa ca să producă cel mai mare venit posibil. Umbla foarte bine îmbrăcat, corect detot -- și avea o mare grijă să nu fie atins deloc de nimene. Pe-atunci nu-l puteam aprecia bine, căci nu aveam termen de comparație. De-atunci am văzut mulți oameni, am înțeles ce lucru era acel om, lipsit de orice cultură, care putea discuta orice cu oricine și care, prin propria lui inteligență, găsea răspunsuri și explicații la toate problemele ce și le punea ori i le puneau alții. Era singur, distins, foarte inteligent, -- o apariție rară și unică în felul său. Era foarte violent și în același timp foarte bun. Cred că n-am văzut un om mai violent, pe care să-l exaspereze mai mult răspunsurile nelogice și purtarea nepotrivită. Și n-am văzut om care să sufere mai mult de suferința celor la care ținea el. Cred că a fost omul cel mai bine înzestrat din toată familia noastră. Se zice că eu îi samăn. Se poate. Dar eu sunt el amestecat cu o mulțime de lucruri de o valoare inferioară. Aurul lui s-a amestecat la mine cu multe metale inferioare. E ceva greoi, e o stângăcie, e o lipsă de gust, e o slăbiciune de logică la mine, care nu erau la dânsul. Când era mic, a voit mult să învețe mai departe. A plâns mult să-l trimită la Iași la școli mai înalte. Dar n-a avut cu ce. Și sunt sigur că s-a pierdut un om de mare valoare. Acum ar avea 62 de ani. Cine știe ce nume glorios ar fi fost! (Îmi dau foarte bine seama de ceea ce spun. Nu mă face să spun lucrurile acestea nici sentimentalismul, nici faptul că mi-a fost un om de aproape. Am sute de fapte și idei de-ale lui, care-mi servesc ca material pentru aprecierea mea.) Această mare inteligență o moștenise de la părinții lui. Pe tatăl lui nu l-am cunoscut, dar am auzit că a fost un om foarte deștept. Pe mama lui (bunică-mea) am cunoscut-o bine. A murit când aveam 25 ani. Avea 70 de ani, când simțea o mare plăcere să-i spun tot ce știam despre lume. Nu era lucru despre care să nu-și pună problemă. „Pentru ce" era o întrebare care și-o punea necontenit. Pentru ea lumea exista și era veșnic nouă și plină de mister. Stelele, cerul, viața plantelor, a animalelor, cauza tuturor lucrurilor -- o interesau necontenit. Ea nu știa nici să citească. Apoi avea sentimente rare pentru o femeie, mai ales pentru o femeie absolut incultă și (când o știu eu) așa de bătrână: melancolia lucrurilor duse, lucrurilor de departe etc. Un tren care se ducea departe pe câmpie îi producea melancolie. Era curios să vezi o babă incultă de 70 ani, care simte poezia subtilă a unui tren (a unei adunăturil de oameni necunoscuți) care a stat o clipă la stație și apoi s-a dus departe, tot mai departe -- spre alte orizonturi! Sfârșitul vieții i-a fost greu detot. Îi murise ființa prea scumpă, și câțiva ani nici n-a putut umbla -- și a murit departe de mătușa mea, la Roman. Eu nu mi-am făcut datoria față de dânsa, nu i-am arătat atenția pe care trebuia să i-o arăt. A fost și fatal lucrul acesta: eram prea tânăr, prea preocupat de mii de lucruri serioase și neserioase, lucruri ale unui tânăr de 20 de ani -- și ea era prea din altă lume. Ba, pe-atunci, plin de ideea „lumii nouă", pentru care... luptam, în bunică-mea nu puteam vedea decât urmele bine caracterizate ale lumii vechi. În rezumat eu aveam lumea mea și, din cauza egoismului natural omului și, încă din cauză că nu ne putem gândi clar, mai ales la 20-25 de ani, că moartea va răpi pentru totdeauna pe cei bătrâni -- din aceste cauze am neglijat-o -- n-am vorbit destul cu ea, n-am stat destul cu ea, m-am arătat grăbit să mă duc după ocupațiile și plăcerile mele -- și nu i-am explicat destul lucrurile pentru care avea acea mare curiozitate... La Bârlad, în anul întâi (clasa a II-a), m-am împrietenit foarte de aproape cu aceia pe care i-am numit mai sus. Dar cel mai aproape mi-a fost Raicu Ionescu. Și e curios că prima impresie ce mi-a produs-o a fost antipatia: când m-am dus la liceu în primele zile ale lui septembrie, am văzut un grup de băieți mari (pe-atunci erau băieți mai în vârstă, mulți, decât acum -- în liceu) și, între ei, unul foarte tânăr, care stătea cu mâinile în buzunar și vorbea cu ei de la egal la egal, ba încă făcea și spirit pe socoteala lor. Acest băiat, cam de clasa a III-a, care trata așa de „obraznic" pe băieții din clasa a VII-a, mi-a fost profund antipatic. Dar ce mirat am fost când am aflat, apoi, că toți, și cel „mic", erau în aceeași clasă, a VI-a! În adevăr, Raicu Ionescu, pe lângă că era mult mai tânăr decât colegii lui, dar avea și o față mai tânără decât vârsta lui. Avea 15 ani, dar părea de 12-13. Dar cunoștință cu el n-am făcut decât la coana Zoița, când m-am mutat în odaia în care stătea deja Savin. Imediat ne-au legat ideile -- toate ideile înaintate. Raicu Ionescu și cu mine eram cei mai fanatici, și, dintre amândoi, eu încă și mai mult. Chiar în anul I am alcătuit o societate literară, „Orientul" (după numele străzii unde stăteam). Făceam conferințe, între noi, „cei cinci membri", conferințele erau criticate, cele mai bune erau premiate. Iată cum: unul făcea o conferință, altul era însărcinat să-i facă critică, tot în serii. Cel criticat răspundea etc. Apoi făcea altul conferința, altul îl critica etc. Așa că tuturor ne venea rândul să fim și conferențiari și critici. Și nu făceam numai conferințe, ci și literatură. Scriam, adică, orice. Mi-aduc aminte că am scris odată o conferință despre influența romanelor, arătând ce rău pot face romanele rele. În genere, eram cam dușman al romanelor. Odată am scris o poezie în proză -- era vorba de niște săraci care au înghețat într-o iarnă, pe un drum. Savin mi-a făcut critica și, la sfârșit, ca să mă laude, spunea: „Un cuvânt mai mult sau mai puțin și totul ar fi fost stricat". Deci mă lăuda, dar solemnitatea frazei lui m-a făcut să-l iau în râs, și scump a plătit el această laudă! Odată, Moscu (care era cam poet și era și amorezat) a făcut o poezie în care vorbea de un trandafir la un geam. Eu i-am făcut critica. L-am combătut teribil că e „romantic" (trandafirul). Romantic -- însemna burghez, însemna trădător, căci socialiștii și revista lor, Contemporanul , erau realiști! Raicu a scris o conferință despre Eliade Rădulescu, în care s-a văzut deodată că are stil. Altă dată a scris o poezie în versuri, din care țin minte aceste versuri (se tânguia un țăran): Sărac lihnit de foame, Muncind întreaga zi... I-am acordat premiul II... Câte lucruri nu-mi aduc aminte de la acele ședințe literare, pe care le țineam la coana Zoița -- dar uneori la o crâșmă, la Iordache Leu, unde era vin dulce toată iarna, 40 bani litrul -- și pe care adesea îl plătea tatăl lui Savin, când venea de la țară, căci obișnuiam să rămânem datori, iar banii datorați Savin ii explica prin cine știe ce nevoi serioase ale lui. Odată însă a fost admirabil. Eram în clasa a VI-a. Se alesese un deputat socialist. Ne-am dus la Iordache Leu să facem banchet. Savin era îmbrăcat caraghios: împrumutase niște ciubote oribile, c[...]și dăduse botinele la dres (era iarna). Pe când toastam teribil pentru socialism, băiatul de dugheană vine și-i spune lui Savin că tatăl său e alăturea, în altă odaie. Ce mutră a făcut Savin, care s-a dus la tatăl său -- și, ca concluzie, tatăl său a plătit banchetul nostru socialist. Am uitat să spun că Savin era cel mai învățat între noi. Viața la Bârlad, în clasa a V-a și a VI-a a fost la fel, cu deosebire că, din clasa a VI-a, a mai intrat unul în grupul nostru, Dinerman, care a murit de vreo 20 de ani. Acești ani au fost dintre cei mai frumoși. Acuma nu mai eram copii, eram adolescenți. Și, din multe cauze, eram, se poate spune, oameni mari. Oameni mari, dar cu toată frăgezimea sufletească a adolescenței. Eram oameni mari pentru că eram nu numai liberi, dar chiar lăsați de capul nostru. Eram oameni mari pentru că eram, unii, foarte săraci, alții, dacă nu așa săraci, cel puțin din clase inculte, unde nu există creșterea în bumbac (bumbac material și bumbac moral). Eram oameni mari, pentru că mai toți trecusem prin multe. Eu, de pildă, trecusem prin atâtea faze: atâtea locuri, școli, nenorociri etc. Eram oameni mari, pentru că pe-atunci nu eram îmbrăcați în uniformă și numerotați. Eram oameni mari, pentru că trebuia să administrăm noi, după capul nostru și cu multă dibăcie micile sume, de acasă sau din lecții, cu care trăiam. (Odată, cumpărându-mi o carte de 25 franci a lui Haeckel, despre originea omului, a trebuit să mă mut la altă gazdă și să mănânc la un casap, un fel la dejun și unul seara, așa că trei luni am suferit necontenit de foame, mai ales seara, când mă uitam cu jind la vitrinele băcăniilor și cofetăriilor). Și, mai ales, eram oameni mari, pentru că aveam idei, un ideal, pentru care trăiam. În adevăr, nu trăiam decât pentru acele idei, care erau singurul lucru important în viața noastră. La școală, învățam bine, pentru că nu eram proști. Dar școala era a cincea roată la căruță. O și disprețuiam, ca o instituție burgheză, unde se predau obiectele de acelea și în așa fel ca să întoarcă mintea tinerimii de la „adevăratele" probleme ale vieții și societății. De amor nici vorbă nu mai era. În acest timp nu mai existau fete nici chiar pentru mine. Numai unul, Moscu, era amorezat de o vecină, Afrodita Haritachi, al cărei nume azi îmi pare așa de poetic, c[...]mi aduce aminte mahalaua noastră, malul Bârladului, serile de iarnă cenușii, când ea venea de la școală etc. Noi toată vremea discutam și puneam omenirea la cale. Citeam ca evanghelii cărțile -- puține ce aveam. Puține, pentru că pe vremea aceea în provincie nu erau cărți și noi ni le procuram cu cele mai mari sacrificii, săraci cum eram. Niciodată n-am mai dus o așa viață de idei. Idei sărace poate, dar mare bogăție de idei de acestea sărace! Și cât era de bine pe-atunci, când aveam răspuns și dezlegare la toate problemele! Petrecerile noastre erau tot intelectuale. Aceste petreceri nu erau deloc variate. Era întâi crâșma, care ne atrăgea prin faptul că lucrul acesta ne dădea impresia că suntem oameni mari. Apoi prin faptul că făceam un lucru nepermis de școală. După aceea prin ceva „nou", „străin" -- și, în sfârșit, prin intimitatea și ridicarea sufletului la un diapazon mai înalt, când ne găseam toți, departe de lume, într-o odăiță mobilată ca în vremea veche. Era o crâșmă cum nu mai sunt, ca hanurile de la drumul mare, ca acele hanuri pe care le-a idealizat Sadoveanu. Odată, când ne-am întors în Bârlad după Crăciun, am adus, unii dintre noi, niște păsări gata curățite, le-am dat la fript la o chitărie și am petrecut la crâșma lui Iordache Leu toată ziua. Spre seară, ne-am dus prin oraș, am cumpărat stafide etc., și ne-am dus toți la noi acasă, unde, lipsind coana Zoița, am turnat un foc enorm și-am stat de vorbă și de glume până după miezul nopții. Ca fapt e un lucru banal, dar a fost unul din acele lucruri care nu se pot uita. O altă petrecere erau plimbările în jurul Bârladului -- și iarna și vara. Fugeam de la școală fără nici o mustrare de conștiință. Mi s-a întâmplat să lipsesc și două săptămâni. Primăvara, când se topea omătul, mergeam pe câmp și simțeam profunda melancolie a pârâiașelor și a nourilor albi subțiri de pe cerul înalt. Dar mai ales nopțile de martie când încă era omăt, dar venea o suflare de primăvară -- acelea nu se pot uita! O altă fericire era grădina publică, mare ca o pădure, misterioasă, în care am auzit, într-o seară cu lună, după o zi de ploaie, un flaut dintre niște copaci. Iar în iunie, când preparam examenele, ne duceam să învățăm la grădină pe la 4 dimineața. Acasă la noi, la crâșmă, pe ulițe, în natură, discutam, ne entuziasmam, visam viitorul omenirii, făceam poezie -- și niciodată nu ne gândeam la noi, la viitorul nostru, la cariera noastră. Totuși o frică ne întuneca adesea fericirea: bacalaureatul. Era așa de greu, auzeam, noi, provincialii, atâtea legende, încât ne speria sfârșitul liceului. Unii începuseră a se prepara -- sau cel puțin a socoti câte cărți va trebui să știm pe de rost. Le socoteam cu... metrul, adică puse una peste alta cărțile, se făcea o coloanănaltă de un metru și ceva... Asta ne da mult de gândit! În grupul acesta, se stabilise grade de prietenie. Între Raicu Ionescu, Savin și mine se închegase legături mai strânse. Iar între mine și Raicu Ionescu și mai strânse. Noi eram mai intelectuali, mai idealiști și mai dezinteresați. Raicu Ionescu era un băiat frumos -- semăna a fată -- foarte inteligent și foarte spiritual. El avea cuvinte minunate pentru a caracteriza și o veselie care nu se dezmințea niciodată. Citea frumos și eu, care știam pe Eminescu pe de rost, așa de pe de rost, că știam unde anume, în ce versuri se găsește cutare cuvânt -- ca să am o plăcere nouă de Eminescu, îl puneam pe Raicu Ionescu să-mi recite la infinit versuri, și uneori îl... plăteam cu o tratație!... O mare plăcere a noastră, fizică, era să mâncăm fiecare câte 5 prăjituri proaste, ori o cutie de sardele pe care o mâncam pe uliță. Alteori eram fericiți cu colaci de 5 bani unul. Sărăcia noastră, mai ales a lui Raicu Ionescu și a mea, era mare. El n-a avut niciodată foc iarna, în odaia lui de la un dascăl. Noi, se cheamă că aveam foc, dar în casă era așa încât ne înghețau urechile. Dar ce ne păsa! Nu ne păsa nici când ne erau botinele rupte și umblam cu omăt în ele. Raicu, în asemenea caz, punea o bucată de șindrilă unde talpa era spartă, și numea „prezervative" aceste bucăți de șindrilă. Această sărăcie, sărăcie care începuse mai demult și a continuat și mai apoi, o socot ca un fel de titlu de noblețe. Cu ea mă mândream față de cei ce n-au suferit de sărăcie, cum se mândrește un marchiz cu titlul lui față de un burghez. În clasa a VII-a, am rămas aproape singur, căci prietenii mei erau cu o clasă mai sus (afară de unul, cu care eram mai puțin legat, căci nu era nici cititor, nici intelectual adevărat) și se duseseră din Bârlad. În clasa aceasta, a VII-a, eram chiar „mare" detot. Mă duceam la școală când voiam -- acuma eram și publicist, scriam la ziarele socialiste, ba aveam și o revistă la Roman, fondată de trei tineri, între care și eu și de care voi vorbi mai pe urmă. La gazdă rămăsesem cu un elev din o clasă inferioară mie. Acesta era un fost soldat de la Roman, care, după trei ani de militărie, venise la liceu în clasa a V-a și, fiindcă-l cunoșteam (era socialist), a venit și el la noi -- așa că eram trei într-o odaie: el în clasa a V-a, eu în a VI-a și Savin în a VII-a. Acest elev a urmat două luni îmbrăcat soldățește; de aceea îl numeam noi „jandarmul". Era un tip inferior, și adesea eram sfădiți cu el. Atunci el ne făcea sânge rău, cumpărând cutii de tutun, pe care-l desfăcea umplând casa de miros și fumând, -- iar Savin și eu, veșnic fără nici un ban, miroseam tutunul și înghițeam în sec. Dar ne răzbunam teribil. Savin, eu și Raicu începeam să vorbim cu aluzii la acel Ștefănescu -- și „aluziile" erau așa de ale dracului, încât, în realitate, îl ironizam ceasuri întregi, iar el tăcea -- căci n-avea ce face! Rămas în clasa a VII-a cu acest coleg de gazdă, eram ca și singur. De altfel el s-a și mutat aiurea. Acest an l-am dus foarte curios. Parcă nu mai eram elev, deși învățam tot bine. Dar înainte de asta, adică în vacanța cea mare dintre clasa a VI-a și a VII-a, mi s-au întâmplat lucruri de o mare însemnătate. Am devenit publicist, am scos o revistă, am scris poezii și m-am amorezat mai serios decât oricând până acuma. Atunci , în vara anului 1889, la vârsta de 18 ani, am ieșit din adolescență și am trecut în ceea ce se cheamă prima tinerețe. Mă dusesem la Roman de vacanță (acum era acolo mătușă-mea). În Roman m-am legat cu unul Mușoiu (fost funcționar, și devenit propagandist socialist; azi e în București, scoate o revistă anarhistă) și cu un altul, Vaian (un tânăr nervos, isteric, nu lipsit de talent -- care începuse a fi publicist de la 17 ani; a murit de mult: s-a sinucis). Întâiul meu articol publicat a fost o critică a unei poezii tipărită într-un ziar din Roman de o domnișoară. Critica am publicat-o într-un ziar din București. Era bine scrisă, plină de răutăți și, orașul fiind mic, domnișoara cunoscută, articolașul a făcut zgomot. Defectul criticii era disproporția între importanța ce o dădeam eu lucrului și micimea acestui lucru. Așadar, debutul meu literar a fost... critica literară agresivă! În aceeași vară, împreună cu amicii mei Mușoiu și Vaian, și cu colaborarea altor tineri, am scos o revistă bilunară. Revista era socialistă, ateistă, materialistă, realistă, -- în sfârșit revoluționară în toate direcțiile. Am scris cugetări, poezii în versuri și în proză, și traduceri din Zola și filozoful popular materialist Büchner. Cugetările erau relative la Dumnezeu, la materie, la spirit, la socialism, la amor, la prietenie etc. De obicei descopeream America, căci spuneam lucruri spuse de mult de alții, dar eu le spuneam de la mine, nu le citisem încă aiurea -- și acesta e un merit oarecare. Era în aceste cugetări pătrundere și logică. Pentru vârsta de 18 ani însemnau ceva. Mai mult, erau un semn de o viitoare activitate intelectuală foarte remarcabilă, care însă nu s-a realizat cum trebuia. În scurt, dădeam semne că voi fi ceva mai mult decât am fost. Ceea ce era interesant în aceste cugetări tinerești era îndrăzneala, lipsa de prejudecată, ruperea cu toate ideile căpătate din educație și mediu și, mai ales, dovada unui spirit inventiv, creator de idei. „Poeziile", scrise atunci cu multă pasiune, erau influențate de Eminescu și, citite acuma, îmi fac displăcere, căci, chiar pentru 18 ani, îmi par ridicole. Profund sentimental, n-am știut niciodată să-mi exprim sentimentele. Deși vorbăreț, dar am fost un om tăcut în privința sentimentelor. Și când am voit să le exprim, fie prin vorbă, fie în scris -- am bâlbâit, am fost stângaci. Groaza de sentimentalism, spiritul de analiză, jena de a-mi deschide saltarele cele mai din fund ale sufletului -- m-au paralizat. Numai o dată în viață, stăpânit de o nemăsurată pasiune, am putut s-o exprim în scris -- atunci când toată ființa mea se târa în genunchi, sărutând urma pașilor unei femei adorate. E de mult de-atunci! Încă o dată, poeziile de la 18 ani, expresia sentimentelor mele de-atunci, expresie scrisă și tipărită, este o pată pe inteligența mea, mă ofensează esteticește, este unul din acele lucruri care aș dori să fie șterse din trecut. Dar, trecând peste aceasta, și luând în bloc activitatea de publicist din acea vară, ce semn de viață, de putere, de idealism a fost acea manifestare literară! Credeam cu tărie în bine, în adevăr, simțeam că ființa mea e un mijloc pentru realizarea fericirii omenești și a triumfului adevărului. Cred că scepticismul ironic încă nu apăruse în mine. Eram mai naiv, dar mai puternic, mai bun și, într-un fel, eram fericit. Dar în acea vară am trăit și întâiul meu amor adevărat, sau aproape adevărat -- „aproape", fiindcă în mare parte era un produs romantic al imaginației mele înflorite. Am iubit, cred, atunci, mai mult amorul decât pe fata de care eram înamorat. Mai târziu, altădată, poate am blestemat amorul, dar am iubit până la durere pe femeia iubită. Venisem de curând din Bârlad. Eram la grădina publică. Era o noapte de iulie, caldă, poetică, infinită. Stelele pe cer erau departe, cum par ele vara, erau pline de foc și muzica cânta o arie banală, dar care place oamenilor fără cultură muzicală: Alla Stella confidente . (Mai târziu am citit o schiță satirică de Caragiale, în care e vorba de o domnișoară de mahala care cânta logodnicului, din piano, această bucată! Și schița asta mi-a mânjit frumusețea amintirii!) Deodată, îmi apare înainte, pe aleea grădinii, o fată necunoscută mie, subțire, înaltă, cu coada pe spate, cu părul galben și cu ochii negri. Avea în mână un trandafir roșu, pe care-l ținea la gură parcă l-ar fi mușcat. lmaginația mea amoroasă, noaptea frumoasă de vară, muzica, surpriza de a vedea apariția asta necunoscută mie și atât de încântătoare, frumusețea ei, mai ales mersul sigur, dar delicat și, încă, mai mult decât toate cred, gestul de a mușca din trandafir, m-au făcut, într-un moment, să fiu, să mă simt , al ei. În gestul ei de a mușca din trandafir, cred, am simțit, am văzut, inconștient, nervozitatea ei, impresionabilitatea ei, poate cruzimea ei, poate ceva de dominație, și probabil simbolul sărutării pasionate. Știu însă că n-am putut să mi-o închipui, și nici azi n-o văd altfel, decât mușcând nervos, promițător , din acel trandafir roșu din vara anului 1889. M-am pironit lângă un copac, așteptând-o să treacă, la vale și la deal și, firește, am început să sufăr. Iubirea, chiar acea romantică de la 18 ani, este suferință. Aspirația după sufletul, după corpul, după întreaga ființă a femeii iubite, este dureroasă și nu poate fi satisfăcută niciodată complet. Dar atunci suferința era mai mare, căci nu știam ce poate ieși din sentimentul meu. Simțindu-mă urât, sărac, stângaci, fără putință de a avea trecere la femei -- căci inteligența n-am considerat-o niciodată ca o armă față de femei -- exagerând, căci așa e iubirea, exagerând măreția fetei aceleia, socotind-o, ca-n orice amor, o ființă mai presus de lume -- într-un cuvânt imaginând-o pe ea regină și pe mine ultimul dintre oameni, durerea mea de la început a luat proporții mari. Și cât am suferit apoi, în vara și toamna aceea, chiar când faptele ar fi trebuit să mă facă să fiu fericit! Ceva ascuțit îmi intrase în inimă și o nerăbdare mare, un sentiment că nu încap în mine, că aș vrea să fug din mine însumi. Cine era această necunoscută? Nu știam. Pe urmă am aflat că era din Botoșani, venită vara la o soră a ei măritată. În grădină, voiam să-i arăt că îmi place, că sufăr pentru ea; dar totodată îmi era rușine de dânsa! Întotdeauna am avut naivitatea să cred că unei femei îi displace s-o iubești, când ea nu te iubește. Când a cântat marșul și s-a isprăvit „grădina", m-am luat după grupul ei și am văzut unde șade: în rândul de sus al unei case mari de pe strada Principală... Câte nopți am stat apoi sub geamurile acelei case! De-aici încolo, m-am transformat într-un gardian de noapte și de zi al casei ei. (Un incident comic: o fată de peste drum, o fată crezând că ea este scopul plimbărilor mele, îmi zâmbea și cred că se înamorase de mine. Și, fără să vrea, acea fată îmi devenise o piedică mare în afacerile amoroase, căci o găseam veșnic la geam, ca o spioană fără voie.) „Iubita" mea a început să vadă că o urmăresc. Acum știa . Făcusem deci un pas mare. Aveam o mare satisfacție că... știe! Și atunci începu psihologia. Mă iubește? Nu mă iubește? Eu nu credeam, bineînțeles, că regina aceasta mă poate iubi, dar, totuși, „da' dacă"? Casa ei era la un colț, cu două fațade pe două drumuri. Odată am observat că, după ce m-a văzut de la un geam de pe strada A, când eu am cotit pe strada B, ea a apărut la un geam de pe strada aceasta. „Așadar, a venit la acest geam să mă vadă încă o data și să mă urmărească cu privirea", mi-am închipuit eu. Și când lucrul acesta s-a mai repetat, m-am convins că se mută din geam în geam pentru mine. „Dar este acesta un semn de iubire, ori de curiozitate?" mă întrebam eu, și aici începea analiza și răsanaliza psihologică. Am observat însă că se înroșește când apar eu pe stradă. „Roșața și mutarea de la geam la geam -- semn de răspuns la iubirea mea! ... Dar, dacă se înroșește de jenă? Uneori zâmbea. „Zâmbește cu bunătate, ori ironic?" Și, bineînțeles, îmi răspundeam după dispoziția momentului. Făceam multă psihologie, dar concluzia cred că era dictată de dispoziția momentului. Odată, la grădina publică, m-am pus pe o bancă drept în fața ei. S-a înroșit, mi-a zâmbit, și-a mușcat mănușa, a rămas distrată, apoi m-a privit drept în ochi cu o seriozitate mare. Atunci am înțeles că nu-i displac eu, ori nu-i displace amorul meu. Dar aici era întrebarea mare: ce-i place? Eu? Ori faptul că trăiam atârnat de existența ei? (Întrebare grea în toate relațiile de felul acesta între bărbați și femei.) Și iarăși analiză psihologică! Aveam o putere de idealizare fără margini. Banca, pe care stătuse ea, îmi devenea nu numai scumpă, dar și -- cum să zic? -- îmi inspira respect. Mă duceam adesea ziua să văd banca pe care a stat ea și nisipul de jos pe care pusese picioarele. Odată am văzut-o intrând la o magazie de ghete. Magazia, negustorul au căpătat pentru mine un prestigiu extraordinar, și mă uitam veșnic cu duioșie și cu inima ridicată în magazia aceea. Într-o dimineață, căci apăream de dimineață sub balconul ei, a venit în dreptul geamului, dar mai în fundul odăii, despletită și mi-a zâmbit. Atunci am fost fericit fără margini, așa de fericit, că am simțit că-mi pierd cunoștința. Și atunci, zburând pe drumuri, în afară de oraș, am clădit la visuri -- și-mi era așa de scumpă ființa aceea, așa de neomenește de scumpă! Simțeam că e a mea, și mi se părea așa de stranie senzația că e a mea! Mi se părea imposibil și mă întrebam foarte serios dacă e adevărat, dacă nu sunt prada unor halucinații. Peste câteva zile, mi-a aruncat noaptea de la geamul ei un buchet de trandafiri roșii... Eu aveam 18 ani, ea 16!... S-a aplecat puțin pe geam, a aruncat buchetul și a fugit... Am umblat până la ziuă împrejurul orașului, simțind că plutesc în aer și căutând mereu să mă conving că a fost adevărat. Era o noapte cu lună, care arginta frunzele copacilor. Argintul de pe frunze mi-a rămas strâns legat cu sentimentele din acea noapte. Și, totuși simțeam, alăturea de fericire, ceva dureros, ca un fel de sentiment că ființa mea nu-mi este de ajuns pentru evenimentul acesta nemaiauzit, și apoi o îndoială de posibilitatea fericirii, și încă sentimentul că ceea ce se petrecea era prea mare, ca să poată fi așa cum este . Trebuia, acuma, să pășesc mai departe. Trebuia să-i scriu. În fond, nu știam ce să-i cer. Nu-mi puneam problema: cum se va desfășura lucrul. Un lucru simțeam clar: trebuia să-i spun cât o iubesc, s-o conving cât o iubesc, aveam nevoia să știe ea, să măsoare ea întinderea și adâncimea iubirii mele. Nevoia acestei mărturisiri era scopul vieții mele. Auzisem că știe puțin românește (lucrul era fals) și că știe bine numai franțuzește. Așadar, trebuia să-i scriu franțuzește! Și apoi, cum să-i trimit scrisoarea? Să i-o zvârl cu o petricică pe geam? Dar dacă o surprinde cineva? Apoi mijlocul mi se părea prea vulgar. Am recurs la un fost coleg al meu de școală, practicant într-o farmacie, care putea să intre în casa ei fără a fi suspect, deoarece farmacistul, stăpânul băiatului, era prieten cu doctorul, cumnatul ei, și în relații zilnice. M-am destăinuit colegului meu și el a primit să-mi facă serviciul acesta așa de delicat. Era vorba să se ducă acolo și, dacă va întâlni-o cumva, un moment, singură, în vreun antret, să-i dea scrisoarea fără vorbă. Din conținutul scrisorii, ea avea să vadă imediat cine e autorul scrisorii... Că trădam secretul față cu acest fost coleg al meu, nu era mare lucru pentru mine. Lucrul nu era secret pentru mulți. Mai întâi, pentru cei câțiva buni prieteni ai mei din Roman, de care nu mă putusem ascunde, ba chiar simțisem o neînvinsă nevoie să le fac mărturisiri. Apoi făcusem cunoscut, prin scrisori aprinse, și amicilor de la Bârlad această istorie de amor, și mai ales lui Raicu Ionescu. Amicii din Roman chiar protestau și erau gata să mă dea în judecata partidului, mai bine zis să mă „pârască" că, din cauza amorului, dezertez de la lupta socialistă. Acest amor mai era cunoscut, desigur, și de alți oameni străini, fiindcă plimbările mele pe la geamul ei și tot ce făceam prin grădina publică, nu putea rămânea neobservat de nimeni. Dar mi-era aproape indiferent, pentru că numai eu făceam totul, era numai afacerea mea, nu și a ei . Nu era un secret al amândurora. Ș-apoi era o afacere mai mult de imaginație, de romantism. Altfel ar fi fost dacă aș fi cunoscut-o personal, dacă am fi avut, amândoi , un secret al nostru . Atunci aș fi fost prudent și mut la exces. Și, mai ales, împărtășindu-i ei aceea ce aveam de spus, strigându-i ei amorul meu, nu aș fi avut nevoia de a-l striga altora. E o colosală deosebire între un amor spus ființei iubite și unul nespus; între un amor pentru o femeie pe care n-o cunoști și unul pentru o femeie cu care ești cunoscut; între un amor dinainte de 20 de ani și unul de după 20 de ani; între un amor de imaginație și romantic și un amor adevărat; în sfârșit, între o simțire care e iubirea de amor și o simțire care e iubirea pentru o femeie pur și simplu. Trebuia să fac scrisoarea. Lucru nou pentru mine. O mulțime de probleme. Cum s-o fac? Ce să spun? Și apoi, iar o îndoială: dacă toate semnele de la ea, pe care le luasem drept dovezi că răspunde la sentimentele mele, dacă toate acele semne erau numai cochetărie? Atunci nu voi fi ridicol cu scrisoarea mea? Dar dacă se supără că i-am scris, dacă o ofensează faptul că-i scriu? Dacă iese un scandal? Dacă faptul că-i scriu, prin altul, o supără? Și chiar dacă n-o supără aceste lucruri, nu cumva faptul că, la semnele ei de simpatie, procedez prea repede, scriindu-i scrisoarea? Nu e mai bine să mai amân? Amânarea a fost totdeauna calea pe care am fost dispus să o aleg -- aceasta probabil din cauza lipsei de voință, combinată cu lipsa de încredere în mine și cu acel mod de a gândi al meu, care se rezumă în: „da' dacă?" Ideea, falsă, că amorul ofensează pe o femeie, dacă ea nu te iubește tare, m-a împiedicat întotdeauna de la hotărâri. Dar am hotărât, în sfârșit, să-i scriu. Nu țin minte bine ce i-am scris. Îi spuneam că eu sunt acel care trec etc., în sfârșit îi spuneam tot ce trebuie ca să știe de la cine e scrisoarea, căci iscălitura nu era deajuns, căci mă gândeam că n-are de unde să știe cum mă cheamă -- ea neavând cunoștințe în Roman, eu nemaifiind de doi ani romașcan s-apoi, pe-atunci, fiind un băiat, trebuia să fiu, desigur, un necunoscut pentru toți. Apoi, cred că i-am scris aprins și poetic cât o iubesc și, pe urmă, o rugăminte sfioasă să-mi răspundă. Această rugăminte era făcută numai prin atâta: sub numele meu, puneam adresa, strada și numărul. Aceasta trebuia să-i dea a înțelege că aștept răspuns. Și, ca să fiu și mai puțin pretențios, numele meu cu adresa erau tipărite în locul unde se unesc cele două file ale scrisorii -- parcă aș fi avut, adică, hârtii de scris cu adresa mea tipărită și... parcă i-aș fi scris pe astfel de hârtie din întâmplare! Mi-am dat pe urmă seama că această hârtie, cu aerul așa de comercial, nu era tocmai potrivită pentru un scop așa de romantic! Dar eu o puneam pe ea atât de sus, că nu îndrăzneam să-i dau adresa mea anume pentru ea, ci din... întâmplare. Am scris în franțuzește, adunând toate cunoștințele mele de această limbă, câte le aveam pe-atunci. Am scris-o greu, am tot schimbat-o, am tot citit-o s-o aud -- și-mi era grozav de frică să nu fi făcut greșeli, pe care ea să le constate și să mă compromit iremediabil. În sfârșit, scrisoarea asta, prin diplomația ce-o cerea, prin sentimentele ce trebuia să cuprindă, prin stilul ce necesita, prin limba în care trebuia s-o scriu, prin felul cum trebuia s-o trimit, prin importanța pasului ce făceam, prin toate, a fost una din marile afaceri ale vieții mele, care m-a chinuit prin multele ezitări, analize psihologice, treceri de la frică la speranță etc. Într-o seară, fostul meu coleg a luat-o din mâna mea și a dus-o. Era pe la 9. Eu l-am așteptat jos, pe stradă, dedesubtul balcoanelor și al geamurilor ei, într-un neastâmpăr mare, ca bolnav, exasperat, speriat de ceea ce am făcut, simțind că am făcut bine, fie ce-o fi, dar în același timp, tot în același timp, căindu-mă de ceea ce am făcut, având impresia că, în acel moment, cu acea scrisoare trimisă, timpul e tăiat în două: timpul de până atunci, care a fost cu totul altfel, și timpul care începea de-atunci, altfel de timp. În scurt: istoria omenirii se împărțea în două epoci distincte: cea dinainte și cea de după acel moment. Și fata clorotică de peste drum îmi surâdea!... Cât era de banală sărmana în comparație cu cealaltă, cu unica ! Nu departe, pe așa numitul „bulevard", o orchestră cânta un cântec lăutăresc enervant, cicălitor, cu totul disproporționat cu sentimentele mele, dar care, de-atunci încoace, a rămas pentru mine foarte mișcător, deși, în fond, e ridicol. Are acuma doar atâta merit, că a murit! Curierul nu venea! Nu știu cât a stat, dar mie mi s-a părut că a stat foarte mult. Aveam senzații stranii, pierdusem parcă senzația corpului și aveam impresia unei catastrofe -- catastrofă fericită într-un sens, căci speranța se lupta biruitoare cu frica că am stricat tot. Doream ceva nou, bun, dar mă gândeam că poate, prin îndrăzneala mea, am stricat binele, puțin, dar sigur, de până atunci. Dar simt că e greu să-mi aduc aminte tot ce simțeam și încă și mai greu să exprim. Curierul în sfârșit veni. Mă temeam grozav să aflu rezultatul. Aș fi dorit să nu-l aflu. Devenisem laș. Mă temeam acuma nu atâta de un refuz categoric pur, ci de scandal. Curierul însă îmi spuse puțin lucru, dar, deocamdată , liniștitor: îi dăduse scrisoarea în antret, unde avusese norocul s-o întâlnească, după ce fusese la doctor și-i spusese ceva (pregătit dinainte în cazul când n-o vede pe ea întâi); ea, mirată, cam fără să-și dea seama ce face, luase scrisoarea, iar el, curierul, fugise repede. Dar imediat îmi veni ipoteza: Dacă, revoltată, rușinată, indignată, dă scrisoarea rudelor ei, ca s-o răzbune de „ofensă"?... Noaptea aceea n-am dormit deloc. Am petrecut-o sub geamurile ei, afară din oraș, pe toate străzile orașului.


