# FragmentsContent

content:
Zăpada căzuse toată dimineața, înceată și lipicioasă. La prînz stătuse, iar după-amiază un vînt căldicel și zberengăiat o prefăcea în băltoace murdare, ce se înmulțeau și se lățeau necontenit, gata să transforme toată piața, cît era de mare, într-o mlaștină desăvîrșită. Orășelul dormita. Cu norii aceia atît de jos, de-i atingeau toate coperișurile, parcă îl învălise cineva cu o mușama neagră. La ceasul acesta, unicele vietăți care se aflau în piață, erau : Cristache, vardistul cu no. l la gît, și o pereche de porci care adulmecau petele de zăpadă, scormoneau ochiurile de apă hleioasă și grohăiau nemulțumiți. Orășelul — bogat în podgorii cu faimă — dormita, căci era a doua zi de Crăciun și cam de la data aceasta sfîntă vinul cel nou începea să fie bun de băut pentru un adevărat pod- gorean. Pînă și cele trei cîrciumi, „berării de primul rang”, erau deșarte, cu toate că la ora asta de obicei forfoteau de mușterii. Școala primară, fără transperante și fără nici o noimă, părea pustie de cînd lumea. La farmacia cu geamuri exagerat lăbărțate și pictate cu litere albe, un asistent tînăr picotea pe o carte. Cafeneaua lui Bela, pitică la fel cu stăpînu-său, avea obloanele trase : nu primea de sărbători. Spre cele patru puncte de zare porneau patru străzi ; sau, mai adevărat, veneau din zări să se verse în mlaștina pieței ca patru rîuri de pustiu. Și deasupra întregii priveliști, mohorîte și sterpe, se înălțau amenințătoare și sinistre, ca două enorme figuri suprapuse de orb, cele două caturi ale primăriei ; pe imensa fațadă, doar două uși și patru ferestre… Cristache, care dormita, de asemeni, încotoșmănat în șuba lui de oaie, pe bancă, lîngă scara de piatră a monumentalului edificiu, își surprinde capul tras de povara somnului tocmai cînd e gata să-i cadă pe genunchi ; tresare deodată, speriat de țipete stridente. Mîna apucă autoritar capul scurtăturii groase de cauciuc, ce-i stă atîrnată cu o curelușă pe după încheietură. Și ochii străpung văzduhul ca sulițele. — Iar se păruiesc dancii ! descoperi el o mică învălmășeală la îmbucătura drumului ce vine de la gară. Și tălpile cioboatelor greoaie se puseră automat să bată băltoacele, în goană măruntă, spre restabilirea liniștii, acolo unde mușamaua somnolenței generale fusese sfîrticată. Cei patru țigănuși păreau patru stegari întîlniți neașteptat pe cîmpul de bătaie, și-n lipsă de alte ajutoare, hîrjonindu-se eroic între dînșii, încerca fiecare să închine drapelul inamic cu o mînă și să-l apere pe al său propriu cu o alta. Căci toți purtau placarde albe cu slove groase roșii, țintuite în vîrfuri de prăjini înalte, spre a fi văzute din cît mai multă depărtare. Ivirea de Goliat a lui Cristache în vălmășagul lili- putan avu de efect împrăștierea instantanee a războinicilor, ai căror dinți atît de albi, apărînd în același cîmp pe toate fețele lor albe în rîs sonor, îl lămuriră se gardist că n-a fost vorba decît de o copilărească păcăleală. La o apreciabilă distairță de dînsul, grupul se strînse, se potoli din fugă și, înălțînd cît mai sus cu putință placardele cu litere strigătoare, începu să răcnească în cea mai deplină armonie, rar și scandat : — Aaaastă seaaară maaare baaal în saloon la pri- măriiiiiie… În „salon” la primărie marele bal a început. Cele două ferestre de sus și ușa cu balcon dintre ele aruncă trei lungi văpăi tremurătoare în curmezișul pieței. Cu toate că e iarnă și ușile sunt închise, Cristache aude fărămituri de muzică scoborîndu-se pe scări pînă afară la dînsul. El contemplă acum din negură grupurile de fete care urcă sprinten scara de piatră, înfășurate în fișiuri și-n strălucitoare piei de dobitoace. De sub blănurile grele, cad spre pămînt spume de dantele, prin care piciorușele saltă ager pe trepte, parcă aruncate de arcuri din pantofii înalți. Cîteodată salută vreo familie complectă, de la tatăl scund și rotund ca un dovleac pînă la al doisprezecelea vlăstar, cu pantaloni scurți și cu urechile acoperite de două clape, căzute din căciuliță ; familia desigur nu-i răspunde, căci nu-l vede în negură. Cristache nu lasă totuși mîna de la căciulă pînă nu numără patrusprezece, și cu cea bătrînă, cincisprezece, căci e familia domnului ajutor de primar și ofițer al „părții țivile”. Tineri veseli, cei mai mulți cu șepci de licean pe ceafă, pentru ca smocul frizurii să fie vizibil sub cozorocul cît o lopată, pătrund în grupuri zgomotoase, mîrîind cîntece sau discutînd aprins, bălțînd vorbirea cu cuvinte străine, pocite. Din cînd în cînd se încruntă ; sub globul intrării apare cîte-un pirpiriu gătit spilcă în negru, cu mișcări stîngace : „A dracului calfă, ce s-o fi băgînd printre boieri ?” Cristache a urmărit somnoros această forfotă de apariții izvorînd din adîncul nopții și poleindu-se deodată în reflexul sîngeriu al globului. Cu ultimele grupuri, s-a retras și el pe banca pitită de după rina scării mari de piatră… Dacă ar fi să-și prindă mintea cu ăștia, apoi toată noaptea ar trebui să „circule” de colo pînă colo. Așa, însă, pînă dis-de-dimineață, cînd s-or sătura de țopăit, el poate să se îngîne cu visul, în căldura molicică a buleandrei căptușită cu lînă lungă de oaie. S-a așezat. Prin căscătura intrării se furișează, necontenit de deasupra sunete armonioase. Acum, că mișcarea a încetat pe scara de piatră, se aud perfect basul și toba mare, cu talgerele — instrumente pentru care Cristache are un deosebit respect… Celelalte se pierd în izbucnirile acestora, ram-pam-pam, ram-pam-pam. Cristache dă înminunățit din cap… muzica lui paș’doi, săraca ! Ram-pam-pam, ram-pam-pam. Deodată muzica s-a oprit: poate s-au închis ușile de sus. Dar nu, a fost o părere. Iată : ram-pam-pam, ram-pam-pam. Cîteodată e atît de voinic zbucnetul metalic, că țopăie parcă și primăria, atît de strașnic vibrează. Cristache cască satisfăcut. Apoi, pornind de sub rădăcina nasului, își desface în compas arătătorul de degetul mare, plimbîndu-le pe mustața a oală. Cu zbucnirile și opririle ei muzicale, primăria i se pare o uriașă armonică, pe care o mînă nevăzută o îndeasă din întunerecul nemărginit de deasupra, apoi o trage de căciula ascuțită în sus. Cînd tace primăria, încep cele trei berării de primul rang, ce privesc chiorîș la namila care le-a înghițit clienții. Degeaba ! Zvonurile de lăute, la fiecare deschizătură de ușă, par un bîzîit de muște pe lîngă armonica gigantică. I-auzi, a început din nou : ram- pam-pam, ram-pam-pam… Bietele musculițe, le-a înghițit bărzăunul… „Of, ce mai bas are 42 : ram-pam- pam… Zbîng, zbîng, zbîng… și cită mai tobă… of, Doamne, și zici să mai mori…” Și Cristache ațipește pe nesimțite, legănat de răcnetele diminuate ale uriașei guri de alamă. La cîrciuma lui Axinte, ușa s-a dat cu putere în lături și o larmă sălbatecă de glasuri se zbate acolo într-un clocot înverșunat. „Iar scandal! mormăie Cristache, neîndurîndu-se să se ridice de pe bancă. Vai de biet gardist, săracul, nu i-e dat și lui să aibe o zi de Crăciun cum se cade !” Cristache a pus fluierul în gură. El știe că doi din camarazii săi sunt învoiți departe, la țară, iar cel din urmă, no. 4, face permanentă gardă pe strada domnului deputat, de unde are consemnul să nu se miște chiar dacă ar lua foc tot orașul. Cu toate astea, el ține amenințător țignalul între buze și așteaptă cu încordare să dea alarma. Dinaintea cîr- ciumii Iui Axinte, în lumina searbădă a geamurilor murdare, vede siluetele bețivilor agitîndu-se. Unul încearcă să se ridice pe un cal și, după mari sforțări, ajutat de ceilalți, izbutește. Atunci deodată larma se ogoaie și bețivii bat din palme ca la întruniri. Strigătele de ura și de bravo covîrșesc armonia primăriei. Cristache rămîne înlemnit : „Opoziția I” geme el, frecîndu-se Ia ochi. Dar nu, nu ; nu e nici măcar un vis urît. E opoziția în persoană, și a pornit călare, înconjurată de alai, încoace, spre bal, unde e și domnu deputat, și domnu primar, și domnu ajutor, și domnu ofițer al părții țivile… Ei bine, dar asta întrece orice margine ! Să te pună pe lucru în sfînta zi de astăzi… Asta e rivoluție… Rivoluția înaintează înceată și tumultoasă. Cristache, cu țignalul în gură, cu o mînâ încordată pe cauciucul scurt și gros și cu cealaltă pipăindu-și revolverul în tașca de piele de la spate, aruncă priviri străpungătoare în negura prin care larma se apropie tot mai zgomotoasă și mai dîrză. Aha, opoziția rîde… Iată-i, cei dintîi au și intrat în lumină. Dar parcă-s tineri de tot ; calfe de pe la tăbăcurii, ucenici, haimanale, și se prăpădesc de rîs. „Ce dracu or avea ?… A, iată și pe călăreț… Dar ăsta e… a… păi e d-ai noștri ! Nae Cazangiu… măce- laru… aaa… păi nu e nimic… aici e altfel de plan… Al dracului dom’ Nae, e beat mort… iar face vreo șotie de-ale lui de beție…” Cristache rămîne în umbră… Gura lui, care a aruncat dintre buze țignalul cu șnur roșu, se strîmbă acum de rîs. Știe el cine mi-i domn’ Nae ; pregătește acum vreo poznă… dar ce-are [a] face ? E de-ai noștri… Zgomotoasa procesiune s-a oprit. Acum e toată scăldată în lumină. Și zarva e din ce în ce mai grozavă : strigăte, rîsete, îndemnuri… „Hai odată… să te vedem. Înainte…” „P’ff, laude…” Deodată calul se ridică în două picioare. Cazangiu îl lovește în șale cu potcoavele tocurilor și-l mînă zgomotos : „Di, hi… f’re-a dracului de gioale !…” Calul se învîrtește pe loc ; dar brațele voinice ale lui dom’ Nae strîng hățurile din ce în ce mai scurt. Calul s-a ridicat din nou în două picioare, sforăind cu înverșunare, apoi cele două copite dinainte s-au lăsat pe a patra treaptă. Dar domn’ Nae dă pinten cu spor. Acum calul își mută și picioarele din urmă pe treapta dintîi, apoi, prinzînd curaj, începe să urce picior cu picior, treaptă cu treaptă. Un ura formidabil răsună, lăutarii, care au venit neștiuți cu gloata, izbucnesc pe nebănuite într-un imn de triumf, iar dom’ Nae Cazangiu agită căciula, chemînd parcă vitejii după dînsul, așa cum Cristache văzuse în cartea feciorilor lui pe Avram Iancu. Calul cîștigă reduta treaptă cu treaptă… Iată-l sus… Lumea aplauda, cînta, lăutarii se întrec. Cristache se prăpădește de rîs. Îl știe el bun de șotii pe dom’ Nae, dar la una ca asta nu s-ar fi așteptat pentru nimic pe lume. „Măi, mare năzdrăvan…” — Trăiască Nae Cazangiu ! răsună un glas. — Urrraaa… răspunde toată gloata și, o dată cu ea, Cristache, care închină și închină, nemărginit de încîntat, din cap. Mulțimea se îmbulzește acum pe scara de piatră, pentru a vedea pe Cazangiu străbătînd vestibulul primăriei. Copitele răsună metalic pe ciment, trezind ecouri speriate pe după ușile închise, cu cartoane strîmbe și prăfuite : „Arhiva”, „Casieria”, „Secretarul”… Potcoavele calului alunecă pe pardoseala lucioasă, dar potcoavele lui dom’ Nae îi țin din scurt pîntecele, și calul nu poate să-și piardă echilibrul. În cele din urmă picioarele dinainte ale dobitocului se înfig biruitoare pe prima treaptă a scării întortocheate de lemn, cu covor de dimie pe mijloc, care duce sus, în sala balului. Și calul începe să urce… Mulțimea este acum în delir. Cristache se ține cu mîinile de burtă. Deasupra, cei din bal se împing claie în rampă și primesc cu aclamații pe cel care, îndemnîndu-și calul, bătîndu-l încurajator pe grumaz, mîngîindu-l pe frunte, îi alungă neliniștea, ce se lămurește tot mai mult în nechezăturile desperate, în ochii holbați peste fire, în nările umflate, în spuma deasă ce-i înflorește pe bot, de parcă ar ține un bulgăr de zăpadă în dinți. Dar Cazangiu e călăreț bun, și ascensiunea a trecut acum de prima învîrtitură a scării… Mulțimea parcă a tăcut și urmărește atentă rezultatul. Numai Cristache este doldora de veselie. Cu figura lui rîzătoare, cu glumele și chiar cu coatele întețește pe vecini la haz ; apoi ochii ce-i ard ca de beție se alungă unul pe altul, cătînd să întîlnească pe-ai domnului comisar, care s-a ivit în capul scării, trăgînd cu greu un picior prins în mulțimea înghesuită. Cristache vrea să prindă surpriza înveselitoare pe chipul șefului și să schimbe cu el o privire reciprocă de hazoasă admirație. Dar chipul comisarului e mai teribil chiar decît al calului. Între buzele lui tremurătoare, țignalul pornește într-un vuiet lung de disperare. Pe figura lui Cristache a apărut numaidecît atunci, ca o proiecție, înfățișarea severă a datoriei. Și țignalul lui răspunde scurt și ascultător. — Cristache, ce mi-ai făcut, Cristache, nătărăule ! se ia domnul comisar cu amîndouă mîinile de chica neagră, creață, mare, ca de poet. Cristache, care se găsea tocmai printre cele dintîi rînduri ale curioșilor, din cîteva salturi s-a oprit la coada calului. Comisarul, scoborît în grabă, a apucat de dîrlogi. — Pardon ! Nu admit! protestează don’ Nae. — Zît !… Murmurul mulțimii intervine : — Lasă-l, domnule ! Dă-i drumul ! Jos cu el! — Zît ! răcnește Cristache, agitînd cauciucul. în ajutorul forței publice au mai sosit: ușierul primăriei, pompierul și lampagiul. Cuvenitul proces- verbal se încheie în huiet mare, în ciripit de păsări, în muget de vite, în miorlăit de pisică îndrăgostită, întrerupt brusc de furioase lătrături de dulău răgușit. Un violent schimb de cuvinte se întețește deodată între cele două caturi. Dar domnul comisar, care a sfîrșit ultimul colac al meșteșugitei sale iscălituri, dă neturburat sentința : — La secție ! Dom’ Nae, care, ajutat de zeci de mîini, a izbutit, în sfîrșit, să descalece, își încordează brațele. Prin brațe însă curge vin nou. — Să nu mă atingi, Cristache, că… — Zît! îi taie scurt Cristache, în vreme ce mîna se înfige nemiloasă în gulerul contravenientului… Un’te trezești aici ? Domn’ Nae încearcă o răsucire, dar brațul vînjos al lui Cristache, dintr-o singură mișcare, îl și repede în părete. — Să nu cerci să ivadezi, că te-a luat mama dracului ! În urma lor, ajutat de autorități, calul coboară cu greu treptele. Iar ecourile nenumărate ale pustiilor arhive, trezite din somn, răspund vehement, pe același ton, strigătelor, înjurăturilor, chirăiturilor, huiduielilor mulțimii. Sub comanda celui mai bun amic al lui domn’ Nae, lăutarii au început un marș de mort.


content:
Cînd s-a deșteptat, zgomotul orașului i-a pătruns în urechi ca un vuiet de cai și tunuri în marș grăbit; apoi, deodată, ferestrele mari s-au aprins de văpaia răsăritului. Domnul cel frumos plecase ; nu rămăsese decît groapa ce-i făcuse capul în perina albă. Îngrijorată, își scoase picioarele de sub pătura cafenie și-și contemplă aiurită pulpele albe și genunchii lipiți. Cu frică ridică un colț al cămășii, care, strînsă între picioare, desemna puternic coapsele ; chiar deasupra genunchiului zări o mărgică de sînge închegat. Abia atunci văzu aievea încruntătura cumplită a ochilor bătrînului. Și-l năzări cotrobăind prin întunecimea mucedă a cămăruțelor jupuite de igrasie, a căror amintire o făcea să se uite ou atîta teamă respectuoasă prin camera aceasta spațioasă de hotel. Îl auzi mormăind ca un urs înfuriat : „Lența ! Lența !” și urlînd de deznădejde la vederea așternutului nedesfăcut. Un tremur aprig o cuprinse, și nici mototolul învoalt de hîrtii albastre de bancă, aruncat pe noptieră, n-o liniști. Se sculă șovăind pe picioarele înalte și drepte ; cămașa se lăsă atunci în voie, și-n oglinda dulapului dintre ferestre ochii descoperiră pe albul îndoielnic o pată de un roșu-spălăcit, ca o floare storfocită. Atunci frica i se schimbă în jale amarnică, se abătu asupra patului abia părăsit și, îngenunchind pe scînduri, plînse pe el cu zbucium mare, ca pe un mormînt. Se ridică, sări aproape, de parcă o trăgea cineva de păr și-i căra cu nemiluita în cap, atît de vie îi apăru închipuirea pedepsei. Se îmbrăcă repede, așa de repede, că pierdu o grămadă de timp : greși un ciorap pe dos ; șnurul de la fustă i se rupse și trebui să-l repare, înnodîndu-l grosolan ; un umăr îngust de cămașe, picnit încă din timpul îmbrățișărilor lui neobosite, se sfîșie acum de-a binelea, atîrnînd spre pîntec și dezvelind un sîn roz și tremurător, ce-și păstra încă semeț virginitatea. N-avu timp să se spele și trecu doar puful de pudră peste ochi. Înfundă capul și mai adînc ca de obicei în pălărie și, sub umbra bordului lat, parcă se simți mai la adăpost. A mai uitat ce ? A… banii. Îi strînse așa mototoliți și-i vîrî în sacoșa castanie de mătase învechită. Atingerea hîrtiilor albastre n-o făcu să se cutremure ; dimpotrivă, parcă îi mări curajul, simțind sub degete trupul mototolului destul de compact. I se lumină îndată figura și porni cu pas sigur spre ieșire. Rușinea însă o făcu să coboare în fugă scările de marmoră, pe care covorul, înnăbușitor de pași, [se] rostogolea din treaptă în treaptă ca un rîu de sînge întunecat. La fiecare capăt de scară nu se întîlni la ora aceasta de dimineață umedă și limpede decît cu imaginea ei, apărînd întreagă în oglinzile uriașe și asigurînd-o înaltă, mîndră, frumoasă, cu un surîs de plăcere în colțul buzei, că în fond nu s-a petrecut nimic prea deosebit, că a rămas tot aceeași, că doar ochii i s-au mărit în mod cu totul exagerat sau poate numai cearcănele din jurul lor ; în orice caz, îi stă cu mult mai bine așa decît în ajun. În hol, un chelnăr a salutat-o cu o plecăciune atît de adîncă, încît în suflet a simțit mișcînd mai vie ca niciodată flacăra orgoliului. A ridicat capul eu trufie și-a ieșit demnă pe marele portal, cu cristalele aprinse de reflexe. Dar strada a înhățat-o atunci numaidecît în huietul ei și la început a crezut că zgomotul acesta s-a îndreptat împotrivă-i ca o imensă huiduială. A prigonit însă bărbătește privirile primului trecător, un domn scurt, rotund și cu haine noi, și acesta i-a zîmbit galeș. Un oltean i-a făcut loc, ferind umilit cobilița lui, cu coșurile goale, înnegrite de funingine ; o mătușica cu testemel curat i-a dat binețe ; o cucoană elegantă a măsurat-o de sus pînă jos, apoi a privit-o în ochi adînc și… Dumnezeu știe, cu simpatie, cu invidie… În fața căsuței pitite pe-un maidan, într-o bogată vegetație de bălării seculare, a cinstit băiatul care i-a adus coșul cu tîrguieli. A apucat bărbătește de toarta și-a pornit cu el pe cărăruia ce tăia încîlcita și luxurianta verdeață, ferindu-se în dosul priveliștii minunate a bunătăților dintr-însul de orice mînie părintească. Atras ca de-un resort, bătrînul a și apărut din întunecimile bîrlogului. La început fata n-a observat decît doi ochi mici, contractați, ce-o împroșcau cu steluțe de ură ; mai apoi i-a deslușit și fața-i smolită și nerasă, cum se strînsese de parcă era făcută doar din colțuri și linii, iar corpul îi tremura mai grozav ca limbile roșii de carne ce ieșiau dintre pachetele bogatului plocon. Privirile moșneagului porniră să se petreacă de la fată la coș și înapoi. Din vremuri de mult pierdute nu se mai văzuse între păreții aceștia înverziți de igrasie atîta belșug. Văzînd cu ochii, tăieturile de pe față deveneau tot mai puțin adînci. — A, tu ai fost în piața ? încercă să găsească o ieșire pentru a-și ierta singur slăbiciunea momentană. Însă amăgirea era prea ieftină ; mînia se reîntoarse însutită : — De unde ai avut atîția bani, spune, cîrtiță ? ! Dacă ea ar fi găsit acuma un răspuns repede și potrivit, dacă ar fi venit cu el de-afară măsurat gata, învelit și șnuruit ca oricare din pachetele acestea, bătrînul s-ar fi socotit mulțumit poate și ar fi dat dezlegarea pentru prînzul care se făgăduia grozav de delicios. Dar ea îngăimă aproape plîngînd ceva cu totul neînțeles în întunecimea mucedă a tindei, pilpîind pe buzele ei ca o flacără albăstruie, ce se stinse îndată. Moșul învineți : — Unde-ai fost az-noapte, cîrtiță, spune, unde ? Și o lovi cu atîta putere peste gură, că o podidi sîngele. Apoi, la vederea firului roș, care porni să se prelingă agale printre buze, nebunia crescu oarbă. Loviturile căzură în cap, pe umeri, pe spinare, căzură repezi, înfundate, nenumărate în trupul plin și elastic. — Cățea… ai crezut… că dacă… măninc de două… săptămîni… numai mămăligă cu ceapă… Fiecare cuvînt cădea o dată cu lovitura. Îi smulse coșul — pe care ea îl ținea bine, ferit sub bustul plecat, așteptînd trecerea ropotului de pumni pe spinare — și-l aruncă dușmănos în pămînt. Pachetele porniră de-a dura în toate părțile, ca niște pui speriați dintr-un cuibar. Moșul izbi cu piciorul coșul și se puse să joace nepotolit deasupra. Înlăcrimată și însîngerată, ea vroi să se strecoare afară. El o apucă de una din cozile care se desfăcuseră din împletitură, o trase spre dînsul și o lovi cu atîta răutate, c-o dobori. Prinse atunci s-o burdușească, parcă făcîndu-și o plăcere, cu tocul potcovit al bocancului, necruțîndu-i nici piept, nici față, nici frunte. Abia atunci ea începu să chirăie atît dc înfiorător, încît cruzimea lui spori. Chiar după ce-o ameți deplin c-un vîrf de ciubotă în pîntec, tot îi mai cără cîteva ; pe urmă porni să se spele de sînge pe mîini. Cînd își veni în fire, își simți capul pe ceva moale și rece ; cu coada ochiului, căci nu îndrăzni să se miște, văzu vîrful unui mușchiuleț fraged de vacă ieșindu-i de sub răvășeala neagră a părului. Pachetele erau presărate toate pe podea ; dintr-unul se prelingea o șuviță de cafea ; din pîntecele altuia se scursese tot orezul. O cutie de conserve zăcea turtită, dar nu se spărsese ; o alta își păstra încă echilibrul, ca o roată, și părea gata s-o ia de-a rostogolul îndată la ivirea moșneagului. Ardeii grași fugiseră cei mai departe de mînia părintească, se îngrămădiseră cu toții tocmai pe lîngă păreți. O varză roșie înfruntase pe bătrîn, nu clintise și totuși rămăsese intactă ; în schimb, un crap uriaș, care avusese același curaj, se prefăcuse într-o adevărată maioneză. Trebuie să fi rămas mult în nesimțire de vreme ce foamea o muncea atît de fără milă. Lumina, care plutea acum mai puternică decît de dimineață și care aprindea în umezeala odăii vagi reflexe roșii, o înștiință că scăpătatul e aproape. Prin mădulare nu-i trecea nici o durere, simțea numai cumplita leșuială care o făcu să creadă că bătaia nu i-a slujit la altceva decît la mărirea poftei de mîncare. Întinse deci mîna spre pachetul apropiat, ce-l știa cu salam și mezeluri. Nu-l ajunse însă și se mișcă puțin într-acolo ; dar tușea seacă a bătrînului de dincolo îi aduse mîna la loc, de parcă ar fi atins o flacără. Iar foamea i se piti de teamă, fugind din stomac. Ascultă cu inima stăpînită; nici o mișcare. Pe urmă bătrînul începu să tușească așa de crîncen, ca podidit de răpciugă. Patul scîrțîi sub moș cu atîta tărie, că ea-și strînse repede genele. Îl auzi pasul șovăielnic și-și opri respirația, spre a nu-i da de bănuit. Cioboatele moșului boncăniră pe podea. Îl simți chiar prin pleoapa închisă privind-o crud și cu scîrbă. Oare de ce n-o fi mișcînd el acuma ? Cîtă răutate trebuie să fie în ochii lui de broască, furișați desigur spre ridicarea domoală a sînilor… Poate vroia s-o prindă că nu doarme, ca s-o apuce dip nou de coade… Un fîșîit de hîrtie îi ciuli urechea. Te pomenești că i s-a abătut iar asupra pachetelor ? Aș… fîșîitul nu pare de loc violent… mai degrabă… parcă… ah… Ea cască puțintel-puțintel un ochi numai, dar așa de puțintel, că nu cuprinse mai nimic în deschizătură… Parcă s-ar vedea ceva… Însă nimic, o unghie de zare. Dar încă o mică, o foarte mică apăsare a cugetului pe mușchiul din colțul lăuntric al ochiului, că de îndată colțul dinafară se cască o idee mai mult. Acum e bine. Bătrînul, lăsat pe vine, îi aruncă ochiri speriate și desface zorit hîrtia unui pachet… Îl cunoștea bine : pachetul cu șuncă… Inima ei s-a pus să bată așa de tare, că-i e teamă să nu alunge pe moșneag. Și toate răsuflările i s-au oprit în strîmtoarea gușiței, unde se strîng necontenit una după alta, de să-i spargă capul pieptului… Dacă moșul va gusta, îndată va și deschide ochii… Moșul îi mai aruncă o privire lungă, bănuitoare ; apoi, dintr-o mișcare scurtă, dezdoaie moțul foiței unsuroase de sub învelitoare… Mirosul ajunge tocmai la ea și dă curaj foamei ascunse de frică prin măruntaie, încă o clipă… Dar moșul parcă a tresărit ; privirile-i au părăsit chipul care preface atît de minunat leșinul și s-au lăsat agale peste pîntece, peste șolduri, peste picioarele de pe care rochia s-a ridicat în cădere, descoperind impudic un genunchi. O silă grozavă s-a zugrăvit pe fața moșneagului ; totuși, el așeză cu prevedere pachetul la loc și iese scuturîndu-se de fiorii ce-l împung din toate părțile. E o părere, sau în ochii bătrînului a scînteiat ceva… Înainte de a dispărea după ușă, îl vede, pe sub pleoapa puțin și mai îndrăzneț căscată, trecînd cu mîneca soioasă peste ochii umezi… Foamea a ieșit ca un șoricel din ascunzătoare cum a simțit că a plecat bătrînul și ronțăie fără milă stomacul și intestinele, care se apără hîrîind. Sau poate un vînt de furie trece prin ele, le umflă și le dezumflă, le încolăcește fără noimă unele peste altele, le face să geamă plîngător. Vai, afurisitele de măruntaie, de bună seamă or s-o trădeze ! Gem ca niște purcei în obor, cărora ai uitat să le dai porumb la ceasul obișnuit ! Ea face o mișcare hotărîtă, și vîrful degetelor atinge pachetul cu mezeluri. Unghia se înfige nerăbdătoare prin îndoiturile meșteșugitei chitituri. Dar, iată, și hîrtia a început să țipe ! Doamne-Dumnezeule, asta e mai bună ca toate ! Moșul s-a pornit pe-o darabană de tusă seacă ; ah ! totul în casa asta hîrîie, foșnește, pocnește ! Dintr-o întinzătură repede a mîinii, pachetul ciufulit oleacă s-a aflat din nou la locul lui. Cioboatele moșului răsună greoi pe podea. Șoricelul din măruntaie a fugit cine știe pe unde. Toate au venit la starea dinainte ; doar mîna nu-și mai știe locul de unde pornise ; după ce se bălăbăni cîteva clipite, rămase nemișcată acolo unde se nimeri. Moșul apăru în ușă și-o privi bănuitor. Pe urmă se apropie de cutia de conserve, care sta gata să fugă. O ridică și silabisi literele de pe reclama împănată cu legume colorate. Cum nu izbutea să cetească bine, scoase ochelarii și-i încalecă pe nas. Apoi dădu din cap aprobativ. Lăsă cutia jos și privi iarăși la Lența pe deasupra celor doua lupe, mari cît ochii de scafandru. Boncănind solid și dinadins podeaua, se îndreptă spre părete. Dintr-o grămăjoară de ardei scoase o sticlă destul de pîntecoasă ca să se fi putut piti prea bine. O ridică, îi ceti reclama și-o clătină la ureche și dădu din cap admirativ. O lăsă și pe aceea, se încruntă la Lența și părăsi din nou odaia. Automat, mîna fetei pipăi spre pachetul apropiat. Dar pe neașteptate reveni înapoi. Moșul era în cadrul ușii, și ochii lui o devorau de sub sticlele măritoare. — Stai, te-am prins… prefăcuto… Se apropie și-i puse mîna pe inimă. Mormăi nemulțumit și făcu de-a chincitelea un pas spre pachetul cu mezeluri ; îl duse la nas, mirosindu-l din ce în ce mai cu nesaț, o dată, de două ori, de mai multe ori. Apoi, brusc, îl puse pe scîndură. Dar cînd se ridică, de bună seamă înșelate de acest gest, însăși măruntaiele lui se puseră pe urlet. El înjură printre dinți și se îndreptă spre ușă, dînd din mîini, ca și cînd s-ar fi apărat de atîtea ademeniri : „Fugiți, ispitele păcatului !” Dar măruntaiele ațîțate se țineau de dînsul ca o haită de cîini bătrîni, flămînzi, răgușiți. Cu multă durere, Lența constată, cînd întredeschise pleoapa, că pachetul cu mezeluri fusese îndepărtat dincolo de lungimea mînii sale ; poate mișcînd corpul într-acolo cîteva șchioape, l-ar fi putut apuca de ciuf. Dar teama că moșul pîndește la ușă nu-i Iasă curajul nici măcar să întindă brațul. Și clipele curgeau, și foamea, în lipsă de altceva, o mîna pe ea însăși. O devora. Niciodată nu sfîșiase cu mai multă cruzime ca acum. Iar bunătățile pachetului stăteau risipite și neatinse, cu toptanul, între cei doi dușmani flămînzi. Doamne, dar ce are de gînd bătrînul acela ! Să înceapă odată ! Să ia ce-i place și să treacă dincolo, la dînsul. Ea se va preface că nu vede. Cu toată foamea, Lența simți că minte. Îndată ce bătrînul va duce cea mai mică fărămitură la gură, ea va și sări în picioare. Să-l surprindă ronțăind cîștigul rușinii… …Nici închipuirea n-o mai putea duce mai departe. Căci peste tot — în cap și-n picioare, în pîntec și-n spinare — o rîcîia foamea. Aerul camerei juca de foame dinaintea ochilor ei sticloși, juca la fel cu zariștea cîmpurilor în după-amiezele de vară. Și bătrînul nu se ivea de loc… …începea să se însereze și încă nu făcuse nici o mișcare. Simțea necontenit pe batrîn pîndindu-i cea mai neînsemnată tresărire. Ghiujul, nici el nu se dă învins… e oțelit bătrînul… …Dacă ar ieși afară în curte cu un pachet, bătrînul ar rămîne… Nu, nu, nu. Bătrînul trebuie să mănînce „ în fața ei ; să plătească și cea mai neînsemnată înghițitură cu umilința aprobării ei, a bătutei, a stîlcitei… Ah, iată-l… De după prichiciul ușii, ochii bătrînului apărură ca doi ochi de țap ; apoi tot corpul i se desluși în cadru… Ardeau ochii moșneagului. Desigur că în lumina lor totul tremura, ca și într-ai fetei ; totul, odaie, pachete, sticle, verze, ardei, corpul celei trîntite la pămînt, înserarea însăși… înaintă. De astă dată bocancii nu mai răsunau : Dumnezeule, se descălțase ! Arunca spre dînsa priviri de hoț ; ca uliul, gheara se întinse hrăpăreață… Ea aștepta… Pachetul cu șuncă dispăruse în largul buzunar; acum el ținea în brațe pîinea lunguiață, crescută și dolofană, cît un copil de patru ani. O jupuia cu aviditate pe de lături, acolo unde coaja niciodată nu se coace… Oricine ar fi crezut că pîinea s-a zdrelit în cădere. Ea trase puțin spre sine dreapta, pentru a se sprijini ; bătrînul tresări. El îi aruncă o privire atît de îngrozită, o atît de adîncă mirare i se zugrăvi pe figură, atît de puternic începu să-i tremure genunchii și atît de jalnic și de caraghios prada îi cădea bucată cu bucată dintre degetele uscate, care zadarnic se convulsiunau s-o oprească, încît i se așeză ca o slăbiciune pe inimă, și ea nu mai avu tăria să-i strige nici una din grozavele vorbe plănuite. Se prefăcu din nou nemișcată și-l lăsă astfel să-și strîngă cu mîinile lui scorojite bucățelele de pîine ; îl lăsă să se strecoare de-a bușelea, ca o tîrîtoare, alături, și toate aceste nedibăcii de tîlhar stîngaci, care-și păzea atît de avar strășnicia părintească, o făcu[ră] să-și simtă tot corpul muiat în jale ca într-o baie caldă și lăcrămi arzînd i se smiciră pe sticlișul ochilor. — Tată… putu să mai geamă, căci un plîns violent îi strînse gîtul ca în gheare, o zgîlțîi de piept cu putere, o strivi sub apăsarea lui ca un corp străin și puternic, ca un dușman invizibil și neașteptat, ca însuși tatăl ei… Cînd scăpă de năpraznicul sugrum, găsi pe bătrîn alături, în genunchi. El privea aiurit împrejuru-i, căci auzea din pod, sau poate din pivniță, sau, cine știe, poate din însuși miezul gîndului său, o hohotire veselă și necurmată, care-l doborî de rușine cu capul în poalele ei. Și-acum el începu să plîngă, dar atît de hodorogit, atît de gros și atît de subțire uneori și schimonosit pentru vîrsta lui, încît cu bună credință ai fi socotit că ea surîde acum printre lăcrămile încă neoprite, tocmai pentru aceea. Dar ea surîdea atît de fericită pentru că primul lui suspin îi dăduse libertatea. Bătrînul, în sfîrșit, consimțea… Căci ea nu vedea decît pe celălalt, înalt, mlădios, bun, minunat, ca-n povești ; îi auzea vocea dulceagă ; îi simțea răsufletul cald gîdilîndu-i urechea. Iar bătrînul, cu capul în fuste, uitat de foame, plîngea înainte, pe tonuri din ce în ce mai forte și din ce în ce mai pițigăiate, pîntecul pîngărit.


content:
În marea dezordine a odăii, ei se dezbrăcau tăcuți, pe gînduri. Cele două cufere, care odihneau dolofane și săturate în colț, înghițiseră mai tot conținutul dulapurilor și mai tot ce era de seamă pe birou, pe scrin și pe măsuțe. Pretutindeni, uși și ușulițe căscate, cutii trase pe jumătate, capace ridicate, iar pe jos, movilițe de hîrtii mototolite, zdrențe de ziare, căpețele de sfoară. Pe o măsuță, urmele unei cine grăbite : resturi de pîine, cutii de conserve și sardele cu învelitorile smulse, pielițe de mezeluri și începuturi de cîrnați, două sticle de bere, în care spuma încă se ținea, lăbărțîndu-se, pe pereții verzi, transparenți. În aer, miros de tutun, de apă de Colonia trăsnită, de pomadă, de masă furnizată la băcănie. În harababura fără de seamăn, ei crezură că e firesc să-și arunce hainele alandala, pe un scaun comun, cel mai apropiat de pat. Brasiera ei căzu peste vesta lui, ghetele și ciorapii li se amestecară, îngropîndu-se în noianul de hîrtie, pantalonii nimeriră de-o parte și de alta a scaunului, ca picioarele unui călăreț priceput, cămășile de ziuă puseră vîrf vrafului de vestminte, și dezordinea fu complectă cînd ea zvîrli macatul patului și se strecură între cearceafuri. El privi cu obidă la cele două cufere grele, care-t înghițiseră toată fericirea și-l fixau morocănos cu luciul încheietorilor nichelate, pe sub drevele de lemn mat. Așa trebuie să fie și tatăl acela etern și pîntecos, a cărui telegramă îi curma atît de categoric nădejdile ; așa precum se continua în cuferele astea, venite de- acolo, de departe, tăcute, streine, dușmane uzurpatorului ; credincioase stăpînului adevărat. Care să fi fost binevoitorul grăbit să-l vestească în ce chip înțelege copila-i unică frumusețea vieții de student ? Sau poate binevoitoare ? Ciudat părinte, să n-asculte el nici acum, atît de tîrziu, că la mijloc sunt cele mai curate gînduri și că totul tinde să sfîrșească în felul cel mai cavaleresc cu putință ! Negustorul dracului, trebuie să fie putred de bogat! El se strecură de sub privirea neobișnuit de semeață a cuferelor alături de dînsa, sub cuvertură, gîndindu-se răzbunător că poate o binevoitoare e cea care a scris neînduplecatului. Și poate n-ar fi greu de ghicit cine. Dar ea-l primi cu multă, cu nespus de multă gingășie în brațele ei goale, și el își bătu joc în gînd de indiscreția cuferelor. Amîndoi înțelegeau — bănuiseră din vreme — că acesta e un moment solemn, cel mai solemn din toate de cînd cu nesuferita corespondenți din urmă : ultima noapte ! Și amîndoi îl așteptau cu un amestec neliniștitor de emoție și teamă. Ei trebuiau să se poarte nespus de frumos în aceste din urmă ceasuri ale unei iubiri care mergea pe-al doilea an și cine știe cît n-ar mai fi putut ține fără amestecul binevoitorilor, putînd chiar să revie cîndva, cînd mentalitatea „negustorului” ar fi fost îmblînzită de atitudinea ei dîrză și lăcrămoasă, pe care azi o făgăduia sub gingașe și repetate prestări de jurămînt. Se mai putea apoi ca într-adevăr să fie „cea din urmă noapte” a vieții lor, fără putință de revenire, fără putință de așteptare, fără putință de orice nădejde ; cine putea să prevadă unde izbîndește să ajungă încăpațînarea unui părinte sever, dezamăgit în singura-i credință ! Iar ultima noapte, ultimele ceasuri nu puteau fi decît cele mai frumoase cu putință din toată povestea dragostei lor, așa de lungi și totuși așa de repezi. Trebuiau să aibă în ele ceva plin de tristețe, de revoltă reținută și demnă contra destinului, ‚de regrete parfumate cu vorbe de nobila resignare, cu dezlănțuiri aprinse de patimă, o ! mai ales cît mai multă patimă, alternînd cu gingășie și cu duioșie și pe urmă iarăși și iarăși patimă nebună, pînă cînd micul cub de bron2 de pe măsuța de noapte avea să cîrîie prelung și stăruitor ora patru de dimineață — un ceas înainte de plecarea trenului, care nu putea fi altul. Nu putea pentru nimic în lume să fie altul ^ajunseseră doar la această convingere după atîtea tocmeli și necăjiri și îngăduieli petrecute nu între ei înșiși, ci între ei și implacabilul, nevăzutul părinte, a cărui temută prezență plutea necontenit în văzduhul camerei. Orice nouă întîrziere ar fi fost doar inutila zgîndărire a unei mînii care trebuia cît mai priceput menajată. Iată, pendula de deasupra ușii tocmai a bătut unsprezece cînd ei se văzură pentru cea din urmă oară unul lîngă altul. Ascultară îngrijorați bătaia seacă a ciocănașului de lemn, care se repeta precedată de sforțarea regulată a mecanismului îmbătrînit, ca o tusă veche. Va să zică, mai rămîneau cinci ceasuri pînă cînd aceeași tuse seacă a timpului îi va arunca pe drumuri diferite. — Mai avem cinci ceasuri, cinci ceasuri întregi de fericire, Genia ! șopti el cu o ușoară nuanță de tristețe în glas, negăsind altceva mai bun la îndemînă cu care să înceapă „sfîrșitul”, și văzu cu groază că dinapoia acestor vorbe nu se mai găsi nimic demn de un moment atît de mare. Iar pînă mîine mai erau cinci ceasuri, în care liturghia despărțirii trebuia condusă în chipul cel mai vrednic de întipărit în amintire. — E pentru ultima oară cînd auzim împreună bătînd unsprezece pendula asta cu care ne învățasem, Theodor, îi răspunse ea, și se miră că a putut să spună atît de banal un gînd care i se păruse incomparabil mai luminos în minte. Tăcură amîndoi, necăjiți de acest început lamentabil. Și fiecare hotărî cu disperare, în gînd, că trebuie să’, găsească mijlocul de a ieși din jalnica tăcere, neapărat trebuie ; și fiecare se porni cu zel mare și ascunsă febrilitate să zămislească în închipuire o întorsătură meșteșugită de cuvinte, ca s-o ia înaintea celuilalt: Dar tăceau… El o înfășură în brațele lui și-o strînse cu putere la piept. Avîntul brusc trebuia să dea alt mers supărătoarei predispoziții ; ghiciră amîndoi acest lucru și se strînseră cu exagerată pasiune ; căutară să se întreacă în mîngîieri și șăgălnicii. Dar în curînd se desprinseră speriați de platitudinea propriilor mișcări. Se simțeau atît de obosiți de patima întredezlănțuită a ultimelor zile, atît de istoviți de orice plăcere, că pudoarea primilor oameni le coloră obrajii, orice atingere li se păru dezgustătoare, necuviincioasă… Oare atît puteau ei găsi în clipele astea supreme ? Oare la atît s-a mărginit iubirea lor, oare, dincolo de această poftă meschină și animalică, nimic de-un ordin mai pur, mai înalt, mai amețitor nu găsește imaginația lor ? Ăsta e bilanțul dragostei lor, pe care și-o închipuiră cu totul, dar cu totul într-alt fel ? O, dezastruos bilanț… Nu, fără îndoială că există acel ceva de seamă, acea stea conducătoare ascunsă trecător în norul unei oboseli momentane ; nu se poate să nu existe… În căutarea ei, Theodor sări din pat, pentru a alunga penibila impresie de stîngăcie a momentului. Se prefăcu că-și caută de lucru printre hîrtiile de pe birou, ca și cînd și-ar fi adus aminte în ultimul timp ceva extrem de important. Chiar murmură printre dinți îndeajuns de tare : — Ce dracu le-am făcut ?… O, Dumnezeule, sunt atît de zăpăcit în ultimele zile… Ea rămase tăcută. Își pusese mîinile colac sub cap, și privirea i se anină visătoare de buchetele afumate, presărate cu metodă de zugrav pe tavan. Singură sub așternut, simți ca o destindere, un vag impuls spre libertate. Se răsuci într-o parte și într-alta, ca să adulmece mai bine această senzație. Pe urmă se așeză din nou cu fața în sus, ca să privească icoana plăcută a pătucului de acasă, ce-i răsărea pe neașteptate în minte. Se văzu întroienită în mormanul de perine albe și se simți singură, singură și liberă. Își simți trupul așa de ușor pe spuma albă de vis, dar, curios… sub frunte i se împlîntă ceva greu, era chiar această imagine care se îngreuia și părea că o atrage undeva, o cufundă pe încetul într-o adîncime necunoscută, dar nespus de dulce. Simți corpul lui alături scoborînd profund somiera, și toată dulceața în care se împăinjenise se scutură ; ea făcu o puternică sforțare ca pleoapele să dea lespedea cea grea de pe frunte în lături. Izbuti într-adevăr s-o urnească și păru că prin crăpătură vede lumina becului ca dintr-un fund de mormînt. — Dormi, Genușca, auzi, mîngîietoare, vocea lui. Ai atîta drum de făcut. Eu voi sta și te voi privi toată noaptea… și i se păru ceva triumfător în glasul lui, ceva ca șuierul de ușurare al celui scăpat de o grea povară. — Ai crezut c-am adormit ? îi răspunse cu ironie mărită în glas, încordînd pleoapele, să răstoarne cu totul lespedea apăsătoare. O, dacă simți că ți-e somn, poți să dormi, poți să dormi, dragul meu. În căldura patului și cugetul lui parcă se destrămase. Și parcă se întindea într-una, căutîndu-și în cap tot mai larg loc de odihnă. Iar din gît scăpau globule mari de goluri, ce se topeau dulce sub palatul gurii. El ținea strîns buzele, ca nici unul să nu-i scape : o singură căscătură, și totul era pierdut. Căci ea îl fixa răutăcios și-a rîs pe sub genele lăsate pe jumătate. Se căină că n-o lăsase să adoarmă de-a binelea. Oare mîine dimineață n-ar fi avut destulă vreme să-i spună că a contemplat-o toată noaptea ? Se simțea crunt de zdrobit și oasele parcă-i erau rupte în bucăți. Toată încordarea de cîteva zile încoace se răzbuna cumplit. Ah, ai căscat, bîlbîi ea triumfătoare. Uite, ai căscat! Nu vezi ce somn îți este ? Nu ve-e-eee-zi ?… Ultimul cuvînt se prefăcu și la ea într-un căscat prea neașteptat ca să aibă timp măcar să-l înjumătățească. — O, Genia, dar asta nu însemnează că mi-i somn. Doar și tu ai căscat. E oboseala trupului numai, ca- re-și cere drepturile lui. În noaptea asta însă spiritul meu va sta de veghe tot timpul la căpătîiul tău, ca să-ți păzească somnul, Genia, căci tu trebuie să dormi. Gîndește-te cît drum ai de făcut, Genia. Pe cînd eu, mîine, după ce termin la ziar, ce altă treabă mai am de făcut ? Dar tu, o zi și o noapte, și încă o jumătate din ziua următoare… O ! e îngrozitor, trebuie să dormi, Genia, auzi ? trebuie. E barbar ca să te forțezi… te rog, Genia, te rog… — Și toată diplomația asta mi-ai păstrat-o pentru ultima noapte, dragul meu ? ripostă ea iritată, surîzînd batjocoritor. Asta e ultima surpriză pe care mi-o faci ? Haide, nani-nani, îngerașul mamei ! și nu te interesa de drumul meu… de-ar ține și-o săptămînă, și te-asigur, tot n-aș fi în stare să dorm… O, și pentru cine… pentru cine… El se gîndi cu groază că somnul ci ar putea să se irosească dacă mai continuă. Se hotărî să tacă și să țină pleoapele cît se poate de deschise, fixînd becul din tavan. O, de-ar avea putere să izgonească ,pe nepoftitul ăsta, care nu ceda de loc și care nu mai avea răbdare cîteva ceasuri ! își forță voința și i se păru că-l vede dezlipindu-se și ridicîndu-i-se din membre, ca aburul dintr-o baltă sub încinsoarea soarelui de vară. Avu chiar senzația precisă a acelei călduri ucigătoare care-l încropea pe îndelete, îl desfăcea moleculă cu moleculă, îl biruia sub o moleșeală fără pereche… Însuflețită de aceeași intenție, în mintea ei plutea o închipuire într-același fel ; i se părea că somnul dintr-însa se irizează spre înălțimi, ca parfumul unei pajiști după ploaie. O, era atît de puternic acest parfum, că ea-l simțea grozav de greu, de amețitor și ide strivitor… … schimbase într-un izvor, bîzîiau potop de musculițe… le auzea cîntîndu-i în urechi, le vedea alungîndu-se și ferindu-se brusc, în linii negre, fulgere minuscule, de întunerec… …deasupra pajiștii cîntau albine, și zumzetul .Ie suna chiar înăuntrul urechilor ei… parcă era un taraf ascuns de lăutari… ce divin sbimmy… și ce .perechi elegante pe parchetul luciu… și ce parfum teribil… otrăvitor… omorîtor de dulce… …ce nori de musculițe… ce nori negri… ce negru odihnitor… și tot parcă mai pătrunde ceva, o zare stinsă, roșiatecă, de la becul ăla nesuferit.’Dar întunericul e din ce în ce mai biruitor… Mai întîi a tresărit ea, și prima mișcare i-a fost să arunce coada ochiului spre dînsul. S-a ridicat tîntr-un cot, triumfătoare ; pleoapele lui se contopiseră, și din gîtlej parcă i-a ieșit un sunet aspru, nelămurit… mai multe… o vagă bolboroseală. Binișor, Genia s-a lăsat pe perina ei. Mîine îi va spune totul, totul, fără mînie, fără bucurie : „Vezi, tu ai dormit, toată noaptea te-am privit dormind… și ascultam cum bat orele una după alta… și ceasul cei mare se apropia, și tu dormeai…” Își înfundase capul în adîncul perinii, binișor, ca să nu-l vestească nici măcar leagănul somierei de mișcarea ei. Și înduioșarea de sine o cuprinse tot mai cu putere… „Tu nici nu m-ai iubit… tu ai așteptat ziua asta cu mare bucurie… tu ai vrut să scapi… Adio, adio,, dragul meu…” Și lacrămi abundente îi umeziră ochii, îi muiară pleoapele, i le lipiră, și ea se lăsa cuprinsă ca de-o neînțeleasă fericire în voia acestei dulci duioșii, în voia acestei nespus de dulci duioșii. In sfîrșit, acum putea să adoarmă, putea să doarmă… somiera a început să -se legene, el se întoarce probabil în somn… Dumnezeule, parcă s-ar rostogoli undeva, atît de adînc s-a lăsat somiera ! E somnul care o rostogolește în adîncimile lui grozave, minunate, dulci adîncimi… Totuși, un [ultim act de] conștiință [îi cască] puțin [pleoapa] l. Și nemărginita fericire se prefăcu brusc în fum. Ridicat într-o mînă, cu gura căscată, cu ochii căscați, cu figura căscată de zîmbet mare, larg, luminos, el o contempla ; apoi, trimițîndu-i o sărutare din vîrful buzelor, începu să se lase binișor, nesimțit, la locul lui. „Ahh… canalia… Întinde mîna la butonul electric… Închide lumina… Dumnezeule, ca să aibe dovada că el a fost cel din urmă ; o, nu, asta nu, pentru nimic în lume…” — Pentru ce stingi lumina, domnule ? izbucni deodată cu furie adevărată, cu obidă nemărginită, cu mare deznădejde. O, Dumnezeule ! Domnule, dacă ți-e somn, ți-am spus o dată… Dacă ar fi fost lumină, ea ar fi văzut pe figura lui aceeași furie, aceeași obidă, aceeași deznădejde. — Dar Genia, înțelege odată, am văzut c-ai adormit… și atunci am stins… dar dacă ții cu orice preț să veghezi alături de mine… atunci… O trosnitură seacă, și lumina îmbăie iarăși odaia. Deodată ochii lui luciră… A… da… da… Mîna îi ieși iarăși de sub pătură și se întinse spre măsuța de noapte. Apucă o țigară din tabacheră și dădu foc chibritului. Dacă nici acum… — Te rog să-mi dai și mie o țigare… — Genia, dar tu nu fumezi. — Cum nu fumez ?! Am fumat… de-atîtea ori… — Bine, dar ăla nu e fumat… și n-am decît… — O, ba da, ba da… Dumnezeul meu, Doamne… Fumau acum amîndoi, îndîrjiți, deznădăjduiți, învinși… O trăsură întîrziată se abătu pe strada lor pustie ; calul lovea nemăsurat de puternic asfaltul, și parcă ar fi tras după el toată hîrtia din camera asta, de șuia atît de lămurit cauciucul roatelor. El aprinse a doua țigare. Ea, care nu trecuse nici de sfert, vrînd să se grăbească, se înecă. Iar el o ajungea vertiginos din urmă. Însă își simți capul și mai greu. Își aminti că de multe ori a dormit cu țigarea în gură… pe cînd ea… pe cînd ea… tocmai pentru că era neobișnuită, putea să-și risipească tot somnul. Nu putea să sfîrșească bine acest gînd, care-i umplu tot creierul de sînge, că dintr-o mișcare îi apucă țigarea tocmai la mijlocul drumului spre buze, i-o smulse brutal… o frînse în scrumieră, frînse și pe a lui. — Genia… de ajuns… te rog să adormi… mîine trebuie să pleci… sfîrșește cu copilăriile astea. Să știi că pînă mîine nimic nu-ți mai răspund… Ce însemnează încăpățînarea asta ?… Zău dacă nu-mi faci impresia că… Doamne… — Da, insultă-mă, insultă-mă acum. Și de ce ?! Nu ți-am spus să dormi dacă-ți face plăcere? Nu ți-am spus ? De ce trebuie să mă insulți ? Da… țineai să te desparți în felul ăsta… Ultima noapte… Oh… Dumnezeule… a trebuit în ultimul moment să-mi arăți cine ești… nu puteai să mai aștepți… nu puteai… cel puțin să mă lași să plec cu vechile gînduri… — Genia… izbucni el atît de puternic, că ea se cutremură. Dar el, neștiind ce să mai spuie, începu să mestece furia, mișcînd cu disperare buzele… — Te pomenești că ai să mă și bați acum… El își mușcă degetele, neștiind ce trebuie să facă, apoi deodată întoarse resortul luminii, se așeză cu fața în sus și începu să respire regulat, parcă să momească somnul. La rîndu-i, ea nu mai adăugă nimic. Simțea în suflet o mare ușurare și începu să respire la fel, oftînd înnăbușit. La urmă tăcu de tot. În cameră nu se auzea acum decît tictacul armonios al pendulei de deasupra ușii, cu care se lua la întrecere tictacul zvîcnit și îndesat al deșteptătorului de pe măsuță. Pe urmă și ceasurile mici de mînă, pe care le lăsaseră răzemate în curelele lor, alături de deșteptător, își făcură loc în tăcerea profundă a întunerecului. Și toate patru se ajunseră în același tempo, se lăsară unul pe altul în urmă, se ajunseră din nou și se întrecură, părură că se multiplică la infinit, punctînd liniștea cu steluțe de sunete, picurînd-o cu zîmbetul acela odihnitor, adormitor din atelierul unui ceasornicar. Geniei i se păru o orchestră de mandoline, o îndepărtată orchestră de mandoline, cobze și ghitare. Mai pe urmă și el avu aceeași părere. Orchestra se îndepărta pe nesimțite… tot mai departe, tot mai ușor… El se trezi brusc într-un tîrziu, căci ceva nefiresc, neliniștitor îi stăruia în ureche. I se păru o zvoană dureroasă, un bocet prelung, îndepărtat, înnăbușit. Pe urmă bocetul se apropie deodată, se rupse într-o scăpare de suspine, repezi, nepotolite, înecate, înecîndu-se unul pe altul… Întrunindu-se într-un vaiet lugubru, cobitor de moarte. — Genia… șopti înfiorat, dar vaietul continuă cres- cînd. Genia… șopti mai tare, și vaietul deveni și mai dureros, și mai puternic, și mai înfricoșător… Răsuna atît de trist în noapte, că el simți, deodată, rupîndu-i-se ceva din piept… Îl ascultă descrescînd, și cu cît se ogoia pe încetul, cu atît tristețea plînsului și tristețea din pieptu-i crescu fără chip de mărginire. — Genia, mai șopti a treia oară, de. ce plîngi ? Pe sub așternut, mîna lui atinse mîna ei, și plînsetul se potoli îndată. Dar ea continua să respire ritmic și încet, nesimțit, din ce în ce mai nesimțit; La un moment avu priceperea că răsuflul ei a- încetat cu desă- vîrșire… Atunci nu mai auzi decît ceasul cel mare venind în ropot grăbit. Un ropot crescînd de cal în galop turbat. Venea vijelios, ca o furie, și ropotul creștea înspăimîntător. Venea secundă cu secundă, clipă cu clipă, și el îl aștepta cu inima reținută, rostogolindu-se val-vîrtej, gata să-l tîrască și pe dînsul în noaptea nesfîrșită, înghețată, de unde venea ca să se ducă. Copita timpului suna acum aproape, aproape de tot, cu putere de ciocan, și încă nu-i strivise pieptul. Și el aștepta necontenit, pitit înpropria-i inimă, care bătea să se spargă, aștepta ca grozava vijelie să treacă, și vijelia creștea într-un mod asurzitor și nu mai trecea niciodată. Atunci răsunară patru bătăi și el se cutremură. Și chirăitul deșteptătorului îi pătrunse în. ureche ca un pumnal. Îl înnăbuși dintr-o singură mișcare și, tot dintr-o mișcare se întoarse spre Genia’j care începea să se trezească : Nu, Genia, niciodată, pentru nimic în lume nu te voi lăsa să pleci… Ceasul cel mare bătea acum lin și armonios. Întunerecul era grozav de profund și-n pat era dulce și cald… Pentru nimic în lume, Genia…


content:
Oglinda cea mare o cuprinse întreagă ; dar ochii slăbiți nu putură desprinde decît silueta zveltă de acum patruzeci de ani. Și într-un moment de uitare, ei se umplură de nemărginită fericire. Dar cînd se apropiară miopi de luciul mort al sticlei, i se păru că-și vede chipul, pentru care altădată s-ar fi bătut tot ținutul pînă-n adînci depărtări, ca printr-o sită. Oglinda, pudrată de fina pulbere ce se măcinase în săptămînile spaimelor din urmă, accentua violent cutele cunoscute și descoperea pînă la amănunțimi de necrezut pe cele mai noi. Vai, cîte se strînse- seră și cîte se împleteau pe fața moale, dezumflată ; ai fi zis o țesătură fină de voal. Își aminti de vremea voalurilor ; se revăzu cît de cochet știa să-și împreune degetele cînd trebuia să-și dezgolească vîrful bărbiei și buzele. Cîți nu îngălbeneau atunci, ca păliți de secera nevăzutului, și la cîți nu sticlea în ochi sîmburele nebuniei numai la acest neînsemnat gest al ei ! Aici, pe locul acestor două umflături vinete, lunguiețe și pleoștite, fuseseră buzele… și-n locul acestui cioc adus, de răpitoare, nasul minunii dumnezeiești își vibra, nesățios de patimi, nările fine… iar mai deasupra, în locul mustăților ăstora aspre și sălbatece, arcul sprîncenelor se strîugea ș. se destindea nervos, împroșcînd săgețile morții… În minuscule cratere stinse, clocotise odinioară vulcanica păcură. Bura lacrămilor învălui de tot în ceață imaginea, și ea se retrase tremurînd spre patul de-abia părăsit. I se păru lipsită de sens orice nădejde, și bucuria deșteptării limpezi și sănătoase din dimineața asta, după zilele cele grele de groază și de buimacă revenire, i se păru la fel de goală și de stupidă. Încă un soroc ! Cine știe cît de lung și cine știe dacă nu tocmai cel din urmă !… Și la ce toate astea ? Ca să contemple în oglindă stîrvul ce se înființa tot mai hidos și mai putred în locul frumuseții de demult… Își aminti cu răutăcios dezgust frica teribilă din de-abia trecuta săptămînă : furia cu care mîinile astea —lugubre picioare de pasăre — se înfigeau în perini și cearceafuri. Și vocea stinsă și plîngătoare, supărător de plîngătoare, ca de milog : „încă nu, Doamne… Încă n-a sosit timpul, Doamne”… Simți rușine și scîrbă. Scîrbă de sine însăși, dar rușine de Dumnezeu oare ? Mai degrabă de biata fată, de Elenuța… Și chipul încercănat al copilei luă molcom loc în închipuirea goală de orice imagine. O revăzu mai ales plecată deasupra ochilor ei bolbocați ca deasupra pră- pastiei celei mai adînci. Ce groază în ochii de deasupra de ochii [de] dedesupt ; ce groază dinaintea prăpastiei celei fără de sfîrșit… — Mătușică… nu se poate… nu se poate… vino-ți în fire… Ce curată și sfîntă groază în ochii de deasupra, ce spaimă poltronă, rușinoasă în orbitele întinse de căscă- tura haosului ! Cît de speriat trebuie să fi fost cu albușul lor vînăt, zgîit pînă la nimicnicie. Vechea mîndrie, ce dureros de înfrîntă, țolul scump de purpură, murdară treanță de șters scîndurile! Vai, nu mai știa să moară cum știuse să trăiască.! — Mătușico… auzi… mă auzi ?… Elenuța o cuprinsese strîns în brațe și o zguduia cu putere ; poate numai așa s-a mai pus în mișcareinima asta, ca un ceas stricat pe cara-l datini cu furie… Fața i se oglindi și mai aproape de miezul minții, slăbită de veghea nopților, zdrobită de crunta-, succedare a grelelor împrejurări biruite. Și scîrbă bătrînei pentru sine crescu și mai mult cînd își aminti că-n durata cîtorva clipe, în mijlocul marelui; zbucium, pîndise pe buzele fragede șoapta scrîșnită>.a..revoltei* pe fața tînără și aprigă — semnul celei mai. mici, ne- răbdări ; dorise chiar în ochii scînteietori și nestatorr nici să prindă scînteia cea mare a veseliei pentru scăparea atît de apropiată. Dorise ca să țipe cumplit de dezamăgire și groază și suferise că numai groază și durere se reflecta din chipul copilei. Focul’ rușinii îi încinse fața ca un cuptor cînd își aminti chiar vorbele pe care i le strigase, singurele conștient’ aruncate în necurmata tălăzuire de aiurări : — Aha, o aștepți, nu ?… Vine, nu ?… Te uiți mereu la ușă… — Mi se pare c-a venit doctorul, mătușică… — Ți se pare c-a venit dumneaei… cucoana, cu ochii scoși, ha, ha, ha… Actul l-ai laa poșetuță, nu-i așa ?… Este timpul,’ nu-i așa ?… Mai deschide-i;… du -te… poți să-i deschizi… Și bătrîna dăduse drum plînsului aspru, răgușit, sinistru : Nu maie o credință pe lumea asta, nu mai e credință !… Deschide, deschide ! Fata s-a apropiat într-adevăr de ușă și a deschiso. Bătrîna și-a astupat îngrozită capul în perini — Buna seara, domnule doctor ! Doctorului trebuie să i se fi urît și lui cu cîte cîrpeli nu-i mai face ! Ba azi rinichii, ba mîine ficatul… Hm, trebuie să se fi plictisit și el, mai ales de atîta văicăreală. Cu ce privire tristă învăluia pe biata fată ! Toate astea le vede și ea și le înțelege de minune… Hm, ar fi într-adevăr timpul să-i lase pe toți în pace… toți sunt plictisiți, amărîți, extenuați… Îi înțelege de minune, de minune… au dreptate… au perfectă dreptate… Ș-apoi, de bună seamă, ce-o mai fi ținînd atîta la mizeria asta !… Cîtă jale și cît regret pentru… pentru ce ?… Ce-a fost bun s-a dus… s-a dus… s-a dus— Ea repetă într-una „s-a dus, s-a dus…”, și lacrămi calde, tot ce mai poate fi cald în corpul înghețat pe jumătate, izvorăsc din colții ochilor. Le simte cum se preling printre zbîrcituri, active și grabnice, cum descriu ocoluri încurcate pe emisferele zgronțuroase ale figurii. Multe, necontenit mai multe, o bejanie întreagă, o părăsesc și ele, zorite, micile picături de căldură și viață, ca pe ceva ce nu mai poate fi de întrebuințat… A uitat că e la fereastră, în jilțul larg, căptușit cu perini. Îi aduce aminte un stol de păsări, care au căzut din cer, afară, în grădinuță, hărțuindu-se sub trandafirul cel mare, de parcă ar fi tras la judecător ; bătrîna nu vede pînă acolo, dar le știe după glas. Așa făceau și atunci cînd le vedea : trăgeau sub trandafirul cel mare, cu flori ca vișinata cea mai închisă din dulap. Cearta este acum ca niciodată de zgomotoasă, iar obștea, ca de obicei și mai zgomotoasă, hotărăște. Ce trebuie să judece ele ? Pe doi îndrăgostiți care călcaseră legile tribului sau plîngerile vreunei amante înșelate înainte de soroc… Zgomotul e infernal : acuzarea ciripește o dată cu apărarea, jurații hotărăsc în același timp. O laie întreagă de zburătoare. Sfada e tocmai în toi, cînd, deodată, un fîlfîit brusc și greu curmă firul certei. Ce s-a întîmplat ? Au fugit pe neașteptate împricinații și tot tribunalul s-a luat după ei ?… Bătrîna clipește înveselită din ochii împăienjeniți. Și mirosul trandafirilor în floare izbuti să mai găsească în nările uscate urme încă vii de nerv olfactic. În valul puternic de parfum care cade atît de greu asupră-i găsește în sfîrșit un rost încăpățînării… „…o, nu, domnule doctor… nu țin la viață… dacă asta mai poate fi numită viață… nu țin de loc, domnule doctor… Dar țin să văd și eu pe Elenuța căpătuită, s-o văd odată la casa ei… Asta e tot ce vreau, domnule doctor… Iacă, avere îi las cît să ia și un prinț… frumoasă e destul… curtată e și cerută de toți… Eu nu știu ce are fata asta de tot așteaptă mereu… că-i spun totdeauna… totdeauna îi spun : «Fată dragă, hotă- răște-te odată… ca să te știu la un fel… haide, izbăvește-mă odată… să pot să mă urnesc și eu dintre voi…», și nu vrea să mă asculte, domnule doctor… nu vrea…” În pomeții obrajilor ei tot mai avu ce să roșească, fiindcă niciodată nu-i spusese fetei astfel ; iar în mîndra îndărătnicie cu care Elenuța respingea necontenit înnoitele partizi se vedea ca-n oglinda propriului ei trecut. O, cine ar putea-o crede că ea, bătrîna hidoasă, atît de cochetă și nebunatecă odată, rămăsese pînă acum curată ca rochița cea albă a primului bal ?… În fetița asta, în Elenuța, se scursese parcă tot sîngele tinereții ei… „…spune, domnule doctor, pot eu să mor… pînă nu-mi liniștesc inima asta ?… Că atîta suflet mi-a mai rămas și mie… nepoțica asta, fata sorei mele, sînge din sîngele meu… Spune, domnule doctor, spune, n-am dreptate să mă încăpățînez ca să mai locuiesc în stîrvul pe care mi-l petecești mereu ?…” Și bătrîna respiră adînc aerul îmbălsămat, fericită, ca și cînd ar fi găsit pretext însăși morții ca s-o mai întîrzie… „Asta e, șopti ea înfiorată de veselie, asta e, domnule doctor… Am eu dreptul să mă las să mor ?…” Ea simți amurgul, căci lumina difuză dintre pleoape începuse să se întunece ; înțelese deci că, dincolo de simțuri, soarele s-a lovit de geana dealului și s-a sfărîmat în jăratec, care se stinge pe îndelete… Trandafirii și-au întreit puterile și aproape o îmbată… Ticăie tot mai încet inima orașului… O mierlă se văicărea somnoroasă în frunziș… Ora înserării. Și versul străvechi bătu ca un ceas în tăcerea crescîndă, aromată : „O, ceas al tainei, asfințit de seara’… Din ce în ce se potoleau toate, de parcă toate se dau în lături să facă loc amintirii care se lega. Și întregul sonet eminescian, cu norii lui și cu lumea lui de demult, și-a ei, se înfiripa ritmic pe harfa minții dezacordate : „Iar timpul crește-n urma mea…” Cînd termină, parcă o mandolină a tăcut undeva. Iar trandafirii întrecură măsura ; era un înec adevărat, de parcă izbucniseră de sub brazde izvoare de parfumuri. Ochi stinși se închideau de extaz, dar ea vedea totul, totul, întreg amurgul timpurilor vechi, și peste tot vedea cerul, care luase acum de bună seamă culoarea catifelată și adîncă a trandafirului cel mare… „…aș fi o… o… Doamne… aș fi o… dacă aș părăsi-o… Nu, domnule doctor ?…” Și totuși mai lipsește ceva ceasului de taină ca să fie aidoma celui de atunci… unicului ceas… din toată viața… …da… iată ce-i lipsește… Doamne, este încă trecutul, sau nisipul a scrîșnit cu adevărat sub pașii rari, întretăiați ?… Dumnezeule… sărutul acela… auzi-i puternicul ecou… atît de tare răsună încă în minte… Mătușica a închis ochii, adică a închis poarta amintirii ; mai departe n-are unde să mai meargă… și la- crămile izvorăsc iarăși, spontane și de prisos. Vai, și Maria s-a uitat de taină cu sergentul ei în bucătărie… Ar fi timpul s-o ducă înapoi în dormitor. Elenuța o să se supere găsind-o aci, cu fereastra larg deschisă… Dar ecoul vremurilor duse se sfarmă iar în boaba de săruturi, ce se împrăștie ca mărgelele scăpate din șirag. . Mătușica forțează zadarnic căscătura ochilor betegi ; negura rămîne compactă pretutindeni, afară și înăuntru. Oare amintirea i-a scăpat cumva din baierile voinței și-și face singură de cap ? Mătușica fuge disperată cu gîndul la doctor. El singur poate s-o scape din postura asta romantică și ridicolă. „…iată de ce vă dau spectacolul ăsta hidos, domnule doctor… al unei bătrîne care se zbate cu atîta încăpățînare…” Nu, afară e realitatea, nu amintirea. Sărutările sunt lungi, lacome, neisprăvite. Și nisipul aleilor se aude cum e strivit de pași. Și totul e întretăiat de voci, de cuvinte clare, distincte… — Destul… ajunge… E vocea Elenuței. — Du-te, du-te, biata tușă mă așteaptă de mult… Și iarăși șopotul care revine necontenit, al cuvintelor de despărțire. Și iarăși lungul sărut care nu mai ajunge să fie cel din urmă. Realitatea ! Ei nu i-a mai rămas nici măcar tihna amintirilor. În sfîrșit, pasul sprinten al Elenuței pe treptele de piatră. Mătușica a țintit urechea la ușă ; inima i s-a zbătut brusc de mai multe ori și apoi o dată prelung, ca o pasăre tăiată. Acum o simte cum se destinde pe îndelete din ultima ei încordare… iar ușile s-au deschis rînd pe rînd… ușa mare… ușa dormitorului… — Tușă… tușă… unde ești, tușă ?… …apoi ușa de aici… …și-n urmă nimic. Doamne, de ce nu înaintează ? De ce s-a oprit ?… Doamne, cine s-a oprit ? Cine o fixează … Ce se petrece aici ?… — Cine este acolo ?… N-auzi, cine ? Nu răspunde nimeni. Și totuși cineva e înăuntru și o țintește necurmat, căci ea simte pe frunte două puncte reci, care cresc și se lărgesc în cercuri, mici și goale, ca găurile de hîrcă. Inima bătrînă a luat-o la fugă îngrozită, și fuge acum într-una, bătrînește, nesigur, hodorogit, poticnindu-se. Mătușica ar vrea s-o oprească ; doar cu fuga asta, oricine, din doi pași, o poate ajunge. — Cine a intrat aici ? Dar ușa parcă se deschide din nou, Doamne, acum într-adevăr se deschide și iacă un pas lămurit și material lovește podeaua. — Tușă ! aici ai fost, tușă ? Este cu adevărat Elenuța, care a prins-o în brațe și o sărută mult pe față, pe păr, pe sprîncene… —…ai auzit, tușă ?… — Ce să aud ?… Acum ?… N-am auzit nimic… —…în grădină ?… — A !… În grădină ?… N-am auzit nimic… Păsări, și atît… Am stat să miros trandafirul… vai ce tare, ce puternic… bătrînul… hm… Tu nu știi cît de bătrîn e trandafirul ăsta… Dar bătrîna simte cum i se pitește inima, cum se face mică-mică… și așteaptă ferită acolo, în propria ei micime, destăinuirea. Nu, Elenuța a deschis din’ nou cuvîntul, dar vorbește de lucruri cu totul depărtate… Bătrîna răsuflă adînc… „Pînă n-oi ști-o… domnule doctor… la locul ei… spune dumneata… pot eu… pot eu ?… N-am auzit nimic… domnule doctor… nu știu nimic… mie nu mi-a spus… Iubește ea cu adevărat ?… Ha, ha, ha, astea-s minciuni, domnule doctor… Nu, nu… eu mint… mi-e scîrbă de mine… Ea iubește… da, ea iubește… știu…” — Elenuța… lasă astea… — De ce, tușico ? —…Am auzit… — Ai auzit ? —…Da… am auzit… În grădină… Hai, spune, cine ? —… haide, spune o dată… — Tudorel… —… Tudorel ?… Cu adevărat ?… Fata și-a plecat capul, și binecuvîntarea bătrînei, sărut uscat și rece, pecetluiește destinul cel nou. Bătrîna nu vede, dar știe că afară tăciunele scăpătatului s-a scuturat tot, deodată, în cenușa nopții.


content:
Zadarnice au fost plîngerile domnișoarei Irina ; bătrînul Petre Stama a rămas neînduplecat. Oricît izvor de lacrimi ar fi avut ochii ei întunecați, farmecul încețoșerii lor era cu atît mai mare cu cît zbuciumul care o frămînta era mai năvalnic și mai nemilos ; iar frumusețea aceasta era aidoma acelei frumuseți a disperării de demult, care-l întîmpina exact cu aceiași ochi în adîncul nopților de iarna sau în zorile turburi, fie că revenea năucit și cu ochi rătăciți, cu mîna zgîlțîiată de-un tremur epileptic, strîngînd și delăsînd ca pe o bășică goală, în fundul buzunarului, portmonnaie-ul de piele scumpă, fie îngropînd pe cea care-l aștepta, înnebunită de veghe și groază, în albastre hîrtii de bancă mototolite, în gologanii de argint și de aur zimțuit. Niciodată nu-i vor ieși din minte lui Petre Stama nopțile acelea, Doamne, ochii aceia, întunecați de mustrare și de mîhnire de moarte, pe care acum îi aduce iarăși, ca un dar al amintirii, copila asta, așa de încăpățînată. Dumnezeule, de cînd nu-i mai văzuse ! Ei muriseră de mult pe figura încrețoșată și îngustată ca un obiect de piele scăpat la etuvă a cocoanei Eugenia. Și-n locul lor le rămăsese strigoii, doi bulbi storși, decolorați. În glagoma fără încetare dintre fiică și tată, cucoana Eugenia nu se amesteca niciodată. Dar fața ei pungită lăsa să fie tăiată de-o zbîrcitură mai mult; un rictus sinistru, care scotea și mai bine în evidență cei doi bulbi decolorați. Și asta era de ajuns ca bătrînul însălbătecit deodată să schimbe tonul calm și grav al neînduplecării paterne și să strige, scos din sărite, fetei, care nu consimțea să se plece : — Ah, spune-i să întoarcă ochii aceia de la mine… Apoi, cînd rămînea singur cu bătrîna : — De ce nu te amesteci ? De ce nu-mi vii în ajutor !… O vezi cît este de rea… cît e de teribilă… Îmi otrăvește sîngele, mă distruge, mă ucide… Și bătrîna tăcea. Dar rictusul apăsa mai adînc pe fața răvășită, ca o tăietură de cuțit nevăzut. Și ceea ce fuseseră odată ochii minunați, ceea ce fuseseră ochii de acum ai Irinei, se bulbucau broștește. La aspectul acesta, întotdeauna același, el se simțea zgîlțîiat dc sus pînă jos și-și auzea cum îi scîrțîie nervii sclerozați sub arcușul neurasteniei… Gemea zdrobit, lăsîndu-se pe scaun sau pe marginea vreunui pat : — Nu, nu voi consimți niciodată… Mai bine să plîngă acum… La vîrsta asta ochii nu seacă… nu pot să sece… Rictusul dispărea și apoi apărea din nou pe chipul bătrîn, cu mult mai bătrîn decît al lui, deși o întrecea cu zece ani. Pe urmă, cocoana Eugenia se ridica tăcută și ieșea, fără să i se audă nici măcar pașii. Iar el bătea îngrozit cu toate degetele toba pe masă… — Am spus : fantoma… o fantomă… atît a mai rămas… Și după o pauză lungă de nemișcare, cu ochii holbați cine știe unde, se scutură din nou : — E răzbunarea ei… Biata ei răzbunare… Teribila răz… Trebuie s-o respectăm… trebuie s-o primim. Și capul i se îngropa în mîini. Bătrînul alerga zănatec prin odăi. — Eugenio, Irino… Unde sînteți ? Ah, nici una, nici una… Le găsea pe amîndouă, cine știe unde, într-un colț mai puțin umblat al casei, stînd de taină. — Ați putea să răspundeți cel puțin cînd vă strigă cineva… — Dar ce e, frate, ce s-a întîmplat ? se auzea glasul cocoanei Eugenia, care se ridica pe îndelete de pe scaun, îndreptînd spre el umflăturile stoarse de sub frunte cu mișcări nesigure, de oarbă… Nu i se părea de loc curios că-i auzea glasul ; nu era, de bună seamă, tocmai cea vorbăreață coana Eugenia, ba chiar — foarte ciudat pentru vîrsta ei — îi plăcea să tacă mult și să asculte. Însă vorbea adesea cu bărbatu-său, și nu numai pentru a răspunde necurmatelor lui întrebări ; dimpotrivă, își da la rîndu-i o părere, îi punea și ea întrebări și uneori mergea chiar pînă acolo cu bunăvoința și cu buna dispoziție pentru dinsul, încît chiar îi istorisea cîte ceva. Ce-a văzut în ziua acea sau ce-i venea deodată în amintire. Muțenia ei începea doar cînd era vorba de căsătoria fetei. De noul ei pretendent, la care domnișoara Irina se vede că ținea cît se poate de mult. Poate că într-ascuns, cînd nu erau decît ele două de vorbă, îi da și ea bunele-i sfaturi. Asta o bănuia coconul Petre Stama și se mîngîia măcar cu atîta, altfel… Dumnezeule, ar fi fost groaznic, nu i-ar fi rămas decît să ia cîmpii, să-și plesnească fruntea de pereți sau să se arunce cu capul în fîntînă… O, nu… o mamă nu putea merge pînă acolo cu cruzimea… era doar și fiica ei ; jumătate dintr-însa era sîngele ei… Cu siguranță că ea trebuie s-o pregătească pe îndelete pentru ideea renunțării ; cu siguranță că-i povestește, împrumutînd fiorul acela de strigoi pe care-l degajează întreaga ei persoană, despre acele nopți albe ca sticlișul zăpezii, ce i-au topit și i-au uscat umorile ochilor, pe-atunci fără pereche… Ceea ce-l sfîșia cumplit era însă că ori de cîte ori le afla împreună, le surprindea totdeauna, cu o potriveală ostentativă parcă, în jurul altor subiecte de vorbă. Erau totdeauna chiar așa de mulțumite amîn- două de vorba lor tihnită, de înțelegerea deplină dintre ele, că bănuielile reîncepeau să scapere, încrucișîndu-se ca fulgerele în nopțile de vară în cremenea uscată a creierului obsedat. De la un timp, Irina, cum îl zărea, se ridica deodată, hotărîtă și dreaptă, și sideful figurii se îmbrăca subit într-o paloare încă mai închisă. El nu mai găsea atunci cu vîntul cu care s-o oprească, și parcă, ascunzînd cu grava și poruncită mohorîre a figurii o bucurie ascunsă, abia stăpînită, o satisfacție fără de seamăn, fata ieșea, apăsînd pașii și lăsînd ca ușa să plesnească o idee peste cît ar fi trebuit. Ochii lui cădeau numaidecît ca o ploaie de scîntei asupra femeii fără ochi ; totuși, cumplita lui bănuială nu îndrăznea încă să i-o arunce în fața puhavă. Dar vedea, din mișcările zbîrciturilor, că-i înțelege bine grozăvia din dosul frunții. Dumnezeule ! Oare zbîrciturile astea se mișcau a rîs, pentru că, fatal, erau caraghioase, ca unele ce nu mai puteau contura și brăzda decît o caricatură, sau ele schițau cu adevărat un surîs drăcesc, cea mai neauzită și mai demonică perversiune ? Și totul exprimat atît de ușor, cu aerul celui mai nepăsător și mai inconștient cinism ! Fără nici cea mai neînsemnată cută de înțelegere a grozăviei, fără pic de oroare, de șovăire… A, nu… — Eugenia… Și pumnul cădea categoric și surd pe masa îmbrăcată cu pluș verde, ros ușor pe desemnul ogival al dungii care arăta marginea. — Trebuie să înceteze odată asta… Vreau să știu tot, tot! Ce ai vorbit cu Irina zilele astea ?… Tot, tot! Zîmbetul de caricatură se adîncea și mai mult, mărind și împletind cu rost definit viermușorii zbîrciturilor, ce păreau, obișnuit, fără nici o legătură și noimă încremeniți pe fața înfricoșetoare. Acum ei prinseseră mișcare și viață. Iar bulbii stinși ai ochilor păreau că se aprind la rîndu-le de rîs ; albușul lor parcă se-nălbăstrea mai mult, picat ca de sorobeală, și se în- vîrtoșeau. Doi ochi de orb care rîd : ah, răzbunarea, răzbunarea cea groaznică… Eugenia dispăruse, fără să zică un cuvînt, la fel ca fiică-sa… Iar domnul Petre Stama, cu mîinile în buzunare și cu ochii în covor, se nedumerea ca în fața unui miracol dacă în întrețesătura aceea hieroglifică de pe fața neveste-sei nu ghicise cumva parcă un fel de derîdere, de bătaie de joc, ceva mai puțin complicat, în orice caz, decît încurcatele și fioroasele lui supoziții. Oricum, înfățișarea Eugeniei cînd îl părăsise semăna, avea ceva lămurit asemănător cu acea a fetei, făcînd același lucru… Doamne, e oare el un caraghios ? E pură histrionie la proporția pe care o dă așa, de la un timp, unui lucru care, poate, luat mai domol, s-ar putea dezlega mai cu ușurință ?… Bătrînul Petre Stama simți instinctiv nevoia oglinzii… De cîteva zile întrebarea asta i se înfigea adînc în moalele capului : să fi ajuns într-adevăr de hazul măruntei sale familii ? Dar ce, ce poate fi de haz într-o temere destul de legitimă, cît poate fi acea a unui părinte pentru viitorul copilului său ? Unui părinte care-a simțit pînă-n prăsele cuțitul celei mai neînduplecate patimi sfredelindu-i sufletul în mai multe părți deodată, făcîndu-l să sară în sus de durerea neîmplinirii ei imediate și să tremure ca o vargă de nerăbdare și dc spaimă, de negrul terorii pe care trebuie s-o simtă hoțul în săvîrșirea faptei lui, bîjbîind în bezna de cimitir a temerii de a nu fi prins și care răscumpără cu prisosință toată grozăvia nelegiuirii. Așa se strecura și el, șfichiuit pînă la sînge de bicele imboldului și cu gîtul apăsat pînă la asfixie de unghia de Oțel a aceleiași temeri, în nopțile cînd plutea în oglinzile obscure ale coridoarelor și ale antreului, ca o stafie de care se speria el însuși, în drumul nemaipomenit de lung și de istovitor, de cîțiva metri, pînă la ușa mîntuitoare ce da în grădină și, uneori, în nopțile cu zăpadă adevărată sau cu zăpadă de lună, pînă chiar la portița grădinii. Nu fără neașteptate tresăriri își aduce aminte domnul Petre Stama de nopțile acelea, pe care voința lui le-a șters totuși odată, cu o singură lovitură dc burete numai, după o îndelungă și încordată cumpănire între inimă și minte. Cu hotărîrea aceea a lui de atunci — se împlinesc acum cinsprezece ani — el socotea nu numai că a luminat deodată chiar înaintea ochilor stinși ai neveste-sei, dar că explozia liberării de sub povara doborîtoarei patimi va străluci ca o izbucnire de foc stelar pînă-n adîncimile neamului, pînă-n străfundul generațiilor. El credea cu tot dinadinsul că această liberare avea ceva de măreție clasică, de gest eroic, ca-n tragedii și ca-n isprăvile istorice. El se credea, în dosul negrelor draperii ale orbirii, dominînd exclusiv, de cînd s-a întronat în admirația Eugeniei cu fapta lui gigantică. Și-n ochii fetei, prin povestirile într-ascuns ale mamei, așișderi. Sfinte Doamne, și acum ele rîdeau de dînsul cu rigiditatea expresiei lor cînd îl vedeau și mai cu seamă cu acest stupid obicei pe care-l luaseră de a-l părăsi doar că auzeau, ca un bufnet de coadă de păun ce se desface, primul cuvînt de autoritate părintească amintindu-le, prin rezonanța lui de metal răsunător, că rostitorul a rămas complet îmbrăcat în superba aureolă a marelui gest de odinioară. Vai, la ce bun un gest ca acela dacă el nu impune pînă la nesfîrșit necurmată admirația și recunoștința pe care o merită ! Domnul Petre Stama e profund mîhnit și descurajat… — Poate — și asta îl mai mîngîie — să aibe din parte-le un tratament atît de nereverențios și chiar insubordonat din cauză că el dă prea mare amploare evenimentului actual, prea mărunt și destul de obișnuit. Prea face mare caz, prea se repetă, prea… oricum… trebuie s-o recunoască, e și ceva-ceva cam puțin teatral în toată atitudinea lui. Mă rog, în ce constă, la urma urmei, toată afacerea ? O fată, fata lui, care va să zică, s-a amorezat de un tip… Nici că se poate ceva mai normal… Tipul e bine, orice s-ar zice… atît numai, că e stăpînit de aceeași patimă de care odinioară era stăpînit el, tatăl fetei… Care, cu- noscînd despre ce-i vorba, se opune cu toată îndîrjirea… Va să zică, pînă aici iarăși totul normal. Nota nepotrivită pornește numai din exagerarea modului în care se săvîrșește opunerea… din tonul tremolat cu care se rostește acel veto părintesc. Domnul Stama, care e om inteligent, trebuie să înțeleagă lucrurile astea. Și le înțelege de minune, ca dovadă că se gîndește la ele. Veto se pronunță o dată pentru totdeauna. Scurt și categoric. Repetarea înseamnă început de cedare sau… declamație. Se impune deci și din parte-i metoda muțeniei: „Am zis odată” ! Și se închipuie crescînd din nou, fenomenal, la înălțimea gestului din trecut, pe labe enorme de piatră, cu neclintire de piatră pe față, ca un sfinx, bătut zadarnic de caldele vînturi ale pustiei și stropit în ochii care nu sclipesc de nisipul schimbăcios al rugămințelor muierești. Dixit ! (Conul Stama, care-și mai amintea vag de latineasca liceului, obiect la care strălucise, întrebuința cu convingere persoana treia, exclusiv, în orice împrejurare găsea că e cazul să se exprime, fie chiar numai cu un cuvînt, în limba Cezarilor, strămoșii săi.) Totuși, o toană de închipuire făcîndu-l să vadă obrazul I rinei scrijelit și brațele-i dulci zgîriate și însînge-rate de duritatea ieșiturilor colțuroase ale neîmblînzitului și recelui monument, inima i se mai muie puțin și admise și o portiță ce s-ar putea deschide condițional, ca să facă loc încuviințării eventuale : Dacă el are tăria să-l imite, dacă el se va debarasa, din cîteva scuturături, de pasiunea care-l roade. Un post preliminar, de, poftim, nu mai mult de doi ani, ar putea fi socotit edificator… O condiție mai indulgentă, mai părintească nu există… Altfel, veto categoric. Și mîna întinsă a domnului Stama tăia iatagan aerul, în vreme ce, subconștient, un pîrîiaș fin de mulțumire, cît un fir, se abătu, apucîndu-i ca un laț sufletul, pe care-l revăzu reîntronat în fața tăriei lui dovedite, luat ca măsură fixă și sigură, în compararea cu sforțările cestuilalt, de a se smulge din ghearele unei cumetre ce nu se resemna, Doamne ferește, să fie lăsată cu una, cu două de credincioșii de pînă acum adoratori. Aci domnul Petre rînji neîncrezător, ca omul trecut prin ciur și dîrmon. „Hm, trebuie să fii om, domnule !…”, se închipui glăsuind mai cu nițică emfază, dar și cu destulă îngăduință, mititelului. Dar atunci un măcănit asurzitor și aspru de claxon năpădi prin fereastra deschisă dinspre gardul din dos al grădinii, de parcă s-ar fi lăsat asupră-i o greoaie pasăre antediluviană, cu cioc de crocodil. Numaidecît domnul Stama auzi răspunzîndu-i trîntituri de uși și pași precipitați pe scări. Înțelese repede despre ce-i vorba și se mîndri în treacăt de iuțeala perspicacității lui. Dintr-un pas fu la fereastră și văzu șalul fluturător al fetei șerpuind și dispărînd printre boschetele pătate cu violet ale liliacilor. O strigă, poruncindu-i cu o siguranță și cu un aplomb pe care și-l aprecie cu încîntare : — Irino, Irino, Irino… Nici un pas mai mult… Și nici un cuvînt mai mult. Doar stabilise procedura cea nouă. Și surîse văzînd o grămadă albă încremenind între tufele de liliac. Efectul era instantaneu. Dar tot atunci răsună, izbită, și poarta din dosul grădinii ; reptila de fier tăcu, apoi reîncepu să măcăne iar ; și zbîrnîitul motorului fu întrerupt de cîteva plesnituri de explozie, pe urmă redeveni regulat și se micșoră repede, îndepărtîndu-se… Vîntul despică liliacul înalt, descoperind pitice lugere mișcătoare, legănînd albul narciselor de-abia desfăcute. Cînd domnișoara Irina reveni după un ceas, află că poarta grădinii a fost bătută în cuie, iar orice plimbare în vreo mașină, în afară de cea părintească, va fi urmată de rigorile regimului de claustra, aplicat la domiciliu. Desigur că domnișoara Irina a convenit, cu nestăpînită bucurie, la termenul de încercare, însă grație ușoarei excitabilități a glandelor ei lacrimale, cît și a schimbării totale de atitudine față de tatăl ei (acum numai ce intra pe ușă, și-i sărea îndată la piept, împletindu-i gîtul cu brațele și sărutîndu-l cu zgomot ostentativ pe amîndoi obrajii), din doi ani, sorocul s-a strîmtat la șase luni. În toată această vreme, domnul cel tînăr, pretendent, domnul Antioh Georgescu, avea drum liber în casă și în grădină, iar ceva mai pe urmă, tot un astfel dc drum obținu și domnișoara Irina, alături dc dînsul, în mașina cu măcăit metalic și paleontologic, pe străzi, la cinematograf și la Șosea și chiar și la pădure. Era de-atunci o mare veselie în casă, pentru că regulatorul dispozițiunii lor sufletești cine putea fi alt decît Irina ? Insă domnul Petre Stama, care, după propria spusă, avea fin miros, simțea ceva factice în toate acestea. Pornind de la ochii alburii ai coanei Eugenia, care se iluminaseră ca două cioburi de porțelan — în dosul cărora ai așezat lumînări — el ajungea la negre gînduri și la cele mai hazardate planuri de curse și încercări. Femeile aștia doua s-au luat de mînă, o oarbă și-o neștiutoare, își zicea dînsul, și merg așa, la întîmplare, prin pajiștea înflorită spre prăpastie. Pentru că acuma se convinsese : coana Eugenia nu mergea desigur pînă acolo încît să-și răzbune trecutul ci prin viitorul fetei : era prea simplă pentru aceasta, prea o biată femeie de casă, ca să complice lucrurile pînă la tragedie. Asta convenea acum în urmă domnul Stama, dar tocmai asta era mai dureros, mai sumbru și mai groaznic. Era și ea deci tot o biată neștiutoare, o biată fetiță, ca și Irina, și cu drept cuvînt, căci suferise, sărmana ! însă rolul lui de părinte al amîndoura tocmai prin asta creștea, căci el își păstrase mințile și limpede-vederea întreagă ; și iată de ce domnul Stama întreprinsese o adevărată vînătoare pe urmele subțiratecului Antioh, băiat destul de drăguț de altminteri, trebuia s-o recunoască și domnul Petre, cu ochii lui încodânați de sprîncene ca de fată și cu obrajii umezi, pe care zîmbc- tul se așeza așa de dulce, încît te dezarma cînd îl certai. O bună pereche pentru Irina : parcă erau frați, nu altceva… Însă… nu, nu, nu… nimic, nici o concesie… absolut de loc !… Dacă mai pune mîna pe carte… de joc, firește… scurt… pașaportul, și gata, ca și cînd nici nu s-ar fi cunoscut… Și cu ochii sfredelitori de să ia în furculițele lor ce-ar fi întîlnit chiar și dincolo de uși și de ziduri, conul Petre Stama urcă pentru întîia oară treptele clubului celui care-i fusese mai drag și pe care, cu jurămînt de moarte, făgăduise să nu-l mai calce… A fost o adevărată fierbere printre vechii prieteni de acum cincisprezece ani și chiar printre noii-veniți, în povestirile cărora isprăvile de odinioară ale conului Petrache reveneau într-una, ca un mit. Dar domnul Petre cel nou a privit de sus, mîndru și sigur de sine, îmbierile gloatei acesteia de indivizi mai jos de voință. El s-a retras în seara ceea cam pe la două jumătate, trei, acasă, din clubul atît de scump odinioară și atît de plin de amintiri, dar a stat atîta acolo numai pentru a privi peste umere, cu compătimire, stîngăciile acestor noi adepți ai norocului și — mai ales — pentru a-și arăta tăria, puterea rezistenței lui chiar aci, cu nasul deasupra ispitei. Pe urmă a luat toate cluburile la rînd, aducînd peste tot aceeași senzație și rumoare. Dar penele albe de înotătoare au rămas necontenit nepătate de apa murdară prin care trebuia să treacă, și doar pretutindeni ochii lui n-au mai făcut decît să fulgere scormonitori pentru a vedea dacă, în sfîrșit, băiatul acesta, alesul Irinei, e vrednic să-i calce pe urme. Șase luni de abținere e într-adevăr lucru mare, și el surîdea îngăduitor amintindu-și bucuria fără margini a Irinei atunci cînd, prefăcîndu-se că în sfîrșit cedează marilor ei rugăminți, redusese termenul de încercare numai la șase luni. „Copila de ea ! Șase luni însemnează doar totdeauna.” Domnul Petre Stama și-a întins investigațiile prin toate cluburile orașului. Și pretutindeni a zăbovit puțin, ca să compătimească pe ageamii de neofiți, care puneau tremurînd hîrtioara măruntă în dreapta sau în stînga bancului, sau o aruncau sec și stupid, fără nici o noimă, fără nici un plan, ca niște imbecili și cu ifose de prinți, de parcă, aruncînd sărmanul lor pol de după război, ar fi pus la mijloc o avere. Atîta inconștiență și atîta calicie îl dezgusta[u] literalmente ! Ce vremuri ! Ce vremuri ! Încît, scîrbit peste măsură de toată această decădere, ochiul bătrînesc nu mai putu prinde, din iuțeala lor, oarecare mișcări ciudate în juru-i, care începeau de îndată ce se întorcea cu spatele spre garderobier, ca să-și lase în mîinile lui pardesiul de pe umeri; o privire cu semnificație anume alerga atunci din ochi în ochi printre personalul garderobei, și în timp ce acei care-l serveau îl întîrziau respectuos cu plecăciunile și atențiile lor, în mod regulat o persoană, parcă pusă anume să dea acest semnal optic, dispărea instantaneu în club, întoreîndu-se apoi ca să ia din nou în primire pe bătrîn, cu alte plecăciuni și luări-aminte, interesîndu-se ce anume dorește să consume și la care masă preferă să se așeze în seara asta. Însă și această primire prea din cale afară de atentă i se părea domnului Stama un nou indiciu de decadență ; această lingușeală nemernică, frizînd atragerea în cursă și escrocheria. Ce vremuri ! Ce vremuri ! Dar, iată, într-o seară, avînd fantezia să se întoarcă la același club pe care-l mai vizitase cu o seară înainte, deși se exprimase către portar și personalul garderobei că nu-i va mai călca vreodată piciorul într-o tavernă așa de împuțită, se întîmplă — ora fiind prea înaintată — să nu mai găsească la vestiar decît două domnișoare, cu ochii îndobitociți de somn și cărora trebui el singur să le ajute ca să i se scoată mîinile din mînecile pardesiului. Aceasta fu cu adevărat ceea ce se numește o mare inspirație ! se bucură din toată inima conul Stama cînd, în sala cea mai din fund — mai rămăseseră doar două săli luminate, restul se golise — prin marea oglindă pe care ochii lui o întîlniră cum păși înăuntru, îl văzu pe el, pe junele Antioh, la masa de bacara, cu spatele spre intrare. Și[-i] mai despărțea un pas doar, care, se înțelege, fu suprimat dintr-o mișcare. Și atunci, în oglindă, cele două capete fură reflectate unul deasupra altuia ; al bătrînului, radios și uluit în același timp, totuși grav și demn ; al viitorului ginere dedesubt, încordat și palid, făcînd la cîte o mișcare să-i sticlească pe fruntea asudată, în jocul reflexelor electrice, ușoare șiraguri de perle infime. Din spate, bătrînul i-avea fața în oglindă și cărțile în ochi. De două ori Antioh ridică privirile în oglindă spre capul de deasupra, care plutea ca o vedenie decapitată în ceața fumăraiei. Dar spre uimirea acestuia, nemărginită, pe conul Petre Stama, pe viitorul socru, care schimba din țapene în tot mai țapene atitudini marțiale, nu-l văzu. Ochii lui, mari și ovali și negri și care ei singuri dau dreptate Irinei în alegerea ei, probabil că n-ajungeau cu drumul lor pînă-n luciul oglinzii ; ei se opreau desigur în norii ce schimbau într-una voluptoase forme ai fumului de țigare. Acolo, în acea necurmată depanare de albe și instalabile statuare, de mișcătoare și fantomatice profiluri, de lungi și blonde sau albăstrii chice de amazoane în zbor de monștri întraripați, el părea că vedea ceva ce nu mai putea să vadă nimeni altul, el părea că citește ceva anume, ascuns pentru toți alții și pe care numai ochii lui, mari, căscați și copilăresc de umezi, cu tot acest fum uscat, puteau să descifreze. Încît bătrînul păli ; arcurile de deasupra sprînccnelor se săpară adînc în frunte și așteptă. — Carte… Cartea veni… — Încă… Și cartea veni iarăși… Tăcere de moarte. Și din nou privire lungă în norii ce treceau pe dinaintea oglinzii, ca pe deasupra unui iezer încremenit și fermecat, în fundul căruia ochii albaștri ai conului Stama stăteau cuminți și ficși, ca două pietricele scumpe în nisip. — Carte… Și cartea, acum aruncată mai de sus, făcu o voltă în dungă și pe urmă se lăsă în încovoietură de spirală spre degetele ce-o așteptau nervos… — Nouă… Grămada de bancnote se mișcă parcă singură spre partea câștigătorului ; pontatorii și chibiții, care isprăviseră exclamațiile de surpriză și dc plăcere sau de necaz, comentau zgomotos. Unul singur numai, în dosul cîștigătorului fermecat, nu scotea nici o vorbă, nu făcea nici o mișcare. Încremenise stană și aștepta într-una, răbdător, în spatele rătăcitului, în norii de fum ai norocului, încruntat și sever ca o piază. Iar jocul reîncepu… — Carte… — Nu ! Toate privirile se îndreptară către cel care strigase astfel. A lui Antioh, cea din urmă, pe îndelete și peste umăr, ca și cînd oglinda din față nici nu ar fi existat… Apoi ochii cei negri se căscară poate chiar dincolo de marginile orbitelor, într-atît deveniseră de mari ; un freamăt trecu prin asistență. Antioh nu prea ierta pe cei care încercau să-i dea sfaturi și-ai căror ochi nu-i plăceau. De astă dată, însă, se sculă șovăind de pe scaun și buzele abia punctară : — Dumneata… Dar era de ajuns ca să te uiți în ochii bătrînului ca să vezi plutind în ei aceeași expresie vagă, absentă, de vizionar, care domnise înainte în ochii celuilalt. Jos și rest ! șoptiră drept răspuns buzele vestejite. — Rest, rostiră clar și sonor cele tinere. Iar prin oglindă, Antioh vedea acum pe bătrîn transformat cu desăvîrșire, cu ochii pară, cu buzele tremurînd ca foile veștede toamna, agitat la culme, în așteptarea momentului suprem. Norocul veni și acum. — Vezi ? făcu bătrînul, în vreme ce trăsăturile i se destinseră și fața i se aprinse ca de iluminat. — Ce carte venea ?… Întrebă atunci cel tînăr. — Bancul arătă cartea care ar fi urmat. — Vezi ? fu acum să zică rîndul celui tînăr. Bătrînul încuviință admirativ din cap și lăsă prietenește o mînă pe umărul inspiratului. În sfîrșit, găsise unul ce se ridica pînă chiar deasupra așteptărilor… — Aveai dreptate… dar și așa a fost destul de bine. … … … … . . În zori porniră strînși lipiți unul de altul, ca doi rătăciți de nu se mai ținea minte, care în sfîrșit s-au regăsit. Se despărțiră, bătrînul binecuvîntînd pe cel tînăr cu unicul nume ce socoti acum că i se cuvine cu drept: — Fiule ! Și din chipul cum se desfăcură buzele lui să-l pronunțe, din dragul infinit al pronunțării, Antioh ghici mai mult decît o făgăduință, el auzi mai pur, mai cald și mai adînc decît totdeauna răsunînd pentru dînsul accentul celui mai desăvîrșit simțimînt părintesc.


content:
Sandulian se ridică. Ochii încă mai căutau în drojdia paharului de bere, dar convingerea lui era făcută. Parcă ar fi cetit tot adevărul în paharul acesta de bere, în care zdrențe de spumă se lăsau domol pe păreții groși de sticlă, cu crînguri și păsări în relief. Ceru plata și plecă zorit, strecurîndu-se repede printre trecătorii dinainte-i, sau izbindu-se de cei pe care-i întîlnea în cale. Gonea, mînat parcă de teama ca nu cumva vreo idee nouă să-i schimbe în vreun fel convingerea cîștigată. La o strîmtoare de strada, îngrămădirea curioșilor care luau parte, vociferînd, la o altercație vie între un birjar și un pasager, pentru motive de tarif, îl opri fără voie. Și-l apucă o ciudă grozavă pe această lume, care, în loc să-și vadă de treburi mai îmbolditoare, în loc să se ducă pe neașteptate acasă sau să-și spioneze amantele, stă gură-cască și intervine într-o ceartă atît de puțin importantă. Dar cîtă vreme avu nevoie să-și facă loc, văzu că toate gîndurile care-l ajunseră din urmă nu numai că nu puneau nici o cumpănă ideii ce-l cîștigase în întregime, dar încă o mai și întăreau și o luminau, ca-n plină zi… Micșoră atunci pasul, el însuși uluit de atîta lumină și parcă voind acum să găsească un punct de reper contrar. Dar în zadar : lumina cea mare invadase din toate părțile, ca o revărsare de ocean, și oriunde ochii lui se roteau, părîndu-i-se că găsește un reazăm solid, uitîndu-se mai bine, nu vedea altceva decît unda instabilă. Covîrșit de această mare și cumplită revelație, care pînă acuma nu ajunsese la el decît prin vagi raze rătăcite printre nori grei și opaci, intră de-a dreptul în iatacul soției sale. Îl primi zîmbitoare, ca de obicei, încît toată introducerea, abila introducere pe care o ticluise pe stradă, zbură ca un stol dezordonat și confuz. Fără să spună o vorbă, începu să se plimbe de la un capăt la altul al camerei, dar oricît de grăbiți îi erau pașii în această cursă de leu în cușcă, stolul se tot ducea înainte, dispărea la orizont. Catia zîmbea necontenit, fără nici o modulație, văzîndu-și de cusătura cu care o găsise în mînă. Încetini pasul, să examineze puțin, pe furiș, zîmbetul acela. Dar nu găsi în el nici un pic de ironie ; o răsfrîngere naturală a buzelor, fără nici o cută suspectă. Ieși deci trîntind ușa, dar nu făcu decît un pas, pentru a o redeschide de îndată, ca să surprindă rîsul trădător. Dar nici acum nu găsi, pe fața cu trăsături obișnuite, decît uimire, o uimire obișnuită… — Te rog să mă ierți ! — De ce să te iert ? — Mi-a scăpat ușa… Ea dădu din umeri în chipul cel mai obișnuit, cel mai liniștit cu putință. Ieși iarăși, dînd la rîndu-i din umeri. Dar acum gîndurile de pe stradă se întoarseră și-l năpădiră buluc. Lucrul era limpede ca bună ziua. Și, totuși, liniștea asta era teribilă, liniștea, obișnuința asta, posibilitatea de a fi veșnic aceeași, pe care o mînuia cu atîta ușurință… Reintră. De astă dată nici un zîmbet, nici o mișcare pe figura ei. O perfectă seninătate, ca și cînd nimic nu se întîmpla în fața ei, ca și cînd nimeni nu ar fi intrat, nimeni n-ar fi bocănit cu pași grei pe covor, „ ca și cînd nimeni n-ar fi trîntit ușa și n-ar fi ieșit în trei rînduri… nu mai puțin… Și nici o nedumerire, nici o întrebare, nimic, nimic… „Hî…” Catia… hî… e cusută cu ață albă… Ea ridică spre dînsul cusătura din mîni. — Unde vezi tu ață albă ?… „Canalia ! ? ! Hî…” — Nu se vede ața albă, dar este… Ea dădu din umeri cu nepăsare. Ei nu ! O femeie, o soție care n-are nimic pe suflet ar ridica acum capul și l-ar privi întrebător. I-ar spune neapărat : „Ce vrei să zici ?…” Dar liniștea asta !… Abia o ușoară strîmbătură… a buzelor… Nu… nu, e suficient… E într-adevăr cusută cu ață albă aceasta prefăcută lipsă de interes. Chiar datul ăsta tardiv din umeri. — Nu înțeleg. Ce vrei să zici ? răsună glasul ei, în vreme ce ochii se ridicară alene spre dînsul. A ieșit din nou afară și din nou gîndurile l-au luat la trîntă. Și-a strîns pumnii, dar n-a mai găsit nici un pretext… Ba nu, cusătura… Adică… mă rog, ce cosea ea acolo ? Ce anume ? Și pentru care utilitate ?… Vreo batistă… sau un fular, n-a băgat bine de samă… Și ăsta era primul lucru la care trebuia să se uite… Ce anume cosea ? Pentru cine ?… El nu știa ce cosea ea anume și, cu toate astea, Catia îi întinse cusătura spre dînsul, desfăcută, pentru a-i arăta că n-are nici un pic de ață albă. Și cu toate acestea, el n-a putut vedea nimic, n-a putut vedea din ce constă cusătura aceea, deși i-a întins-o atît de aproape. Ba tocmai pentru că i-a întins-o atît de aproape… i-a luat ochii, l-a orbit. Ea știa bine că aducînd-o atît de aproape de ochii lui, el nu va mai putea vedea nimic. Ea știa bine că astfel își va bate joc de dînsul… Ar fi vrut să se întoarcă din nou și din nou să-și plece ochii pe cusătura revelatoare. Dar acum era departe și mergea cu pași zoriți, ca să-și regăsească stolul pierdut al gîndurilor, ca să-și facă planul de atac cu mai multă dibăcie, cu mai mult sînge rece… Cusătura ar fi una… Un punct bun. „Pentru cine faci dumneata așa ceva ?” Totuși, o vede senină, explicîndu-i, bunăoară : „Nu vezi, e un abat-jour nou pentru lampa din sufragerie…” Și-l năpădește tristeța că a dat din nou greș ; ar trebui să aibă numaidecît alte șapte sau șaptezeci de întrebări care să se urmeze repede, ca focurile de petardă. Dar deocamdată n-are decît întrebarea privitoare la cusătură… E trist, e grozav de trist. Oricît își bate capul, nu mai găsește alta. E cumplit de trist. Cel puțin să se aleagă într-un fel. Starea asta de nesiguranță și neliniște îl minează, îl deprimă, îl dărîmă. S-a reîntors la cafeneaua de unde plecase și a cerut un țap, pe care-l soarbe cu înghițituri largi, lacome. Nu vede nimic în jurul lui, și chelnărul care i-a adus un jurnal, petrecut pe după un fel de caduceu de lemn, îl plictisește. Chelnărul înțelege, lasă jurnalul și pleacă. Iar Sandulian se zvîrcole pe scaun, ca un șarpe care a răscolit spuza unui foc acoperit din ajun. El nu vede decît spuma berii, care se lasă domol spre fundul paharului basoreliefat cu atîtea încărcături agasante. Spuma care se lasă domol îi face bine ; i se pare că, la fel cu sticla paharului, se desface și mintea lui. Cînd s-a mai potolit, ia jurnalul și-l desface. Dar înainte de a arunca ochii pe dînsul, ideea mîntuitoare i-a venit. Lovitura trebuie dată la el; către el trebuie să se îndrepte de-acuma, către omul acela enorm și spătos, cu doi ochi mici, sticlind de răutate sub streșinile largi ale sprîncenelor. Ei da, avea tot dreptul. Era soț. Și acela trebuia să-i răspundă, să-i dea socoteala. Va brava deci fulgerele de mînie ale ochilor mici, va brava glasul categoric și tăios, va ridica și el tonul. Mă rog, era soț și avea tot dreptul. Da, așa va face. Cu toate astea, îi trebuia un sprijin… moral. Banditul acela e un om foarte violent. Cum dracului l-a ales nevastă-sa, dintre atîți amici ai casei, tocmai pe el ? Dacă ar fi fost altul, mai potrivit, mai ca toți oamenii, ehe ! l-ar apuca bine de gulerul hainei și l-ar scutura nițel… Încă zdravăn de tot… Dar la tîlharul ăsta e cu neputință să te gîndești că l-ai putea apuca de reverul hainei. E un uriaș în toată puterea cuvîntului. Așa i-a plăcut dumneaei ; un uriaș și un violent… Cu toate astea, sînt mijloace în fața cărora și cei mai uriași trebuie să cedeze. Și s-au văzut cazuri cînd oameni de-o putere excepțională au fost înfrînți de vreun slăbănog, de cîte-un pirpiriu… S-au văzut destule cazuri… cînd slăbănogul, cînd pirpiriul a fost animat de o mînie cumplită, o furie oarbă și care nu mai cunoștea margini și obstacole. O furie cumplită înzecește puterile… Iar starea de soț înșelat e generatoare de-o astfel de mînie… Așa gîndea Sandulian, fără însă a izbuti să-și formeze convingerea deplină. Drept care, fu nevoit să mai ceară un țap, și încă unul… În cele din urmă lumină se făcu… O mînie năprasnică nu se poate dezlănțui dacă nu e sprijinită solid de-un suport, de ceva ascuns și sigur, de-o rezervă care să poată interveni la momentul oportun, în caz cînd teoria înzecirii puterilor s-ar arăta netemeinică tocmai într-un caz ca atare. Un… o mică armă, un revolver din cele noi, mici cît să nu se vadă din pumn, poate constitui o astfel de rezervă, din cele mai serioase. E suficient să-l simți în podul palmei, ca teoria mîniei ofensatului, care nu mai cunoaște margini, să fie promovată mai cu brio decît și-ar fi putut închipui cel care a lansat-o. Deci, înainte de a ajunge la țintă, un prim popas la primul armurier întîlnit în cale ! Iar pînă atunci, încă un țap, pentru definitivarea hotărîrii. — Băiete, un țap ! Și domnul Sandul ian zgudui caduceul, pentru ca să se desfacă jurnalul întins pe el. Era primul țap pe care avea să-l bea în tihnă, primul țap popriu-zis din ziua aceea, așa că se impuneau neapărat onorurile jurnalului, ca tot omul care, după această tihnă trecătoare, are de plecat la treburi mai importante și… sigure. Parcurse titlurile dintr-o aruncătură de ochi, pentru a-și alege subiectul cel mai atrăgător. Dar nu găsi nimic deosebit. Politică și iar politică. Un lucru cu totul fără nici o legătură cu ceea ce-l preocupa pe el. Îl preocupa revolverul. Căută deci o reclamă de armurier. Însă ochii se împiedecară de ceva și mai aproape de sufletul lui în clipele acelea decît chiar o adresă de armurier. Se opri la rubrica : „Palatul de Justiție”. Ceti : „Un nou gen de escrocherie…” Aș… ce-l priveau pe el genurile noi de escrocherie ?… Înainte ! Unde va fi și revolver… Dar coborînd ochii ca să treacă de porțiunea de coloană care nu-l interesa, i se înfipse deodată în vederi un cuvînt familiar, un nume, un nume la care nu s-ar fi așteptat, un nume care însemna o considerabilă revelație : Stăsescu. Stăsescu ! Dar Stăsescu era el, tipul… amicul… adică inimicul, rivalul… rivalul pentru care vrea tocmai să cumpere revolverul, pentru ca să-și poată permite să-i vorbească. Stăsescu, la rubrica „Palatului Justiției”, sub titlul : „Un nou gen de escrocherie”. Mă rog, judecător de instrucție nu-l știa să fie, nici procuror, nici comisar. Atunci nu putea fi decît… Se aruncă asupra jurnalului, cu ochii dilatați de o fericire fără de samăn, cu- niște ochi atît de plini de lumină, că nici nu putu la început să cetească an cuvînt… Escroc… Nu putea fi decît escrocul. Și era tocmai. Stăsescu, acest om bogat, însă fără meserie și avere concretă, fusese prins cu un nou gen de escrocherie. Sandulian ceti, mai degrabă mîncă rîndurile. însă după prima lectură nu se simți săturat. Era ceva cam vag și nu părea să fie tocmai așa grav. Trebui să cetească a doua și a treia oară pentru ca să înțeleagă mecanismul afacerii juridice. Cu toate sforțările rațiunii și închipuirii lui, însă, chestia nu parvenea să i se pară tocmai așa gravă. O complicată afacere comercială și… cam așa ceva… Dar nu izbutea să vadă fapta cea rea, partea de vină a arestatului. „O să-i dea drumul”, gîndi el dezamăgit. Luă și alte jurnale, dar dispoziția nu-i mai crescu. Se sculă nemulțumit, ba chiar întristat. Dar se resemna : în orice caz, are cu ce face o bună impresie doamnei Sandulian. La chioșcul din apropiere luă un reanc întreg de ziare. Și porni eroic, pipăind pachetul pe deasupra umflăturii buzunarului. Era într-adevăr gros ; și parcă tot pe atît îngroșa și vina lui Stăsescu. La un colț, literele de aur ale unei firme înguste îi săriră în ochi de sub un puternic felinar electric. I. GROZIANU Avocat Consulțațiuni 7—9 Era chiar 7 și jumătate. Iar lumina care se răsfrîngea din firma de sticlă neagră, parcă înzestrată cu puteri magnetice, îi încetini pasul, apoi îl opri în loc. „De ce nu ? își spuse Sandulian. De ce nu ?” Poate lucrurile să fie și mai grave decît ar părea în realitate. Pe urmă… tot trebuia să cumpere un revolver, în orice caz, o consultație tot va fi mai ieftină decît un revolver. În schimb, lucrurile ar putea să iasă cu mult mai grave. Și într-adevăr, după o jumătate de ceas, Sandulian ieșise luminat… Întîi avocatul spusese : — Cam gravă chestia… Foarte gravă… Trebuie să luptăm din răsputeri… ca să-l scoatem… — Să lupt ? Să scot ? Pe tîlharul ăsta ? Tocmai eu vreau să știu, din contră, cît ar putea fi… Înțelegeți… pe cît timp, ca să zic așa, aș putea să mă socotesc scăpat de el… — A, sînteți partea civilă… Nu mi-ați spus așa ceva. Va să zică, de la dumneavoastră a împrumutat tablourile… — Da’ de unde… Dar e un tîlhar, un tîlhar de rînd… aș vrea să-l văd înfundat chiar pe cinci ani… chiar și mai mult… — Mă rog… Însă noi trebuie să știm interesul… vreau întîi să văd interesul care vă face să interveniți în proces… Sandulian privi bănuitor la avocat. Oare ar putea să știe ăsta ceva ?… — Dar de ce e necesar să cunoașteți dumneavoastră interesul meu, domnule ?… — O, domnule, interesul… interesul juridic… Pas d’interet, pas d’action ‚… e un precept care ne împiedecă… — Ah, da… dar poate e ceva indiscret la mijloc… — A-ha… a… a… Înțeleg… Sandulian îl privi crunt ; avocatul surîse fugitiv și redeveni grav. — În cazul ăsta, spuse el, nu-mi rămîne nimic decît de a-mi oferi serviciile părții civile în mod gratuit… cu condiția ca să mă despăgubiți dumneavoastră… Mie, în orice caz, înțelegeți, îmi trebuie o procură de la reclamantul în drept… — Dar cel puțin e rost de-o pedeapsă ca lumea ? Avocatul deschise codul și îi arătă o combinație întreagă de articole. — Înțelegeți, totul depinde de modul cum punem chestiunea… Cum vedeți, poate să meargă și pînă la cinci ani… Socoteala onorarului, pe care i-o făcu apoi, nu i se păru lui Sandulian chiar prea exagerată ; nu depășea nici jumătate din prețul revolverului. Avocatul ăsta era cam ieftin. Îl angajă deci, dar cînd plăti acontul, gîndi ca n-ar strica mult să mai tocmească și unul mai scump, mai cu greutate… Sandulian intră în camera soției sale, pe buze cu un cîntec la modă. Mai îl fluiera, mai îl sîsîia, mai tăcea ca să-l reia iarăși, dar ncvastă-sa nu-și ridică ochii de pe gherghef. Atunci scoase teancul de gazete și-l trînti cu plesnet mare pe măsuța de lîngă canapea. Doamna Sandulian nici nu tresări măcar. Se aruncă pe canapea, așa cum se’-găsea, cu paltonul pe dînsul. Și începu să desfacă jurnalele zgomotos, schimbîndu-și necontenit poziția picioarelor aruncate unul peste altul și făcînd somiera sofalei să ofteze în acorduri dureroase. Mai la urmă, văzînd că nu izbutește s-o scoată din mutismu-i încăpățînat, gîndi că trebuie să se prefacă încordat asupra lecturii și, la un moment dat, să sară, surprins de mirare, că a descoperit o veste atît de gravă și dezonorantă privind pe amicul lor Stăsescu. Îi examină pe furiș figura, pe cînd parcurgea într-o doară titlurile și coloanele indiferente. Ca și cînd ar fi vrut să și-o întipărească bine în minte, pentru a se bucura și mai mult în urmă de diferența dintre expresia senină pe care o păstra încă și expresia de surpriză, de groază ori poate de necaz care o să-i strîmbe nobilele sale trăsături, iaca, peste puțină vreme. Și, fără a mai aștepta mult, Sandulian scoase deodată un „A !” scurt și sughițat, apoi sări din pat, simulînd o stupoare exagerată, de actor începător. — Dar ce va să zică asta ? răcni el, bălăbănindu-se pe picioare. Ia uite, domnule… nemaipomenit… Și-și acoperea fața cu jurnalul, o descoperea apoi îndată, ca să-și privească soția, și pe urmă se repezea din nou cu ochii la jurnal, pentru a reciti, cu stupida și ieftina lui consternare așternută nepotrivit pe fondul vioi al figurii. — Ei, ce este, ce este ? strigă plictisită doamna Sandulian. Ce s-a întîmplat ? Spune odată… Ce te-a surprins atîta ? !… — Stăsescu… Și se opri, ca să judece efectul acestui cuvînt, rostit după o scenă atît de patetic jucată. Dar doamna Sandulian plecă ochii, dînd din umeri, plictisită. — Ei ! ! Ce e cu el ?… Lui Sandulian i se păru că zîmbește… „Să vedem dacă ai să mai zîmbești și acum”, îsi făcu el vînt… și continuă, fixînd-o : — Stăsescu… a fost arestat… A fost prins cu escrocheria… Un nou gen de escrocherie. Grav de tot… Pedeapsă pînă la cinci ani… Și-i întinse jurnalul, pentru ca să-i fie mai la îndemînă urmărirea metamorfozelor ei fizionomice. Ea cetea însă calm și fără nici o surpriză. Lui Sandulian nici nu-i venea să creadă. Adică… oare… să nu fie adevărat, și toată alarma lui să nu fie decît un caraghioslîc, din care… Bine, dar atîtea evidențe, atîtea siguranțe, care ieșiseră rînd pe rînd din spuma de bere ca obiectele neașteptate din cutia unui scamator ! — Toate ziarele scriu, adăugă el, desfăcîndu-le rînd pe rînd și îngroșînd vocea agresiv, ca să întindă coarda pînă la capăt… Toată presa… Dar ea nu mai vru să cetească și dădu din umeri indiferentă. Însă nici el nu se lăsă bătut. — Maximum de pedeapsă, cinci ani, minimum trei. E grav de tot… Și după o pauză, în care păru că-și consultă, concentrat, cunoștințele juridice, declară : — Prin urmare, trebuie să ne luăm ziua bună pentru un timp mai îndelungat de la domnul Stăsescu. Adică pentru totdeauna… Căci chiar după trei ani de zile, sau patru, sau cinci… cît vor fi… nu știu cine are să-i mai întindă mîna… Și-n casa mea nu-mi trebuie escroci ! zbieră el drept încheiere. Dar doamna tăcea înainte, exasperantă. Ceea ce-l făcu pe Sandulian s-o ia puțin mai de-a dreptul. — S-ar părea că nu vă interesează de loc această chestiune, făcu el mieros. S-ar părea… că nici usturoi n-ați mîncat… nici gura, pardon, nu vă miroase… Ea făcu o mișcare de displăcere cu buzele și izbucni, în lumina de triumf a ochilor lui : — Ah, ești cumplit de agasant… și mai ales ești groaznic cînd începi cu astfel de expresii, de care abia credeam că te dezbărasem… Mă rog, ce dorești de la mine ? — Nu înțelegi ? Stăsescu a fost arestat… — Ei, și dacă a fost arestat ?!… A… Sandulian o măsură de sus pînă jos… Dar evidențele lui dinainte rămîneau, rămîneau… Ha… cocoana… credea că îl poartă pe el… așa… Aha… Nu merge… Numai că trebuie înzecită băgarea de samă… Nu vezi cît e de periculoasă această femeie ?… — Va să zică, ți-e indiferent, nu ? Hm, curios… Eu credeam că te privește și el puțin, săracul… E doar prietenul nostru cel mai bun… prietenul casei, de !… pe care d-ta mi l-ai recomandat… nu eu dumitale… Bietul Stăsescu ! Sărmanul! El, care cel puțin de două ori pe săptămînă lua masa la noi… Cum adică… dumneavoastră femeilor, așa vă sînt de indiferenți cei atît de aproape de dumneavoastră ? se minună el, fericit de verva lui și de modul cum a dus-o. Stăses- cule, Stăsescule, mai crede în prieteni, Stăsescule !… — Vorbești prostii, îl întrerupse d-na Sandulian. Sigur că nu mi-e așa de indiferent… Dar mai întîi de toate nici n-a fost judecat, nici n-a fost condamnat… Și eu cunosc mai bine pe Stăsescu decît dumneata… și pot să știu destul de bine că sufletul lui nu e capabil de astfel de lucruri urîte… O, nu… De altfel, ar fi fost inutil să facă așa ceva… el e destul de bogat… Sandulian rămase cu ochii bleojdiți la ea, cu gura întredeschisă, prin care vîrful limbii sta gata să se strecoare, ca la spînzurați. Așadar, era întocmai. Așadar, era totul adevărat. Siguranțele lui erau cu adevărat… siguranțe… Și cine știe de cînd nemernicii ăștia o duc astfel… Poate chiar dinainte ca ea să-i fi fost soție… Ea-și aplecase ochii deasupra gherghefului, iar el începu să se plimbe impacientat și nervos. Totuși, se liniștea… Noroc că lucrurile sfîrșeau astfel înainte de-a se băga de samă… cel puțin față de lumea cealaltă, de ochii lumii… pentru că, mă rog… o probă evidentă nu era… Totul nu dăinuia decît în stare de supoziție… Căci, la drept vorbind, nici chiar siguranțele lui nu erau tocmai-tocmai niște siguranțe în adevăratul înțeles al cuvîntului… De văzut, n-a văzut nimic, și de auzit, n-a auzit nimic… precis… Toate nu sînt decît deducții… simple deducții. Ici-colo, cîte-o vorbă care putea să aibă și un alt sens, cîte-un gest care putea să aibă și altă interpretare… cu siguranță că gluma de-abia acum începea să se îngroașe… Cu siguranță că prietenia de-abia de-acuma amenința să se transforme în amor sadea… Da, da… pînă la proba contrarie, nimeni nu poate să presupună în sarcina altuia ceva de care nu e sigur… așa doar i-a spus și avocatul cînd i-a explicat că pînă la judecarea procesului definitiv arestarea lui Stăsescu n-are nici o importanță propriu-zisă, drept care onorarul nu i-l ia decît în vederea procesului definitiv… Nici el deci nu poate deocamdată să arunce piatra acuzării definitive în soția lui. Cel mult, să se bucure că destinul s-a amestecat singur ca să împiedece o nelegiuire și o nemernicie care se punea la calc… Ceea ce dovedește că lucrurile ajunseseră la un punct destul de serios e însă că doamna pare să-și dea perfect sama că timpul încă n-a sosit să se teamă de soarta lui Stăsescu. Ea pare să știe foarte bine deosebirea între o arestare preventivă și între o condamnare… de parcă ea însăși ar fi consultat un avocat… dacă n-o fi prevenit-o chiar banditul… mai demult… …O-ho… aicea se arată un complot întreg… — Va să zică, nu-l crezi capabil de așa ceva ? ! — O, desigur… În această privință sînt de perfect acord cu tine… — Da… a ? Sînteți ? ! Apoi, draga mea, dacă vrei să știi, eu cred că e vinovat… vinovat din cap pînă în picioare… Ce tot îmi spui mie de avere și de lucruri d-astea !… Iubitul dumitale amic Stăsescu trăia din expediente… Asta e… S-o știi dumneata… Adică poate o și știai… apăsă el, provocator, pe ultimele vorbe. Dar ca surîse cu blîndeță… — Vei vedea că am avut dreptate… cînd se va judeca procesul… Îți spun, nu pot să cred așa ceva… nu e capabil de așa ceva… — Ești așa de sigură ?… — Instinctul meu nu mă înșeală niciodată… „Astea-s mărturisiri, cum s-ar zice, pe față… Îl iubește, asta e… și spune, arată…”, bolborosi Sandulian în fundul gîtlejului său, fără a socoti însă momentul potrivit să dea drum larg tumultului indignării… „Poftim, că mărturisește !… Dar e un destin pe lumea asta… e un Dumnezeu…” — Într-adevăr, bietul Stăsescu ! oftă el acum adînc, întorcînd-o cu înțelepciune, pentru a provoca noi destăinuiri. Mi-ar părea foarte rău… dacă… Și, înțelegi… Noi înșine ne-am găsi într-o postură foarte puțin convenabilă… Dar în sfîrșit… să nu fim egoiști… Noi ca noi… Dar el, bietul băiat !… Dorința mea fermă este ca să scape basma curată… Să-și dovedească nevinovăția… Altfel, să știi, îl așteaptă pedeapsă grea de tot… De la trei la cinci ani, nu mai puțin… — Ce trei, ce cinci ani !… Ce tot vorbești aci ? î Sînt oameni care omoară, și tot pot scăpa cu cîteva luni… ba chiar îi achită… Dar el, care n-a omorît pe nimeni ?… — Cum n-a omorît ?… I-a escrocat… I-a jefuit de avutul lor… I-a adus în stare de mizerie. Asta nu e tot o crimă ?… — Nu e… și chiar dacă o fi… o să se vadă că cel mult a greșit… și—l va achita… „Ia uite, cum îl iubește, canalia !…”, bolborosi din nou Sandulian, în fundul gîtlejului. Și izbucni cu toată tăria : — Nu-l va achita… Numai la jurați se achită… Acolo se judecă omorurile… Dar asta e altfel de faptă… care se judecă numai la tribunal… Și tribunalul condamnă… Asta e faptă de cinci ani, înțelege odată… românește… — Habar n-ai ! — Habar n-ai d-ta… Fapta lui e prevăzută cu cinci ani în lege… — Păi sigur, cunoști foarte bine d-ta legile… — Dacă nu m-oi pricepe eu, se pricepe avocatul care mi-a spus… — A… a… ? Va să zică… Ai întrebat un avocat… Știai dinainte… Mi se păruse că aici, acasă, ai descoperit, în jurnal… Hm… Și începu să rîdă cu poftă… Mă rog, pentru ce ai ținut să-mi joci teatrul ăsta ? întrebă ea, foarte înveselită. — Ce teatru, ce teatru ? ! Eu nu joc teatru, doamnă… Credeți că eu n-am mai stat de vorbă cu avocați în viața mea ?… Eu n-am fost la Palatul de justiție ca auditor ?… Iată un loc unde-ți recomand să te duci și d-ta… Acolo poți vedea multe lucruri… neplăcute, de care ai ști apoi să te ferești din vreme… — Bine-bine, lasă asta… Să ne întoarcem la cele ce vorbeam. Ce-au a face vizitele d-tale la Palatul justiției cu pedeapsa lui Stăsescu ? — Pentru că am văzut acolo cum sînt pedepsiți cei care fac ce-a făcut Stăsescu. — Dar n-a mai făcut nimeni ce-a făcut Stăsescu… Parcă îmi ceteai adineaori că el a inventat un gen nou de escrocherie… Sandulian nu mai găsi imediat riposta de data asta. Ba chiar se înecă și începu să tușească. Pe urmă își prelungi tușea, ca să găsească o ieșire onorabilă. Cînd socoti că trebuie să se potolească, rosti: — Inventator… Acum mi-l scoți și inventator… A… să-mi vezi mătăluță ce patentă mi-l mai așteaptă pe acest mare inventator… pe acest bandit… pe acest pungaș ordinar… A… trebuie să fac inventarul tuturor lucrurilor, ca să văd dacă nu mi-a dispărut ceva pe urma vizitelor acestui onorabil inventator… Ea surîse cu nemărginit de disprețuitoare milă drept răspuns. Iar el, cetind acest zîmbet, își dădu seama cît de nemărginit îl iubea. Cît de singur și de neștiutor a fost între acești doi complici, care cu siguranță că tot timpul n-au avut față de el decît aceeași nemărginit de disprețuitoare mila. Ca pentru un neștiutor ce era. Îndată ce ar fi știut, îndată ce s-ar fi pornit să se opună, mila ar fi dispărut și ar fi rămas doar disprețul. Și ura oarbă. La început, latentă și neagră, ca de fiare ce se măsoară înainte de a se arunca una asupra alteia. Dar descoperise lucrurile acestea acum, cînd ele încetaseră de a mai exista. Doamne, ce s-ar fi întîmplat dacă le-ar fi descoperit mai demult ? Ar fi avut el curajul să se ridice, să strige, să-și ceară repararea sufletului său jignit și călcat în picioare ? Ar fi avut curajui ăsta ?… A, da… Adineaori, la berărie, gîndea să treacă pe la un armurier, ca să se înarmeze. Surîse trist acestei amintiri. Ei ? Și cum… și cînd ar fi putut să lovească ? Unde… cînd ar fi găsit pieptul dezgolit, pe care să-l ciuruiască ?… Doar în fața lui, cei doi ar fi păstrat aceeași atitudine calmă, ermetică, prietenească chiar… Unde, unde să lovească ? Cum sa lovească în fața prietenească și surîzătoare, care s-ar fi apărat desigur cu toată violența și puterea ce-i da aparenta nevinovăție ? Cum, cum să smulgă vălul acestei aparențe ?… O, cu adevărat că este un dumnezeu deasupra, care intervine, Deus ex machina, să te scoată la timp din mijlocul acestui labirint de încîlcite și atît de chinuitoare întrebări… Este un dumnezeu… Sandulian recunoaște, cu toată bunăvoința și îndatorirea de care e capabil, în momentele acestea, pe Dumnezeu, și-i acordă solemn promisiunea supunerii oarbe și eterne. E vesel, e fericit, e liber… Se poate mișca, se mișcă, poate vorbi, gesticula, striga… de-a dreptul, fără nici un ocol, fără nici o stînjenire. Fără a se gîndi ce fel de interpretări va putea întîmpina cuvîntul său, ce fel de rezonanțe va isca în bolțile sufletești în care va pătrunde, ce fel de avertismente surde vor reflecta aceste bolți, înapoi, spre dînsul… Liber… Gol… Nou… Ca un nou-născut… — Cinci ani, doamnă, cinci… Ei da, am fost la avocat și l-am întrebat. Cinci ani. Cazul e foarte grav… — Și te poate bucura asta ? — Ei da, doamnă… mult, foarte mult… infinit de mult… Atît de mult, că îmi voi permite să-ți cînt ceva frumos, un cîntec de dragoste… de parcă acuma ne-am fi cunoscut întîia dată… Primul meu cîntec de dragoste… Și Sandulian începu să tușască și să-și dreagă vocea lui obosită, apoi dădu drum primelor note : Tu, viața mea, Tu, dulcea mea viață… Acum începi cu adevărat pentru mine… Muzica era arbitrară, ca și această poezie, cu totul și cu totul originală. Dar atunci servitoarea veni să anunțe : — Domnul Stăsescu ! Exclamația de surpriză care scăpă lui Sandulian fu ca zgomotul unei coarde ce se sparge în mijlocul, în momentul cel mai patetic al cîntecului. — Cine ? Ce face ? Ce caută ? Ce vrea ? Ce dorește ? Ce caută aici ? ! Servitoarea dădu din umeri, fără înțelegere. Dar Sandulian se întoarse către nevastă-sa, formidabil și necruțător : — A evadat deci ? Și caută azil la mine ! A-ha… Eu nu pot să dau azil la toți escrocii. Casa mea nu e azil de… de… Ușa care se deschise dinafară înăuntru întrerupse brusc avalanșa de vociferări. În cadrul ei era d. Stăsescu, în persoană : — Desigur vă mirați de apariția mea atît de neașteptata astăzi, cînd vă spusesem că viu tocmai miercuri… Dar m-am grăbit să vă avertizez — continuă să mugească vocea de taur, înecînd îngîimeala de întrerupere a lui Sandulian — m-am grăbit să vă avertizez că dacă veți ceti cumva în jurnale de o afacere în care e vorba de-un Stăsescu… Aci o pauză mică, în care ochii lui Sandulian sfîrșesc prin a deveni incandescenți de furia și nerăbdarea ripostei ce pregătește… —…apoi să nu credeți că e vorba de mine… E un nemernic de văr al meu, pe care-l cheamă tot Ion, ca și pe mine… și care nu acum îmi face numele de rîs pentru întîia oară…


content:
Înainte de a se hotărî să intre, Bastache mai făcu două-trei ocoluri. Cum să înceapă ? Hm ! Va fi extrem de greu… Și cu toate astea, trebuia… Acum. Astăzi. În ora care avea să urmeze ! Trebuia să fie călău și să execute fără milă. „Anito, scumpa mea dragă, trebuie să strîngem din ochi, să scrîșnim din dinți, să urlăm, dacă vrei, de durere, dar trebuie să trecem și peste asta… A sosit «ora bunului rămas !» Chestie de cîteva zile, și pe urmă ne vom obișnui… Doară, pe cît am înțeles, tu ai mai trecut de mai multe ori prin astfel de ore !… …Ce e-n ziua de azi o despărțire… Se despart ei soți, după o conviețuire de ani întregi !… Dar noi, drăguța mea dragă !… Tu ești frumoasă, eu sînt… cum dracu mai sînt și eu ?… tînăr, da, tînăr… Repede ne găsim…” Bastache se opri. Nu mergea. Prea era la repezeală… Prea ușor… Prea cam… În glumă… Nu mergea. Cu Anita nu mergea. Anita era un temperament tragic. Cu temperamentele tragice trebuie să o iei tragic… Și ajuns în fața casei unde se întîlnea cu Anita, Bastache nu se simți în stare să se oprească ferm și dîrz, precum își propusese. O lua tot înainte și mai trase cîteva ocoluri, pentru a găsi tragicul de care avea nevoie. Își debită micul lui discurs pe mai multe tonuri, dar fu imposibil să găsească nota pe care o căuta. Iar timpul trecea, și Anita putea să plece, închipuindu-și că l-au reținut cine știe ce motive fără însemnătate. Numai motivul cel groaznic, cel teribil, nu l-ar putea bănui, mititica… Numai motivul cel cumplit… Și ar pleca plină de voioșie și iertătoare ca întotdeauna. „Ah, nu e nimic ! va ciripi gurița ei mică și țuguiată ca o căpșună. Nu e nimic. Doar ne întîlnim în fiecare zi, de la 4 la 6, în odăița pe care mi-a cedat-o, pentru acest scump răstimp, buna și scumpa mea prietenă Păpușica…” Ah, Păpușica ! era cît pe-aci să urle, cît îl lua gura, Bastache, în mijlocul străzii pe care o traversa. Să nu intre acum ; dar să aștepte pe Păpușica. S-o roage să transmită ea Anitei… Și dus de gîndul cel nou și surîzător, Bastache făcea pași largi și voinicești în valurile de trecători. Claxoanele i se păreau acum cîntec de biruință, și huruitul motoarelor, darabana acompaniamentului. Nu ! își zise el dezamăgit, cînd pasul o luă ușor pe o străduță mai dosnică și mai liniștită. Nu. Asta însemnează că… asta însemnează că Păpușica va ști, prin urmare… că el a rupt-o întîi… ceea ce Anita nu va ierta în ruptul capului… Asta mai însemnează că Anita abia mîne va afla vestea cea cumplită… și el nu poate, nu va putea dormi la noapte, la gîndul că ea se va culca surîzătoare și fericită, că-l va visa și că-i va face ușor cu degetul în somn : „Mic despot al sufletului meu, unde mi-ai fost ieri ?… Mi se pare că ai început să umbli pe de lături… Mic despot al sufletului meu, mi se pare că o să mă scutur din robie și [o] să-ți uzurp tronul… Mi se pare că eu am să iau de acum înainte frînele domniei în mînă… și eu am să-ți poruncesc, dc acum înainte, nu dumneata mie…” „Oh, îngerașul de el… Auzi ce cuvinte dulci !… «Mic despot… frînele domniei…» Dar e o împărăție Anita asta, o nebunie !… Și nu poruncește ea, la drept vorbind ?… Dar cum poți să te desparți de comoara asta ? Cum ? Dumnezeule ? Cum, Dumnezeule ? Cum poți să-i spui așa, tam-nisam, c-o Iași ?…” „Cu toate astea, Anita, iartă-mă… Iată, de data asta voi fi cu adevărat un despot… Un despot nemernic, stupid, criminal… Un tiran… Să nu mă ierți niciodată, Anita… Să mă urăști toată viața mea… Dar nu mai pot, suflețelule, să te țin sub această minciună… De țrei săptămîni eu știu că te las, și de trei săptăm.îni nu îndrăznesc să-ți spun… Mă port cu tine ca asasinul care înfige pumnalul în copilul roz… În copilul cu brațele întinse… să-l cuprindă… și-i surîde… Anita, nu mai pot să îndur această povară, această mască de aramă ; mai bine ura ta decît zîmbetul ăsta dc miel neștiutor pe care-l duci la tăiere… Dar ea… cealaltă… așteaptă, Anita. Tu n-o știi, Anita… nici eu n-o știu… pentru că această zgripțoroaică de cocoana Profira nici numele n-a vrut să mi-l spună măcar… această pețitoreasă care nu scapă o vorbă mai mult decît trebuie pînă ce tîrgul nu e asigurat, și ce trebuie să fie al ei — pus deoparte… Dar negustoreasă cinstită… Cum ți le alege ea, cum ți le nimerește ea… zestre, frumoasă, candidă… Căci tu, dragă Anita, n-ai avut decît una din aceste calități… dar vezi, omul cînd se-nsoară, Anita, cum să spun ?… nu-i ajunge. Tu, de ! știi bine cum ne-am cunoscut, știi bine cînd ne-am întîlnit prima oară în odaia Păpușicăi, știi bine că… În sfîrșit, nici nu ți-a venit să joci măcar pe nevinovata… Sinceritate, e drept, dar, draga mea… Înțelegi… eu nu pot… eu trebuie… e vremea… să mă retrag, să încep ceva, să… tinerețea are și ea un liman : frîiri ars m e! o margine… vorba bietei mame, iar mama știe cine e coana Profira… Coana Profira nu se încurcă niciodată. Îi spui : «O vreau brună, subțire, cu ochii verzi… sau cine știe cum…», coana Profira așa ți-o aduce… Ba, pe deasupra, și cu zestre și cu… și… și… cu… Anita, a sosit «ora bunului rămas !»” Și revenind în fața casei unde se întîlnea cu Anita, Bastache păși ferm și dîrz, precum își propusese. Cu toată gravitatea lui de comandă, Bastache era pierdut. Sîngele îi fugise din vine și din obraji ; monologul îndelung, pe care-l aiurase pe străzi, ca să prindă curaj, părea că-i supsese orice energie din slabul lui trup. I se păru însă curios că Anita nu se uită uimită la el, cum se uitaseră vreo cîțiva dintre trecătorii întîlniți în cale, cînd scăpa cîte un cuvînt rostit mai tare sau cînd întorsăturile dispozițiunilor lui sufletești în această convorbire imaginară, pe care tocmai o terminase, îi schimbau brusc alura și mersul. Dar acum începea convorbirea reală. Și convorbirea o începea Anita. Dumnezeule, dar de ce aerul ăsta plictisit la dînsa și graiul ăsta aspru ? Să bănuiască oare cumva ? Să-i fi suflat cineva la ureche ?… Dar asta e cu desăvîrșire exclus. — Te asigur că nu te-aș fi așteptat atîta dacă n-aș fi avut să-ți comunic lucruri extrem de importante… Ia loc… Pe Bastache astfel de atitudini îl scoteau din sărite. Cum adică ? Ce va să zică morga asta și imperativul ăsta ? Ah, da ! Ba foarte bine… Asta îi ușura lui mult situația… Aha… asta îi da curaj să taie fără milă în carne’ Vie… — Mda… făcu la rîndu-i, destul de grav și sec. Mda… Și eu aveam să-ți comunic lucruri extrem de importante… Ea îl privi cu nemărginită milă disprețuitoare : — Ah, știu, știu, vrei să mă amețești iarăși cu scenele d-tale, cu care m-ai înăcrit pînă acuma… Te rog, scutește-mă… Mi s-a urcat pînă aici… și cu degetul întins orizontal își tăie beregata. — Daaa ?„. Ah… Daaa ? V-ați săturat ? sări la rîndu-i Bastache, înțepat pînă la os de vîrfurile grozav de ascuțite ale disprețului ei. Daaa ? Vi s-a aplecat ?… Vă recomand picăturile lui Davila, scrișni, scos din sărite, și se ridică de pe scaun, ca să-și destindă mînia în pași largi și apăsați. Ea-l privi cu ură, apoi, tot privindu-l, ochii i se îndulciră și-o podidi deodată un rîs vesel și prietenos… — Haide, sfîrșește odată cu mutra asta de măcelar înfuriat! îi strigă ea. Mai bine vino lîngă mine și sărută-mă. Am să-ți dau o veste mare… Bastache se opri clătinîndu-se. Nu. Dispoziția asta nouă a ei nu-i plăcea de loc ! Era mai bine cum fusese la început. Ah, nu… cu săruturi, nu… — Să mă săruți ? A, nu, scumpă… pardon, stimată domnișoară… săruturi, nu… Mersi !… Nu mai am nevoie… Mersi !… Mi-a venit și mie rîndul să mi se aplece… Își închipui ruptura venind de la dînsa… el facînd pe jicnitul… retrăgîndu-se rănit sufletește și umilit… Și pe urmă, răzbunarea… Oh ! Era de o mie de ori mai bine așa… Trebuie făcut totul ca s-o scoată din nou din pepeni… Dar ea s-a apropiat tiptil de dînsul, cum era întors cu spatele, și l-a cuprins ușor cu brațele pe după gît. L-a sărutat lung pe ceafă. Insă el a respins-o cu bărbăție. — Ți s-a aplecat, nu ? a răcnit el, vărsînd flăcări pe ochi. Te-ai plictisit, cum s-ar zice… O, asta le întrece pe toate… Nu… asta pune capăt Ia toate ! Te-a- sigur că le pune. Le-a și pus… Nu, scumpă… stimată… domnișoară… vă asigur că n-aveți să mai fiți plictisită… Orice, dar să știu că necăjesc pe cineva cu prezența mea, cu mișcările mele, cu micile mele obiceiuri — făcu el din ce în ce mai înduioșat de sine însuși — mai bine moartea. Ei bine, doamnă, fiți asigurată ; voi îmbrînci, voi da afară în brînci, de aci, de lîngă dumneata, pe acest imbecil care te plictisește… II voi înhăța de guler — strigă el apucîndu-se de guler — și-l voi duce ca pe-un răufăcător pînă la el acasă, și-l voi scutura zdravăn, și-l voi face, fiți sigură, să-i treacă o dată pentru totdeauna pofta de a vă mai plictisi… Scuzați, doamnă, vă rog foarte mult să scuzați, doamnă… Și izbindu-se cu pumnul în coastă : Hai, idiotule… hai, imbecilule… afară cu tine… cum îți permiți să continui să răpești timpul prețios al acestei nobile, distinse, frumoase persoane ? Afară ! Afară… Și-și căra cu nemiluita în coastă, de parcă s-ar fi țicnit subit. Ea îl mînca din ochi de drag. Și cînd el se îndreptă de-a binelea spre ușă, îl ajunse iarăși și-l cuprinse, de astă dată fără a-i mai da putința să se miște. — Stai, stai, prostule… Nu pleca pînă nu auzi vestea cea mare. Și-i strigă în plină ureche, cu șuierul cald al buzelor ei cărnoase : Mă mărit !… Auzi ? Mă mărit ! Pe urmă, ca și cînd ar fi simțit că acuma nici nu mai e nevoie să-l ție atît de strîns, îi dădu drumul. Iar el se clătină ușor, ca un obiect lăsat, care-și caută echilibrul statornic. — Tu… te măriți ? — Da… foarte curînd… mai curînd decît îți închipui… Și dîndu-i o palmă ușoară pe obrazul care se congestionase cu desăvîrșire, îl asigură, rîzătoare : Haide, nu te întrista… Am să continuu să mă întîlnesc cu tine… Astăzi ai fost nespus de drăguț… — Cu cine te măriți ? bîlbîi el, rătăcit. Dar înainte de a primi răspunsul, i se făcu deodată o lumină vie dinaintea ochilor. Era gata să izbucnească într-un rîs formidabil, să bată din palme și să sară iepurește prin cameră : — Și eu, și eu… și eu mă însor… Cum s-a nimerit !… Însă răspunsul ei îl opri de la început: — Cu un băiat foarte bine… are și ceva avere… dar foarte multe șanse… Și, din cîte am aflat… știi cum seamănă cu tine… la siluetă, la ten… la… … din cîte ai aflat ? !… Hm… va să zică… În mintea lui Bastache, o legitimă bănuială căzu în zigzag de foc, ca un fulger. El clipi din ochi și-și țuguie buzele ironic : — Ascultă, l-ai văzut ? L-ai văzut vreodată ?… — Drept să-ți spun… — Ah, am înțeles, de ajuns ! Am înțeles, va să zică… tu, va să… ah… ha, ha, ha… Dar pentru că ea-l privea cu totul nedumerită, el se opri iarăși și-și țuguie din nou buzele : — Îmi dai voie să-ți pun o întrebare ? Și se pregăti să ia lucrurile cît mai pe departe, pentru ca să fie cît mai amplă comedia, care era sigur că va duce la finalul bănuit. Dar ea îi cuprinse capul cu brațele și i-l trase la sîn : — Bietul meu mititel, în sfîrșit astăzi sînt perfect convinsă de iubirea ta… Astăzi am văzut sufletul tău… tu suferi pentru mine, copilul meu dulce… Ei bine, drăguțul meu, îți făgăduiesc… — Că ne vom întîlni, nu ? — O, da, dragul meu… Tocmai… O lună de zile însă trebuie să punem capăt întîlnirilor noastre. Acuma nu știu… o lună sau poate mai mult… În orice caz, tu treci într-o lună pe la Păpușica… ea te va ține în curent… — Ne vom întîlni deci ! strigă el plin de fericire și bătînd din palme. — Tot tu vei rămînea micul meu despot… — Da ?… dar domnul ?… domnul ?… viitorul ?… — Soțul meu, vrei să zici… Ei bine, nu e cel dintîi căruia i se întîmplă ca soția lui… — Sărmănelul !… — Mititelul ! — Dovlecelul… — E ! nu, nu… te rog… Expresii de felul ăsta… — Ah, da ? bun… mă rog… Dar mai înainte, o întrebare… Cine ți l-a găsit pe domnul ăsta ?… — O, o… pețitoreasă, tocmai vreau să-ți spun : e drept că nu ne-am cunoscut… — De ajuns ! De ajuns ! în cazul ăsta îmi voi permite să-i spun : Tîmpitul ! Idiotul ! Caraghiosul ! El e ! îl cunosc… 99 la sută că-l cunosc… Îl cunosc ca pe mine… E cel mai mare idiot… — Îl cunoști ? Cum îl cunoști ?… A, nu, nu… așa nu… Trebuie să fim înțeleși de la început… Nu îngădui… — Da ? Ei bine, îți voi dovedi îndată contrariul. 99 la sută că-ți voi dovedi… ce speță de imbecil e viitorul dumitale… Cocoana Profira ți l-a dat plocon, nu ? — Exact… O cunoști și tu pe coana Profira ? — Pe escroaca asta ! Desigur… Crezi că numai pe dumneata te-a păcălit ticăloasa asta ?… Crezi că numai dumitale ți-a prezentat astfel de idioți ?… Care se lasă duși de nas… și ducînd la altar… În fața altarului sfînt și curat… toate… toate… desfrînatele… — Ieși! strigă din toate puterile Anita, bătînd din picior, — Toate haimanalele… toate neruși… — Afară, ți-am zis… — Da, voi ieși numaidecît… Mi-e imposibil să mai stau o clipă alături de… Va să zică… așa, nu? Te căsătorești cu el, nu ? Cu idiotul, nu ? Ca să te întîlnești cu alții, nu ? Cu altul… cu amanții, cu toți.., cu toate… secăturile… cu toți derbedeii ?… Ha, ha… Figura Anitei se schimbă deodată. Doamne, în fața ei era un nebun… Doamne, a înnebunit subit! Nu vezi că nu mai știe ce spune ? Cine a pus-o să-i destăinuiască… Dumnezeule… cum va ieși acum din asta ? Doamne, dacă se va isca un scandal ?… Și cu toate astea… acum are limpede dovada: cît o iubește, mititelul… Și plînsul o podidi, și suspinele începură să-i scuture pieptul cu putere. — Dragul meu, copilul meu… n-aș fi crezut… Ah, Dumnezeule… Pînă acolo ? Atît să te coste ?… Iar nebunul urla înainte și o scutura și mai tare decît suspinele de brațul de care o apucase, cu mîna încleștată, cu ochii de smintit. — Ei bine ? Și-acuma vrei să știi cine e nebunul ? Cine e idiotul… cine e tîmpitul care era gata să se preteze la această comedie ?… Se bătu pe piept cu latul palmei : Uite-l, privește-l, privește-l bine… — Dumnezeule, cu ce ți-am greșit să mă pedepsești astfel ? gemea într-una Anita, neștind ce să creadă, ce să înțeleagă, ce să facă. — Și… scuipă-l… Scuipă-l, n-auzi ? Apoi, îmbrîn- cind-o pînă în fundul camerei : Iată ce poamă nevinovată, cultă și bogată îmi oferea coana Profira.,. Iată cu cine aveam să… În sfîrșit, Anita s-a dumirit… L-a lăsat să mai urle încă pînă ce furia blestemelor și a insultelor a prins .să sc potolească, apoi, calmă, l-a întrebat : — Cum, ai angajat și tu pe coana Profira ? — Ah, da, desigur, am angajat-o și eu… Dar acum să aștepte mult și bine… — În cazul ăsta, poți să fii sigur, dragul meu ; femeia asta îți aduce tot ce dorești. Iată ce mi-a adus mie… Ea se repezi la măsuță, luă poșeta cu mîni înfrigurate și abia izbuti s-o deschidă din graba nervoasă cu care îi jucau degetele. Scoase o fotografie, pe care i-o înălță triumfătoare dinaintea ochilor. — Îți place ? Hai ? îți place ?… Dar Bastache se mulțumi să știe că nu e mutra lui acolo… — A… altul… aa… iartă-mă… dar am înțeles că nu l-ai cunoscut… și… am crezut… adică… am… — Păi tocmai am vrut să-ți spun : e drept că nu l-am cunoscut… cum să zic, personal… Profira nu face cunoștințe pînă ce nu se asigură că va fi bine răsplătită și n-are să fie trasă pe sfoară… Dar, în orice caz, îți dă toate amănuntele și, desigur, fotografia… Cum, ție nu ți-a dat încă fotografia ?… Sărmănelule !… — Cum vezi… — Vai de el !… Și se speriase că o să-l iau eu pe furiș, mititelul ?… Păi cum puteam eu să primesc de la ea o astfel dc ofertă, dovlecelule ?…


content:
Patruzeci de ani Costache Constandache a stăpînit orașul. El era conservator, însă asta n-avea nici o însemnătate. Putea foarte bine să fie liberal, conservator-democrat sau, mai pe urmă, averescan, țărănist, socialist or comunist; nu ar fi avut nici o însemnătate. Oricine s-ar fi întîmplat la guvern, Costache Constandache era sigur de voturile concetățenilor săi; S-au străduit unii și alții să-l doboare, s-au încercat ingerințe asupra orașului și mai cu seamă asupra mahalalelor. Mofturi. Cînd veneau alegerile, conul Costache Constandache ieșea cu o cumplită majoritate, în ciuda tuturor suveicilor și tuturor crucilor trase cu creta pe spatele votanților suspecți. Iar pe vremea comisiilor interimare, un om nu mai da pe la primărie. Se lipseau cetățenii de dreptele lor cereri, însă fără Costache Constandache nu vreau să lucreze. Și cu tot aparatul lor polițienesc, cu toți bătăușii tocmiți special de la București, uzurpatorii abia de îndrăzneau să facă vizite electorale pe la marginea orașului. Bătăușii speciali înfundau în acele vremuri de frămîntare — snopiți ! — spitalele; iar aparatul polițienesc lucra cu mînă moale ; știa doar ce-l așteaptă după alegeri. Drept aceea se operau mutări tocmai hăt la cellalt colț de țară ; dar chiar și funcționarii nou-veniți, după două zile de rățoieli sterpe, o lăsau domol Le intra numaidecît frica la oase, așa cum ar intra frigurile lîngă bălțile putrezite sau reumatismele în cetățile posomorite și cețoase. Asta se cheamă să ai o popularitate. Iar conul Costache Constandache se făcuse iubit prin nenumăratele foloase pe care le făcuse orașului. Uzină electrică, baie comunală, grădină publică, pavaj, hală, cinematograf comunal, serviciu de pompieri, de gunoi, canalizare, dric elegant cu două clase (clasa I cînd i se puneau patru cai, clasa a Il-a, numai cu doi). Pe urmă, nimeni nu făcea apel la primărie fără ca să fie satisfăcut. Lumea mai bogată : ca să se mai amîne sau chiar să se lase uitată vreo expropriere pentru aliniatul străzilor, ca să se mai puie un felinar în dreptul porței cutăruia, ca să se mai dea vreo cîțiva oameni de la primărie pentru ridicatul vreunui grajd sau pentru vreun prășit la vie, ori pe Ulița Mare să fie doi sergenți, dintre care unul să stea mai mult în fața casei lui conu Ionică Mitran, al doilea om bogat și popular al tîrgului după conu Costache Constandache și care deci putea deveni de temut. Totul se făcea. Conul Costache împăca pe toată lumea. Avea meșteșugul, arta, arta asta, cum spunea domnul Ionică Mitran. — Mă credeți, domnilor, că eu n-aș fi în stare să fac așa ceva, declara dînsul cu modestă convingere. Iacă, vă spun eu, cu mine s-ar lua toți cu mîinile de păr… Pe cînd conul Costache Constandache avea pentru toți un zîmbet, o privire limpede și binevoitoare, o vorbă domoală de încurajare. — Lasă, mă, că se face. Las’ pe mine… Ei, poate că nu se făcea tocmai-tocmai precum dorea cel cu nevoia. Dar cu ceva tot se alegea. Barem cu lumea cea măruntă și necăjită conul Costache Constandache era o comoară. Îi răzbea în porumbi toamna, în lemne iarna și chiar în bani vara. Dar cu ce-i cîștiga pe toți erau lemnele. Lemnele primăriei. Zadarnic țipau (cine ? veneticii : un fost ajutor de judecător rămas pe-aci avocat, niște colegi de-ai acestuia, dornici de a pune mîna pe visteria comunei, cîțiva profesorași pripășiți de pe-aiurea), zadarnic se văicăreau indivizii ăștia suspecți care treceau în toate partidele, ca să apuce comisiile interimare, că fondurile comunei au secat, că pădurile comunei sînt aproape tăiate, că datoriile comunei au crescut de bate falimentul la ușă. Conul Costache Constandache surîdea cu superioritate. Pentru că dezmeticii ăștia de opoziționiști mai făgăduiau, întru restabilirea situației, că vor îngriji ca perceperea impozitelor comunale să se facă fără excepție, iar rămășițele să fie strînse fără răgaz. Rămășițe de cînd ? De nu se mai ține minte. Conu Costache Constandache surîdea către conu Mitran și prietenii săi : — Ați văzut, mă, ce proști sînt ? Nici nu știu să facă politică. Și cu adevărat, cînd cel dintîi guvern nou făcu loc uzurpătorilor în primărie, se pomeniră bieții oameni cu tot felul de fițuici galbene și verzi, în care se scria cît are să plătească fiecare pentru noua stăpînire. — Proști sunt, mă, făcea conu Costache cu veșnicul lui surîs. E drept că șleahta adversă băgase de seamă că a făcut-o de oaie cu țidulele casieriei, și pentru prilejul viitor și-au făgăduit să fie mai abili. Dar oamenii știau acum ce-i așteaptă. Căci drept răspuns la toate discursurile înverșunate ale lor, prin care înfierau „abuzurile” conului Costache, acesta se mulțumea să răspundă placid din ușa cafenelei : — De, mă, i-auzi, c-am făcut eu abuzuri cu voi,.. Spuneți voi dacă știu ăștia ce trăncănesc… Sau : — Bă, v-au mai trimes ăștia țidule înainte de alegeri ? — Nu ne-au mai trimes, coane Costache… — E… zice că sunt șmecheri… așteaptă acum să treacă alegerile… — Lasă să aștepte, coane Costache, rînjea cu înțeles poporul. „…Cu o primărie așa bogată în venituri putem să facem și noi dărnicii… dar nu risipă și jaf !” strigau cu vehemență vrășmașii lui conu Costache. Dar alegătorii știau ei ce fel de daruri galbene și verzi o să primească. Iar tîrgul cel mare al Rădășenilor era într-adevăr unul din cele mai bogate ale țării acesteia blagoslovite de Dumnezeu. Veniturile lui erau nesecate. Și dacă pădurile lui dăduseră de sfîrșit, în schimb ccle în care securea intrase acum treizeci și douăzeci și cinci, ba chiar și douăzeci de ani, se făcuseră din nou numai bune de tăiat. Dar de lipsa lemnelor putea fi vorba cînd atîta bănet intra în casa comunei de la prăvăliile date cu chirie la ovrei, de la locurile din vale, date în parte la oameni, de la oboarele vestite, ce se țineau săptămînal în tîrg și unde țăranii din împrejurimi erau jecmăniți în lege, în sfîrșit, de la atîtea taxe, lumină, apă, gunoi, prestație, firmă și cîte și mai cîte ? Pentru că mințeau cei care susțineau că domnu primar închide dinadins ochii la încasarea dăjdiiior. Închidea, desigur, cînd era vorba de familiile grele ale celor 4000 de înscriși în listele electorale. Dar ia să fi poftit să nu fi fost înscris în listele electorale ? Or să te fi simțit că ai trecut de partea veneticilor ? ca-ți arăta dumnealui atunci cum se îngrijește un bun edil de veniturile gospodăriei ce i-a fost încredințată. Încît, ca o vrednică răsplata și ca o dovadă de adîncă recunoștință, către al patruzecele an al părinteștii lui oblăduiri, cei patru mii de păstoriți hotărîră să-i ridice un binemeritat monument. Ideea porni tot de la dezinteresatul și lipsitul de invidie conu Ionică Mitran, puțină vreme după ce consiliul comunal se pronunță în chestia cu licitația noului motor al uzinei electrice. Pentru că domnul primar fusese de părere să se adopte între cele douăzeci și trei de oferte, pe acea apărată cu multă căldură și convingere de conu Mitran, și chiar convinse și consiliul că acum e rîndul să fie luat în considerare sfatul prietenului său (deși unul din consilieri protesta vehement, încercînd zadarnic să probeze că s-a greșit rîndul). Dragostea în- dreptățitului se revărsă asupra conului Costache cum nu se mai văzuse niciodată. Mai ales că pînă și consilierul recalcitrant fusese repede redus la tăcere cu minunatele perspective pe care verva domnului primar știa să le desfășoare dinaintea ochilor bunilor prieteni și cetățenilor săi. — Omul ăsta e o comoară ! răgise de mai multe ori, aprins de îtiduioșeli subite, conu Mitran. Omul ăsta e providența orașului ! Omul ăsta merită un monument ! — Omul ăsta merită un monument ! Acesta a fost strigătul hotărîtor, care s-a înfipt întîi ca o revelație, pe urmă din ce în ce mai adînc, ca o obsesie, și apoi ca un imperativ în mințile rădă- șenenilor. „Monument. Monument. Monumentul lui conu Costache. Se face monument lui conu Costache ! Să dăm toți, fraților, mînă de la mînă pentru monumentul lui conu Costache Constandache. Cît de puțin, dar să dăm toți pentru monumentul acestui mare om, acestui mare binefăcător al comunei. Restul se completează de la primărie !” Monumentul lui conu Costache Constandache se ridică falnic în mijlocul orașului. În grădina publică din centrul orașului. În dreapta e monumentul lui Alexandru Lahovary, ridicat de conu Costache încă din primele timpuri ale carierei lui politice. În stînga e monumentul rădășenenilor căzuți pentru țara lor în războiul cel mare. La mijloc, locul era rezervat încă de pe cînd trăia regele Caro! I. — Înțelegi că nu se cade să ridici monumente oamenilor care sunt încă în viață, fie ei chiar regi ? spunea conu Costache Constandache. Dar după moartea regelui Carol, evenimentele se înghesuiră, și monumentul din dreapta o luă înaintea celui din mijloc. Însă asupra locului din mijloc părerile conului Costache se schimbaseră. — Aici e locul lui Ferdinand cel Leal. Însă, înțelegi, nu se cade să ridici monumente oamenilor care sunt în viață, fie ei chiar regi. Cînd conul Costache Constandache află ce puseseră de gînd concetățenii săi cu locul din mijloc, se făcu roșu ca sfecla, dar nu se putu ști din primele clipe dacă de mînie sau de plăcere. Așa că trebui să intervină cu toată autoritatea de care dispunea și cu toată prietenia domnul Ionică Mitran, ca roșeața de pe bucile dolofane ale lui conu Costache să fie numai de plăcere. În schimb, vorbele lui fură numai de ocară. — Cum se poate… Ăla e loc pentru regi… nu pentru un nemernic ca mine… — Lasă, că avem noi destul loc și pentru regi… Îl potoli conu Mitran. Ce, grădina are numai lungime ? Are și lățime, nu ?… Iar lățimea e cît lungimea aproape… Așa că unde scrie că încap acolo numai trei statui ? O să fii dumneata la mijloc, și-o să te punem cu fața la Olt, așa că o să ai acum în față pe Alexandru Lahovary, în spate eroii, la dreapta pe regele Ferdinand și la stînga pe Carol… — Nu, nu primesc, se arătă îndîrjit conu Costache. Nu primesc. — Știu care e motivul, replică Ionică Mitran. Pentru că ești în viață… — Și ăsta ! aprobă conu Costache. Dar mai e și altul, cu mult mai puternic… Asistența respiră ușurată. De argumentul ăsta se speriase ea, pentru că-l știa bine pregătit pe conu Costache în susținerea lui. — Atunci, care, coane Costache ? — Să mă puneți pe mine la dreapta ori la stînga ! strigă cu energie conu Costache… Nu admit, răcni el cu umilință, să stau la mijloc, între regi. Dacă puneți pe regele Carol la mijloc, pe Ferdinand la dreapta și pe mine la stînga, ar mai merge… Nu… Nici așa… regele Carol să nu fie cu fața spre Olt, să fie cu fața spre oraș… Așa da, primesc… Așa ar veni Lahovary în dreapta, eroii în stînga, Ferdinand în față și eu umilul vostru servitor la spate… Cei de față rămaseră muți de admirație dinaintea acestei severe atitudini… Numai conu Ionică șopti la urechea celui ce-și apăra cu atîta vehemență modestia : — Rămîi la mijloc și nu duce grijă de regi… că peste o sută de ani, dac-o mai putea orașu ăsta să ridice vreun monument… Însă nu te lăsa și dă-i înainte cu gura… E foarte onorabil din partea dumitale… că noi facem tot ce știm… Și cu toate protestările energice ale lui conu Costache, monumentul fu ridicat în mijlocul grădinii publice, pe locul destinat regilor. Dar abia acum putu el să se convingă că rostise odinioară o vorbă cu adevărat mare: Nu se ridică monumente oamenilor în viață. La cîteva zile după ce obrazu-i modest suferi cu abnegație ploaia de laude pe care i le aduse inițiatorii mîndrei sale statui, conu Costache căzu la pat. Fu o boală lungă, mai degrabă o sleire progresivă a tuturor puterilor, pc care le istovise încetul cu încetul în atîta huzur și-n atîtea călătorii. Și ca o culme a pedepsei pentru toate cele făcute cu voie sau fără voie, Dumnezeu îi păstră numai mințile. I le păstră intacte, încă și mai luminoase decît se bucurase de ele toată viața, ca să vadă întreagă, grozava lui năruire. Pentru că îndată ce scăpă frînele primăriei, locțiitorul, conu Ionică Mitran, nu mai fu în stare să stă- pînească turbatul galop spre dezastru. Veneticii ridicară capul. Ochi de ură răzbătură din ascunse unghere. Strigăte de mînie izbucniră. Huiet și urlet începu să crească. Și, curios, tocmai acum cei care erau gata pînă mai deunăzi să ia parul de dragul lui conu Costache și împotriva dușmanilor lui, de astă dată tăcură cu toții și așteptară. — Vezi, nene Costache, ce va să zică poporul… canalia… E ca șarpele… — Era și timpul, Ionică, grăi slab și înțelept conu Costache. Îmi pare tare rău de voi că n-ați apucat să duceți și voi comuna asta în spate patruzeci de ani încheiați, ca mine… Dar întrucît mă privește, eu mi-am terminat cariera… Comisii peste comisii veniră, trimese de stăpînire. Verificări peste verificări se făcură. Dar dintru început fu greu să se vadă pînă-n fundul relelor. Dimpotrivă. La prima ochire părea totul bun și la locul lui. Unii mai buni de văz crezură c-au descoperit mare lucru, însă însoțitorii lor, care apucaseră de spuseseră într-alt fel, îi combătură cu toată înverșunarea. Pentru că deasupra tuturor metehnelor sufletești stăpînește atotputernic amorul propriu. Se petrecură lucruri de tot hazul. Verificatorii începură să se acuze unii. pe alții. Depuseră rapoarte în doi peri și plecară fără să fi stabilit ceva precis, spre marea bucurie a lui Ionică Mitran. — Cei mai mulți au fost de partea noastră, coane Costache. — Ce dobitoci ! rosti domnul Costache Constandache. Dar pentru că Ionică se uita la el nespus de curios, se grăbi să adauge : Asta, între noi, știi… Tu însă bate toba înainte și dă-le dreptate celor care ne-au apărat… Bate-ți joc cu strășnicie de veneticii care i-au chemat… Însă tare mă tem, măi Ionică dragă, că dc data asta nu se mai prinde… — Ne descurajezi, nene Costache… — Asta între noi, Ionică… Dar veneticii nu se lăsară. Noi comisii veniră, noi expertize. De astă dată oameni de socoteli, aleși pe sprinceană. Zadarnic țipa conu Ionică Mitran că sunt oamenii veneticilor. Vulgul tăcea și asculta. Iar ca dintr-o cutie de scamator, potlogăriile ieșeau la iveală, care mai de care mai gogonată și mai țipătoare. — Ce ne facem, coane Costache ? — Mi se rupe inima de voi, dragă Ionică, dar în.— trucît mă privește, mi-am încheiat cariera… Mi-ar fi părut bine s-o fi încheiat mai demult și să văd pe dobitocii ăștia dîndu-mă în tarbacă, he, he, încă pe cînd picioarele mi-ar fi fost zdravene de drum. Aveam eu ceva pus deoparte, și așa de bine ferit, că n-ar fi zărit acolo nici ochi de șarpe. Însă așa a fost să fie… Multe păcate avem și noi oamenii, dar și multe fapte bune am mai făcut unora și altora, încît a zis bunul Dumnezeu : „Lasă-l pe Costache aci unde l-am pus din greșală, pînă la sfîrșitul vieții. Acuma, dacă s-a făcut, s-a făcut…” Și după ce zîmbi mulțumit și senin florilor din tavan, continuă, cu glasu-i stins și liniștit : Cum îți spui, doar de voi îmi pare rău. Mai era destul acolo ca să huzuriți și voi pînă la apusul vieții. Pot spune eu că nu mor liniștit, cînd, cu toate înjurăturile acestora, acum, în pragul veșniciei, am trăit o viață întreagă respectat și onorat de toată lumea ? Și care poate fi acela din toți bandiții ăștia ce-mi vin și-mi urlă la ferestre că i-am înșelat căruia să nu-i fi făcut bine ? E… dar nu pui la inimă, mă Mitrane… Așa e lumea… n-o s-o schimb eu… și tocmai acum… Și iar sta și iar se mai gîndea conu Costache. — He, lasă-i pe dumnealor… Eu, cum, cum o făceam, o duceam bine cu toții… Și eu… și ei… Că ar fi fost păcat, mă, dacă aveai de unde, să nu trăiești bine… Acum să-i vedem ce-or să le facă veneticii… Or să strîngă curelele și or să înece primăria în bănet (dacă nu și-or băga mîinile și ei, prostește, că nu știu cum să și le bage…). Dar să zicem că sunt oameni de treabă și de bună-credință… Unde or să ajungă ? Primăria se va face de aur, și toți pîrliții ăștia or să crape de foame… Primăria va sta cu pîntecul veșnic umflat de aur ; tocmai ea, căreia nu-i foame, nici sete… Conul Ionică Mitran pleca întins, luminat de aceste adevăruri. Dar el nu prea știa să le lămurească, așa cum le primea, mulțimii. De aceea, după ce le în- găima încurcat p-ici, pe colo, fuga înapoi la conu Costache, să le mai dea un polei, nou, așa cum numai el știa să le lustruiască. Dar conu Costache îl oprea : — Fii pe pace, Ionică. Nu mai folosește la nimic, nici o frămîntare. Totul e degeaba… Am impresia… ce vorbesc… sunt sigur c-am pierdut partida… Vouă nu-mi rămîne decît să vă dau un sfat părintesc, cum părintește v-am condus toată viața mea. Stîngeți-vă toți și tăgăduiți cu înverșunare ; și unde s-o găsi spărtură, dați vina pe mine… Vă dezleg pe toți… Aruncați jos din spate dragostea ce-mi purtați… Vă dezleg, ai auzit ? Pe unul să nu-l mai aud că-mi ia apărarea… Aruncați totul pe mine… și eu vă voi apăra pe toți, luînd tot ce-or găsi ei rău acolo asupra mea… Așa grăi conul Costache Constandache, și un luciu nou pîlpîi în ochii lui obosiți și sticloși ; luciul abnegației și al sacrificiului. Iar bunii lui tovarăși plînseră amarnic de jertfa lui nebunească și-l ascultară. Iar mai vîrtos plînseră cei care luaseră mai înaintea sfatului, pe ascuns și prin șoaptă. Cînd toate vinile pămîntului căzură asupra lui conu Costache și cînd acesta luă asupra lui totul, vulgul profan n-a putut desprinde, cum de altminteri era și de așteptat măreția gestului. El se nărui tot pe casa lui conu Costache, gata s-o dărîme din temelii și s-o facă una cu pămîntul. Conu Costache ar fi zîmbit prietenește primei cărămizi care i-ar fi căzut în cap. La șaptezeci și ceva de ani… Dar casa lui conu Costache, mai ales de cînd începură mărturisirile, era acum ca și ferecată. Așa bolnav cum era, cu picioarele de gelatină, era cu neputință să-l mute în altă parte ; în schimb, numărul sentinelelor din jurul casei lui era destul de impozant ca să ție mulțimea în respect. Așa că aceasta se mulțumea să se oprească în grămadă compactă dinaintea ferestrelor și să urle frenetic : — Banditule ! Hoțule ! Tîlharule ! Ne-ai mîncat avutul! Ne-ai jefuit! La pușcărie cu tine! La moarte ! Dar pentru că sentinelele îi priveau printre baionetele lucii, în imobilitatea lor mîndră, mulțimea obosea. — La oase ! striga în cele din urmă drojdia orașului și pleca apoi să mănînce… Iar conu Costache Constandache era necăjit la culme auzind toate acestea, că nu distingea glasul lui conu Ionică Mitran, căruia îi dăduse ordin expres să conducă aceste manifestații. Printr-un om de legătură îi reînoi ordinul. Dar zilele următoare îi aduse aceeași nemulțumire. Pînă într-o seară, cînd prinse glasul celui mai iubit dintre consilierii săi luînd cuvîntul și declarînd : — Fraților, pentru că nu ne rămîne să ne răzbunăm altfel contra omului ăstuia, să-i dărîmăm monumentul ! Propunerea fu primită cu un huiet infernal de răgete. Conu Costache se mulțumi și cu atîta. Însă pe Mitran n-avea să-l ierte niciodată pentru neascultarea lui. Dar cînd mulțimea, scoasă din fire, ajunse vociferînd în fața monumentului, spre marea ei deznădejde se poticni acolo de pieptul de fier al unui pluton de soldați. Vrînd-nevrînd, veneticii din fruntea comunei trebuiau să salveze ce mai rămăsese din avutul primăriei. Revizuitorii gestiunilor puseseră totul sub pază și-i declaraseră răspunzători de cele mai neînsemnate abateri. Astfel, vrăjmașii cei mai înverșunați ai lui conu Costache Constandache ajunseră să apere cu îndîrjire frumosul său monument. Dar nici mulțimea nu se lăsă mai prejos. Ea dorea și ea, ca toate mulțimile, mica ei satisfacție. Astfel, veneticii se făcură purtători ai „legitimei dorințe a masei” la mărimile din București. Urmarea fu că gărzile se îndoiră și comisia interimară primi observații aspre și amenințări de înlocuire, deoarece „încurajase prin atitudinea și slăbiciunea ei instincte sălbatece de răzbunare fi porniri spre rebeliune, penate de art. 86 fi urm. c. p.”. Era doar o mare operă de artă, făcută în străinătate, cu bani mulți și grei. Cînd mulțimea întărîtată află despre drastica dezaprobare a celor de la București, scandalul ajunse de neînchipuit. Se dădură adevărate asalturi în contra monumentului, dar soldații se ținură bine. De altfel, cît domni soarele deasupra lumii, luciul oțelului de la arme fu o continuă „legiuită somație”, ținînd necontenit departe pe cei mai îndrăzneți. Răfuiala pro- priu-zisă avu loc doar între răzvrătiți și ațîțătorii lor de pînă ieri, care, pentru a-și feri pielea, trebuiră să țipe, să amenințe, să spumege… În contradictoriu… Cînd se lăsară umbrele serii, tuturor le veni foame de lup, mai mult și mai degrabă decît se așteptau, din pricina atîtei energii cheltuite. Și plecară spre casă, unii de unul singur, alții în grupe, cîntînd : La arme cei de-un neam și cei de-o lege… Sau : Hai leliță-n deal la vie, Hai, leliță, hai, Să culegem razaehie… Grupul cel mai intransigent și mai furios se opri dinaintea ferestrelor conului Costache, făcînd să zor- năiască geamurile ca de cutremur de puterea fără seamăn a vibrațiilor atîtor răgete. Conu Costache închise ochii plictisit și vădit dezgustat că fusese brusc întrerupt din gîndurile plăcute și din amintirile în mijlocul cărora vroia să moară.,. Oricărui om condamnat la moarte i se mai împlinește o ultimă dorință. Atîta drept are și el. Să nu mai fie turburat din gînduri. Atît. Nimic altceva. Tocmai se vedea, la Roekenbaur în Grinzing, la „Heuriger”, cu roșcata Suzi pe genunchi, acum treizeci și cinci de ani, cînd plecase pentru prima oară la Viena și spre alte orașe europene, ca să vadă la fața locului realizările marilor edilități. Lăutarul cînta în falset, ciupind ușor strunele, în vreme ce lumînarea discretă arunca palori ciudate în părul sălbatec al înfocatei vieneze… — Ce mai vreau, ce mai doresc ? întrebă el abia auzibil, zguduit din visuri, pe doctorul care-i prepara ultimele injecții. — Au vrut să-ți dărîme monumentul și i-au pus pe goană… Acum urlă de neputință… — De ce nu i-au lăsat, frate, să-și facă voia ?.„ Aveau tot dreptul… E-a lor… Ei l-au făcut… Să-l dărîme, să-l dărîme… Moartea a trecut, în sfîrșit, și pe-aici. A fost de-ajuns ca aripa ei neagră să atingă în treacăt orașul, ca toate patimile să tacă pe loc. — Mi se pare că n-au avut dreptate cu conu Costache… De ce nu ne-au lăsat să-i dărîmăm monumentul dacă n-a fost nimic de capul lui cît ne-a cîrmuit ? I-am amărît degeaba zilele sfîrșitului… — Am fost niște păcătoși… Cît ne-a condus el, cu toții ne-am ales cu cîte ceva… De bine, de rău, o duceam cu toții bine… Dar de la ăștia ce-avem ? Numai biruri și amărăciuni… — Toată ziua bate toba casierului prin mahalale… Și noi ne-am pornit tocmai asupra lui, care se punea pieptiș pentru noi în fața tobei… — Mare nelegiuire am făcut, oameni buni. Cît bine ne-a făcut el nouă și cum l-am răsplătit… L-am băgat în mormînt cu lăcrămile pe ochi… Dar vorbeau astfel cei care nu puteau să răzbată prin cortegiul cu lățime dc fluviu, ca să vadă figura zîmbitoare a lui conu Costache, întins în dricul clasa I (cu patru cai), pornit pe ultimul drum… Poate încă visa pe vieneza Suzi… Cu toată frumoasa înmormîntare, cu toate discursurile ca de întrunire publică, rostite în fața falnicului monument, de retractare sau de veștejire, cu tot regretul profund al celor ce l-au condus la groapă, Ionică Mitran tot nu s-a arătat mulțumit, după șapte ani, cînd împrejurările l-au adus pe el, acum, în fruntea comunei. Ionică Mitran a făcut atunci un parastas cum nu s-a mai pomenit nici pe vremea domnilor voievozi. Se spunea „parastasul reabilitării”, deși conu Costache se reabilitase de mult prin amintirile minunate despre dînsul (despre „simpatica lui persoană”, cum se zicea), care adiau necontenit de dincolo de moarte spre cei de dincoace. Ș-apoi monumentul lui, admirabilă operă de artă, sta din ce în ce mai netăgăduită dovadă că nu mai fusese primar ca el în tot cuprinsul României. Iar conu Costache Constandache rîdea și-acum cu rîsul lui bun și larg și care de astă dată se lărgise pînă la urechi. Rîdea într-una, cum l-au văzut cei puși să-l dezgroape, pentru a-i face din marmoră și din bronz un mormînt astfel cum cu adevărat merita un om ca dînsul.


content:
Jean Filodor. Jean Filodor din Calafat. Vestitul. Atoatocunoscătorul. Omul care a trecut prin toate. Să stai cu el de vorbă, n-ar mai sfîrși zile întregi, sau mai bine zis n-ar mai obosi zile întregi tot povestind. Ce ? Tot ce vrei ! în orice domeniu dumnealui are o părere ; la orice meteahnă — un remediu ; la orice întîmplare — o amintire. Ah, amintirile lui Jean Filodor ! Dacă ai sta să le înnozi una de alta, nu te-ai dumeri cîtuși de puțin cînd a fost timp să i se întîmple atîtea. Întocmai ca șiragul aventurilor lui Sherlok Holmes, atribuind fiecăreia din împrejurările prin care a trecut Jean Filodor, cu destulă bunăvoință, numai cîte-o jumătate de zi, și ai ajunge la cifre fantastice. Îți vine să crezi că omul ăsta a trăit 300 de ani. Dar ce-are a face ? 300, 200 sau numai 54, cît pretinde el că are încă de acum vreo patru ani… face să-l asculți. Nenea Jean Filodor are ce povesti, pentru că știe să povestească. Să-l auzi numai sugîndu-și dinții — asta, în orice caz, e mult [mai] preferabil stropitului necurmat ou spută pulverizată a majorității vorbăreților — să-l auzi însoțindu-și vorbele de cîte-un : „Phii !… Extraordinar !… Fain !… Extra !… Th! Ce mai, domnule !… Nemaipomenit !…” și nenea Jean te-a și convins. Ăsta e darul lui, te convinge, și dacă te-a convins, este ca și cum s-ar fi întîmplat cu adevărat cele ce ți-a spus. Uneori lui nenea Jean îi place să povestească de mai multe ori același lucru. Astfel, am avut prilejul să constat că variantele povestirilor lui nu sunt tocmai- tocmai prea deosebite. În orice caz, examenul de polițist pe care l-a trecut în fața cneazului Moruzi și care l-a adus de-a dreptul polițai clasa I la Rădășani a ieșit leit la fel din toate cele vreo treizeci-patruzeci de povestiri ce mi le-a spus despre el… — Uite, parcă mă văd. Eram șapte scoși la părete, glăsuiește nea Jean. Examen, nu glumă. Ăilalți morfăiau în bănci. Unii aveau și cărți… Dar ce să faci cu cărțile la întrebările pe care le punea cneazul… Phii !.. om, domnule, nu glumă !… Și pe vremea aia nu mergea cu cărți… He !… așa știu și eu… Înveți în carte și pe urmă te duci și turui la profesor lecția învățată ca papagalul… Atunci, domnule, nu erau școli și profesori… — Cum, nea Jeane, se poate să spui dumneata așa ceva ?… Că doar n-oi fi dat examenul pe vremea lui Caragea… — Caragea, Necaragea… La poliție nu era școală, domnule… La poliție te prezentai așa… Răspundeai, bine… Te pricepeai, vreau să zic, la ce te întreba ăla ? Bine… Nu ?… curățenie… Nu mergea cu fleacuri !… Nea Jean își mai sugea o clipă dinții, apoi se repezea : — Cum spun, eram șapte !… Litera F. … Eu veneam întîiul. Dar a luat-o din capul ălălalt. Răposatul Niță Gherman venea al patrulea… La ăsta se uita cneazul mai cu atenție, pentru că era și avocat… Dăduse examen de avocat la Slatina, cum era pe-atunci… Eu, ca mai modest, nu aveam nici o patalama… Cînd m-a întrebat de așa ceva, i-am retezat-o scurt, cît era de cneaz : „Eu sunt de la Calafat!” atîta i-am răspuns. Hm !… era greu al dracului ! examen, nu glumă ! Niță Gherman, cu diploma de avocat; aialalți toți, cu proptele ; numai eu — de la Calafat. He ! dar ia să vedeți… Se puneau ei cu Filodor ?… I-am făcut praf !… Phii !… Se gîndește cneazul, își trece mîna prin barbă, își rotește ochii în tavan cum să ne înfunde mai zdravăn… Aa !… era om, domnule, ăla… Phii)… să-l fi văzut numai !… Nemaipomenit !… Țțțțț L. fain om !… grozav !… Doar văzîndu-l cum se gîndește, te treceau fiori… Îngălbenisem… Ce temă ne-o da ? ne gîndeam. Pe răposatul Niță îl apucase bîțîiala cît era el de avocat… Phii!… ce mai om, domnule !… În sfîrșit, își mai mîngîie cneazul barba de trei ori, și unde începu colo cu glasul lui îndesat: „Ia să spuneți dumneavoastră : Ești de serviciu pe stradă… Acoperișul unei case ia foc… Dai să intri… și pe gang îți iese înainte un cîine cu un cap de om în gură… Ce faci ?” Phii !… temă nu glumă… Ce faci ? Pe unde scoți cămașa ?… Bine, înțeleg, focul… Scoți țignalul și dai semnale de foc… La asta ar fi răspuns și un vardist… Dar ce faci cu cîinele și cu capul de mort ? Așa e !… Temă, domnule… Phii !… om, domnule… cneazul, phii!… Întrebă, cum spun, de la coada rîndului… Ăl dintîi care venea acolo, nimic… Tăcere… Al doilea, mîlc… al treilea, hîr… răposatul Niță, Dumnezeu să-l ierte… mîr… Ăilalți doi, c-o fi, c-o păți… Aș!… Nimic !.. Prostii… Vine rîndul meu… „Ia spune dumneata, Filodor de la Calafat…” Am tușit, am înghițit și am început: „Dacă se aprinde un acoperiș, dăm semnal de foc și pătrundem înăuntru ; dacă ne întîlnim pe gang cu un cîine cu un cap de mort în gură, lăsăm un sergent la foc și eu mă iau după cîine…” Scurt… cneazul… ce să vă mai spun… Încîntat… „Filodor, Filodor… Vino să te pup…” Vă jur pe copiii mei… Phii !… Ce mai, domnule… Întrebați pe răposatul… pe, vreau să zic… pe Niță Gherman… — Păi dacă e răposat, nea Jeane ?… — Păcat că nu l-ați apucat să vă povestească el… Phii… A fost ceva grozav… cneazul… „Filodor… Filodor… phii,.. bravo, băiete… ești admis, poți să pleci… Așa răspuns vreau ! phii… poți să pleci… Polițai clasa I de-a dreptul”. Am salutat grav : „Trăiți domnule prefect…” Și am ieșit cu capul sus. A… nu mă umileam. He… he… Răposatu Niță și cu ăilalți au rămas acolo, ca să le mai puie întrebări… Eu… pînă seara aveam numirea la buzunar… Polițai de-a dreptul, clasa I, la Rădășani… M-a cerut satrapu… Dimulescu… Spaima județului… „Mă, să-mi dați p-ăl care o ieși mai bine la examen…” înțelegeți dumneavoastră, nu puteau să-i dea orice terchea-berchea lui Dimulescu… Nea Jean Filodor este un entuziast. Vorbește totdeauna de sine și de ai săi cu o bunăvoință și o admirație ale căror hotare s-au mutat la infinit. Astfel, caii lui sunt cei mai iuți de pe lume, cîinii lui — cei mai mîmoși, copiii lui — cei mai isteți, și să te ferească Dumnezeu să mănînci vreo bătaie de la dînșii. Cel mai marc, Licuță, un flăcăiandru, s-a născut cu așa atribute bărbătești, că e un adevărat fenomen… — Phii, să vezi, domnule, și să nu crezi… Dar nea Jean, he… cînd era tînăr… he-he… a avut cîntecul lui… — Și acum eu nu mă dau pe mulți… Însă acum treizeci și doi de ani, după ce mi-am isprăvit armata și am dat examenul de polițai… phii… Ce mai dame, nene!… Dar cînd făceam armata… Aoleo, mamă, Doamne… n-am păr în cap..» Nea Jean are o familie numeroasă, iar soția lui aparține unei familii și mai numeroase. De aceea nu e de mirare dacă la dînsul ai să găsești, mâi ales în zile de sărbătoare, mese întinse și ziafet. Dar pot să fie și treizeci de comeseni, pot să fie ei din familie sau străini, la mesele lui nea Jean numai el are cuvîntul. La o astfel de masă, bogată mai ales în hors d’oeu- vre-uri și băcănie, în mastică de Hio și-n vinuri pe care nea Jean — deși avea o viișoară la marginea tîrgului — pretindea că le-a adus direct din Corint (avea nespusă slăbiciune de tot ce era grecesc, și predilecția asta era de bună seamă în strînsă legătură cu sonorul său nume de familie), am ascultat pentru a cincisprezecea oară, dacă nu mă înșel, povestea descălecării lui în Rădășani, cu firmanul de polițai clasa I în buzunar. —…Cînd am sosit aci, toată lumea nu mai vorbea de altceva… „A venit Jean… Jean Filodor… Phii ! I-ai văzut, soro, mustața (nea Jean își răsucea mîndru mustața căruntă, dar care, la vremea ei, făcea de bună seamă furori, precum ne asigură dînsul) ?… I-ai văzut, dragă, nasul lui clasic ?… Phii !… I-ai văzut, soro, ochii lui negri ca mura ?” (Ochii lui nea Jean privesc cruciș, dar poate că pe vremea aceea, cine știe ?…) În sfîrșit, ce mai ala-bala, femeile toate cu ochii după mine, domnișoarele mă urmăreau, cocoanele mă invitau, bărbații mă pizmuiau și chiar mă spionau, dar n-aveau ce face… Polițai clasa I !… Phii !… Întrebați pe… — Răposatul Niță Gherman ! răspundeau în cor numeroșii săi cumnați, care nu se mai săturau de poveștile lui nea Jean, îl provocau să le povestească pentru a cine știe cîta oară oricărui nou-venit și se amuzau de ele într-un chip atît de zgomotos, că nea Jean, nedumerit un moment, își răsucea pe urmă satisfăcut mustața lui vestită, cu care odinioară băgase damele Rădășenilor în draci. — Ce răposat ?… Ce Niță ? îi lămurea nea Jean, aci de față. Astea să vi le spuie Atena (Atena era sora lor mai mare și nevasta lui nea Jean), să vă spuie ea, că pe vremea aia era, de, domnișoară, și pe toate le-am întors cu vorba… dar cu ea, de… am luat lucrurile pe foaia ailaltă… am luat-o în serios… Cocoana Atena, femeie zdravănă și puțin zîmbitoare, se încrunta întotdeauna cînd nea Jean se întrecea cu poveștile și mai ales cînd printre comeseni se găseau și oameni străini de familie. Dar nea Jean băga de seamă morocăneala ei numai cînd ajungea la capitolul cu femeile. De aceea, el era convins că numai acest capitol îi produce amărăciune, drept care, îndată ce amintirile lui ajungeau aci, făcea cu ochiul spre noi și spre dînsa și ne îndemna mutește s-o privim pe furiș… — „A venit Filodor… A venit Filodor…”, continua dînsul. Toate cocoanele nu mai aveau altceva pe buze. Pînă cînd s-a auzit la Dimuleasca… Phii, domnule… Dimuleasca… Coana Poldi !… phii !… franțuzoaică, n-ați apucat-o voi… Femeie mare, voinică, pff… nobilă… gravă… neam mare. E… i-a ajuns și ei la ureche : „A venit Filodor…” „Aha, a venit ! a spus coana Poldi. Bine c-a venit… Va trebui atunci să se prezinte și aici, la curte”… Dorința coanei Poldi era poruncă… Cine era Dimuleasca pe vremea aia ?… Phii!… Ei bine, pe altul l-ar fi impresionat lucrul ăsta și, gara, a doua zi ar fi fost la curte : „Săru’ mîinile, coană Poldi. Îmi dați voie să mă prezint, Jean Filodor, polițai cl. I, numit de-a dreptul pentru răspunsurile la examene…” și poc din călcîie, militărește. V-ați găsit !… Eu, și să mă ploconesc !… Jean Filodor să se ploconească !… Nimic… Nici nu m-am urnit… Vorbe peste vorbe, ștafete peste ștafete… eu, nimic… și lumea înainte cu gura, că ce mustăcioară are Jean Filodor, că ce nas clasic, că ce mai ochi… Nea Jean își mîngîia mustața cu aceeași fericire cu care mintea lui mîngîia acum amănuntele amintirii plăcute. Nea Jean surîdea : — Ei, ce credeți că s-a întîmplat atunci, dragii mei ?… Ce credeți c-a făcut Dimuleasca ?… Nici una, nici două, a dat poruncă să se înhame caii la trăsură… patru cai înaintași… phii !… caii negri ai lui Dimulescu și cupeul ăla de lac… phii !… cumpărat de la Viena… Și dă vizitiul bice cailor… Phii ! ce mai vizitiu !… era numai în găitane și pocnea biciul de opt coți de se auzea peste Olt… A venit Dimuleasca la poliție de-a dreptul… să n-am parte să mă mișc de-aici dacă n-a venit la poliție. „Care e Filodor ăla, frate, de vorbește toată lumea de el ?…” Aci, povestirea lui nea Jean fu înteruptă de cîteva cuvinte ale soției sale, pe care nu le auziră decît vecinii ei de masă, însă urechea fină a lui nea Jean le prinse din zbor. O ! Doamne, și să te fi ferit Dumnezeu să întrerupi pe nea Jean sau să-l contrazici în focul povestirii. Se prefăcea în leu, nu altceva… Ochii îi creșteau, mustața lui cea frumoasă, acum căruntă, se burzuluia ca o perie de cuie, iar nasul lui clasic se transforma în plisc de acvilă. Uita pe toți din jurul lui și lovea cu pumnul în masă de zdrăncăneau farfuriile și tacîmurile, de parcă erau șrapnelele din război… — Ce i-a zis ? Ce i-a zis ? întrebau comesenii în șoaptă pe vecinii respectivi. Dar cînd bolboroselile încetară și mînia găsi sfîrșit în gîtul întins și încordat peste fire, loc de ieșire și grai articulat, chiar nea Jean ii lămuri pe toți : — Spun minciuni, ai ?… Eu spun minciuni ?… Și aci începu o enumerare bogată și neîntreruptă de lucruri sfinte și bisericești. De bună seamă, auzind astfel de vorbe grave, noi, cei străini, înlemnirăm în adevăratul sens al cuvîntu- lui, dar cei din numeroasa familie a soției lui nea Jean ascultau îngăduitor și priveau surîzînd spre mămița lor — soacra lui nea Jean — la cele sfinte ale căreia se refereau toate imprecațiunile celui înfuriat. Mare minune ! Coana Sevasta, însăși, zîmbea și ea. Și nici n-ar fi putut face altfel… Pentru că îndată ce nea Jean se mai potoli, omul de lume din el îi aminti că a săvîrșit o necuviință. Și corect se întoarse către coana Sevasta cu aceste politicoase cuvinte : — Pardon, mămiță ! Nea Jean nu mai putu să povestească mai departe ; de parcă întreruperea nesocotită a soției sale i-ar fi distrus însuși izvorul amintirii, așa cum întrerupînd un poet din visurile lui îi astupi, pe vecie și necugetat, unul din prețioasele izvoare ale creației lui. De aceea, necazul legitim nu se potoli cu una, cu două, ci mai avu cîteva răbufneli. Fiecare se termina cu apelul cuvenit spre cele sfinte ale soacrei sale, și fiecare apel în parte era de astă dată urmat riguros de politicoasa scuză : „Pardon, mămiță !” Spre norocul celor de față, pentru care scena devenea din ce în ce mai penibilă, în ușă, înalt cît ea, își făcu apariția, ca trimis de Dumnezeu, conu Alexe Cosîmbeanu, nenea Alexe, cum îi ziceam cu toții, prietenește, acestui bătrîn voinic și simpatic, cu respect de cele vechi și cele sfinte și cu drag de pahar și de cei tineri. Cu nenea Alexe, tovarăș vechi de drăcii al lui nea Jean, amintirea acestuia, renăscută ca prin farmec, își făcu din nou punte în mult necunoscutul și inepuizabilul trecut. Așa că, văzîndu-l din nou în ale lui, comesenii vrură să-l aducă înapoi la povestea întreruptă. Dar, ciudat, Nea Jean nu-i auzea cu adevărat, sau, Doamne, se făcea că nu-i aude ? Comesenii, nădăjduind că-i fac plăcere și de-aia se lăsa atîta rugat, nu se dădufră] nici ei bătuți… — Zii, nea Jeane… cum a fost cu Dimuleasca… — Coana Poldi… — Ajunseși cînd a venit la poliție. . Oare pe nea Jean e gata să-l lovească damblaua de s-a umflat și s-a învinețit astfel la față ?… —…Cînd a venit Dimuleasca la poliție să-l caute pe Jean ? sări în locul povestitorului dinainte vocea cea groasă a lui nea Alexe… Și pe-asta le-ai povestit-o, mă ?… — Ai fost și dumneata de față ? întrebară ascultătorii, privind cu admirație pe nea Jean, ale cărui isprăvi trecute se adevereau astfel într-un mod neașteptat. Și ochii celor mai mulți se întoarseră mustrători spre coana Atena. — He, cum să nu fiu de față… oftă prelung conu Alexe… O ! Doamne, cît de repede au trecut toate !… Eu eram atunci comandant de sergenți… El era mai mare decît mine… — Polițai clasa I… complectarăm noi, cu admirație. — Ba dă-l dracului ! făcu conu Alexe. Nici n-a fost la Rădășani polițai vreodată,.. El era subcomisar clasa a III-a, Niță Gherman ne era șef… tot subcomisar, dar de-a doua… Capetele ascultătorilor intrară în farfurii… — Bă, da’ ți-a ars vreo cîteva Dimuleasca, parcă te văd și acum, cu obrajii roșii, după ce-a plecat… Strașnică femeie, ce crezi ?… Parcă și ea era prefect, ca bărbatu-său. Or de ce te-a bătut, mă ? Așa… că nu te-ai dus să surprinzi vitele oamenilor pe moșie… Așa, așa… că tu i-ai bătut la secție pe ei, pe țărani, dar vitele au scăpat… Hm !… și ei vitele îi trebuiau… Pe obrazul de ceară al lui nea Jean se aprinse puțină culoare : , — E… abia se auzi ca din mormînt vocea lui, care tuna pînă mai adineaori. Ce știi tu ? Tu crezi că pentru vite mă aștepta ea ?…


content:
Cuprins 1 Tabela de materii 1.1 I. Literatură 1.2 II. Studii. Articole. Scrisori din Țările Române. 1.3 III. Cronici 1.4 IV. Miscellanea 1.5 V. Recenzii 1.6 VI. Revista Revistelor 1.7 VII. Mișcarea Intelectuală în străinătate 1.8 VIII. Bibliografie 2 Legături externe Tabela de materii [ modifică ] I. Literatură [ modifică ] I. Agîrbiceanu - Fierarul Petrea (nuvelă), p. 409 Ioan Al. Brătescu-Voinești - Contravenție (schiță), p. 5 Ioan Al. Brătescu-Voinești - Nicușor (schiță), p.223 O. Carp - La mormîntul Anii (epitaf), p. 10 O. Carp - Într'amurg (versuri), p. 243 I. Ciocîrlan - La crîșmă (schiță), p. 487 V. Cioflec - De-acasă, p. 11 Ana Conta-Kernbach - Basm , Singurătate (versuri), p. 73 Octavian Goga - Un om (versuri), p. 460 Calistrat Hogaș - În Munții Neamțului (amintiri), p. 245 Ioan I. Mironescu - Sandu Hurmuzel (nuvelă), p. 434 Cornelia din Moldova - Toamna, Pe lună, Stele (versuri) p. 44 Gh. din Moldova - Dor de țară, La răscruce (versuri) p. 296 Gh. din Moldova - Pasteluri (În Baie, La întors) p. 432 D. D. Pătrășcanu - Din amintirile lui Const. Casian p. 46 D. D. Pătrășcanu - Plimbare... (schiță) p. 480 Dinu Ramură - La utrenie (versuri) p. 86 G. Rotică - Ruga răzeșilor de peste Prut (versuri) p. 485 Mihail Sadoveanu - Casa veche (schiță) p. 87 Artur Stavri - Ciobănașul (versuri) p. 280 II. Studii. Articole. Scrisori din Țările Române. [ modifică ] Garabet Ibrăileanu - Ioan Al. Brătescu-Voinești III. Cronici [ modifică ] IV. Miscellanea [ modifică ] V. Recenzii [ modifică ] VI. Revista Revistelor [ modifică ] Convorbiri literare Sămănătorul Luceafărul Revista Politică și Literară Orizontul Junimea Literară Revista Idealistă Viața Nouă Floarea Darurilor Arhiva Convorbiri Revista Generală a Învățămîntului Revista de Pedagogie și Filosofie Cultura Romînă Săptămîna Economia Națională Statistica Annales scientifiques de l'Université de Jassy, etc VII. Mișcarea Intelectuală în străinătate [ modifică ] VIII. Bibliografie [ modifică ] Legături externe [ modifică ] Google books: Viața Românească: Volumul IV, Anul II, Numerele 1, 2 și 3 (1907)


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] Norodul fierbe... Glasuri, tunet, Cântări și din chimvaluri sunet, Verdeață primprejur și flori, Iar printre stâlpi, pe la ușori, Perdele-n țesături frumoase, Țesute din mătăsuri groase, Curți, minunat împodobite... Cristaluri, vase aurite, Ce ca un soare strălucesc. Pe-afară — mare grămădire De cai — trăsuri la hodinire; La masă oaspeți năvălesc, Și vorba lor se varsă slobod Prin zgomot, cântece și tropot. De curge vorba despre toate: De jugul Romei blestemate, Despre domnia lui Pilat, De sfaturi, ce au adunat În taină capii jidovești, De trebuinți negustorești, De biruiri, război și pace... Le merge vorba, în sfârșit, Despre Acel de sus venit, Ce lucruri minunate face. II [ modifică ] „Pe oameni, ca pe frați iubind, Smerire El i-a învățat Și, legea lui Moisei curmând, El legea dragostei le-a dat; Nu rabdă nici o răutate, Iertare propovăduiește Și pentru răi cu bunătate El tuturora răsplătește. Puterea Lui, din cer venită, Nu-i pe pământ obicinuită. Le dă El orbilor vedere, Iar celor slăbănogi tărie... Mărturisire El nu cere, Căci cugetele toate știe; Nimic de Dânsul nu s-ascunde: Privirea Lui cercetătoare Adâncul inimii pătrunde, Și tot rămâne iertătoare. El, vindecând necaz și jale, A fost atotizbăvitor, Și prin măria milei Sale, N-a fost nicicând osânditor. Fiind de Dumnezeu ales, El Iordanul a trecut Și fapte sfinte a făcut, Ca un proroc, din cer trimis... Acuma luminos, blajin, El a sosit în astă parte, Și ucenicii de departe În urma Lui cu toții vin”. III [ modifică ] Așa vorbește lumea multă La masa de mâncări umplută. Aceste vorbe le ascultă O tânără-n păcat căzută. Purtarea necuviincioasă, Ciudata ei îmbrăcăminte Despre viața păcătoasă Spun tuturor fără cuvinte. Ea în adâncul desfrânării Pe toți îi trage ca-ntr-o apă; De cursele destrăbălării Nici tânăr, nici bătrân nu scapă. Nu-i știe inima mustrare, Precum nu știe nici rușine, Și frumusețea de vânzare O ia pe aur orișicine... Ascultă ce vorbesc mesenii, Ea tresărind de fudulie. Și iată-n vârful petrecănii Vorbește cu obrăznicie Către-a mesenilor mulțime: „Nu m-am temut încă de nime Și nu știu ce-i stăpânitorul; Vreți? Vie-vă Învățătorul Aicea într-această vreme -- Eu nici de Dânsul nu m-oi teme!” IV [ modifică ] Se varsă vinul; zgomot, tunet, Cântări și din chimvaluri sunet, Verdeață, fumuri, soare, flori... Dar iată-ntre petrecători Sosește-un cuvios bărbat. Și fața lui cea minunată, Și chipul lui cel minunat, Și ochii, mersul, toate-arată A tinereții strălucire Și înfocată-nsuflețire... Măreața lui înfățișare Departe este de pământ, Cereasca lui asemănare Obrazul luminează sfânt. Puteri cerești îi ard în față, Privirea lui te săgetează, Departe vede-n viitor... Ca la un înger vestitor, Nevrând, femeia frica simte, I se sfiește-a ei privire, Dar iată își aduce-aminte De ce-a vorbit și, cu zâmbire, Din scaun repede se scoală Cu un pahar de vin în mână Și, fără orișice sfială, Rostește, de-ngâmfare plină: „Tu ești Acel ce ne înveți De sine să ne lepădăm, Ce calea-n ceruri ne-o arăți, Pe care noi să ne-ndreptăm? Degeaba! Eu nu te mai cred, Nu știu ce-i post și rugăciune; În lume primprejur eu văd Numai plăceri, desfătăciune; Știu numai vinuri și mâncări, Prea puțintel gândesc de cer, Și curăția sufletească Nu poate să mă mai smintească”. Obraznicele vorbe încă Cu totul ea nu le sfârșise, Și râsul îndrăzneț s-atingă Urechile nu contenise; A vinului ușoare spume Încă scăldau a ei inele, Dar iată, vorbe trec prin lume În mijlocul învălmășelii. Și în smintire ea aude Din gurile mulțimii mute: „Te-ai înșelat, căci cel venit Aici nu e Învățătorul. Îi ucenicul Lui iubit, Îi Ioan Botezătorul”. V [ modifică ] Cu nepăsare el ascultă Obijda celei rătăcite. Dat iată, prin grămada multă Hristos s-arată liniștit. Smerita Lui înfățișare N-arată foc ce-n ochi s-aprinde, Dar o adâncă-ngândurare Umbrește chipul frunții sfinte. Nu-i în privirea minunată Însuflețire prorocească, În fața blândă, luminată, Nu vezi mărie îngerească... Îi cade-n valuri părul moale În două despărțiri pe frunte, Și lâna-mbrăcămintei Sale -- Hitonul cel din in — ascunde Sărăcăcioasa țesătură, Frumos statura-i învelește; Și barba pe la dulcea gură Ușor și moale se crețește. Dar ce putere în privire, Blândețe și milostivire! Așa senină adâncime A milei și a bunătății În ochii nimănuia nime Nu vede-n clipele vieții. Ca un răsuflet al tăcerii Trecut-a printre toți mesenii Și, ca în groaza-nfiorării, Au împietrit izraeltenii; S-a stins vorbirea-n așteptare, Stătut-au toți în nemișcare. Și El, în pacea cea adâncă, A stat la ușă cu blândețe Și a privit cu mare tângă La păcătoasa îndrăzneață. VI [ modifică ] Părea că-n față strălucește Frumoasa stea, ce prevestește Veniera zilei ce-i dorită, Și-n inima cea pângărită Hristos în clipă a pătruns... Privirea blândă i-a ajuns Adâncurile depărtate, Și negrele a ei păcate El, ca în zori, le-a luminat, Și toate s-au înseninat În mintea celei ce-a căzut. Și viața sa răutăcioasă Nenorocita păcătoasă Într-o clipire a văzut. În groază ea a înțeles Ce daruri adunate-n vânt Cu îndurare i-a trimes Spre folosire Domnul sfânt, Și cum în zorile vieții Spre viitorul ei necaz, Din scârnăvia răutății Ea bea în fiecare ceas... Și cu a pocăinței sete În ochii lui Hristos acum Pedeapsa răului său drum Și milă nesfârșită vede. De presimțiri cerești cuprinsă Ea stă la îndoială încă, Dar pocăința cea aprinsă Începe inima să-i strângă, Și-n mijlocul tăcerii, iată Paharul, tânăra de-odată Pe pietre jos din mână-l scapă Pân' în adâncuri zguduită, Și cade-a veseliei roabă Tremurătoare-ngălbenită, C-un plâns amar și tânguios Jos, înaintea lui Hristos. Februarie 1914


content:
Zadarnic, artiste, te crezi ziditor plăsmuirilor tale! Ele-n veci s-au purtat pe deasupra de ochi nevăzute. Nu, nu Phidias-nălțat-a vestitul Zeves Olympanul; El oare datu-i-a fruntea și coama aceea de leu, Buna privire domnească din fulgerul genelor aspre? Nu Goethe e faurul marelui Faust, cel care, În haina sa veche nemțească, ș-adânc adevăr omenesc Până-n fir se aseamănă chipului său dinainte de vremuri! Ori poate Beethoven, pe când își găsea al său marș de-ngropare, Din sine scotea acel rând de acorduri, ce sfâșie inimi, Plânsul din suflet zdrobit despre pierderea marelui cuget, Lumi de luceferi, căzând în prăpastia negrului haos? Nu, tremurat-au din veacuri acele plânsori în întinderi, Surd pentru noi, el a prins cu urechea cereștile plângeri. Multe-n văzduhuri sunt chipuri ș-acorduri de noi neatinse, Multe uniri de uniri minunate-n cuvânt și lumină, Însă le toarnă acel care știe să vadă, s-audă, Cel ce prinzând numai brazda, acordul, cuvântul, Zidirea întreagă ne-aduce cu ele în lumea mirată. O, te cufundă, poete, în noapte, te-mbracă-n tăcere, Veșnic fii singur și orb ca Homer și surd ca Beethoven, Auzul din suflet mai tare încoardă-l și văzul din suflet. Și precum la un foc a scrisorii de taină ascunsele rânduri Îndată răsar, așa răsări-vor de-odată priveliști, Din adâncul cel negru ieși-vor lumini într-un chip închegate, Rânduri, cuvinte și-acorduri porni-vor în rostul lor limpezi. Seama atunce să iei și să cauți, ținând răsuflarea; Iar mai pe urmă, zidind, să nu uiți trecătoarea nălucă. 29 iunie 1917, Mărășești (Moldova)


content:
De sfântă dragoste arzând, Smerire El a învățat Și legea lui Moisei curmând, El legea dragostei a dat. Nu rabdă rău El și mânie, El pacea propovăduiește, Și pentru orice avănie Numai cu bine răsplătește. Puterea Lui nu-i pământească: Le dă El orbilor privire, Și bolnavilor izbăvire În slava Sa dumnezeiască. Mărturisire El nu cere, Căci știe orice cugetare, Privirea Lui ispititoare Pătrunde orișice durere; El tot necazul vindecând A fost atotmântuitor, Dar mâna blândă întinzând El n-au mai fost judecător. Fiind de Dumnezeu ales, Prin voia cerului trimes, El Iordanul au trecut Și fapte sfinte, minunate Spre mântuirea de păcate Aicea multe au făcut. Acuma luminos, blajin El iarăși trece-n astă parte, Și ucenicii de departe În urma Lui cu toții vin.


content:
Ioan Damaschin de Alexei Konstantinovici Tolstoi tradus în română de Alexei Mateevici Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 IX 10 X 11 XI 12 XII I [ modifică ] La slujba țării așezat Și proslăvit e Damaschin; Din toți slujbașii-n halifat El, cel mai mare, e creștin; Și cârmuirea din oraș El cu haliful o-mpărțește, Și-al stăpânirii lui părtaș În toate cele-l sfătuiește... Grădinile-i nemărginite 'I-mbracă curtea în verdeață Și veșnic verzi și înflorite Slobod mirosuri de dulceață; Lucesc într-a luminii raze Safirii mulți de pe pereți Și-n valuri roșii-sângeroase Rubinii stâlpilor măreți; De-a soarelui fierbinte-arsură Găsești odihnă ș-alinare Sub a mătasei țesătură, În umbra ei răcoritoare. Și pretutindeni, zi și noapte, Printre-a verdeții line șoapte Și printre flori, ce îți zâmbesc, Izvoare argintii țâșnesc... Dar fuge liniștea departe De Ioan căzut pe gânduri, Și pieptul lui ca-n foc îi arde... A nopții liniștite vânturi Îl duc încet pe altă cale: Ar vrea să fie în pustie, Să cânte Domnului cu jale, Uitând de-a curții bogăție, Sau într-un codru singuratic Al vieții fir să și-l petreacă În pacea sfântă, pacea dragă, Vecin cu lupul cel sălbatic... * Cuvântul lui măreț și falnic Sunase tare deseori, Lovind eresul cel prădalnic Al răilor prigonitori, Ce țara treierau bezmetici, Bătându-și de icoane joc, Scoțându-le de prin biserici Ș-arzându-le pe loc în foc. Și Ioan era vestit De la Damasc la Țarigrad De-nvățător neostenit, Drept credincios înflăcărat... Dar slava lumii nu-i priește: O-ngândurare prea adâncă Pe Ioan îl ține-n clește Și-o scârbă mare îl mănâncă... Așa simțindu-se, el intră Odată-n curtea cea crăiască Și-n fața boierimii mândră Începe tânga să-și rostească: — „Stăpâne, ascultă: a mea mărie, Puterea mea nemărginită, Nenumărata-mi bogăție Mi s-au făcut nesuferite. Alt dor, puternic fără seamă, Demult născut în pieptul meu, De-aici mă mână și mă cheamă: Eu vreau să cânt lui Dumnezeu În liniște, singurătate, Căci răul veninos mă roade, Pân-într-a inimii adâncuri, Când șed în fruntea boierimii Și mă simțesc pierdut și singur În curtea judecătorimii; Și alte glasuri mi s-aud Atunci în zgomotoasa curte, Și dorul lor mă face mut. Urechea-mi face să asurde La cârmuirea-ncredințată; Chemarea lor neîncetată Cu foc nestins gândirea-mi arde Și-mi face pasul meu nemernic... Dă-mi voie, craiule puternic, Să plec din curtea ta departe"... * Și drept răspuns aude-ndată: „Te bucură, iubită slugă, Și fie-ți scârba vindecată; Dorința ta, ce te usucă, Nu fie veșnica dorință; Ai proslăvit a mea crăie Tu prin slujirea cu credință Și-ai ridicat-o la mărire Cu înțeleapta-ți cârmuire... Cu-a noastră tare stăpânire Să lupte-acum cine încearcă, Și ce războinic îndrăznește Hotarele să ni le șteargă? Rămâi, te rog. Împărătește Ți-oi răsplăti slujirea ta Și-n străluciri necuvântate Cu dragoste te voi scălda; A-mpărăției jumătate Ca să rămâi îți dăruiesc Și negrăit te preamăresc"... Dar Damaschin așa-i răspunde: „Stăpâne! ești nespus de darnic, Prin daruri ești vestit oriunde; Dar te silești acum zadarnic Cu darurile să mă ții, Și în deșert îmi zici: „rămâi!" Eu nu pot... Alte glasuri sună În sufletu-mi, ce viu tresare; Cu alte firi mă împreună A inimii înflăcărare. Chemarea mea-i Ființa sfântă, Viața mea-i cerescul cântec, Și dorul meu ce mă frământă, Prin cântec numai pot să-l vindec. Această lume nevăzută, Ce în cântare ființează, E veșnică, e nepierdută, E de-o nespusă frumusețe, Măreață și neschimbătoare, De orice slavă mai înaltă, Ca fulgerul scăpărătoare, În străluciri cerești se scaldă. Și-mpodobirea firii noastre O are-n sine cu prisos: Căci depărtările albastre, Și valul mării cel spumos, Și munții nalți, ce dorm în cețe, Pământul, soarele și luna Și toate stelele mărețe, Cu însuși cerul fără fund — Sunt numai slabe oglindiri, Ce-n mintea omului pătrund, -- Sunt umbra veșnicei măriri... Dar mintea unui cântăreț Nu umbra, chipul ei îl vede, Lucirea sfintei frumuseți, Ce-n toată firea o prevede... Și să mă crezi, mărite crai, Această nevăzută lume N-o dau pe-mpărătescul trai, Și cel mai mare falnic nume, Scânteia tainicului horn, Ce chipul lumilor zidește Și-n care firele se torn, Acum în mintea mea lucește. Simțirea inimii mă arde Și-mi face pasul meu nemernic, Dă-mi voie, craiule puternic, Să plec din curtea ta departe!" Și-a zis haliful: „Dorul tău Îl înțeleg. Și iată-a noastră hotărâre: Ioane, voie ai din târgul meu Să pleci spre a chemării tale împlinire!" * Și curțile lui Damaschin Rămas-au pradă a uitării, Ș-averea marelui creștin În oarba voie a-ntâmplării: Haznaua lui nenumărată Pe la săraci de mult îi dată; Paingul țese pe perete, Căci slugi ca altădată nu-s, Și unde-al lor stăpân e dus, Nu știe nimeni să arăte. Și pretutindeni e pustie stearpă; Grădinile nu înfloresc, Pe-acoperișuri crește iarbă, Izvoarele de-abia țâșnesc, Și numai printre marmuri macul 'Și-înalță stibla ca toiagul, Iar prin palaturi umblă vânturi, Stârnind un roi de negre gânduri. II [ modifică ] Vă binecuvântez, păduri, Văi, dealuri verzi, ogoare, râuri, Vă binecuvântez, pustiuri, Ș-albastrul cer, și munții suri, Sărăcăciosul meu toiag, Și straista sărăcăcioasă, Și câmpul ce-l privesc cu drag, Și nopți și zile luminoase, Și singuratica cărare, Pe care merg de doruri dus, Și-n câmpuri fiecare floare, Și orice stea în ceruri sus!... O, de-aș putea în a mea viață Să fiu cu firea într-un gând! O, de-aș putea-ntr-a mele brațe Prietenii, vrăjmași și frați Și toată lumea s-o cuprind! Ca valul apelor spumoase, Însuflețirea-n piept îmi crește; Ca niște vânturi furtunoase, Cântări în suflet îmi stârnește; Pe buze-mi tremură mărirea A tot ce este vrednic, sfânt: Ce fapte oare proslăvirea Cânta-va pe acest pământ? A dorului putere vie Ce ținte pentru cine cere? A cui cânta-voi bucurie? Voi plânge-a cui oare cădere? Ferice cine-mpodobit-a Viața cu mărețe fapte, Dreptatea cine dobândit-a, Tărie-având destul să rabde; Ferice, cine adevărul Neîncetat l-a căutat, Și-acel ce neclintit ca fierul Viața pentru adevăr și-a dat... Dar slava cântecelor mele Pe altul are să-l mărească: El nu-i ostaș cu arme grele, Nu-i cu cunună-mpărătească, El vine nu strălucitor, Ducând cu sine biruința, Ci vine ca Mântuitor, S-așeze noua lui credință. Prin ceața vremii îl zăresc C-o gloată mică de pascari, Ce-n urma Domnului plutesc Prin pâinea lanurilor mari. Și vorbe sfinte, vorbe line El toarnă-n inimi necăjite Și la izvoare vii, senine Își duce oile trudite... De ce atunci nu m-am născut, Când El cu noi a viețuit, Când jertfă lumii a căzut Și de necaz ne-a izbăvit?... De ce amarul crucii Tale, O, Doamne,-n sine eu nu port, Și spinii frunții ș-a Ta jale, De ce cu Tine nu cad mort? O, de-aș putea cu umilire Să mă ating de haina sfântă, Să umbl pe-acolo cu smerire, Pe unde-a-mblat Ființa blândă -- Nădejdea mea și apărarea, Puterea și-acoperământul!... Eu Ție toată cugetarea, Dorința inimii și gândul -- Ți-aduc acuma drăgăstos... Deci gura mea să amuțească, Pe nimeni altul să-l slăvească, Decât pe Domnul meu Hristos. III [ modifică ] Și zilele se scurg. A lor aripe Cu repezime iute zbor, Se schimbă grabnic a lor clipe Și ostenitul călător Priveliști felurite vede: Omătul sus pe munți albind, Mai jos al lor stâncos perete, Ce stă încins de-nalții chedri, Iar Iordanul strălucind Se-oglindă-n vale printre pietre; Și Marea Moartă-n depărtare De-abia, de-abia doar se zărește Și într-o largă revărsare, Ca un oțel bătut, sclipește... Ș-oprit pe loc, ca-n aiurire Mai vede larga șerpuire A râpii râului Chedron, Ce a secat și nu mai fuge Și iar pornește și ajunge La târgul muntelui Sion. Amurgul vine. E tăcere. Plutesc prin cer albastre cețe, Ard stelele la priveghere Deasupra stâncilor mărețe. S-arată luna. Valea-i strâmtă Și râpa râului adâncă. Într-a-nserării taină sfântă Chilii se văd săpate-n stâncă, Mai jos al legii sfinte semn -- Sărăcăcioase cruci de lemn. Aici, veniți din multe țări, Părinții sfinți sălășluiesc, Fugiți de-a lumii tulburări Într-un lăcaș dumnezeiesc... De sus pân-într-al râpii fund Au înălțat un mare zid: Cu el de hoți s-au îngrădit, Ce și-ntr-un sfânt lăcaș pătrund. În zid o poartă. La intrat Un turn înalt îi stă de strajă, Tot de călugări ridicat... Și iată într-a serii vrajă, În blânda stelelor lucire Coboară râpa Damaschin Cu pașii grei de ostenire Spre tainicul lăcaș creștin, Și glasul lui răsună frânt: — „Lăcaș al limpedei științe; Al dorului lumesc mormânt, Izvor al veșnicei credințe; O, singuratică pustie, La care ne-ncetat mă trag, Venind, mă-nchin acuma ție; De-ntreg trecutul mă dezbrac Și desfătările lumești Le lepăd la această poartă, Rugându-te să mă păzești De toată grija cea deșartă... Și cu smerire îți aduc Cântare-nsuflețirii mele, Luând în schimb doritul jug Al trudei ș-ascultării grele!" IV [ modifică ] „Din valea lui Chedron, părinți cucernici, Egumenul pe toți la sfat vă cheamă, Toți adunați-vă, cei slabi și cei puternici, Un frate nou ne vine fără teamă Din depărtări. Și mare-i e chemarea, Dar trebui să-mplinească ascultarea, Din toți eu unuia-l încredințez, -- El e bărbatul cel ce se vestește De-nvățător și mare cărturar, Ce adevărul legii îl păzește, -- E Ioan, acela zis statornic, Ce-n tulburările ereticeștei goane Rămas-a straja sfintelor icoane... A-i da povețe, cine este dornic?"... Și-ndată ce-a sunat acestul nume, S-au tulburat călugării mirați; La cântăreț se uită minunați Și șoapte trec prin adunata lume. Și capetele închinând în jos, Răspund egumenului lor sfios: „Blagoslovit să fie el, ostașul Lui Dumnezeu, ce vine-n mănăstire! Dar cine oare din întreg lăcașul E vrednic de a da povățuire Acestui cântăreț vestit și sfânt, Când nouă ni-i povață-al său cuvânt?" Dar iată din călugărime-un frate, Un stareț iese, aspru la vedere, Și aspre-i sunt cuvintele-ndreptate Lui Ioan, ce ascultare cere: — „Noi posturi în chilii ținem, De alta nici nu știm, nici n-ascultăm, De vrei să fii tu sub a mea povață, Aibi în vedere ce acum ți-oi spune: De cântecele tale te dezvață, Lumeasca leapădă deșertăciune; Căci duhul mântuirii ș-al ei rost Se află numai în smeritul post. Și de-ai venit ca pustnic în pustie, Tu trebui dorul lumii să-l omori, Smerindu-te, uitând de fudulie Sub al tăcerii jug mântuitor... De vei tăcea, având răbdare lungă, Vei împlini atunci a mea poruncă!"... Sfârșit-a. Glasul lui neașteptat Pricinuit-a mare tulburare: Un trăsnet parcă i-ar fi detunat, Așa stăteau cu toți-în adunare... Și ochii cântărețului aprinși S-au stins pe fața-i împietrită... Și nemișcat, cu ochii tulburi, stinși, C-un glas adânc, din piept vorbit-a: — „Să fie-așa!... Puterea vieții toată, Tot cugetul ș-a inimii dorință Am închinat cerescului meu Tată, Slăvind în cânturi sfânta Lui credință. Dar tu îmi poruncești, scârbind, să tac, Și eu, părinte, te ascult pe tine, -- Porunca dată o primesc cu drag: De-acum n-aude nimeni de la mine Nici un cuvânt din cântecele-nalte; Pecetea scârbei gura să-mi încuie, Și inima nu-mi îndrăznească să mai salte, Iar buzele cântarea să și-o spuie!... Aici a fost să fie-a mea slujire, Lui Dumnezeu de mult făgăduită! Slăvirea Ta, a mea înveselire, Drept jertfă, Doamne, ai binevoit-o: Înceapă-se deci zilele tăcerii, Cântarea inimii nu-mi mai răsune, Ușorul zbor să-mi fie dat uitării, Ce viu mișca a sufletului strune... Să vie neagra noapte-ntunecoasă Și inima să-nghită a mea jale, Iar psalmurile mele luminoase Să-și strângă raza strălucirii sale! Și stingă-se dorințele vieții — Înviforarea gândurilor mele; Aprindă-se în noaptea greutății, Doar dragostea, ca focul unei stele. Cântarea mea aceasta de pe urmă, Îndurătorule! — acum mi-o iartă; O clipă numai, cântarea mea se curmă Și inima de doruri se deșartă. Sfârșitu-s-a! Privirea mi se stinge Și noapte-n firea mea mi se coboară Și sufletu-mi de pocăință plânge Și mă cuprinde scârba mea amară". V [ modifică ] În valea umbroasă, ca cuiburi lipite De pietrele stâncii, chilii înnegresc; Tăcerea și scârba domnesc mohorâte Și rar se aude vreun glas omenesc. E pace și numai atunci când s-adună La sfintele slujbe părinții smeriți, Cântarea cucernică surd le răsună Și iarăși călugării tac osteniți. Iar sus, pe deasupra stâncoaselor râpe Pustia cea moartă-și întinde domnia. Nu vezi nici o tufă. Și moartele clipe, Trecând, își alungă din piept bucuria. Un leu câteodată bătrân și flămând Cu urletul său mai doboară tăcerea, Și iarăși aripele ei se întind, Din zorile zilei în cețele serii; Și numai șoptirea uscatelor ierbe Abia se aude — ușoară, mâhnită, Când de sub pietre s-arată un șerpe, Spinarea-ncălzindu-și în colb tăvălită, Ori când o lăcustă zburdalnică sare Prin ierbile arse, sunând din aripă... Și numai arare pustia cea mare Tresare de-un strigăt sălbatic în clipă; Din malul prăpastiei jos, în strâmtori, Cad pietre atunci, și un cal se ivește; Călare pe dânsul un hoț pierzător, Ce drum printre stânci își croiește, Și calul își măsură fiece pas, Deprins cu cărări neumblate și rele... Și iarăși lăcașul pustiu a rămas Cu pacea lui sfântă. Doar mici păsărele În focul amiezii plutesc în văzduh, Iar seara în ceruri lumini se aprind... Și zilele pline de tângă se duc, Simțirea și gândul greoi apăsând... VI [ modifică ] „Precum deasupra mănăstirii Albi nourași trec uneori Și țese, arătând privirii Un rând de chinuri mișcător, Astfel și goana ne-ncetată A gândurilor îmi aprinde Închipuirea-mi apăsată, Ș-un rând de chinuri mă cuprinde, Urzite tot din amintiri, Ce cu putere mă-mpresoară. Învioaratele-oglindiri, Ca stelele pe cer de seară, La cântece vioi mă trag. Dar chin mi-e darul de prisos, Căci tace duhul meu sărac. Fiind smerit și sfiicios, Abia arzând ca o scânteie, Ce-așteaptă baterea de vânt Să se mărească și să deie Un foc, de care lumi întregi s-aprind, -- Așa așteaptă al meu dar A-nsuflețirilor pojar. Și chipuri vii pe dinainte Îmi trec în roiuri schimbăcioase Și-i gata versul în cuvinte Să-mbrace psalmele frumoase. Degeaba! Versul nu le-mbracă Și mi le lasă necântate, Ca datoria să și-o facă A rugăciunilor curate... Dar ascultarea mea cu greu O împlinește duhul meu, Și rugăciunea poruncită Adesea o rostesc zadarnic; Căci inima-mi însuflețită O soarbe dorul meu amarnic Ș-atuncea inima mea arsă A sale psalmuri și cântări Abia-abia nu le revarsă Preasfântul Împărat din cer!... Lăcaș, unde-am înmormântat Cuvântul viu de cântăreț, Te rog smerit, îngenuncheat, Al meu tu suflet să-l păstrezi De-a lumii doruri! Iar voi, vânturi, Împrăștiați a mele gânduri!"... VII [ modifică ] Dar el zadarnic se roagă ș-așteaptă a scârbelor sale astâmpăr: Vântul pustiei nu poate să-i vânture negrele-i gânduri... Ani se pertec după ani, și-alinarea-i departe de dânsul, Căci tot mai greu îl apasă tăcerea mult chinuitoare... Astfel odată ședea el la-ntrarea chiliei, cu mâna Pusă pe ochii în lacrimi, zadarnic luptând cu cântarea, Când deodată el vede venind un călugăre-frate, Care a stat în genunchi și i-a zis: „Am venit să-mi ajuți, Ioane! Știi: mi s-a dus din viață un frate. El frate mi-a fost sufletește; Și mă mănâncă acuma amarul. Ș-aș plânge cu jale, Dar s-au oprit ale ochilor lacrimi și-n inimă scârba s-adună... Tu ai putea să-mi ajuți, dac-ai vrea, cu un cântec de jale, Cântec de groapă-adormitului frate, ca eu auzindu-l, Plânsul să-mi vărs și durerea în piept să-mi slăbească"... Blând l-a privit Ioan și încet i-a răspuns: „Nu știi tu oare cu ce legământ sunt legat eu? Starețul aspru pe veci mi-a oprit ale mele cântări"... „Știu", îi răspunde mâhnitul călugăr, urmând: „Despre asta Starețul tău nici nu află, fiind dus pe trei zile, Iar răposatului mâine-i cântăm îngroparea. Te rog deci fierbinte Liniște dă-mi în amar, în jelința mea cea fără nume"... Și nedorința văzându-i, din nou el urma amărât: „Ioane! Ce-ai face tu, fiind doctor pe trupuri, văzând că mă sting? Oare atunci n-ai căta să m-ajuți? Și acum oare nu vei răspunde Domnului sfânt pentru mine și moartea mea plină de scârbă?" Vorbele astea rostite topitu-i-au inima moale, Jalea aproapelui său într-o clipă umplutu-i-a duhul; Sufletul lui s-a trezit, deșteptându-și visările sale. Rânduri de chipuri i-au stat înainte, și sunete-n aer, Limpezi, frumoase-au cântat, închegând o plânsoare de groapă. Mult a șezut Ioan, ascultându-și cântarea amară, Și în chilie intrând își făcu rugăciune în taină, Iar mai apoi o hârtie luând a-nchegat al său cântec de jale Ș-astfel, nevrând, cântărețul ieși din robia tăcerii... Voiosul cântec al însuflețirii Preasfântul nu-l oprește; Născut din zborul slobod al gândirii, El veșnic înflorește. Și unde-i cel ce-n sufletul său dornic Cântarea va lega-o? Sau unde-i omul cel voinic, statornic, Ce-n veci ar întropa-o? De sus din munți, ce în albastrul cer Își vântură omătul, -- Furtunile, pornind din înălțări, Umbla-vor cu încetul? Și apele pârăului de munte, Ce curg, cântând vioi, Sau soarele, ce calea își pătrunde, -- Veni-vor înapoi? VIII [ modifică ] Răsună clopotul cu jale În dimineață răcoroasă... Venit-au frații cei din vale În rânduri negre, tânguioase, Pe răposatul l-au adus Și în biserică l-au pus. Urmează slujba-ngropăminții Și lumânările s-aprind... În rânduri triste stau părinții În fața negrului mormânt, Iar Ioan cântarea-și cântă În pacea moartă-a mânăstirii... Ș-ascultă adunarea sfântă Troparul trist al odihnirii Ș-un surd răsunet câteodată Răsare din călugărime Ș-a hangului sunare-nceată Își face drumul prin frățime. Troparul Ce desfătare în viață Nu știe de amărăciune, Și ce mărie, ce dulceață, Rămâne fără schimbăciune? Și unde-i fericirea oare? Ce munca noastră ș-alergarea Câștigă pe acest pământ -- Sunt numai umbre, numai vânt... Și care slavă omenească E veșnică și neclintită? Măria toată pământească Pe veci uitării e menită. Ca în vârtej pieri-vor toate -- Noi toți, și neamuri, și noroade, Și robii slabi, și crai puternici, Neputincioși, pierduți, nemernici. Viața e deșertul joc Al năzuințelor deșerte... O, frați, nu credeți în noroc, Ce ține clipe și se pierde, Căci oamenii toți se îngrop, Sălășluind a lor morminte, -- Primește răposatul rob Și odihnește-l, Doamne Sfinte! Venit-a ca un prădător Sfârșitul meu și m-a răpit, Mormântul cel necruțător Viața mea mi-a înghițit... O, scumpe rude, frați iubiți, Păcatele vă curățiți, Căci focul groaznicului iad Pe mine rău m-a-nspăimântat. Viața e deșertul joc Al năzuințelor deșerte: Ce căutăm dar noi noroc, Ce ține clipe și se pierde? Măriile ni-s numai vis Și bogăția-nfumurare, Mormântul vecinic ni-i deschis Și-i gata-n clipa fiecare, -- Căci toți la rândul lor se-ngrop, Sălășluind a lor morminte... Primește răposatul rob În cerul Tău, o, Doamne Sfinte! Din oasele ce putrezesc, Ce-i împăratul, ori ostașul? Ce-i vrednicul de dar ceresc, Ori al bisericii vrăjmașul? Și unde-i aur și argint, Mulțimea slugilor, strigarea? În pacea negrului mormânt Se pierde toată-nfumurarea, -- Căci toate sunt deșertul joc Al năzuințelor deșerte. O, frați, nu credeți în noroc, Ce ține clipe și se pierde!... Numai la Tine, Doamne,-n cer Găsim lăcaș de mântuire. În lumea asta toate pier, Ce ne-au slujit de-nveselire, Și robii Tăi toți se îngrop, Sălășluind a lor morminte, Primește răposatul rob Și odihnește-l, Doamne Sfinte! Apărătoare tuturor, Ce Te numești Fecioară Sfântă, Pe fiul Tău Mântuitor Fierbinte roagă-l, Maică Blândă, Pe răposatul nostru frate, Ce-n rând cu noi a viețuit, Să-l ierte pentru-a lui păcate Cu mila lui făr' de sfârșit. Viața îi deșertul joc Al năzuințelor deșerte Și ca un vânt i-al ei noroc, Ce ține clipe și se pierde. Când va veni necruțătoare La noi nemilostiva moarte, A pâinii la secerătoare, Va fi atunci a noastră parte, Căci pe pământ toți se îngrop, Sălășluind a lor morminte... Primește răposatul rob În cerul Tău, o, Doamne Sfinte! Mă duc în drum necunoscut Plin de nădejde și de frică, Cu ochii stinși, cu pieptul mut, Cu geana ce nu se ridică, Zac fără glas și nemișcat, N-aud nici plângerea de frate, Tămâia ce s-a revărsat, A mă trezi din somn nu poate. Dar somnul meu fără deștept N-adoarme dragostea mea vie Printr-însa eu la toți mă-ndrept, La toți ce inima mi-i știe: — „O, frați, nu credeți în noroc, Ce ține clipe și se pierde, Viața îi deșertul joc Al năzuințelor deșerte... De-aceea, scumpilor mei frați, Pe Domnul Sfânt așa-L rugați: O, Doamne, la venirea Ta, Sfârșitul pământescu-i veac, Atuncea se va arăta, Ce robii Tăi gândesc și fac... Atuncea cei ce se îngrop, Vor învia toți din morminte... Primește-atunci pe al Tău rob Și odihnește-l, Doamne Sfinte!" IX [ modifică ] Așa cântarea lui îi sună În pacea vechii mănăstire Și adunații împreună Țin hangul ei cu umilire. Dar iată că neașteptat Sosește starețul bătrân Și de mânie înfocat Se-ndreaptă către Damaschin: — „Tu, cântărețule, așa Păzești a mele rânduieli? În loc de a îmbrățișa Pe mort cu plâns și tânguieli, Tu de cântare te apuci, Uitând de post și de tăcere? Monah nevrednic, să te duci De-aici, din locul privegherii!" Trăsnit de asprele cuvinte Îngenunchează Ioan, Și rugămintea își aprinde Spre-nvățătorul său avan: — „Părinte, iartă! Nici nu știu Cum de-am căzut eu în ispită; Din sufletul meu cel pustiu, Din suferință negrăită Nevrând luatu-și-a zburare Însuflețita mea cântare!"... Și-l roagă pe bătrân cu foc, Picioarele-i îmbrățișează: „Părinte, iartă-mă, te rog!" Dar starețu-n răspuns: „Te depărtează, Nevrednic ucenic, de-aici! Cu fudulia ta lumească Tu calci poruncile și strici Smerenia călugărească... Din mânăstire du-te dar Și-a noastre leapădă chilii, Ca să nu știm de al tău dar, Și groaza relei fudulii"... X [ modifică ] S-a răspândit degrabă prin lăcaș Vestirea despre cele întâmplate, Că Ioan, al sfintei legi ostaș, A fost învinuit cu greutate Și izgonit. Deci toți s-au întristat Și pentru el la stareț s-au rugat... Dar starețul rămâne neclintit Și rugătorilor astfel răspunde: — „Ce este-n lavră-odată poruncit, Aceea se-mplinește orișiunde. Pe cei fuduli și neascultători, Ca spinii dintre flori, îi dăm afară; Dar dacă de lăcaș lui Damaschin i-i dor, Pedeapsa mea primind, se-ntoarce iară. Deci, mergeți, frați, și-i spuneți de la mine: De-acuma, curățind și măturând ograda, El va umbla cu mătura în mâine Și va căra gunoiul cu lopata. Iar pân-atunci rămân făr' de schimbare Cuvintele de gura mea rostite, Nu poate să primească el iertare, De nu-mplinește cele hotărâte". Tăcut-a, ș-ascultând cuvântu-i nemilos, Împrăștiatu-s-a frățimea-ntru Hristos. * Cuvântul a ajuns la Damaschin Și el, aflând despre epitimie, Porunca grea a asprului stăpân, Grăbitu-s-a îndată să o ție. Cu dragoste și fără-amărăciune Lopata el în mână a luat Și înjosindu-se, cu mare răbdăciune, A sa slujire pentru Iisus și-a dat. * Cel ce greul pătimirilor Cu blândețe l-a primit Și paharul înjosirilor Pentru lume l-a sorbit; Crucea și cununa spinilor Cu-al său sânge le-a sfințit, Și viețile creștinilor Din necaz le-a izbăvit. Pacea necăjiților, Raza asupriților Și-a obijduiților El cu crucea i-a umbrit. Voi, a căror năzuințele Cele sfinte zac sub jug, Credeți, frați, că suferințele La lumină vă aduc... Voi, pătimitorilor, Voi, suferitorilor, Voi, greu răbdătorilor, Cei cu Domnul îngropați, Toți cu Domnul înviați. XI [ modifică ] Amurgul vine. Albastre cețe Îmbracă valea. E tăcere. Deasupra stâncilor mărețe Ard stelele la priveghere. Încet s-arată luna plină În fața vechii mânăstire. Adâncă-i pacea serii lină Și-nnourată în mâhnire. Demult plecat-a în chilie Și starețul la rugăciune. Lumina lunii argintie N-atinge-a inimii lui strune, Și vârful muntelui stâncos, Ce în lumină strălucește, Și tot ce-i primprejur frumos, Pe dânsul nu-l înveselește. De viu s-a dus el din viață Ș-acuma-i tuturor străin, De toate-n lume lui i-i greață, Ce oamenii păzesc și țin. Și numai una — sfânta cruce, Îi mai hrănește tristul trai; El înaintea ei aduce Rugări plecate, fără grai, Și chinuindu-se a moarte Neîncetat sfârșitu-și cheamă, Și fruntea lui ca-n foc îi arde De chinuri grele fără seamă... Nemaiputând de osteneală, Slăbit el cade la pământ... Și iată vede-n amețeală Că cerul arde scăpărând... În străluciri nepământești Și în lumini tremurătoare, Cu haine de-nstelări cerești, Ființa blândă a Fecioarei Coboară-se cu Sfântul Prunc. — „De ce-l gonești pe Ioan?" -- Cuvintele la el ajung -- „Pe al bisericii oștean? Al rugăciunilor lui cântec Îi pământescul glas din cer; Prin el s-alină și se vindec Toți ce în deznădejde pier. De ce i-ai îngrădit tu gura -- Adânc izvor a-nviorării, Prin care-ar adăpa făptura Cu ape vii a alinării? Al duhului frumosul dar Voi nu degeaba îl primiți, Ca fără roduri, în amar, Să-l strângeți și să-l necăjiți, Căci Ziditorul Sfânt v-a dat Îmbelșugare, ca și firii, Precum El larg și-a revărsat În mări lumina oglindirii. El mișcă nourii pe sus, Îndreaptă-al păsărilor zbor; În dar el firii i-a adus Covorul ei înfloritor. De ce dar cântecul oprești Să curgă roditor și viu Prin valea scârbei omenești Și să adape-al ei pustiu? Cuvintele lui Ioan Vă fie a vieții apă, Ca fiecare pământean S-adape inima lui slabă... Câmpiile de înfloresc, Putea-vei să le iei tu floarea? Așa cântările când cresc, Tu nu le mai opri sunarea"... Îndată visul s-a sfârșit, Și zarea cerului s-aprinde; Și-l cheamă starețul uimit Pe Ioan și îl cuprinde: — „O, fiul blând al lui Hristos, Acuma rostu-ți înțeleg, Și darul tău cel luminos Al cântecelor ți-l dezleg. Deschide-ți gura-nsuflețită, De goana mea nu te mai teme, Cântare, lui Hristos rostită, Să-ți sune-n fiecare vreme! Cu sfânta dragoste, ce-ți arde, Revarsă-ți sfânta cuvântare Ș-aprinde-n sufletele moarte Dumnezeiasca-nflăcărare, Iar pentru-a mea ne-nțelepciune Și râvna ne-mpăcatei goane, Te rog smerit, cu plecăciune, Să-mi dai iertare, Ioane!"... XII [ modifică ] Răsune dar vecinic cântările tale, Podoaba vieții creștine! Cuvântul tău viu într-a plângerii vale Revarsă-se-n sunete pline... Pe cel ce zdrobit-a amara robie Slăvească-l întreaga ființă, Și laude-l vecinic cereasca tărie, Și soarele, luna-ntr-a lor bucurie Și cei pe pământ cu putință. Ferice-i acel care-acum fără teamă Ți-aduce, o Doamne, gândirea, Și-n calde rugări nesfârșite Te cheamă, Și-n luptă viteaz fără seamă Doboară ușor învrăjbirea... Răsune dar vecinic cântările tale, Ca soarele-n cer, strălucească! Cuvântul tău viu într-a plângerii vale Și-a nopții puteri biruiască!... Din stânca munților pietroși Nu-și varsă apele izvorul, N-alungă nouri furtunoși Și negri vântul-zburătorul; Păduri frumoase de stejari Nu-și culcă creanga la pământ, Nu umblă-a mării valuri mari, Făr' de-ncetare zgomotând: E Ioan ce-și spune cuvântarea Și plină de puteri cerești Răsună ea spre spulberarea Credințelor ereticești. Nu-i dimineața luminoasă, Primăvăratică și caldă; Pe fața apelor frumoase Un cârd de păsări nu se scaldă; Privighetorile nu cântă Prin lunci, chemând privighetori, Și clopotul vestirea sfântă N-o dă în val tremurător: E glasul adunării multe Al bucuroșilor creștini, Ce adunatu-s-au s-asculte, De dorul cântecelor plini, Pe Damaschin, care-L slăvește Și-L laudă neîncetat Pe Cel ce lumile zidește Și cerul ce-a întemeiat, Ce-i nepătruns de cugetare Și-n slavă vecinică nespus, Mărit de fiecare floare, De toată steaua-n ceruri sus... 1913, iulie; satul Prajila, ținutul Sorocii


content:
PERSONAJELE [ modifică ] JUPÂN DUMITRACHE TITIRCĂ INIMĂ-REA , cherestigiu, căpitan în garda civică NAE IPINGESCU , ipistat, amic politic al căpitanului CHIRIAC , tejghetar, om de încredere al lui Dumitrache, sergent în gardă SPIRIDON , băiat pe procopseală în casa lui Titircă RICĂ VENTURIANO , arhivar la o judecătorie de ocol, student în drept și publicist Veta , consoarta lui jupan Dumitrache Zița sora ei În București, la Dumitrache ACTUL I [ modifică ] (O odaie de mahala. Ușă în fund dând în sala de intrare; de amândouă părțile ușii din fund, câte o fereastră. Mobile de lemn și paie. La stânga, în planul întâi și-n planul din fund câte o ușă; în dreapta, pe planul al doilea altă ușă. În dreapta în fund, răzemată de fereastră, o pușcă de gardist cu spanga atârnată lângă ea.) SCENA I [ modifică ] JUPÂN DUMITRACHE, în haine de căpitan de gardă fără sabie, și NAE IPINGESCU JUPÂN DUMITRACHE ( urmând o vorbă începută ): Iaca, niște papugii... niște scârța-scârța pe hârtie! 'I știm noi! Mănâncă pe datorie, bea pe veresie, trag lumea pe sfoară cu pișicherlicuri... și seara... se gătesc frumos și umblă după nevestele oamenilor să le facă cu ochiul. N-ai să mai ieși cu o femeie pe uliță, că se ia bagabonții laie după dumneata. Un ăla... un prăpădit de amploiat, n-are chiară în pungă și se ține după nevestele negustorilor, să le spargă casele, domnule! IPINGESCU: Nu se ia după toate, jupân Dumitrache; după cum e și femeia: dacă trage la ei cu coada ochiului și face fasoane, vezi bine! bagabonții atât așteaptă. JUPÂN DUMITRACHE: Ba să am pardon! Știu eu ce vrei dumneata să zici... Dar nevastă-mea nu­-i d-alea, domnule. IPINGESCU: Vai de mine! jupân Dumitrache, adică, gândești că am vrut pentru ca să-ți fac un atac? Îmi pare rău! JUPÂN DUMITRACHE: Nu, nene Nae; dar vreau să zic adică că nevasta mea nu-i d-alea cum ziseși, și iaca, după mine de ce s-a luat? IPINGESCU: S-a luat bagabonții și după dumneata? JUPÂN DUMITRACHE: S-a luat și se ia... IPINGESCU: Și cum ești dumneata!... JUPÂN DUMITRACHE: Eu am ambiț, domnule, când e vorba la o adică de onoarea mea de familist... IPINGESCU: Rezon! JUPÂN DUMITRACHE: Apoi să știu de bine că intru în cremenal! Să mai văz eu numai că se ține bagabontul după mine, lasă-l... IPINGESCU: Cara bagabont? JUPÂN DUMITRACHE: Ei! iaca... un bagabont! de unde-l cunosc eu? IPINGESCU: Apoi, dacă nu-l cunoști, de unde știi că-i bagabont? JUPÂN DUMITRACHE: Asta-i Una vorbim și bașca ne-nțelegem. Dar de! ai dreptul; nu știi ce mi s-a întâmplat, nu știi cum mă fierbe el pe mine de două săptămâni de zile... Nu că mi-e frică de ceva, adică de nevastă-mea... să nu... IPINGESCU: 'Aida de! Coana Veta! Mie-mi spui? n-o știu eu?... JUPÂN DUMITRACHE: Nu că mi-e frică... dar am ambiț, domnule; când e vorba la o adică de onoarea mea de familist... IPINGESCU: Rezon! JUPÂN DUMITRACHE: Bagabontul... IPINGESCU: Că bine zici! începuseși să-mi spui istoria. JUPÂN DUMITRACHE: Stai s-o iau de la cap. IPINGESCU: Stau. JUPÂN DUMITRACHE: Știi dumneata că la lăsata secului am mers la grădină la "Iunion"; erau eu, consoarta mea și cumnată-mea Zița. Ne punem la o masă, ca să vedem și noi comediile alea de le joacă Ionescu [1] . Trece așa preț ca la un sfert de ceas, și numai ce mă pomenesc cu un ăla, cu un bagabont de amploiat... IPINGESCU: De unde știi că era amploiat? JUPÂN DUMITRACHE: După port nu semăna a fi negustor. Mă pomenesc că vine și se pune la altă masă alături, cu fața spre masa noastră și cu spatele la comedie. Șade rezemat într-un peș [2] , șade, șade, șade, și se uită lung și galiș la cocoane, se uită, se... Eu, cum m-a făcut Dumnezeu cu ambiț, mă scol ca să plecăm; cocoanele nu! că să mai ședem, că încă nu s-a isprăvit comèdia. Încep să mă-ncruntez la bagabontul și mai că-mi venea să-l cârpesc, dar mi-era rușine de lume; eu de! negustor, să mă pui în poblic cu un coate-goale nu vine bine... Mai mă uit eu încolo, mai mă fac că nu mă sinchisesc de el... bagabontul cu ochii zgâiți la cocoane; ba încă-și pune și ochilarii pe nas. Tii! frate Nae, să fi fost el aici să mă fiarbă așa, că-i sărea ochilarii din ochi și giubenul [3] din cap, de auzea câinii din Giurgiu. IPINGESCU: Rezon!.... JUPÂN DUMITRACHE: În sfârșit, se isprăvește comèdia. Ne sculăm să plecăm; coate-goale se scoală și dumnealui. Plecăm noi, pleacă și dumnealui după noi. Eu îl vedeam cu coada ochiului; dar nu vream să le spui cocoanelor, ca să nu le rușinez. Știi cum e Veta mea,... rușinoasă. IPINGESCU: Mie-mi spui? n-o știu eu?... Ei? JUPÂN DUMITRACHE: Ei! Apucăm pe la Sfântul Ionică ca să ieșim pe Podul-de-pământ, - papugiul cât colea după noi; ieșim în dosul Agiei [4] , - coate-goale după noi; ajungem la Sfântul Ilie în Gorgani, - moftangiul după noi; mergem pe la Mihai-Vodă ca să apucăm spre Stabilament, - mațe-fripte după noi... Eu trăgeam cu coada ochiului... fierbeam în mine, dar nu vream să spui cocoanelor... IPINGESCU: Rezon! ca să nu le rușinezi. JUPÂN DUMITRACHE: Știi cum e Veta mea... IPINGESCU: Rușinoasă, mie-mi spui? JUPÂN DUMITRACHE: Când apucăm de la Stabilament în sus, mă uit înapoi cu coada ochiului și nu mai văd pe coate-goale. Mai mergem ce mai mergem, mă uit iar... mă iertase bagabontul. IPINGESCU: Jupân Dumitrache, adică să am pardon de impresie, eu gândesc că numa' ți-ai făcut spaimă degeaba. Poate că omul o fi șezând prin partea locului, pe Dealul Spirii. Ei! a venit și el la grădină ca și dumneavoastră, a stat și el până la isprăvitul comediei, și s-a nemerit să apucați tot pe-un drum ca să vă înturnați la domiciliu. El a rămas la al lui și dumneavoastră ați mers înainte. JUPÂN DUMITRACHE: Așa am crezut și eu întâi, dar stai să vezi!... A trecut după aia o săptămână la mijloc. Îmi ca și uitasem eu de istoria bagabondului; gândeam și eu: poate c-o fi stând coate-goale prin partea locului, - bunioară vorba dumitale. Așa, zice cumnată-mea ieri: "Nene, hai deseară la «Iunion» la Ionescu!" Cum auzii eu de "Iunion", mă făcui verde la față. "Ce să mai căutăm la comediile alea nemțești [5] , niște mofturi; dăm parale și nu înțelegem nimica; mai bine punem banii în buzunarul ălălalt și zicem că ne-am dus." - "'Aide, nene, zău! parol! să n-ai parte de mine și de Veta!" Ei! când am auzit așa vorbă mare, n-am putut pentru ca s-o tratez cu refuz. IPINGESCU: Rezon! JUPÂN DUMITRACHE: Ei! haide!... dar unde mă gândeam eu că o să mi se întâmple un așa ceva. Ne ducem. Ședem la o masă mai la o parte; ședem cât ședem, și începe comedia. Nu știu cum mă-ntorc cu ochii înapoi, și pe cine gândești că văz la masa de la spate?... IPINGESCU: Pe bagabontul... JUPÂN DUMITRACHE: Pe coate-goale, domnule, pe moftangiul, pe mațe-fripte, domnule! Fir-ai al dracului de pungaș!... Bagabontul, nene, cu sticlele-n ochi, cu giubenul în cap și cu basmaua iac-așa scoasă. Cum m-a văzut, - că trebuie să fi fost schimbat la față, cum sunt eu când mă necăjesc ( își mângâie favoritele ) - cum m-a văzut, a sfeclit-o... A întorsc capu-ncolo și a început să bea din țigară știi așa, niznai. Dar mă trăgea cu coada ochiului. Mă-ntorc eu iar la loc și mă fac că mă uit la comedii, se-ntoarce și bagabontul iar cu ochii la cocoane!... mă it iar la el, iar se-ntoarce-ncolo;... mă-ntorc iar la comedii, iar se uită la cocoane;... mă uit iar la el, iar se-ntoarce-ncolo; mă-ntorc iar comedii... IPINGESCU: Iar se uită la cocoane... JUPÂN DUMITRACHE: Ei! iac-așa m-a fiert fără apă toată seara... IPINGESCU: În sfârșit? JUPÂN DUMITRACHE: În sfârșit... plecăm; coate-goale după noi. Era să mă-ntorc în poarta "Iunionului", să-i zic numa': "Ce poftești, mă musiu?" și să-l și umflu; dar știi, am ambiț; m-am gândit: eu negustor... să mă pui în poblic cu un bagabont ca ăla, nu face... IPINGESCU: Rezon!... Ei! pe urmă? JUPÂN DUMITRACHE: Pe urmă s-a ținut iar gaie după mine. IPINGESCU: Până la Stabilament... JUPÂN DUMITRACHE: Da, până la Stabilament! S-a ținut după mine până la răscruci, știi, unde vrei s-apuci spre cazarmă. Ce ziceam eu? "Haide, drace, haide! să intri tu pe strada lui Marcu Aoleriu ori Catilina și lasă!" Aveam de gând să intru cu cocoanele în casă, să trimit repede pe Chiriac pe poarta de din dos pe maidan să-i iasă înainte, și eu să-l iau pe la spate,... să-l apucăm la mijloc pentru ca să-l întreb: "Ce poftești, mă musiu?" și să-l și umflu!... Și dacă nu-i ajungea, să-mi tai mie favuridele! ( își mângâie favoritele ) IPINGESCU: Ei! dacă nu-i ajungea, despărțirea [6] e aproape; să fi poftit la mine la despărțire cu lăcrămație, că-i împlineam eu cât îi mai lipsea. JUPÂN DUMITRACHE: A avut noroc! mare noroc a avut bagabontul; a scăpat! IPINGESCU: Iii! păcat... Cum? JUPÂN DUMITRACHE: Când am trecut eu de răscruci cu cocoanele, și bagabontul era să intre după noi în uliță, a ieșit haita de câini de la maiorul din colț, și i-a tăiat drumul lui coate-goale. Am lăsat pe Zița acasă, m-am suit degrab cu Veta sus, am trimis pe Chiriac repede pe maidan, eu i-am ieșit înainte peste uluci tocmai pe la prăvălia lui Bursuc; dar... geaba! până să ieșim noi, fugise bagabontul! (Se aude glasul lui Chiriac, strigând afară: "Spiridoane! Spiridoane!") IPINGESCU: Iacătă vine Chiriac. Să n-auză. JUPÂN DUMITRACHE: Aș! de el nu mă sfiesc. La din contra, el știe toată istoria, i-am spus-o de la început... Atâta om de încredere am... Băiat bun!... ține la onoarea mea de familist. Dacă nu l-aș fi avut pe el, mi-ar fi mers treaba greu. Eu, știi, cu negustoria, mai mergi colo, mai du-te dincolo, mă rog, ca omul cu daraveri, toată ziua trebuie să lipsesc de-acasă. Pe de altă parte, ce să-ți spui! am ambiț, țiu când e vorba la o adică la onoarea mea de familist. De! când lipsesc eu de-acasă, cine să-mi păzească onoarea? Chiriac săracul! N-am ce zice! onorabil băiat! De-aia m-am hotărât și eu, cum m-oi vedea la un fel cu meremetul [7] caselor, îl fac tovarăș la parte și-l și însor! IPINGESCU: Da'... coana Veta ce zice? JUPÂN DUMITRACHE: Consoarta mea?... Ce să zică?... De! ca muierea... mai ursuză. Am cam băgat eu de seamă că nu-l prea are ea la ochi buni pe Chiriac; dar - știi cum m-a făcut Dumnezeu pe mine, nu-i trec muierii nici atitica din al meu, - i-am zis pe șleau: "Nevastă, e băiat onorabil și credincios; n-ai ce-i face: ce-i al omului e al omului!" IPINGESCU: Rezon! SCENA II [ modifică ] ACEIAȘI - CHIRIAC CHIRIAC (intrând prin fund): Jupâne, trebuie să facem mandat de arestare pentru Tache pantofarul de la Sf. Lefteri; nu vrea să iasă mâine la izirciț cu nici un preț. JUPÂN DUMITRACHE: Dar pentru ce nu vrea? CHIRIAC: Zice că-i bolnav. Am trimis gornistul de trei ori la el cu biletul, și l-a primit cu refuz. Zice mă-sa că nu poate umbla, că de-abia s-a sculat după lingoare. IPINGESCU: Să dea certificat medical. CHIRIAC: M-am dus eu la el chiar în persoană; zic: pe ce bază nu vrei să vii mâine la ezirciț, domnule? zice: sunt bolnav, domnule sergent, zice, de-abia mă țiu pe picioare, nu pot să merg nici pân' la prăvălie, zice; zic: nu cunosc la un așa rezon fără motiv; zice: aduc martori, domnule sergent, că am zăcut o lună de zile, zice, întreabă și pe popa Zăbavă de la Sfântul Lefterie, zice, alaltăieri m-a grijit, m-a spovedit; zic: n-am eu de-a face cu popa Zăbavă, nu-l am pe listă, zic, eu pe dumneata te am pe listă; să te prezanți mâini la companie. - Acu, trebuie să-i dăm mandat, pentru ca să-l iau mâine dimineață. JUPÂN DUMITRACHE: Să-i dăm, să-l iei! Ala-i de-al ciocoilor [8] , îl știu eu; cât a umblat dânsul fel și chip să scape de gardă... IPINGESCU: Și eu îl am însemnat pe musiu Tache la catastiful meu; e finul lui Popa Tache. JUPÂN DUMITRACHE: Ei! vezi! CHIRIAC: Lasă-l că nu se sfințește el cu mine, jupâne, îl pocăiesc eu... Ei! după aia pe nea Ghiță Țircădău nu l-a putut găsi gornistul deloc. A fost la el și ieri și astăzi cu biletul; cică n-a dat pe-acasă de trei zile! JUPÂN DUMITRACHE: Pricopsitul de cumnatu-meu, n-aș fi mai avut parte de el! Cine știe în ce cârciumă s-a-nfundat!... IPINGESCU: L-am văzut eu azi dimineață, trece pe la despărțire. CHIRIAC: Mă duc să-i trimeț gornistul cu biletul pentru mâine. ( iese repede ) IPINGESCU: Era afumat rău nenea Ghiță. JUPÂN DUMITRACHE: Ei! bravos! asta e una la mână. Om stricat, domnule! Păi de ce am dezvorțat-o pe Zița de el, gândești? Nu mai putea trăi cu mitocanul, domnule... IPINGESCU: Rezon! JUPÂN DUMITRACHE: Fată frumoasă, modistă și învățată și trei ani la pansion, să-și mănânce ea tinerețele cu un ăla... Tot gândeam la început, că de! e tânăr, o să-i treacă mai încolo, o să-și vie la pocăință. Aș, ți-ai găsit! Țircădău și om de treabă! Eu, ca ăla, cumnat mai mare, cum am zice ca și un frate, tot i dam povețe fetii să mai rabde, să nu strice casa. Cu azi, cu mâine, a răbdat biata fată - biată să nu fie! - a răbdat cât a răbdat, până m-am pomenit într-o zi că vine țipând la mine, pe cum că: "Nene, moartă, tăiată, nu mai stau cu mitocanul, scapă-mă de pastramagiul! să știu de bine că mă duc la mănăstire, pâine și sare nu mai mănânc cu el!" Ei! dacă am văzut ș-am văzut, zic: "Lasă, Zițo, zic, îți găsești tu norocul, n-a intrat zilele-n sac! acu e vremea ta! Lac să fie, că broaște destul!" - ș-am și dezvorțat-o. Apoi nu mai era de suferit așa trai. N-o mai maltrata, domnule, măcar cu o vorbă bună. Mă rog, o dată ce nu e bărbatul levent, ce fel de casă să mai fie ș-aia? IPINGESCU: Mie-mi spui? Nu i-am încheiat eu procestul-verbal atuncea noaptea, când a tratat-o cu insulte și cu bătaie? (Chiriac reintră) JUPÂN DUMITRACHE: Apoi de ! n-a avut dreptul muierea să-l? Om fără ambiț, domnule, nu ținea la onoarea lui de familist! Un mitocan, mă rog; zice că-i negustor, alege-s-ar praful! CHIRIAC: Jupâne, da' deseară că ești de rond... mergi? JUPÂN DUMITRACHE: Mai e vorbă? cum să nu merg? De ce m-am îmbrăcat? nu vezi? CHIRIAC: Jupâne, da' face toate posturile? nu-i așa? Nu sunt multe... până pe două după douăspce le isprăvești. JUPÂN DUMITRACHE: Așa, cam pe la două după douăspce, ca totdeauna... Chiriac băiete ( îl trage la o parte ) ia vezi tu... mă știi că am ambiț, când e vorba la o adică, țiu la... CHIRIAC: Lasă, jupâne, că doar nu mă cunoști de ieri de-alaltăieri. SCENA III [ modifică ] ACEIAȘI - SPIRIDON (aducând o gazetă) JUPÂN DUMITRACHE (lui Spiridon): Dar mai mult nu puteai să șezi, mă? SPIRIDON: Vezi că era mulți muștirii, jupâne, până să-mi dea madama gazeta. (Ipingescu ia gazeta) JUPÂN DUMITRACHE: Mă Spiridoane, fii băiat de treabă, mă, că iau pe sfântul Niculae din cui; știi că i-am pus sfârcul nou de ibrișim să nu-i fac saftea pe spinarea ta! SPIRIDON: Da' de ce, jupâne? JUPÂN DUMITRACHE: Atâta-ți spui eu ție: 'aida! du-te iute și cere cocoanii să-mi dea sabia și cintironul. ( Spiridon pleacă. ) Chiriac băiete, ( îl ia la o parte ) ia vezi, știi că am ambiț, țiu când e la o adică... CHIRIAC: Lasă, jupâne, mă știi că consimț la onoarea dumitale de familist. JUPÂN DUMITRACHE: Ei! ia vezi... CHIRIAC: N-ai grije, jupâne... Eu mă duc să închiz cantorul și magazia. ( cătră Ipingescu, care, de când a adus Spiridon gazeta, a sorbit-o cu ochii pe toate fețele. ) Bonsoar, nene Nae. IPINGESCU: Salutare, onorabile! (Chiriac iese, prin fund, după ce a schimbat gesturi de înțelegere, despre onoarea de familist, cu jupân Dumitrache.) SPIRIDON (vine din dreapta cu sabia și cintironul): Iaca, na, jupâne, poftim. JUPÂN DUMITRACHE: Ce făcea cocoana, mă? SPIRIDON: Cosea galoanele la mondirul lui nea Chiriac. JUPÂN DUMITRACHE: Ce a zis? SPIRIDON: Zicea că să vii mai devreme la noapte, că-i e urât singură-n casă. JUPÂN DUMITRACHE: Uită mă! Ce ți-e cu muierea fricoasă! ( strajnic ) Da' Chiriac nu-i aicea? SPIRIDON: Jupâne, nea Chiriac mi-a zic să-nchidem mai degrabă, că ai să pleci de rond. JUPÂN DUMITRACHE: Du-t' de ado cheile și le du lui Chiriac jos. ( Spiridon iese. ) Nene Nae, auziși cum îmi poartă Chiriac de grija rondului? Ei! i-e tot frică să nu uit reglementul. Are ambiț băiatul, ca să fie compania noastră cea mai abitir din toate. Gândești dumneata că mai primeam eu să fiu căpitan dacă nu-l alegea pe el sergent? Știi cum a regulat compania? E prima domnule, poci să zic... IPINGESCU: Bravos! JUPÂN DUMITRACHE: Face să-i dea și dicorație! IPINGESCU: Să-i dea! de ce să nu-i dea? Și el e d-ai noștri, băiat din popor... JUPÂN DUMITRACHE: Firește, dicorățiile nu sunt făcute tot din sudoarea poporului? IPINGESCU: Rezon! SPIRIDON (venind din fund): S-a închis, jupâne; acuma eu... mă duc să mă culc? JUPÂN DUMITRACHE: Da, dar tutun și cărticică ți-ai luat? Chibrituri ai? SPIRIDON: Ce tutun, jupâne? JUPÂN DUMITRACHE: Te face că nu înțelegi, ai? Nu știi ce tutun? Eu n-am aflat că tragi țigară? Aoleo, Spiridoane, nu te-oi prinde odată!... Săracul sf. Niculae! i știi tu păpara lui... SPIRIDON: Zău, jupâne. JUPÂN DUMITRACHE: Haida pleacă. ( Spiridon pleacă. ) Mă! spune lui nen-tu Chiriac să nu uite de ce ne-a fost vorba... să fie cu ochii-n patru. SPIRIDON (ieșind): Bine, jupâne. SCENA IV [ modifică ] IPINGESCU, JUPÂN DUMITRACHE JUPÂN DUMITRACHE (șezând pe scaun): Hei! ia să vedem acu ce mai zice politica. Citiși ceva? IPINGESCU: Bravos ziar, domnule! Ăsta știu că combate bine. JUPÂN DUMITRACHE: Apoi nu-i zice lui degeaba "Vocea Patriotului Naționale"!... IPINGESCU (citește greoi și fără interpunctație): "București 15/27 răpciune [9] . - Amicul și colaboratorele nostru R. Vent. ..., un june scriitor democrat, a cărui asinuitate o cunoaște demult publicul cititor, ne trimite următoarea prefațiune a unui nou op al său. I dăm astăzi locul de onoare, recomandând cu căldură poporului suveran scrierea amicului nostru. Republica și Reacțiunea sau Venitorele și Trecutul. – Prefațiune. - Democrațiunea romană, sau mai bine zis ținta Democrațiunii romane este de a persuada pe cetățeni, că nimeni nu trebuie a mânca [10] de la datoriile ce ne impun solemnaminte pactul nostru fundamentale, sfânta Constituțiune..." JUPÂN DUMITRACHE (mulțumit): Ei, bravos! Aici a adus-o bine. IPINGESCU (căutând șirul unde a rămas): "... A manca... sfânta Constituțiune..." JUPÂN DUMITRACHE (cam nedomirit): Adică, cum s-o mănânce? IPINGESCU: Stai să vei... că spune el... "Sfânta Constituțiune, și mai ales cei din masa poporului..." JUPÂN DUMITRACHE (nedumirit): E scris adânc. IPINGESCU: Ba nu-i adânc deloc. Nu pricepi? Vezi cum vine vorba lui: să nu mai mănânce nimeni din sudoarea bunioară a unuia ca mine și ca dumneata, care suntem din popor; adică să șază numai poporul la masă, că el e stăpân. JUPÂN DUMITRACHE (lămurit): Ei! așa mai vii de-acasă. Bravos! Zi-i nainte. IPINGESCU: Stai să vezi: acuma vine un ce și mai tare. JUPÂN DUMITRACHE: Ei!? IPINGESCU (urmând citirea): "... A manca poporul mai ales, este o greșală neiertată, ba putem zice chiar o crimă..." JUPÂN DUMITRACHE (cu deplină aprobare): Știi că și aici lovește bine! Da! cine mănâncă poporul să meargă la cremenal! IPINGESCU (bătând cu mâna-n gazetă): Apoi de ce scrie el, sireacul! JUPÂN DUMITRACHE: Dă-i nainte, că-mi place. IPINGESCU: "... Ba putem zice chiar o crimă. ( schimbând tonul și mai grav. ) Nu! Orice s-ar zice și orice s-ar face, cu toate zbieretele reacțiunii, ce se zvârcolește sub disprețul strivitor al opiniunii publice; cu toate urletele acelora ce cu nerușinare se intitulează sistematici opozanți..." JUPÂN DUMITRACHE (care la fiece accent al lui Ipingescu a dat mereu din cap în semn de aprobare, îl întrerupe cu entuziasm): Hahahaha! i-a-nfundat! IPINGESCU (urmând cu tărie): "... Nu! în van! noi am spus-o și o mai spune: situațiunea Romaniei nu se va putea chiarifica; ceva mai mult, nu vom putea intra pe calea viritabilelui progres, până ce nu vom avea un sufragiu universale..." ( amândoi rămân foarte încurcați. ) JUPÂN DUMITRACHE: Adicătele, cum vine vorba asta? IPINGESCU (după adâncă reflecție): A! înțeleg! bate în ciocoi, unde mănâncă sudoarea poporului suveran... știi: masă... sufragiu [11] ... JUPÂN DUMITRACHE: Ei! acu înțeleg eu unde bate vorba lui! Ei! bravos! bine vorbește... IPINGESCU: Ăsta combate, domnule, nu ți-am spus eu! JUPÂN DUMITRACHE: Apoi, nu-i zice lui degeaba "Vocea Patriotului Naționale"! IPINGESCU: "... Până ce nu vom avea un sufragiu universal. Am zis și subsemnez! R. Vent... studinte în drept și publicist." (Când încă nu sfârșește bine Ipingescu de citit, se aude afară, în stradă, ceartă mare.) UN GLAS DE BĂRBAT (de afară): Lasă, cocoană! Poate că să mor și să nu ți-o fac! GLASUL ZIȚII (de afară): Mitocane! pastramagiule! la polițiune! ( amândouă glasurile vorbesc deodată. ) Nene Dumitrache! (Jupân Dumitrache și Nae Ipingescu rămân uimiți.) JUPÂN DUMITRACHE (ascultând): Săi, nene Nae! IPINGESCU: Urgent! ( strânge repede gazeta și scoate fluierul de la cheotoarea mondirului. Amândoi ies fuga prin fund, Ipingescu șuierând signalul de alarmă. ) SCENA V [ modifică ] SPIRIDON (singur, intră din dreapta făcându-și o țigară): Măă! al dracului rumân și jupânul nostru! Bine l-a botezat cine l-a botezat "Titircă Inimă-Rea". Ce are el cu mine? Zău! Biata cocoană și cu nea Chiriac! Cu ei mai am noroc, ei mai mă scapă de afurisitul, că despre partea lui jupân Titircă Inimă-Rea, halal să fie de oasele mele! m-ar cotonogi. Ieri săptămâna, când s-a întors de la grădină cu cocoanele, m-a găsit deștept: "Bravos, musiu Spiridoane! zice, nu te-ai culcat pân-acuma; mâine dimineață jupânul săracul să deschiză prăvălia; ai stat pân-acuma să bei la tutun, 'ai? - Nu jupâne, zic, da' dacă nu mi-e somn. -Nu ți-i somn, 'ai? stai că-ți fac eu ție poftă de culcat!"... Bietul nea Chiriac m-a scăpat, că luase pe sfântul Niculae din cui... Ieri seară m-a găsit dormind: "Bravos, musiu Spiridoane! zice; dormi, ce-ți mai pasă! tutun ai tras destul, acum te-ai pus să tragi la aghioase; trai, neneaco, cu banii băbachii! - Nu, jupâne, da' dacă mi-a fost somn, zic. - Somn, 'ai? Te trage traiul îl bun la somn! (Auzi, cu sfântul Niculae trai bun, căde-i-ar bunul pe inimă lui jupânul!) Tragi la somn? Stai că am eu leac să-ți tai de piroteală." Și mi-a și pus mâna-n păr. Dacă nu era cocoana să sară pentru mine tocmai la apropot, mă rupea, că nu-ș' ce-avea, era turbat rău de tot ( s-aude zgomot ). Auliu! Vine! ( stinge repede țigara cu degetele și o bagă în buzunar. ) SCENA VI [ modifică ] SPIRIDON, ZIȚA (intră agitată) ZIȚA: Auzi mizerabilul! să se-ntinză până-ntr-atâta ca să-mi facă un afront. SPIRIDON: Dumneata ești, cocoană Zițo? Bine că veniși. Eu n-am putut să viu. Mi-era frică să nu mă spuie nea Chiriac lui jupânul, că am umblat noaptea pe drum... ZIȚA (repede): Ei! L-ai găsit? I-ai vorbit? I-ai dat? I-ai spus? SPIRIDON: Da, cocoană. ZIȚA: Ce-a zis? SPIRIDON: "Mersi!" ZIȚA: Și tu ce i-ai spus? SPIRIDON: "Pentru puțin." ZIȚA: Nu i-ai spus cum ți-am zis eu? SPIRIDON: Ba da, l-am luat să-i arăt casa. ZIȚA: Nu mai trebuia să-i arăți nimic, că-i scrisesem eu în bilet unde să vie. SPIRIDON: Așa mi-a zis, să-i arăt casa, ca să meargă la sigur... Dar când să ies de pă maidan cu dumnealui, tocmai trecea jupânul de la vale; am lăsat pe persoana în chestiune să m-aștepte pe maidan și eu am sărit peste uluci prin fundul curții, că mi-era frică să nu dea jupânul cu ochii de mine, ori să vie acasă și să nu mă găsească. ZIȚA: Prostule! Nu știi că nenea e de rond la noapte? Nu mai dă pe-acasă până la ziuă. SPIRIDON: Dar dacă mă găsea pe uliță, plăteai dumneata pielea mea? ZIȚA: Ei! Și zi persoana în chestiune așteaptă pe maidan? SPIRIDON: Da, și mi-a dat și biletul ăsta ca să ți-l aduc. ZIȚA (luând biletul): Și nu mi-l dai mai curând! Adu să văz. ( merge la o parte și citește. ) "Angel radios! De când te-am văzut întâiași dată pentru prima oară, mi-am pierdut uzul rațiunii... ( își comprimă palpitațiile. ) Te iubesc la nemurire, Je vous aime et vous adore: que prétendez-vous encore ? [12] Inima-mi palpită de amoare. Sunt într-o pozițiune pitorească și mizericordioasă [13] și sufăr peste poate. O da! Tu ești aurora sublimă, care deschide bolta azurie într-o adorațiune poetică infinită de suspine misterioase, pline de reverie și inspirațiune, care m-a făcut pentru ca să-ti fac aci anexata poezie: "Ești un crin plin de candoare, ești o fragilă zambilă, Ești o roză parfumată, ești o tânără lalea! Un poet nebun și tandru te adoră, ah! copilă! De a lui pozițiune turmentată fie-ți milă; Te iubesc la nemurire și îți dedic lira mea! Al tău pentru o eternitate și per toujours [14] . " (Foarte aprinsă, își face vânt cu scrisoarea și se plimbă repede.): Spiridoane băiete, du-te, du-te iute; te așteaptă siguralmente... du-te... spune-i să aștepte, viu și eu după tine numaidecât, numai să vorbesc cevașilea cu țățica. SPIRIDON: Nu pot, cocoană, să mă duc, până nu mi-o da voie ori nea Chiriac, ori cocoana. ZIȚA: Unde-i Chiriac? SPIRIDON: Nu știu, pân curte. ZIȚA: Dar țața? SPIRIDON: Lucrează dincolo. ( Zița pornește spre ușa din stânga, când ușa se deschide și Veta intră. ) Iacătă-i cocoana. SCENA VII [ modifică ] ACEIAȘI - VETA VETA (intră cu lucrul în mână; coase galoanele la un mondir de sergent de gardă civică; este obosită și distrată, vorbește rar și încet): Cine-i aici? ( văzând pe Zița. ) A! Tu erai? mă miram cine-i. ( trece încet să șază cu lucrul la masa din dreapta. ) ZIȚA: Eu, țățico; te rog lasă pe Spiridon să se ducă pân' la mine acasă, ca să-mi aducă mantelul; bate vântul și mi-e frică să nu răcesc când m-o întoarce... ( tăcere. Veta șade la dreapta și lucrează adâncită în gânduri. ) Îl lași, țațo? ( se apropie de ea. ) VETA: 'Ai? Ce să las? ZIȚA: Să lași pe Spiridon să-mi aducă ceva de acasă. VETA: Da, îl las. ZIȚA: Du-te, Spiridoane. (Spiridon, după ce schimbă privire și semne cu Zița, iese.) VETA: Dar tu, Zițo, la ce-ai venit? ( lucrează înainte. ) ZIȚA: Stai să-ți spui... Dar nu mă-ntrebi, țațo, să-ți povestesc ce am pățit cu mitocanul! Să vezi, e halima... Auzi, mizerabilul! să-ndrăznească să-mi ție drumul ca să-mi facă un atac... Stai, țațo, să-ți spui și să te crucești, nu altceva. Mai adineaori ședeam acasă. Tușica, cum știi c-a făcut-o Dumnezeu, se culcă o dată cu găinile. Eram ambetată [15] absolut. Dramele Parisului [16] câte au ieșit până acuma le-am citit de trei ori. Ce să fac? N-aveam ce citi. Zic: hai să mă duc la țața, dacă nu s-o fi culcat, să mai stăm de vorbă. Scoț ivărul de la șalon și plec. Când să trec pe maidan, mă pomenesc cu mitocaul, cu pricopsitul de Țircădău, că-mi taie drumul. "Bonsoar-bonsoar", și știi așa deodată, sanfasò: [17] "Hei, cocoană, zice, mai bine ți-e acuma văduvă? - Pardon, domnule, zic, n-am de-a face cu dumneta, și mai întâi când e la o adică, nu sunt văduvă, sunt liberă, trăiesc cum îmi place, cine ce are cu mine! Acu mi-e timpul: jună sunt, de nimini nu depand, și când oi vrea, îmi găsește nenea Dumitrache bărbat mai de onoarea ca dumneata. - Mi-i că t-ei căi! - Zic: pardon, domnule, nu-ți permit să te-ntinzi mai mult la un așa afront; mă-nțelegi? - zice..." VETA (întrerupând-o scurt): Zițo... ce e când ți se bate tâmpla a dreaptă? ZIȚA: Îți vine o bucurie. VETA: Mie, bucurie?... nu crez. ZIȚA: Da' de ce nu? VETA: Dar când ți se bate a' stângă? ZIȚA: Te-mpaci cu o persoană cu care ești certată. VETA (ridicând capul cu mult interes): Da? ( dând din umeri. ) Cu cine să mă-mpac?... Nu sunt certată cu nimeni. ZIȚA: Așa... zic mitocanului... țațo, că era trăsnit... Am auzit că de la o vreme-ncoace într-o băutură o duce. Uf! țățico, mașer, bine că m-a scăpat Dumnezeu de traiul cu pastramagiul! Să trăiesc eu cu un mitocan! Nu era de mine; eu sunt o persoană delicată; bine că m-am văzut liberă!... Așa - să nu-mi uit vorba - zic mitocanului: "Nu-ți permit, domnule, să te naintezi la un așa afront! Da' el: "Gândești, zice, că o să te măriți, cocoană? -Asta mă-mportă pe mine, cine ce treabă are! - Să te măriți, 'ai? Cât o trăi Ghiță Țircădău, ori să te-nhăitezi cu vreunul? Săracul! Dar să știu de bine că merg cu el de gât până la Dumnezeu, tot n-ai dumneata parte de un așa ceva; încai dacă m-ai lăsat pe mine, să te duci la mănăstire, că așa te lăudai la trebunar!... -Mitocane, pastramagiul! La polițiune! Vardist! Nene Dumitrache!..." Am avut țațo, parte că a sărit nenea Dumitrache și cu Nae ipistatul! aminteri, mitocanul scosese șicul [18] de la baston pentru ca să mă sinucidă... Ei! Ce zici dumneata, țățico, de nasul care și l-a luat mitocanul? ( Veta nu răspunde; Zița s-apropie de ea și o observă. ) "Țațo! Ce ai? Plângi? VETA (ștergându-se la ochi): Eu? De ce să plâng? Mă doare capul, mi-e cam rău. ZIȚA: Îți sunt ochii turburi grozav... VETA: Nu-ș' ce am; parcă mă-ncearcă niște friguri. ZIȚA: Nenea e de rond la noapte? VETA: Da. ( s-apucă iar de lucru. ) Tu mai stai, Zițo ZIȚA: Nu, țațo; o să mă duc și eu să mă culc; trebuie să fie târziu. SPIRIDON (intră și trece repede lângă Zița): Cocoană! ( încet. ) Până acu am așteptat degeaba. L-am căutat peste tot, și pe maidan, și pe uliță, nu e nicăieri. ZIȚA (încet): Biletul, zici că i l-ai dat. SPIRIDON: Nu știi? I l-am dat de când m-am dus la tutungerie, când m-a trimes jupânul. ( iese în dreapta ) ZIȚA: Bine. ( cătră Veta. ) Ei! țațo, eu mă duc, bonsoar, alevoa. Culcă-te și matale, nu mai lucra dacă ți-e rău. VETA: Lasă să-mi fie rău. ( râzând silit. ) Mai bine ar fi să mor. ZIȚA: Vai de mine! Ce vorbă-i asta? Ce, ți-e rău de tot? Să trimitem să caute pe nenea. VETA: Aș! Ești nebună! Nu vezi că glumesc. Mă doare capul; nu ți-am spus? Am lucrat mult la lumânare. ( are un fior. ) M-a tras și fereastra... Cum m-oi culca, îmi trece. ZIȚA: Atunci, alevoa, bonsoir, țațo. ( pleacă și se întoarce. ) A! să nu uit; mâine ne vedem, știi că-i sărbătoare. Să ne legăm de nenea să ne ducă la "Iunion". VETA (repede): La "Iunion"? Nu Zițo, nu mai merg la "Iunion". ZIȚA: Da' de ce? VETA: Pentru că... pentru că nu-mi face nici o plăcere acolo, nu-nțeleg comediile alea... Ei! Ce să-ți spui! Nu voi. ZIȚA: Ei, Doamne! Țato, parol, știi că ești curioasă! Ce, pentru comediile alea mergem noi? Mergem să mai vedem și noi lumea. Ce, adică toți câți merg acolo înțeleg ceva, gândești? Merg numai așa de un capriț, de un pamplezir; de ce să nu mergem și noi? VETA: De ce, de ne-ce, nu voi să merg. ZIȚA: 'Aide, zău, țațo; i zic eu lui nenea,... vrei? VETA: Nu voi, ți-am spus o dată, și nici dumnealui nu mai vrea să meargă; mi-a spus de azi dimineață: degeaba-i zici. ZIȚA: Zău! Țățico, parol! Să mă-ngropi! VETA: Nu merg, Zițo, nu. Mă știi tu; când zic o vorbă e vorbă. ZIȚA: Zi, nu vrei să mergi, țațo? VETA: Nu. ZIȚA (obidindu-se treptat): Nu? VETA: Nu. ZIȚA (podidind-o plânsul): Fir-ar a dracului de viață ș-afurisită! Că m-a făcut mama fără noroc! ( pleacă. ) N-am avut parte și eu pe lume măcar de o compătimire! ( iese, plângând și trântind ușa, prin fund. - Spiridon intră din dreapta. ) SCENA VIII [ modifică ] SPIRIDON, VETA VETA (lasă mondirul din mână): Spiridoane băiete, tu de ce mai stai? Mai ai vreo treabă? SPIRIDON: Nu, cocoană. VETA: Apoi, dut-t' te culcă, ce mai aștepți? - Domnul Chiriac unde este? SPIRIDON: E jos pân curte; adineaori șede pe lavița de la poartă. Dar... nu știu ce o fi având nea Chiriac, cocoană... parcă nu-i sunt toți boii acasă... VETA: Cine știe ce-o fi având și dumnealui. SPIRIDON: E necăjit foc; un ceas s-a tot plimbat pe jos; când am trecut pân curte, umbla de colo până colo, parcă vorbea singur și se bătea cu pumnii-n piept... VETA: O fi supărat, cine știe!... Spune-i să-nchiză poarta. Galoanele i le-am cusut; uite mondirul, să i-l duci. SPIRIDON: Bine, cocoană. ( vrea să plece cu mondirul. ) VETA: Pe urmă, să-i spui... nu; pe urmă, să te duci să te culci, nu mai ai ce căuta p-aci. Să nu vie dumnealui să te găsească deștept, că iar o pați. SPIRIDON (aparte): Ei, că parcă dacă m-o găsi dormind nu-i tot un drac! VETA: 'Aide, du-te. SPIRIDON: Mă duc; noapte bună, cocoană. VETA: Noapte bună, Spiridoane. ( Spiridon iese. ) Noapte bună!... Săracul Spiridon! Nu știe el ce-i pe sufletul meu, nu știe el cum râde de mine! Eu și noapte bună!... ( merge încet la fereastra din dreapta ușii din fund, se uită în curte, apoi se-ntoarce tot adâncită în gânduri. ) Ei! Iacă nu vrea omul, nu vrea! Dragoste cu sila nu se poate. - Nu-i mai place, nu mai vrea!... Bine! N-o să mor nici eu!... De unde știi? Poate mai bine că s-a întâmplat așa... A! De ce mai dă Dumnezeu omului fericire, dacă e să i-o ia înapoi!? De ce nu moare omul când e fericit!? De ce am mai trăit eu s-ajung la așa ceva!?... ( plânge; se aude zgomot. ) Vine! ( se șterge la ochi repede și vrea să plece. ) Nu! Nu mai voi să fiu proastă: dragoste cu sila nu se poate! ( pornește să iasă spre stânga, când intră Chiriac, care rămâne un moment la ușă. Veta stă locului. Tăcere. ) SCENA IX [ modifică ] CHIRIAC, VETA, apoi de afară JUPÂN DUMITRACHE și IPINGESCU CHIRIAC: Dumneata m-ai chemat? VETA: Eu?... Nu. CHIRIAC: Spiridon mi-a spus că... VETA: Da... am zis lui Spiridon să-ți aducă mondirul; l-am cusut. CHIRIAC: Mersi! VETA: Pentru puțin. (Pauză) CHIRIAC: Poarta... am închis-o. VETA: Bine. ( întoarce capul în fața scenii; e mișcată. ) CHIRIAC: Alt nimic nu mai ai să-mi poruncești? VETA: Ce! Eu să-ți poruncesc dumitale? CHIRIAC: Să-mi poruncești, firește; nu-mi ești stăpână?... Nu sunt slugă în casa dumitale, cu simbrie? VETA (întorcându-se cu fața spre Chiriac): Bine, domnule Chiriac, bine; zi înainte, că n-ai zis destule. CHIRIAC (înaintează): Ei! De ieri seara până acu cum ai petrecut? Ți-e mai bine așa? VETA (scoborând un pas spre a se depărta de el): Da. CHIRIAC: Îți pare bine de ce-ai făcut? VETA: Nu mă știu să fi făcut nimic; dar nu-mi pare rău că s-a-ntâmplat așa. (Pauză) CHIRIAC (mai apropiindu-se): Mâine seară mergi iar la "Iunion"? VETA: Dacă o vrea dumnealui să mergem, trebuie să merg, firește. CHIRIAC: Ca să te curtezi cu amploiatul dumitale? VETA (tresărind și ridicând capul spre el): Domnule, te-am rugat să fii bun să nu-mi mai zici vorba asta. Dacă n-ai avut destul vreme să mă cunoști, păcat! Eu te credeam pe dumneata mai deștept. CHIRIAC (stă la îndoială, apoi se mai apropie): Jură-te încă o dată! VETA: Să mă mai jur - eu?... Nu m-am jurat? N-am plâns? Cu ce m-am ales? Nu mai mă jur, pentru că nu mă crezi; de plâns aș mai plânge, dar nu mai pot... Dar... în sfârșit, nu strici dumneata... eu stric... nu trebuia să-mi pui mintea cu un copil ca dumneata... D-aia zic și eu mai bine că s-a întâmplat așa. Tot trebuia să isprăvim odată... Am isprăvit... CHIRIAC: Jură-te încă o dată și... VETA (cu emoție din ce în ce mai nestăpânită): Ce folos! Dumneata crezi mai mult în prostiile și în bănuielile lui bărbatu-meu, decât în jurământul meu, și gândesc că trebuia să ne cunoști destul de bine și pe mine și pe dânsul. Dar... foarte bine ai făcut să nu mă crezi. Așa e. Eu sunt o femeie rea; am vrut numai să râz de dumneata. Eu te las pe dumneata ca p-o slugă "cu simbrie" să păzești casa, și târăsc pe dumnealui pe la grădini ca să curtez cu alții. Eu sunt o femeie mincinoasă; n-am simțit nimic când ți-am spus că nu știu să mai fi trăit până să nu te cunosc pe dumneata... Toate le-am făcut pentru dumneata numai din prefăcătorie... totdeauna alta ți-am spus și alta am gândit; te-am minți, te-am amăgit, am râs de dumneata atâta vreme... Acuma, bine că ți-ai deschis și dumneata în sfârșit ochii ca să vezi cine sunt. De! Ți-am făcut rău, dar... ai scăpat de mine. Lasă! Ce-a fost a trecut... Bonsoar. ( vrea să plece spre stânga. ) CHIRIAC (ieșindu-i cu un pas înainte): Te duci? VETA: La ce să mai stau? Ce mai am eu cu dumneata? CHIRIAC: Nu-mi mai zice "dumneata". VETA: Cum poftești să-ți zic? CHIRIAC: Cum mi-ai zis până ieri. VETA: Azi e azi, ieri a trecut. ( pornește să iasă. ) CHIRIAC (tăindu-i drumul): Și nu vrei să se mai întoarcă? VETA (scoboară un pas, depărtându-se de el la dreapta): Nu. CHIRIAC (apropiindu-se): Veto! VETA: Nu; lasă-mă... Ce folos câtă fericire am avut un an, dacă într-o zi mi-am plâns-o toată! Nu, nu mai voi; mai bine mi-este așa cum sunt... CHIRIAC: Dar eu.. eu ce să fac? VETA: Ce fac și eu... Învățul are și dezvăț, nu știi dumneata? CHIRIAC: Dezvăț! Lesne din gură. Îi scoți rumânului ochii și după aia-i zici: "Lasă că nu e rău și fără să mai vezi... mai bine că s-a întâmplat așa! N-o să mori fără luminile ochilor!... Învățul are și dezvăț!..." Dar dacă n-oi vrea eu să mai trăiesc așa!... care va să zică să mor, 'ai? VETA: Ei, bine ar fi să poată muri omul când vrea; dar... nu moare nimeni de asta! CHIRIAC: Dar dacă eu oi muri? ( se repede și ia spanga de la pușcă. ) Vezi dumneata șpanga asta? VETA (se redepe la el și vrea să i-o smucească): Chiriac! CHIRIAC (luptându-se cu ea): Fugi!... Lasă-mă!... VETA: Nu te las! Te știu eu cine ești. Nu te las! Nu voi să ți se tragă moartea de la mine. CHIRIAC: Lasă-mă! Lasă-mă!... ( se luptă. ) VETA (desperată): Chiriac! ( înecându-se. ) Dacă vrei să te omori, omoară-mă întâi pe mine! ( se luptă din putere. ) Chiriac!... Nu ți-e milă ție de mine? Toate, toate de un an și mai bine le-ai uitat într-o zi?... Chiriac!... CHIRIAC: Tocmai pentru că nu le-am uitat, vreau mai bine să mor. Dacă nu mai este nimic între noi, spune-mi dumneata cum să mai trăiesc! Dacă mă lași, dacă nu mai mă vrei, tot mort sunt eu; mai bine, lasă-mă: adio, viață! ( se smucește. ) Lasă-mă! VETA (ținându-l strâns): Chiriac! Vrei să strig? Ești nebun? CHIRIAC: Da! Sunt nebun, firește că sunt nebun; m-ai înnebunit dumneata; dumneata să-mi tragi păcatul! Câte gânduri și dor m-a ars pe mine, nu mă-ntrebi? VETA: Dar tu pe mine nu mă-ntrebi? CHIRIAC: Nu mai voi să știu de nimic, nu mai știu cine sunt! Am vrut să mă omor adineori în curte, dar ți-am văzut trecând umbra peste perdeaua de la fereastră, ș-am vrut să te mai văz o dată. Încai să mor lângă tine, cum am trăit. ( cu vorbele acestea Chiriac s-a mai domolit. ) VETA: Chiriac, ascultă. Nu mi-ai zis tu să mă jur încă o dată? Dacă m-oi jura, mă crezi? CHIRIAC: Te crez. VETA (repede): Dragă Chiriac, să n-am parte de ochii mei, să n-am parte de viața ta, să nu mai apuc măcar o zi fericită cu tine - na! Ce mai vrei? - Dacă știu eu ceva la sufletul meu din câte ți le-a sporit dumnealui. CHIRIAC: De ce te-ai dus la grădină? VETA: M-am dus numai de gura sorii-mii Ziții. Era lume multă, de n-aveam unde sta; cânta muzica; juca comedii; n-am auzit nimic, n-am văzut nimic. Toatea seara în vuietul grădinii m-am gândit numai la tine; parcă dormeam și visam ceva... Știam eu că o să mi se întâmple mie un necaz mare; mi se făcuse semn: răsturnasem de dimineață candela.. Încă dumnealui, dacă m-a văzut că mă speriu, zice: "Ei ce e dacă s-a răsturnat! Nu mai crede în prostii de-alea. Ce! Ce-o să ni se-ntâmple? Să-mi arză cherestigiria? Arză sănătoasă! Nu m-a făcut ea pe mine! Este asiguripsită... Atâta pagubă!..." Răsturnasem candela; pe urmă ochiul ăl drept mi se bătea într-una de vreo trei zile. Pe tine te lăsasem acasă ștergându-ți pușca: știi că ruginise încărcătura înăuntru și te apucaseși s-o scoți cu vergeaua. Nu puteam să-mi iau gândul de la pușcă. Mă gândeam: dacă s-o descărca, Doamne ferește! Pușca în mâna lui, ce să mă fac eu când l-oi găsi mort întins acasă!... Da' de ce nu i-am spus să bage de seamă! De ce nu l-am rugat să o lase cu gândurile toată seara. N-am văzut, zău! N-am văzut nimic, n-am auzit nimic! Mă jur pe ce vrei tu; mă crezi? CHIRIAC (biruit cu desăvârșite): Te crez! ( aruncă departe spanga și ia pe Veta în brațe. ) VETA (strângându-l cu putere): Chiriac! ( rămân o clipă îmbrățișați în tăcere. ) Chiriac, să nu mai faci ce mi-ai făcut, că mor... zău! mă omori... CHIRIAC: Nu, nu mai fac. VETA: Îmi făgăduiești? Te juri? CHIRIAC: Da. VETA: Și o să mă crezi că eu numai la tine mă gândesc? CHIRIAC: Da. VETA: Că numai pentru tine trăiesc? CHIRIAC: Da. VETA: Și n-o să-mi mai zici nici o vorbă rea? CHIRIAC: Nu. VETA: Și n-o să mai mă faci să plâng? CHIRIAC: Nu! Nu! Nu! Dar mă ierți? VETA: Dar tu pe mine mă ierți? CHIRIAC: Eu te-am iertat de mult ( se strâng bine în brațe ). JUPÂN DUMITRACHE (de afară, sub fereastră): Chiriac! Chiriac! (Cei îmbrățișați rămân încremeniți ascultând.) VETA: Hii! Dumnealui... CHIRIAC (repede, fără s-o lase din brațe, merge spre fereastră): Nu-i nimic! Trece la posturile dinspre Marmizon [19] ... ( cătră jupân Dumitrache, pe fereastră. ) Dumneata ești, jupâne? JUPÂN DUMITRACHE (de afară): Dar ce, Chiriac puiule, nu te-ai mai culcat? CHIRIAC: Încă nu, jupâne, acu mă culc. JUPÂN DUMITRACHE (de afară): Somn ușor!... IPINGESCU (asemenea): Și vise plăcute, onorabile! JUPÂN DUMITRACHE (depărtându-se treptat): Chiriac, puiule, ia vezi de ce am vorbit, fii cu ochii-n patru, d-aproape de tot: mă știi că țiu când e la o adică... CHIRIAC (strângând pe Veta cu putere): Lasă, jupâne, mă știi că consimț la onoarea dumitale de familist!... (Cortina) ACTUL II [ modifică ] (Aceeași odaie. - O lampă cu gaz arde pe masă) SCENA I [ modifică ] VETA, CHIRIAC VETA: Du-te, puiule, du-te; fii cuminte, sunt aproape de unsprezece... Cine știe? Vine fără veste! CHIRIAC: Aș! Mai are două ceasuri bune de alergat; nu poate veni așa degrab'. VETA: De unde știi ce se-ntâmplă? Paza bună trece primejdia rea. CHIRIAC: N-ai grijă, dragă, când îți spui eu că nu vine; are să meargă până la Cotroceni, ce te gândești? Nu-l știi pe el că umblă agalea?... VETA: Bine, dar aș vrea și eu să mă culc; zău, sunt obosită grozav. Știi tu că de ieri seară de când ne-am certat, până acum n-am închis ochii? CHIRIAC: Ei! D-apoi eu i-am închis! VETA: Tocmai d-aia; sărută-mă încă o dată și du-te și tu de te culcă. Mâine ai să ieși la ezirciț; ai uitat că trebuie să te scoli până-n ziuă? CHIRIAC: Bine zici! Cum să uit, se poate? Mâine trebuie să mă scol la patru ceasuri. Are să vie gornistul, să mergem să luăm doi oameni din companie, ca să ridicăm pe Tache pantofarul de la Sfântul Lefterie. VETA: Apoi mi-a spus lelița Safta, că-i bolnav de lingoare. CHIRIAC: Ce treabă am eu cu boala lui? Ce, eu sunt bolnav? Nu mă privește pe mine. Îl am pe listă, trebuie să se prezante la ezirciț. VETA (tresărind, ca cum ar fi auzit ceva): Ia taci! ( ascultă. ) Mi s-a părut că umblă cineva pe portiță. 'Aide, Chiriac, sărută-mă și du-te. CHIRIAC (o sărută): Mâine seară nu te mai duci la "Iunion"? VETA: Nu, nu mai mă duc fără tine... Dar tu... nu uiți ce mi-ai făgăduit, - n-o să mă mai necăjești niciodată? CHIRIAC: Niciodată. ( o sărută, o strânge-n brațe și pleacă. ) Bonsoar. ( se mai întoarce spre a repeta jocul și iese în stânga planul din fund. ) VETA (singură, fredonează încet, coborând la masă): "Într-un moment de fericire, Stelele s-au umplut de dor Și, printr-o perlă de iubire, Mi-au revărsat raze lor." ( fredonează din ce în ce mai încet. ) Trebuie să fie trecute de unsprezece... Să mă culc... Ce obosită sunt! Nu mai pot... ( șade lângă masă, deschide albumul și dă de portretul lui Chiriac. ) Ah! Ah! Chiriac! ( fredonează întâia strofă din "Portretul" de d. G. Sion. ) "Când ore de-ntristare vor turbura vreodată Frumoasa-ți inimioară, tu vei portretul meu, Și crede că eu sufer cu tine deodată, Și c-amândoi atuncea compătimim mereu." (Urmează mai încet; micșorează lumina lămpii de tot și începe a se pregăti de culcare. - Ușa din fund se deschide încet în vremea asta, și se arată Rică Venturiano; odaia este foarte slab luminată de flacăra închisă a lămpii.): SCENA II [ modifică ] VETA și RICĂ VENTURIANO, apoi JUPÂN DUMITRACHE și IPINGESCU de afară RICĂ (intră, se oprește pe prag, vede pe Veta în spate, răsuflă din adânc, pune mâna la inimă și înaintează în vârful degetelor până la spatele scaunului ei; cade în genunchi și începe cu putere): Angel radios! VETA (dă un țipăt, se scoală și fuge în partea ceailaltă a scenii făcându-și cruce și scuipându-și în sân): A! RICĂ (întorcându-se în genunchi spre partea unde a fugit ea): Angel radios! Precum am avut onoarea a vă comunica în precedenta mea epistolă, de când te-am văzut întâiași dată pentru prima oară mi-am pierdut uzul rațiunii; da! Sunt nebun... VETA: Nebun! ( strigând. ) Săriți, Chiriac! Spiridoane! RICĂ: Nu striga, madam, ( se târăște un pas în genunchi ) fii mizericordioasă! Sunt nebun de amor; da, fruntea mea îmi arde, tâmplele-mi se bat, sufer peste poate, parcă sunt turbat. VETA: Turbat?... Domnule, spune-mi degrab', c-aminteri, strig: cine ești, ce poftești, ce cauți pe vremea asta în casele oamenilor? RICĂ (se ridică și se apropie de dânsa tăindu-i drumul): Cine sunt? Mă întrebi cine sunt? Sunt un june tânăr și nefericit, care sufere peste poate și iubește la nemurire. VETA: Ei! Ș-apoi? Ce-mi pasă mie! ( după o mică reflecție. ) Vai de mine! Ăsta e vun pungaș: a aflat că nu-i dumnealui acasă și umblă să ne pungășească. ( tare strigând. ) Chiriac! Spiridoane! Săriți! Hoții! RICĂ (cu mâinile rugătoare): Nu striga! Nu striga! Fii mizericordioasă; aibi pietate! M-ai întrebat să-ți spui cine sunt, ți-am spus. Mă întrebi să-ți spui ce caut... Ingrato! Nu mi-ai scris chiar tu însuți în original? VETA: Eu? RICĂ: Da! ( se ridică. ) Nu mi-ai scris să intru fără grijă după zece ceasuri la numărul 9, strada Catilina, când oi vedea la fereastr că se micșorează lampa? Iată-mă. M-am transportat la localitate pentru ca să-ți repet că te iubesc precum iubește sclavul lumina și orbul libertatea. VETA: Adevărat, domnule, parol că ești nebun. Visezi; ți-am scris eu dumitale vreo scrisoare? Auzi obrăznicie! Știi dumneata cu cine vorbești? RICĂ: Cum să nu știu? În van te aperi. Și tu mă iubești pe mine, nu mai umbla cu mofturi. Te-am văzut d-atunci seara de la "Iunion"... VETA: De la "Iunion"? ( caută cu gândul. ) RICĂ: Da; chiar de atunci seara, când privirile noastre s-au întâlnit, am citit în ochii tăi cei sublimi că și tu corespunzi la amoarea mea. M-am luat după tine chiar în seara aceea până la Stabiliment. Simțisem că mitocanul de cumnatu-tău mă mirosise, știa că mă țiu după voi; și, abandonându-mă curajul de a mai intra într-o stradă fără lampe gazoase, m-am întors îndărăt, pentru că-mi era frică să nu paț vun conflict cu mitocanul. Alaltăieri seară, amoarea mi-a inspirat curaj; m-am ținut după voi până în această suburbie, în colțul stradei; dar când să-ți văz justaminte adresa, mi-a tăiat drumul niște câini. Când am aflat că șezi pe aci, te-am căutat la nemurire și m-am informat prin băiatul de la cherestegeria lui cumnatu-tău cum stai cu familia ta. Am aflat că acum ești liberă, ți-am scris prima mea epistolă într-un moment de inspirațiune, ai primit-o, mi-ai răspuns să viu, și am venit... pentru ca să-ți repet că: ( cade iar în genunchi ) nu, orice s-ar zice și orice s-ar face, eu voi susținea, sus și tare, că tu ești aurora, care deschide bolta înstelată într-o adorație poetică, plină de... ( urmează declarația foarte iute până ce-l întrerupe Veta. ) VETA (a ascultat cu mult interes toată tirada lui Rică și-l întrerupe izbucnind de râs): Ha! Ha! Ha! Acu înțeleg eu tot! Ha! Ha! Ha! RICĂ: Râzi, râzi, ingrato, de amoarea mea? VETA: Da' cum, Doamne iartă-mă! Să nu râz?... Vezi bine că râz. Apoi știi dumneata cu cine vorbești?... Mă cunoști?... Știi bine cine sunt? RICĂ: Cum să nu știu! Tu ești angelul visurilor mele, tu ești steaua, pot pentru ca să zic chiar luceafărul, care strălucește sublim în noaptea tenebroasă a existenții mele, tu ești... VETA (care trece la lampă, i mărește focul și se pune cu chipul în bătaia luminii): Zău? Ia uite-te bine! ( râde. ) RICĂ (foarte încurcat, se scoală de jos și se dă înapoi împiedicându-se): Madam! Să am pardon! Scuzați! Cocoană! Considerând că... adică, vreau să zic, respectul... pardon... sub pretext că și pe motivul... scuzați... pardon... VETA (râzând): Bine, pardonul ca pardonul, dar te rog, dacă ții la pielea dumitale, să te duci mai degrabă, să ieși curând din casa asta, că, Doamne ferește! De te-o călca aici bărbatu-meu ( accentuând ) mitocanul... De!... RICĂ: Scuzați... pardon... VETA: Apoi zău nu știu ce s-o mai alege de dumneata. Bărbatu-meu sufere grozav de gelozie și e în stare a fi capabil să te omoare. RICĂ (speriat): Să mă omoare! VETA: Deja alaltăieri seara ai avut noroc de ți-a tăiat drumul câinii și nu te-a lăsat să intri în ulița noastră. Aminteri, dumnealui s-a suit repede sus, a deșteptat pe Chiriac... RICĂ: Chiriac! VETA: Da, tejghetarul nostru, și au ieșit amândoi, unul pe maidan și altul pe la poartă ca să te prinză în uliță. Încă Chiriac luase și levorverul; dar până să iasă ei, dumneata fugiseși... RICĂ (îngrijat): Levorverul!... Madam, vă rog binevoiți a-mi da drumul d-aici de urgență... VETA: Ei! Știi că-mi place! Ce! Te țiu eu? Du-te, ușa-i deschisă; du-te repede, și bagă de seamă la poartă să nu dai piept în piept cu dumnealui, că de-acum încolo trebuie să se întoarcă acasă. Apucă pe maidan și ieși devale spre Antim. Bagă de seamă să nu te întâlnești cu bărbatu-meu, că te cunoaște, și cum te-o vedea, zău! Te umflă. RICĂ: Mă umflă!... ( vrea să plece, apoi stă și se întoarce. ) Cocoană, ești o damă venerabilă; profit de ocaziune, spre a vă ruga ( cu multă volubilitate ) să primiți asigurarea înaltei stime și profundului respect, cu care am onoare a fi al domniei-voastre prea supus și prea plecat, Rică Venturiano, arhivar la judecătoria de pace circumscripția de galben, poet liric, colaboratore la ziarul "Vocea Patriotului Naționale", publicist și studinte în drept... VETA: În drept, în strâmb, ce-mi pasă mie! Du-te odată, ori ți s-a făcut pesemne de vun conflict... RICĂ: Nu, madam, nu; eu sunt june cu educație, nu voi să paț nici un conflict! VETA: Apoi, atunci du-te! Ce mai stai? RICĂ: Mă duc; scuzați, pardon, bonsoar! VETA: 'Aide! ( vrea să-l conducă până la ușă; când vrea să deschiză ușa ca să-i dea drumul, s-aude glasul lui jupân Dumitrache în curte. - Rică și Veta coboară înspăimântați. ) JUPÂN DUMITRACHE (afară în curte): Îți spui că i-am văzut eu capul pe fereastră. E aici în casă. Chiriac! Spiridoane! VETA (îngrozită): Muziu! Domnule! M-ai nenorocit, și dumitale atâta ți-a fost! Fugi, fugi, că te omoară! RICĂ: Aoleo! ( se repede să fugă pe ușă. ) VETA (oprindu-l): Nu p-acolo! JUPÂN DUMITRACHE (d-afară): Dacă nu i-o ajunge ce i-oi da eu moftangiului, să-mi tai mie favuridele! IPINGESCU (tot d-afară): Rezon! ( se aud pași repezi suind scările. ) RICĂ (desperat): Madam, cocoană! Ai mizericordie de un june român în primăvara existenții sale! De-abia douăzeci și cince de roze și jumătate înnumăr, douăzeci și șase le împlinesc tocmai la sfântul Andrei... Scapă-mă! VETA: Da... dar pe unde? A! Pe fereastra asta; ieși curând, treci binișor pe schele la stânga, lasă-te pe scară în capătul binalii; jos e o portiță scurtă, care dă în maidan... Fugi iute!... RICĂ (iese pe fereastră, se lovește cu capul de zid și-și turtește pălăria): Pardon!... Scuzați!... Bonsoar! ( dispare pe fereastră, pașii se apropie. ) SCENA III [ modifică ] VETA singură, apoi DUMITRACHE și IPINGESCU VETA: A scăpat sărmanul... Ce comedie! Doamne sfinte! Dacă-l prindea Chiriac, îl omora. Vezi dumneata cine mi-a fost soră-mea Zița! D-aia se ținea dumneaei de capul meu să tot batem grădinile; era amorezată. Și eu, proastă, să nu știu nimic, și să-mi fac zile amare cu Chiriac din pricina lui musiu ăsta... Bine că a scăpat, vai de el; acum trebuie să-i sfârâie călcâiele pe maidanul lui Bursuc. ( coboară la masă și se face că lucrează. Ușa din fund se deschide de perete și intră furioși jupân Dumitrache și Ipingescu cu săbiile scoase. ) JUPÂN DUMITRACHE (înaintează strajnic): Cocoană! Cine a fost acum aici? ( Ipingescu caută cu ochii în toate părțile, se uită pe sub pat, pe sub masă, peste tot. ) VETA: Cine să fie? JUPÂN DUMITRACHE (fierbând): Cine să fie?... Știu eu cine să fie? Dacă aș ști, nu te-aș întreba. IPINGESCU: Rezon! ( caută mereu. ) VETA: Ei! Știi că ești nu știu cum! Ce vii așa turbat? Uite, cu sabia scoasă, ca la bătălie. JUPÂN DUMITRACHE: Nu râde, cocoană, după ce că paț un afront tocmai la ce-am ținut eu, nu râde; du-te dincolo, cocoană!... De ce nu te-ai culcat pân-acum? VETA: Zău, că nu ești în toată firea! Auzi că de ce nu m-am culcat; pentru că nu mi-a fost somn. Ce! Vrei să mă culc și să-mi las lucru? Mâine e sărbătoare, trebuie să mă gătesc să merg la biserică. IPINGESCU: Rezon! JUPÂN DUMITRACHE: Cocoană, du-te dincolo, aci avem treabă; du-te curând. ( umblă agitat, strigând. ) Spiridoane! Spiridoane! Chiriac! Spiridoane! Chiriac! ( către Veta. ) Rău ai făcut, cocoană! VETA: Ce rău? Ce visezi? Ce-am făcut? JUPÂN DUMITRACHE: Știi dumneata bine! Dumneata să tragi păcatul de ce s-o întâmpla ( sinistru ), că are să se întâmple lucru mare, cocoană, măcar să știu de bine că merg la cremenal! VETA: Ești nebun! ( aparte. ) Acu nu mai mi-e frică. JUPÂN DUMITRACHE (strajnic la culme): Du-te, cocoană, și nu râde. VETA: Iaca, mă duc. ( iese răzând în stânga planul întâi. ) SCENA IV [ modifică ] JUPÂN DUMITRACHE, NAE IPINGESCU, apoi SPIRIDON JUPÂN DUMITRACHE: Știi ( se îneacă de emoție ), mă stăpânesc, adică-i vorbesc cu perdea, nu voi să-i isplic lucru formal, ca să n-o rușinez. IPINGESCU:Rezon! JUPÂN DUMITRACHE: Știi cum e dânsa... IPINGESCU: Coana Veta? Rușinoasă,... mie-mi spui? JUPÂN DUMITRACHE (plimbându-se agitat): Adică chiar în casa mea să nu pot eu pune mâna pe bagabontul? Că n-a avut pe unde ieși; altă scară nu mai are casa. ( strigă. ) Spiridoane! Chiriac! Chiriac! Spiridoane! SPIRIDON (vine din dreapta, cu părul vâlvoi, sculat zăpăcit din somn): Ce-i porunca, jupâne? JUPÂN DUMITRACHE: Porunca? Vino să-ți dau poruncă. ( îl ia de păr. ) IPINGESCU: Hahahaha! Dă-l, dă-l cățeaua! JUPÂN DUMITRACHE: Apoi parcă ne-a fost vorba, musiu Spiridoane băiete, să nu te mai găsesc dormind când mă-ntorc acasă! Na poruncă! Na poruncă! Mai na poruncă! Să-ți mai treacă de piroteală! SPIRIDON (plângând): Auliu, jupâne, auliu! Ce ți-am făcut eu, jupâne, dacă am dormit? IPINGESCU (strajnic cătră Spiridon): Pentru ce nu ești prezent la apelul nominal?... SPIRIDON: Auliu! ( se jelește. ) JUPÂN DUMITRACHE: Taci! Unde-i Chiriac? SPIRIDON (fugind într-un colț): Nu știu... JUPÂN DUMITRACHE (se repede la el; Spiridon fuge): Da' să mănânci și să dormi știi? SPIRIDON: Doarme în odaia dumnealui, jupâne. JUPÂN DUMITRACHE: Doarme? Toți dormiți, dormire-ați somnul ăl lung! Pâinea știți să mi-o mâncați. Cheamă pe Chiriac degrabă... mergi! IPINGESCU (cătră Spiridon, bătându-i din picior): Urgent! ( Spiridon iese degrab' în stânga. ) JUPÂN DUMITRACHE: Chiriac! Chiriac!... Eu arz în foc și toți trag la aghioase! Eu arz de onoarea mea de familist și lor de somn le arde... Chiriac! SCENA V [ modifică ] ACEIAȘI - CHIRIAC, apoi SPIRIDON CHIRIAC (Ștergându-se la ochi, în costum de noapte, vine moale de somn, din stânga): Ce-i jupâne? Ce s-a aprins? Arde? Unde arde? JUPÂN DUMITRACHE (luându-l de mână și aducându-l în fața scenii): Chiriac! ( scurt. ) M-am nenorocit! CHIRIAC: Pentru ce? JUPÂN DUMITRACHE: S-a dus ambițul! CHIRIAC: Cum? JUPÂN DUMITRACHE: Tocmai la ce am ținut... CHIRIAC: Ce? JUPÂN DUMITRACHE: Mi s-a necinstit onoarea de familist! CHIRIAC: Aș! nu se poate; ți s-a părut! JUPÂN DUMITRACHE: Am văzut cu ochii. CHIRIAC: Aș! Așa m-ai speriat și alaltăieri seara; așa ți se năzare dumitale. JUPÂN DUMITRACHE: Chiriac, întreabă și pe nenea Nae! IPINGESCU (grav): Aprob pozitiv. CHIRIAC (dezmeticit): Cum? Când? Unde? Cine? JUPÂN DUMITRACHE: Bagabontul! CHIRIAC: Ei? JUPÂN DUMITRACHE: Mațe-fripte, Chiriac puiule, l-am văzut din uliță pe fereastră aici în casă... cu ochelarii pe nas, cu giubenu-n cap. IPINGESCU: Idem. (Spiridon intră din dreapta.) CHIRIAC: Aici în casă? Nu mă băga-n păcate, jupâne! SPIRIDON (aparte): Cu ochelari? Cu giuben? E persoana cocoanii Ziții. ( iese pe furiș prin fund. ) JUPÂN DUMITRACHE: L-am văzut cu ochii mei, și nu se poate să fi ieșit d-aici, că n-avea pe unde! Pe scară m-am suit eu cu nenea Nae, trebuia să dau piept în piept cu el. Trebuie să fie aici în casă ascuns. - Trebuie să-l găsim. ( iese în dreapta. ) CHIRIAC (bătându-se-n piept): Las' pe mine, jupâne. IPINGESCU (care se află la fereastra din stânga): Să am pardon: fereastra asta dă pe schele, schelele merg până-n capătul binalii. (Jupân Dumitrache reintră și iese căutând în stânga.) CHIRIAC: Da. IPINGESCU: Ei! Acolo nu-i scară? Dacă o fi ieșit pe aici pe fereastră, s-a dus, a scăpat pe maidanul lui Bursuc. CHIRIAC: Nu se poate să fi găsit scara. Schelele se-nfundă în podul grajdului; podul nu-i podit până acuma, e gratie numa, și scara este în partea ailaltă, în dosul binalii. JUPÂN DUMITRACHE (reintră în stânga desperat): Mi s-a dus ambițul, nu mai voi să știu de nimic! Mi s-a necinstit onoarea de familist, acum nu mai îmi pasă măcar să intru și-n cremenal! ( căutând cu ochii, găsește bastonul lui Rică uitat pe scânduri lângă scaunul unde acesta a căzut în genunchi la intrare. - Chiriac și Ipingescu caută și ei în toate părțile. ) Chiriac! Chiriac! puiule, uite! ( arată bastonul. ) Mai zi că mi s-a părut. SCENA VI [ modifică ] ACEIAȘI - VETA (din stânga) VETA: Ce e, frate, ce e? CHIRIAC (cu putere cătră ea): Nu scapă el, cocoană, nici mort din gheara mea! JUPÂN DUMITRACHE (asemenea): Da, cocoană, nici mort. IPINGESCU (asemenea): A!Rezon! CHIRIAC: 'Aide, jupâne, 'aide, nene Nae! ( vrea să se repează peste fereastră cu pușca-n mână. ) VETA (aleargă și se pune în dreptul ferestrii): Sunteți nebuni? Vreți să se rupă schelele cu voi? Chiriac, nu știi că schelele sunt părăsite de trei săptămâni? Vrei să te prăpădești? CHIRIAC: Lasă-ne cocoană! ( vrea s-o dea în lături, ea nu se lasă. ) JUPÂN DUMITRACHE (asemenea): Lasă-ne cocoană! IPINGESCU (asemenea): Pardon! VETA (lui Chiriac): Iar te iei după vreo bănuială de-a dumnealui, iar? Ai uitat ce... JUPÂN DUMITRACHE: Da, bănuială... cu ochilari la nas și cu giobenu-n cap! CHIRIAC (se luptă cu Veta): Lasă-mă, cocoană! ( scapă din mâinile ei și iese pe fereastră. ) VETA (șovăie și cade pe scaun): Chiriac! JUPÂN DUMITRACHE: Înainte, Chiriac! Înainte, nene Nae! ( iese pe fereastră, Nae Ipingescu îl urmează. ) VETA (sculându-se șovăind, scoate capul pe fereastră): Chiriac! Chiriac! Binișor! Să nu cazi! SCENA VII [ modifică ] VETA, ZIȚA ZIȚA (intră prin fund repede): Ce e, țațo? Ce s-a întâmplat? Mi-a spus Spiridon... VETA (sculându-se repede de pe scaun): Zițo, Zițo, tu mi le faci toate, tu m-ai dus la "Iunion", tu ai dat nas amploiatului să se ție după noi, de mi-am găsit beleaua cu Chiriac... ZIȚA: Cu Chiriac? VETA (dregând-o): Cu dumnealui, cu Chiriac, cu toți; l-ai chemat să vie, și în loc să vie la tine a venit aici. ZIȚA: Și?... VETA: Și tocmai când să-i dau drumul înapoi pe ușe, iacătă-i dumnealui cu Nae ipistatul se suia pe scară strigând ca niște turbați... ZIȚA: Și pe urmă? VETA: L-am făcut scăpat pe fereastră, i-am dat drumul pe schelă, ca să iasă pe la spatele binalii, pe portița dinspre maidan. ZIȚA (cu spaimă): Pe portița dinspre maidan! VETA: Da, pentru că pe scara a mare s-ar fi întâlnit piept în piept cu dumnealui. ZIȚA (zdrobită): Țațo! Per l'amour di Dieu ! Portița dinspre maidan e încuiată; adineori am vrut să viu eu p-acolo, ca să nu mai ocolesc, și a trebuit să mă întorc iar pe uliță ca să intru în curte. VETA: Încuiată? Și ulucile sunt de doi stânjeni! Atunci persoana în chestie n-a putut fugi! Zițo, Zițo! E primejdie! dumnealui e grozav, Chiriac e nebun! ZIȚA: Vai de mine! Monșerul meu! Mi-l omoară! VETA: Chiriac a luat pușca cu spangă și dumnealui a scos sabia... ZIȚA: Nu mai spune țațo, că mor! ( se aude o dărâmare de scânduri. ) VETA: Taci! ( ascultă amândouă. ) JUPÂN DUMITRACHE (de afară): Ațin'te, Chiriac! IPINGESCU (de afară): Stai! În numele Costituțiunii! VETA (îngrozită): L-a prins! ZIȚA (asemenea): Ah! Mor! VETA: Sunt în curte, 'aide să mergem degrabă. Tu ai făcut încurcătura, tu s-o descurci! 'Aide repede de scapă omul din primejdie. ZIȚA: 'Aide! ( Amândouă pornesc să iasă prin fund; când ele vor să pășească pragul, s-aude alt zgomot afară și strigăte. ) GLASUL LUI JUPÂN DUMITRACHE: Nu le lăsa, Chiriac! ( zgomot, strigăte și o detunătură de pușcă. ) VETA: Chiriac! ZIȚA: Monșerul meu! ( ies amândouă desperate. ) SCENA VIII [ modifică ] RICĂ VENTURIANO, apoi SPIRIDON RICĂ: ( Coboară încet pe fereastră pe unde a ieșit; este prăfuit de var, ciment și cărămidă; părul îi este în neorânduială; pălăria ruptă; e galben și tras la față; tremură și i se încurcă limba la vorbă; i se nălucește a spaimă din când în când și îl apucă slăbiciune la încheieturi. ) Am scăpat până acum! Sfinte Andrei, scapă-mă și de acu încolo: sunt încă june! Geniu bun al venitorului României, protege-mă; și eu sunt român! ( răsuflă din greu și își apasă palpitațiile. ) O ce noapte furtunoasă! Oribilă tragedie! ( i se pare că aude ceva și tresare. ) Ce de peripețiuni!... Ies pe fereastră și pornesc pe dibuite pe schele! Mă țiu binișor de zid și ajung în capătul binalii... Destinul mă persecută implacabil... Schelele se-nfundă; nici o scară... Cocoana perfidă mă indusese în eroare... Vreau să mă-ntorc și d-odată auz pe inimici venind în fața mea pe schele. O iau înapoi fără să știu unde merg; mă împiedic de un butoi cu țiment... O inspirațiune,... - eu ca poet am totdeauna inspirațiuni! - m-ascunz în butoi! Pașii inimicilor s-apropie în fuga mare, mulți inși trec iute pe lângă butoiul meu înjurându-mă; eu, ca june cu educațiune, mă fac că n-auz... Toți se depărtează... Auz un zgomot, strigăte, țipete de femei, în fine o împușcătură. Zgomotul apoi cu încetul se stinge, totul rămâne într-un silențiu lugubru, numai din depărtare se aude orologiul de la Stabiliment bătând unsprezece și douăzeci... oră fatală pentru mine! - Ies binișor din butoiul meu, mă târăsc de-a bușele pe schele și mă pomenesc înapoi aci... Ce să fac? Pe unde să ies? Îmi trebuie o inspirațiune ingenioasă... ( pune mâna la frunte și caută în gând. ) Da, am găsit-o! Să ies pe ușe. ( merge repede în vârful degetelor la ușa din fund, o deschide; afară, în sală, e beznă. ) Obscuritate absolută! ( merge la fereastră. ) A! Auz pași; vine cineva pe schele. ( se repede la ușa din dreapta, a odăii lui Spiridon. ) P-aici! ( Spiridon intră în același moment repede, și se lovesc amândoi în piept. ) Ah! Cum m-ai speriat! ( îi vine rău. ) SPIRIDON: Domnule, musiu, tot aici ești? E foc mare, trebuie să fugi! Dacă o pune mâna pe dumneata, te omoară... RICĂ: Mă omoară?... Scapă-mă, băiete, scoate-mă de aici... Pe unde să ies? ( pornind spre ușa din dreapta, pe unde a intrat Spiridon. ) Pe aici... SPIRIDON: Nu se poate. ( îi taie drumul. ) Odaia d-acolo răspunde tot pe scara a' mare; vrei să te-ntâlnești cu ei piept în piept? RICĂ: Nu, nu voi; dar atunci ce-i de făcut! Existența mi-este periclitată. Voi să scap. Scapă-mă: îți dau bacșiș trei sferturi de rublă. SPIRIDON: Trei sferturi de rublă: șase pachete de tutun! Te scap. RICĂ: Cum? Pe unde? Spune-mi iute, că mi-e degrabă, îmi vine stenahorie. SPIRIDON: Dumneata stăi aici. Eu mă duc colea în odăiță ( la dreapta ), deschiz ușa care dă în scară, cum i-oi vedea că se urcă sus, te chem în odaie, închidem ușa de la mijloc, și când or intra cu toții aici, îți dau drumul pe dincolo pe scară, te cobori și ieși repede pe poartă... Lasă că te scap, n-ai grijă. RICĂ: Da, du-te degrabă! SPIRIDON (cu șiretenie): Apoi, nu-mi dai? RICĂ: Ce? SPIRIDON: Ce mi-ai făgăduit. RICĂ: Ba da, îți dau. ( se caută în toate buzunarele și completează suma din mărunțele; Spiridon o socotește cu scumpătate. ) Băiete, ( solemn ) tânărule! Știi tu în ce pozițiune mă găsesc? Știi tu ce pericol mă amenință? SPIRIDON: Ba bine că nu! Dacă n-oi ști eu păpara lui jupânul!... Hehei! Lasă; dacă n-ăi putea scăpa... RICĂ: 'Ai? ( șovăie. ) SPIRIDON: Ai să vezi și dumneata al dracului ce e... De ce-i zice lui "Titircă Inimă-Rea"? RICĂ: Nu, nu voi să văz, scapă-mă. SPIRIDON (cam rece): Ei! Lasă, dacă oi putea, te scap eu, firește. RICĂ: A! ( șovăie. ) Auz zgomot pe scară; se suie... ( șovăie. ) Aleargă; scapă-mă! ( Spiridon iese încet în dreapta, numărând gologanii; Rică îl zorește de la spate. ) SCENA IX [ modifică ] RICĂ, DUMITRACHE, CHIRIAC, IPINGESCU, ZIȚA și apoi VETA RICĂ (o clipă singur; joc de scenă mută; deodată se aud în odaia din dreapta palme, și Spiridon țipând): A! ( pași pe scară; Rică se repede la ușa din dreapta. ) JUPÂN DUMITRACHE (întâmpinându-l cu sabia scoasă): Stăi! RICĂ (dându-se înapoi): Sunt mort, sfinte Andrei! ( se repede la fereastra schelelor în stânga. ) CHIRIAC (întâmpinându-l, sare pe fereastră în scenă, cu pușca cu baionetă în mână, ca de asalt): Stăi! RICĂ (dându-se înapoi șovăind): Geniu bun al venitorului României! ( se repede la ușa din fund. ) IPINGESCU (întâmpinându-l cu sabia scoasă): Stăi! ( recunoscând pe Rică, îi cade sabia din mână. ) Nu mă nebuni, onorabile! Dumneata ești? RICĂ (tremurând grozav): Eu! (Zița intră prin fund.) JUPÂN DUMITRACHE: Ce poftești, mă musiu? ( se repede să-l umfle. ZIța i sare-n piept și-l oprește. ) CHIRIAC (trântește pușca și scuipă în palme): Lasă-mi-l mie, jupâne! ( se repede și el să-l umfle. ) IPINGESCU (sărind și oprind în piept pe Chiriac): Nu da, onorabile!... îl cunosc eu. CHIRIAC (lui Ipingescu): Dă-te la o parte! ZIȚA (lui Jupân Dumitrache): Nene Dumitrache, nu-mi asasina viitorul! ( se luptă cu el. ) JUPÂN DUMITRACHE: Lasă-l să-l întreb numai: ce poftești, mă musiu? CHIRIAC: Lasă-mă, nene Nae, să-l învăț eu pe mațe-fripte să mai umble după nevestele negustorilor! IPINGESCU (strigând tare ca să acopere toate strigătele): Stați! Stați! Că e-ncurcătură! Pe dumnealui îl cunosc eu! Dumnealui nu-i d-ei de care credeți dumneavoastră; e cetățean onorabil. CHIRIAC: Da' de onorabil n-are-ncotro! ( vrea să se repează. ) IPINGESCU (oprindu-l): E d-ai noștri, e patriot! JUPÂN DUMITRACHE: Dacă-i patriot, de ce umbră să-mi strice casa? De ce mă atacă la onoarea de familist? ( vrea să se repează; Veta intră prin fund. ) ZIȚA: Nene! Nene! Iartă-mă! Nu e ce crezi dumneata. JUPÂN DUMITRACHE: Dar ce e? CHIRIAC: Ce e? VETA (trecând lângă Chiriac și luându-l la o parte necăjită): Ce e, ce e! Oameni în toată firea și nu-nțelegeți ce e! Umblați ca nebunii! ( șoptindu-i repede. ) Iaca ce e! Tânărul umbă după Zița, s-a amorezat cu ea de la "Iunion", știi din seara când s-a luat după noi, și-a trimes unul la altul bilete de amor, și-n loc să meargă la ea acasă, a greșit ș-a venit aici. Nu ți-am spus eu că e tot o bănuială proastă de-a dumnealui. Mă faci să intru în alte alea cu nebuniile tale. Iaca ce e; ai văzut? ( în timpul acesta Jupân Dumitrache, cam încurcat de potolirea lui Chiriac, vrea să asculte și el explicația. ) CHIRIAC (domirindu-se): A! JUPÂN DUMITRACHE (trecând lângă Veta): Ei! Ce e! (În timpul acesta, scenă mută între Ipingescu, Rică și Zița mai în fund.) VETA (cătră Chiriac): Spune-i ce e. ( trece în fund. ) CHIRIAC (luând la o parte pe Jupân Dumitrache și șoptindu-i): Ce e, ce e! Oameni în toată firea și nu înțelegem! Umblăm ca nebunii! Iaca ce e! Tânărul umblă după Zița; s-a amorezat cu ea de la "Iunion", știi, din seara aia când s-a luat după dumneavoastră, și-a trimes unul la altul bilete de amor, și în loc să meargă la ea acasă, a greșit ș-a venit aici. Nu ți-am spus eu, jupâne, că așa îți cășunează dumitale! M-ai făcut să alerg ca nebunii, să-mi rup gâtul! Doamne ferește! Dacă făceam și moarte de om? Iacă ce e; ai văzut? JUPÂN DUMITRACHE (înseninat și domirit): A! ( căutând la Zița cu coada ochiului. ) Ei! Bată-te, Zițo, să te bată! ( Chiriac trece lângă Ipingescu. ) ZIȚA (plecând ochii cu nevinovăție): Nene! JUPÂN DUMITRACHE (cu părinție): Ei! Nu te rușina! Ale tinereții valuri! ( cătră public. ) Fată romanțioasă! D-aia dumneaei: "'Ai, nene, la «Iunion», parol! Să mă-ngropi!" (În timpul acesta, cei ce n-au vorbit sunt grupați în fund; Rică încă nu-și poate veni bine în fire.) IPINGESCU (înaintând lângă Jupân Dumitrache): Onorabile! ( cu ifos. ) Știi cine-i tânărul ăsta? ( arată pe Rică. ) JUPÂN DUMITRACHE: Cine? IPINGESCU: Ăsta e ăl care scrie la "Vocea Patriotului Naționale". JUPÂN DUMITRACHE: Nu mă nebuni! IPINGESCU: Parol. JUPÂN DUMITRACHE: Ei, fugi că mor! IPINGESCU: D-apoi ce crezi! Chiar el însuși în persoană: e băiat bun, d-ai noștri, din popor. El combate în articolul ăl de astă-seară, știi cu "sufragiul". JUPÂN DUMITRACHE (încântat): Ei bravos! ( încet. ) Apoi de! Să facem cunoștință. Cum e amorezat cu Zița, mai știi? De unde a fost să iasă norocul fetii! IPINGESCU: Rezon! Aia ziceam și eu. ( cătră Rică. ) Onorabile domn, permite-mi pentru ca să-ți prezant pe cetățeanul Dumitrache Titircă, comersant, apropitar și căpitan în gvarda civică. ( cu importanță. ) E d-ai noștri. ( grupul din fund înaintează. ) RICĂ: Sunt încântat. ( se confundă în complimente. ) Mersi de cunoștință. IPINGESCU: Dumnealui este cetățeanul Rică Venturiano, amploiat judiciar, student la Academie - învață legile, - și redactor la "Vocea Patriotului Naționale"... ( cu putere. ) E d-ai noștri... ce să mai stăm să mai vorbim... îl știi... ( amândoi recomandații se complimentează și-și dau mâna. ) JUPÂN DUMITRACHE (cu respect amestecat cu sfială): Da, tocmai astă-seară citeam cu nenea Nae, în gazeta dumneavoastră, cum scriți despre ciocoi că mănâncă sudoarea poporului suveran. Ei, bravos! Îmi place! Bine combateți reacțiunea, nu pot să zic, știi colea, verde, românește. Să vă ajute Dumnezeu ca să scăpați poporul de ciocoi! RICA (prinzând limbă, după ce a zâmbit cu multă satisfacție de vorbele lui Jupân Dumitrache): Domnule, Dumnezeul nostru este poporul: box populi, box dei ! Noi n-avem altă credință, altă speranță, decât poporul. ( Jupân Dumitrache ascultă uimit. ) Noi n-avem altă politică decât suveranitatea poporului; de aceea în lupta noastră politică, am spus-o și o mai spunem și o repetăm necontenit tuturor cetățenilor: "Ori toți să muriți, ori toți să scăpăm!" JUPÂN DUMITRACHE: Bravos! Să trăiești! ( bate-n palme, încet către Ipingescu. ) Vorbește abitir, domnule. Ăsta e bun de dipotat. IPINGESCU: Hei! Lasă-l că ajunge el și dipotat curând-curând... (În timpul acesta Rică a venit lângă Zița.) JUPÂN DUMITRACHE: Cum combate el, poate să ajungă și ministru. ( tare cătră Rică, care stă tot în grup. ) Mă rog, onorabile, eu îmi cer iertare, știți că poate, adineaori, cum țiu eu la... poate, v-am adus un afront; dar e și vina dumneavoastră; nu știam că veniserăți pentru Zița... RICĂ: Mă rog, pardon, vina nu este nici a mea, nici a dumitale, nici a madam Ziții: este a tăbliții de la poartă... Dumneaei îmi scrisese că șade la numărul 9... am văzut la poartă numărul 9 și am intrat. ( vorbește încet cu Zița, Veta și Chiriac. ) JUPÂN DUMITRACHE (către Ipingescu): Așa e; asta meșterul Dincă binagiul mi-a făcut-o; a tencuit zidul de la poartă și mi-a bătut numărul 6 d-a-ndoaselea; să-l pui mâine să mi-l întoarcă la loc, să nu mi se mai întâmple vreun conflict. CHIRIAC (care s-a găsit în fund cu Veta, Zița și Rică): Lasă ce-i spui eu și cu cocoana, dacă vă e rușine. ( coboară cu Veta; Rică și Zița se țin în fund. ) Jupâne. VETA: Frate. JUPÂN DUMITRACHE: Ce-i, Chiriac, puiule? Ce-i Veto? VETA: Avem să te rugăm ceva. CHIRIAC: Da'... să nu ne tratezi cu refuz. JUPÂN DUMITRACHE: Orice; mă știi cum țiu la nevastă și la tine. VETA: Uite ce e: musiu Rică și cu Zița compătimesc împreună. JUPÂN DUMITRACHE (încântat): Ei! Așa e, ale tinereții valuri! CHIRIAC: Și le e rușine să-ți spuie că ar vrea să... JUPÂN DUMITRACHE: Să... ce? CHIRIAC: Ei! Nu știi dumneata? Să puie pirostriile!... Vrei și Dumneata? JUPÂN DUMITRACHE (răpit): Dacă dumnealui cabulipsește să ne onoreze cu atâta cinste... de! Zestrea nu-i așa mare, și dumnealui e... știi, ceva mai sus... noi suntem negustori. RICĂ (coborând): Cetățene, suntem sub regimul libertății, egalității și fraternității: unul nu poate fi mai sus decât altul, nu permite Constituția. IPINGESCU: Rezon! JUPÂN DUMITRACHE (lui Ipingescu): Bine vorbește, domnule, bravos! RICĂ: Eu, dacă compătimește și madam Zița la suferința mea... JUPÂN DUMITRACHE: Mai e vorbă! Cum să nu compătimească? Zițo, nene, ia vino-ncoa. ( Zița vine rușinoasă. ) Ei! Nu-ți mai fie rușine: ale tinereții valuri... Vrei? ZIȚA: Eu fac ce vrei dumneata; îmi ești ca și un frate mai mare. JUPÂN DUMITRACHE: Ei! Să vă fie de bine, și ceasul ăl bun să-l dea Pronia. ( încet Ziții. ) Să-ți cinstești bărbatul: ăsta e om, nu glumă; ți-ai găsit norocul. ZIȚA: Mersi, nene. ( trece în fund. ) JUPÂN DUMITRACHE: Pentru puțin. ( lui Rică. ) Ei acum, cumnate, ia să vorbim o vorbă colea între bărbați, cocoanele să nu asculte; știin dumneata, nene Nae, cum sunt cocoanele... IPINGESCU: Rușinoase... mie-mi spui? JUPÂN DUMITRACHE (lui Rică care a venit lângă ei): Toate ca toate, dar la onoarea de familist să ții. RICĂ: Da, familia e patria cea mică, precum patria e familia cea mare; familia este baza societății. JUPÂN DUMITRACHE: Așa e, bravos! ( lui Ipingescu. ) Toate le știe, îmi place... IPINGESCU: Apoi dacă-i jurnalist... VETA (din fund către Jupân Dumitrache): Ei! Toate bune, frățico, dar noi nu dormim în noaptea asta? Chiriac are să se scoale mâine până-n ziuă la ezirciț. JUPÂN DUMITRACHE: Mai e vorbă, soro, cum să nu? (Toți se dispun a se retrage; Rică e cu Zița, Chiriac cu Veta, Jupân Dumitrache suie cu Ipingescu.) IPINGESCU (lui Jupân Dumitrache): Onorabile, îndatorează-mă cu o țigară de tutun. JUPÂN DUMITRACHE: Și cu două, nene Nae. ( bagă mâna să scoață tabachera și se oprește încruntat cu mâna în buzunar ) Nene Nae! Chiriac! CHIRIAC (coborând lângă Jupân Dumitrache): Ce-i, jupâne? JUPÂN DUMITRACHE (luând pe Chiriac și pe Ipingescu de mână și aducându-i dramatic în fața scenii): Toate le-am lămurit; bine, de cumnatul Rică nu mai am ce să zic; dar să vă arăt ce am găsit pe pernele patului dumneaei,... că uitasem;... îmi vine să intru la bănuieli rele. CHIRIAC (înfiorat): Ce-ai găsit, jupâne? JUPÂN DUMITRACHE: Uite. ( scoate din buzunar o legătură de gât. ) IPINGESCU: Frumoasă legătură, de șic! CHIRIAC: Aș! Ado-ncoa, jupâne; asta-i legătura mea, n-o știi dumneata? JUPÂN DUMITRACHE ( lămurit ): Ei, bată-te să te bată! De ce nu spui așa, frate? ( lui Ipingescu, cu filozofie. ) Ei! Vezi?... Uite așa se orbește omul la necaz! IPINGESCU: Rezon! (Pornesc cu toții veseli spre fund.) Cortina ↑ I.D. Ionescu, cântăreț și director de trupă în vremea aceea ↑ Într-o parte; într-o latură; într-o rână ↑ Joben - pălărie bărbătească înaltă și tare, de formă cilindrică ↑ Prefectură de poliție ↑ Repertoriul trupei lui I.D Ionescu conținea cântece în mai multe limbi: română, germană, idiș, franceză și engleză; „nemțești” e termenul popular generic pentru „străine”. ↑ Aici, nume purtat, pe atunci, de circumscripția de poliție ↑ Repariția ↑ Nume dat celor din Partidul Conservator ↑ După calendar popular, răpciune e luna septembrie ↑ De la a manca , franțuzism, după manquer - a se lipsi ↑ Confuzie între sufràgiu(vot) și sufrágiu(servitor) ↑ Te iubesc și te ador: altceva ce mai pretinzi? (fr.) ↑ Care trezește mila ↑ Formă stâlcită a expresiei pour toujours (pentru totdeauna), în care pour francez este înlocuit de latinescul per ↑ Plictisită, iritată ↑ Romane populare, făcute după modelul răsunătoarelor Mysterères de Paris de Eugene Sue ↑ Formă stâlcită a expresiei franceze sans façons - în mod familiar, fără mofturi ↑ Vergea de fier, ascuțită vârâtă în baston și prinsă de mânerul(capul) acestuia ↑ Malmezon - cazarmă bucureșteană


content:
( O odaie modestă de mahala. În fund, la dreapta, o ușă; la stânga o fereastră. De-o parte și de alta a scenii câte un pat de culcare. În mijlocul odăii o masă împrejurul căreia sunt așezate scaune de paie. Pe masă, o lampă cu gaz; pe globul lămpii un abat-jour cusut pe canava. În planul întâi, la stânga, o sobă cu ușa deschisă și cu câțiva tăciuni pâlpâind. — Leonida e în halat, în papuci și cu scufia de noapte; Efimița în camizol, fustă de flanelă roșie și legată la cap cu tulpan alb. Amândoi șed de vorbă la masă ) SCENA I [ modifică ] LEONIDA: Așa, cum îți spusei, mă scol într-o dimineață, și, știi obiceiul meu, pui mâna întâi și-ntâi pe „Aurora Democratică", să văz cum mai merge țara. O deschiz... și ce citesc? Uite, țiu minte ca acuma: „ 11/23 Făurar... a căzut tirania! Vivat Republica!" EFIMIȚA: Auzi colo! LEONIDA: Răposata dumneei — nevastă-mea a d-întâi — nu se sculase încă. Sar jos din pat și-i strig: „Scoală, cocoană, și te bucură, că ești și dumneata mumă din popor; scoală, c-a venit libertatea la putere!" EFIMIȚA ( afirmativ ): Ei! LEONIDA: Când aude de libertate, sare și dumneei răposata din pat... că era republicană! Zic: gătește-te degrab', Mițule, și... hai și noi pe la revuluție. Ne îmbrăcăm, domnule, frumos, și o luăm repede pe jos pân' la teatru... ( cu gravitate ) Ei, când am văzut... știi că eu nu intru la idee cu una cu două... EFIMIȚA: Ți-ai găsit!... dumneata nu ești d-ăia. Ehei! Ca dumneata, bobocule, mai rar cineva. LEONIDA: Ori să zici nu știu ce și nu știu cum, că adicătele „acu, unde ești tu republican, ții partea națiunii…" EFIMIȚA: Aș! LEONIDA: Dar, când am văzut, am zis și eu: să te ferească Dumnezeu de furia poporului!… Ce să vezi, domnule? Steaguri, muzici, chiote, tămbălău, lucru mare, și lume, lume… de-ți venea amețeală nu altceva. EFIMIȚA: Bine că n-am fost la București pe vremea aia! cum sunt eu nevricoasă, Doamne ferește! pățeam alte alea… LEONIDA: Ba nu zi asta; puteai trage un ce profit. ( schimbând tonul ) Ei, cât gândești c-a ținut toiul revuluției? EFIMIȚA: Până seara. LEONIDA ( zâmbind de așa naivitate, apoi cu seriozitate ): Trei săptămâni de zile, domnule. EFIMIȚA ( minunându-se ): Nu mă-nnebuni, soro! LEONIDA: Ce te gândești dumneata, că a fost așa un bagadel lucru? Fă-ți idee: dacă chiar Galibardi, de-acolo, de unde este el, a scris atunci o scrisoare cătră națiunea română. EFIMIȚA ( cu interes ): Zău ? LEONIDA: Mai e vorbă! EFIMIȚA: Adică cum? LEONIDA: Vezi dumneata, i-a plăcut și lui cum am adus noi lucrul cu un sul subțire ca să dăm exemplu Evropii, și s-a crezut omul dator, ca un ce de politică, pentru ca să ne firitisească… EFIMIȚA ( curioasă ): Da'… ce spunea în scrisoare ? LEONIDA ( cu importanță ): Patru vorbe, numai patru, da' vorbe, ce-i drept! Uite, țiu minte ca acuma: „Bravos națiune! Halal să-ți fie! Să trăiască Republica! Vivat Prințipatele Unite!" și jos iscălit în original „Galibardi". EFIMIȚA ( satisfăcută ): Apoi, atunci dacă-i așa, a vorbit destul de frumos omul! LEONIDA: Hehei! unul e Galibardi: om, o dată și jumătate! ( cu mândrie și siguranță ) Ei! giantă latină, domnule, n-ai ce-i mai zice. De ce a băgat el în răcori, gândești, pe toți împărații și pe Papa de la Roma? EFIMIȚA ( mirată ): Și pe Papa de la Roma? Auzi, soro? LEONIDA: Ba încă ce! i-a tras un tighel, de i-a plăcut și lui. Ce-a zis Papa — iezuit, aminteri nu-i prost! — când a văzut că n-o scoate la căpătâi cu el?… „Mă nene, ăsta nu-i glumă; cu ăsta, cum văz eu, nu merge ca de, cu fitecine; ia mai bine să mă iau eu cu politică pe lângă el, să mi-l fac cumătru." Și de colea până colea, tura vura, c-o fi tunsă, c-o fi rasă, l-a pus pe Galibardi de i-a botezat un copil. EFIMIȚA ( cu ironie ): Și-a cunoscut omul nașul! LEONIDA: Vezi bine!… Acu ia spune, cam câți oameni te bate gândul că să aibă Galibardi? EFIMIȚA: Sumedenie! LEONIDA: O mie, domnule, numa' o mie. EFIMIȚA: Ei! fugi că mor! și adică numa' cu o mie să... LEONIDA ( întrerupând-o ): Da, da' întreabă-mă să-ți spun ce fel de oameni sunt. EFIMIȚA: Ceva tot unul și unul. LEONIDA: Ăi mai prima, domnule, aleși pe sprinceană, care mai de care, dă cu pușca-n Dumnezeu; volintiri, mă rog: azi aici, mâine-n Focșani, ce-am avut și ce-am pierdut! EFIMIȚA: Ei! așa da. LEONIDA: Și toți se-nchină la el ca la Cristos; de hatârul lui, sunt în stare, trei zile d-a rândul, să nu mănânce și să nu bea, dacă n-or avea ce. EFIMIȚA: Ce spui, soro? LEONIDA: Ce-ți spui eu, și câte și mai câte altele și mai și. EFIMIȚA: Bravos! ( O mică pauză și căscături de amândouă părțile ) LEONIDA: Trebuie să fie târziu, Mițule; ne culcăm? EFIMIȚA ( se scoală și se uită la ceas ): Douăspce trecute, bobocule. LEONIDA ( sculându-se și el și mergând spre patul din stânga ): Vezi dumneata cum trece vremea cu vorba... EFIMIȚA ( dregându-și patul ): Ei! cum le spui dumneata, să tot stai s-asculți; ca dumneata, bobocule, mai rar cineva. LEONIDA ( la pat și intrând sub plapumă ): Mițo, ai zis matale fetii să vie mâine mai de dimineață ca să facă focul ? EFIMIȚA ( stingând lampa ): Da. ( se-nchină și se așază în pat la dreapta ) ( Odaia rămâne luminată numai de flacăra tăciunilor din sobă ) LEONIDA ( după ce s-a învârtit în pat până să-și facă culcușul, cu satisfacție ): A! aașa! ( Un moment pauză, în timp ce fiecare se așază bine în așternutul său ) EFIMIȚA ( din așternut ): Și zi așa cu Galibardi, 'ai? LEONIDA ( asemenea ): Așa zău!... Ei! mai dă-mi încă unul ca el, și până mâine seara, — nu-mi trebuie mai mult, — să-ți fac republică... ( cu regret. ) Da' nu e! Da' o să-mi zici că cu încetul se face oțetul, ori că mai rabdă, că n-a intrat zilele-n sac. ( cu tărie ) D-apoi bine, frate, până când tot rabdă azi, rabdă mâine ? că nu mai merge, domnule, s-a săturat poporul de tiranie, trebuie republică! EFIMIȚA: Adică, zău, bobocule, de! eu, cu mintea ca de femeie, pardon să te-ntreb și eu un lucru: ce procopseală ar fi și cu republica? LEONIDA ( minunat de-așa întrebare ): Ei! bravos! ș-asta-i bună! Cum, ce procopseală? Vezi asta-i vorba: cap ai, minte ce-ți mai trebuie? Apoi, închipuiește-ți dumneata numai un condei, stăi să-ți spui: mai întâi și-întâi că dacă e republică, nu mai plătește niminea bir... EFIMIȚA: Zău? LEONIDA: Zău... Al doilea că fieștecare cetățean ia câte o leafă bună pe lună, toți într-o egalitate. EFIMIȚA: Parol? LEONIDA: Parol... Par egzamplu, eu... EFIMIȚA: Pe lângă pensie ? LEONIDA: Vezi bine; pensia e bașca, o am după legea veche, e dreptul meu; mai ales când e republică, dreptul e sfânt: republica este garanțiunea tuturor drepturilor. EFIMIȚA ( cu toată aprobarea ): Așa da. LEONIDA: Și al treilea, că se face și lege de murături. EFIMIȚA: Cum lege de murături ? LEONIDA: Adicătele că nimini să nu mai aibă drept să-și plătească datoriile. EFIMIȚA ( crucindu-se cu mirare ): Maică Precistă, Doamne! apoi dacă-i așa, de ce nu se face mai curând republică, soro ? LEONIDA: Hei! te lasă reacționarii, domnule ? Firește, nu le vine lor la socoteală să nu mai plătească niminea bir! e aproape de mintea omului: de unde ar mai mânca ei lefurile cu lingura? EFIMIȚA: Așa e... da'... ( reflectând mai adânc ) un lucru nu-nțeleg eu. LEONIDA: Ce lucru? EFIMIȚA: Dacă n-o mai plăti niminea bir, soro, de unde or să aibă cetățenii leafă? LEONIDA ( în luptă cu somnul ): Treaba statului, domnule, el ce grije are? pentru ce-l avem pe el? e datoria lui să-ngrijească să aibă oamenii lefurile la vreme... EFIMIȚA ( lămurită ): Așa da... vezi, mie nu-mi dădea-n gând. ( după o pauză de reflecție ) Ce bine ar fi! unde dă Dumnezeu odată să o mai vedem ș-asta, republica! ( Leonida începe să sforăie ) Dormi, soro?... ( Leonida sforăie-nainte ) A adormit. SCENA II [ modifică ] ( Coana Efimița se așază pe o ureche și adoarme și ea. — Unu după miezul nopții sună rar în vecinătate: patru bătăi pentru sferturi, apoi o bătaie mai gravă pentru ceas. În orchestră melodramă „misterioso". Câteva momente pauză, după care s-aud în depărtare două-trei detunături de pușcă și chiote surde; apoi, altele mai multe fi strigăte mai distincte, și încă o dată ) EFIMIȚA ( se deșteaptă și se ridică-n pat, privind cu nedumerire către ușe și întrebând cu neastâmpăr ): Cine e? ( pauză ) Cine e? ( pauză; sare din pat, aleargă repede la ușă și o încearcă dacă e bine încuiată, asemenea la fereastră, și se-ntoarce mai puțin îngrijată să se așeze iar la loc, făcându-și o cruce ) Cine știe ce-oi fi visat!... ( se culcă și ațipește iar; în orchestră melodramă; pauză; o salvă de detunături și strigăte înmulțite; cocoana sare din pat cât colo )… Cine e?... ( o pauză, merge tremurând la masă, caută p-întunerec chibriturile și aprinde lampa; foarte emoționată, încearcă încă o dată ușa, merge în vârful degetelor la dulapul de haine, îl încuie repede, ca și cum ar fi prins pe cineva în el, și ascultă cu palpitație ce se petrece înăuntru; se uită apoi pe sub paturi și prin toate colțurile, stinge lampa, se-nchină și se urcă iar în pat ) Ce-o fi ș-asta? ( deodată, s-aud o nouă salvă și chiote prelungite; coana Efimița sare jos și rămâne înmărmurită în picioare ascultând; o altă salvă și strigăte ) Leonido! ( zgomotul se repetă ) Leonido!! ( pauză; zgomotul se repetă cu putere; cocoana se repede peste un scaun cu exasperare, se împiedecă și cade peste patul lui Leonida ) Leonido!!! SCENA III [ modifică ] LEONIDA ( sculându-se din somn spăimântat ): 'Ai! ce e? EFIMIȚA: Leonido! scoal' că-i foc, Leonido! LEONIDA ( speriat ): Unde-i foc ? EFIMIȚA: Scoal' că-i revuluție, bătălie mare afară! LEONIDA: Aș! vorbă să fie! Ce te pomenești vorbind, domnule? EFIMIȚA: Bătălie la toartă, soro: pistoale, puști, tunuri, Leonido, țipete, chiote, lucru mare, de am sărit din somn! LEONIDA ( luând-o cu binișorul ): Mițule, nu-i nimica; știi cum ești dumneata nevricoasă, unde am vorbit toată seara de politică, te-i fi culcat și cu fața-n sus și ai visat cine știe ce. EFIMIȚA ( impacientată ): Leonido, deșteaptă sunt eu acuma? LEONIDA: Apoi de! Mițule, asta dumneata știi. EFIMIȚA ( atinsă ): Bravos, bobocule! nu m-așteptam ca tocmai dumneata să te pronunți cu așa iluzii în contra mea; te credeam mai altfel... îmi pare rău!... Cucoane Leonido, sunt deșteaptă; am auzit acum cum te-auz și m-auzi... revuluție, bătalie mare! LEONIDA: Bine, Mițule, stăi, nu te importa degeaba. De când m-ai deșteptat pe mine, ai mai auzit ceva? EFIMIȚA: Nu. LEONIDA: Apoi de! cum vine treaba asta? spune matale... EFIMIȚA ( cam în nedomirire ): De, soro, știu și eu? LEONIDA: Apoi, vezi? Dar... s-o mai luăm și pe partea ailaltă, să vedem ce-ai să mai zici. Bine, chiar revuluție să fi fost, să zicem;... nu știi dumneata că n-are nimini voie să descarce focuri în oraș? e ordin de la poliție... EFIMIȚA ( aproape răsconvinsă ): De! bobocule, să zic și eu cum zici, că după cum le spui dumneata, una și cu una fac două, n-are de unde să te mai apuce omul... ( stând la gânduri și iar îndoindu-se ) Da' bine, soro, am auzit, am a-u-zit; cum s-auz ce nu era? ce-am auzit dacă nu era nimica? LEONIDA: Ei! domnule, câte d-astea n-am citit eu, n-am păr în cap! Glumești cu omul! Se-ntâmplă... ( cu tonul unei teorii sigure ) că fiincă de ce? o să mă-ntrebi... Omul, bunioară, de par egzamplu, dintr-un nu-știu-ce ori ceva, cum e nevricos, de curiozitate, intră la o idee; a intrat la o idee? fandacsia e gata; ei! și după aia din fandacsie cade în ipohondrie. Pe urmă, firește, și nimica mișcă. EFIMIȚA: Comedie, soro! ( minunându-se ) Așa o fi! LEONIDA: Bunioară și la dumneata acuma, o ipohondrie trecătoare; nu-i nimica... Hai să ne culcăm: noapte bună, Mițule. EFIMIȚA: Noapte bună. ( încă nedomirită oarecum, stinge lampa și se vâră în pat. ) LEONIDA ( după o pauză ): Nu te mai culca cu fața-n sus, Mițule, că iar visezi. ( Cocoana s-așază p-o ureche; în odaie întunerec, în orchestră melodramă; o pauză, după care d-odată se aud în depărtare chiote, strigăte și detunături ) SCENA IV [ modifică ] EFIMIȚA: Ai auzit? LEONIDA: Ai auzit? ( Amândoi, d-odată, se ridică înfiorați. Zgomotul s-apropie ) EFIMIȚA ( sărind din pat ): E idee, Leonido ? LEONIDA ( cu spaimă ): Aprinde lampa... ( sare și el din pat ) ( Zgomotul mai aproape ) EFIMIȚA ( aprinzând lampa ): E fandacsie, bobocule ? LEONIDA ( tremurând ): Nu-i lucru curat, Mițule! ( Zgomotul tot mai tare ) EFIMIȚA: E ipohondrie, soro? ( Zgomotul crește mereu ) LEONIDA: E primejdie mare, domnule! Ce să fie? EFIMIȚA: Ce să fie? dumneata nu vezi ce să fie? Revuluție, bătălie mare, Leonido! LEONIDA ( ciudindu-se ): Bine, frate, revuluție ca revuluție, da' nu-ți spusei că nu-i voie de la poliție să dai focuri în oraș? ( Zgomotul crește înainte ) EFIMIȚA ( tremurând ): Voie, ne-voie, auzi ? LEONIDA ( asemenea ): Auz: da' nu e, nu se poate să fie revuluție... Câtă vreme sunt ai noștri la putere, cine să stea să facă revuluție? EFIMIȚA: De! întreabă-mă să te-ntreb... ( zgomot mare ) Auzi ? LEONIDA: Unde mi-este gazeta? ( nervos ) că dacă o fi să fie revuluție, trebuie să spuie la „Ultime știri". Unde mi-e gazeta? ( merge la masă, ia gazeta, își aruncă ochii pe pagina a treia și dă un țipăt ) A! EFIMIȚA: Ei! LEONIDA ( pierdut ): Nu e revuluție, domnule, e reacțiune; ascultă: ( citește tremurând ) „Reacțiunea a prins iar la limbă. Ca un strigoi în întunerec, ea stă la pândă ascuțindu-și ghearele și așteptând momentul oportun pentru poftele ei antinaționale… Națiune, fii deșteaptă!" ( cu dezolare ) Și noi dormim, domnule! EFIMIȚA ( asemenea ): Cine strică, soro, dacă nu mi-ai citit gazeta de cu seara! ( Zgomot tare ) LEONIDA ( prăpădit ): Și pe mine mă știu toți reacționarii că sunt republican, că sunt pentru națiune. EFIMIȚA ( tremurând și începând să plângă ): Ce-i de făcut, soro? LEONIDA ( stăpânindu-se ca să-i facă curaj ): Nu te speria, Mițule, nu te speria... ( Salve și chiote foarte apropiate ) EFIMIȚA: Iute, soro, pune mâna. ( Amândoi trag cearșafurile din paturi în mijlocul casii, golesc dulapul, scrinul, și fac două legături mari; apoi baricadează ușa cu paturile și cu mobilele ) LEONIDA ( lucrând ): Mergem la gară pân dosul Cișmegiului, și plecăm până-n ziuă cu trenul la Ploiești… Acolo nu mai mi-e frică: sunt între ai mei! republicani toți, săracii! ( Zgomot și mai aproape ) EFIMIȚA ( îngrozită, oprindu-se din lucru și ascultând ): Soro! soro! auzi dumneata? Zavragiii vin încoace! LEONIDA ( asemenea ): Auz... ( tremură ) Și cum sunt eu deocheat, drept aicea vin, să ne dărâme casa. EFIMIȚA ( îndoindu-se de genuchi și înecându-se ): Nu-mi spune, soro, că mor! LEONIDA: Fă iute, iute! ( Zgomotul și mai aproape; Leonida cade-n genuchi ) EFIMIȚA: Soro, mor! a intrat în ulița noastră... LEONIDA: Stinge lampa! ( Cocoana suflă iute în lampă; zgomotul este sub ferestre. Amândoi sunt trăsniți. O pauză, zgomot și apoi câteva bătăi în ușa d-afară ) EFIMIȚA ( șoptind ): Sunt la ușă. LEONIDA ( asemenea ): Atât mi-a fost!... Nu te mișca. ( bătăile se repetă mai tare; zgomotul s-a cam depărtat ). Să ne ascundem în dulap... EFIMIȚA: Să lăsăm calabalâcul și să sărim pe fereastră... LEONIDA: Dar dacă or fi intrat în curte? ( Bătăile în ușă se îndesesc cu nerăbdare; zgomotul se depărtează mereu ) UN GLAS DE FEMEIE ( d-afară ): Dar asta, comedie! EFIMIȚA ( cu uimire, plecându-se spre ușă s-asculte ): 'Ai? LEONIDA ( oprind-o ): St! nu te mișca! ( Pumni tari în ușă; zgomotul și mai departe ) GLASUL ( d-afară ): Ei! Doamne! ( strigând ) Coniță! EFIMIȚA ( uimită ): E slujnica, Leonido, Safta. ( Chiotele și împușcăturile d-abia se mai aud foarte departe ) LEONIDA: St! parcă s-a mai depărtat zavera! ( Bătăi desperate în ușă ) GLASUL ( d-afară ): Deschide, cocoană, să fac focul. ( o pauză. Leonida și Efimița ascultă uimiți, neștiind ce să crează ) Vai de mine! nu-i bună asta! a pățit boierii ceva! EFIMIȚA: E Safta... ( vrea să meargă la ușă ) LEONIDA ( oprind-o ): St! nu deschide o dată cu capul! EFIMIȚA ( nemaiputând răbda și zmucindu-se ): Trebuie să deschiz, soro, că-ncepe dobitoaca să țipe și-i mai rău: ne dă de gol la zavragii! ( Bătăi din toate puterile în ușă ) LEONIDA ( comprimându-și inima și cu un ton de supremă resignare ): Deschide! EFIMIȚA ( mergând în vârful degetelor la ușă, întreabă cu gura jumătate ): Cine e? GLASUL ( d-afară ): Eu, cocoană; am venit să fac focul. EFIMIȚA ( stă un minut la îndoială, apoi se hotărăște și, dând în lături baricada, deschide și cu glasul alertat ): Haide, intră. ( în odaie e întunerec. Coana Efimița ține piept Saftii la ușă ) SCENA V [ modifică ] EFIMIȚA ( mișcată, cu tonul misterios ): Ce-i afară, Safto ? SAFTA ( care a intrat cu un braț de lemne ): Bine, cocoană, ce să fie! Da' pân-acuma n-am putut închide ochii: toată noaptea a fost masă mare la băcanul din colț; acu d-abia s-a spart cheful. Adineaori a trecut p-aici vreo câțiva, se duceau acasă pe două cărări; era și Nae Ipingescu, ipistatul, beat frânt; chiuia și trăgea la pistoale... obicei mitocănesc. LEONIDA ( nedomirit ): Ce obicei? SAFTA: Știi, a făcut oamenii chef, c-aseară a fost lăsata-secului. EFIMIȚA ( înseninându-se și prinzând limbă, cătră Leonida cu umor ): A fost lăsata, secule! LEONIDA ( îmbărbătat ): Ei vezi ? ( plin de triumful teoriei ) Tot vorba mea, domnule! Omul, bunioară, de par egzamplu, dintr-un nu-știu-ce ori ceva, cum e nevricos, de curiozitate, intră la o idee; a intrat la o idee? fandacsia e gata; ei! și după aia, din fandacsie cade în ipohondrie. ( către cocoana ) Văzuși? EFIMIȚA ( cu chef ): Ei! soro! parcă ziceai că nu e voie de la poliție să se dea cu pistoale în oraș ? LEONIDA ( sigur ): Apoi bine, nu vezi dumneata că aici a fost chiar poliția în persoană... EFIMIȚA: Ei, bobocule, apăi cum le știi dumneata toate, mai rar cineva! ( aprinde lampa ) ( Amândoi sunt foarte veseli. Safta rămâne încremenită văzând răsturnarea odăii ) Cortina


content:
Personajele [ modifică ] ȘTEFAN TIPĂTESCU , prefectul județului AGAMEMNON DANDANACHE , vechi luptător de la 48 ZAHARIA TRAHANACHE , prezidentul Comitetului permanent, Comitetului electoral, Comitetului școlar, Comițiului agricol și al altor comitete și comiții TACHE FARFURIDI , avocat, membru al acestor comitete și comiții IORDACHE BRÂNZOVENESCU , asemenea lui Tache Farfuridi NAE CAȚAVENCU , avocat, director-proprietar al ziarului Răcnetul Carpaților, prezident-fondator al Societății enciclopedice-cooperative "Aurora economică română" IONESCU , institutor, colaborator la acel ziar și membru al acestei societăți POPESCU , asemenea lui Ionescu GHIȚĂ PRISTANDA , polițaiul orașului UN CETĂȚEAN TURMENTAT ZOE TRAHANACHE , soția lui ZAHARIA TRAHANACHE UN FECIOR ALEGĂTORI, CETĂȚENI, PUBLIC În capitala unui județ de munte, în zilele noastre. ACTUL I [ modifică ] (O anticameră bine mobilată. Ușă în fund cu două ferestre mari de laturi. La dreapta, în planul din fund o ușă, la stânga altă ușă, în planul din față. În stânga, planul întâi, canapea și un fotoliu) Scena I [ modifică ] TIPĂTESCU, puțin agitat, se plimbă cu „Răcnetul Carpaților" în mână; e în haine de odaie; PRISTANDA în picioare, mai spre ușă, stă rezemat în sabie. TIPĂTESCU (terminând de citit o frază din jurnal) : „...Rușine pentru orașul nostru să tremure în fața unui om!... Rușine pentru guvernul vitreg, care dă unul din cele mai frumoase județe ale României pradă în ghearele unui vampir!..." (indignat) Eu vampir, 'ai?... Caraghioz! PRISTANDA (asemenea) : Curat caraghioz!... Pardon, să iertați, coane Fănică, că întreb: bambir... ce-i aia, bampir? TIPĂTESCU: Unul... unul care suge sângele poporului... Eu sug sângele poporului!... PRISTANDA: Dumneata sugi sângele poporului!... Aoleu! TIPĂTESCU: Mișel! PRISTANDA: Curat mișel! TIPĂTESCU: Murdar! PRISTANDA: Curat murdar! TIPĂTESCU: Ei! nu s-alege! PRISTANDA: Nu s-alege! TIPĂTESCU: Cu toată dăscălimea dumnealui, cu toată societatea moftologică a dumnealui... degeaba! să-mi rază mie mustățile! PRISTANDA: Și mie! TIPĂTESCU: Dar în sfârșit, las-o asta! lasă-l să urle ca un câine! PRISTANDA: Curat ca un câine! TIPĂTESCU: Începuseși să-mi spui istoria de aseară. (șade) PRISTANDA: Cum vă spuneam, coane Fănică (se apropie), aseară, ațipisem nițel după-masă, precum e misia noastră... că acuma dumneavoastră știți că bietul polițai n-are și el ceas de mâncare, de băutură, de culcare, de sculare, ca tot creștinul... TIPĂTESCU: Firește... PRISTANDA: Și la mine, coane Fănică, să trăiți! greu de tot... Ce să zici? Famelie mare, renumerație mică, după buget, coane Fănică. Încă d-aia nevastă-mea zice: „Mai roagă-te și tu de domnul prefectul să-ți mai mărească leafa, că te prăpădești de tot!..." Nouă copii, coane Fănică, să trăiți! nu mai puțin... Statul n-are idee de ce face omul acasă, ne cere numai datoria; dar de! nouă copii și optzeci de lei pe lună: famelie mare, renumerație mică, după buget. TIPĂTESCU (zâmbind) : Nu-i vorbă, după buget e mică, așa e... decât tu nu ești băiat prost; o mai cârpești, de ici, de colo; dacă nu curge, pică... Las' că știm noi! PRISTANDA: Știți! Cum să nu știți, coane Fănică, să trăiți! tocma' dumneavoastră să nu știți! TIPĂTESCU: Și nu-mi pare rău, dacă știi să faci lucrurile cuminte: mie-mi place să mă servească funcționarul cu tragere de inimă... Când e om de credință... PRISTANDA: De credință, coane Fanică, să trăiți! TIPĂTESCU: Nu mă uit dacă se folosește și el cu o para, două... mai ales un om cu o familie grea. PRISTANDA: Nouă suflete, coane Fănică, nouă, și renumerație... TIPĂTESCU: După buget!... PRISTANDA: Mică, sărut mâna, coane Fănică. TIPĂTESCU: Lasă, Ghiță, cu steagurile de alaltăieri ți-a ieșit bine; ai tras frumușel condeiul. PRISTANDA (uitându-se pe sine și râzând) : Curat condei! (luându-și numaidecât seama, naiv) Adicăte, cum condei, coane Fănică?... TIPĂTESCU: Contul jidanului s-a plătit la Comitet pe patruzeci și patru de steaguri... PRISTANDA (naiv) : Da. TIPĂTESCU: Ei?... s-a pus patruzeci și patru de steaguri? PRISTANDA (cu tărie) : S-a pus, coane Fănică, s-a pus... Poate unul-două să le fi dat vântul jos... da' s-a pus... TIPĂTESCU: Patruzeci și patru? PRISTANDA: Patruzeci și patru în cap, coane Fănică. TIPĂTESCU (râzând) : Nu umbla cu mofturi, Ghiță. Nu m-am plimbat eu la luminație în trăsură cu Zoe și cu nenea Zaharia în tot orașul? Tocmai ea, cum e glumeață, zice: „ia să-i numărăm steagurile lui Ghiță..." PRISTANDA (mâhnit) : Îmi pare rău! tocmai coana Joițica, tocmai dumneei, care de!... să ne așteptăm de la dumneei la o protecție... TIPĂTESCU: Apoi, ea n-a zis-o cu răutate, a zis-o de glumă. Nu știe și nenea Zaharia și ea că ești omul nostru... PRISTANDA: Al dumneavoastră, coane Fănică, și al coanii Joițichii, și al lui conul Zaharia... Ei? și le-ați numărat, coane Fănică?... Ei? așa e? patruzeci și patru... TIPĂTESCU: Vreo paispce... cinspce. PRISTANDA: Apoi să le numărăm, coane Fănică; să le numărăm: două la prefectură. TIPĂTESCU: Două... PRISTANDA: Două pe piața lui 11 Fevruarie... TIPĂTESCU: Patru... PRISTANDA (căutând în gând) : Două la primărie... TIPĂTESCU: Șase... PRISTANDA (același joc) : Unul la școala de băieți... TIPĂTESCU: Șapte... PRISTANDA: Unul... la școala de fete... TIPĂTESCU: Opt... PRISTANDA: Unul la spital... TIPĂTESCU: Nouă... PRISTANDA: Două... la catrindală, la Sf. Niculae... TIPĂTESCU: Unsprezece. PRISTANDA: Două la prefectură... paispce... TIPĂTESCU (râzând) : Le-ai mai numărat pe ale de la prefectură. PRISTANDA: Nu, coane Fănică, să trăiți! (continuă repede, pe nerăsuflate) Două la primărie, optspce, patru la școli, douăzeci și patru, două la catrindală la Sf. Niculae, treizeci... TIPĂTESCU (râzând) : Le-ai mai numărat o dată pe toate astea și aduni rău... PRISTANDA: Doamne păzește, coane Fănică, să trăiți, patruzeci și patru, în cap... patruzeci și patru... Cum zic, unul-două, poate vântul... ori cine știe... TIPĂTESCU (râzând) : Ghiță… apoi nu mă orbi de la obraz așa. PRISTANDA (schimbând deodată tonul, umilit și naiv) : Famelie mare... renumerație după buget mică... TIPĂTESCU (uitându-se la ceas) : Ia să lăsăm steagurile, Ghiță... PRISTANDA: Curat să le lăsăm, coane Fănică. TIPĂTESCU: Spune odată istoria de-aseară, că mă grăbesc. PRISTANDA: Bine ziceți, coane Fănică. Aseară pe la zece și jumătate, mă duc acasă, îmbuc ceva și mă dau așa pe-o parte să ațipesc numai un minuțel, că eram prăpădit de ostenit de la foc. Nevasta zice, pardon: „Dezbracă-te, Ghiță, și te culcă". Eu, nu; eu, la datorie, coane Fănică, zi și noapte la datorie. Așa, mă scol cam pe la douăspce fără un sfert și, pardon, mă dezbrac de mondir, scoț chipiul, mă-mbrac țivilește și plec... la datorie, coane Fănică. Până să plec se făcuse vreo unul după douăspce. O iau prin dosul primăriei, și apuc pe maidan ca să ies la bariera „Unirii". Când dau să trec maidanul, văz lumină la ferestrele de din dos ale lui d. Nae Cațavencu, și ferestrele vraiște. Ulucile înalte... dacă te sui pe uluci, poți intra pe fereastră în casă. Eu, cu gândul la datorie, ce-mi dă în gând ideea? zic: ia să mai ciupim noi ceva de la onorabilul, că nu strică... și binișor, ca o pisică, mă sui pe uluci și mă pui s-ascult: auzeam și vedeam cum v-auz și m-auziți, coane Fănică, știți, ca la teatru. TIPĂTESCU (interesându-se) : Ei, ce? PRISTANDA: Jucaseră stos [1] TIPĂTESCU: Cine era? PRISTANDA: Cine să fie? dăscălimea: lonescu, Popescu, popa Pripici... TIPĂTESCU: Și popa? PRISTANDA: Da, popa și d. Tăchiță, și Petcuș, și Zapisescu, toată gașca-n păr. Jocul era pe isprăvite... și fumărie de tutun... ișea pe fereastră ca de la vapor. Mai juca popa și cu Petcuș. Ăilalți ședeau de vorbă. TIPĂTESCU: Și Cațavencu mă-njura? PRISTANDA: Grozav, coane Fănică, pe guvern și pe dv. ... și-și număra voturile. TIPĂTESCU: Dăscălimea, popa și moflujii. PRISTANDA: Curat moflujii! TIPĂTESCU: Las' că le dau eu voturi. PRISTANDA: Da' să vedeți ce s-a-ntâmplat... coane Fănică. Din vorbă-n vorbă, Cațavencu zice: „Mă prinz cu d-voastră că o să voteze cu noi cine cu gândul nu gândiți, unul pe care contează bampirul — și acolo, pardon, tot bampir vă zicea — pe care contează bampirul ca pe Dumnezeu... și când l-om avea pe ala, i-avem pe toți... Ia ascultați scrisoarea asta"... și scoate o scrisorică din portofel... „Ia ascultați..." Diavolul de popă, n-are de lucru? se scoală repede de la joc și zice: „Să mă-ngropi, sufletul meu, Năică, nu citi... stăi, s-o ascult și eu... să-mi aprinz numai țigara..." Și, coane Fănică, se scoală de la joc, aprinde chibritul, trage din țigară și vine să arunce chibritul aprins pe fereastră drept în ochii mei... Mă trag înapoi, alunec de pe uluci și caz pe maidan, peste un dobitoc, care pesemne trecea ori ședea lângă uluci. Dobitocul începe să strige, toți din casă sar năvală la fereastră; eu, cum căzusem, mă ridic degrabă, o iau pituliș pe lângă uluci și intru în curtea primăriei. TIPĂTESCU (interesându-se de povestire) : Ei! PRISTANDA: M-am mai întors eu, dar închiseseră ferestrele și lăsaseră perdelele. TIPĂTESCU: Cine să fie? Ce scrisoare? Nu pricep… Ghiță, eu trebuie să mă duc la dejun, să nu fac pe nenea Zaharia și pe Zoe să m-aștepte. Ei nu dejunează fără mine, și nenea Zaharia nu iese înainte de dejun. Și mai ales cum e Zoe nerăbdătoare... PRISTANDA: Ce-mi ordonați, coane Fănică? TIPĂTESCU: Să-mi afli ce scrisoare e aia și de cine e vorba. PRISTANDA: Ascult, coane Fănică. TIPĂTESCU: Dacă s-ar putea să punem mâna și pe firul ăsta, — nu doar că mi-e teamă de intrigile proaste ale lui Cațavencu, — dar n-ar fi rău să-l dezarmăm cu desăvârșire, ș-apoi să-l lucrăm pe onorabilul! PRISTANDA: Curat să-l lucrăm! TIPĂTESCU: Stăi un minut până să-mi schimb haina; ieșim împreună; am să-ți mai spun ceva. PRISTANDA: Stau, coane Fănică. (Tipătescu iese în stânga) Scena II [ modifică ] PRISTANDA (singur) : Grea misie, misia de polițai... Și conul Fănică cu coana Joițica mai stau să-mi numere steagurile... Tot vorba bietei neveste, zice: „Ghiță, Ghiță, pupă-l în bot și-i papă tot, că sătulul nu crede la ăl flămând..." Zic: curat! De-o pildă, conul Fănică: moșia moșie, foncția foncție, coana Joițica, coana Joițica: trai, neneaco, cu banii lui Trahanache... (luându-și seama) babachii... Da' eu, unde? famelie mare, renumerație după buget mică. (șade în fund pe un scaun la o parte) Scena III [ modifică ] ZAHARIA TRAHANACHE, GHIȚĂ PRISTANDA, apoi TIPĂTESCU și ZOE TRAHANACHE (intră prin fund, fără să ia seama la Ghiță, care se ridică repede la intrare. Trahanache e mișcat) : A! ce coruptă soțietate!... Nu mai e moral, nu mai sunt prințipuri, nu mai e nimic: enteresul și iar enteresul... Bine zice fiu-meu de la facultate alaltăieri în scrisoare: vezi, tânăr tânăr, dar copt, serios băiat! zice: „Tatițo, unde nu e moral, acolo e corupție, și o soțietate fără prințipuri, va să zică că nu le are!..." Auzi d-ta mișelie, infamie. (vede pe Ghiță) Aici erai Ghiță? (se stăpânește) PRISTANDA: Aici, sărut mâna, coane Zahario. TRAHANACHE: Fănică a ieșit? PRISTANDA: Ba nu, coane Zahario, vine numaidecât momental, e dincolo... A! iată conul Fănică... TIPĂTESCU (cu pălăria și haina de oraș vine din stânga, e surprins la vederea lui Zaharia) : Neica Zaharia! Cum se poate? Ai ieșit înainte de dejun? Ce e? TRAHANACHE: E comèdie, mare comèdie, Fănică, stăi să-ți spui. (îi face semn să expedieze pe Pristanda) PRISTANDA (răpede) : Mai aveți ceva să-mi ordonați, coane Fănică? TIPĂTESCU: Nu... Nu uiți de ce-am vorbit. Trebuie să avem dezlegarea istoriei cât mai degrabă. PRISTANDA: Ascult. TIPĂTESCU: Nene Zahario, e lung ce ai să-mi spui? Nu mi-o poți spune la dejun? TRAHANACHE: Ai puțintică răbdare... Nu trebuie să știe Joițica... E comèdie mare, Fănică. (șade pe canapea, cu spatele spre fund) TIPĂTESCU (uitându-se la ceas) : Atuncea treci, Ghiță, pe la nenea Zaharia p-acasă și lasă-i vorbă coanei Joițichii — nu-i așa, nene Zahario? — să fie așa de bună să nu se supere dacă om întârzia de la dejun... avem ceva politică de vorbit între bărbați. PRISTANDA: Ascult, coane Fănică. (Pristanda pleacă spre fund. Tipătescu se întoarce spre Trahanache și coboară. Când Pristanda vrea să iasă prin fund, ușa din dreapta se deschide puțin, Zoe scoate capul, cheamă pe Pristanda: „Pst! Pst!" și închide repede ușa. Tipătescu se întoarce și îl vede pe Pristanda lângă ușa din dreapta) TIPĂTESCU: 'Ai? Un' te duci? PRISTANDA (făcându-i semn să tacă și arătându-i pe Trahanache) : Unde mi-ați ordonat. TIPĂTESCU (fără a înțelege) : De ce nu ieși prin față? PRISTANDA (urmându-și jocul) : Da, prin față... (se-ntoarce spre ușa din fund. Tipătescu se-ntoarce iar spre Trahanache. Jocul Zoii se repetă. Fănică se-ntoarce iar. Ghiță care este iar lângă ușa din dreapta, iese năvală pe acolo. Tipătescu, dând din umeri, fără să-nțeleagă, se coboară să șază pe fotoliu, lângă Trahanache). Scena IV [ modifică ] TIPĂTESCU, TRAHANACHE TIPĂTESCU: Ei! neică Zahario, ce e? ia spune, te văz cam schimbat!... TRAHANACHE: Ai puțintică răbdare, să vezi... Azi-dimineață, pe la opt și jumătate, intră feciorul în odaie, — nici nu-mi băusem cafeaua, — îmi dă un răvășel și-mi zice că așteaptă răspuns... De la cine era răvășelul? TIPĂTESCU: De la cine? TRAHANACHE: De la onorabilul d. Nae Cațavencu. TIPĂTESCU: De la Cațavencu? TRAHANACHE: Zic: ce are a face Cațavencu cu mine și eu cu Cațavencu, nici în clin, nici în mâneci, ba chiar putem zice, dacă considerăm după prințipuri, dimpotrivă. TIPĂTESCU: Firește... Ei? TRAHANACHE: Stăi, să vezi. (scoate un răvășel din buzunar și-l dă lui Tipătescu) TIPĂTESCU (luând răvășelul și citind) : „Venerabilului d. Zaharia Trahanache, prezident al Comitetului permanent, al Comitetului școlar, al Comitetului electoral, al Comițiului agricol și al altor comitete și comiții... Loco. (scoate hârtia din plic) Venerabile domn, în interesul onoarii d-voastre de cetățean și de tată de familie, vă rugăm să treceți astăzi între orele 9 jum. și 10 a.m. pe la biuroul ziarului « Răcnetul Carpaților » și sediul Societății Enciclopedice-Cooperative « Aurora Economică Română » unde vi se va comunica un document de cea mai mare importanță pentru d-voastră... Al d-voastră devotat, Cațavencu, director-proprietar al ziarului « Răcnetul Carpaților », prezident fundator al Societății Enciclopedice-Cooperative « Aurora Economică Română »..." Ei? ce document? TRAHANACHE: Ai puțintică răbdare! Să vezi... M-am gândit: să nu mă duc... să mă duc... să nu mă duc... ia, numai de curiozitate, să mă duc, să văz ce moft mai e și ăsta. Mă îmbrac degrabă, Fănică, și mă duc. TIPĂTESCU: La Cațavencu? TRAHANACHE: Stăi, să vezi... la Cațavencu. — Cum intru se scoală cu respect și mă poftește pe fotel. „Venerabile"-n sus, „venerabile"-n jos. „îmi pare rău că ne-am răcit împreună, zice el, că eu totdeauna am ținut la d-ta ca la capul județului nostru..." și în sfârșit o sumă de delicatețuri... Eu serios, zic: „Stimabile, m-ai chemat să-mi arăți un docoment, arată docomentul!" Zice: „Mi-e teamă, zice, că o să fie o lovitură dureroasă pentru d-ta, și ar fi trebuit să te pregătesc mai dinainte, d-ta un bărbat așa de, și așa de..." și iar delicatețuri. Zic iar: „Stimabile, ai puțintică răbdare, docomentul"... El iar: „... că de, damele..." Să vezi unde vrea să m-aducă mișelul!... Biata Joițica! să nu cumva să-i spui, să nu care cumva să afle! cum e ea simțitoare!… TIPĂTESCU: Ce! a cutezat? mizerabilul! (se ridică turburat.) TRAHANACHE (oprindu-l) : Stăi, să vezi! „...că de, damele, zice, nu înțeleg totdeauna meritele și calitățile morale ale bărbatului, și respectul care va să zică, ce trebuie să-i poarte..." În sfârșit (Tipătescu fierbe) ce s-o mai lungesc degeaba! După ce-i pui piciorul în prag și-i zic: „Ia ascultă, stimabile, ai puțintică răbdare: docomentul!" vede mișelul că n-are încotro, și-mi scoate o scrisorică... Ghici a cui și cătră cine? TIPĂTESCU (de abia stăpânindu-și emoția) : A cui? a cui, nene Zahario? TRAHANACHE: Stăi să vezi. (răspicat și râzând) A ta cătră nevastă-mea, cătră Joițica! scrisoare de amor în toată regula... 'Ai? ce zici d-ta de asta? TIPĂTESCU (turburat rău) : Nu se poate, nu se poate! TRAHANACHE: Am citit-o de zece ori poate: o știu pe din-afară! ascultă: „Scumpa mea Zoe, venerabilul (adică eu) merge deseară la întrunire (întrunirea de alaltăieri seara). — Eu (adică tu) trebuie să stau acasă, pentru că aștept depeși de la București, la care trebuie să răspunz pe dată; poate chiar să mă cheme ministrul la telegraf. Nu mă aștepta, prin urmare, și vino tu (adică nevastă-mea, Joițica), la cocoșelul tău (adică tu) care te adoră, ca totdeauna, și te sărută de o mie de ori, Fănică..." (privește lung pe Tipătescu, care e în culmea agitației) TIPĂTESCU (primblându-se înfuriat) : Nu se poate! O să-i rup oasele mizerabilului!... Nu se poate! TRAHANACHE (placid) : Firește că nu se poate; dar ți-ai fi închipuit așa mișelie... (cu candoare) Bine frate, înțeleg plastografie, până unde se poate, dar până aci nu înțeleg... Ei, Fănică, să vezi imitație de scrisoare! să zici și tu că e a ta, dar să juri, nu altceva, să juri! (oprindu-se și privind la Tipătescu, care se primblă cu pumnii încleștați; cu mirare și ciudă) Uite-te la el cum se turbură! Lasă, omule, zi-i mișel și pace! Ce te aprinzi așa? Așa e lumea, n-ai ce-i face, n-avem s-o schimbăm noi. Cine-și poate închipui până unde poate merge mișelia omului! TIPĂTESCU (același joc) : Mizerabilul! TRAHANACHE: Măi omule, ai puțintică răbdare, zi-i ce i-am zis eu: „Ești tare, stimabile, la machiaverlicuri tare, n-am ce să zic; dar nu ți-ai găsit omul..." Ei, dacă a văzut că nu i se trece cu mine, știi la ce-a ajuns? Mi-a spus că, dacă nu dau eu importanță lucrului, o să-i dea publicul, pentru că scrisoarea o să se publice duminică la gazetă și o să fie pusă în cercevea, ca s-o vază oricine-o pofti. TIPĂTESCU (turbat) : Îl împușc! îi dau foc! trebuie să mi-l aducă aici numaidecât, viu ori mort, cu scrisoarea. (se răpede în fund) Ghiță! Ghiță! Să vie polițaiul! TRAHANACHE (după el până în fund) : Ai puțintică... (întorcându-se singur în scenă) E iute! n-are cumpăt. Aminteri bun băiat, deștept, cu carte, dar iute, nu face pentru un prefect. Într-o soțietate fără moral și fără prințip... trebuie să ai și puțintică diplomație! TIPĂTESCU (întorcându-se din fund) : Infamul! Canalia! TRAHANACHE: Ei, astâmpără-te, omule, și lasă odată mofturile, avem lucruri mai serioase de vorbit. Deseară e întrunire. S-a hotărât? Punem candidatura lui Farfuridi? Ce facem? — Deseară, am aflat că dăscălimea cu Cațavencu și cu toți ai lor vor să facă scandal. Trebuie să-i spunem lui Ghiță să îngrijească. Mișelul de Cațavencu o să ia deseară cuvântul ca să ne combată... TIPĂTESCU (fierbând mereu) : Nu te teme, nene Zahario, deseară d. Cațavencu nu o să fie la întrunire, o să fie în altă parte — la păstrare. TRAHANACHE: 'Aide, mergi la dejun? TIPĂTESCU: Nu, neică Zahario, mulțumim, am treabă. Du-te dumneata singur; sărutări de mâini coanii Joițichii. TRAHANACHE: Bine, dar la prânz desigur. Deseară eu mă duc la întrunire, trebuie să stai cu Joițica, i-e urât singură. După întrunire avem preferanță [2] TIPĂTESCU (amețit) : Da, neică Zahario. TRAHANACHE: La revedere, Fănică. TIPĂTESCU: La revedere, neică Zahario... TRAHANACHE (mergând spre ușe, condus de Tipătescu) : Și nu te mai turbura, neică, pentru fitece mișelie. Nu vezi tu cum e lumea noastră? Într-o soțietate fără moral și fără prințip, nu merge s-o iei cu iuțeală, trebuie să ai (cu fineță) puțintică răbdare... (iese în fund.) Scena V [ modifică ] TIPĂTESCU, apoi ZOE TIPĂTESCU (vine amețit și-mpleticindu-se din fund și cade pe un scaun cu capul în mâini) : Ce să fac? Ce să fac? și nu mai vine Ghiță!... ZOE (ieșind din dreapta misterios și coborând repede lângă el) : Fănică! Fănică! TIPĂTESCU (ridicându-se iute) : Zoe!… Știi? ZOE (dezolată) : Știu! Sunt nenorocită, Fănică. Știu... am fost dincolo în odaie, am intrat pe scăricica din dos... Am venit numaidecât după Zaharia. N-am avut curaj să dau ochii cu el, măcar că nu crede... Am auzit tot, tot, tot. Sunt nenorocită, Fănică... Când a plecat Ghiță, l-am chemat dincolo (Tipătescu înțelege), i-am spus tot: numai el ne poate scăpa. TIPĂTESCU: De unde aflaseși? ZOE: Eu am știut numaidecât după Zaharia... Uite!... (îi dă o scrisoare. Scena aceasta se face cu multă nervozitate) TIPĂTESCU (citind) : „Stimabilă doamnă, la redacția noastră se află un document iscălit de amabilul nostru prefect și adresat d-voastră. Acest document vi s-ar putea ceda în schimbul unui sprijin pe lângă amabilul în cestiune. Binevoiți dar a trece îndată pe la biuroul nostru, spre a regula această afacere într-un chip mulțumitor pentru amândouă părțile..." — (cu desperare) Cum? cum? când ai pierdut biletul, Zoe? ZOE (înecată) : Nu știu... alaltăieri seara, când am plecat de la tine, îl aveam; când am ajuns acasă, nu știu dacă-l mai aveam; poate să fi scos batista pe drum și mi-a căzut scrisoarea: le aveam tot într-un buzunar! TIPĂTESCU: A! ce nenorocire! ZOE: M-am dus la Cațavencu... de la el veneam acuma. Mi-a propus să-mi dea înapoi scrisoarea, cu condiție să-i asigurăm alegerea. Aminteri, publică scrisoarea poimâine... TIPĂTESCU (în prada agitației) : Lupta este desperată. Vrea să ne omoare, trebuie să-l omorâm!... Și nu mai vine Ghiță... ZOE: Pe Ghiță l-am trimes eu la Cațavencu, să-i cumpere scrisoarea cu orice preț. TIPĂTESCU: Carevasăzică Ghiță e acolo? ZOE: Desigur. (se aude zgomot.) TIPĂTESCU: El trebuie să fie... (se răpede la ușa din fund, o deschide și se trage iute înapoi.) A! Ascunde-te... degrabă. (o duce repede și ies amândoi prin stânga.) Scena VI [ modifică ] FARFURIDI, BRÂNZOVENESCU, intrănd misterios din fund; apoi TIPĂTESCU din stânga BRÂNZOVENESCU: Poate să nu fie tocmai așa; poate că e o manoperă... o manoperă grosolană, ca să intimideze pe câțiva nehotărâți... FARFURIDI (cu intenție fină) : Pe venerabilul d. Trahanache l-am văzut intrând la Cațavencu, astăzi pe la zece, când mă duceam în târg... Eu, am n-am să-ntâlnesc pe cineva, la zece fix mă duc în târg... BRÂNZOVENESCU: Ei! FARFURIDI: Pe respectabila madam Trahanache am văzut-o ieșind de la Cațavencu tot astăzi pe la unsprezece, când mă-ntorceam din târg... Eu, am n-am clienți acasă, la unsprezece fix mă-ntorc din târg... BRÂNZOVENESCU: Nu-nțeleg. FARFURIDI: Cum nu-nțelegi? la unsprezece fix... BRÂNZOVENESCU: Nu frate, nu-nțeleg daraverile astea cu opoziția! tu ai văzut pe Trahanache întâi, pe urmă pe madam Trahanache, și eu adineaori am văzut pe polițaiul, pe Ghiță, intrând la Cațavencu... FARFURIDI (cu intenție) : Ei? BRÂNZOVENESCU (cu îndoială) : Să fie trădare la mijloc? 'ai? FARFURIDI: Eu merg și mai departe și zic: trădare să fie, dacă o cer interesele partidului, dar s-o știm și noi!... BRÂNZOVENESCU: Prefectul trebuie să ne dea cheia comediei ăștia... Iacătă-l... TIPĂTESCU (venind din stânga turburat și dându-și aer silit de degajare) : Salutare, salutare, stimabile! BRÂNZOVENESCU (aparte) : E galben! FARFURIDI (aparte) : Ce roșu s-a făcut. (tare.) Salutare, salutare, onorabile... TIPĂTESCU (oferindu-le locuri) : Ia poftiți, ia poftiți, mă rog. BRÂNZOVENESCU: Mulțumim, mulțumim, stimabile, dar ne cam grăbim: sunt douăsprezece trecute. FARFURIDI: Și eu, am n-am înfățișare, la douăsprezece trecute fix mă duc la tribunal... BRÂNZOVENESCU: Uite de ce e vorba, stimabile, să fim scurți... Prin târg... se spune... FARFURIDI: Adică, dă-mi voie, să fim expliciți; mie îmi place să pun punctele pe i... Se aude... BRÂNZOVENESCU: Se aude... cum că partidul nostru dă la colegiul II [3] ajutor lui Cațavencu... TIPĂTESCU (mișcat) : Care partid? Care Cațavencu? BRÂNZOVENESCU: Cum care partid? FARFURIDI: Adică partidul nostru: madam Trahanache, dumneata, nenea Zaharia, noi și ai noștri... să ducem pe brațe pe d. Cațavencu. TIPĂTESCU: Și cine spune asta? (râde silit.) BRÂNZOVENESCU: Nu râde, stimabile, nu râde; a început să se vorbească... FARFURIDI: Și de!... ce să zicem! lumea are pentru ce să intre la bănuieli. BRÂNZOVENESCU: D. Trahanache la vizită la d. Cațavencu... TIPĂTESCU: Ei? FARFURIDI: Madam Trahanache la vizită la d. Cațavencu... TIPĂTESCU: Ei? BRÂNZOVENESCU: D. Ghiță polițaiul la vizită la d. Cațavencu... FARFURIDI: De unde și până unde? BRÂNZOVENESCU: Noi, ce să zicem — ne temem de ce spune lumea... TIPĂTESCU (nervos) : Ei, ce spune lumea? FARFURIDI: Vrei să vorbesc curat și deslușit, stimabile? Ne temem de trădare... Na! TIPĂTESCU (după ce s-a întors când la unul când la altul, supărat cătră Farfuridi) : Amice, d-le Farfuride, nu ți se pare d-tale că te faci mai catolic decât Papa? FARFURIDI (hotărât) : Da, când e vorba de prințipuri, stimabile, da, mă fac, adică nu, nu mă fac, sunt când e vorba de asta, sunt mai catolic decât Papa... TIPĂTESCU (supărat) : Domnilor, nu primesc acasă la mine astfel de observații, pe care, dați-mi voie să vă spui, le consider ca niște insulte... FARFURIDI: Să nu ne iuțim, stimabile... TIPĂTESCU: Cum să nu mă iuțesc, onorabile? D-voastră veniți la mine acasă, la mine, care mi-am sacrificat cariera și am rămas între d-voastră, ca să vă organizez partidul — căci fără mine, trebuie să mărturisiți, că d-voastră n-ați fi putut niciodată să fiți un partid — d-voastră veniți la mine acasă să mă numiți pe față trădător... A! asta nu pot să v-o permit... BRÂNZOVENESCU (scoțând o hârtie din buzunar) : Mă rog, iată ce se împarte acum prin târg, din partea lui d. Cațavencu... E tipărit, stimabile! TIPĂTESCU (mișcat, îi smulge hârtia) : Tipărit? FARFURIDI (smulgându-i-o el) : Da, tipărit, dă-mi voie... (citește.) „Dăm ca pozitivă știrea cum că desigur candidatura amicului nostru politic d.Cațavencu, prezidentul grupului independent, este pusă la adăpost de orice loviri din partea administrației. Din contra, avem cuvinte puternice pentru a crede că atât bătrânul și venerabilul d. Trahanache, prezidentul Comitetului electoral, cât și junele și onorabilul nostru prefect, ar fi convinși în fine că în împrejurările prin care trece țara, județul nostru nu poate fi mai bine reprezentat decât de un bărbat independent ca amicul nostru d.Ca-ța-ven-cu... D. Cațavencu va lua cuvântul la întrunirea de deseară... Comitetul grupului independent." (vorbit.)... Aud? TIPĂTESCU (aparte) : Nu mai rămâne nici o clipă de pierdut. (tare.) Domnilor, vă rog, niște afaceri importante mă cheamă numaidecât la telegraf... Mă scuzați... dar... (merge la o masă și trage clopoțelul, apoi iese în fund.) BRÂNZOVENESCU: Așa scurt? FARFURIDI: Adică, cum am zice, poftiți pe ușe afară… Bine? TIPĂTESCU (apare în fund cu un fecior) : Unde e Ghiță? FECIORUL: L-am căutat în tot târgul, coane Fănică, nu e. (vorbesc încet în fund) BRÂNZOVENESCU (care a vorbit încet cu Farfuridi) : 'Aide la Trahanache... Aici am aflat tot... 'Aide... FARFURIDI: Brânzovenescule, mi-e frică de trădare... Câte ceasuri sunt? BRÂNZOVENESCU: Douăsprece trecute... FARFURIDI: Douăsprece trecute?... Eu, la douăsprece trecute fix... TIPĂTESCU (coborând între ei) : Astfel dar, d-lor... BRÂNZOVENESCU: Ne ducem, ne ducem, stimabile, nu voim să facem deranj... FARFURIDI (grav) : Ne ducem, dar gândește-te stimabile, că suntem membrii aceluiași partid... Cum ziceam adineaori amicului Brânzovenescu: trădare să fie (cu oarecare emoție) dacă o cer interesele partidului, dar s-o știm și noi... De aceea eu totdeauna am repetat cu străbunii noștri, cu Mihai Bravul și Ștefan cel Mare: iubesc trădarea (cu intenție), dar urăsc pe trădători... (schimbând tonul, cu dezinvoltură.) Salutare, salutare, stimabile!... BRÂNZOVENESCU (asemenea) : Salutare!... TIPĂTESCU (închizând ușa după ei, grozav de plictisit) : A! (coboară.) Scena VII [ modifică ] TIPĂTESCU, ZOE, apoi CETĂȚEANUL TURMENTAT ZOE (ieșind din stânga repede) : S-a dus?... Ai văzut, Fănică? Ai auzit? Și Ghiță nu mai vine... Fanică, Fănică, ne amenință o nenorocire grozavă... TIPĂTESCU: Taci! vine cineva. E Ghiță desigur. (se repede la ușa din fund prin care apare Cetățeanul turmentat.) CETĂȚEANUL (șovăind) : Sluga! (în tot jocul sughite și șovăie) ZOE: Cine e ăsta? TIPĂTESCU: Ce poftești d-ta? CETĂȚEANUL: Eu?... (sughite.) Eu sunt alegător... TIPĂTESCU (nervos) : Cum te cheamă? CETĂȚEANUL: Cum mă cheamă? Ce trebuie să spui cum mă cheamă... vorba e, sunt alegător? (șovăie.) ZOE: E turmentat? TIPĂTESCU: Dracul să-l ia! nu e nimeni afară: lasă să-mi intre aici toți nebunii, toți bețivii... 'Aide, ieși! CETĂȚEANUL: Nu sunt turmentat... (zâmbind) coană Joițico... Las' că ne cunoaștem... Mă cunoaște conul Zaharia de la 11 Fevruarie... Nu e vorba, ținem la d. Nae Cațavencu... e din Soțietate... dar vorba e, eu alegător... eu... (sughite) apropritar, eu pentru cine votez? (sughite) d-aia am venit. (șovăie.) ZOE: Trimite-l, Fănică, dă-i drumul... e amețit de tot... TIPĂTESCU (luându-l cu binișorul) : Fii bun, cetățene, du-te. Aldată mai vorbim. CETĂȚEANUL: Dar ce să vorbim aldată? ZOE: A! CETĂȚEANUL: Acu ce treabă avem?... Nu vă uitați la mine că sunt așa de... Am făcut-o de oaie de tot. Să vezi d-ta cum de a devenit la băutură... (sughite) că a fost lată de tot... TIPĂTESCU (necăjit) : Fii bun, omule, și-nțelege. (vrea să-l apuce.) CETĂȚEANUL: Eu am găsit (sughite) o scrisoare… TIPĂTESCU și ZOE: O scrisoare! CETĂȚEANUL: Da. (cătră Tipătescu) A d-tale cătră coana Joițica... Am găsit-o alaltăieri seara pe drum, când ieșeam de la întrunire... Fă-ți idee, (sughiță) de alaltăieri seara până azi-dimineață s-o duci într-un chef!... TIPĂTESCU (răpezindu-se și apucându-l cu amândouă mâinile de gât) : Mizerabile! CETĂȚEANUL: Nu mă-npinge, că amețesc... (sughite) ZOE: Lasă-l, Fănică, să vedem. CETĂȚEANUL: Lăsați-mă să vedeți. Când am găsit-o, de curiozitate am deschis-o și m-am dus subt un felinar, s-o citesc. N-apucasem s-o isprăvesc bine... și haț! pe la spate, d. Cațavencu dă să mi-o ia. TIPĂTESCU: Și (desperat) ți-a luat-o? ZOE (același joc) : Ți-a luat-o? CETĂȚEANUL: Aș! Am băgat-o în buzunar. Zice d. Nae: „Așa? faci parte din Soțietatea noastră și primești scrisori de la prefectul, cetățene, bravos! — Zic: (sughite) Aș! de la prefectul! — Zice: I-am cunoscut slova... Ia arată-mi-o. — Doamne păzește!" Ba că dă-mi-o, ba că nu ți-o dau, din vorbă-n vorbă, tura-vura, ne-am abătut pe la o țuică... una-două-trei... pe urmă dă-i cu bere, dă-i cu vin, dă-i cu vin, dă-i cu bere... A făcut cinste d. Nae... l-am băut... oo! l-am băut! ZOE: Dar scrisoarea? TIPĂTESCU: Scrisoarea (se repede la el strigând), unde e scrisoarea? CETĂȚEANUL: Nu striga, (sughite) că amețesc!... O am la mine scrisoarea. (amândoi îl ascultă și-l privesc cu îndoială și nerăbdare nervoasă.) Da. ZOE și TIPĂTESCU: S-ar putea! CETĂȚEANUL: Da... o am la mine. (căutându-se prin buzunare) Ehei! d. Nae zicea că-mi dă zece poli pe ea; zic: nu trebuie, onorabile, parale… slava Domnului.. apropitar sunt (sughite), alegător... (sughite și se caută mereu.) Vorba e... eu (sughite), eu pentru cine votez? (se oprește din căutat și cu simplicitate.) Am pierdut-o! (se mai caută, apoi cu hotărâre.) Am pierdut-o! TIPĂTESCU: A! ZOE: Ți-a furat-o Cațavencu! CETĂȚEANUL: Adică dl Nae. Se prea poate... că am și dormit... Vezi d-ta (Zoe și Tipătescu își frâng mâinile) fă-ți idee... dă-i cu bere... dă-i cu vin... dă-i cu vin... dă-i cu... TIPĂTESCU (apucându-l și zguduindu-l) : Mizerabile! Ce ai făcut? CETĂȚEANUL (căzând pe un scaun) : Nu mă zgudui, (sughite) că amețesc! Scena VIII [ modifică ] ACEIAȘI — GHIȚĂ PRISTANDA PRISTANDA (intră gâfâind într-un suflet, prin fund) : Coane Fănică! Coană Joițico! TIPĂTESCU și ZOE: Ghiță! PRISTANDA: Vine! vine conul Zaharia! CETĂȚEANUL (pufnind) : Conul Zaharia?... nu mai spune (sughite) că amețesc... TIPĂTESCU (lui Pristanda, arătând pe Cetățeanul turmentat) : Ia-l pe nenorocitul ăsta, și... ZOE: Și dă-i drumul prin dos, pe scara a mică. PRISTANDA (ridicând pe Cetățeanul turmentat) : 'Aide, cetățene! (îl împinge spre dreapta) CETĂȚEANUL: Nu mă-mpinge (sughite) că amețesc. PRISTANDA (același joc) : 'Aide ! CETĂȚEANUL: Vorba e... eu pentru cine votez?... PRISTANDA: 'Aide! CETĂȚEANUL: Nu mă-mpinge (sughite) că amețesc. (iese, împins de Pristanda) Scena IX [ modifică ] ZOE, TIPĂTESCU, apoi GHIȚĂ PRISTANDA și TRAHANACHE TIPĂTESCU (răpede Zoii) : De Zaharia nu avem teamă: știe tot, dar nu crede nimica... N-ai auzit? ZOE: Fănică! Fănică! (Ghiță intră din dreapta) Ce-ai făcut, Ghiță? Ai fost la Cațavencu? PRISTANDA: Am fost, coană Joițico... Se lasă greu, greu de tot: ori o mie de poli, ori deputăția... TIPĂTESCU: Trebuie să punem mâna pe el. (hotărât) Du-te Ghiță, ia jandarmi... viu ori mort, trebuie să mi-l aduci la poliție, acuma într-un moment... ZOE: Fănică!... TIPĂTESCU: Du-te. PRISTANDA: Ascult! (vrea să pornească spre fund, în momentul acesta intră Trahanache cu aerul triumfător.) TRAHANACHE: L-am prins cu alta mai boacănă! ZOE (începând să se jelească și căzându-i ca leșinată în brațe) : Nene! nene! TRAHANACHE: Joițico! (către Tipătescu) A aflat? TIPĂTESCU: Știe tot! TRAHANACHE (îngrijind-o, după ce a pus-o cu ajutorul lui Pristanda pe fotoliu) : Bine, omule, nu ți-am zis să nu-i spui? o știam eu cât e de simțitoare! Iaca vezi! (toți o îngrijesc) Ei! ți-am spus că l-am prins pe onorabilul cu alta mai boacănă... Ghiță, iute un pahar cu apă. (Ghiță iese în stânga) TIPĂTESCU (bătând în palmele Zoii) : Care onorabil? TRAHANACHE (același joc) : Ei, ai puțintică răbdare... Cațavencu, de... TIPĂTESCU: Cu ce alta? TRAHANACHE (bătând cu putere în palmele Joițichii) : Cu altă plastografie... Ce plastograf! PRISTANDA (care a venit cu paharul cu apă) : Curat plastograf! Cortina cade ACTUL II [ modifică ] (Același salon) Scena I [ modifică ] TRAHANACHE, FARFURIDI și BRÂNZOVENESCU stau împrejurul unei mese rotunde, studiând listele electorale; fiecare are câte un creion în mână BRÂNZOVENESCU: Șaizeci și nouă cu roșu, buni... unsprece cu albastru... ai lor... FARFURIDI: Doisprezece... TRAHANACHE: Ai puțintică răbdare... unu, doi, cinci... șapte... zece... unsprezece. FARFURIDI: Doisprezece... TRAHANACHE: Cu Ienache Siripeanu. BRÂNZOVENESCU: Nici nu mai are drept de vot, de când și-a măritat fata... Nu i-a dat casele de zestre? Ei? Dacă votează, merge la pușcărie onorabilul. TRAHANACHE: Ai puțintică răbdare... Da' dacă-l putem aduce să voteze cu noi? FARFURIDI: Altă vorbă... Să voteze cu noi, e ușor; are procesul cu epitropia bisericii, săptămâna viitoare... dar să voteze cu noi? Adică cum să voteze cu noi?... BRÂNZOVENESCU: Adică cum să voteze cu noi? TRAHANACHE: Să voteze cu noi. BRÂNZOVENESCU: Nu pricepi, neică Zahario, vorba noastră? Adică „noi", partidul nostru, pentru cine votăm noi, pentru cine lucrăm noi? Noi încă nu știm... TRAHANACHE: Mă rog, aveți puțintică... FARFURIDI: Nu știm... TRAHANACHE: Mă rog, aveți... FARFURIDI: Ba eu merg și mai departe și zic, cum ziceam lui amicul meu Brânzovenescu: mă tem de trădare... TRAHANACHE: Cum de trădare? BRÂNZOVENESCU: De-aia noi astăzi când am mirosit ceva cumva... FARFURIDI: Ceva cumva... TRAHANACHE: Ceva cumva? BRÂNZOVENESCU: Dacă e ceva la mijloc... FARFURIDI: Ceva la mijloc... TRAHANACHE: Ceva la mijloc? FARFURIDI: Da, așa, dacă e trădare, adică dacă o cer interesele partidului, fie! BRÂNZOVENESCU: Dar cel puțin s-o știm și noi! (Trahanache vrea să-i întrerupă, fără să izbutească) FARFURIDI: Pentru că eu am zis-o cu străbunii noștri, cu Mircea cel Bătrân și cu Vlad Țepeș, neică Zahario: îmi place trădarea, dar... TRAHANACHE: Mă rog, ai puțintică... BRÂNZOVENESCU: Ce răbdare, neică Zahario! Nu mai e vreme de așa lucru... Astă-seară e întrunire? FARFURIDI: Mâine începe alegerea? TRAHANACHE: Da... FARFURIDI: Ei! pentru cine votăm? BRÂNZOVENESCU: Pentru cine votăm? TRAHANACHE: Aveți puțintică răbdare! Pentru cine ați mai votat și până acuma? BRÂNZOVENESCU: Nu înțeleg. FARFURIDI: Nici eu. TRAHANACHE: Mă rog, ia să ne tălmăcim noi puțintel... FARFURIDI: Să ne tălmăcim, da, să ne tălmăcim, asta o cerem și noi. TRAHANACHE: Ce sunteți d-voastră, mă rog? Vagabonți de pe uliță? nu... Zavragii? nu... Căuzași? nu... D-voastră, adică noi, suntem cetățeni, domnule, suntem onorabili... Mai ales noi suntem stâlpii puterii: proprietari, membrii Comitetului permanent, ai Comitetului electoral, ai Comitetului școlar, ai Comitetului pentru statuia lui Traian, ai Comițiului agricol și ețetera. Noi votăm pentru candidatul pe care-l pune pe tapet partidul întreg... pentru că de la partidul întreg atârnă binele țării și de la binele țării atârnă binele nostru... BRÂNZOVENESCU: Așa e… FARFURIDI: Așa e, dar... TRAHANACHE: Dar ce? Numele candidatului poate să fie al meu, al d-tale, ori al d-sale, după cum cer enteresurile partidului. Din moment în moment așteptăm să-l știm... Prefectul trebuie să vie; nu-l așteptăm să vie de la telegraf? Nu bate telegraful?... Bate; ce treabă alta are? Poate că acuma când noi vorbim, poate să fi și sosit numele... pe sârmă, stimabile... Da, pe sârmă, ce crezi d-ta? FARFURIDI: Toate bune și frumoase cum le tălmăcești d-ta, neică Zahario, dar nouă... nouă ni e frică de trădare... BRÂNZOVENESCU: Nu din partea d-tale... FARFURIDI: Nu din a d-tale... TRAHANACHE: Da' din a cui? FARFURIDI: Din a cui, din a cui? știi d-ta din a cui... TRAHANACHE: Să n-am parte de Joițica, dacă știu. BRÂNZOVENESCU: Ei, stimabile, prea te faci chinez, dă-mi voie... FARFURIDI: Știi ce, venerabile neică Zahario, ia să dăm noi mai bine cărțile pe față. TRAHANACHE: Dă-le, neică, să vedem. FARFURIDI: Ți-am spus că mi-e frică de trădare... Ei? BRÂNZOVENESCU: Ei? TRAHANACHE: Ei? FARFURIDI: Ei? ni-e frică din partea amicului. TRAHANACHE: Care amic? BRÂNZOVENESCU: Care amic, care amic? Știi d-ta... TRAHANACHE: Să n-am parte de Joițica, dacă știu. FARFURIDI: Iar te faci chinez... TRAHANACHE: Zău nu... FARFURIDI: Din partea amicului... Fănică... TRAHANACHE (surprins) : Ce? BRÂNZOVENESCU: Din partea prefectului. TRAHANACHE (încruntat) : Cum? FARFURIDI (scurt) : Nouă ni-e frică... de! că-și dă coatele cu Cațavencu... TRAHANACHE (urmează jocul crescendo) : Cu Cațavencu? FARFURIDI: Cu moftologul… BRÂNZOVENESCU: Cu nifilistul... TRAHANACHE (de-abia stăpânindu-și indignarea) : Cu Cațavencu? trădare? Fănică trădător! Ei bravos! Ei! asta mi-a plăcut! Ei! nu m-așteptam! Ei! ne-am procopsit! FARFURIDI: De! noi... BRÂNZOVENESCU: Ce ne-am zis...? TRAHANACHE (biruit din ce în ce mai mult de indignare) : Ai puțintică răbdare, stimabile. Nu dau voie nimănui să-și permită, mă-nțelegi, să bănuiască măcar câtuși de puțin pe Fănică. Pentru mine, stimabile, mă-nțelegi, să vie cineva să-mi bănuiască nevasta, pe Joițica... BRÂNZOVENESCU: Pe coana Joițica, onorabile… FARFURIDI: Îmi pare rău, neică Zahario, noi nu... TRAHANACHE (și mai indignat) : Ai puțintică răbdare... zic: pentru mine să vie cineva să bănuiască pe Joițica, ori pe amicul Fănică, totuna e... E un om cu care nu trăiesc de ieri de alaltăieri, trăiesc de opt ani, o jumătate de an după ce m-am însurat a doua oară. De opt ani trăim împreună ca frații, și nici un minut n-am găsit la omul ăsta măcar atitica rău... Credeți d-voastră că ar fi rămas el prefect aici și nu s-ar fi dus director la București, dacă nu stăruiam eu și cu Joițica... și la dreptul vorbind, Joițica a stăruit mai mult… FARFURIDI: Ei! se-nțelege, damele sunt mai ambițioase... TRAHANACHE (și mai indignat) : Ai puțintică răbdare... Nu de ambiț că ni era prieten, — pentru enteresul partidului. Cine altul ar fi putut fi prefect al nostru? FARFURIDI: S-ar mai fi găsit, poate. TRAHANACHE: Să-mi dai voie să nu te crez. Un om endepandent, care a facut servicii partidului, județului, țării... și mie, ca amic, mi-a făcut și-mi face servicii, da!... și să veniți d-voastră, tot din partid (cu ton de mustrare aspră) și să bănuiți că... să vă pronunțați cu astfel de cuvinte neparlamentare... îmi pare rău... BRÂNZOVENESCU: În sfârșit, noi... TRAHANACHE: Ai puțintică răbdare... Îmi pare rău... (indignat rău de tot.) Care va să zică unde nu înțelegeți d-voastră politica, hop! numaidecât trădare! Ne-am procopsit! Ce soțietate! Adevărat, bine zice fiu-meu de la facultate: unde nu e moral, acolo e corupție și o soțietate fără prințipuri, va să zică că nu le are. (în culmea indignării.) Trădare! Bravos! Fănică trădător! Frumos! (pleacă.) Salutare! salutare, stimabile! (iese foarte tulburat prin fund.) Scena II [ modifică ] FARFURIDI, BRÂNZOVENESCU stau un minut privind unul la altul FARFURIDI: Ei!... ți-a plăcut venerabilul? BRÂNZOVENESCU: E tare... tare de tot... Solid bărbat! Nu-i dăm de rostul secretului. Trebuie să mai așteptăm. FARFURIDI: Să mai așteptăm? Până când să mai așteptăm?... Deseară, la sfârșitul întrunirii, parcă-l văz pe venerabilul că se scoală și trage clopoțelul: „Stimabililor, aveți puțintică răbdare: Candidatul Comitetului nostru este onor. d. Nae Cațavencu..." BRÂNZOVENESCU: Moftologul! FARFURIDI: Nifilistul! — Și bravo-n sus, și bravo-n jos, și mâine și poimâine, nenea Ghiță polițaiul aleargă, până-i iese limba de un cot și ți-l toarnă pe d. Cațavencu, care ne-a înjurat și ne-a batjocorit de atâta vreme pe toate tonurile, deputat la colegiul II... Și noi... să stăm cu mâinile în sân ?... peste poate!... BRÂNZOVENESCU: Ce-o să faci? Te joci cu puterea? FARFURIDI: Ce să fac?... Batem o depeșă la București, la Comitetul central, la minister, la gazete, scurt și cuprinzător: (bătând cu pumnul drept în palma stângă, ca un telegrafist pe aparatul lui, sacadat, tot textul-proiect al depeșii) „Trădare! Prefectul și oamenii lui trădează partidul pentru nifilistul Cațavencu, pe care vor să-l aleagă la colegiul II... trădare! trădare! de trei ori trădare!" BRÂNZOVENESCU (scurt) : E tare! prea tare! n-o iscălesc. FARFURIDI (cu tărie, impunător) : Trebuie să ai curaj ca mine! trebuie s-o iscălești: o dăm anonimă! BRÂNZOVENESCU: Așa da, o iscălesc! FARFURIDI: O iscălim: „Mai mulți membri ai partidului"... BRÂNZOVENESCU: Da' dacă ne cunoaște slova la telegraf? FARFURIDI: Punem pe altcineva s-o scrie. BRÂNZOVENESCU: Pe cine? FARFURIDI: Trebuie să găsim pe cineva să ni-o dea la telegraf!‘ Aide, Brânzovenescule. BRÂNZOVENESCU: Numai să nu pățim ceva. FARFURIDI (impunător) : Trebuie să ai curaj: anonimă. Câte ceasuri sunt? BRÂNZOVENESCU: Cinci. FARFURIDI: 'Aide degrab', între cinci și șase fix se-nchide telegraful... (ies cu grabă) Scena III [ modifică ] GHIȚĂ PRISTANDA singur; intră prin dreapta; e puțin mișcat O făcurăm și p-asta... și tot degeaba. Am pus mâna pe d. Cațavencu... Când am asmuțit băieții de l-a umflat, striga cât putea: „Protestez în numele Constituției! Asta e violare de domiciliu!" — Zic: „Curat violare de domiciliu! da' umflați-l!" Și l-au umflat. L-am turnat la hârdăul lui Petrache. M-am întors cu birja acasă la el, am căutat prin toate colțișoarele, am ridicat dușamelele, am destupat urloaiele sobii, am scobit crăpăturile zidului: peste putință să dau de scrisoare. M-am întors la poliție, l-am scotocit prin buzunare, peste tot: nu e și nu e. L-am amenințat că am poruncă de la conul Fănică să-l chinuiesc ca pe hoții de cai,... degeaba: nu spune decât numai și numai coanii Joițichii. O caut și nu o găsesc; acasă nu-i, aici nu e... A! iacăt-o... Coană Joițico! Scena IV [ modifică ] PRISTANDA și ZOE ZOE (venind repede din fund) : Ghiță, bine că te găsesc. PRISTANDA: Și eu vă căutam, coană Joițico... ZOE: Ghiță, Ghiță, ce-am aflat? ce ați făcut? Ați înnebunit? Adineaori, când ieșeam de-acasă, am aflat de la doctorul că te-ai dus cu jandarmii, ai călcat casa lui Cațavencu, l-ai luat pe sus și l-ai dus la poliție, la arest! Cum ai făcut asta? PRISTANDA: Ordin verbal de la conul Fănică. ZOE: Unde e Fănică? PRISTANDA: Nu știu, îl caut și eu. ZOE: Și pentru ce l-ați arestat pe Cațavencu? PRISTANDA: Pentru ca să-i apucăm scrisoarea. ZOE: Și ai apucat-o? PRISTANDA: Nu, coană Joițico, după cât am căutat și pe dânsul și la el acasă, scrisoarea este ascunsă altundeva. ZOE: Ghiță, m-ați nenorocit! Scrisoarea o să fie publicată mâine și ați făcut și scandal degeaba. Dăscălimea o să urmeze înainte cu gazeta și în lipsa lui... Ce-o să zică la București guvernul, când o afla că ați violat domiciliul lui Cațavencu și l-ați arestat în ajunul alegerilor, după ce guvernul era asigurat că toate au să se petreacă cu bine și cu liniște?... Cum o să mai poată rămâne Fănică prefect? PRISTANDA: Coană Joițico, am uitat să vă spui: după câte făgăduieli și amenințări i-am făcut lui Cațavencu, mi-a răspuns că în zadar mai stăruiesc și că la urma urmelor nici nu mai vrea să stea de vorbă cu nimini, dar cu nimini, decât numai cu d-voastră. ZOE: Cu mine?... Du-te, Ghiță, du-te degrabă, dă-i drumul și roagă-l din partea mea să poftească aici... Îl aștept... PRISTANDA: Numai dacă conul Fănică... ZOE: Dacă ții la tine, dacă ții la familia ta, Ghiță... PRISTANDA: Cum să nu țiu, coană Joițico? unsprece suflete! ZOE: Du-te degrabă, într-un suflet, și să nu vii fără Cațavencu. Poartă-te bine cu el. Ia o birjă și vino-ntr-o clipă. PRISTANDA: Ascult! ZOE: Ai venit? PRISTANDA: M-am dus!... Scena V [ modifică ] ZOE singură (agitată, scoate gazeta și citește) : „în numărul de mâine al foii noastre vom reproduce o interesantă scrisoare sentimentală a unui înalt personaj din localitate către o damă de mare influență. Originalul va sta de mâine la dispoziția curioșilor, în biuroul nostru de redacție. Atât pentru astăzi. A bon entendeur salut! [4] ..." Ce mai e de făcut?... (se plimbă agitată, apoi se oprește ca în fața unei inspirații) Trebuie să alegem pe Cațavencu. Nu mai încape vorbă, nu mai e vreme de stat la gânduri. Cu un mișel ca el, când ne ține la mână așa de bine, lupta ar fi o copilărie, o nebunie... Fănică... trebuie să se învoiască... trebuie... Ei! ș-apoi! mai la urmă Cațavencu poate fi tot așa de bun deputat ca oricare altul... Dar unde e Fănică? unde poate să fie?...Unde? Scena VI [ modifică ] ZOE și TIPĂTESCU venind din fund TIPĂTESCU: Zoe! aici ești? ZOE: Fănică!... te așteptam... Ce ai făcut? Ai arestat pe Cațavencu. Te-ai gândit bine la ce ai făcut? Cum ți-a venit să faci una ca asta? Pentru ce ai făcut-o? TIPĂTESCU (nervos) : Pentru ce? pentru ce? Tu mă întrebi pentru ce? Pentru nerozia care ai făcut-o tu, pentru ca să evit nenorocirea pe care ai cauzat-o tu din neglijență. Se poate atâta distracție! atâta nebăgare de seamă! o scrisoare de amor s-o arunci în neștire într-un buzunar cu batista, și s-o pierzi ca și cum ai pierde o hârtie indiferentă, ca un afiș, după ce ai ieșit de la reprezentație... La atâta lipsă de judecată, să-ți spui drept, nu m-așteptam! Ce Dumnezeu! ești femeie în toată firea, nu mai ești copil. Atâta neglijență nu se pomenește nici în romane, nici într-o piesă de teatru. ZOE: Judecă-mă, Fănică, judecă-mă... (plânge.) Da, așa e... am fost o copilă... am făcut o nerozie fără seamăn; dar acuma trebuie îndreptată. Fănică, dacă mă iubești, dacă ai ținut tu la mine măcar un moment în viața ta, scapă-mă... scapă-mă de rușine! Tu ești bărbat, nu-ți pasă! Pentru tine, afișarea intrigii noastre n-ar fi o nenorocire... dar pentru mine... Fănică, gândește-te... gândește-te. (plânge.) TIPĂTESCU: Tocmai de-aia m-am asigurat de persoana lui Cațavencu… ZOE: În zadar, Fănică; Cațavencu poate muri astăzi, mâine gazeta lui tot o să publice scrisoarea noastră. Dumnezeule! Cum or să-și smulgă toți gazeta, cum or să mă sfâșie, cum or să râză!... O săptămână, o lună, un an de zile n-o să se mai vorbească decât de aventura asta... În orășelul ăsta, unde bărbații și femeile și copiii nu au altă petrecere decât bârfirea, fie chiar fără motiv... dar încă având motiv... și ce motiv, Fănică!... Ce vuiet! ce scandal! ce cronică infernală!... Și eu, Fănică, în timpul ăsta, ce să fac ? Să mor? să mor dacă voiești... Pentru că după asta nu o să mai pot trăi. TIPĂTESCU: Atunci, dacă nu e altă scăpare... Zoe! Zoe! mă iubești... ZOE: Te iubesc, dar scapă-mă. TIPĂTESCU: Să fugim împreună... ZOE (retrăgându-se) : Ești nebun? dar Zaharia? dar poziția ta? dar scandalul și mai mare care s-ar aprinde pe urmele noastre?... TIPĂTESCU (descurajat) : Atunci nu ne mai rămâne nimica de făcut? ZOE: Ba da! TIPĂTESCU: Ce? ZOE: Să sprijinim candidatura lui Cațavencu! TIPĂTESCU (sărind) : Peste putință! ZOE: Să-l alegem! TIPĂTESCU: Niciodată. ZOE: Trebuie. TIPĂTESCU: O dată cu capul! Te gândești la ce spui? Iată pe ce depeșe am pus mâna adineaori, a adus-o la telegraf canalia care a găsit scrisoarea ta, bețivul de ieri. E o depeșe anonimă. Am oprit-o și am dat ordin la telegraf să nu mai expedieze nimica fără știrea mea; dar știu eu ce poate conține o depeșe cu cheie?... Iată: „Trădare! Prefectul și oamenii lui trădează partidul pentru nifilistul Cațavencu, pe care vor să-l aleagă la colegiul II. Trădare, trădare, de trei ori trădare... Mai mulți membri ai partidului…" ...Orice s-ar întâmpla, nu se poate să sprijinim pe mizerabilul, nu, nu, nu!… Spune-mi, să căutăm, să găsim alt mijloc? ZOE (zdrobită) : Alt mijloc nu văz,… alt mijloc nu este. TIPĂTESCU: Atunci... ZOE: Atunci... (înecată) lasă-mă, lasă-mă în nenorocire... lasă-mă să mor de rușine... Omoară-mă pe mine care te-am iubit, care am jertfit tot pentru tine... Iată unde m-ai adus! iată cât plăteau jurămintele tale! M-ai adus la moarte — pentru că (hotărâtă) mă omor înainte de izbucnirea scandalului, astăzi, acuma, aici! — m-ai adus la moarte, și mă poți scăpa, și mă lași să mor... (plânge.) TIPĂTESCU: Zoe! Zoe! ZOE: Lasă-mă... Dacă ambiția ta, dacă nimicurile tale politice le pui mai presus de rușinea mea, de viața mea, lasă-mă! Să mor... (plângând.) Să mor cu siguranța că opt ani de zile m-ai amăgit în fiecare minută, că nu m-ai iubit niciodată... niciodată... niciodată... TIPĂTESCU: Zoe! să vedem, să ne mai gândim! ZOE: Nu mai e vreme de gândit, Fănică! Fiecare minută care trece mă apropie de pieire... Trebuie să te hotărăști! TIPĂTESCU (în luptă cu el însuși) : Să mă hotărăsc! să mă hotărăsc... ZOE (înecată) : Adineaori, în Lipscani, am aflat de arestarea lui Cațavencu. Am alergat ca o nebună la redacție. Iată ce foaie au scos comitetul lor. (îi dă foaia, Tipătescu o citește încet) înțelegi la ce trebuie să ne așteptăm după arestarea lui. TIPĂTESCU: Omul ăsta își joacă viața! ZOE: Nu și-o joacă pe a lui, Fănică, o joacă pe a mea; Pentru că încă o dată îți spui... din două una: ori tu mă iubești și eu trăiesc, și atunci lupta e peste putință cu Cațavencu — trebuie să-mi cedezi; ori nu, și atuncea mor, și dacă mă lași să mor, după ce-oi muri poate să se-ntâmple orice... (zdrobită.) Sunt hotărâtă... (revenindu-i deodată toată energia.) Da, sunt hotărâtă, dar nu voi să mor până nu voi fi luptat cu toate împrejurările (cu energie crescândă) și am să lupt! și cu tine am să lupt din toate puterile, cu tine, om ingrat și fără inimă! cu tine trebuie să lupt, pentru că acuma tu ești piedica a mai grea, care mă oprește să-mi capăt iar liniștea!... Da, sunt hotărâtă, și trebuie să biruiesc tot, și pe tine... așa de hotărâtă sunt, încât adineaori am poruncit lui Ghiță să meargă să dea drumul lui Cațavencu și să-l poftească aici din partea mea... TIPĂTESCU: Femeie nebună! Ce ai făcut? ZOE: Am făcut ce am crezut că trebuie să fac. Dacă tu nu vrei să sprijini pe Cațavencu, dacă tu nu vrei să-l alegi, ca să mă scapi —atunci eu, care voi să scap, îl sprijin eu, îl aleg eu... TIPĂTESCU: Cum? ZOE: Da, îl aleg eu. Eu sunt pentru Cațavencu, bărbatul meu cu toate voturile lui trebuie să fie pentru Cațavencu. În sfârșit, cine luptă cu Cațavencu luptă cu mine... Aide, Fănică, luptă, zdrobește-mă, tu care ziceai că mă iubești! Să vedem! (pleacă spre dreapta.) TIPĂTESCU: Zoe! ZOE: Lasă-mă! (iese.) TIPĂTESCU (urmărind-o) : Zoe! Zoe! (iese după ea. O clipă scena goală) Scena VII [ modifică ] GHIȚĂ PRISTANDA și CAȚAVENCU PRISTANDA (apărând în fund și făcând loc cu respect lui Cațavencu să treacă) : Poftiți, cocoane Nicule, poftiți... (umilit) și zău, să pardonați, în considerația misiei mele, care ordonă (serios) să fim scrofuloși la datorie. D-voastră știți mai bine ca mine... așa e polițaiul: tată să-ți fie — trebuie să-l ridici? îl ridici! n-ai ce-i face: e misie. De aia (foarte rugător) mă rog să pardonați... CAȚAVENCU: Îmi pare rău, Ghiță, că mai stăruiești cu scuzele tale... Adică noi nu știm cum merge poliția? (sentențios) Într-un stat constituțional un polițai nu e nici mai mult nici mai puțin decât un instrument! PRISTANDA: Curat instrument! CAȚAVENCU: Nu brațul care lovește, voința care ordonă e de vină... Eu chiar am scris un articol în privința asta. Nu știu dacă l-ai citit? PRISTANDA: Trebuie să-l fi citit, coane Nicule; eu gazeta d-voastră o citesc ca Evanghelia totdauna; că să nu vă uitați la mine... adică pentru misie... (misterios) altele am eu în sufletul meu, dar de! n-ai ce-i face: famelie mare, renumerație după buget mică... CAȚAVENCU: Și în sfârșit, cum ar fi posibil martiriul, dacă n-ar exista călăul? PRISTANDA: Curat, coane Nicule! CAȚAVENCU (schimbând tonul) : Cetățene, nu uita condiția cu care am venit aici! Am venit în casa prefectului, nu voi însă să dau ochii cu el, nu mă pot așa de ieftin compromite. Am venit chemat de doamna Trahanache, pe dânsa voi să văz. PRISTANDA: Mai e vorbă, coane Nicule, pe coana Joițica, pe dumneei... conul Fănică nici nu e aicea... Poftiți, poftiți, ședeți, coane Nicule, mă duc să spui coanii Joițichii că ați venit... (vrea să plece.) CAȚAVENCU: Poți să-i adaogi chiar că mă grăbesc să mă întorc în temnița unde m-a aruncat dizgrația dumneei. PRISTANDA: Ascult. (aparte.) Mare pișicher! Strajnic prefect ar fi ăsta! (iese aruncând priviri furișe de admirație cătră Cațavencu.) Scena VIII [ modifică ] CAȚAVENCU singur În sfârșit, capitulează! Se putea altfel?... Iubitul, scumpul, venerabilul nenea Zaharia (râde) parcă-l auz deseară proclamându-mă candidat al colegiului. Sărmanul Farfuridi!... (grav.) Scopul scuză mijloacele, a zis nemuritorul Gambetta [5] !... Amabilul Fănică trebuie să facă venin de moarte... atât mai bine pentru mine! Își pierde mințile, atât mai rău pentru el! Mă arestează, atât mai bine pentru mine! Coana Joițica, mai cuminte ca toți, mă cheamă, și eu, politicos, iată-mă, gata să-i sărut mâna cu respect... Mă rog, n-ai ce-i face: mâna care-ți dă mandatul!... Dar... unde e coana Joițica?... nu văz pe coana Joițica... (se-ntoarce spre fund, apoi spre stânga, în fine spre dreapta. În momentul acesta apare Tipătescu în ușa din dreapta, unde stă un moment nemișcat. Gest de surpriză din partea lui Cațavencu. Aparte.) Tipătescu! O preferam pe ea! Scena IX [ modifică ] CAȚAVENCU, TIPĂTESCU TIPĂTESCU (a apărut în dreapta cu aerul încruntat și pumnii încleștați, a stat în ușe, a mers apoi liniștit la ușa din fund, măsurând din ochi pe Cațavencu, și s-a oprit în fund un moment; aparte) : Ține-mă, Doamne! CAȚAVENCU (jenat) : Stimabile domn, scuzați-mă dacă v-ar părea că mă prezint la d-voastră astfel, într-un mod neregulat... Trebuie să vă spun că am fost adus aici din arest de polițaiul d-voastră, după ordinile... și nu m-așteptam să vă întâlnesc... TIPĂTESCU (aparte) : Impertinent! CAȚAVENCU: Pentru că mi se spusese că eram chemat de... altfel nici nu aș fi venit... în fine, dacă sunt aici prizonier, rămâi... dacă sunt liber — și nu cer nimic mai mult — mă retrag îndată... TIPĂTESCU (care a tot bătut din călcâi cu impaciență, coboară încet, rar și cu dinții strânși) : Iubite și stimabile d-le Cațavencu, nu înțeleg pentru ce între doi bărbați, cu oarecare pretenție de seriozitate, să mai încapă astfel de meșteșuguri și rafinării de maniere, astfel de tirade distilate, când situația lor e așa de limpede... Eu sunt un om căruia-i place să joace pe față... Să-mi dai voie să-ți spui ceva... Ia poftim, ia poftim, mă rog. (îi oferă un scaun, aparte) Să fiu cuminte. Ce bine că-i Zoe dincolo! CAȚAVENCU: Stimabile domn, d-tale îți place să joci pe față, primesc; mie-mi place să joc scurt, scurt. (gest de retezare) Situația noastră o putem dezlega numaidecât. (Tipătescu îi oferă jețul, el îl respinge ușor.) Mulțumesc! TIPĂTESCU (același joc) : Ia poftim, mă rog, ia poftim! CAȚAVENCU (același joc) : Mulțumesc! TIPĂTESCU (privind țintă la Cațavencu și cu tonul mârâit) : Poftim de!... CAȚAVENCU (care s-a retras puțin, cedează în sfârșit și cade pe fotoliu cam fără voie) : Mulțumesc. TIPĂTESCU: Așa. (șade aproape de el, Cațavencu se cam retrage. Tipătescu se îndeasă spre el, Cațavencu același joc, și iar.) Astfel dar, onorabile domn, d-ta, — prin ce mijloace nu-mi pasă! — posedezi o scrisoare a mea, care poate compromite onoarea unei familii... CAȚAVENCU (gest) : A! TIPĂTESCU: Mă iartă că te-am ofensat. Să fiu și mai scurt… Iată: d-ta ești un om practic, d-ta posedezi un lucru care-mi trebuie mie. Eu viu și-ți zic: (cu multă afabilitate) mă rog, onorabile domn, ce-mi ceri d-ta în schimbul acelui lucru ? CAȚAVENCU (naiv) : Cum, nu știi? TIPĂTESCU (asemenea) : Nu... CAȚAVENCU (asemenea) : Nici măcar nu vă dă-n gând? TIPĂTESCU (asemenea) : Nu... d-aia întreb... CAȚAVENCU: Stimabile domn, (cu dignitate) un om politic... TIPĂTESCU (cu pofidă) : Adică d-ta... CAȚAVENCU: Dă-mi voie... Un om politic trebuie, mai ales în niște împrejurări politice ca acelea prin care trece patria noastră, împrejurări de natură a hotărî o mișcare generală, mișcare ce, dacă vom lua în considerație trecutul oricărui stat constituțional, mai ales un stat tânăr ca al nostru… TIPĂTESCU (impacientat, bătând din călcâi) : Mă rog, onorabile, încă o dată... (răspicat) ce-mi ceri d-ta în schimbul acelei scrisori ? Scurt! scurt! (repetă gestul de retezare al lui Cațavencu.) CAȚAVENCU: Ei?... dacă este așa, dacă voiești scurt, iată: voi (rugător) să nu mă combați, ceva mai mult, să-mi sprijini candidatura... TIPĂTESCU (vrând să izbucnească) : Candidatura d-tale! (stăpânindu-se.) Onorabile domn, nu ți se pare că ceri prea mult?... CAȚAVENCU: Atuncea d-ta, care mi-ai propus schimbul, care-mi faci întrebarea, trebuie să răspunzi... TIPĂTESCU (apropiându-se și îndesându-se înspre Cațavencu, se repetă jocul de scenă de mai sus) : Ba zău, spune, nu ți se pare prea mult? 'Ai? Ce zici? CAȚAVENCU (naiv) : Nu. TIPĂTESCU (cu insinuare) : Dacă s-ar retrage Comitetul permanent și am rezerva un loc pentru prea iubitul d. Cațavencu?... CAȚAVENCU (zâmbind și cu bonomie) : E un nimic, stimabile... TIPĂTESCU: Dacă în postul de advocat al statului s-ar numi același d. Cațavencu?... CAȚAVENCU (asemenea) : E puțin, onorabile... TIPĂTESCU: Dacă în locul de primar, vacant acum, și în locul de epitrop-efor la Sf. Nicolae s-ar numi tot nenea Cațavencu? 'Ai? (Cațavencu surâde cu un gest de refuz) Și dacă și moșia „Zăvoiul" din marginea orașului... CAȚAVENCU (zâmbind asemenea) : Dă-mi voie, stimabile, un om politic trebuie, este dator, mai ales în împrejurări ca acele prin care trece patria noastră, împrejurări de natură a hotărî o mișcare generală, mișcare (mângâie și umflă cuvintele distilându-și tonul și accentul) ce, dacă vom lua în considerație, trecutul unui stat constituțional, mai ales un stat tânăr ca al nostru, de abia ieșit din... TIPĂTESCU (bătând impacient din călcâi și întrerupându-l) : Ei! să lăsăm frazele, nene Cațavencule! Astea sunt bune pentru gură-cască... Eu sunt omul pe care d-ta să-l îmbeți cu apă rece?... Spune, unde să fie! bărbătește: ce vrei de la mine? (se ridică fierbând.) CAȚAVENCU (ridicându-se și el) : Ce vreau? ce vreau? Știi bine ce vreau. Vreau ce mi se cuvine după o luptă de atâta vreme; vreau ceea ce merit în orașul ăsta de gogomani, unde sunt cel d-întâi... între fruntașii politici... Vreau... TIPĂTESCU (fierbând) : Ce vrei? CAȚAVENCU (asemenea) : Vreau... mandatul de deputat, iată ce vreau: nimic altceva! nimic! nimic! (după o pauză, cu insinuare caldă și crescândă) Mi se cuvine!... Te rog!... Nu mă combate... Susține-mă... Alege-mă. Poimâine, în momentul când voi fi proclamat cu majoritatea cerută,... în momentul acela vei avea scrisoarea (cu multă căldură)... pe onoarea mea! TIPĂTESCU (aproape să izbucnească) : Pe onoarea ta?... Și dacă nu pot să te aleg?... CAȚAVENCU: Poți! TIPĂTESCU (pierzându-și cumpătul din ce în ce) : Și dacă nu voi? — zi că nu voi să te aleg? CAȚAVENCU (îndârjit) : Trebuie să vrei. TIPĂTESCU (d-abia mai stăpânindu-se) : Uiți că nu e bine să te joci cu un om ca mine astfel. Nu! nu! nu voi să te aleg! CAȚAVENCU: Trebuie! TIPĂTESCU: Nu! CAȚAVENCU: Trebuie să vrei, dacă ții câtuși de puțin la onoarea... TIPĂTESCU (izbucnind) : Mizerabile! (Cațavencu face un pas înapoi.) Canalie nerușinată! Nu știu ce mă ține să nu-ți zdrobesc capul... (se repede, ia un baston de lângă perete și se întoarce turbat către Cațavencu.) Mișelule! trebuie să-mi dai aci scrisoarea, trebuie să-mi spui unde e scrisoarea... ori te ucid ca pe un câine! (se repede năvală la el. Cațavencu ocolește masa și canapeaua, răstoarnă mobilele și se repede la fereastră, pe care o deschide de perete îmbrâncind-o în afară.) CAȚAVENCU (tremurând, strigă la fereastră în afară) : Ajutor! Săriți! Mă omoară vampirul! prefectul asasin! ajutor! Scena X [ modifică ] ACEIAȘI — ZOE venind repede din dreapta ZOE (repezindu-se între Cațavencu și Tipătescu, rugătoare și foarte emoționată) : Domnule Cațavencu, domnule; pentru Dumnezeu! te rog, nu striga... Fănică, ai înnebunit?... Domnule Cațavencu… vă rog... CAȚAVENCU (emoționat și el) : Cum să nu strig, doamnă? TIPĂTESCU (zdrobit de mișcare, ștergându-și fruntea și căzând pe un scaun la dreapta) : Mișel! mișel! mișel! ZOE (rugătoare) : Domnule Cațavencu, cer scuze eu pentru momentul de iuțeală care l-a făcut pe Fănică să uite... CAȚAVENCU: Nu încap scuze, doamnă... trebuie să ies d-aci numaidecât: nu mai pot sta un moment într-o casă unde-mi este viața în primejdie!... ZOE: Domnule Cațavencu, în sfârșit d-ta ești un om cuminte, un om practic, d-tale îți este indiferent de la cine ți-ar veni aceea ce-ți trebuie așa de neapărat... CAȚAVENCU: Nu-nțeleg... ZOE: Ai cerut, în schimbul scrisorii de care e vorba, mandatul de deputat. Ai jurat pe onoarea d-tale că poimâine când ai fi proclamat, vei da scrisoarea aceluia ce te-ar face să fii ales... Ei! eu te aleg, eu și cu bărbatul meu; mie să-mi dai scrisoarea... Primești?... CAȚAVENCU (ca lovit de o idee) : Primesc... ZOE (încet cătră Tipătescu, care stă cufundat în gânduri pe fotoliu) : Și înțelegi că atunci, când, luptând cu tine, voi căpăta scrisoarea,... tot,... tot,... Fănică, va fi isprăvit între noi. (tare) Suntem deplin înțeleși, domnule Cațavencu... CAȚAVENCU: Da, madam, pe deplin... dar... (îi face semn cătră Tipătescu.) ZOE (stâruind lângă Tipătescu) : Fănică! Fănică! hotărâște-te! Poți fi tu dușmanul liniștii mele?... Spune!... (rugându-l frumos) Fănică!... TIPĂTESCU (nemaiputând lupta și sculându-se) : În sfârșit, dacă vrei tu... fie!... Întâmple-se orice s-ar întâmpla... (cu hotărâre) Domnule Cațavencu, ești candidatul Zoii, ești candidatul lui nenea Zaharia... prin urmare și al meu! Poimâine ești deputat!... ZOE (triumfătoare) : A! CAȚAVENCU: Poimâine veți avea... (se aude zgomot afară, vocea lui Trahanache: „Ai puțintică răbdare!") ZOE: Nenea! TIPĂTESCU: Zaharia! CAȚAVENCU: Venerabilul! TIPĂTESCU: Repede, ascundeți-vă amândoi... Nu trebuie să vă vază... (Zoe iese degrabă în stânga, Tipătescu cu Cațavencu la dreapta) Scena XI [ modifică ] TRAHANACHE:(singur) Nimeni?... și dobitocul de fecior mi-a spus că Fănică și Zoe sunt aici... (merge la ușa din dreapta și bate cu discreție) Nimeni! (asemenea în stânga) Nimeni! (vrea să plece prin fund și ca și când și-ar aduce aminte de ceva) A! era să uit! (șade la masa de scris, ia condei și hârtie și scrie, citind) „Dragă Fănică, te-am căutat! Mă întorc peste o jumătate de ceas. Trebuie să ne vedem înainte de întrunire. Așteaptă-mă negreșit; nu ieși: ai puțintică răbdare... Trahanache..." (pune scrisoarea la vedere pe masă) Acuma să dăm de căpătâiele firelor iubitului nostru d. Cațavencu. (iese prin fund repede. Un moment scena goală; apoi ușile din dreapta și din stânga se deschid binișor. Din stânga iese Zoe, din dreapta Tipătescu și Cațavencu) Scena XII [ modifică ] TIPĂTESCU, CAȚAVENCU, ZOE, apoi CETĂȚEANUL TURMENTAT TIPĂTESCU: Blestemată politică! un moment să n-ai pace! (merge la ușa din fund și o închide.) Suntem în liniște... (lui Cațavencu.) Eu merg la telegraf să-ți anunț la București candidatura... d-ta așteaptă acasă un cuvânt al meu... Deseară, la întrunire, fii cu tact…. trebuie mult tact. (se aud în fund bătăi în ușă; toți din scenă tac și nu mișcă; iar bătăi, apoi trei fluierături) E Ghiță, ăsta e semnalul lui! (merge și deschide ușa din fund, prin care apare Cetățeanul, fluierând ca de mirare.) TIPĂTESCU: Iar? (se dă înapoi.) CAȚAVENCU: Omul meu! (se dă cam la spatele Zoii.) CETĂȚEANUL: Da, iar eu! (sughite.) Am venit pentru istoria aia de care am vorbit az-dimineață... Ce facem? Iacă, mâine începe... Eu... Pentru cine votez? TIPĂTESCU (ținându-i calea să nu coboare în scenă) : Pentru cine? pentru cine? Lasă-mă în pace, cetățene: ai ajuns de nesuferit... Votează pentru cine poftești... CETĂȚEANUL: Eu nu poftesc pe nimeni, dacă e vorba de poftă... TIPĂTESCU: Ei! lasă-mă-n pace, administrația nu voiește să influențeze câtuși de puțin pe nimini. CAȚAVENCU (intervenind) : Pardon, dați-mi voie: mie-mi pare din contra că într-un stat constituțional, mai ales într-un stat tânăr ca al nostru, administrația ar trebui să... ZOE (asemenea) : Se-nțelege...? CETĂȚEANUL (cătră Cațavencu) : Ei! onorabilul! nu te vedeam; sluga! o mie de ani pace! Și zi, mă lucrași, ai? Adică, dă-i cu bere, dă-i cu vin, nu pentru cinstea obrazului... pentru ca să-mi faci pontul cu scrisoarea,... bravos! dom'le Nae. CAȚAVENCU: A! a! ZOE: Fănică! Fănică! trimite-l... e nesuferit! TIPĂTESCU (nervos) : În sfârșit, cetățene, te rog lasă-ne cu binișorul, lasă-ne... Ce poftești de la mine? CETĂȚEANUL: Nu ți-am spus? (sughite) Mâine începe... Ei? (sughite.) Eu pe cine aleg? Pentru cine?... (face semnul votării și sughite.) ZOE: Pentru d. Nae Cațavencu. CETĂȚEANUL: Pentru... (sughite și pufnește de râs.) Nu mă-nnebuni că amețesc... TIPĂTESCU (din ce în ce mai nervos, luând pe Cetățeanul de mână și zguduindu-l) : Pentru că ești un om vițios... CETĂȚEANUL: Nu mă smuci, că amețesc! TIPĂTESCU (asemenea) : Pentru că te-ai lăsat să-ți ia din buzunar, să-ți fure scrisoarea... CETĂȚEANUL: Ei! nu face nimica, poate mai găsim alta... TIPĂTESCU: Lasă-mă să vorbesc... pentru că ești... CETĂȚEANUL: Alegător... TIPĂTESCU: Nu... bețiv... vițios... păcătos. ZOE: Fănică!... TIPĂTESCU: Da, bețiv... uite și acuma ești turmentat, ești băut... (Cațavencu râde.) CETĂȚEANUL: Aș! TIPĂTESCU (cu dezgust) : Uite, nenorocitule! miroși cale d-o poștă... (îl împinge.) CETĂȚEANUL (șovâind) : Ăsta este mirosul meu naturel... TIPĂTESCU: Miroși a rom... CETĂȚEANUL: Ei bravos! Vrei să miros a gaz? TIPĂTESCU: Ei! pentru toate astea trebuie să-ți dai votul lui onorabilul d. Cațavencu... Pentru așa alegător, mai bun ales nici că se putea... ZOE: Fănică!… CAȚAVENCU: Totdeauna ironic, (zâmbind) stimabile! Scena XIII [ modifică ] ACEIAȘI - FARFURIDI, BRÂNZOVENESCU și TRAHANACHE TIPĂTESCU (montându-se treptat) : Da, pentru d. Cațavencu lucrăm noi, pe d-sa noi îl sprijinim, pe d. Cațavencu să-l alegeți d-voastră. Și nu-l sprijinim de silă, îl sprijinim pentru că dumnealui este cel mai onest concetățean al nostru... ZOE: Fănică, fii calm... TIPĂTESCU: Da, sunt calm... Pentru că dumnealui (Farfuridi, Brânzovenescu și Trahanache apar în fund și ascultă. Cei dintâi arată tot ce se petrece în scenă celui d-al treilea) nu e ca alții mișel, pentru că nu e ca alții canalie, nu e ca alții infam... (se montează din ce în ce)... pentru că încă o dată, la alegători ca d-ta, cu minte, cu judecată limpede, cu simț politic, nu se poate mai bun reprezentant decât d. Cațavencu, (apăsând) onorabilul d. Cațavencu! (Tipătescu împinge cu scârbă pe Cetățeanul turmentat.) CAȚAVENCU (zâmbind cu bonomie) : Ce răutăcios! BRÂNZOVENESCU (din fund) : A! FARFURIDI (lui Trahanache) : Iacă trădarea! Când îți spuneam, venerabile!... (coboară toți) TRAHANACHE: Ei! ai puțintică răbdare! ZOE: Nene! (se repede la Trahanache și-l trage deoparte unde-i vorbește încet și cu multă mișcare. Cațavencu și Cetățeanul turmentat vorbesc de altă parte asemenea) TIPĂTESCU: Ei! lăsați-mă toți în pace! FARFURIDI: Te lăsăm, stimabile, dar mergem la București... BRÂNZOVENESCU: Și vom spune tot... TIPĂTESCU (aparte) : Duceți-vă la dracul! (trece lângă Trahanache și Zoe) FARFURIDI: La ziare! BRÂNZOVENESCU: La Comitetul electoral central! FARFURIDI: La guvern! CETĂȚEANUL (arătând pe Farfuridi și Brânzovenescu lui Cațavencu) : Oleu!... fugi că amețesc! (Cațavencu și Cetățeanul turmentat convorbesc foarte mișcat deoparte cu Farfuridi și Brânzovenescu) TRAHANACHE: În sfârșit, ce e, Fănică? TIPĂTESCU: Nu mă-ntreba pe mine, nene Zahario! ZOE (cu energie) : Nici o vorbă, nene, trebuie… TRAHANACHE: De ce? ZOE (precipitată) : Dacă mă iubești, dacă ții la mine, acuma tăcere; îți spun pe urmă tot. (vorbesc încet toți trei.) CAȚAVENCU (cătră Farfuridi și Brânzovenescu) : Dați-mi voie, stimabile, nu d-voastră veți avea mai multă încredere față cu înaltele locuri decât onorabilul (toți ascultă, Tipătescu se plimbă agitat în fund) d. Tipătescu, prefectul cel mai onest!... TRAHANACHE: Da! CAȚAVENCU: Cel mai integru!... TRAHANACHE: Da! CAȚAVENCU: Cel mai credincios!... ZOE: Firește! CAȚAVENCU: Dați-mi voie să vă spun că toate zbuciumările d-voastră sunt numai și numai chestii personale, și când vin niște asemenea persoane... ca d-voastră... CETĂȚEANUL: Nananà! FARFURIDI: Care va să zică și insulte! BRÂNZOVENESCU: Bravo! CAȚAVENCU: Chestie de tarabă, onorabile! daraveri de clopotniță, stimabile! ZOE (cătră Trahanache) : Se-nțelege! CAȚAVENCU: Alegătorii vor vorbi... ZOE (îndemnând pe Cetățeanul turmentat și pe Trahanache) : Da, alegătorii vor vorbi. TRAHANACHE: Da, alegătorii vor vorbi, firește! CETĂȚEANUL (serios) : Da, noi vom vorbi! Scena XIV [ modifică ] ACEIAȘI — GHIȚĂ PRISTANDA venind fuga din fund, cu o depeșă-n mână PRISTANDA: Coane Fănică! o depeșă fe-fe urgentă! ZOE: O depeșă! (se-ntorc toți spre fund.) TIPĂTESCU (deschide nervos depeșa și citește) : „Cu orice preț, dar cu orice preț, colegiul d-voastră al II-lea trebuie să aleagă pe d. Agamemnon Dandanache. (toți mișcare.) Se face din aceasta pentru d-voastră o înaltă și ultimă chestie de încredere..." A! FARFURIDI și BRÂNZOVENESCU: Aha! ZOE (cu toată energia) : A! nu se poate! Vom lupta contra oricui... Vom lupta contra guvernului!... (Tipătescu a căzut obosit pe un scaun.) TRAHANACHE: Ai puțintică răbdare! ZOE: Da, nene! vom lupta contra guvernului! CAȚAVENCU: Da, vom lupta contra guvernului! (Cațavencu, Zoe și Trahanache de o parte, Farfuridi, Brânzovenescu frecându-și mâinile cu satisfacție de altă parte; Ghiță în fund; Tipătescu obosit pe scaun, ca și cum n-ar lua parte la ce se petrece; Cetățeanul turmentat în mijloc) CETĂȚEANUL (târât de curent) : Da! vom lupta contra... (sughițănd și schimbând tonul)… adică nu... Eu nu lupt contra guvernului!… Cortina ACTUL III [ modifică ] (Teatrul înfățișează sala cea mare a pretoriului primăriei, un fel de hexagon din care se văd trei laturi. Trei uși în fund; cea din mijloc dă în coridorul de intrare; pe cea din dreapta se citește: „Ofițer țivil"; pe cea din stânga: „Arfiva". În stânga la planul al doilea, o ușă cu inscripția „Cabinetul Primarelui". În dreapta, același plan, altă ușă cu inscripția: „Reghistratura". — Partea din stânga până la ușa „Arfivei" este despărțită de scenă cu un grilaj de lemn acoperit cu perdeluțe de chembrică [6] verde. Lângă grilaj, la stânga, în scenă, este o estradă pe care sunt așezate masa și jețul prezidențial. Înaintea mesei, puțin mai jos, este tribuna. Pe masă sunt două candelabre, hârtie, călimări și un clopoțel. Pe tribună o sticlă și un pahar de apă. De partea dreaptă sunt bănci dese și scaune; sub estradă, asemenea. Peste tot sunt bănci și scaune, afară de o cărare lăsată liber de la ușa de intrare din fund prin mijlocul scenii, pe unde vine și se duce lumea. Pe pereți câteva lămpi atârnate în cuie. Lumină cam săracă. La ridicarea perdelii, Trahanache este la masa prezidențială în jețul său, la spatele tribunei. Împrejurul mesii, Brânzovenescu și alți cetățeni. — înaintea tribunii, cu spatele spre dânsa, alegători, cetățeni, public, unii șezând jos, alții în picioare. Pe bănci, pe scaune și împrejur asemenea. În capul băncilor din față e Cațavencu împreună cu Ionescu, Popescu și alți dascăli și partizani. — Farfuridi e la tribună. — Perdeaua se ridică asupra unei întreruperi. În toată sala e rumoare. Prezidentul agită clopoțelul) Scena I [ modifică ] TRAHANACHE, CAȚAVENCU, BRÂNZOVENESCU, FARFURIDI, IONESCU, POPESCU, CETĂȚENI, ALEGĂTORI, PUBLIC. Rumoare FARFURIDI (de la tribună) : Dați-mi voie! (gustă din paharul cu apă.) Dați-mi voie! (rumoare.) TRAHANACHE (trăgându-și clopoțelul) : Stimabili! onorabili! (afabil) faceți tăcere! Sunt cestiuni importante, arzătoare la ordinea zilei... Aveți puțintică răbdare... (cătră Farfuridi) Dă-i înainte, stimabile, aveți cuvântul! FARFURIDI (cătră adunare) : După ce am vorbit dar din punctul de vedere istoric, din punctul de vedere de drept, voi încheia cât se poate mai scurt... POPESCU: Parol?... Numai dacă te-i ținea de vorbă. (râsete în partea unde sunt dascălii) FARFURIDI: Rog, nu mă-ntrerupeți, dați-mi voie... TRAHANACHE (cătră partea unde e Popescu) : Stimabile, nu-ntrerupeți... FARFURIDI: După ce am vorbit dar din punctul de vedere istoric și din punctul de vedere de drept, voi încheia, precum am zis, cât se poate mai scurt. (bea o sorbitură, apoi, reluându-și răsuflarea, rar ca și cum ar începe o poveste) La anul una-mie-opt-sute-două-zeci-și-unu... fix... (Rumoare și protestări în grupul lui Cațavencu: A !A !A!) POPESCU: Dacă ne-ntoarcem iar la 1821 fix, ne-am procopsit. (rumoare și protestări.) FARFURIDI: Dați-mi voie... La una-mie-opt-sute... TOȚI (în cor, cu tonul lui) : Douăzeci-și-unu fix... (rumoare și protestări.) FARFURIDI: Dați-mi voie. TRAHANACHE (clopoțel) : Stimabile, onorabile! Nu întrerupeți... Aveți puțintică... CAȚAVENCU: Ce răbdare, venerabile domnule prezident! Ceasurile sunt înaintate. Sunt și alți oratori înscriși să vorbească... TOȚI DIN GRUP: Da! Da! CAȚAVENCU: Onorabilul orator a promis să încheie cât se poate mai scurt: apoi ce fel de scurt este asta, s-o luăm a doua oară de la 1821? A! A! A! TOȚI DIN GRUP: A! A! A! (rumoare.) FARFURIDI: Dați-mi voie... TRAHANACHE (cătră Farfuridi cu dulceață, ridicându-se peste masă cătră tribună) : Stimabile... eu gândesc că nu ar fi rău să sărim la 48... CAȚAVENCU (strigând) : Mai bine la 64... POPESCU, IONESCUși TOȚI DIN GRUP: Da! da! la 64... TRAHANACHE (ridicându-se ca și cum ar consulta adunarea) : Adică... la plebicist [7] ? TOȚI: Da, la plebicist! (zgomot). FARFURIDI (întorcându-se cu spatele spre adunare și cu fața la prezident) : Dați-mi voie, domnule prezident; mi-ați acordat cuvântul: îmi pare că un prezident o dată ce acordă cuvântul... TRAHANACHE (sculându-se și punând, peste masă, mâinile pe umerii lui Farfuridi, mângâietor) : Dacă mă iubești, stimabile, fă-mi hatârul... să trecem la plebicist... dorința adunării!... FARFURIDI: Dar, domnule prezident... TRAHANACHE (și mai rugător) : Să trecem la plebicist! (îl întoarce binișor de umeri cu fața spre adunare.) TOȚI (cu putere) : Da! La plebicist! La plebicist! FARFURIDI (soarbe o dată și cu aerul resignat) : Ce ziceam dar? la 1864, vine, mă-nțelegi, ocaziunea să se pronunțe poporul printr-un plebicist... Să vedem însă mai-nainte… să ne dăm seama bine de ce va să zică... de ce este un plebicist... IONESCU: Știm ce este plebicistul! Mersi de explicație! TOȚI: Nu trebuie explicație… (rumoare) FARFURIDI (cătră întrerupători) : Dați-mi voie! (cătră Trahanache) Domnule prezident!... TRAHANACHE (clopoțel) : Stimabili, onorabili, rog nu întrerupeți pe orator, (foarte afabil) faceți tăcere; sunt cestiuni arzătoare la ordinea zilii; aveți puțintică răbdare. (cătră Farfuridi.) Aveți cuvântul, stimabile, dați-i înainte! FARFURIDI (luând vânt) : Când zicem dar 64, zicem plebicist, când zicem plebicist, zicem 64... Știm, oricine dintre noi știe ce este 64, să vedem ce este plebicistul... (cu tărie începând fraza) Plebicistul!... CAȚAVENCU: Aci nu e vorba de plebicist... FARFURIDI: Dați-mi voie; (discutând cu Cațavencu) mi se pare că atunci când zicem 64... (cu energică convingere) și să nu căutați a încerca măcar să mă combateți; vă voi dovedi cu date istorice că toate popoarele își au un 64 al lor... CAȚAVENCU: Dați-mi voie; nu e vorba de 64. (rumoare aprobativă pentru Cațavencu.) FARFURIDI: Dați-mi voie... (toate colocviile și întreruperile se fac avocățește, cu multă vioiciune și cu tonul înțepat și volubil) Domnule prezident!... TRAHANACHE (clopoțel) : Stimabile, onorabile, faceți tăcere... avem cestiuni arzătoare... CAȚAVENCU (ridicându-se în capul băncii) : Cum, domnule prezident? De unde până unde 64 chestie arzătoare la ordinea zilei? Dacă nu mă-nșel, îmi pare că suntem în anul de grație 1883... Ce are a face? Chemați pe onorabilul orator la cestiune... TRAHANACHE (ridicându-se iar peste masă și atingându-l pe umere pe Farfuridi) : Stimabile... (afabil și rugător) să lăsăm plebicistul, dacă mă iubești; să trecem la cestiune. FARFURIDI (obosit de întreruperi, întorcându-se cu fața spre Trahanache și cu spatele la adunare) : Domnule prezident, ați binevoit a-mi acorda cuvântul... Eu cred c-ar trebui... CAȚAVENCU (strigând) : Nu trebuie, onorabile! TOȚI DIN GRUP: Nu, nu trebuie! TRAHANACHE (punând mâinile, peste masă, pe umerii lui Farfuridi, și foarte dulce) : Mă rog, dacă mă iubești, fă-mi hatârul... dorința adunării, stimabile... (îl întoarce de umeri binișor cu fața spre adunare) TOȚI: Da! La chestiune! La chestiune! FARFURIDI (foarte obosit, soarbe și se resignează) : Ajungem dar la chestiunea reviziunii constituțiunii și legii electorale... TOȚI (cu satisfacție) : A! Așa da! TRAHANACHE (asemenea) : A! (clopoțel) Ei! acu aveți puțintică răbdare... (cătră Farfuridi) Scurt, stimabile, scurt, dacă mă iubești: dorința adunării. FARFURIDI (asudă, bea și se șterge mereu cu basmaua) : Mă rog, dați-mi voie! Știți care este opinia mea în privința revizuirii? TOATĂ SALA: Nu!... Să vedem!... Spune! CAȚAVENCU (batjocoritor) : Să vedem opinia lui d. Farfuridi. (Trahanache clopoțește) FARFURIDI (asudă mereu și se emoționează pe văzute) : Opinia mea este aceasta: e vorba de revizuire, da? TOȚI (puternic) : Da! Da! FARFURIDI (emoționat și asudând) : Atunci, iată ce zic eu, și împreună cu mine (începe să se înece) trebuie să zică asemenea toți aceia care nu vor să cază la extremitate (se îneacă mereu), adică vreau să zic, da, ca să fie moderați... adică nu exagerațiuni!... Într-o chestiune politică... și care, de la care atârnă viitorul, prezentul și trecutul țării... să fie ori prea-prea, ori foarte-foarte... (se încurcă, asudă și înghite) încât vine aci ocazia să întrebăm pentru ce?… da... pentru ce?... Dacă Europa... să fie cu ochii ațintiți asupra noastră, dacă mă pot pronunța astfel, care lovesc soțietatea, adică fiindcă din cauza zguduirilor... și… idei subversive... (asudă și se rătăcește din ce în ce) și mă-nțelegi, mai în sfârșit, pentru care în orce ocaziuni solemne a dat probe de tact... vreau să zic într-o privință, poporul, națiunea, România... (cu tărie) țara în sfârșit... cu bun-simț, pentru ca Europa cu un moment mai nainte să vie și să recunoască, de la care putem zice depandă... (se încurcă și asudă mai tare) precum, — dați-mi voie — (se șterge) precum la 21, dați-mi voie (se șterge) la 48, la 34, la 54, la 64, la 74 asemenea și la 84 și 94, și ețetera, întru cât ne privește... pentru ca să dăm exemplul chiar surorilor noastre de ginte latine însă! (foarte asudat, se șterge, bea, iar se șterge și suflă foarte greu. Trahanache a urmărit cu mâna tactul sacadelor oratorice ale lui Farfuridi. Bravo și aplauze în fund, conduse de Brânzovenescu; râsete și sâsâituri în grupul lui Cațavencu. Clopoțelul lui Trahanache de abia se mai aude. — După ce s-a mai oprit zgomotul, cu multă aprindere.) Dați-mi voie! Termin îndată! mai am două vorbe de zis. (zgomotul tace.) Iată dar opinia mea. (în supremă luptă cu oboseala care-l biruie.) Din două una, dați-mi voie: ori să se revizuiască, primesc! dar să nu se schimbe nimica; ori să nu se revizuiască, primesc! dar atunci să se schimbe pe ici pe colo, și anume în punctele... esențiale... Din această dilemă nu puteți ieși... Am zis! (Aplauze în fund, sâsâituri în față. Farfuridi coboară zdrobit, ștergându-se de sudoare, și merge în fund. Brânzovenescu și alți alegători îl întâmpină și-i strâng mâna. — Rumoare. Mai mulți din auditoriu se scoală și strică rândurile. Cațavencu suie de la dreapta în mijloc, unde vorbește încet cu grupul său gesticulând viu. Cu un alt grup mai în fund Farfuridi și Brânzovenescu asemenea. — Pristanda iese misterios din cabinetul primarului, trece prin ușcioara grilajului, care este la spatele tribunii, și trage de pulpană pe Trahanache, care sună clopoțelul.) Scena II [ modifică ] ACEIAȘI — PRISTANDA TRAHANACHE (lăsând clopoțelul și întorcându-se la spatele mesii) : 'Ai? Ce e? PRISTANDA (misterios și repede) : Coane Zahario! Conul Fănică, coana Joițica!... TRAHANACHE: Ei? Ce? PRISTANDA: Sunt dincoace în cabinet... au venit pe din dos, vă așteaptă. Numaidecât să poftiți acolo. TRAHANACHE (asemenea misterios) : Nu pot să las prezidenția... să aibă puțintică răbdare. PRISTANDA: Trebuie... numaidecât!... suspandați! TRAHANACHE (trage clopoțelul și se ridică) : Stimabilă, onorabilă adunare. După discursul important, pe care l-a ținut respectabilul nostru concetățean și advocat d. Farfuridi, eu cred că ar fi bine să suspandăm ședința pentru cinci minute. VOCI: Da! Da! pentru cinci minute!... (Cațavencu cu grupul său, Farfuridi și Brânzovenescu cu al lor se amestecă în mulțime. Trahanache, care s-a dat jos de pe tribună, a deschis portița grilajului și a trecut cu Ghiță în partea stângă despărțită, bate în ușa „Cabinetului Primarelui". Zoe și Tipătescu îi deschid; Trahanache și Ghiță dispar înăuntru; ușa se închide la loc) Scena III [ modifică ] ACEIAȘI — fără TRAHANACHE și PRISTANDA CAȚAVENCU (cătră grupul lui) : Ei, cum să-l trimeți în Cameră, nene, pe stimabilul? Nu zic, are ideile, opiniile lui — și eu respect ideile, numai să fie sincere, și el e sincer, n-ai ce zice, — respect la orice opiniune!... Dar să-ți vie stimabilul cu idei învechite, cu opiniuni ruginite, și să te sperie mereu cu Europa, cu zguduiri, cu teorii subversive... asta nu mai merge... Astfel de opiniuni nu le respect, să-mi dea voie să-i spui... POPESCU: Nu, uite ce susține Farfuridi, n-ai înțeles; susține că adică după istorie — d-aia se teme el de zguduiri — nu trebuie să dăm exemplu rău surorilor noastre de ginte latină. N-ai auzit, chiar a zis-o el: surorile noastre de ginte latină... IONESCU: Da! A zis-o... CAȚAVENCU (cu aer de protecție) : Voi dascălii sunteți băieți buni, dar aveți un cusur mare: cum vă vorbește cineva de istorie, s-a isprăvit, are dreptate. (cu putere.) Ce istorie? Apoi, dacă e vorba de istorie, apoi ce te-nvață istoria mai întâi și-ntâi? POPESCU: Că România de la Traian... CAȚAVENCU: Nu-i așa... IONESCU: Că adică străbunul nostru... CAȚAVENCU: Ce străbun! ce nostru! Vezi că nu știți! (cu tonul retoric.) Or, mai întâi și-ntâi istoria ne învață anume că un popor care nu merge înainte stă pe loc, (publicul începe să-i ia aminte că perorează și se grupează încet-încet împrejurul lui ca să asculte) ba chiar dă înapoi, că legea progresului este așa, că cu cât mergi mai iute, cu atât ajungi mai departe. (grupul lui Cațavencu aprobă și admiră, grupul lui Farfuridi și Brânzovenescu, care s-a apropiat și ascultă mai dintr-o parte, dă din umeri.) IONESCU: Asta e așa. POPESCU: Nici nu mai încape vorbă. FARFURIDI (înțepat) : Da! progres! progres fără conservațiune, când vedem bine că Europa... CAȚAVENCU (întrerupându-l lătrător) : Nu voi, stimabile, să știu de Europa d-tale, eu voi să știu de România mea și numai de România... Progresul, stimabile, progresul! În zadar veniți cu gogorițe, cu invențiuni antipatriotice, cu Europa, ca să amăgiți opinia publică... FARFURIDI (și mai înțepat) : Dă-mi voie... Mi se pare că altcineva amăgește opinia publică... CAȚAVENCU: Nu voi să știu de ce zici d-ta. BRÂNZOVENESCU: Firește că nu vrei să știi... nu-ți vine la socoteală... CAȚAVENCU (și mai lătrător) : Să-și vază de trebile ei Europa. Noi ne amestecăm în trebile ei? Nu... N-are prin urmare dreptul să se amestece într-ale noastre... D-ta ești advocat, ești confrate cu mine... FARFURIDI: Da, sunt avocat, dar nu sunt confrate cu d-ta... CAȚAVENCU (urmându-și jocul) : Știi ca și mine principiul de drept, fiecare cu al său, fiecare cu treburile sale... oneste bibere [8] ... FARFURIDI: Da' de onest n-ai încotro!... (grupurile Cațavencu și Farfuridi încep a se despărți, fiecare de o parte.) CAȚAVENCU (cu totul înțepător) : Stimabile, nu știu pentru ce d-ta mă prigonești de la o vreme... Ce ai cu mine? Suntem în fața alegătorilor, stimabile: or, nu încape pică; să luptăm: d-ta o să-ți pui candidatura, o știm; eu ți-o declar că mi-o pui pe a mea... luptă electorală! și știm că lupta electorală este viața popoarelor... De ce te revolți contra adevărului? în contra dreptului?... Oneste bibere, onorabile!... (aprobări din partea grupului) FARFURIDI (izbucnind) : Ia scutește-mă cu mofturile d-tale! Onest d-ta? Pe de o parte „Răcnetul Carpaților", pe de altă parte chiverniseala confraților; pe de o parte opoziție la toartă, pe de altă parte teșcherea la buzunar!... Urlă târgul, domnule... BRÂNZOVENESCU (trăgându-l de mânecă) : Tache! Tache! FARFURIDI (smucindu-se) : Ia lasă-mă-n pace, să mă răfuiesc odată cu domnul... Ce adică, noi nu știm, nu vedem, orbi suntem? d-ta ești candidatul prefectului... CAȚAVENCU (râzând) : Eu sunt candidatul grupului tânar, inteligent și independent... Onorabilul, venerabilul nostru prezident — (îl caută cu ochii) unde e venerabilul prezident? nu-l văz... — va proclama, pe cât știm, astă-seară pe candidatul comitetului dv. — comitetul dv. —... Or, dacă voi avea onoarea ca să mă agreeze și comitetul dv.... căci e al dv. ... FARFURIDI (fierbând mereu) : Nu mai este comitetul nostru, este al dumitale... BRÂNZOVENESCU: Tache! Tache, fii cuminte. (îl trage de mânecă, Farfuridi se smucește) CAȚAVENCU (cu ton batjocoritor) : Adică, dă-mi voie, d-ta nu mai ești al comitetului! (grupurile se desinează distinct de două părți și se privesc cu încordare) FARFURIDI: Da, eu nu mai sunt, eu care am susținut totdeauna partidul... și d-ta, care l-ai înjurat totdeauna... ești! CAȚAVENCU: Dă-mi voie!... FARFURIDI (furios) : Ce voie! ce voie!... Vii cu moftologìi, cu iconomìi, cu soțietăți, cu scamatorii, ca să tragi lumea pe sfoară... cu dăscălimea d-tale, (mișcare în grupul Cațavencu) cu moftangiii d-tale... POPESCU (violent) : Domnule, retrage-ți cuvântul! FARFURIDI (continuând) : Cu grupul (umflând cuvintele) inteligent,... independent,... impertinent! (pornește spre fund cu Brânzovenescu și cu grupul lor.) TOȚI (din grupul lui Cațavencu) : A! a! (se reped spre ei, zgomot, învălmășeală și ghiontuieli) FARFURIDI (ieșind prin fund) : Vă-nvățăm noi, papugiilor! GRUPUL CAȚAVENCU: Afară! afară! (urmărește în fund pe cei din grupul Farfuridi) (Toată lumea s-a înghesuit în fund și a ieșit afară cu zgomot. În tot timpul scenii următoare, sala întrunirii e goală. În fund, prin ușe, se văd mai mulți alegători plimbându-se în sus și-n jos, vorbind încet și fumând) Scena IV [ modifică ] TRAHANACHE ieșind repede din fund, din cabinetul primarului în partea despărțită cu grilaj, după el FĂNICĂ și ZOE urmărindu-l (scena aceasta se face misterios și repede) TRAHANACHE: Nu! nu se poate... ZOE (urmărindu-l) : Nene... TIPĂTESCU (asemenea) : Neică Zahario. ZOE: Dacă ai ținut vreodată la mine... TIPĂTESCU: Dacă mi-ești prietin... TRAHANACHE: Ei, aveți puțintică răbdare! (serios.) Cum putem noi să punem candidatura unui plastograf? TIPĂTESCU: Bine, frate, plastograf, așa e; dar până să bage lumea de seamă... să-l tragem în judecată... ZOE: Să ne facem de râs prin tribunale... nene, gândește-te... TRAHANACHE (după un moment de ezitare) : Ei nu! Dacă ar fi numai una... aia cu scrisoarea ta cătră Joițica, înțeleg; să zic: pentru politică — unde e în joc enteresul țării, ca oricare român, a încercat omul, ca să te forțeze adică, pentru că te știe că ții la onoarea Joițichii, ca prietin ce-mi ești, — a făcut plastografie... TIPĂTESCU: Se-nțelege! ZOE: Firește; în politică... TRAHANACHE: Ei, aveți puțintică răbdare... Dar astălaltă? (se lovește cu mâna pe buzunarul hainii) Apoi, dacă umblă el cu machiavelicuri, să-i dau eu machiavelicuri — (schimbând tonul) Martoră mi-e Maica Precista! Să n-am parte de Joițica — că e de față — să spuie... ZOE (cu sentiment) : Nene! TRAHANACHE: N-am umblat în viața mea cu diplomație; dar dacă e vorba să facem pe iezuitul a la Metternich, apoi să-i dau eu, neică... TIPĂTESCU (impacientat) : Nu pricep, neică Zahario! ZOE (asemenea) : Nici eu. TRAHANACHE: Ei, aveți puțintică răbdare! (scoate o hârtie din buzunar și o desface — o poliță) Asta tot pentru politică e? Girurile astea două cu care onorabilul d. Cațavencu a ridicat cinci mii de lei de la Soțietate, sunt tot pentru enteresul țării? TIPĂTESCU (luând degrabă polița și examinând-o cand pe-o parte când pe alta) : Suntem scăpați! ZOE: Scăpați? TRAHANACHE: Ei apoi? când îți spuneam eu să ai puțintică răbdare, că l-am prins cu alta mai boacănă... TIPĂTESCU (abia stăpânindu-și bucuria) : Nene Zahario, candidatul nostru este d. Agamiță Dandanache. TRAHANACHE: Așa da! ZOE: Mi-e frică!... TIPĂTESCU: Nu mai avem nici o grijă. TRAHANACHE: ...Dă-mi înscris pe Gagamiță ăla, să nu-i uit numele... (vorbește încet cu Zoe) TIPĂTESCU (scoate portofelul, rupe o filă și scrie pe ea, apoi o dă lui Zaharia) : Iată... TRAHANACHE: Mă duc să deschid ședința. TIPĂTESCU: Anunță îndată candidatura, ridică ședința și vino să mergem la preferanță, te așteptăm... TRAHANACHE (vrând să treacă prin portița grilajului în partea tribunii) : A! ți-am dat polița lui Cațavencu... Să nu o pierzi. (trece.) TIPĂTESCU: N-ai grijă, neică Zahario, eu nu pierz hârtiile de preț... (sărută repede pe Zoe) ZOE: Fănică! TIPĂTESCU: A! acuma, să-l lucrez eu pe nenea Cațavencu! (ies amândoi iute pe ușa din stânga) Scena V [ modifică ] TRAHANACHE, care s-a urcat la tribună, apoi CAȚAVENCU, POPESCU, IONESCU, ALEGĂTORI, PUBLICUL venind din fund și ocupând locurile lor din scena I-a. Intrare zgomotoasă, acompaniată de clopoțelul prezidentului TRAHANACHE (în picioare) : Orele sunt înaintate! poftiți, poftiți, stimabililor: avem cestiuni arzătoare la ordinea zilii... (șade.) (Toată lumea s-a așezat la locul său.) CAȚAVENCU (cu modestie) : D-le președinte, vă rog, cerusem și eu cuvântul... TRAHANACHE: Da, (binevoitor) da, stimabile. Aveți cuvântul. Poftiți la tribună!... (Mișcare în grupul lui Cațavencu) CAȚAVENCU (ia poză, trece cu importanță printre mulțime și suie la tribună; își pune pălăria la o parte, gustă din paharul cu apă, scoate un vraf de hârtii si gazete și le așază pe tribună, apoi își trage batista și-și șterge cu eleganță avocățească fruntea. Este emoționat, tușește și luptă ostentativ cu emoția care pare a-l birui. — Tăcere completă. Cu glasul tremurat) : Domnilor!... Onorabili concetățeni!... Fraților!... (plânsul îl îneacă) Iertați-mă, fraților, dacă sunt mișcat, dacă emoțiunea mă apucă așa de tare... suindu-mă la această tribună... pentru a vă spune și eu... (plânsul îl îneacă mai tare.)... Ca orice român, ca orice fiu al țării sale... în aceste momente solemne... (de abia se mai stăpânește) mă gândesc... la țărișoara mea... (plânsul l-a biruit de tot) la România... (plânge. Aplauze în grup)... la fericirea ei!... (același joc de amândouă părțile)... la progresul ei! (asemenea crescendo)... la viitorul ei! (plâns cu hohot. Aplauze zguduitoare) IONESCU, POPESCU, TOȚI (foarte mișcați) : Bravo! CAȚAVENCU (ștergându-se repede la ochi și remițându-se d-odată; cu tonul brusc, vioi și lătrător) : Fraților, mi s-a făcut o imputare și sunt mândru de aceasta!... O primesc! Mă onorez a zice că o merit!... (foarte volubil) Mi s-a făcut imputarea că sunt foarte, că sunt prea, că sunt ultraprogresist... că sunt liber-schimbist… că voi progresul cu orice preț. (scurt și foarte retezat) Da, da, da, de trei ori da! (aruncă roată priviri scânteietoare în adunare. Aplauze prelungite.) CAȚAVENCU: Da! (cu putere din ce în ce crescândă.) Voi progresul și nimic alt decât progresul: pe calea politică... (îngrașă vorbele.) POPESCU: Bravos! CAȚAVENCU: Socială... IONESCU: Bravos! CAȚAVENCU: Economică... POPESCU: Bravos! CAȚAVENCU: Administrativă... IONESCU: Bravo! CAȚAVENCU: Și... și... IONESCU, POPESCU, GRUPUL: Bravo! bravos! TRAHANACHE (clopoțind) : Rog, nu întrerupeți pe orator, stimabile... CAȚAVENCU (cu tărie) : Nu mă tem de întreruperi, venerabile domnule președinte... (cătră adunare și mai ales catră grup, cu tonul sigur) Puteți, d-lor, să întrerupeți, pentru că eu am tăria opiniunilor mele... (reintrând în tonul discursului și îngrășând mereu vorbele) și... și... finanțiară. (aplauze prelungite)... Da, suntem ultraprogresiști, da, suntem liber-schimbiști... Or... conduși de aceste idei, am fundat aci în orașul nostru „Aurora Economică Română", soțietate enciclopedică-cooperativă, independentă de cea din București... pentru că noi suntem pentru descentralizare. Noi... eu... nu recunosc, nu voi să recunosc epitropia bucureștenilor, capitaliștilor, asupra noastră; căci în districtul nostru putem face și noi ce fac dânșii în al lor... GRUPUL (aplauze) : Bravo! CAȚAVENCU: Soțietatea noastră are ca scop să încurajeze industria română, pentru că, dați-mi voie să vă spui, din punctul de vedere economic, stăm rău... GRUPUL (aplauze) : Bravo! CAȚAVENCU: Industria română e admirabilă, e sublimă, putem zice, dar lipsește cu desăvârșire. Soțietatea noastră dar, noi, ce aclamăm? Noi aclamăm munca, travaliul, care nu se face deloc în țara noastră! GRUPUL: Bravo! (aplauze entuziaste) TRAHANACHE (clopoțind) : Stimabile... nu... CAȚAVENCU: Lăsați, d-le președinte, să întrerupă... nu mă tem de întreruperi!... În Iași, de exemplu, — permiteți-mi această digresiune, este tristă, dar adevărată! — în Iași n-avem nici un negustor român, nici unul!... GRUPUL (mișcat) : A! CAȚAVENCU: Și cu toate aceste toți faliții sunt jidani! Explicați-vă acest fenomen, acest mister, dacă mă pot exprima astfel! GRUPUL: Bravo! (aplauze) CAȚAVENCU: Ei bine! Ce zice soțietatea noastră? Ce zicem noi?... Iată ce zicem: această stare de lucruri este intolerabilă! (aprobări în grup. Cu tărie.) Până când să n-avem și noi faliții noștri?... Anglia-și are faliții săi, Franța-și are faliții săi, până și chiar Austria-și are faliții săi, în fine oricare națiune, oricare popor, oricare țară își are faliții săi (îngrașă vorbele.)... Numai noi să n-avem faliții noștri!... Cum zic: această stare de lucruri este intolerabilă, ea nu mai poate dura!... (aplauze frenetice. Pauză. Oratorul soarbe din pahar și aruncă iar priviri scânteietoare în adunare. În momentul acesta mai mulți inși se mișcă în fund, pe unde apare Cetățeanul turmentat și Ghiță în țivil.) Scena VI [ modifică ] ACEIAȘI — GHIȚĂ PRISTANDA și CETĂȚEANUL foarte șovăind. Zgomot la intrarea acestora TRAHANACHE (clopoțind) : Faceți puțintică tăcere... CAȚAVENCU (care, în timpul scurt al rumorii provocate de intrarea lui Pristanda și a Cetățeanului turmentat, și-a consultat hârtiuțele, cu ton predomnitor) : Fraților, iată ce spun statutele soțietății noastre la art. I-iu: „Se formează în urbea noastră o soțietate enciclopedică-cooperativă cu numele de «Aurora Economică Română». Scopul Soțietății este ca România să fie bine și tot românul să prospere!" CETĂȚEANUL (care, de la intrare, a venit șovâind până în mijloc și s-a turnat pe un scaun în fața tribunii, se scoală și ridică mâna) : Și eu! (sughite) și eu sunt! (șovăie și iar se toarnă pe scaun. — Râsete în fund, rumoare în față.) CAȚAVENCU (cătră Trahanache, întorcându-se spre masa prezidențială) : Domnule președinte, rog să nu fiu întrerupt... TRAHANACHE: Parcă ziceai, stimabile, că întreruperile... CAȚAVENCU: Da (cu dignitate) dar... TRAHANACHE: În sfârșit... (clopoțind) Nu întrerupeți, vă rog... CAȚAVENCU (căutând șirul) : Ziceam dar: „... ca România să fie bine și tot românul să prospere..." CETĂȚEANUL (se scoală șovâind și ridică mâna) : Și eu sunt! (sughite rău; râsete, rumoare) TRAHANACHE: A! (sculându-se peste masă) Ce? ce ești d-ta, stimabile?... CETĂȚEANUL (sughițând) : Mă cunoaște d. Nae... (arată pe Cațavencu) Cioclopedică... (râsete, rumoare.) CAȚAVENCU (nervos) : Ce? CETĂȚEANUL: Română!... (râsete; sughite) Aurora!... (sughite; râsete, rumoare din ce în ce mai mare.) TRAHANACHE (nervos și el, cătră adunare, clopoțind) : Faceți tăcere, stimabile!... (cătră Cetățeanul turmentat) Cum? CETĂȚEANUL (șovăind) : Cioclopedică! (sughite) Comportativă! (sughite.) Iconomie! (sughite) Soțietate care va să zică... (râsete și rumoare mare.) IONESCU: E turmentat!... POPESCU: E tun! (grupul se mișcă; unii se scoală.) CETĂȚEANUL (sughițănd și strigând) : Sunt nembru! TRAHANACHE (agitând clopoțelul cu putere, cătră Ionescu și Popescu) : Stimabile! stimabile, (cu afabilitate) rog, dați afară pe onorabilul! IONESCU, POPESCU și GRUPUL: Afară! E turmentat! Afară! (Ionescu și Popescu îl îmbrâncesc spre ușă. Cațavencu s-a dat jos de la tribună și vorbește cu câțiva din grup) CETĂȚEANUL (îmbrâncit de dascăli și opunându-se) : Nu mă-mbrânciți... că amețesc! IONESCU, POPESCU și GRUPUL: Afară! CETĂȚEANUL: Nembru! (Toată scena aceasta a fost însoțită de râsete și rumoare. Dascălii au dat afară pe Cetățeanul turmentat. În adunare, mișcare. Pristanda se apropie la tribună, în vreme ce dascălii și grupul lor, în mijloc cu Cațavencu, se agită și-și reiau locurile.) PRISTANDA (misterios lui Trahanache) : Coane Zahario, dă-i zor! Trebuie să-l lucrăm pe onorabilul, pe d. Nae Cațavencu; ordinul lui conul Fănică... Sunt la ușă, când oi tuși de trei ori, d-ta proclamă catindatul și ieși pe portiță... și pe urmă-i treaba mea... TRAHANACHE (încet) : Bine. PRISTANDA (încet) : Când oi tuși de trei ori: nu mi-a sosit încă oamenii!... (trece lângă ușa din fund, pe unde intră cu zgomot Farfuridi, Brânzovenescu și alți câțiva. Pristanda vorbește încet cu dânșii. Toți se aranjează în fund, astupând ușa de ieșire) Scena VII [ modifică ] ACEIAȘI — FARFURIDI, BRÂNZOVENESCU și alți alegători și CETĂȚEANUL TURMENTAT, apoi ZOE și TIPĂTESCU ascunși după grilaj și ascultând ce se petrece în adunare TRAHANACHE (clopoțind, cătră Cațavencu, care vorbește încet cu grupul lui) : Poftiți la tribună, stimabile!... (Cațavencu pornește spre tribună) ZOE: Nu mai auz nimic... TIPĂTESCU: Pesemne n-a sosit încă Ghiță. CAȚAVENCU (de la tribună) : Fraților! FARFURIDI (aducând din fund pe Cetățeanul turmentat) : Te-a dat afară? Cum se poate, fraților, să lăsăm să gonească din adunare pe un cetățean onorabil, pe un alegător? BRÂNZOVENESCU: Pentru că d. Cațavencu... CAȚAVENCU (răcnind) : Stimabile! (lui Trahanache) Domnule prezident! (rumoare surdă în fund.) TRAHANACHE: Stimabile (clopoțind) aveți puțintică răbdare. (Ghiță tușește cu putere de trei ori) Fiindcă orele sunt înaintate... CAȚAVENCU: Dați-mi voie... TRAHANACHE (ridicându-se) : Fiindcă unii dintre domnii alegători au început să plece, ar fi bine, cred, mâine fiind alegerea, ca chiar acum să rugăm pe onorabilul orator să-și întrerupă discursul un moment, să aibă puțintică răbdare, pentru ca să proclamăm numele candidatului propus de comitetul nostru. CAȚAVENCU (cu aer foarte degajat) : Primesc cu mulțumire, d-le președinte. (coboară de la tribună, cătră grupul său.) Numele candidatului. TOȚI (din grup și din sală) : Da! numele candidatului! ZOE (tremurând, încet) : Fănică! TIPĂTESCU (încet) : Taci! n-ai grijă! TRAHANACHE (citind foaia între lumânări) : Stimabile! candidatul pe care-l susține comitetul nostru, este domnul... IONESCU: Nae Caț... TRAHANACHE (întrerupându-l) : Ai puțintică răbdare... (citind) domnul... CAȚAVENCU: Domnul... (toată lumea ascultă cu mare nerăbdare și în deplină tăcere; Zoe se strânge după grilaj lângă Tipătescu) TRAHANACHE: Domnul... Agamiță Dandanache! (Mișcare de satisfacție în fund. În grupul din față turburare. Zoe și Tipătescu ascultă mișcați) CAȚAVENCU (sărind în loc și răcnind) : Trădare! (gesticulează viu în mijlocul grupului său. În fund aplauze.) TRAHANACHE (în picioare) : Dați-mi voie! (clopoțind; după un moment de tăcere) Cine a pronunțat cuvântul trădare? (toată lumea e în picioare și în fierbere.) CAȚAVENCU (din mijlocul grupului, cu putere) : Eu! GHIȚĂ, BRÂNZOVENESCU și CETĂȚEANUL TURMENTAT și CEI DIN FUND: Afară! afară moftologul! TRAHANACHE (trăgând clopoțelul foarte violent, cătră grupul din fund) : Aveți puțintică răbdare! (cătră Cațavencu) Și cine este trădător, stimabile? CAȚAVENCU (foarte aprins) : Acela care falsifică numele candidatului odată hotărât, acela care uită, care trădează interesele și onoarea familiei sale... (cu un gest colosal) D-ta! TRAHANACHE (trântind clopoțelul pe masă în culmea indignării) : Apoi, ai puțintică răbdare, stimabile! Mă scoți din țâțâni... Eu falsificator?... Pe mine, cetățean onorabil, pe mine, om venerabil, să vie într-o adunare publică, să mă facă falsificator... cine? (rumoare mare. Tipătescu și Zoe ascultă palpitând) cine? (cu energie.) Un plastograf patentat! CAȚAVENCU (sărind din loc) : Plastograf! TOȚI DIN FUND (strigând amenințător) : Afară plastograful! TOȚI DIN FAȚĂ (asemenea) : Afară falsificatorul! trădătorul! (fierbere mare.) CAȚAVENCU (spumând, se repede din mijlocul grupului său la tribună cu pumnii încleștați și zbierând febril. Un moment tăcere) : Fraților! domnilor! un moment, onorabili concetățeni! Am voit să acoper o rușine care se petrece de atâta vreme în sânul orașului nostru... (Zoe și Tipătescu mișcare) am voit să cruț opinia publică de o lovitură scandaloasă;… astăzi însă am fost lovit așa de crud în dignitatea mea, încât nu mai pot tăcea. (Zoe și Tipătescu mișcare) Acest onorabil cetățean, (arată pe Trahanache) acest om venerabil, d. Zaharia Trahanache... TRAHANACHE (cu pofidă) : Ei ? Eu... CAȚAVENCU: Este atât de naiv, încât crede că e plastografie un document olograf... (Zoe și Tipătescu mișcare de groază) ZOE: Fănică!... (șovăie) TIPĂTESCU (susținând-o și răcnind cu o supremă putere) : Ghiță! (se repede la portița grilajului... Zoe se agață de el și-l oprește. Rumoare mare.) PRISTANDA (punând mâinile amândouă lângă gură ca o port-voce și strigând asemenea spre partea de unde i-a venit chemarea) : Prezent! (cătră cei din fund) Pe el, copii! (grupul din fund cu Pristanda, Farfuridi, Brânzovenescu, Cetățeanul turmentat se reped la tribună și pun mâna pe Cațavencu) CAȚAVENCU (continuând a zbiera în mijlocul zgomotului) : O scrisorică a prefectului cătră... GRUPUL LUI CAȚAVENCU: Pe ei, fraților. (grupul din față dă năvală spre fund.) TOATĂ LUMEA: Afară! ho! huideo! (Zgomot la culme, strigăte, huiduieli, fluierături. Zaharia Trahanache a ieșit repede pe portița grilajului, a dat dincolo de Zoe și de Tipătescu, și toți trei ascultă ce se petrece în adunare. Pristanda, Farfuridi, Brânzovenescu au apucat de gât pe Cațavencu și-l târăsc afară. Grupul Ionescu și Popescu sunt grămadă peste cei din fund. Toate cuvintele și mișcările acestea din urmă se fac deodată și într-o clipă. — Cortina se lasă asupra primei mișcări a scandalului) ACTUL IV [ modifică ] (Grădina lui Trahanache, în fund grilaj cu poartă de intrare în mijloc; se vede în fund perspectiva orășelului pe un fundal de dealuri. La dreapta în grădină, pe planul întâi și al doilea, intrarea, cu trei trepte de piatră, în casele lui Trahanache. La stânga boschete. Mobile de grădină) Scena I [ modifică ] ZOE și TIPĂTESCU ZOE: Unde e? unde poate să fie Cațavencu? TIPĂTESCU: Nu știu: a fugit, a murit, a intrat în pământ... (după o pauză, apropiindu-se de Zoe) Ei? și pentru ce voiești să știi? pentru ce să te-ngrijești mai mult acuma? Din contra. Eu parcă nu mai am grije... Zoe, gândește-te: de două zile, oamenii noștri aleg pe Dandanache, pe care-l așteptăm din minut în minut, — am ordine să-i fac o primire strălucită... ZOE: Ei și? TIPĂTESCU: Ei!... De două zile va să zică, strivesc pe Cațavencu, și el nu e nicăiri. Unde e? pentru ce nu s-arată?... are scrisoarea, pentru ce nu o publică? Pentru ce a dispărut, nu știu, — din ce motive nu publică scrisoarea, nu-mi pasă, — destul că nu o publică... Și-l crezi tu pe mișelul capabil să nu o publice pentru altceva, decât pentru că nu poate? ZOE: Ce inimă! ce judecată ai, Fănică? (cu frământare concentrată.) Dar aste două zile cum am trăit eu?... Ce strângere continuă de inimă! ce frică! ce tortură!... Fiecare persoană care-mi iese înainte, fiecare figură pe care o văz, fiecare mișcare ce se face în jurul meu îmi zdrobește toata puterea... Fănică, ai milă de mine, o zi încă de astfel de chinuri și nu mai pot trăi... înnebunesc... (își ia capul în mâini și plânge.) TIPĂTESCU: Nu fi copilă, Zoe… Zoe... ZOE (plânsă) : Tu nu înțelegi, tu nu simți! Peste câteva minute se sfârșește alegerea și se proclamă deputat al vostru Dandanache; sunt sigură... sigură... că în același moment, mișelul, care s-a ascuns și ne pândește din întuneric, o să-și împrăștie publicația lui infamă... ca să-și răzbune! Ei... atunci eu?... TIPĂTESCU (scoate polița din buzunar și i-o arată) : Nu poate... dacă face asta, e pierdut... ZOE: Ce-mi pasă! după ce m-o pierde pe mine!… Fănică! n-aș voi să mă răzbuni, aș voi să mă scapi... Prevedeam asta... Presimțeam c-o să ajungem aici, când am văzut scandalul de alaltăieri seara la întrunire... Iată culmea nenorocirii: el nu știe că ai plastografia lui... el nu știe că dacă ar veni aici să primească schimbul acestor două hârtii, ar scăpa și el și m-ar scăpa și pe mine... Te-ai bizuit să joci cu Cațavencu și te-ai amăgit, și mi-ai jucat onoarea mea, rușinea mea, viața mea, și ai pierdut, pentru că sau el joacă mai bine ca tine, sau noi avem mai puțin noroc decât el... (se îneacă de plâns.) Ce să fac? ce să fac? TIPĂTESCU: Taci! vine cineva... șterge-te la ochi! Scena II [ modifică ] ACEIAȘI - TRAHANACHE și AGAMIȚĂ DANDANACHE venind din fund TRAHANACHE (foarte politicos) : Poftim, poftim, stimabile! TIPĂTESCU: Cine să fie? ZOE: Un străin?... TRAHANACHE (coborând) : Dă-mi voie, Joițico, să-ți recomand pe d. Agamiță Dandanache! ZOE și TIPĂTESCU: Dandanache! (complimente) TRAHANACHE: Candidatul nostru!... adică ce mai candidat! alesul nostru. DANDANACHE (vorbește peltic și sâsâit) : Sărut mâna... Si domnul? bărbatul dumneei? TRAHANACHE: Nu, eu sunt bărbatul dumneei, dumneei este nevasta mea, cum am avut onoarea să vă recomand... DANDANACHE: Si d-voastră? TRAHANACHE: Și eu?... bărbatul dumneei... Eu (serios) Zaharia Trahanache, prezidentul Comitetului permanent, Comitetului electoral și... ai puțintică răbdare... (se caută în buzunar și scoate o cartă de vizită, pe care i-o dă lui Dandanache), sunt aicea toate comitetele... DANDANACHE (ia carta) : Mersi'… Si domnul?... TRAHANACHE: Domnul Fănică Tipătescu, prefectul nostru, amicul meu și al familiei mele. DANDANACHE (lui Fănică) : Îmi pare bine, d-le prezident! (îi dă mâna. Trahanache trece lângă Zoe) TIPĂTESCU: Și mie, onorabile, nu mai puțin... Sunt încântat... Dar cu ce ocazie pe la noi? DANDANACHE: Cu ocazia aledzerii, neicusorule, cu ocazia aledzerii; stii, m-a combătut opoziția si colo, si dincolo, si dincolo... si rămăsesem eu... care familia mea de la patuzsopt în Cameră... rămăsesem mă-nțeledzi fără coledzi... si asa am venit pentru aledzere. ZOE (cu răutate) : Nu trebuia să vă mai deranjați... DANDANACHE: Ba încă țe deranz, conița mea! Da' stii, nu fățea să nu fațem măcar act de prezență... TRAHANACHE: Se-nțelege! foarte bine, foarte bine! trebuie, trebuie. DANDANACHE: Da' de deranz... destul! Închipuieste-ți să vii pe drum cu birza ținți postii, hodoronc-hodoronc, zdronca-zdronca... Stii, m-a zdrunținat!... si clopoțeii... (gest) îmi țiuie urechile... stii asa sunt de amețit si de obosit... nu-ți fați o idee, conița mea, (cătră Trahanache) nu-ți fați o idee, d-le prefect, neicusorule, (cătră Tipătescu) nu-ți fați o idee, d-le prezident puicusorule... TIPĂTESCU: Firește… ZOE: Mai e vorbă… DANDANACHE: Adineaori am sosit, era să trag la otel... dar birzarul... el stia de țe viu, mi-a arătat pe d. prefect. (arată pe Trahanache.) ZOE (încet cătră Tipătescu, care râde) : Și încă mai râzi, Fănică. TRAHANACHE: Da, mă duceam pe la alegere să văz cum mergem... Nu-i vorba, de mers, mergem strună... dar știi, de obicei, ca un cap ce sunt al partidului, trebuie să fiu acolo... DANDANACHE (strângându-i mâna) : Bine că te-am găsit, neicusorule, mersi. (vorbesc amândoi deoparte.) ZOE (cătră Fănică încet) : Iată, Fănică, pentru cine mi-am pierdut eu liniștea... Și spune drept dacă nu era mai bun Cațavencu! TIPĂTESCU (scurt) : E simplu, dar îl prefer, cel puțin e onest, nu e un mișel! TRAHANACHE (lui Dandanache) : Stimabile, eu te las aci cu amicul Fănică și cu Joițica... Eu trebuie să mă duc la alegere: peste o jumătate de ceas se deschide urna; trebuie să fiu acolo... D-ta n-ai nici o grijă, mergem la sigur, la noi opoziție nu încape... suntem tari, stimabile... tari... Nu o să ai majoritate, stimabile... DANDANACHE: Cum se poate? Să nu te pomenesti cu vreun balotaz? 'ai?... a mai pățit-o si alții... TRAHANACHE: Adică, ai puțintică răbdare, balotaj la noi?... zic: nu majoritate, unanimitate o să ai, stimabile. DANDANACHE: A, asa? (cu siguranță.) Se-nțeledze... Niți nu se putea altfel... TRAHANACHE: Salutare, stimabile, salutare... La revedere, Fănică... La revedere, Joițico. (iese) Scena III [ modifică ] ZOE, TIPĂTESCU, DANDANACHE, DANDANACHE: Cum îți spui, să nu m-aleg, puicusorule, nu merdzea... Eu, familia mea, de la patuzsopt... luptă, luptă si dă-i, si dă-i si luptă... si eu mă-nțeledzi tocmai acuma să remâi pe dinafară... fără coledzi!... si cât p-ați, neicusorule, să nu m-aleg... ZOE: Să nu te-alegi d-ta, cu meritele d-tale! era peste putință... TIPĂTESCU: Peste putință… DANDANACHE: Ei, uite asa, cu meritele mele, coniță, vezi! era cât p-ați, dar stii, cât p-ați... întreabă-mă, neicusorule, să-ți spui: nu vrea Comitetul țentral si pațe; zițea că nu sunt marcant. Auzi, eu să nu fiu marcant... Am avut noroc, mare noroc am avut. Să vedeți. Într-o seară... țineva — nu spui ține... persoană însemnată... da' becher — vine si zoacă la mine cărti... si când pleacă îsi uită pardesiul la mine... A doua zi, voi să-l îmbrac... gândeam că-i al meu... văz că nu-i al meu; îl caut prin buzunare si dau... peste țe te gândesti? TIPĂTESCU: Peste? DANDANACHE (râzând) : Peste o scrisorică. AMÂNDOI: O scrisorică. DANDANACHE: De amor... AMÂNDOI (mișcați) : O scrisorică de amor? DANDANACHE: O scrisorică de amor cătră becherul meu, de la nevasta unui prietin, — nu spui ține... persoană însemnată. ZOE: Ei și? TIPĂTESCU: Ei? DANDANACHE: Ei, țe să-ți mai spui, puicusorule? Adu o birze, mă, băiete, degrabă... Mă sui în birze si mă duc la persoana, la becherul, — nu spui ține — e persoană însemnată —: Găseste-mi, mă-nțeledzi, un coledzi, ori dau scrisoarea la „Răsboiul"... De colea până colea... gâri-mâr... a trebuit, conița mea, să țedeze, si tranc! depesa aiți, neicusorule... ZOE (agitată treptat în măsura povestirii lui Dandanache) : A! domnule Dandanache, ai făcut rău... fapta d-tale este... să-mi dai voie să-ți spui... TIPĂTESCU (încet) : Zoe! (ea urcă.) DANDANACHE: Asa e, puicusorule, c-am întors-o cu politică. Aud? Țe era de făcut? Aminteri dacă nu-mi dedea în gând asta, nu m-aledzeam... si nu merdzea deloc, neicusorule; fă-ți idee! familia mea de la patuzsopt (coborând cătră public) si eu, în toate Camerele, cu toate partidele, ca rumânul imparțial... si să remâi fără coledzi! TIPĂTESCU: Vezi bine! (mușcându-și buzele) Dar nu ne-ai spus sfârșitul istoriei... scrisoarea. ZOE: Da, scrisoarea... DANDANACHE: Care scrisoare? TIPĂTESCU: Scrisoarea becherului... DANDANACHE: Care becher? ZOE (nervoasă) : Persoana însemnată... scrisoarea… de amor... arma d-tale politică, cu care te-ai ales... TIPĂTESCU: Scrisoarea pe care voiai s-o publici în „Răsboiul", dacă nu... DANDANACHE (aducându-și în sfârșit aminte) : A da! scrisoarea... da... am prițeput... ZOE: Ei! scrisoarea? TIPĂTESCU: Ce s-a făcut? DANDANACHE: O am pusă acasă la păstrare... dar stii, la loc sigur... ZOE: Nu i-ai înapoiat-o persoanei? DANDANACHE (cu mirare) : Cum s-o înapoiez? TIPĂTESCU: Iată te-alegi, el și-a ținut cuvântul... ZOE: Trebuie să i-o dai înapoi... DANDANACHE: Cum se poate, conița mea, s-o dau înapoi? S-ar putea să fac asa prostie? Mai trebuie s-aldată... La un caz iar... pac! la „Răsboiul". (coboară.) ZOE (cu dezgust) : A! (trecând pe lângă Fănică, încet și cu tonul lui de mai sus) E simplu, dar e un om onest! (tare, cătră Dandanache.) D-le Dandanache, am să vă fac o rugăciune: o să rămâneți la masă la noi… mă rog să nu povestiți istoria cu scrisoarea becherului d-voastră... TIPĂTESCU: Știți, asupra alegătorilor ar face poate rău efect... DANDANACHE: Nu spui, neicusorule; dar dacă oi uita — aminteri, am memorie bună... dar stii, cum sunt amețit de drum, poate să uit si să-nțep — să-mi fațeți semn. Eu la masă o să stau ori lângă d-ta, ori lângă consoarta d-tale... TIPĂTESCU: Care consoarta mea? DANDANACHE: Doamna. ZOE (aparte) : A! idiot! TIPĂTESCU (impacientat) : Pardon, d-le Dandanache, doamna e soția d-lui prezident al Comitetului, domnul care v-a adus aici, (subliniază silabic) domnul Zaharia Trahanache, doamna Zoe Zaharia Trahanache... Eu sunt Ștefan Tipătescu, prefectul județului... cu doamna sunt numai prieten... DANDANACHE (care a ascultat cu multă atenție) : Asa e, bini ziți puicusorule... bată-vă sănătatea să vă bată... pardon... stii eu... de pe drum (serios) fă-ți idee d-ta: ținți postii, hodoronc-hodoronc, zdronca-zdronca, si clopoțeii... îmi țiuie grozav... ZOE (aparte) : Trebuie să-l duc de aici să se liniștească puțin... e amețit rău de tot. TIPĂTESCU: D-le Dandanache, nu voiți să vă odihniți, să vă liniștiți puțin... DANDANACHE: Ba da, neicusorule... dar unde? ZOE: Poftiți cu mine, d-le Dandanache. DANDANACHE (dându-i brațul și ieșind cu ea la dreapta pe scară) : Stii, conița mea, sunt asa de amețit... stii, trăsura... si clopoțeii... stii, îmi țiuie grozav... grozav îmi țiuie... (ies.) Scena IV [ modifică ] TIPĂTESCU singur Și-l aleg pe d. Agamiță Dandanache! Iaca pentru cine sacrific de atâta vreme liniștea mea și a femeii pe care o iubesc… Unde ești, Cațavencule, să te vezi răzbunat! Unde ești, să-ți cer iertare că ți-am preferit pe onestul d. Agamiță, pe admirabilul, pe sublimul, pe neicusorul, pe puicusorul Dandanache... Ce lume! ce lume! ce lume!... Scena V [ modifică ] TIPĂTESCU, ZOE, apoi PRISTANDA ZOE (coborând precipitat treptele) : Ai auzit, Fănică? Ai auzit? Onestul tău d. Agamiță, care reușește, care triumfează, păstrează scrisoarea... Ce trebuie să facă onestul Cațavencu, care n-a reușit, care-și mușcă acuma mâinile, își mestecă turbarea și mă ochește din cine știe ce ascunzătoare? (agitată) A! mi-e groază să mă gândesc. Ce face Cațavencu? unde e ascuns șarpele? de unde o să-și arunce veninul asupra mea! TIPĂTESCU: Zoe! Zoe! fii bărbată... ZOE (înecată) : Nu mai pot, nu mai pot. Vorbele lui Dandanache mi-au luat toată puterea, mi-au frânt inima... A! înnebunesc de frică. (își ascunde obrazul) PRISTANDA (venind repede din stânga) : Coană Joițico! coană Joițico!... TIPĂTESCU: Ghiță! ZOE (tresărind) : Ghiță... Ce e? Spune! PRISTANDA (oprindu-se) : Coană Joițico, voiam să... ZOE (fierbând) : Spune, nu mă chinui! Ce e? A publicat-o? dă-mi-o s-o văz! (foarte agitată) dă-mi-o, s-o văz! TIPĂTESCU: Zoe! ești nebună! PRISTANDA (aparte) : Curat nebună! ZOE: Da, sunt nebună! și ție trebuie să-ți mulțumesc de asta. PRISTANDA (căutând s-o calmeze) : Nu, coană Joițico, nu e nimica, nu e nimica publicat... „Răcnetul" nici n-a apărut astăzi... După ce a fugit Cațavencu, dăscălimea s-a apucat la ceartă, s-au bătut, l-au bătut pe popa Pripici, și nici vorbă să mai scoață gazeta... S-a spart partidul independent... s-a spart! (încet Zoii, trecând spre Tipătescu) Am să vă spun ceva secret, acu numaidecât! TIPĂTESCU: Nu spuneam eu! Dar Cațavencu? PRISTANDA: Nu l-am găsit, coane Fănică, parcă a intrat în pământ. (bâtându-se repede pe frunte ca și cum și-ar aduce aminte de ceva) A! ce-am uitat! Să mă iertați, sărut mâna, coane Fănică... Ministrul... nu, miniștrii, toți șapte, vă cheamă la telegraf numaidecât... de-aia vă căutam așa de zor... TIPĂTESCU: La telegraf? Ce mai vor de la mine? PRISTANDA: Nu știu, dar bate telegraful de un ceas, coane Fănică, trebuie să mergeți. TIPĂTESCU: A, blestemată politică... Zoe! Zoe, curaj, mă duc... ZOE: Du-te. TIPĂTESCU: Mă-ntorc îndată. (îi sărută mâna.) Zoe, fii cuminte! Nu suntem pierduți; n-ai grijă; la revedere! (pleacă prin fund.) ZOE: La revedere!... A!... cum pot să iubesc pe omul ăsta! (cade pe gânduri. Pristanda urmărește pe Tipătescu până la ieșire și se uită după el până se depărtează.) Scena VI [ modifică ] ZOE, PRISTANDA PRISTANDA (după ce s-a asigurat că Tipătescu s-a depărtat, coboară degrab') : Coană Joițico! ZOE (tresărind) : Ai! Ghiță! iar m-ai speriat... Ce e? ce vrei? du-te! lasă-mă-n pace! PRISTANDA: Sărut mâna, coană Joițico, nu vă supărați. (foarte cu binișorul) Este cineva,... cineva, pe care-l știți d-voastră bine,... așteaptă aici... ar voi să vă vorbească... dar numai d-voastră... De-aia eu l-am trimis pe conul Fănică la telegraf, pentru ca să rămâneți d-voastră singură... Am mințit... nu-i adevărat că-l cheamă miniștrii... Știu că o să mă ocărască, o să mă bată că l-am trimis la cai verzi pe păreți, dar lasă să mă ocărască... să mă bată... Nu e mai-marele meu? Nu e stăpânul meu, de la care mănânc pâine eu și unsprece suflete? L-am mințit, dar pentru binele d-voastră, coană Joițico... Îl primiți?... da? ZOE (care a stat pe gânduri și n-a ascultat tirada lui Pristanda) : Pe cine să primesc? PRISTANDA: Pe cine — pe cine?... pe d. Nae Cațavencu... ZOE (sărind din loc) : Pe Cațavencu? E aici? Unde e, Ghiță? Să vie acu, numaidecât: mergi, adu-l iute. (e în culmea nerăbdării.) PRISTANDA: Ascult! (merge în fund la stânga și aduce pe Cațavencu) Poftim stimabile, poftim. (îl introduce și iese repede.) Scena VII [ modifică ] ZOE, CAȚAVENCU ZOE (repezindu-se la el) : D-le Cațavencu, ai voit să mă pierzi pe mine și te-ai pierdut și pe d-ta. La ce-ai fugit, pentru Dumnezeu! la ce-ai dispărut ? Fănică are în mână o poliță, ale cărei giruri le-ai plastografiat, ca să ridici cinci mii de lei de la Societate... Știi? CAȚAVENCU: Știu, madam, că o are, (dezolat) știu, dar ce e de făcut? ZOE: Om nebun! ți-ai pierdut mințile? mai întrebi ce e de făcut! Nu știi? Să-ți dau polița: scapă-mă, să te scap! să schimbăm: dă-mi scrisoarea... CAȚAVENCU (dezolat) : Madam! madam! peste putință... ZOE: Ce? CAȚAVENCU: Scrisoarea d-voastră... ZOE: Ei? CAȚAVENCU: N-o mai am!... ZOE: Nu se poate!... CAȚAVENCU: N-o mai am!... ZOE: Minți! CAȚAVENCU: Nu minț; n-o mai am!... ZOE: Nenorocitule! ce ai făcut-o? CAȚAVENCU: Am pierdut-o! ZOE (dând un țipăt și uitându-se pierdută în toate părțile) : A! de ce nu pot să te omor! CAȚAVENCU: Omoară-mă, madam, omoară-mă, dar nu e vina mea! ZOE: Cum ai pierdut-o? când ai pierdut-o? unde ai pierdut-o? CAȚAVENCU: În scandalul, în bătaia de alaltăieri seara, de la întrunire, cine nu știu… mi-a smuls pălăria din cap... scrisoarea o aveam în căptușeala pălăriei... ZOE: Care va să zică, adevărat ai pierdut-o? CAȚAVENCU: Da! ZOE: Mi-ai pierdut scrisoarea... și nu știi, nu bănuiești pe unde poate rătăci scrisoarea mea? CAȚAVENCU: Nu. ZOE: Nu? CAȚAVENCU: Nu... ZOE (desperată) : A! ești un om pierdut!... pierdut!... Eu poate că mai scap... căci poate să mai scap! dar d-ta... (cu putere) d-ta ești pierdut!... Când te-a arestat Fănică, te-am scăpat eu... acuma te arestez eu și n-ai să scapi decât atunci când mi-oi găsi scrisoarea... pentru că poate să mai ai noroc s-o găsesc... Roagă-te la Dumnezeu s-o găsesc... A! s-a întors jocul, d-le Cațavencu... începe să te părăsească norocul și să mai treacă și-n partea noastră... A! ești pierdut! da, pierdut!... (strigând în fund) Ghiță! Ghiță! CAȚAVENCU: Doamnă, Pentru Dumnezeu! (se uită-n toate părțile) ZOE: Ghiță! (cătră Cațavencu) Nu te uita pe unde să scapi... Nu mai e scăpare: plastografii dovediți nu mai au scăpare... s-a mântuit... Ghiță! Ghiță! (merge strigând în fund și se-ntâlnește piept în piept cu Cetățeanul turmentat) Scena VIII [ modifică ] ACEIAȘI — CETĂȚEANUL TURMENTAT cu pălăria albă a lui Cațavencu CETĂȚEANUL (intrând și coborând foarte bine dispus) : Nu e Ghiță, eu sunt... ZOE: Ce cauți? CAȚAVENCU (aparte) : Pălăria mea! CETĂȚEANUL: Pe d-voastră, coană Joițico! ZOE: Ce vrei cu mine? CETĂȚEANUL: Ei! uite și d. Nae. Salutare onorabile! ZOE (nervoasă) : Ce vrei? spune ce vrei? CETĂȚEANUL: Ce vreu eu, bine vreu. Eu am o vorbă: o mie de ani pace! (gest de impaciență din partea femeii) Eu, coană Joițico, am găsit o scrisoare. ZOE: Pe care ai lăsat-o să ți-o fure onorabilul d. Cațavencu… CAȚAVENCU (zdrobit) : Doamnă! CETĂȚEANUL: Las-o aia; ...am mai găsit una!… ZOE: Ei, ce-mi pasă! CETĂȚEANUL: Nu vă suparați, coană Joițico, să vedeți... nu v-am spus tot. Eu până să nu intru în politică, cum am zice, care va să zică până să nu deviu negustor și apropitar, am fost împărțitor... la poștie... mă cunoaște conul Zaharia! ZOE: Ei! ieși odată și lasă-mă... Ghiță! CETĂȚEANUL: Și d-atunci, care va să zică, eu dau scrisoarea după andresă. Dacă nu găsesc andrisantul, scriu pe ea cu plaivaz: „andrisantul necunoscut", ori „nu se află", ori „mort", care va să zică fiecare după cum devine... (Zoe se plimbă impacientată în fund) dar dacă găsesc andrisantul, i-o dau andrisantului... Bunioară acuma... Eu am găsit alaltăieri, în învălmășeala de la primărie, o pălărie... ZOE (coborând) : O pălărie? CAȚAVENCU (aparte) : Mizerabilul... CETĂȚEANUL: O pălărie, da, asta... și astăzi tot îndesând-o pe capul meu s-o potrivesc — că mi-era strâmtă — am vrut să-i scot căptușeala s-o mai lărgesc... când colo în căptușeală peste ce dau? ZOE: O scrisoare! CAȚAVENCU: O scrisoare! CETĂȚEANUL: O scrisoare, da, domnule Nae... Nu mai mergem pe la o țuică?... ZOE (foarte emoționată) : S-o vedem! CETĂȚEANUL: E de la conul Fănică: andrisantul sunteți d-voastră. ZOE: Dă-mi-o, dă-mi-o degrabă! CAȚAVENCU: Sunt în adevăr pierdut! ZOE: Degrabă, dacă o ai. CETĂȚEANUL: O am, n-am pierdut-o... nu m-am mai întâlnit (sughite și arată pe Cațavencu) cu onorabilul! (scoate scrisoarea din căptușeala pălăriei și i-o dă Zoii) CAȚAVENCU (aparte) : A! mizerabilul! ZOE (care a smucit scrisoarea) : A! CAȚAVENCU (încet către Cetățeanul turmentat, care a trecut lângă el) : Nenorocitule! ți-ai aruncat norocul în gârlă: te făceam om! CETĂȚEANUL: Nu puteam... andrisantul cu domiciliul cunoscut. (arată pe Zoe) ZOE (care s-a remis de prima emoție) : Domnule, domnule, ești un om onest, ești un om admirabil, fără pereche. Cum te cheamă, mă rog? spune-mi... recunoștința mea... CETĂȚEANUL: Ce trebuie să mai spui cum mă cheamă? mă cunoaște conul Zaharia de la 11 fevruarie! Iacă un cetățean și eu... ZOE: Cum să-ți mulțumesc? Ce ceri de la mine? CETĂȚEANUL: Să-mi spui d-ta, pentru cine votez. Iaca mai e un sfert de ceas și se închide alegerea... Eu... Pentru cine votez?... CAȚAVENCU (cu amărăciune) : Pentru d. Agamiță Dandanache. ZOE (întorcându-se spre el cu o privire de dispreț și amenințare) : Domnule Cațavencu! tot mai poți vorbi? și încă ironic. A! ești tare, drept să-ți spui... CETĂȚEANUL: Coană Joițico, adevărat? ZOE: Da, adevărat, pentru d. Agamiță Dandanache: da, adevărat; poate că e singurul adevăr pe care d. Cațavencu l-a spus în viața d-sale... CETĂȚEANUL: Atunci mă duc să votez... (vrea să plece) dar cum îi zice? ZOE: D-le Cațavencu, fii bun, scrie-i, mă rog, votul acestui onest cetățean. (Cațavencu stă pe loc) Te rog... (îi arată scrisoarea. Cațavencu trece la masă, scrie un buletin și i-l dă Cetățeanului turmentat) Îmi dai voie? (ia buletinul) „Agamiță Dandanache"... Bravo, d-le Cațavencu, ești un om de bună-credință... CETĂȚEANUL (luând buletinul) : Mă duc, nu mai e vreme. ZOE (conducându-l) : Te rog să crezi, domnule, că oricând recunoștința mea... CETĂȚEANUL (foarte grăbit) : Nu mai e vreme... se-nchide alegerea. (iese ducând sus biletul) (Zoe l-a condus cu multă amabilitate până la ieșire; se-ntoarce, se oprește în fund, își deschide corsajul, pune scrisoarea în sân, se încheie la loc și coboară încet și țintă spre Cațavencu. La fiece pas al Zoii, Cațavencu se-ndoaie de încheieturi; când ea s-a apropiat bine, se oprește țapăn înaintea lui; el cade în genuchi) Scena IX [ modifică ] ZOE, CAȚAVENCU CAȚAVENCU: Iartă-mă, iartă-mă... ZOE (râzând) : Scoală-te, ești bărbat, nu ți-e rușine! (cu ton aspru) Scoală-te! CAȚAVENCU (sculându-se rușinat) : Iartă-mă... ZOE (cu dignitate) : Ești un om rău... mi-ai dovedit-o… Eu sunt o femeie bună... am să ți-o dovedesc. Acuma sunt fericită... Puțin îmi pasă dacă ai vrut să-mi faci rău și n-ai putut. Nu ți-a ajutat Dumnezeu, pentru că ești rău; și pentru că eu voi să-mi ajute totdeauna, am să fiu tot bună ca și până acuma. CAȚAVENCU (umilit) : Madam! ZOE: Nu tremura! Pe parola mea de onoare, ești scăpat... CAȚAVENCU: Sărut mâinile... devotamentul meu... ZOE: Cu o condiție: după alegere, o să fie manifestație publică,... d-ta ai s-o conduci. CAȚAVENCU (repede și supus) : O conduc... ZOE: D-ta o să prezidezi banchetul popular din grădina primăriei... CAȚAVENCU (asemenea) : Prezidez... ZOE: O să chefuiești cu poporul... CAȚAVENCU (același joc) : Chefuiesc... ZOE: Și o să vii aici cu toții, să saluți, în numele alegătorilor, pe deputatul ales și pe prefect... CAȚAVENCU: Da. ZOE: Ne-am înțeles? CAȚAVENCU: Da. ZOE: Du-te și ia loc în capul mesii; fii zelos, asta nu-i cea din urmă Cameră! CAȚAVENCU: Madam, madam Trahanache, ești un înger... ZOE: Mulțumesc, ești prea galant, dar du-te degrabă... CAȚAVENCU: Mă duc, mă duc, și să vedeți dacă nu v-o plăcea... Sărut mâinile... sărut mâinile!... (iese repede zăpăcit prin fund.) Scena X [ modifică ] ZOE singură E adevărat, ori visez? (șade pe un scaun, scoate scrisoarea, o citește, o sărută) Fănică! (se scoală râzând, o mai citește, o mai sărută de mai multe ori și iar șade) Fănică! (plâns nervos... după o pauză, se scoală zâmbind, se șterge la ochi și răsuflă tare) A!... mi-a trecut... Fănică! (suie repede scările la dreapta și dispare) Scena XI [ modifică ] TIPĂTESCU singur (intră repede din fund) A înnebunit Ghiță? Mă trimite la telegraf pentru nimica... îmi face farse? Ce însemnează... Și Zoe... unde e Zoe? (se uită-n toate părțile și iese repede în dreapta.) Scena XII [ modifică ] TRAHANACHE și DANDANACHE vin din dreapta din grădină, planul al treilea TRAHANACHE: A! aici la noi, stimabile, a fost luptă crâncenă, orice s-ar zice... s-au petrecut comèdii mari. DANDANACHE: Tați, frate. TRAHANACHE: Infamii! Închipuiește-ți d-ta, un caraghios, un mișel, ca să enfluanseze pe Tipătescu... pe Fănică de!... pe prefect. (Dandanache dă multă atenție, dar pare că nu pricepe) DANDANACHE: A, da! asa! că nu esti d-ta prefectul. (Se aude din depărtare entrata unui marș) TRAHANACHE: Or să-l învrăjbească cu mine și cu familia mea... s-apucă și face o scrisorică de amor ca din partea lui Fănică, prefectul... cătră Zoițica, nevastă-mea, și-i imitează slova băiatului,... știi, să juri, nu altceva... Închipuiește-ți plastografie! DANDANACHE: Nu mă nebuni, neicusorule! La mine a fost cazul adevărat!… (Marșul se apropie, se aud și urale) TRAHANACHE: Cum, cazul adevărat? DANDANACHE: Scrisoarea era a persoanei... da... becher. TRAHANACHE: Cum becher? DANDANACHE: Adică necăsătorit… TRAHANACHE: Cine? DANDANACHE: Nu spui ține, — persoană însemnată... Când i-am pus pițorul în prag, — ori coledzi, ori „Răsboiul" mă-nțeledzi, — tranc! depesa aiți... TRAHANACHE: Nu-nțeleg. (aparte) E amețit de drum... căruța... și clopoțeii. DANDANACHE (aparte) : E slab de tot prefectul, îi spui de două ori o istorie si tot nu prițepe... (În toată scena aceasta și în cea următoare, până la intrarea mulțimii, se aude marșul și uralele treptat, din ce în ce mai aproape și mai distinct) Scena XIII [ modifică ] ACEIAȘI — ZOE, TIPĂTESCU ZOE (coborând întâi treptele, urmată de Tipătescu, veseli și fără să vază pe cei din scenă) : Și astfel, cum ai văzut (văzând pe Trahanache și Dandanache, schimbă tonul), d-le prefect, furtuna rea trece curând... (coborând) D-le Dandanache, într-un moment, masa e gata... DANDANACHE: Tocmai îi spuneam d-lui prefect, si dumnealui îmi spunea... TIPĂTESCU: D-lui prefect?... DANDANACHE: Da, d-lui prefect! (arată pe Trahanache, care vorbește la o parte cu Zoe) ZOE (încet) : Îți place, nene, alesul d-voastră? TRAHANACHE (încet) : Deștept... dar mi se pare că e cam șiret. DANDANACHE (lui Tipătescu) : Îmi spunea istoriile de aiți de la aledzeri, cu scrisoarea, cu plastografia (mișcarea Zoii) si eu îi spuneam de cazul meu,... că la mine a fost chiar adevărat... cu becherul... ZOE (repezindu-se lângă el, încet) : D-le Dandanache, mi-ai promis să nu mai pomenești de istoria asta... DANDANACHE: Eu am promis? (repede) când am promis? cui am promis? țe am promis? (aducându-și deodată aminte.) A! da! Nu mai… nu mai… (Uralele s-au apropiat cu desăvârșire. Lumea toată intră cu muzica) Scena XIV [ modifică ] ACEIAȘI - FARFURIDI, BRÂNZOVENESCU, CAȚAVENCU, CETĂȚEANUL TURMENTAT, GHIȚĂ PRISTANDA, IONESCU, POPESCU, ALEGĂTORI, CETĂȚENI, PUBLIC (Brânzovenescu și Farfuridi cu alți alegători mai spălați, în costume de pretenție provincială, intră, venind din casă, coborând pe treptele din dreapta; salutări de toate părțile. Prin fund, Cațavencu, Ghiță polițaiul, îmbrăcat țivil, Cetățeanul turmentat, Ionescu și Popescu intră, conducând manifestația publică. Cei ce vin prin fund sunt toți amețiți, și mai ales Cațavencu și Cetățeanul turmentat, care înghite și sughite mereu. După ei vin o mulțime de cetățeni cu ramuri verzi și steaguri, asemenea foarte chefuiți. Toată lumea cu borcane de băutură în mâini. — Din casă, în urma lui Farfuridi, Brânzovenescu și a celorlalți alegători, vin feciorii cu sticle de șampanie. — Ghiță Pristanda, îndată ce sosește în scenă, face semn muzicei să tacă. Muzica tace. Se împart pahare de șampanie fruntașilor. — Tipătescu, Zoe, Trahanache, Dandanache sunt în stânga) FARFURIDI (luând un pahar de șampanie) : În sănătatea domnului Agamiță Dandanache, alesul nostru! Să trăiască! (urale și muzică. Pristanda ține cu mâna tactul uralelor. Toți ciocnesc și beau) DANDANACHE (îndemnat de Zoe și Tipătescu, trece în mijloc cu paharul în mână) : În sănătatea alegătorilor... cari au probat patriotism si mi-au acordat... (nu nemerește) asta... cum să zic de!... zi-i pe nume de!... a! sufradzele lor; eu, care familia mea de la patuzsopt în Cameră, si eu ca rumânul imparțial, care va să zica... cum am zițe... în sfârsit să trăiască! (urale și ciocniri) TRAHANACHE (cătră Cațavencu, care a coborât spre el și Tipătescu) : Și așa zi, ai? d-ai noștri, stimabile? bravos! mă bucur. CAȚAVENCU: Venerabile neică Zahario! în împrejurări ca acestea (mișcat) micile pasiuni trebuie să dispară. TRAHANACHE: Ei, aici mi-ai plăcut! bravos! să trăiești! CAȚAVENCU: În sănătatea venerabilului și imparțialului nostru prezident, Trahanache! (urale și ciocniri) (Zoe vede pe Cetățeanul turmentat în grămadă, ia un pahar și merge de i-l oferă) CETĂȚEANUL: În sănătatea coanii Joițichii! că e (sughite) damă bună! (ciocnește cu ea: ea-i strânge mâna din toată inima. Urale, ciocniri.) CAȚAVENCU (lui Tipătescu încet) : Să mă ierți și să mă iubești! (expansiv) pentru că toți ne iubim țara, toți suntem români!… mai mult, sau mai puțin onești! (Tipătescu râde.) În sănătatea iubitului nostru prefect! Să trăiască pentru fericirea județului nostru! (urale, ciocniri) TRAHANACHE (luând un pahar și trecând în mijloc foarte vesel) : Ei, aveți puțintică răbdare!... Nu cunosc prefect eu! eu n-am prefect! eu am prietin! În sănătatea lui Fănică! Să trăiască pentru fericirea prietinilor lui! (sărută pe Fănică, apoi pe Zoe. Fănică sărută mâna Zoii.) (Urale. Dandanache între alegători, cu Farfuridi și Brânzovenescu, le povestește încet, făcând gestul cu clopoțeii; la dreapta, în fund, Pristanda, Cetățeanul turmentat, muzica și lume. În stânga Zoe, Tipătescu, Trahanache cu alți alegători. În mijloc Cațavencu) CAȚAVENCU (foarte amețit, împleticindu-se-n limbă, dar tot îngrășându-și silabele) : Fraților! (toți se-ntorc și-l ascultă) După lupte seculare, care au durat aproape treizeci de ani, iată visul nostru realizat! Ce eram acuma câtva timp înainte de Crimeea? Am luptat și am progresat: ieri obscuritate, azi lumină! ieri bigotismul, azi liber-pansismul! ieri întristarea, azi veselia!... Iată avantajele progresului! Iată binefacerile unui sistem constituțional! PRISTANDA: Curat constituțional! Muzica! Muzica! (Muzica atacă marșul cu mult brio. Urale tunătoare. Grupurile se mișcă. Toată lumea se sărută, gravitând în jurul lui Cațavencu și lui Dandanache, care se strâng în brațe, în mijloc. Dandanache face gestul cu clopoțeii. Zoe și Tipătescu contemplă de la o parte mișcarea. Cortina cade repede asupra tabloului) Note [ modifică ] ↑ Joc de cărți ↑ Joc de cărți ↑ În epoca Scrisorii pierdute, se vota pe colegii censitare. Cetățenii erau împărțiți, pe criterii social-economice, în trei categorii. Majoritatea nu puteau vota decât indirect, prin delegați ↑ Corespunde preceptului biblic: “Cine are urechi de auzit să audă!” ↑ Confuzie, ilustrând pretențiile de cultură ale lui Cațavencu. Formula aparține, de fapt, lui Machiavelli. Gambetta, om politic francez chiar din acea vreme, era însă mai cunoscut eroilor lui Caragiale. ↑ Pânză subțire de bumbac ↑ Este vorba despre plebiscitul inițiat de Al. I. Cuza și M. Kogălniceanu în 1864, prin care s-a aprobat reforma agrară. ↑ Începutul stâlcit al maximei latine: “honeste vivere, neminem laedere, suum cuique tribuere” (să trăiești cinstit, să nu păgubești pe nimeni, să dai fiecăruia ce e al său)


