# FragmentsContent

content:
Înainte de a ne muta în curtea aceasta, locuisem mulți ani de-a rândul în Comorofca, la două sute de pași de aci. Așa era mama: se muta dintr-un loc, de îndată ce simțea că bârfelile încep să prindă rădăcini. Și încă, în ultimii zece ani, am trecut numai prin două mahalale: dar, când eram mic, se întâmpla să ne mutăm de două, de trei ori pe an. Trebuie, oare, să vă mai spun ce prilej de înfrigurate bucurii erau pentru mine aceste schimbări de cartier? Nici chiar Paștele sau Crăciunul nu mi se păreau împrejurări atât de însemnate. Am cunoscut astfel mahalalele și ulițele cele mai caracteristice ale orașului nostru: pe cea rusească, pe cea evreiască, grecească și țigănească. Peste tot am făcut cunoștință cu moravuri și cu obiceiuri noi. Mama, care pățise atâtea în viața ei, de câte ori îmi vestea sărbătoarea unei mutări nou prilej de necazuri pentru ea — îmi spunea: — Fiecare nație se roagă lui Dumnezeu în felul ei, dar toate îl batjocoresc la fel. Orice mutat o costa pe mama trei zile de lucru — fără să mai vorbim de oboseală, stricăciuni și alte neplăceri. Toate aceste neajunsuri o umpleau de mâhnire. Cu câteva săptămâni înainte de termen, cutreiera împrejurimile, cu nasul în vânt, pentru a zări enigmaticul afiș. Cuvintele “de închiriat" le deslușea ca și cum ar fi știut să citească. Pleca dis-de-dimineață, venea pe înserate și nu-mi aduc aminte să se fi întors vreodată fără să găsească locuința voită și fără s-o fi arvunit. Ajunul mutării era o zi grea, când se curățau cele două odăi, care erau aproape totdeauna părăsite de fostul chiriaș, într-un hal de murdărie de nedescris. Apărea cu apă clocotită tot ce era lemnărie, ca să stârpească ploșnițele, scotea nenumăratele cuie înfipte în pereți, astupa cu săpun și pucioasă crăpăturile zidurilor și găurile șoarecilor, văruia pereții de două ori și lipea pe jos. Prefera totdeauna „casă cu pământ", fiindcă nu avea încredere în scânduri, care ascund cuiburi de ploșnițe. În fine, în ziua sorocită, avea loc plăcuta călătorie în urma căruței cu bagaj, când mama ducea cu multă grijă cele două frumoase lămpi ale noastre, iar eu, ceasul deșteptător, Singurele lucruri pe cari mama nu le mai împacheta, în urma unui mutat buclucaș, memorabil pentru mine, când a găsit lămpile făcute cioburi și deșteptătorul stricat. Aveam doisprezece ani; ne mutasem în noua noastră locuință, într-o zi ploioasă de aprilie. Seara, târziu, după ce așezasem lucrurile, de bine de rău, mama, sleită de puteri, se lăsă să cadă pe marginea patului, în tinda care slujea și de bucătărie, și-mi spuse: — Așa, băiatu' mamii! Am făcut-o și pe asta... Ne-am coborât o treaptă mai jos... Iată-ne și în Comorofca, cea vestită prin „cuțitarii" ei. Dumnezeu să ne apere de rele! Dar a trebuit să viu aici, ca să economisim doi lei pe lună din chirie. Asta face douăzeci și patru de lei pe an, tocmai cât costă un rând de haine pentru tine. Vezi, să fii cuminte, dragul mamii, cum ai fost și până acum. În mahalaua asta, lumea e rea: să nu te împrietenești cu nimeni. Oamenii se omoară între ei, iar copiii își sparg capetele și își rup bruma de haine cari le mai au pe dânșii. Să nu te joci cu ei și nici să nu iei parte la încăierările lor: aș muri de supărare. Mama era pe atunci foarte strâmtorată. În urma unei răceli, căpătată iarna trecută, zăcuse la pat mai bine de o lună și își cheltuise toate economiile. Dar cum o nenorocire nu vine niciodată Singură, când s-a însănătoșit, a găsit o parte din „casele" ei luate de alte spălătorese. Din pricina aceasta, rămânea fără lucru o săptămână pe lună, ceea ce însemna că trebuia să ne restrângem peste măsură, căci mama nu voia să aibă nici un leu datorie la băcan și nici să se împrumute cu un „braț de lemne" sau cu o „sită de mălai", pe care totdeauna uiți să le dai înapoi. Afară de asta, ținea să mă îmbrace curat și să nu mă lase niciodată desculț. Cu toate că eram, cum se spune, „cu dăsagii în spinare", făcea dânsa în așa fel lucrurile, că găsea totdeauna un proprietar care s-o primească cu copilul ei „cuminte" și cu cele șase găini ouătoare, pe cari „le ținea închise". Fiindcă pentru mama, afară de mine, bucuria vieții sale erau găinile și puii pe cari îi hrănea cu fărâmituri și resturi de pâine ce le aducea de la „casele" ei, precum și numeroasele flori din sacsii, pe cari le îngrijea dimineața și seara, vorbind totdeauna cu ele, lăudându-le pentru frumusețea lor sau întrebându-le despre pricina tristeții lor inexplicabile. O dată pe lună, moș Dumitru și, la fiecare șase luni, moș Anghel, veneau să ne vadă, aducându-ne ce puteau și dânșii: lemne, mălai, fasole, dovleci, cartofi, vin și țuică. Unchiul Anghel, mai bogat, o întreba pe mama dacă are nevoie de bani, dar ea răspundea veșnic: — Nu, frate, mulțumesc lui Dumnezeu. Omul când e muncitor și sănătos, nu duce lipsă de cele trebuincioase. Aceasta era starea noastră, când ne-am mutat în Comorofca, dar starea Comorofcei era mai rea, chiar și decât a noastră. Înfățișarea mahalalei s-a schimbat puțin în ultimii zece ani. Pe atunci era un fel de maidan țigănesc și, totodată, singura mahala în care poliția nu îndrăznea niciodată să pătrundă noaptea. Eu nu știam nimic din toate astea, dar am aflat cum stau lucrurile chiar din ziua instalării noastre. Vecina din dreapta, o prietenă din copilărie a mamei, precum și buna văduvă care ne închiriase cele două odăi, veniră să ne ajute, luară masa cu noi și povestiră tot ce trebuia, ca să mă pună la curent cu viața de mahala. Ele o plânseră pe mama: — Păcat, biată Joițo, că ai ajuns aici! E adevărat că n-ai fată mare, și nici flăcău care să se bată pentru ibovnicele din mahala. Dar aici e un loc tare rău, ca să crești un copil, chiar când e cuminte, ca al tău. Închipuiește-ți, dragă, că puștanii noștri se mândresc să urmeze pilda celor mari: la treisprezece ani, fumează, se îmbată, dezvirginează codancele și scot cuțitul pentru o nimica. Toată ziua aceea, n-au făcut decât să descrie mahalaua, iar mama, temându-se să nu aud lucruri care „nu erau pentru copii", își încrunta sprâncenele și nu înceta să facă femeilor semn cu cotul, ori cu piciorul, ca să tacă. Dar ceea ce m-a făcut să ciulesc urechile și mi-a deșteptat curiozitatea, a fost atunci când, seara, la ceai, au început să vorbească pe șoptite de vecinii noștri din stânga. Stam prea departe ca să pot auzi bine și nu voiam să fiu indiscret, ca să n-o supăr pe mama. Cele două cumetre holbau ochii și luau o înfățișare îngrozită, își mușcau buzele, oftau și dădeau din cap. Cuvintele: „mama Anastasia", „Codin", „biata femeie", „bătăuș" reveneau fără încetare în povestirile lor. Am înțeles că un om rău, numit Codin, ieșise din închisoare: că omul acesta era spaima mahalalei, căuta cearta unora și altora și dădea cu cuțitul. În seara aceea, m-am culcat îngrozit: mult timp n-am putut să adorm. Pereții răspândeau un miros sănătos de var proaspăt, dar din pardoseală — acoperită cu un strat prea gros de lut și balegă se ridica o duhoare nesuferită, care îmi făcea greață. Primele zile în Comorofca n-aduseră nimic nou. Mergeam la școală, care era departe. La prânz, mâncam în clasă, laolaltă cu alți copii săraci, care locuiau ca și mine la marginea orașului. Dar duminica următoare plecai în recunoaștere și descoperii o lume cu totul nouă. Piața Comorofcei se înfățișa ca un teren vast, în amfiteatru, oval, cu două ieșiri la extremități: una spre abator — puțin umblată — cealaltă, spre cazarma de cavalerie, în direcția orașului și a portului. Piața avea o întindere de cel puțin două hectare și, de jur-împrejur, se înșirau în neregulă casele mici cu fațadele văruite în galben, împroșcate cu noroi. Ferestrele erau vopsite albastru sau verde-aprins. Curți desfundate: porți și garduri aplecate. În mijloc era maidanul de gunoaie, movile de murdării, gropi și băltoace cu apă verde, în cari zăceau stârvuri de pisici, de câini, de găini și de purcei, pe cari le sfâșiau porcii mari, flămânzi, ce se bălăceau în mocirlă și scormoneau cu râtul. Ah, priveliștea aceasta nu-mi plăcea deloc! Casa noastră era la marginea ovalului, ce ducea la cazarmă și în oraș. Aproape în fața ferestrelor, în partea opusă rondului ce servea de teren de exerciții pentru cavalerie, se afla vestita cârciumă a văduvei Anghelina, pe care teribilul Codin o făcuse renumită și care a fost închisă de poliție, după a doua și ultima sa crimă. Acolo beau și jucau tineri, în ritmul unei caterince care urla jalnic un cântec nou: iar în fața cârciumii stăteau băieți de toate vârstele, îmbrăcați de sărbătoare, cu cămașă curată, fumau și mâncau semințe de floarea-soarelui — pizmuind pe cei dinăuntru, cărora le dădea mâna să joace și să se îmbete. Era într-o după-amiază. Soarele, pe care până atunci îl socotisem un prieten bun, dogorea de rândul acesta deasupra gunoaielor, ridicând miasme îngrozitoare, mai ales din varza acră putrezită, care, odată cu venirea primăverii, se arunca în stradă cu butoaiele. Ochii mei, dezgustați, cătară spre abator, unde se vedeau în depărtare întinse câmpii înverzite. Alergai spre aceste câmpii. Înaintea fiecărei porți, de-a lungul drumului desfundat, femeile pălăvrăgeau, stând pe vine și mâncând semințele pe care vânzătoarele lipovence le vărsau în poalele șorțului. Mă priveau stăruitor, ca pe o noutate: aveau dreptate: într-adevăr, eram singurul băiat curățel, încălțat și care purta guler. Zeci de copii, alergând pe maidan ca niște apucați, se jucau, cu capul gol, desculți, zdrențăroși, murdari, sfrijiți și răi. Am roșit până la urechi, zărind pentru întâia oară organele lor genitale, pe cari unii, în goliciunea lor, le lăsau să se vadă. Abia părăsii ultimele case din mahala, că un aer proaspăt, cu miros de primăvară caldă și timpurie, mă învălui. Buruienile sălbatice crescuseră peste tot, vesele și îmbelșugate. Atunci băgai de seamă că între mine și abator era un șanț imens, urmă a vechilor fortificații ale Brăilei, pe unde trenul trecea, strâns între două coaste, acoperite cu iarbă și brăzdate de poteci. Într-o clipă, uitai tot dezgustul de maidanul Comorofcei. Luând-o pe una din aceste poteci, alergai vesel, cu brațele deschise, strigând: — Ce frumos e aici! În momentul acela, auzii că cineva mă fluieră din spate. Mă întorsei: un om întins pe iarbă îmi făcea semn să mă apropii. Mă dusei la el. Era un mahalagiu cam de vreo treizeci de ani, gătit în straie de sărbătoare, luxos chiar, aș putea spune, un lux baroc și popular. De statură atletică și cu o înfățișare impunătoare, omul stătea rezemat într-un cot și îmi Surâdea binevoitor. Fața lui, deformată din pricina obrajilor prea mușchiuloși, avea o mulțime de urme de tăieturi lăsate de brici, sângerânde încă și pansate cu foițe de țigară. Mustața o avea neagră și tare răsucită: părul soios de unsoare parfumată și pieptănat mitocănește. Rămas în jiletcă, după ce-și aruncase haina în iarbă, părea mândru de pieptarul și manșetele vărgate cu galben și alb, precum și de vesta și pantofii lui brodați cu fir și lână multicoloră. Sub toraxul său herculean, era încins cu un brâu lat, de lână albă, din care ieșea mânerul unui cuțit vârât în teacă. Lângă el, o pălărie nouă și un ciomag noduros, de corn afumat. Dacă n-ar fi avut niște ochi atât de cruzi și o talie de bătăuș, neobișnuită, aș fi zis că aveam în fața mea unul din acei numeroși muncitori din port, cărora li se spunea „vagonari" — crai, bețivani și zurbagii, în toate zilele de sărbătoare. Nu știu pentru ce, cu toată aversiunea pe care o aveam de viața lor plină de ticăloșii, mă temeam mai puțin de oamenii aceștia, decât de câte-o pușlama care zvârlea bine cu piatra — și mă simțeam atras de taina existenței lor zbuciumate, fără ca până atunci să mă fi apropiat de ei. Mersei cu curaj spre omul care mă chema și-mi scosei pălăria. — Spune-mi, piciule, o să fii așa de drăguț, să-mi duci biletul ăsta la casa de colo? Și fără să aștepte răspunsul meu, îmi arătă: Acolo, la stânga, a treia casă după colț: întrebi de Irina și aștepți să citească și să răspundă: da sau nu. Atâta tot. hai, du-te, băiatule, șterge-o... Alergai cu plăcere. La casa arătată, întrebai de Irina și îndată se arătă o fată foarte frumoasă, îmbrăcată de duminică, dar cu ochii plânși și cu privirea rea, bănuitoare. Îmi răspunse, întorcându-mi spatele: — Voi vedea... nu știu, spune-i că nu știu... Adusei răspunsul. Omul își mușcă buzele și scrâșni din dinți, în timp ce mușchii obrajilor se umflau, schimonosindu-i figura. Dar, numaidecât, pe urmă, pe față îi strălucea un surâs de călău cumsecade. Spuse cu voce domoală: — Stai să-ți dau gologanul tău! Scoase din buzunar o pungă de canava cu ciucuri și cu mărgele, din acele pe care le lucrează deținuții, și-mi întinse un ban de aramă. — Mulțumesc, domnule, spusei eu, nu primesc... Mirat peste măsură, lăsa să-i cadă mâna cu gologanul. — Nu primești? De ce? Fiindcă mama mi-a spus că nu trebuie să primești nimic, atunci când faci un servici cuiva... — I-auzi d-ta! Asta e ceva nou pentru mine! Se așeză în capul oaselor. Ia spune-mi, micule, nu te-ai rătăcit cumva prin Comorofca? Cine e mama ta? Unde stați? Cum te cheamă? Îmi veni să râd de mutra lui nedumerită și de potopul de întrebări cu care mă asalta. Fără să șovăiesc, îi povestii totul. Când îi spusei numele proprietăresei, izbi iarba cu palma lui grea și zise: — Drace! Suntem vecini. Mă numesc Codin. Ai auzit tu de Codin? Nu știu dacă bietul om îmi spusese numele său faimos ca să-mi facă plăcere: dar știu că eu m-am dat un pas înapoi, auzindu-l! Ăsta e Codin?... Într-adevăr, avea înfățișarea renumelui său... Rușinat de mișcarea mea, vrusei să par liniștit, dar el băgă de seamă. — Ah! — făcu el, și se ridică mare cât un coș de fabrică — și tu te temi de mine? Și pentru ce, hai? Spune-mi, băiatule, pentru ce? Ți-am făcut vreun rău, ție, sau maică-ti? Nu puteam să-i spun că lumea zicea de el că e un ucigaș. Mă apucă de bărbie: — Știi tu ce se cheamă să faci rău cuiva? — Să-l faci să sufere, răspunsei eu. — Nu, piciule... Nu știi. Răul, singurul rău este nedreptatea: prinzi o pasăre și o bagi în colivie, sau, în loc să dai grăunțe calului, te pui cu ciomagul pe el. Astea sunt nedreptăți. Mai sunt ele și altele. Și tu, te-ai speriat când ai auzit că eu sunt Codin? Vezi, mititelule, mi se pare că tu nu ești ca cei de pe la noi: ești primul copil pe care l-am auzit zicând că nu trebuie să primești bani, atunci când faci un servici. Să-ți trăiască măicuța! Știi că te învață lucruri frumoase? Aici, la noi, se întâmplă pe dos: cui îi dai un ban, îți cere doi... Mă simt fericit să știu că sunt vecinul tău. Un băiat așa de subțire ca tine!... Așa ceva, în mahalaua noastră, se vede mai rar decât elefanții. — Și spui că te cheamă Adrian? Ei bine, Adriane, vrei să fim prieteni? Îmi vei spune și mie ceea ce Dumnezeu și maica ta te-nvață, iar eu îți voi spune ce știu. Căci știu și eu multe, frate Adrian, dar sunt o vită, o vită care poate să spargă piatra cu pumnul. Codin își învârtea în cap ochii lui mici, vii și inteligenți, și, cu toate că n-avea nimic plăcut în fața lui vânjoasă, osoasă și brutală, mă atrăgea totuși printr-o forță, o voință împotriva căreia nu mă puteam apăra. Dar ceea ce contribuia să îndulcească chipul acela cu fălci de fiară, dându-i o înfățișare, ca să zic așa, omenească, erau dinții săi albi, de o albeață și regularitate desăvârșită. Când se arătau dinții aceia, în râsul său deschis și scurt, răspândeau o lumină neașteptată, gonea teama și impunea încrederea. Cele ce îmi spunea el despre delicatețea purtării mele, nu era nou pentru mine. Mă uimea însă dorința lui de a dobândi prietenia mea și nevoia de a apare în ochii mei altfel decât se vorbea despre dânsul. Pentru vârsta mea, eram un băiat dezghețat, dezvoltat și îndrăzneț. Îi răspunsei: — Nu pot să-ți făgăduiesc nimic, înainte de a o întreba pe mama. Păru întristat. — Nu, spuse el. Dacă-i așa, mai bine să nu-i spui nimic: aș fi voit să judeci tu singur. Mama ta nu poate să gândească altfel decât toată lumea. Atunci, adio Adrian, și-ți mulțumesc pentru servici... Se depărtă, târându-și ciomagul, cu haina pe umăr, cu brațele depărtate de corp, ca atleții. Noaptea care a urmat acestei neobișnuite întâlniri, a fost plină de chibzuieli. N-am spus nimic mamei, eram foarte turburat. Prin firea mea, eram înclinat să mă apropii de persoane mult mai mari decât mine. Prietenia băieților de vârsta mea, care se adunau pentru a forma echipe de bătăuși, îmi era neplăcută. Vrăjmășia lor, față de oricine, era așa de firească, încât era de-ajuns ca un băiat din altă mahala să treacă pe la noi, pentru ca imediat să fie lovit cu piatra. Pe mama o înspăimântaseră, iar pe mine mă puseseră pe gânduri. Din pricina aceasta sporise dorința mea de a-mi face prietenii alese. Mi se părea foarte firesc să fiu prietenul unei persoane de trei ori mai în vârstă decât mine. Iată pentru ce propunerea lui Codin venea cum nu se poate mai bine. Dar, Dumnezeule, omul acesta care trecea drept un bătăuș, acest fost pușcăriaș, de ce simțea el nevoia unei prietenii gingașe, când tot trecutul lui era încărcat de violențe? Și, din moment ce toată lumea o afirma, aceasta nu putea fi o născocire. Eram prea tânăr, ca să judec temeinic, mă munceam din greu ca să lămuresc întrebările pe care mi le puneam. De ce căuta el prietenia mea? Și ce-i păsa lui, dacă un băiat este delicat sau necioplit? Și, mai ales, cum putuse el să-și dea seama de caracterul meu, dintr-un fapt atât de neînsemnat? Eram foarte nedumerit, dar doream atât de mult să dezleg această problemă, încât mi-am pus în gând ca în zilele ce vor urma acestei duminici, să pândesc toate mișcările lui Codin. Aceasta ținu mai bine de o lună. Seara, înainte de a se întoarce mama, eram afară. De cum se înnopta, cârciuma Anghelinei se umplea de muncitori din port, care veneau “să se refacă". Încovoiați de muncă grea, plini de praf, cu umerii zdrobiți de saci, dar toți tineri și voinici, având în buzunar „zile" de patru ori mai mari decât cele mai bine plătite zile de lucru, se „refăceau", dând pe gât, pahar după pahar, un rachiu tare sau un vin îndoielnic. Fără întrerupere erau aruncate pe grătar grămezi de obleți vii, care răspândeau un miros îmbietor de friptură. Odată cu stelele se iveau lăutarii: pe urmă, o parte din cheflii, cei mai nărăvași, începeau o beție cumplită. Atunci, în mijlocul cântecelor și al jocurilor care făceau să se cutremure pământul, care răsturnau mesele, cu farfurii cu tot, „prietenii" fără veste își aduceau aminte de dușmănii adormite, de insulte și răzbunări datorate. Își aduceau aminte, așa deodată, că o petrecere n-are haz, fără fălci rupte, capete sparte, câte un ochi scos sau câte un nas pocit. În sfârșit, duminica și zilele de sărbătoare erau cinstite cu sânge mai îmbelșugat, acela care țâșnea dintr-o inimă atinsă de vârful cuțitului, sau care curgea cu mațe cu tot, dintr-o burtă spintecată. Codin nu lipsea niciodată din mijlocul acestor „partide". Lua parte, dar în felul lui. Mai întâi, el era „uriașul portului", era Codin: prin talia lui de doi metri, prin capacitatea lui de muncă, prin tăria lui la bătaie, prin anii lui de pușcărie, dar, totodată, și prin „înțelepciunea" lui (vă rog să nu râdeți), prin „valoarea lui morală". Această „valoare morală" era tălmăcită de mahala în felul ei. Cei ce-l cunoșteau, spuneau: „Nimeni nu știe să spintece o burtă sau să înjunghie o inimă, pe mai bună dreptate decât Codin". Sau: „Codin nu e de temut: nu e un târâie-brâu". Într-adevăr, am văzut aceasta eu însumi: Codin era cel din urmă om de care să te îngrozești, dar cel dintâi de care trebuia să te temi. Mânca și bea „cât șapte", iar acești șapte la un loc, fără arme, nu l-ar fi putut doborî. Tăcut ca un urs, sta în fața cârciumii, cu piciorul pe un scaun, cu o floare de mușcată la ureche, și curat îmbrăcat — deși descărnase el singur două vagoane — făcea să dispară în gura lui de cimpanzeu, cu o eleganță de căpcăun, zeci de obleți și alte zeci de bucăți de ficat prăjit, golea cinci litri de vin, „cât ai țesăla un cal", sau „ai scărpina o muiere", iar în vremea asta, nu pierdea o notă scoasă din vioara care-i miorlăia la ureche, nici o intonație din cântecul plângăreț al prietenului său Alexe. Alexe? Faima acestuia nu era atât de mare ca a lui Codin: era cunoscut însă pentru prietenia ce-l lega de Codin. Nu puteai să rostești numele unuia fără ca, numaidecât, să te gândești la celălalt. Ba mai mult: după cum șarpele cu clopoței își trădează prezența după zgomotul pe care îl face cu coada, tot așa Codin, în toropeala nopților de vară, se anunța de departe trecătorilor pașnici, prin vocea feminină, urcată, dar răsunătoare și frumoasă a lui Alexe — Fiindcă se știa că Alexe nu cânta niciodată decât pentru Codin. Plăpând, viclean și iute ca o veveriță, Alexe, mult mai tânăr decât prietenul său, de o frumusețe searbădă, lipsită de bărbăție, se ținea nemișcat și cataleptic, tot timpul cât cânta, rezemat de umărul lui Codin. Cu ochii închiși, cu gâtul întins, cu țigara uitată și consumându-se între degete, Alexe nu mișca nimic din trupul său, afară de buze, de bărbie și de mărul lui Adam, care funcționa ca și culisa trombonului. Această atitudine era atât de caraghioasă, încât mulți din cei de față aveau prostul gust de a râde: gustul acesta le trecea, de obicei, atunci când primeau un pahar de vin în plină față, de la Codin, în semn de avertisment: după acest gest generos în favoarea unui biet neștiutor, Codin îi arunca în cap tot ce se găsea pe masă. Cu prietenia lui Codin se mândreau mulți bătăuși. Într-adevăr, el împrumuta multora, atunci când credea de cuviință, pumnul său, înarmat câteodată cu ciomagul lui groaznic (dar niciodată cuțitul). Totuși, nimeni nu-și amintea să fi văzut la masa lui — masă de cinste! — pe alt comesean afară de singurul său prieten, Alexe. Era mare cinste să poți măcar ciocni cu Codin și să stai la masa învecinată. Amestecat printre băieții de mahala (fără să fiu din banda lor), mergeam, ca și ei, să văd spectacolul gratuit pe care îl dădeau oamenii aceștia, care își împărțeau viața între o muncă grea și o petrecere adesea îngrozitoare. Mergeam împreună, dar cu scopuri deosebite: ei, ca să învețe cum se bea vârtos, cum se înjură și cum se bate: eu... Ce căutam eu oare în mijlocul acestor eroi? Nici eu nu știam pe-atunci prea bine, dar puteam fi văzut în fiecare seară, rezemat de unul din salcâmii care mărgineau trotuarul cârciumii, urmărind toate mișcările lui Codin. Când acesta m-a zărit pentru întâia oară, ascuns în dosul copacului, mi-a făcut cu ochiul, surâzând ca un taur binevoitor, și a dus degetul la gură, ceea ce însemna: “Ce știi tu, rămâne între noi!" După acest prim contact public, de câte ori mă descoperea printre gură-cască, mă saluta pe furiș, ducând un deget la borul pălăriei. O dată, fiindcă îndrăznisem să mă așez și eu la capătul uneia din băncile cârciumii, pe care le acaparaseră micile pușlamale, unul din ei mă ghionti și mă trânti jos. Vai de el, sărmanul! Codin sări ca o panteră, îl înșfăcă de mijloc și, după ce îl ridică cu o mână sus de tot, îi dădu drumul ca unui burduf de brânză. Dintr-o dată, devenii celebru în toată vecinătatea. Codin, vestitul Codin ținea la mine! Eram deci cineva de temut! Îi datoram deci o vizită de mulțumire. I-o făcui. În viața mea de școlar, numai joia era mai frumoasă decât duminica, fiindcă, în tot timpul săptămânii, nu aveam alte clipe atât de lungi și de plăcute în care să fiu în întregime stăpân pe mine și pe lumea mea. Și aceasta, nu fiindcă mama m-ar fi împiedicat vreodată să mă duc acolo unde aș fi voit, ci pentru că știam că duminica și în zilele de sărbătoare ea era fericită să-și petreacă ceasurile de odihnă în tovărășia mea. Stând, deci, toate duminicile acasă, nu-mi rămânea decât joia ca să mă îmbăt cu acel har dumnezeiesc care este conștiința de-a fi cu totul liber, descătușat chiar de dragostea tiranică a mamei. De obicei, portul și Dunărea erau ținta plimbărilor mele preferate de joi. Vara, portul mă atrăgea pentru munca uriașă care se depunea acolo: mi se părea că toată această frământare de ființe și de lucruri trăia numai pentru plăcerea mea. Iarna, prin impunătoarea singurătate a cheiurilor deșerte, prin albeața neîntinată și, mai ales, prin înspăimântătoarea oprire a fluviului sub zăbranicul său de gheață. Și, totdeauna, fără să mă grăbesc, fără să alerg, ba întârziind dinadins momentul în care trebuia să am în fața mea priveliștea îndelung dorită, mă îndreptam către țintă, trăind cu intensitate fiecare clipă. În dimineața aceea, îmi lipsea însă pacea sufletească obișnuită și asta numai fiindcă mă duceam să caut pe Codin, fără să știu de ce. Îmi dădeam seama că nevoia de a-i mulțumi nu era decât un pretext. De mult simțeam o aprigă dorință de a privi încă o dată în ochii lui mici și aprinși. Coborâi prin vadul Danubiului și începui să merg de-a lungul nenumăratelor “poște" de încărcare, unde oameni-furnici cărau grânele către hambarele plutitoare. Cercetai cu de-amănuntul fiecare „poștă", la ducere și la întoarcere, fără să-l găsesc pe Codin. Să lucreze, oare, printre magazii? Nu aveam chef să-l caut atât de departe și, dezamăgit, mă așezai pe o bârnă, aproape de ultima „poștă", cu spatele la muncitori și cu fața spre fluviu. Timpul era foarte frumos, dar faptul că nu-l găsisem pe Codin, îmi stricase toată plăcerea. Așa că mă plictiseam la soare, urmărind cu privirea o coropișniță care, Dumnezeu știe cum, își părăsise grădina și ajunsese până la mine, când, deodată, o pietricică de prundiș se rostogoli la picioarele mele. Mă întorsei și-l văzui pe Codin, la zece pași de mine — dar, Dumnezeule, în ce hal era! Abia l-am recunoscut. În izmene, ca toți hamalii, desculț și cu capul înfășurat într-o basma, pieptul și brațele lui păroase n-aveau nimic omenesc, ci semănau mai curând cu ale unui urs. Mă ridicai, iar el, mulțumit că mă vede, se apropie cu un pas sprinten și îmi întinse mâna sa, în care a mea se pierdu ca într-o oală: — Salutare, fratello! spuse el cu o voce dulce, care în gura lui răsuna cam așa: „Sunt un miel care se hrănește cu lupi". — Am venit să-ți vorbesc, domnule Codin! zisei eu la iuțeală, atât mă temeam să nu-i întorc spatele și să fug. — Ah! exclamă el, ștergându-și cu batista sudoarea de pe corp. Vrei să-mi vorbești? Ei bine: nu primesc. Rămăsei uimit. Îl privii. Eram mare pentru vârsta mea, totuși Codin era atât de înalt, încât mă durea ceafa, uitându-mă la el. — Nu primești? De ce? — Pentru că dacă tu ai o mamă care te învață lucruri frumoase, și eu am una — viața mea — care mă învață, când poate, lucruri tot atât de frumoase. De pildă, că nu trebuie să te porți cu un prieten ca un judecător de instrucție, cum faci tu, numindu-mă „domnule" și spunându-mi „dumneata". — Nu știam... — Să știi, fratello! La pușcărie și între prieteni nu se spune „dumneata". Așa că, zi-mi Codin. Cu aceste cuvinte, mă luă de umeri și mă scoase afară din vuietul portului. Abia simțeam brațul lui rezemându-se pe umerii mei: ai fi zis că e brațul unui copil. — De ce mă cauți, Adrian? Te întreb, deși te așteptam. — Adevărat? spusei eu, fericit. Cum asta? — Uite așa: te așteptam ... Pentru întâmplarea din seara trecută? — Pentru multe: tu ești slab, acolo unde eu sunt tare și ești tare, acolo unde eu sunt slab... Nu-i așa, fratello?... Râsei și aprobai din cap, dar aceasta mi se păru mai degrabă o glumă. Dacă ar fi adăugat: „Ne vom sprijini unul pe altul", m-aș fi simțit strivit pe loc. Eram pe malul apei. El își spălă picioarele și corpul până la brâu, apoi luă, de sub o barcă răsturnată, o legătură din care își scoase hainele și se îmbrăcă. — Nu mai lucrezi, Codin?... spusei eu, tutuindu-l cu îndrăzneală. — Nu... mi-am trecut sacul... Se pieptăna, privindu-se într-o oglinjoară de buzunar. — La ora nouă, îți treci sacul? — Da, uneori. Te miră? Într-adevăr, aceasta mă miră. “Sacul" era munca cea mai bine plătită. Știam că pentru a-l „apuca" dis-de-dimineață, se dădeau lupte, și că, cei slabi, dacă nu „li se trecea sacul", rămâneau fără lucru. Dar cine oare își trecea sacul la nouă, după ce-l luase din zori? Căutam explicația în ochii vii ai lui Codin. Îmi răspunse șiret, periindu-și mustața: — Nu-mi place să muncesc decât pe răcoare. — Nu-i acesta adevărul, Codin! ... — Ei, mânzule, dacă vrei să știi adevărul, vino cu mine într-o zi, pe la patru dimineața, și o să vezi cum se împart sacii... Atunci vei cunoaște adevărata înfățișare a lumii. Ațâțat, strigai: — Mâine vreau să văd! Pe urmă, gândindu-mă bine, adăugai. Există o piedică: cum voi putea ieși, fără să fiu văzut de mama? Trebuie doar să trec prin odaia ei. Codin întrebă: — Te culci în camera de la stradă, nu? Ei bine, te voi scoate pe fereastră... — Dar ferestrele au drugi!... — Ah, drugii! spuse el disprețuitor. Numai mamă-ta să nu aibă obiceiul să se uite în odaia ta, înainte de a pleca la lucru. — Nu, pleacă chiar foarte încet, ca să nu mă trezească. — Bun de tot!... Atunci pe mâine, fratello. Dar... parcă voiai să-mi spui ceva? — Da... Dar lasă pe altă dată, când vei fi mai puțin grăbit... — Bine! Și... Știi... Nici o vorbă! Spunând aceasta, își duse arătătorul mâinii stângi la gură, în timp ce cu dreapta o strânse pe a mea, călduros și gingaș. Bucuria, turburarea și grija de a mă trezi la timp, m-au făcut să petrec o noapte agitată. Auzisem bătând aproape toate orele, apoi cântecele cocoșilor și gălăgia bețivilor. Eram gata îmbrăcat, când zorile îmi luminară fereastra. Puțin după aceea, Codin se opri în fața ei și o astupă de tot cu corpul lui de uriaș. Deschisei și încercai să mă strecor printre gratii. Cei doi drugi nu cereau decât să fie puțin lărgiți. Codin abia îi atinse cu mâinile, și cedară, ca și cum ar fi fost din cauciuc. După ce trecui, îi îndreptă la loc. Era răcoare... Pretutindeni porțile se deschideau și salahorii se îndreptau grăbiți spre port. De departe, se auzeau căruțele coborând vadurile, cu un zgomot ritmic și impresionant. Codin părăsi strada Carantinei și începu să urce poteca ce înconjoară pe la spate, cazarma de cavalerie și trece pe lângă movila de bălegar a regimentului. Aici platoul e drept deasupra Dunării: nu este frecventat decât de soldați. E locul nesfârșitelor grajduri și al depozitelor de nutreț. Santinelele, cu pușca la umăr, făceau de gardă, tăcuți. Codin se opri. — Să așteptăm aici puțin, spuse el încet. O să vie Alexe! Îl știi pe Alexe! A îmbrăcat de trei ani haina dracului... Din fericire, face cu schimbul. Așa mai merge. Nu stă decât o săptămână, pe lună, la cazarmă. Acum trec pe la el, fiindcă ar putea să aibă nevoie de bani sau de tutun. Înțelegi, mânzule: gura e cea mai mare nenorocire a omului, cere mereu! Codin vorbea cu voce caldă, dar fața lui era încruntată. Ochii-i păreau iarna, dușmănoși. Mă siliră să întorc capul. Eram prin iunie... În fața ochilor noștri, răsăritul își pierdea culoarea purpurie și scălda pământul într-o lumină dulce și mângâietoare. jos, portul începea să se vadă limpede. Deodată, o trompetă rupse tăcerea cu sunetele sale metalice. Tresării, ca și cum aș fi fost împuns în inimă, și un val de bucurie mă cuprinse. Gornistul, înfipt în mijlocul curții, avea instrumentul îndreptat către soarele ce strălucea în dosul sălciilor din mlaștini, și nesfârșitele modulațiuni ale Deșteptării păreau tot atâtea laude aduse zilei care se năștea. Îmi oprii respirația... Imnul acesta matinal făcea să-mi vibreze tot corpul. Soldatul îmi părea un erou răzbunător: răsunetul apelului său domina în așa măsură viața, încât îmi închipuiam că tot universul îl asculta! Când goarna încetă, mi se păru că inima mi se rupe și se rostogolește în pântece. Izbucnii în plâns. Umilit că slăbiciunea mea avusese un martor, care, fără îndoială, va râde de mine, întorsei spatele lui Codin. Dar, surpriză! Punând mâna pe umărul meu, o mână de plumb pe care cu greu o suportam, el îngână cuvinte sugrumate de lacrimi: — Fratello... fratello... vezi?... Nu-ți spuneam... ieri... că și eu. .. Și eu sunt slab! Fratello, nu-mi întoarce spatele... Când ajunserăm între marile magazii cu fațadele întunecate și cu porțile zăvorâte, de pe linia a treia a portului — linie ocupată de un nesfârșit lanț de vagoane cu cereale — încă nu se luminase bine. Sondorii rupeau plumburile, împingeau cu iuțeală porțile și săreau dintr-un vagon într-altul, ca niște veverițe, având în mână micile sonde, nu mai mari decât niște eprubete, iar buzunarele pline de mostre. În fața unui depozit cu poarta căscată și neagră, o mulțime înghesuită, nerăbdătoare, urla să fie primită la lucru, cu o furie care îmi amintea grohăitul porcilor în fața jgheabului. Un om cu mutra posomorâtă și cu glasul tunător, suit pe o grămadă de saci, forma „poștele" și le trimitea la muncă. Dând din coate cu putere și înjurând năprasnic, cei mai voinici se impuneau și izbuteau să „apuce sacul", pe când cei piperniciți se învârteau neputincioși, strigând că stau de mult fără lucru și că s-au săturat. Codin mă lăsă câteva minute să privesc această gloată, apoi, luându-mă de braț, îmi șopti la ureche: — Aici vătaful își alege oamenii pe sprânceană, numai dintre ai lui, cei cari îl lingușesc și îi plătesc să bea. Sunt mulți nenorociți cari așteaptă rândul, de la două dimineața. Înțelegi, trebuie să se mulțumească cu ce „cade", fiindcă sunt slabi. N-au pumnul destul de greu ca să facă, uite așa... Și, cu fața întunecată, cu fălcile strânse, porni domol, ca un elefant, spre mulțimea gălăgioasă. Mă urcai repede pe scara unui vagon și privii. Fără să spună un cuvânt, își croi drum printre trupurile omenești ca printr-un tufiș de stuf. Zărindu-l, vătaful își potoli glasul și mișcările, iar pe figura lui se ivi un surâs. Îl văzui întinzând lui Codin o mână, pe care acesta abia o atinse, dar n-am putut auzi nimic din cuvintele lor, atât era zgomotul de asurzitor. Din ce în ce mai uimit, îl văzui pe Codin chemând mai mulți hamali amărâți și distribuind fiecăruia câte un sac, pe care ei îl apucau ca pe-o pâine caldă. Alții strigau: — Și mie, Codin, și mie, că-mi mor copiii de foame! Codin, cu fălcile încleștate, se uita încruntat în jos, îl examina o clipă și-i arunca sacul, în timp ce vătaful turba și tăcea chitic. Când termină, Codin ieși din mulțime și mă luă cu el într-un loc singuratic: — Frate Adrian, acum poți să te duci la școală și să spui profesorului tău ce-ai văzut aici. Într-un sfert de oră, ai învățat mai mult decât în zece ani de școală. Ai văzut adevărata față a lumii!... Voi să mă părăsească. Îl luai de mână: — Codin, ești mulțumit? — De ce să fiu mulțumit? — Că poți face binele. Își plecă fruntea lui strâmtă și încruntată și spuse ursuz: — De ce mă întrebi asta? — Ca să știu dacă ești bun. — Nu! Nu sunt nici bun, nici mulțumit. — Dar binele pe care îl practici te face iubit, și trebuie să te îmbuneze. — Sfinte Dumnezeule! țipă el, cu pumnii strânși. Ești un dobitoc! Binele pe care-l faci, nu înseamnă nimic, fiindcă dragostea interesată nu ține de cald!... Așa că nu mă iubește nimeni! Dimpotrivă, sunt dușmănit cu ură de moarte! Își acoperi cu mâna fața lui roșie, furioasă, ca și cum ar fi fost cuprins de rușine: în clipa următoare, reluă liniștit: — Ah! sărmane prietene, iartă-mă! Te-am supărat, nu? Am făcut-o, fiindcă m-am necăjit că nai înțeles nimic. Nu, nu înțelegeam nimic. Eram turburat. Codin își făcu o țigară, o aprinse și trase cu putere în piept. Lăsând apoi să iasă fumul, deschise o gură enormă, care îi dădu o înfățișare de urangutan. Deodată, ca și cum ar fi voit să mă bată, mă apucă cu o mână de umăr, iar cu cealaltă îmi arătă pădurea de sălcii care se zărea pe malul din față, și-mi spuse: — Vezi colo? Ei bine! cred că acolo sunt oameni care mă iubesc fără nici un interes!... Cuvintele din urmă le rostise apăsat, dar, încă o dată, nu înțelegeam ce însemnătate putea să aibă aceasta. A fi iubit, cu sau fără interes, era pentru mine chinezește — nu mă gândisem niciodată la aceasta. Știam că mama mă iubește, și-mi era de-ajuns. — Înțelegi? mă întrebă el. — Aș vrea să văd în ce chip sunt oamenii aceia buni cu tine. — Când vei voi, fratello! — Numaidecât! — Și școala? — Nu mă mai duc. După un ceas eram în mijlocul Dunării. În barcă se aflau o damigeană de zece litri cu vin, un clondir de un litru și jumătate de țuică și trei kilograme de mălai. Codin, în cămașă, cu capul gol, cu mânecile suflecate până la umeri, vâslea. Barca noastră luneca în susul apei, mai repede decât acelea care coborau. Lopețile se îndoiau, mă așteptam ca, dintr-un moment în altul, să le văd rupându-se. Dar ceea ce mă înfricoșa peste măsură, era fața lui lucitoare, care, în tăcerea ei, trăda o bucurie aproape bestială. Din când în când, ochii lui, de obicei nestatornici ca două picături de argint viu, oprindu-se asupra mea cu o pironeală ciudată, mă făceau să cred că sunt prada unui căpcăun din basmele bunicii, care, înainte de a-și vârî prizonierii în frigare, îi îngrășa cu nuci și cu miez de pâine. Înspăimântat, îi strigai: — Râzi puțin, Codine! El râse. Teama îmi dispăru, de îndată ce se iviră dinții lui frumoși care îi îmblânzeau figura. Codin o luă pe brațul Măcinului, vâsli încă un sfert de ceas și opri într-un loc Singuratic de pe malul Ghecetului, unde coborârăm. Acolo, ca un copil care târăște după el un cal de lemn, Codin apucă cu o singură mână lanțul bărcii și o trase pe uscat. La mica gospodărie ce se găsea cam la o sută de pași de mal, cel dintâi salut ne veni de la o haită de câini. Ne-ar fi sfâșiat, desigur, dacă nu ne-ar fi scăpat stăpânii, un bărbat și o femeie, care păreau să aibă vreo cincizeci de ani, sărăcăcios îmbrăcați, cu obraji zbârciți și blânzi. — Vezi, Codine? făcură ei bucuroși. Câinii nu te mai cunosc! Asta înseamnă că ne-ai uitat. În timp ce ne Strângeam mâinile, femeia, mai vorbăreață, întrebă, mângâindu-mă părintește pe păr: — Dar mânzul ăsta al cui e? — Al noii vecine, o mamă care trebuie să fie o sfântă! răspunse Codin. — Dumnezeu să-i dea sănătate! Ne așezarăm în jurul unei mese ce se găsea între patru sălcii plângătoare, ale căror trunchiuri, îndreptate în patru direcții opuse, păreau că se roagă cerurilor să le trimită un râușor. Codin scoase din traistă sticla cu țuică și umplu paharele. Șovăii să beau. — Bea, fratello! Îmi strigă Codin. Bea fără frică! Dacă ești prost, te vei face și mai prost, și nu va fi nici un păcat; dacă însă ai o inimă de foc, picătura aceasta de viață o va aprinde... Bea fără teamă, fratello! Băui — în timp ce ei vorbeau de una și de alta și în timp ce eu priveam curtea neîmprejmuită, în care mișunau găini, gâște și porci — și aș fi băut mereu, dar mă oprii. Mă oprii, fiindcă mi se părea că sălciile își iau tălpășița către fluviu, pe când o stranie poftă mă cuprinse de a săruta porcii și gâștele în balta lor. Femeia se ridică: — Vă las, dragii mei... Am o vacă greu de muls, din pricina mușcăturilor pe cari i le-a făcut vițelul la uger. Ugerul e numai o rană... O să încerc să mai storc ceva lapte din ea, sărmănuța. — Viu și eu, spusei. În grajd, femeia mulgea și vorbea singură: — Și zi, mama ta e spălătoreasă... Și poate să te îmbrace așa bine? Biata femeie! De câte s-o fi lipsind! Eh, lumea e plină de necazuri! Se înghemuise sub ugerul vacii și îi ungea țâțele cu seu: pe urmă, încetișor, mulgea laptele într-o găleată. — Vezi, băiețașule, trebuie să fii recunoscător mamei tale... N-au toți norocul tău... Nu te duce mai departe: uite, Codin a fost bătut și chinuit, când era copil. Părinții lui nu erau săraci, aveau pământ... dar dracul și-a vârât coada: ajunseră așa de calici, că-și mâncau de sub unghie. Și bietul copil suferea, Fiindcă, și părinții, și vecinii îi spuneau că e urât. Da, era urât, avea un cap de maimuță, umflat ca un cimpoi, dar, Doamne Dumnezeule, ce vină avea el!... Râdeau de el, de dimineață până seara. Asta doare. Băiatul s-a înrăit. La treisprezece ani, părinții nu mai puteau să-l bată, și veni rândul lor să fie bătuți, căci Cel-de-Sus nu lasă nici o faptă fără răsplată. Cum erau bătrâni și sfrijiți, Codin îi lua de chică și-i zvârlea afară, în vreme de iarnă. Mă duceam să-l rog: „Codine, flăcăul mamei, fie-ți milă de ei, că ți-au dat viață! E drept, au fost răi cu tine, dar Dumnezeu nu vrea să fii și tu ca ei. Fii bun, mielușelule, fii milostiv!" Avea suflet și-i primea din nou în casă. Apoi, nu l-am mai văzut, timp de câțiva ani. Pe noi, în vremea asta, ne-a lovit o mare nenorocire: băiatul nostru cel mare îndrăgea o fată, dar dânsa s-a măritat cu altul și el s-a împușcat cu pușca lui de vânătoare! Atunci ne-am retras aici ca să ne rugăm în tăcere. Și iată-l pe Codin că se arată! Avea optsprezece ani, era voinic ca un taur și muncea într-o echipă de lucrători la facerea șoselei. Eh, câte lucruri triste!... Toți îl urau, din pricina tăriei lui!... Erau și din aceia cari râdeau de urâțenia lui... Sfinte Dumnezeule! Le rupea coastele cu un singur pumn... Dar știa el că mulți îi purtau sâmbetele! Și atunci, pentru a nu fi luat din somn, trecea “brațul" înot, cu hainele colac deasupra capului, și se culca în bălți. Într-o noapte, patru din dușmanii lui trec gârla și-l caută pe Codin ca să-l omoare. Dragul meu băiat, a doua zi au găsit pe unul din ei lat, cu un lighean de mațe ieșite din burtă. Codin îl simțise, era și lună plină, și a ucis, apărându-se. Judecătorii l-au achitat. Dar ascultă: doi ani mai târziu a omorât un om pe care-l prinsese în patul iubitei lui! Atunci, Dumnezeu l-a pedepsit pe Codin. Zece ani a tăiat sare în ocnă. Oamenii îi spun „ocnașul". N-au dreptate. Dovadă e că Dumnezeu e bun cu el și-i trimite acum un înger nevinovat, ca tine, ca să-i ție tovărășie. Codin mă chemă afară, pentru a merge să căutăm o rață sălbatică prin scorburile sălciilor. Ne-am întors la prânz, bășicați de țânțari. Atunci ne-am pus pe un ospăț împărătesc: șaisprezece ouă de rață în untură, borș pescăresc, o știucă lungă cât o vulpe, o găină cu mujdei și zece litri de vin — din care numai Codin bău jumătate. Apoi ne-am despărțit. La unu după-amiază treceam Dunărea, pe un zăduf mare. Pe fața lui Codin curgeau șiroaie de sudoare. Prin deschizătura cămășii sale, umflată de vânt, vedeam pieptul lui cu păr lung și negru: ai fi zis un urs în cămașă. El lăsă un moment lopețile și răsuflă adânc. Îi spusei privindu-l drept în ochi: — E adevărat, Codine, oamenii aceștia țin mult la tine. — Nu-i așa? izbucni el. Cu toate astea, nu le-am făcut nici un bine. Altora da, cum sunt cei de azi-dimineață: lor, nimic. — Și nu știi pentru ce țin la tine? — Nu!... Nu știu pentru ce țin la mine! Veniră vacanțele. Mă înțelesesem cu Codin să nu ne arătăm niciodată împreună în mahala, pentru a o cruța pe mama, care nu știa nimic. Dar puteam acum să mă duc nestingherit să mă așez pe băncile cârciumii Anghelinei și să-mi privesc prietenul în voie: de la intervenția lui neașteptată, nimeni nu mai îndrăznea să mă atingă. Și iată cum, într-o duminică seara, am fost martorul celei mai grozave încăierări pe care o văzuse vreodată mahalaua. Pe la cinci, cârciuma era înțesată de bețivani. O bună parte nu făcea decât să prelungească cheful început în ajun: Codin era dintre aceștia. O bandă de vreo zece inși îl întovărășea, dar el, ca totdeauna, era numai cu Alexe la masă. Vinul curgea: grătarul trimitea valuri de obleți fripți: doi țigani obosiți scârțâiau încetișor, din vioară sau din cobză, cu sau fără acompaniament de voce. Un cântec nou circula în oraș. El se potrivea atât lui Codin, cât și frumoasei și posacei lui iubite. Alexe repeta fără încetare: Geaba ai sprâncene multe, Că le ții posomorâte. Mai bine puțintele, Să mă uit cu drag la ele. Geaba mă mai duc acasă, Că n-am nevastă frumoasă. Nici nevastă, nici copii, Bărbat fără căpătâi. Rezemat pe ciomagul său de corn, cu cureaua pe după mână, Codin asculta, bea și tăcea, dar se simțea măgulit, când banda lui îl saluta cu chiote de veselie. Toți erau bine îmbrăcați, deși aveau hainele pătate. Purtau pălăriile pe ceafă, pe frunte sau pe-o ureche, iar unii țineau între dinți o mușcată. Mulți lăsau să li se vadă cuțitele la brâu, alții le aveau ascunse sub vestă. Cu toate astea, atmosfera era calmă. Când, uimire: patru trăsuri încărcate, ducând doisprezece tineri, însoțiți de trei lăutari, cotiră colțul străzii Crivița și se opriră în fața cârciumii. Toți coborâră. Gălăgia lor pusese mahalaua în picioare. Toate femeile apărură pe la porți. Era cu ochi și sprâncene: „prietenii" din Atârnați (mahala tot așa de vestită ca și Comorofca) veneau să se răfuiască cu ai noștri, pentru vreo ciomăgeală mâncată cândva și nerăzbunată. Nu ascundeau nimic. Îndrăzneți, obraznici, provocatori, cerură să bea... Nefiind nici o masă liberă, fură serviți pe scaune. Ei se mâniară și veniră să ia o masă, care fu, ca din întâmplare, una din mesele ocupate de oamenii lui Codin. Acesta tuși liniștit, și-și luă o poziție de apărare. Cei doi jăvlani, care păreau să fie conducătorii noilor-veniți, tușiră și ei, fiindcă șefii sunt totdeauna foarte demni. În vremea asta, gloata striga țiganilor: — Cântați, leproșilor! Ce?... Ați înlemnit, fiindcă v-am adus în cuibul secăturilor ăstora de comorofceni? Codin tăcea mereu. Ochii tovarășilor lui erau la el, fiindcă el era cel dintâi care primea insultele. Unul spuse: — Se-ngroașă gluma! Fricoșii, ca și cei pe care nu-i priveau aceste lucruri, o șterseră. Rămaseră față în față numai cele două cete, hotărâte la orice. Noi, băieții, ne depărtarăm ceva mai încolo, ca să facem loc. Anghelina strângea în grabă paharele și sticlele, iar birjarii și lăutarii nu așteptau decât un semnal, ca s-o ia la goană. Semnalul acesta — care mări reputația de om drept a lui Codin — fu dat, în seara aceea, într-un chip cu totul neobișnuit. Doi marinari englezi, fumându-și liniștiți pipa, treceau, plimbându-se și privind curioși în dreapta și în stânga. Dumnezeu știe ce vânt blestemat îi împinsese prin partea locului, fiindcă strada prostituatelor, singura pe care o frecventau marinarii străini, era destul de departe de mahalaua noastră. Doi ticăloși din grupul celor din Atârnați se desprinseră, pentru a provoca pe englezi. Aceștia se opriră și salutară cuviincios. — Și așa, hai?... Ați venitără pe la noi, ca să arătați gagicilor noastre mutrele voastre de herari! Marinarii, neînțelegând nimic, se priviră mirați. Atunci Codin se ridică, cu o semeție care mă înfioră. Zgomotul încetă ca prin farmec. În mijlocul unei tăceri de mormânt, el tună către dușmanii lui: — Dacă haitele voastre se leagă de străini, aici la mine, vor avea de-a face... Nu-și termină vorba, și englezii erau la pământ, dar, în aceeași clipă, bâta lui Codin cădea în grămadă ca un trăsnet. Cât ai clipi din ochi, nu mai puteai să vezi nimic: birjarii plesniră din bice, țiganii din amândouă bandele și marinarii, cu revolverele în mâini, o rupseră la sănătoasa. În mijlocul drumului, o movilă de trupuri omenești se înnodase cu furie, învăluită într-un nor de praf, ridicat de frământarea picioarelor. Ciomegele trosneau, cuțitele cădeau din mâini zdrobite: alte cuțite rămâneau amenințătoare, gata să se înfigă în inimă sau în burtă. Adversarii dezarmați se rostogoleau într-un corp la corp înverșunat. Mamele și soțiile bătăușilor din mahala le săreau în ajutor și loveau la nimereală. Atenția tuturor era însă, atrasă de lupta dintre Codin și unul din cei doi șefi atârnățeni. Acesta din urmă era departe de a fi de talia potrivnicului său. Îl ținea totuși în respect cu ajutorul unei bâte lungi și înspăimântătoare, în vârful căreia se găsea o piuliță de osie. Bătaia se desfășura pe locul manejului și, după un sfert de ceas, nu se mai aflau în picioare decât cei doi fruntași. Răniții zăceau la pământ, printre pălării, haine, cuțite și ciomege frânte. Mai era unul care lupta din greu: amicul Alexe. Secătură, el ținea piept unei alte secături, când, deodată, strigă rugător: — Codine!... Mă omoară! Codin sări în lături, se întoarse și croi adversarului lui Alexe un ciomag în spinare. Omul gemu și se prăbuși, dar, în aceeași clipă, ghioaga cea ferecată cu înspăimântătoarea piuliță lovea năprasnic pe la spate în capul lui Codin, ocrotit, din fericire, de pălăria de postav, înfundată până pe urechi. O secundă, crezui că văd pe Codin prăbușindu-se... Dușmanul credea și el același lucru, căci, cu ciomagul ridicat, aștepta șovăind. Dar Codin nu căzu, ci, după ce se clătină o clipă, amețit, își apucă bâta cu amândouă mâinile și începu s-o învârtească pe deasupra capului, descriind cercuri fulgerătoare. În felul acesta se năpusti asupra rivalului său, care, îngrozit, se retrăgea de-andăratelea, învârtind și dânsul ghioaga. La un moment dat, cele două bâte se izbiră cu putere. A atârnățeanului zbură în vânt. A lui Codin se rupse. Și pe când cel dintâi se punea pe-o fugă de-i sfârâiau călcâiele, cel de al doilea, trăgând cuțitul, se luă după el. Atârnățeanul alerga în zigzag, cu pași mici și iuți, pentru a-l înșela pe Codin, care, cu salturi de gorilă, îl urmărea de aproape, întinzând cuțitul gata să-l înjunghie și suflându-i în ceafă duhul morții. Înțelesei numaidecât că, din toată lumea aceea care privea pe la porți, nu se va găsi nimeni care să sară și să scape un om de la moarte, nimeni care să evite unui fost ocnaș o nouă osândă. În această fugăreală ucigașă, cele două victime ale vieții își pierduseră înfățișarea omenească. Codin, cu ceafa și cu urechea dreaptă plină de sângele care curgea din pălărie, cel urmărit, cu fața albă ca ceara, cu gura deschisă, cerșea din ochi îndurare. Iată că, tocmai când treceau pe dinaintea trotuarului meu, îl văd pe Codin că întinde brațul și lovește. Un singur strigăt ieși din piepturile tuturora. O femeie însărcinată leșină... Dar cuțitul nu face decât să sfâșie haina, de sus până jos, cu căptușeală cu tot — și acum, cu cele două pulpane fâlfâind în vânt, cel gonit alerga cu ultima deznădejde, gâfâind, clătinându-se. De data asta, Codin nu va mai spinteca haina, ci chiar șira spinării. Și parcă-l văd pe Codin în lanțuri, dus între baionete la Palatul justiției, unde-l vor judeca “domnii aceia cari nu tutuiesc". Un gând mă fulgeră! Și la apropierea celor doi îndrăciți, mă trântesc la pământ în picioarele lui Codin. Gheata lui grea îmi izbește trupul, și Codin cade cu capul în țărână, în timp ce eu țip mai tare decât era nevoie, țip, înainte de a fi lovit. Mă uit după cel urmărit: e departe, fuge și întoarce capul fără să înțeleagă nimic, fără să-și creadă ochilor, iar eu sunt tare bucuros că el e departe. Înainte de a se face nevăzut după colț, omul își întoarce din nou capul, și din nou nu înțelege nimic. Mulțimea împestrițată, mișunând în fața porților și mută de spaimă, nu pare să înțeleagă nici ea ce s-a petrecut. Era totuși cineva care înțelegea. Stam amândoi întinși la pământ, eu, ținându-mi coasta unde mă lovise gheata; Codin, scoțându-și cu greutate pălăria și constatând că, dedesubt, nu mai era păr, ci un calup rotund de piftie roșie. El începu să ia cu amândouă mâinile bucăți de sânge închegat, pe care le aruncă în praf. Apoi, pipăindu-se după cap, mă privi drept în ochi. Fața lui, asudată și mânjită de sânge, semăna cu aceea a unui înecat scos din apă și lăsat la aer, pe mal, atât îl congestionase mânia și îl făcuse de nerecunoscut. Ochii, injectați și ieșiți din orbite, priveau, cu acea fixitate turbure pe care o au câinii turbați. Descleștându-și cu greutate fălcile înțepenite de ură, spuse: — Ai văzut tot?... Îi răspunsei afirmativ, coborând pleoapele. — E vina mea? Făcui semn din cap că nu. Nu puteam vorbi, de groaza celor ce vedeam în jurul meu. Trei trupuri zăceau, de la începutul încăierării, fără să mai dea semne de viață. Codin își luă cuțitul și se ridică cu greu. Cercetarăm pe cei trei răniți de moarte: doi dintre ei erau în agonie: al treilea, cu fața la pământ, într-un lac de sânge, avea ochii închiși, iar obrazul stâng se rezema pe praful moale. Arătându-mi-l cu degetul, Codin spuse: — Acesta nu mai are nevoie de nimic! Ceilalți îl vor urma înainte de apusul soarelui. Mortul era un flăcău din mahalaua noastră, prieten devotat al lui Codin: cei ce trăgeau să moară făceau parte din ceata atârnățenilor. Ne îndreptarăm spre bulevardul Cuza, unde Codin voia să ia o trăsură și să se ducă la un doctor. Depărtându-ne de Comorofca, îmi aruncai încă o dată ochii pe câmpul de bătaie. Mulțimea începuse să se adune cu teamă, dar nu vedeai nici un om de la poliție, nici o ambulanță. Omenirea e liberă să se omoare... Codin se însănătoșise, când ancheta oficială, după ce ascultase pe toți martorii groaznicului măcel, îl scosese din cauză. Mă plimbam acum cu Codin în văzul și cu știința tuturor: un mânz însoțind un elefant!... Și iată că se zvoni într-o dimineață, că holera, care bântuia în Rusia, pătrunsese pe Dunăre până la Reni. Neliniștea fu mare, autoritățile își aduseră, în fine, aminte că mahalaua Comorofca era un focar de infecție și trimiseră agenți sanitari, însărcinați s-o înece în var și în acid fenic. Mama voia să mă trimită la țară, la unchii mei, dar m-am împotrivit: Codin mă atrăgea mai mult decât Baldovineștii. Prietenul meu își bătea acum mama în fiecare seară și o arunca noaptea în stradă. Cum era foarte cald, ea stătea acolo până la ziuă, ghemuită pe pietroiul din fața porții. Dimineața, când pleca în port, Codin o găsea dormind, îi mai dădea un picior și o lăsa gemând. Eram foarte mâhnit de o asemenea cruzime. Explicația pe care o da mahalaua era că mama Anastasia avea pământ și că fiul ei o bătea ca să-l vândă. Povestea aceasta nu-mi ajungea, iar Codin nu-mi dădea nici o lămurire. Femeile, până și mama, vorbeau de aceste schingiuiri, cu o liniște înspăimântătoare: se obișnuiseră. Ele se mirau, mai curând, când auzeau că mama brutalizată dormise o săptămână în odaia ei. Această neîndurare se datora, mai mult faptului, că mama Anastasia era sălbatec de tăcută. Vecinele spuneau că nici nu știu cum îi e glasul. Zgârcită până la dezgust, închisă la suflet și dușmănoasă, ea umbla veșnic numai prin mijlocul drumului, pentru ca să evite orice atingere cu alți oameni. O vedeai strecurându-se printre căruțe și trăsuri, pipernicită, slabă ca o arătare. Nimeni nu știa unde se duce, nici de unde vine. Cu toate că-i scotocea adesea boarfele, Codin nu găsise niciodată la ea nici măcar cu ce ai fi putut cumpăra un cățel de usturoi. Când era aruncată afară, ea urma supusă pe femeia, care binevoia s-o adăpostească o noapte și să-i dea o Strachină de ciorbă. Dar, a doua zi, aceste femei erau pentru ea niște necunoscute. Ținea veșnic ochii la pământ, ca să adune cuie ruginite, cârpe, cioburi și cutii goale de chibrituri. Când o întreba cineva: — Bine, Anastasio, de ce nu vinzi ceva pământ? Răspundea neschimbat: — Fiecare le știe pe ale lui. Când se zvoni de holeră, Codin începu s-o ia din scurt. Și era ceva hazliu! Cu nasul lipit de gardul care despărțea curțile noastre, vedeam tot ce se petrecea la ei. Codin sosea, își găsea mama pe prispă și îi dădea câteva picioare: apoi, ridicând-o de ceafă, aproape numai cu două degete, așa cum faci cu motanii râioși, o arunca în uliță. Ai fi zis că fiecare din ei își făcea o datorie zilnică: el, de a-i distribui porția de lovituri și de a o azvârli: ea, de a se afla la postul ei pentru a „încasa", a geme puțin și a se așeza pe pietroi. Nici un cuvânt, nici un țipăt mai tare, nici o explicație. Fiecare știa despre ce era vorba. Mama nu se amesteca niciodată în treburile altora: dar, într-o seară, gândindu-se poate că este de datoria ei, se întoarse însoțită de Anastasia. Aceasta o urma ca un biet animal și, în bucătărie, se ghemui tăcută într-un colț. Nu cunoșteam încă expresia ochilor ei, și încercările mele de a-i privi au fost zadarnice. Ea stătea cu capul în jos, ca o tâmpită, aruncând în jurul ei priviri piezișe. Deși lampa ardea aproape de colțul în care se așezase Anastasia, nu puteam totuși să văd decât gura ei, cu buzele tivite și ascuțite, ca o târtiță de găină. Mama îi dădu să mănânce puțină ciorbă, apoi, apropiindu-și scaunul de ea, îi spuse: — Te chinuiești de pomană, biată Anastasio! Ai face mai bine să vinzi pentru fiu-tău câteva pogoane de pământ, ca să te lase în pace. Știam că nu răspunde niciodată decât prin fraza ei unică, dar spre uimirea noastră, vorbi — și ceea ce spuse fu groaznic. Abia mișcându-și buzele, cu voce spartă, ne privea cu ochi de bufniță: — Spui că aș face bine să vând... Să vând, să vând... E ușor pentru voi. Eu îți spun că băiatul tău ar fi făcut mai bine să-l lase pe ocnaș să ucidă în ziua aia... Ar fi fost acum la ocnă... Scăpam de dânsul. Schimbai cu mama o privire plină de spaimă. Nu ne venea să credem ochilor. Mă cuprinsese o furie nebună, îmi venea să-i arunc lampa în cap, dar iată că, în chenarul negru al ușii deschise, apăru Codin. Mama îi sări înainte, pentru a nu-l lăsa să se apropie de bătrână. Neclintită în fața lui, privindu-l drept în ochi, îi spuse: — Codine!... N-ai s-o atingi în casa mea, decât trecând peste mine... Codin, cu capul gol, în papuci și în cămașă, plecă fruntea și-și lipi bărbia de piept, în semn de încuviințare. Pe urmă, ridicând capul: — Mamă Joițo! N-am venit să mă ating de ea, ci ca să-ți spun să nu ții sub acoperișul dumitale pe nemernica asta! Nu e o mamă, e ciuma... — Te-a purtat în pântecele ei, Codine! Îl întrerupse mama. El își duse mâna la frunte. — Nu-mi mai aduce aminte!... Mi-e rușine!... M-a nutrit cu venin. Și plecă, ascunzându-și fața cu mâna. Mama se întoarse către “ciumă". — Nenorocito! Te va omorî!... Ai să vezi! — Nu-i nimic! Dar pământ nu vând! — Și ce vrei să faci cu pământul? Tot lui o să-i rămână, după moartea ta! — Nimic!... N-o să-i rămână nimic!... Am dat tot bisericii, tot, na!... Făcu cu tifla către ușă. Atunci mama o dădu afară și Anastasia se duse să se ghemuiască pe pietroiul ei. De câteva zile, Codin se pregătea să se ducă la vânătoare de rațe și gâște sălbatice, foarte departe, în tufișurile mlăștinoase. Avea o pușcă frumoasă cu „încărcătură centrală" și-mi lăsa gura apă, când îl priveam fabricându-și cartușele. Dar erau greutăți mari de înfruntat: trebuia să pleci de cu seară, să te culci în baltă, să străbați kilometri de mărăcini și de ape stătătoare, în care mișună lipitorile și țânțarii. Căci, în timpul ouatului, când păsările se adăpostesc în sălciile noastre, vânatul este oprit, iar atunci când el este îngăduit, ele părăsesc meleagurile noastre și se duc la dracu în praznic, unde puțini vânători îndrăznesc să le caute. — Este țara nufărului alb și a murelor sălbatice, catifelate, mari cât cireșele... Îmi spuse Codin, făcând cu ochiul. Nu trebuia mai mult, ca să-mi pierd capul: și seara, o înștiințai pe mama că a doua zi, voi însoți pe Codin la vânat. Ea știa că ar fi fost zadarnic să se împotrivească. Cu toate că eram un băiat cuminte și mă înțelegeam cu mama în toate privințele, pentru anumite lucruri, eram neînduplecat. Dânsa opuse mai întâi o slabă rezistență, apoi cedă. Vânătoarea în bălțile mari poate să țină mai multe zile — totul depinde de noroc. Plecarea vânătorului constituie o frumoasă manifestare de mândrie: pușca, sacul de vânat, cartușierele, sacul cu hrană, păturile, toate acestea sunt pline de vanitate și de făgăduieli. Copiii mahalalei formează o companie de onoare, care întovărășește pe vânător, o bună bucată de drum. La întoarcere, îl pândesc și îl primesc cu sentimente deosebite: dacă sacii sunt plini de vânat, îl ridică în slavă, dacă, din nenorocire, sunt goi, îl întâmpină cu ostilitate și batjocură. Onorurile plecării, Codin le primi în fața cârciumii Anghelinei, de unde își luă provizia de băutură — apa din bălți fiind nesănătoasă. Apoi ne duserăm să luăm un câine, care, bucuros, sări pe Codin, ca și cum ar fi fost stăpânul lui. La căderea nopții, barca noastră plutea departe, pe Filipoiu, pe care-l părăsi îndată, pentru a intra pe un “braț" mic, foarte îngust. Codin cunoștea bălțile, cum își cunoștea buzunarele. Alunecam pe sub sălcii stufoase, care ne ascundeau cerul înstelat, singura călăuză în aceste meleaguri. Totuși, Codin vâslea fără șovăire. Uneori, apele fiind mici, barca atingea fundul. Atunci înaintam agățându-ne de ramurile sălciilor, sau împingând cu lopețile în maluri și, când nici asta nu mai folosea la nimic, Codin se cobora în apă până la genunchi și trăgea barca. — Ei drăcie, apele sunt mai mici decât credeam!... Dar nu trebuie să ne supărăm pentru atâta lucru. Dacă cerul rămâne senin, va ieși în curând luna plină... Atunci va fi mai plăcut și mai ușor de înaintat. Curând sălciile se răriră, cerul se arătă în toată frumusețea sa nocturnă și întinderi de pământ, mari și întunecate, se deschiseră în fața noastră. Ne găseam într-un adevărat labirint de canaluri naturale, mirosind a nămol și a pește. Trebuii să mă cobor și eu, pentru a ușura barca: și, în timp ce Codin trăgea de lanț, eu mă desfătam alergând desculț pe huma moale ca un covor, alături de „Tigruș" pe care-l țineam de curea. După numeroase cotituri, dădurăm, în sfârșit, de un lac mare și adânc, în care eram fericiți să putem pluti în voie. În tăcerea ușoară a pașnicei nopți de iulie, gustam, pentru întâia oară, plăcerea rară de a mă simți pierdut în imensitatea bălților, de a nu auzi alt zgomot decât plescăitul lopeților, salturile peștilor la suprafață și țipătul bufniței în întunecimea nopții. Discul aprins al lunii pline se găsea deasupra orizontului, când, Codin, încărcat cu uneltele de vânătoare, iar eu ținând câinele, părăsirăm barca pentru a merge pe uscat, către cuibul gâștelor și al rațelor sălbatice. În fața noastră, mare cât pământul, se deschidea nesfârșita întindere a stufărișului, legănată de adierea ușoară și caldă a unui vânt de vară — haosul acesta în care domnesc lupul, vulpea, miriadele de țânțari, în care cel mai tare, fără nici o opreliște, îl sugrumă pe cel mai slab: unde lipitoarea e iute ca un șarpe; unde gustoasele mure și strălucitorul nufăr nu sunt atinse decât de adierea vântului, și de unde se ridică, în înfiorarea nopților de vară, dumnezeiescul cântec al broaștelor, verzi ca frunza lată pe care stau pitite. Merserăm kilometri întregi pe un teren mărăcinos, sâcâiți de zgârieturile pe care ni le făceau rugii spinoși, ale căror mure ne cădeau în mână. Străbătuserăm câteva bălți, adânci până la piept, deschizându-ne cu greu drum prin desișurile de stuf și rogoz, cu frunzele tăioase și pline de mâzgă. Auzit de aproape, în noaptea uimitor de luminoasă, mărețul cântec al broaștelor întrece în frumusețe toate emoțiile care ar putea să-ți înalțe sufletul. Codin îmi arătă păpurișul plecându-și Spicele flocoase, care păreau că ascultă concertul și mulțumesc lui Dumnezeu. — Am ajuns! Codin își aruncă povara la pământ. Ne aflam la marginea unei întinderi de apă, care cuprindea mai multe zeci de hectare, cea mai mare dintre toate cele pe care le Străbătusem. Celelalte maluri, hăt departe, abia se zăreau în lumina lunii. Codin scoase din sac o mică seceră și, intrând în stufăriș, începu să taie cu înfrigurare. — Ce faci cu atâta stuf? Întrebai. — O insulă, mânzule, o insulă și o colibă, pentru a înșela vânatul. Ai să vezi numaidecât... Adună-l, dacă vrei, grămadă la un loc. Când voi termina, voi face snopi. Ceva mai târziu, într-un loc mai puțin adânc al lacului, se putea vedea un ostrov făcut din șase straturi de snopi, așezați ca o stivă. Coliba, făcută de asemeni din stuf, ne ascundea. În loc de tavan, cerul. Aceasta era pânda. — Vânatul pe care-l vom doborî, murmură Codin, e foarte șiret. Rațele sălbatece se hrănesc într-un loc și se odihnesc în altul. Dimineața le vezi fugind dinaintea zorilor: seara, dinaintea asfințitului. Este un veșnic du-te-vino între aceste două ținte. Atunci numai, poți să le lovești, căci, în stufărișul lor, se cufundă la cel mai mic zgomot. Și nu numai atât! Dacă trec deasupra desișului, zboară mai sus de bătaia puștii. Mă vei întreba: dacă e așa, cum le dobori? Uite cum, frățui: aceste dihănii pier ca și noi, prin slăbiciunea lor! Când apele sunt străvezii, le place să se privească în luciul lor și zboară jos de tot. Așa că, dintr-o pândă, le împuști ușor. Înțelegi acum pentru ce toată această osteneală? Marea întindere de apă, vibrând ca argintul viu în lumina lunii și înconjurată de maluri tainice, mă făcea să cred că un nou potop înecase lumea și că noi eram singurele ființe rămase în viață. Un val de fericire mă năpădi, o nevoie de-a striga, de-a plânge sau chiar de-a mă arunca în apă. Tremurând de emoție, apucai mâinile lui Codin care râdea, arătându-și dinții săi frumoși, și-i spusei: — Te iubesc, Codine! — Știu că mă iubești, Adriene!... Și sunt mâhnit că te aud spunându-mi-o. — De ce mâhnit, Codine? — Mâhnit, fiindcă n-ai cinci sau zece ani mai mult, ca să ne facem frați de cruce. — Dar ai un frate de cruce, pe Alexe. Codin oftă din greu și fața i se întunecă: — Alexe nu-i un adevărat frate de cruce... Am făcut asta din prostie, dar n-are nici o valoare. Alexe e ca și ceilalți, cari se tem de mine și fac pe mâța blândă, fiindcă sunt puternic. Dacă mâine n-aș mai fi, hei! m-ar scuipa în obraz. Alexe cel dintâi. L-am ales pe el de ciudă, din disperare și fiindcă știe să cânte frumos. El m-a ales din mândrie, ca și frumoasa Irina, căreia îi place să se numească iubita lui Codin, dar, dacă nu i-ar fi așa frică de el, l-ar înșela chiar în noaptea asta! Își ridică fața către discul argintat de pe cer, care i-o lumină, și vorbi cu amărăciune. Prietene Adrian!... Un frate de cruce este altceva!... Ceva care poate nici nu există... Un frate de cruce este cineva prin el însuși, nu prin altul, și atunci dragostea sa e mare, dezinteresată, scumpă inimii noastre! Căci vezi, făcând servicii, este ușor să te faci iubit. Dar, iată, am ajuns să mă întreb: acest cineva prin el însuși poate el să iubească cu o dragoste puternică? Codin își șterse fața cu mâna, apoi își aprinse o țigară. Era încurcat, neștiind dacă înțeleg. Îmi spuse: — Îți voi explica, cum se întâmplă între oameni. Ai auzit spunându-se că am omorât un om, acum doisprezece ani, în sălciile din fața Ghecetului: acela fusese fratele meu de cruce. Înainte de a fi dușmani de moarte, ne-am iubit.... Eu, mai ales, eram pentru întâia oară iubit de un prieten. Aveam șaptesprezece ani, ieșeam dintr-o copilărie de câine huiduit. Sunt fiul a două râme! Părinții mă băteau și mă trimiteau să fur lucruri de nimic: o traistă de grâu din port, sau o găină de la vecini, în loc să-mi mulțumească, îmi spuneau că sunt așa de urât că aș putea să fac să lepede o femeie borțoasă. În stradă, copiii mă mângâiau la fel, dar asta nu ținu decât până ce împlinii eu paisprezece ani, apoi fu rândul meu, să-i mângâi în felul meu! Atunci sângele mi se otrăvi cu veninul tuturor șerpilor de pe pământ! De îndată ce vreunul mai îndrăznea să vorbească de urâțenia mea, pe loc îi rupeam coastele. Cred că tata a murit de mâna mea. Atunci se ivi Tănase în drumul meu și mă iubi din primul moment. Era frumos ca Alexe, însă puternic și mărinimos. Amândoi aveam optsprezece ani. Ah, frate Adrian, ce mare lucru e să te iubească un om! Când, pentru prima oară, primii sărutul său de prieten, lumea parcă își schimbă înfățișarea. Nu mă mai băteam aproape deloc, răbdam să mi se spună că sunt urât! Ne făcurăm frați de cruce și ne iubirăm fără interes — nu, nu mai încape îndoială. Dar, opt luni mai târziu, gelozia pe care o simți din cauza voiniciei mele, îi turbură sângele. Tănase căpătă ochi pizmuitor. Nu mă mai săruta. N-am spus nimic, l-am iertat. Ca să-l fac să-și revină, îl iubeam mai mult și mă feream să par mai tare decât el. Căci din pricina asta mă ura. Cu toate astea, din zi în zi se depărta mai mult, până ce, odată, mi-aduc aminte cu groază, buzele acelea pe cari le sărutam cu sfântă iubire de prieten, de frate, mi-au spus: “Bot de maimuță". Am plâns atunci pentru întâia oară în viața mea. Iertai, totuși. Dar Tănase aluneca, aluneca mereu. Acum nu mai era nimeni care să știe să râdă de urâțenia mea mai cu haz decât el. În cele din urmă, încercă să mă bată. Mă stăpâneam. Și iată că, fratele meu Tănase veni într-o noapte, întovărășit de trei ticăloși, să mă surprindă dormind în desișul din sălcii și să mă omoare. L-am omorât eu. Ascultă acum judecata oamenilor: m-au achitat și, cu toate astea, eram un ucigaș, pentru că aș fi putut rupe o cracă dintr-un pom și să-l gonesc! Dar am vrut, am vrut cu tot dinadinsul să-l omor pe Tănase, și l-am omorât! Dimpotrivă, domnii judecători m-au găsit vinovat, doi ani mai târziu, când am ucis pe omul pe care l-am prins în așternutul iubitei mele! Ehei!... Aș fi omorât atunci chiar și pe Dumnezeul ăsta care cârmuiește lumea așa de rău. Tu, Adrian, care nu știi ce este suferința iubirii înșelate, să știi că ea e mai rea decât foamea care-ți sfâșie mațele, mai rea decât arsura fierului roșu, mai rea decât moartea!... Eu eram cel ucis atunci, și tot pe mine m-au trimis la ocnă! Să-ți intre asta în cap, Adrian, și să-ți aduci aminte totdeauna: oamenii nu pot să iubească: oamenii nu știu să facă dreptate!... — Eu pot să te iubesc, Codine, spusei. Vreau să fiu fratele tău de cruce! Codin îmi mângâie părul. Părea dureros de mișcat, rămase multă vreme fără grai, pe urmă zise: — Și eu cred, Adrian, că numai tu ai putea să iubești un ocnaș și să faci dintr-un ucigaș un om bun: dar ești prea mic, ca să-ți legi cuvântul. Afară de asta, știi că frații de cruce își fac cu cuțitul o cruce mică pe brațul stâng și fiecare soarbe sângele care vine din inima fratelui său. Îl pedepsesc cu moartea pe fratele care mă trădează, după ce mi-a băut sângele. — Ei bine, Codine, voi bea din sângele tău și mă vei pedepsi cu moartea, dacă te voi trăda. Codin sări ca o fiară sălbatecă, făcând să se cutremure insula noastră! Câinele lătră. Stând jos, îl văzui că-și ridică brațele către cer. Crezui că mâinile lui vor atinge luna. Se bătu peste frunte cu putere: — Dumnezeule atotputernic! tună el, deschizând brațele. Tot face să fii om, chiar când ai un bot de maimuță, dacă poți să te faci iubit într-atâta de un copil! Tăbărând pe mine, îmi strivi umerii cu palmele lui grele, îmi luă capul între mâini și mă privi drept în ochi. Mă privi și îl privii — și niciodată n-am văzut un om mai frumos decât era Codin în clipa aceea... — Prietene! strigă el, vei avea curajul să mă lași să-ți zgârii brațul, pentru ca să gust sânge nevinovat? — Da!... Uite, taie!... Și întinsei brațul stâng: eram nespus de fericit. Se piti în fața mea și, fără să mă slăbească din ochi, scoase cuțitul... Îl ținu o clipă în așa fel, încât crezui că mi-l înfige în piept... Cuțitul luci sub ochii mei... Nu mișcam. — Taie, Codine! Atunci, ținându-și răsuflarea, își scoase pălăria și se închină de trei ori. Îmi luă mâna stângă care ardea. Cu dreapta așeză vârful cuțitului înăuntrul și în mijlocul antebrațului și așteptă... Surâsei feței lui, redevenită sălbatecă: — Râzi, Codine, râzi tare și taie! El râse cu toată minunea dinților săi, de albeața porțelanului. Și, în timp ce ochii stăteau înfipți într-ai mei, simții pe braț o mică arsură, o ușoară tăietură făcută în cruce. Mâinile lui Codin căzură tremurând, buza de jos începu și ea să tremure, ochii noștri se opriră asupra rănii: o cruce neregulată care sângera ușor. O privi țintă, speriat... Pe urmă își înclină capul peste brațul meu, buzele începură să sugă, căldura lor îmi făcu rău... Codin rămase așa multă vreme... Nu mai mișca... părea adormit. Capul și trupul său formau un morman inert. Atunci îl sărutai pe creștet, așa cum deseori sărutam capul mamei. El se ridică, ochii îi luciră în întunericul care începea să se risipească. Aproape mașinal, luă cuțitul și dădu două lovituri violente în antebrațul lui voluminos. Sângele țâșni din tăietura în cruce. El apropie rana de buzele mele: — Bea, frate, și inimioara ta va ști ce este iubirea unui ocnaș — după cum a mea va duce cu ea în groapă iubirea unui copil... Băui sângele lui Codin, în timp ce Tigruș ne privea cu ochii lui nerăbdători. Frumoasa noapte se sfârșea. La primele licăriri ale zorilor se iviră cârduri de rațe, zburând foarte jos. Codin trase câte două focuri în fiecare cârd, și patru din ele se prăbușiră în lac, de unde câinele se duse să le aducă. Pe urmă veniră gâștele, dar acestea, rănite numai, scăpară. Nagâții, care se apropiară cu zgomotul lor caracteristic, ne lăsară șase bucăți. Soarele începea să dogorească, țânțarii erau grozav de răi. Pe la zece ne întorceam în port, spetiți, plini de noroi, bășicați, dar bogați de slavă și de frăție. Era duminică, portul pustiu. O luarăm prin „Vadul Comorofcei". Copiii ne recunoscură, și Codin le arătă vânatul. Aceasta fu de-ajuns, pentru ca toată hărmălaia să se ia după noi. Dar mie îmi era rușine ca, duminica, să mă arăt atât de murdar în văzul tuturor. Îl rugai pe fratele meu s-o luăm pe la abator. El se supuse, cu toate că pe drumul acesta se găsea casa Irinei, frumoasa lui ibovnică. Aceasta, ca toată mahalaua, trebuia să fi ieșit în poartă. — Dacă mă vede în zdrențele astea, o să-i par și mai urât decât sunt, glumi Codin. Atunci, un copil apropiindu-se de el, spuse în râsul tuturor: — Știi, Codine? De cum s-a luminat, „Cotoiu" a venit să dea târcoale pe la ferestrele Irinei. Trebuie să mai fie și acum p-acolo. „Cotoiul" era porecla unui băiat de viață, veșnic îndrăgostit, haimana nocturnă și înduioșător de caraghios. Trântelile pe care le mâncase în cariera lui amoroasă erau nenumărate, iar răbdarea cu care le încasa era proverbială. Irina, singură, temuta iubită a lui Codin, fusese până acum scutită de serenadele lui. Mă gândii să nu se întâmple ceva: — Codine, îl rugai, făgăduiește-mi că nu-l vei bate! — Ah, oftă el, îți făgăduiesc, frățioare! Dar să știi că prin femeie are să piară Codin. Uite cum mi se urcă sângele la cap... Îl strânsei de mână: — Nu uita că acum suntem frați de cruce! Nu trebuie să mai ucizi! Când ne apropiarăm, Codin depărtă copiii și aruncă o privire asupra locului. Casa Irinei era a treia din colț, aceea unde dusesem biletul la prima noastră întâlnire. Codin se îngălbeni: „Cotoiul" era acolo, împopoțonat ca un mire, cu pălăria pe o ureche și, acompaniat de lăutar, cânta: Foaie verde de salcâm, Nu-mi place omul bătrân, Nici voinicul ce bea apă, Nici să merg vara la sapă Ci seara și dimineața Să mă ție puiu-n brațe. Prin „bătrân", „Cotoiul" înțelegea pe Codin, care nu mai era ca el, flăcău. Din trei salturi de cimpanzeu, Codin fu la spatele lui și-i înhăță de ceafă, pe el și pe țigan. Acesta din urmă se zbătea din toate puterile, ca să se smulgă din mâinile lui Codin, rugându-se să-i dea drumul. — Ție nu-ți voi face nici un rău! strigă Codin. Ba chiar am să te și cinstesc, ca să-i cânți, acuși, același cântec! Și-i târî pe-amândoi în curtea lui. Priveam prin gard. Cu biciul în mână, Codin îl silea pe „Cotoiul" să se dezbrace. Acesta era deja în cămașă și izmene și se ruga să nu-l facă de râs, dar Codin îl biciuia: — Haide, gura!... Aș fi putut face să-ți aduni măselele din țărână, dar ai noroc! Când „Cotoiul” fu în pielea goală, Codin luă un pepene verde, cam de un kilogram, și i-l legă cu o sfoară de organele genitale. Pe urmă, îl scoase pe maidanul Comorofcei. „Cotoiul” mergea înainte, cu pepenele bălăbănindu-i între picioare. Codin îl urma cu biciul în mână, pe când lăutarul cânta: Foaie verde de salcâm... Nu-mi place omu' bătrân... — Până la casa Irinei și înapoi! urlă Codin. Mahalaua nu încetase bine să râdă de această pățanie, când iată că, într-o bună dimineață a acestei luni de august, se răspândi un zvon năprasnic: un om mort în ajun, fu declarat „mort de holeră”! Se institui carantina. Curtea holericului fu izolată. În zilele următoare, medicul și internul care veneau să inspecteze mahalaua, ridicară câțiva suspecți. Înainte de sfârșitul săptămânii, doi oameni căzură în plină zi. După trei zile, încă unul. Pe urmă veni catastrofa: toată mahalaua fu contaminată și, curând, întregul oraș. Serviciul sanitar abia putea prididi: aduna holericii, morți sau bolnavi, îi tria la spital și-i îngropa înecați în var. Un îngrozitor furgon negru umbla de dimineață până noaptea. Lua din greșeală pe bețivii care, pentru a „ocoli" boala, nu găseau altceva mai bun de făcut, decât să se îmbete. Când molima fu generală, carantina căzu de la sine și emigrările începură, după pilda celor bogați, care fugiră cei dintâi. Călătoria săracilor nu era prea lungă. Cei din Comorofca se duseră la un kilometru în dosul abatorului, să-și întindă corturile pe un mare platou sterp. Codin dădu semnalul plecării și avusei cinstea de a trece înaintea Irinei și chiar a lui Alexe. În seara aceea, trei corturi (al meu cu mama, al lui Codin cu Irina și al lui Alexe), la iuțeală înjghebate din prăjini și țoale, erau instalate sub cerul frumos de august, în locul cel mai adăpostit al platoului. Codin ridicase toată tabăra. În ziua următoare, mai mult de douăzeci de corturi se instalau în jurul nostru. Codin le sili să se așeze cât mai departe de noi. Cu toate că împrejurările erau tragice, glumele se țineau strună, și cea mai cu haz fu spusă de Codin. Dat fiind că mama lui rămăsese în Comorofca, el spuse într-o zi: — Veți vedea! Holera o să se sperie de mama și o să dea peste noi. Aș fi făcut mai bine s-o iau aici, ca sperietoare. Avea dreptate. Într-o dimineață — a patra sau a cincea zi de la instalare — îl întovărășeam pe Codin în inspecția pe care o făcea zilnic taberei: găsirăm două femei și un copil cuprinși de vărsături și diaree. Rudele lor îi ascundeau, se rugau lui Dumnezeu și își frecau nasul cu cocoloșul de camfor cristalizat, atârnat de gât, talisman contra holerei. Codin se răsuci în loc, ca mușcat de viperă, strică într-o clipă cele trei corturi și iată-ne din nou, încărcați ca niște catâri, în căutarea unui alt loc, ferit de holeră. Alexe avea căruța lui, cu care lucra în port. Aruncarăm, claie peste grămadă, tot avutul nostru și ne duserăm, de data asta, până la marginea platoului, la patru kilometri de oraș, unde se găsea o pădurice de sălcii care se oglindea în Dunăre. În acest adăpost, unde totul părea sălbatic, uitai pe loc, și de holeră, și de usturoiul pe care trebuia să-l mănânc, și de camforul pe care-l purtam la gât, și de oțetul cu care mă frecam. Păduricea de sălcii, cu păsările ei, îmi părea un colț de rai: priveliștea scumpei mele Dunări, în nopțile calde, înstelate și cu lună plină, toate la un loc împlineau un vis al copilăriei mele: o viață sub un cer blând, o colibă, o pătură și o oală pe foc... adică un trai haiducesc, așa cum citisem în cărți. Și iată că, deodată, mama se moleșește, se întristează, are grețuri și dureri de cap. Codin, mai galben ca mine, își trage două palme și strigă Irinei: — Dezbrac-o goală, ca pe mama Eva. Freac-o până la sânge. Dar să nu dea dracul să văd că nu faci decât s-o gâdili, că atunci uit că sunt bărbat și-mi aduc aminte numai că ea este mama lui Adrian al meu! Vă voi arăta cum se freacă un holeric! Stăteam afară în fața perdelei cortului și plângeam cu hohote, în timp ce Codin, aruncând înăuntru priviri furișe, abia își stăpânea nemulțumirea. În cele din urmă, spuse: — Mamă Joițo, dacă nu vrei să lași pe Adrian singur pe lume, acoperă-ți ce crezi că e rușinos și lasă-te în grija labelor mele! Fără să mai aștepte răspunsul, dădu perdeaua la o parte și, un ceas întreg, mama țipă în mâinile lui Codin, ca din gură de șarpe. — Bucură-te, Adrian! Se încălzește! Se încălzește! Sângele dă năvală sub piele! E scăpată!... A doua zi, mama sta jos, nu mai avea grețuri, dar era slabă, căsca mereu și era încă năucită. Codin o mai frecă o dată zdravăn cu oțet și-i puse hainele la fiert. Apoi, încălecând pe calul lui Alexe, plecă la oraș, să aducă merinde. N-aveam voie să intru la mama și s-o ating. Prin perdeaua dată puțin la o parte, îi văzui capul și picioarele roșii ca focul. Îmi surâse și se rugă lui Dumnezeu „să scape toată lumea". Plecai să hoinăresc puțin prin crâng. Coborâi povârnișul și o luai de-a lungul fluviului. Deodată, într-un tufiș, găsii o batistă pe care o recunoscui — era cu inițialele Irinei. În locul acela iarba era răvășită și se vedeau mici rămurele frânte. Surâsei, când mă gândii la mutra pe care o va face Codin, când îi voi arăta batista: dovadă că, deși bântuie holera, știa să găsească un loc în care să-și mai uite de griji. Dar, când ieșii din crâng, cu batista în buzunar, ceea ce văzui îmi dovedi că eram alături de adevăr: într-o râpă mică, ascunsă sub sălciile de pe muche, Irina și Alexe se sărutau cu foc. Rămăsei împietrit!... Deci nu cu Codin venea Irina în crâng, ci cu fratele lui de cruce!... Repede, dusei batista la loc și plecai fără să fiu văzut. Sfârșit, cu inima grea de presimțiri negre, urcai povârnișul și venii să mă așez în fața cortului. Mama mă liniști puțin, spunându-mi că se simte mult mai bine. Aș fi voit să plec numaidecât: să nu mai rămân în acest loc, unde erau de prevăzut nenorociri atât de mari. Irina și Alexe se iviră, fiecare venind pe alt drum. Ah, fețele lor! Ce prost ascundeau taina! Uitându-mă în ochii lui Alexe, pierdui orice încredere în sinceritatea fraților de cruce. Abia se întorseseră, când un galop nebun, ce se apropia, ne înștiință de întoarcerea grăbită a lui Codin. Cu răsuflarea tăiată, sări jos de pe cal și strigă: — Serviciul sanitar „umflă” pe bolnavii din primul lagăr!... Suntem denunțați că am fugit aici, și ambulanța poate să sosească dintr-un moment în altul! Eu o ascund pe mama lui Adrian și boarfele ei... Dacă sanitarii vin în lipsa mea, să le spuneți că suntem trei inși în toată firea și un copil, toți zdraveni!... Înțeles? Nici o vorbă de prisos! Că ăștia descoase ca judecătorii de instrucție! Și, intrând în cortul nostru: Ei, mamă, spuse el râzând. Ai auzit? Poți avea prilejul să faci cunoștință cu furgonul! Cum te simți? Mama, în loc de orice răspuns, se sculă în picioare. — Bun! strigă el. Cu toate astea, ca să ocolim îndatoritoarea profilaxie a groapei cu var, vom face amândoi o scurtă călătorie și vom încerca să ne apărăm cu mijloacele noastre. Spunând acestea, o ridică în brațe ca pe un copil și începu să coboare povârnișul platoului, în timp ce eu îl urmam, purtând în spate hainele încă ude ale mamei. Cine poate ghici cât de mare îmi fu spaima, când văzui pe Codin îndreptându-se către tufișul cu batista? La gândul numai, că bănuiala ar putea intra în inima lui Codin, mă îngrozii. Încercai să-l abat: — Pe-aici, pe-aici! Uite un loc dosit! — Nu, mânzule, acolo e noroi. Și apoi, avem în fața noastră crângul acesta însorit. Și intră. Alergai înainte să văd dacă batista mai era acolo. Din fericire, nu mai era. Dar Codin văzu iarba călcată și coji proaspete jupuite de pe o ramură de salcie. Ridică una, pipăi coaja umedă, rămase pe gânduri, aruncă în jurul lui priviri bănuitoare și spuse, uitându-se la mine, turburat: — Cineva a fost aici de curând... N-ai fost tu? Răspunsei nu, fără să mă gândesc, dar numaidecât regretai de a nu fi spus da. — Știi? făcu el către mama. E foarte bine aici, dar culcușul e deja cunoscut, și voi ști în curând de cine. Lupul nu vine numai o dată la stână. Era gata s-o ia pe mama din nou în cârcă, pentru a o duce în altă parte, când, deodată, ochii lui se pironiră pe iarbă. Se aplecă și ridică dovada neîndoielnică a trădării: Irina, în frământarea ei amoroasă cu Alexe, pierduse gogoloiul de camfor pe care îl purta la gât, prins cu un fir de lână roșie. Codin, înlemnit, ținea ghemușorul între degete, cu un gest și cu o privire care păreau că spun: „Luați! Luați asta!... Mă frige!” Pe urmă, ochii lui se îndreptară către coji, luă câteva, cu greutatea cu care ar fi ridicat o grindă, și le vârî în buzunar. Întorși la corturile noastre, Codin se apropie de iubita lui, care vorbea cu Alexe, și își plimbă privirea de mai multe ori de la gâtul gol al Irinei la mâinile lui Alexe, care învârtea o ramură de salcie jupuită. Codin, foarte liniștit, întrebă pe Irina: — Unde ți-e ghemotocul de camfor? — L-am pierdut, Codine. Sanitarii trecură în dimineața aceea și constatară că, în adevăr, toate patru persoane care se aflau acolo erau sănătoase tun. — Acum, Adriene, putem s-o readucem pe mama ta, spuse Codin, vesel. — Viu și eu să văd unde-ai ascuns-o? zise Irina, luându-se după noi. Codin, privindu-mă ca un mucalit, răspunse fără să-și arate fața: — Ei, de ce nu? Ai putea să vii chiar și matale, frate Alexe. Codin mergea alături de mine, fumând, tăcut. Jos, la capătul povârnișului, Alexe ne urmă de aproape, în timp ce Irina, încetinind pasul, dispăru în crâng. Codin se prefăcu că nu vede nimic, dar, întorcându-se cu mama, care mergea acum fără sprijin, strigă: — Ei, Irino!... — Ce e? răspunse ea din tufișul cu pricina. Căuta pesemne camforul. Codin mă privi, ca și cum ar fi vrut să spună: „Ai văzut cum se întoarce lupul la stână?" și întrebă din nou, oprindu-se: — Ce faci acolo? — Ei asta-i, fac treabă mică, dacă vrei să știi! — Dar tu, Alexe, nu-ți vine și ție să faci treabă mică?... Alexe râse prostește și nu înțelese nimic. Aci se mărgini cercetarea lui Codin, în ziua aceea. Nu știam ce să cred. La prânz, mâncarăm cu toții împreună, cum făceam din când în când. Codin, căruia de obicei nu-i ajungea un kilogram de fleici, mâncă fără poftă. Se ferea să mă privească și ne spunea năzbâtii. Ne făcea chiar să râdem și reuși să-i adoarmă pe cei doi vinovați, care aveau cel mai mare interes să fie treji. Cu toate astea, pe mama n-a putut-o înșela, iar pe mine și mai puțin. — Adrian, aici se-ncurcă ițele, îmi zise mama. Codin coace gânduri negre!... Îndată ce mă voi simți mai bine, voi pleca la ineși. Și Dumnezeu să-i aibă pe acești trei nenorociți în paza lui!!... Mama lăsa totdeauna în grija lui Dumnezeu să descurce lucrurile încurcate, dar eu, frate de cruce cu Codin, gândeam altfel. Mă hotărâi să nu-l părăsesc pe Codin. I-ar fi plăcut, cu toate acestea, să se depărteze de mine. Se duse singur la umbra unei sălcii bătrâne, unde ne făceam în fiecare zi siesta împreună. De obicei, mă chema: mă dusei acum, fără să aștept să mă strige: nu eram oare frați de cruce? L-am găsit liniștit, pe gânduri. Râse, știind că îmi place râsul lui. — Ai făcut bine că ai venit. Glasul îi era schimbat. — Voiam tocmai să te întreb ce crezi tu despre acest camfor pierdut și despre aceste coji găsite în crâng? Scoase din buzunar camforul cu ața și o coajă de salcie, pe care o înfășură în jurul degetului, ca pe-o panglică. — Cred, îi spusei, că Irina și-a pierdut camforul. — Ei! Asta-i bună! Din moment ce-l am în mână și după ce ea a mărturisit că l-a pierdut, nu e greu să ghicești. Dar despre cojile astea, alături de camfor, ce spui tu, hai?...Cojile frate, cojile nuielei jupuite, care e în mâna lui Alexe... Ai văzut nuiaua? — Da... — Și ce zici de apropierea asta? Nu mai putui să rabd fierbințeala ochilor lui sfredelitori și, ca să fug de ei, mă întorsei cu fața în jos, pe iarba moale. Codin făcu la fel, își așeză capul pe brațele încrucișate și, cu nasul în iarbă, mă rugă: — Spune-mi, frățioare, ce gândești tu de această întâmplare, și te voi crede. — Dar, Codine, ce vrei să gândesc? Uite, s-au plimbat împreună... — Ca niște cocoșei, hai?... — Da... de ce nu? — Și s-au dus în tufiș, au răvășit iarba, au pierdut camforul, fără să bage de seamă nimic. Și le-au făcut toate astea, frățui, așa, ca niște prieteni? — Spune-mi, dragul meu... Răspunde... Fă-mă să cred că, ceea ce gândesc eu, nu e adevărat! Și... ușurează-mă, dacă poți, dar nu cu prostii! Vorbea, ținându-și mereu fața vârâtă în iarbă. Nu departe de noi, sub frunzișul care presăra pete de umbră și de soare, se odihneau mama, Alexe și Irina, fiecare întins lângă cortul său. Pe pulpele goale și bronzate ale Irinei, descoperite până la genunchi, sclipeau valuri de argint viu. Codin, ridicându-și capul și rezemându-se pe bărbie, își aținti ochii-i de fiară pe pulpele acestea nemișcate, și fața începu să i se descompună. Îmi fu frică, o frică nebună, și-i atinsei brațul: — Codine, frate, ce faci?... La ce te gândești? Se sculă ca trezit dintr-un vis urât. Stătea acum jos, cu spatele la priveliștea turburătoare. Și, cu înfățișarea îndobitocită, mormăi: — Adriene... Iaca, eu zic c-ar fi mai bine să rupem legământul nostru. Da... — Care legământ, Codine? — Acela pe care l-am făcut în baltă... — Să nu mai fim frați de cruce, Codine? — Da... să nu mai fim... — De ce? strigai eu, rănit. — Fiindcă nu există iubire frățească pe pământ... Hai, leagă-mă! Mă voi duce în curând să trăiesc cu lupii! Trăsăturile feței i se liniștiră, dar era palid. Se ridică sprinten. Îl urmai ca un câine. Se îndreptă către Alexe, cu pas iute, și îi strigă vesel: — Frate Alexe!... Ia înhamă calul! E atâta vreme de când n-am mai băut un pahar la Anghelina! Alexe se ridică încet: — E din pricina holerei... — Ei, Alexe! Holera nu e răul cel mai mare de care suferă biata lume! În timp ce Alexe înhăma, Codin se învârtea în jurul Irinei, care sta întinsă pe iarbă, cu fața în sus, și îl privea pe sub genele ei mari. Pe urmă, el se aplecă, deodată, și îi jucă deasupra nasului ața cu camforul. Un val de sânge năvăli în obrajii fetei, apoi se făcu albă ca varul. Codin spuse, rânjind: — O recunoști, scumpo? Ea întrebă cu glasul gâtuit: — Unde ai găsit-o? — Acolo unde ai pierdut-o. La chemarea lui Alexe, care sta în picioare în căruța gata de plecare, Codin lăsă să cadă camforul peste fața Irinei: — Păstrează-l, iubito! Poate să-ți slujească împotriva holerei și... ca să semene moartea! Irina își acoperi ochii cu brațul. Codin alergă către căruță, sări și-l cuprinse pe Alexe de mijloc. Sării și eu și-l cuprinsei, la rândul meu... Cu toți trei în picioare, calul porni la trap. Nici un copil la joacă, nici un om pe stradă, nici o femeie la poartă. jale... holera... Căruța se opri în fața cârciumii. Înăuntru nimeni, afară de un măturător de vagoane, pe care holera nu voia să-l scape nici de viață, nici de țuică. Era răcoare. La tejghea, Anghelina, cam galbenă, cam tristă, nepăsătoare, ca de obicei. Lângă dânsa, pe un scaun, bătrâna ei mamă cârpea, ca totdeauna. Ne așezarăm în mijlocul cârciumii, în jurul unei mese rotunde. Se aduse vin. Mi se turnă și mie, dar eu nu obișnuiam să beau. Ochii mei nu se desprindeau de Codin, care golea pahar după pahar. Alexe bea și el, dar mai puțin. Primii litri trecură în tăcere și în nemișcare. Codin întrebă: — Unde e băiatul? — Holera... răspunse Anghelina. Acest cuvânt era de-ajuns, ca să arate locul unde se găsea cineva. Revăd toată scena, așa cum s-a petrecut. Măturătorul, având păhăruțul pe jumătate gol în fața lui, moțăie cu capul pe piept. Alexe, crezând că va înveseli pe Codin, împroașcă cu vin pe bătrân, care mormăie și-și șterge fața. Codin nu râde: dimpotrivă, se întunecă și mai mult. Alexe râde pentru toți și, ca să arate că este într-adevăr câinele stăpânului său, se duce la căruță și se întoarce cu nuiaua de salcie adusă cu noi. Codin era cu spatele la ușă și nu-l vedea pe Alexe. Acesta se întoarce la masa bătrânului adormit și trântește o lovitură în masă. Toți tresărim speriați, dar cel mai zguduit e Codin. Ochii săi cad pe vergeaua de salcie. Fața i se îngălbenește. Voind să ia paharul să bea, îl răstoarnă. Alexe, cu nuiaua în mână, se turbură. — Ți-a făcut atât de rău... când am lovit în masă? — Foarte rău... m-ai lovit în inimă!... răspunde Codin cu un glas cavernos. Și cu o privire care nu putea să mă înșele nici pe mine, nici pe Alexe, nici chiar pe nepăsătoarea Anghelina. Codin apucă mâna prietenului său, o silește să pipăie cicatricea mare pe care o avea la ceafă și spune: — Vezi, Alexe?... Nuiaua cu care ai lovit în masă, mi-a făcut mai mult rău decât ciomagul, care m-a trăsnit aici, în ziua în care te-am scăpat de la moarte. Alexe, în picioare, își privește prietenul cu uimire și nu știe ce să răspundă, dar, când îl vede pe Codin că se ridică și-l domină cu talia lui de uriaș, frățiorul de cruce își pierde cumpătul. Ochii lui se plimbă de la mine la Anghelina și de la Anghelina la mine, ca și cum ar fi vrut să ne întrebe: „știe?” — Cu ce cuțit ai jupuit coaja sălciei, frate Alexe? Întrebă Codin, ținând piciorul pe scăunel. — Cu acesta, îngână Alexe, scoțând cuțitul de la brâu. — Nu-i făcut să se scalde în sânge, ci în zeamă de ceapă!... Dacă vrei să faci din el o unealtă de temut, trebuie să-i otrăvești vârful și, iată, privește în ce venin! Își suflecă mâneca și își înfige de un deget cuțitul în braț. Eu țip, Anghelina țipă, iar Alexe: — Frate Codine!... Ce ai? — Ah, frate Alexe! — răspunde acesta, dându-i cuțitul înapoi și lăsând sângele să curgă ah!... ah!... M-a mușcat o năpârcă azi-dimineață!... Anghelino, dă-ne să bem!... Iar tu, Alexe, cântă-ne ceva, cântă, frate!... Așează-te pe scaunul acesta... Îmi place să te văd stând. Cântă, bunăoară, Drumul de la Pângarați. Pe fața asudată a lui Alexe, trecu un fulger de fericire: cântecele lui îl îmblânzeau totdeauna pe Codin. — De ce tocmai cântecul acesta trist? Îndrăzni el să întrebe. — Uite așa, frate... Ca să-mi aduc aminte de lucrurile uitate. În timp ce fratele de cruce se plimbă ca un leu în cușcă, în jurul scăunelului, Alexe se așează și începe cu o voce tremurândă: Drumul de la Pângărați E bătut de dorobanți, Tot ducând la condamnați. Când îi vezi legați în fiare, Îți face mai mare jale. Regină, măria-ta, Ușurează-le osânda. Codin, cu fața aprinsă, ca în ziua neuitatei încăierări, se apropie pe la spate, răstoarnă capul lui Alexe și-i spune cu o înfricoșătoare duioșie: — Ah! ... frate Alexe! ... Îmi place cântecul tău! ... Dar cine dracu te-a pus azi-dimineață să tai o nuia de salcie?... Răspunde, frate?... În toate diminețile tăiai tu nuiele de-astea, în timp ce eu mă duceam după merinde? Răspunde! Cu capul răsturnat pe brațele lui Codin, ochi în ochi, Alexe spune cu voce stinsă: — Nu înțeleg, Codine... — Nu înțelegi, Alexe? Dar cojile astea le cunoști? O zguduitură străbătu tot trupul lui Alexe. Codin a scos din buzunar cojile de salcie și ochii-i s-au roșit de sânge. Atunci, Codin dă deodată drumul capului și, ca ars, face o săritură înapoi. Alexe, beat de vin și copleșit de grele presimțiri, cade cu fruntea pe masă. În clipa aceasta de tăcere, mi-aduc aminte că mama cârciumăresei vorbi ca pentru ea: — Doamne!... Iartă-mă!... Am uitat că mâine e vineri, zăpăcită ce sunt!... Și către fiica ei: N-am aprins candela pentru milostiva Sfânta Vineri! Dă fugulița alături și se întoarce cu candela, îi mai adaogă untdelemn, schimbă iasca, aprinde și se pune pe închinat. Ochii lui Codin se opresc asupra candelei. El stă rezemat de perete, încovoiat și cu mâinile în buzunare. Privirea lui sângeroasă se plimbă de la candelă la umerii lui Alexe. Scoțându-și pălăria, se închină și el de trei ori. Pe urmă, punându-și din nou pălăria pe cap, strigă: — Cântă, Alexe!... Cântă!... Și tu, Adrian, dă un pahar de țuică bătrânului... Anghelina toarnă, iau paharul din mâna ei și-l duc măturătorului, în timp ce bătrâna duce candela la locul ei, sub icoană. Atunci, tot ce-am auzit, a fost un geamăt scurt. Pun paharul pe masa bătrânului și când să mă întorc, îl văd pe Codin acoperind cu masa trupului său spatele lui Alexe și, strivindu-l, îl ținu un timp așa, îmbrățișat, apoi îi șopti la ureche, cu glas răgușit: — Cântă, Alexe!... Cântă, frate... La început nu înțeleg nimic: văd numai trupul lui Alexe, zbătându-se. Cum nimeni nu spune o vorbă, mă apropii. Codin mă respinge cu totul și, repede, face un salt înapoi. În clipa asta, sub ochii mei, un val de sânge țâșni din umărul stâng al lui Alexe, care se rostogoli pe podea!... Văd încă și acum, ca printr-o ceață, pe Codin sărind în căruța lui Alexe, și făcându-se nevăzut: pe Anghelina, mută, întorcând spatele celui ucis, iar bătrâna, luând candela Sfintei Vineri, o așeză domol la capul mortului, pe dușumea, și îngenunche alături. Noiembrie îneca pământul cu ploaia lui de gheață. Mahalaua, scăpată de molimă, își dezmorțea picioarele murdare, înotând prin noroiul maidanului. Eram singur și mâhnit, cu privirea pierdută deasupra unei cărți, sub lumina lămpii, când, pe la opt seara, un toc-toc ce abia se auzi în geamul negru și ud dinspre stradă, mă făcu să las cititul și să ies. Mama nu era acasă. În curte, întunerec și potop. Ploua cu găleata. Târându-mi galenții, și cu un sac pe cap, străbătui cu greu până la poartă... dar mă dădui înapoi: Codin, încovoiat, sta în fața mea!... Nu zăream nimic în obrazul lui: statura însă îmi ajungea. Un val de durere îmi umplu inima. — Taci! ... Vino până la mine!... Șopti el, răspândind o duhoare de mahorcă și de rachiu. În același timp, mă luă de mână. Mâna lui, mai rece ca a unui mort, îmi îngheță sângele. Dacă n-ar fi fost marea milă ce-mi cuprinsese sufletul, n-aș fi avut prea mare chef să urmez un om căutat de poliție și atât de puțin asemănător cu Codin al meu din vara trecută. Ajuns în curte, spuse: — Viu din baltă... Din baltă, unde am trăit cu lupii!... Dar lupii au cojoc, iar eu nu. Sunt mort de frig și mai slut ca niciodată. Nu te speria! ... Ce vrei?... Toată viața am fugit de sluțenia mea, m-am războit cu ea, dar degeaba. Acum ne-am împăcat, trăim în bună tovărășie. Intrarăm în odaia lor. Mama Anastasia stătea pe vine și scormonea în focul din vatră. Când îl văzu, se dădu peste cap cu o smucitură atât de caraghioasă, că ai fi zis că-l vede pe dracu în persoană. Într-adevăr, cu barba lui de două luni, înecat în noroi și acoperit de zdrențe, Codin, așa beat și răgușit cum era, nu mai semăna a om. Din prag, rânjind ca o fiară sălbatică, mi-o arătă pe mama lui: — Ia te uită la stârpitura asta! N-am spus eu bine că și holera o să fugă de ea? Și-mi mai face acum ocara să se sperie de mine, când mă vede! Scorpia dracului! Spunând acestea, se aruncă, în halul în care se găsea, pe patul de scânduri din tindă, în timp ce mama Anastasia își reluă locul la vatră. — Închide ușa și stai pe scăunel, spuse el. N-am să te țiu mult... Nici nu te-aș fi supărat, dacă amintirea ta nu m-ar fi urmărit mereu... Dar... Înainte de a mă preda judecății oamenilor, mi-am zis... că poate... mai am încă dreptul pe pământ să strâng mâna unui copil, unui frate!... Dă-mi mânuța ta, Adriene... lasă-mă să simt căldura sângelui tău!... Ah, sângele ăsta!... Picătura de sânge pe care am băut-o în noaptea când am vânat în baltă ți-aduci aminte? N-a slujit la nimic... Ea n-a putut nimici veninul pe care l-am primit în vinele mele de la năpârca aia!... Te rog, Adriene, să te gândești totdeauna cu milă la bietul Codin. Căci, deși viața mi-a fost ticăloasă, să știi că totdeauna am căutat să fac binele... Dar n-am întâlnit decât răutate! Tăcu o clipă. Pleoapele lui grele se luptau din greu să stea deschise. Reluă, vorbind mai mult cu ochii închiși: — Acum, ascultă ce vreau să-ți spun: închipuiește-ți, mi-am pus în cap să mai trăiesc... Să trăiesc, dar altfel... Sunt tânăr... Treizeci și doi de ani... Știu... Crima mea e grea, dar cu bani, boierii vor fi mai de înțeles. Totul este să pot aduce de la București unul sau doi avocați mari, să-i plătesc gras și să-i pun să latre juraților! Ce Dumnezeu! jurații sunt și ei oameni, au mici hatâruri de cerut. Atunci se pun să învârtească codul și răspunsurile. Mâine, în zori, am să pun genunchiul în gât șerpoaicei ășteia, care își prăjește bucile la foc... Și, Doamne sfinte! O să-mi dea nu numai banii pe care îi păstrează pentru popii ei, dar și laptele pe care l-a supt la mă-sa!... Pe urmă... om vedea... De-acum în zece ani, n-o să fim bătrâni!... Poate că mă duc la vreo mânăstire, la Sfântu Munte ori în altă parte. Trăiești bine acolo... În sfârșit!... Vorba e... de... e vorba... să... să... Codin dormea dus. Îndată începu să sforăie năprasnic, cu gura căscată, o gură mare cât o cană și năvălită de păr lung. Atunci, o văzui pe mama Anastasia ridicând capul cu asprime. Privirea ei, furișă de obicei, se opri mai întâi asupra gurii lui Codin, apoi asupra mea, plină de dispreț. Începu să umble de colo până colo, luă o oală, o lăsă, înteți focul și căută ceva pe sub pat, fără să se teamă că-l deșteaptă pe Codin. La urmă, mă privi cu nerușinare și-mi spuse, mai mult din ochi: — Ce faci tu aici? Ia șterge-o! Mă ridicai, aruncând o ultimă privire asupra lui Codin: n-ai fi putut, într-adevăr, să înnoptezi în aceeași încăpere cu dihania asta cu gura căscată, care sforăia atât de năprasnic. Mă întorsei acasă, străbătând încă o dată noroiul, ploaia și întunericul. Trecuse un ceas. Un ceas plin de simțiri nelămurite: păreri de rău, milă, teamă, suferințe, amintiri din vara aceea dureroasă. Aveam să-i fac unele mustrări. N-am putut, din pricina stării de beție în care se găsea. Era aproape zece și mama nu se întorsese încă. Ploaia încetase. Atunci, liniștea nopții fu săgetată de un răcnet înspăimântător, de fiară înjunghiată, urmat de un alt răcnet, tot așa de fioros, apoi nu se mai auziră decât horcăituri groaznice. Trecui în bucătărie, cu gândul să ies în stradă, ca să văd ce s-a întâmplat. Ah, ce fior cumplit îmi străbătu inima!... Horcăiturile, din ce în ce mai slabe, nu veneau din stradă, ci din curte. Mă fulgeră gândul că mama Anastasia l-a omorât pe Codin, cu securea. Nu era cu putință! De unde atâta putere și curaj la stârpitura aia? Îmi luai repede galenții și sacul, și deschisei ușa. Glasuri de bărbați și de femei, țipete de groază. Curtea era plină de lume, printre care și proprietăreasa noastră. Toți intrau și ieșeau de la Codin, printr-o spărtură a gardului: — Ce s-a întâmplat? Întrebai. — Vai, băiatule... fugi, mamă! spuse proprietăreasa, ascunzându-și fața în mâini. Cineva spuse: — Mama Anastasia l-a opărit pe Codin cu două kilograme de untdelemn clocotit. Mă năpustii spre spărtura gardului, dar un om care era acolo, mă opri să trec și-mi spuse cu bunătate: — Nu intra, micule, nu intra, e îngrozitor de văzut!... Poți să te îmbolnăvești!... Împleticindu-mă, ca un om beat, cu inima încleștată, cu capul vâjâind, intrai la Codin pe poarta de la stradă. În curte, toți mă împiedecau să văd. Mă urcai atunci pe gard. De acolo zării numai sacul cu care acoperiseră bustul lui Codin, pe jumătate azvârlit afară din odaie. Sacul nu mai mișca. Alături, pe prispă, mama Anastasia se ghemuise lângă cadavrul fiului ei, cu o lumânare de cinci parale în mână. Îl privea cum privești o râmă. Flacăra lumânării pâlpâia în adierea vântului rece.


content:
Pe la ora nouă dimineața, bătrânul poștaș al mahalalei bătu cu bastonul în poartă și strigă: - Adrian Zografi! - Așteaptă-mă puțin, moș Gavrilă; sunt dezbrăcat! răspunse Adrian. „Ia, te uită, cugetă poștașul, pasărea călătoare s-a reîntors”. Și pășind în curte, dădu la o parte familiar, cu vârful bastonului, perdeaua de la fereastra deschisă a odăii lui Adrian, încărcată de ghivece cu mușcate, crăițe și busuioc. Moș Gavrilă știa că, ori de câte ori tânărul se brodea să fie acasă, niciodată nu lua o scrisoare din mâna lui, fără să-i dea doi bani, „să.bea o țuică”. Iar dacă se întâmpla să se reîntoarcă dihtr-una din acele hoinăreli ce ridicau mahalaua în picioare, bacșișul era „regesc”. Ceea ce se întâmpla și acum. Adrian întinse brațul pe fereastră, fără să-și arate chipul, apucă scrisoarea și-i dădu cincizeci de bani (o băncuță de argint din timpurile trecute, căci lui îi erau tare dragi poștașii, socotindu-i „niște năpăstuiți ai instituțiilor noastre democratice, cărora le încredințăm bucuriile și tristețile noastre și pe care statul îi împinge la cerșetorie”. Moș Gavrilă, deși prea mulțumit de bacșiș, rămase puțin nedumerit: pentru prima oară, Adrian nu-i strângea mâna, nici nu-i povestea la repezeală, cum și pe unde hoinărise, toate câte-i făceau atâta plăcere, mai mult chiar decât bacșișul. - E supărat pe mine? o întrebă în șoaptă pe mama lui Adrian, care tocmai ieșea, să stea pe prispă, în bătaia soarelui primăvăratic. - Nu pe matale e supărat, ci pe mine! răspunse bună mamă. Ne-am ciorovăit încă de aseară, când s-a înapoiat acasă. Oh! dracii de copii! Ar fi mai bine să nu-i ai... Ca să-i dea dreptate mamei Joița, fără să-l audă însă Adrian, moș Gavrilă făcu câteva semne și gesturi, tare complicate, pe care biata femeie le urmărea cu interes și care păreau să-i spună: ,,Da... da... te cred... Ah! copiii... Sunt mâncat de ei... Trece...” Tocmai atunci apăru Adrian: un ștrengar de optsprezece ani, puțin cam slăbuț, oacheș, păr des, ochii căprui umbriți de sprâncene dese și negre, față prelungă și palidă, gură cărnoasă de flăcău. Purta o vestă gri, cămașă din zefir, guler și cravată fără, cusur, pantaloni în dungi și papuci. O ceșcuță cu cafea turcească într-o mână, iar în cealaltă o țigare pe care o puse în colțul gurii, ca să strângă mâna poștașului. - Bună ziua, moș Gavrilă! - Bine ai venit, Adriene! Bre, bre ce chipeș ești! Ai spune, un fecior de bani gata. Asta trebuie să coste scump... Mama, care știa săraca ceva, aruncă o uitătură poștașului: „Mai încape vorbă.” Și spuse: - Barem de mi-ar asculta povețele... Dar totdeauna face cum îl taie capul! Și tot el se îmbufnează! Adrian înlănțui gâtul maicii sale și o îmbrățișă, apoi spuse: - Eu nu mă îmbufnez, mamă! Mă apăr... Și adresîndu-se poștașului: - Închipuiește-ți, moș Gavrilă... Mama ține morțiș să mă însoare! Găsești că-i drept asta? Mama Joița se înfurie: - De ce nu-l întrebi pe moș Gavrilă dacă e mai drept s-o ștergi întruna de acasă și să te înapoiezi ca un cerșetor? La care bătrânul găsi că-i mai înțelept să nu-și vâre degetul între ciocan și nicovală, și se îndepărtă, înălțând din umeri. Ceartă veche între mamă și singurul ei fecior, dureroasă ca o rană nevindecabilă. Adrian, potrivnic la tot ceea ce o mamă săracă așteaptă de la copilul ei, refuza, din instinct, să calce pe drumul obișnuit oricărui tânăr care vrea să-și facă o „situație” în viață. Destoinic, sârguincios și chiar descurcăreț, dădea totuși dovadă unei nestatornicii, care o dispera pe maica-sa, făcând-o de râsul mahalalei, care, departe de-a fi mai brează decât el, îi plăcea să bârfească pe socoteala altora. Trebuie să recunoaștem, însă, că și viața lui Adrian se preta de minune la așa ceva. De la doisprezece ani, de când intră voinicește la stăpân și până în clipa de față, nu puteai deloc număra slujbele ce le încercase în șase ani. Colac peste pupăză, părăsea regulat orașul - fără voia maicii sale sau a mahalalei, - își pierdea urmă câteva luni și aflai deodată că într-o noapte s-a reîntors, zdrențăros ca un cerșetor. Atunci, gurile rele se simțeau la largul lor. - E un derbedeu! Se vede cât de colo, că mă-sa l-a adus de contrabandă... Nimic bun n-o să iasă din băiatul ăsta. Și Joița, barem, nu l-a lepădat! E o pedeapsă... Adrian era cu totul altceva decât un derbedeu. Maică-sa îl „adusese” ca orice femeie, care naște un copil, din mila Domnului, chiar dacă lipsește uneori - ca în cazul lui Adrian - binecuvântarea bisericii. Cât despre prezicerile răutăcioase ale mahalalei sau despre „pedeapsa” ce-o meritase maică-sa, mahalaua așteptând ca cerul să-și rostească voința, izbutea să-și impună spusele. Fapt ce smulgea lacrimi fierbinți sărmanei văduve, care, auzind numai vorbe rele, ajunsese și ea să-și creadă feciorul un derbedeu. Credea, dar se împotrivea în fața străinilor. Băiatul ei? Spunea adesea: - Doamne, care-i crima lui? Nu bea, nu se bate, nici nu fură ca ai lor! Afemeiat nu-i câtuși de puțin. Citește. Cu nasul în cărți întruna. Atât! Acum c-o fi nesupus, că-și schimbă stăpânii ca pe cămașă și că hoinărește peste munți și văi, da, e adevărat! Dar de asta sufăr numai eu! De ce oare se amestecă și alții? Fiecare să-și vadă, mai degrabă, de bârna din ochi... Cuvinte drepte... înțelepciune de femeie simplă... Dar ce știe biata lume despre dreptate, despre înțelepciune? Le disprețuiește și se predă, bezmetică, nedreptății ei, ceea ce nu împiedeca deloc pe Adrian să-și urmeze calea. Care drum? Ar fi tare greu de precizat, cu atât mai mult cu cât feciorul Joiței „spălătoreasa” nu și l-a ales niciodată. El se lăsa, mai de grabă, - condus, împins, aproape azvârlit. Și o pornea pătimaș, neînțeles, singuratic, din această mahala a Brăilei - ca dintr-o Sahară a spiritului omenesc - fără o călăuză, fără un prieten, singur să se tânguiască, singur să se bucure. A da din coate, pentru a-și face un rost bun în viață, i se părea un gând comun, josnic, aproape smintit, o luptă nesăbuită ce preocupă toată puița omenească, dar pe el nu-l putea atinge. Îi spunea mamei: - Un rost bun în viață? Adică să nu trăiești decât ca să devii un mare patron, un mare negustor? Oare pe lumea asta numai îmbuibarea și bunăstarea să conteze? Acele sărmane ființe, cu tine la un loc, să nu vreți altceva decât să-mi omor toate orele, toate zilele, toată viața, numai ca să învăț cum se face avere, ba chiar, până la urmă, să și fac una? Atunci m-ați stima... Dar eu țin să vă spun, că prea puțin îmi pasă de stimă voastră și că averea mă lasă rece. Am în față viața nesuferită a celor înstăriți. Îi văd cum trăiesc, ce iubesc, ce-i pasionează. Ei bine, nu-i invidiez. Pentru nimic în lume, n-aș schimba sentimentele mele cu ale lor. Ăștia sunt viermii omenești. Măreția vieții le scapă pe de-a-ntregul... Neînțelegîndu-l, mama îi obiectă: - Ce dracu' înțelegi tu prin,,măreția vieții”, când ești un pârlit ca și noi? E oare o „măreție” să te spetești muncind pentru doi lei pe zi și mâncare, așa cum mă vezi că fac? Ție, care stai toată ziua cu nasu-n cărți - de parcă ai fi popă - ce-ți aduce citania asta? Ilie băcanul abia știe să se iscălească și e milionar. Fă ca el mai bine. Silește-te mai întâi să nu fi un zilier fără viitor și p-ormă citește cât oi vrea... - Cu neputință, mamă, îi striga Adrian. Nu pot sluji, în același timp, pe Dumnezeu și pe dracul! - Dar, Doamne, care-i dumnezeul tău, săraca de mine! Unde vrei să ajungi? Ce scop urmărești? - Nici unul! Trăiesc în legea mea, cerând tot mai puțin pentru burtă, - mult, cât mai mult cu putință, pentru sufletul și mintea mea... - Și ce ceri tu pentru sufletul și mintea ta? Până aici.... Aici se oprea, totdeauna, veșnica lor ceartă. La această întrebare a mamei, fiul se închidea în sine. Zid chinezesc. Barieră de netrecut... Degeaba încercase Adrian, timp îndelungat, să explice mamei lui cum înțelegea viața: să iubești artele și libertatea; să guști frumusețile pământului; să nu fii în rândul celor ce exploatează pe oameni; să te mulțumești bănește numai cu strictul necesar; să trăiești în dreptate și frăție; să adori un prieten scump; să faci cât mai mult bine în jurul tău... Până aici... Mama Joița, deși miloasă și cu suflet darnic, ea, care muncea „cincisprezece ore în șir, pe zi, pentru doi lei și mâncare”, știa din pățite că viața hotărăște altfel. Tristă, fără o vorbă, își privea feciorul. Și uneori îi spunea: - Parcă aș fi găina care a clocit pui de rață: nu pot să-mi urmez copilul pe acolo unde trebuie să știi să-noți! Nu se putea ține după un pui,,de rață”, în apele cristaline ale idealului, unde el plutea în voie. în schimb, rămasă pe mal, umilă, nu-și pierdea din ochi ciudatul pui hoinar, care se deda la năzdrăvănii, de unde se înapoia totdeauna cu mațele chiorăinde, căci acele ape scânteietoare nu-l hrăneau deloc; ba, îl costau chiar scump, ca să se scalde deseori în ele. Adrian nu-și da seama deloc, asemenea păsărilor cerului, care cânta și ciugulesc ce găsesc.,,Pasărea” lui moș Gavrilă nu găsea însă nimic, oricât ar fi fost de puțin pretențioasă. Atunci, mama-cloșcă, care nu iubea aceste,,bălăceli”, scormonea pământul pentru amândoi, înzecindu-și sforțările ca să-și hrănească bezmeticul adus pe lume. Mahalaua fierbea, măcar că purtarea ei era oarecum ciudată. Ea găsea firesc, ca un băiat „de familie bună” să stea pe spinarea societății până la vârsta de douăzeci și cinci de ani, dacă se putea lăuda cu o biată diplomă. Se bucura din răsputeri („Ah! feciorul șefului nostru de gară, o să vedeți, o să devie procuror!”), se îmbăta cu o fericire clădită pe propria-i mizerie, exact ca și mulțimea alegătorilor care strigă „ura” și țopăie de bucurie, când își vede șefii bând șampanie în sănătatea ei! Dar dacă se întâmpla ca unui copil, născut din nenorocire într-un bordei, să i se aprindă în inimă dorința sinceră de-a învăța și că acest copil să aibe curajul de-a se împotrivi soartei sale, atunci gura mahalalei tabăra pe el, înverșunată: ,,Cum? Ce ?... Ce are ăla de se grozăvește atâta? Ce se pretinde că știe? Nu-i mai breaz ca altul de teapa lui! Haide, haide!”... Adrian nu făcea pe grozavul, însă în ochii mahalalei orice încercare de-a te izola este socotită semeție, dacă nu și mai rău. Adrian nu răspundea niciodată acestor nerozii. Tăcut, își spunea sieși: „Ei, da am pretenția că înțeleg mai multe decât alții ca voi. Și că-mi poate pielea mult mai mult decât viitorul vostru procuror!”. Lovitura pe care Adrian o primise în fața poștașului, îl durea vădit. Reintră în odaia lui și începu să-și cerceteze conștiința. Desigur, lăsând la o parte bârfeala propriu-zisă, mahalaua avea un pic de dreptate. Jumătate din timp, el bătea drumurile sau citea, zi și noapte, ceea ce însemna același lucru pentru niște oameni simpli. Aceștia nu cereau decât să te comporți ca feciorul șefului de gară, adică „să citești, ca să devii procuror”, sau și mai bine, să rămâi în turmă, să muncești, să te însori, să faci copii și să mori. Foarte limpede! Ceea ce făcea însă Adrian, nu era câtuși de puțin limpede: nu stă locului, cutreiera țara în lung și în lat, se închipuia învățat, nu se încârduia cu nimeni și toca ultimele economii ale maică-sii, strânse cu prețul atâtor renunțări. Mai ales, nu i se iertau aventurările păgubitoare, la Galați, Buzău și Giurgiu sau din regiuni mai îndepărtate, de unde se înapoia totdeauna fără o cămașă, cu hainele în zdrențe și mort de foame. Reîntors acasă, găsea un schimb nou, pe care mama Joița îl cususe noaptea, plângând. Da, așa era! O recunoștea el însuși, pe față. Dar... „Cu ce sunt eu de vină, Doamne, dacă așa sunt clădit?” Și cum se înduioșa de sine însuși, își acordă circumstanțe atenuante. N-a dat el, oare, dovadă de cumințenie, încă de la doisprezece ani? Nu s-a dus, singur-singurel, să intre la stăpân la vârsta aceea? întâi, la Kir Nicola, plăcintarul de-alături; apoi, la o mare băcănie; pe urmă ucenic la Atelierele docurilor, hamal în port, băiat de alergătură la un armator, iar în ultimii doi ani să învețe, în sfârșit, meseria de zugrav, la care se oprise. E drept că hoinărelile și cărțile - băi de lumină pentru suflet și minte - îi înghițeau repede toate slabele câștiguri, aruncîndu-l iarăși în spinarea bietei sale mame. Dar... Ah!, acest „dar”, care-i revenea pe buze neîncetat, ca o supremă scuză, cui să-l spună? Pe ce piept de prieten să-și culce capul, plângând și gemând încetișor: „Dar iubesc acele lucruri... Ele îmi sunt toată viața. Și dacă cineva mi le ia, viața nu mai are nici un sens pentru mine; sufletul mi s-ar cufunda într-o beznă de nepătruns!”... Singur în camera sa, cu capul între mâini, Adrian se întreba în gând: „Cui s-o spui? Unde-i prietenul, prietena, ființa omenească în stare să m-asculte și să mă-nțe-leagă? Sau, poate, nu cumva sunt nebun?” Se ridică greoi, se încălță și ieși, în curte, liliacul în floare îmbălsăma aerul. își afundă fața într-un buchet mare, închise ochii, sorbindu-i adânc mireasmă. Mamă-sa era încă pe prispă și-și privea mâinile arse de leșie. Adrian i le luă încetișor și le sărută. - Ți-e ciudă tare pe mine? - Nu... Nu pe tine... Ci pe soarta noastră. Tu nu ești rău, o știu... - Îți făgăduiesc să muncesc fără întrerupere. Mă împac cu zugrăvitul. Sunt mai liber. Dealtfel, uite, din ultimul drum în Dobrogea, am adus cincizeci de lei, pe care i-am pus deoparte în mai puțin de trei săptămâni. Aseară, nu mi-ai dat răgaz să-ți spun. Iată-i. Pentru mine nu păstrez decât un leu. Mișcată, mama cuprinse capul fiului și-i sărută ochii. - Da! simt că ești băiatul meu! O voce răgușită răspunse acestei revărsări de dragoste a două inimi: - Oh! îndrăgostiții ! N-a greșit cine a spus că nu trebuie să te bagi între părinți și copii, când se ciorovăiese... Totdeauna sfârșesc prin a face pace. Era mama Ioana, proprietăreasa casei, o biată proprietăreasă a șase odăițe, înșirate ca niște cutii și spoite cu văr, care-i aduceau douăzeci de lei pe lună. Văduvă, spălătoreasă ca și mama lui Adrian, părăsită de copii și muncind din greu ca să-și ducă zilele, mama Ioana își oprise o cămăruță în fundul curții, unde să-și plângă bătrânețea. Dar și ea avea o speranță: Leana, fata ei, ultima dintr-o liotă de copii, croitoreasă iscusită, care lucra de doi ani la București, ca să învețe mai bine meseria. Fusese în copilărie prietenă de joacă a lui Adrian și, după dorința părinților, logodnica lui de mâine. Dealtfel, se și spunea că odinioară cei doi copii se îndrăgiseră foarte mult, fiind de aceeași vârstă și temperament năvalnic. De atunci, însă, cursese multă apă pe Dunăre, așa că azi nu se știa precis ce poți să mai crezi despre dragostea lor de ieri. Cu ocazia sărbătorilor ultimului Crăciun, în timpul unui scurt popas în casa părintească., Leana se rostise împotriva căsătoriei cu un vagabond. Adrian îi dase dreptate, puțin mâhnit, deși nu se gândea deloc la însurătoare. Mama Joița care se gândea, chiar foarte mult, era tare amărâta din pricina asta. Sărmana femeie își pusese toate speranțele în această căsătorie, care avea să-i adune feciorul de pe drumuri, creîndu-i un cămin. Cât privește pe mama Ioana, starea de nehotărâre și rezerva ei față de nestatornicia lui Adrian, spuneau mult. Și iată că situația trebuia, chiar azi, să se limpezească, prin sosirea Leanei. Ea își înștiințase mama și pe Adrian că părăsea definitiv Bucureștii și venea să se așeze, pe cont propriu, la Brăila. Lucru hotărât, dealtfel, de multă vreme. Scrisoarea primită de Adrian în dimineața aceea (destul de prietenoasă, deși cam rezervată), aducea numai vestea sosirii ei la amiază. Mai mult ca să facă plăcere prietenei de altădată, decât s-o hotărască la măritiș, Adrian apăru,,scos ca din cutie”. Veselă, mândră de „domnișoara” ei, pe care o și poreclise „bucureșteanca”, mama Ioana îl întrebă: - Ei, te duci s-o întâmpini la gară? - E ceea ce vreau să fac, dacă dumneata n-ai nimic împotrivă, răspunse Adrian. - Dacă o să fii cuminte, poți să te duci. - Totuși, îmi dai voie s-o sărut? - Cu băgare de seamă... „Zece Mai”, mare sărbătoare națională! Cum mai avea o oră până la sosirea trenului, Adrian făcu un lung înconjur pe strada Carantinei și bulevardul Cuza - drumul său preferat când mergea în oraș, de când maică-să se mutase în urâta strada Griviței, cale dreaptă spre deocheata Comorofcă, pe care o egala în crime și murdărie, fără să se mândrească însă cu un,,Codin”. Pe bulevard, paradă mare, defilare de cavalerie, cu săbii sclipind în bătaia soarelui, trompete, piepturi înzorzonate cu decorații. Adrian își întoarse ochii cu dezgust: față de atari manifestațiuni, se simțea mai străin chiar de s-ar fi petrecut pe lună. Dar, dezgustul său se preschimbă în revoltă, când văzu, puțin mai încolo, o bandă de liceeni maimuțărind pasul militar, cântând imnul regal și strigând dinaintea unor magazine: „Jos jidanii!”. De pe trotuarul unde se afla, Adrian zări printre manifestanți un fost coleg din școala primară, acum „elev într-a șasea” și pleșcar notoriu. Vru s-o șteargă repede, dar celălalt, desprinzîndu-se din grup, se apropie de Adrian și-i strigă, cu ochii injectați: - Hai, Adriane, vino cu noi! - Ce să fac? întrebă el, mirat. - Pe dracu! E „Zece Mai”! Oricine trebuie să arate că simte românește! - Și tu o arăți strigând: „Jos jidanii?” - Desigur... Ca orice bun patriot! - Atunci eu nu țin să fiu „bun patriot”, conchise Adrian. Liceeanul se depărta, urlând: - Afară cu fanarioții! Presupusul fanariot era Adrian, al cărui tată fusese grec. Zâmbi, gîndindu-se că „patriotul” era bulgar, după mamă, o bulgăroaică sărmană și cumsecade, pe care bărbatu-său, un bețivan „român get-beget”, o bătea în fiecare zi. Sosind prea devreme la gară, Adrian se retrase la bufet, ceru o cafea, aprinse o țigare și se gândi la prietena sa. Îi era dor de ea, mai mult decât de însurătoare. Își aducea aminte de copilăria lor voluptoasă, când, mamele plecate la muncă, Adrian se furișa în odaia Leanei, îi citea Paul și Virginia, și o mânca din ochi. Leana, încă în pat, se lăsa mâncata, jucând comedia nevinovăției. Dar Adrian, care nu se prefăcea, își adulmeca prada timpurie. Acest băiat nu cunoscuse deloc inocența, puritatea, - dacă prin asta se înțelege ignoranța bănuielii trupului. La vârsta de zece ani, văzuse și ghicise tot; la cincisprezece, era bărbat în toată puterea cuvântului. Asta nu i-a dăunat, dimpotrivă, deveni și mai sănătos. Și descătușat de tulburarea cărnii, care copleșește ființa omenească și-o împiedică să se împlinească, el își luase zborul către înălțimile care ne cer, spre a fi înțelese, un suflet pe de-a-ntregul descotorosit de această povară bolnăvicioasă. Adrian, impulsiv, sălbatic, străin la morala ce i se făcuse și supus orbește legilor creațiunii, se purta, în toate împrejurările, fără să se sinchisească de ceva. Aci se află întreaga sa inocență - barbară - pe care o dovedi, îndată ce Leana coborî din tren. N-o mai revăzuse de doi ani. O simți femeie pe măsură și numaidecât se aprinse. Mintea i se tulbură, inima-i zvâcni ca unui leu turbat într-o cușcă strâmtă, iar sângele clocotind își plimbă torța aprinsă, din creștetul capului până-n vârful picioarelor. Avea și de ce. Blestemata de Leana - o mânză născută dintr-o româncă și un tătar, amândoi din flori - era făcută mai mult pentru dragoste, decât pentru croitorie, cu trupul ei modelat în iadul dorinței, talia suplă ca de șarpe și figură de indiană, cu ochi oblici, ale căror luminițe ucigătoare țintuiau locului pe trecător. Bietul băiat - cu gura chinuită de dorința de-a mușca, cu ochii împăinjeniți de un abur dens, din pricina fierbințelii nebune ce-l apucase - nu scoase o vorbă. Împinse pe Leana cu bagajul ei într-o trăsură și, îndată ce ajunse pe străzile întortocheate ale mahalalei, pustii la acea oră, sări de gâtul prietenei și o mușcă însetat. „Bucureșteancă”, așa cum se credea, Leana uită de birjar și-i trase un nechezat, cum numai la Brăila se poate auzi, în bărcile care alunecă seară pe Dunăre sau la umbra duzilor, în după-amiezile cu arșiță. Asta nu înseamnă că nu-i plăcuse, (nici unei femei sănătoase nu-i displace așa ceva), însă o duruse tare. Și ca să-i dovedească originea brăileană, ea îi cârpi îndată o palmă, ca pe la noi. - Na! să te înveți minte, altă dată să mai dai buzna. - Dacă-i numai pentru atât - se amestecă birjarul - apoi o să te ia mai domol, dar sigur... Birjarul însuși fusese îndrăgostit de Leana, pe vremuri. Acum se însurase și avea copii. Ea i-o reaminti, cu asprime: - Caută-ți de drum, păcătosule, uiți că ești înhămat? - Fiecare la rândul său. Ca mâine o să pui șaua pe Adrian. - Pe bașbuzucul ăsta? Niciodată ! Mai întâi c-ar fi un bărbat foarte rău. Cel mult, l-aș putea iubi... - Norocoaso! Pe mine nu m-ai vrut. - Tu, tu nu ești decât unul din cei ce fac burtă mare la fete. Ca tine, puzderie pe toate drumurile, ca urzicile! Adrian n-auzea nimic, îi lăsă să trăncănească, și, ca un câine, tăcea și adulmecă. Pe strada Grivița, uruitul trăsurii strânse toate cotarlele, toate mahalagioaicele, care tocmai prânzeau în curte. Năvăliră la porți, mestecând ultimul dumicat, ștergîndu-și buzele cu poala șorțului, de grăsimea fripturii de miel. Coborând din trăsură, Adrian auzi pe una dintre cumetre spunând: - Oricum, ar fi o pereche minunată... Păcat că el e o mare haimana!... Câteva ore mai târziu, Adrian se scula furios: - Nu, nu! Viață-i asta, tot învîrtindu-ne neîncetat în jurul aceleiași chestiuni otrăvitoare? Eu o să plec într-o zi, de-a binelea! Ieși trântind poarta de la stradă, spre marea curiozitate a cumetrelor, care, pe vine, dinaintea caselor, ronțăiau semințe de floarea-soarelui. „Chestiunea otrăvitoare” care-l silise pe Adrian să plece glonț, o cunoaștem. După îmbrățișări, după o masă îmbelșugată, luată laolaltă în curtea stropită și măturată, cele două mame și tânăra „bucureșteancă” deschiseseră asupra lui Adrian tirul încrucișat al bateriilor lor, întâi mai domol, apoi fără răgaz, ca o mitralieră: - Trebuie să te-astâmperi... Să-ți faci un rost... Fiece lucru la timpul său... De-ajuns cu atâta haimanalâc... Scutit de serviciul militar (fiu unic la mamă văduvă), în curând însurătoarea... Leana e colea, oricând gata... Destoinică... La optsprezece ani, și-a croit un drum în viață... Fată cumsecade... își întreține mama... Câștigă mai mult decât un bărbat... O partidă bună. Leana, la rândul ei: - Și la ce bun atâta citanie, atâta umblet prin țară? La București, oamenii nu citesc decât jurnalele, și doar e Capitală!... E primejdios să știi prea multe, - se spune pe-acolo, la București... Cică asta te împinge să visezi la un ideal. Ori, nu există un ideal. O spun eu, care mă întorc din Capitală!... învață-ți bine meseria, fă-te patron și câștigă bănet, iată idealul! Adrian își plimbă privirea de la una la alta, zicîndu-și: „Doamne, cât de urâtă e lumea!”. Și neputând să mai rabde, se duse, lăsîndu-le pe toate trei într-o înțelegere cordială. Afară, fermecătoarea stradă Grivița, cu pietre colțuroase ce-ți găureau tălpile; nor de praf ce-ți ardea ochii; ciorchine de mahalagii de toate culorile, în fața porților, care-și aruncau epitete; soare urât; cer spălăcit. Salcâmii în floare păreau că ei înșiși se tânguiesc. Cu mâinile-n buzunar, privirea ațintită în vârful pantofilor (spre a nu fi obligat să salute în dreapta și stingă), Adrian se îndrepta agale spre Comorofca: „Ah, dacă l-aș avea barem pe Codin! M-aș duce cu el în baltă... Aș uita puțin de mine... Dar, vai! nici un Codin. Nici un prieten!” Apoi: „Tii! L-am uitat pe kir Nicola”... Și brusc o cârmi pieziș spre dugheana plăcintarului, pe care nu-l mai văzuse de-o lună. Ca să-i facă plăcere fostului stăpân și cum se afla în cele patruzeci de zile de după Paști, Adrian îl salută cu un „Christos a înviat!” pe grecește. - Adevărat c-a înviat!... cu tine odată... răspunse kir Nicola, vesel. Ce-ai devenit, bre Adriani? De-o bună bucată de vreme, nu te-am mai văzut... - Am fost în Dobrogea, kir Nicola. Ah, acolo e un adevărat colț de Orient! - Ei, merge cumva mica ta meserie de zugrav? - Da, cum nu! Cred, însă, că n-o să ajung niciodată să zugrăvesc catedrale; nu sunt tare la desen... Voind să se așeze, observă: - Totul e plin de făină, la tine... - Ei, da! pulaki-mu (puișorul meu), ca într-o plăcintărie de „albanez puturos”! Și tu ești fercheș, ca un domnișor de pe strada Regală. Se vede că „bucureșteanca” te-a scos din minți... Mă duc să-ți caut un scaun. Abia în clipa aceea Adrian observă că în plăcintărie se mai afla cineva: un om care citea stând pe-o bancă și a cărui figură, aplecată asupra paginilor, era cu desăvârșire ascunsă de șapcă. Un om! Există oare o ființă mai banală decât un om? Te poate interesa cutare lucru, mai puțin decât un om? Te poți îndoi de orice ar fi, mai mult decât un om? Chiar dacă-i un om care citește. Toată lumea citește. Urmează că trebuie să prinzi ele umeri pe un om care citește, să-l țintuiești de zid și să-i spui: „Rămâi așa, să te privesc în ochi?”. Oh, a privi un om în ochi, nu-i un lucru dintre cele mai ușoare. Ochi ca aceștia poți întâlni mii și mii. Privirile lor se încrucișează cu a ta, pe durata unei clipe și apoi trec mai departe, la dreapta ori la stânga ta, nemaivăzându-i niciodată, ca și privirile acestor cirezi de boi mânate la abator. Și printre acești ochi, printre aceste priviri se află desigur cele ce pot privi în inima ta, înțelegând-o. Dar ei trec pe de lături. Și tu treci... Și, în răstimpul unei clipe, ne-am pierdut un prieten care ne era hărăzit, prietenul unic pe care viața îl sortește oricărei ființe omenești, oricât de josnică ar fi, prietenul care vine să-ți dea bogăția inimii sale, despovărând-o pe-a ta. L-am pierdut. Căci suntem mai prejos decât câinii, care se întâlnesc în drum, se miros și-și spun: „Stai puțin să te privesc! Ești un biet animal, care-mi semeni: poate ai ceva să-mi spui, un lucru vesel sau trist, dar care mă privește deopotrivă, fiindcă sunt din același neam cu tine”. Un om? Poate să vorbească treizeci și șase de limbi, inclusiv esperanto, dar, atunci când ar vrea să se adreseze altuia, el nu este sigur că o să fie înțeles. Nu are nici măcar curiozitatea câinelui. Pentru ce să te apropii de-un om? El poate să n-aibă aceiași părere cu a ta (fiindcă oamenii au păreri) și atunci trebuie să-l omori sau să-l lași singur, ceea ce în fond e același lucru. Adrian îl privea pe omul care citea, dar acesta nu se uita la el. Știa că nu merită osteneală să privești un om, mai ales un om care era „dichisit ca un domnișor de pe strada Regală”, în timp ce el... El era aproape în zdrențe, cu ghetele peticite și pline de noroi, o cămașă într-un hal fără hal, iar părul în lațe mari, pe tâmple și la ceafă, întocmai acelor derbedei de pe stradă pe care nu catadicsești nici măcar să-i scuipi. Se oprește oare vreodată cineva la asemenea năpăstuiți? Desigur, nu putea fi vorba de un om, în asemenea zdrențe, chiar dacă ținea o carte în mina! Și apoi, presupunând că vrei să vorbești unui atare necunoscut, nu ai cum s-o faci. Bună-cuviință te oprește să te duci de-a dreptul la el și să-i spui: „Iertați-mă, domnule, aș vrea să văd ce citiți”. Și după ce ai văzut: „Ah, dumneata citești cartea asta? Dar o carte ca aceea pe care o ții dumneata în mâini, nu se citește nici în strada Griviței, decât într-o familie de oameni extraordinari! Astfel de oameni, eu îi socotesc niște aștri, eu... Dumneata ești un astru, domnule! Și pentru că sunt singurul în stare să te înțeleagă aici, în mahalaua Brăilei, facem parte din aceeași familie. Binevoiești, deci, să-mi spui cine ești și ce gândești despre starea jalnică în care te afli?” Nu. Nu poți vorbi atât de nepoliticos. Trebuie să te recomande cineva. Dar cine ați vrea să slujească de mijlocitor, între doi aștri. Un al treilea astru? Știi că ai haz! Dumneata crezi că aștrii cresc, la Brăila, ca ciupercile? Adrian, care nu era politicos din fire, se apropie cu îndemânare de omul care citea cu cartea pe genunchi și aruncă o uitătură de lup pe paginile deschise. Foarte necinstit din parte-i. Dar merită să fii, câteodată, necinstit în viață... Cartea era o operă, în franțuzește, ilustrată: Jack de Alphonse Daudet. Și pe umărul cititorului, Adrian zări, în același timp, o altă ilustrație mult mai strălucită: un păduche mare care mergea ca un rățoi ghiftuit... „Oare numai pentru atâta lucru m-ai pregătit până acum?” va spune cutare cititor. „Da, prietene! Ca să ajung aici, te-am pregătit. Dar când asta nu-i o închipuire literară, ci viața însăși - viața frumoasă, viața urâtă, viața feroce - crezi că-i puțin lucru? Văzut-ai, oare, multe cazuri asemănătoare? Cunoscut-ai mulți oameni care devorau arta, în timp ce îi devorau păduchii? Cât despre mine, după ce am hoinărit, timp de treizeci de ani, din Orient spre Occident; după ce am trăit în mii de chichinețe și mi-am frecat coatele de toate neamurile pământului; după ce am căzut în mii de bezne și am primit mii de scuipați în față, eu n-am descoperit decât omul ăsta, care prețuiește cât universul întreg!” Ceea ce dezlănțuiește pasiunea prietenească a lui Adrian - pasiune ce mocnea în fundul inimii sale - fu că acest păduchios citea în franțuzește și ce autor! Același pe care-l descoperise și el tot cu ajutorul duiosului și omenescului Jack, atât de mizerabil tradus în românește. Să fii o slugă nenorocită, cu cinsprezece lei pe lună, la un plăcintar îngălat, din stradă Grivița, în vecinătatea acelui cuib de apași, unde pe atunci era o fală pentru orice flăcăiandru să spintece burta primului concetățean care cutezase să-l contrazică; să fii o ființă umană înghițită de întunecimile mocirloase ale mlaștinilor sociale, zdrobit de nedreptate și mizerie, și să citești în franțuzește, în fața lui Adrian, care își avea experiența proprie, - asta era o minune. Nu-i venea să creadă. De-aceea și spuse: - Dumneata citești această carte sau te uiți la poze? Omul ridică încetișor capul, ca și cum s-ar fi întors din abisuri interplanetare, unde-i bine să te desfătezi, se uită ia Adrian cu o privire stinsă, ce venea de la mii de leghe depărtare de orice privire dumnezeiesc de prietenoasă și-i răspunse într-o românească tare schilodită, cu un ușor surâs pe buzele-i crăpate: - Uitat poze. Apoi, clipind de două sau trei ori, fără să vadă sau să presimtă ceva - fără să.ghicească fratele, prietenul, propria sa umbră ce-l căuta de când lumea - își lăsă capul în jos și se cufundă din nou în Elizeele tainice ale oricărui paria, care se adapă, se îmbată și trăiește cu arta. Dar privirea lui Adrian - privire de prieten singuratic, care niciodată nu se îndoise de existența prieteniei, pentru care se născuse și pe care o aștepta așa cum mugurul așteaptă soarele ca să îmbobocească - privirea lui Adrian rupsese dintr-o dată vălul greu ce-i acopereau ochii și înapoia acestui văl el surprinse zvâcnetul văpăii pe care nici o deznădejde n-ar fi știut s-o stingă. Pentru prima oară, Adrian se simți arzând de focul Dragostei, care depășește viața și supraviețuiește morții. Prietenul, prietenul lui se afla acolo. Kir Nicola, întorcîndu-se cu scaunul și prinzind frântură de conversație românească între Adrian și sluga sa, strigă pe grecește: - Măi, Adriani, el nu știe românește, cunoaște însă bine limba tatălui tău. Vorbește-i grecește. Iată unul cu care ai să te înțelegi de minune; e din rasa ta. Această destăinuire, pornită de la un om cumsecade, nu mărea cu nimic siguranța lui Adrian, care rămăsese pe gânduri, aproape nepăsător. Nu același lucru se întâmpla cu cel care citea. La rândul lui, avea presentimentul unei furtuni pasionale, ce se apropia, mai ales când kir Nicola i-se adresă, spunând: - Uite, Mihaile! Asta-i tânărul care se hrănește cu visuri și de care ți-am pomenit zilele trecute. Îi vorbise despre el? Și ce crezuse Mihail? Ca încredere ar putea să acorde prizonierul condamnat ia muncă silnică pe viață, spuselor unei fantome care i-ar intra în celulă și i-ar spune: „Ieși de-aici!... Ești liber!...” Mihail închise încetișor cartea, însemnând pagina eu un băț de chibrit. Apoi, fără să se miște din loc sau să rostească ceva, cam plictisit de întrerupere, cercetă pe Adrian cu o privire mai vioaie, surîzîndu-i prietenos. Dar atât privirea, zâmbetul, cât și înfățișarea lui păreau să răspundă, categoric: „...Un tânăr din rasa celor care se hrănesc cu visuri?... Nu-mi vine să cred...” Adrian nu dădu nici o atenție acestei comportări sceptice. O înțelegea. Cu mâinile în buzunar, umbla încoace și încolo prin plăcintărie. Își privea când picioarele, când strada. O senzație de fericire și de teamă îl furnică, în același timp. Instinctiv, era încredințat de valoarea descoperirii făcute, simțea alături omul din „rasa” sa, prietenul pe care soarta i-l trimisese de departe, Dumnezeu știe de unde, și pe care răutatea omenească îl urâțise, spre a-i ascunde mai bine virtuțile, întocmai ca în basmul în care vrăjitoarea prefăcea armăsarii „cu douăzeci și patru de aripi”, în gloabe răpănoase, că nu cumva să-i recunoască Făt-Frumos. Se gândea: „Ce pot să-i spun acestui om? Cum să-l înhaț?” Și stingherit, trase cu coada ochiului la costumul lui nou, nepotrivire strigătoare în fața mizeriei lui Mihail. Apoi, cum doi albanezi, prieteni ai plăcintarului, năvăliseră în dugheană, râzând în gura mare și glumind, Adrian profită de tărăboi și o șterse afară, fără să scoată o vorbă. Alergă cât îl țineau picioarele spre casă, care se afla cu două numere mai jos de plăcintărie, năvăli în bucătărie și-și schimbă hainele bune cu o bluză murdară și pantaloni de lucru, o șapcă pătată de var și niște pantofi scâlciați, care se asortau cu restul. Văzîndu-l plecând în halul ăsta, Leana îl crezu nebun: - Ce te-a apucat, Adriene? - Vin îndată. M-am întâlnit cu stăpânul meu și are nevoie de-o mână de ajutor. Mă întorc într-un ceas; o să mergem astă-seară să vedem focul de artificii. Spune-i și mamei. Și o zbughi, fără să aștepte răspunsul. Reintră în plăcintărie, cu un aer liniștit. Kir Nicola, care ciocnea un pahar de vin cu prietenul lui, pufni în râs: - Ei bine, ce înseamnă îmbrăcămintea asta caraghioasă? Adrian răspunse, aprinzîndu-și o țigară: - Iată ce-i: trebuie să car niște material la lucrarea care se începe mâine și am venit să te rog ca să-mi da: pe omul tău, ca să m-ajute o clipă. Mihail, care-și reîncepuse cititul, ridică mirat capul. - Cu dragă inimă, strigă kir Nicola. Azi e sărbătoare, n-are ce face. Du-te Mihail. Ieșiră împreună. Adrian luă direcția portului. La acea oră, mahalaua, intrând în zodia dezmățului național, își urla bucuria turbată, trufia ucigătoare și prea plinul de viață dornică de încăierări, prin mii de guri și sute de instrumente cu coarde și de suflat. Cântece, pocnitori, flașnete, viori, zbierete și înjurături porcoase se înălțau de pretutindeni și mai ales din Comorofca, ca niște blesteme asurzitoare pentru sensibilitatea lui Adrian. Ei își astupa urechile și închidea ochii, spunîndu-și în sine că seara nu se va sfârși fără câțiva morți și răniți, cum se întâmpla deobicei în zilele de sărbătoare. În fața cârciumelor tixite, flăcăi și haimanale cu priviri ațâțătoare se făleau cu cuțitele băgate în teacă, atârnate la brâu, cu o crenguță de liliac sau o mușcată la ureche sau între dinți, cu un picior pe scăunel, ochii ieșiți din cap, lovind întruna cu pumnii în masă, cerând vin, țuică, otravă. Ca să scape de acest iad ce-l jignea, Adrian se îndreptă cu pași hotărâți spre Vadul Dunării. Mihail își vârâse cartea într-unul din buzunarele hainei și mergea la stânga lui Adrian, cu pași mici, anevoioși, din pricina cizmelor butucănoase. Era mic de statură, îndesat, căpățânos, fața rotundă, părul negru și mustața blondă. Să tot fi avut vreo douăzeci și cinci de ani. Abia ajungea la umărul lui Adrian, care profită de situație și-l spiona în taină, ca să se încredințeze că avea de-a face cu un om binecrescut, simplu, natural, căruia doar zdrențele de haimana de pe el îi dădeau o înfățișare jalnică. Îndată ce se aflară în singurătatea Vadului, Adrian își încetini pașii și-i oferi lui Mihail tabacherea cu tutun. Acesta o primi cu un gest ușor de sfială. Răsucindu-și țigarea, un zâmbet, puțin zeflemisit, lumină trăsăturile regulate ale chipului nordic al lui Mihail. Adrian îl observă și-l întrebă fățiș: - La ce te gândești acum? Mihail aținti asupra curiosului ochii săi căprui, cu pleoape mari: - Ții atât de mult să știi? - Mult, dacă nu ți-e peste mână! - Nu știu dacă o să te bucure! - N-are a face! Dă-i drumul! stărui Adrian, dând din cap. Ah! cât ar fi dorit să primească o lovitură de pumn, drept în piept, de la Mihail, un cuvânt aspru, ceva care să-i alunge temerile că acest om ar fi total nepăsător, să întrezărească posibilitatea unei confruntări, în care se simțea de pe-acum învingător. Cerșea această confruntare, cu o privire însetată de prietenie. Mihail îi ieși în întâmpinarea dorinței. Oprindu-se ca să-și lipească țigarea, căzu o clipă pe gânduri, apoi surâzând întruna: - Ei bine, gândesc că în țara voastră, înșiși „visătorii” cer patronului ajutorul slugii sale, ca și cum ar fi vorba de un cal sau măgar, adică fără să le pese dacă sluga primește sau nu... Exact cum ai procedat în cazul meu. - E adevărat! răspunse Adrian, foarte calm. Am însă o scuză, care mă salvează: l-am mințit! Mihail, care-și aprindea țigarea de ia Adrian, se dădu îndărăt mirat: - Cum l-ai mințit? - Foarte bine: nu e vorba de cărat nici un material. Voiam cu tot dinadinsul să mă plimb puțin cu dumneata și i-am jucat festă. Dar, să mergem! O să ne ducem în port, că-i pustiu astăzi. Mihail rămase cu gura căscată. Spuse: - Nu nu merg într-acolo. De ce vrei să te plimbi cu mine? - Și de ce nu? - Pentru că nu se aleg oameni ca mine, atunci când vrei să te plimbi. Și rostind aceste vorbe, își desfăcu brațele, cu un gest care oglindea halul strigător în care se afla. Adrian simți cum i se strânge inima. îl apucă de braț. - Prietene, te-am ales ca să mă plimb cu dumneata, fiindcă mă interesezi ca om. Nu cred să fii ceea ce... - Nu te mai osteni cu ceea ce aș putea fi sau nu. Înainte de toate, nu sunt un obiect de curiozitate! - Nici nu te iau ca atare; dimpotrivă, ca pe un om pe care-l admir... Mihail încrucișă brațele, cu violență: - Dacă nu-i o glumă, ceea ce-mi spui, te întreb: ce admiri la mine? Păduchii ! Adrian fu cât pe-aci să plângă de ciudă. Drept în fața lui, cu brațele încrucișate, cinstit în împotrivirea sa, sărmanul Mihail se apăra de propriul său bine, nevrând să înțeleagă ceva. Adrian, cu deznădejdea în suflet, se rezemă de-un copac și încercă să pătrundă misterul acestui om deștept, care-și închidea ochii, să nu vadă că afară e ziuă. De n-ar fi fost sinceritatea-i sfâșietoare ce i se citea pe figură, Adrian l-ar fi învinuit de cinism. Dar Mihail avea și el tot dreptul să se pună la adăpost, știind prea bine că nu întâlnești la orice colț de stradă ochi în stare să vadă ce se ascunde sub niște zdrențe pline cu păduchi. De aceea prefera să rămână mai degrabă singur, în contemplarea rănilor inimii sale, decât să admită privirile iscoditoare ale primului venit, chiar de-ar fi fost ele ale vreunui băiat plin de bunăvoință. Mihail avea avantajul că se exprima cu ușurință în grecește, pe când Adrian era silit să-și caute cuvintele, mai ales într-un dialog neobișnuit. Totuși, nu se dădu bătut. Îi spuse brutal: - Mihaile, degeaba te prefaci: te recunosc! Celălalt tresări: - Ce recunoști? Visezi... - Ba da, recunosc un alt om, sub zdrențele puturoase în care viața te-a înghesuit. Și-l trase brusc de haină. Încolțit, nobilul strigat pe numele său, tremură sub veștmintele vagabondului. Păli, ca un vinovat în fața judecătorului de instrucție, care-l bănuie. Dar asta îl îndârji și mai mult în refuzul de-a fi recunoscut într-o situație pe care o socotea înjositoare. Și Mihail continuă, silindu-se să-și ascundă tulburarea: - Dumneata nu m-ai întrebat, dacă ți-aș fi îngăduit să-mi vorbești cu atâta nesocotință! - Nu aveam nevoie de îngăduința dumitale. Am folosit un drept... - Și care-i acest drept? - Acela de-a nu rămâne nepăsător în fața nedreptății. - Dar eu nu-ți cer nici un act de dreptate. Mă aflu aci, lângă dumneata, trimes de patronul meu, ca să te ajut în muncă. Sunt gata s-o fac și nimic mai mult. - Nu, Mihaile! Mă vei ajuta într-o muncă mult mai înțeleaptă: aceea de-a mă ajuta ca să te înțeleg și să învăț de la dumneata ceea ce vei fi știind în chip strălucit. Iar mie îmi rămâne să te slujesc și să te iubesc. Această replică îl puse pe Mihail pe gânduri. Se căzni să ocolească privirea iscoditoare a lui Adrian, care, crezîndu-se victorios, făcu prostia de a fi lipsit de tact - ca dealtfel totdeauna în viața sa, când fu vorba de prietenie - și forță lucrurile. Se aruncă asupra prăzii, adăugind: - Vei părăsi de îndată văgăuna înfiorătoare, unde am slujit eu însumi, acum patru ani, și vei veni cu mine... îți voi arăta cum se trăiește în mod liber... - Ești nebun! strigă Mihail, privindu-l drept în față... Habar n-am cine ești. - Încă nu mă cunoști? - Cum „încă”? Nu te cunosc deloc... Nu poți cunoaște un om, într-un ceas. - Păcat! făcu Adrian, trist, plecîndu-și capul. Gândeam că pentru a iubi un om, timpul n-are însemnătate. - Da, dar ca să iubești un om, trebuie mai întâi să-l cunoști. - Tocmai contrariul trebuie spus: ca să poți cunoaște un om, trebuie mai întâi să-l iubești. Cei care ne interesează, se fac iubiți, și prin asta ei se predau nouă, ni se fac cunoscuți. Cred că numai dragostea deschide toate inimile. Mihail îl măsură pe Adrian cu o aruncătură de ochi afectuoasă și neliniștită. Deodată îl întrebă, gâfâind: - Cine te-a învățat toate astea? - Nimeni... răspunse Adrian cu naturalețe. - Unde le-ai citit? - Mai întâi în inima mea. Mihail se uită la Adrian cu o uimire vecină cu uluirea, îi spuse: - Presupunând că ai simți într-adevăr ceea ce rostești, ce vrei de la mine? - Vreau să te prezint mamei, care-i bună și acceptă tot ce-i cer. Apoi, îți vei părăsi locul și vom trăi laolaltă, muncind ceva mai ușor, dar mai bine plătit și mai liber decât ești în clipa de față. Și vom fi prieteni. Dumneata ești singur pe lume. Eu, la fel, deși o am pe mama. O să fii al doilea copil al ei, fratele meu mai mare. Iată ce vreau! Iată ce nu-mi dă pace. De astă dată, Mihail crezu că Adrian aiurează. Surâse cu bunătate și răspunse: - Îți mulțumesc pentru frumoasele sentimente ce-ți inspiră mizeria mea, dar ești un romantic care își ia iluziile drept realitate. Pe asta, dumneata n-o cunoști și nu-ți doresc să începi s-o cunoști pe propria-ți piele. Haide, lasă-mă să-mi regăsesc,,văgăuna”. Și-i întinse mâna, adăugând: - Oricum, îți voi păstra o frumoasă amintire. Adrian îi luă mâna într-ale sale. Și el simți, de îndată, mâna-prietenă, mâna pe care-ți place s-o păstrezi cât mai multă vreme, o veșnicie, - mâna pe care o deosebești, cu ochii închiși, dintr-o mie: fluidul ce-l degajă neînșelându-te niciodată. Niciodată! El o păstră îndelung, cu capul plecat, ochii pe jumătate închiși, ca și cum ar fi ascultat ordinele unei forțe nemaipomenite, superioară celei omenești. Apoi, revenind la nesuferita clipă a momentului de față, spuse: - Te las, Mihaile, să te înapoiezi la starea jalnică în care te afli, de vreme ce gândirea dumitale este atât de întunecată de mizerie, încât nu poți să mai crezi în izbăvire prin Dragoste; dar să știi că nu mizeria este aceea care naște în mine sentimentele descifrate de dumneata. Mizeria materială a unei ființe omenești nu-mi provoacă decât milă, în timp ce pentru dumneata eu am resimțit, din prima clipă, dragoste și admirație. În ochii mei nu ești un strivit de viață, ci un puternic. Și chiar dacă te-aș fi întâlnit sub înfățișarea fastuoasă a unui prinț, te-aș fi revendicat ca pe ceva cuvenit mie, fiindcă eu nu recunosc decât o singură obârșie, o singură frăție: aceea a oamenilor însuflețiți de sentimente asemănătoare, atât la bine cât și la rău. Acum du-te și fii sigur că nu mai ești singur. Adrian rămase pironit locului. Îl urmări cu privirea pe Mihail, care-și târa bocancii, înfiorători ca o protestare a dreptului său sfânt la o viață mai bună. Când ajunse în colțul Vadului Dunării, Mihail întoarse capul spre Adrian și - în răstimpul a trei secunde și a o sută de pași ce despărțeau doi viitori prieteni - două priviri se încrucișară, două priviri ce exprimau o îndoială și o certitudine: - Eu cred. Sunt sigur! spunea una, cu ardoarea vizionarului. - E oare cu putință? se întreba cealaltă, tulburată în dureroasa-i certitudine. Dintre toate sentimentele pe care Creatorul le-a sădit în inima noastră, Prietenia este cel pe care nu-l putem explica, oricât de puțin; singurul care deosebește pe om de animal, cu excepția câinelui care are sentimentul dragostei dezinteresate, într-un grad vecin cu sacrificiul, neputând supraviețui uneori morții stăpânului său. Ne iubim părinții și copiii, pentru că sunt ai noștri. Ne iubim, de asemeni, frații și surorile, tot pentru că sunt ai noștri. Iubim o femeie, care și ea ne iubește de la o anumită vârstă încolo, - Dumnezeule! tu știi mai bine ca noi pentru ce. Și toate aceste dragoste le lăsăm să se spulbere brusc, în ziua când nici o rațiune nu ne silește să le continuăm. În privința asta, nici animalele nu fac altfel. Deci, n-avem cu ce să ne fălim. Dar pentru ce îndrăgim un om, un necunoscut, un străin, câteodată, cu care nu izbutim nici să ne înțelegem? De ce ne pornim să-l iubim nebunește și chiar să nu putem trăi fără el? Te uiți în ochii lui, care sunt ca și ai tăi și zărești într-înșii nesfârșitul dorințelor tale. Ți-e dor să-i cuprinzi fața îmbujorată în mâinile tale. Iar pe-ale lui, care se odihnesc uneori pe masă, ca lăbuțele unui câine cuminte, abia te împotrivești nevoii de a-ți culca când obrajii, când fruntea înfierbântată, fiindcă acest fel de dragoste e numai flacără, singură flacără care rezistă furtunilor vieții, singura care se hrănește cu un ulei pe care Dumnezeu l-a creat fără să se gândească la „rău”. O prietenie ca asta nu se întâlnește decât o singură dată în viață. Și ea îți apare la începutul ei sau niciodată. Cine a cunoscut-o, atinge nemărginirea; viața poate să-l adape cu amărăciunea ei, oricât o vrea, tot bun va rămâne. Iar nefericitul care nu a cunoscut-o, adică n-a fost în stare s-o cunoască, va reveni aici pe pământ, până ce inima îi va fi mistuită de ea, după care își va dobândi locul în viața veșnică sau veșnica neființă. Adrian se înapoie acasă transfigurat și cam buimăcit. În ciuda împotrivirilor lui Mihail, primise confirmarea propriei sale firi. Da, acum vedea limpede: lumea nu era numai această desfrânare de materialism vulgar, pe care de la un oraș întreg și până la biata lui mamă se încapățânau să i-o demonstreze. Nu! Se afla, de asemeni, și lumea lui, lumea cărților și visurilor lui de totdeauna, lumea inimii lui. Această lume era restrânsă, aproape de negăsit, dar înzestrată cu o putere și o influență de neînvins în fața forțelor oarbe ale neștiinței. Adrian primise dovada nezdruncinată, cu iuțeala fulgerului: Mihail, prăpădit, în aparență învins, se adeverea singura ființă omenească, din toate câte cunoscuse până atunci, care-i răvășea crunt măruntaiele. Însemnaseră ceva vorbele schimbate împreună, înfruntarea verbală avută cu Mihail? Vorbe în vânt? Pentru el era principal că la atingerea acestui păduchios, care citea pe Jack în franțuzește, inima i se învăpăiase ca niciodată, întreaga-i făptură vibrase cu o emoție necunoscută până atunci, care nu se asemăna nici cu aceea ce-o încercase pentru maică-sa, nici aceleia produse de Leana, nici uneia dintre emoțiile care-i zguduiseră inima, - și numai Dumnezeu știa cât erau de numeroase, întreaga lui viață fiind o înlănțuire de emoții. Mihail n-avea decât să se burzuluiască împotriva realității, să se ascundă după deget și să se lepede de sine însuși: toate acestea erau în ochii lui Adrian ca pornite din cauze tot așa de neînțelese, ca și căderea unui bolovan în capul unui om drept. Asta nu era treaba lui. Mihail putea să-l bată, să-l gonească cu lovituri de picior, să-i urle în ureche toate tăgăduielile din lume. Adrian, surd și orb, și-ar fi ascultat doar inima, care îi șoptea: ;,Continuă-ți drumul tot așa! Sunteți din aceeași rasă sufletească. El însă a fost nevoit să-și schimbe de mii de ori felul, până să ajungă în strada Griviței. Asta-l sălbăticește pe om. Cu toate acestea, Mihail e o parte din viața ta, iar tu dintr-a lui”. Când fu să treacă pe dinaintea plăcintăriei, Adrian sări în lături, se lipi de un gard din față, de unde contemplă îndelung dugheana lui kir Nicola. Acum i se părea un templu, iar pe fostul său patron, marele om care îl înțelesese pe Mihail, îl adăpostise ca să-l dea lui Adrian, prietenia lor fiind predestinată. Fiindcă niciodată nu-i trecuse prin minte să-și zică de ce nu se ducea mai bine să se împace cu mahalaua unde se născuse, să urle în cor cu ea, trăind aceeași viață de suferințe meschine și bucurii caraghioase? Și Mihail, la rândul lui, de ce eșuase tocmai în acea dugheană îngălată din Brăila, la doi pași de locuința lui? De ce nu-l observase și prețuise mai de mult, dacă e adevărat ce se spune, că lumea este bogată în oameni care știu să vadă și să iubească? Nu, nu! Se află aici o mână misterioasă, care călăuzește pașii oamenilor. Fericit, departe de ceea ce se petrecea în jurul său, Adrian își închise pleoapele, ca să deslușească mai lămurit chipul lui Mihail, așezat pe o bancă, cu picioarele încrucișate, citind tot pe Jack, în „original”, împovărat de misterul drumurilor străbătute până să ajungă aci. Din când în când, se abătea asupra lui privirea caldă a lui kir Nicola, care suspina în tăcere după Albania sa. Adrian mângâie această imagine, în veci de neuitat, dar deodată zări grozavul păduche, ce se legăna pe umărul prietenului său. Și inima i se chirci, amorțită de durere. Ah! Nici o piedică nu-l va opri ca să-l scoată pe Mihail din halul ăsta, chiar de-ar trebui să răstoarne casa și să-și pună mama pe jeratic. (La crâncena opunere a lui Mihail, nu se mai gândea.) În acel moment, o țâșnitură de sifon îl atinse, de departe. Râsete izbucniră în hărmălaia flașnetelor, viorilor și răgetelor bețivilor. O voce de femeie răsună: - Și-a găsit sacul peticul! Era mahalaua, care intervenea cu „tandrețe” în visurile lui. Adrian îi răspunse în gând, în timp ce traversa strada, ca să intre în casă: „Bine grăiși, dragă mahala! Ai o dreptate dumnezeiască!” Cu sufletul în slava cerului, Adrian păși pragul casei părintești. Îi găsi pe-ai săi atât de micșorați, încât se simți cuprins, pe loc, de pofta de-a se arunca în brațele lui Mihail, spunîndu-i: „Numai tu, singurul, ai fi în stare să înțelegi că sunt tot așa de străin, ca și tine, în propria-mi țară, ca și în casa părintească”. Dar dragostea pentru mamă-să îl readuse de îndată la sentimente mai bune. Scena ce i se înfățișa ochilor era, dealtminteri, plină de duioșie. Mama Ioana și unul din copiii ei, amândoi gata de plecare, nu așteptau decât sfârșitul „toaletei” mamei Joița, ferchezuită de mâinile iscusite ale Leanei. Mândră de știința ei, își coafa „viitoarea soacră”, arătîndu-i o grijă exagerată. Era vorba să meargă toți cinci la o plimbare în Grădina Publică, înainte de apusul soarelui. Auzindu-i, în timp ce se îmbrăca în odaia lui, Adrian avu o tresărire. Presimțea un complot ce se urzea împotriva lui; o afișare, în ochii lumii, care trebuia să se termine cu căsătoria, o primă „ieșire cu logodnica, soacra și cumnățelul”... Se împotrivi, ca un turbat: - Nu merg cu turma în Grădina Publică, ziua-n amiaza mare, când toți ofițerașii și-au dat întâlnire acolo! Leana răspunse, atinsă: - Ah, așa știi tu să ne faci o plăcere? Noi suntem pentru tine „o turmă”! O să-mi aduc aminte de vorbă asta, în ziua logodnei! - Nu te necăji, Leano! zice mama Joița. E mult mai supus decât crezi. O să meargă. Cum să te împotrivești unei inimi bune, de mamă? Adrian, după ce se dichisi, se duse în odaia alăturată ca să le ia. Leana era încă la cutele fișiului mamei lui: - Vezi tu, Adriane, îi spuse ea pe un ton drăgăstos. Dacă o să-mi aduci o noră așa de drăguță ca Leana, o să fiu fericită că voi îmbătrâni în mijlocul vostru. - Bine, mamă. Dacă sunteți toate de aceeași părere, o să-ți aduc una chiar de mâine! strigă Adrian, totdeauna gata, când era vorba de îndeplinit ceva care-i mergea la inimă. Și confundând o „noră” cu o „amantă”, își completă gândul, cu ochii pe drăcoasa de Leana: - Da! n-are decât să locuiască la noi cu începere de mâine. Îmi convine. - Nu... Nu chiar de mâine, îl domoli maică-sa. Mai întâi trebuie să fii în stare să ne hrănești. Adrian sări ca ars: „Asta e! Iar începe!” Și ieși, fără să răspundă. După câteva minute, toți cinci treceau prin fața „văgăunii” lui Mihail. Adrian lăsă capul în jos. O rușine bruscă îi îngheță spatele. Se simțea vinovat, din cauza fericirii familiale, în vreme ce prietenul său stătea acolo, străin, fără nici o nădejde. O voce lăuntrică îi striga „Orice ai spune, tu ai o familie, în timp ce el, el n-are pe nimeni pe lume, decât pe Jack”. Și pe deasupra, mahalaua în păr, râzând în hohote la trecerea acestui grup, compus dintr-un tânăr „îmbrăcat ca un domn de pe strada Regală”, o „bucureșteancă” spilcuită, cu nasu-n vânt, fratele acesteia, mahalagiu în straie de duminică, care se sufoca în guleru-i strâmt, și două mame, deopotrivă de mândre de copiii lor, grozav de stingherite în rochiile lor demodate care răspândeau un miros puternic de naftalină. Grădina Publică din Brăila te ajută să-ți închipuiești faimoasele grădini suspendate ale Semiramidei, fiindcă și ea e suspendată perpendicular pe marginea platoului, care domină majestuoasa Dunăre și Delta cu bălțile ei fără pereche. În întregime împrejmuită, înspre oraș, de case boierești, pare a fi fost cândva un parc minunat, rezervat numai bogătașilor. Dar astăzi, grație afurisitului „regim democratic” care a stricat orice „frumusețe pură”, nimic nu mai este respectat și de aceea, mai ales în zilele de sărbătoare, aleile grădinii sunt năpădite de mulțimea pestriță a mahalalelor, care aduc odată cu ea pitorescul violent al culorilor, flecărelile iscoditoare și toate mirosurile posibile și imaginabile într-un cartier de soiul Comorofcei. Astfel, vrând-nevrând, vechii boieri au trebuit să cedeze locul năvălitorilor neașteptați. Rareori se mai poate vedea încă silueta de mops a cutărui rege al porumbului sau capul albit al armatorului grec, cu fața gravă din pricina averii agonisite, târându-și, și unul și celălalt, picioarele gutoase, pe nisipul fin al aleilor. Adrian, fără să fie un rege al porumbului sau un armator grec, alegea ca și ei, pentru plimbarea în Grădină, orele și zilele când era pustie. (Extremele se ating.) Se poate, deci, închipui furia lui, când, de acest 10 Mai patriotic, sosi aci, cam pe la ora cinci, cu „turma” sa, și găsi liniștita grădină tixită de soldățime și corporațiile muncitorești din oraș. Se trase înapoi speriat, dinaintea valurilor năpraznice de oameni, care se mișcau greoi sub ploaia de confeti și a serpentinelor, urlând, zbătîndu-se, asudând ca fierarii și mirosind a picioare și subsori. - Asta să-mi fie învățătură de minte pentru viitor, ca să nu mă mai iau după voi, ca un prost, strigă el furios, croindu-și o trecere prin gloată. Și odată ajuns pe terasa bufetului care dădea spre Dunăre, se pironi locului, promițându-și să nu se clintească din loc. Ceilalți protestară în cor: - A, nu, n-am venit aici ca să ne instalăm la masă, ca babalâcii! Maică-să îl dojeni: - Haide! Nu face pe ursu!... Du-te și cumpără confeti și distreaz-o puțin pe Leana. Cât ești tânăr, e bine să-ți trăiești timpul! Iar Leana îl dădu gata: - Nu mai ești iepurașul meu, dacă-mi refuzi această plăcere! Ce vrei, sunt femeie și-mi place să mă văd înconjurată! Adrian cedă, ca să-i facă plăcere și pentru că voia să se mândrească cu frumoasa lui: - Dar, spuse el, ai să vezi câtă dreptate are proverbul care spune: „Când te bagi în tărâțe, te mănâncă porcii”. Fu profet. Îndată ce se amestecară în mulțime, îi înconjurară brațe încărcate cu confeti, haite de subofițeri și civili cu gurile rânjite. Cele două mame fură strivite. Adrian, Leana și fratele ei se apărară din răsputeri, dar sfârșindu-se „munițiile”, nu le rămase până la urmă decât să-și acopere ochii cu palmele și „să bată în retragere, fortăreața fiind luată cu asalt”. Acești termeni militari, la modă în ziua aceea, fură împinși peste marginile bunei-cuviințe și Leana, ținta tuturor poftelor nemăsurate, trebui să îndure măscări și să audă complimente care o făcură să regrete, nu numai o dată, de-a fi căutat atari „anturaje”. Mâini îndrăznețe - nu se poate ști cui aparțineau - o apucă de mijloc, de gât, îi băgară confeti în sân și chiar o ciupiră, în timp ce tovarășii ei erau izolați și orbiți de alții. Cam aceasta era situația „partidei de plăcere”, când, deodată, un luptător neînfricat și providențial se desprinse din mulțimea care-i încercuia și se alătură lor, tunând cu o voce puternică: - Ho! bandiților! Ce va să zică disproporția asta de forțe? Curaj, Adriene! Și cărând pumni de confeti din punga sa, se vârî singur în bătălie. Bucățelele de hârtie colorată poposeau câte odată pe fețele asediatorilor, în același timp cu mâna-i grea, așa că din întâmplare și fără voie. Lovea cu o iuțeală irezistibilă, mitralia, orbea, dădea de-a berbeleacul pe cei mai îndrăzneți și făcu, într-o clipită, loc gol împrejurul său. Scăpați, Adrian și Leana erau plini de recunoștință adâncă față de acest om, pe care nu-l cunoșteau. Adrian și-amintea să-l fi văzut la ceainic, bându-și ceaiul de seară. Și totuși, dăduseră peste unul din oamenii cei mai simpatici din oraș, cel mai cunoscut și mai iubit de tineretul din epocă: Samoilă Petrov, de meserie modest antreprenor sobar, pictor cu vocație, sportiv de rasă și mare iubitor de literatură. De naționalitate rus, devenise român prin adopțiune. Făcuse armata la geniu, ieșise sergent, strălucit notat de superiorii lui. Înalt, mult mai înalt decât Adrian, bine legat și mușchiulos, grație unui exercițiu continuu - scrima și înotul - purta cu mândrie pe umeri un cap de adevărată frumusețe bărbătească, unică la Brăila: figura încadrată de-o bărbuță neagră și cârlionțată tare, păr castaniu bogat, pe care vedeai din depărtare o frumoasă panama, vara sau o pălărie de fetru, cu boruri mari, iarna. Samoilă Petrov întruchipa în acest oraș cosmopolit tipul desăvârșit al artistului de altădată, expansiv, generos, foarte inteligent, fermecător vorbitor, dornic să se instruiască și să placă femeilor, care alergau după el ca viespele. Afară de asta, era un lucrător fără pereche în meseria lui și un talent viguros în pictura sa, de un colorit straniu, turmentat, - admirat de cunoscători, care vedeau întrânsul un artist cu viitor. Buimăciți de bătălie, fugiră afară din grădină. Adrian luă mâna lui Petrov și-i spuse: - Îți mulțumim, domnule, pentru intervenția dumitale neașteptată și atât de eficace. Nu aveam onoarea de-a vă cunoaște decât din vedere. Cine sunteți? Întrebatul răspunse: - Sunt Samoilă Petrov. Și scoțându-și pălăria, strânse călduros mâna la toată lumea. - Mi se pare că te-am văzut la ceainic, la Procop din piața Galați, îi spuse Adrian. - Exact. Pe-acolo veneai și dumneata, uneori, cu maistrul Petrache, patronul dumitale. Adesea trăgeam cu urechea la convorbirea dumneavoastră, care mi-a părut totdeauna interesantă. Am întrebat pe cei din jur și am aflat numele dumitale. Și de predilecția pentru cărți, care-i și a mea. - Oh! îți sunt dragi cărțile? - Mult. Sunt cei mai buni prieteni ai mei până azi. De-atunci, am tot căutat să te cunosc și iată că întâmplarea mi-a fost prielnică astă-seară, într-un chip destul de banal. Mă ierți că te-am strigat pe nume; voiam să se creadă că suntem prieteni. - Putem fi pe viitor, dacă o dorești, răspunse Adrian, deoarece prietenii care iubesc arta sunt puțin numeroși. Poți să continui a mă striga pe nume și de acum înainte. Cu dragă inimă, voi face la fel, strigîndu-te, pur și simplu, Samoilă. Îți place? - Minunat! strigă Petrov. Și, fiindcă nu faci nazuri în prietenie, merg mai departe: te poftesc să mă vezi, oricând vei vrea, la atelierul meu de pictură, înainte de ora nouă. După ora asta nu mai sunt acasă, afară de zilele când n-am de lucru afară. Dealtfel, sper că de-acum încolo o să luăm ceaiul în doi, la Procop. Și oferindu-i cartea sa de vizită, Petrov îi dădu, cu un entuziasm sincer, o sumedenie de amănunte asupra vieții lui intime: greaua sa muncă manuală, pictura, lectura, sportul, felul cum înțelege el prietenia și neputința de-a găsi una care să-i meargă la inimă. Adrian îl asculta de un sfert de oră, cu atenția încordată, privindu-i iscoditor ochii jucăuși, cutele feței pe care o oboseală lăuntrică părea că o împietrise, înregistra mlădierile vocii lui tandre și nu voia să-și creadă ochilor. Se întreba: „Cum de-am trăit până acum în Brăila, fără să-l descopăr?” Fermecat dintr-o dată, nu mai vru să glăsuiască nimic față de ai lui și-i dădu lui Petrov, cu simplitate, o întâlnire la ceainic. Dar, când se despărțiră la colțul bulevardului Maica Domnului, Adrian simți că și deveniseră prieteni. - Ce băiat încântător, rosti Leana. - Da! cred că nu mi-am pierdut ziua degeaba! spuse Adrian, răspunzîndu-și mai mult sieși decât ei. Și gândul îi alergă la Mihail. Îl vedea întorcîndu-se în culcușul său puturos, sceptic în fața brațelor deschise ale prieteniei, nevrând să creadă în minunile vieții, chircindu-se în neagra sa mizerie. Și în fața acestui simbol al neîncrederii tenace, plămădită în durere, Adrian îl văzu pe Petrov, ridicîndu-se strălucind de entuziasm, de viața năvalnică și speranțe nebune. Două prietenii diferite, care răsăreau în calea pașilor lui în aceeași zi. Ce recoltă frumoasă! - E 10 Mai, astăzi! murmură el. Confetile i se desprindeau de pe îmbrăcăminte și cădeau pe drum. Soarele, Ia asfințit, sclipea în geamuri și aurea caldarâmul. A doua zi, pe la cinci și jumătate dimineața, Adrian dormea adânc, când maică-sa, gata de plecare la muncă, intră ca de obicei să-l sărute și să-i aducă cafeaua turcească, însoțită de nelipsita linguriță cu dulceață. - Vremea se anunță urâtă în dimineața asta, spuse ea. Trebuie să plec repede, dacă nu vreau să mă apuce ploaia. Și fața-i slăbită, cu fruntea brăzdată de griji, se aplecă deasupra ochilor somnoroși ai feciorului ei, care primi sărutarea maternă și adulmecă, în același timp, mirosul gustoasei cafele, rămas pe buzele ei. În curte, își strigă tovarășa de necazuri, mama Leanei, și amândouă văduvele ieșiră, trântind zgomotos poarta de la stradă, a cărei fierărie deșurubată hodorogea, în zori, cu o tristețe ce-și prelungea un lung ecou în inima lui Adrian. „Of, ce viață! își zise el, aprinzând o țigară. Trage la jug, de când m-am născut. N-are nici măcar dreptul să zacă de urât, într-o zi de lucru.” Dar, numaidecât se posomorî, gândindu-se că din cauza lui se chinuia atât, deși era la o vârstă când putea să-i vină în ajutor. El cheltuia toate economiile sărmanei sale mame. Făcând această constatare, faptul îi displăcu, mai mult decât că toată lumea cunoștea situația. Dar se resemnă în fața realității. „Totuși, nu sunt nici bețiv, nici cartofor, se gândea el. Citesc, asta-i tot. Și e adevărat că îmi place să hoinăresc uneori”. A hoinări... Nu-i oare o cale de-a trăi puternic, hoinărind din când în când? Să n-ai oare dreptul „să zaci de urât”, din când în când rămânând acasă, într-o zi de lucru? Atunci, oare ce-i viața? Adrian își plimbă privirea pe pereții văruiți ai camerei și iarăși simți cât era de singur, înțelegând viața astfel. Din vraful de cărți, rânduite pe masa lui, una singură părea că se desprinde, scoțându-și titlul în evidență: Ce-i de făcut? de Cernîșevschi. Da, ce-i de făcut? Dragoste de mamă, dragoste de logodnică, dragoste de egoiste, care voiau să facă din el un om așezat, un bun fiu, un soț bun și tată. Mulțumesc! Și dacă așa ceva nu-mi place? Trebuie să mă mulțumesc cu felul vostru de-a înțelege viața? Dar poți face ca un pește să trăiască pe uscat? Îmbrăcîndu-se ca să se ducă la lucru, Adrian cugeta: „Și ce-o să zică ele, când îl voi aduce pe Mihail aici? O să fie nostim de tot!” La gândul că maică-să s-ar putea împotrivi acestei dorințe, se pomeni strigând cu voce tare: „Pentru numele lui Dumnezeu! Numai să încerce! Mai degrabă, voi pleca în lume cu Mihail!” Da, Adriene, tu ai dreptate: fiindcă trebuie să trăiești după legea vieții tale, supunîndu-te doar soartei tale, și cum asta nu se poate decât tăind în carne vie, lovește, dragul meu băiat! Începe prin a lovi, mai întâi, în aceea care ți-a dat viață. N-o să te coste prea mult astăzi... Când să pornească la lucru, Adrian zări în curte pe micul Serafim, ucenicul lipovean al patronului său. Cu mâinile în buzunare, nasu-n vânt, ca un câine ce latră la lună, ștrengarul strigă în fața ferestrei, cu accentul său puternic rusesc: - Domnu' Adrian! Mastoro Petrache a zis că s-a pilit aseară mai tare ca de obicei și că n-o să fie de lucru la binà, în dimineața asta. - Și când o să fie? - Poate pe la unu, a zis el. - Bine, Serafime... înțeles... Și numaidecât se gândi la Mihail: „E ora șase... Cam pe-acum el iese cu marfa la vândut. Îl voi prinde, înainte să plece”. Dar, trecând prin dreptul ferestrelor de la frumoasa cameră ocupată de Leana, la stradă, nu se putu stăpâni să n-arunce o privire de vulpoi înăuntru. - Intră! îi strigă ea, încă în pat. Unde te duci, dacă tot nu lucrezi azi? - Ah! l-ai auzit pe Serafim? spuse, închizând ușa. Și nu mai știu ce să mai născocească, s-o mintă. Îl zăpăcise brusc mirosul de femeie și dezordinea senzuală ce domnea în odaia ei de fată tânără. Leana pricepu și-și trase cuvertura mai sus. - Unde te duci așa devreme? - Mă duc... Trebuie să mă duc... pentru... Capul i se învârtea ca o morișcă, în timp ce cu ochii și cu nasul adulmeca talmeș-balmeșul din odaie, atât de frumoasă era Leana în pat, în dimineața aceea. - Haide, haide! Nu căuta să mă minți! Spune-mi drept: unde te duci la ora asta? Împietrit în mijlocul camerei, cu șapca în mină, o privi drept în față. Adevărul? Da dacă i l-ar spune? Poate că sufletul ei tânăr, entuziast, l-ar înțelege. Bietul Mihail n-ar avea decât de câștigat. Și, pe neașteptate, o întrebă, mângâindu-i părul: - Ia spune-mi, Lenuțo, dacă aș avea un frate, l-ai iubi? - Depinde! rosti ea cu răutate. Dar despre ce frate vrei să-mi vorbești? De Samoilă Petrov? - Nu... Nu de el... Pe Samoilă e ușor să-l iubești: e fericit. Pe când prietenul care mi-e foarte drag mie și pe care aș vrea să ți-l prezint, nu arată așa de bine, fiindcă-i nenorocit. - Cine e? Mă faci curioasă! - E sluga lui kir Nicola, rosti Adrian, atât de liniștit de parcă ar fi spus: „E feciorul șefului de gară, viitorul procuror”. De uimire, Leana uită că a dat la o parte cuvertură și ridicîndu-și frumoasele brațe, goale, spre cer, exclamă exasperată: - Doamne! Păduchiosul ăla? Nu cumva ai înnebunit, Adriene? Adrian primi insulta răutăcioasă adresată prietenului său, tocmai în clipa când urmărea cu privirea mișcările acestei comori trupești, dată la iveală fără voie. Și o astfel de împerechere a frumuseții cu urâtul îi apăru ca un blestem al unei zeițe vulgare. Dintr-o dată, se nărui planul unei vieți fericite, alături de maică-sa, Lenuța și Mihail, plan ce începuse să-l nutrească! „Păduchiosul!” O greutate zdrobitoare îl apăsă. Fără să scoată o vorbă, se îndreptă mătăhăind spre ușă. Leana îl strigă. El n-auzi. Capul său, plin până mai adineauri de această cameră voluptoasă, unde i-ar fi plăcut să trăiască o eternitate, era plin acum de imaginea lui Mihail, când îl privise ultima dată, înainte de-a se despărți și când păruse că-i spune: „Nu pot crede într-atâta bunătate...” Dar disperarea nu-i fu lungă. În stradă, Adrian își regăsi echilibrul. Dacă Leana nu-l vrea pe Mihail, ce-are a face, e destul că-l vrea el. Trecu prin fața plăcintăriei și nu văzu coșurile cu plăcintă și covrigi, la locul lor, pe cuptor. Mihail era, deci, plecat. Alergă cât îl ținură picioarele spre port, ca și cum o primejdie ar fi amenințat viața prietenului său. La primul coborâș șovăi, întrebîndu-se dacă trebuia s-o ia pe acest drum sau următorul; apoi, o porni totuși pe el, socotindu-l cel mai scurt. Când ajunse în labirintul vagoanelor de cereale, avu plăcerea să-l zărească pe Mihail, înaintând agale printre liniile pustii. Simți plăcere, dar și durere, fiindcă Mihail îi apărea ca însuși simbolul resemnării, cu spinarea cocoșată sub greutatea celor circa cincisprezece kilograme de marfă, cureaua coșului petrecută după gât, mătăhăind la fiecare pas. Îl strigă de departe: - Mihail! Acesta se întoarse încetișor și la vederea lui Adrian puse coșul jos. Adrian îl ajunse dintr-o săritură: - Bună ziua, Mihaile! spuse, dându-i mâna. Am venit să-ți țin de urât la vânzare. Mă pricep. - Ai făcut bine! răspunse Mihail zâmbind, întinzându-i mâna. Adrian simți curgând balsam pe rana făcută de Leana. Vorba lui Mihail era caldă, strângerea mâinii la fel; obrazul lui, îmbujorat de oboseală, radia bucuria prin ochii ce-i străluceau, privind deschis la ochii lui Adrian. Își regăsea prietenul, mai puțin neînduplecat decât la prima lor întâlnire. - Dar știi, adăugă Mihail, nu putem întârzia prea mult locului, căci dacă ajung cu marfa răcită, hamalii o să mă înjure. - Ai dreptate, întări Adrian. Trebuie să te scapi de ea cât mai repede. Și eu făceam la fel. Și spunând acestea, înhață coșul, își trecu cureaua pe unul din umere și o șterse. Mihail, luat pe nepregătite, n-avu timp să-l oprească. Porni după el, la repezeală, târșiindu-și bocancii și protestând: - Nu, nu vreau ca tu să-mi duci coșul! Asta-i treaba mea! Dar celălalt, mai lung în picioare și mai sprinten, mergea de zor: - Nu-i nimic! O să-l iei mai încolo! - Dă-mi-l numaidecât! Așteaptă-mă! - Îndată! Numai o bucată, până ce mai răsufli puțin. Cureaua ți-a făcut o dungă roșie la gât. Și apoi, sunt mai voinic decât dumneata. Fii cu judecată! Adrian mergea aproape gonind, Mihail se resemnă să-l urmeze de departe. Când să ajungă la dana nr. 6, unde un furnicar de oameni, în cămăși, încărca un vapor olandez, Adrian se opri și trecu coșul lui Mihail: - Ia-l acum! Cred că n-am făcut nimic rău. Uneori poți face asta, chiar cu un necunoscut. Mihail îi prinse mâinile și-i spuse cu o francheță și sinceritate, de care Adrian își aduse aminte tot timpul prieteniei lor: - Desigur, Adriene, sunt nevoit să văd în dumneata un om cu inima cinstită, o inimă de prieten oriental. Totuși, să nu mai mă constrângi la ceea ce nu-mi place. Adrian, fără să-i pese de mustrare, fu atât de mișcat de întâia lui biruință, încât se simți atât de puternic, să ia în brațe un vagon și să-l răstoarne. La dana nr. 6, unde Mihail își vindea marfa în mai puțin de-o oră, hamalii tăbărâră pe coș, îndată ce-l zăriră. Îl luară cu asalt, câtă vreme marfa era caldă, fiindcă covrigii reci n-au nici un gust, iar plăcinta învârtoșată nu-i bună decât la câini. Cum munceau cu bucata, nimeni nu putea să-i împiedice de-a mânca, dar câtă jale să-i vezi mestecând și înghițind, cu sacul de cincizeci până la o sută de kilograme pe umărul gol, prăpădit, cămașa leoarcă de sudoare, gâtul țeapăn! Totdeauna grăbiți, dădeau buzna peste vânzător. Mihail era nevoit să-și apere coșul de pungași, ținîndu-și marfa acoperită cu un sac și cerând banul înainte. Asta nu-l împiedica, după ce golea coșul și număra banii lui kir Nicola, să constate pagubă. Adrian îl ajută pe Mihail, cum putea mai bine. Strigă la hamalii pe care îi cunoștea, să nu-l fure niciodată pe acest tovarăș, deoarece este un străin, de cu totul altă stare socială, dar că necunoașterea limbii române și mizeria actuală îl silesc să-și câștige pâinea astfel. Apoi, vânzarea terminată și Mihail mulțumit că-și vede coșul legănîndu-se gol pe umăr și cutiuța plină cu gologani, Adrian întrebă: - Îți plac haimanalele portului nostru, clienții dumitale? - Mă distrează, exclamă Mihail, cu privirea pierdută în apa Dunării. - Te distrează? Nu totdeauna... Când făceam meseria dumi tale, în fața cazărmii, nu găseam nimic distractiv, căci mă furau și trebuia să dau socoteală lui kir Nicola. - Și eu o dau pe-a mea, dar kir Nicola știe că mușterii mei sunt în stare „să fure ouăle de sub cloșcă, fără să simtă”. Supraveghez, pe cât pot, totuși ei mă fură. Asta mă distrează. Cum să nu te distrezi, când ai de-a face cu oameni care sunt, în majoritate, toți cu familie, apărători de țară? Ei depun mărturie în fața justiției, aleg primari și deputați și când vin la coșul meu se dedau la tot felul de tertipuri posibile, ca la urmă să-mi șterpelească un ban. Și notează, câteodată observ furtul la timp, dar e făcut cu atâta stângăcie, încât mă dezarmează: gestul în sine ar merita mai mult decât un ban. Și atunci mă întreb: de ce atâta osteneală pentru un rezultat atât de slab. Nu sunt atât de săraci, încât să nu-și poată plăti o bucățică bună. Nu sunt nici măcar hoți, ci muncitori care câștiga, în zilele frumoase, berechet. Și dacă hoțul de meserie n-are ce să te mire, în schimb omul cinstit, care-și câștigă pâinea și se dezonorează pentru un biet bănuț, este un paradox pe care eu nu-l pricep. Dumneata îl pricepi? întrebă Mihail, cu aerul cel mai serios din lume. - Nu m-am gândit niciodată la lucrurile astea, răspunse Adrian. - Ei bine, gândește-te de-acum încolo. Sunt ciudățenii ale firii omenești. Cugetând asupra lor, ai să descoperi natura distracției mele. - Și nu încerci să iei înapoi marfa furată? întrebă Adrian. - Nu încerc. Nici nu trebuie să-ți treacă prin minte așa ceva: mai degrabă te-ar spinteca, decât să recunoască furtișagul. Atunci, omul cinstit din ei se revoltă și e gata de crimă, ca să-și salveze onoarea. Din cauza unor asemenea greșeli, unii dintre ei devin mai târziu hoți sadea. Câți oameni cinstiți, liberi azi, ar fi de multă vreme la ocnă, dacă li s-ar fi dat trei luni de închisoare pentru câteva plăcinte furate. Odată însemnat cu fierul nemilos al justiției, cel mai bun dintre oameni pierde gustul cinstei. Adrian nu s-ar fi săturat, ascultându-l până seara, dar Mihail se opri ca să scotocească prin coș: - Ți-ar plăcea să mănânci o bucată de plăcintă sau mai degrabă un covrig? întrebă el. - Ți-a mai rămas? - Îmi păstrez porția zilnică: aproape o jumătate de kilogram de plăcintă și trei covrigi, din care nu mănânc decât jumătate. - Și de ce nu vinzi restul, ca să ai bani? - Pentru că îmi place mai bine să le dau copiilor drăguți. - Totuși, ți-ai scoate tutunul. - Tutunul și mâncarea sunt treaba lui kir Nicola. - Ei bine, ai fi mai câștigat. Alături de cei cincisprezece lei pe lună, cu acest rest ai avea douăzeci și cinci. - Am mai mult decât douăzeci și cinci, poate chiar mai mult decât dublul lui douăzeci și cinci! rosti Mihail, oarecum misterios în privire. Și văzând că Adrian se căznea să priceapă, îl apucă ușurel de braț (prima intimitate, sensibilă inimii celui care o primea!) și îi spuse: - Nu-ți obosi mintea! O să ajungem îndată acolo. O să mă înțelegi și o să-mi dai dreptate. Tot vorbind, nici unul nici celălalt n-avu poftă de mâncât. Mihail aruncă coșul pe spate și continuă să meargă de-a lungul Dunării, spre moara de făină „Violatos”, în direcția opusă casei. Adrian se bucură. Se temuse, în fiece clipă, de înapoierea prietenului direct la dugheană. Știa, dealtfel, ca Mihail era stăpân pe timpul său până la prânz - ora somnului - dat fiindcă muncea fără întrerupere, de la două noaptea, la fabricarea și vânzarea mărfii. Mihail, însă, nu era obișnuit să doarmă la acele ore și își petrecea totdeauna timpul citind sau hoinărind. Avea raitele și preferințele sale, pe care nimeni nu le cunoștea, în ciuda stăruitoarelor iscoade ale lui kir Nicola. Apoi, după masă - după ce stăpân și slugă își făcuseră somnulețul - un nou cuptor din „locomotiva îngălatului albanez”, o nouă vânzare avea loc între cinci și șase, când ziua de muncă, fiind terminată, Mihail era liber. Atunci, mânca de seară și se culca, uneori înainte de ora opt. Aceeași viață, ca pe vremea când Adrian slujise acolo. Se bucura acum, văzîndu-și prietenul că nu se gândea deloc să se înapoieze acasă; părea fericit, își târa cu nepăsare bocancii pe caldarâm și se apropia din ce în ce de acel loc dunărean unde începe poezia sălbatică a malurilor, iar moțul portului pătrunde ca un zvon... În curînd, moara de făină fu lăsată în urmă, puțin mai încolo, mahalaua grecească Carachioi își prelungea ultimele căscioare, sus de tot, până la marginea podișului pe care este clădită Brăila. Talia ei de fată întradevăr frumoasă se lăsa aici înlănțuită de amantul infidel, Dunărea cea cu trup de argint și coama verde, și prea îndatoritor cu nenumăratele-i amante, răzlețite în lunga lui cale, din munții Pădurea Neagră și până la Sulina, unde primește ultimul sărut. Cine va cânta vreodată bucuriile și tânguielile acestui Carachioi, azi dispărut, - cuib de levantini gen kir Nicola? Burlaci sau însurați; bărbați, femei și chiar copii purtând cu toții, în glas și privire, nostalgia neuitatei lor patrida, - cine ne-ar putea descrie beția sfâșietoare, suspinele și lacrimile lor când se auzeau tratați drept „nație spurcată”, ori de câte ori ieșeau pe stradă? Cine ne va spune, pentru ce toți coborau în acest Carachioi, cocoțat deasupra Dunării și pădurea-i de catarge? De ce se înghesuiau unii într-alții, claie peste grămadă, ca să-și capete un locșor pentru a-și înjgheba acele curți aeriene, susținute de o împletitură de bârne ce-ți dădeau fiori privindu-le. Vai!... Cine ne-ar putea spune vreodată, de ce inima omenească închide laolaltă ura și dragostea? Printr-o coincidență care trebuia să le pecetluiască prietenia, făcîndu-i să uite deosebirile de păreri de mai târziu, amestecîndu-le viețile și făcîndu-i de nedespărțit, Mihail se întâlnea cu Adrian, în nețărmurita dragoste pentru natură; uriaș jet de lumină care întunecă toate opiniile moastre meschine, bietele noastre idei și jalnicele noastre judecăți. Sosind în acel colț pitoresc, amândoi se simțiră cuprinși de acea plăcere mută, ce se oglindește în privire, atunci când descoperi aceeași pasiune în ochii celui pe care-l iubești. Pașii lor, conduși de aceeași voință, se opriră aci, mașinal, și Mihail fu primul care se trânti pe nămolul învârtoșat al malului. Adrian, înduioșat de amintirile iubitului său Carachioi, își ridică privirea, spre locuințele cuibărite pe malul platoului și spuse: - Acolo, sus, am învățat limba greacă, acum șase ani, cu prețul unor suferințe de neuitat. - Orice cucerire adevărată se obține cu prețul suferinței, răspunse Mihail, care se căznea acum să taie plăcinta în cinci părți foarte egale. Adrian vru să-l întrebe pentru ce făcea asta cu atâta migală, când niște strigăte de copii, vorbind grecește, răsunară în susul platoului. - Tiii! Mihail a și venit! țipă unul dintre ei. - Ci-i-i-ne? strigă un altul, de departe. - Mihail, vânzătorul de plăcinte. Apoi, câteva nume grecești, strigate cât îi țineau gura. - Hristos! Stamati! Vasili ! Veniți iute! - Uite-mi prietenii, spuse Mihail, ridicându-se. Micii greci coborau potecile abrupte ale malului, ca niște căprioare, înconjurară pe Mihail - fețe vesele, nasu-n vânt, ochi sfredelitori - înghioldindu-l cu pumnișorii lor, ca să-și arate puterile: - N-ai venit ieri, îi reproșa cel mai mare, șeful bandei. - Nu! A fost sărbătoare! se scuză Mihail, zâmbind, tare fericit să-i revadă. - Oh! sărbătoare, ce sărbătoare? se schimonosi băiatul. - O maschera! exclamă un altul. Primul băiat, zărind pe Adrian că se uita la ei și curios de această familiaritate, îl arătă cu capul lui Mihail și-l întrebă: - Cine-i ăla de colo? - Un prieten. - Ah, acum ai un prieten? - Da! dar nu-i plac plăcintele mele! Mihail țintise unde trebuie. Micuțul, nemaivăzând un concurent în Adrian, merse de-i strânse mâna: - Vorbești grecește? îl întrebă. - Da. - Dar tu nu ești grec! - Nu, sunt român. - Păcat! rosti micul naționalist. - De ce „păcat”? întrebă Adrian. - Pentru că noi suntem o națiune mare, ripostă copilul. Adrian vru să-l necăjească: - Da! întări el. Voi sunteți o mare națiune, dar tu ai venit totuși să mănânci mămăliga noastră! - Niciodată! strigă furios ștrengarul. E bună numai la porci! - Ai dreptate, Iani, spuse Mihail. Nici mie nu-mi place. Și începu să împartă plăcinta, în timp ce privirile copiilor cântăreau la iuțeală bucățile. - Astăzi sunteți cinci, în loc de patru, ca de obicei, adăugă Mihail, dar o să vă dau și porția mea, ca toată lumea să fie mulțumită. Cel mai vârstnic lămuri, lingându-și buzele: - Știi tu, Mihaile, cine este noul-venit? - Nu! - Hristodulos despre care ți-am vorbit, băiatul sărmanei Caliopi, pe care bărbatu-său o bate în fiecare seară... Cel astfel prezentat interveni ca să-i îndulcească spusele. - Totuși, ieri-seară, tata s-a întors într-un hal de beție, că n-a fost în stare s-o bată pe mama; dar a spart lampa cu gaz și era cât p-aci să ardem. - E un progres! rosti Mihail, privindu-l pe Adrian cu ochi triști. Puțin mai apoi, după plecarea copiilor, cei doi prieteni își reluă drumul prin noroi. Mihail spuse, cu o voce copleșită de emoție: - Vezi, Adriene, unde îmi depun economiile? Copiii ăștia sunt toată familia mea, în frumoasa voastră țară. Ei sunt singurii care mă iubesc cu adevărat, singurii care mă așteaptă cu plăcere. Ei m-au iubit și așteptat, cu mult înainte de a fi fost vânzător ele plăcinte și când, abia sosit în Brăila, dam târcoale prin port, crăpând de foame. Ei sunt singurii care nu-mi strigă „păduchiosul”, ca toată strada Griviței, de cincisprezece zile de când mă cunosc. Neputând să-și stăpânească lacrimile, Adrian își acoperi fața cu mâinile, ca și cum și-ar fi apărat ochii de soarele ce ieșise brusc din nori. Și plânse în tăcere. Presimțise totul, înainte ca prietenul să-i fi vorbit. Spovedania zguduitoare a lui Mihail îi zdrobise inima. Cuvântul „păduchios” îi reaminti de Leana și de scena de dimineață. Fu lovitura de grație. Apucă mâna lui Mihail și-i spuse, printre hohote de plâns: - Sărmane prieten... îți cer iertare... înțeleg tot ce se petrece cu dumneata... Dinaintea acestui val de sinceritate, lui Mihail îi tremura glasul, înecat în lacrămi: - Haide, Adriene, să fim tari... Să nu plângem niciodată decât în inima noastră. Viața nu-i demnă de lacrimile noastre... Dar Adrian plânse pe săturate. Vedea în Mihail un om împovărat groaznic de nedreptate. Primul prieten descoperit de inima sa era un om zdrobit. Mizerie și ocară, iată ce rezervase orașul lui natal acestui om. Ar fi vrut să-l scoată numaidecât din bârlogul lui murdar, să-l aducă acasă, să-i dea tot ce avea. Dar își reaminti că în Mihail se afla o voință tenace, clădită în nenorocire, de care trebuia să ții seamă, să fii prudent, eu multă sinceritate și dragoste, dacă voiai să-i îndupleci. Mihail fu nespus de mișcat de acest semn de bunătate. Îi păru chiar o adevărată revelație. Cu tot zidul ce-l ridicase între el și lume, în ciuda scepticismului său, Mihail era prea deștept, prea bogat de viață intensă, ca să nu fie convins că nu există nici o gheață care să poată rezista la focul dragostei. Desigur, Adrian nu-l cucerise încă, dar întâmplarea această neașteptată contribui de minune la croirea unei spărturi în neîncrederea lui Mihail, lăsând să pătrundă prin ea flacăra ce avea să-i încălzească inima atinsă de cumplita iarnă a zădărniciei. Așa că, văzând pe Adrian nemișcat, cu fața în palme, îl atinse ușor pe umăr: - Ei bine, uite... Mărturisesc, Adriene, că prezența dumitale îmi face bine. Mă simt mai puțin singur... Și-ți făgăduiesc că pe viitor o să mă întâlnesc bucuros cu dumneata. Este adevărat că nu credeam, că mă îndoiam, dar acum văd că ești într-adevăr un prieten, un prieten... Adrian îl privea cu fața scăldată în lacrimi: - Dacă-ți sunt un prieten, spuse el, cum vrei să rămân nepăsător față de nenorocirea durnitale? Cum aș putea să mă despart acum de dumneata, să mă duc la ai mei, unde găsesc dragoste, un pat și o masă curată, știind că te reîntorci la cocioaba și singurătatea durnitale? Dacă am fi fost amândoi niște pîrliți, atunci da. Pe când așa, eu în bunăstare, iar dumneata în nenorocire, asta nu! Acest fel de prietenie nu este și nu va fi niciodată al meu. Dar dumneata, care mă silești la această nepăsare, ești nedrept cu mine, ești crud. E îngrozitor... îngrozitor... Dac-ai ști cât rău îmi faci... Adrian avea dreptate. Mihail era nedrept cu el. Și într-adevăr îngrozitor. Stând așa, lângă Adrian, în mâini cu o șapcă, adunată parcă din gunoi, la fel cu cămașa-i murdară; cu haina sfâșiată peste tot, gulerul slinos, mânecile prea lungi, sumese; cu pantalonii petec lângă petec; cu bocancii scorțoși și scâlciați; cu păduchii care apăreau și dispăreau; cu brațele părăsite între picioare, într-o atitudine de delăsare - și în mijlocul acestei mizerii nesfârșite, doi ochi ce-ți răscoleau inima și mintea, care reaminteau privirea blândă a animalului și glăsuiau cu convingere sufletului deschis prieteniei - cunoașteți oare, o, prieteni! o imagine mai lamentabilă a nedreptății? (Prietene învins de singurătate, oriunde te afli pe lumea aceasta, dezmeticește-te și fii mare, ca bucuria sau durerea, în fața necunoscutului care-ți dăruie îndată inima sa! Nu negustori comoara pe care o ascunzi, aceluia ce ți se oferă! Oricare ar fi furtunile ce au putut să-ți nimicească speranțele, fii nobil, fii încrezător, nu te îndoi niciodată de căldura sufletului tău și n-o refuza niciodată însetatului care ți-o cerșește. De vreme ce o simți în tine însuți, poți să fii sigur că nu ești singurul care o posedă - fiindcă nimeni nu are monopolul vieții frumoase - și este mai bine să fii înșelat de-o sută de ori într-un ceas, decât să faci o nedreptate unui singur prieten din stirpea ta!) Era ora nouă dimineața, când razele călduțe ale soarelui alungară norii de pe cer și răcoarea dimineții. Apa Dunării deveni sclipitoare. Pădurea de sălcii plângătoare de pe malul celălalt prinse viață, iar departe, pierduți în zare, se profilau munții melancolici ai Dobrogei. Cei doi prieteni tăceau, stăpâniți de aceeași teamă religioasă în fața lucrurilor ce nu se exprimă, fiecare însă cu sentimente diferite. Adrian, cu inima grea, ochii buimaci, privea țintă la freamătul valurilor ce sărutau nisipul; el încerca să adune câteva idei, să le înlănțuie și să găsească o soluție care să-l ajute de-a învinge împotrivirea lui Mihail la planurile sale generoase. Mihail era și el tulburat, dar nu-și da nici o osteneală să vadă limpede. Știa ce voia Adrian și, în sinea sa, nu-i reproșa decât faptul că-i dorea binele, fără voia lui, adică într-un fel care-i rănea amorul propriu. Văzîndu-l potolit, îl întrebă: - Lucrezi în dimineața asta? - Nu! Abia de la unu! - Ei bine, vrei să petrecem, o clipă împreună pe malul celălalt al fluviului? O să ne facă bine la amîndoi. Adrian deschise ochii mari: dacă i s-ar fi anunțat că tatăl său a înviat, n-ar fi fost atât de fericit. - Adevărat? Nu glumești? șopti cu inima tresăltând de bucurie. Chipul său trăda o speranță atât de copilăroasă, încât Mihail fu cuprins de remușcări. - Odată ce-ți spun, sigur că nu glumesc. Mă crezi un urs? - Ai unele asemănări. - Desigur, când vreau; dar crezi că degeaba? - Ghicesc multe lucruri... - Aici nu e vorba de ghicit, pentru că atunci ar însemna s-o nimerești alături de adevăr... E vorba să vezi ceea ce există. Și-acum, du-te și caută o barcă și un vâslaș care să nu știe o boabă în grecește. Când Adrian se întoarse cu barcagiul, Mihail îl întrebă: - Te-ai încredințat că nu înțelege ceea ce vorbim? - Da. - Cum? - I-am cerut, în grecește, să mă treacă fluviul și n-a înțeles nimic. Mihai reflectă: „Nu-i prost flăcăul nostru!” Și sări primul, voios, așezîndu-se cu spatele spre barcagiu. Adrian luă loc la pupă, în fața prietenului său, pe care-l privea cu oarecare sfială, după acest scurt examen de perspicacitate. Spuse: - Ce bine este să vorbești o limbă străină, când ai în jur urechi curioase. - Și e mult mai bine să poți vorbi cât mai multe, fiindcă greceasca e arhicunoscută la Brăila, completă Mihail. - Dumneata cunoști multe? - Câteva... - Care? întrebă Adrian, atins la una din marile lui dorințe: aceea de-a ști mai multe limbi. Mihail surâse încurcat, - adorabila tulburare ce-i revenea, ori de câte ori era descusut prea pe față despre cultura sau viața lui. Răspunse: - ...Ai văzut, franceza. Pe celelalte, când se va ivi ocazia. Acest răspuns ar fi fost de-ajuns oricui, afară de Adrian care-i întoarse întrebarea, crezând c-o pune mai discret: - Nu ești grec?... - Nu... răspunse Mihail, cu fața îmbujorată de-o umbră de pudoare ce ar fi trebuit să-l dezarmeze pe Adrian, dacă ar fi avut puțină experiență în ale vieții. Cum însă nu avea, stărui: - ...Francez? - Nicidecum... spuse Mihail, privind fundul bărcii. Și ridicîndu-și capul, pe neașteptate, cu o privire aspră, aplică stângaciului prima muștruluială prietenească: - Dacă prietenia mea te interesează și vrei s-o câștigi, te sfătuiesc, Adriene, ca pe viitor să nu mai fii atât de indiscret cu mine. Sunt lucruri pe care le tăinuiesc spre binele amîndorura. Pentru altele, nu-ți cer decât un pic de răbdare și o să le afli. Când vreau să vorbesc, nu-i nevoie să mă tragi de limbă. Vorbesc de la sine... Și acum, să trecem la altceva. Adrian înțelese mai bine decât te-ai fi așteptat de la o fire ca a lui. Traversară fluviul. Acum barca plutea de-a lungul malului drept, la vale, strecurîndu-se prin rămurișul sălciilor, ca o suveică de la un război de țesut. Deși obișnuit cu acest fel de plimbare, Adrian nu fusese niciodată atât de mișcat ca acum; pentru prima oară în viață se simțea în sfârșit aproape de-o ființă umană ce-l înțelegea, prietenul care se predă inimii tale, cu o forță ce-ți răscolește întreaga existență. Cu echilibrul sufletesc restabilit, Mihail își abordă direct tovarășul: - Adriene, ia să-mi explici: adineauri, când mi-ai spus că am fost ,,nedrept” cu dumneata și că ți-am făcut „rău”, Ia ce te gândeai? Cum mă vezi dumneata? - Dar... te văd într-o situație nepotrivită cu demnitatea dumitale și cred că asta te face să suferi... răspunse Adrian, temîndu-se că și-ar fi jignit prietenul. - De unde știi că sufăr? Ți-am spus eu ceva? - Nu! dar presupun. Mizeria nu-i ceva plăcut. Am gustat și eu din ea. - Și ești sigur că sunt în mizerie? Această întrebare paradoxală îl dădu gata pe Adrian. Nu mai pricepea nimic. Căscă niște ochi mirați. Și făcu o mutră, că Mihail izbucni într-un hohot de râs, scurt, voios, ceea ce zăpăci și mai mult pe celălalt. Adrian nu știa ce să mai creadă despre acest om, pe care-l socotea printre cei mai nenorociți și care-și râdea de propria-i stare, din toată inima. Mihail îl dezarmase, dintr-o dată, cu ușurință. Dar confuzia firească a lui Adrian, sincera lui dezamăgire în fața oricărei răsturnări de adevăruri consacrate, îl cuceriră sufletește pe Mihail mai repede decât cel mai frumos act de generozitate. Acesta avea să fie, mai târziu, una din desfătările sale. - Deci, după dumneata, zise el, abia stâpîmndu-și râsul, nu ar exista o altă stare mai jalnică decât a mea. - Afară de boală și pușcărie. - Ei bine, deschide-ți bine ochii. Mizeria adevărată - aceea care face viața de nesuferit - nu este sărăcia lucie și murdăria în care m-ai găsit, ci teribila situație a omului care posedă toate mijloacele de trai de care are nevoie pentru a gusta din plin viața care-i place, și care nu-i e cu putință s-o facă. Am cunoscut această situație și am fost într-adevăr nenorocit. Azi sunt fericit: mă bălăcesc ca un rățoi în ape care nu-mi erau îngăduite altădată. Nu bagi de seamă? Adrian îl privi prostește, fără să crâcnească, în timp ce lui Mihail îi râdeau ochii. Apoi, cu o mișcare a brațului ce voia să zică „să lăsăm asta”, îi puse mâna pe genunchi, spunîndu-i: - Aș vrea să te întreb ceva. - Vorbește... întreabă tot ce vrei... N-am secrete față de dumneata... strigă Adrian înciudat, ceea ce-l înveseli nespus pe Mihail. - Ai prieteni interesanți? - Nu. N-am decât cunoscuți. Prietenia, așa cum o înțeleg eu, încă nu am întâlnit-o. - Și cum înțelegi dumneata prietenia? Adrian răspunse degajat: - Foarte simplu: să iubești arta pe care o înțelegi, natura și omul, până la sacrificiu. - Până la sacrificiu! exclamă Mihail, cu oarecare tristețe. Asta este idealul! Numai că viața nu încape cu totul în cercul pe care dumneata îl tragi. - Și de ce nu? strigă Adrian, înflăcărat. Cel care iubește tot ceea ce-i frumos, nu poate să nu fie o ființă generoasă. - Nu totdeauna! Dar, admițând concepția durnitale, asta nu-i totul. Mai sunt deosebirile adânci de rasă și educație, care împiedică uneori pe cei mai buni dintre oameni să se înțeleagă. Citit-ai oare ceva despre caracterele, temperamentele și natura sensibilităților omenești? - Nu, n-am citit nimic! - Atunci, ce citești? - Literatură. Numai pe asta o pricep. - Care sunt autorii dumitale preferați? - Balzac, Dostoievski și cei care le seamănă. - Cine te-a îndreptat spre dânșii? - Inima mea. - E foarte mult, dacă spui adevărul. Dar numai literatura nu ajunge, deoarece, îmbătîndu-ne, ne împiedică să ne cultivăm. Ea este pentru sufletul nostru ceea ce sunt aripile pentru o pasăre; dacă zboară fără poticneli este grație privirii ei agere, nu aripilor. Poezia este melodia unei ore de tihnă sufletească; și, prin poezie, eu înțeleg toate frumusețile pământești, toate manifestările artei, tot ce se poate iubi. Totuși, vai! după ce ai visat, trebuie să trăiești. Și a trăi înseamnă a lupta împotriva vieții. - Glumești! zise Adrian. -...Ascultă mai departe, continuă Mihail, foarte serios, închipuiește-ți viața ca pe o mașină formidabilă, foarte complicată, însă demontată. Piesele ei reprezintă facultățile și instinctele noastre, pasiunile și nevoile noastre. Ca să o faci să funcționeze perfect, ar trebui să fie montată perfect și asta nu se poate, fiindcă tehnicianul ei încă nu s-a născut, de-aceea toate cunoștințele noastre nu fac doi bani. De pildă, eu aș vrea s-o fac să funcționeze pe suporții sociabilității și uneori chiar în cadrul intim al unei vieți care vrea să se lipsească de societate. Piesele acestei mașini se pun la unison, ca să ne păcălească: nu contează felul cum le ajustezi, ele te ascultă, totul se pune în mișcare, își ia avânt, se mulțumesc cu ce le dai sau le lași, la fel ca și omul căruia poți să-i iei picioarele, brațele, ochii, urechile, nasul, să-i desfigurezi fața, să-l lași surd, slut, neputioncios, - el vă voi și va putea să trăiască mereu, căci nu-i decât o picătură din această eternitate care se mulțumește cu puțin. Acest mecanism se numește lumea. În orele de odihnă face poezie: într-o odaie, în doi; într-un teatru, o mie; pe un stadion, o sută de mii, prezentând o unitate, o armonie aproape perfectă. Numai că în aceste momente nu trăiești, ci visezi. De pildă: cumătra bârfitoare care varsă lacrimi de bucurie pe un roman cu deznodământ fericit; prietenii care se sărută la colț de stradă; poporul care jubilează și se înfrățește în bătaia tobelor; mulțimile de alegători ce-și poartă în triumf demagogii lor. Nu-i nimic de zeflemisit aici. Primul stâlp al vieții, chiar a celei mai josnice, e dorința binelui, înclinarea spre generozitate, spre ideal. Dar asta nu-i decât visul... Îndată ce sărmana mașină omenească încetează de-a visa, îndată ce începe să trăiască, totul se încurcă, totul trosnește, se rupe și vezi scuipîndu-se în față pe cei ce s-au sărutat în ajun. Este poezia care învecinează mocirla. Este visul încolțit de antagonismele vieții. E mașina socială pe care un nimic o face să meargă, dar pe care nici un tehnician nu-i în stare s-o facă să funcționeze ideal. Ferește-te, Adriene, să nu te prindă prea mult între roțile ei. Îmi îngădui să ți-o spun, fiindcă mi-ești drag și pentru că îmi pari să fii dintre acei care ies striviți din aceste roți. Adrian simți că un balsam îi umple inima, auzindu-l pe Mihail mărfurisindu-și dragostea pentru el. - Dar, replică el, cred că prin dragoste oamenii s-ar putea înțelege. - Viața nu îngăduie altă dragoste, afară de aceea care se raportează la propriul ei egoism, răspunse Mihail, rece. Restul, visuri... - Cum? strigă Adrian. Află că dragostea mea e altruistă; că mi-aș împărți până și sângele, ca să trăiesc lângă dumneata și alții care îți seamănă. - Se poate! însă dumneata nu însemni nimic în viață. - Și totuși, aș socoti acest fel de-a fi drept cea mai bună parte a vieții. - Desigur... Numai că noi, eu și dumneata, sau Petre și Paul, înseamnă în viață, ceea ce este un fir de păr pe trupul omului: poți să te lipsești de el, viața merge înainte. Creând omenirea, îmi închipui că Dumnezeu a trebuit să procedeze în felul următor: mai întâi a aruncat în copaie aluatul omenesc așa cum îl vedem noi, adică putând să-și ducă zilele lipsit de toate simțurile și membrele. Dar, hotărându-l unui atare destin, mormanul de argilă n-ar fi avut decât să vibreze la anumite ore. Și atunci, creatorul a găsit că-i nostim să-i adauge grăuncioare de frumusețe, câteva grăunțe de talent, un fleac de generozitate, câteva fire de inteligență, de asemeni, - ca la pateul de ficat, căpruia i se adaugă o fărâmă de trufe; apoi, după ce s-a înstărit destul aluatul, Dumnezeu și-a croit creaturile, la întâmplare, cu cuțitul. Ceea ce a dat naștere la încurcături, la neliniști, deoarece toate aceste valori omenești nu erau asimilabile. Ca și trufele în pateu, ele au rămas solitare și nemistuibile. Ceea ce n-a împiedicat ca iluzia parfumului să reușească. Iată de ce această interpretare greșită este sfâșietoare. Aceste cuvinte, contrare credinței sale, îl întristară pe Adrian. Privirea i se îndreptă instinctiv spre oraș, unde încercă să vadă lumea cu ochii lui Mihail. Nu desluși însă nimic. Îi veneau în gând necazurile sale, truda mamei, dragostea pentru Leana, al cărei spirit practic îl îngheța. Și încercă să vadă totul în sumbra lumină proiectată de prietenul lui. Nici o concluzie precisă nu se desprinse din judecățile sale. Îi lipsea experiența. Până atunci, îndurase cu nervii de oțel ai adolescentului care uită lesne relele, muncit neîncetat de nevoia de-a iubi. Nu înțelese deloc concepția de viața a lui Mihail. Dar cum îl respecta mult, socotindu-l acum un stoic, Adrian își dădu seama de inutilitatea a tot ce pretindea că învățase până atunci și se disprețul. Asta-l făcu să se zăvorască și mai mult, deplin încrezător în sentimentele sale. Acolo, totul era limpede: își iubea mama, logodnica și chiar lumea. Și ierta oricărui ,,lut împănat” că-l înțelegea anapoda. Pentru Mihail, care îl înțelegea, resimțea o dragoste și mai puternică și se hotărî să-l câștige cu orice preț. Acest străin se revela prietenul viselor sale. N-avea să-i scape. Un vapor care se îndrepta spre Galați, trecu cu mare viteză prin mijlocul fluviului. Valuri năvalnice se sparseră de mal, izbindu-le barca la babord. Dansă timp de câteva minute ca o coajă de nucă, tocmai în clipa când Mihail, cu tabacherea pe genunchi, răsucea o țigară. Adrian observă tutunul prost, de douăzeci de bani pachetul și-l opri, zicându-i: - Nu fuma mahorcă aia puturoasă. Ia-l pe ăsta al meu că-i mai bun. Și-i întinse, stăruitor, tutunul său de cincizeci de bani, douăzeci de grame. Mihail, vădit contrariat dar mereu cu un zâmbet îngăduitor pe buze, trebui să se supună, ca să fie pe placul acestui copil mare, apoi, după ce își aprinseră țigările, rosti: - Adriene, cred că într-o zi o să fim prieteni. Dar până s-ajungem acolo, n-ar trebui s-o începem prin a ne lua la bătaie? - Să ne batem? strigă Adrian. Și de ce? - Pentru că printre atâtea alte cusururi ce vei fi având, eu observ unul care-i greu de suportat pentru anumite persoane: anume, acela de-a voi să dai cuiva ceva, fără să-l întrebi dacă dorește; ceea ce-i îngrozitor, fiindcă e mai dureros să nu poți primi ceva de la cineva pe care-i stimezi, decât să te vezi deposedat cu forța de un bun al tău. Generozitatea cu de-a sila este cea mai dureroasă dintre toate câte nu poți suferi. Și oricât de paradoxal ți-ar părea, asta se întâmplă. - Dar, spuse Adrian nedumerit, eu aș primi de la un prieten, cu aceeași ușurință! Chiar i-aș cere, dacă aș avea nevoie. - E în întregime posibil, la firi ca a dumitale; e contraponderea capacității dumitale de-a da. Dar, sărmane prieten, te plâng, dacă ai venit pe lume prea plin de această impulsivitate. O să te strici într-o zi cu toți oamenii, prieteni sau nu! Adrian se aprinse, roșu de mânie: - Atunci, la dracul! Ce-i oare prietenia, dacă nu iubirea de aproapele? Și poți oare concepe o dragoste care să nu ne împingă să dăm tot ceea ce avem, de la bani, care sunt cel mai ușor de dat și până la viață, care e bunul nostru suprem? Să nu fie pe lume decât prietenia de la cârciumă, unde fiecare își plătește consumația? Nu simți oare aceeași bucurie reciprocă de-a da, decât numai de-a primi? Sau vrei să mă convingi că sunt nebun? Ghemuit pe genunchi - poziția sa favorită, ori de câte ori asculta - Mihail privea țintă fundul bărcii și se căznea să scuture mucul țigării, cu riscul de a-și arde degetul mic. Nu răspunse nimic. Nebănuind la ceea ce se gândea, Adrian reveni cu insistență: - Să nu-ți închipui că, vorbindu-mi astfel, o să scapi de mine sau că ai să clintești cu o iotă ceea ce am simțit că-mi bate totdeauna în piept. Orice s-ar întâmpla și în ciuda prezicerilor ce-mi faci, nu, nu, nu dau îndărăt! Așa simt. Și de s-ar afla pe lume doar un singur om căruia să-i placă prietenia mea, mie mi-ar fi de-ajuns, ar prețui pentru mine cât omenirea întreagă. Ca să-l descopăr, voi răsturna pământul și dacă n-o să-l întâlnesc niciodată, voi crede totuși în existența lui, voi crede, voi crede!... Mihail își aruncase țigarea și acum, cu mâna în apă, privea nemișcat la dâra pe care o lăsa în urmă. Se ferea să-l privească pe Adrian în ochi. Totuși, atitudinea sa dovedea că-l asculta cu cea mai mare atenție. Adrian, tot voind să-l convingă că „afară e ziuă”, reîncepu: - Dacă-mi dai voie să trec la cazul nostru, mi-ar fi mai ușor să mă explic. Imediat ce te-am văzut, am simțit că mă atașez de dumneata. Acum știu că ești un om instruit, deci nu m-am înșelat, deoarece am bănuit-o încă de ieri, când ți-ai încrucișat privirea cu a mea, în timp ce citeai pe Jack și nu presimțeai nimic. Mai cred că ai o inimă afectuoasă, de prieten adevărat, așa cum îl înțeleg eu. Asta e credința mea și e zadarnic să mă descoși de ce cred astfel. De ce n-am crezut-o și față de alții? Fiindcă eu caut prieteni, din ziua când m-am simțit nenorocit să tot gust singur atâtea frumuseți pe care Dumnezeu le-a creat ca să fie împărtășite. Dar cu cine să le împărtășesc, Doamne! când nici mama mea, nici aceea pe care o cred logodnică, nici una din cunoștințele mele n-au habar despre ce e vorba? Și cine altul, mai bine decât dumneata, ar putea să priceapă cât de greu este să te simți străin în orașul tău, în familia ta, mâhnit să te vezi categorisit drept o haimana, tocmai pentru că porți în tine o lume de pasiuni, o lume de visuri, cele mai puternice bucurii ale vieții? Am clipe când fug de aceste făpturi pe care le iubesc și mă furișez aici, singur, să-mi urlu aleanul în fața acestui fluviu, cerându-i un prieten, o haimana ca mine? Și când lucrurile stau astfel, ai vrea să mă port față de dumneata calculat, meschin, egoist? Dar m-ai face fericit și m-ai onora, dacă m-ai lăsa să iau parte la suferința durnitale și ai face dreptate prieteniei, dacă ai primi ajutorul unui prieten, ca pe ceva cuvenit. E singura generozitate cinstită pe care o cunosc; toate celelalte sunt interesate. Să-ți împarți bunul tău cu părinții, care nu sunt decât părinți sau să te despoi pentru o femeie, care nu-i decât o femeie, spune-mi: ce legătură de sânge am eu cu acești oameni care sunt milostivi cu ei înșiși? Nu! singura ființă care ar avea drept la viața mea, va fi aceea căreia m-aș dărui și mi s-ar dărui din prietenie. Restul e demn de-o brută. Barca plutea de-a lungul unui ostrov pustiu, puțin cam înalt și plin de sălcii. Mihail se ridică deodată, făcu semn barcagiului să tragă la mal și, fără să mai aștepte atingerea cu uscatul, sări în apă adâncă până la glezne. - Spune omului să ne aștepte! murmură cu o voce abia șoptită. Din graba prietenului, Adrian ghici că emoția îl gâtuia. Coborî, la rându-i, și-l urmă. Mihail merse până la malul unei bălți mici, acoperită peste tot cu nuferi mari și albi sau mai de grabă de frunzele lor imense și late, covor nesfârșit care zăcea pe suprafața apei adormite. Jur împrejur un gard viu de trestie împrejmuia aceste perle acvatice, pitite în singurătatea mlăștinoasă. Adrian se apropie și rămase uluit în fața petalelor de hermină catifelată, care-și înălțau cu sfială corolele sprijinite pe o fărâmă de lujer abia vizibil. Se aplecă și apucă un boboc înflorit. Un lujer lung, din ce în ce mai gros, de un verde frumos, ieși din apă. Mihail, care privea în tăcere, cu mâinile în buzunar, spuse prietenului: - Nu-l rupe... Acolo e frumos; a-l lua cu tine, înseamnă să-l pângărești... Adrian îi dădu drumul încetișor. Nu-și amintea să mai fi atins acești frumoși crini sălbatici, din vremea îndepărtată, când, copil, îl însoțea pe moș Dumitru la tăiat pe ascuns papură, și pe Codin la vânătoare de rațe sălbatice. Cei doi prieteni se așezară pe iarba cărnoasă, care crescuse pe dealurile formate din vechi aluviuni, hrănită din belșug de umezeală permanentă. Priveau și tăceau. Mihail sta încovoiat, ca îngropat în pământ. Adrian își înfundase mâna în iarbă și râcâia ușor pământul moale, ca să-i simtă răcoarea. Dinaintea lor, balta se scălda în razele călduțe revărsate de soare, O mulțime de gâze roiau ca scoase din minți. Pe ochiuri, nu mai mari ca o farfurie, unde apa nu era acoperită de frunzele nuferilor, musculițe fără formă, ca niște semințe de cânepa, se învârteau locului cu o iuțeală ce-ți da amețeală. Păianjenii de apă alunecau, în lung și în lat, fără rost, în timp ce roiul de țânțari, înnebuniți de plăcere, țopăiau deasupra bălții cu o furie de-ai fi zis că o să se urce unii peste alții. Din când în când, bărzăunii și tăunii inspectau, în treacăt, regiunea și plecau bâzâind nemulțumiți. Privirile celor doi spectatori alergau de la o priveliște la alta, dar ceea ce le plăcu mai mult fu înfățișarea și mișcările broaștelor. Câteva se prăjeau la soare, cățărate pe plante, confundîndu-se cu ele, din pricina culorii galben-verzuie; altele scoteau capul din apă, priveau o clipă, cu un aer prostesc, la cei doi inși de pe mal și se afundau sperioase. Câteva broscuțe râioase nu se sfiau deloc să-și urmeze vânătoarea de țânțari, pe care îi înghițeau lacome, scoțând după fiecare înghițitură un „oac!” de satisfacție. Iscodindu-le, cei doi prieteni schimbară, în treacăt, o privire, în care licărea o plăcere nesfârșită. Adesea, tăcerea era sfâșiată de un muget îndepărtat sau de lătratul câinilor de pe la moșiile învecinate. Câteodată, strigăte scoase din piepturi zdravene, chemări pe nume, frânturi de convorbiri în românește, grecește sau turcește - strigăte de pe un mal la celălalt „braț al Dunării vechi” - clinchetul pompelor pe șlepuri și caice, ca și șuieratul asurzitor al sirenelor, tulburau brutal pacea acestei contopiri cu natura, reamintind celor doi prieteni că oamenii și viața lor nu erau prea departe de dânșii. În deplinătatea sufletelor lor contopite, aceste zgomote cădeau ca niște picături mari de ploaie pe suprafața netedă a unui lac. În mod sigur și fără să-și dea seama, Adrian atinsese în chip magic și biruise rezistența încuietorii secrete, care împiedica intrarea oricărei afecțiuni noi în templul unde Mihail veghea neînduplecat la căpătâiul dragostei sale rănite. În acel moment, privirile inimii lui convalescente întâmpinau cu un zâmbet cald cele două mâini întinse de Adrian. Și într-adevăr: tulburarea lui Mihail, tăcerea-i sfiicioasă, calmul neliniștit, o dovedeau cu prisosință. Și Adrian, care presimțea totul, tăcea chitic, ca un vinovat. Dar cel care e păstrătorul dragostei universale, care știe să lecuiască orice rană și să pună ordine în toate, fără să ne ceară rugăciuni, nici tămâie, acela pricepu tot așa de bine și sinceritatea ofrandei de care era plină inima unuia dintre ei, cât și dorința de-a trăi, de care celălalt se arăta însetat. Și în acest colț de natură, nepângărit de om, stăpânul Firii le dădu binecuvâtarea ce avea să-i unească într-o prietenie de opt ani; o prietenie care avea să fie pusă la toate încercările ingrate ale unei existențe vitrege; care trebuia să îndure toate chinurile unei vieți de hoinăreală, târâtă prin mizeria mai multor țări și care - de-o sută de ori rănită în carnea ei, de vulgaritatea omenească, de-o sută de ori sufocată de duhoarea propriei sale imperfecțiuni - știu să iasă la liman din toate potopurile ce-o năpădeau, știu să-și țină fruntea sus în vijeliile ce-o trântiră deseori la pământ, izbutind să rostească până la sfârșit cele două cuvinte sfinte, însuși esența ei: Dragoste și Artă. Doar moartea îi despărți, cu o lovitură de sabie, trimițând pe unul din cei doi îndrăgostiți, acolo unde, ne vom duce cu toții, iar pe celălalt, singur de-acum încolo, îl lăsă să cutreiere lumea în căutarea adevărului personal necesar oricărui suflet puternic, jeluind timpurile petrecute odinioară împreună și cerșind, cu stăruință, la toate orizonturile ivite în cale un pic de prietenie care să semene cu prima. Mihail rupse tăcerea, tânguitor. Vocea-i era scăzută, tremurândă de emoție, ca a unei tinere femei ce-a plâns mult. Bogata muzicalitate a limbii grecești dădea gândirii lui un înțeles adânc. Adrian îl asculta pentru prima oară și se înfioră. Rareori, în cursul prieteniei, mai avu ocazia. - Adriene, rosti el, fără să clipească, cu privirea mereu în baltă. Nu te cunosc decât foarte puțin... Nu știu ce idei ai, vreau să spun, felul durnitale de-a vedea lumea, și-ți descifrez destul de greu caracterul. Firea omenească, cu cât e mai înzestrată, cu atât ascunde în adâncul cutelor ei realități necunoscute adesea chiar nouă înșine, și ale căror izbucniri neașteptate, în aventurile din viață, nu rămân totdeauna nevătămătoare. Am în privința aceasta experiențe triste. Și dacă unii îndură cu stoicism aceste surprize, eu nu mă împac deloc cu ele: din ciocnirea pe care am avut-o cu oamenii cei buni, eu sunt cel care am ieșit strivit. Mă adresez acum inimii dumitale. Știu că ești dornic să mă cunoști, să afli cine sunt. E foarte natural, de vreme ce mă iubești. Și ai avea tot dreptul, dar nu se poate... Ceea ce voi putea să-ți spun, vei afla pe măsură ce-mi vei câștiga încrederea. Dar află acum, odată pentru totdeauna, că niciodată, niciodată n-ai să-mi cunoști tot trecutul, chiar de-ai fi zeul dragostei sau al tăcerii. Ăsta-i felul meu de a fi. Dealtfel, faptul acesta nu va avea nici o urmare pentru prietenia noastră... Sunt încă destul de tânăr și dacă dumneata ești demn de a fi iubit, te voi iubi ca nimeni altul pe lume, mai mult chiar decât maică-ta. Și apoi, închipuiește-ți că m-am născut chiar în ziua când ne-am întâlnit. N-am trecut, e mort. L-am îngropat, să-l uităm și să ne vedem de viață... Ți-am spus că te cunosc încă destul de puțin. Dar puținul ăsta mi-ajunge pentru început. Ca și dumneata, mai mult decât dumneata - deoarece sunt ajutat de-o experiență mult mai bogată decât a dumitale - și eu mă călăuzesc cu antenele sentimentelor mele, iar întâlnirea cu dumneata îmi pare fericită. Așa că, pentru a-ți dovedi încrederea mea, îți destăinui că sunt născut undeva, în lume, din părinți care n-au fost săraci. Unde? Poate vei afla-o într-o zi, odată cu naționalitatea care nu reiese nici din hârtiile mele și nici din accentul meu, deoarece vorbesc șase limbi, dintre care trei tot atât de bine ca și limba maternă. Copilăria mea a fost senină, fericită; adolescența însă mi-a fost tulburată de idei politice, urâte de părinții mei, pe care eu însumi le-am urât mai apoi - pentru că m-au costat cele mai frumoase iluzii - și, în sfârșit, prima mea tinerețe fu zdrobită de zbuciumul inimii mele... N-o să-ți deapăn toată povestea. Am călătorit... Și viața mi s-a părut urâtă. În realitate, este și nu este, dar pasionații sunt foarte puțin conduși de rațiune și era cât pe-aci să mă prăbușesc. Fusei salvat printr-un miracol încântător și frumos, pe care am să ți-l povestesc altă dată. Iată tot ce pot să-ți spun acum... Păstrează-l pentru dumneata. Dacă te descoase cineva, fă pe nisnaiul; minciuna e scuzabilă și necesară, atunci când trebuie să menajezi susceptibilitatea altora, să le salvezi onoarea sau viața. Și-acum să trecem la ceva mai important, pentru care fac apel la inteligența dumitale. Dumneata gândești că sufăr. Desigur, mă vezi în mizerie - ceea ce-i adevărat - și arzi de dorința de a-mi sări într-ajutor. E foarte frumos. Mai mult decât frumos: în viața mea, ești primul exemplu de dragoste creștinească, unită cu inteligența unui om modern. Dar, dragul meu, Adrian, fii sigur că suferința și mizeria mea îți fac mai mult rău dumitale decât mie. Și numai ca să-ți răsplătesc osteneala sinceră, m-am hotărât adineauri să ies din carapacea mea, într-un fel mult mai pronunțat decât avusesem intenția pe malul celălalt al fluviului. Astfel, află că am avut zile de sărbătoare în viața mea, frumoase zile scăldate în lumina tuturor bucuriilor. Obțineam tot ceea ce, omenește și cu mintea întreagă, poți cere vieții. Și cum am o inimă simțitoare - mult mai simțitoare în acest moment - și o inteligență destul de vioaie - mult mai vioaie azi - mă bucuram până la suferință. Dar asta a fost nenorocirea mea: am crezut, tare ca o stâncă de oțel, că viața mea nu era, nu trebuia să fie decât plăcere. Or nenorocirea, grabnică și teribilă ca un fulger, nu întârzie să-mi dea, în plină fericire, una din acele lovituri de măciucă, doborîndu-te, când nici nu te aștepți. Ei bine, te rog să mă crezi, când îți voi spune că, după ce am ieșit jumulit din iadul unde mi-am răscumpărat trufia și unde era cât pe-aci să-mi las pielea, mă aflu acum înaintea dumitale cu aceleași pofte de plăceri ca-n vremea când n-aveam decât să apăs pe un buton și să am, zece minute mai apoi, calul meu, frumosul meu roib, singura ființă care mă întoarce spre trecut, singura care-mi dă uneori doruri nebune de a pleca, cu capul înainte, cu ochii închiși, spre locurile de fericire josnică, pe care nu le voi mai revedea niciodată. Da! prietene, viața face astfel de minuni: am rămas neschimbat. Ba, mai mult, am descoperit alte izvoare de fericire, unele nebănuite, mai bogate, rămase ascunse în timpul vieții mele de belșug, care era ca o lumină puternică ce te orbește: toate amănuntele - care fac viața frumoasă și arta adevărată - îți scapă. Credeam că simțeam arta și minunățiile naturii, dar ascultam doar muzică cea mai amețitoare, înlănțuind gâtul femeilor; le citeam cele mai frumoase pagini, ca să admire mai degrabă talentul meu la citit; și când treceam călare pe sub ramurile aleilor, cravașam frunzele care cădeau sfârtecate. Durerea, care fu fizică și morală - deopotrivă de nemiloasă - aruncă peste această fericire confuză lumina ei discretă, care întreține uleiul neprețuit al vieții, ce se cheamă sinceritate. Mizeria trecu apoi buretele ei arzător pe pielița fină a vanității mele și șterse orice urmă de bucurii resimțite printr-o sensibilitate bolnăvicioasă. Și acum, că nu mai e nimeni să-mi spioneze mișcările - care trebuiau să fie perfecte - nici să lingușească o știință pe care mi-o apropiasem pentru falsa lor admirație, acum admir această baltă pentru fumusețea ei sălbatică, citesc o carte pentru valoarea ei adevărată și nu mai fac un gest, nu mai rostesc o vorbă pentru ochii cutărei frumoase sau viclenia dușmanilor mei. Numai acum gust bucuria. Stă scris: mizeria și durerea fac pe om sincer. Merg mai departe: suferința creează bucurii. Perfidia fericirii ușoare, lașitatea plăcerii gratuite, beatitudinea sentimentală gen Narcis, ne obosesc nervii, privează pe om de ceea ce viața conține mai bogat omenesc și secătuiesc plăpândele izvoare ale vieții unilaterale, de care dispune orice ființă care n-a cunoscut marile dureri. Aceste izvoare sunt toate asemenea izvoarelor de apă vie care, ca să poată funcționa bine, ca să-și mărească debitul, au nevoie să fie îngrijite, lărgite, adâncite. Ei bine, nu-i decât o singură cale în stare să primească debitul izvoarelor noastre de bucurie: suferința. Da, numai ea e în stare să ne facă sinceri, dar cu condiția ca omul, copleșit de ea, să nu fie, de data asta, admirat de-a-ndoselea, căci atunci, dacă e vorba să rămâie ușuratic toată viața, mai bine să simtă ușurința aurului care trece, decât urma păduchilor care rămân. Nu sunt un admirator al mizeriei și mai ales nici un ahtiat după suferința stupidă pe care ți-o dă, dar odată căzut în apele ei nesfârșite, îmi place mai mult să mă afund către adâncuri. decât să mă bălăcesc la suprafață într-o deznădejdie caraghioasă. Iată de unde vine această pasivitate, acest calm, această acceptare pe care o vezi la mine și te înspăimântă. Spuneai adineauri ceva unde era vorba de demnitatea mea. Demnitatea e una din acele valori care nu pot fi pierdute decât atunci când te temi că ai să rămâi fără ele. Nimeni nu poate să se atingă de demnitatea unui om, afară de cazul când o încredințează unui suflet vulgar, care îndată va scuipa pe ea. Demnitatea este cristalul cel mai curat al personalității noastre și ar însemna să fii nebun ca să-l arăți la fiece pas. Așa că, închipuiește-ți, ori de câte ori un hamal mă trage de nas sau îmi dă un bobârnac, eu m-aș apuca să-i spun, scuturîndu-mă de praful mizeriei mele: „Ei! drept cine mă iei? Dar uiți, oare, că sunt X... fiul domnului X, născut în castelul X, așa vânzător de plăcintă cum mă vezi?” Nu, să nu faci niciodată una ca asta. Te vei alege numai cu râsetele. Dar se întâmplă ca un oarecare să-ți strige „păduchiosule!” cum mi se întâmpla și mie adesea. Ei bine, dacă ai păduchi, n-a spus decât adevărul; dacă n-ai, s-a păcălit. Și într-un caz și-n celălalt a vrut să fie răutăcios. Repet: „a vrut”, căci foarte adesea aceștia sunt oameni cumsecade, suflete bune care au în mașinăria lor vreo doagă lipsă, deoarece, după cum ți-am spus, nu s-a născut mecanicul perfect al mașinii omenești. Dar să zicem că sunt într-adevăr răi, ce înseamnă asta, dacă nu faptul că n-au încă experiența vieții? Deci, nu te chinui deloc pentru mine. Mă simt bine. Am și atins fundul acestei mări, acum un an, sosind la Brăila. Acum urc iarăși la suprafață. Vrei să mă ajuți să mă sui pe mal? Primesc, cu condiția neapărată ca nimeni să nu observe ce ai pescuit, adică ce fel de pește ai prins. Sunt și vreau să rămân pentru toată lumea, ceea ce lumea gândește despre mine: un vânzător de plăcintă, sluga lui kir Nicola, care, între noi fie-zis, întrece cu mii de coți o bună parte din prietenii mei de odinioară. Desigur, mulți se vor ocupa de prietenia noastră, căci cea mai mare plăcere a omului de rând este să se preocupe de treburile altora. Silește-te să nu afle că am o rană: ar sări îndată să pună degetul pe ea. Și-acum, s-o ștergem. Adrian observă că o cută verticală, foarte adâncă și care-i da un aer aspru, se formase între sprâncenele lui Mihail, pe când vorbea. Această cută și asprimea ce o da feții, Adrian le găsea în izbitoare contrazicere cu blândețea pe care Mihail o punea în glas, în sobrietatea gesturilor și cumpăneala vorbelor. Nu totdeauna avea să fie așa și îndată cunoscu un Mihail care știa să-i arate ce avea să însemne pentru viitor, dacă acea grozavă cută va reapărea pe viitor din cauza lui Adrian. Barca se îndreptă spre intrarea în Docuri. Cei doi prieteni nu-și adresară o vorbă, tot timpul traversării fluviului spre malul stâng și barcagiul îi crezu certați. Când privirile li se întâlneau, aveau aerul să spună: „Ce frumos e ceea ce știm acum! Dar, nici o vorbă!” Coborâră la pescărie. Mihail, cu cureaua coșului după gât, sări primul și își scoase cutia cu gologani ca să plătească barcagiului. Adrian îl opri cu o privire de reproș. Și cum în jur nu se afla lume care ar putea să-i înțeleagă pe grecește, îi șopti: - Vrei să plătești dumneata? - Da! răspunse Mihail, zâmbind prietenos, dar cu un aer vinovat. - Atunci, așa ne-a fost vorba? făcu Adrian, cu mânia în priviri. Mihail nu crâcni, puse cutia la loc și plecă ochii rușinat, cu un aer de noblețe. (Ban ticălos! Ai și apărut? Ai început să pângărești mâinile prieteniei și să otrăvești viața a două ființe omenești, care te disprețuiesc? Ai vrea, de pe acum, să zămislești cearta în acest cuib al frăției născânde, să arăți că tu ești începutul și sfârșitul oricărei legături între oameni, că nimic nu-i mai presus de dominația ta? Tu, murdară născocire a unui creier mediocru! Nemernicie care te fălești cu dreptatea! Ehei, Adriene, atenție!) Fericiți cei a căror inimă cunoaște pasiunea prieteniei. Numai ea știe să ne facă singurătatea mai puțin ucigătoare și viața suportabilă. Adrian se despărți de Mihail într-o stare de toropeală atât de puternică, încât nu se putea gândi la ceea ce se petrecuse. Nici chip să prindă o idee. Totul fugea, îi alunecă printre degete, ca argintul viu. La drept vorbind, ideile erau poate prea numeroase, dar atât de fluide, prea pline de bucurie, așa cum se întâmpla ori de câte ori inima ne stăpânește mintea, spre fericirea noastră, deoarece creierul, singur, este un biet instrument de care Dumnezeu ar fi trebuit să ne scutească. Aceste idei voioase care-i jucau în cap sau în inimă ca roiul de musculițe deasupra bălții, Adrian le cântărea cu un ochi îngăduitor și leneș, în timp ce se îndrepta spre binà, mergând cu pas șovăitor pe marele bulevard Carol - Champs-Elysees-ul Brăilei - a cărui pustietate la ora aceea nu era tulburată decât de strigătele unui bătrân găzar ovrei: - Gaz, ga-a-az! Adrian, văzîndu-l cocoșat sub povara celor două garnițe atârnate de-o cobiliță, își zise în sine: „Dragul meu, ca să poți răbda viața asta, desigur că iubești și tu pe cineva, așa cum îl iubesc eu pe Mihail”. Și deodată și-aduse aminte că mai iubea și pe maică-sa, și pe Leana. Foarte ușor împăcă pe toate trei dragostele. Erau oare adevărate? Da, în inima sa! După-amiaza și-o petrecu în această toropeală fericită. Norocul lui că lucrul lâncezea, adică cei doi lucrători și însuși patronul nu erau mai cu tragere de inimă decât Adrian, însă cu totul din alte cauze: chefuiseră în ajun și cu tot blau-montag-ul de dimineață, nu-și reveniseră din mahmureală, ÎI crezură și pe Adrian la fel: - Ah, dragul meu, îi spuse maistrul Petrache, în zadar te silești să caști ochii mai mult decât noi, văd cât de colo că pleoapele îți sunt la fel de grele ca ale noastre. Du-te! Și te înțeleg, vezi bine! Munca neavând nimic atrăgător, cei bogați au dăruit-o gratis nouă, ăstora, dezmoșteniților, ca să nu pierim de urât. Patronul se așezase pe o cutie cu alb de zinc și n-avea chef să-și pună salopeta. Ceilalți doi lucrători și le îmbrăcaseră, dar se uitau la unelte ca la niște șerpi veninoși. Doar micul Serafim, ucenicul, părea mai viteaz: desena purcei, cu cărbunele, pe un zid părăsit. Binaua era o lucrare veche, părăsită în timpul execuției, din cauza clientului. Acesta încetase să mai dea aconturi în bani și meșterul Petrache îi spusese la revedere, până la noi ordine. Acum lucrul reîncepuse, deoarece „cârcotașul sfârșise prin a da gologanii”. Și cei care cunosc necazurile acestor întreruperi, înțeleg melancolia meseriașilor noștri. Matei, decoratorul, nu mai regăsea tonurile miozotiselor, iar Ițic, asul ciubucelor false, nu mai izbutea să le îmbine. Adrian, cel mai umil dintre toți, începu să umple „câmpurile” câtorva panouri. Cât despre patron, se căznea să continuie o imitație de lambriuri de lemn, abandonate acum trei săptămâni. Maistorul Petrache nu strălucea în meseria sa, dar era descurcăreț și bun organizator. Drept, generos, afectuos și înțelegător cu sufletul muncitorului - acest suflet care n-are „drept la lene” - se făcea iubit până și de lucrătorii cei mai ursuzi. Era o namilă de om, uscat ca o scândură. Fața lui, de asemeni, n-avea pereche în tot orașul: un oval prelung, capul chel și ascuțit în formă de ou, o pătlăgea vânătă în loc de nas, două buze care deveneau cât patru la cel mai mic zâmbet, bărbia ca o roșie a cărei gropiță da de furcă bărbierului și niște urechi atât de blegi că „atestau - spunea el - originea rasei sale”. Și totuși, niciodată un om urât n-a fost mai simpatic ca maistorul Petrache, nu numai pentru că râdea cu ochi ce exprimau toată veselia inimii sale, cu adevărat bună, dar chiar furiile sale, devenite proverbiale, contribuiau să facă dintr-însul omul cel mai iubit de la ceainăria lui Procop, unde era ținta tuturor zeflemelilor prietenești și nerăutăcioase, datorită fizicului. Aproape totdeauna, după una din teribilele-i furii ivite în timpul lucrului, maistorul Petrache pleca valvârtej, spre a se înapoia numaidecât cu o trăsură și un țigan lăutar, îi încărca pe lucrători și-i târa cu sine, claie peste grămadă. Un chef strașnic, care dura până în zori, aducea calmul pentru o săptămână întreagă și împăcarea cu toată lumea. Adrian îl cunoscuse în împrejurări, când frumusețea sufletească a acestui om răsărise din urâțenia sa fizică, cu spontaneitatea soarelui de vară străpungând norii. Prima dată, li se încrucișară pașii într-o casă de export, unde Adrian era băiat de alergătură . Zugravul venise într-o zi să repare câte ceva. La capătul zilei, după ce cucerise toată casa cu veselia lui, asistă la o ceartă violentă între stăpână și jupâneasa, care fu aruncată sălbatic în stradă. Maistorul Petrache își adună sculele, o luă pe servitoarea scăldată în lacrimi și-o dădu în grija nevesti-si, tot așa de cumsecade ca și el, ca s-o plaseze altundeva, în condițiuni foarte bune. Adrian însemnă în inima lui un punct în favoarea acestui om. N-avea să-l mai întâlnească decât peste un an. Era prima perioadă dureroasă când, fără lucru, de luni întregi, se zbătea în căutarea oricărei munci cu ziua. Într-o zi, un lăcătuș îl tocmi la instalarea unei uși din fier forjat. Adrian se regăsi cu maistorul Petrache la aceeași lucrare. Amândoi fură mulțumiți, băură ceaiul împreună, la Procop, și flecăriră fără ocolișuri. Într-o seară, când Adrian fusese concediat din lipsă de lucru, zugravul îl întrebă deodată, din curiozitate prietenească: - Într-un cuvânt, ce faci acum? Ești lăcătuș? - Nu, răspunse Adrian. Nu-s lăcătuș... Și adăugă cu ciudă: - Sunt o nimica toată! Această sinceritate născu un sentiment de compătimire în inimă bună a maistorului Petrache, care privi pe tânăr cu interes: - N-ai nici o meserie? - Din nenorocire, nu. - Și n-ai încercat să înveți vreuna? - Ba da, mecanică, în atelierul Docurilor, dar a trebuit să renunț la sfârșitul anului, din lipsă de mijloace căci eram cu totul pe spinarea mamei. Se aflau la ceainic, la Procop, unde comuniunea sufletească se închegă repede, datorită atmosferei supraîncălzite. Maistorul Petrache sorbea pahar după pahar din băutura răcoritoare și își ștergea fața de zor. Întrebă iarăși: - Și nu ți-ar plăcea să înveți o meserie? - Eh! prea târziu... răspunse Adrian, adânc mâhnit. - Câți ani ai? - Aproape optsprezece. - Și crezi că-i târziu la optsprezece ani?... Uite, eu am luat pensula în mână pentru prima oară când aveam douăzeci și patru. Și totuși, vezi bine, nu merge prea rău. Numai că, dacă „meșteșugul e brățară de aur” pentru meseriaș, gâtlejul este de asemenea o pâlnie de argint! glumi el, parodiind proverbul românesc, care spune că meseriașul își câștigă bine existența, dar că bea și mai bine. Adrian petrecu două ore în tovărășia acestui om și râse cu lacrimi, fără oprire, fără a bănui că va urma ceva, când, rămași singuri, zugravul îl întrebă: - Cât câștigi pe zi? - Doi lei. - Ei bine, făcu celălalt, dacă gura mea nu te sperie prea mult, ți-i dau eu, cu începere de mâine dimineață... Vino... O să vezi că „dracul nu-i așa de negru, cum îl fac zugravii”... Uimirea lui Adrian fu atât de mare, că-l podidiră lacrimi de recunoștință. Avea și de ce: în acea vreme, leafa unui ucenic începea cu cincizeci de bani, nu cu doi lei. De-atunci trecuseră șase luni, Adrian se dovedise demn de mărinimia patronului-prieten, învățând cu ușurință, iar acum, dovedind îndemânare în lucrările încredințate, leafa i se urcase la trei lei pe zi, în vreme ce lucrătorii cei mai buni n-aveau mai mult de cinci. Etajul de sus al clădirii, unde se afla lucrarea reîncepută, era locuit de familia clientului. Servitoarea lor, o unguroaică tânără și expansivă, căzu pe neașteptate în mijlocul zugravilor cu mutre de înmormântare și le strigă într-o românească stricată: - Aha, mastoro Patrachi! Așe lucrezi la voi? Haideți! La treaba! Patronul făcu pe speriatul, sări în sus până-n tavan și ridicându-și brațele, strigă cu o disperare care înveseli toate fețele: - O! Marișka, Marișka! Frumoasă fată a „țării papricașului”, care-ți bășică gura și aprinde inima bărbatului! O! zâna tuturor mâzgălitorilor descurajați, spune-mi: îți plac zugravii? Întrebând-o, se încovrigă, ca gâtul unei berze. Nas în nas, Marișka răspunse voioasă: - Da, mosiu Patrachi! Iubește Marișka la zugrave ca chinte bine, băieți buni, lucrezi puțin! - Bravo Marișka! urlă maistrul Petrache, înfășcând servitoarea de mijloc și făcând o piruetă cu ea. Ei bine, dacă vrei să ne vezi lucrând ca niște zmei, șterge-o iute și fă-ne patru cafele cu caimac, groasă, nu prea dulce și fierbinte să ne ardă în... teremtété! Servitoarea se smulse din brațele sale și o luă la goană, strigând: - Mintenaș, mastoro Patrachi! Lucrătorii, dezmorțiți, se strâmbau de râs. Peste puțin timp, servitoarea, cumsecade, le aduse pe-o tavă patru cești cu cafea, la care adăugase tot atâtea lingurițe cu dulceață și pahare cu apă - politețe elementară oricărei ospitalități românești, prea puțin cunoscută în Occident, unde semenii te lasă să mori de sete și de pofta de-a bea o cafea (a lor nu e niciodată turcească, ci, vai! o biată zeamă de umbrelă). Cu moralul ridicat de tratația gustoasă, cei patru își luară inima în dinți. Matei și Ițic, amândoi ocupați cu tavanele, se avântară pe scări, mergând ca pe picioroange, unul pentru a-și semăna miozotisele, celălalt pentru a trage ciubucele. (Minunată metodă de lucru, în treacăt fie zis, născocită de germani, cu totul necunoscută în Franța și care cruță muncitorului oboseală de-a coborî neîncetat pe scară ca s-o mute din loc în loc, iar patronului o mare pierdere de timp.) Meșterul Petrache și Adrian începură și ei lucrul, primul să prepare „ultimul strat” de ulei pentru verandă, celălalt să imprime pe zidurile unei odăi un șablon reprezentînd scene de vânătoare. Pălăvreala era în toi. Vocile și râsetele izbucneau unele după altele. În timpul lucrului, fiecare povestea peripețiile chefului din ajun. Patronul, jos, pe dușumea, cu o găleată între picioare, dădea tonul hărmălaiei și asmuțea elanul lucrătorilor, în timp ce-și întindea zugrăveala, adăugind când culoare, când ulei, sicativ sau terebentină, pe care i le da Serafim. Adrian, din odaia lui, asculta nimicurile, râdea din toată inima și acoperea pereții cu păduri, vânători, dini și cerbi, - toți verzi. Dar încetul cu încetul, vocile slăbiră, istovite; răspunsurile și râsetele se răriră; piepturile obosite scoteau niște sunete hodorogite și, după un ceas, o tăcere aproape generală domnea în binà. Din timp în timp, ritmul unei scări în mers din loc în loc, o tuse scurtă, seacă, un oftat de nemulțumire sau vocea abătută a patronului care cerea ucenicului: „Albastru de Prusia”... „Verde închis”... „Ia-o dracului de-aici, p-asta!” - cădeau solitare, în mijlocul tăcerii generale. Apoi Adrian nu mai auzi nimic, somnolența și amorțeala zilelor posomorite învăluiră totul într-o toropeală, binaua pieri din ochii lui Adrian și gândurile lui se înapoiară pe tărâmul nuferilor albi, al cerului albastru (nu albastru de Prusia) și mai ales la ideea fixă de a-l revedea pe Samoilă Petrov și de a-l câștiga planului său de a-l libera pe Mihail. Mașinalicește, visând mereu, aplica șablonul pe perete, trecea pensula pe deasupra desenelor croite în tipar, ridica șablonul și repeta operația, mecanic, mai departe, când, smulgîndu-se din visare, observă că tocmai aplicase șablonul cu cartonul desenat întors pe dos. Mizerie!... Cu cartonul într-o mână, pensula în cealaltă, Adrian privea amărât pădurea cu rădăcinile copacilor în sus, vânătorii cu capetele în jos, cerbii și dinii cu labele în aer. Și necunoscând vigurosul cuvânt al lui Cambronne, prompt pe malurile Senei în cazuri asemănătoare, trase printre dinți o înjurătură românească, în stare să-l înspăimînte chiar pe Cambronne, deoarece orientalii sunt neîntrecuți la înjurături. Dacă Adrian înjura aproape în gând, ca să nu fie auzit, în schimb o altă înjurătură răsună alături, zbârnâind geamurile. Maistorul Petrache urla furios: - Pe toți sfinții martiri ai bisericii!... Cine a băgat roșu de Berlin în cutia cu verde Van Dyck? Am prăpădit două chile de ulei! Nimeni nu crâcni. Serafim, cu vocea lui monotonă, că „e din cauză că în ziua încetării lucrului a fost aruncat totul claie peste grămadă în ladă și acum trebuie verificat totul înainte de-a fi întrebuințat”. Adrian, mulțumit că nu-i singur în pagubă, spălă în liniște panoul greșit și-i trase un strat de vopsea, în timp ce patronul, necăjit de confuzie, aruncă o privire asupra lucrului făcut de cei doi lucrători ocupați cu tavanul. Nemulțumit, le spuse: - Dragii mei, fiți așa de buni și coborâți-vă de pe scări. Miozotisele tale, Matei, sunt moarte, vestejite; iar falsele tale ciubuce, Ițic, n-au nici un relief... - Iar eu, interveni Adrian la rândul lui. am pus șablonul cu sus-n jos! Bietul meșter sări în sus: - Peste tot peretele? întrebă el. - Nu! numai o singură foaie, răspunse Adrian. - Bine! S-o lăsăm baltă! S-o ștergem! strigă zugravul. Azi toți avem privirea tulbure. Ne vom scoate pârleala mâine. Jumătatea asta de zi vi-o plătesc. Strângeți uneltele! Toată lumea fu satisfăcută. Îl încredințară pe patron că mâine fiecare va munci „ca un turbat”, ca să câștige cele trei ore pierdute. Și plecară. În stradă, Adrian își scoase ceasul, era patru și jumătate, își zise: „Samoilă nu poate să fie așa devreme la ceainic”. Și se îndreptă, la voia întâmplării, spre casa sobarului - artist-pictor, din strada Zidari. Un cartier liniștit, de mici burghezi. La nr. 7 al susnumitei străzi, văzu o locuință modestă; bătu la poarta de lemn a curții și-o întredeschise cu grijă, de frica vreunui câine. O femeie de vreo patruzeci și cinci de ani, foarte grasă, pieptănată și îmbrăcată rusește, ieși din bucătărie și-l întâmpină, zâmbindu-i prietenos, ca unei cunoștințe. Adrian salută și întrebă: - Domnul Samoilă Petrov aici stă? - Da, domnule, intrați numai! Vă așteaptă de azi-dimineață și m-a întrebat de dumneata de trei ori până acum. - Cum se poate asta? făcu Adrian, mirat. Dumneata nici nu mă cunoști! - E adevărat, dar toată ziulica mi-a vorbit de întâlnirea de-aseară cu dumneata, în Grădina Publică. Ține mult la dumneata și-mi pare bine că te cunosc și eu. În acel moment, Samoilă țâșni dintr-o cameră din fundul curții și năvăli spre Adrian, cu brațele întinse. Purta o rubașcă albă, guler moale și lavalieră neagră, sclipind de grație și tinerețe, plin de exuberanță, de viață, de mândrie, de încredere în sine și nădejdiile sale. Apucîndu-l de braț și conducîndu-l pe Adrian spre atelierul său. revărsă asupra lui un potop de cuvinte drăgăstoase: - În sfârșit, iată-te! De azi-dimineață te aștept, cu nerăbdare. închipuie-ți, un cunoscut de-al meu te-a zărit, pe la ora opt, plimbîndu-te în port, în compania unui vânzător de plăcinte. Persoana asta a fost de față la bătaia cu confeti de ieri, te cunoaște din vedere și s-a rostit cu oarecare dispreț asupra plimbării dumitale. Poți să-ți închipui, cum l-am pus repede la punct! Cu ocazia asta, am aflat că nu lucrezi azi și bazîndu-mă pe sinceritatea promisiunii de ieri-seară, eram sigur de vizita dumitale. Am și prevenit-o pe mama, să te roage să mă aștepți puțin, dacă ai fi venit cumva în lipsa mea... Din pragul ușii de la intrare, strigă maică-sei, cu un glas de copil răzgâiat: - Mamă! Vrei tu să pregătești samovarul? Intrară în casă, unde Adrian văzu două încăperi, curate, modest mobilate: o cameră de culcare și atelierul-cabinet de lectură al lui Samoilă, unde domnea o mare dezordine de artist, care-l impresionă și încântă pe Adrian. Vreo cincizeci de pânze, de toate mărimile, acopereau pereții, din temelie până-n tavan. Peisajul domina, ici-colo câteva capete de studiu și două compoziții cu subiecte religioase. Numeroase reproduceri în alb-negru și cromolitografii după capodoperele lui Rembrandt, favoritul lui Petrov, precum și numeroase portrete ale maeștrilor penelului, muzicii și literaturii, prinse cu ace aproape peste tot. Pe biroul său, încărcat cu vrafuri de cărți, trona Tolstoi, flancat de Pușkin, Vereșaghin, Lermontov, o fotografie a măștii lui Beethoven, Eminescu, toate talmeș-balmeș. Lângă fereastră, șevaletul care adăpostea o pânză mare, aproape gata, care atrase atenția vizitatorului. - Recunoști priveliștea asta? îl întrebă Samoilă. - Cum, nu! Mi-e familiară! zise Adrian. Ce nume i-ai dat? - Cum ai boteza-o dumneata? - Pe cuvântul meu... I-aș spune Dunărea în fața Brăilei. - Ei bine, așa să fie! exclamă pictorul. Mă gândeam s-o intitulez Balta Dunării. - Nu prea se potrivește, opină Adrian. Bălțile sunt pe al doilea plan, în timp ce fluviul, cu măreția detaliilor, domină totul. Încolo, îți mărturisesc că nu mă pricep deloc. Iubesc pictura, la fel cu toate artele - cu excepția literaturii - adică fără s-o adâncesc. Încă dibuiesc. - Atunci, ne vom completa unul pe altul. Eu îți voi vorbi despre pictură, iar dumneata mie despre literatură. Acolo ești mai la largul dumitale decât mine. - Nu știu până unde pot pătrunde taina literelor, dar să spui că eu m-aș pricepe, e prea mult. Desigur, totdeauna m-am scăldat în această lumină binefăcătoare, am privit fără răgaz în inima ei, dar domeniul este atât de vast, că-mi sperie dorința de-a mă instrui. Îmi lipsesc atâtea... - Știi vreo limbă străină? - Ei, vezi? Ai și pus degetul pe una din ignorantele mele. Nu cunosc decât greaca modernă și asta, cum! Dar aș schimba-o, de bunăvoie, cu franceza, de pildă, în ciuda ironiei durnitale... La nevoie, aș adăuga, pe deasupra, și româna. - Oh, cum ni se potrivesc dorurile! suspină Samoilă. Și eu ard de dorința de-a cunoaște franceza, Franța, Parisul cu capodoperele sale! - Totuși, dumneata stăpânești rusa, care-i cu totul altceva decât greaca mea șchioapă. - N-are a face, nu-i o limbă universală. Și, ca și dumneata, tânjesc să zbor spre marile înălțimi. Petrov avea în conversație unele familiarități și o mimică ce-i plăcură lui Adrian. Plimbîndu-l prin fața tablourilor sale și dîndu-i o sută de explicații asupra subiectelor, desenului, coloritului, expresiei, mai mult sau mai puțin reușită a gândirii sale, Samoilă îi strângea brațul, îl bătea pe umăr, făcea glumele cele mai caraghioase. Ascultându-l, Adrian îl compară cu Mihail și-și zicea: „Ce diferență uriașă! Și totuși se simțea atras de acest om, vibrând în întregime de entuziasm, cu aceeași putere ca în întâlnirile lui cu Mihail. Acest fapt îi păru ceva nou și minunat. Doi oameni... Descoperise doi oameni. Primul se apropia cu greu; al doilea, în goană mare. Samovarul în clocote, cu armurile scânteietoare, fu adus de mama lui Petrov, cu grația și îndemânarea proprie rușilor. Pe tavă, două cești mari, cu farfurioare adânci, zahăr, lămâie, rom și pesmeciori. Adrian nu fusese niciodată atât de bine servit. Bună mamă a lui Petrov îl întrebă: - Pictezi și dumneata? - Da, doamnă: spoiesc pereții! glumi Adrian. Samoilă, care turna ceaiul, protestă: - Nu-l crede, mami! Adrian este un băiat desăvârșit. De câteva săptămâni mă căznesc să pui mâna pe el. Dar, de-acum, am și devenit prieteni vechi. Nu-i așa, Adriane? Rămânând iar singuri, sorbind zgomotos ceaiul, Petrov întrebă: - Ai prieteni? - Nu-ți răspund acum, spuse Adrian, și te întreb la rândul meu: dar dumneata ești bogat în direcția asta? Limba pictorului plescăi: - Am o sumedenie de cunoștințe, dintre care unele îmi sunt apropiate. Am fost militar, practic sportul și vizitez multă lume. Dar, lucru curios, fără să fiu mai citit decât prietenii mei, mă despart totdeauna de ei cu o stare de emoție, încă neîmpărtășită, ca la un spectacol care nu-ți satisface dorințele. Nu prea mă potrivesc frivolității lor, cu toate că pornim uneori la „vânătoare de femei”, chefuri și nesăbuințe destul de jalnice. Totuși - nu știu cum să-ți explic - s-ar zice că în anumite momente nu sunt același om. Câteodată, reîntorcîndu-mă după o seară petrecută cu cei mai buni dintre ei, mă simt doborât de tristețe: îmi rămâne un gust de amărăciune, care trebuie să provină din efortul meu de-a obține maximum de plăcere de la viață. Și notează, e vorba de plăcerea ce ți-o dă emoția artistică: pe asta vreau s-o împărtășesc unora dintre ei și s-o văd licărind în ochii lor. Asta ar fi pentru mine adevărata fericire, atunci m-aș simți pe de-a-ntregul înțeles. Ei bine, această scânteiere de bucurie am văzut-o într-o seară în ochii dumitale. - Când asta? făcu Adrian surprins. - Acum câtva timp... Mai înainte, te ascultasem de mai multe ori de la masa mea. În mijlocul hărmălaiei din ceainărie, cum citeai meșterului Petrache și-i tălmăceai anumite pagini din cărți: o dată era vorba de scena unde Rascolnicov cade la picioarele Soniei, în Crimă și pedeapsă, și lămureai înflăcărat patronului dumitale măreția acestei scene. Bunul om te urmărea cu greutate - pricepând pe ici-colo - dar dumneata o porniseși în goană mare, fără să iei seama că tovarășul era adesea foarte stânjenit de entuziasmul durnitale. - Mi-aduc aminte, zise Adrian, încurcat. - Nu-i totul. Te-am surprins, de asemenea, pe cale să te entuziasmezi de unul singur și atunci am putut să-mi dau seama de măsura sincerității dumitale în bucuria de a gusta arta... - Dar tocmai dumneata faci pe polițistul? ! strigă Adrian. - Deloc. Pui prinsoare că ai vederea slabă. - Da! sunt cam miop, mai ales când se înnoptează. - Ei bine, într-o seară ai intrat la Procop cu un pachețel. Nu se aflau acolo decât vreo cinci-șase persoane, printre care și eu, într-un colț puțin luminat. Așteptam un lucrător. Ai desfăcut pachețelul, ai scos două cărți, ai tăiat câteva pagini și citeai cu înfrigurare, răsfoiai, apoi te cufundai din nou în lectură. După aceea, sprijinindu-ți bărbia în podul palmelor, ai pornit în lumea visurilor, dar cu privirea înfiptă drept în ochii mei, care strigau fățiș: „Dar spune-mi, despre ce e vorba!” E drept că în timp ce d-ta stăteai în lumină, eu nu. Și atunci am putut vedea în voie licăririle bucuriei, pe care n-o poți gusta decât singur, în clipa când n-ai în față oglinda prieteniei de care-ți pomeneam. La urmă, atingându-mă în treacăt de masa durnitale, ca să ies, am văzut că erai în tovărășia lui Sienkiewiez și Balzac. Hannia și Moș Goriot. - Și de ce n-ai trântit un pumn în masa mea, ținându-mi de îndată discursul ăsta? făcu Adrian cu melancolie. - Ah! suspină Samoilă. Nu poți cădea din senin peste cineva. Dacă am făcut-o ieri-seară, în Grădina Publică, e pentru că aveam două pahare cu vin în nas. - Nu-i adevărat, Samoilă! protestă Adrian. Poți să dai buzna peste un om, să-i dăruiești elanurile tale, cerându-i-le pe ale lui, fără să bei ceva. Cea mai bună băutură pentru oameni ca noi este dragostea care ne umple inima și care dospește în noi de la facerea lumii. Beția și veselia ei sunt singurele pe care le cunosc, eu care n-am băut niciodată vin scump. Și e bine că această dragoste mi-a dat brânci - nu mai târziu decât ieri și azi-dimineața - căzând brusc și brutal peste un om amorțit de mizerie și nedreptate, și că am izbutit totuși să reînsuflețesc jăraticul ațipit al propriei sale dragoste, pe care nerecunoștința omenească aproape o ucisese. Petrov, am venit la dumneata cu gândul de a-ți vorbi despre acest om și de-a ne uni strădaniile ca să-l câștigam pentru noi și pentru viață, care-i place. Sunt fericit să-ți mărturisesc c-am găsit în dumneata mai mult decât ceea ce nădăjduiam, prietenul care știe să răspundă cu elan unei atari încercări... - Cine-i omul ăsta? strigă Samoilă, zburlindu-și sprâncenile și sărind de pe scaun. Dacă este demn de prietenia dumitale, voi fi fericit să aspir la a lui. Cere-mi orice îmi stă în putere și sunt gata să execut: înainte de toate, uite punga mea și casa mea, dacă el e în nevoie! În picioare, cu brațele deschise, frumoasa-i barbă răvășită, ochii aruncând flăcări de dragoste, Samoilă Petrov întrecea, în ochii lui Adrian, valoarea celei mai frumoase capodopere de artă: „Ăsta, își spuse privindu-l, ăsta nu mai e o născocire ieșită din creierul unui mare artist: ăsta este o bucată de om vărsată din măruntaiele lui Dumnezeu. Și este a mea!”. Prinzîndu-l de mână, îi zise cu adâncă părere de rău: - Bunul meu Samoilă! Dumneata cinstești prietenia și mă copleșești, arătîndu-mi această măreție sufletească. Dar, în cazul nostru, a da, n-ajunge, trebuie să izbutești ca să ți se primească. Deși sunt sărac, fără altă avere decât brațele, am făcut același gest ca și dumneata, cu aceeași spontaneitate, și m-am lovit de un refuz de granit. - Dar cine-i oare ființa asta ciudată? Nu cumva, din întâmplare, e aceea cu care ai fost văzut, azi-dimineață, prin port? - El este! - Vânzătorul de plăcintă? - Exact. Acest vânzător de plăcintă este primul meu prieten, descoperit ieri la ora două, ca să descopăr, trei ore mai târziu, prietenia dumitale, pe care o doream și o hrăneam în sufletul meu, de atâta amar de vreme. Pe amândoi v-am descoperit din întâmplare. Gândește-te, deci, Samoilă, în ce ocean de neștiință trăim. Pictorul, vădit tulburat, rămase încremenit, cu privirea agățată de ochii lui Adrian, în care încerca să prindă imaginea lui Mihail, care-i scăpa. - E român? întrebă, ca și cum s-ar fi trezit din vis. - Nu, nu e român. - Din ce țară vine? - Nu știu. - Trebuia să-l întrebi. - Am făcut prostia asta și m-a repezit. - Tii, ce pasăre grozavă! exclamă Samoilă. Vorbește românește? - Foarte puțin. Ne înțelegem în grecește, dar mi-a spus apoi că știe șase limbi. L-am văzut chiar eu citind franțuzește. - Franțuzește? sări Petrov. - Da, prietene. Și omul ăsta se află într-o mizerie, de unde nici păduchii nu lipsesc. Pictorul își acoperi ochii. - Nu se poate... nu se poate! gemu el. Și cine știe ce valoare omenească o fi reprezentând! - Nu e vorba aici de „cine știe”, spuse Adrian cu fermitate. Sunt sigur de asta. Am petrecut câteva ore cu el și m-am simțit ca un țânțar pe lângă un elefant. Petrov îl înhață pe Adrian de umeri: - S-alergăm într-ajutorul lui! strigă el. Trebuie să-l găsim, să-i vorbim înțelept, prietenește, să-l batem, la nevoie, dar să-l scoatem de-acolo cu orice preț! Adrian zâmbi trist. - Regăsesc în dumneata primul meu val de generozitate, dar asta nu folosește la nimic sau cel mult va servi să-l îndepărteze de noi. - Atunci, ce-i de făcut? - M-am întrebat și eu și am întocmit un plan. - Ce plan? Cum să facem? se repezi pictorul. - Ei bine, trebuie să te porți cu el așa cum fac marii artiști necunoscuți în fața gloriei: o lasă să vie la ei singură, slujind-o în același timp cu sinceritate, dragoste și pasiune. Să ne mulțumim, pentru un moment, să fim doi prieteni care vor binele lui Mihail și să-l iubim, pe tăcute, căci unui om, mi-a spus într-o zi mama, poți să-i iei ceva cu sila, dar nu poți să-i dai cu sila. Apoi Adrian strânse voinicește mâna lui Samoilă și-l părăsi, spunându-i: - Pe curînd! Cei doi conspiratori ai prieteniei n-aveau să se revadă așa de curând. A treia zi de la vizită, Petrov fu nevoit să plece foarte departe, la țară, ca să facă niște sobe de teracotă în locuința bogată a unui moșier, unde întârzie șase săptămâni. În acest timp, viața lui Adrian nu fu deloc veselă. A mamei sale, cu atât mai puțin. Iar Mihail suferi o nouă lovitură. Era și natural să se întâmple astfel. Mai întâi, fiindcă Leana își luase însărcinarea să repete, în gura mare, scandaloasa întrebare prin care Adrian o rugase să-i spună dacă putea să-l iubească pe Mihail! Și să-l aducă acolo pe „păduchios!” - Ce spui de asta! se văita către prietenele ei. Poate fi ăla o relație pentru „oameni bine? ” Numai p-ăla l-a găsit drăguț în tot orașul, ca să mi-l prezinte mie, care la București n-am avut decât cunoștințe simandicoase? Ah ! nu! Asta-i culmea! Mă întreb dacă nu-i puțin nebun... - Și eu mă întreb, sări o prietenă, dacă prietenia lor nu ține de dragostea turcească sau grecească... În sfârșit, ceva curat nu e, dimpotrivă, dă de bănuit. (Prietena nu știa că „dragostea”, presupusă de ea între cei doi, poate „depinde” pur și simplu de bărbatul care se naște într-o hasna, și-o proclamă azi, în cărți foarte elogiate și apreciate, la Paris și aiurea!) Și pentru că bănuielile prietenelor Leanei și „culmea” ei să fie îndreptățite, Adrian le dădu o mână de ajutor: tot timpul liber și-l petrecu numai cu „păduchiosul”. Surd și orb, cu capul sfidător ca un animal frumos, în zori, la prânz, seara, pe ploaie, și pe timp frumos, duminica sau în zi de lucru, Adrian tăbăra pe cel ce întruchipa pasiunea vieții sale. (Binecuvântată să fie această pasiune, în vecii vecilor, căci dacă lumea va deveni într-o zi mai bună, asta numai grație ei va fi!) Erau zile când, sculat prea devreme, nu îndrăznea să-l stânjeneasca pe Mihail la lucru. Ca să-i strângă mâna, Adrian se postă în fața plăcintăriei, din care ieșeau aburi de plăcintă coaptă. Și acolo, ghemuit pe un trunchi de salcâm, cu nasul într-o carte, pândea ieșirea slugii geniale, marele său prieten. Treceau hamalii și căruțașii portului. Treceau fețele și femeile care cârpeau sacii. Trecea toată suflarea matinală a mahalalei harnice. Adrian nu vedea, n-auzea nimic! Și, Doamne! ar fi avut ce, fiindcă lui îi erau destinate, strâmbături de văzut și răutăți de auzit, Și pe unele, și pe altele, viața ni le oferă din plin, în aceiași măsură cu dragostea. „...Naivule, care-l iubești pe Mihail cu o tandrețe „suspectă”, mergi înainte surd și orb, continuă-ți drumul.” Calm, sincer, neclintit în singurătatea sa, de neabătut în consemnul său, Mihail accepta avalanșa pasională a „nebunului”, se apăra cum putea mai bine și-l înțelegea, înțelegea că n-are nici o vină, că el era totul în cabala pe care strada Grivița o urzea împotriva amândurora, doar pentru că Adrian îi arăta o dragoste, veche de când lumea, fără să se sinchisească de ochii răi ce-i pândeau. Era precum copacul care-și înalță ramurile în prea plină lumină a cerului, fără a roși de înflorirea lui. Și, aproape egal de fericiți, cei doi prieteni se dăruiau arzătoarelor discuții sentimentalo-filozofice, lăsîndu-le pe cumetre să clevetească, în spate, despre „ailaltă haimana, venită de peste nouă mări și nouă țări, oploșită în dugheana albanezului, încă și mai murdară decât patronul ei și tot așa de lacom să facă avere la noi, ca să nu mai pomenim de relațiile cu feciorul spălătoresei, care aleargă după el ca purceaua în călduri după vier!” Cât despre biata spălătoreasă, ea - la fel ca și Mihail - se ținea dreaptă și înfrunta grindina ce cădea aproape de peste tot; dar când se întâmpla ca „grindina” să pornească de la propriul ei fiu, atunci, încovoiată, plângea cu coatele pe genunchi și cu amândouă mâinile acoperindu-și capul, ca și cum s-ar fi apărat. Căci Adrian, crunt ca toți inocenții și nemilos ca orice copil răsfățat, cerea, zi și noapte, mamei sale, să-l primească pe Mihail acasă la ei, să-l considere „ca băiatul cel mare”. Numai atât! Sărmana mamă acceptase cu dragă inimă să spele și să repare rufăria sărăcăcioasă, pe care Adrian i-o aducea fără știrea lui Mihail; ba îl și îmbogățise cu câteva cămăși purtate, căpătate de prin casele înstărite și se oferea să-l recomande călduros, pentru o slujbă mai bună la stăpânii ei. Dar ca să-i dea adăpost în căminul ei? - Ehei, copile! îi spunea lui Adrian, nu știu cum să mă dezvinovățesc în ochii oamenilor, că te-am adus pe lume pe tine, singura mea avere, și tu ai vrea ca eu să adopt o nouă comoară de teapa ta? Fie-ți milă, băiatul meu! Adrian, răspundea: - Puțin îmi pasă! Eu nu trăiesc cu „oameni**, ci cu tine și oameni ca Mihail. Oamenii? Să-i ia ciuma! Dacă s-ar ocupa de mine, cât mă ocup eu de ei, aș fi desigur mai mulțumit să-i văd sătui și să-i știu la adăpost, decât crăpând de mizerie. Asta-i toată omenia mea față de cei care fiu cer decât atât de la viață. Și fie că li-e sau nu pe plac, eu nu mă despart de Mihail. - Și Leana? îl întrebă maică-sa. Ai să vezi c-o să fugă de la tine. - N-are decât! Bocancii lui Mihail îmi sunt mai scumpi decât ea. - Dar Mihail nu este decât un prieten. O să ai nevoie de-o femeie. - Am întâlnit o sută până acum și o să mai găsesc o mie, mâine; numai să consimt a fi măgarul lor. Arată-mi o femeie care să fie dublată de un Mihail și sunt gata să înghit un chil de gaz! Cât despre rest, voi face tot ce vrei, dacă poți să-mi arăți un al doilea Mihail. Oțeliți în nevinovata lor pasiune, cei doi prieteni continuară să se întâlnească, la fel ca doi îndrăgostiți, înfruntând limbile clevetitoare, ochii dușmănoși și chiar ocările în față. Dar, într-o dimineață, tare devreme, pe când Adrian îl întovărășea pe Mihail în cei două sute de pași, obișnuiți înainte de despărțire, îi surpinse, chiar la cotitură străzii Grivița, un uruit de trăsură, cântec de vioară și urlete răgușite de bețivi. Și în clipa când se opriră din mers ca să vadă cine erau cheflii matinali, aceștia săriră brusc din trăsură: cei trei frați Scatiu, trei turbați, care se năpustiră asupra celor doi prieteni, pe mutește, fără o vorbă sau înjurătură. Mihai și Adrian abia avură timpul, unul să se debaraseze de coșul său, celălalt să pună mâna pe-o piatră, că se și treziră la pământ, complet năuciți de lovituri de pumni și picioare, marfa răsturnată în țarină, tăbăcită înadins cu picioarele de cei trei haidamaci, care, satisfăcuți, se urcară în trăsură și-și luară tălpășița, fără să sufle măcar o vorbă. Totul dură un minut. Chelfăneală neînsemnată la Brăila, fiindcă nu cursese sânge și nici vreo coastă ruptă. Ceea ce-l făcu pe Adrian, adunîndu-se de jos, să tune împotriva slăbiciunii sale fizice: - Of, Doamne! dacă mi-ai fi trimis în clipa asta un deget de-al lui Codin, mi-ar fi fost de-ajuns să răpun pe cei trei borfași. Mihail, adunând ceea ce rămăsese nestricat din marfă, obiectă filozofic: - Paguba nu-i mare, dacă cei trei geloși or fi măcar satisfăcuți... Și dacă noi o să fim în stare, numai cu atât să ne răscumpărăm dreptul la împământenire, tot noi trebuie să le mulțumim. În primele zile ale lunii august, Petrov se întoarse de la țară, negru ca un țigan și triumfător ca un războinic victorios. Se dedase vieții țărănești și își neglijase adesea lucrul, ca să dea o mână de ajutor celor împovărați de munca câmpului, cunoscu o bună parte din acele nedreptăți administrative, care rămân nepedepsite pentru totdeauna, iar seara se adăpase la dulcea poezie populară, în tovărășia greierilor și a furnicilor îndrăgostite. Pus la curent de Adrian, despre câinoșeria mahalalei care-i umilise, pe el și pe Mihail, luându-i la bătaie, Petrov deveni furios și vru să plece îndată în căutarea fraților Scatiu. -Îi știu ce le poate pielea, spuse el; ăștia sunt plevușca portului. Și n-o să-mi fie greu, nici trei contra unu, ca să le rup coastele. Adrian îl potoli: - Asta ar naște răzbunări și ne-ar sili să trăim viața lor de răfuieli neîncetate. Nu țin deloc la așa ceva. Iar Mihail și mai puțin. N-o să mai vrea să te cunoască. - I-ai și vorbit despre mine? - Mult. - Ei bine, se-arată dornic să-i fiu prezentat? - Nu arată nimic. Nu mi-a răspuns o vorbă, la tot ceea ce i-am spus despre dumneata. Dar asta nu înseamnă nimic, la un om ca el. Nimic nu ne împiedică să mergem numaidecât în port, să-l găsim, cu condiția de-a fi discret, prudent. - Dar cum o să mă înțeleg cu el? Ca orice brăilean de baștină, cunosc limba greacă, dar mi-e greu s-o vorbesc. - Mi se pare că el vorbește și rusa, opină Adrian. - Oh, atunci, strigă Petrov, sunt călare pe situație. - Ferește-te să nu dai în gropi. Și lasă-mi mie sarcina periculoasă de a-l face să vorbească fără voia lui sau să accepte cutare propunere, care nu-i spune mare lucru. Într-o după-amiază fierbinte, când se afla acasă la Samoilă, Adrian hotărî să prezinte pictorului pe Mihail. Acesta, tot pălăvrind, desena în cărbune, sub privirea distrată a lui Adrian, care cerceta - fără să-și dea seama - sufletul pictorului, spre a se încredința de sinceritatea sa. Observând înfățișarea spilcuită a lui Petrov, îi spuse: - Știi, nu trebuie să fii în contrast prea izbitor cu zdrențele lui Mihail... O simplă măsură de prevedere. - Vrei să mă gătesc cu salopetă de sobar? Mi se întâmplă adesea să ies astfel, atunci când îmi car materialul necesar. - Nu! spuse Adrian. Pune-ți, pur și simplu, niște haine mai purtate, ca ale mele. Samoilă se execută. Nu-și mai puse guler, la fel că Adrian, și ieșiră. Afară, arșița soarelui îi sili să cotească drept prin Grădina Publică, care le reaminti cu duioșie de prima lor întâlnire, dar trebui să părăsească iute marea alee, ca să evite două cunoștințe ale lui Petrov, ce flecăreau pe-o bancă. - Ăștia-s niște „pisălogi”', lămuri pictorul, târându-l pe Adrian pe o potecă singuratică, - sectari închistați în formule mai rigide decât o stâncă. Nu-mi plac, își trec viața fără să dea ceva din ei, te ciupesc de bani fără rușine și îți compromit cele mai frumoase năzuinți omenești. - N-am relații cu ei, răspunse Adrian. Și ei mă lasă-n pace. Fă ca mine. Sectarismului, oricare ar fi el, îi lipsește bunătatea, chiar când o monopolizează. E contrariul vieții care n-are nimic exclusivist, nici chiar în moarte, al cărui soroc e adesea amânat. De asemeni, mă străduiesc să înțeleg și să tolerez tot și toate, cu condiția să nu mi se impună ceea ce-i potrivnic felului meu de-a fi. Altminteri, devin violent. - Suntem făcuți ca să ne înțelegem! strigă Petrov. O să facem tustrei o frumoasă trinitate, dacă și Mihail o fi ca noi. - El e mai dihai decât noi, spuse Adrian, voind să revină asupra celor spuse. Dar pictorul îi reteză urmarea, cu o exclamație bruscă, în fața priveliștii ce se oferea ochilor în acea clipă, ca o încântare, la picioarele lor: - O-o-oh! privește, Adriene, ce peisaj e astăzi! Ai crede un relief pictat de-un artist impresionist și mai aproape de noi, cum nu l-am văzut niciodată! Toate amănuntele parcă sunt sculptate cu dalta. - Ai impresia asta, fiindcă se apropie furtuna, observă Adrian, absorbit de priveliștea portului și a deltei nesfârșite. Deși obișnuiți din copilărie cu această panoramă, duioșii noștri hoinari fură pe deplin cuceriți, dar fiecare în felul său. Samoilă, pictor, necunoscând vreodată mizeria, distingea mai degrabă latura decorativă, în timp ce Adrian nu putea dezlipi frumusețea unei imagini de amintirea ei dramatică. Astfel, bălțile cu stufărișe de papură, pajiștile cu sălcii plângătoare, brăzdate de acele canale naturale ce sclipeau ca argintul viu, îi reamintea pe Codin și sfârșitul său dramatic, pe moș Dumitru și înjunghierea frumosului armăsar. Priveliștea minunată a portului îi producea, de asemenea, o emoție ciuruită de tristețe. Aceste șiruri nesfârșite de oameni în cămașe, mergând cu pași mărunți să-și deșerte sacii în pântecul vapoarelor; acei vlăjgani care țopăiau cu povara în spate și își puneau piedici în glumă, care fredonau voioși, aruncau măscări femeilor și păcăleau pe cel ce-i privea, cu buna lor dispoziție, Adrian îi cunoștea. El știa că la începutul zilei, în timpul formării echipelor, acești tovarăși sumbri, feroci, gata de omor, își dispută dreptul la viață, cu cuțitul în mână. Câte neveste, câte mame deznădăjduite nu văzuse el, alergând de-a lungul cheiurilor, smulgîndu-și părul în fața băltoacei de sânge închegat al bărbatului sau fiului, căzut pe celălalt „câmp de onoare” al civilizației moderne. Iată de ce, arătîndu-i lui Petrov, Adrian spuse cu tristețe: - Vezi oamenii aceia de colo? Ai crede că-s la nuntă. Tocmai asta mă întristează. Văzut-ai vreodată un cal țopăind, în timp ce-și trage povara istovitoare? Oricât de uitucă și de căptușită cu veselie ieftină ar fi inima animalului-om, eu nu înțeleg totuși această putere de-a îndura, care-i justifică sclavia milenară. Este adevărat că munca trebuie făcută cu inima voioasă. Dar ce muncă? În nici un caz aceea pe care o obții cu șișul, dând apoi pe brânci. Acest fel de muncă ar trebui să-i pună pe oameni puțin pe gânduri... Privindu-i apoi pe lopătari, care uscau cerealele, vânturându-le cu lopeți de lemn, Adrian adăugă: - Mi-s dragi mai mult lopătarii... Ei nu lucrează la bucată. Se vlăguiesc din greu pentru doi lei pe zi, dar vezi cel puțin că-și dau seama de truda lor. Sunt niște biete animale de povară, care nu cunosc bucuria și-și blesteamă viața. - Tocmai la ei mă uitam, de când sunt aici, răspunse Samoilă. Nu mă satur niciodată de priveliștea muncii lor; e cea mai bogată în mișcări frumoase, în colorit și cea mai curată dintre muncile portului. Îmi reamintește scenele pe care le văd în fiecare an la țară, în vremea treieratului. Lui Adrian îi reaminteau altceva miile de hectolitri de grâu, răspândite pe rogojini uriașe și vânturate de lopătar. Îi reaminteau munca cea mai ucigătoare și mai prost plătită din port; munca întâmplătoare, ce greva adesea până la ruină prețul de cost al mărfii, amenințată de încingere. Era considerată o muncă ușoară, o pacoste neașteptată, ce cădea peste un câștig sigur. Nici un om tânăr și în putere nu se grăbea s-o caute. Dar într-o societate clădită pe nedreptate, orice trudă își găsește omul ei. Astfel, lopătarii se recrutau dintre bătrânii uitați de moarte, printre prăpădiții din cauza băuturii, femeile fără căpătâi și nici un dumnezeu, copiii vagabonzi, gălbejiți, ce nu-și mai amintesc să fi rostit vreodată cuvintele mamă și tată. Toți sunt plătiți cu o leafă de mizerie, știindu-se că munca asta n-are importanță cine o execută. Doamne! Nu-i o muncă de titan, să iei cerealele cu o lopată de lemn și să Ie vânturi. Într-adevăr, ai spune că-i o joacă: lopețile înșfacă grăunțele, într-un elan ritmat și le aruncă spre cerul de foc. Praf de aur care arde în soare. Grămada din stânga scade; cea din dreapta se mărește. Și desigur, priveliștea nu-i lipsită de frumusețe, dar lopătarul nu vede, nu simte nimic. El vântură, vântură întruna, vagoane întregi, pe zi. Și dacă i se întâmplă să vadă și să simtă ceva, este astrul zilei care înaintează cu pași de melc; e ochiul supraveghetorului atunci când vrea să pună lopată jos, ca să scuipe în palme; sunt brațele sale de plumb, însăși viața inutilă a bietului lopătar. - E ora patru, spuse Adrian, scoțându-și ceasul. Haide să-l căutăm pe Mihail. Abia se urniră din loc, că un vânt rece îi izbi în față. Cerul se întunecase deodată. Nori negri, grei, se roteau deasupra lor, amenințători. Fapt obișnuit vara, în zilele de arșiță mare. Trecând prin față casei unui cantonier, auziră o voce de femeie care striga în curte: - Să strângem iute rufele! O să avem furtună... O sută de pași mai încolo, picături mari de ploaie, grele și reci, le șficui fața. - Asta ne trebuia acum! zise Adrian. O să-l scăpăm pe Mihail. Își ridicară gulerul de la haine, își traseră șepcile pe urechi și o luară la picior. În labirintul magaziilor, cu liniile ferate blocate de vagoane cu cereale, ploaia cădea cu găleata. Biciuită de vânt, se transformă îndată în vijelie. Furișîndu-se de-a lungul zidurilor; trecând deseori de-a bușelea pe sub vagoanele ce le tăiau calea; sărind peste băltoace mari de apă și șuvoaie spumegânde, care le barau trecerea pe la toate răspântiile, cei doi prieteni ajunseră în sfârșit în piața portului și se urcară într-un vagon gol, la adăpost. Erau uzi ca niște șobolani ieșiți din apă și atât de obosiți, încât abia că nu-și puteau trage răsuflarea. Se priviră unul pe altul și izbucniră în hohote de râs zgomotos. Samoilă, mai ales, cu vocea lui puternică, acoperea zgomotul furtunii, De sub șapca neagră a lui Adrian, decolorată de ploaie, o apă negricioasă îi șuruia pe față, prelingîndu-se pe cămașa îngrozitor de murdară, în timp ce din barba lui Petrov, ascuțită, ca de țap, apa se scurgea ca dintr-o streașină. Înfățișarea pictorului era de nerecunoscut. - Nu s-ar putea spune acum, că am avea nevoie de umbrelă! urlă Samoilă. - ...Și nici c-am fi venit aci să căutăm un vânzător de covrigi, într-o piață neacoperită, adăugă Adrian, care se căznea să vadă prin perdeaua de apă impresionantul spectacol ce se înfățișa ochilor. Într-adevăr, acest spectacol merita să fie văzut, fiindcă nu se asemăna deloc cu ceea ce contemplaseră până mai acum o oră. În piața portului, largă de câteva hectare și spălată de trâmbele de apă furioase, un imens talmeș-balmeș, de oameni, căruțe și cai, se luptau în furtună, cu un tragi-comic vrednic de milă sau se lăsa copleșit, neputincios, de forța maiestuoasă a naturii dezlănțuite. Furnicarul de hamali alerga acum cu pași de struț, în căutarea unui adăpost, fiecare vrând să-și apere cu ajutorul unui sac, mai degrabă hainele decât trupul aproape gol. Circa cinci sute de căruțași, grămădiți claie peste grămadă eu căruța lor cu un cal (ghioci), se zvârcoleau într-o mișcare greoaie de mulțime apucată de spaimă, urlau, înjurau, biciuiau animalele orbite de potopul biciuitor; desprinzîndu-se în pâlcuri o ștergeau din loc. Se mai aflau apoi cei care se mișcau greoi, încet, resemnați, ca de pildă vânzătorii ambulanți, împovărați de marafeturile lor, vânzătorii de fructe, pepeni, băuturi răcoritoare; bucătari care frigeau pe grătare ambulante pește mărunt sau bucăți de ficat și măruntaie, gustări pe care le ofereau muncitorilor, la orice oră din zi. Dar ceea ce reținea mai mulți privirile celor doi prieteni era lupta înverșunată a sărmanilor lopătari, singurii muncitori din port siliți să uite de apărarea propriei lor piei, până ce nu adăposteau aurul fragil ce li se încredințase, să-l acopere grijuliu eu prelate priponite la colțuri cu bolovanii mari și numai după aceea să se pună și ei la adăpost. Ori, pe vijelia asta, osteneala lor era o muncă de-a surda, o muncă de Sisif. La vreo sută de metri de vagonul în care se refugiaseră cei doi spectatori ai noștri, o pereche de lopătari părea deosebit de greu încercată de furtună. Bărbatul și femeia trebuiau să se descurce singuri cu piramidele de porumb. Nimeni nu le sărea în ajutor. Petrov îi arătă lui Adrian: - Ia privește la cei doi de colo. Câtă trudă, ca să mențină prelata. În bătaia vântului, prelata, foarte mare și grea ca plumbul, se îngreunase și mai mult din cauza apei căzute; abia priponită într-o parte, le scăpa îndată din mâini, se umfla și se ridica în aer ca un balon. Și bietele brațe, istovite de oboseală, de vârstă, de nemâncare, se căzneau într-un chip jalnic s-o întindă deasupra boabelor înecate de apă. Bărbatul urla de mânie, femeia, cu fusta lipită de picioare, cădea în genunchi de zece ori pe minut. La un moment dat, vântul îi smulse prelata din mâini și o aruncă peste bărbat, care dispăru sub ea. În fața acestei scene hazlii, Samoilă se porni pe un râs cu hohote. Adrian nu-l imită, zâmbi doar ușor, temîndu-se de-o urmare oribilă. Și într-adevăr, bărbatul ieși de sub prelată, luă un bolovan de râu și-l azvârli asupra roabei sale. Izbită drept în piept, nenorocita se prăbuși. Această sălbăticie smulse celor doi prieteni un strigăt de groază. Dintr-un salt, Petrov coborî din vagon, străbătu distanța cu pași mari și aruncîndu-se asupra bărbatului hain, îl culcă la pământ cu un pumn tot atât de greu, ca și pietroiul primit de femeie. Adrian îl ajunse îndată și amândoi ajutară pe nenorocita care sângera pe gură și pe nas. Portul era acum gol. Vijelia bântuia cu furie. Dunărea și bălțile nu se mai zăreau, înghițite de perdeaua cețoasă de apă care cădea în cascade pulverizate de furtună. Și aici, patru nenorociți doborâți de-o tristețe pe care n-o bănuia nimeni. Nesinchisindu-se de ploaia torențială, Adrian și Petrov reușiră să oprească hemoragia femeii, care părea moartă. Pictorul, amenințător ca un arhanghel bărbos, se răsti la bărbat, promițîndu-i că o să-l dea pe mâna jandarmilor. Dar bietul om, căzut în băltoacă, se resemnase în fața nenorocirii și se uita binevoitor la Petrov. - Ia privește, îi zise, arătîndu-i marfa înecată, ai putea barem să te ostenești ca s-acoperi porumbul ăsta, fiindcă ai crezut că nu-mi erau de-ajuns furtuna și prelata și că-mi mai trebuia și pumnul tău pe deasupra. - Puțin îmi pasă de porumbul tău, brută! îi strigă Samoilă. Nu vezi că ți-ai omorât femeia? - Nu te prăpădi cu firea pentru ea, îl liniști bărbatul. A văzut ea altele și mai dihai, și n-a crăpat. „Femeia, ca și pisicile, are șapte suflete”. La auzul acestor cuvinte, nevasta scoase un urlet sălbatic, se ridică sprintenă, ca și cum nu i s-ar fi întâmplat nimic. Apucând o lopată care înota în apă, o ridică să-și lovească bărbatul, dar alunecă și căzu grămadă, plângând peste el, peste lopată și peste o întreagă viață de mizerie. - Vedeți? făcu omul, râzând. Nu v-am spus eu că n-a murit? Apoi, revenind la datoria sa, zise: - Dați-mi o mână de ajutor ca să acopăr acest terci și p-ormă o ștergem de-aici. Adrian și Petrov apucară prelata, cu brațele lor viguroase, și o propti, cu bolovani mari, din lava vulcanică, ce se folosesc la pietruirea străzilor. Lopătarul adună cele două lopeți, își pescui din apă catrafusele și strigă femeii, care plângea întruna: - Aide, scoal' d-acolo, vacă! N-o să crăpăm așa de curînd, nici eu, nici tu! Hai, mișcă-te! Mai avem încă mult porumb de vânturat împreună, pân-să ajungem la capătul chinurilor. Acest fel de mângâiere înduioșă pe Samoilă. Viața înfricoșetoare a celor două făpturi îi apăru în toată grozăvia. Avu remușcări că-l lovise pe bărbat. Văzîndu-l îndepărtîndu-se cu femeia lui, reflectă: „Cu ce i-am venit într-ajutor? În loc să sar la timp, m-am distrat, privindu-l cum se lupta cu nenorocirea lui și nu m-am urnit din locul meu decât ca să-l pocnesc. A avut dreptate să mi-o spună”. Apoi, către Adrian care mergea gheboșat: - Hai să-i poftim la un pahar cu noi! Alergară după lopătari, ajungîndu-i. Petrov li se adresă: - Ascultați: credem că după o astfel de baie, n-o să fie greu să beți împreună cu noi o juma' de țuică... Haideți... Ploaia nu pare s-aibă chef de stat. Dacă o să iasă soarele, ne înapoiem cu toții la „terciul” vostru. La această invitație, figura lopătarului se lumină. Fața lui mare, scofâlcită și brăzdată de cute adânci, tresări de bucurie. Zise: - Ah! ai vorbit mai frumos decât sfântu Ion Gură-de-Aur! Domnul să te binecuvânteze! Muream de poftă ca să pun un strop de rachiu pe limbă, dar n-am decât un singur gologan, cu care aș putea să-mi plătesc un păhărel... Da! vedeți dumneavoastră, n-aș putea să beau de unul singur și muierea să stea colo în fața mea, privindu-mă și înghițind în sec. E destul de amărâtă, ca s-o mai oropsesc și eu. - Îți place mai bine să-i arunci un bolovan în cap! zise Petrov. Omul își ridică lopata spre cer: - Eh, da, dom'le! Asta ți se pare poate caraghios, nu? Dar intră te rog în pielea mea, timp de opt zile: ai plesni acolo, ca un pui de broască pe care-l strivești sub talpă: poc !... Râseră toți patru. Femeia, încă plină de noroi și sânge, își aprobă bărbatul: - Da, domnule! ați fi crăpat, cu siguranță! Grupul se îndreptă spre intrarea în Docuri, unde cârciumile muncitorești sunt așezate în fața pescăriei. Privindu-i din urmă, ai fi zis: patru naufragiați scoși acum din apă. În umbletul lor, bălăbănindu-și brațele, trupurile păreau schiloade, iar picături de apă murdare li se scurgeau de pe mâini și din mânecile hainelor. În mai puțin de-o jumătate de ceas, furtuna înecase ținutul și dispăruse. Pe cerul de-un albastru sclipitor, nu zăreai decât câteva frânturi de nori alburii, resfirați ca niște zdrențe. Soarele reapăru arzător. Munții Marinului erau mascați de aburi, care se ridicau greoi, fumurii, ca și cum niște căldări uriașe ar fi clocotit undeva în vale. O oboseală generală stăruia asupra naturii, vlăguită de furtună. Pe pământul încă acoperit de apă, sute de broscuțe, nu mai mari decât un bob, țopăiau încoace și încolo, riscând la orice pas să le strivești: poc ! sub talpă. Portul, spălat, împrospătat, reînvia. Un furnicar de oameni se ivi buluc prin ușile vagoanelor și dughenelor, sau revărsați din adâncul vapoarelor și șlepurilor, ca albinele din stupul lor. Cei care se udaseră și trebuiau să lucreze, se dezbrăcau până la cămașă, își întindeau vestmintele la soare și reîncepeau munca întreruptă. Lopătarii alergară primii la grămezile lor de cereale. Perechea care întovărășea pe Adrian și Petrov, alergă, la rândul ei, urmată de aceștia și vorbind cu glas tare. Prelata fu ridicată, porumbul întins într-un strat mare și subțire, pe care începură apoi să-l vânture neîncetat cu lopețile. Tot trudind, bărbatul vorbea singur, neobosit, în timp ce cei doi prieteni - tot sperând întruna să-l vadă pe Mihail apărând din vreun cotlon - îl ascultau și se prăjeau la soare: - ...Nu trebuie să ai necaz pe mine, dar asta e... spunea el. E bine să te înfurii, să lovești un necunoscut și să-i zici: bestie!... dintr-o pricină sau alta... Dar încearcă să te pui în locul lui... De pildă, să vânturi ca mine porumbul și sărăcia, timp de treizeci de ani... Da, treizeci de ani! și atunci ai vedea... Hm!... pe dracu... Nu ești de piatră... Ții cât ții, până-ntr-o zi, când plesnești ca o cămașă argăsită. Dar cămașa o arunci, pe când pielea... eh, păstrezi totdeauna un pic de milă pentru ea, oricât de urâtă și tăbăcită ar fi... Și-apoi, ce? N-am fost și eu băiat tânăr și frumos? N-am crezut și eu c-am s-apuc cu mâna luna de pe cer? N-aibi teamă: nimănui nu-i place răul... Ești împins la rău, asta-i totul... Tata era fierar și eu am vrut, din toată inima, să devin fierar, căci gologanii picau la fiecare bătaie de baros pe nicovală: Dar, of! of!... Barosul lui nu cădea numai pe nicovală, ci și asupra mea, feciorul lui, un ștrengar de unsprezece ani. Aha, te miri? Ei bine, toate oasele-mi sunt zdrelite de barosul tații. Și afurisit să fie numele lui Dumnezeu, dacă tata n-a avut milă de oscioarele mele, cum vrei mata, ca lumea să aibă mai multă? Uite, mata, care m-ai dat peste cap adineauri cu un pumn, nu ești om rău și totuși mi-ai făcut un rău. De ce? Pentru că-mi lovisem femeia... Dar știi de ce am făcut asta? Nu pentru că era vinovată, nu! Toată vina noastră e că suntem niște bieți oameni sărmani. Atâta! Vina e mai întâi a tatii, care mi-a rupt oasele, la o vârstă când alți copii sunt ajutați să se îmbrace. A trebuit să fug de-acasă, să hoinăresc prin port, să rup plumbii la vagoane, să fur grâu și să trăiesc... Da! Să trăiesc! Aci, alții mi-au rupt coastele, înainte de-a mă băga la închisoare. Apoi urmară ani lungi, când nu știui ce înseamnă să te culci într-un pat, ci numai prin hambare, în poduri cu șoareci morți care puțeau, sau cu alții vii care-mi alergau noaptea pe piept... în sfârșit, milităria: trei ani... Și-aci mi-au rupt coastele... Nimic de zis, trebuie să-ți aperi țara și tot așteptând să fie atacată, ești snopit cu bătaia în fiecare zi! De-atunci, iată au trecut treizeci de ani de „lopată” și sărăcie; mereu înghițind praf, mereu încovoiat, mereu borș de fasole și mămăligă rece, și cămașa jegoasă, și casă ca un grajd, și țuica păcătoasă. Și mai ce încă? (Omul se opri din lucru, se sprijini în lopată și privi pe Adrian și Petrov, sfidător.) Ce? Venit-a cineva să mă întrebe: „Ia spune-mi, nu cumva te doare rău, când ți se rup coastele?” Nimeni! Sau, ba da: muierea aia de colo, pe care era s-o omor adineauri... Adesea, ea m-a tras pe șale cu oțet și usturoi. E bună, destoinică... Iată de ce nu mă lasă inima să beau singur un păhăruț de țuică, ci mereu împreună... Nu-i așa, Stano! - Așa e, așa e, Toadere! bolborosi femeia. Da' să nu mai arunci cu bolovani în mine!... Cei doi prieteni se depărtară. Înainte să dispară în labirintul magaziilor, se uitară pentru ultima dată la lopătari. Lopețile lor aruncau grăunțele de aur, tot mai sus, spre soare. Mergeau agale, tăcuți și cam dezamăgiți, cotind printre magaziile cu cereale, amândoi în cămașă, cu hainele pe mână, ude, pantalonii lipiți de coapse. Temîndu-se de răceală, Adrian spuse: - Să mergem la Procop, să ne încălzim cu un ceai cu rom și să ne uscăm hainele. Tot vorbind, era cât pe-aici să calce pe o pereche de picioare încălțate, care ieșeau în afară pe trotuarul strâmt; era Mihail! Cu hainele uscate, liniștit ca un pașă, silabisea un ziar românesc, de seară, tolănit cât era de lung pe una din acele scări scurte și foarte înclinate ce se află la intrarea magaziilor. Adrian trase un chiot scurt de plăcere, asemănător cu al rândunelelor buimăcite și se repezi la mâinile lui Mihail, în timp ce Samoilă fremăta ca un armăsar nebun, cu ochii mari deschiși. - Na! asta-i bună! Vorbeam de lup și lupul era la ușă! exclamă Adrian. Aceste dovezi de prietenie nu produseră asupra lui Mihail alt efect, decât că se răsturnă mai bine pe spate și zâmbi în felul său sceptic, voluptuos, cu pleoapele întredeschise, apărîndu-se parcă de soarele strălucitor care scălda strada singuratică. - Ce faci acolo? întrebă Adrian. - Aștept... răspunse Mihail cu o lene nemăsurată: - Și ce aștepți? Sfârșitul lumii? - Nu... Aștept să se scurgă apa. - Ce apă? - Apa de ploaie... Colo, la răspântie, e o băltoacă mare care împiedică trecerea. Petrov, cu privirile ațintite setos pe Mihail, turba că nu se putea amesteca în vorbirea lor grecească, Adrian îi pricepu neastâmpărul și văzîndu-și prietenul bine dispus, îl atacă fățiș: - Știi cine-i omul ăsta? făcu, misterios. În loc de răspuns, Mihail ridică ușor din umeri, cu un aer ce voia să spună: „Tu descoperi oamenii ca balegile pe o pășune”. În fața acestei neîncrederi, Adrian se aprinse. Încreți sprâncenele, își umflă pieptul și înaintă spre Mihail ca un berbec, ceea ce nu displăcea deloc celuilalt. Cu pasiune, abia trăgîndu-și sufletul, îi reaminti pe scurt tot ce-i vorbise despre pictor: sinceritatea lui, entuziasmul și dragostea pentru toate artele, marea-i sete pentru prietenie și arzătoarea dorință de a-l cunoaște și iubi pe Mihail. Totul nu dură nici trei minute. Dar, din clipă în clipă, și fără să se smulgă din nepăsare, ochii întredeschiși ai lui Mihail se făceau mari, pe măsură ce torentul cuvintelor se rostogolea în căldura mocnită de pe buzele lui Adrian. Și când acesta conchise, spunând convins, cu credință: - Pun capul jos, dacă o să regreți vreodată că i-ai dat mâna! ...Ai fi putut vedea că din dolce-farniente-le lui Mihail nu mai rămăsese decât voința de granit, ce-i pironea trupul pe trepte, în timp ce în pupilele ochilor săi mari strălucea mărturia: simt, văd, înțeleg. O clipă de șovăială, o clipă de sforțare (oh, numai să cocheteze cu pesimismul său învins!) și iată-l pe Mihail că-și urnește frumosul tors (ca și cum l-ar fi smuls dintr-o strânsoare neplăcută), se ridică încetinel, drept în fața lui Samoilă (care crapă de fericire), îi întinde mâna sincer, cu privirea înfiptă în ochii lui, apoi... Apoi Adrian nu mai înțelese nici un cuvânt care ar fi putut să trădeze ce-și spuneau. Urechile lui auziră o duioasă învălmășeală de cuvinte rusești, debitate melodios de buzele cărnoase a doi oameni și care i se așternea ca un balsam pe inimă. Rezemat alene de zid, cu ochiul atent (gata să sară la cel mai mic semn de neînțelegere), Adrian le transmitea efluviile acelei pasiuni care sudează sufletele și de care inima sa era arhiplină. Ochii lui neînduplecați mângâiau cele două figuri prietene; a lui Petrov, îmbrățișată de flacăra soarelui și de flacăra propriei sale inimi: a lui Mihail, aurită de același torent de flăcări roșietice, dar imobilizată de binecuvântata stăpânire a sufletului său îmblânzit. Și în timp ce Mihail și Petrov se certau unul cu altul, într-o limbă de neînțeles, el, Adrian, deslușea în această primă comuniune forța atotputernică a prieteniei, care se descoperă prin ea însăși și se oglindește în propriu-i chip. În orice colț al pământului ar apărea, prietenia biruie zidurile cele mai de nepătruns, simțindu-se atrasă de cel care prețuiește dragostea și căruia ea îi este lege și regat. Prietenie... Nu încerc să te explic; aș vrea să te cânt... După acest grabnic și scurt schimb de tatonări afectuoase, Mihail, care-și știa prietenii uzi până la piele, înhață coșul gol și se îndreptă spre „Vadul Comorofcei”, unde ajunseră aproape în fugă. Aici se afla mahalaua lipovenilor. Căscioare și cocioabe nesănătoase, îngrămădite unele peste altele, se cațără pe povârniș, de unde se prelungesc până în fața ultimelor case de pe strada Grivița și chiar în Comorofca, cu care n-au nimic comun; bravii lipoveni - toți pescari și hamali cu apucături potolite. Este drumul obișnuit, la înapoiere, al lui Mihail, după vânzarea de seară. Aici, vânzătorul de plăcinte împarte micilor lipoveni resturile rămase în coșul său, tot așa cum o face și cu copiii greci, în cealaltă extremitate a portului. Îi și văzu cum se distrau, bălăcindu-se în apa nisipoasă, care șerpuia din vârful coastei surpată de ploaie. În zdrențe, cu capul și picioarele goale, murdari, îl întâmpinară pe Mihail cu strigăte de bucurie; mai timizi decât grecii, aproape se fâstâciră când îl văzură însoțit de doi străini. Mihail își rugă prieteniii să stea mai la o parte, de teamă să nu-i sperie. Și se duse să împartă resturi de covrigi și grămăjoarele de foi grase și dulci, căzute de la plăcintă. Îl încercuiră și tot mâncând, răspundeau prietenului lor care-i chestiona. Un băiețel de vreo opt ani se bucura îndeosebi de favorurile lui Mihail. Era un gălbejit, cu părul blond și lins. Când își ridica căpșorul, vedeai doi ochi verzi, suferinzi. Vocea îi era atât de înceată, încât Mihail îi cerea uneori să-i vorbească la ureche, ca să-l audă. La urmă, dispărură amândoi într-o colibă din chirpici, acoperită cu trestie, povârnită toată și împestrițată cu crăpături adânci. Mihail întârzie câteva minute înăuntru. Se întoarse singur, nu dădu nici o explicație și începu să urce, urmat de Adrian și Samoilă, care nu îndrăzniră să-l întrebe nimic. Observară, însă, că se căznea să-și ascundă o tulburare și-i respectară tăcerea. În capul „Vadului”, Mihail intră într-o băcănie, unde ceru, pe socoteala stăpânului, brânză, untură și zahăr. În timp ce-l servea, puse coșul jos și se retrase într-un colț, ce părea să-i fie familiar. Acolo, așezat pe-o ladă, începu să răscolească în voie într-un morman mare de cărți vechi aruncate alandala, foarte prăfuite și majoritatea făcute ferfeniță. Adrian șopti la urechea lui Samoilă: - Pun rămășag că-și consultă biblioteca. - Cum asta: biblioteca lui? - Cred că de-aici își procură cărțile. Într-adevăr, Mihail reveni cu o carte. Văzîndu-i zâmbind, pricepu că ghiciseră. - Sunteți două iscoade. - Da! două iscoade care te admiră. - N-aveți nimic de admirat. Și când fură afară, cu coșul greu în spate, îi lămuri: - Dacă-i ceva de admirat, apoi e numai prostia acestui băcan, care învelește de doi bani măsline, în pagina unui autor celebru. Mă înțelegeți ce vreau să spun: omul cumsecade a cumpărat, Dumnezeu știe de unde, sute de kilograme de cărți și terfeloage, ca să-și facă pungi. Cum cele mai multe cărți sunt în limbi străine și foarte murdare, nimănui nu-i arde să le trieze și să le revândă. Sunt sigur că maldărul ăla de cărți ascunde cel puțin o sută de cărți valoroase, în bună stare. Am citit până acum peste douăzeci de lucrări de mâna întâi. - Le cumperi? întrebă Adrian. - Nu.... Plătesc cinci bani de fiecare carte citită, pe care i-o înapoiez. - Ce carte ai în mână? Mihail le-o arătă. Petrov își vârî îndată nasul în paginile ei; și cei doi înfometați de carte silabisiră: Honoré de Balzac: Un menage de garçon! titlu pe care fură foarte fericiți să-l poată descifra. Dar când încercară să meargă mai departe, să mai citească câteva rânduri, se aleseră cu o bâlbâială de neînțeles, ceea ce-i întărâtă. Lăsând pe Adrian să buchisească singur, Petrov se adresă singur lui Mihail. - Cât trebuie să fii de fericit, că poți citi în franțuzește! - Da, sunt întradevăr fericit... Măcar atât!... Atunci, cuprins de-o curiozitate febrilă și uitând consemnul dat de Adrian, pictorul vru să afle totul și-l întrebă cu însuflețire. - Și de ce citești dumneata? - Și de ce mă-ntrebi dumneata? răspunse întrebatul, baricadat în eterna-i teamă față de întrebările indiscrete. Adrian, ocupat cu Balzacul lui indescifrabil și necunoscând limba rusă, habar n-avea de gafa făcută de Petrov. Totuși, uitîndu-se mai bine, îl văzu pe Mihail împotrivindu-se, iar pe celălalt plecîndu-se smerit, speriat de greșeala să. - Iartă-mă, domnule Mihail, spuse Petrov. Te-am întrebat, nicidecum să te jignesc... dar... voiam să vă înțeleg... Atins de accentul lui sincer, Mihail își îndulci vorba: - Ce fel de întrebare e și asta? De ce citesc... Dumneata citești și Adrian, de asemnea... Toată lumea citește... - Ce s-a întâmplat? sări Adrian, amestecîndu-se în vorbă. Și cum amândoi tăceau, se adresă lui Mihail, cu un aer morocănos. - Nu trebuie să fii răutăcios! Du-te și descotorosește-te de coș și înapoiază-te în mare grabă. Vom merge să luăm un ceai la Procop. Fu aproape un ordin. Mihail înțelese că pornea din inimă. Surâse cu bunătate. - Mă supun... - Erai cât pe-aici să strici totul! îi spuse Adrian lui Samoilă, când rămaseră singuri. Te prevenisem că nu trebuie să-l bruschezi. - Ah, ce om! ce om! strigă pictorul. De unde ne vine pasărea asta? Dac-ai ști ce rusească perfectă vorbește! Nu! Nu e de teapa noastră. - Și eu cred Ia fel, că nu este de teapa noastră. Dar este din aceeași rasă cu noi. Stăpânul său mi-a spus, poate fără să-și dea seama. - Cum asta: „din aceeași rasă cu noi”? - Da, din rasa celor care iubesc aceleași lucruri. - Crezi, oare, că există o atare rasă? - Vezi, bine: ieri nici nu ne cunoșteam; mâine vom fi prieteni nedespărțiți. - E adevărat, întări Samoilă. Trebuie să existe o rasă de oameni care șterge diferențele de condiție socială. Se aflau în colțul străzii Grivița. Mihail ieși din dugheana lui, cu țigara în gură, aer ștrengăresc, fericit ca un sticlele pe-o cracă. Ai fi zis că tocmai închisese în casa de bani un câștig gras, agonisit în aceea zi. Spuse în grecește: - Știți că mahalaua a și aflat că suntem trei și ne-a poreclit frumușel: cei trei țicniți?! - E perfect, răspunse Adrian. Nouă ne place țicneala asta! Și îndreptîndu-se împreună spre Procop, care-și avea ceainăria în piața Galați, îl lăsă pe Mihail în seama lui Petrov („ca să se iubească prietenește, în voie”), iar el îi urmă, la câțiva pași, silabisind întruna pe mutește din Balzac. Dar îi supraveghea, cu urechea ațintită la tonul convorbirii pe care o reîncepuse Mihail de îndată, foarte dispus în seara aceea. Îi spuse pictorului: - Dumneata nu greșești, când te arăți destul de nedumerit asupra lecturilor asidue ale unui om ca mine. Vina îți este însă mare, când mă iei drept ceea ce nu sunt. Iar celălalt: - Dumneata știi că atunci când citești, trebuie să fii, dacă nu fericit, cel puțin mulțumit. Cu alte cuvinte, să ai strictul necesar... Ce dracu! Doar n-o să susții că poți să citești și când ți-e foame!... - Ba da... - Ei, atunci nu mai pricep nimic. - Ai să pricepi numaidecât. Ce-i lectura pentru dumneata? - O fericire. - Nu-i destul. Pentru mine este o hrană. Petrov rămase încremenit. Mihail reluă: - Să știi că arta nu e gustată în același fel de toată lumea. Sunt unii care se folosesc de ea, ca de-un lichior care să le ușureze digestia... -....Nu-s din ăștia! întrerupse eu vioiciune Petrov. - Desigur că nu! Ești mai presus de ei, de vreme ce vrei să tragi un profit sufletesc; dar ca să ajungi acolo, ai încă mult drum de străbătut. - Care drum? - Acela al suferinței liber-consimțite, chemată aproape ca o salvare. Și dumneata, la fel că Adrian, n-ați suferit de-ajuns. - A privi suferința, nu-i același lucru cu a suferi tu însuți. - Nu, nu! Deloc. Samoilă nu vru să se dea bătut. Alese exemplul lopătarilor. Povesti scena petrecută în timpul furtunii, își destăinui brutalitatea față de lopătar, adăugind: - ...Dar când am aflat trista viață a nefericitei perechi, povestea copilului, fierar la unsprezece ani, tot calvarul lui de-atunci încoace, ah! asta mi-a săgetat inima și m-am căit amarnic că-l lovisem. - Pariez, spuse Mihail, că i-ai plătit apoi un kilogram de vin, ca să-l despăgubești. - Chiar așa, i-am dus la o cârciumă! mărturisi pictorul, rușinat. - Vezi? Ești pradă celor mai mici mânii, a celor mai mici emoții. Stăpânirea de sine îți lipsește cu totul. - Așa-i felul meu. Nu pot altfel. - Ba poți. Trebuie să poți. Firea noastră se schimbă. - Cum? - Trăgând cel mai bun profit, din ceea ce ne învață cărțile și mai ales viața. Și asta, mușcând pământul de durere. - Dar citesc și observ în jur, cu toată atenția de care sunt în stare. - Nu faci nimic din ceea ce ar trebui. Îți spargi capul și pierzi vremea degeaba. Fă mai degrabă sobe! Foarte susceptibil, Samoilă schiță o strâmbătură, de parcă l-ai fi stropit cu apă rece. - Aha, nu-ți place? adăugă Mihail. E și natural. Dar aici e buba oricărei prietenii adevărate. Ți-ar place mai bine să-ți spun că ești un pictor mare. Da! ai fire de artist; și fără să-ți văd pânzele, pot să-ți spun că pe ele nu se află decât gunguritul unui copil fericit, și poate chiar dotat. Cazul dumitale se întâlnește la nouă din zece artiști din lumea întreagă. Poate chiar la mai mulți: vibrezi puțin (poate mai puțin decât o muscă la soare), râzi sau plângi ușor, repede te înveselești sau te întristezi și apoi pictezi, sculptezi, compui, scrii... și iată arta! Dar asta valorează mai puțin decât să ai talent, o inimă simțitoare și chiar să fii un revoltat... - Cum? strigă Petrov. Nu-s toate astea calități? - Ba da, calitățile oțelului care nu-i călit. Nu poți sfărâma granitul cu degetul și nici măruntaiele mașinăriei omenești cu bunăvoința. Numai artistul este în stare să facă asta, numai asta. Trebuie să meargă acolo unde nimeni nu îndrăznește să pună piciorul; să lărgească potecile bolovănoase ale vieților de mâine, să le netezească, făcîndu-le practicabile, lăsând pe drum fâșii sângerânde din carnea sa, căci adevăratul artist este generos și nepăsător, ca soarele. Dacă nu este așa ceva, jos mutrele! Muncitorul care coboară în mină și scoate cărbuni ca să ne încălzim dindărătul, e mult mai folositor omenirii. Iată de ce îți spuneam că trebuie să suferi. Suferința - aceea care este mută, neștiută - ascunde o mare comoară: calmul. Este cea mai solidă încercare pe care o putem smulge vieții, care ucide. Asta nu se obține dintr-o dată (ar însemna moartea, dacă s-ar întâmpla așa), ci treptat. Ori, ia privește ce faci dumneata: vezi un om biciuit de furtuna - de afară și din lăuntrul său - și în loc să afunzi întrânsul sonda marei înțelegeri, să-i pătrunzi drama, să afli tot ce-ți poate povesti și dincolo de vorbele lui, dumneata te porți ca primul birjar ce-ar fi trecut pe-a-colo: îl dai peste cap cu o lovitură de pumn. Desigur, nu mă îndoiesc c-ai fi plâns pe cadavrul lui, dacă-l omorai. Un alt exemplu: mă întâlnești pe mine, pentru că mă căutai. Ce vrei de la mine? - Să te cunosc... bolborosi Petrov. - Și m-ai cunoscut? - Nu încă... - Și nu ai să mă cunoști niciodată cu mijloacele de care dispui astăzi, pentru că, adineauri, în loc să pătrunzi ceea ce se află sub zdrențele mele, dumneata nu le vezi decât pe ele și începi să gemi deasupra lor, luându-mă drept un nenorocit. Ba mergi până acolo încât să crezi că starea mea actuală m-ar împiedeca să gust o carte sau razele soarelui și vrei să-mi sari într-ajutor, fără voia mea, la fel ca și Adrian care te-a chemat. Nu-i așa? Voi nu știți că dacă e cineva - dintre noi, trei - care să aibe nevoie de ajutor, apoi acela ești dumneata sau Adrian. Ar trebui să vă dau mâna, ca să vă ajut să coborâți în noroiul și întunecimile de unde prețuiești mai bine lumina. Sau dacă ai stofă de artist, afundă-te în acest ulei coroziv, care este durerea omului singuratic, și de unde te înapoiezi cu fălci în stare să mestece gresia. Dar ca să se întâmple așa ceva, trebuie să faci parte dintre cei care se încing peste măsură, având mai înainte pică pe Dumnezeu, pe lume și pe sine însuși. Dar să nu mergem prea departe. Iată-ne ajunși la gospodin Procop, unde se zice că ceaiul este fără pereche. „Se zice!”... Cum putea fi Mihail' atât de sceptic, să pună la îndoială până și faima, universală, la Brăila, a ceainicului sau ceainăriei gospodinului Procop? Fiindcă această faimă nu privea numai calitatea ceaiului, care la Procop era „Poppoff veritabil” (atunci când îl cereai anume, adăugând gologanul suplimentar). Nu privea în plus nici zahărul, - acest motiv de eternă discordie, care făcea pe mulți clienți credincioși să schimbe brusc localul, pentru că le servise „zahăr făinos”. De aceea sunt obligat să fac aci o mică abatere de la subiect. De ce se fereau clienții, ca de ciumă, de „zahărul făinos”? Fiindcă, la Brăila, după exemplul sfintei Rusii, nu se bea ceaiul ca la Paris sau ca la Londra. Liber, prin alte părți, să-ți îndulcești licoarea călduță; sau s-o „mânjești” cu o picătură sau mai multe de lapte; sau să nu faci nimic din toate astea și să-l înghiți - ghiorț! - cum ai înghiți o sare amară; sau să-l și primești „ca să faci plăcere” și să pleci - cu un „mulțumesc” - fără să-l fi atins. În cel de-al doilea port dunărean al României, localnicii beau ceaiul cu totul altfel. Fie că sunt băștinași get-beget sau lipoveni pravoslavnici - cu bărbi ca a lui Tristan Bernard, cu cizme de vidanjori sau sumane largi, în al căror buzunar țin nelipsitul pahar greu ca de piatră, de care se slujește fiecare să bea vodcă pură, în cârciumi murdare, după ce s-a închinat mai întâi, din belșug - acești localnici sunt, înainte de toate, mari băutori de ceai. Îl beau de dimineața până seara, pentru nenumăratele lui însușiri: aperitiv, nutritiv, digestiv, laxativ, constipant, excitant, calmant, diuretic. Îl beau iarna, ca să se încălzească; vara, ca să se răcorească. Și așa se soarbe, între doi până la patru litri pe zi, ca un nimic. Dar veți spune, ce se face cu această cantitate de apă în stomac? Ei bine, se bea în deplină liniște, pahar după pahar, apoi tot așa de liniștit și de nevinovat se iese în stradă și-și face nevoia pe trotuar, ștergîndu-și sudoarea de pe frunte și câteodată întorcându-se cu spatele, la trecerea vreunei persoane, tocmai în momentul acela. Astfel, termosifonul funcționează după dorință. Mațele spălate din belșug pe dinăuntru, sunt pișcate de foame, iar plămânii, adesea de frig, când ies afară în plină iarnă, „ca să facă găurele de chihlimbar în zăpada imaculată”. Și ca să poți bea economicos atâta ceai, având în vedere prețul exagerat al zahărului și câștigul mic, a trebuit să se recurgă la un mijloc de scăpare: zahărul a fost prefăcut în bucățele minuscule cu ajutorul unui cleștuț, numit sifci; bucățica de zahăr e muiată întâi în lămâie, apoi fixată cu dibăcie între fălci și obraz, unde rezista vitejește sorbiturilor de ceai fierbinte, care o ating în treacăt, fără s-o topească dintr-o dată, și în felul acesta ajungi la fundul paharului, păstrând încă în gură o vagă senzație de dulce. E ceea ce se cheamă la Brăila: a bea ceaiul pricuțc. Iată de ce toată lumea ocolește zahărul tos, pe care ceaiul îl topește la iuțeală, „ca și cum ar fi gris” și este căutat cel „de căpățâna”, sticlos și fosforescent noaptea, ca acele chibrituri întrebuințate odinioară de sinucigași. Cele două bucăți care se serveau la o „jumătate porție” (circa cincizeci de grame), sunt tăiate cu un fierăstrăiaș, de însuși patronul, dintr-o căpățână de zahăr de cinci kilograme: căci trebuie să ai ochiul format și rară îndemânare de-a tăia bucățelele de-o egalitate aproape perfectă, înlăturând astfel ca unele din ele să pară, cutărui client, mai mici decât ale vecinilor de masă. Și așa e încă izvor de nemulțumire, inepuizabil. Căpățâna de zahăr, fie ea triplu rafinată, nu e mai puțin adevărat că „spre vârf” e mai sticloasă, și mai „făinoasă” la bază. Și bietul băiat de prăvălie trebuie să facă naveta, în goană, de la mușteriul arțăgos la stăpâna de la casă, care nu mai știe unde-i este capul: - Cu-coa-a-a-nă! Domnul X... vrea o bucată „de la vârf”! - Dar domnule X-?... Dumneavoastră știți bine că o căpățână de zahăr n-are numai „vârf!”. - Da, cucoană, dar n-o fi având numai „dindărăt”? La auzul acestora, gospodin Procop, care vede și înțelege tot, intervine îndată, scotocește, găsește și dă mușteriului o bucățică „din partea de la vârf”; el știe că omul are dreptate și-l mulțumește, căci uneori se întâmpla să dea și pe unii pe ușă afară... Dar la fel cu ceaiul, care este fără pereche, chiar când nu-i musai „Poppoff*, toate celelalte chestiuni care privesc zahărul (excelent), serviciul și materialul (fără reproș), prăvălia (mare, curată și luminoasă), apa (provenind din două căldări, dintre care una fierbând încontinuu), toate aceste avantaje la un loc nu contribuie atât la renumele ceainic-ului Procop, cât persoana însăși a lui gospodin Procop. Și omul sfințește locul... Omul - până la cel mai ordinar - e un animal care poartă în sine, inconștient, germenul perfecțiunii universale, către care umanitatea se îndreaptă fără voia ei. Iată pentru ce hamalul necioplit, care se mulțumește cu un colțișor de masă la Procop, știe că uriașul lipovean, cu privirea limpede și barba frumos pieptănată, face o deosebire strașnică între clienții săi. Știe că prețul și calitatea consumației sunt aceleași pentru toată lumea. Dar nu și salutul patronului: Or, la asta râvnește mai mult hamalul necioplit, în asprimea vieții sale, sub înrâurirea nobilului grăunte al cărui purtător inconștient este. Acest hamal necioplit se teme de Procop, în aceeași măsură cu care îl iubește și cerșește o fărâmă din stimă sa, fiindcă l-a văzut pe mândrul lipovean părăsindu-și tejgheaua - unde stă în picioare, drept ca un judecător, lângă nevastă-sa, așezată pe un scaun - și ducându-se să strângă mâna cutărui client care intrase, să-l conducă la un loc bun, să-i șteargă masa el însuși, din simplă politeță - deoarece mesele sunt curate - să se întrețină cu el un minut și apoi să comande cu vocea-i de patron, ceea ce știe că mușteriul ia de obicei: - O jumătate pentru domnul X! Asta înseamnă - pentru urechile băiatului de la bufet, pentru toate urechile din local - mai întâi considerație, apoi câteva nimicuri: serviciu neciobit, zahăr și felie de lămâie acătării. Dar asta vrea să spună, mai ales, că mușteriul care se bucură astfel de considerația lui gospodin Procop, nu face nimic din ceea ce face el, necioplitul de veacuri: nu șterpelește jurnalul ce i se dă să citească; nu scuipă pe jos; nu spune măscări față de femei; nu bate în masă, ca un mitocan, atunci când vrea să cheme băiatul; nu-și face nevoile pe stradă; nu încearcă să fure șifciul sau să-și însușească banul lăsat la plecare, pe masă, de un consumator vecin; sau să dispară, fără să plătească, simulând „o nevoie urgentă”, ca să poată ieși în curte. Pe când el, omul fără rușine, el le face toate astea. Nu se poate dezbăra de ele, căci sunt păcate ce-i aparțin numai lui, precum exploatarea nerușinată și crima colectivă aparțin numai celuilalt om fără rușine, aflat în capul scării sociale, ce-l asuprește cu toată cruzimea. Deși ținut în mod sălbatic în ignoranță, pradă jalnică instinctelor și niciodată ajutat să-și revină în fire, el se ajută cum poate. Nu, nu se ajută, el se supune. Freamătă sub clocotul plămadei care dospește în sufletul său. Și când îl vede pe gospodin Procop cum onorează omul corect, curat, delicat, - bietul amărât deschide ochii, admiră liniștit, surâde, clipește, scuipă de plăcere și se resemnează în colțul său: stima aceea nu e pentru el, dar se bucură totuși, deoarece el este astăzi strămoșul necioplit al acelei omeniri corecte, curate, delicate de mâine. El nu-și dă seama. Iar Procop, care-i un pionier al progresului, nici el nu-și dă seama ce reprezintă. Nici el nu face decât să se supună legii lui de precursor. Cu capul sus și privirea disprețuitoare, proptit pe picioarele-i zdravene, în mijlocul duzinilor de mese înșirate pe trotuar și gemând de lume, Procop privește vara spectacolul ce-l oferă terasele ceainăriilor înconjurătoare: mușterii care înjură, își bat bucile, pîrțîiesc zgomotos, se apucă de prohap, insultă femeile, - toate astea sub ochii jupânului care face haz. În aceste momente, Procop își cântărește influența ce-o exercită asupra micii sale lumi, întorcîndu-și doar capul, cu vădită stăpânire de-a scuipa cu dezgust, adresîndu-se cu noblețe unui client pe care-l prețuiește: - Uneori, îmi vine să cred că Dumnezeu a pus omul pe pământ, numai ca să dovedească animalelor că sunt mai cinstite și mai delicate decât el! Doar atât spune și face Procop. Îndată, hamalul de rând se simte fericit că se află pe terasa acestui lipovean drept, în loc să fie amestecat în gloată celor disprețuiți de el, cărora nici nu le îngăduie să-i calce pragul ceainăriei. Iar duminică, când Procop pleacă la biserica rusă, pentru liturghie, îmbrăcat cu rubașca-i neagră, imensă ca și el și înconjurat de nevasta-i rotofeie și cei șase copii - bucălați și solemni în straiele lor împestrițate cu roșu-cărămiziu, galben ca lămâia și albastru-marin - Samoilă Petrov, ateul convins, se ridica de pe scaun la trecerea cinstitei familii, se înclina cucernic, simțind în sinea lui o poftă de neînvins de a-l imita pe gospodin Procop, urmându-l chiar acolo unde n-a mai călcat din copilărie. Iată din ce se încheagă atracția ceainăriei Procop: ea e întemeiată nu pe „zahăr sticlos” și ceai „Poppoff”, ci pe-o frumoasă credință omenească. Nu toți își dau seama de ea, dar i se supun. Această credință sapă fără preget în stânca ticăloșiei noastre, provoacă încolțirea acelei lumi noi, care apropie - cu pași de broască țestoasă - îndepărtatele abisuri cerești. Ca să-și îndeplinească destinul, ea n-are nevoie de predici: obligă pe unii să dea exemplul și pe alții să-i urmeze. Mijloacele ei sunt simple, ca și lumina zilei; gospodin Procop nu ține conferințe dulcege, nu face reproșuri amare; el trăiește, mai întâi, cu demnitate, apoi își arată stimă față de cei care îi respectă casa. Le-o arată în felul cel mai simplu, dându-le o binețe mai afectuoasă, arătîndu-le mai multă atenție. De pildă, văzând că apare statura înaltă a lui Samoilă - care, curtenitor, lăsase pe Mihail și Adrian să intre înaintea lui - gospodin Procop le ieși în întâmpinare și-i spuse lui Petrov: - Acum un minut l-am întrebat pe băiatul care vă servește, dacă ați luat ceaiul de seară. Și privindu-i cu atenție: - Dar v-ați udat până la piele! - De asta și vrem, spuse pictorul, să-ți cer, pentru o oră, cămăruța de lângă cazane. Luîndu-ne ceaiul, hainele se vor usca. Apoi adăugă în rusește: - Vă recomand pe gospodin Mihail. Dacă o să vină aici, singur sau însoțit de Adrian, pe care-i cunoști, te rog să te porți cu dânsul, ca și când aș fi eu. Procop se înclină după obiceiul rusesc, strânse mâna lui Mihail și nu dădu nici o atenție înfățișării lui sărăcăcioase. Apoi, ducîndu-i spre camera cerută, strigă cu.vocea-i gravă: - O porție „Poppoff” la trei (pahare), pentru domnul Samoilă! Și toată lumea își întoarse capul. Aceste evenimente se petreceau pe vremea războiului ruso-japonez. Înfrângerea rușilor se întrevedea limpede și numeroșii pravoslavnici, ca și alți cetățeni din Brăila, își cheltuiau scuipatul ca să susțină, prin ceainării, moralul „tătucului”, țarul, care trimetea armatei sale din Manciuria câte o icoană pentru fiecare soldat, în loc de muniții, în timp ce dușmanul de la Tokio răspundea cu orez, obuze și vestminte. Nume de orașe, cetăți și generali, de care brăilenii habar n-avuseseră până în ajun, deveniseră atât de populare, de familiare, încât copiii, jucîndu-se de-a soldații, își rupeau pingelele, strigând: „Ku-ro-pat-kin, Port-Ar-thur!” Ziarele de mare tiraj își întreiseră numărul cititorilor, cârciumile și ceainăriile, pe al mușteriilor. Capi cumsecade de familie care n-aveau obiceiul și nici mijloacele să consume vreo băutură în afara casei, îi zăreai aproape în fiecare seară poposind dinaintea unui pahar cu ceai. „ca să asculte pe unde a ajuns războiul”, să citească ziarul și să pălăvrească despre „ce se petrecea la celălalt capăt al lumii”. În seara aceea, deși venise ora mesei, discuțiile continuau pătimașe și nimeni nu se gândea că ai săi îl așteaptă acasă cu masa gata. Era din pricina unei vești mari, pe care o adusese telegraful din Extremul Orient și pe care ziarele o ofereau turmei umane, ca un adevărat regal: distrugerea marelui cuirasat rus Petropavlovsk, de către japonezi. Ah! Ce strașnică „ediție specială” trântești cu o atare veste! Asta merită osteneala să fii directorul-proprietar al unui „mare organ!” Păcat însă că nu se află în toți anii un război și, în fiece săptămâna, un cuirasat scufundat, n-are a face unde și de cine! Cât despre felul de interpretare a evenimentului, nu e o problemă care să pună la încurcătură pe un gazetar: dacă paguba e suferită de națiunea antipatizată, o înconjură cu imnuri de bucurie; dacă atinge „poporul” cu care simpatizezi, urli răzbunarea, revanșa, ațâți urile. Și într-un caz, ca și-n celălalt, ziarul se vinde, tirajul crește și odată cu el prețul publicității și mai ales „porția” din bugetul guvernelor. În odăița retrasă, a cărei fereastră dă spre ceainic, cei trei tovarăși își așteptau ceaiul. Mihail descifrând ziarul de seară, ceilalți doi perpelindu-se la zidul încins al cazanelor. Erau mulțumiți că-s singuri. Hărmălaia localului îi stingherea puțin. Ca toată lumea, se interesau, la rândul lor, de mersul războiului, dar cu nepăsarea oamenilor preocupați de ei înșiși, înainte de orice lucru de afară. Profitând de singurătatea lor de-o clipă, Samoilă rezumă pe șoptite lui Adrian conversația ce-o avusese pe drum cu Mihail, îi proslăvi inteligența, însă, la urmă, își mărturisi și rezervele: - Haide! haide ! Adriene! Să nu-mi spui că omul ăsta, cu toate cunoștințele și limbile știute, nu e în stare să facă altceva decât să vândă plăcintele, pe care le coace noaptea în murdărie și păduchi. Uite: dacă ar vrea, mâine l-aș îmbrăca din cap până-n picioare și i-aș căuta o meserie demnă de el. Asta nu e viață! Fuge de lume și lumea îl ocolește. Cauți azi un om, ca pe vremea cinicului Diogene, și când îl descoperi ești nevoit să te coborî până la mizeria lui, în loc să-l ridici la o stare mai bună. Trebuie să te îmbraci în zdrențe ca și el și să-ți fie teamă să-i apuci brațul, ca să nu te alegi cu unul dintre pensionarii lui. Ehei! nu cumva să-mi spui că ăsta e idealul! Băiatul intră cu o tavă încărcată cu un întreg „arsenal” din porțelan fin, bogat pictat și aurit, căpăcelele jucând în ceainicele clocotinde, farfurioarele zăngănind ca bronzul, ceai „Popoff”, zahăr „de la vârf”, - totul pentru șaizeci de bani. Petrov, care murea de sete, se repezi la serviciu, opări paharele, le împărți, turnă, apoi, cu șifciul în mină, își întrebă prietenii: - Pricuțc? - Pricuțc, i se răspunse. Cât ai clipi din ochi, cele cinci bucățele de zahăr, de diferite forme și armonios geometrice, fură prefăcute într-o grămăjoară de boabe de porumb. După care, golind jumătate din pahar în farfurioară, fiecare o duse la buze, cu mai multă, sau mai puțină grație, dar toți sorbind zgomotos din cauza fierbințelii lichidului, singura pricină dealtfel care-i silește pe băutor să-l verse în farfurioara întinsă. În felul acesta, ajunseră la al cincilea pahar, asudând, ștergîndu-se, chemând neîncetat băiatul - cu un tac-tac metalic în căpăcelul ceainicului - ca să le aducă mereu, mereu, apă fiartă (tot pentru cei șaizeci de bani!), când, aruncând o privire pe ziarul lui Mihail, Adrian strigă: - Ce grozăvie! Vereșaghin a fost omorât în explozia blestematului cuirasat Petropavlovsk! - Nu se poate! gemu Samoilă, sărind de pe scaun. Și smulgând foaia din mâinile lui Adrian, citi, tremurând, telegrama care anunța catastrofa vasului-amiral și, cu litere groase, moartea pictorului. Vru să spună ceva, dar ochii îi fură năpădiți de lacrimi și-și lăsă fruntea să cadă pe brațeie-i încrucișate pe masă. (Zece ani mai târziu, la 31 iulie 1914, Adrian va vedea sute de muncitori de rând alergând pe cheiul portului, strigând: Jaurès a fost asasinat!... Jaurès a murit! Și mulți dintre ei, cu ochii scăldați în lacrimi, deși nu-l cunoscuseră sau îl auziseră vorbind vreodată.) Vereșaghin se relevase tineretului idealist român din acea vreme, cu ocazia războiului ruso-japonez. Între altele, două opere ale sale, inspirate de măcelul din 1904 și reproduse pe mii de cărți poștale, deveniseră foarte cunoscute: Piramida craniilor și Santinela, înghițită de zăpadă, la datorie. Le întâlneai în orice casă, prinse în ace, și influența lor era cu atât mai mare cu cât Vereșaghin, nobil între nobilii ruși, își primejduise viața (până la sacrificiu, cum o dovedea telegrama din ziua aceea), ca să slujească omenirea, luptând împotriva celui mai mare flagel al ei. Petrov nutrea o adevărata venerație față de această inimă mare de artist. Moartea lui tragică îl aruncă într-o deznădejde egală aceleia care lovi atâtea suflete cumsecade de pe întreg pământul, în ziua cîpd marea viață a lui Jaures sfârși sub gloanțele unui zănatic. Împărtășindu-i durerea, Adrian îi mângâia prietenește mâna. Cât despre Mihail, această făptură tainică nu trăda nimic. Cu coatele sprijinite pe masă, tăcea chitic, netulburat și fuma. Samoilă, ridicându-și capul și ștergîndu-se la ochi, rosti, sugrumat: - Nu mi-aș fi dat o singură zi, ca să lungesc viața tatii; dar mi-aș fi dat jumătate din cât mai am de trăit, numai să-l reînviu pe Vereșaghin!... Și în tăcerea care urmă acestor cuvinte, continuă să se văicărească, privind întruna funesta telegramă: - Ah! Ce valoare pierdută! Cine știe câte capodopere s-au dus odată cu el! O adevărată catastrofă pentru artă! Și de nereparat! - Bunul meu Petrov, obiectă blând Mihail, orice viață care se stinge, în chip tragic sau nu, poate fi o tragedie pentru cineva. - Da, dar prin asta nu pierde arta? - Nu numai arta suferă pierderi dureroase și de nereparat. De când ne-am așezat la această masă, sute de ființe omenești au murit pe suprafața pământului, unii natural, alții înecați în mări sau zdrobiți în uzine, striviți în mine, înjunghiați de gelozie sau de ură, ori s-au sinucis din disperare. Gândește-te că aceste morți constituie niște catastrofe. Și știm noi, oare, cine sunt, mama, bărbatul, femeia, copilul, logodnicul, logodnica, prietenul, care jelesc aceste pierderi, mult mai ireparabile pentru cei care le suferă, decât pierderea resimțită de artă prin moartea lui Vereșaghin? - Oh! exclamă pictorul, făptuiești un sacrilegiu, vorbind astfel! - Nu... Nu făptuiesc nici un sacrilegiu. L-am cunoscut pe Vereșaghin, cu mult înainte de-a se fi auzit despre el la Brăila, și-mi place arta lui generoasă. Dar arta nu-i decât o viață fictivă, a cărei pierdere nu provoacă niciodată drame, în timp ce viața adevărată fiind foarte bogată în drame, pentru ea pierderile sunt în mod diferit nereparabile. Samoilă se întărâtă în fața acestui fel de-a judeca: - Deci, pentru dumneata, moartea marelui artist și a micului marinar care a murit odată cu el, sunt egale în urmări! - Pentru mine pot sau nu să fie egale. Dar nu de mine este vorba, nici de dumneata, care mergem la culcare astă-seară, mai mult sau mai puțin liniștiți, în ciuda catastrofei lui Petropavlovsk. Îți vorbesc de acei care la pierderea unei vieți se trântesc la pământ și nu se mai scoală: pentru aceștia, „marele pictor” și „micul marinar” sunt vorbe goale. Petrov nu fu convins. Îl luă pe Adrian ca arbitru. Acesta, mirosind apropierea unei „ședințe pasionate”, se prefăcu că împărtășește părerea pictorului, spre a-i dă ghes la vorbă lui Mihail: - Desigur, niciodată nu m-am gândit la una ca asta. Cred și eu că viețile nu sunt toate la fel. Atunci, Mihail, scoțându-și pieptul în afară, cu figura iluminată de-o flacără lăuntrică, rosti deodată: - Luați aminte, prieteni! (Vorbi în grecește; observase că Samoilă o înțelege destul de bine, în timp ce Adrian nu pricepea o boabă rusește): Sosisem la Brăila - patria voastră - oraș frumos, fără îndoială. Veneam de undeva (asta nu vă interesează), să zicem că veneam din... Rusia, această Rusie formidabilă a lui Vereșaghin. Și n-aveam nici un gologan în buzunar, nici calabalâc de vânzare, căci totul fusese vândut la Odesa. Cea mai simplă dintre înțelepciuni mă sfătui să schimb hainele frumoase, ce le purtam atunci, cu cinstitele zdrențe ce le vedeți pe mine, și cu câștigul încropit să mut mai departe pionii vieții mele. Pe vremea aceea, nu căutam de lucru. Făceam pe rentierul, cu pâine, măsline și castraveți murați, alimente prețioase, foarte ieftine, pe care le vedeam în mâna oamenilor ce descăreau poveri grele. Cum eu nu descărcăm decât amintiri puțin plăcute, adoptai hrana lor, fără să știu o boabă românească; arătam marfă cu degetul, dăm gologanul și plecam să-mi gust, pe malul Dunării, pâinea, măslinele și castraveții. Și asta fu o viață dulce și voluptoasă, viață plină de emoții, viață cunoscută numai de oamenii în stare să schimbe niște straie frumoase cu jerpelituri, să ronțăie netulburați câștigul realizat prin acest schimb, și să nu se gândească deloc, în acest răstimp, să-și caute de lucru. Da! așa am făcut. Și asta se cheamă a privi în față, cu gentilețe, viața care se pregătește să te sfâșie. Dar câtă vreme am putut trăi astfel? Nu-mi amintesc: poate o lună, două, apoi... Apoi începui să flămânzesc... Desigur, nu-i plăcut. Două zile în șir n-am înghițit decât apă chioară. A treia zi, cum mă plimbam, cu mâinile în buzunar, găsesc un ban pe chei și-mi cumpăr o bucată de pâine neagră, care-mi căzu la stomac mai greu decât plumbul. Avui crampe, de crezui că mă otrăvisem. Și n-aveam chef să mor, nu! încă o clipă, - încă o clipă din acest soare prețios și această gândire la fel de prețioasă omului singur pe lume, omului tare ca stânca. Fiindcă mă gândeam - dacă ți-e îngăduit s-o faci când ești lihnit - la o sumedenie de lucruri care nu pot fi simțite decât în ziua când ești convins că pământul e un pustiu. Mă târâi cum putui la „vagonul meu”, căci, uitasem să vă spun, de la sosirea în frumosul vostru oraș nu mă culcam decât în vagoanele de marfă ce staționau goale pe liniile din port. Era pe la sfârșitul lui martie, vremea fiind încă destul de rece. Mă refugiai deci în apartamentul meu, mă lungesc pe podeaua de scânduri, cu burta-n sus, nemișcat. Buna dispoziție nu-mi pieri și nici durerile, care oricum mai mă lăsaseră... Ah! neuitatele clipe de speranță în viață, alternate cu oribilele viziuni ale morții, în acea seară când, cu privirea îndreptată spre asfințitul soarelui - ce mă salută din rece-ai eternitate - mă vedeam atât de singur în vagon, atât de părăsit și neștiut de semenii mei, ca nimeni altul pe acest pământ! Clipe mai prețioase decât toate comorile universului... Cine nu le-a trăit niciodată, este un om sărac și incomplet, chiar de-ar fi regele aurului și prințul gândirii, căci totul este relativ în existența noastră, în afară de deznădejdea morții, de chinuitoarea ei incertitudine și meschina-i certitudine, - moartea care se înfățișează pe neașteptate și-ți spune în mod stupid, în timp ce tu te zbați cu suferința, ca să-i smulgi încă o clipă de gândire frumoasă, încă o clipă de soare generos: - Haide! - Imediat? - Numaidecât! - Nici chip să mai zăbovești puțin? - Nu! Și te smulge gândului neisprăvit, luându-te cu dânsa. În mod stupid. În sfârșit, adormii, după câteva ceasuri de canon, când deodată o zguduitură puternică îmi tulbură mintea și măruntaiele, părîndu-mi atât de îngrozitoare, de crezui c-am murit. Apoi, șuierături de locomotivă... și iată-mă plecat în călătorie de nuntă cu foamea, într-o direcție necunoscută... Ah! îmi spusei, numai plăcerea asta îmi lipsea din colecție; da, în sfârșit, e mai bine să călătorești cu burta goală, pe lumea asta, decât cu ea plină, pe lumea cealaltă... Mă deșteptai de-a binelea. Durerile fizice și morale îmi pieriseră, ca prin farmec. Fără să mă mișc de pe podeaua vagonului - unde mă simțeam tot așa de bine ca într-un vagon cu pături - încep să urlu, cu toată puterea stomacului chiorăind, un cântec de dragoste al lui Pușkin, simțindu-mă, în acest vagon de vite, mult mai fericit decât în clipa când îl învățasem și mă credeam unul din fericiții pământului. După vreo jumătate de oră de bălăbăneală, când într-o parte, când în într-alta, trenul meu special se opri în gara centrală, unde fusei tras pe-o linie liberă. Toate astea nu-s decât introducerea. Iată acum povestea. A doua zi, la prânz, revenit în port și leșinat ca o pisică bătută, mă așezasem pe platforma unui vagon de marfă și mestecam boabe de grâu, pe care le ciuguleam cu degetele ca o pasăre, cu gândul numai la soarele care încă îmi perpelea spatele. Mă credeam singur, dar deodată zării o lipoveancă; mă fixa prin crăpătura ușii unui vagon de marfă, de pe-o linie din față, în care se închisese, ca să-l măture și să adune gozuri. Ne privirăm lung în ochi, fără să ne clintim nici unul, nici celălalt, ca două animale blânde, apoi, nu știu de ce, începui să râd (ah, da! râdeam de ochii ei mirați), dar biata femeie se porni pe plâns, ca o Măria Magdalena. Mă înțelegeți: cu înfățișarea ce-oi fi avut și văzîndu-mă mâncând boabe de grâu, își uitase propriile-i nenorociri, ca să se înduioșeze de ale mele. Oh! asta-mi topi inima: deci eram atât de sărman, că puteam îneca în lacrimi ființele cele mai împietrite de mizerie? Sării de pe platformă și mă apropiai: - Nu mai plânge, îi zisei în rusește, nici tu nu ești mai fericită. Dar lipoveanea, în loc să-mi răspundă, scotoci în sac - unde avea gozurile, mătura și fărașul - scoase un codru de pâine și mi-l întinse, cu un gest ce spunea: „Na, mănâncă-l!” Cu pâinea pe genunchi, lipoveanea plângea sincer, lacrimile i-alunecau din ochii-i ficși și picau pe pâine. Apoi o auzii vorbind, ca un miorlăit: - Dacă nu vrei să mănânci, atunci nu ești un bun creștin! Ei bine, prieteni, am mâncat în fața ei acea pâine blagoslovită, ca să fiu, măcar o dată „un bun creștin”, în viața mea de păgân. Și ne-am cunoscut apoi mai bine, adică eu am fost acela care am avut de învățat de la dânsa, căci aflați că această femeie în zdrențe m-a scos din nepăsarea de până atunci și m-a redat speranței, dorinței, activității - singurele pârghii ale vieții. - De ce, mi-a spus ea, n-aduni plumbii ăștia care-i vezi pe pământ? Cad de la vagoanele desplumbuite dimineața și într-o zi ai putea să aduni cam două chile, adică optzeci de bani; poți trăi cu ei, sperând la mai bine. Multă vreme am făcut și eu asta, dar acum câștig mai mult maturând vagoanele, de unde scot de unu sau doi lei gozuri. Mai târziu, când o să fii în stare să-ți cumperi uneltele necesare: sac, mătură, făraș, ciur, o să faci și tu ca mine. Atunci n-o să mai fii atât de chinuit. Priveam la această ruină omenească, cu fața jigărită, mâinile și picioarele crăpate, pline de noroi, dar cu sufletul tare și mă rușinai de slăbiciunea mea. De trecutul meu, de asemenea. Niciodată, în viața mea de tânăr înfumurat, nu mă îndoisem că „sufletele simple”' (acei „simpli” cărora nu le catadixeam cinstea unui răspuns la binețea lor) fusese posesorii celei mai frumoase bogății pământești, aceea de a-ți uita nenorocirile, în fața celui învins, de-a te arăta cu sufletul vânjos dinaintea celui mai slab decât tine și de a-l ajuta să se ridice. Aici stă întreaga superioritate a omului asupra animalului. Restul nu-i decât deșertăciune. N-am știut-o, în ciuda studiilor mele. A trebuit să mă rostogolesc în drojdia societății, pentru că unul din acești năpăstuiți să-mi arate drumul adevăratei vieți, fără de care nu există decât haos și bestialitate. Așa că, grație acestei făpturi, ce-mi vorbea cu puterea exemplului mă ridicai drept în picioare, îmi câștigai pâinea fără osteneală, fără scârba, ferit de orice chin moral, trăind ca o pasăre. Izbutii, în sfârșit, să-mi cumpăr tutun și să nu mai fumez chiștoace, căci, colac peste pupăză, sunt o pasăre care fumează cu pasiune. Dormeam mereu în vagoanele mele și uneori capriciul mecanicilor încerca să mă târască iarăși în călătorii fără voie; acum, însă, săream iute din camera mea pe roate și, pe jumătate somnoros, îmi căutam un alt „apartament”. În felul acesta, eu cu plumbii, ea cu gozurile, ne-am împrietenit. Era o femeie de vreo patruzeci de ani, înaltă și îngrozitor de slabă. Mergea cocoșată, tușea întruna și era predispusă la ore de lungă tristețe și chiar de lacrimi. Ca s-o înveselesc puțin, s-o fac să râdă, îi istoriseam tot felul de povești, bune să distreze pe cei „simpli”, cu care ne întâlneam în fiecare zi în jurul acelorași vagoane. Și o dată, atâta o făcui să râdă, că-și deschise inima și-mi povesti istoria vieții sale, care, după cum o să vedeți, nu pornea dintr-o inimă tocmai veselă. Lipoveanca mea nu fusese totdeauna atât de nenorocită. Bărbatul ei fusese pescar, pe cont propriu. Cu cel mai vârstnic din cei trei copii - „un băiat de cincisprezece ani, puternic ca un taur” - pleca în fiecare seară la pescuit pe Dunăre și se reîntorcea în zori, cu peștele vândut și gologanii în buzunar. Și tatăl, și fiul erau cumsecade: nu beau și încredințau toți banii babușcei lor. Nu erau mulți, dar o zi mai mult, alta mai puțin, treaba mergea. Și într-adevăr, totul merse târâș-grăpiș, „până-n ziua de înălțare, anul trecut”, când ițele se încurcară, căci în acea „dimineață blestemată” băiatul bătu în geam pe la două din noapte și când îi deschise abia fu în stare să rostească: „Mamă! El s-a înecat!” și căzu pe pământul odăii. Barca se răsturnase din pricina valurilor mari. Tatăl, încălțat cu bocanci grei, făcuse pe dracu în patru ca să se mențină la suprafață, în timp ce fecioru-său, cu picioarele goale, se lupta din răsputeri să-i scoată „bocancii fatali”, singura piedică mare pentru acești înotători înnăscuți; dar, bătrân și istovit, tatăl căzu la fund, în clipa când unul din cei doi bocanci rămase în mâinile băiatului. Acesta îl auzi strigând, cu puțin înainte de-a pieri în valuri: „Petrușca! Salvează-te și fii bun cu maică-ta!” Petrușca fu bun cu maică-sa, care era aproape să moară de durere. „Dar nu mori cu una, cu două, când ești sărac!” Cine știe? „Poate trebuie să trăiești că să ispășești niscavai nelegiuiri ale taților și bunicilor?” Gospodăria își reveni din suferință, grație sforțărilor viguroase ale băiatului, care deveni într-adevăr cap de familie pentru frățiorii săi mici și pentru maică-sa, „îmbătrânită cu zece ani, în șase luni”. Petrușca făcu minuni, ca să câștige atât, încât mizeria să nu-și arate colții la ușa căminului. Dar degeaba. Intrau de trei ori mai puțini bani decât în vremea tatălui, deși băiatul se înhămase la cea mai grea și mai prost plătită dintre toate muncile portului: descărcatul vagoanelor de grâu. De la șase dimineața până la opt seara, mântuia între zece și cincisprezece tone de cereale, cărate pe umerii lui de șaisprezece anișori. Și totuși n-ajungea ca să hrănească patru guri, fiindcă n-avea de lucru în toate zilele. Lipoveanul Petrușca era iute alungat de românii „care aveau cuțite mari, cam așa”. Atunci, sărmana babușca trebui să lase grija casei în mâinile fetiței sale de doisprezece ani și să se amestece printre nenorocitele care cutreieră din vagon în vagon, să adune gozuri și țarină, și odată cu ele și înjurături, ca să câștige încă un leu sau doi pe zi. Și într-una din acele zile, de la începutul meseriei sale umilitoare, într-o după-amiază văzu „lumea alergând și o mare gloată de hamali adunându-se” la un post de lucru, nu prea departe de locul unde mătura un vagon. Nu vru să se ducă să vadă ce se petrece acolo, știind că hamalii „se înjură și se încaieră din nimic”, când, deodată, „ochiul drept începu să i se bată foarte repede și foarte tare”, iar bătăile inimii i se răriră... Și atunci, aruncă sacul, mătura și tot, și alergă cât o ținură picioarele, ca să vadă „pe cine puneau pe targa să-l ducă”? N-avu nevoie s-ajungă aproape, ca să se încredințeze că era chiar fiu-său, Petrușca, tânărul despre care tovarășii spuneau „că-i fusese prins pieptul între tampoane și turtit ca o farfurie”, căci zărise de departe „brâu-i lat, din lână verde, care atârna cu un capăt în afară de pe targă”. Atunci i se înnegurară ochii, își pierdu judecata și îndată nu mai știu nimic... O ridicară de jos și-o transportară într-o farmacie, unde se trezi cu dureri groaznice de cap. Farmacistul se dovedi om cumsecade, o ajută cum putu mai bine; dar ea fu un timp mirată, trezindu-se într-un pat curat, ea, femeie săracă. Apoi, deodată, îi flutură pe dinaintea ochilor capătul de brâu ce atârna peste targa, memoria îi reveni și se ridică, urlând „ca o vită înjunghiată”, vru să se repeadă în stradă, dar căzu în pragul farmaciei. Bunul om o ridică, o culcă într-o odaie din spatele farmaciei, o mângâie frățește, telefonă la spital, de unde i se răspunse că „nu era nimic grav”, Petrușca neavând decât un umăr strivit, dar că totul se va drege la loc. Din nenorocire, acestea nu fură decât mângâieri de circumstanță, și răspunsul celor de la spital o minciună plină de omenie! Adevărul, nefericita mamă nu-l cunoscu decât la comisariat, unde omenia nimerește rareori și acest adevăr fu nemilos, așa cum îl presimțise inima și ochiul drept, care începuse să i se bată: da ! Petrușca își „zdrobise și turtise frumosul piept, ca o farfurie!” - Dar, barem Petrușca are un mormânt, spuse nefericita, sfârșindu-și spovedania. Lipovenii au alergat, care cu un leu, care cu doi și nu l-au lăsat la spital, „unde morții sunt ciopârtiți și-i îngroapă unul peste altul”. A fost îngropat la cimitirul lipovenesc, „cu popă și slujbă, ca un bun creștin ce-a fost în viață”. Mereu aceeași poveste! Sărmana femeie avea nevoie de-o mângâiere și și-o găsi în mormântul feciorului, ca și în mine dealtfel, după ce își descărcase inima de povara necazurilor. Și asta ne făcu bine la amândoi. Îmi spunea: „Nu sunt chiar atât de nefolositoare pe lumea asta!” Ne întâlneam în fiece dimineață, ca doi vechi prieteni. Îmi zâmbea, de departe, arătîndu-mi sacul ce-l umpluse cu gozuri; și eu îi arătam punga cu plumbi, legată cu o sfoară la gât, pungă pe care mi-o dăduse într-o zi, ca să nu mai pun plumbii în buzunare. Și această făptură, pe care educația de odinioară mi-o arătase demnă de dispreț, îmi deveni atât de scumpă, că, uneori, neîntâlnind-o la prânz, o căutam de la un capăt la celălalt al portului, printre sutele de vagoane și furnicarul de trăsuri. O găseam, îi spuneam lucruri plăcute și alergam până la cea mai apropiată bucătărie ambulantă, de unde îi aduceam bucăți de ficat fript și pâine. Dar într-o zi n-o mai găsii, deși răscolisem tot portul. A doua zi și în cele următoare, nici o urmă. Ah! mă simțeam cel mai nenorocit dintre nenorociți! Eram sigur că e bolnavă. Tuberculoza o rodea cu încetul. Dar nu știam unde locuia. Nu-i cunoșteam măcar numele, fiindcă ne spusesem totdeauna; ea mie „batiușca”; eu ei „babușca”. Într-a cincea zi de lipsă, începui să răscolesc mahalaua lipovenească, intrând din casă în casă, întrebând pe localnici și dându-le ca semnalmente propria ei poveste. Și o descoperii. Niciodată fericirea și nenorocirea nu au fost în mai bună tovărășie. Am fost fericit, cum n-am fost și nu voi fi niciodată, de parcă cineva mi-ar fi dat un regat. Dar cine va ști care-mi fu inima, când o regăsii pierdută fără scăpare? În cocioaba ei, culcată pe un pat de scânduri, pironea cu ochi sticloși de febră numeroasele icoane adunate în colțul dinspre răsărit. Alături, ținându-i mâinile, fiică-sa și un băiețaș, amândoi atinși de boala care nu iartă. Pe masă, resturile unei ciorbe de fasole adusă de vecini. Și în fața acestei priveliști, eu, neputincios ca un ocnaș în fiare! Văzîndu-mă apărând, avu o izbucnire de bucurie atât de vie pe fața-i pământie, c-am îmbrățișat-o cu o frenezie de care nu m-aș fi crezut în stare și am plâns din adâncul inimii mele, devenită omenească... M-am zbătut. Ceea ce n-am făcut pentru mine, pentru tata și mama, ceea ce n-am făcut pentru soarele și libertatea mea, am făcut pentru acest soare al suferinței: m-am vândut, ca servitor. Spre fericirea mea, am dat peste un om. Un om care m-a înțeles fără să-i destăinuiesc ceva și mi-a dat banii înainte, fără condiție și palavre. Acest om e kir Nicola, față de care am o datorie, de care n-o să mă plătesc niciodată. Acum, prieteni, cine-i femeia asta? Adrian și Petrov deschiseră ochii mari, umezi de lacrimi: - E desigur... acolo... unde... - Perfect... Acolo unde m-ați văzut intrând adineauri, cu micuțul blond, în josul Vadului Comorofcei. - Ah! strigă Samoilă, mâine, dis-de-dimineață, iau un doctor, o trăsură și zbor la ea! - Ar fi un gest de bunătate, spuse Mihail. Dar află, bunul meu Samoilă, că pentru această nenorocită nu mai există „dis-de-dimineață”, nici doctor, nici bunătate, care ar putea să-i vină într-ajutor cu folos, fiindcă este lovită de Ireparabil! Ireparabilul, de care spuneați adineauri că a lovit arta prin moartea lui Vereșaghin, încă mai poate fi reparat prin alți Vereșaghini, care ar putea chiar să-l întreacă. Dar, dintre toate tristețele vieții omenești, ireparabilul care a doborât-o pe babușca mea e cel mai dureros, cel mai sfâșietor, cel mai sângeros, căci aci nu-i vorba de pânze care nu vor mai fi pictate niciodată, ci de viața însăși - care este scopul suprem al Creației - această viață care ne pustiește cu sânge rece, nepăsătoare c-ar fi vorba de propria ei soartă sau a noastră. Și acest ireparabil se săvârșește pe toată suprafața pământului, în fiecare clipă din zi și din noapte: când muncim, când ne odihnim, când dormim, când hoinărim, când cântam, sau când plângem. El se săvârșește cu certitudine și va continua să se săvârșească, atâta vreme cât va dura viața pe pământ, deoarece răul este însăși existența. Împotriva lui, n-avem nici o șansă. Ce poți face pentru copacul care crește și pe care furtuna îl ciuntește? Și atunci? Liniște. Liniște... Să chemăm liniștea, ca pe un balsam suprem al rănilor noastre, veșnic sângerânde... Numai ea singură, cu luminoasa și aparenta-i indiferență, ne poate ajuta să privim limpede în opera complexă a Creatorului, s-o putem pătrunde, s-o facem în sfârșit mai puțin crudă. În timpul celor trei zile care urmară acelei după-amieze de ploaie cu găleata, de prietenie pasionantă și de spovedanie neașteptată, în casa mamei Joița fu jale și aproape doliu. Adrian era cât p-aci să moară de pneumonie. Se întorsese acasă seara, tremurând de frig, nu mâncă și se culcă. La miezul nopții, toate păturile din casă nu mai ajungeau să-l încălzească. Pe la patru dimineața, maică-să îi plimba pe piept un gălbenuș de ou proaspăt, ca să afle locul junghiului ce-i tăia respirația. Afurisitul de junghi fu găsit tocmai deasupra sânului stâng, unde gălbenușul de ou „se sparse cu totul”. Îl întinse pe toată partea bolnavă, îi presără sare și piper și-l obloji pe deasupra cu o bucată de pânză subțire. Dar degeaba: două ore mai târziu - chiar în momentul când biata femeie trebuia să plece la muncă - Adrian ardea ca un cuptor și-și pierdu cunoștința. În ușoara-i aiurare, un singur cuvânt îi revenea pe buze: - Mihail... Mihail... Mihail... Își aruncă toate păturile la pământ. Înnebunită, plângând cu lacrimi fierbinți, nenorocita mamă uită îndată ocările din trecut și alergă la plăcintărie, unde deschise ușa cu atâta putere, încât clopoțelul sări din loc, izbindu-se de perete: - Mihaile! strigă ea, într-un suflet, Adrian moare și te cheamă! Ah! mi-am pierdut băiatul! Mihail tocmai își încărca coșul, gata să plece. La apariția fulgerătoare a deznădăjduitei mame și la auzul cuvintelor ei îndurerate, rostite într-o grecească perfectă, se răsuci pe călcâie, mașinal, păli și o întrebă ușor: - Adrian moare, spui dumneata? Apoi către kir Nicola, care era de față: - Acum, descurcă-te singur! Și întorcîndu-se spre mama lui Adrian, spuse: - Să mergem, iute! În fața lui Adrian, care nu mai recunoștea pe nimeni, Mihai își dădu seama de gravitatea primejdiei, dar își impuse liniștea de care vorbise în ajun: - Îmi trebuie apă rece de la puț și un cearceaf, zise, scoțîndu-și haina. I se aduse. Mihail rugă pe toată lumea să se retragă, deoarece, pe lângă Leana și mamă-sa, în cameră se aflau și alți vecini care ședeau ciorchine în pragul ușii deschise. Dintr-o singură mișcare, procedă la prima compresă rece, care deveni curînd fierbinte și fu repetată. Apoi Mihail intră la mama bolnavului, în bucătărie, unde plângea: - Aveți un termometru? o întrebă, mereu senin. - N-am avut niciodată! răspunse mama, suspinând. - Îmi trebuie unul neapărat... Și cum nu vreau să-l las pe Adrian singur, aleargă mata până la farmacie să cumperi unul. Cu această ocazie, cred c-ar fi bine să chemi un doctor. Mama Joița stropi câteva străzi cu lacrimile ei și se întoarse cu termometrul și doctorul. Termometrul era stricat, doctorul îl uimi însă pe Mihail. Era un evreu tinerel, sărăcuț, cam slăbuț, mărunt, oacheș, cu ochi și mișcări de veveriță. Înainte să-l vadă pe bolnav, remarcase sărăcia căminului și a îngrijitorului, care-l întâmpină, luându-i piuitul, cu aceste cuvinte în franțuzește: - Dacă veți găsi cazul îngrijorător, vă rog să nu vă dați de gol! Doctorul adânci în ochii lui Mihail o privire călduros-cercetătoare, luă temperatura lui Adrian și o găsi de patruzeci de grade. Apoi, luîndu-și bastonul, zise: - Continuă cu compresele, e singurul lucru pe care-l putem recomanda ca folositor în atari cazuri. Dă-i să mănânce lapte, supă de carne și puțin vin. Și fiindcă nu aveți termometru, vi-l las pe-al meu. După ce rosti acestea în franțuzește, se întoarse spre mamă, care se ghemuise într-un colț cu fața acoperită de șorț, îi puse mâna pe umeri și i se adresă. - Băiatul durnitale va birui boala și-ți garantez că va da încă de furcă iubitelor sale. În orice caz, sunt la dispoziția durnitale. La revedere. Și ieși. - Dar, făcu mama, alergând în urma lui, îți datorez vizita, dom'le doctor. - Nu-mi datorezi nimic, măicuță bună. Dumnezeu îmi datorează mai mult. Haide, fii sănătoasă! Femeia rămase uluită în mijlocul curții. Mihail, care înțelesese totul, îl ajunse din urmă, la poartă. - Doctore, iartă-mă, pot să-ți strâng mâna? - Iat-o! Și cei doi oameni se priviră, gândind unul despre celălalt tot felul de lucruri care nu se pot exprima. Trei zile și trei nopți, Mihail nu închise deloc ochii și nu încetă cu compresele, decât atât cât îi trebuia să alerge la puț, ca să scoată apă proaspătă. După care, Adrian deschise ochii mari și înlănțui cu aceeași mișcare gâtul mamei sale și al lui Mihail. De bucurie, îl podidi lacrimile. Mihail spuse: - Acum, te cred scăpat dragul meu. Și începând de azi, ne vom tutui, în semn de sărbătoare! Samoilă, prezent, fu de aceeași părere, țopăi prin toată curtea, îmbrățișă pe toată lumea care intră, inclusiv Leana, și aduse de la târg o pulpă de vacă și o căruță de zarzavat pentru supă lui Adrian. Dar bolnavul nu se vindecase încă. Alte cinci zile de îngrijiri, cu răstimpuri de odihnă, se alăturară primelor trei, în care timp, Petrov aproape se bătu cu Mihail, ca să-i cedeze locul. Acesta își petrecuse nopțile pe o saltea trântită la picioarele patului lui Adrian, cu un ochi mereu deschis. Abia atunci mahalaua pricepu că prietenia acestor oameni era cu totul altceva decât „dragoste turcească”, iar Mihail un alt om decât acela arătat de zdrențele sale. Și în fața mamei, care spunea: „Dumnezeu să-l păzească! Numai el mi-a scăpat pe Adrian! Acum am doi feciori și sunt fericită”....Mahalaua, înduplecată, răspundea: „Da, Joițo, am fost răi cu acest biet străin.” Și pacea se încheie. Chiar Leana veni într-o zi ca o pisică și i se adresă lui Mihail, sub privirea surâzătoare a lui Adrian: - Tare mult mi-ar place să am un catalog de mode de la Paris, dar nu mă pricep cum să procedez. Poate știi dumneata, care cunoști limba franceză!? Mihail luă un toc, însemnă câteva cuvinte către o mare casă din Paris și, după opt zile, Leana se pomeni cu un kilogram de hârtie ilustrată. Dar ceea ce o făcu să-și piardă cumpătul, fu numele ei, tipărit pe plicuri. Și cei doi prieteni o auziră, strigând buimăcită, în curte: - Sunt așa de mulțumită, că l-aș săruta, dacă... - Aproape totdeauna e un „dacă”, de care atârna virtutea unei femei, spuse Mihail. Adrian scăpă de pneumonie, după cincisprezece zile de zăcere în pat, o săptămână de convalescență și peste nouă kilograme pierdute pentru totdeauna. Terenul pentru tuberculoza de mâine era de-acum pregătit. Dar, în prima zi a ieșirii în oraș, după zdravăna chelfăneală ce-i trăsese dragostea lui puternică de viață, putea merge cel puțin cu fruntea sus între Mihail și Petrov, privirea lui încă înfrigurată spunând limpede: „E dreptul meu! L-am plătit!”. Mihail lucra acum cu Petrov, kir Nicola fiind nevoit să-l înlocuiască, pe loc. Pentru locuință, refuzase până la urmă să împartă odaia lui Adrian, așa cum mamă și fiu îl invitaseră. Se mulțumi cu un culcuș înjghebat într-un chioșc de vară, aflat în partea dreaptă a curții, drept în fața odăii lui Adrian. Desigur, Mihail a trebuit să înghită pe ascuns multe noduri, acceptând acest adăpost și nu-i ascunse lui Adrian stinghereala de a-și „freca coatele” de Leana și de chiriașii ei. Dar și aici soarta interveni încă o dată cu sabia ei, aruncând pe amândoi - dintr-o lovitură - dincolo de strada Griviței, trimițându-i să-și „frece coatele” în lumea întreagă. Această aventură neașteptată începu astfel: Era prin septembrie, lună darnică, vreme blândă. Lui Adrian, refăcut complet, Petrov îi propusese să încerce, pe cont propriu, zugrăvirea câtorva odăi din locuința unui popă dintr-un sat apropiat, unde tocmai construia niște sobe, ajutat de Mihail. Adrian sări în sus de bucurie. - Vezi, visul meu începe să se realizeze, spuse el. Să muncim tustrei laolaltă, nesupărați de nimeni, e primul pas spre fericirea la care avem dreptul, ca prieteni liberi. Se duse să vadă lucrarea. Târgul se încheie pe loc. Chiar în aceeași seară, după ce băură aldămașul, se înapoiară acasă, cântând, clătinîndu-se pe picioare. Și o viață frumoasă dură trei săptămâni... Din Brăila și până în satul popii aveau de mers cinci kilometri, în zorii zilei și pe înserat, la ultimile pâlpâiri ale asfințitului. Mergeau pe jos - ca niște tineri adevărați - o oră, care li se părea scurtă, când erau în întârziere sau cerul nu le spunea nimic, sau când „ucenicul sobar” avea o cută verticală între sprâncene; o oră lungă (uneori cât două!), când cerul, pământul și sufletele li se contopeau în același elan, care stăvilește viața din mers și o soarbe dintr-o înghițitură. O sorbeau și ei adesea, în felul acesta fiind demnă de inimile noastre, când aurora smălțează cu flăcările ei jumătate din bolta cereaseă și când pământul geme sub povara porumbiștilor înalte de peste doi metri și nesfârșite ca apa oceanului. Porumbiști ce-și oferă, pe cele două laturi ale drumului lung și singuratic, știuleții săi pietroși și lăptoși, că sânii tinerelor femei ce-i culeg. Pierdute în pădurea nesfârșită de coceni, culegătoarele cheamă Dragostea în cântecele lor tânguioase și care se plimbă nestânjenită, în ciuda strădaniilor omului de a-i tăia aripile. În atari momente, lui Mihail îi pierea cuta urâtă ce-i cresta fruntea, deasupra nasului și nu mai alerga ca gonit de lupi. În capul gol, pieptul scos în afară, poalele hainei mototolite fluturânde în vânt și cămașa desfăcută la gât, lăsând zefirul să-i mângâie pieptul păros, abia atingea cu picioarele țarina groasă și pufoasă, părând că vrea să încetinească scurgerea vremii. Mereu la stânga lui Adrian, mereu, la dreapta lui Petrov, Mihail simțea uneori cât era de fermecat între cei doi paznici ai dragostei și asta nu-i plăcea deloc. Ca să-i „învețe să trăiască”, se fereca într-un mutism absolut, cu fața voioasă, ochii scânteind de-o plăcere zeflemitoare; putea merge așa o oră întreagă, fără să scoată o vorbă, obosind și cei doi paznici și distrîndu-se grozav pe seama așteptării lor zadarnice. Căci așa-i ciudățenia firii omenești: un om prea atent, căruia n-ai chef a-i spune nimic, este tot atât de plictisitor ca și un flecar, care nu se mai oprește și care-ți taie pofta să-l asculți. Astfel fu începutul curselor între Brăila și casa popii, dar cei doi prieteni se vindecară, fără prea multă suferință. Văzând mereu pe Mihail ocupat tot lungul drumului, ca să atingă cu degetul roua dimineții ce atârna ca niște boabe de diamant pe foile aspre de porumb, sau mângâind mătasea blondă ce ieșea din știuleți, sau aruncând cu pietricele în înaltul cerului, sfârșiră prin a face și ei la fel. Și n-o brodiră rău. Și când stinghereala decepțiilor îndurate în timpul primelor duceri și întoarceri fu uitată cu desăvârșire; când, mai târziu, Mihail se trezi întrecut de prietenii săi în tot felul de zburdălnicii de-a lungul porumbiștelor fără sfârșit - de unde ieșeau gâfâind de oboseală, cu fața în flăcări, obrajii zgâriați de foile tăioase ale porumbului și sărind ca niște copoi după prepelițele care zburau speriate - el le spuse într-o dimineață, când radiau de bucurie: - Vedeți voi, dragi prieteni? Niciodată, nici cel mai interesant om, nu-i mai demn de mai multă atenție decât ceea ce se află uneori în jurul său, chiar de n-ar fi vorba decât doar de porumbiști, de un drum și un cer deasupra... Astfel, scăpat de curiozitatea celor doi prieteni care-l pândeau ca pe-un oracol, Mihail se simți, la largul său, atât de bine, că într-o seară începu să îndruge „prostii”. Faptul se întâmpla în ziua terminării lucrului la popă și din cauza unui „pahar”, cu „Cotnari” bun, un pahar mereu același, dar puțin cam prea des umplut. Eu arunc vina pe vin. Dar, în realitate, adevăratul vinovat fu popa, care, mulțumit de lucrarea executată și de „popia” sa, dădu „nitroglicerina” din sfintele-i butoaie pe seama drăceștilor limbi ale celor trei meseriași. Deși țăranul nostru se ferește de „popă roșcovan” și își face nod la batistă când îi iese în cale, acesta era totuși cumsecade, și ca popă, și ca om, poate puțin cam prea bogat pentru o comună atât de săracă. Gurile rele ale oamenilor din sat aveau pică pe el, pentru că în acest ținut locuit de-o populație oacheșe, apăreau, din când în când, în unele case, mici capete blonde ca de îngeri și care semănau ca două picături de apă cu copiii preotului. Bărbații erau furioși, iar preoteasa nu mai puțin. Silită de bărbatul ei să explice acest fenomen, femeia care aducea pe lume „o astfel de rușine”, răspundea liniștită: - Bărbate, tu știi de la părinții noștri că femeia însărcinată e uneori impresionată de ceea ce vede... Ăsta lucrează asupra fătului. Poate că m-oi fi uitat cu ochi prea curioși la popă, duminica la liturghie și la zi-întâi când vine cu botezul... Și... de! Știu eu?... Poate că m-am uitat prea mult la el... - Cum femeie? întorcea vorba bărbatul. Tu nu-l vezi pe popă decât duminică și la zi-întâi și dai zor că poate l-ai privit prea mult? Dar pe mine, care mă vezi în fiece zi, nu puteai să mă privești oleacă? Atari scene se petreceau în casele țărănești. Într-a popii era iadul. Era iadul, căci căminul popii simboliza într-un fel Maternitatea bisericii, unde preoteasa ținea să aibe numai ea monopolul divin de-a fabrica popi mici. Și dacă din partea țăranilor bietul slujitor al Domnului se alegea cu un nod la batistă, din partea preotesei înghițea alte lucruri, care adesea îi rămâneau în gâtlej și, ca să le urnească din loc, avea nevoie de-o „dușcă din băutura sfântă”. Această „licoare” era desigur vinul, pe care preotul era obligat să-l aibe pentru împărtășanii. Dar și aici țăranii erau cârtitori: - În timp ce noi îl gustăm cu lingurița, popa îl gustă acasă cu sticla! strigau ei. Nu era adevărat. Cei trei prieteni văzuseră cu ochii lor că preotul nu bea „cu sticla”, ci cu paharul. Îl văzură și chiar participară la libațiile lui, căci nenorocitul, totdeauna în luptă cu necazurile casnice, fugea adesea de nevasta-i cicălitoare - cu părul și barba vâlvoi, râzând cu toată fața lui mare și roșcovană - și venea să se împărtășească împreună cu meșterii, să uite lângă ei ocările nelegiuite ce i le azvârlea preoteasa. Așa că, în acea zi de toamnă frumoasă și de trândăvie voluptoasă, cei trei tovarăși auziră deodată un zgomot mare de crătiți, încărcat cu blesteme. Ca de obicei, pricepură că e vorba de-o scenă de gelozie; dar îl văzură pe bietul popă țâșnind din bucătărie ca din iad, urmat numaidecât de potcap, care i se rostogolea printre picioare. În același timp, sfânta nevastă striga din răsputeri: - Na! Ia-ți țucalul! Lua-te-ar dracii și nu te aș mai vedea în ochii mei! Țap blestemat, marș! - Auziți, feții mei? suspină nenorocitul, adunîndu-și „țucalul” de pe jos și ștergîndu-l cu mâna. Ah! să nu vă fie cu mirare! Toate femeile sunt la fel, fie ele preotese sau diavolițe. Cum te-nsori cu ele, te omoară cu fidelitatea lor, ți-o impun și-ți fac viața de nesuferit. Dar, Doamne Dumnezeule! Dacă aș rămâne măcar văduv! Atunci, da! ar mai fi de trăit, căci noi, popii ăștia, odată văduvi, nu mai avem, din fericire, dreptul să ne recăsătorim. Iată o lege făcută de un înțelept. Cu siguranță că și ăsta a fost însurat. Apoi alergă la beci și se întoarse cu un urcior de „chihlimbar de „Cotnari” și un ghiudem mare. - Haideți, fraților, zise popa, ridicând paharul, să mâncăm și să bem! Din fericire, ne rămâne încă sângele lui lisus Christos, care n-a fost otrăvit cu veninul căsătoriei! - Dar, părinte, obiectă Samoilă, totuși în Sfânta Scriptură scrie că „oamenii trebuie să se înmulțească, ca nisipul mării”. - Da, răspunse preotul, sugându-și mustața muiată în vin. Da! „să se înmulțească”, dar să nu se însoare... Și apoi, Cărțile sfinte nu sunt decât niște cărți; vreau să spun că virtutea lor e tot așa de ușoară, ca și a femeilor lehuze. Petrov izbucni într-un hohot de râs formidabil, care zgudui geamurile. Popa se sperie: - Nu mai râde așa tare, fiule! „Blestemata” ar putea să pice peste noi și să-mi arunce în cap cu una din oalele voastre. Și se sculă ca să încuie ușa. Pe nesimțite, urciorul de cinci kilograme se golea, pe măsură ce dispărea și ghiudemul. Figura preotului devenea din ce în ce mai roșie, dar se ținea bine. Prietenii noștri începură să se amețească. Petrov, care voia să-și transporte toate sculele în acea zi, plecă să caute un țăran cu căruță. Puțin mai apoi, călare pe șevaletele sale, lua drumul Brăilei, trăgîndu-se de barbă și strâmbându-se la Mihail și Adrian, care, ca să scape de zdruncinăturile căruței, preferară să-l urmeze pe jos. Poate și pentru că voiau să se simtă puțin mai singuri, cu ocazia acestei ultime reîntoarceri acasă. Soarele ardea însă destul de puternic, deși era „târât spre asfințit de-un iepure șchiop”. Îndată ce trecură de casa cantonierului, ce domină valea Siretului, drumul îi înghiți în marea de porumb pe care o despica în două câmpuri fără sfârșit. Pe acest drumeag, flăcăul din sat își încetinește pasul - ca și strămoșii lui, haiducii - își descheie haina și își aprinde țigara. Aici, pierdut în singurătatea mișcătoare, își deschide stăvilarele bucuriei sau cele ale necazurilor și își încredințează vințurilor spovedania împătimită sau strigătul răzbunător al urii sale. Numai aici, toate sufletele pătimașe ce străbat această mare a belșugului, se aruncă încet în valurile ei. Și Mihail, care era unul din aceste suflete, nu i se împotrivi mult. Ochii lui întredeschiși se acoperiră cu un văl duios de amintiri, umerii îi căzură striviți sub greutatea zilelor trăite în suferință. Adrian n-avu nevoie să-l privească, pentru a presimți totul. Ah, dacă am fi avut numai privirea, ca să vedem lucrurile, ar fi fost destul de trist pentru sărmanele noastre suflete! Dar când simți că tovarășul de alături e preocupat mai mult de țigara sa; că își întoarce deseori capul, în partea cealaltă, ca să respire; sau că își privește prea mult picioarele, ca și cum cărarea ar fi semănată cu capcane, oh! lasă-l atunci în pace, dacă vrei să te proslăvească în imnurile sufletului său! Ca să-l lase pe Mihail în pace, Adrian se dădu la felurite comportări, de-o naivitate copilărească și care măriră dragostea ce-i nutrea Mihail. Să nu fie oare o plăcere, ca să prinzi lăcuste și greieri și să-i privești îndelung, rămânând mai în urmă? Sau să zăbovești pe lângă știuleții de porumb, să-i crestezi cu unghia, ca să vezi cât au crescut? Mihail îl opri pe Adrian ca să-și aprindă țigara de la el și, cu această ocazie, îl fixă până în albul ochilor. Dar pe buzele sale se și schițase zâmbetul blând al liniștii lăuntrice, recâștigate de un convalescent. Îl întrebă: - Nu ți-e frig, Adriene? - Deloc! Aș putea chiar să mă culc aci, dacă aș avea o ghebă. - Atunci, să ne odihnim oleacă. Și se trânti, ca un butuc, în iarba înaltă, care tivea drumul. Apoi zise: - Vezi tu, prietenii visători nu sunt totdeauna plăcuți, ei doresc, câteodată, să viseze singuri, întovărășiți fiind de frați ca tine. Poți găsi asta cam egoist, dar egoismul este și el una din sevele care hrănesc pomul vieții, cu condiția ca să ajute la coacerea fructului bun. Deci, tu n-ai pică pe mine? - De ce aș avea? Dealtfel, n-am observat nimic la tine. - Taci, dragul meu urâcios, i-o reteză Mihail. Vrei să vinzi castraveți la grădinar? Adrian râse și mărturisi: - Da, ai dreptate! Te-am simțit absent, dar am preferat să revii singur la realitate, decât să te aduc eu cu trompeta prieteniei. - În sfârșit! Așa te vreau. Dacă-ți dai seama de adevărul celor spuse, ei bine! vom fi prieteni buni. Și-acum, vreau să te răsplătesc pentru gingășia ta, arătându-ți de ce te-am lăsat singur jumătate din drum. Adineauri, lângă casa cantonierului, am văzut două vrăbii ce se zbenguiau, în felul lor, sărind una peste alta. Și să mă ia dracul - cu vinul ăsta afurisit în cap - vrăbiile mi-au reamintit, deodată, o poveste veche, un fapt neplăcut sau nu, cum vrei să-l iei. Nu știu, Adriene, dacă ai cunoscut clipa când tristețea se înfrățește cu bucuria... E ceva foarte rău... Te descompune. În sfârșit, am mai văzut, cândva două vrăbii zbenguindu-se. Mă aflam într-o curte mare, împrejmuită de ziduri înalte, foarte înalte. Nici un om nu fusese în stare vreodată ca să sară peste ele! Și eu mă aflam acolo de câteva zile. Când ești în asemenea locuri, nu-i decât o singură cale de scăpare: să te gândești la viața trăită până atunci și s-o retrăiești. Așa-i tot! Cine n-o poate face, e pierdut. Mă strădui cum putui mai bine. Cum vremea era blândă, îmi petreceam tot timpul în curte, fie plimbîndu-mă, fie tolănit pe caldarâm, mai mult însă tolănit. Mi se-ntâmpla uneori să nu înțeleg cum se poate explica existența soarelui, a vântului și ploiii, singurele evenimente ce se desfășurau sub ochii mei și care-mi păreau tot atât de puțin libere și stupide, ca și existența mea în acel loc... Mihail se opri, răsuci o țigară și afundându-și privirea în ochii lui Adrian, îl întrebă deodată: - Ți-ai pierdut vreodată libertatea? - Nu, niciodată! - Îți urez s-o pierzi într-o zi, pentru o clipă, o clipă grea... o necesitate vitală pentru oameni ca noi: cel care nu și-a părăsit niciodată țara, nu cunoaște nici țara lui, nici pe celelalte; cel care nu și-a pierdut niciodată libertatea, nu-și cunoaște nici resursele sufletului, nici slăbiciunile lui. Ah! nu toate sunt bine alcătuite pe acest pământ blestemat, dar e bine să simți orice, până nu înnebunești! Eu eram cât pe-aci! Când sosește nebunia, simți ca un zgomot, un freamăt în spațiu, asemănător celui pe care țăranii cred că-l aud înaintea unui cutremur de pământ și despre care dau amănunte. Odată cu acest zgomot, îți simți capul devenind mai ușor, dar cu o apăsare nemaipomenită pe creștet. Chipurile iubite se perindă atunci, cu iuțeală, pe retină, apoi dispar înapoia capului, unde ochii se întorc și ei, ca și cum le-ar urmări, în timp ce brațele își caută un sprijin undeva, deși sunt în realitate sprijinite pe ceva. Totul e treabă de-o clipă, apoi... Apoi una din două: nebunia sau revenirea la loc. Eu am fost readus la loc de două vrăbii ca acelea de-adineauri. În clipa când am fost ușor atins, în treacăt, de fuga rațiunii mele, mă aflam în acea curte, în locul preferat, cu spatele pe caldarâm, picioarele sprijinite cât mai sus pe zid și cu ochii spre cer, căznindu-mă de un ceas să aflu cine eram, rostindu-mi neîncetat numele. Chiar în momentul când percepui zgomotul și primii lovitura de ciocan care-mi ușura capul și când bătui lespezile cu amândouă mâinile, văzui trecând în goană, una după alta, două păsări negre, uriașe, care întunecară cerul... Erau, în realitate, doar două vrăbii, mărite și înnegrite de dezechilibrul minții mele. Dar trecerea lor fu de-ajuns că judecata mea să-și vină în fire. Vrui atunci să mă scol. N-avui nici măcar putere să mă clintesc și trebui să aștept. Abia în momentul acela îmi dădui seama de ciudățenia vedeniei mele de mai-înainte: cele două vrăbii se așezaseră pe muchea zidului; ceea ce fu pentru mine un prilej să le văd zbenguindu-se atât de zglobii. Una sărea pe cealaltă. Sări de unsprezece ori la rând. Era oare vorba, acolo, de-o adevărată virilitate - în cazul ăsta de necrezut - sau pur și simplu o zburdălnicie? Habar n-am, atât de ea, cât și de restul poveștii mele. Și ridicîndu-se să plece, adăugă: - Eh! astea-s prostii! Uită această poveste cu vrăbiile și virilitatea lor, asemănătoare celei cu al nostru popă roșcovan! Parcurseră restul drumului într-o tăcere desăvârșită. Mihail deveni îndată rece, mut, un mutism fără duioșie, fără revenire, feroce. În oraș, trecând prin fața felinarelor, el cercetă ochii lui Adrian, cu o privire răutăcioasă. Cuta grozavă de la frunte era mai adâncită decât oricând. Adrian se înfricoșa. Nu știa dacă trebuie să vorbească, sau să tacă în continuare. Și totuși n-avea nimic să-și reproșeze: nu-i pusese nici o întrebare curioasă, nici nu-l zgândărise să-i istorisească povestea cu vrăbiile. Ajungând acasă, Mihail refuză să mănânce de seară, merse drept la chioșcul său și se culcă îmbrăcat, fără măcar să aprindă lampa. Rugămințile lui Adrian fură retezate scurt: - Când îți spun să mă lași în pace, trebuie să înțelegi. N-am obiceiul să fac nazuri. Mama Joița îi ceru lui Adrian s-o dumirească: - L-oi fi jignit? - Nu, mamă, ți-o jur. Se duse la Mihail, îi mângâie capul, pe întuneric și-i spuse: - Haide, nu fi supărat! Dacă s-a purtat urât cu tine, o să-i lungesc urechile! Numai spune-mi... Mihail îi luă mâna și i-o sărută: - Mamă bună... Mamă sfântă... Te asigur că Adrian n-are nici o vină în amărăciunea mea. Vina e a mea, dar nu chiar a mea: mi-am adus aminte de lucruri ce-mi fac rău. Te rog să mă lași singur! Nimeni nu m-ar putea alina, în clipa asta. Așa sunt eu... O să-mi treacă. Să fi fost miezul nopții? Să fi fost înainte sau după? Adrian n-ar fi putut-o spune, când se trezi din ghearele unui coșmar: Mihail se izbea cu capul de zidurile unei fortărețe și vorbea vrăbiilor, care ciripeau pe metereze. Fericit că totul nu a fost decât un vis urât, cu pleoapele grele de somn, Adrian adormi din nou. Dar iată-l că se deșteaptă iarăși, cu această întrebare răspicată în față ochilor: „Oare Mihail o fi barem acolo?” Cu o mișcare bruscă, sări din pat și aprinse lampa, ca să se uite la ceas. Era ora cinci. Își trase pantalonii, micșoră lumina și ieși pe fereastră, ca să nu-și deștepte mama. Afară era frumos. Cer înstelat. Dinspre partea Levantului, ziua își arăta fața albicioasă. Adrian alergă cu inima zvîcnindu-i, ca să se încredințeze că Mihail se află încă în pat: chioșcul era gol! Bâjbâi ca să-i găsească traista. Nimic! O clipă, nu voi să creadă o atare crimă împotriva prieteniei. Apoi își aduse aminte de un proverb pe care Mihail i-l spusese într-o zi: „Câtă vreme ții o taină în tine, ea e Sclava ta. Cum ai spus-o altuia, ești tu sclavul ei”. Asta era: Mihail nu iubea nici un fel de sclavie... Ai fi putut vedea, în zorii acelei zile de septembrie, un tânăr care ieșea prin bariera Galaților și alerga ca vântul, cu capul și picioarele goale și în cămașă. Ciobanii, care pășteau oile în câmpia ciulinilor și zarzavagii, care veneau la Brăila, cu legume, își făceau cruce, văzându-l și scuipau în urma lui: ,,Un apucat!”... „Da! sunt !”... se gândea Adrian, auzindu-i. Animale și păsări speriate: măgari, oi, corbi, și sticleți; cât pe-aci să-l sfâșie câinii și să dea peste un tren care zgudui aerul, trecând la doi pași de el. Apoi, departe tare, acolo unde nu-i decât cer auriu și câmpie cenușie, Adrian zări, la câteva sute de pași înaintea lui, un omuleț care înainta legănîndu-se, cu traista lovindu-i șoldurile - un om mărunt, cu inimă mare, care se ducea fără să-i pese de ceva și care și catalogase Brăila și pe Adrian printre amintirile ce trebuiau să-i umple cândva ochii cu lacrimi. Ah! prietene răutăcios, care fugi de prietenie! Meriți prea bine o îmbrățișare! Încă vreo câteva salturi de ogar. Apoi: - Mi-ha-i-i-l!... Și Adrian se prăbuși în țarina rece. Ca lovit de un glonte, Mihail se răsuci locului și înălță brațele spre cer: - Nu se poate!... Nu se poate!... Alergă, se aruncă asupra trupului fierbinte al prietenului său, acoperindu-i fața cu sărutări: - Iartă-mă, Adriene! lartă-mă! Nu merit o atare prietenie! - Ba da! făcu celălalt din cap. Mihail îi scoase cămașa udă-leoarcă, îi dădu o alta din traista lui, precum și propria-i haină. Apoi, în picioare, îl apucă de mână: - S-o ștergem acum, s-o ștergem cât mai repede cu putință. Altfel o să mori! Dar Adrian: - Nu moartea!... Ci viața!... Căci noi gonim împreună pe același drum! Astfel părăsiră Brăila, pentru lumea largă...


content:
Cuprins 1 INTRODUCERE 2 CASA THÜRINGER 2.1 I 2.2 II 2.3 III 2.4 IV 2.5 V 2.6 VI 2.7 VII 2.8 VIII 3 Note INTRODUCERE [ modifică ] Cu apariția acestui prim volum în Editura „Cartea Românească", mi se realizează o veche dorință: aceea de a ceda și în România, cum am făcut la Paris, exclusivitatea publicării cărților mele unei mari case de editură, care să poată într-o zi să prezinte cititorului român colecția întregii mele opere literare, frumos tipărită. Bântuie azi, cum nu s-a pomenit niciodată, o mare nenorocire în lumea scriitoricească și în cea editorială. Scriitori și editori, deopotrivă de importanți în viața literelor, sacrifică totul interesului bănesc. Aproape nu există autor care să nu alerge acolo unde i se dă mai mult, schimbându-și editorii cum și-ar schimba amantele. Ia rândul lor, atotputernicii stăpâni ai tiparului nobil nu visează decât cai verzi pe pereți, sau mai precis, zilnic tiraje amețitoare. Au apus, poate, pentru totdeauna vremurile când un La Bruyère oferea gratuit manuscrisul Caracterelor , primului său editor, care îi era și prieten, iar acesta risca să se ruineze tipărindu-l. De când s-a constatat că și literele pot fi o întreprindere bănoasă, care pricopsește din vreme în vreme pe câte cineva, nimeni nu mai vrea să-și aducă aminte că arta adevărată cere sacrificii, că succesul unei opere literare nu trebuie confundat cu acela al unui săpun „Cadum", că scriitorul nu e totdeauna un om care n-are nimic de spus și că un editor pe lângă interese materiale de apărat, mai poate avea și misiuni de îndeplinit. Dar astăzi suntem cum suntem și nimic nu se mai poate întoarce spre un idealism de mult răposat. Totuși, nici mentalitate de brânzari nu putem avea. Oricât s-ar înverșuna în epoca noastră autori, editori și public să umilească literatura -reducând-o la nivelul unei simple meserii lucrative, lipsită de orice misiune nobilă și atârnând în întregime de tapajul reclamei -gândirea tot va sfârși prin a învinge disprețul ce-o copleșește și a se impune. Am greșit și eu, la început, luat de curent. Am încercat marea cu degetul, izolând pe la diverși editori francezi câteva lucrări, dintre cele mai bune. Rezultatul e că astăzi aceste cărți nu-mi mai produc nimic, ucise înainte de a fi trăit, iar lectorul nu mai poate să și le procure, reeditarea lor izolată fiind aproape imposibilă. În țară însă n-am făcut nimic ca să merit împrăștierea cărților mele, așa cum se văd editate azi. N-am alergat după nici un fel de chilipir, ba chiar am propus mereu un contract de exclusivitate, acceptând bucuros partea mea de sacrificiu. N-am fost înțeles decât, acum în urmă, la „Cartea Românească", de care mă leagă un angajament temeinic. Sper că el va da roadele așteptate: adică reunirea întregei mele opere într-o singură colecție, frumos prezentată. Dacă ingratitudinea vremurilor îmi va cere, în acest scop, să fac concesii materiale justificate, le voi face oricând. Rog să mi se respecte această dorință și în ziua când nu voi mai fi, sacrificându-se interesul material, celui moral. * Aș fi avut multe de spus, în această introducere. Reaua stare a sănătății nu mi-o îngăduie. Lucrez, măcinat de febră și silit de nevoia de a-mi câștiga pâinea. Totuși, câteva explicații sunt necesare. După cum se vede, volumul de față e întâiul dintr-o serie, care ar putea să cuprindă vreo duzină, dacă aș avea zile să-mi duc opera până la capăt. Care e acest capăt? E Viața lui Adrian Zografi . În jurul acestui personaj gravitează tot ce-am povestit până acum și voi mai povesti. El e tipul lucrătorului idealist, cu oarecare cultură de autodidact, cu oarecare talent de scriitor și cu mult spirit de independență. Această din urmă particularitate -adevărat beteșug într-o epocă de totală abdicare a personalității, cum e a noastră -îl pune pe eroul meu în conflict permanent cu acei cari ar trebui să-i fie tovarăși de revoltă, dar cari, din motivul sus-numit, îi devin pe nesimțite dușmani înverșunați. Cum Adrian a trăit prin multe părți ale pământului și s-a amestecat printre tot felul de oameni, istoria vieții lui e mai curând un film episodic decât un roman, mai ales că faimoasa „psihologie" e cu totul absentă. Năzuiesc să înfățișez contemporanilor mei o vastă frescă realistă, prea puțin ilustrată cu acel soi de „documentație" care e la îndemâna oricui și nu dovedește nimic, ci bizuinduse mai mult pe elementul autobiografic, pe faptul trăit , cunoscut de toți și care nu poate fi contestat autorului, deci nici eroului său. Acesta din urmă nu va fi deloc modelul luptătorului „idealist" contemporan, așa cum îl vedem reprezentat de cele două tabere de la extrema stângă și de la cea dreaptă, după cum nu va semăna nici tipului anost și anacronic de la mijlocul acestor extremități. Adrian e un exclus al tuturor curentelor sociale din vremea noastră, un singuratic. Așa că felul lui de a gândi nu va avea ecou decât mult mai târziu, atunci când extremele de azi își vor fi dat toată arama pe față, în materie de „idealism", și când se va simți nevoia de a reacționa împotriva lor. Din punct de vedere al originalității operei mele, e evident că nu pretind să fiu profet în țara mea, nici să fac figură de autor român . Sunt un autor care e nevoit să evite orice formă națională dat fiind că scrie într-o limbă străină. Cu totul altfel aș face o carte, dacă aș ști că o destinez librăriei românești . De aci, scăderea fatală a originalității lucrărilor mele, opuse celor ieșite din pana confraților mei români. Încerc să fac o largă adaptare, tot respectând textul francez. Câte dificultăți am de învins, n-o vor ști decât acei cari ar avea răbdarea să confrunte, linie cu linie, ambele texte. N-aș putea spune în ce măsură am reușit să fac să nu se simtă că e o traducere, nici de câte ori am păcătuit împotriva limbii noastre. Cred, totuși, că cu greu ar putea cineva să mă traducă mai bine decât am făcut-o singur. În orice caz, dacă mi-e scris să n-am răgaz să mă redau eu însumi limbii mele materne, ar fi bine ca adaptarea de față să fie luată ca model, măcar în părțile unde dovedesc că o traducere bună nu se poate obține uneori decât cu prețul unei curajoase violări a originalului. PANAIT ISTRATI Nisa, 1 decembrie 1933 CASA THÜRINGER [ modifică ] I [ modifică ] Înghemuit pe un scăunel, într-un colț al acestei spațioase bucătării de mare casă burgheză, tânărul Adrian sta nemișcat și părea că trage cu urechea la ceva ce s-ar fi petrecut în sufletul lui. Era cu totul preocupat, de un ceas de când se afla acolo. Mamă-sa îl adusese, ca să-l bage la stăpân, „băiat de alergătură", și cu toată ora matinală, biata femeie începea să se neliniștească de ținuta puțin cuviincioasă, după părerea ei, în care încremenise fiu-său, tocmai acum când trebuia să-l înfățișeze stăpânilor. „Doamne, tare-i silnic! gândea ea, privindu-și odrasla și stând smirna, lipită de perete. Băiatu' ăsta n-o s-ajungă la nimic!" Spălătoreasă în casa Thüringer, de ani de zile, mama Joița știa că, dintr-o clipă într-alta, „coana Ana", nevasta d-lui Max Thüringer, avea să năvălească în bucătărie, cu drotul în mână. Ea se va așeza, ca de obicei, la ușa mașinei de gătit, stând chiar pe acest scăunaș pe care Adrian și l-a însușit fără voia nimănui. Și acolo, guralivă ori posomorâtă, după cum îi erau toanele, coana Ana petrecea o jumătate de ceas, ca să facă trei lucruri deodată: să-și încrețească părul, să-și bea cafeaua cu lapte și să întocmească, în înțelegere cu mamă-sa, bucătăreasa casei, felurile de mâncare ale zilei. Apoi, gătită, gingașă, pleca la piață însoțită de un servitor. Adrian habar n-avea de toate acestea, dar simțea, din vreme în vreme, că mamă-sa nu era mulțumită de dânsul. El n-o privea. Sta cu ochii pironiți în pământ, la picioarele lui, unde mii de amintiri, mii de simțăminte felurite, contradictorii, când vesele, când triste, se perindau ca în vis. Totuși, el zărea picioarele mame-si, care își schimbau des locul, nerăbdătoare. „Te pomenești c-o fi vrând s-aștept și eu ca dânsa, în picioare!" își zicea el. Din respect pentru cine? Stăpânii -cei doi frați Thüringer -nu pot veni la bucătărie. Sunt niște „domni" prea mari; și „țepeni ca toți nemții". Să fie din respect pentru „madam" Carolina, mama coanei Ana? Sau chiar pentru coana Ana? Ori pentru Mitzi, sora acesteia? Haida-de! Pe toate trei, astăzi stăpâne de „casă mare" și femei cumsecade, de altfel. Adrian le știa de mult, dar pe atunci nu le cunoscuse ca pe niște „cucoane mari". Cu șase ani în urmă, copil de-abia scăpat din cursul primar, locuise împreună cu ele în aceeași casă din Piața Săracă. În vremea aceea, „madam" Carolina tocmai își pierduse bărbatul, „domnul" Müller, fost mecanic de primele locomotive sosite în România, apoi pensionar și paralitic. Adrian admirase mult gravitatea acestui bătrân care, înțepenit în jilțul lui, citea ziua și noaptea Berliner Tageblatt și Frankfurter Zeitung . Sărăcia domnea pe-atunci în familia Müller, dar Adrian observase că la nemți sărăcia putea să fie demnă. Nu se pomenea la ei haine rupte sau murdare, așa cum vedeai la „ai noștri". Iar cârpelile, totdeauna iscusite, greu de descoperit. Cât despre bucătărie, cu sume de nimic, „madam" Carolina reușea să făurească gustoase mâncăruri, ba chiar și prăjituri. Totuși, mizeria hărțuia din ce în ce mai tare pe biata văduvă și pe cei patru copii ai ei, trei fete și un băiat, dintre care nici unul încă nu-și scotea pâinea. Trăiau cu toții, îndatorându-se pe unde puteau. Se împrumutau până și la mama lui Adrian, cea mai sărmană dintre văduve. Apoi, datornicii, mai ales băcanii și brutarii, deveniseră agresivi. A trebuit să vândă din mobile, una câte una, ca să aibă ce mânca. În sfârșit, lăsând toată rușinea la o parte. Ana, cea mai în vârstă, hotărî să intre servitoare la frații Max și Bernard Thüringer, mari exportatori de cereale, la Brăila, oraș în care se desfășoară cronica noastră și, în vremea aceea, port clocotitor de activitate. Ne aflăm în primii ani ai acestui secol. Norocul veni fără întârziere să răsplătească bărbăția tinerei și frumoasei Ana Müller: după șase luni de serviciu în casa Thüringer, domnul Max, șeful casei, luă în căsătorie pe blonda guvernantă a gospodăriei lui. Acest gest, foarte natural la oamenii civilizați, închise câteva uși domnului Max și făcu puțin scandal printre bogătașii de baștină ai urbei, mai toți scoborâtori din vechili ai boierilor de altădată. „S-au bosumflat? -Atâta pagubă!" își zise fericitul soț, foarte „filozof" și nicidecum veninos, cu atât mai mult cu cât era amarnic de miop și-l lăsau rece toate zâmbetele batjocoritoare ce-ar fi putut să-l întâmpine prin oraș. El își purtă mândra peste tot și o duse s-o plimbe chiar la Viena, la Berlin, la Veneția și pe Coasta de Azur. Doamna Thüringer, din parte-i, știu să-și păstreze bunătatea și modestia. Ca și mai înainte, ea nu lipsi o zi de a-și face singură „coșnița", se mulțumi numai cu o servitoare, pe care o ajuta voinicește sâ ducă la bun sfârșit treburile unei gospodării atât de mari și făcu din propria-i mamă bucătăreasa casei, cu toate opunerile soțului său. Netăgăduit, „madam" Carolina nu fii singura care își urmă fiica la Thüringer, îndată după căsătoria acesteia, ci aproape toată familia Müller veni să-și găsească lângă Ana mai mult un azil decât o ocupație. Acest eveniment puse în mișcare mecanismul îmbâcsit al vieții monotone a celor doi holtei. Un mare număr de fuste voioase, mirosind a curățenie, aeriseau toată casa cu neîncetatele lor du-te-vino. Da, miroseau plăcut, afară de aceea a bătrânei bucătărese, care, neavând decât una și iubind mult „schnapsul", se cam scăpa pe poalele rochiei, cu care mătura cimentul bucătăriei. Dar „madam" Carolina nu părăsea domeniul ei decât ca să se ducă să se culce, așa că nu făcea supărare nimănui. Ținându-și genunchii în brațe. Adrian privea cu milă la această rochie prea lungă, ce se târa de colo-colo, și o găsea mai păcătoasă chiar și decât acelea pe care biata nemțoaică le purta în toiul cumplitei mizerii din Piața Săracă. De ce ticăloșia asta? Probabil, din nepăsare. În prezent, „madam" Carolina își punea tot sufletul în păhărelul acesta de „schnaps", care, de altfel, i-a fost drag totdeauna. Greoaie, suferind de reumatism, ea prepara cafeaua de dimineață, din care gusta din când în când, dar mai des alerga până la cămară, unde trăgea o dușcă de rachiu pe furiș. — Madam Carolina! zise deodată Adrian, de ce nu ții suda cu rachiu lângă dumneata? Te vei fi temând poate de feta dumitale? La auzul acestei enormități, scăpată fiului ei, mama Joița scoase un țipăt de spaimă, dar madam Carolina se duse să-l sărute pe frunte: — Tu ai fost totdeauna băiat de treabă. De acum încolo tu ai să-mi cumperi „schnaps", nu-i așa? — Desigur. Și mai bun decât ăsta, care pute. — Hm! Ești nostim. O să vedem dacă ai să poți rupe Anei destui gologani, ca să cumperi din care nu pute. N-ai idee cât a devenit de zgârcită, de când are bani. Adrian voi să răspundă, dar servitoarea intră, și el se gândi atunci cu totul la altceva. Văzu întâia fustă curată a casei, o unguroaică de douăzeci de ani, frumușică, grăsună, cu carnea albă și răsfrângându-se de peste tot, în îmbrăcămintea-i sumară de dimineață. Ea roși tare, la vederea acestui flăcău de o etate cu ea, își acoperi sânii mari și zise, ca să zică ceva: — Iaca. Sufrageria e gata. Boierii n-au decât să se scoale. Apoi, ca să-și învingă sfiala pe care i-o provoca prezența neașteptată a tânărului, întrebă pe mama lui Adrian, pe care o cunoștea bine: — E băiatu' matale, țață Joița? Frumos flăcău! Am să mi-l fac logodnic. Buna mamă fu măgulită să audă că fiul ei e un „flăcău frumos", dar răspunse cu o strâmbătură la ideea de a-l vedea însurându-se cu o servitoare. Așa ceva, numai nemților bogați poate să le trăsnească prin cap. Dar Adrian al ei trebuia să se căsătorească cu o fată „de femilie" și cu zestre. În privința asta, ciocoi ori calic, toată lumea la noi gândește la fel. În privința asta. Adrian nu gândea nimic, n-avea nici o idee preconcepută. Ba chiar se întreba uneori de ce oamenii amestecă ideile cu carnea poftitoare? Cum poți să vorbești de căsătorie, de zestre, de condiție socială, de inteligență și de cultură, când nu-i vorba decât de carne pătimașă? Netăgăduit, din ale cărnii femeiești, Adrian nu cunoștea încă decât culoarea și mirosul, dar acestea îi ajungeau ca să-și dea seama că, deși avea capul plin de gânduri, devenea un mic animal supus, de îndată ce o femeie tânără îi biciuia vederea cu strălucitoarea ei comoară trupească. Ah, în asemenea momente, la atingerea acelei mâini nevăzute, el se simțea gata să leșine de plăcere. O bogată parte din el se golea cu violență, ca să facă loc unei alte părți, cu totul deosebită, dar la fel de bogată. Se nimicea în el o grea comoară de gânduri tumultuoase, care forma baza vieții sale intime: frumusețile din cărți și din natură; prietenie; năzuinți; idei de dreptate socială, întreaga-i avere, adunată cu două brațe de băiat sărac, se eclipsa pe loc. Pentru un moment. Și ca să facă loc unei vijelii devastatoare ce debuta cu gingășie, ca o adiere plină de mângâieri: avântul impetuos către această comoară trupească a femeii. S-o atingă doar cu un deget; cu mâna, și uneori, poate, să-și lipească de ea obrazu-i înflăcărat. Nu cerea nimic mai mult. Nici nu știa din ce era făcut acest „mai mult". Căci firea lui pasionată nu admitea ca „totul" să se reducă la acea experiență vulgară cu care putea să se laude orice pușlama și pe care el o judeca prea banală, prea mărginită, prea lipsită de exaltare. Nu! Camarazii lui, ori nu știau nici ei nimic, ori erau incapabili să-l facă să întrevadă întinderea pasională a acestui act final. Oriciun ar fi fost, el respingea cu dezgust descripțiile ce i se făceau. Ele erau prea grosolane, adesea josnice și, uneori, chiar injurioase. Femeia era umilită, redusă la rangul de obiect de plăcere, sclava bărbatului. Sau se făcea din ea un dușman, un tiran. Ea nu era nici una, nici cealaltă. Pentru Adrian, femeia era o tovarășă a omului, voioasa lui complice ori parteneră. Și mult, mult mai drăguță decât el, în ciuda tuturor mizeriilor pe care această pasiune le comporta. El o vedea bogată de culori, de linii delicate, de forme voluptuoase, de finețe senzuală. Ea era giuvaerul existenței bărbatului. Acesta putea să fie bun, puternic, viril, viteaz, dar îi lipsea prima calitate a ființei umane, în materie de senzualitate: grația. O femeie, trecând pe lângă un bărbat, putea să-l facă fericit și să-i lase o amintire neștearsă, numai învăluindu-l cu grația ei. Râsul și plânsetele unei femei amintesc neîncetat cea mai frumoasă vârstă a vieții umane: copilăria. Până și furia ei te face să simți că femeia nu e făcută pentru truda care sluțește. Astfel, Adrian vedea în femeie cea mai vie dintre toate operele de artă. Și adesea, fericit de locul enorm pe care femeia îl ocupa în sufletul lui, el se întreba dacă bucuria ce i-o aducea dânsa nu făcea cât mulțumirea ce-o simțea citind cutare pagină de Balzac, ori iubind cu toată pasiunea-i amicală pe Mihail, sau desfătându-se într-o zi de libertate totală pe malul Dunării lui dragi. În fond, aceste mari ramuri ale existenței pasionate trebuie să aibă același trunchi și aceeași rădăcină, își zicea el. Căci începea să simtă că toate îl încălzeau și-l bucurau deopotrivă. O iubire, cedând locul alteia, nu-i micșora ființa, dimpotrivă, completându-se amândouă, îl îmbogățeau. Ceva și mai mult, prin natura lor profund deosebită, aceste pasiuni înlăturau spinul rivalității, a cărei înțepătură otrăvește inima, umilind-o. Adrian observă că servitoarea n-avea nici o grație. Era numai ațâțătoare, cu tânăra ei carne albă. El o dori un moment, apoi cochetăriile ei puțin grațioase îl lăsară nepăsător. El se ghemui și mai mult pe scăunel și se gândi la Mihail, la ultima lui lectură, la libertatea-i pe care avea s-o piardă peste un moment. Gândul că o să fie servitor îl întristă puțin, dar el căută sâ-și facă inima bună. La urma urmei, trebuia să-și câștige pâinea. Și apoi, ca băiat de alergătură, n-o să fie ca în pușcărie, ci mai mult pe-afară, prin oraș, prin port, unde „Casa" își avea biroul de afaceri de bursă. Spre biroul acesta și spre telegraf, avea s-alerge fără încetare. Nu-i tocmai rău. Ești la aer, la soare. E un fel de libertate. Deodată, zarva ce-o făceau doi cotei greoi, alergând unul după altul pe coridoare, îl scoase din visurile lui. —Iată că vine cucoana Ana, zise servitoarea. În adevăr, câinii dormeau la un loc cu stăpânii lor și, de îndată ce li se deschidea ușa, năvăleau totdeauna zbenguindu-se spre bucătărie, unde-i aștepta strachina cu lapte. Erau doi baseți germani, unul roșcat, celălalt negru, și grași să crape. Ei se prăvăliră în bucătărie ca două ghiulele, dar cucoana Carolina îi dădu afară: — Ia s-o ștergeți de-aici, urâților! Dimineața trebuie mai întâi „să faceți ceva", și apoi să vă puneți pe mâncare. În pragul bucătăriei apăru cucoana Ana, în cămășuță de zi și jupon alb cu dantele, vedenie grațioasă pe care Adrian, după șase ani, o găsea mai perfectă ca niciodată. Spre această imagine. Da, el era gata să se precipite, fără șovăire, să-i înlănțuiască genunchii și să i-i sărute, cu sufletul pe buze. Apoi să moară. El nu făcu decât să se scoale în picioare și să răspundă, la rându-i, la salutul stăpânei: — Bună dimineața... cucoană Ana. Ea surprinse sforțarea pe care tânărul o făcu ca s-o numească „cucoană", și-l încurajă: — Așa, Adrian: acum nu trebuie să-mi mai zici "Ana" ca altădată, ci cucoană . Și pe Hedwig, de asemenea, trebuie s-o numești cucoană. Iar pe Mitzi: domnișoară. Nu pentru noi, ci pentru obrazul „casei". Noi... Mereu prieteni, nu-i așa? Veni să-i dea mâna. O mână frumoasă, călduță și moale, pe care el o duse la buze cu o dragoste ce-o făcu să tresară, ca arsă. Ana căută numaidecât să se pună în gardă, luând o atitudine de stăpână gravă și depărtându-se de Adrian. Apărare inutilă, căci acesta nu făcea nimic care s-o întărească în bănuiala ei. El plutea în sferele unei fericiri senine, lipsit de orice gând păgân și adânc recunoscător de plăcerea pe care o gustase cu înfrigurare. Ușor miop, dar îndeajuns ca să nu poată distinge amănuntele unui obiect situat la cinci metri de dânsul. Adrian nici nu mai cătă spre doamna Thüringer. N-o simțea el, toată, în sângele lui clocotitor? Ce-i mai trebuia? Niciodată încă viziunea și atingerea unei femei nu-i transmisese atâta căldură; și, pentru moment, nu concepea cum ar putea fi mai fericit. — Bună diminea-a-ța. Adrian! ziseră, în același timp și tărăgănat, două voci de femeie. Erau Hedwig, cea mal mare, și Mitzi, cea mai mică dintre cele trei surori Müller. Prima, măritată cu un grec pierde-vară, avea douăzeci și șapte de ani și se ocupa în casa Thüringer cu întreținerea lenjeriei. Mitzi era de aceeași etate cu Adrian și căuta, printre musafirii casei, un viitor soț. Ana fu mulțumită văzându-le sosind ți ele la bucătărie, căci, după părerea ei, Adrian mirosea prea tare a armăsar. Și nu voia să fie singura care să-i atragă privirile, cu tot aerul confuz, preocupat, ce i-l descoperea. — Așadar, Adrian, o să fim iar împreună ca în Piața Săracă, acum șase ani! zise Mitzi, venind să-i strângă mâna. Ia povestește-ne ce-ai făcut în toată vremea asta. — N-am făcut nici o brânză! răspunse Adrian, cu o vădită nepăsare. Nu-i plăcu intervenția noilor-venite, care îl făceau să se scoboare din norii lui, mai ales că Mitzi, comparată cu Ana, i se părea o adevărată iapă, atât de mult crescuse și se îngrășase. Mai drăgălașă o găsi pe Hedwig, mai fină, deși era cea mai în vârstă. Totuși, nevoind să pară grosolan, o lăudă pe Mitzi pentru frumusețea ei. Acum se aflau la bucătărie trei femei frumoase și tinere, în jupon alb, cu picioarele goale, cu umerii și sânii aproape tot așa de goi, neavând decât un biet prosop care să-i ascundă privirilor indiscrete. Ele veneau să-și droteze părul la mașina de gătit și umpleau bucătăria de miros de femeie curată ieșind din culcuș. Asta era prea mult, chiar pentru un miop ca Adrian, care găsi cuminte să iasă în curtea de serviciu, să se joace cu cei doi cotei dolofani. Mama-sa răsuflă ușurată. Doamne, atâtea femei, pe jumătate goale, la ora asta, în fiecare dimineață! Cum de nu s-a gândit ea! Netăgăduit, afară de servitoare, toate celelalte sunt stăpânele lui, cărora el le datorează respect. Oricum, e un flăcău de nouăsprezece ani, încă neștiutor în cele lumești și cu atât mai curios când e vorba de „asemenea lucruri". Totuși, n-avea ce face, era nevoită să-l „vâre" în haremul acesta, căci nu mai putea să-l ție pe cheltuiala ei. Cum va face oare, bietul băiat, ca să iasă la capăt cu cinste? Adrian fu chemat, tocmai când clopotul liceului vecin suna intrarea în clasă; ora opt. În bucătărie nu se mai afla nici o femeie care să-ți aprindă simțurile. Ana, în picioare, îmbrăcată, pudrată, fermecătoare în rochia ei de vară, bogată în culori vii, se arăta pătrunsă de dorința de a părea demnă, serioasă. Ea luă pe Adrian ia repezeală: — Iată, dragă băiete: trei birouri și coridoarele de curățat și pus în ordine, precum și cele două curți, cea principală și cea de serviciu. Apoi, argintăria și alergătura. Asta este treaba ta zilnică, și nu-i puțin. Trebuie să te execuți cu punctualitate și ireproșabil. Dar vei fi răsplătit. Am obținut de la domnul Max să ți se plătească cel mai mare salariu acordat până azi unui băiat ca tine: optzeci de lei pe lună și toată întreținerea, casă, masă, spălat și... Și deodată se porni pe un râs nebun, roșind până la urechi, cu toată pudra, și ascunzându-și fața în mâini. În clipa aceea, părea o fată de șaisprezece ani, atât rămăsese de tânără la caracter și neprefăcută. „Madam" Carolina interveni gravă, aproape furioasă: — „Casă, masă, spălat și"... Și mai cei? Nu-ți e rușine? — Și de ce mi-ar fi rușine? ripostă ea, aproape înăbușită. Am vrut să spun că Adrian va mai avea și cadouri , și asta m-a făcut să mă gândesc la altceva. Ce, nu-i îngăduit? — Nu, nu! Te gândești cam prea des la „altceva-a-a"... de când ai devenit „doamna Thüringer", și asta îmi displace, iaca! Ana, potolită, melancolică, se întoarse către flăcău: — Haide, Adrian: ia panerul și însoțește-mă la piață. Vrei? „Te-aș însoți chiar și în iad", se gândi Adrian. Dar răspunse: — Dacă trebuie... Un aer de reproș întunecă privirea tinerei femei, întristând frumosu-i chip: — Cum „dacă trebuie"?... Nu trebuie deloc! Sunt hamali la piață. Îi iau totdeauna. Dar azi n-avem nimic de purtat; și apoi, mi-ar plăcea să mă însoțești, iată de ce te-am poftit. Însă fă cum vrei. Și dădu să plece. Adrian îi tăie drumul, palid, zicându-și: „Cum a putut să-mi scape o asemenea gogomănie?" Ana îi biciui obrazul cu mănușile: — Haide... Vino repede! El alergă să caute panerul, meditând, ca concluzie: „E simplu: numai femeia e în stare să-ți dea o asemenea fericire! Soare, libertate, prietenie, lecturi, -toate sunt accesorii!" Era nenorocit că nu se afla singur cu aceea care era pentru el un izvor de fericire. Ar fi voit să se arunce la picioarele ei și să sărute cimentul bucătăriei. În cămară, unde se dusese să caute panerul, o ceapă putredă pe care puse piciorul fu gata să-l dea în brânci. Odaia, neavând fereastră, era întunecoasă, dar un miros greu îl preveni de murdăria care domnea. — „Madam" Carolina, zise el, ieșind, îmi vei da voie să pun nițică ordine în cămară: nu miroase a curățenie acolo. — Nu știu nimic. Sunt bătrână și n-am nas. Ea voi să spună că nu mai avea miros. Ana, punându-și mănușile, murmură: — N-ai nas, dar acela pe care îl ai, îl vâri în treburile tuturora! „Hm! se gândi Adrian; mama și fiicele n-au aerul s-o ducă bine". În momentul acesta, vocea domnului Max răsună pe galeria cu geamlâc, de lângă bucătărie: — Maus! Maus! Laptele miroase a gaz, astăzi! El îi spunea nevestei lui, Maus. [1] — Poftim! exclamă Ana. Când nu miroase friptura sau pâinea a gaz, miroase laptele. N-o să isprăvim niciodată cu păcătoasa asta de lampă din policandru, până nu vom arunca-o la gunoi. Curge mereu gazul din ea, deși o reparăm în fiecare săptămână. — O să mă ocup eu de ea, doamnă, zise Adrian. Am un prieten, bun tinichigiu. El o să-i vie de hac. — Ați apucat să mâncați, barem? întrebă Ana pe bărbatu-său. —Deloc! Nici Bernard, nici eu. Cum să mâncăm, când laptele miroase a gaz? Și murim de foame amândoi! Servitoarea tocmai trecea pe lângă ei. Ana îi trase un perdaf: — Imbecilo! Știi bine că lampa din sufragerie curge: de ce pui cana cu lapte sub policandru? Max o dezmierdă pe obraz: — Nu te supăra, Maus ! De astă dată, ne vom mulțumi cu ouă, unt și cafea neagră. Cine e tânărul acesta? — E Adrian, despre care ți-am vorbit, fiul spălătoresei noastre. Ți-l prezint: el va fi băiatul nostru de alergătură. Max Thüringer era un om înalt, voinic, cu privirea tulbure și părul cărunt. Ca să distingă trăsăturile feței lui Adrian, el trebui să-i vâre aproape sub nas cele două perechi de ochelari ce purta în permanență: — Foarte bine, aprobă el cu bunătate. Caută, băiete dragă, să ne scapi de pacostea asta de gaz care curge prin mâncăruri. Din strada Grădinii Publice, ca să se ducă în Piața Mare, Ana o lua pe Bulevardul Carol. Nu e drumul cel mai scurt, dar bulevardul acesta e poate unic în lume, prin masa de aer, de cer și de spațiu pe care o cuprinde. Larg cât Câmpiile Elyzee din Paris și încă pe-atâta de lung, el e format de două nesfârșite șiraguri de căsuțe, aproape nici una cu etaj pe atunci, dar având fiecare fizionomia ei proprie, găteala ei, zorzoanele ei. Ai fi zis că erau niște lelițe cochete, stând una lângă alta de-a lungul trotuarului. În anotimpurile cu zile frumoase, soarele, cerul albastru își găseau aci leagănul, întârziind cât mai mult timp cu putință. Adrian fu recunoscător Anei de-a fi luat calea aceasta, cea mai dragă lui, din câte avea Brăila. Mergând spre târg alături de stăpâna și prietena lui, el nu știa cum să-i mulțumească, nu numai de-a fi ales calea asta, care era un fel de plimbare, ci pentru toate cauzele cu care îl fericise în dimineața aceea: făptura ei apărând în jupon și cu umerii aproape goi; râsul acela voios, plin de mister; lovitura ce i-o dăduse pe obraz cu mănușa parfumată; în fine, pentru rochia de muselină pe care o purta atât de gingaș și chiar pentru felul lenevos cum mergea acum lângă el. Ar fi voit, dar nu putea să-i spună cât îi era de recunoscător. Nu că i-ar fi lipsit mijloacele de a se exprima, dimpotrivă, lecturile îl făcuseră stăpân pe un vocabular destul de bogat; dar tocmai din cauza asta, știind-o pe dânsa cam mărginită în ale gândirii, se temea să nu fie rău înțeles și să i se pună la îndoială curățenia sentimentelor. — Nu mi-ai spus, făcu dânsa brusc, dacă ești mulțumit de leafa mare ce-am obținut-o pentru tine. Adrian se opri, sufocat: —Atâta pagubă pentru leafa ce-ai obținut-o, c-o fi mare ori mică! răspunse el. Nu muncesc pentru „lefuri mari". Ea îl privi mirată, uluită: — Pentru ce muncești, atunci? — Ca să trăiesc ! Și traiul cum îl înțeleg eu, n-are decât o foarte mică legătură cu chestiunea lefei. Iată, de pildă, sunt gata să muncesc la d-ta numai pe mâncare, fără nici o leafă. Și dacă într-o bună zi rămân fără haine și desculț, n-am să-ți cer să-mi cumperi nimic, ci am să mă duc să lucrez patru ceasuri pe noapte într-o brutărie, și după o lună mi-am cumpărat tot ce-mi trebuie. Ei, înțelegi d-ta așa ceva? El o oprise în mijlocul bulevardului și-o fixă în albul ochilor, ca un șarpe. Ana ar fi voit să scape de privirea aceea și să continue drumul, dar nu știa cum să facă. O droaie de căruțași din port, adevărați găligani, trecând în goană pe lângă ei și crezând că e vorba de un flirt, strigară: — Hei, frumoaso! Vezi să nu te înghită craiul! Adrian îi arătă cu mâna: — Iată cine muncește pentru lefuri și ar fi bucuroși să le aibă cât mai „mari"! Apoi o slăbi din ochi, reluând drumul, fără să mai scoată un cuvânt. „Ce drac! se gândi Ana. Spunea drept mă-sa când ne povestea cum își petrece nopțile citind. Se vede!" Nu se vedea nimic, bineînțeles, dar tânăra stăpână nu-și putea explica altfel caracterul prietenului ei servitor „Da -își zicea Adrian, rectificând o gândire din dimineața aceea -da, nimic nu poate întrece fericirea pe care ți-o dă o femeie grațioasă. Și totuși... Câte n-o întrec! Păcat.. El simțea o lovitură în inimă, de câte ori constata zădărnicia unui sentiment. Lui îi plăcea să vadă în toate absolutul. Degradarea vreunuia dintre avânturile lui îi lăsa în suflet goluri a căror amărăciune n-o putea învinge. Rana i se părea de nevindecat. Astfel, de ce trebuia ca Ana să vorbească de acea stupidă chestiune de „leafă", tocmai în clipa în care ea îl făcea așa de fericit? El nu-i cerea nimic, nici măcar să-l lase să-i sărute mănușa ori o mânecă a bluzei. De altfel, ar fi putut să-i sărute, cu aceeași plăcere, veștmintele separate de corp. Căci, venind de la ea, care era un model de grație, cel mai neînsemnat lucru îl făcea fericit. De ce, dar, să vorbească de „leafă"? Ana îi spulberă aceste gânduri triste, pe care, de altminteri, le ignora. Observând tăcerea lui prelungită, îi zise: — Știi de ce era mama așa de furioasă? Are necaz pe mine, fiindcă mă bănuiește. — Ce bănuială? — Un amant. — Și ai, într-adevăr? Da' de unde! Un flirt, asta-i tot, îți jur! — Și cine-i flirtul acesta? — O să-l vezi numaidecât la piață. E un profesor de gimnastică. — Sper că n-o să te acosteze pe stradă! În cazul acesta, prefer să nu fiu de față, mă întorc acasă. Și se opri. Ea îl apucă de braț, râzând: — Nu cumva ești amorezat de mine? — Amorezat? Nu! Amorezat e profesorul d-tale de gimnastică, așa cum ar putea să fie amorezați căruțașii de adineauri, de ce nu? Pentru mine, d-ta ești cu totul altceva. Ceva ce n-ai putea fi pentru ei. D-ta ești, vei fi în curând, izvorul de energie care mă face să suport starea mea de servitor în casa d-tale, și aceasta, c-o vei voi sau nu vei voi-o, căci nu-ți cer nimic. Ceea ce iau eu, nimeni nu mi-o poate refuza. De data asta, Ana fu înciudată că nu putea să-și dea seama dacă Adrian îi făcea complimente ori își râdea de ea. Totuși, comparându-l cu numeroșii ei curtezani, putu să constate că Adrian era singurul tânăr care îi vorbea cu o față atât de inspirată, o privire atât de profundă. Se simți măgulită, căci îl considera ca pe un băiat foarte instruit, deși servitor. Și voind să-l minuneze, opunându-i propriile ei cunoștințe, îi zise surâzând și atingându-i ușor obrazul cu vârful degetelor înmănușate: — Tu îmi amintești un personagiu dintr-un roman intitulat Majestatea Sa Banul Alteța Sa Amorul . Adrian o privi aiurit și gândi: „Nu-ți amintesc nici pe dracul, dar chiar și așa, tot îmi ești dragă când îmi surâzi cu ochii tăi mari, albaștri, cu gropițele din obraji și cu cele două rânduri de mărgăritare ale dinților tăi. Iată de ce-aș munci și la ocnă, dacă m-ai trimite, ba sunt gata să rabd să fii acostată și de toți profesorii de gimnastică din lume". — Dacă îți plac romanele, îi zise el, dă-mi voie să ți le procur eu, dar nu mai pune mâna pe toate "Majestățile și Altețele" astea în fascicole. Astea-s romane pentru birjari sau băieți de prăvălie. În epoca aceea, cam pe la 1900, Piața Mare din Brăila oferea un spectacol demn de penelul unui pictor și de avântul liric al unui poet. Nu produsele meritau acest omagiu artistic, ci vânzătorii, sau mai curând vânzătoarele. Țărance, toate. Bătrâioare, cu umerii obrajilor încă frumoși, cu privirea ștrengărească, gata să te iscodească, și cu buzele încrețite și țuguiate, ușor pornite pe laudă dar și pe ocară. Tinere măritate, cu frumoși sâni, doldora de lapte, scoși la lumina zilei și vârâți în gura lacomă a unui prunc. Acestea aveau ochi reci și răutăcioși, gonind privirile indiscrete. Se mai aflau codane cu fețe rușinoase, cu căutătura drăcoasă și cu părul îmbâcsit de unt-de-migdale parfumat cu mosc. Vara, fustele lor, bluzele, șorțurile, testemelele semănau cu un câmp acoperit de flori. Marfă -ouă, unt, brânză, smântână, sau trufandale, fructe, zarzavat -se întindea chiar pe pavajul pieței și era oferită publicului într-un vârtej de gesturi și țipete disperate care te amețeau. Fiecare își striga clienții și îți făcea pomelnicul mărfii, amestecând cuvinte deopotrivă de dezmierdătoare, și petrecându-te cu un iureș de sudălmi, dacă cumva gustai din unt ori din smântână și plecai strâmbând din nas. După ce termina cu măcelarul, Anei îi plăcea totdeauna să întârzie în acest târg țărănesc, unde era cunoscută de toate cumetrele, mult adulată și tot atât de ocărâtă. Căci, aci, ea avea apucături urâte: veșnic mofturoasă, gustând din toate oalele și tocmindu-se peste măsură. Așa că, deși bună clientă, plictisea pe toată lumea cu zgârcenia ei. Adrian o plângea și se mâhnea. De ce urâțenia asta de caracter, lângă atâta grație? Ea ar fi putut să fie mai drăguță și mai dreaptă cu aceste biete țărănci. Frumuseței nu-i stă bine să fie arțăgoasă și avară. Și iată că pe când o urma, tăcut, printre rândurile de țărăncuțe, Adrian băgă de seamă că un domn îi urmărea la o oarecare distanță. Ana, preocupată cu târguielile ei, nu-l văzu decât mai târziu, se fâstâci și înclină din cap, ca să răspundă la salutul dulceag al gentlemanului, apoi își continuă cumpărăturile, indiferentă. Această atitudine demnă plăcu lui Adrian, convins că se afla în prezența profesorului de gimnastică, ceea ce era adevărat. Tipul îi fu antipatic, cu mustățile lui ungurești, obrajii roz, părul pomădat, ochii languroși și baston cu mâner de argint, reprezentând un cap de ogar, de care părea tare mândru, căci îl ținea cocoțat sus pe umăr, la nivelul gambetei. Dar era voinic ca un atlet, așa cum le place tuturor femeilor, fie ele tinere ori bătrâne, frumoase ori urâte. Îmbrăcămintea îi era desăvârșită. Mersul, deși vădit nenatural, prefăcut, îi devenise familiar și imita pasul mărunt al spaniolilor și clătinătura rățoiului. Un veșnic surâs părea să i se fi înțepenit pe buze. Adrian fu curios să vadă cum înțelege un om din lumea „bună" să facă curte unei femei dintr-o lume și mai „bună", cel puțin prin măritișul ei, ca doamna Thüringer. Cunoștea el oare trecutul ei umil și recenta ei ascensiune? și o va trata ca pe o fostă servitoare, ori ca pe-o doamnă onorabilă? La sfârșitul târgului, era fixat. Acest profesor era ca aproape toți profesorii, când sunt curtezani. El nu-și dădea osteneala să afle mai întâi cu cine avea de-a face, cu o personalitate puternică ori cu una mediocră. Se mulțumea să desfășoare aceleași banalități, aceleași glume răsuflate, adoptând o voce de circumstanță, o privire și un surâs de cari era sigur că trebuiau să fascineze pe orice soi de femeie. Așa, de pildă, făcând pe clientul, se adresa țărancei cu care Ana sta la tocmeală și o întreba, cu miorlăieli de cotoi și dând ochii peste cap, ca un june amorez la teatru: — Spune-mi mata, te rog, dacă nu cumva astea au pui în ele, căci, în asemenea caz, vreau să ți le plătesc pe prețul puilor! N-aș vrea să te înșel, Doamne ferește! Ana surâdea, firește, din complezență ori din prostie, dar lui Adrian îi venea să ridice brațele la cer și să strige, acestui profesor de gimnastică: „Ce-ai deveni d-ta, domnule profesor, cu un astfel de spirit, dacă s-ar întâmpla să te afli în prezența unei femei de geniu? Da, o femeie de caracter, cu multă știință și inteligență. De ce nu? Aceasta se întâmplă rar, dar nu se întâmplă numai cu artiștii consacrați. Geniul nu e totdeauna de notorietate publică. Prietenul meu Mihail e un astfel de om de geniu, fără să fie artist, și s-ar putea, deci, să existe și Mihail-femeie. Ei bine, ce te-ai face în fața unei asemenea femei, cu ridul d-tale de profesor și monumentala-ți neghiobie?" Adrian gândi așa, dar nu zise nimic. El nu avea încă curajul de-a spune oamenilor gândurile lui, chiar cele mai mature. Îi lipsea încrederea în el. Plecat de prea de jos, neavând ca instrucție decât clasele primare și dându-și seama de imensitatea sarcinei lui de autodidact, el se simțea umilit în fața diplomelor, ridurilor și a științei ierarhice. Totuși, începea să întrezărească deșertăciunea celor mai multe din aceste valori turnate în serie și pierdea, încet, respectul față de ele. Bineînțeles, nu cerea ca omul tare să fie un oracol de înțelepciune. Și lui Mihail îi scăpa uneori câte-o prostie. Ba chiar i se întâmpla să le plaseze cu bună știință. Dar Adrian știa să deosebească neghiobia omului inteligent, de aceea a omului născut neghiob. Așa că profesorul de gimnastică fu repede judecat și clasat. Acum ar fi voit să știe în ce stadiu se afla acest flirt. Întorcându-se acasă, tot pe bulevardul cel mare, o întrebă pe Ana: — De cât timp îți face curte profesorul d-tale? — De astă-primăvară; cam vreo două luni. Dar de ce-i numești profesorul meu? Ți-am spus că n-am vorbit niciodată cu el. Mi-a scris o singură dată, ca să-mi ceară o întâlnire. Atât. — Și i-ai răspuns? Ea se burzului: — Știi că ai haz! Uiți că port numele unuia din fruntașii orașului! Adrian își zise: „Dacă asta e singura cauză care te-a oprit să-i răspunzi, vai de tine!". II [ modifică ] Casa Thüringer, birouri și apartamente, forma o mare clădire pătrată, fără etaj, așa cum sunt majoritatea caselor la Brăila. Fațada acestei clădiri dădea pe strada Grădinii Publice, dosul se afla chiar în această Grădină Publică; iar cele două părți laterale aveau, la stânga, curtea principală; la dreapta, curtea de serviciu. Nu puteai pătrunde în clădire decât prin una din aceste două curți. Nici birourile, nici apartamentele n-aveau comunicație directă în stradă. Adrian pierdu o zi întreagă, numai ca să se obișnuiască cu toate încăperile acestei locuințe boierești. Apoi, chiar de-a doua zi, cu o patimă puțin comună, voi să ia toată casa în spinare. Nu că ar fi fost ceea ce se numește un om harnic. Deloc. Ar fi putut să treacă mai curând drept un hoinar. Dar, erau unele sarcini, plătite ori nu, pentru îndeplinirea cărora s-ar fi omorât, pe când altele îl lăsau rece și nu le executa decât din nevoile de a-și câștiga pâinea. Cu acestea din urmă nu se ocupa multă vreme chiar dacă ar fi fost plătite cu aur. Le părăsea, de îndată ce economiile făcute îi îngăduiau să plece, și uneori chiar înainte. Din cauza asta, mama lui se simțea foarte nefericită, iar el își făcuse o reputație de vagabond. Una și cealaltă îl amărau peste măsură. Crezându-se nedreptățit, se închidea în el. Singur Mihail îl înțelegea. La Thüringer, totul îi fu simpatic, numaidecât. Mai întâi, cei doi frați nemți, stăpânii. I se păreau mai cumsecade decât românii, mai de caracter, oameni de mare probitate. Apoi, femeile. Le cunoștea până în fundul sufletului, din vremea când locuiseră împreună ani de-a rândul, și era sigur de prietenia lor. În sfârșit, munca făgăduia să fie pe placul lui: variată și destul de independentă. Putea să se apuce cu inimă, s-o dea gata și să mai rămâie liber, fără ca nimeni să-i bată capul. Nimic nu-l îngrozea mai tare decât monotonia, rigiditatea mecanică a muncii de atelier, din care gustase îndeajuns. El ura orele fixe, intrările și ieșirile cu turma, neputința de-a lua o inițiativă, zădărnicia oricărei vrednicii. Acum se-nfățișa prilejul de-a da curs liber fanteziei lui. El constată că locuința aceasta, deși bogată, nu era îngrijită. O seamă de treburi mărunte, ce ieșeau din atribuția servitorului, așteptau mâna îndemânatică a unui meșter care să se priceapă la toate: zidărie, lăcătușerie, vopsitorie. În mai toate încăperile importante se puteau vedea bucăți de tapiserie dezlipită și atârnând ca niște cârpe. Pe plafonul frumosului dormitor al domnului Bernard Thüringer, holteiul casei, se afla o mare pată de mucezeală, provenind de la o ploaie mai de demult. În biroul domnului Max riscai oricând să-ți frângi gâtul, împiedicându-te de-un capăt de parchet ieșit în afară. De îndată ce ploua mai tare, apa începea să picure, la bucătărie, chiar deasupra tingirilor de bucate. Unele mânere de uși îți pișcau mâna până la sânge. Și , mai peste tot, ferestre ce nu se închideau, covoare pe care le luai în picioare, uși care scârțâiau, găuri în pereți sau crăpături bătătoare la ochi. Pentru ca toate aceste urâțenii să dispară, nu trebuiau nici bani, nici vreo diplomă, ci doar puțină tragere de inimă și o oarecare îndemânare. Adrian le avea în așa măsură, încât era uneori privit ca un maniac. Orice spectacol urât, orice acțiune rău-voitoare ori neghioabă, publică sau privată, îi contrariau simțul lui înnăscut pentru bine, frumos și drept, punându-l într-o stare de surescitare nervoasă ce-l făcea să se ocupe mai mult de treburile altora decât de ale lui. Ar fi voit să se amestece în toate: în gospodăria vecinei, care nu știa cum să aprindă un foc; în aceea a comunei, care nu mătura străzile mărginașe decât doar ca să asfixieze pe bieții locuitori; în conducerea guvernelor succesive, care se înconjurau numai de funcționari hoți și delapidatori ai averii obștești. De ce era lumea lovită de atâtea rele: ignoranță, incapacitate, necinste? N-ar putea ea să-și aleagă conducători care să-i arate drumul fericirii? Lipseau oare, în așa hal, șefii capabili? Sau, poate, aceștia erau în chip sistematic înlăturați de la conducerea lumii? În cazul acesta, omenirea merge la pieire! și care e canalia umană ce se înverșunează să trăiască din nenorocirile unei lumi întregi? Nu s-ar putea descoperi și distruge acest răufăcător universal? Asemenea preocupări disperau pe Adrian. Cu cât se gândea mai mult la ele, cu atât se încurca mai tare. Căci el nu știa dacă omul se naște bun sau rău. Aci era cheia dilemei. Răspunsurile lui Mihail, la chestiunile acestea, nu-l mulțumeau. Mihail era prea pesimist. După el, lumea a fost totdeauna cum o vedem și așa va rămâne. Nimic de făcut. Așa că el reducea lumea la dimensiunile individului: bun, îl admitea; rău, se dădea în lături din drumul lui. — Asta e tot ce stă în puterea mea, zicea el. Mai îmi e cu putință să rămân om cinstit și să nu fac rău nimănui. Dar nu cred în „clase", nici în „lupta de clasă", ca socialiștii. Eu cred în lupta dintre oameni , orice ar spune Marx. În timpul primei lor șederi de un an la București, Mihail văzuse pe Adrian ducându-se adesea pe la întrunirile socialiste. Ei vorbeau uneori despre socialism, dar foarte rar, căci nobilul rus scăpătat detesta tot ce era în legătură cu socialismul. — E doctrina simpliștilor, a sclavilor, zicea el. Ea nu poate mulțumi decât masele care nu cer vieții decât o bucată de pâine mai puțin neagră, ceva mai multă libertate, ceva mai puține războaie. Ea nu te va mulțumi niciodată pe tine care te revolți și împotriva pisicii care prinde o vrabie. Religiile, și ele mulțumesc poate un miliard de oameni, dar e fiindcă nu le cer decât să se ducă regulat la biserică. Pe-atunci Mihail se afla în Manciuria. Voise să vadă cu proprii lui ochi grozăviile războiului ruso-japonez. Această brutală despărțire avusese încă o pricină: greaua prietenie a lui Adrian, prin zvăpăiala și contradicțiile ei, obosise pe Mihail. Suflet mortal rănit de viață, minte frământată de gânduri, trup bântuit de mizerie, Mihail avea mare nevoie de pace fizică și morală, îi trebuia un armistițiu cu existența. Se simțea bătrân la douăzeci și trei de ani. Să găsească o ocupație bine retribuită, să stea cât mai mult cu putință și să pună ceva gologani la o parte, apoi să se ducă să se odihnească într-o țară cu climat blând, acesta era planul lui de viitor pentru un an. El întrebă pe Adrian dacă vrea să adereze la acest plan, să lucreze în comun și să plece împreună. Adrian primi cu entuziasm. Știind cu cine avea de-a face, Mihail ceru să-i promită că, timp de un an, i se va supune în totul. — Îți promit! Vei fi stăpânul meu. Tânărul ținea, o lună, două. Dar nu trebuia să i se ceară mai mult. Uitând promisiune și „stăpân", dădea un picior la toate și pleca. Astfel, câteva posturi bune fură pierdute. Mihail, la rându-i, pleca și el, din slăbiciune amicală, fiind prea obișnuit cu acest tovarăș de viață și sperând mereu să-l corijeze. Dar bunăvoința lui nu sluji la nimic. Atunci hotărî să-l părăsească pentru un timp și plecă în Manciuria. Adrian crezu o clipă că n-are să poată supraviețui acestei despărțiri, dar el era așa de plin de viață mistuitoare, încât își găsi repede alte prăzi sentimentale. Singur faptul de-a viețui, i se părea o minune. Se învârtea în jurul propriei sale ființe, scăldată de soare și de lumină, descoperindu-se pe fiece zi mai mult. Din cauza asta, nici nu prea avea timp să muncească. Ura mai ales munca ce-l priva de cer, de spațiu. Se uita cu groază la turmele omenești, fericite de-a se închide într-un atelier, o fabrică, un birou, un magazin, renunțând la toate pentru o bucată de pâine -o pâine care devenea din ce în ce mai albă, pe măsură ce renunțai la bunurile cele mai prețioase ale existenței: dreptul de-a contempla mărețiile creației; fericirea de-a putea gândi în voie, de-a visa, de-a te instrui; bucuria de-a dispune de tine însuți. Ce putea să întreacă aceste valori? Să mănânci și să bei bine? Să te îmbraci la modă? Să fondezi o familie și să te înhami ca o vită la nevoile ei, mereu crescânde? Nu, de-o mie de ori nu! Mai bine să trăiești ca un vagabond. O zdreanță, un codru de mămăligă și putința de-a te mișca liber! Ia priviți ce mai muncă slobodă oferă portul Brăilei oricărei haimanale: iei pe umăr un sac cu grăunțe, alergi cu el cincizeci de pași și-l golești în hambarul unui vapor. Până la prânz, munca asta îți aduce cinci franci, adică cinci zile de libertate. Căci un kilogram de pâine costă douăzeci de bani, iar o farfurie de carne cu varză, tot atât. Nu e oare de-ajuns, pentru un stomac fără oglindă? Adrian fu hamal în port, fericit să știe că poate arunca sacul și cere plata în orice moment. Aceasta nu-i aducea nici o neplăcere. A doua zi era liber să reia sacul ori să nu-l reia. Și ar fi continuat să fie hamal, dacă mamă-sa nu s-ar fi supărat: — Mai bine să mor decât să te văd cu sacul în spinare! Asta-i munca oamenilor de nimic. La ce-ți slujesc toate cărțile, la ce bun atâta citit, dacă e vorba să fii hamal? și care fată cu stare se mărită cu un hamal? Încredințat că un zid de neînțelegere îl despărțea chiar și de mama lui, Adrian renunță de a-și mai apăra cauza în fața cuiva, nutrind gândul să dispară odată în lume. Și aceasta avea să se întâmple a doua zi după ce va fi terminat cu armata, de care spera să fie scutit. Până atunci era nevoit să facă concesii mamei lui, care muncea pentru el. Dar de-acum încolo trebuia să știe că lumea e „coalizată" împotriva lui și că vrea să-l înșface în angrenajul ei. Ei bine, o să se apere din toate puterile. Căci el e sigur că acest furnicar uman își risipește viața, trudind de dimineață până seara pentru fleacuri, pentru prejudecăți, pentru zădărnicii. Nu, Adrian nu vrea să aibă „copii frumoși", nici un „interior", nici să adune „avere". Interiorul lui cel mai bun era spațiul nesfârșit. Cea mai mare avere: trupul, simțurile, gândurile lui. Acestea i se păreau adevăruri absolute și își făcea din ele un scut. Fiecare zi îi aducea confirmații cu duiumul. Bogat ori sărac, inteligent ori dobitoc, toți se încovoiau sub tirania aceleiași legi care mână turma umană: să muncești, mai întâi, apoi să trăiești. Să aduni, să aduni mereu! Rezultatul: exploatare, egoism, jinduială, ură, războaie. Nu, Adrian n-o să-și vâre niciodată piciorul în această capcană, într-o seară de august, la vreo lună după intrarea în serviciu la Thüringer, Adrian se plimba pe-afară, de-a lungul casei, respirând aerul curat și cugetând la viața lui și la a celorlalți. Vremea era frumoasă. Noapte înstelată, adiere dezmierdătoare, amestec de parfumuri venind de la florile din Grădina Publică, unde fanfara municipală cânta niște valsuri amețitoare. Ca mai în toate serile, aveau musafiri, căci casa poseda o sală de biliard și alta unde se jucau cărți, șah, domino. Dar Adrian era sigur că toată lumea aceea venea mai ales fiindcă „la frații Thüringer" se găseau vinuri renumite, șampanie superioară. Lichioruri fine și prăjituri cum nimeni nu știa să facă în tot orașul și al căror secret singură „madam" Carolina îl cunoștea. Prefectul județului, numit „Purcelul", din cauza fizicului și a lăcomiei lui, venea mai în fiecare seară. Aproape tot așa de des era văzut armatorul italian Carnavalli, dar acesta, om de-o rară distincție, nu venea decât pentru cele trei femei frumoase ale casei. Era numit „Europeanul". Mare crai, mare jucător, mare voiajor, Carnavalli se ruina încet și sigur. Printre intimi se mai număra d-l Poplinger, evreu german cu buze de căpcăun, logodnicul d-rei Mitzi și reprezentantul în străinătate al firmei Max și Bernard Thüringer. El se afla mai tot timpul în călătorie, dar când afacerile îl aduceau la Brăila, toată casa era cu susul în jos, căci cei doi amanți umpleau toate încăperile vastei clădiri, cu zbenguirile și certurile lor. D-l Bernard, a cărui fire marțială și austeritate nu prea admiteau glumele, era scandalizat: — Va trebui să le clădim o cazarmă, amorezaților noștri! exclamă el într-o zi, când era mai bine dispus. Dar, dintre toți obișnuiții casei, d-l Flusfisch, zis „Habeder", era cel mai celebru, grație unei împrejurări care i-a adus această poreclă. În prima ei săptămână de serviciu la Thüringer, Iulia, servitoarea unguroaică, intră într-o seară în sufragerie, ca să anunțe grav: —Domnul... Habeder. Masa era pe sfârșite. Stăpânii se priviră mirați: — Domnul... cum ai spus? — Habeder. — Habeder?! Ce-o mai fi și asta? Nu cunoaștem pe nimeni care să poarte un asemenea nume. — Ba da, cucoană! E domnul acela cu burta mare și foarte chel, cu un nume greu, dar care zice totdeauna, când sosește: ha-be-der! În adevăr, d-l Flusfisch, avansând enormu-i pântec și fața stacojie, rostea, scandând, salutul german: — Ich habe die Ehre. [2] De aci, „Habeder" al Iuliei, poreclă care prinse pe loc și fu adoptată chiar și de imperturbabilul domn Bernard.. Acești intimi, precum și câțiva alți musafiri, umpleau cele două săli de joc, singurele camere luminate. Tot restul casei era scufundat în întuneric. Ca să nu chinuiască pe Iulia și pe Adrian, ținându-i în picioare noaptea târziu, după o zi de muncă obositoare, se punea la îndemâna convivilor tot ce le trebuia, băuturi, patiserie etc. Totuși, unul din cei doi servitori era ținut să facă pe rând de planton până la unsprezece noaptea. În seara aceea era rândul lui Adrian. Dar el nu-și îndeplinea numai datoria, ci părea să clocească gospodăria, ca o cloșcă ouăle. Își iubea stăpânii, ca și pe mai toți invitații, și avea o grijă permanentă ca nimic neplăcut să nu li se întâmple. Or, tocmai se petrecea ceva care ar fi putut să dea loc la mari buclucuri. Adrian observă că de la un timp, singură buna Hedwig făcea onorurile casei, satisfăcând cererile musafirilor. Ana și Mitzi se eclipsaseră. Și se putea ca dintr-o clipă într-alta d-l Max să se scoale de la joc și să o ia razna pe coridoarele întunecoase, strigând, cu vocea lui guturală: — Maus! Mitzi! V-ați culcat? Nici una, nici cealaltă nu se culcase. Adrian o știa tot așa de bine ca și virtuoasa Hedwig. Cea dintâi era cu profesorul de gimnastică, convorbind printre gratiile unei ferestre ce dădea în Grădina Publică, unde curtezanul sta tupilat în beznă; cealaltă se legăna pe genunchii logodnicului ei, în biroul d-lui Max. Și dacă Hedwig, certată cu surorile ei, nu voia să se amestece în treburile lor. Adrian ținea să se amestece cu orice preț. Căci era întrucâtva complicele lor, mai ales al Anei. Le înțelegea și le aproba legăturile. El aproba pe toți cei ce se iubeau. Pentru Ana nutrea o stimă compătimitoare din ziua când a înțeles -în urma unor aluzii transparente ce se făceau la bucătărie -că d-l Max n-a fost niciodată pentru nevasta lui altceva decât un „tată". Ca să fie și mai sigur, o întrebă pe mama lui, care-i confirmă acest beteșug capital al neamțului: — Da, se zice că-i „legat". Dar ea știa asta, înainte de a-l lua. Că a știut-o sau nu, aceasta n-avea nici o imponanță pentru Adrian. Ea era în ochii lui o martiră, căci o cunoștea ca pe o femeie cinstită până în fundul sufletului. De când se căsătorise cu Max, nimeni n-ar fi putut să-i reproșeze ceva. Și el era martor de mustrările ce-și făcea dânsa, chiar și numai pentru flirtul acesta cu profesorul de gimnastică. Adrian aprecie cum se cuvine această rezervă a Anei, dar o judecă deplasată, nesănătoasă și hotărî să intervie. Tot menajându-i susceptibilitatea și fără s-o împingă la mărturisiri, decretă că acest fel de a-și ucide viața e mai imoral decât prostituția, mai trist decât călugăria. El numi aceasta: să insulți una din primele legi ale naturii, pentru o bucată de pâine. Într-o seară, pe când se aflau singuri. Ana sfârși prin a-și deschide inima. Convinsă de perfecta dezinteresare a lui Adrian, care într-adevăr nu vorbea cu două înțelesuri, izbucni în plâns, sprijinind fruntea pe umărul inimosului ei servitor-confident: — Dar Max e așa de bun, așa de bun! De-asta l-am luat, nu pentru tine, căci pâinea o aveam la el și înainte de-a ne căsători. Ana spunea adevărul. Devenită doamna Thüringer, ea nu-și schimbase cu nimic felul de viață. Cumpăra aceleași țesături ieftine, din care își făcea singură rochiile. În treburile gospodăriei, o vedeai zilnic cu capul înfășurat într-un tulpan, dând ajutor servitoarei, fără să se sinchisească de surâsurile ironice ale cucoanelor mari din vecinătate. Ș dacă nu era mai puțin adevărat că adusese pe mamă-sa și pe cele două surori -toate trei numite de gurile rele „întreaga menajerie Müller" -apoi se știa de asemenea că această „menajerie" nu costa decât hrana și că ea înlocuise o bucătăreasă și o fată în casă plătite foarte scump. Se putea chiar spune că Ana era nedreaptă cu familia ei. Și ca să repare această nedreptate, d-l Max născocea în ascuns fel de fel de „aniversări" ce-i permiteau să distribuie mici cadouri celor nedreptățiți. Mai era ceva în caracterul Anei care plăcea mult lui Adrian: era dezgustul ei de paraziții ce-i covârșeau casa. — Ce de lacomi, ce de bețivani pe capul nostru! îi spunea ea într-o zi, furioasă. La fiece prânz trebuie să suporți unul sau doi din acești „abonați" de „profesie liberă", care se poftesc ei singuri la masă și n-au altă grijă decât a gulerului lor. Apoi, toate aceste veșnice jocuri de bridge și de poker stropite cu șampanie! Toate la un loc, la sfârșitul lunii, fac o groază de bani. Or, în meseria de armator, angajându-ți întreg capitalul în niște grăunțe care pot oricând să se „încingă", fie în magazie, fie în hambarele vaselor, nu știi niciodată dacă ești bogat ori sărac. Casa asta burgheză, așa cum o vezi, a cunoscut luni când nu știa unde să găsească nici banii de coșniță, deși are un beci plin de vinuri alese. Bineînțeles, pe „boierii" noștri, care n-au știut în viața lor ce e mizeria, asemenea spaime îi lăsau reci, dar eu, care am cunoscut-o de aproape, simțeam fiori de moarte. Da, prefer să mor decât s-ajung să mai trăiesc anii când, copilă încă, brutarul mă înghesuia și-mi strivea sânii întrun colț al brutăriei, pentru două pâini pe care mi le dădea pe datorie. Când Ana îi vorbea așa, privindu-l cu ochii ei mari, albaștri, umeziți de lacrimi. Adrian vedea în ea o frumoasă dar și sărmană femeie, a cărei copilărie fusese sinistră, pe când a lui nu-i lăsase decât amintiri plăcute. Atunci îi săruta mâinile, își lipea obrazul arzător de brațul ei rece și-i zicea, fericit: — Promite-mi că o să mă ții în serviciu, chiar dacă într-o zi o să rămânem, în casa asta, fără pâine. O să mă duc să fur! Ea râdea din toată inima și îndepărta încetișor obrazul acela de foc, care, fără să știe, îi înflăcăra sângele. Era aproape de miezul nopții și Adrian continua să dea târcoale în jurul casei. Jucătorii nu păreau să se gândească a pune capăt partidelor mereu reîncepute. Se bea și se juca din ce în ce mai cu temei. Ferestrele fiind deschise, din cauza căldurii și ca să lase să iasă fumul de țigări, Adrian observa, din colțul lui întunecos, figurile și gesturile acestor notabilități ale comerțului și administrației, asculta tot ce-și spuneau și se silea să pătrundă în existența lor, s-o înțeleagă și s-o critice cu nepărtinire. Scopul lui era să confrunte rezultatele observațiilor sale permanente, cu sentințele definitive ale judecății socialiste pe care le auzise la întrunirile de la București. Era vorba de condamnări în bloc, bazate pe un singur fapt: oamenii aceștia erau exploatatori ai clasei muncitoare; trebuiau doborâți, iar societatea burgheză să fie înlocuită prin societatea socialistă, sub direcția clasei muncitoare. Iată ce înțelesese; și i se părea așa de minunat, că subscrisese cu amândouă mâinile, cu toată pasivitatea lui Mihail, căci era vorba de suprimarea mizeriei și a războaielor, aceste flagele sociale pe cari era gata să le combată din toate puterile. Deci, Adrian se considera socialist convins; dar el era un băiat care nu accepta frazele gata ieșite din tipar. Îi plăceau adevărurile dobândite prin observații personale. Controla fiecare afirmație a oratorilor socialiști și voia să prindă ideea vie, așa cum se înfățișa în viața zilnică. Și era de netăgăduit că poseda destule adevăruri socialiste, în privința cărora orice discuție contradictorie i se părea de prisos. Dar, spre nenorocul lui, el mai voia să aibă și scrupule, simțea trebuința de-a activa numai în chip ireproșabil. Iată, de pildă, cazul burghezilor pe care îi avea acum sub ochi, aproape toți armatori străini, stabiliți în orașul lui. La Brăila, unde industria era nulă, acești oameni constituiau cea mai mare parte a clasei capitaliste, care trebuia doborâtă. Foarte bine. Totuși, ia să vedem cine sunt ei. E necesar să știm pe cine suprimăm, chiar dacă n-ar fi decât din grija de-a nu risca să tăiem craca pe care stăm. Adrian începea să-i cunoască binișor și-i judeca sub două aspecte: calitate umană și capacitate socială. Calitatea lor umană era aceea a majorității oamenilor: spirit mediocru, moralitate mediocră. Erau stăpâniți de plăcerile materiale. Niciodată nu-i auzise vorbind de artă, de morală, de gândire. Adrian era sigur că acești domni și soțiile lor nu știau de Tolstoi, de Ibsen, de Balzac, nici măcar atâta cât știa el. Dar nu pentru asta s-ar fi însărcinat să le taie capetele, căci, în cazul acesta, ar trebui exterminate nouă zecimi din omenire. Ba chiar le punea o notă bună la purtare: erau oameni de inimă, cumsecade, miloși cu cei săraci. Totuși, dacă n-ar fi avut decât meritele astea. Adrian nu s-ar fi opus la înlocuirea lor cu clasa muncitoare, căci aceasta avea nevoie de cu totul altceva decât de amabilități și pomeni. Dar burghezii aceștia dețineau în mâinile lor o forță de care lucrătorii erau complet lipsiți: înțelegerea deplină a afacerilor, capacitatea comercială. Ceva și mai mult, un mecanism de-o complexitate redutabilă era la baza acestui comerț plin de riscuri. Un joc de bursă, o vastă rețea de raporturi internaționale comandau orice vânzare, orice cumpărare și țineau la cheremul lor până și cel mai mic transport de grâne spre vreunul din acele porturi îndepărtate, ale căror nume șefuleții socialiști le silabiseau pe flancurile vapoarelor, dar de a căror situație geografică habar n-aveau. Ne aflăm, deci, în fața unui important aparat tehnic și social care trebuia aprofundat, stăpânit, înainte de a-i turbura mersul. Iată unde Adrian era neînduplecat: clasa muncitoare n-avea nici cea mai mică idee despre conducerea marilor întreprinderi sociale; ea nu era decât o turmă de oi, căreia trebuia să-i explici totul, dându-i peste bot. Cum să pui, atunci, cârma lumii în mâinile unei clase așa de lipsită de competență și de spirit de inițiativă? Și de ce, toată propaganda socialistă se mărginește în a asmuți masele spre Putere, cu iureș de cântece revoluționare, în loc sa fie inițiate cu de-amănuntul în tehnica afacerilor? Unde era școala socialistă însărcinată cu formarea prealabilă a elitelor muncitoare, destinate să ia într-o zi direcțiunea lumii? Căci Adrian nu dădea nici o atenție pălăvrelilor interminabile ce aveau loc asupra doctrinei și țintei socialismului. Pentru el, învățătura putea să fie adevărată și scopul excelent, asta nu era de-ajuns. Principalul era să-ți asimilezi toată știința burgheziei, și apoi să vorbești de înlocuirea ordinei capitaliste cu ordinea socialistă. Altfel, ar însemna să pui carul înaintea boilor. El nu vedea pe hamalii din port în stare să înlocuiască pe armatorii din Brăila. Dar problema mai avea o lature, care turbura adânc pe Adrian. Era latura morală. Se acuza burghezia că e necinstită, stricată, lacomă. Dar Adrian constata că muncitorimea suferea de aceleași vicii. Adică, suferea când putea. Redusă la mizerie, era sublimă. Dar, de îndată ce împrejurările îi permiteau, atingea repede culmea crimei, lăsând cu mult în urmă pe cei mai ticăloși burghezi. Așa, de pildă, vătafii și siniștrii lor acoliți. Vătafii erau toți ieșiți din clasa muncitoare, toți rămânând niște bădărani, analfabeți până a nu ști nici să-și semneze numele, în ciuda averilor considerabile pe care le adunau. Acești vătafi reușiseră să izoleze complet masa muncitoare de patronii ei legitimi, exportatorii, luându-i orice posibilitate de contact direct. Ca să poată obține numărul de brațe necesare operațiilor lor de încărcare a vapoarelor, casele de comerț erau nevoite să trateze cu această corporație de vătafi, pe care nici o legislație n-o consacra. Ea trăia în marginea legilor, puternică prin bogăția membrilor ei și grație complezenței marilor electori ai ținutului, cărora vătafii le aduceau, în vremea alegerilor, voturile exploataților lor. Exploatarea muncitorilor de către acești foști muncitori era odioasă. Nu numai că vătafii smântâneau gros sumele ce le obțineau de la armatori ca plată a muncitorilor, dar aceștia trebuiau, dacă nu voiau să moară de foame, să lucreze în condițiile următoare: 1) să accepte, fără să crâcnească, leală pe care vătaful binevoiește să i-o dea; 2) să fie mușteriul regulat al cârciumii vătafului și să închidă ochii asupra unor anumite greșeli la facerea socotelilor; 3) să execute toate „beilicurile" cerute de vătaf; 4) Să urmeze pe acesta la urne și să voteze după indicațiile lui; 5) Să suporte, uneori, chiar să fie bătut. Netăgăduit, acest nemilos sistem de muncă nu se putea menține fără ca zilnic să aibă loc bătăi sângeroase. Oin cauza asta, vătaful se înconjura totdeauna de-o ceată de „gâtoși", muncitori autentici, plătiți pentru mișelia lor ori răsplătiți numai cu o muncă regulată, cum nimeni nu putea s-o aibă. Aceștia împingeau uneori cruzimea până la asasinat. Dar deseori ucigașul era un hamal care-și ucidea fratele de muncă, nu din nevoia de a-și asigura o pâine, ci din beție, din răzbunare ori numai din mândrie rănită. Adrian, cufundat în meditațiile lui nocturne, recapitula tot ce era pentru și contra ale aceleiași probleme și ajungea la un punct mort: „Nu, își zicea el, n-am să fiu niciodată un om de acțiune. Mihail avea dreptate: trebuie să fii mărginit, dacă vrei să reușești în domeniul acesta". Și uitând socialismul, îl cuprinse o mare milă de lumea asta egoistă. Oricum, ceva trebuia făcut. El se gândea la acele vaste pături sociale martirizate de viață și care meritau o soartă mai bună. Nu puteau fi abandonate pe veci la bunul-plac al tuturor tiranilor, ori de unde ar veni acestea, de la stăpânirea de sus, ori de la fratele tău de jos. Dar cum să separi pe cei buni de cei răi, în sânul aceleiași clase? Căci, fără nici o îndoială, nu toți burghezii meritau să fie spânzurați, după cum nu toți hamalii din port deveneau ciomăgași vătășești. Adrian a putut să se convingă de așa ceva, cu câteva zile în urmă, cu prilejul unor tratative la care asistase și el. O delegație de muncitori venise să roage casa Thüringer să trateze direct cu ea, pentru tot ce privește încărcatul vaselor. Delegația oferea prețuri inferioare celor pe care casa exportatoare le vărsa vătafilor, dar superioare celor obținute de muncitori de la călăii lor. — Vrem să înlăturăm pe vătafi, spuneau hamalii, altfel, într-o zi, îi vom ciopârți pe toți! Ne-am săturat! Iar d-voastră exportatorii n-aveți nici un interes să lucrați cu tâlharii ăștia. Nu-s de nici un folos. Ne însărcinăm noi singuri cu formarea „poștelor". Și așa, dumneavoastră veți plăti mai puțin, iar noi vom primi mai mult, odată ce parazitul va fi înlăturat. Felul acesta conștient de a vorbi, merse lui Adrian la inimă. Răspunsul ce-l dădu d-l Max, îi plăcu tot atât: — Noi am fi bucuroși să vedem pe vătafi dispărând, căci dacă pe voi vă jupoaie, nouă ne dictează prețurile ce le plac. V-am fi chiar recunoscători, dacă ne-ați scuti de lepra asta, tot scutindu-vă pe voi. Numai că, iată, nu putem trata cu toată mulțimea lucrătorilor. Cineva trebuie să semneze cu noi contractele. Și acest cineva nu poate fi decât reprezentantul unei organizații în genul celor care există în Occident și care se numesc sindicate. Organizați-vă deci în sindicate muncitorești. Legile țării o îngăduiesc. Apoi, trimiteți-ne pe șefii voștri. Cu ei suntem gata să tratăm. Așa cum sunteți acum, însă, nu reprezentați pe nimeni. Adrian nu înțelese rostul acestui sfat în gura unui capitalist; și a doua zi îi rugă pe d-l Max să-l lămurească: — După câte știu, lucrătorii se organizează în sindicate ca să poată lupta cu eficacitate împotriva patronilor lor. Și d-voastră le recomandați tocmai această armă? — Da, fiindcă arma asta are pentru noi avantajele ei: muncitorul organizat e mai serios, mai conștient, poți să te bizui pe el, pe când celălalt e în general mai puțin calificat. Organizația sindicală nu e numai o fabrică de revoluționari, ea mai este și o școală de moralitate. În sânul ei, lucrătorul învață care-i sunt drepturile, dar și datoriile. Iată de ce în Germania acest lucrător e preferat de către toate întreprinderile serioase. Costă mai scump, dar face! „Bravo, își zise Adrian; iată un patron care-și cunoaște și el drepturile și datoriile lui. Germania asta trebuie să fie o țară minunată. Cel puțin acolo oricine înțelege că nimic nu se poate face cu o clasă muncitoare vicioasă, mizerabilă și vlăguită. De ce, dar, conducătorii țărilor înapoiate, cum e a noastră, nu vor să urmeze pilda acestei Germanii prospere? Mari și mici, toată lumea ar câștiga". Era ora unu după miezul nopții, când musafirii se ridicară să plece. Adrian alergă la Ana, care pălăvrea însă cu amorezul ei. — Fugi, domnule, fugi repede! îi strigă el. D-l Max se va îndrepta peste o clipă spre dormitor, unde i-am spus că se află cucoana, și ce va spune când n-o va găsi în pat? Profesorul de gimnastică dispăru în întunericul parcului. Ana o tuli și ea să se culce. Ei își dădeau întâlnire la fereastra camerei lui Adrian, ce se deschidea spre partea cea mai singuratică a Grădinii Publice. Dragostea lor era încă platonică. Dar mai era o dragoste în casă, neștiută de nimeni și mult mai puțin platonică, ce dădea grozav de furcă lui Adrian. Era dragostea Iuliei, servitoarea, cu amantul ei atitrat. Ea îl primea de două sau trei ori pe săptămână, timp de câteva ore, fără să știe stăpânii, care n-ar fi tolerat-o, dar cu consimțământul lui Adrian, care avea paza casei în seama lui și nu putea să refuze nimic amorezaților. Totuși, el era de părere că Iulia și amantul ei făceau prea mare zgomot în camera lor; ar fi putut să fie auziți în camerele unde se juca. În seara aceea, mai ales. Adrian fu nevoit să le bată în fereastră de mai multe ori, ca să le impună tăcere. Dacă patronii aflau ce se petrece în casa lor, s-ar fi întâmplat scandal, căci era absolut interzis accesul unui necunoscut după ora nouă seara. Așa că, după plecarea invitaților, Adrian zăvorî cele două porți și se repezi spre camera Iuliei, spumegând de mânie. Voia s-o certe pe loc. În obscuritatea aproape completă a încăperii, unde domina un miros tare de lichior, Adrian ghici că fetișcana era pe jumătate goală, lungită în pat. Simți o lovitură în tâmple, dar, furios, nu ținu socoteală: — Știi ceva Iulia? Drept e, suntem prieteni, dar nu vreau să cad victima bunătății mele. De ce țipi ca o nebună, când ești cu amantul tău? — Fiindcă sunt nebună și îmi place grozav! — Ce-ți place grozav? Ah, îți mai și râzi de mine? Pe lângă asta, șterpelești sticle cu lichior și vă îmbătați ca niște fleoarțe. Ei, uite, să știi, pe viitor, amantul tău nu va mai intra aici! Iulia sări din pat ca o năpârcă și îi încolăci gâtul cu brațele ei goale, strângându-l la piept: — Ba da, Adrian, o să-l lași să mai vie! Nu poți să fii așa de rău. Și eu n-am să mai țip. Îți făgăduiesc. Dar dovedește-mi că nu mai ești supărat pe mine. Hai să bem un păhăruț amândoi, ai să vezi ce bun e lichiorul! Adrian o respinse cu moliciune, epuizat, ca atunci când te cuprinde o spaimă. Toate scumpele lui gânduri se spulberară pe loc. Un mare gol, un sentiment necunoscut, îi cuprindeau creierul, pe măsură ce se lăsa strâns în brațele acestei femei, împotriva căreia deodată nu mai putea nimic. Aceasta nu dură decât un minut, dar fu de-ajuns ca să i se supună, prăbușindu-se lângă dânsa, pe patul în dezordine. III [ modifică ] Zorii zilei ce urmară acestei nopți, terminată într-un chip așa de memorabil pentru viața lui Adrian, surprinseră pe flăcăul nostru în patul frumoasei unguroaice. Aceasta dormea adânc, albă din cap până-n picioare, învăluită în mulțimea de dantele și panglicuțe multicolore. Adrian o contemplă, cu inima bătând de recunoștință, sărută cu evlavie mâna crăpată de muncă, pe care o ținea pe piept și gândi: „De-acum încolo n-ai să mai speli vasele. Mă însărcinez eu cu asta". Și, cu obiceiul lui de a împinge toate lucrurile la extrem, adăugă: "Am să-ți fac și sufrageria și-am să-ți aprind și focul la bucătărie. În felul acesta, ai să poți să dormi un ceas mai mult". El știa că Iuliei nu-i plăcea să se scoale prea de dimineață. Soneria deșteptătorului era potrivită pentru ora cinci și jumătate. O puse să sune la șase și jumătate. Apoi, cu multe precauțiuni, se strecură afară din pat, se îmbrăcă și se înhămă la muncă: trei mari birouri, un vestibul și coridoarele plus cele două curți de măturat. De obicei, sculându-se la cinci. Adrian sfârșea toată munca asta după două ceasuri de trudă fără răgaz; și nu putea să facă altfel, căci la șapte se scula doamna Thüringer, pe care trebuia imediat s-o însoțească la piață. Acum era ora patru. El hotărî să înceapă cu sufrageria, ca nu cumva să fie surprins la munca asta, care nu intra în atribuțiile lui. Dacă ar fi fost întrebat în clipa aceea, ce-l făcea să execute și munca Iuliei, i-ar fi venit greu să dea un răspuns logic. Camerele mari erau toate parchetate. Adrian examină parchetul sufrageriei și-l găsi destul de murdar. Nu fu supărat pe Iulia, din contră, o plânse că n-a putut să-și facă datoria cum trebuie. În dimineața aceea era mai generos ca oricând. Fără să se mai gândească la puținul timp pe care-l avea înaintea lui, se trânti cu burta pe sârma de frecat. O activitate furioasă îi stimula ceafa, închipuindu-și capul ce-l va face Iulia, când și-o vedea parchetul așa de curat. La urma urmei, Ana putea să afle tot adevărul. Era oare vinovat de vreo trădare? Deloc. Ana continua să rămână, pentru el, grația pe care n-o atingi decât cu vârful buzelor, cum se face cu icoanele sfinte. Una nu putea s-o înlocuiască pe cealaltă. Ana era un vis. Iulia, o surprinzătoare realitate. Era vorba de două fericiri absolut deosebite. Adrian știa acum ce înseamnă o Iulie: o violentă plăcere care te face mai lucid, mai tare. Îi era profund recunoscător. Până la această întâmplare, el văzuse lucrurile ca printr-o ușoară ceață. Undeva, în organismul lui, n-ar fi putut să spună unde, un resort care nu funcționa încă, îl împiedica să vadă viața cu ochii tuturor oamenilor. Își ghicea inferioritatea în privirile altora. Cel din urmă imbecil putea, în privința asta, să-l confunde. Cum să-l confunde? Nici nu era vorba de a-l confunda. Lucrurile se prezentau cam astfel: dacă s-ar fi aflat lângă un om și ar fi privit împreună, să zicem, un câine, Adrian știa că celălalt nu vedea, ca și dânsul, decât un câine. Dar dacă în locul câinelui, ar fi fost o femeie. Adrian nu mai știa ce vedea celalt. Ei bine, din dimineața aceea, vălul îi căzuse de pe ochi. Toate femeile care treceau pe stradă erau niște Iulii. Iar el, un om ca toți oamenii. Această lămurire o datora generoasei unguroaice. Îi mai datora plăcerea unică a cărei descoperire o făcuse și pe care își promitea s-o aprecieze și mai bine în noaptea următoare, căci, adormind pe brațul lui, durdulia slujnicuță îi spusese: —N-am să-l mai primesc pe amantul meu. Ai să-l lași de-acum încolo să fluiere pe-afară cât o vrea. Iată ce era Iulia. Dar Ana? Oh, nepătrunsa taină! El o înțelegea și mai puțin acum când Iulia îi dezvăluise, ca să zicem așa, tot misterul femeii și al omului. Nu, nici femeia, nici omul nu puteau fi numai atât. Simțea că omul, în orice caz el, Adrian, ar fi putut să aibă nevoie de două femei în același timp, ba poate chiar și de mai multe. Nu fiindcă Ana s-ar fi putut compara cu Mihail, adică să se înalțe până la acea prietenie care-ți îngăduie să plutești pe oceanul tuturor gândurilor umane, a cărui imensitate Adrian de-abia o întrevedea. În privința asta, ea era o creatură aproape tot așa de simplă ca și Iulia. Dar Ana deținea o pârghie de comandă care putea să aibă o înrâurire tocmai în domeniul acesta al spiritului, amplificând la maximum intensitatea visului. Când se afla lângă dânsa. Adrian înceta de a mai fi un om comun. Netăgăduit, aceasta i se întâmpla de asemenea și când citea o mare pagină de literatură universală, sau când Mihail îi vorbea cu foc de problemele existenței. Emoția era aceeași, sau, mai bine zis, de aceeași calitate. Și totuși, era o deosebire. În apropierea Anei și când, uneori, îi atingea brațul cu obrazul lui fierbinte, toate frumusețile spirituale ale vieții se încorporau în el. Acestea nu mai erau niște bucurii cerebrale. Le simțea făcute din carne caldă și nudă, ca o mie de femei frumoase lipite de corpul lui arzător. Cu toate astea, nu era vorba de ceva trupesc. Astăzi, când știa de la Iulia ce formă avea dorința de a te culca cu o femeie. Adrian era și mai sigur de-a nu fi simțit niciodată dorința asta față de Ana. El se apăra chiar și numai împotriva ideei că Ana ar putea să fie o Iulie, căci constatase o slăbire a dorinții lui pentru tânăra unguroaică, imediat după primul lor contact. Se simțise chiar puțin dezamăgit, foarte puțin și numai pentru un scurt timp. Pentru nimic în lume, așa ceva nu trebuia să se întâmple cu Ana! Nici cea mai mică dezamăgire și nici o clipă! Ar fi mortal pentru sufletul lui! Ar muri de întristare. Ana era și trebuia să rămână bucuria continuă, intensă și infinit de diversă. După cum Iulia, dându-i-se, îi lămurise viziunea confuză ce-o avusese despre femei, îl scosese ca dintr-o vrajă, de asemenea Ana îi lărgea toate orizonturile minții, nu dându-i-se, ci dimpotrivă, păstrând întreg secretul acestei forțe care îl făcea apt să îmbrățișeze universul. Amândouă îi erau necesare, ca luminile ochilor. Și fiindcă erau femei, binecuvântată fie femeia! Fără ea, omul nu fiice nici cât o ceapă degerată! Când la ora șase, primii furnizori veniră să aducă laptele și chiflele. Adrian terminase toată treaba. Casa era încă scufundată în somn. Atunci, o idee îi încălzi obrajii: să prepare la iuțeală cafeaua cu lapte și să o servească Iuliei în pat! Totul fu gata, puțin înainte ca deșteptătorul să sune șase și jumătate. Adrian intră în vârful degetelor și depuse încetișor tava pe un scaun la căpătâiul Iuliei, care dormea dezvelită toată. O, da, era frumoasă, întâia lui amantă! Era mai frumoasă așa cum se afla acum în pat, decât când se îmbrăca și se sulemenea ca să iasă la plimbare. Îi plăcea mai ales albeața cărnii ei catifelate. Adrian privi împrejurul lui, examinând încăperea cu de-amănuntul, și găsi că reputația de femeie curată a unguroaicei era justificată. Deodată, deșteptătorul începu să sune. Iulia sări din pat, văzu pe Adrian, se acoperi rușinată, și uitându-se la ceas, izbucni în plâns: — De ce mi-ai făcut asta, Adrian? șase și jumătate! Dar sufrageria! Dar focul! Dar cafeaua! Ce rău ți-am făcut, ca să vrei să mă certe cucoana? și crezând că Adrian îi surâdea din răutate, deschise gura ca să-l ocărască, dar privirea îi căzu pe tava garnisită cu bunătăți: cafea cu lapte fumegând, chifle, unt și chiar un ou moale. Pentru cine sunt astea? scânci ea necăjită. — Pentru cine vrei să fie, Iulica mea, din moment ce sunt în camera ta? Pe lângă asta; toată treaba ta e făcută, iar patronii dorm încă. Ce mai vrei? Ea nu voi să-și creadă urechilor, dar înfățișarea lui Adrian, cu bustul scăldat în sudori și mirosind a terebentină, pledă pentru buna lui credință. Iulia se aruncă la picioarele lui, îi îmbrățișă genunchii și plânse și mai cu foc: — Niciodată, nimeni n-a făcut așa ceva pentru mine. Toți m-au bătut și m-au pus la muncă, fie părinții, fie păcătoșii mei de amanți. Dar, să mă alinte, nu, nimeni! Ah, tu ai să fii Dumnezeul meu! și dacă cumva ai să iubești pe o alta, am să te omor! — Mulțumesc! făcu Adrian, curățindu-i oul. — Nu! n-am să te omor, dar am să te înnebunesc de dragoste! „N-ai să mă înnebunești, gândi Adrian. Numai Ana poate să mă înnebunească. Dar pentru ceea ce îți datoresc, n-am să te uit niciodată." În vremea asta, „madam" Carolina, care se sculase, își plimba silueta greoaie de-a lungul galeriei cu geamlâc dintre bucătărie și curtea de serviciu. — Iulia, suntem pierduți! Uite-o pe baba cum mă caută, ca să-i cumpăr „schnapsul" ei. După ce îți vei fi băut cafeaua, ascunde tava în dulapul tău. Eu o șterg, altfel vine peste noi! Adrian fu nevoit să facă mai multe ocoluri, ca să ascundă direcția de unde venea, dar, trudă zadarnică: baba care, deși n-avea miros, știa totdeauna să aibă „nas", cum zicea Ana, descoperi misterul. — Bună dimineața, madam Carolina! Cum ai dormit? Bătrâna plesni din limbă, arătând astfel cât de mulțumită era de rachiul pe care i-l cumpăra Adrian. Ceea ce n-o împiedică să fie răutăcioasă: — Da... bună dimineața... am dormit bine... dar dumneavoastră , „domnule" Adrian? Nu minți, cotoiule! Să mor eu, dacă tu n-ai dormit azi-noapte cu unguroaica! Casa asta e un adevărat bordel! Adrian se supără de-a binelea: — N-am să-ți mint deloc, madam Carolina, dar dacă asta este prietenia d-tale pentru mine, ei bine, prefer să plec numaidecât. Și se duse imediat să se închidă în camera lui, care era alături de bucătărie. Madam Carolina îl urmă, înspăimântată. Ea știa cât era de acuzată, și pe drept, că punea pe fugă pe cei mai buni servitori, din cauza caracterului ei insuportabil. Plecarea lui Adrian, chiar a unui Adrian vinovat de păcatul de a se fi culcat cu servitoarea, i-ar fi atras toate trăsnetele, chiar și pe acelea, foarte rare, ale d-lui Bernard, directorul glacial al casei, care avea în mare stimă pe tânărul nostru, de când se încredințase de conștiinciozitatea lui la muncă și de multiplele-i capacități. Pe lângă asta, patronii mai știau că Adrian nu era un ignorant. — Ei, dar repede te mai superi! zise bătrâna. Hai să ne împăcăm; dar să știi că nu glumesc: mi se pare că astă-noapte te-ai culcat cu unguroaica. — Și dacă ar fi adevărat, ia spune-mi, ce supărare ai avea d-ta din asta? Sper că nu vei fi voind să mă culc cu fetele d-tale? — Tocmai aci e buba, Adrian! Fetele mele au o poftă nebună să se culce cu cineva! Și chiar se culcă, atât cât le poate pielea. Iată ce e teribil! — Ei bine, madam Carolina, dă-mi voie să-ți spun că-ți bârfești copiii... Zgomotul câinilor în goană umplu coridoarele, și imediat vocea Anei se auzi în pragul odăii: — De ce „bârfeală" e vorba? Și presimțind ceva rău ea se întoarse, furioasă, spre mamă-sa: — Mamă! Dacă continui cu răutățile tale și dacă îl faci și pe Adrian să plece, ei bine, avem ordin de la d-l Bernard să te trimitem la Franz, în Germania! Ne-am săturat până în gât de schnapsul tău! Apoi către Adrian: —Vezi ce faci? Mai cumpără-i rachiu! Biata madam Carolina făcu o strâmbătură, ca și cum ar fi voit să plângă: — Așa-i! Acuma nu mai sunt, pentru voi, decât o bețivă bună de împachetat și de expediat în Germania! Adrian interveni: — Cucoană Ana, dă-mi voie să-ți spun, că de astă dată eu sunt vinovatul. Dar vina mea n-are nici un raport cu îndeplinirea datoriilor mele aici. Ana fu departe de-a bănui de ce fel de vină vorbea Adrian. Ea se instală dinaintea mașinii de gătit, ca să-și încrețească părul. Servitoarea intră în bucătărie: — Bravo, Iulia! îi zise ea. Astăzi sufrageria este ca o oglindă! — E, fiindcă Adrian mi-a ajutat. — Atunci, înțeleg. Și Ana ținti asupra lui Adrian doi frumoși ochi bănuitori, ce-l făcură să privească în pământ. Puțin după aceea, rămânând singuri, ea îi zise cu o nuanță de ironie în ton: — Începi s-o găsești drăguță pe Iulia, nu-i așa? — Am găsit-o totdeauna. Vreau să spun, că este simpatică și muncitoare. O stimez. — E vorba numai de stimă, cu adevărat? Apariția oportună a Mitzii îl scuti pe Adrian de-a răspunde la această întrebare buclucașe. „Să fie oare geloasă?" se întrebă el. Ar fi fost păcat! Se poate oare compara un mare ospăț cu un înalt cult? Ah, Ana asta! Ea nu știe ce reprezintă pentru Adrian! Chiar și acum, când el nu mai ignora femeia și când, de o lună de zile, o contempla în fiecare dimineață, colo, stând la ușa mașinii de gătit, o găsea tot atât de grațioasă ca în prima zi, bogată în mișcări pline de farmec și transmițându-i mereu acea forță misterioasă care, credea el, era capabilă să-l facă să întreprindă orice cu succes: să scrie, să picteze, să cânte ori să guverneze lumea! În casa Thüringer, Ana și cele două surori ale ei, ca și servitoarea Iulia, întrețineau în permanență o atmosferă de senzualitate de care nu numai Adrian era fascinat. Cele trei frumoase nemțoaice, oarecum străine de existența sever burgheză a fraților Thüringer, preferau, pe cât cu putință, să se ție departe de viața de saloane, de vizite și de etichetă, pentru ca să-și petreacă aproape toată vremea la bucătărie, care era vastă și confortabilă. Numai acolo ele se simțeau în intimitate. Deloc instruite, nici obișnuite cu exibiții vestimentare și grație fericitei lor naturi simple, nicidecum dispuse să-și joace lor înșile comedia parvenitului, ele simțeau o adevărată repulsiune față de tot ce le obliga să iasă din tihnita lor existență populară. Le plăcea să flecărească, să râdă, să mănânce sau să stea tolănite, fără să sufere tortura acelor „mari dame", care, spuneau ele, aveau aerul de-a fi „înghițit o umbrelă". Așa cum se aflau la bucătărie, sumar îmbrăcate, nicidecum fardate, cu totul la largul lor, ceasurile se scurgeau în liniște, pe când coseau între o mamă comic de arțăgoasă, servitorii casei și o mulțime de cunoștințe și furnizori a căror originalitate le distra mai mult decât toate „maimuțăriile acestor domni și doamne simandicoase". Furnizorii, despre care e vorba aci, formau pe atunci o bizară specie de oameni, astăzi dispărută. Brăila, oraș cosmopolit și port de-o prodigioasă activitate, atrăgea între zidurile ei, odată cu marii speculatori, toată crema aventurierilor levantini, lacomă de îmbogățire: greci, armeni, macedoneni, bulgari. Extrem de cutezători și, în majoritate oameni cinstiți, ei căutau să adune avere prin muncă, prin economie și, evident, ajutați deseori de noroc. Pe drumul acesta anevoios, ajutorul reciproc, răbdarea, avariția sordidă, constituiau forța și singura lor garanție de succes. Timp de ani de-a rândul, îi vedeai târând un cărucior cu fel de fel de mărfuri, sau lâncezind în fundul unei dughene jigărite. Și cu toate că adunau gologani peste gologani, foamea și păduchii erau partea lor în felul acela de viață. Apoi, într-o bună zi -după o dispariție care trebuia să însemne pentru ei timpul pe care-l depune crisalida ca să devină fluture auzeai că unul și-a cumpărat un remorcher sau un cargobot; altul își construia o moară de făină; un al treilea se făcea cămătar. Atunci, lepădând la gunoi slinosul lor costum național, adoptau un incomod costum modern, începeau să-și clădească confortabile locuințe în inima orașului și deveneau niște șarlatani. Dar nu-i era dat oricui să se aleagă, la urmă, cu un cargobot, cu o moară sau cu o zărăfie. Cea mai mare parte dintre acești visători cupizi, îmbătrâneau lângă bătrânul lor cărucior cu lămâi și portocale. Îi vedeai, mai ales, cu o coșniță în mână, strecurându-se pe poarta de serviciu a boiereștilor locuințe a compatrioților lor cu destin mai fericit, așteptând ceasuri întregi la bucătărie, până ce stăpânul se scula și catadicsea să vie să se uite în coșnița lui, unde zăceau, așezate cu îngrijire, azi un iepure, altă dată o cegă, o prepeliță sau vreo oarecare trufanda: un frumos pepene bacâr, un mănunchi de sparanghel, anghinari sau conopidă. Și suferind cu o răbdare angelică arțagul parvenitului, care găsea totdeauna că marfa era prea scumpă, acești sărmani oameni nu reușeau să-și câștige viața decât cu condiția de a rupe zece perechi de pingele, până să ajungă să-și vadă banul greu muncit. Atunci, acești foști ambițioși se dădeau bătuți, se resemnau, se umanizau. Lunga suferință îi transforma complet. Ochiul lor bogat de triste experiențe scânteia de șiretenie. Ironia dureroasă, de care conversația lor era plină, nu cruța pe nimeni. Dacă servitorii unei case de pricopsit se arătau câtuși de puțin binevoitori, acești furnizori deveneau numaidecât familiari, povesteau istorii pline de soare și de Mediterană, aduceau detalii hazlii, mișcătoare, asupra originel mai mult decât modeste a cutărui bine cunoscut parvenit și mergeau uneori până a-și bate joc de ei înșiși și de propriile lor visuri de altădată. Voluptuoasele noastre nemțoaice adorau pe acești oameni. Când sosea, de pildă, moș Stamate sau barba Stamate, cum îl chemau pe grecește, era o sărbătoare. Îl îndopau, îl turteau sub dezmierdări. Nu fiindcă barba Stamate le-ar fi adus cine știe ce bunătăți. Fiind foarte zgârcit și temându-se să nu-și piardă „capitalul" angajat în vreo marfă scumpă, rămasă nevândută, nu se găseau, cele mai adesea, în coșnița lui, decât câteva ouă proaspete, câteva piersici, două legături de ridichi de lună ori alte fleacuri asemănătoare, ceea ce făcu într-o zi pe madam Carolina să spună în fața fetelor ei, că barba Stamate se vântură de colo-colo „ca un coi în coșniță". Dar copoiul rebegit știu să tragă folos din gluma asta și răspunse pe loc că, oricât de neînsemnată i-ar fi marfa, el a plasat-o totdeauna cu folos și că mai este și astăzi în stare s-o ofere în bune condiții. Madam Carolina îi ripostă că, neavând destul combustibil, ca s-o fiarbă, ea nu era amatoare. Barba Stamate nu fusese totdeauna nenorocos în întreprinderile lui, dar îi plăcuseră prea mult fetele și la o etate când acestea nu vor să te mai iubească pentru ochii tăi frumoși. Era slăbiciunea lui. Chiar și în momentul acesta avea acasă o amantă, cu patruzeci de ani mai tânără decât el. O ținea zăvorâtă. Și biata femeie, în nădejdea de a pune într-o zi mâna pe niște economii inexistente, suporta sihăstria pe care i-o impunea bătrânul gelos. Îndrăgostitul îi îngăduia uneori să vie să vadă pe doamnele germane, și atunci ea le dezvăluia toată intimitatea ei: — El îi dă zor mereu că n-am destul „foc". Drace! Cum aș putea să am, când el nu mă hrănește decât cu măsline și castraveți acri? — De ce nu-l lași? o întrebau nemțoaicele. — Fiindcă vreau să-i smulg ceva bani, ca să am cu ce să mă mărit! — Dar n-are o lețcaie! — Credeți, zău? Ah! dacă e adevărat, apoi îmi pierd tinerețea lângă hodorogul ăsta bătrân. „Hodorogul" tăgăduia cu încăpățânare că amanta lui sta cu el din interes. — Mă iubește, știu eu bine, dar îi e rușine s-o spună, fiindcă sunt bătrân. — De ce o zăvorăști, atunci? îl tachina Ana. Ca s-o apăr de derbedeii din mahala, care ar putea să vie în lipsa mea, „s-o ia" cu sila. După barba Stamate, cel mai simpatic era Hasan, lustragiul turc. Tânăr încă, existența lui părea să închidă o taină. Dar, vorbind prost românește, el era cele mai adesea tăcut. Totuși, venind de mulți ani în fiecare dimineață ca să lustruiască o duzină de perechi de ghete, Hasan apucase să vorbească îndeajuns de origina lui nobilă, pentru ca să devie numaidecât ținta tuturor zeflemelelor. El sta la bucătărie mai mult decât treaba lui o cerea, bea cafele, fuma și se pierdea în lungi reverii, fără să descleșteze dinții. Atunci, Mitzi se așeza lângă el și-i arunca brațul pe după gât: — Ia spune Hasan, la ce te gândești? Lustragiului îi sărea țandăra: — Roga, madama, lasă-me! Dumivostra, fumeile, părul lung, ma, capa mica! Lasă pace! — Ascultă puiule, ascultă ce vreau să-ți spun. Știu bine: tata tău, beiu, și tu trebuia să fii acuma tot beiu. Numai că, iată: mama ta a fost găinăreasă, și din cauza asta tu ești lustragiu. Dar asta nu e un motiv ca tu să fii trist. Nu ești fericit că te iubesc eu? Și ca să-i dovedească iubirea ei, îi freca imensul lui nas, până îl podideau lacrimile. Femeile acestea, știindu-se perfect cinstite în conștiința lor, aveau obiceiul, destul de periculos, de-a fi prea familiare cu acești bieți oameni și de-a apărea în fața lor nu destul de îmbrăcate. Vara, din cauza căldurilor înăbușitoare, iarna, fiindcă la bucătărie era cald ca-n baie, și totdeauna dintr-o nevoie permanentă de a se simți comod, ele-și petreceau cea mai mare parte a zilei învăluite într-un capot care nu le acoperea tânărul lor corp, decât tocmai cât trebuie ca să fie și mai tare râvnit. Nu era desfrâu, ci nepăsare. Față de cei ai casei, aceasta n-avea nici o importanță, căci până la urmă devenise o obișnuință. Dar foarte des, bucătăria era plină de fel de fel de oameni: zarzavagii sau negustori de păsări, băieți de băcănie, brutari, lăptari, vânzători de fructe, toți, nenorociți veniți din toate colțurile lumii și bătuți de toate vânturile, ca Hasan sau ca barba Stamate. Fiecare își avea trista lui poveste. Fiecare, particularitatea care îl făcea simpatic. La început, duducile astea sincere își mai dădeau osteneala ca să-și ascundă goliciunea în fața atâtor ochi iscoditori. Apoi, tot văzându-i mereu și pătrunzându-le în suflet, sfârșeau prin a nu se mai supraveghea. Căci toți erau umili și devotați ca niște câini. Cei mai mulți dintre ei își lăsau la bucătărie biata lor marfă, chiar atunci când nimeni n-o voia, și plecau fără să ceară bani: — O să plătiți când veți vrea, cucoană! Astfel, ei deveneau obișnuiții casei, din partea bucătăriei, unde era mai multă omenie decât în saloane. Li se oferea totdeauna prăjituri sau cafea și, uneori, li se dădea să mănânce, unii dintre ei fiind aproape veșnic flămânzi. Netăgăduit, flămânzi erau oamenii aceștia de toate lucrurile bune ale existenței, dar mai ales de puțină căldură umană duceau mai mare lipsă decât de orice. Și cine deține această căldură? Cine știe s-o răspândească mai bine decât femeia? Ea este creatoarea vieții. Ea are acest pântec, unde omul a căutat și a găsit întâia lui căldură, pe când nu era decât o scânteie. El s-a lipit de ea mai tare decât râia. S-a hrănit din această căldură. Și nu poate să scape de nostalgica amintire ce i-a rămas de atunci, căci, ieșit de acolo, venit pe lume, s-a încredințat curând că lumea aceasta era cu totul lipsită de căldură. El cunoscu frigul, foamea și bătaia, de îndată ce încercă să-și reclame locul lui sub soare. Chiar și soarele se dovedi rece pentru carnea lui, care se simțise așa de bine în pântecul femeii! Cum n-ar privi-o el, deci, cu aviditate, când o vede tânără și frumoasă, când o simte caldă și bună, în clipa în care se apropie, îi ia mâinile și îi spune, dezmierdându-i fața cu blânda ei răsuflare: — Sărmane Vasile: ce mâini crăpate ai! uite: spală-le colo în apă caldă, unge-le în urmă cu glicerina asta. Și vino să faci așa în fiecare zi la noi, căci, la tine... Ah, femeile astea frumoase! Cum știu ele că la el acasă nu se află nicideunele, nimic, decât un pat de scânduri și o lampă puturoasă! El nu poate să aibă nimic, chiar atunci când i se întâmplă să adune câțiva poli de aur. Nu se folosește de ei. Și crezând că au să-i ție cald, îi coase în căptușeala jigăritei lui haine. Mai mult decât acest aur și decât tot aurul din lume, Ana, Hedwig și Mitzi îl încălzeau, numai îngăduindu-i doar să mai stârmocească și el la bucătărie și să le privească, uneori cu gând vinovat, atunci de pildă când le zărește un petec de carne albă de care își umple ochii și a cărei viziune o duce în cocioaba lui. Asta e o adevărată bogăție, în existența lui lipsită de bucurii. Și Hasan, care. când se supără, spune că „femeia are părul lung și mintea scurtă", parcă nu știe el de ce a îndrăgit, la fel cu ceilalți, bucătăria de la Thüringer? Corpul acela al Mitzii, care se lipește uneori de-al lui, și mâna aceea care-i freacă nasul, ah, cum ar vrea Hasan să le aibă la el, unde domnește o sinistră singurătate! Și, cine știe, poate că ar fi avut și el astăzi o Mitzi, dacă egoistul lui de tată, beiul, s-ar fi căsătorit cu mamă-sa. Dar el e fericit și așa. Stă pe scăunaș într-un colț ai bucătăriei, fumează, suspină și se face că nu vede nimic. Cucoanele nu se feresc de el. Ele își încrețesc părul în fiecare dimineață, sub ochii lui. Adesea glumesc, se zbenguiesc, se iau la trântă, capotul li se desface și atunci, ca într-o fulgerare, apar niște sâni și niște genunchi care ard ochii turcului. Hasan ar face bucuros zece ani de ocnă, numai să-i poată atinge cu degetul. Dar fiindcă așa ceva nu va fi niciodată cu putință, se mulțumește și numai cu icoana lor, pe care o închide în cel mai curat colț al sufletului lui. Apoi, în centrul orașului, când „face lustrul", mai pe bani, mai pe datorie și când comisarul, care vrea mereu bacșiș, îi răstoarnă cutia cu o lovitură de picior, numindu-l „turc puturos", Hasan suportă ofensa cu filosofică răbdare, în loc să scoată cuțitul de la brâu și să lovească fără milă, așa cum are uneori o poftă nebună. Îndură nedreptatea, asta și multe altele, numai fiindcă, la bucătăria casei Thüringer, se află niște icoane sfinte care-i umplu viața de lumină. Dar nu numai bărbații se adunau în această bucătărie din strada Grădinii Publice. Fel de fel de femei, epave ale vieții ca și furnizorii, veneau de asemenea ca să caute o ușurare sufletească, precum și un ajutor material. Și ele erau subjugate de farmecul celor trei nemțoaice, nu, bineînțeles, în felul cum erau bărbații, ci așa cum o dezmoștenită cu sufletul sfărâmat se simte fascinată de frumusețea și fericirea unei prietene. Căci ele erau prietene din copilărie. Locuiseră altădată împreună în Piața Săracă, pe când actuala doamnă Thüringer și surorile ei n-aveau alte mijloace de trai decât mica pensie a tatălui lor. Chiar de pe atunci surorile Müller erau sincer iubite de prietenele lor românce. Deși la fel de sărace, nemțoaicele aveau asupra româncelor ascendentul unei rase orgolioase, pe acela al frumuseții și al unei oarecari educații, mult apreciată de inimile simple ale oamenilor din popor. Cele trei mici zâne blonde, care se duceau la școala catolică, pline de atenție pentru uniforma lor neagră cu guleraș alb și mereu cu grijă pentru buna lor purtare în oraș, erau niște modele pe care orice mamă româncă le dădea ca exemplu copiilor lor: — Ia uitați-vă la surorile Müller, cât sunt de ascultătoare! Așa că și Dumnezeu o să le ajute! Din întâmplare, Dumnezeu le-a ajutat. Și nemțoaicele, devenite „cucoane mari", n-au rupt relațiile cu prietenele lor de ieri. Ele se duceau uneori să le vadă, dar mai des veneau prietenele din Piața Săracă la cele din luxosul cartier al Poligonului, din care făcea parte strada Grădinii Publice. Era natural, dat fiind că Ana, Hedwig și Mini aveau răspunderea unei foarte mari gospodării. Mai era natural și fiindcă prietenul sărac e acela care are nevoie de prietenul bogat. Dar nevoia unui ajutor material (câțiva franci, o haină veche, nițică băcănie ori un braț de lemne de foc), nu venea decât în al doilea rând. Inima avea nevoi mult mai grabnice. Ea venea să se deschidă, în această bucătărie burgheză, ca într-un altar. În zilele de iarnă mai ales, când bărbații își petrec vremea la cafenea, iar copiii sunt la școală, bietele femei se instalau ca la ele acasă. Niciodată, nimeni nu le spunea că stăteau prea mult. Căci veșnic era vorba de drame de familie și scene de menaj, unele triste, altele mai curând comice, când povestea începută nu mai avea sfârșit. Și fiecare istorisea, nu numai nenorocirea sa proprie, ci și pe aceea a vecinului. Astfel, întreaga viață a mahalalei brăilene defila pe sub ochii nemțoaicelor, o viață pe care ele o cunoșteau în parte direct, dar a cărei amintire nu înceta o clipă să le inspire o adevărată groază. Madam Carolina, severă ca un general prusian, pe vremea când trăia bărbatu-său, nu primea pe nimeni, nu se ducea la nimeni și veghea ca copiii ei să facă la fel, neîngăduindu-le contactul cu micile românce decât sub stricta sa supraveghere. Astăzi, când cele trei fiice ale ei erau aproape toate stăpâne pe capul lor și solid înfipte într-o insulă germană, ea nu se mai temea că au să se „românizeze". În limbajul ei, cuvântul acesta însemna să se mărite sau să trăiască cu români: „să fie hrănite de trei ori pe săptămână și bătute în fiecare zi". — Nu face nimic, madam Carolina, replica Lina zisă „Bucureșteanca" -o drăgălașă tânără a cărei primă și scurtă gospodărie fusese tocmai în felul acelora -nu-i nimic! Alecu meu mă hrănea rău, e adevărat, și mă bătea în fiecare zi, așa cum spui. Dar, cel puțin când mi se întâmpla să-l înșel, era o adevărată sărbătoare! Atunci mă bătea din nou, bineînțeles, căci știa că i-o făcusem dinadins, ca să-l „bag în boale", și iată ce-mi reușea de minune. După ce mă umplea de vânătăi, pe corp și pe obraz, îmi poruncea să mă îmbrac ca pentru nuntă, alerga să aducă cea mai frumoasă trăsură și mână băiete la „Monument"! Ne instalam la o masă, și cum îl zăreau lăutarii pe Alecuțu meu, nu mai scăpăm de ei. Mâncam, beam și ne sărutam față de toată lumea. Unele femei geloase, judecând după numărul vânătăilor ce le aveam pe obraz, ziceau: „Vai, dragă, cât trebuie să o iubească Alecu pe Lina Bucureșteanca!" Dar, astăzi, suspina ea, trăgând un fum de țigare, astăzi nu mai sunt nici bătută, nici iubită de cineva care să-mi fie drag! Astăzi, biata Lina era bătută și iubită de cineva care nu-i era drag, căci, părăsind într-o zi pe Alecu al ei, se măritase cu un bătrân și bogat cârciumar de la mahala, care îi satisfăcea toate capriciile, dar care nu glumea, când era vorba de dragoste. El sta toată ziua înțepenit la tejghea, cu ochii țintă la fereastra Linei și cu pușca de vânătoare lângă el. Și de îndată ce vedea că vreun tânăr prea da târcoale în stradă și prea se „zgâia" la fereastra „muierii" lui, nici una, nici două, îl lua la ochi și îi slobozea în picioare o descărcătură de alice. Apoi, se ducea la Lina, o înșfăca de păr și o târa prin curte până la cramă, unde o închidea timp de o zi și o noapte, fără mâncare, nici așternut. Era inevitabil. Dar tot așa de inevitabilă și de regulată, cu roată paza soțului, venea și răzbunarea Linei, care dispărea pe negândite o săptămână întreagă, îi trăgea un pui de chef cu o pereche de amanți și se întorcea acasă într-un zori de zi, cu un țigan după ea, care urla dintr-un trombon de ridica toată mahalaua în picioare. Lina se făcea că nu vede nimic. Gravă, nițel beată, cu o floare de mușcată la ureche și cu țigara în colțul gurii, înainta ca o regină. În urma ei, țiganul, cu ochii cât cepele, tuna din trombon, de ai fi zis că o să scoale și morții din groapă. — Da, madam Carolina. Nu mai e ca pe vremea lui Alecuțu! suspina ea, cu melancolie. Dintre toate prietenele Anei, Lina era singura care nu-i jinduia nimic, lăsând frumusețea la o parte: — Ce nevoie aveai tu de neamțul ăsta și de toate marafeturile lui? Ce folos tragi tu din toate astea? Nici măcar atât cât i-e dat celei din urmă țigănci, care ziua e bătută, dar noaptea strașnic iubită! Și ce poate fi mai bun pe lume decât dragostea? Admiratoare pasionată a perfecțiunii fizice a Anei, ea îi deschidea uneori capotul, contempla sânii și striga: — Doamne, ce de bunătăți! Și în loc să le dai oamenilor, care mor de poftă, tu le ții ascunse. Ce vrei să faci cu ele? Conserve? Când se întâmpla ca Hasan să fie de față la asemenea scene, era mai mult decât putea să rabde un om. Bietul turc își lua lada cu scule, trântea fesul pe ceafă și o lua la picior, bodogănind în limba lui: — Aman, bre! De ce toate femeile nu gândesc ca Lina? Celelalte prietene, care veneau să trândăvească la bucătărie și să se plângă, nu erau decât niște nenorocite. Măritate între optsprezece și douăzeci de ani, când ajungeau pe la douăzeci și cinci, păreau să aibă patruzeci. Mizeria lor intimă nu mai putea aproape să miște pe nimeni. Era drama veșnică a majorității femeilor de la mahala, care se mărită din dragoste cu un hamal sau cu un căruțaș din port. Tânăra căsnicie mergea bine, atâta timp cât biata zestre nu era cu totul risipită și atâta timp cât copiii nu apăruseră încă, adică vreun an. Apoi nașterile începeau să curgă, „anul și găvanul". Tânăra măritată se vestejește numaidecât. Frumusețe și cochetărie, rămân o amintire chiar înainte ca cinci ani de la căsătorie să se fi împlinit, în vreme ce bărbatul pare mereu flăcău. Atunci ei întoarce spatele nevestei, urâtă și murdară, își caută amante sau aleargă prin „tractiruri". De băut a băut întotdeauna, ca orice om, dar acum el se pune să bea în fiecare zi. Mizeria se instalează în cămin, odată cu dușmănia, certurile și bătaia. Femeia nu mai e decât o biată cerșetoare, care fuge în miez de noapte, cu ultimul născut în brațe, ascunzându-se pe la vecini ca să scape de mânia soțului bețivan. Nenorocitele astea nu mai aveau nici un pic de energie ca să se revolte. Se resemnau ca niște animale. În forfoteala de la bucătărie, indiferent dacă erau ascultate sau nu, ele-și debitau istorisirile ca niște litanii fără suflet. Dar ochii lor urmăreau cu aviditate mișcările bătrânei Carolina, care se războia cu enorme fripturi fumegânde și impozante budinci, în vreme ce Adrian asuda învârtind seducătoare maioneze. Li se dădea totdeauna de mâncare, căci Ana avea inima bună și apoi bucătăria deborda de tot felul de resturi delicioase, destinate gurilor jinduinde. — Cât trebuie să fii de fericită! spuneau ele Anei. La voi, nemții, desigur că bărbații nu-și bat femeile, cum fac ai noștri. Era tocmai ceea ce gândea și Ana. Ea privea cu groază această existență a poporului de jos de la noi, în care bărbatul era călăul femeii lui, al mamei acesteia și uneori chiar al propriei sale mame. Nenorocitele trăiau cu frica în sân. Mai ales în epocile de muncă abundentă în port, viața femeilor era un iad. Într-un capăt de mahala, puteai număra pe degete pe soții gospodari, ce-i vedeai seara întorcându-se de la muncă cu pâinea la subțioară. Cei mai mulți se duceau de-a dreptul la cârciumă, unde se îndopau cu fripturi și băutură, puneau să le cânte lăutari sau o flașnetă, jucau și chiuiau până după miezul nopții. În vremea asta, caii, tovarășii lor de trudă, înțepeneau afară, la ușa cârciumii, picând de istoveală și neavând pe nimeni care să le plângă de milă; iar acasă, o biată nevastă, o mamă bătrână, moțăiau lângă foc, ținând mâncarea caldă ceasuri întregi. De cele mai multe ori, nenorocitele vegheau nemâncate, fie că așa le ordona tiranul, care cerea să fie așteptat cu masa, fie că nu îndrăzneau ele să mănânce singure. În sfârșit, când bețivanul se hotăra să se întoarcă acasă, bătându-și calul cu coada biciului și înjurând în puterea nopții, groaza ce le apuca pe sărmanele femei era mai mare decât dacă diavolul în persoană ar fi apărut în mijlocul curții. — Vezi, spunea Adrian Anei, care îi reproșa uneori că se freca de socialiști, iată de ce orice om cinstit e dator să fie astăzi revoluționar! Cineva trebuie să aibă o inimă de piatră, ca să rămână nesimțitor la mizeria unei întregi clase sociale, pe care guvernanții o martirizează cu ajutorul cârciumii, al bisericii și al mitralierii. Dar va veni o zi când îi vom face pe acești ucigași să verse și laptele pe care l-au supt de la mama lor! Adrian rostea adeseori crunte amenințări la adresa burgheziei, dar numaidecât se încurca în judecățile lui. Așa, de pildă, ce va face el, în timpul unei revoluții cu o femeie ca Ana? Este ea cu adevărat o burgheză? Va putea el s-o facă să sufere soarta călăilor poporului? Simțea o repulsie, numai gândindu-se la așa ceva. Niciodată nu-și va mânji mâinile cu astfel de crime. El o considera pe Ana mai bună decât el însuși. Erau momente când, plictisit de toate nenorocitele acestea care veneau din fundul tuturor mahalalelor să istorisească mizerii fără sfârșit, îi venea să le strige: „Destul! revoltați-vă, dați foc orașului, iar dacă nu, duceți-vă de vă aruncați în gârlă! Dar destul, m-am săturat să vă tot aud!" Îl exasperau pe Adrian mai ales istoriile de avort provocat. Erau cruzimi fără nume, curate barbarii. Împinse de bărbații lor să aleagă între a nu mai face copii sau să plece, bietele femei își înțepau singure uterul cu lungi andrele de împletit. Una dintre ele avu ideea năprasnică să-și vâre în organ mămăligă fierbinte. O alta preferă mămăligii o bucată de sodă caustică. Natural, hemoragii, mortale uneori, era urmarea logică. Veneau totdeauna să înștiințeze pe Ana, care lua o trăsură și transporta victima la spitalul comunal, al cărui medic primar era prietenul casei. Într-o zi, acest doctor povesti, în mijlocul ilarității generale, cum odată i s-a adus la spital o tânără servitoare înecată în sânge: — Începui s-o examinez, spunea el, dar de îndată ce introdusei mâna, mă înțepai în vârful degetelor. „Ce dracu ai băgat acolo?" întrebai pe servitoare. Ea nu voia să-mi răspundă. Cercetai cu precauție și descopăr o... perie de dinți, spartă în organ. Ia te uită, îmi zisei, toată lumea n-are dinții plasați în același loc! Dar cum remarcam că fota nu avea aerul să cunoască uzajul periei de dinți, o întrebai a cui era această perie. "A stăpânului meu", făcu ea. „Și o întrebuințai deseori în felul acesta, înainte de a o sparge?" „Apoi, ce să fac, că doar stăpânul meu m-a lăsat însărcinată"... „Atunci, toate bune!" Se făcea mult haz, de poveștile astea, în jurul meselor de joc. Se făcea mai puțin haz la bucătărie. Acolo vedeai femei de douăzeci și cinci ani, schilodite pentru tot restul vieții, în urma unui avort provocat prin procedee de felul celor de mai sus. Ana le privea, așa cum privești în fundul unei prăpăstii. I se păreau lucruri de necrezut și era totdeauna gata să sară în ajutor. Ea nu se gândea să le trimeată la gârlă. Știind din propriile începuturi amoroase, câte riscuri și pericole amenință pe o biată femeie care se dă unui om, Ana se simțea mai mult legată de soarta acestor nenorocite, decât de viața ușoară care-i surâdea de când întâmplarea făcuse din dânsa „doamna Thüringer". Iată de ce, în unele seri, când toată casa era luminată à giorno, ea își petrecea vremea cu lumea măruntă de la bucătărie, în loc să se afle în mijlocul lumii pompoase din saloane. Domnul Max venea s-o roage: — Maus! Pentru numele lui Dumnezeu, toți invitații te reclamă! Vino, că nu mai știu ce să le spui. Ea ieșea pe galena cu geamlâc, unde bărbatu-său rătăcea, căutând-o, fără să vadă nimic din ce se petrecea la bucătărie, unde nu îndrăznea niciodată să puie piciorul. Îl săruta pe obraji, își culca puțin capul pe pieptul lui, apoi, împingându-l de spate, cum ai face cu un vagonaș, îl trimetea înapoi: —Spune „invitaților" tăi că nu mi-e bine! IV [ modifică ] Era pe la sfârșitul lui iulie. O recoltă dintre cele mai abundente făcuse ca întreg orașul să fie cuprins de frigurile omului care crapă de bucurie. Portul fiind sufletul tuturor afacerilor locale, dacă el lucrează, fiecare e mulțumit. Și, în vara aceea, portul zbârnâia ca un imens stup. Sosirile cerealelor se cifrau uneori până la o mie de vagoane pe zi. Toate liniile portului erau complet astupate. Cât despre șlepuri, pe care remorcherele le târau gâfâind, câte șase deodată, nimeni nu mai știa unde să le ancoreze. Încărcate la maximum, zăceau pretutindeni, scufundate până la o palmă deasupra apei. Pe toate punțile se putea vedea acum, de aproape, tot ce se petrece în gospodăriile acestea plutitoare, cu găini și purcei închiși în cotețe prea strâmte, cu câine și pisici care alergau de la un capăt la altul al șlepului, mirați de a se vedea coborâți la nivelul apei, în care le plăcea să-și oglindească chipul, ca niște copii. Zeci de vapoare se înghesuiau unele într-altele. Toate pavilioanele. Toate limbile. Seara, numeroase cete de mateloți luau cu asalt „tractirurile" cele mai suspecte. Ofițerii se duceau în locuri mai „serioase", din centrul orașului. Simpli marinari nimereau pe strada Unirii, la „Felinarul roșu" sau pe „Șanț", cum i se mai zicea din vechime. Cei dintâi n-aveau asupra celor din urmă decât avantajul iluziei. Consumațiile și celelalte articole erau absolut aceleași, cu singura deosebire că erau plătite mult mai scump. Cetățenii orașului mai știau că dacă ofițerul preferă să ia o trăsură ca să se întoarcă la bord, matelotul putea uneori o noapte întreagă ca să facă același drum pe jos, riscând astfel ca la un colț de stradă obscură să cadă cu pieptul în cuțitul unui hamal la fel de beat, care n-avea nimic de împărțit cu el, bineînțeles, dar care așa hotărâse, ca tocmai în noaptea aceea să nu se ducă acasă, înainte „de a o face lată". Asemenea întâmplări nu creau Brăilei reputația de oraș de hoți, căci niciodată jaful nu era motivul acestor crime. Ele n-aveau chiar nici un fel de motiv. Se ucidea din exces de sentimentalism. Și același hamal beat putea să fie tot așa de bine asasin ca și victimă. Nuanța era imperceptibilă și cu totul abandonată hazardului, care decidea într-o secundă, cine avea să mânuiască cuțitul criminal și cine avea să ofere pântecul de înjunghiat. Căci cuțitul acesta atât de temut, faimos în toate cercurile polițiste ale țării și care făcea atâtea victime inocente la Brăila, în epocile de muncă intensă, cuțitul acesta nu era o armă, ci o sculă. Orice muncitor din port îl avea vârât într-o teacă și oblic înfipt la brâu. El slujea, de o sută de ori într-o zi, ca să taie sfoara cu care erau legați sacii plini de cereale. Desigur, era fioros, lung de douăzeci de centimetri, cu vârf, și foarte ascuțit. Ca să tai o biată sfoară, cel mai neînsemnat briceag ar fi fost de-ajuns. Și ar fi evitat, fiecăruia, în ceasurile de veselie furibundă, sângeroasa tentație. Adevărul acesta, un singur om pe vremea aceea, un om de-o mișcătoare neînsemnătate, nu înceta o clipă de a-l proclama pe toate cărările. Părea să fie un cerșetor. Bătrân de vreo șaizeci de ani, veșnic neras; știrb, șașiu, îmbrăcat în zdrențe și încălțat cu niște catroși pe care i-ar fi pierdut din picioare dacă nu i-ar fi legat cu sârmă. Adrian, bătând zilnic cheiurile portului, l-ar fi luat cu adevărat drept un cerșetor, dacă nu l-ar fi văzut purtând într-o mână tava cu rahat, iar în cealaltă donița cu apă rece și gonind, leoarcă de sudoare, sub soarele nemilos al verii. Era deci un „rahagiu", ca atâția alții. Îl chema „moș Ștefan". Dar, în vreme ce toți moș Ștefanii, rahagii ai portului, își vedeau de rahatul lor și prea puțin le păsa de ticălosul cuțit al muncitorilor, acest original rahagiu se declarase vrăjmaș de moarte al instrumentului ucigaș, dovedindu-se în același timp neobosit apostol al înlocuirii lui cu un briceag inofensiv. El propovăduia această reformă, cui voia să-l asculte. Și când cineva îl întreba dacă are rahat bun și apă rece, el răspundea printr-un blestem la adresa cuțitului pe care vreunul din clienții lui îl purta la brâu, în văzul lumii. La început, această cruciadă a bietului bătrân păru lui Adrian, ca de altfel tuturor oamenilor din port, destul de ridicolă. Ce putea el, un om de nimic, împotriva unui obicei pe care nici autoritățile nu reușiseră să-l stârpească, deși fusese combătut prin toate mijloacele? Dar, asistând din ce în ce mai des la acest apostolat și privind mai de aproape fața iluminată a apostolului, Adrian își aminti că un alt iluminat, acum două mii de ani, spusese că credința e capabilă să miște munții din loc. Mai era de remarcat că muncitorii aveau simpatie pentru acest rahagiu. Ai fi zis că uneori îi domina. Ei acceptau mustrările, cu mici strâmbături din nas. Aceasta se datora unui fapt de mare importanță în ochii omului de jos: absoluta dezinteresare a bătrânului, ba chiar sărmana lui generozitate. Moș Ștefan știuse totdeauna să închidă ochii asupra micilor furtișaguri ale hamalilor, cărora le plăceau uneori s-o ia la picior, uitând să plătească rahatul mâncat. Negustorul nu le-o reamintea niciodată. El le împrumuta uneori chiar un gologan, care de asemenea rămânea „uitat". Într-o zi, Adrian fu martorul unei scene care-l mișcă adânc. Era în timpul prânzului. Muncitorii, în izmene, cu piepturile goale, cu basmaua strânsă pe cap, stăteau tolăniți și mestecau vârtos enorme îmbucături de pâine și mici felii de ficat fript, hrană ușoară pe care le-o distribuia un negustor ambulant, târând după el un cărucior. Moș Ștefan era și el prezent, ca să stingă setea. El se ducea de la un grup la altul, își plasa paharul cu apă rece și predica împotriva cuțitului. Adrian îl urmări de-a lungul cheiului și, la un moment dat, îl văzu agățându-se de un hamal care, mușcând dintr-un ficat, tăia cu cuțitul simetrice pătrățele de pâine și tot îndopându-se căuta să scape de bătrân, care se ținea după el, rugându-l să-și arunce cuțitul în Dunăre: — Gheorghe, Gheorghe! gemea moș Ștefan. Spune-mi dacă ești un om de treabă ori un ucigaș? — Ba nu sunt deloc un ucigaș! Am femeie și copii. Dar am și eu un cuțit de care mă slujesc ca toată lumea. — Poți să-ți faci treaba și cu o ciacâie. Uite, îți dau eu una, dar dă-ncoace cuțitul. Și moș Ștefan, după ce își șterse cu dosul palmei ochii lui veșnic lăcrămați, scoase din buzunar unul din acele bricege germane de zece bani, foarte populare pe atunci, și-l oferi muncitorului. Acesta se opri din mâncare, privi pe rahagiu cu o vizibilă uimire și făcu schimbul, dar așteptă să vadă ce avea de gând să facă bătrânul cu cuțitul. Moș Ștefan, de îndată ce-l avu în mână, scuipă pe el și învânindu-l de vreo două ori pe deasupra capului îl aruncă, hăt, departe, în Dunăre, apoi se depărtă fără să mai zică nimic. Adrian îl ajunse din urmă: — Ia spune, moș Ștefane, faci deseori așa ceva? — E al șaptesprezecelea om pe care-l dezarmez! șopti bătrânul, suflând din greu și văzându-și de drum. Adrian rămase pironit locului, fluierând a pagubă și zicându-și cu glas tare: — Dar eu sunt un biet vierme alături de moșneagul ăsta, care crede cu îndârjire că va reuși să dezarmeze pe cei șase mii de „cuțitari" ai portului! Și o luă spre casă, întristat de propria-i necredință. Cu docherii, erau, în adevăr, aproape șase mii de muncitori, dintre care cam vreo opt sute de căruțași, numiți ghiociari , din cauza căruței lor cu un cal, zisă ghioci. Plecările în masă a acestor vehicule, la patru dimineața, dezlănțuiau pe pavajul orașului un zgomot care se auzea până la o leghe depărtare. Ai fi zis o cavalcadă de câteva regimente de artilerie, alergând în galop. Se poate ușor închipui în ce infern trăiau nenoriciții locuitori ai străzilor pe unde treceau aceste opt sute de căruțe. Dar iadul cel mai intolerabil începea seara, odată cu bețivăniile care aveau să dureze până târziu în noapte. Cea mai mare parte dintre căruțași și hamali, sfârșind munca zilei, se opreau regulat pe la cârciumile semănate în drumul lor. Ei nu erau hotărâți să întârzie mai mult de un sfert de ceas. Mulți dintre ei erau chiar încărcați cu târguieli pentru casă: pește, carne, pâine. Era vorba doar să ciocnească un pahar cu un „frate". Iată de ce nici nu luau loc la o masă; beau în picioare, rezemați de tejghea, ținând într-o mână știuca spânzurată de sfoară. Apoi, fiecare dintre cei doi „frați", ținea să plătească el cel din urmă rând, ceea ce făcea pe celălalt să comande, din ambiție, un „kil și două fleici", ba chiar și să puie pe un țigan să le cânte la ureche. În felul acesta, îi apuca miezul nopții, când „frăția" degenera într-o încăierare generală, unde puteai vedea știuca strivindu-se în capul celui mai bun prieten, sticlele zburând în bucăți și sângele curgând din belșug. Uneori, spectacolul acesta era ambulant. Doi ghiociari, după ce și-au distribuit reciproc o bună porție de pumni, se urcau în căruțele lor și o porneau într-o goană turbată pe străzile pustii cufundate în întuneric, biciuindu-și caii și biciuindu-se între ei, până ce, la un colț de stradă, violența unui viraj îi trimetea pe amândoi cu capetele de caldarâm. Puteai asista și la unele scene vesele. Cutare nevastă, ce-și îngăduia să fie cruntă, pleca în căutarea bărbatului, de îndată ce acesta întârzia o jumătate de oră, îl descoperea, instalat la o masă, în tovărășia unui prieten, amândoi oameni de treabă, sentimentali și domol chercheliți. Furioasa cumătră n-avea nici un fel de îndurare. Înfiptă în pragul cârciumii, cu mâinile în șolduri și fulgerându-și soțul cu niște ochi de scorpie, îi arunca în auzul întregii prăvălii cea mai murdară dintre ocările românești: -Făcu-ți și dregu-ți în sufletul mă-tii de păcătos! Și năpustindu-se asupra bietului om, îl scotea din prăvălie cu lovituri de papuc. Dar feministele astea erau rare. Mult mai des vedeai soții plângând, rugătoare, pe la ușile cârciumilor, și primind de la bărbații lor conținutul unui pahar de vin în plin obraz, când nu se întâmpla să fie bătute măr pe loc, pentru a fi îndrăznit să-și caute bărbatul prin cârciumi și, deci, să-l „facă de rușine". Adrian cunoștea, în toate tristele ei amănunte, această crudă viață de greiere pe care o duce muncitorul din port, o parte a anului, după cum o cunoștea și pe aceea din partea cea mai lungă a anului, când sărăcia lucie, frigul, foamea, boalele bântuiau căminul. Astfel, pilda de devotament ce i-o dădea moș Ștefan îi biciui conștiința. Cum? Un om bătrân și slab considera ca o datorie a lui să facă ceva pentru îmbunătățirea soartei aproapelui său, pe când el, Adrian, tânăr cu capul plin de pretenții, sta inactiv, mulțumindu-se să citească și să filozofeze? „În fond, nu sunt decât un profitor în felul meu, își zicea el. Nu vreau să fac decât ce-mi place. Și iată că acum plăcerile pe care ți le aduce femeia încep să ocupe un loc din ce în ce mai mare în viața mea. În curând am să trăiesc numai pentru ele, pentru lecturile mele și egoista mea nevoie de libertate personală. Dar aproapele meu? Nu există frumusețe morală într-o viață care rămâne indiferentă față de nenorocirile altuia. Unde este adevărata frumusețe morală a vieții mele?" El ținea mult la asta, dar înțelegea că nu e de-ajuns să recunoști răul și să-l înfierezi, pentru ca să fii chit. Și apoi, nu uita de unde se trage. Viața mamei lui, spălătoreasă muncind din greu pentru o bucată de pâine, trebuia să-i aducă aminte câtă nedreptate domnea pe pământ. Când te naști mai inteligent și mai generos decât cea mai mare parte dintre frații tăi de mizerie, această origină umilă creează obligații. El își amintea a fi citit undeva că „inteligența, talentul, generozitatea inimii sunt patrimoniul umanității". Cu cât ești mai dotat, cu atâta ești mai obligat față de aceasta. În fine, continuând cu critica persoanei sale, Adrian își zise că, la urma urmei, el nu-i decât o slugă și se disprețui. Da, o slugă sensibilă la amabilitățile stăpânilor lui și care, colac peste pupăză, diviniza grațiile doamnei. Mai că ar fi fost în stare să se culce chiar și numai cu cămașa stăpânei lui, pe când un idiot ca profesorul de gimnastică obținea de la Ana cu totul altceva. Cert, frații Thüringer erau niște burghezi cinstiți, nicidecum hrăpăreți, umani, chiar foarte largi cu cei care-i serveau. Dar asta nu schimba cu nimic soarta celor învinși. Tot cruțând pe cât posibil oameni ca domnul Max și femei ca Ana, trebuia începută opera de dărâmare a acestui regim care, favorizând prea mult pe unii, făcea din ceilalți sclavii viciului, ai ignoranței, ai muncii animalice și chiar ai lipsei de muncă, ceea ce era și mai trist. Această schimbare de idei îl făcu să treacă dintr-o dată de la o extremă la alta. El nu mai avu nici o dragoste de muncă. Și dragostea asta era tot un semn de slugărnicie. Adică cum? Avea el oare să-și facă o carieră din starea de astăzi? Își va făuri el acel suflet servil pe care-l vedea la „domnul Weber", la „domnul Aron", cei doi „înalți funcționari ai casei, care, în prezența patronilor, luau niște atitudini când nu știai ce să „admiri" mai mult: josnicia vizibilă sau ipocrizia ascunsă? Acestor oameni le curgeau balele după situația stăpânilor lor. Slabi și lași, ei erau corecți în munca lor numai atât cât trebuie ca să nu fie prinși cu vreo vinovăție. Dar, în ascuns, se inițiau în arta de a face comerț cu străinătatea și, de câte ori le era posibil, furau clienți de-ai casei, gata să lucreze mai cu folos cu firme suspecte pe care ei le dirijau pe sub mână, pe numele unui tată, al unui frate ori al unui văr. În felul acesta, casa Thüringer, încrezătoare, pierduse o bună parte din clientela ei. Când prindea cu mâța în sac pe funcționarul necinstit, era prea târziu. Concedierea acestuia nu repara nimic. „De ce să-mi leg soarta de oamenii ăștia de afaceri? își zicea Adrian. Curate sau suspecte, marile afaceri se fac totdeauna pe spinarea omului sărac. Or, eu sunt și am să rămân toată viața tocmai acest om sărac, care n-are altă avere decât cele două brațe ale lui. Nu cu bacșișuri și cu costume vechi, cu care te gratifică stăpânii tăi din când în când, are să se facă dreptate pe pământ. Soarta mea e deci aceea a tuturor dezmoșteniților și locul meu e alături de ei. Cu voie sau fără voie!" El începu să se gândească la mijloacele de a activa. Toată energia lui se concentra asupra acestui cuvânt: să activeze. Dar cum să înceapă? Singur, nu era cu putință. Cu nici un preț n-ar fi adoptat caraghiosul sistem de propagandă al acestui iluminat moș Ștefan. Și, la Brăila, nu se aflau decât câțiva idealiști izolați, ca el, dar nici un fel de organizație. Chiar și așa, nu i-ar fi plăcut să se frece de toți așa-zișii „libertari" sau „individualiști", dintre care cei mai mulți nu erau decât niște adevărate lichele. Te pisau veșnic cu Kropotkin ori cu Bakunin și aveau un răspuns gata la orice, dar schimbau vorba de îndată ce le cereai să-și precizeze mijloacele de trai. Nu, lui îi trebuia un club socialist ca la București. Acolo, cel puțin, puteai să vezi limpede: niște bieți lucrători silabiseau broșuri ca Să fie lumină sau Cartea muncitorului și răcneau pe toate tonurile imnuri revoluționare. Dar nu puteai să te înșeli, erau cu adevărat lucrători, pe câtă vreme cu anarhiștii aceștia, nu știai niciodată cu cine aveai de-a face. Tovarășul fără pată își freca coatele de cel mai autentic agent al Siguranței. Într-o seară de pe la începutul lui august. Adrian nu mai putu să rabde și se duse să-și revadă un vechi prieten la care ținea mult, pentru sufletul lui drept și viața-i exemplară. Era un cizmar numit Avramache, al cărui trecut dureros impunea și mai mult respect. Rămânând orfan la vârsta de șase ani, un unchi fierar se însărcină cu creșterea lui, adică îl instală sub foaie și-i dădu ordin „să sufle până o plesni", dacă voia să fie „hrănit, adăpostit, îmbrăcat". Micul Avramache „sufla" de la trei dimineața până la nouă seara, leșinând de mai multe ori pe zi. Unchiul îl readucea la viață, croindu-i rinichii cu vergele de fier înroșite. Așa fu „crescut" până la zece ani, când, într-o noapte, își luă lumea în cap, cu trupul acoperit de răni și cu câteva coaste rupte, căci tutorele său, când nu putea să-l lovească cu o vergea, îi mai trimitea și ciocanul în șale. Avramache merse o săptămână întreagă, fără să știe încotro se ducea, cerșind prin sate, străbătând păduri și ape și culcându-se prin căpițele de fân de pe câmp, până ce ajunse la Brăila, unde primul om pe care-l întâlni, un cizmar de treabă, înduioșat de înfățișarea lui, îl duse numaidecât acasă, îl consideră ca pe al nouălea copil al lui, alături de ceilalți opt ce-i avea, și îl învăță meseria. — Ah, ce fericit eram! povestea Avramache. Nici nu concepeam o viață mai dulce în rai, cu toată munca noastră grea și sărăcia care domnea în gospodărie. Dar era scris undeva că suferințele lui trebuiau să reînceapă sub o formă nemaipomenită. Învățase repede cizmăria, precum și puțină carte. Avea tocmai treisprezece ani și i se acordase un mic salariu ca bani de buzunar, când, ducându-se să predea o pereche de pantofi unei blestemate femei de moravuri ușoare, aceasta îl reținu pe băietan la masă, îl îmbătă și... Avramache jura că nu-și mai aducea aminte de ce se întâmplase după asta, dar câteva zile mai târziu se pomeni că suferă de o „boală rușinoasă", de care el doar auzise vorbindu-se. La vârsta lui, boala asta îi păru ceva monstruos. El ascunse tot, suferi crâncen, slăbind groaznic, apoi două teribile buboaie îi apărură în ambele părți de jos ale pântecului. Atunci durerea deveni atât de insuportabilă încât, de teamă să nu se dea de gol, părăsi casa binefăcătorului său, așa cum o părăsise pe a unchiului, fierarul, cu deosebirea numai că de astă dată abandona o casă ospitalieră și mergea sprijinindu-se de garduri. Se duse să se prăbușească la poarta spitalului comunal, unde fu internat și descoperit mai târziu de patronul și prietenii lui, care îl plânse, nu-i făcu nici o mustrare și îl aduse acasă, de îndată ce fu vindecat. Avramache stătu până la etatea de douăzeci și unu de ani când, scutit de serviciul militar, se căsători cu fata aceluia care de două ori îl adunase de pe drumuri și al cărui asociat deveni. Anii se scurseră. Bătrânii muriră. Rămas singur cu femeia lui, ei fură amândoi cuceriți de ideile socialiste, care erau pe atunci pentru întâia oară răspândite în țară de intelectuali ca: Gherea, Morțun, Nădejde, Diamandi și alții. Avramache, al cărui suflet era preparat de lecturile a tot ce se scria și se traducea mai cu temei atunci, deveni repede apostolul brăilean al noii credințe. El își transformă căminul în club socialist, se abonă la gravele reviste marxiste Contemporanul Literatură și știință , făcu să vie la Brăila oratori de frunte și luă parte la toate mișcările de stradă. Apoi, după împușcăturile de la Slatina și trădările celor mai mulți dintre șefii „marxiști", care se duseră cu arme și bagaje „să formeze aripa stângă a partidului liberal", Avramache suferi soarta tuturor apostolilor mai mărunți: fu groaznic bătut în beciurile poliției, iar casa îi fu devastată. Aceste evenimente se petrecuseră cu vreo cinci, șase ani în urmă. Ele avură o înrâurire dezastruoasă asupra sufletului bietului cizmar. Redus la mizerie, pierzând orice credință în puterea de caracter a oamenilor, se retrase ca într-o sihăstrie împreună cu excelenta lui tovarășă de viață, cărțile lui dragi și o rază de speranță în viitorul depărtat al omenirii. Neavând copii și cum își pierduseră toată clientela bogată, se mulțumiră cu două odăițe de mahala, dormind într-una, lucrând în cealaltă. De astă dată, munca unuia singur și puținul câștig ce le aducea o clientelă sărăcăcioasă, neputând îndestula gospodăria, femeia fu nevoită să învețe și ea să puie petece și chiar să tălpuiască. Îi vedeai pe amândoi, prin ferestrele de la stradă, stând pe scăunașele lor joase, tăcuți, resemnați. Trecuseră de patruzeci de ani, ea, cam groasă, blondă, cu mișcările domoale; el, doi ochi albaștri într-un cap de țigan, păros, mustăcios. Ca orice cizmar, era nițel poet. Declamând cu oarecare talent, pe vremuri, la serate și serbări populare, el strecura, timid, „creații personale" printre capodopere de-ale lui Eminescu, Coșbuc, Heine sau Petöfi. Chiar și astăzi, când venea vreun prieten să-l vadă, el îi citea câte o poezie nou „comisă", plimbându-și cu religiozitate privirea pe colecția de pontifi ai socialismului cu care erau acoperiți toți pereții: Marx, Engels, Lessalle, Bebel, Singer, Kautski. Adrian îl cunoștea de mult și fuseseră un timp vecini, dar nu-și amintea decât vag de epoca eroică a lui Avramache. De altfel, mai târziu. Adrian avu mai puțină dragoste pentru cizmarul socialist și poet, decât pentru omul afectuos și cititorul cunoscător. Cât despre militant, el găsea că Avramache era un socialist cum nu prea se vedea la Brăila, lăsând la o parte lavaliera și „cioculețul", prin care se asemănau toți palavragiii ignoranți ai socialismului de provincie. Din cauza aceasta, cu toată elocința doctrinară a maestrului, discipolul se încăpățână să nu aprecieze decât pe prietenul duios, omul cinstii, idealistul singuratic, cunoscătorul tuturor cărților bune, ceea ce irita uneori pe cizmar, care iubea temperamentul lui Adrian și ar fi voit să-i încrusteze altoiul revoluționar militant, blamând pe amatorul socialist. Or, Adrian tocmai venea să facă acum mare caz de acest grăunte de militantism pe care Avramache dorea să-l vadă încolțind în inima adolescentului. Era ora zece seara. Soții visători se aflau în camera lor; ea, cârpind rufe, el citind cu voce tare o carte frumoasă, de curând tradusă în românește: Moș Goriot , de Balzac. În clipa în care Adrian pătrundea în casă, Avramache ridica brațele la cer și striga: — Ah, ah, ah! Cât e de uman! Cât e de grandios! Sărmane „,moș Goriot"! — Se citește Gorio , nu Goriot , zise Adrian, întinzându-le amândouă mâinile. Mihail mi-a spus că, în franțuzește, t de la urmă nu se citește. — O, Adrian! O, băiatule! Să-i ia dracul pe toți t de la urma cuvintelor franțuzești! Dar dacă tu ai citit deja cartea asta, după cum ai aerul, ai să recunoști că, într-o zi, toți oamenii, chiar și muții, au să mugească, în fața acestui personaj, ca boii: mmm! mmm! Măi, frate Avramache! Iată de ce țiu eu la tine. Tu nu ești mare când mă „bărbierești" cu frumoasa voastră „Concepție materialistă a istoriei", ci când urli cu atâta suflet asupra acestui prea bun „moș Goriot". Totuși, te înșeli când îți închipui că boii omenești au mai multă nevoie de moși Gorioți decât de fân. Ei bine, nu! Să sfârșim odată cu această problemă a fânului, și ai să vezi că toată lumea are să ceară numai moși Gorioți! Adrian repetă parafrazând: — Să sfârșim odată cu această problemă a fânului, și ai să vezi că toată lumea are să ceară... să danseze! Și înfuriindu-se: — Îmbătrânești nebun, Avramache! Știi unde își petrec serile foștii mei camarazi de școală primară, astăzi bacalaureați? Ei bine, în Saloanele de dans Weber ! Iată, chiar vizavi de tine stă un bacalaureat, fiul vătafului Grigore. Pui rămășag cu mine, nu numai că nu știe să „mugească" față de un moș Goriot, dar că nici habar n-are de el? Îți spun asta fiindcă, într-o zi, întâlnindu-i, i-am vorbit de Crimă și pedeapsă , de Dostoievski și el m-a privit ca un vițel. Dar să zicem că Dostoievski e un rus, pe când opera lui Balzac ar trebui s-o cunoască din liceu, unde a învățat limba lui Voltaire, noroc pe care nici eu, nici tu nu l-am avut. Avramache sta cu capul rezemat de speteaza scaunului și surâdea cu melancolie. De fapt, el era într-un gând cu Adrian, dar avea nevoie să-și apere credința împotriva adevărurilor pesimiste. Altfel, n-ar fi putut trăi. — Totuși, reluă Adrian, sunt de părerea ta! Societatea trebuie să asigure, mai întâi, tuturor membrilor ei, pâinea zilnică. Sunt gata să lupt pentru așa ceva. — Ah! sări Avramache. Ești gata? Te-au convertit cei de la București? Felicitările mele, tinere luptător, dar cum vrei să lupți, când îți lipsește credința? — Ce credință? E nevoie numaidecât să cred că toți oamenii vor fi într-o zi ca tine, ca mine sau ca Mihail, pentru ca să le recunosc dreptul de a mânca pe cât le e foame? Nu. Pentru așa ceva, nevoia mea de dreptate mi-ajunge. — Deci, tu nu speri într-o perfecționare a aluatului omenesc, în ziua în care el nu va mai fi flămând? — Până la un punct, da. Dar nu pot să sper că fiul lui vătafu' Grigore are să vie într-o zi să-ți sărute mâinile, ție, un biet cizmar, numai din motivul că te-a văzut plângând deasupra unei cărți a lui Balzac. Dacă asta ar putea să se întâmple, el n-ar fi așteptat propaganda ta. De mult te-ar fi descoperit singur, așa cum l-am descoperit eu pe Mihail, fără să fiu împins de nici un fel de propagandă. — Atunci ai să lupți pentru puțin lucru! — Cum, puțin lucru!? N-ai fi tu fericit, de pildă, să vezi că hamalii noștri nu se mai omoară, nici că își schilodesc femeile, nici că se mai îmbată ca niște brute, așa cum fac astăzi? Iată o perfecționare a aluatului omenesc. Numai atâta, și încă ar fi mult. Mi-aș sacrifica bucuros libertatea și chiar viața, ca să contribui la această perfecționare a omului. Și, fiindcă suntem în subiect, află că am venit să te întreb dacă nu vrei să iei inițiativa înființării unui sindicat muncitoresc mixt, la Brăila? — Există acest sindicat mixt. — De când? — De două luni. — Ești și tu înscris? Bineînțeles. Tu nu ești înscris. — Am să fiu, nu mai târziu decât mâine. Am să mă înscriu ca zugrav, căci am de gând să mă întorc curând la vopsitoria mea. Mai e vreun zugrav înscris? — Sunt doi: Costea și Pamfil. Adrian strâmbă din nas: — Pamfil, mai merge, dar Costea... Polițist. Cartofor. Mincinos. Pe lângă asta, plin de pretenții, fiindcă a făcut parte din prima mișcare socialistă. „Cunoști bazele social-democrației sau programul de la Erfurt?" - iată veșnica lui întrebare pe care, cu rost sau fără rost, o pune tuturor acelora cari, ca și el, habar n-au de aceste „baze" sau acest „program". Nu. Nu-mi place tipul ăsta. Avramache oftă amarnic: — Dragă Adrian, ai luat-o pe drum greșit! într-o mișcare de mase, nu totdeauna îți iubești camarazii, dar nu despre asta e vorba. Noi nu propovăduim creștinismul, iar doctrina socialistă nu spune nicăieri: „Iubiți-vă unii pe alții", ci: Organizați-vă! Fiți solidari! Răsturnați capitalismul și zidiți societatea comunistă! — Cu cine să zidești această societate? Cu oamenii, așa cum sunt? — Drace! Nu cumva ai vrea ca fiecare să și-i ticluiască după gustul lui? — Dar moralitatea? — O cerem de la toți tovarășii. Cei care n-o au deloc, sunt aruncați peste bord și atât. Trecem mai departe. N-avem timp să despicăm firul de păr în patru. Simpatie, antipatie, astea sunt sentimente care n-au ce căuta într-o organizație revoluționară. Acolo ești un soldat, nu altceva. Ceea ce vrei tu, e idealul, și idealul e dușmanul omului. Am învățat asta pe pielea mea. Corijează-te, deci, dacă vrei să lupți în rânduri. Iar dacă rândurile nu-ți convin, șterge-o, până mai e timp, ori ai să fii călcat în picioare! Căci, să știi, inima poate primi tot felul de gloanțe! S-a văzut așa ceva în Franța, acum vreo sută de ani, când capete mai mândre decât al tău s-au rostogolit ca niște dovleci. Sanda, nevasta lui Avramache, puse samovarul pe masă, și vederea acestui obiect rusesc, rar în gospodăriile românești, influență sensibilitatea biciuită a lui Adrian ca o dezmierdare amicală. El se sforță să-și reție lacrimile. Sentimentele reci ale militantului socialist îi răscolise sufletul. Venise, plin de duioșie, de milă, de dragoste și de revoltă, să-și ofere inima, adică tot avutul lui, mișcării revoluționare, și iată că un camarad experimentat îi spunea că această inimă nu era bună decât să primească gloanțe din ambele părți ale baricadei. De ce cruzimea asta? Numai fiindcă el, Adrian, voia ca omul de mâine să fie deosebit de cel de azi. Dar asta i se părea cu totul natural. Cum? Anumiți oameni voiau să taie capul altor oameni, și nu era oare obligatoriu să ceri celor dintâi să nu mai aibă năravurile celor din urmă? La ce bun să lupți, atunci? Ca să îngădui unora de-a lua locul celorlalți? Cu alte cuvinte: scoală-te tu, să mă așez eu! Aceasta nu îl interesa pe Adrian. — La ce te gândești? îl întrebă Sanda, oferindu-i ceașca de ceai și dezmierdându-l pe cap. Ia nu-ți mai face sânge rău! Niciodată n-ați fost de acord asupra acestor chestiuni și cred că nici n-o să fiți vreodată. De ce nu vorbiți mai bine despre literatură? Acolo vă înțelegeți de minune. Avramache înghiți prima ceașcă de ceai, opărindu-și gâtul, apoi aprinse o țigară și își întoarse fața-i cinstită spre Adrian, care fuma gânditor: — Ca orice militant socialist, îi zise el, țiu mult să fac adepți, și tu ai putea să fii unul de frunte, căci ai mari calități, dar pentru așa ceva ar trebui să te dedublezi: omul de inimă nu trebuie să se amestece în afacerile omului de acțiune. Nici eu n-am înțeles acest adevăr, când am debutat în mișcare, și am suferit mult. Am adăpostit, hrănit și îmbrăcat tovarăși pe care îi credeam prieteni și pe care i-am iubit. Unii dintre ei au dispărut într-o zi, jefuindu-mă. Alții s-au dus să raporteze la poliție toate gândurile mele. Doi sau trei au încercat chiar să-mi pângărească tovarășa. În fine, trădarea colectivă a pontifilor noștri, pe care îi adoram ca pe niște idoli, m-a făcut să cad într-o boală din care nu credeam să mă mai scol. Căci am făcut greșeala să subordonez triumful unei idei, suprimării tuturor acestor crime împotriva inimii. De ce „greșeală"? întrerupse Adrian. Asta nu s-a dovedit perfect adevărat? Nu s-a prăbușit la pământ întreg scheletul șubredei voastre construcții? — Da, s-a prăbușit, dar de ce? E tocmai din cauză că am amestecat afecțiunea și decepțiile ei, cu acțiunea revoluționară. Noi ne atașam oamenilor, nu ideii. Îi iubeam mai mult pe ei decât pe aceasta, pe care de-abia o întrezăream. Unii ne-o mascau cu duioșia lor efemeră, alții, cu strălucitoarea dar egoista lor personalitate. Și , în ziua în care toți acești oameni s-au prăbușit, s-a dus de râpă și biata idee. Ei bine, nu! În războiul nostru social, mai mult decât într-un război capitalist, soldatul nu trebuie să-și părăsească postul, pentru motivul că, la spatele lui, cutare șef, cutare prieten sau chiar nevasta lui l-au trădat. Pentru nimic în lume, noi nu trebuie să dezertăm din luptă, înțelegi tu? Patriile burgheze pot să dispară datorită lașității armatelor lor de sclavi; și noi vom face totul ca ele să dispară într-o zi. Patria umană, ea nu poate să dispară! în fiecare veac, în mersul ei învingător spre mai bine, ea își descoperă eroii care trebuie să o servească în cutare sau cutare moment. Astăzi, adică în acest secol, e rândul nostru, al proletarilor, să o servim. Noi suntem eroii destinați de cursul istoriei. Vrei să înțelegi asta, Adrian? Adrian tăcea, cu ochii în ceașca cu ceai. — Bine! zise cizmarul. Gândește-te! Dar spune-mi, înainte de a pleca, dacă ai venit la mine cu o idee precisă și care idee, după ce m-ai lăsat aproape un an fără nici o știre din partea ta. Tânărul își ridică fruntea, ca un învins: -Viu să-ți aduc o știre pe care va trebui s-o ții în taină, pentru moment. Cunoști cele două elevatoare pe șine, din docuri, care scot grâul din silozuri și-l încarcă în vapoare. Se știe că mașinile astea fac un mare rău hamalilor, căci nu numai că au luat pâinea la sute de guri, dar mai și depreciază munca. Ai auzit, poate, că în ziua punerii lor în funcțiune muncitorii s-au năpustit furioși să le arunce în bazin și că represiunea acestei revolte a făcut atunci mai multe victime. Ei bine, istoria asta o să se repete pe curând. Ieri, grație unei indiscreții, am aflat că firma „Oléano & Co.", din Hamburg, unde frații Thüringer sunt acționari, a expediat la Brăila trei elevatoare plutitoare. „Cupele" acestor elevatoare, în loc să se scufunde în siloz, se scufundă în pântecul unui șlep încărcat cu grâne. Astfel, invenția asta drăcească, după ce a furat muncitorilor o bună parte din munca din docuri, o să le-o fure în curând și pe apă, pe tot cheiul portului. Și poate că iarăși are să curgă sânge. Avramache sări în sus ca o panteră: — Iată, vezi ce bun camarad poți să fii tu când vrei! știrea asta face pentru noi mai mult decât o mie de discursuri ale celui mai strălucit propagandist. Va trebui ca noi, socialiștii, să fim cei dintâi care s-o anunțăm muncitorimii portului, nu cu intenția de a-i face să distrugă aceste mașini drăcești, ci ca să se organizeze și să le puie într-o zi în slujba colectivității comuniste, după ce va fi suprimat capitalismul, care face astăzi ca orice cucerire tehnică să fie fatală lucrătorilor. — Asta e și părerea mea. Cunosc bine mecanismul muncii din port și am să te inițiez și pe tine. Vorbind muncitorilor, trebuie să pui degetul drept pe bubă, căci omul de la sac disprețuiește pe toți acești palavragii electorali, care habar n-au de durerile lui. Nu trebuie să te confunde cu ei. Vătaful va fi deci marele tău cal de bătaie. Să ataci fățiș această monstruoasă lipitoare a muncii din port, iată o operă salutară pe care nimeni încă n-a îndrăznit s-o întreprindă, dată fiind forța politică ce-o reprezintă vătafii. E sigur că această ofensivă, dusă curajos în numele ideii socialiste, va face o impresie profundă asupra hamalului, om bănuitor, de mult convins că la spatele fiecărui discurs se află totdeauna o candidatură de susținut. De astă dată, el va vedea că nu un „tip", ci o idee își pune candidatura. Am să-ți dau fapte și cifre asupra originii și formațiunii scandaloase a câtorva mari averi vătășești, precum și asupra moravurilor acestor canibali... — Dar, din moment ce ești așa de la curent, de ce n-ai vorbi tu însuți acelora care te cunosc ca pe unul de-ai lor? Tocmai de asta nu pot să le vorbesc eu! Hamalii n-au nici o stimă pentru unul de-ai lor. „Ce știi tu mai mult decât mine?" îți spun ei. Apoi, eu sunt prea tânăr, n-am nici mustață. Și ei sunt oameni în vârstă care, la orice vorbă, au obiceiul să-și răsucească mustața și să ți-o arate, spunându-ți că „mucoșii ar face mai bine să mai sugă țâță, decât să-i învețe pe ei, oameni copți, cum trebuie să trăiască". Un alt fapt care mă împiedică să le vorbesc, e că am o teamă năprasnică de a lua cuvântul în public. Inima mi se oprește, chiar numai când văd pe cineva că se urcă la tribună. Mă întreb cum fac oratorii de nu cad morți în clipa în care sunt anunțați publicului? El se ridică să plece: — Acum mă duc, e târziu și starea mea de servitor mă obligă să fiu în picioare la cinci dimineața. — Apropo, făcu Avramache, spuneai că vrei să părăsești „slugăria" și să te întorci la „văruială". Ei bine, mai așteaptă nițel. Ai putea să ne fii util acolo unde ești. Vei fi omul nostru în tabăra mașinațiilor burgheze. — Da... până în ziua când tabăra va afla de dubla mea funcție. A doua zi, seara. Adrian se duse în strada Plevnei, unde se găsea modestul sediu al „Sindicatului muncitoresc mixt". O sală, nu mult mai mare decât o cameră ordinară, patru bănci, o tribună înfășurată cu pânză roșie, portretele obișnuite ale fondatorilor socialismului, iar deasupra tribunei, scris cu litere roșii chiar pe zid: Proletari din toate țările, uniți-vă! Secretarul neplătit al acestui sindicat, un lucrător electrician, venea în fiecare seară să stea timp de un ceas la sediu, în vederea vreunor noi înscrieri posibile. Cunoscându-l, Adrian n-avu nevoie de nici un fel de recomandare. El plăti taxa de înscriere, precum și cotizația pe trei luni, își luă „Cartea de membru" și, ieșind în stradă, se lovi piept în piept cu un prieten din copilărie, care își sfărâmase viitorul, datorită ideilor lui anarhiste cele mai violente și caracterului său insuportabil, dar a cărui fire cinstită și puternică personalitate păstrau toată admirația lui Adrian. Era fostul student în fizico-chimice Ion Rizu, poreclit Ciupitul, din cauza feței sale groaznic ciuruită de variolă. El mai avea să-și treacă ultimele examene la Facultatea de științe din București când, tatăl său, bogat angrosist de fierărie, ruinat la joc, se omorî. Rămas fără nici un ajutor, tânărul Rizu mai avu nenorocirea să constate că unul dintre profesorii lui îl persecuta din cauza ideilor lui anarhiste și-l „trântea" pentru a treia oară la același examen de electricitate. Cum el știa că acest profesor nu rămânea indiferent în fața unor anumite sume de bani pe care studenții le vărsau asistentului său în ajunul examenului, Rizu îl invectivă în plină clasă, numindu-l „profesor veros". Așa se sfârși o carieră, care promitea să fie strălucită. Exclus din Universitate, redus la mizerie, tânărul Rizu se văzu nevoit să-și câștige viața dând lecții elevilor liceului din Brăila și fabricând „plesnitori" și „rachete" pe care le vindea el singur pe la serbări populare. Ca o culme a nenorocirii, o femeie, una singură, trecu prin viața-i singuratică, nu ca să i-o îndulcească, ci ca să i-o facă și mai cruntă. El deveni numai venin, înainte de a fi trăit. Nu se știa dacă are vreun prieten. Nimeni n-ar fi putut spune în ce cocioabă își rumega ideile negre. Chiar și anarhiștii îl evitau. Doar Adrian se mai ducea uneori să-l caute la Ceainăria populară , unde știa că își bea regulat ceaiul seara, izolându-se în colțul cel mai obscur. Și , față cu Adrian, mizantropia lui era mai puțin amară. Îl stima ca pe un băiat sincer și un autodidact merituos, pe care îl lăsase pe băncile școlii primare. Totuși, văzându-l ieșind de la sediul „Sindicatului mixt", nu putu rezista plăcerii de a-l înțepa cu răutate: — Ia te uită! făcu el, mirat. Și tu ești amestecat în marmelada asta mixtă? N-aș fi crezut-o! Pe când, candidatura d-tale de deputat socialist, d-le Adrian Zografi? Adrian văzu în ce hal de mizerie se afla și nu luă în seamă ironia lui. Apucându-i brațul, îl târî cu el: — Hai să bem un ceai împreună. De mult nu ne-am mai văzut. Rizu fu mișcat. El știa că Adrian, ca atâția alții, ar fi putut ușor să răspundă sarcasmului său, batjocorindu-i chimia și anarhia, amândouă reduse la fabricarea de focuri de artificii. Astfel fu mulțumit că a scăpat ușor, căci nimic nu-i era mai penibil decât aluziile răutăcioase, uneori crude, la aceste două pasiuni ale vieții lui: ideile anarhiste și chimia, pe care spera s-o ilustreze într-o zi pe înălțimea unei catedre universitare. Ei făcură tot drumul fără să mai schimbe un cuvânt. La ceainăria plină de pescari lipoveni, care miroseau a rachiu și a pește, Rizu îi zise lui Adrian, de îndată ce se instalară într-un colț: — Ai să-mi ierți răutatea de adineaori, nu-i așa? — Ei, parcă eu nu știu că tu nu ești om rău. — Oh, ba da! Sunt rău. Ce vrei, viața pentru mine nu mai e decât o povară. Așa că... Sunt lovit. Lovesc. Ori, mai bine zis, mușc, ca un paria neputincios. Adrian se uită la fața lui, atât de schilodită de nemiloasa boală și găsi că Rizu era băiat simpatic, grație ochilor lui negri, arzând de patimi înăbușite. — Ia spune, Ioane: de ce nu vrei să ne vedem mai des? Trăiești prea singur. El voi să-i ia o mână. Celălalt și-o retrase: — Nu trebuie să fii prea afectuos cu mine. Nu țiu. M-am dezobișnuit și nu știu din ce motiv aș relua acest obicei. Ori ești afectuos față cu viața, ori nu ești deloc. Nu e cu putință să iubești un om și să-i urăști pe toți ceilalți. Și pe mine, doar ura mă mai hrănește. Îmi detest chiar și idolii. Privește pe un Elisée Reclus. În fond, chiar și tipul ăsta mare n-a putut să reziste până la sfârșit de a se așeza confortabil pe marile venituri ale cărților lui. Atâta pagubă pentru discipolii care au umplut pușcăriile, împinși de frumusețea scrierilor maestrului. Nu. Mai mult îmi place Georges Sorel. E mai consecvent. Tu știi că eu nu sunt anarhist, zise Adrian, dar uneori aprob acțiunea voastră directă, suprimarea aceluia care este dușmanul omenirii, sau sabotajul, distrugerea mașinilor care iau pâinea de la gură. Netăgăduit, asta nu duce la nimic, dar satisface inima. Iată, de pildă, cele trei elevatoare plutitoare ce vor sosi în curând la Brăila: cu plăcere le-aș vedea sărind în aer, chiar dacă anul următor ar fi să le înlocuiască cu un număr dublu. — N-am auzit nimic vorbindu-se cu privire la aceste elevatoare plutitoare, zise Rizu. Ești sigur? — Peste cincisprezece zile vor fi puse în funcțiune. Dar nu vorbi nimănui. — N-am obiceiul să mă spovedesc, știi bine. Rizu schimbă numaidecât vorba. Puțin după aceea, se despărțiră. Adrian insistă ca să fixeze împreună o viitoare întâlnire. Anarhistul refuză. V [ modifică ] Afacerea noilor elevatoare era de o importanță capitală pentru întreg comerțul de exportare a cerealelor din Brăila, dar mai ales pentru cele două case principale, Thüringer și Carnavalli, cari aduceau cele trei mașini cu riscul și pe răspunderea lor. Peripețiile dramatice care însoțiseră, cu zece ani în urmă, instalarea celor două elevatoare din docuri, erau încă în amintirea fiecăruia. Și doar, atunci, statul era acela care introdusese această noutate, ceea ce n-a împiedicat pe hamali să ia mașinile cu asalt. Ce-avea să se întâmple acum, când simpli particulari, și încă niște străini, luau această inițiativă? Guvernul, înștiințat de cei interesați, a răspuns că el va face tot posibilul ca să menție ordinea; totuși, se arătase destul de îngrijorat, dat fiind că elevatoarele erau impopulare, ba chiar odioase, nu numai muncitorilor, dar și vătafilor, tirani electorali de care depindeau toți politicienii județului. Ministrul de Interne, care fusese întrebat dacă mașinile puteau la nevoie să se sprijine pe ajutorul armatei, răspunse că nici într-un caz acest sprijin nu va fi împins până la vărsare de sânge. — Cu alte cuvinte, spălați-vă pe cap! își zicea fiecare. Frații Thüringer și Carnavalli țineau zilnic conciliabule, de unde nimic nu transpira. Bazându-se pe frumoasa recoltă a anului, ei își riscaseră capitalurile până la o centimă în mari angajamente. Ana povestea la bucătărie că stocurile de grâne pe care aceste două case le acumulau zilnic în port, erau așa de mari că nu mai știau unde să le pună. Sute de vagoane erau descărcate pe pământ. Alte mii de vagoane zăceau prin șlepuri și depozitate pe cine știe unde. Pentru exportarea lor, se închiriaseră vreo treizeci de vapoare care aveau să sosească dintr-o zi într-alta. Dacă încărcarea și expedierea lor nu se efectuau în termenii prevăzuți în contracte, ruina completă pândea pe Carnavalli ca și pe Thüringer. Această febră care cuprinsese casa, suprimă aproape toate petrecerile. Nu se mai juca și aproape nu se mai ieșea la plimbare. Adrian alerga de zeci de ori pe zi la poștă, cu telegrame lungi cât niște scrisori. Gândindu-se la lovitura pe care socialiștii o preparau exportatorilor și de care el nu era străin, conștiința îl mustra uneori. Ana îi spusese într-o seară: — Dacă afacerile merg bine în vara asta, Carnavalli și cu ai noștri au hotărât să creeze niște fonduri cu care să se vie iarna în ajutor nevoiașilor portului. Iar d-l Max îți va propune să te duci în Germania să înveți, pe cheltuiala Casei, științele comerciale. El zice că tu nu ești făcut ca să fii servitor. "Ah! se gândi Adrian. El vrea să mă trimeată în Germania și eu vreau să-l ruinez! Căci greva care va izbucni în clipa când noi vom anunța muncitorilor sosirea elevatoarelor, nu va fi altceva decât ruina lui." Aceste generoase intenții ale celor trei exportatori îl făcură să se simtă foarte nenorocit. Oricum, oamenii ăștia nu erau niște canalii. Da, el știa bine că Avramache va taxa de „filantropie burgheză" toate aceste „fonduri de ajutor", destinate să facă pe muncitori să suporte mai ușor mizeria și servitudinea ce le-o impunea exploatarea capitalistă, dar ce puteau asemenea interpretări ale legilor sociale împotriva legii inimii lui? Îi era peste putință lui Adrian să nu distingă binele de rău, să pună toată lumea în același sac. El văzuse cu ochii lui pe Carnavalli și pe frații Thüringer ajutând nevoiași, subvenționând văduve împovărate de copii, repatriind familii. Și văzuse de asemenea bogați ciocoi bătându-și argații și slobozind câinii asupra cerșetorilor. Se putea oare aplica aceeași măsură unora ca și celorlalți? De oricare parte a baricadei s-ar fi aflat oamenii. Adrian îi privea cu aceeași inimă. Cizmarul îi spusese că o asemenea inimă era dintre acelea care primesc „tot felul de gloanțe". Ei bine, dacă nu-i era îngăduit să fie judecător drept, el voia mai bine să fie victimă decât călău. În seara în care Ana crezu că-i face plăcere dezvăluindu-i proiectele generoase ale armatorilor, Adrian se aruncă la picioarele ei și plânse de remușcare. Amintindu-și că i-a vorbit odată de elevatoare, ea îl întrebă dacă nu cumva a comis vreo indiscreție. Or, era mai mult decât o indiscreție. Un adevărat plan de bătălie fusese stabilit în afacerea elevatoarelor. Ana credea că el plânge de bucurie. — Înțelegi, îi spunea ea, tu ești acuma considerat ca un membru al casei. Viitorul tău e aici, nu în altă parte. "Atâta pagubă de viitor! gândea Adrian. Ce îmi sfâșie inima, e bunătatea oamenilor ăstora, nu grija viitorului meu". Era bunătatea lor și încă ceva: patima lui pentru Ana, împotriva căreia în zadar se apăra și care îl hrănea cu cea mai bună substanță a vieții, visul. Răzvrătirile lui împotriva acestei „servitudini", pe care el o judeca dăunătoare elanului său revoluționar, nu făceau decât să i-o impună și mai tare, ca ceva indispensabil. Chiar și dragostea trupească a Iuliei era neputincioasă să-i micșoreze nevoia ce o avea de Ana. De altfel, Adrian n-o dorise niciodată. Și cu cât cunoștea mai bine tot ce putea să-i dea Iulia, cu atât adora mai tare tot ce nu era în puterea Anei să-i refuze. Aceasta, netemându-se de el, se obișnuise cu mângâierile lui de șarpe misterios. Când se întâmpla să se bosumfle, ea era aceea care căuta să-l îmbuneze. Deseori se ducea să-l caute în camera lui, unde Adrian se retrăgea ca „să se regăsească", de îndată ce ziua de muncă era sfârșită. Acolo stăteau de vorbă ca doi buni prieteni. Căci, în ce privește setea de a se refugia în visuri. Ana, păstrând proporțiile, putea și ea să spună că profesorul de gimnastică, care cunoștea bine echilibrul corpului, ignora complet pe cel al sufletului și că el nu era pentru mândra lui metresă decât ceea ce Iulia era pentru Adrian. Iată de ce, în fața unei duioase dezmierdări, ea se simțea tot atât de mișcată și de primitoare, ca și cum ar fi fost o copilă. De multe ori, când Adrian îi atingea brațele goale cu mâinile sau cu obrajii lui înflăcărați, sau când i se arunca la picioare și îi cuprindea genunchii, plăcerea ei întrecea cu mult tot ce știa că-i putea aduce dragostea trupească. Și atunci cu greu rezista nevoii de a lua capul tânărului și de a-l acoperi de sărutări, într-o zi, surprinzând pe Adrian cu fața scufundată în bluzele ei atârnate în dulap, fu atât de emoționată, încât îi zise: — Sărută-mă cuminte, aici, pe gât. — Nu! răspunse Adrian; pe gât sărut pe Iulia. Dumitale am să-ți sărut picioarele. Și, aruncânduse la pământ, i le sărută. „Tare-i prost!" gândi ea, cu obrajii în flăcări. Carne mistuitoare a femeii sau numai grația ei ideală; bunătate a oamenilor; dor de dreptate; dragoste de viață, revoltă, toate acestea, claie peste grămadă. Adrian le închidea în inima lui și le plimba zilnic prin port, de-a lungul unor cheiuri în fierbere unde vuietul presentimentelor populare umplea spațiul. Acolo îi plăcea lui să-și cufunde ființa-i clocotitoare, în larma de strigăte, de fluierături de sirene, în îmbulzeală, prăfărie, sudoare. Acolo oamenii erau toți buni. Eroicul zeu Munca îi înghițea în amețitorul lui vârtej de activitate, muncă cu toptanul, unde fiecare, rupându-și ciolanele, putea să câștige „gros". Busturi și fețe aprinse, febrile, mânjite de sudoare și praf, ochi injectați de sânge, furnicar uman care alerga în șiruri neîntrerupte, cu sacul pe umeri, făcând să trosnească punțile sub greutatea lor, dezlegându-li-se uneori izmenele și arătând astfel cerului tot ce un om de treabă poate să aibă mai rușinos . Într-o sâmbătă de pe la mijlocul lui august. Adrian se ducea cu nasul în vânt să caute printre „poște" pe magazionerul casei, ca să-i transmită un ordin urgent când, moș Ștefan, rahagiul, îl apucă de braț: — Mâine, duminică, la ora nouă dimineața, inaugurăm Casa Muncitorilor din Port . — Care „Casă"? — Cum nu știi? Acum suntem două sute și am închiriat o proprietate întreagă, cu o frumoasă sală de întruniri, pe strada Ștefan cel Mare. Dar ce dracu ai putut să le descânți hamalilor, ca să aduni două sute? — Le-am spus că trebuie să se ajute între ei, cotizându-se. Pentru boală și moarte, un leu pe lună. Pentru cheltuielile generale, alt leu. Iar cei care vor să aibă iarna lemne de foc uscate și ieftine, n-au decât să verse zece lei pe săptămână, timp de două luni și vor deveni astfel asociații unei cooperative de lemne de foc, care le va furniza în fiecare an cinci mii de kilograme. Suma asta reprezintă jumătatea prețului pe care îl plătim de obicei pentru aceeași cantitate de lemne verzi sau ude. — Și ai găsit trei cooperatori care să-ți verse acești zece lei pe săptămână? — Am găsit cincizeci și am cumpărat zece vagoane de lemne. Dar pilda va fi urmată de mulți alții, de îndată ce vor vedea că nimeni nu se atinge de banul lor, căci am băgat pe toți acești cincizeci de tovarăși în Comitet. — Cine conduce pe acești oameni? — Se conduc singuri. Pe mine m-au rugat să nu mai vând rahat, să locuiesc cu familia mea într-o odăiță a cooperativei, ca gardian, și să vând lemne în detaliu, ceva mai jos decât prețul zilei, împărțind câștigul pe din două. Asta asigură pâinea copiilor mei, nimic mai mult. "Asta gandi Adrian, echivalează cu zero, dar m vei fi făcut începutul, bătrânelule, și iată ce e mult. Cu restul ne însărcinăm noi." — Mi-ar face plăcere dacă ai vrea să vii mâine să spui două cuvinte de încurajare oamenilor noștri. Sunt prea singur și nu tocmai priceput. — Am să viu. Și am să aduc și câțiva tovarăși. Chiar în seara aceea, Adrian se duse să povestească lui Avramache isprăvile lui moș Ștefan. — Iată unul care v-a dat gata, pe voi militanții îndopați cu doctrine, zise Adrian, melancolic. Bătrânul acesta, al cărui vocabular nu trece de două sute de cuvinte, a cucerit un hamal de fiecare cuvânt, fără discursuri, nevorbind decât de boală, moarte, lemne de foc și distribuind bricege acelora care aruncau cuțitul! Vezi, deci, cât de puțin lucru le trebuie oamenilor, ca să-i hotărăști la fapte mari. Căci, fără nici o îndoială, rahagiul acesta analfabet a pus, fără să știe, bazele unei mișcări care nu se va opri la boală și la combustibil. Blodogorind câteva îndemnuri stereotipe, ei a făcut, singur, ceea ce toți șefii voștri docți n-au reușit împreună, cu toată elocința lor. Acum e rândul tău, mâine, să trântești bomba elevatoarelor și să pui bazele „Sindicatului Muncitorilor din Port". Întrunirea aceasta de a doua zi contrarie pe Avramache. El era vânător pasionat și tocmai se pregătea să închirieze o lotcă și să se ducă în bălți, de sâmbătă seara până duminică la prânz. — Te așteptam, îi zise el lui Adrian, ca să-ți propun să mă însoțești, ca altădată. Deși nu ești vânător, știu că-ți place să hoinărești prin tufișurile Dunării, mai ales că avem și lună plină. Hai să amânăm plăcerea asta peste opt zile. Acum e momentul să faci să explodeze bomba noastră. În clipa aceea Sanda intră, venind din oraș. Înțelegând despre ce era vorba, ea le trase un duș rece, spunându-le: — „Bomba" voastră nu mai e decât o tracatrucă! S-a aflat astă-seară în port că cele trei elevatoare se află în docurile din Galați, unde le pune la punct. Ia duceți-vă nițel să vedeți ce se petrece în oraș. Toate mahalalele sunt în picioare. Adrian respiră ușurat. „E mai bine așa, își zise el. Dacă ceva grav li se va întâmpla bunilor Thüringer, cei puțin n-o să fie din vina mea. Atâta pagubă pentru bombă." Avramache nu gândea la fel. — Ce păcat! Iată o ocazie pierdută. Ar fi trebuit să ne trezim mai devreme, să ne fi dus în port chiar de la începutul acestei săptămâni, ca să anunțăm muncitorilor știrea. Cum se face că n-ai mirosit de sosirea elevatoarelor la Galați? — Astă-seară, la șapte, eram încă în port, dar nu se știa nimic. Și acasă n-am auzit vorbindu-se nimic în cursul săptămânii. Cei doi prieteni ieșiră. Căldura era înăbușitoare. Ei dădură o raită prin Comorofca, unde se afla „Casa Muncitorilor", pe care aveau s-o inaugureze a doua zi, apoi coborâră strada Griviței și o luară pe strada Galați, unde lumea forfotea ca la Moși. Dinaintea tuturor prăvăliilor, munți de pepeni verzi și galbeni, luminați de câte un felinar chior. Muncitorii cumpărau cât puteau să ducă în brațe. Căruțașii încărcau cu duzinele. La Brăila, înspre toamnă, pepenii sunt o desfătare populară pentru toate pungile. Cârciumile erau pline de o mulțime agitată. Se bea puțin și fără veselie. Nu se auzea nici un țigan scârțâind din vioară, în schimb, înjurăturile curgeau de ți se făcea părul măciucă: — Ah, boierii ăștia din guvern! Ei sunt pentru progres, hai? Dar noi? Noi? Crucea Maicii Preciste, care a fătat pe Hristos! Dar noi ce suntem? Cei care plătesc oalele sparte? Tot noi, mereu? Ei bine, nu! De astă dată, o să bărdăhănim câteva burți pline cu mațe subțiri! Era un munte de om acela care fulgera înjurăturile și amenințările de mai sus, din pragul unei prăvălii, scuipând și fără să privească pe nimeni din mulțimea care îl înconjura, atât era de furios. Un gardist, înfipt în mijlocul străzii, îl asculta clătinând din cap, apoi mormăi, ca pentru el: — Dragă vere... Dacă nu astă-seară, dar mâine tot o să te audă vreun târâie-vătrai și o să-ți înmoaie oasele la poliție, deși ai toată dreptatea. — Iată, moș Ștefan! făcu deodată Adrian, arătându-l cizmarului, care nu îl cunoștea. Rahagiul, îmbrăcat cu bluza lui petecită, purtând o pălărie plină de găuri și niște meși scofâlciți în picioare, umbla din cârciumă în cârciumă, repetând aceeași frază: — Tovarăși, veniți mâine-dimineață la casa voastră , o să facem o sfeștanie și o să vorbim despre elevatoare. Cei doi socialiști rămaseră cu gura căscată: — Sfeștanie și elevatoare! Asta e cu adevărat rahat cu apă rece! Și totuși, niciodată vreun orator celebru, nici vreo cauză populară n-au adunat la Brăila mulțimile ce se puteau vedea îndreptându-se, în duminica aceea, încă de pe la șapte dimineața, spre „Casa Muncitorilor din Port", casa lor , așa cum moș Ștefan avusese geniala idee s-o numească. Imobilul era un local mare, cu dependințele și curtea lui, ocupând colțul străzii Ștefan cel Mare cu Carantinei, în fața faimoasei Comorofca a Godinilor răzbunători. O sală mare de întruniri; trei încăperi spațioase și o imensă curte, pe jumătate plină de lemne. Sala și curtea puteau să conțină o mie de persoane. La ora opt, ele erau arhipline. Un ceas mai târziu, alte o mie de persoane staționau în jurul localului, înghesuindu-se pe la uși și ferestre, ce erau deschise, ca să audă pe moș Ștefan care, cocoțat pe un scaun, vorbea unui întreg popor în picioare. Hamali și căruțași veniseră în majoritate însoțiți de femeile lor, dintre care unele purtau un copil în brațe sau îl duceau de mână. Toți gătiți în straie de duminică: bărbații mai ales erau de remarcat cu clasicul lor costum negru de șeviot sau cangăr, nelipsita pălărie „Borsalino" și încălțați cu pantofi de lac. Proaspăt rași până la sânge, gâtuiți de gulerul strâmt al unei cămări, foarte scrobite și purtând fiecare teribilul lor baston de corn afumat, care făcea ravagii în sângeroasele încăierări dintre comorofceni și atârnățeni, ei ascultau pe rahagiu, luând un aer Siret, privind pieziș, tușind mărunt, aprobând sau dezaprobând discret din cap, tot chinuindu-și mustața și admirându-și în voie lavaliera roșie sau albastră. Din vreme în vreme, ca o dovadă a ciudii ce-i stăpânea, schimbau poziția pălăriei, trimițând-o când pe ceafă, când pe frunte sau pe o ureche. — Fraților, zicea moș Ștefan, v-am chemat în casa asta, care e a voastră, fiindcă așa vă împinge nevoia. Atâta timp cât suntem pe pământ, este viața, este boala, este moartea. Mai este familia și copiii. Noi trebuie să veghem la toate. Cumpărați totdeauna lemne ude și scumpe. De ce n-am avea noi doctorul și lemnele noastre? Când cumperi cu vagonul ești mult mai folosit. Chiar și farmacistul își râde de noi, cu prețurile lui scumpe. Și toate astea, numai din cauză că nu suntem cu solidaritate. Iată aci comitetul și registrele voastre de cincizeci de persoane. Pentru zece lei pe săptămână, timp de două luni, și pentru încă cincizeci de bani în plus pe săptămână, deveniți cu toții cooperatori de lemne și membri cu toată familia voastră împotriva boalei. Așa că o să vă fie și vouă cald iarna și o să aveți doctor la dispoziție cu toate doctoriile. Căci copiii sunt aproape totdeauna bolnavi. Dumnezeu ni i-a dat și noi n-avem ce face, dar noi avem azi știința care... — Dar elevatoarele? răcni o voce. — Da, da, cum rămâne cu elevatoarele? adăugară alte voci. — Ei bine, zise moș Ștefan, elevatoarele, de! asta e progresul pentru traficanții de cereale, care găsesc că e mai ieftin așa... Un glas năprasnic întrerupse, făcând să tremure pereții: — Ah, dumnealor găsesc că asta e progres! Și noi găsim că va trebui să le înecăm în Dunăre, când vor sosi! -Da, în Dunăre! în Dunăre! începu să vocifereze toată sala. Moș Ștefan, foarte încurcat, simți că-l trec sudorile, privi pe deasupra capetelor, ca să descopere pe Adrian și să-i dea cuvântul, căci nu prea știa ce să spuie cu privire la elevatoare. Nu-l văzu însă. Adrian sta pitulat lângă Avramache, în fundul sălii. Ei așteptau, pufnind de râs, ca bătrânul să sfârșească cu boala, lemnele și sfeștania. — Iată preotul! strigă deodată rahagiul, ușurat, salvat, plin de curaj. Lăsați să treacă preotul! Și să jurați numaidecât pe sfânta Evanghelie , că n-o să mai purtați cuțit și o să vă faceți treaba cu o ciacâie! Popa, foarte tânăr, păși cu mândrie spre masa acoperită cu o pânză albă ce i se pregătise. — Pardon, tovarășe! strigă brusc Avramache: cer cuvântul în chestia elevatoarelor! — După sfeștanie! răspunse moș Ștefan. Voci ripostară: — Dă-i cuvântul! Elevatoarele sunt mai importante decât sfeștania. Preotul se simți jignit, se urcă pe un scaun și voi să spuie ceva, dar în clipa aceea o mare învălmășeală se produse la ușa principală. Era un subcomisar, care sosise în pas alergător, cu patru gardiști după el. Câteva îmbrânceli avură loc, unele femei țipară. Polițistul își postă sergenții afară și, făcându-și loc cu coatele, ajunse până la moș Ștefan: — Ce faceți voi aici? întrebă el, gâfâind și roșu de mânie. Cine v-a dat voie să vă adunați și să vorbiți de elevatoare? Fără să aștepte răspunsul bătrânului, care nu-l interesa, el se uită împrejur ca să descopere alți instigatori, văzu pe preot cocoțat pe scaun și-l trase jos cu o smucitură: — Dar tu, popo, ce descânți aici? Ce treabă ai tu cu elevatoarele? Ia cărați-vă repede, toți! Să nu văd picior de om! Preotul, tremurând și galben, dispăru, fără să crâcnească. Atunci Avramache se apropie de subcomisar: — Și acum, domnule, îi zise el calm, e rândul d-tale să te duci după popă, dar cât mai repede. Da, s-o șteargă repede! Suntem în casa noastră! strigară mai multe voci. Polițistul pierdu capul și se adăposti repede în spatele lui moș Ștefan, într-un colț. Avramache se urcă pe scaun: — Tovarăși! Vă rog să ascultați în liniște ce am să spun reprezentantului autorității. Astfel, veți ști pe viitor cum să tratați pe un om al poliției. Coborând și întorcându-se către subcomisar: — Domnule, zise cizmarul, binevoiește de explică tuturor acestor oameni, care sunt la ei acasă , ce-ai venit să faci aici, sub acoperișul nostru? — Dar d-ta? Cine ești d-ta, ca să mă întrebi? făcu polițistul, scandalizat. — Eu sunt un muncitor, bine cunoscut de oamenii ăștia și vă vorbesc în numele lor. Noi suntem la noi . Sala asta este a noastră . Dar d-ta? — Apoi... asta e o adunare... — Perfect, o adunare... — ... Care se ocupă de elevatoare... — ... Care poate să se ocupe de tot ce poftește, în cadrul legilor, o adunare care, fără intervenția d-tale, avea chiar să fie botezată cu aghiasmă, ceea ce, de altfel, se potrivește ca nuca în perete cu o adunare de oameni grozav de supărați, cum suntem noi acum! Un râs omeric ridică toată sala: — Bravooo Avramache! — ... De când oare poliția a început să-și permită să turbure o adunare de oameni pașnici? Ce, ori suntem în stare de asediu? Nu! Atunci? Nu știi d-ta că Constituția țării, baza tuturor legilor, ne dă dreptul să ne adunăm și să discutăm în liniște, fără să avem nevoie de nici un fel de autorizație? și îți dai d-ta seama că, în momentul acesta, prin prezența d-tale aici, săvârșești un act de ilegalitate, cu alte cuvinte, calci în picioare una din dispozițiile cele mai sfinte ale Constituției? Așa că, d-le subcomisar, te invit, în numele acestor două mii de oameni, să părăsești imediat sala și să nu mai vii decât înarmat cu un mandat purtând semnătura unui judecător de instrucție. Ai putea să ne arăți un astfel de mandat? Nu! Ei bine, iată ușa, d-le subcomisar! În timp ce polițistul se îndrepta spre ușă, cu coada între picioare, toată sala era în delir: — Bravo! Bravo Avramache! Vorbește-ne de elevatoare, paștele și grijania! Cizmarul se întoarse către mulțime, surâzând. — Acum, când polițistul și popa au plecat, o jumătate din statul burghezo-capitalist e gonită din această sală și noi putem, deci, să vorbim de orice. Avramache făcu mai întâi o lungă digresie, cu privire la incidentul cu poliția și explică oamenilor drepturile și libertățile pe care Constituția le garantează întreg poporului român. El își sprijini afirmațiile cu citate de articole din legea fundamentală, tipărită într-o broșură ce o avea asupra lui. — Vedeți, conchise el, legile noastre sunt bune, dar asta nu e de-ajuns. Mai trebuie ca fiecare cetățean să le cunoască, altfel, cel dintâi „sticlete" venit, le calcă în picioare, îți intră în casă, te arestează și te ține arestat ilegal. Iată de ce e nevoie de o solidă educație civică a tuturor muncitorilor, dacă vor să combată cu succes pe exploatatorii lor, și această educație nu poate să se facă decât în organizațiile sindicale. Eu nu spun că nu e bine să fii „cooperator... de lemne", și „membru cu toată familia împotriva boalei", așa cum vă sfătuiește scumpul și devotatul nostru moș Ștefan... — Trăiască moș Ștefan! — ... Dar aceasta nu e decât o slabă apărare. Vreți un exemplu? Iată-l: e tocmai grozavul pericol al elevatoarelor. Să le „înecăm în Dunăre", asta nu e o soluție, mai întâi fiindcă armata servilă a capitalismului e oricând gata să tragă în voi, și apoi, pentru un elevator distrus, alte zece sunt puse în șantier. Acesta e progresul tehnicii moderne, al cărui rol în istoria timpurilor noastre vi-l voi explica într-o zi. Pentru moment, am să vă spun numai că singura luptă eficace împotriva mașinismului, care aruncă pe drumuri mii de brațe, este organizația sindicală și solidaritatea internațională. Pe măsură ce mașina smulge pâinea de la gura copiilor voștri, cereți reducerea orelor de lucru și mărirea salariilor. La nevoie, ca să obțineți aceste îmbunătățiri, recurgeți la grevă. Dar greva, această armă cu două tăișuri, numai sindicatul știe cum s-o întrebuințeze cu folos. Aci Avramache făcu un splendid tablou al Internaționalei sindicale a muncitorilor , organizație mondială atotputernică, ale cărei celule sunt sindicatele naționale, pe care le susține materialicește și moralicește în orice împrejurare, grație imenselor ei mijloace. Și cizmarul veni la ce știa el că le arde muncitorilor: — Dacă ați fi fost acum puternic organizați în sindicatul vostru, ați fi putut opri toată munca portului, v-ați fi descotorosit de paraziții voștri, vătafii. — Jos vătafii! Moarte vătafilor! — ... Și dacă cineva ar fi îndrăznit să încarce vapoarele cu ajutorul elevatoarelor, fără să vă fi dat mai întâi satisfacție vouă, ei bine, ați fi înștiințat pe frații voștri din Internaționala transporturilor și toate aceste vase, încărcate împotriva intereselor voastre, ar fi rămas imobilizate pe mare. Iată un efect al solidarității muncitorești internaționale. Entuziasmul fu de nedescris. Avramache fu ridicat pe umeri. Bărbați și femei plângeau. Câteva voci strigară printre sughițuri: — Trăiască sindicatul! Trăiască... soliditatea internațională! Bravo Avramache! De îndată ce scăpă din mâinile admiratorilor săi, Avramache se urcă iar pe scaun și strigă: — Tovarăși! Acum la fapte! Vom pune imediat bazele întâiului Sindicat al Muncitorilor din Port din România. Voi întocmi un proces-verbal, îl voi trimite Comitetului Central din București și îi voi cere statutele, cărțile de membru și afiliația. Alegeți deci, dintre voi, doisprezece tovarăși pe care îi știți perfect cinstiți și serioși. Vom constitui astfel Comitetul. — Dumitru Chioru! — Radu Popa! — Gavrilă Lungu! O voce contestă pe acesta din urmă: — Nu! Gavrilă e cinstit și serios, dar bea cam prea mult! — Altul, care bea mai puțin! zise Avramache, cu condeiul în mână, stând la masa care ar fi trebuit să servească sfeștaniei. Comitetul astfel constituit, Avramache îi ceru să-și aleagă un secretar. — Ce vrei mai bun secretar decât dumneata! ziseră oamenii. Nimeni dintre noi n-ar ști să se descurce în mașinăria asta. — Eu, dragii mei, pot să vă ajut cu modestele mele lumini, dar voi aveți nevoie de un om care să stea aici în permanență, pentru multiplele ocupații pe care le cere secretariatul unei mari organizații cum va fi a voastră, nu mai departe decât mâine-seară. Și , vedeți, eu am meseria mea de cizmar pe care nu pot s-o părăsesc. Asta e pâinea mea. Mulțimea protestă, insistă. Radu Popa strigă tare: — Dă-o dracului, cizmăria d-tale! Noi vom fi astă-seară o mie de înscriși. Nevărsând decât douăzeci de bani pe lună, și încă îți vom asigura pâinea d-tale și a femeii. Ne ești cu totul trebuincios. Fără d-ta, ne ducem de râpă, chiar înainte de a începe! Cizmarul făgădui să răspundă după ce se va fi sfătuit cu nevasta lui. Până atunci, el acceptă secretariatul provizoriu și onorific. Se semnă procesul-verbal, apoi se trecu la înscrieri. — Pentru moment, zise Avramache, acela care vrea să se înscrie nu va plăti decât un leu, taxa de înscriere. Mai târziu, când toate hârtiile vor fi venit, fiecare își va lua statutul, cartea de membru și va plăti cotizația lunară. Moș Ștefan sări pe scaun: — Nu uitați leul pentru boală, precum și cooperativa de lemne. Și mai ales, pentru numele lui Dumnezeu, depuneți aici cuțitele! Da, tovarăși! interveni Avramache. Nu puteți fi sindicaliști și, în aceiași timp, să continuați a purta acest grozav cuțit! Haide, dovediți că sunteți oameni conștienți! O mișcare generală se produse. Puteai vedea sute de mâini ridicate, în sală, în curte, afară, fiecare muncitor ținând în mână un leu, iar în cealaltă cuțitul băgat în teacă. Femeile plângeau, strigau: — Moș Ștefane! Avramache! Să vă dea Dumnezeu sănătate! Ne-ați scăpat de o pacoste! Niciodată n-o să vă uităm! A trebuit să fie aduse alte trei mese, care fură instalate peste tot, până și în stradă. Fiecare, dându-și numele și leul, depunea cuțitul sub masă. Și toate mergeau de minune, înscrierile se ridicau deja la o mie, când, pe la prânz, trei trăsuri se opriră în fața localului, care gemea de muncitori și de curioși. Era Parchetul, însoțit de același subcomisar și de câțiva agenți. Primul procuror al orașului, un tânăr cu trăsăturile fine și cu privirea calmă, ceru un delegat cu care să vorbească. — Avramache, secretarul nostru! răspunseră o sută de voci. Cizmarul se prezentă, liniștit și demn. — Ce faceți aici? întrebă magistratul cu o voce blândă, care făcu excelentă impresie asupra spiritelor. — Am pus, d-le Prim-procuror, bazele Sindicatului Muncitoresc din Portul Brăila. Iată procesul-verbal, semnat de Comitet și de mine, în calitate de secretar. — Cine ești dumneata? — Avramache Constantin, cizmar, locuind aici în apropiere. — Ești socialist? — Da. — Să te duci mâine, împreună cu hârtiile d-tale, la comisarul circumscripției respective, ca să vedem dacă ești în regulă. — Foarte bine, d-le Prim-procuror. Magistratul văzu grămada de lei de pe masă: — Ce e cu banii ăștia? — Taxa de înscriere, care va fi depusă la Casa de economie, în numele a trei oameni desemnați de sindicat. De altfel, vom ține o contabilitate în regulă. — Dar cuțitele astea? exclamă procurorul, dându-se înapoi și privind sub masă. — Sunt cuțitele care vă dădeau atâta de furcă, d-le Prim-procuror, și la care muncitorii sindicalizați renunță de bunăvoie. Răspunsul acesta căzu la țanc. Membrii parchetului se urcară în trăsură și plecară, în strigătele mulțimii: —Trăiască magistrații cinstiți! Trăiască Constituția! VI [ modifică ] În săptămâna care urmă acestei duminici, o atmosferă înăbușitoare apăsă asupra întregului oraș. Chiar de luni dimineața, cei care cunoșteau de mult fizionomia obișnuită a bătrânului port, înțeleseră că a sosit momentul când trebuia zis adio unui întreg trecut de veselă tradiție. Un prim semn al timpurilor ce aveau să urmeze se produse în zori, în ceasul formării echipelor de lucru, zise „poște". Vătafii, înspăimântați de marele eveniment din ajun, hotărâră să „lase fără pâine", ștergându-i de pe listele de muncă, pe toți acei care de-acum încolo vor fi numiți „sindicaliști". — Dacă Parchetul și legile nu pot nimic împotriva acestor derbedei, ziceau vătafii, ei bine, lasă că-i învățăm noi minte! Dezamăgirea veni imediat să dovedească vătafilor că lucrurile n-aveau să se petreacă chiar așa de ușor. Se credea că sindicaliștii sunt puțin numeroși. Se mai bizuiau vătafii pe metoda clasică a intimidării. Această nădejde a lor se lovi pe loc de o masă de două mii de oameni care, la cea dintâi amenințare, ocupată aproape toate „poștele", declarând că numai morți vor fi scoși din lucru. Acest conflict nu dură decât un ceas, timpul necesar armatorilor de a sări din paturile lor, deșteptați de telefoanele din port, și să comunice prefectului de poliție că cea mai mică turburate adusă bunului mers al muncii le-ar cauza, în condițiile actuale, pierderi considerabile. Vătafii trebuiră să cedeze, furioși, dar înainte de-a fi sunat miezul zilei, încercară să-și ia revanșa recurgând, de astă dată, la mijlocul tot atât de clasic al provocării. Ei dădură de băut tuturor bătăușilor de profesie și mituiră pe toate lepădăturile polițienești, dându-le tuturor cuvântul de ordine de a provoca, pe toată întinderea portului, atâtea încăiereri sângeroase, încât operația încărcării vapoarelor să fie oprită. Nu reușiră însă decât să provoace câteva hărțuieli neînsemnate, căci, dintr-o parte, sindicaliștii erau preveniți de Avramache, de ce avea să se întâmple, iar de altă parte, prefectul dăduse ordin comisarilor să aresteze orice om beat care ar încerca să facă scandal. Așa că, în loc de „derbedei sindicaliști", a trebuit, de voie, de nevoie, să fie conduse la poliție chiar „mâinile drepte" al vătafilor. Zilele de marți și miercuri fură hotărâtoare pentru viitorul acestei mișcări din port. Bineînțeles, înaltele autorități locale puseră toată bunăvoința ca să descopere „instigatori", „șefi socialiști", dar cu părere de rău trebuiră să constate că le era imposibil să surprindă, pe cine ar fi dorit, în flagrant delict de „propagandă subversivă" printre echipele de muncă. Cauza acestei totale lipse de „șefi" era simplă: cei doi promotori ai mișcării se aflau ocupați, unul să vândă lemne, celălalt să cârpească ghete. Nu mai rămânea muncitorilor decât să-și vadă singuri de treabă, fără nici un fel de conducere, și o făcură cu un instinct de conservare unic în analele socialismului român. Dintr-o zi pe alta, mii de oameni înțeleseră că soarta lor și a copiilor lor depindea, în fața pericolului elevatoarelor, de graba pe care o vor pune de-a rupe, fie și numai pentru moment, cu un trecut de desfrâu, de violențe și de rivalități, cauze ale tuturor nenorocirilor lor. Ar fi ușor istoricului să constate, imediat după apariția sindicalismului la Brăila, ce scădere bruscă s-a produs în numărul crimelor din oraș. Autorul acestei cronici e martorul ocular al unor fapte de cari nici o statistică nu s-a ocupat vreodată și a căror însemnătate morală e totuși de o importanță socială considerabilă. E modificarea aproape spontană a temperamentului omului din port și dispariția faimosului „gâtos", gâlcevitor și asasin, așa cum se poate vedea în povestirea noastră intitulată Codin . Căci nu crima propriu-zisă constituia drama cea mai sinistră a mahalalei brăilene, ci însăși existența acestei groaznice naturi de brută inumană care, fără să meargă totdeauna până la crimă, tiraniza pe ai săi și răspândea teroarea asupra unui întreg cartier, făcându-l să trăiască sub amenințarea constantă a bâtei, a cuțitului și uneori chiar a incendiului provocat în plină noapte. Cele mai adesea, bruta nu era nici un gâtos cu reputație de asasin, nici măcar un om rău, ci un foarte cumsecade muncitor, bun soț, bun tată, dar care își schimba firea și devenea de nerecunoscut, de îndată ce apuca să bea trei păhărele de rachiu. Iată de ce puteai vedea curtea cu jurați din Brăila achitând sau neaplicând decât o pedeapsă minimă majorității criminalilor ce se prezentau în fața ei. Jurații erau nevoiți să-și dea seama că omul încărcat de lanțuri, ce-l aveau sub ochi, era el însuși o victimă. Și totuși, ce ticăloasă era victima asta! Câți nevinovați, câtă lume pașnică, acest om de treabă nu era în stare să ridice și să puie pe goană în puterea nopții, când venea beat și amenința să dea foc, deși asta nu se întâmpla poate decât o dată pe lună. Acest om era tipul muncitorului din port. Dacă te uitai bine, mai toți erau la fel. Omul acesta nu putea fi doborât ca un câine turbat, căci era cinstit și muncitor, uneori era iubit, toată lumea îl știa bun vecin, bun prieten, care venea a doua zi să-și ceară iertare, dându-și cu pumnii în cap, ca să-și exprime părerea de rău de tărăboiul făcut în ajun, fără ca totuși să se corijeze vreodată și reîncepând tămbălăul la cea dintâi ocazie. Ei bine, acest tip de zurbagiu tiran își schimbă firea. În fața spectrului mașinii dușmane, care avea să-l înlocuiască și împotriva căreia nici o forță umană nu putea lupta, el fu cuprins de un fel de mistică a solidarității. Până atunci, el își închipuia că este un factor social indispensabil și se credea tare. Acum avea dovada nemernicei lui slăbiciuni. Era aruncat ca o unealtă netrebnică. Nici statul, nici Dumnezeu nu voiau să se întrebe ce avea să devie el, cu nevasta și copiii lui. Și totuși! Un salvator mijea la orizontul disperării lui: sindicalismul, înfrățirea națională și internațională a tuturor victimelor mașinismului. Dar, pentru ca acest salvator să poată să-și exercite forța, să-și joace rolul, era absolut obligatoriu ca el, hamalul, să nu mai fie același om. I se cereau virtuți de cari totdeauna își bătuse joc. Trebuia să fie mereu îngrijorat de amenințarea care avea să apese pe tot restul zilelor lui. Să nu mai bea ca un nesocotit; să nu mai caute gâlceavă tovarășilor săi de viață; să renunțe la orice destrăbălare, iată prima condiție a succesului ce putea să-l aștepte de la o luptă care se anunța teribil de grea. Din drepturile lui civice, din datoriile lui sociale, pe care le disprețuise în chip sistematic și din care stăpânii lui, exploatându-i ignoranța, trăgeau mari beneficii, el trebuia pe viitor să-și facă armele de război social. Toate acestea, muncitorul din port le află din gura unor oratori cum nu mai ascultase încă, oameni impresionanți pe care Comitetul Central din București, mișcat de importanța evenimentului, îi trimisese la Brăila pentru mitingul organizat de Avramache în joia acelei săptămâni, ce se întâmplase să fie o zi de sărbătoare. Energicul secretar al noului sindicat profita de ea ca să infuzeze sânge revoluționar neofiților săi. Prevăzând o mare afluență, cizmarul închirie marea sală a teatrului „Rally" care, cu toată mărimea ei, gemea sub greutatea mulțimii ce se înghesuia din staluri până la galerie. Nu se făcuse nici un fel de convocare prin afișe. Un cuvânt suflat marți seara comitetului sindical ajunse ca să răspândească în tot portul vestea mitingului și să popularizeze numele celor doi oratori sindicaliști delegați de „Centru", Cristin, plăpumarul din București, și Gheorghiu, dulgherul din Ploiești. Erau două tinere și viguroase vlăstare ale pământului, apărute a doua zi după moartea jalnică a plăpândului copac exotic ce era Partidul socialist doctoral, uscat din lipsă de bălegar indigen. Cristin, adevărată prăjină, abia ieșit din adolescență, avea vorbirea curgătoare, deși cam alandala, însă violența lui sentimentală ridica masele. Era totdeauna pus să vorbească cel dintâi, pentru ca vorbitorul următor să poată tempera entuziasmul agresiv al auditorilor și să înlăture riscul unui asalt pe baricade, pe care junele militant îi plăcea totdeauna să le evoce, spumegând! Avramache îl sfătui să-și modereze cu prudență limbajul obișnuit. Gheorghiu, negru ca un țigan, bogată chică creață, tot așa de înalt și de slab, se deosebea cu totul de celălalt prin temperamentul lui dramatic, curios impregnat de cel mai surprinzător umor. Originar din regiunea petroliferă, el își petrecuse copilăria cu ochii ațintiți asupra oamenilor cari ieșeau din sondele în flăcări și ardeau ca niște torțe vii, alergând pe câmpie. Povestind, în propaganda lui, viața infernală a acestor ocnași ai aurului negru, el mișca asistența până la lacrimi, apoi, fără tranziție, dar cu mult tâlc, improviza o anecdotă care înveselea toate fețele. Gheorghiu știu să fie și la Brăila același orator hazliu. El se urcă la tribună după Cristin, al cărui discurs fu plin de o vagă demonstrație a luptei de clasă și de o interpretare destul de colorată a rolului mașinii în viitorul omenirii. Gheorghiu își uimi ascultătorii prin cunoștința lui precisă a vieții hamalului brăilean, căruia nu pregetă să-i adreseze aspre mustrări pentru moravurile lui urâte ce-l făcuseră faimos în toată țara. Fondul cuvântării lui fu un atac viguros împotriva inumanului progres al tehnicii moderne, de care singuri capitaliștii profitau, în paguba muncitorilor, osândiți să plătească gloaba cu membrele lor amputate, uneori cu viața, sau rămași pe drumuri muritori de foame. — Așa că, făcu el deodată, batjocoritor, tare m-am minunat când am citit azi-dimineață în ziarele locale, nu ecouri de suferințele ce vă așteaptă, odată cu apariția elevatoarelor, ci scâncelile scribilor în solda burgheziei, plângând soarta armatorilor și pe aceea a vătafilor, atât unii cât și ceilalți amenințați, după cât se pare, în existența lor, de subversiva voastră hotărâre de a vă apăra pielea cu orice preț. Nu e mai puțin adevărat că acești armatori și acești vătafi încep și ei să se plângă de greutatea vieții. Asta îmi amintește fabula următoare: într-o ogradă țărănească, o căruță și o sanie se plângeau, ca două cumetre, de trista lor soartă: „Toată viața, zicea căruța, trebuie să alerg pe o căldură care îmi usucă mădularele. Uneori simt că mă desfac în bucăți. Mă dor toate încheieturile. Nu mai pot! M-am săturat de viața asta!". „Dar eu? replica sania; deger de la un capăt la altul al iernii, târâtă, hârjită pe niște drumuri îngrozitoare. Pot să spun că viața mea e un iad!" Dar o biată rablă de cal, auzindu-le cum se văicăreau, se întoarse către ele: „Fir-ați ale dracului de păcătoase! făcu el, vă bociți că sunteți chinuite, una iarna, cealaltă vara? Ce să mai zic eu, atunci, de bietele mele oase, că trebuie să vă târăsc singur, pe amândouă, și iarna și vara?" Ați înțeles morala acestei fabule, prieteni? Căruța, sunt armatorii. Sania, vătafii. Iar veșnica gloabă, sunteți voi! Toată sala în picioare aplaudă, râzând cu lacrimi. Surpriza cea mare, la întrunirea aceasta, fu însă, pentru toată asistența, corul compus de vreo cincizeci de tinere voci, improvizat de Avramache în mai puțin de trei zile și care apăru pe scenă, spre mirarea generală, la sfârșitul întrunirii. Fete și băieți, cu privirile naiv suspendate pe buzele cizmarului, intonară, cu o însuflețire care ridică pe toată lumea în picioare. Internaționala și Fraților soldați, nu ne împușcați! În entuziasmul lor, hamalii erau gata să dărâme sala. Mulți voiau să se precipite pe scenă, ca să-și sărute copiii, pe care mamele sindicaliste, confundând manifestația de acum cu 10 Mai sau cu încoronarea regelui, își îmbrăcaseră copiii în costum național. Puțin mai târziu, privindu-i traversând centrul orașului, în fruntea cortegiului care se formase singur în stradă, primul procuror zise prefectului de poliție: — Ei, spune-mi dacă îți dă mâna să comanzi soldaților să tragă asupra acestor... „internaționaliști", care se gătesc cu costum național și roagă pe soldați să nu-i împuște! Declarația asta fu numaidecât ilustrată de un mișcător incident. Un căpitan de artilerie, cu tâmplele albe și purtând doliu la braț, părăsi brusc terasa cafenelei unde se afla împreună cu alți camarazi, alergă la grupul de coriști și, luând în brațe o drăguță fetiță de vreo șase ani, dispăru cu ea într-o mare cofetărie. Tot cortegiul se opri. Mama copilului părăsi grupul de manifestanți și voi să urmeze pe răpitor, dar nu îndrăzni să pătrundă în luxoasa prăvălie, de unde ofițerul ieși, ducând de mână fetița care de-abia putea să ție sub braț o mare cutie cu bomboane. După ce o acoperi de sărutări, el o dădu mamei, explicându-și gestul prin faptul că avusese de curând durerea să piardă singurul lui copil, o fetiță de aceeași etate. — Seamănă atât de mult cu a mea, zise căpitanul, reținându-și din greu lacrimile, încât mi s-a părut că revăd pe Olguța mea, în ziua când a venit, gătită ca a d-tale, să mă felicite pentru cincizeci de ani pe care îi împlineam. Femeia plânse, voind să sărute mâinile nenorocitului tată. Publicul care privea scena, plânse și el. O mentalitate nouă, în legătură cu această viguroasă mișcare populară se creă în oraș. Nu se putea contesta muncitorilor din port dreptul de a se apăra împotriva unei inovații tehnice care amenința existența lor. Acești șase mii de muncitori, împreună cu familiie și numeroasele lor neamuri din oraș și de la țară, formau trei sferturi din populația județului. Ei aveau copii în școală și la cazarmă, și făceau să prospere cea mai mare parte a comerțului local, căci bogații, din snobism, își aduceau toate cele necesare din București sau din străinătate. Se cita cazul unor familii care, cu prilejul unei căsătorii, comandaseră la Paris până și cârpele de bucătărie. În vremea asta, muncitorul din port își urca femeia și copiii în căruța lui ori în aceea a fratelui ori cumnatului, împodobind-o uneori cu crengi de salcâm înflorit ori salcie, și pornea să cutreiere târgul o dimineață întreagă, făcând cumpărături pentru toată lumea. Negustorul îl recunoștea și-l saluta de departe, chemându-l „nea Neculăiță" sau altfel și felicitându-l pentru noul născut pe care nevasta îl alăpta în plină stradă. Uneori concurența obliga pe negustor să posteze în drumul acestui client sigur o droaie de băieți, viitori comercianți, care înconjurau pe om, îl trăgeau de mânecă, împingând la nevoie îndrăzneala până a-i lua și căciula, numai ca să-l hotărască să intre în prăvălie. După un bun alișveriș, mușteriu și negustor se duceau la cârciumă să se cinstească, plătind fiecare un rând. Toată această lume de comercianți mai mari și mai mărunți luă partea omului care ducea sacul în spinare, nu numai din interes, ci și din simpatie, fiindcă aveau aceeași obârșie. Fiecare închise ochii și uită de socialism, această „invenție a jidovimii internaționale care voia să stăpânească universul", după cum spuneau antisemiții. — Elevatoarele, răspundeau negustorii, și ele sunt o invenție a jidovimii internaționale, numai atât că elevatoarele nu vin, ca hamalul, să-mi facă dever în prăvălie. Deci, atâta pagubă pentru ele! În fața acestei întorsături a opiniei publice, de-a dreptul favorabilă sindicaliștilor, armatori și autorități dădură înapoi. Mașinile, gata să funcționeze, trebuiră să mai zăbovească în șantierele din Galați. Era neîndoios că singura lor apariție în port ar fi dezlănțuit un uragan de mânie justificată. Nu era însă mai puțin adevărat că, după o săptămână sau două, elevatoarele trebuiau să fie aduse. Iată de ce autoritățile căutată să trateze. Avramache fu convocat într-o dimineață în cabinetul prefectului de județ, unde cizmarul se află în prezența fraților Thüringer și a lui Carnavalli. Prefectul îl întrebă dacă nu era chip să se ajungă la o înțelegere: — N-ai să-mi spui, făcu el, că d-ta crezi o clipă în suprimarea pur și simplu a acestor mașini! Au fost aduse. Deci, vor lucra, mai curând sau mai târziu. — Netăgăduit! răspunse secretarul sindicatului. Dar, dacă nu cred în suprimarea lor, cred în altceva, și iată unde nu o să ne înțelegem. Numai că, în chestiunea aceasta, bănuiesc, d-le prefect, că veți fi singur de părerea d-voastră, căci acești domni armatori vor fi de părerea mea. — În ce chestie? — În aceea a suprimării vătafilor. Veți recunoaște și dumneavoastră că vătafii nu pot să pretindă că sunt, ca elevatoarele, o inovație tehnică. Elevatoarele au viitor, cu voia sau fără voia noastră. Vătafii, nu! Ei reprezintă o instituție învechită, plină de nedreptăți față de muncitori. Oameni responsabili, delegați de sindicat, pot să-i înlocuiască cu ușurință. Dacă aprobați, mă însărcinez cu restul. — Noi suntem gata să subscriem imediat! exclamă Carnavalli. Omul guvernului privi în pământ, roșu de mânie. — Sunteți cam grăbiți, domnilor. Aici, eu tratez! „Știam eu bine că politica e mai tare!" gândi Avramache. Prefectul îl concedie. — Foarte bine, domnule secretar. O să ne gândim. Iar după ce plecă cizmarul: — De ce nu mă lăsați să fac cum știu eu? zise el armatorilor. Pentru dumneavoastră, vătafii sunt o cantitate neglijabilă. Pentru noi, ei joacă un rol capital în politica județului, căci brutele astea sunt toți oameni cu avere și fiecare dintre ei posedă zestrea lui electorală. Pe când hamalii... Știți că la noi toată țărănimea, precum și orășanul care nu e proprietar sau n-are patru clase primare, votează în colegiul al treilea. Trebuie deci cincizeci de țărani sau tot atâția hamali, ca să dea dreptul la un vot. Înțelegeți, acum? Nu e ușor să găsești votul acesta, fără ajutorul vătafilor. — Poate vă e mai ușor, zise Max Thürniger, să vă procurați acest vot păstrând pe vătafi și împușcând pe toți cei care votează în colegiul al treilea. Halal de legi și de politică! Dar asta nu ne privește. Totuși, nu ținem să plătim oalele sparte în acest conflict. Ne trebuiesc elevatoarele, care sunt aduse cu autorizația guvernului. — Mă fac tare să le pun la dispoziția dumneavoastră, fără să mă ating de vătafi. În schimb, am să mă ating de acest cizmar improvizat secretar, care nu e din orașul nostru și pe care am să-l expediez la iuțeală în orașul lui. După asta, hamalii vor fi mai cuminți. Credeți-mă. În seara aceleiași zile, Adrian alergă la Avramache. -Pot să spun ce s-a petrecut în cabinetul prefectului, după plecarea ta: vei fi trimes pe curând la locul tău de origină! Ce-ai de gând să faci? — Nimic. E perfect. De altfel, mă așteptam. Acesta e întâiul și cel mai blând dintre mijloacele pe care burghezia le are în arsenalul ei represiv împotriva clasei muncitoare organizate. — Bine, dar ți se prăbușește o așezare lungă de treizeci de ani în acest oraș. La Focșani, tu nu mai ai acum nici un rost, vei fi un străin. Mai ales că erai un străin chiar și de pe vremea când unchiul tău te dezmierda cu ciocanul și cu vergele înroșite. —Așa e viața militantului revoluționar. Trebuie să știi să suferi pentru convingerile tale. — Bun! zise Adrian, ridicându-se. Mă duc. — Mai stai puțin! — Nu. Am o idee care mă arde! La revedere, pe mâine. — Vezi să nu faci vreo prostie! îi strigă cizmarul din urmă. Adrian se duse să se închidă în camera lui, unde petrecu o jumătate din noapte ca să scrie un lung articol și o scrisoare. Gândul lui se ducea la un om cu temperament de mare luptător și jurnalist de rasă, care-și câșigase pe atunci admirația tinerimii idealiste, grație campaniilor ce se duceau pe teren curat democratic împotriva politicianismului gheșeftar: era Constantin Mille. El tocmai lansase ziarul Dimineața , în care lua viguros apărarea tuturor năpăstuiților. Eficacitatea campaniilor duse de ei împotriva stăpânirii abuzive, asigura acestui organ popular un răsunet din ce în ce mai adânc în straturile de jos. La ușa lui Mille și a Dimineții hotărî Adrian să bată cu tot avântul tinereții lui generoase. În articolul ce-l scrisese povestea, într-un chip vioi și juvenil, lupta înăbușită ce se dădea în port și care avea să izbucnească în curând la lumina zilei. Cu prudență, el scotea din cauză atât pe negustorii de cereale, cât și elevatoarele, ataca violent pe vătafi și demasca atitudinea odioasă a guvernului, care se solidariza cu aceștia din urmă împotriva unui popor de șase mii de muncitori și se pregătea să izgonească din Brăila pe secretarul tânărului sindicat, a cărui fotografie o trimetea însoțită de o mișcătoare povestire biografică. În scrisoare spunea cine este și ruga pe director să ia apărarea muncitorilor. În cele trei zile care urmară, îi fu aproape peste putință să închidă ochii noaptea, iar a patra zi de dimineață fu gata să leșine de bucurie: articolul lui, în portul Brăilei se afla în prima pagină, cu titlul pe trei coloane, cu fotografia lui Avramache în mijlocul textului și cu semnătura Azog . Nu avu tăria să-l citească. Se afla cu Ana pe bulevardul Carol, ducându-se la piață. Fără să sufle o vorbă, îndoi ziarul și-l băgă în buzunar, dar nevoia de a izbucni îl stăpânea atât de tare, încât îl făcu să arunce coșnița în aer și să țopăie ca un smintit, apoi, repezindu-se la Ana, o strânse de braț până ce o făcu să țipe: — Ce te-a apucat? Ori ești nebun? — Nu! Dar am o poftă turbată să mă arunc în Dunăre și îmi pare rău că nu pot s-o fac numaidecât! Se opriră ca să se uite un moment unul la altul. — Doamne ferește! exclamă Ana speriată. Tu nu ești ca de obicei! Nu mai ai aceeași privire! — Cu siguranță! Ți-am spus că mă faci atât de fericit, încât într-o zi aș fi capabil să reușesc tot ce aș întreprinde. Ei bine, am și reușit ceva. Și acum, dacă ai fi o adevărată eroină, mi-ai da voie să te mușc de un picior! — Adrian, mă sperii! Ana sări în lături, privind împrejurul ei și închinându-se. — Haide, liniștește-te, zise Adrian, mai calm. Am să fiu cuminte. Dar, crede-mă, aveam dreptate când îți spuneam că toată puterea îmi vine de la dumneata. Ceea ce am reușit azi, am făcut-o gândindu-mă la dumneata și la un om la care țiu mult. Eu nu pot să fac lucruri minunate decât gândindu-mă la cineva care mi-e drag. Singur nu-s bun de nimic. Ana nu înțelegea o iotă din tot ce spunea el, dar era mulțumită să-l vadă redevenind așa cum îl cunoștea. O clipă crezuse că a înnebunit cu adevărat. Adrian nu-i mai dădu nici o atenție și nu văzu nimic din tot ce era în târg în dimineața aceea. Se gândea la Avramache, căruia prefectura îi acordase trei zile ca să-și lichideze afacerile și să plece. Astăzi, la prânz, expira termenul. Adrian ardea de nerăbdare să știe ce se petrecea în strada Griviței. Vor fi ghicit că articolul era al lui? Cu siguranță! Astfel, secretarul izgonit din oraș, sindicaliștii vor ști că un alt tovarăș, care nu poate fi gonit, veghează asupra lor cu sprijinul unui mare ziar. Căci Adrian era acum încredințat de ospitalitatea pe care Dimineața o va acorda în coloanele sale viitoarelor doleanțe ale muncitorilor din port în lupta cu vătafii. Această convingere deveni certitudine, la întoarcerea lui din piață. Domnul Max chemă pe Ana în biroul lui. — Privește, zise el, arătându-i articolul și o scrisoare emanând din „Cabinetul directorului" Dimineții . E aci un foarte important articol care ne privește, semnat Azog . Și iată o scrisoare pe care directorul acestui ziar o adresează lui Adrian al nostru. Nu crezi tu ca Azog și Adrian Zografi sunt una și aceeași persoană? Cum? făcu Ana, roșie de plăcere. Tu crezi că Adrian a scris asta? — Fără nici o îndoială. Și totul e așa de bine spus, încât îmi vine să mă duc să-l sărut. Se vede bine că băiatul ăsta nu e un simplu servitor. El e chiar un tânăr plin de talent! Dar când s-a deprins în meseria de jurnalist? Iată-l dintr-o dată în corespondență cu Constantin Mille, proprietarul a două mari cotidiene și unul dintre oamenii cei mai influenți ai țării. E minunat! — Ah! strigă Ana. De aceea voia el adineauri pe bulevard să se arunce în Dunăre! Max Thüringer bolovăni ochii. — Voia să se arunce în Dunăre?! Dar n-a făcut nici un rău, din contra! De ce să vrea să se înece? Ana fu confuză. — Nu! Nu să se înece. Era, așa, din fericire. — Ei bine, se aruncă cineva în apă când e fericit? Curios chip de a-ți manifesta fericirea! Du-te și spune-i că domnul Bernard și cu mine îi strângem mâna și îi mulțumim pentru serviciul ce ni l-a făcut. Și să nu se mai gândească să se arunce în Dunăre! Ana alergă la bucătărie. Adrian era în odaia lui, unde își schimba hainele, ca să se ducă la Avramache. Ea îi dădu scrisoarea și, brusc excitată, îl cuprinde în brațe și îl sărută pe obraz. Scrisoare și sărut, dar mai ales acesta din urmă, făcură pe Adrian să simtă că i se sfârșesc puterile. El se întinse pe pat și închise ochii. Văzându-l atât de pasiv, ea îl mai sărută o dată și fugi ca o căprioară, speriată de propria ei îndrăzneală. Adrian înțelese, din felul cum Ana îi adusese scrisoarea, că stăpânii lui au ghicit totul, dar aceasta îl lăsă aproape indiferent. Chiar și scrisoarea, care îl intriga mai mult decât orice, uită un moment s-o citească, copleșit de pasiunile ce i le răvășise sărutările neașteptate ale Anei. De astă dată, contactul corpului și mai ales acela cu totul nou al buzelor ei, nu-i mai comunicau fericirea ideală de totdeauna, ci o nevoie imediată de a o răsturna pe pat și de a face din ea ce făcuse din Iulia. „Și pe urmă? se întrebă el. Pe urmă voi avea două Iulii, dar nici o plăcere divină!" Ideea că însăși Ana nu era în fond decât tot o Iulie, îl disperă. Ce va deveni el în ziua când spectacolul acestei frumuseți armonioase nu-i va mai produce decât dorinți trupești, așa cum se întâmpla cu durdulia unguroaică? În ziua aceea nu numai că n-ar fi în stare să scrie articole frumoase, nici să încerce o descriere literară, așa cum își propunea, dar nu va mai avea nici măcar poftă de a mătura birourile. Va trebui atunci să plece, să-și reia haimanalâcul fără scop, nici rezultat. Ce pericol! Ce-i de făcut? Adrian deschise scrisoarea. O clipă, crezu că n-are s-o poată descifra, atât era scrisul de mărunt și încâlcit. Niște purici striviți pe două pagini. Constantin Mille începea astfel scrisoarea: „ Tinere Adrian Zografi, După cum vezi, publicăm în prima pagină a Dimineții de azi articolul d-tale în portul Brăilei, aproape fără să ne atingem de el. Dacă, așa cum presupun, acesta e primul d-tale articol, apoi e strălucit. Felicitările mele! Scrie-mi dacă ai vreun plan, vreo campanie de dus în această afacere a vătafilor sau altceva privind viața muncitorilor din port, pe care pare s-o cunoști foarte bine". Directorul Dimineții îl ruga să se pună în legătură cu reprezentantul local al ziarelor sale, căruia i se trimisese instrucțiuni în acest sens. Adrian putea să se servească de telegraf, pentru orice chestiune urgentă. În sfârșit, Mille îi oferea o plată pentru fiecare articol și-l întreba dacă n-ar fi dispus să devie, după un timp de încercare, corespondentul lui la Brăila. „Corespondent, nu, gândi Adrian, ducându-se repede spre strada Griviței; trebuie să te amesteci fără voie în multe murdării democratice. Dar o serie de articole, da, se poate. Asta nu-mi știrbește independența." Și imediat îi trecu pe sub ochi titlul general al acestei serii de articole: Lipitorile portului . Suna bine. Apoi, câteva subtitluri: Cine sunt vătafii; Robie modernă; Misterele baniței cu două capacități (dintre care una sărăcește pe armator, iar cealaltă îmbogățește pe „credinciosul" lui magaziner); „Patriotismul" autorităților noastre; Omul din port în fața elevatorului; Datorii democratice. Adrian vedea cu precizie materia pentru o duzină de articole. Ardea deja de nerăbdare să scrie pe cel dintâi, care ar fi un fel de Introducere . Cititorul trebuia familiarizat cu unele generalități ignorate de marele public, ca să fie scutit mai târziu de explicații plictisitoare. „Și, de astă dată, voi semna cu numele meu întreg, își zise el. Azog , cam miroase a evreu, și nu țiu să încaseze altul o trânteală ce mi-ar fi destinată, dacă într-adevăr campania mea ar avea o astfel de urmare." Ajungând în strada Carantinei, Adrian întâlni pe Ion Rizu, anarhistul, a cărui mină îl înspăimântă. Bietul băiat se vedea bine că era tuberculos. Adrian nici nu îndrăzni să-l întrebe cum o duce cu sănătatea. Rizu îl felicită pentru articol. — Dai dovadă de frumos talent. Intri în lupta socială, arătând de la început că ești o forță. Pe când eu, nu fac nici o ispravă. Ba da! mor de ftizie galopantă. Dar n-am să aștept până voi cădea din picioare. Am s-o scurtez. Înainte însă de a sfârși, am să-mi arăt și eu colții domnilor acestora care își bat joc de omul fără apărare. Ei făcură o bucată de drum împreună. Adrian profită de un moment favorabil ca să-i strecoare doi poli în buzunarul hainei, apoi îl părăsi, promițându-i să vie într-o zi să îl vadă. Când intră în atelierul cizmarului, mai mulți tovarăși tocmai îl întrebau pe secretarul sindicatului cine era „acest Azog?". — Iată-l pe Azog! strigă Avramache, strângând viguros mâna lui Adrian. Bravo băiete! Ne-ai făcut marț pe toți, iar pe unii i-ai pus cu botul pe labe! Reprezentantul Dimineții a fost adineauri aici, ca să ne spună că la ora nouă nu se mai găsea un număr în tot orașul și că a cerut telegrafic încă cinci sute de foi. E un succes fără precedent pentru gazetă. Încă vreo câteva articole la fel și Dimineața devine pâinea zilnică a hamalului din port. Dar să nu-ți faci nici o iluzie în ce privește rezultatele. Tot unui organ burghez îi aduci cititori, ceea ce creează o confuzie de spirite. Și dacă într-o zi vei avea poftă să faci pe Don Quijote în coloanele aceleiași Dimineți , ai să vezi ce fel de picior în... dindărăt ai primi de la „tovarășul" Mille. — Ca și cum tovarășii autentici n-ar fi capabili să-ți facă la fel! Cel puțin, o lovitură de picior burghez nu te doare la inimă. Dar, ia spune-mi mai bine, cum stai cu trimiterea la urmă? — Ah, nu știi? Ei bine, neputând să-mi termin toate afacerile în termenul de trei zile ce mi-a fost acordat, am făcut o cerere de prelungire pentru încă trei zile, care mi s-a admis. — Apoi, o să urmeze o prelungire la calendele grecești, zise Adrian. — Asta nu ți-o garantez, dar ceea ce e sigur și care mă bucură enorm, e că acum n-am să mai plec fără să fi împușcat câteva rațe în bălți. Plăcerea asta voi avea-o la sfârșitul săptămânii, duminică dimineața în zori. Dacă mai ții să mă însoțești, vino să te culci aici sâmbătă seara. La două dimineața vom fi în luntre. La înapoiere, înainte de amiază, te voi prezenta poporului sindicalist: „Iată pe Azog al vostru!" și îmi voi lua rămas bun. Adrian acceptă și plecă. Nevoia de a-și scrie articolele cât mai repede îl făcu să-și neglijeze treaba două zile de-a rândul. Departe de a-l certa, Ana veni de mai multe ori pe zi în camera lui, ca să-l mângâie. Ea se gătea cu toate zorzoanele care știa că-i plac lui Adrian, punea bluzele cele mai transparente și mai ales îi plăcea să zăbovească lângă el dimineața, abia ieșită din pat, când mirosul și goliciunea pe jumătate ascunsă a corpului ei zăpăceau capul adoratorului. De altfel, chiar și ea își cam pierduse capul, de când Adrian se revelase gazetar de talent. El scrise două zile și două nopți, odihnindu-se foarte puțin și mâncând mai nimic. În schimb, bea multe cafele și fuma ca un turc. Dezmierdările Anei nu-l scoaseră din hotărârea lui de a o păstra „sublimă". Și ea, gingaș cinstită, nu depăși limitele cele mai înaintate ale nechibzuinței femeiești, în ciuda dorințelor ei secrete. Dar virtutea ei nu mai atârna acum decât de un fir de păr, pe care Adrian putea să-l rupă în orice moment. VII [ modifică ] Adrian își termină articolele sâmbătă seara, le expedie și se duse la Avramache, unde se simți așa de obosit încât adormi îndată după masă, înainte de apusul soarelui. Era în ultimele zile ale lui septembrie, în plin cules al porumbului. Cele dintâi sute de căruțe de porumb, venind din interiorul județului și sosind pe piața Brăilei, erau luate cu asalt ca pâinea caldă, de către exportatori, deși nu mai rămăsese nici un loc unde să le înmagazineze. Le descărcau pe pavajul portului, de-a lungul cheiurilor, formând enorme grămezi în șiruri nesfârșite, peste care se aruncau noaptea țoluri. Cizmarul vânător și tovarășul lui, servitorul jurnalist, defilară în zorii zilei pe dinaintea acestor nenumărate grămezi de porumb, deasupra cărora se vedea, ici-colo, dormind un păzitor de noapte. În momentul de a se urca în luntre, vederea lor fu izbită de o masă informă de fierărie uriașă care se profila la orizontul cenușiu, departe, în susul fluviului. Semiobscuritatea ce domnea, precum și pădurea de catarge și de coșuri de vapoare te făceau neputincios să definești natura acestor aparate monumentale, dar cei doi prieteni bănuiră adevărul. — Nu crezi tu, zise Avramache, că acestea sunt în sfârșit elevatoarele plutitoare? În cazul acesta, au fost aduse pe nesimțite, târziu, astă-noapte, căci nimeni nu mi-a vorbit de ele aseară. Nu s-a știut absolut nimic de posibila lor sosire, altfel, în momentul de față, cheiurile ar fi înțesate de lume. Oricum, haide pe Dunăre. De acolo vom putea privi în voie. Și, atunci, vom vedea dacă ne mai putem gândi la vânătoare sau va trebui să ne întoarcem și să alergăm la... arme! Portul era pustiu. Din distanță în distanță, o santinelă cu baioneta la armă se plimba somnoros. Pe vreun șlep, o pompă de mână scotea apa din fundul vasului, turburând tăcerea nopții cu clămpănitul ei ritmic. Pretutindeni, lumini roșii și albe ale vapoarelor. Răsfrângerea lor șerpuită pe suprafața netedă a fluviului, se pierdea la infinit. Adrian și Avramache vâsliră în susul apei, apoi se depărtară în larg. Când fură la vreo două sute de metri de țintă, zorile albe le îngăduiră să se convingă de trista realitate. Se aflau, într-adevăr, în fața celor trei elevatoare așteptate. Se putea vedea deslușit forma lor deosebită de aceea a elevatoarelor care funcționau în docuri. Erau mai mari, cu duble turnuri înalte și cu mici punți transversale. Aspect hidos. Adevărate mașini ale nenorocirii. — Zadarnic să mai înaintăm, zise cizmarul lui Adrian, care vâslea. Hai să ne pregătim de război. Dar Adrian vâslea mereu. Zărise o barcă fără vâslaș, nici vâsle, care se lăsa dusă de cursul apei, venind din direcția elevatoarelor. El voia să-i taie drumul și să vadă dacă era într-adevăr neocupată. — Caută s-o apuci în treacăt, șopti Adrian tovarășului său, am s-o abordez cât mai aproape. Vezi, ai zice că nu-i nimeni în ea. Ce-o mai fi și asta? Puțin mai târziu, cele două bărci se izbeau ușor, se uneau și se lăsau târâte de curent. Din fundul luntrei ce părea a fi goală, un om lungit ridică capul și zise, cu o voce surdă: — Nenorocire vouă, afară numai dacă nu sunteți de la poliție! — Ion Rizu! strigă Adrian. Ce faci tu aici? — O-o-oh! gemu dureros anarhistul. Tu ești Adrian? Ce sinistră întâmplare te aduce aici? Fugiți, prieteni, părăsiți-mă. Depărtați-vă de barca mea! O frânghiuță în luntre se desfășoară de pe ghemul ei și va provoca peste o clipă o explozie pe unul din cele trei elevatoare! Eu o să mă duc în Dunăre, dar voi o să fiți prinși și o să plătiți în locul meu! — Nu, Ioane! răcni Adrian. Nu face asta! N-o să plătim numai noi, ci întreaga mișcare muncitorească! Unde e sfoara? Taie-o repede! În clipa aceea, o puternică detunătură zgudui văzduhul. — Trăiască anarhia! strigă Ion Rizu, și imediat dispăru în apă. — Cine e omul acesta? întrebă Avramache, luându-și capul în mâini. Luminile tremurânde ale vapoarelor nășteau și mureau în undă, odată cu alunecușul liber al celor două luntre, în timp ce aurora făcea ca pânza fluviului și creștetele sălciilor să se arginteze din minut în minut. În liniștea universală, goarna pichetului de grăniceri sună alarma. Imediat, un motor începu să sfornăie și o șalupă porni în goana mare în direcția eroilor noștri, singurii vizibili pe întinsa nuditate a Dunării. Ei fură repede ajunși, iar barca lor, agățată de șalupa ocupată de un sergent și doi soldați. Acum era ziuă. Adrian și Avramache păreau împietriți. Sergentul sări în luntrea lor, pe care o scotoci cu privirea. — Cine sunteți? — Niște vânători, după cum poți vedea, răspunse Avramache, arătându-i pușca cu două țevi și toate dichisurile. — Dar barca asta goală, ce-i cu ea? — Acolo ai să găsești ce cauți, zise Adrian, dar omul care era în ea s-a înecat. S-a aruncat în apă, în momentul exploziei, pe care ne-a declarat că el a provocat-o. L-am cunoscut bine pe omul acesta, era un anarhist. Sergentul păru satisfăcut. — Bine. O să povestiți toate astea la Căpitănia portului. O jumătate de oră mai târziu, două escadroane ale regimentului unsprezece cavalerie ocupau toate drumurile care duceau la elevatoare. Cel dinamitat de Rizu nu suferise decât la punte ușoare stricăciuni. O populație nevinovată, alarmată de vestea atentatului, avea să sufere consecințe mult mai grave. Ea năvăli în port, unde polițiștii nerozi și zăpăciți de spaimă o brutalizară fără milă. Or, cum era duminică, oamenii se plimbau liniștiți. Familii întregi, cu socri, bunici și plozi, plecaseră dis-de-dimineață să vadă „elevatoarele pe care un anarhist le-a înecat". Natural, se spunea asta cu multă simpatie pentru om și fapta lui, cu atât mai mult cu cât Ion Rizu plătise cu viața actul lui de răzbunare. Și mulți fură dezamăgiți, când aflară că „bomba" nu făcuse decât o gaură... „în apă!" — Mai mare daraua decât ocaua, spunea fiecare. Ce trebuia să scoată armata pentru nimica toată! Trebuia totuși s-o scoată. Căci pe lângă hoinarii ce veneau în port din simplă curiozitate, mai erau și hamalii cărora sosirea mașinilor le umpluse inima de groaznică ură. Și oamenii aceștia nu glumeau. Dacă vreo mie dintre ei nu mai purtau cuțit, aproape toți ceilalți îl purtau încă, deși erau îmblânziți de morala socialistă. Și acum nu se mai afla unul singur care să nu fie solidar cu soarta tuturora. Spiritele se mai înveninau și din cauza arestării lui Avramache și a lui Adrian, despre cari nu se știa nimic precis. Se zvonise că fuseseră „groaznic bătuți", „puși în lanțuri" și pe cale de a fi trimiși la București. Îi făceau să treacă drept „complici" ai anarhistului. Se găsise asupra lor „arme". Ca o culme a prostiei, poliția asediase localul sindicatului, unde o percheziție sălbatică nu mal lăsase nici urmă din ce fusese contabilitate și casă; o parte o distrusese pe loc, cealaltă o luase fără nici un fel de formalitate. Astfel, greva generală a portului se declară singură și cu totul pe neașteptate. Rămași fără conducători, miile de muncitori se duseră să-și arunce greutatea și volumul pe toată întinderea portului, unde se lungiră la soare și nu se mai mișcară. La venirea nopții, masa de corpuri omenești rămase neclintită. Ba mai veniră și femeile, ca să aducă bărbaților hrană, tutun, o haină mai groasă, ca să petreacă noaptea. Ele nu-i părăsiră decât atunci când trebuia să se ducă acasă ca să îngrijească de copii. Și dacă bărbații dădură dovadă de un calm perfect, cel puțin la început, femeile lor, în schimb, fură de o agresivitate puțin obișnuită. Ele se duceau și veneau numai cu cârdul, și vai de polițistul care le ieșea în cale. Era strașnic scărmănat. Această ocupare a portului de către o mulțime liniștită, nu plăcu deloc autorităților. Primele două zile, prefectul se arătă tolerant, neînchipuindu-și că o astfel de glumă putea să dureze, apoi, sub asaltul armatorilor care spumegau de mânie și văzând pe hamali că începeau să se instaleze de-a binelea, cu pături, perne și oale, el veni să asiste în persoană la formarea echipelor trădătoare, pe care vătafii se declarau în stare să le alcătuiască. Se făcu apel la toți acei care voiau să muncească, și mare fu mirarea cănd se văzu câtă lume venise să se înscrie. Dar, de îndată ce „poștele" începură munca, brusc, numeroase fluierături răsunară din toate părțile, și atunci se asistă la un spectacol de necrezut: o parte dintre muncitori arunca în Dunăre pe cealaltă parte, cu vătafii în frunte și cu sacii de grâu pe deasupra lor. Nici o arestare nu putu fi făcută, autorii acestei isprăvi dispărând imediat în mulțime. Astfel erau lucrurile miercuri, înaintea prânzului, când un eveniment neprevăzut veni să întărească curajul greviștilor și să-l dărâme pe acela al autorităților. Toate gardurile fură acoperite de afișe purtând textul următor, cu litere de o șchioapă: Muncitori din orașele dunărene! Citiți în ziarul Dimineața, cu începere de mâine, joi 2 octombrie: LIPITORILE PORTURILOR de Adrian Zografi, fost hamal în portul Brăilei, care descrie greaua existență a robilor sacului și dezvăluie cruzimea exploatatorilor lor. Urma enumerarea a câtorva subtitluri din seria de articole. Iar în Dimineața , din aceeași zi un fulgerător articol de fond, semnat de Constantin Mille, soma guvernul să pună imediat în libertate pe cei doi deținuți, dintre care unul era secretarul organizației sindicale, iar celălalt „chiar corespondentul ziarului". Încercarea „stupidelor autorități locale" de a amesteca pe acești oameni într-un atentat al cărui autor era perfect cunoscut, nu putea fi decât „o provocare polițienească de cea mai ordinară specie". Ea putea să ducă la „conflicte sângeroase", care trebuiau evitate cu orice preț. Muncitorii nu cereau decât suprimarea vătafilor, „lipitorile lor". Dacă politica nu și-ar da osteneala să susție pe „acești bădărani ai colegiului al treilea", muncitori și armatori s-ar pune de acord fără nici o dificultate. Autoritățile să binevoiască, deci, să respecte legea. Fiecare ceas de grevă, în condițiile actuale, ruinează economia națională. Atât ziarul cât și afișele inundară portul. Furnicarul omenesc le devoră. Primele efecte ale acestei viguroase campanii, care se anunța bogată în revelații neplăcute, nu întârziată să se producă. Sediul sindicatului fu predat muncitorilor, iar Adrian liberat chiar în seara aceea, pe când Avramache era expediat în timpul nopții la locul lui de origină. A doua zi, Dimineața fu smulsă din mâinile vânzătorilor. Și o mare întrunire se organiză singură, la Casa muncitorilor. Adrian apăru în tribună, cu vânătăi pe obraz, și povesti, în urletele de indignare ale asistenței, cum el și Avramache fuseseră bătuți cu o vână de bou în beciul poliției, în timpul celor trei zile de arest. Cizmarul nu mai putea să se ție în picioare, fiind numai răni peste tot. A trebuit să fie transportat la gară. Drept hrană, nu li se dăduse, în tot timpul deținerii, decât o bucată de pâine pe zi și apă. Ziua și noaptea călăii lor veneau, la fiecare două, trei ceasuri, să-i schingiuiască și să le ceară, amenințându-i cu moartea, să declare că erau complicii anarhistului înecat. — Nu mai credeam să scăpăm cu viață din mâinile acestor brute cu față omenească! conchise Adrian. Numeroase voci strigară că „trebuie pus foc prefecturii de poliție". Adrian sfătui pe toată lumea să fie calmă. — Ați văzut, zise el, cui servesc violențele. Nenorocitul de anarhist și-a dat viața ca să recolteze o satisfacție absurdă, o detunătură, dar ne-a predat pe noi toți unei represiuni care, fără gestul lui nebunesc, ar fi fost evitată. El îndemnă pe muncitori să contribuie fiecare la întărirea organizației și anunță, pentru duminica următoare, sosirea celor doi șefi sindicaliști, Gheorghiu și Cristin. Mai mulți muncitori luară cuvântul, ca să facă apel la solidaritate. Deși debutanți, știură să vorbească cu multă îndrăzneală și fond, expunând limpede drepturile și datoriile lor. Adrian fu surprins. Tribuna nu îi intimida ca pe el, deși îi considera inferiori lui. La propunerea lui moș Ștefan, adunarea ceru lui Adrian să accepte secretariatul organizației. El se codi. — Mai întâi, nu mă pricep la contabilitate, și apoi nu-mi place să fiu salariatul vostru. Totuși, am să vin în fiecare seară, timp de un ceas sau două, ca să mă ocup de nevoile sindicatului, după cum făcea și Avramache. Întâia săptămână de grevă se termină printr-o disperare generală. Singură casa Thüringer avea șase vapoare care așteptau în port să fie încărcate cu grâne. Cât despre Carnavalli, în afară de necazul de a nu-și putea încărca vasele, mai pățise o nenorocire tot atât de neprevăzută: o telegramă îi anunța că încărcătura de grâu a două vapoare sosite la destinație se încinsese pe drum și fusese respinsă de client. Din partea muncitorilor, nevoia de a ajuta pe cele mai multe familii rămase fără mijloace de trai, obligă comitetul de grevă să intre în fondurile depuse la casa de economie. Dar fiecare știa că nu se poate merge departe cu aceste fonduri. Aceasta era situația când, lunea următoare, autoritățile, ca să dea satisfacție expoatatorilor, puse în mișcare cele trei elevatoare, fiecare mașină lucrând sub paza unei companii de soldați. Slabă satisfacție și prost rezultat, față de riscurile pe care această îndrăzneală le comporta. Un elevator încărca optzeci de tone pe ceas. Era a treizecea parte din puterea de muncă manuală a portului. În momentul în care situația arăta limpede că totalitatea randamentului mașinilor era de zece ori insuficientă, munca celor trei elevatoare, torcând ca niște pisici în mijlocul a vreo șaizeci de vapoare la ananghie, făcea impresia penibilă a unui om care s-ar trudi să umple un butoi de apă, servindu-se de o lingură. Hamalii aveau dreptate să facă haz de această jalnică încercare a dușmanilor lor de a-i îngenunchea. Or, autoritățile se bizuiseră tocmai pe o demoralizare, apoi pe o discordie și o înfrângere a sindicaliștilor. — O să vedeți ce dezertări compacte se vor produce în rândurile lor, după o singură zi de muncă mecanică! asigura prefectul, acasă la Thüringer, în ajunul acestei demonstrații ridicole. El făcea pe grozavul, fiindcă duminica precedentă reușise să zădărnicească întrunirea proiectată în oraș, interzicând închirierea oricărei mari săli publice și trimițând la urmă pe cei doi propagandiști, Gheorghiu și Cristin, la sosirea lor în gara Brăila. Adrian putu totuși să ia contact cu acești doi oameni, care îl înștiințară că un ajutor moral și material va sosi pe curând greviștilor din partea Internaționalei Muncii de la Amsterdam. Ca să evite o eventuală dezamăgire, Adrian păstră pentru el această minunată știre. Dar, joi seara, a patra zi de muncă cu elevatoarele, o depeșă din București aducea confirmarea neașteptatului ajutor, precum și textul salutului Internaționalei către greviștii din Brăila. Adrian voi să tipărească afișe cu acest salut. Toți tipografii din oraș îi răspunseră că poliția le interzicea executarea unei asemenea lucrări pentru sindicaliști. El plecă pe loc la Ploiești, de unde se întoarse a doua zi de dimineață, ducând în spinare un mare rulou de afișe. La prânz, acestea erau placardate. Se putea citi, la sfârșitul unei entuziaste exaltări a solidarității muncitorești, următoarea telegramă din Amsterdam: „În numele lucrătorilor de transport din lumea întreagă, Internaționala Muncii trimite salutul ei frățesc camarazilor hamali din Brăila, în luptă cu monstrul capitalist, și îi asigură de întreg concursul ei moral și material Ea a luat toate dispozițiile pantru ca orice vas încărcat în timpul grevei să fie boicotat la sosirea lui la destinație. Trăiască hamalii din Brăila! Trăiască socialismul!" Și ca să le taie adversarilor pofta de a pretinde că telegrama aceasta ar fi o ficțiune. Adrian termină afișul cu următoarea declarație: „Internaționala Muncii însoțește depeșa de mai sus cu un prim ajutor de treizeci mii lei , care au și sosit și se află în mâinile Comitetului Central din București". În după-amiaza aceleiași zile, o manifestație cum nu mai văzuse încă Brăila, parcurse în tăcere străzile principale ale orașului. Poliția încercă s-o împiedice de a trece prin centru, dar fu debordată de un val omenesc de aproape zece mii de suflete, în fruntea căruia se putea vedea un bătrân ducând în brațe o litografie încadrată cu pânză roșie și reprezentând pe Cuza-Vodă, al cărui legendar spirit de dreptate părea să fie cu totul la locul lui în această manifestație. Seara, mulți hamali se îmbătară de bucurie. Aveau acum ferma convingere că victoria lor era sigură, căci o putere nevăzută îi proteja de departe. Într-o cârciumă, unde moș Ștefan fu târât cu sila, câțiva muncitori cerură fostului rahagiu să le explice ce era această „Internațională", care avea atâția bani încât putea să trimită la toți greviștii din lume. Răspunsurile puțin limpezi ale bătrânului nu-i staisfăcură; unul dintre ei își dădu cu părerea: — Trebuie să fie un fel de stat, „Internaționala" asta. Își are tarapanaua ei ! Cu siguranță! — Și a „boicota"? îl întrebă un hamal. Ce-i asta să „boicotezi"? — Este să împiedici un vapor să intre în port, zise moș Ștefan, la noroc. — Nu! făcu muncitorul. Eu cred că înseamnă să-l confischezi cu totul și să-l vinzi în folosul greviștilor! La aceste superstiții, privind puternica și misterioasa „Internațională", veni să se adauge o alta privind legile atmosferice. În ultima zi a acestei a doua săptămâni de grevă, un uragan se abătu asupra portului. El fu cu adevărat dezastruos pentru armatori și providențial pentru greviști. Căzu ca un adevărat trăsnet din senin. Ploaie și furtună surprinseră elevatoarele în plină activitate. Cu mare greutate, marinarii reușiră să închidă gurile hambarelor. Capacele și țolurile le erau smulse din mâini, pe când trombele de apă inundau grânele depuse în pântecele vaselor. Elevatoarele suferiră stricăciuni grave. La magaziile de grâne, acoperișuri întregi fură smulse ca niște simple găteje. Cât despre marfa vărsată pe pământ, ea se transformă într-o baltă vastă cât portul, în care zăceau sute de tone de porumb, grâu, ovăz, orz, secară, fasole, mei etc. În ziua aceea, sindicaliștii evlavioși se duseră să aprindă groase lumânări înaintea Domnului și să-i mulțumească pentru ajutorul lui, mai eficace decât acela al „Internaționalei". Căci era vorba de un dezastru ce punea vârf tuturor amărăciunilor cu care erau adăpați exportatorii din Brăila, de două săptămâni încoace. Consecințele aveau să se vadă imediat. Lunea următoare, a treia luni de grevă, portul avea aspectul unui oraș devastat și părăsit. Vreo sută de bieți derbedei, recrutați în grabă, se târau de colo-colo, înotând într-o papară de cereale care acoperea o întindere de mai multe hectare. Ar fi trebuit să se mobilizeze pe loc câteva mii de brațe capabile de a repune în valoare această mare cantitate de grăunțe vătămate. Fără știrea și pe deasupra capetelor autorităților, ce-și arogaseră dreptul de a duce tratativele, frații Thüringer, Carnavalli și mulți alți armatori rupseră consemnul și cerură organizației sindicale să ia în mână formarea și conducerea echipelor de lucru. Aceasta însemna înlăturarea pur și simplu a unei părți din vătafi. Comitetul grevei puse muncitorilor întrebarea dacă trebuia acceptată această jumătate victorie sau respinsă. Adrian pledă pentru compromis. Autoritățile sufereau o înfrângere care le obliga să se dea la o parte. Atunci lupta avea să fie mult mai ușoară. Cu un sindicat recunoscut de majoritatea armatorilor, mai mult de jumătate dintre vătafi erau învinși. Restul putea să fie învins la prima ocazie. Și era foarte posibil ca înlăturarea să se facă fără luptă, căci casele exportatoare n-ar fi întârziat să constate avantajele pe care le-ar avea înțelegându-se cu delegații sindicatului. Contractele fură semnate în chiar după-amiaza acestei luni. Iar a doua zi portul își reluă activitatea lui febrilă în cântecul Internaționalei . Dar lucrurile nu mergeau bine deloc. O lovitură grea fusese dată comerțului de cereale. Imobilizarea totală, timp de cincisprezece zile, a unui port de însemnătatea Brăilei, în momentul în care zeci de mii de vagoane de grâne se îndreptau spre el, pe apă și pe uscat, cauzase pierderi ireparabile. Marfa vândută și predată de producător, neputându-și găsi scurgerea naturală, a trebuit să fie aruncată acolo unde evenimentele au surprins-o. Mici porturi dunărene, gări și halte erau năvălite de mari stocuri de cereale, descărcate în saci sau vărsate pe țoluri. Le acopereau sumar cu câteva rogojini și le părăseau, expuse furtunilor și intemperiilor. Astfel, o întreagă recoltă fu vătămată de ploi. Or, în lungile călătorii maritime, grânele nu suportă mai mult de optsprezece până la douăzeci la sută umiditate. Această cifră depășită, ele fermentează, mucezesc, sau, ca să întrebuințăm termenul consacrat, se încing, mărindu-și uneori volumul până a provoca dislocarea vasului în plină mare și, deci, pierderea lui. Ca să se remedieze în parte acest mare neajuns trebuia să se procedeze la uscarea întregei cantități de cereale udate, operație care se face cu lopata, la soare, și care durează multe zile. În mijlocul lui octombrie, așa ceva e peste putință. S-a încercat, totuși, sub un cer de plumb, dar umezeala permanentă din aer a făcut ca rezultatele să fie aproape nule. De unde, reducerea afacerilor, nerespectarea angajamentelor, procese, falimente. În noiembrie, când de obicei exportul e în toi, portul somnola într-o mare tristețe. La șase decembrie, dată la care companiile de asigurare încetează să mai garanteze navigația fluvială, ultimele vapoare încărcate luară drumul Mării Negre, fugind de riscul înghețului. Portul luă atunci fizionomia lui hibernală, înainte de a fi putut să verse miile de tone de cereale pe care umezeala le consuma prin magazii și pe cheiuri. VIII [ modifică ] Mândrul gentilom italian, Luigi Carnavalli, după ce cu multă voioșie a distribuit salariul pe două luni ca gratificație anuală numerosului său personal, se omorî în ziua de 31 decembrie a acestui an. O servitoare drăgălașe, cu ochii plini de lacrimi și cu capul îmbrobodit, veni să anunțe fraților Thüringer groaznica știre, cinci minute după sinuciderea generosului ei stăpân, a cărui somptuoasă locuință se afla la două sute de pași de aceea a exportatorilor germani. Frații Thüringer se arătară foarte puțin mișcați. Răsturnați în vastele lor fotoliuri, fumând groase trabucuri, noutatea adusă de servitoare nu făcu decât să le mărească ușor paloarea de pe frunțile lor înghețate de săptămâni întregi de perspectiva unei soarte asemănătoare aceleia a armatorului care își rezolvase toate dificultățile, trimițându-și un glonte în tâmplă. — Nimeni n-ar fi bănuit așa ceva! gemu servitoarea. Azi-dimineață ne dădea fiecăruia bacșișul obișnuit de fiecare An Nou, făcea tot felul de glume, și când colo, ia uitați-vă ce „clocea" în cap! Ah! făcu d-l Max. V-a dat bacșișul de Anul Nou? Bine că a putut să facă și asta! Servitoarea plecă, indignată. — Ai văzut cu ce nepăsare au primit vestea? zise ea lui Adrian, care o însoțea la locul dramei. Totuși, d-l Luigi era cel mai bun prieten al lor. Doamne, ce inimă rece au bogații ăștia! — N-o au chiar așa de rece, răspunse Adrian, numai atât că alde Thüringer stau și ei prost de tot. — Crezi? Atunci sindicaliștii tăi sunt buni de spânzurat, căci de la ei ni se trag toate nenorocirile! Adrian n-avea poftă să discute cu camerista afacerile sindicaliștilor. El se gândea cu tristețe la omul de inimă care își zburase creierii și pe care îl stimase. Pe când mergea, înotând în zăpadă până la genunchi, figura fină, inteligentă, a nenorocitului armator îi apăru sub toate aspectele pe care i le cunoscuse. Acum avea să o vadă înțepenită de moarte. Parchetul nu sosise încă. Servitorime de prin împrejurimi staționa în fața casei, neîndrăznind să intre. Un valet al mortului făcea de santinelă pe pragul vestibulului. Văzându-l pe Adrian, începu să plângă cu hohote și îl conduse în camera sinucisului. Carnavalli se omorâse culcat în pat. Capul, înclinat pe dreapta și atârnând afară din pat, nu lăsa să se vadă rana. Brațul care trimisese glontele ucigaș sta spânzurat deasupra covorului, unde revolverul zăcea într-un lac de sânge. Chipul mortului era alb și liniștit. Nici o urmă de convulsiuni. Pe măsuța de noapte, trei scrisori. Adrian nu aruncă decât o scurtă privire asupra acestui tablou sângeros, și întoarse repede spatele. Examină în treacăt dormitorul, traversă câteva alte camere și plecă ducând cu el imaginea unui interior supraîncărcat de mobile luxoase, de oglinzi de Veneția, de covoare și de tablouri pe care n-ar fi putut să le evalueze. „S-a omorât omul acesta, oare, fiindcă nu putea să trăiască decât înconjurat de întreg fastul ce se vede?" se întrebă Adrian. Căci valetul îi spusese că stăpânul lui ar fi fost nevoit să se despartă în curând de această locuință princiară și de tot ce conținea. „Ei bine, nu se poate concepe o frumoasă existență decât legându-ți zilele de mobile scumpe și de numeroase ziduri? Un splendid animal omenesc așa cum era Carnavalli, bogat de sănătate și de spirit, avea el nevoie să-și condiționeze ființa de posesia unor valori așa de meschine?" Adrian era incapabil să-și închipuie cum asemenea aberații puteau măcar să atingă un creier sănătos, o inimă voioasă. Totuși, el nu avu dispreț pentru cel sinucis. „Desigur, nu știu încă decât puține lucruri despre tainele vieții, își zise el. Trebuie să existe oameni în ochii cărora mândria ține un loc mai mare decât toate valorile reale ale vieții. Păcat." Adrian își aminti de învinuirea pe care servitorimea lui Carnavalli o adusese sindicaliștilor de a fi responsabili de ruina câtorva armatori. Era o parte de adevăr în afirmația asta, și el se simți vizat cel dintâi. Un sentiment de neliniște îi strânse inima, la ideea că soarta italianului ar putea să fie rezervată și fraților Thüringer. Mașinal, Adrian luă direcția portului, luptând cu greu împotriva unei zăpezi care cădea fără încetare de două zile. N-avea nimic de făcut acasă, unde figura îngrijorată a Anei îl urmărea cu o expresie de tristețe aproape intolerabilă. De altfel, toată casa părea scufundată într-un fel de doliu, și Ana nu-i mai spunea tot ce se petrece. Știa, cu toate astea, că frații Tühringer au fost nevoiți să soldeze toate stocurile avariate pe prețuri dezastruoase, și că acum toate speranțele erau puse în ultimele încărcări plecate la sfârșitul lunii. Această incertitudine economică a vieții burgheze celei mai invidiate puse lui Adrian mari probleme de conștiință. Șubrezimea așezărilor oricărei existențe omenești îi apăru ca un adevăr elementar. De ce dar oamenii se împărțeau în bogați și săraci și se sugrumau între ei, în loc să se armeze cu toții împotriva dușmanului comun: lipsa, mizeria? Nu prin solidaritatea de clasă se va ajunge a se combate cu eficacitate acel flagel social, ci printr-o solidaritate universală. Căci o clasă socială victorioasă va crea oricând nedreptăți și va arunca în mizerie alte straturi sociale. Or, nu aceasta e suprema țintă morală a omenirii. De fapt, Adrian nu prea vedea unde era această faimoasă solidaritate de clasă pe care socialismul o atribuia bogaților și o dădea ca exemplu celor dezmoșteniți. Ea era numai aparentă, efemeră, platonică. În realitate, burghezi și proletari sufereau de aceleași vicii, erau roși de același egoism. El asistase la uneltirile ascunse ale firmelor „amice", care făcuseră totul ca să-l ruineze pe Carnavalli și al căror cuvânt de ordine era acum să facă gol în jurul Casei Thüringer, ce se clătina. Dușmănia caselor rivale, stârnită de introducerea elevatoarelor și de acceptarea delegaților sindicaliști în locul vătafilor, adusese armatorilor germani și lui Carnavalli neajunsuri care le-au atras ruina. Și doar, acești dușmani de astăzi erau prietenii de ieri, frați din aceeași clasă. Unde era solidaritatea? În cursul lunii următoare, Casa Thüringer își închise birourile, concediind tot personalul. Iulia, presimțind mizeria, plecă ea singură, spunând că se duce să se mărite în satul ei. Ana fu mulțumită și, la rându-i, închise ușa la toată lumea. Storurile ferestrelor de la stradă fură lăsate. Intrarea principală fu zăvorâtă și soneria suprimată. Locuința luă înfățișarea austeră a unui pensionat de fete. În calmele zile ale unei frumoase ierni bogată de soare și de praf de diamant, doar bieții furnizori de merinde mai continuau să-și strige marfa dinaintea porții de serviciu, mirându-se că nu mai erau primiți ca altădată. Li se făcea semn, de la fereastra bucătăriei, că nu era nevoie de nimic. Ei strigau de departe că nu voiau banii numaidecât, stăruiau asupra calității păsărilor sau zarzavaturilor aduse, împodobindu-le cu tot felul de dezmierdări, și adesea nu plecau decât după ce lăsau marfă pe pervazul galeriei cu geamlâc. Astfel, mizeria putu fi suportată până spre mijlocul lui februarie, când d-l Max declară într-o zi nevestei lui că nu mai avea o centimă. Nimic. Nici măcar suma cea mai redusă pentru coșniță. — Și nu poți să te împrumuți la cineva? îl întrebă ea. — Nu! răspunse el. Numai săracii pot să se împrumute, ca să mănânce. Bogații, când sunt ruinați, nu le mai rămâne decât să moară. Ana veni să plângă pe umărul lui Adrian și să-i repete „acest răspuns de necrezut" al bărbatului ei. — Iată-mă revenită la zilele triste ale copilăriei mele, când vindeam lucruri din casă și cumpăram pâine! Adrian, care nu mai primea nici o leafă, îi dădu vreo sută de lei din economiile lui. Ana acceptă fără mofturi. Apoi, fu rândul lui Hasan lustragiul să-i dea toată agoniseala lui, vreo mie de lei. Dar sumele acestea erau niște bagatele pentru o casă ai cărei stăpâni schimbau o cămașă de mătase în fiecare dimineață, își hrăneau câinii cu fripturi și fumau douăzeci de lei pe zi havane. În curând, trebuită să aleagă între a fuma sau a mânca, între cămașa zilnic schimbată și lemnele de încălzit casa. Max și Bernard Thüringer nu șovăiră un minut: aleseră havana și cele șapte cămăși ale săptămânii. La fiecare două-trei zile, bătrâna Carolina, târându-și cu greu picioarele umflate, se ducea în oraș ca să vândă vreun obiect din casă, argintărie sau bijuterie, având totodată grijă în asemenea ocazii să-și facă mica ei rezervă de „schnaps". Frații Thüringer și-o făceau numaidecât pe a lor de țigări. Cât despre cămăși, era mai simplu: mama lui Adrian luase acum obiceiul să spele fără să mai fie plătită. Dar, într-o zi, domnii de la Tribunal veniră să aplice sigiliile pe toate mobilele, până la cele mai mici lucruri. Nimic nu mai putu fi vândut. Nu mai avură nici argintărie de care să se servească. Dar cum nu se mai găseau cine știe ce bunătăți de pus pe masă, nu făcu nimeni nazuri că supa era servită în farfurii crăpate și cu linguri de fier. Uneori, chiar o mâncau în picioare. Apoi, cei doi armatori își aprindeau excelentele lor țigări și, cu paltonul pe umeri, începeau să se plimbe prin casă ceasuri întregi, ca să nu înghețe de frig. Căci puținele lemne ce se aflau erau păstrate pentru bucătărie. În dormitoare nu se mai făcea foc decât dimineața și seara, atât cât trebuia pentru toaletă. Felul acesta de a accepta nenorocirea, fără un murmur, Adrian îl găsi eroic. N-ar fi bănuit niciodată să descopere atâta stoicism la oameni obișnuiți cu viața ușoară. Ana se arătă mai ursuză, reproșând în fiecare zi surorilor ei, Hedwig și Mitzi, de a aștepta „să fie hrănite ca niște trântori". Hedwig, rănită, se duse să se bage la stăpân. Cât despre Mitzi, biata fată descurcă drumul într-un chip cu totul neașteptat. Foarte lacomă, ea devora tot ce-i cădea sub mână. Într-o zi, cum nu era nimic de mâncat, descoperi prin birouri niște mostre de grâu, pe care îl fierse cam pe jumătate, înghiți trei farfurii una după alta și muri după o săptămână. Era o fată de vreo optzeci de kilograme, care cu greu încăpu în coșciug. Moartea ei ocazionă cheltuieli tragice. Ana părea gata să întrebe pe toată lumea dacă era cu putință să-ți îngădui luxul de a muri pe o asemenea sărăcie. Așa că singurul care plânse sincer fu bunul Hasan, căruia marii sâni ai Mitzii îi făcuseră atâta plăcere altădată, când se arătau puțin. Tot bietul turc fu acela care scoase pe loc banii necesari înmormântării. Puțin mai târziu, o altă moarte se întâmplă în casă și care produse și mai multă încurcătură. Fu aceea a d-lui Bernard. Cel mai tânăr dintre cei doi frați, fire delicată, se împăca greu cu hrana insuficientă și cu frigul. La sfârșit, nu mai părăsea patul și vărsa puținul ce mânca. Într-o noapte fu găsit leșinat la closet, unde domnea un ger siberian. Dimineața, o dublă pneumonie se declară, care-l ucise în câteva zile. Nu găsi nici un doctor care să-l îngrijească, nici un prieten care să vie să-l vadă pe patul de moarte. El stătu două zile fără sicriu. Adrian și mama lui putură întruni suma de zece lei, întorcându-și buzunarele pe dos, dar nu era de-ajuns. Atunci, tristul adevăr fu adus la cunoștința furnizorilor care veneau să-și reclame banii; și aceștia, uitând ce li se datora, se cotizară între ei și înlesniră îngroparea, cea mai săracă ce se poate închipui, a fostului bogătaș armator, Bernard Thüringer. Ei ținură chiar să-l conducă la locul de odihnă. — Nu poți să lași un om așa de singur pe pământ! spusese barba Stamate. Acum sărăcia care domnea în casă intră într-o fază nouă. Numărul gurilor de hrănit se redusese la jumătate. Și iată că în curând, soții Thüringer și madam Carolina, care aveau să continue calvarul, nu mai fură așa de singuri. Știrea groaznicei lor mizerii, răspândindu-se la mahala, aceleași femei nenorocite, pe care Ana le ajutase altădată, veniră acum în ajutorul ei. Ele erau tot așa de nenorocite ca în trecut, dar săracul știe și poate totdeauna să împartă ce are cu cineva mai sărac decât el. De altfel, iarna, când munca este aproape inexistentă într-un port ca Brăila, numeroase gospodării de muncitori se bizuie pe ajutorul neamurilor de la țară, care le aduc ce au: un sac cu mălai; o ciozvârtă de porc; o baniță de fasole ori linte; slănină, ouă, ceapă, cartofi. Aceste merinde modeste, uneori de calitate destul de mediocră, fură primite cu recunoștință de flămânzii din strada Grădinii Publice, în tot timpul lunii martie. Nu era zi în care o femeie să nu vină să scoată din coșniță partea ei de provizii, în această bucătărie pe care o cunoscuse, cu șase luni în urmă, bogată în mâncărurile cele mai fine, și care acum era rece și lipsită de toate. Ana nu mai putea să ofere nici măcar un ceai sau o cafea, și această mizerie nu părea s-o umilească. Dar plângea des, și atunci când te așteptai mai puțin. Înfășurată într-o broboadă mare, ea petrecea ceasuri întregi stând pe scăunel în fața mașinii de gătit, în care fâsâiau două lemne ude. Prietenele și cunoștințele ei nu se arătau deloc mirate de nenorocirea care o lovea. Pentru ele, lipsurile, sărăcia cumplită chiar, erau niște dușmani familiari, pe jumătate îmblânziți de faptul de a le simți încontinuu prezența. Și nimeni nu era la adăpostul ravagiilor lor. Nu pomeneau oare basmele de existența prinților deveniți cerșetori? Trebuia deci să facă și ea ca toată lumea, să accepte viața așa cum este și să spere mereu, căci deznădejdea nu slujea la nimic. Furnizorii, la rândul lor, dădeau Anei aceleași îndemnuri. La început ei nu credeau în ruina casei Thüringer, dar, puțin câte puțin, au recunoscut adevărul. Acum nu mai reclamau datoriile. Continuau să vie din dragoste. Era o casă care totdeauna plătise cu ochii închiși, îi făcuse să câștige mulți bani. Și , spuneau ei: „ca în orice comerț, unde e câștig e și pagubă". Apoi, îi păstrau Anei o vie recunoștință pentru prietenia, bunătatea, afecțiunea ce le-o dovedise totdeauna. Amintindu-și de timpul când ea nu lipsise niciodată să le ofere o gustare caldă, acum considerară de datoria lor să aducă zahăr, ceai, cafea și chiar un sac de lemne, „ca să încălzim bucătăria și să ne mai spunem la verzi și uscate, cu voioșie, ca altădată". Ana prepara băuturile și plângea încet. D-l Max venea și el să accepte uneori o ceașcă de ceai la aceste umile sindrofii de Ia bucătărie. Atunci se trudea să vadă, cu privirea lui tulbure, și să înțeleagă pe acești datornici de care se temea și care se arătau atât de umani. Nenorocitul armator slăbise groaznic și suferea de o bronșită îndărătnică. Totuși, se considera fericit că a scăpat de închisoare. După ce își lichidase toate afacerile, rămăsese sărac lipit pământului, dar cu onoarea intactă. Peste puțin, o casă de comerț din Galați avea să-l angajeze ca director, asociat la beneficiu. Nu voia să moară. Era hotărât să lupte până la capăt și, dacă era cu putință, să creeze nevestei lui o viață independentă. Adrian, redevenit zugrav, lucra pe socoteala lui de la începutul lui martie, văruind și vopsind mai ales cârciumi, ai căror stăpâni profitau de lipsa de lucru ca să-și refacă prăvălia. Cum frigul și umezeala întârziau lucrul, împiedicând vopseaua să se usuce, el se ducea să-și petreacă timpul liber lângă Ana, care rămăsese în ochii lui aceeași creatură ideală, mult mai respectabilă de când suferea de o mizerie atât de neagră. Mereu frumoasă și plină de grație, deși mai slabă și mai tristă, vizitele tânărului, statornicia lui amicală, o făceau fericită. Ea îl iubea acum frățește, așa cum dorise el totdeauna. Relațiile lor cordiale nici nu mai erau ascunse d-lui Max, care participa adesea la convorbirile pe care le aveau, seara mai ales, lângă mașina de gătit. Blândul neamț ținea mult la Adrian și într-o zi îi spuse nevestei lui că dacă moartea îl va surprinde în momentul de față, era fericit de a ști că avea „un prieten sigur care s-o protejeze", ceea ce făcu pe Ana să roșească până la urechi. Dar Adrian își prepara sufletul pentru mari încercări. Hotărât, toamna trecută, să se consacre mișcării muncitorești din orașul lui, el își schimbase acum cu totul orientația, din cauză că, în timpul iernii, evenimente importante interveniseră. În comitetul sindical, propagandiști din București și chiar unii lucrători din oraș îl făceau să treacă drept „un camarad nesigur, gata la toate compromisiurile cu burghezia, pentru care avea simpatie". Vechiul comitet, compus din oameni serioși, fusese înlocuit, cu sprijinul „Centrului", cu indivizii cei mai puțin recomandabili din port, niște ariviști al căror casier delapidă într-o zi banii organizației și trebui să fie deferit „justiției burgheze". Adrian se convinse că locul lui, un loc întreg așa cum îl înțelegea el, nu era printre acești „frați de clasă". Locul lui era cu atât mai puțin acolo, cu cât experiența, dureros umană, pe care o trăise în Casa Thüringer, îl fortificase în vechea lui credință că viața era prea complexă ca să poată fi închisă în compartimente dogmatice, așa cum i-o cereau pontifii socialiști de la București. Mihail avea dreptate: „Trebuie să fii mărginit, ca să poți activa cu frenezie sub drapelul acela, ca de altfel sub orice drapel". Nu. El voia să fie liber de a suferi alături de oricine era învins de suferință, de soartă, așa cum se întâmplase cu cei doi frați armatori. Ei bine, da, el pătimea de nenorocirile care loviseră pe burghezii Thüringer și, dacă ar fi fost în puterea lui, ar fi făcut totul ca să-i ajute să se ridice. „Inima mea, își zicea el, nu e simțitoare numai la suferința cutărei ori cutărei categorii sociale, ci la tot ce e suferință pe pământ. N-o să mă clintească nimeni din credința asta, e zadarnic." Va rămâne singur, se înțelege. Nici o turmă umană nu îl va admite, nici nu-l va susține. Dar, în schimb, sufletul lui va fi deschis vieții întregi. Va iubi pe cutare om aci și va detesta pe cutare, dincolo. Nici o doctrină sau solidaritate nu-i va impune o acțiune nedreaptă. Mai curând va pieri. Într-o seară din primele zile ale lui aprilie se duse în strada Grădinii Publice, ca să-și ia adio de la bunii lui prieteni. — Am primit o scrisoare de la Mihail, care se întoarce din Manciuria, zise el. Îmi dă întâlnire la București. Plec mâine. — Iar noi, murmură Ana, cu ochii înroșiți de plâns, noi vom fi mâine în stradă. Ni s-au ridicat toate mobilele. Casa va fi ocupată mâine de noii chiriași. Adrian fu copleșit de durere. — Unde o să vă duceți? — Deocamdată, la Lina. Ea ne va da adăpost și hrană până când Max va ocupa postul de la Galați. Să sperăm că aceasta nu va întârzia prea mult. Altfel.. Adrian îi îmbrățișă pe toți trei și plecă. În Piața Sfinții Arhangheli, la lumina unui felinar, privirea îi căzu asupra unui afiș care anunța muncitorilor sosirea în oraș a lui Cristin propagandistul și conferința lui, chiar în seara aceea, la sediul sindicatului. Adrian, curios, se duse să îl asculte, dar în fața sălii de întrunire, înțesată de lume, de-abia putu să deschidă ușa când, vocea stridentă a lui Cristin, îl izbi cu acest crâmpei de frază: — ... căci burghezia, lacomă de mari beneficii și solid apărată de baionete... Adrian dădu îndărăt, închizând repede ușa. „Da, burghezia e ceea ce spui, dar ea mai poate fi încă ceva de care tu habar n-ai." Și se cufundă în noapte. Note [ modifică ] ↑ Pe nemțește: șoricel (n.a.). ↑ Am onoarea! (n.a).


