# FragmentsContent

content:
Cine-a întâlnit vrodată în calea sa un popă, îmbrăcat cu straie sărăcuțe, scurt la stat, smolit la față, cu capul pleș, mergând cu pas rar, încet și gânditor, răspunzând îndesat "sluga dumitale" cui nu-l trecea cu vederea, căscând cu zgomot când nu-și găsea omul cu care să stea de vorbă, făcând lungi popasuri prin aleiele ascunse ale grădinilor publice din Iași, câte cu o carte în mână, tresărind la cântecul păserelelor și oprindu-se cu mirare lângă moșinoaiele de furnici, pe care le numea el "republici înțelepte", dezmerdând iarba și florile câmpului, icoane ale vieții omenești, pe care le uda câte c-o lacrimă fierbinte din ochii săi și apoi, cuprins de foame și obosit de osteneală și gândire, își lua cătinel drumul spre gazdă, unde-l aștepta sărăcia cu masa întinsă. Acesta era părintele Isaia Duhu, născut în satul Cogeasca-Veche din județul Iași. Patru păreți străini, afumați și îmbrăcați cu rogojini; teancuri de traftoloage grecești, latinești, bulgărești, franțuzești, rusești și românești, pline de painjeni și aruncate în neregulă prin cele unghere, un lighean de lut cu ibric pentru spălat, în mijlocul odăiei, apărie pe jos, gunoiu și gândaci fojgăind în toate părțile, o pâne uscată pe masă și un motan ghemuit după sobă era toată averea sfinției-sale. Mare de inimă, iar de gură și mai mare, părintele Duhu nu se învrednicise de o viață mai bună; dar se vede că nici poftea el una așa, de vreme ce nu-și astâmpăra gura cătră mai-marii săi măcar să-l fi picat cu lumânarea. De copil, în seminarul Socola, unde-a învățat carte, mai mult singur decât de la profesori, își punea degetele pe o peatră și le bătea cu alta, de ciudă că nu scriu frumos; se lovea cu pumnul peste cap, când vedea că nici dascălul nu putea să-i tălmăcească bine ceva, și vai de școlarii care-l sminteau de la învățătură! Așa fiind el, cică unul dintre călugării Socolei a zis că e bun de călugăr, numindu-l "Duh diavolesc", și de unde până unde l-a și călugărit, și Duhu i-a rămas numele. Iară el Isaia Teodorescu se iscălea. Și din școlar, profesor a ajuns la Socola; și duh din duhul său a dat școlarilor săi o bucată de vreme. Dar purici mulți nu făcea el într-un loc, Doamne ferește, căci era duh neastâmpărat și neîmpăcat chiar cu sine însuși. Nici lacom de avere, nici de cinuri; mulțămit cu cât avea, cu cât n-avea, când te mieri ce nu-i venea la socoteală, ie-ți, popo, desagii și toiagul, și pe ici ți-e drumul! Vorba ceea: "Geasta cu trepădatele, că nu-s departe satele". Aci era la Socola, aci în Iași, aci la monăstirea și în Târgul-Neamțului profesor, de unde cutriera munții în sudoarea frunții, și mai la tot pasul cânta: Ruinata cetățuie, ce acopere-acel munte, Și de unde ochiul vede lucruri multe! Apoi: Pe o stâncă neagră, într-un vechiu castel, Unde curge-n vale un râu mititel. Iar la urma urmelor: Pasere galbănă-n cioc, Rău mi-ai cântat de noroc!... Și tot așa, și iar așa, până i se făcea viața neagră și aici; apoi iar se întorcea la Iași, îndrăgindu-l pentru o bucată de vreme. Duh neastâmpărat și cutezător în predicele sale de pe amvoanele bisericelor, înțepa ca vespea, zicând: — Elisei a curățit de lepră pe Neeman Sirianul, trimițându-l să se scalde în râul Iordanului. Iară eu vă trimit la Căcaina, ca să vă curățiți de lepra ignoranței și a trândăviei! — Odată era o floare, numită rușinea fetelor, foarte răspândită în țară la noi; dar de când au luat "mârșavele de modă" locul gospodinelor românce, această floare a început a dispăre din grădinele și țărinile noastre. — Cine are urechi de auzit să audă! Iar pe cei slugarnici, mândri și luxoși îi arăta cu degetul, zicând: — Fățarnice, a zis Hristos, curăță mai întâi partea cea dinlăuntru a paharului și a blidului, ca să fie și cea dinafară curată! Și câte și mai câte, publicate prin jurnalul Predicatorul moralului evanghelic, redactat de dânsul, până i-a luat chiriarhia puterea de predicator. Dar părintelui Duhu nu i-a tors mă-sa pe limbă. Odată, slujind un episcop oarecare de hramul bisericei, la Bunavestire din Iași, părintele Duhu intră în biserică, se închină rar pe la icoane, și cum era lume multă adunată, și episcopul sta în strana arhierească, îmbrăcat pompos și cu mitra pe cap, părintele Duhu se oprește în față-i și zice în gură mare, clătinând din cap: — Dragul mamei Cînilic, bine-ți șede mitropolit! Unde-i neneacă-ta să te vadă? Apoi, oftând adânc, mai adaugă: Când veți vede uriciunea pustiirii stând la locul unde nu se cade să steie, să știți că aproape este sfârșitul, a zis Hristos. După aceea se trage cu despreț din fața episcopului și, ieșind din biserică, își caută de drum. Iară ceilalți popi, înlemniți cu mânile la piept, cât pe ce să cadă amețiți din picioare, de frică și de rușinea arhipăstorului. Nu târziu după aceasta, mitropolitul face pe părintele Duhu arhimandrit cu mitră, adică îi dă voie să poarte straie de mii de lei, fără să aibă cu ce să și le cumpere. Și părintele Isaia, în loc să umble morțiș, ca alți popi, după cerșitorit, luând și de pe viu și de pe mort, să aibă cu ce se împopoțona, el, dimpotrivă, zicea că este de altă părere, și anume: "Decât să dai de pomană la calici sâmbătă, mai bine ceva de băut mahmurilor, marța..." Odată, chemând epitropul unei biserici mai sărăcuțe pe părintele Duhu să slujească de hram, sfinți-sa și-a atârnat la piept o cruce mare de lemn, legată cu sfoară groasă de cânepă, zicând: — Iartă-mă Doamne, că te-am spânzurat cu ață, neavând lanț de aur, nici de argint, cu care te spânzură mai-marii mei, arhiereii... La Mănăstirea Neamțului, stând adeseori de vorbă cu starițul Naftanail, părintele Duhu îi zicea, șfichiuindu-l, că rușii din această lavră românească s-au puiezit, ca și holera adusă în Moldova pe cozile cailor rusești la 1828. Starițul, nemaiputându-i sta împotrivă, zicea de la o vreme: "Hai pacam, părinte Isaia", cinstindu-l cu rachiu îndulcit cu miere, pahar după pahar, până ce părintele Duhu spunea: Lasă-mă în pace, cuvioase, că se învârtește lumea cu mine de-atâta aghiazmă rusască; mai bine să ne împăcăm. Și începea a-i cânta irmosul următoriu, pe glas al doilea: "Umblat-au Israil prin valul cel învăluit, c-un ulcior legat de gât și cu-n curcan fript, că s-a proslăvit". Apoi antifoanele bețivilor, pe glas al patrulea: "Din tinerețele mele, multe oale și ulcele se luptă cu mine; dar mai multe păhărele, câte stele sunt pe ceriu... Ploscuța mea, iubit vas, Pasere cu dulce glas, Eu la gură te rădic. Tu îmi cânți: coglic! coglic! Și nu mă-ndur să te las, Căci mă plesnești tot în nas. Vai, sărace poloboace, De te-ai face mai încoace; Să ne strângem vro câțiva, Noi, spre mântuirea ta. Ș-om mai veni vro doi-trei, Și ți-om pune-un căpătâiu, Ș-om aduce-un popă rus, Și te-a da cu fundu-n sus! Unui arhimandrit grec ce blagoslovea pe diacon la slujbă: "Să îndrepteze Domnul pașii lui spre tot lucrul bun", părintele Duhu îi zise: — Ba mai bine să îndrepteze Domnul pașii voștri peste Dunărea, cuvioșilor, că destul ne-ați pângărit biserica și neamul cu smeritele voastre bagoslovenii. Profesorul Columb de la liceu, care zise odată părintelui Isaia: "Bună dimineața, Duhule", el îi răspunse: — Mulțămesc, cadavrule! Și cred că ai la știință că cuvintele popă și profesor se încep cu "pocoiu", ca și substantivul porcule. Popilor de mir, pe care îi numea haldei, le cânta antifoanele următoare: Diaconii și cu pochii, de treji ce sunt, de-abia văd cu ochii. Iar mamelor preutese, beția din cap nu le mai iese! Și câte ponturi și ponosuri nu da dintr-însul, de-i era și lui lehamete câteodată să se mai întâlnească cu cineva și să-l mai stârnească la vorbă. Odată, ieșind supărat de la Mitropolie, îl întâlnește părintele Arbore de la Bărnovschi și-l întreabă: — De unde vii, părinte Isaie? — Nu știu! — Încotro ai luat-o, părinte Isaie? — Nu știu! — Cum așa, de nu știi nici de unde vii, nici încotro te duci?! — Iaca cum, răspunse Duhu: când eram băiet, stupeam în palma stângă, apoi trânteam cu muchea palmei celeilalte în stupit și, în care parte sărea el, într-acolo apucam și eu. — Și acum tot așa faci? întrebă părintele Arbore. — Tot, batăr să crape dracul! — Dar dacă, din întâmplare, ar sări stupitul înspre Golia, cum ți s-ar păre? — Dar știi că m-ai ars, haldeule?! zise părintele Duhu, luându-și tălpășița, Dunăre de mânios. La cea din urmă, strângând părintele Duhu para câte para, și-a comisionat cărți spiritiste și, cetindu-le, cică a zis cătră oarecine: — Aceste cărți, încăpând în mâna unor șarlatani ignoranți, ai să auzi vorbindu-se că fac minuni, ca sfinții. Și sfânt să fie rostul părintelui Duhu, căci tocmai așa s-a întâmplat. Într-una din zile, neavând el cu ce să-și cumpere pâne, le-a luat cu vravul și le-a vândut directorașului unei școale primare cu te mieri ce. Și de-atunci începutul spiritiștilor în Iași. De-atunci Grigore Nazianzul, Efrem Sirul, Solomon înțeleptul și alți răposați de veacuri nu se mai pot liniști în morminte; întrebare peste întrebare li se face. Ș-apoi, ia să nu răspundă, că dracu-i a lor pe șepte ani! Auzind părintele Duhu că s-a făcut zvon prin Iași despre niște năzdrăvănii ca aceste, cică s-a luat sfinția-sa pe gânduri, zicând: — Vai de cel ce se smintește, dar mai vai de cel prin care vine sminteala! Și poate că din această pricină, bolnăvindu-se greu, și-a dat duhul, tocmai când ajunsese îngrijitor la biserica Nicorița din Tătărași; de unde, aproape fiindu-i ținterimul Eternitatea, și-a luat acolo casă de veci, fie-i țărna ușoară! Și de-atunci, ca' mai ba să-l vadă cineva bădădăind pe ulițile Iașilor.


content:
Doi oameni, cunoscuți unul cu altul, călătoreau odată, vara, pe un drum. Unul avea în traista sa trei pâni, și celalalt două pâni. De la o vreme, fiindu-le foame, poposesc la umbra unei răchiți pletoase, lângă o fântână cu ciutură, scoate fiecare pânile ce avea și se pun să mănânce împreună, ca să aibă mai mare poftă de mâncare. Tocmai când scoaseră pânile din traiste, iaca un al treile drumeț, necunoscut, îi ajunge din urmă și se oprește lângă dânșii, dându-le ziua bună. Apoi se roagă să-i deie și lui ceva de mâncare, căci e tare flămând și n-are nimica merinde la dânsul, nici de unde cumpăra. — Poftim, om bun, de-i ospăta împreună cu noi, ziseră cei doi drumeți călătorului străin; căci mila Domnului! unde mănâncă doi mai poate mânca și al treilea. Călătorul străin, flămând cum era, nemaiașteptând multă poftire, se așază jos lângă cei doi, și încep a mânca cu toții pâne goală și a be apă rece din fântână, căci altă udătură nu aveau. Și mănâncă ei la un loc tustrei, și mănâncă, până ce gătesc de mâncat toate cele cinci pâni, de parcă n-au mai fost. După ce-au mântuit de mâncat, călătorul străin scoate cinci lei din pungă și-i dă, din întâmplare, celui ce avusese trei pâni, zicând: — Primiți, vă rog, oameni buni, această mică mulțămită de la mine, pentru că mi-ați dat demâncare la nevoie; veți cinsti mai încolo câte un pahar de vin, sau veți face cu banii ce veți pofti. Nu sunt vrednic să vă mulțămesc de binele ce mi-ați făcut, căci nu vedeam lumea înaintea ochilor de flămând ce eram. Cei doi nu prea voiau să primească, dar, după multă stăruință din partea celui al treilea, au primit. De la o vreme, călătorul străin și-a luat ziua bună de la cei doi și apoi și-a căutat de drum. Ceilalți mai rămân oleacă sub răchită, la umbră, să odihnească bucatele. Și, din vorbă în vorbă, cel ce avuse trei pâni dă doi lei celui cu două pâni, zicând: — Ține, frate, partea dumitale, și fă ce vrei cu dânsa. Ai avut două pâni întregi, doi lei ți se cuvin. Și mie îmi opresc trei lei, fiindc-am avut trei pâni întregi, și tot ca ale tale de mari, după cum știi. — Cum așa?! zise celălalt cu dispreț! pentru ce numai doi lei, și nu doi și jumătate, partea dreaptă ce ni se cuvine fiecăruia? Omul putea să nu ne deie nimic, și atunci cum rămânea? — Cum să rămâie? zise cel cu trei pâni; atunci aș fi avut eu pomană pentru partea ce mi se cuvine de la trei pâni, iar tu, de la două, și pace bună. Acum, însă, noi am mâncat degeaba, și banii pentru pâne îi avem în pungă cu prisos: eu trei lei și tu doi lei, fiecare după numărul pânilor ce am avut. Mai dreaptă împărțeală decât aceasta nu cred că se mai poate nici la Dumnezeu sfântul... — Ba nu, prietene, zice cel cu două pâni. Eu nu mă țin că mi-ai făcut parte dreaptă. Haide să ne judecăm, și cum a zice judecata, așa să rămâie. — Haide și la judecată, zise celălalt, dacă nu te mulțămești. Cred că și judecata are să-mi găsească dreptate, deși nu m-am târât prin judecăți de când sunt. Și așa, pornesc ei la drum, cu hotărârea să se judece. Și cum ajung într-un loc unde era judecătorie, se înfățoșează înaintea judecătorului și încep a spune împrejurarea din capăt, pe rând fiecare; cum a venit întâmplarea de au călătorit împreună, de au stat la masă împreună, câte pâni a avut fiecare, cum a mâncat drumețul cel străin la masa lor, deopotrivă cu dânșii, cum le-a dat cinci lei drept mulțămită și cum cel cu trei pâni a găsit cu cale să-i împartă. Judecătorul, după ce-i ascultă pe amândoi cu luare aminte, zise celui cu două pâni: — Și nu ești mulțămit cu împărțeala ce s-a făcut, omule? — Nu, domnule judecător, zise nemulțămitul; noi n-am avut de gând să luăm plată de la drumețul străin pentru mâncarea ce i-am dat; dar, dac-a venit întâmplarea de-așa, apoi trebuie să împărțim drept în două ceea ce ne-a dăruit oaspetele nostru. Așa cred eu că ar fi cu cale, când e vorba de dreptate. — Dacă e vorba de dreptate, zise judecătorul, apoi fă bine de înapoiește un leu istuialalt, care spui c-a avut trei pâni. — De asta chiar mă cuprinde mirare, domnule judecător, zise nemulțămitul cu îndrăzneală. Eu am venit înaintea judecăței să capăt dreptate, și văd că dumneata, care știi legile, mai rău mă acufunzi. De-a fi să fie tot așa și judecata dinaintea lui Dumnezeu, apoi vai de lume! — Așa ți se pare dumitale, zise judecătorul liniștit, dar ia să vezi că nu-i așa. Ai avut dumneata două pâni? — Da, domnule judecător, două am avut. — Tovarășul dumitale, avut-a trei pâni? — Da, domnule judecător, trei a avut. — Udătură ceva avut-ați vreunul? — Nimic, domnule judecător, numai pâne goală și apă răce din fântână, fie de sufletul cui a făcut-o acolo, în calea trecătorilor. — Dinioarea, parcă singur mi-ai spus, zise judecătorul, că ați mâncat toți tot ca unul de mult; așa este? — Așa este domnule judecător. — Acum, ia să statornicim rânduiala următoare, ca să se poată ști hotărât care câtă pâne a mâncat. Să zicem că s-a tăiat fiecare pâne în câte trei bucăți deopotrivă de mari; câte bucăți ai fi avut dumneata, care spui că avuși două pâni? — Șese bucăți aș fi avut, domnule judecător. — Dar tovarășul dumitale, care spui că avu trei pâni? — Nouă bucăți ar fi avut, domnule judecător. — Acum, câte fac la un loc șese bucăți și cu nouă bucăți? — Cincisprezece bucăți, domnule judecător. — Câți oameni ați mâncat aceste cincisprezece bucăți de pâne? — Trei oameni, domnule judecător. — Bun! Câte câte bucăți vin de fiecare om? — Câte cinci bucăți, domnule judecător. — Acum, ții minte câte bucăți ai fi avut dumneta? — Șese bucăți, domnule judecător. — Dar de mâncat, câte ai mâncat dumneta? — Cinci bucăți, domnule judecător. — Și câte ți-au mai rămas de întrecut? — Numai o bucată, domnule judecător. — Acum să stăm aici, în ceea ce te privește pe dumneta, și să luăm pe istalalt la rând. Ții minte câte bucăți de pâne ar fi avut tovarășul d-tale? — Nouă bucăți, domnule judecător. — Și câte a mâncat el de toate? — Cinci bucăți, ca și mine, domnule judecător. — Dar de întrecut, câte i-au mai rămas? — Patru bucăți, domnule judecător. — Bun! Ia, acuș avem să ne înțelegem cât se poate de bine! Vra să zică, dumneta ai avut numai o bucată de întrecut, iar tovarășul dumitale, patru bucăți. Acum, o bucată de pâne rămasă de la dumneta și cu patru bucăți de la istalalt fac la un loc cinci bucăți? — Taman cinci, domnule judecător. — Este adevărat că aceste bucăți de pâne le-a mâncat oaspetele dumneavoastră, care spui că v-a dat cinci lei drept mulțămită? — Adevărat este, domnule judecător. — Așadar, dumitale ți se cuvine numai un leu, fiindcă numai o bucată de pâne ai avut de întrecut, și aceasta ca și cum ai fi avut-o de vânzare, deoarece ați primit bani de la oaspetele dumneavoastră. Iar tovarășul dumitale i se cuvin patru lei, fiindcă patru bucăți de pâne a avut de întrecut. Acum, dară, fă bine de înapoiește un leu tovarășului dumitale. Și dacă te crezi nedreptățit, du-te și la Dumnezeu, și las' dacă ți-a face și el judecată mai dreaptă decât aceasta! Cel cu două pâni, văzând că nu mai are încotro șovăi, înapoiește un leu tovarășului său, cam cu părere de rău, și pleacă rușinat. Cel cu trei pâni însă, uimit de așa judecată, mulțămește judecătorului și apoi iese, zicând cu mirare: — Dac-ar fi pretutindene tot asemenea judecători, ce nu iubesc a li cânta cucul din față, cei ce n-au dreptate n-ar mai năzui în veci și-n pururea la judecată. Corciogarii, porecliți și apărători, nemaiavând chip de traiu numai din minciuni, sau s-ar apuca de muncă, sau ar trebui, în toată viața lor, să tragă pe dracul de coadă... Iar societatea bună ar rămâne nebântuită.


content:
Între țăranii fruntași care au luat parte, împreună cu boierii, cu episcopii și cu mitropolitul țării la Divanul ad-hoc din Moldova, în 1857, era și moș Ion Roată, om cinstit și cuviincios, cum sunt mai toți țăranii români de pretutindeni. Numai atâta, că moș Ion Roată, după câte văzuse și după câte pățise el în viața sa, nu prea punea temei pe vorbele boierești și avea gâdilici la limbă, adică spunea omului verde în ochi, fie cine-a fi, când îl scormolea ceva la inimă. Așa e țăranul: nu prea știe multe. Și moș Ion Roată, fiind țăran, cum v-am spus, deși se-nvrednicise a fi acum printre boieri, nu avea ascunzători în sufletul său. În Divanul ad-hoc din Moldova erau boieri de toată mâna: și mai mari, și mai mici; și mai bătrâni, și mai tineri; și mai învățați, și mai neînvățați, cum îi apucase timpul. Între acești din urmă erau de-alde bătrânul Alecu Forăscu, poreclit și Tololoiu, Grigore Cuza și alți câțiva de-alde aceștia, care, ținându-se de obiceiurile strămoșești, în toate sărbătorile ascultau cu evlavie slujbă bisericească de la început până la sfârșit, cântând și citind la strană de-a valma cu dascălii și preoții bisericii; iar la zile mari, ca să le ticnească veselia, împărțeau bucățica de pâine cu orfanii, cu văduvele și cu alți nevoiași, cum apucară din părinți. Atâta-i ajungea capul, atâta făceau și ei pe vremea lor, Dumnezeu să-i ierte și să-i odihnească, unde-or fi acolo, că bună inimă mai aveau! Dar să ne întoarcem iar la Divanul ad-hoc. Aici, ca în toate adunările de felul acestora, se făcea vorbă multă; și era lucru firesc să se facă, fiind în luptă timpul de față cu cel trecut, pentru cea mai dreaptă cauză a neamului românesc: Unirea, sfânta Unire! Boierii cei mai tineri, crescuți de mici în străinătate, numai cu franțuzească și nemțească, erau cârtitori asupra trecutului și cei mai guralivi totodată. Vorba, portul și apucăturile bătrânești nu le mai veneau la socoteală. Și din această pricină, unii, în aprinderea lor, numeau pe cei bătrâni: rugini învechite, ișlicari, strigoi și câte le mai venea în minte, după cum le era și creșterea; dă, învățați nu-s?... Nu-i vorbă că și nătângia unor bătrâni era mare. Uneori, când se mâniau, dădeau și ei tinerilor câte-un ibrișin pe la nas, numindu-i: bonjuriști, duelgii, pantalonari, oameni smintiți la minte și ciocoi înfumurați, lepădați de lege, stricători de limbă și de obiceiuri. În așa împoncișare de idei se aflau boierii bătrâni cu tineretul din Divanul ad-hoc al Moldovei, cu toate că și unii și alții erau pentru "Unire". Numai atâta, că bătrânii voiau "Unire" cu tocmală, iar tinerii "Unire" fără socoteală, cum s-a și făcut. Toate ca toatele, dar mare luptă aveau unii dintre boierii tineri cu cuconul Alecu Forăscu, care, una-două, îi tolocănea, mustrându-i: ba că nu vorbesc drept românește, cum vorbeau părinții lor, ci au corchezit graiul strămoșesc, de nu-i mai înțelege nimene; ba că "umblați cu șurubele, să ne trageți butucul"; ba că "face omul cu cineva o tovărășie cât de mică, și tot urmează învoială între părți, iar nu așa cu ochii închiși", căci, "dacă n-ai carte, n-ai parte", scurtă socoteală; ba că, "de când cu străinătatea, v-ați înstrăinat și legea, și limba, și inima, și chiar dragostea sătenilor; și după nepăsarea și risipa ce o facem, zvârlind banul pe lucruri de nimica, puțin mai avem de înstrăinat, și nu-i departe vremea aceea, pe cât văd eu. Întrebați pe bieții nemernici de săteni, să spuie ei dacă mai cunosc cine le e stăpân. Au rămas ca niște câini ai nimănui, sărmanii oameni! Cine se scoală mai dimineață, acela e mai mare în sat la ei, de-i horopsește și-i țuhăiește mai rău decât pe vite! Ciocoismul și străinii să trăiască, și las' pe dânșii, că ne scot ei la covrigi!" Ba că "vai de țara care ajunge s-o puie copiii la cale"; ba că "vorba multă, sărăcia omului", și, dacă li-i treaba de-așa, facă ei ce-or ști, că el mai bine se duce acasă, că-i plouă caii în spate și-i stau vitele cu dinții la stele, din pricina slugilor, cărora puțin le pasă de munca stăpânului; și câte și mai câte năzdrăvănii de-alde aceste. Las' pe bătrâni să te descânte și să te judece ei, în legea lor, că nu-ți mai trebuie alt popă... Și iaca așa cu de-alde cuconul Alecu Forăscu. Acum vine alta la rând. Într-una din zile, cum vorbea frumos un boier dintre cei tineri, iaca și moș Ion Roată sare cu gura: — Aveți bunătate de vorbiți mai moldovenește, cucoane, să ne dumerim și noi; căci eu, unul, drept vă spun, că nu pricep nimica, păcatele mele! Un oarecare boier întâmpină atunci pe moș Ion Roată, zicându-i cu glas poruncitor și răutăcios: — Dar ce nevoie mare este să înțelegi tu, mojicule? Tacă-ți leoarba, dac-ai venit aici; c-apoi întoarce-ne-vom noi acasă, și helbet! nu ți-a lua nime din spate ce știu eu... Auzi obrăznicie! Tu... cu optzeci de mii de fălci de moșie, și el un ghiorlan c-un petic de pământ, și uite ce gură face alăturea cu mine!... Moș Ion Roată, simțindu-se lovit până în suflet, răspunde atunci cu glas plângător: — Dar bine, cucoane, dacă nu v-a fost cu plăcere să picepem și noi câte ceva din cele ce spuneți dumneavoastră, de ce ne-ați mai adus aici să vă bateți joc de noi? Ei, cucoane, cucoane! Puternic ești, megieș îmi ești, ca răzeș ce mă găsesc, și știu bine că n-are să-mi fie moale când m-oi întoarce acasă, unde mă așteaptă nevoile. Dar să nu vă fie cu supărare, ia, palmele aceste țărănești ale noastre, străpunse de pălămidă și pline de bătături, cum le vedeți, vă țin pe d-neavoastră deatâta amar de vreme și vă fac să huzuriți de bine. Și mai mult decât atâta: orice venetic, în țara asta, este oploșit de dumneavoastră, și-l priviți cu nepăsare cum ne suge sângele, și tăceți și-l îmbrățișați! Numai noi, vite de muncă, vă suntem dragi ca sarea în ochi... Din mojici, din ghiorlani și din dobitoci nu ne mai scoateți! Dumnezeu să ne ierte, și să ne iertați și dumneavoastră, cucoane, dar cu adevărat așa este: v-ați deprins a lua focul totdeauna cu mâinile noastre cele mojicești... și tot noi cei horopsiți! — Sfânt să-ți fie rostul, moș Ioane, că ai vorbit din durere, răspunse atunci cuconul Alecu Forăscu; și sunt fericit că stai alăturea cu mine. Decât un bonjurist c-o mână de învățătură, mai bine un țăran cu un car de minte! La aceste vorbe, mulți dintre boieri s-au simțit atinși; cel cu pricina... a rămas ca opărit. Iar colonelul Alexandru Cuza a dat mâna prietenește cu moș Ion Roată. În sfârșit, după multe dezbateri furtunoase urmate în Divanul ad-hoc, s-a încuviințat "Unirea", și apoi deputații s-au întors fiecare pe la vetrele lor. Peste câțiva ani după aceasta, trecând Cuza-vodă spre București, a poposit la Agiud, unde l-a întâmpinat o mulțime de lume, ca pe un domnitor. Printre lumea ce se înghesuia, cu treabă, fără treabă, iaca se zărește o hârtie fâlfâind pe deasupra capetelor mulțimii, în vârful unei prăjini. Cuza-vodă, înțelegând că trebuie să fie vrun suflet necăjit, face semn să i se deschidă calea. Și, când colo, un țăran bătrân cade în genunchi dinaintea domnitorului, sărutându-i mâna, cu lacrimile în ochi, și dându-i o hârtie scrisă pe toate fețele. — He, he! moș Ion Roată, prietenul și tovarășul meu cel vechi din Divanul ad-hoc, lucru negândit! Ridică-te, moș Ioane, și spune-mi, fără sfială, ce durere ai. Ți-a făcut cineva vrun neajuns? Moș Ion Roată, văzând că, după atâția ani de zile, nu l-a uitat colonelul Alexandru Cuza și că l-a primit cu atâta bunătate, a început a plânge cu hohot și a-l ruga să-i citească hârtia. Vodă, fiind gata de plecare și văzând că hârtia lui moș Roată cuprinde multă polologhie, zise cu blândețe: — Spune, moș Ioane, din gură ce ai de spus, că mai bine am să înțeleg! Atunci moș Roată, venindu-și în sine, începe a se jelui cum urmează: — Luminarea-voastră! De când cu păcatul cel de "ad-hoc", n-am mai avut zi bună cu megieșul meu cel puternic, stăpânul unei moșii foarte mari, pe care-l cunoști măria-ta. N-am gândit, nenorocitul de mine, că dumnealui, un boier așa de mare, putred de bogat și cu învățătură, să-și pună mintea cu unul ca mine, de la niște vorbe nesocotite ce le-am zis și eu atunci, într-un necaz. Numai Dumnezeu să-i dea sănătate și bine, dar amarnic m-a lovit în avere și în cinste! Crede, măria-ta, că nici eu n-am fost așa de sec, între cei de-o seamă cu mine. Dar, de cum am ajuns acasă, goană și prigoană pe capul meu, din partea boierului, în tot felul. Întâi și-ntâi, a pus înadins pe feciorii boierești să-mi caute pricină și să mă aducă la sapă de lemn. Și aceștia, ca oameni fără judecată și pizmași, făceau toate chipurile satanicești, sau ei de-a dreptul, sau prin alții, cum să dea vitișoarele mele măcar de-un pas pe moșia boierească; ș-apoi, sub cuvânt că au făcut stricăciune, să mi le poată ucide fără nici o cruțare! Și astăzi împușcă-i porcii; mâine, vacile și boii; poimâine, căișorii; în altă zi ie-i oile dinapoi cu grămada și du-le la curte. Îți poți închipui, măria-ta, ce urgie grozavă era pe capul meu! Văzând eu de la o vreme că nu mai încetează cu jafurile, mi-am luat inima-n dinți și m-am dus la boier să mă jeluiesc. Și boierul, în loc de un cuvânt bun, m-a scuipat drept în obraz, de față cu slugile sale și cu alți oameni ce se aflau atunci la curte, încât am crezut că a căzut cerul pe mine de rușine! Ba încă m-a și amenințat că altă dată, de mi-a mai călca piciorul în ograda boierească, are să poruncească să mă întindă la scară și să mă bată cu biciul! Și cu rânduiala asta, măria-ta, în câțiva ani de zile m-a calicit cu desăvârșire, și mi-a ridicat și cinstea, care pentru mine a fost cel mai scump lucru! Cuza-vodă a stat neclintit și s-a uitat țintă la moș Ion Roată, cât a vorbit el. Și când a isprăvit vorba, vodă i-a pus două fișicuri de napoleoni în mână, zicându-i cu bunătate: — Ține, moș Ioane, acest mic dar de la mine, și întâmpină-ți nevoia, de azi pe mâine, cum te-a lumina Cel-de-sus! Iar pe boier lasă-l în judecata lui Dumnezeu, căci "El nu bate cu ciomagul". Lui moș Ion Roată i se umplură din nou ochii de lacrimi, și, sărutând mâna lui vodă, ca semn de mulțumire, zice oftând: — Dar cu rușinea ce mi-a făcut, cum rămâne, măria-ta? — Cu rușinea, iaca așa rămâne, moș Ioane, zise Cuza-vodă, sărutându-l pe un obraz și pe altul, în fața mulțimii adunate acolo. Du-te și spune sătenilor dumitale, moș Ioane, că, pe unde te-a scuipat boierul, te-a sărutat domnitorul țării și ți-a șters rușinea.


content:
Un negustor, umblând prin mai multe sate și orașe, ca să cumpere grâu, păpușoi și altele, într-o zi ajunse la un pod și când era să treacă văzu un om care se odihnea acolo: acesta era Pâcală. Negustorul, voind să afle ceva de la el, ca orice negustor, se apropie de dânsul și-l întrebă: — De unde ești, măi creștine? — Ia din sat de la noi, răspunse Pâcală. — Din care sat de la voi? — Iaca de acolo, tocmai de sub acel mal, arătând negustorului cu mâna spre un deal. — Bine, dar ce sat e acela? Eu nu-l știu. — Ei! cum să nu-l știi; e satul nostru, și eu de acolo vin. — Nu așa, măi prostule. Eu te-ntreb: acel sat pe a cui moșie este și cum îi botezat? — Doamne! da' nu știi că moșiile sunt boierești și asta-i a cuconului nostru, ce șede la București? Iar satu-l botează popa într-o căldărușă cu apă, cum îi scrie lui în cărți. Negustorul, privindu-l lung, zise în sine: Mă!... aista-i chiar Pâcală. — Dar cum te cheamă pe tine? — Iaca!... ce mă întreabă. Mă cheamă ca pe oricare: vină-ncoace, ori vin-aici! Negustorul începu a-și face cruce ca de naiba și iar îl întrebă: — Dar cu chemarea împreună cum te mai strigă? — Iaca așa: vino! u! mă! răspunse Pâcală. Negustorul începu atunci a râde și zise: ce prost! Apoi îl mai întrebă: — Dar ce bucate se fac acolo la voi? — Mai mult terciu cu mămăligă mâncăm, zise Pâcală. — Înțelege-mă, prostule! Nu te întreb de bucate ferte. — D-apoi de care bucate mă-ntrebi? — Te-ntreb dacă s-au făcut la voi grâu, orz și altele. — Da, s-au făcut până la brâu, răspunse Pâcală. — Nu te-ntreb de înălțime, că doar n-am nevoie de paie pentru boi, ci aș voi să știu ce feliu este la voi grăuntele orzului. — Să-ți spun, dacă nu știi, zise Pâcală. Grăuntele orzului este lungăreț, îmbrăcat c-o coajă cam gălbie și c-o țapă în vârf. — Bine, știu de astea; dar spune-mi ce fel se vinde, că aș voi să cumpăr și eu. — De! nu știi dumnia-ta ce fel? Unul dă grâul ori orzul, și altul îi dă bani: galbeni, napoleoni ori altăceva. — Nu mă-nțeleseși nici asta; eu te-ntreb: cum se dă? — Bre!... Nici asta n-o știi. Să-ți spun eu: iei banița ori dimerlia și pui în ea pân-o umpli cu vârf, apoi cu coada lopeții o razi ș-o torni în sac, pe urmă iarăși o umpli și tot asemine faci. — Eu nu te-ntreb asta, om fără cap ce ești! — Dar ce fel mă-ntrebi? zise Pâcală. — Cu ce preț se vinde chila ori banița; câți lei? — Așa cum te-nvoiești; și câți lei dai atâta iei. Negustorul, supărat, îl mai întrebă: — Neghiobi ca tine mai sunt acolo-n sat? — U! hu!... este badea Mușat, badea Stan, Neagu, Voicu, Florea, Soare, badea Bran, Coman și alții. — Ho! mă, destul! Dar cine este mai mare decât toți la voi în sat? — Cine-i mai mare? Badea Chițu; el este mai nalt decât toți; e atât de lung, încât mai n-ajungi cu mâna la umărul său. — Bre!... proastă lighioaie mai ești! Nu te-ntreb așa. — Dar cum? zise Pâcală. — Eu îți zic: pe cine ascultați voi aici în sat? — I! ha! auzi vorbă! Ascultăm pe lăutarul moș Bran; când începe să cânte, tot satul stă cu ochii și urechile țintă la el. — Nu zic așa, măi nătărăule! Răspunde-mi odată cum te-ntreb. — Ei, cum? — Eu te-ntreb de cine aveți frică aici în sat mai mult. — Văleu, maică! Ia, de buhaiul lui moș popa, mare frică mai avem, mămulică. Când vine sara de la păscut, fugim de el care încotro apucăm; că atât e de înfricoșat, de gândești că e turbat; când începe să mugească, sparie chiar și copiii din sat. — Mă!... da'! ce namilă de om ești tu? Nu cumva ești vrun duh rău, frate cu Mează-noapte sau cu Spaima-pădurei? — Ei, Doamne! De ce mă-ntrebi, când mă privești? Ce? Nu mă vezi că-s om ca și dumniata: cu cap, cu ochi, gură, nas, mâni și cu picioare, mă mișc și mă uit ca toți. — Așa te văd și eu, dar ai minte și simțire abia ca un dobitoc. Ia spune-mi, zău: aveți butnari sau dogari în sat la voi? — Avem. — Na cinci bani, și du-te să-ți puie doagele ce-ți lipsesc. Prostia din născare, leac în lume nu mai are; ea este o uricioasă boală, ce nu se vindecă în școale, ba nici în spitale.


content:
Inul: — Știi tu, cămeșă dragă, ce erai odată? — Ce să fiu? Eram ceea ce mă vezi: cămeșă albă, cu care se îmbracă oamenii. — Nu-i așa! Ai fost o sămânță, apoi o burueană, clătinată de vânt, ca toate buruenele: așa naltă, supțirea, tocmai de potriva mea; erai in cu floricică albastră, fata mea. Când ai fost crescut și copt, cum sunt eu acum, oamenii te-au smuls din pământ, te-au legat în fuioare, te-au pus copăcel și te-au lăsat la soare ca să te usuci. După aceea te-au culcat pe țol și te-au bătut cu bețe, ca să-ți scoată sămânța; apoi bătut și stâlcit cum erai, te-au dus la baltă și te-au pus în topitoare, unde-ai stat vro zece zile, ca să te topești, adecă să-ți putrezească hlujul. După asta, te-au scos și te-au pus iarăși la soare, ca să te usuci, răzămându-te de gardul pe care ești întinsă acum. Fiind uscat, te-au melițat, și hlujul tău s-a prefăcut în pozderie, iară cojița ta în fuior. Femeile apoi te-au răgilat, te-au periet și te-au făcut fuior frumos și moale ca mătasa; din fuior te-au făcut caier, te-au pus în furcă și au început a toarce, prefăcându-te în tort sau ață. Tortul l-au depănat pe râșchitor, spre a-l face căleap; călepele s-au fert cu leșie, să se înălbească, apoi te-au pus pe vârtelniță, de pe care au început a le depăna pe mosoare cu letca; de pe mosoare te-au urzit pe urzoi, apoi te-au luat și te-au învălit pe sulul de dinapoi, punând vergele pintre pături, ca să nu se hrentuiască urzala; și fuscei pintre rost, ca să nu se încâlcească natra. După asta te-au nevedit, trecându-te prin ițe și prin spată; și, cu ajutorul slobozitorului, al zăvorului și al lopățelei, te-au întins în stative, legându-te de sulul de dinainte, de unde se începe "gura pânzei". Călepele lăsate pentru bătătură le-au depănat pe țevi cu sucala; apoi, punând țăvile în suveică, au început a țese, adecă a trece bătătura pintre urzală cu ajutorul tălpigilor, al scripților și al ițelor. Ca să se îndesască firele, bătătura se bate cu vatalele, între care e așăzată spata. Și iaca așa te-au prefăcut în pânză. Când era cald afară și frumos, femeile te-au dus la baltă și te-au ghilit; apoi te-au fert cu leșie și iar te-au ghilit, până te-ai înălbit. Când erai albă cum trebuie, te-au uscat, te-au făcut vălătuc, te-au croit și au făcut din tine ceea ce ești acum, — Mică burueană, nu știu de unde-ai mai scos atâtea despre mine. Ei, dragă, poate nu știi că oamenii mai fac pânză și din sora noastră cânepă, și din fratele nostru bumbac, ba și din înghimpătoarea urzică mai fac un fel de pânză. Dar în fabrici se țes fel de fel de pânzeturi, mult mai ușor și în timp mult mai scurt. — Bre! multe mai auzi! — Mai așteaptă, că n-am sfârșit încă. Din cămeșă sau rufă, peste câtva timp ai să te faci tearfă, din care se face scamă pentru bolnavii din spitale și pentru soldații răniți în bătălie. Apoi te caută, ca iarba de leac, să facă la fabrică din tine hârtie. — Mare minune mi-ai spus, dragă burueană, zise cămeșa. De-a fi așa, apoi toate lucrurile nu sunt ceea ce se văd, ci altăceva au fost odată, altăceva sunt acum și altăceva au să fie. — Tocmai așa, soro! Gardul, pe care ești tu întinsă acum, a fost altădată pădure. Ce are să fie de-acum înainte? Mătasa, frunză de dud întrată în pântecele unor gândaci. Varul, ce-a fost mai înainte? Dar funiile și odgoanele? ș.a. Femeile leneșe de la țară au cântecul acesta: Puseiu pânza, când da frunza, Ș-o gătiiu în Sân-Văsii Și-mi păru că mă grăbiiu... i de lungă-i ca o pungă Și de lată... toată-i spartă! Pe sulul de dinapoi, O sută de lătunoi, Pe sulul de dinainte, Cioprea le mai ține minte. Pintre ițe și-ntre spată Paște-o iapă deșălată; Pintre ițe și fuscei Paște-o scroafă cu purcei.


content:
Acul: — Moșule, de ce ești zurbagiu? Te sfădești necontenit cu soră-ta nicovala, țipați și faceți larmă, de-mi țiuie urechile. Eu lucrez toată ziua, și nime nu-mi aude gura. — Iaca, mă!... da de unde-ai ieșit, Pâcală? — De unde-am ieșit, de unde n-am ieșit, eu îți spun că nu faci bine ceea ce faci. — Na! vorba ceea: a ajuns oul mai cu minte decât găina. Măi băiete, trebuie să știi că din sfădălia noastră ai ieșit; ș-apoi tu ni cauți pricină? — Mă rog, iertați-mă! că dacă n-ar fi fost focul, foile, pleafura și omul care să vă facă să vă deie nume, ați fi rămas mult și bine în fundul pământului, ruginite ca vai de voi. — Măsură-ți vorbele, băiete! Auzi, soră nicovală, cum ne râde acușorul? — Aud, dar n-am gură să-i răspund; și văd, dar trebuie să rabd. — Vorba ceea, soro: "Șede hârbu-n cale și râde de oale". Măi pușchiule! Ia să vedem, ce ai făcut tu mai mult decât noi? — Ce am făcut și ce fac, îndată ț-oiu spune. Ca să nu lungesc vorba, hainele bărbătești și femeiești, din creștet până în tălpi, și alte nenumărate lucruri frumoase și scumpe, fără de mine nu se pot face. Mergi la croitor, intră în bordeiu, suie-te în palat, ai să mă găsești. Fetele mă pun în cutiuțe aurite, mă înfing în perinuțe de mătasă și îngrijesc de mine ca de un mare lucru. — Da' în stogul de fân nu vrei să te puie, mititelule? — Nici în stogul de fân, dar nici trântit într-un ungher al ferăriei, ca tine. Ia spune-mi: te mai ie cineva în mână decât ferarul? — Ia ascultă, te prea întreci cu șaga, piciule! Dacă șezi la cinste, și toți îngrijesc de tine, cum zici, de ce li împungi degetele? — Da împung pe cască gură cel somnoros, pentru că voiesc să iasă din mâna lui, prin ajutorul meu, multe lucruri folositoare și frumoase. Tu, pentru ce bați ferul cel culcat pe nicovală și ruginit ca și tine? Nu ca să faci din el lucruri mai bune și mai frumoase? — Măi... da' bun ești de gură! — Și de gură, dar și de lucru. — Ei bine, tu mi-ai înșirat verzi și uscate; ia stăi să-ți spun și eu pe ale mele: toporul, barda, ciocanul, cleștele, vătraiul și nenumărate unelte și mașini de fer, unele de-o mărime urieșă, iar altele mici și bicisnice ca tine, pututu-s-au face până n-au trecut pintre nicovală și ilău? Casa, bisericile, corabia, puștile, tunurile și alte lucruri nenumărate, așa-i că n-ar fi, de nu eram eu? Tu îmi spui de haine frumoase; eu ț-oiu spune de casă, de sapă, de secere, de coasă și de plug. Tu îmi spui mai mult de frumos, eu ț-oiu spune de cele neapărat trebuincioase. — Mă faci să te-apuc iar la scărmănat, moșule baros. Haine i-au trebuit omului întâi, căci nu era să umble cu pielea goală și desculț ca gâștele. — Te-ai încurcat cu socotelile, măi băiete. Ba de mâncare și casă i-a trebuit omului întâi ș-apoi haine frumoase, cum zici tu; cu rufe de ale tale îți ghiorăiesc mațele de foame. Ai auzit vorba ceea, că "Golătatea încunjură, iar foamea dă de-a dreptul". — Măi! da' ruginit mai ești! — Ruginit cum sunt, eu v-am făcut și trebuie să ascultați de sfaturile mele. — Așa este, dar te prea lauzi; las' mai bine să te laude alții. Și tu faci trebi bune, și eu; numai atâta, că tu faci lucruri mai din topor, eu mai delicate; tu șezi totdeauna cu ferarul cel uns de cărbuni, iar eu șed cu croitorul și cu tot felul de persoane. — Iar ai început, ghibirdic fudul și guraliu? Croitorul tău trebuie să împungă mai mult de zece ori, până când ferarul meu mă rădică o dată; croitorul tău rupe altă dată pe zi câte zece ace; ferarul însă mă are pe viață, ba mă poate lăsa și de zestre la copiii de copiii săi. Ș-apoi încă una: cine dintre acești doi meșteri e mai grebănos și mai gubav? Ferariul meu, ori croitoriul tău? — Moșule! ești bătrân și multe mai știi; fie pe-a dumitale. — Bine mititelule! Ia acum ai mai venit de-acasă. Zi mai bine că industria sau meșteșugurile, noi le-am adus în lume; că bogățiile cele mari, nouă se datoresc. Mi-ai zis ruginit și ț-ai zis cioplit; mie-mi pare bine ca strănepoții mei să fie mai ciopliți decât mine; cu timpul se cioplesc toate... Numai nu vă fuduliți și nu uitați obârșia voastră, ca nu cumva să vă ciopliți prea tare și să rămâneți care fără urechi, care fără dinți, care fără gură, care fără zimți, adecă niște cioarse de nici o treabă. C-apoi atunci iarăși mi-ți ajunge drăguș la căuș, și soră-mea nicovala vă va ține în spate, iar eu vă voiu bate pe rudă pe sămânță, ca să prindeți la minte.


content:
Era odată o vulpe vicleană, ca toate vulpile. Ea umblase o noapte întreagă după hrană și nu găsise nicăiri. Făcându-se ziua albă, vulpea iese la marginea drumului și se culcă sub o tufă, gândindu-se ce să mai facă, ca să poată găsi ceva de mâncare. Șăzând vulpea cu botul întins pe labele de dinainte, îi vine miros de pește. Atunci ea rădică puțin capul și, uitându-se la vale, în lungul drumului, zărește venind un car tras de boi. — Bun! gândi vulpea. Iaca hrana ce-o așteptam eu. Și îndată iese de sub tufă și se lungește în mijlocul drumului, ca și cum ar fi fost moartă. Carul apropiindu-se de vulpe, țăranul ce mâna boii o vede și, crezând că-i moartă cu adevărat, strigă la boi: Aho! Aho! Boii se opresc. Țăranul vine spre vulpe, se uită la ea de aproape și, văzând că nici nu suflă, zice: Bre! da' cum naiba a murit vulpea asta aici?! Ti!... ce frumoasă cațaveică am să fac nevestei mele din blana istui vulpoiu! Zicând așa, apucă vulpea de după cap și, târând-o până la car, se opintește ș-o aruncă deasupra peștelui. Apoi strigă la boi: "Hăis! Joian, cea! Bourean". Boii pornesc. Țăranul mergea pe lângă boi și-i tot îndemna să meargă mai iute, ca s-ajungă degrabă acasă și să ieie pelea vulpii. Însă, cum au pornit boii, vulpea a și început cu picioarele a împinge peștele din car jos. Țăranul mâna, carul scârțâia, și peștele din car cădea. După ce hoața de vulpe a aruncat o mulțime de pește pe drum, bine...șor! sare și ea din car și, cu mare grabă, începe a strânge peștele de pe drum. După ce l-a strâns grămadă, îl ia, îl duce la bizunia sa și începe a mânca, că ta...re-i mai era foame! Tocmai când începuse a mânca, iaca vine la dânsa ursul. — Bună masa, cumătră! Ti!!! da' ce mai de pește ai! Dă-mi și mie, că ta...re! mi-i poftă! — Ia mai pune-ți pofta-n cuiu, cumătre, că doar nu pentru gustul altuia m-am muncit eu. Dacă ți-i așa de poftă, du-te și-ți moaie coada-n baltă, ca mine, și-i avea pește să mănânci. — Învață-mă, te rog, cumătră, că eu nu știu cum se prinde peștele. Atunci vulpea rânji dinții și zise: Alei, cumătre! da' nu știi că nevoia te duce pe unde nu-ți e voia și te-nvață ce nici gândești? Ascultă, cumătre: vrei să mănânci pește? Du-te desară la băltoaga cea din marginea pădurei, vârâ-ți coada-n apă și stăi pe loc, fără să te miști, până despre ziuă; atunci smuncește vârtos spre mal și ai să scoți o mulțime de pește, poate îndoit și-ntreit de cât am scos eu. Ursul, nemaizicând nici o vorbă, aleargă-n fuga mare la băltoaga din marginea pădurei și-și vâră-n apă toată coada!... În acea noapte începuse a bate un vânt răce, de îngheța limba-n gură și chiar cenușa de sub foc. Îngheață zdravăn și apa din băltoagă, și prinde coada ursului ca într-un clește. De la o vreme, ursul, nemaiputând de durerea cozei și de frig, smuncește o dată din toată puterea. Și, sărmanul urs, în loc să scoată pește, rămâne făr' de coadă! Începe el acum a mornăi cumplit ș-a sări în sus de durere; și-nciudat pe vulpe că l-a amăgit, se duce s-o ucidă în bătaie. Dar șireata vulpe știe cum să se ferească de mânia ursului. Ea ieșise din bizunie și se vârâse în scorbura unui copac din apropiere; și când văzu pe urs că vine făr' de coadă, începu a striga: — Hei cumătre! Dar ți-au mâncat peștii coada, ori ai fost prea lacom ș-ai vrut să nu mai rămâie pești în baltă? Ursul, auzind că încă-l mai ič și în râs, se înciudează și mai tare și se răpede iute spre copac; dar gura scorburei fiind strâmtă, ursul nu putea să încapă înlăuntru. Atunci el caută o creangă cu cârlig și începe a cotrobăi prin scorbură, ca să scoată vulpea afară, și să-i deie de cheltuială... Dar când apuca ursul de piciorul vulpei, ea striga: "Trage, nătărăule! mie nu-mi pasă, că tragi de copac..." Iar când anina cârligul de copac, ea striga: "Valeu, cumătre! nu trage, că-mi rupi piciorul!" În zadar s-a năcăjit ursul, de-i curgeau sudorile, că tot n-a putut scoate vulpea din scorbura copacului. Și iaca așa a rămas ursul pâcâlit de vulpe!


content:
Iarna ninge și îngheață, Frigul crește tot mereu, Păsărica cea isteață Nu mai zice cântul său. Când afară viscolește, Ea s-ascunde tremurând Într-un dos, unde găsește, Nu ca vara, ciripind; Ci, zburlită și-ntristată, Flămândă ca vai de ea, Pe la drum mâncarea-și cată, Sărmănica păsărea. Dumnezeu care-a făcut-o Pe dânsa, ca și pe noi, O nutrește s-o-ncălzește, El o scapă din nevoi!


content:
Ar fi un mare păcat Omul leneș de-ajutat. Dacă lenea-l stăpânește, Singur este vinovat. Cine ziua nu muncește Doarmă noaptea nemâncat! Bine-a zis biata furnică Greierului calicind: Ai petrecut astă-vară? Joac-acum, de-i fi putând! Iar la vara viitoare, Măi jupâne grieruș, Fii ca mine strângătoare, Nu tot trage din arcuș… Ț-ei deda corpul la lucru, Lenea nu te-a stăpâni; Și la iarn-având strânsură, Lipsa-ți vei îndeplini.


content:
Clopoțelul de la gară Dând sămnalul de pornire, Toți-n grabă alergară, Toți cu toți într-o unire, Rar rămâne un drumeț Surd la astă deșteptare; Somnorosul e isteț, Când e ora de plecare. Sare iute în trăsură Călătorul îngrijit. Trenu-n grabă se smuncește, Trenu-iată-l a pornit! Fumul iesă, trenul zboară, Călătorii liniștiți, Orice vreme-a fi afară, Au pornit, îs buni porniți. Animalul ce odată Sub jug greu se chinuia, În trăsură, astă-dată, Parte dreaptă și el ia. Mașinistu-i surugiu, Țipătoarea, biciul său, Iar vaporii, cai fugari, Îmboldiți de foc mereu! Nici te simți, și ai ajuns La părinți, rude, amici, Când odată puteai perde Interese mari și mici. Iaca mintea omenească Apa, focul a-njugat, Și de-atunci cu înlesnire Țări cu țări mâna au dat.


content:
Când eram în floarea mea, Zburam ca o păserea, Și zburam din cracă-n cracă, N-avea nime ce să-mi facă. Dar un hoț de vânător Îmi întinse-un lățișor Și mă prinse de-un picior. Și mă băgă în colivie, Mai mult moartă decât vie.


content:
Pogoară, pogoară pe plai Tot nouă ciobani, De sunt veri primari, Și cu unul zece. El e streinșor, Cu oițe multe; Câte pietre-n munte, Atâtea-s cornute; Câte pietre-n vale, Atâtea-s mieoare ; Câte pietricele, Atâtea-s mielușele. Vai ! nouă ciobani, De sunt veri primari, Ei că s-au vorbit Și s-au sfătuit, La apus de soare Pe el să-l omoare, Bănișori să-i bea, Oițe să-i ia, Să le împărțească, Să le răspândească. Dar o mielușică (Ea îi ochișică) Ea mi-și auzea, Șchioapă se făcea În urmă rămânea ; Și unde mi-și zbiera, Locul tremura, Brazii veștezea, Iarba se pârlea. Dar stăpânul ei Cârlig răsucea Și în loc stătea, Oița-ntreba : „Oiță lăiță, Mie drăguliță ! De când te-am văzut, Și te-am cunoscut, Așa n-ai făcut; Doar nu v-am păscut Tot prin livezi verzi ? Apă nu v-am dat La izvoare răci? Ori nu v-am culcat P-alea vârfuri nalte, Unde vântul bate ?” Oița-mi grăia: „Stăpâne, stăpâne, Stăpiiorul nostru; Ba tu ne-ai culcat P-alea vârfuri nalte, Unde vântul bate, Și tu ne-ai păscut Tot prin livezi verzi Și apă ne-ai dat La izvoare reci. Stăpâne stăpâne, Vai ! nouă ciobani, De sunt veri primari, Ei că s-au vorbit Și s-au sfătuit La apus de soare Să mi te omoare, Bănișori să-ți bea, Pe noi să ne ia, Să ne împărțască Să ne răspândească ! ” Stăpânul grăi : „Oiță lăiță, Mie drăguliță! De m-or omorî, Voi mă-ți îngropa În târla oilor, În jocul mieilor, În dosul stânei, Să-mi aud cânii; Cârligelul mieu, Voi că mi-l veți pune Stâlp la căpătăiu. Iar ca mângăiere Fluieraș de soc, Ce-mi zice cu foc, Voi că mi-l veți pune În ușa târlei; Vânt mi-a adia, Fluier mi-a mișca; Fluierul mi-a zice, Oile s-ar strânge, Pe mine m-or plânge, Cu lacrimi de sânge”. ............ Ah ! strein de mine, Mult strein în lume, Nici un ajutoriu De la Dumnezeu Și stăpânul mieu.


content:
Are Bratu trei feciori, Câte trei sunt vânători; Dar mai are, Bratu are Pe Dobrica fată mare, Se primblă pe hat călare Cu cozile pe spinare, Împletite cu parale, Cunjurate de pistoale. Frunzulița fagului, Sus pe plaiul muntelui, La tulpina fagului, La umbrița bradului, Șed feciorii Bratului Cu Niț-a Ploșcarului, Cu Manea Șalariului, Cu soră-lui Dobrica. Dar ei tot bea și mânca Iar Dobrica se culca Și puțintel c'adormea Și urât vis că visa. Drept în picioare sărea Și din gură că grăia: Valeu, Neico Stanciule! Voi beți mări și mâncați, Nicio grijă nu purtați, Dar eu neică mă culcai, Puțintel că adormii Și urât vis că visai: Neico, pistoalele tăle Ședea'n cuiu fără oțăle. Neico, flintișoara mea Ședea'n cuiu făr' de vergea. Nici cuvânt nu săvârșea, Potera că-i cotropea, Căpitanul că grăia: D'alei Stance-al Bratului, Vrei tu mări să te dai, Sau la poteră legat Ori de ea să fii tăiat? Dar Stanciu că mi-i grăia: – Căpitan Bălăurean, Nu sunt muiere de sat Să mă dau ție legat, Că-s voinic cu comănac, Îi vedea ce-oiu să vă fac. Dar soră-sa Dobrica Ea din gură că grăia: – Taci, neică, nu zice-așa, Că mi-ți răpui vieața, Ci ad'o'ncoa pe durda. Pe durda 'n mână i-oda, Praful cu poala-l turna, Gloanțele cu chivăra. Ea de stânga 'ngenunchia Și pe dreptul mi-o punea, Oda tă ce 'slobozea Șeptespreze dobora. Ceilalti câți mai rămânea, Pe toți greu că mi-i rănea, Numai căpitan scăpa, Dar ea din gură-i grăia: – Căpitan Bălăurean, Tu du-te mări de spune, Tu mări, tu la Domnie, Să sloboadă pe maica, Pe maica și pe taica, Că-i aprind pușcăria. Aștepta ea ce-aștepta Și văzând că nu venea, Ea pe cal încăleca Și la Domnie pleca, La pâinariu se-abătea, Pâne că mi-și târguia Și felii că le tăia, La pușcărie mergea. Sărea ici, sărea colea Și un amnăraș scotea Și din el că scăpăra Și foc pușcăriei da. Vinovatii toți scăpa Și pâinea că li-o împărțea. Și taică-său și mă-sa Din pușcărie scăpa. Dar Bucureștiu vedea, După dânsa se lua Calul îl loc îi oprea Și pe dânsa o prindea Și la Domnie-o ducea; Un ou roșu în par punea, Toti Bucureștii că da Și oul nu-l nemerea. Dobrica că mi-i privea Inima 'ntr'însa fierbea, Până ce rându-i venea; Iacă rândul că-i venea, Când odată slobozea, Oul fărâme-l făcea. Dar pe ea o cotropea La Domnie-o ridica; Ea acolo că mergea, Pieptul că și-l arăta, Domnia dac'o vedea, Iertare că-i dăruia, Și la frați că se 'ntorcea, Iute ca o rândunea Cu părinții lângă ea.


content:
În sus, Pe Mureș în sus, Este-o casă naltă. Da-n ea cine șede? Domnul Jomnai craiu Și cu Jecmăneasă, Cinstita crăiasă, La masă ședeau. Dar cu pahar cin' le da ? Lina Cătălină, Floare din grădină, Fată de română, Albă ca o zână, De român bogat, Tot din Țarigrad, Cu paharul da. Domnul Jemnai craiu Paharul lua, De mân-o strângea. Dară Jecmăneasă, Cinstita crăiasă, Ea, că mi-și vedea, Nimic nu zicea, Masa ridica. Domnul Jemnai craiu Pe Lina chema, Din gură-i grăia: „Lino Cătălină, Floare din grădină, Fată de română, Albă ca o zână, De român bogat, Tot din Țarigrad, Du-te de-mi așterne, Tot în cea grădină, În cap de răzor, În miros de flori”. Lina se ducea Și mi-i așternea, Unde-i poroncea. El vesel mergea Și mi se culca. Dară Jecmăneasă, Cinstita crăiasă, Vezeteu chema Și mi-i poroncea, Caii să mi-i puie, Telegarii iuți, Iuții ca zmeii, Negri ca corbii. Apoi de îndată Pe Lina chema, În bute-o punea Și cu ea pleca În sus, Pe Mureș în sus, La „Lacul Rotund”, Care n-are fund. Și dac-ajungea, Pe ea jos c-o da, Pietre aduna Și-n roche-i cosea, Brânci în apă-i da, Lina se-neca. Doamna Jecmăneasă, Cinstita crăiasă, Acasă venea Și mi se culca. În vărsat de zori, În miros de flori, Domnul Jemnai craiu, El se deștepta; Pe Lina chema: „Lino Cătălină, Floare din grădină, Fată de română, Albă ca o zână, Adă-mi năstrapa, Ca să-mi spăl fața” ! Lina nu răspunde, Că n-are de unde. El că mi-a striga, Și nu răspundea. Dar o țigăncușă La dânsul ieșea, Din gură-i grăia: „Doamne, Jemnai craiu, Lina nu răspunde, Că n-are de unde !”, El dac-auzea, Iute, se scula, Degrab' se-mbrăca, Robii și-i strângea, La chin îi punea. Dar o țigăncușă, Ea că răspundea : „Doamne, Jemnai craiu, Pe noi nu ne bate; Că măicuța voastră Și stăpâna noastră, Doamna Jecmăneasă, Cinstita crăiasă, Pe Lin-a luat, Cu ea a plecat În sus. Pe Mureș în sus, Și-n „Lacul Rotund”; Care n-are fund, Pe Lin-a-necat !” Domnul Jemnai craiu, El dac-auzea, Năvodari chema, Și el se scula La dânsul lua Cuțit de argint, Să moară curând; Acolo mergea, La „Lacul 'Rotund”, Care n-are fund, Năvodarii da Cu năvoadele, Pe Lina găseau Ș-afar-o scoteau. Domnul Jemnai craiu, El dac-o vedea, În brațe-o lua . Și mi-o săruta Și mi-o dezmierda: „Lino Cătălină, Floare din grădină, Fată de română, Albă ca o zână !” Și degrab' scotea Cuțit de argint, Să moară curând, Și mi se junghia, Ș-aproape de ea Degrab' că murea. Doamna Jecmăneasă, Cinstita crăiasă, Ea când se scula, Roabele-și chema, De fiiu le-ntreba, Ele răspundea : „Vai ! Măria-ta; Stăpânașul nostru; El că și-a plecat La „Lacul Rotund”, Care n-are fund ! ” Ea dac-auzea, Iute se scula, După el pleca La „Lacul Rotund”, Care n-are fund, Și mi ți-l găsea Mort chiar lângă ea ! Dac-așa vedea, Îndărăpt venea, În iatac întra Și se otrăvea.


content:
Toți sătenii pronunță cu drag cuvintele de moșu popă ori nănașu părinte; prin urmare, toți văd în păstoriul lor sufletesc un tată iubit, un părinte bun, precum se și cade să fie. Cum trebuie însă ca acest proclamat părinte să conducă pe săteni, ce cu mîndrie și dragoste se numesc ei singuri copii[i] lui, dîndu-i toată stima ce se cuvine unui părinte? Mai întăi de toate, preotul sătean trebuie să-și înceapă cariera sa cu blîndeță și devotament, să fie un model de moralitate și de muncă, fără de cari misiunea lui nu va putè produce roadă bună niciodată. Inima lui trebuie să fie totdeauna deschisă, sfaturile lui cele bune să fie o comoară nesfîrșită. Prin aceste mijloace încrederea poporenilor fiind cucerită în timp foarte scurt, preotul trebuie apoi să știe profita repede și în mod rațional de această favorabilă împrejurare, pentru a pune temelie solidă misiunei sale de conducător și părinte al poporului, care i s-a încredințat de cătră D-zeu și națiune. Pentru ca preotul la sate să-și poată îndeplini misiunea cu destulă demnitate, trebuie să fie, mai nainte de toate, un econom bun, silitor și muncitor, care să întrunească totodată aceste trei calități indispensabile unui apostol: să fie învățător bun și conștiențios, doftor fără sete de argint și judecător imparțial. Aceste trei calități posedate, succesul misiunei preoțești este pe deplin asigurat. Precum am zis, înfățoșarea preotului pentru întâia oară între poporeni trebuie să fie astfel, ca să facă o bună impresiune asupra lor și să le cîștige simpatia și încrederea. Aceste vor constitui o armă puternică, care-i va servi misiunea de minune. Pornit pe această cale, preotul trebuie să viziteze de-a rîndul pe toți fiii săi sufletești. Cînd un preot se ivește pentru întăia oară în comuna sa, el este vizitat, dacă nu de cătră toți, cel puțin de o mare parte a poporenilor săi. Datoria lui este ca să le întoarcă această vizită, întrînd în căsuțele poporenilor, cari se vor simți foarte onorați prin astă manieră părințească și obligatoare. Această intrare a sa în casele poporului să fie însă însoțită de sfaturi și învățături sincere. Cu această ocaziune, preotul mai întăi de toate trebuie să pună în vederea sătenilor și să le laude frumusețele locului, să le esplice în mod poporal plăcerile și foloasele ce pot trage din natura ce-i încunjoară și de care lor mai mult decît la toți le este dat a se bucura. Pintre aceste conversări apoi să amestece anecdote morale, esemple de iubire reciprocă și dreptate și să le nareze cîte un pasagiu mai glorios din istoria strămoșilor, prin cari să deștepte într-înșii măcar cît de puțin conștiința națională, atît de amorțită. După aceste, preotul să facă poftire tuturor de-a rîndul, cu bărbați și femei, cu bătrîni și tineri, ca să vină dumineca cea mai de aproape cu toții la biserică, deoarece are să le spună ceva frumos și folositor. Atenția lui apoi să se concentreze mai ales asupra școalei, dacă esistă; să între în mijlocul copiilor, să le spună cîte-o rugăciune frumoasă și să-i învețe a păstra dragoste și supunere cătră toți oamenii. Acești copii apoi, la reîntoarcerea lor acasă, vor spune părinților lor ce frumos li-a vorbit popa, și acesta va cîștiga pentru dînsul și mai mult încă simpatia și încrederea poporenilor. Astfel apoi în duminica viitoare, sătenii, îmbrăcați în costumele lor naționale sărbătorești, se vor afla desigur la biserică cu toții, dimpreună cu femeile și copilașii lor, și se vor grupa în jurul preotului pentru a asculta ceea ce le-a promis. Atunci preotul, învestit în hainele sacerdotale, să facă apoi o întrerupție pe la mijlocul liturghiei și, cu o căutătură blîndă, dar serioasă totodată, să înceapă c-un limbagiu poporal și clar a vorbi cam astfel: „Fiii mei! Eu aici înfățoșez pe Domnul nostru Is. Christos, care vă zice prin gura mea: Iubiți-vă unii pe alții, precum eu v-am iubit pe voi, căci de pe aceasta, vă vor cunoaște toți că sunteți creștini, dacă veți avè dragoste între voi! — Dragii mei, toți avem trebuință unii de alții: cei săraci de cei bogați și cei bogați de cei săraci. Cînd cei bogați vă înlesnesc la trebuință, voi cei mai puțin avuți nu cruțați brațele voastre pentru a le veni într-ajutor, cînd aceia vă cheamă. Nu pizmuiți fericirea vecinului vostru, căci și el, ca și voi, a cîștigat-o prin sudoare și bună iconomie. Siliți-vă ca, prin hărnicia și cinstea voastră, toți să vă faceți deopotrivă. — Iubiții mei! Iată, fiii voștri, îngrijiți de d. învățător, care asemenea este părintele lor și fratele nostru, căci el le dă hrana minții și a inimei, în curînd vor ști a ceti, a scrie, a socoti și a se ruga lui D-zeu. Ei vor ști peste puțin și vă vor povesti lucruri frumoase despre iubita noastră țară și despre D-zeu. Nu întîrzieți dară a-i da la învățătură și nu cruțați nimica pentru învățătorul lor, căci prin învățătură ei se vor face și mai buni la inimă și mai luminați la minte. Ei vor ști să înțeleagă mai bine care este dreptul lor, pentru a și-l putè apăra. Ei vor ști munci mai bine pămîntul, din care vor trage foloase mai mari; ei vor ști să-și îngrijască vitele, de la cari atîrnă în parte hrana lor de toate zilele; în scurt, ei vor ști a-și statornici gospodăriile pe temelia iconomiei și a bunei rînduieli, trăgînd singuri folosul din munca lor, pe cînd omul fără învățătură și fără bună creștere din casa părințească este înșelat de toți și ușor se azvîrle în brațele lenevirei, beției și altor răutăți, pierzînd, pe lîngă sănătate, încă și numele cel bun și roada muncei sale cîștigată cu sudoare. — Dragii mei! Siliți-vă cu toți de a plăti la vreme dările voastre cătră obște și cătră ocîrmuire, pentru că tot spre folosul vostru și al țărei o faceți aceasta. Veți fi auzit că Christos încă a plătit bir, măcar că a fost fiul lui D-zeu. — Fiii mei, într-un an sunt 52 de duminece și alte sfinte sărbători; în toate să ne întîlnim aicea, pentru a vă-nvăța cele ce sunt bune și de folos, precum îmi poruncește D-zeu. După sfînta liturghie mergeți pe la casele voastre și dați trupului hrana sa, apoi întruniți-vă la mine acasă, unde vă poftesc cu toată dragostea, ca să petrecem această sfîntă zi împreună. — Binecuvîntarea lui D-zeu să vie preste voi!” Preste două-trei oare, sătenii se adună la casa parohială, unde preotul trebuie să le prepară o petrecere nobilă și atrăgătoare. Mai înainte de toate, preotul să le vorbească despre trebile gospodăriei, să le deie unele învățături practice despre agricultură și despre cultivarea viilor. Apoi să întroducă în conversație narațiuni istorice, să-i pună a recita balade și doine populare despre faptele strămoșilor și despre pornirile inimei lor. Apoi să se-ntindă o horă drăgălașe de cătră junii și junele româncuțe, în care timp preotul să converseze cu bătrînii despre educație, căsătorie și despre virtuțile familiei. Apoi să le arate stricăciunea ce provine din beție, pentru care scop să le aducă esemple prin cari să desfășure și mai mult degradarea și nenorocirea ce provine din beție, din acest vițiu odios, care corumpe din ce în ce mai tare sîngele curat al săteanului, slăbindu-i istețimea și vigoarea brațelor. În felul acesta, sătenii se vor rentoarce ca renăscuți la vetrele lor, vor vizita mai rar crîșmele și vor prefera petrecerile cele nobile duminecale la casa preoțească și mai tîrziu pe la unii din fruntașii satului. — Cine nu recunoaște apoi cît bine ar rezulta din acest sistem, din această reformă a vieței sociale de la sate? Sătenii, ocupați în fiecare zi de sărbătoare cu învățături morale, sfaturi folositoare și petreceri nobile, ar ști să întrebuințeze zilele de lucru cu mai multă vigoare și ar scăpa în scurt timp din mrejea primejdioasă și sugrumătoare a veneticilor, ce au curagiul a profita de simplicitatea lor, pentru a-i specula și a-i esploata. Dînșii ar deveni avuți și din ce în ce mai folositori societății; proprietarul ar trage mai mult folos din proprietatea sa, căci lucrul său ar fi făcut la timp; preotul n-ar mai fi peritor de foame, căci vrednic este lucrătorul de plata sa! Un lucru este neapărat de a nu se scăpa din vedere. Preotul, pe lîngă alte bune calități, mai trebuie să poseadă o doză bună de curagiu și energie, pentru a brava obstacolele ce are să-ntimpine neapărat chiar la cea întăi încercare a grelei sale misiuni. Cele mai puternice obstacole trebuie să le aștepte din partea crîșmarilor ovrei, carii sunt cei mai neîmpăcați dușmani ai moralității și deșteptării poporului. Natural, căci veninoasa lor băutură nu poate avè trecere decît păn-atunci, pănă cînd poporul este ținut în orbie sufletească și imoralitate. Tot asemenea obstacole se pot aștepta și din partea arendașilor străini, a căror interes este esploatarea bietului popor. Misiunea preotului însă poate găsi un sprijin puternic în proprietarii români cu sentimente loiale și naționale. Avem chiar unele esemple despre asemenea proprietari, cari, în unire cu preotul, au știut să facă din comunele lor un cuib de bună gospodărie și moralitate; durere însă că azi asemenea esemple binefăcătoare sunt cam rare!... Aceasta este, în scurt, nobila misiune a preotului la țară. Deie cerul ca ea să se poată îndeplini cît mai urgent și cu rezultate cît de strălucite, căci — ardet Ucalegon! Pentru aceasta însă se cere o instrucțiune suficientă și o poziție materială mai convenabilă pentru preoții noștri. Sustrageți de la dînșii aceste mijloace neapărat trebuincioase, și misiunea lor la sate va rămînè mai pe jos decît aceea a celui de pe urmă păzitor de vite... Și prin aceasta, nu sufere oare prosperitatea țării și a națiunii?!...


content:
Este cunoscut de toți aceia cari au cetit istoria culturei popoarelor cît rău a produs activitatea iezuitismului în cele mai multe țări ale Europei. Societatea omenească n-a avut niciodată mai mari adversari, dușmani mai neîmpăcați decît acești monștri, învăluiți în sacul pocăinței, ascunși supt masca cucerniciei, iar în inimă și în suflet, cu cele mai negre planuri, cu cele mai negre vicii și păcate. De la anul 1808, cînd un decret al lui Napoleon I puse capăt inchizițiunei barbare, neumane, iezuitismul a perdut din rolul și puterea ce avea mai înainte. Cu toate aceste, pe la finele anului 1863, această sectă avea încă peste 7.529 membri în vro 19 provincii europene. Cele mai cumplite lovituri le-au suferit însă iezuiții în cei din urmă doi-trei ani, de cînd îmbuibatul Cap al Cetății eterne pretinsă a i se recunoaște absurda infailibilitate, ridiculizată de cătră însăși luminata parte a clerului catolic. De atunci iezuitismul a devenit o batjocură, și toate țările unde instrucțiunea se găsește în mîna acestor oameni, astăzi caută s-o ia din mîna lor, căci s-au convins, în fine, că lumina iezuitică pentru societate este un întunerec, un infern. Țara noastră, atît de bună, atît de mănoasă, mulțămită clerului și religiunei sale ortodoxe, a fost scutită pănă în timpul mai nou de năvala acestor secte sau, mai bine, insecte otrăvitoare, măcar că și ea a avut să treacă prin un mare purgatoriu; căci cine a putut încă să uite timpurile de tristă aducere aminte ale fanarioților, cînd țara gemea supt invaziunea călugărilor și a fanarioților greci, cari au copleșit locurile cele mai frumoase ale țărei și care tot cu aceeași mască de pocăință și cucernicie iezuită „ca lacoma omidă di pe frageda mlădiță, ca neagra lipitoare pe sînul de zăpadă al dulcei copiliță”, sugeau din frunză sucul și sîngele din vine, în blînda Românie!!!... În sfîrșit, însă, grație forței noastre naționale, am scăpat de acești oaspeți urîcioși, dar, precum se pare, am scăpat numai pentru a reintra într-un alt purgatoriu, acela al iezuitismului papal. Țara noastră este bună, este ospitalieră, este tolerantă; ea n-a persecutat niciodată religiunile străine din sînul ei. Dar probe destul de puternice avem că acele religiuni au nutrit și nutresc încă ura cea mai amară contra ei. Astfel avem probe despre religia ebraică, astfel au constatat unele ziare chiar anul trecut că în claustrele călugărițelor catolice copilele române date spre educație se desnaționalizează și-și perd respectul chiar pentru familia lor. Cu toate aceste, pe cînd toate țările au început a izgoni această sectă din sînul ei, la noi iezuiții se sporesc din ce în ce, poate pentru că se refugiază aici la noi de prin țările de unde-i alungă, înto[c]mai precum se refugiază ovreii. Așa e țara noastră... e bună și tolerantă! Tot ce este mai infectat în societatea europeană se grămădește pe malurile Dîmboviței și a Bahluiului, căci aici aerul pare mai priincios!... Pentru ca să cunoaștem pînă la ce grad a ajuns deja încuibarea iezuiților în țara noastră, lăsăm să vorbească acum Biserica română , ziarul religios-moral din București, cu data de 2 aprilie, care iată ce ne spune: „Sîmbătă, la 25 martiu, vrînd a respira un aer mai plăcut, mai curat, am crezut că cel de pe colina Filaretului este cel mai favorabil din două punturi de vedere, pentru curățenie și pentru apropiere. Traversînd acea colină cîteva minute, un ce extraordinariu ne atrase privirea spre gara Giurgiului cătră un șir de seminariști în număr ca de treizeci de juni, îmbrăcați în costum de clerici, urmați de cîțiva iezuiți. Curiozitatea ne îndemnă să întrăm în gară; tocmai în acel moment sosi și trenul de sară de la Giurgiu. Din numeroasele vagoane se pogoară un călugăr catolic cu o barbă mare, la a cărui aparință toți acei juni descoperiră capetele și, cu pălăriile în mînă, sărută mîna cu respect acelui călugăr iezuit ș-apoi pleacă în capitală. Pănă azi n-am știut că iezuiții au fondat și seminariu în România. Care să fie scopul — toți ne întrebăm — că iezuiții să aibă și seminariu, cînd n-au necesitate de dînsul? Și cum tolerează guvernul asemenea institute? Rațiunea ne răspunse că catolicii au otărît a mări propaganda prozelitismului în România, siguri fiind că nu-i controlează nimeni. După noi, ei n-au nici un drept și nici o necesitate de a fonda seminariu, deoarăce pentru coloniile venite pe furiș în țară erau destui 10 preoți; și de vreme ce astăzi sunt sute, pentru ce și seminariu? Căci în România de dincoace de Milcov nu e decît o singură comună catolică, compusă din bulgari convertiți, cari se numesc pavlicheni, și această comună este în marginea Bucureștilor și se îngrijește d-a dreptul de bărăția din capitală. Iar dacă în România de peste Milcov se găsesc cîteva comune în districtul Neamț și Bacău locuite de unguri catolici, colonizați în timpul lui Ștefan cel Mare și care-și păstrează religiunea, ceea ce dovedește marea toleranță a României, pentru aceia, precum știm, în Iași esistă un seminar catolic (??) al statului nostru; pentru ce și altul în București? Care este necesitatea seminariilor catolice, cînd dintr-ale noastre se azvîrlu tinerii afară? Dar mulțimea de preoți ce vin în țară pe toată ziua ce cată? Noi știm că preoții noștri abia cu mari greutăți capătă cîte unul voia de a trece frontiera în vecinătate, precum în Turcia, Transilvania și Bucovina; așa și preoții greci și bulgari pierd cîte o lună pe la porturile noastre pănă să capete voia să între în țară, și atunci încă numai într-un mod condiționat! Catolicii sunt privilegiați, de dînși[i] nu se ocupă nimeni, ei întră în țară ca în țara lor, fără să fie întrebați care le este misiunea. Ar trebui să se ceară de la S. S. Episcopul catolic o listă de cîți preoți are nevoie pentru comunitatea catolică, și regimentele de iezuiți să se trimeață la urma lor, pentru că în România chinoviu catolic n-a esistat; istoria nu ne arată că ar fi esistat vreodată.”


content:
Felicităm cu plăcere voința în bine a domnului I. Nădejde, cetind critica domniei-sale din Contemporanul, no. 6, sub titlul Partea științifică din „Învățătoriul copiilor ”, întrucît curiozitatea sa nu cere altă mulțămire decît aceea de a-și colinda spiritul pe nesfîrșitul cîmp al științei, care-i suride pe acest timp de secetă cu atîta bunăvoință. Însă toată furia ursului îndreptată asupra cîtorva albine?! E vorba despre o carte de cetire, căreia, dacă-i lipsește perfecția, după însuși domnia-ta, credem că nu i se poate tăgădui o valoare relativă distinctă, cercetînd cărțile ce figurau și, poate, mai figurează încă în uzul învățămîntului primar. Și greu este, căci multe sudori ne-au curs de pe frunte, și multe nopți întregi ne-a răpit cartea Învățătoriul copiilor , pănă ce am adus-o în stare de a nu da științei decît foarte puțină materie de criticat. Credem că merită o soartă mai dulce, o privire mai blîndă, o menajare, cel puțin relativă, în locul pasionatelor rînduri, cu cari săgetați așa de aprig tendința spre bine a unor oameni cari, de la 1864 și pănă astăzi, am sacrificat mult din puținul ce am putut cîștiga, pe vremile acele, în folosul instrucțiunii de întâia cerință sau școală pentru începători. Adevărat, „cu greu se alcătuiește o bună carte de cetire, după cum dumneavoastră înșiși mărturisiți, chiar cînd știe cineva singur foarte bine lucrurile despre cari vrea să scrie; și cînd nu posedă nici cunoștințele trebuitoare, atunci face o faptă rea”. Adică făptuitori de rele, criminali sîntem, pentru că am îndrăznit a pricepe nevoia unei cărți începătoare mai apropietă de cerințele pedagogice decît precedentele, de ale căror vițioase cuprinsuri, domnul mieu, nu se scandalizază speculantul, ci învățătoriul conștiincios, nu cel ce „n-a împuns odată cu sula”, ci omul care-și iubește meseria, și pentru aceasta sîntem de condamnat?! Cu adevărat sînt cîteva greșele, care, toate la un loc, nu alcătuiesc nici o pagină din întreaga carte. Dar, drept vorbind, se poate pretinde unui institutoriu să posedă cunoștințele înalte ale unui profesor de liceu sau de facultate?! — Negreșit că nu. Ce-am putut scrie de la noi, am scris; ceea ce nu puteam ști prin noi înșine, am cerut de la alții, extrăgînd din cărți românești în uzul școalelor secundare bucățile științifice de care ne inculpați. Orice om cu minte nu poate cere unui institutor lipsit de mijloace și de timp a sta direct în curentul modificațiunilor și descoperirilor științifice; de aceea rugăm pe criticul nepărtinitoriu și conștiincios să ne puie în vedere îndreptările cuvenite, spre a ține sama de ele la ediția viitoare. Rugăm asemene pe domnul I. Nădejde să nu-și facă așa de mare nălucă despre „morile de vînt”, nici să grăbească a se turci, după cum zice, căci și acolo dă de „mîna lui Dumnezeu cea nevăzută”, care, dacă nu ne-ar fi găurit pielea în dreptul ochilor, nu ne-am putea vedea greșelile unii altora. Iași, în 1881, octomvrie 6


content:
Stimabile domn, În lăcomia d-voastră, de a fi autorul geografiilor tuturor județelor din România, fără nici o sfială, ați copiat planul și metoda din cartea noastră, întitulată: Geografia județului Iași, pentru clasa a II-a primară-urbană și a III-a rurală. Și, pentru județul Iași ați cules de-a gata tot materialul din această carte, fără a noastră învoire și fără a vă da samă de dreptul de proprietate, prescris de lege. Cum că ne-ați copiat cartea, lucrul este vădit, și pentru aceasta, n-avem decît să punem ambele cărți față-n față, ca lumea competentă să vadă și să judece. Mai întăi, la începutul tuturor edițiilor geografielor d-voastră, ați copiat întocmai planul din notița de la începutul geografiei noastre, unde arătăm cum să se înceapă cursul geografic. Acest plan ni l-ați copiat în toată întregimea lui, cu deosebire, că, în loc de a procede cu totul elementar, așa cum procedăm noi, d-voastră vă mai slujiți, la orientare, și cu steaua polară, constelațiile cerești, busola etc., și îngreuieți mintea copiilor cu o nomenclatură geografică greșită și neînțeleasă. Dar pentru ceea ce ați pus de la d-voastră, nu ne privește. D-voastră ați lucrat așa, după cum ați putut și v-ați priceput, în asemine materie. Ceea ce insă nu vi se poate ierta, este că ne-ați copiat lucrarea noastră și v-ați folosit, fără muncă, de materialul adunat de noi. Lăsînd la o parte planul ce ni l-ați copiat, precum și nomenclatura d-voastră geografică, cu totul greșită și neînțeleasă, venim la materialul propriu geografic, ce l-ați copiat de la noi. Așa, spre exemplu: la pagina 18, după ce ați luat bucățile din cartea noastră, întitulate: una, Așezarea, și cealaltă împărțirea administrativă a orașului Iași, ca să nu vi se cunoască urmele copierei, ați schilodit bucățile așa de rău, încît le-ați pus toate pe dos. Așa, făcînd orientarea dispărțirilor orașului Iași, ziceți că dispărțirea I-a este așăzată în partea de sud-vest a orașului; dispărțirea II-a în partea de sud-est; dispărțirea III-a în partea despre apus; dispărțirea IV-a în partea despre răsărit, iar dispărțirea V-a în partea despre miază-noapte. După cum ați făcut această orientare, se vede cît de colo că d-voastră v-ați uitat pe planul orașului Iași, din geografia noastră, și ați făcut orientarea greșită, fără a vă da samă că acesta-i un plan topografic și nu o hartă. Aceasta dovedește cît de bine cunoașteți așăzarea orașului Iași, și ce deosebire este între un plan topografic și o hartă. La pagina 19, după ce faceți o încurcătură despre stradele din Iași, treceți la hală și ziceți că-i învălită cu steclă. Oare așa să fie? La pagina 20, iarăși, ca să nu vi se cunoască urmele copierei, ați stricat așa de rău textul din bucățile noastre, încît nu se mai înțelege nimica din ceea ce voiți a zice. Iată redacțiunea și stilul din cartea d-voastră: „Biserica Sf. Nicolai Domnesc, făcută de domnul Moldovei Ștefan cel Mare, are trei altare, aproape de palat”. Oare ce să fie aproape de palat? Biserica Sf. Nicolai, Ștefan cel Mare, ori cele trei altare? De asemine, ziceți: „Biserica Trei-Sfetitele, făcută de Vasile Lupu, domnul Moldovei, zidită din peatră săpată pe dinafară; aici se află moaștele sfintei Paraschiva; pe Strada Mare”. Ce este oare zidită din peatră săpată pe dinafară? Moldova sau biserica Trei-Sfetitele? Și unde se află moaștele sf. Paraschiva? Pe dinafară, în biserică sau pe Strada Mare? Mai departe, ziceți: „Biserica Golia făcută tot de Vasile Lupu, aici în Turnul cu clopote e și observatorul de foc; în curte c-un spital de nebuni”. Aceasta dovedește cît de competent sunteți în asemine treabă și cît interes v-ați pus, ca ceea ce veți da la lumină — după cum ziceți d-voastră, — „să fie tinerimei studioase și mai de mare folos!”... La pagina 21, unde vorbiți de școalele din Iași, de asemine, ați luat tot materialul din cartea noastră, schimbînd, pe ici pe cole, cîte un cuvînt, pentru a nu se cunoaște că ați copiat; și, în răpejunea dv. de a copia, ați uitat să treceți și școala militară. Tot la această pagină, mai la vale, unde vorbiți de grădinile publice din Iași, nu v-ați mai ostenit atîta și ați copiat bucata întocmai, după cum se află în cartea noastră, așa după cum urmează: „Grădina de la Copou, făcută în vremea lui Mihai Sturza, domnul Moldovei. Grădina Ghica-Vodă, de peste Bariera Copou. Grădina Primăriei, între strada Lăpușneanu și Strada de Sus. Grădina Barnovschi, peste drum de monumentul Ghica-Vodă. Grădina Botanică a doftorului Fătu etc.” De asemine, la pagina 23, unde vorbiți despre marca comunei Iași, iarăși ați copiat întocmai: „Marca comunei Iași este chipul unui turn și deasupra lui o coroană; iar sub turn este chipul a doi delfini, făcuți față-n față. Turnul însămnează vechiul municipiu al Iașilor. Coroana însămnează că orașul Iași a fost capitala țărei Moldovei; iar delfinii însămnează că domnitorii Moldovei aveau în stăpînire și o parte din Marea Neagră”. În această bucată, d-voastră numai un simplu cuvînt ați schimbat, și anume: imaginea și ați zis chipul. Se vede că n-ați înțeles de ce ne-am ferit noi de a zice chipul și am zis imaginea. Tot la această pagină, unde vorbiți de date istorice asupra orașului, ați stricat așa de rău bucata întitulată Înființarea și întemeierea orașului Iași , din geografia noastră, încît nu se mai înțelege nimica din ceea ce ați voit a spune. Între altele, d-voastră ziceți că domnii Moldovei au făcut în Iași o biserică și o curte domnească. Oare toți domnii Moldovei au făcut curtea domnească? Și numai o biserică au făcut în Iași toți domnii Moldovei? La pagina 25, începînd a descrie plășile, după ce la fiecare plasă faceți orientarea cu totul greșită, ziceți că învățătorul să desemneze, cu copiii, conturul plășilor de pe harta județului, ce se află pe păretele clasei. De pe care hartă? De pe aceea care n-ați făcut-o? De pe asta iarăși se cunoaște ce fel de sacrificii ați făcut pentru tinerimea studioasă. La pagina 26, între altele, ziceți că în tîrgușorul Sărăria e o biserică frumoasă. Cine a văzut biserică, și încă frumoasă, în tîrgușorul Sărăria? Poate că aveți de gînd s-o faceți d-voastră?!... La pagina 28, unde vorbiți de plasa Codru, ziceți că „această plasă se întinde pe ambele maluri ale Jîjiei, pînă în Prut” Așa se vede după hărțulia închipuită de d-voastră, pe care o aveți în carte, dar, în realitate, nu este așa. Tot la pagina 28 ziceți că „Socola, comuna rurală, este un tîrguleț și reședința plășei Codru. Aici e monastirea Galata zidită de Petru Șchiopu, domnul Moldovei. Are un ospiciu pentru neputincioșii săraci”. Așa de bine cunoașteți localitățile dimprejurul Iașilor? La pagina 29, unde vorbiți de plasa Braniștea, după ce ați rupt o bucată din această plasă și i-ați făcut orientarea cu totul greșită, între altele, mai la vale, ziceți că la Sculeni e mare trecătoare în Rusia... O fi pentru vagabonzi, dar nu pentru cei cu pașaport. Despre numărul locuitorilor, într-un loc ziceți că nu sunteți de părere de a se mai arăta în carte, și, în alte locuri, i-ați copiat întocmai după geografia noastră. Astfel de statornicie aveți în modul de a lucra? La pagina 30, după ce faceți greșeli cu orientarea județului Iași, ziceți, între altele, că marca județului Iași e un cal. Un cal e marca județului? Sau poate chipul unui cal. Cum credeți d-voastră că înțeleg copiii mai bine? Tot la această pagină ați copiat dealurile din județul Iași, după cum simt în cartea noastră; numai, la dealul Copou, ați adaus de la d-voastră, că partea apusană a orașului Iași, e așăzată pe dealul Copou. Dar celelalte părți ale orașului unde sunt așăzate? La pagina 31, de asemine, ați copiat rîurile din județ, tot din geografia noastră; numai la rîul Bahlui ați adaus de la d-voastră, zicînd că acest rîu trece prin mijlocul orașului Iași. Oare l-ați văzut bine pe unde trece? Tot la această pagină, paragraf. 19, ați copiat textul întocmai, din cartea noastră. Iată-l: „În județul Iași sunt multe păduri, multe podgorii și multe livezi; grădinării cu tot soiul de legume, încă sunt multe, mai cu samă în plasa Braniștea, între Jîjia și Prut. Sunt de asemine fînațe și imașuri numeroase, cu deosebire în plășile: Turia, Braniștea și Bahlui”. Aici ați schimbat numai cuvîntul întinse și ați zis numeroase. Oare se potrivește? Mai departe, ziceți: „Vii sunt multe la Copou și la Șorogari, plasa Copou; la comuna Miroslava, plasa Stavnic; la comuna Cotnarii și Băicenii, plasa Bahlui”. Acest material l-ați luat tot din cartea noastră, din descrierea fiecărei plăși aparte. Trecînd însă repede cu copiatul, ați uitat podgoriile dimprejurul Iașilor. Mai încolo, ați copiat bine și n-ați trecut cu vederea nici cele mai mărunte lucruri, precum: „Harbuji mari și frumoși se fac prin plasa Cîrligătura. Raci și scoice se găsesc în mare cantitate în Jîjia. Din dealul Șorogarii și Aroneanu se scoate năsip și lut bun pentru tencuială”. Mai la vale: „În plasa Braniște nu se prea seamănă grîie și păpușoaie, pentru că le îneacă Prutul cînd varsă grozav; de aceea, șăsurile rămîn mai mult fînațe, imașuri și grădinării”. Acest material e întocmai luat din cartea noastră; numai două cuvinte ați schimbat: ați zis: face revărsări , în loc de varsă grozav. Mai departe, stilul este iarăși încurcat și corchezit. La pagina 33 și 34, unde vorbiți de căile de comunicație, toate drumurile sunt copiate din cartea noastră ; numai la „Drumul dig vecinal al Prutului , d-voastră ați crezut, se vede, că-i greșit cuvîntul dig și l-ați schimbat în zis. Nu înțelegem ce v-a greșit cuvîntul dig?!... Tot la pagina 34, ați copiat textul întocmai, după cum urmează: „Dintre toți locuitorii județului Iași, vro 100 de mii trăiesc prin tîrguri, îndeletnicindu-se cu meșteșuguri, negoț și alte ocupații; iar ceilalți, ca la vro 60 de mii trăiesc prin sate și se ocupă cu munca pămîntului și cu creșterea vitelor”. De asemine, la pagina 35, unde vorbiți de judecătoriile de ocoale, textul este copiat, întocmai. La pagina 36, unde vorbiți despre locurile însămnate din județul Iași, mai repetiți încă o dată că: „Socola e tîrguleț și că în apropiere e monastirea Galata”. Dacă ar fi fost un adevăr, poate nu l-ați fi repetit de două ori. Tot la această pagină ziceți că „la tîrgușorul Sculeni e trecătoare cu drumul de fier în Rusia”. Astfel trebuie să-și cunoască țara un bărbat ca d-voastră? Bucata generală de la sfîrșit, pagina 38, încă e culeasă din cartea noastră; dar stilul l-ați schilodit și întortochiat așa de rău, încît numai D-zeu să vă înțăleagă!... În cărticica d-voastră, de 38 pagini, după cum v-am arătat, n-a fost o singură pagină unde să nu fi fost bucățile copiate din cartea noastră, stilul stricat și unde cele adause de la d-voastră să nu fi fost greșite și neadevărate. Atunci, stimabile domn, ce mai rămîne din cartea d-voastră? În notița de la urmă ziceți că: dacă toți d-nii institutori și învățători s-ar grăbi de a vă trămite la timp relațiuni asupra tutulor județelor, negreșit că d-voastră ați complecta o serie de geografii locale, aducîndu-se, prin aceasta, mari foloase tinerimei studioase. Ce-i drept, că mari foloase! N-avem ce zice!... Se vede că pe aiure n-ați avut încă de unde copia! Precum ați făcut cu geografia județului Iași, copiind și stricînd textul din cartea noastră, asemine ați făcut și cu geografia județului Fălciu, luînd tot materialul din geografia d-lui institutor Seghinescu. Nu știm ce ispravă veți mai fi făcut și cu geografiile altor județe. Mai ziceți că ori și cîte sacrificii veți face, nu veți mări prețul din 40 bani exemplarul. D-voastră credeți, se vede, că ați făcut mari sacrificii, cu 40 bani exemplarul, o cărțulie de 38 pagini, numai tipar curat, planul orașului, fără contururile plășilor și fără conturul general al județului. V-ați luat, se vede, după proverbul care zice: „Din picuș se face căuș”. Și v-ați zis: Dacă aș face cîte-o fițuică de astea pentru fiecare județ, pentru 32 de județe fac atîtea exemplare; cîte 40 bani exemplarul, face o sumușoară destul de convenabilă, care nu se iè din drum. Și, în urma unei asemine ingenioase combinațiuni, v-ați și apucat de trebușoară și în scurtă vreme ați și măiestrit geografiile tuturor județelor. Planul vi l-ați pus în lucrare; nu știm cum vi se va trece marfa!... Ba încă puneți lumea în mirare, tipărind pe coperta geografiei d-voastră „ediția XIII-a”, fără a fi apărut celelalte ediții. Oare de asemine mijloace trebuie să se slujască cineva? Mai ziceți că această carte este autorizată de onor. Minister. Oare pot să fie autorizate asemine cărți, cu astfel de stil și cu atîte greșeli și neadevăruri? Onorabile domn, ne cuprinde mirare de curajul ce l-ați avut, scoțînd la iveală astfel de cărțulii, care buimăcesc și aduc în rătăcire pe fragezii și nevinovații copilași! Încît se atinge de d-nii învățători, avem convingerea și v-o putem spune că frații și colegii noștri învățători din județul și orașul Iași știu a face deosebire între o carte făcută din interes de metodă și una făcută din interes de cîștig; și, prin urmare, știu a-și alege cărțile de școală. Sfîrșind, vă punem dar următoarea întrebare și vă rugăm, stimabile domn, să binevoiți a ne răspunde: Cînd cineva se folosește de munca și sudoarea altuia, cum se cheamă asemine faptă? V. Răceanu, Gh. Ienăchescu și I. Creangă


content:
Cuprins 1 Confrați învățători și stimabili cetitori, 2 Istoricul aparițiunei cărței noastre „Metoda nouă” 3 Dare de samă despre „Cursul de scriere și cetire” de M. Șvartz 4 Figurile ca mijloc de a sprijini memoria copiilor la cunoașterea literelor 5 Calomniile d-lui profesor Ioan Pop Florantin 6 Nerușinarea d-lui Ioan Pop Florantin 7 Operele didactice ale d-lui profesor Ioan Pop Florantin și „ieftinătatea” lor, față cu cărțile noastre 8 Prețul cărților noastre, față cu prețul celorlalte cărți Confrați învățători și stimabili cetitori, [ modifică ] D-l profesor Ioan Pop Florantin a publicat în ziarul Liberalul din Iași, n.n. 104, 107, 109,110, 127, 128, 130 și 131, din luna mai și iunie, anul 1887, un soi de critice și calomnii la adresa noastră, ca autori ai cărței intitulată: Metodă nouă de scriere și cetire pentru clasa I-a primară. Și tot d-nul Florantin este, care se ascunde sub inițialele Z și F, din articolele intitulate, cel întăi Plagiatura și cel al doilea O neomenoasă speculă cu cărți didactice , articole publicate în ziarul Lupta; cel întăi, în no. 294 din 8 iulie și cel al doilea, în no. 303 din 18 iulie, tot din 1887. Dacă onorabilul d-n Pop Florantin s-ar fi mărginit de a ne critica dăscălește, noi n-am avea nimic de a-i întîmpina, ba încă i-am fi mulțemit. Însă, d-nia-lui ne-a calomniat, cu intențiune de a ne doborî și de a ne arăta în fața lumei ca pe niște oameni ce n-am fi avut conștiință și bun simț de ceea ce am făcut și n-am fi lucrat decît numai împinși de interes de speculă. Dar, ceea ce ne miră și ne mîhnește și mai mult, este că Metoda nouă a deșteptat gelozie pînă și în însuși onorabilul profesor de la Universitatea din Iași, d-l Aron Densușanu, care nu s-a gîndit... cînd a zis în Congresul didactic ținut în Iași, în primăvara anului trecut, cum că Metoda nouă este copiată de pe cartea unui evreu, M. Șvartz. Pentru ca lumea să fie îndeajuns convinsă de ceea ce arată și ce voiește, mai cu samă d-l Ioan Pop Florantin, vom trata pe rînd toate chestiunile atinse de d-nia-lui, din punct de vedere didactic și vom răspunde la toate cu dovezi pipăite, ca să se convingă oricine că cele ce ni se aruncă de către d-l Florantin nu sunt decît niște calomnii izvorîte din patimă și rea credință , iar nicidecum fapte întemeiate pe adevăr. Și dacă nu i-am răspuns atunci îndată, pricina este c-am așteptat să vedem ce mai are de iscodit, pe socoteala noastră, mintiosul filozof. Văzînd însă că de la o vreme s-a oprit, ne simțim datori de a-i răspunde. Pentru aceasta, mai întăi vom căuta a desfășura de la început tot istoricul aparițiunei cărței noastre, spre a se vedea, de cătră oricine, buna credință și destoinicia noastră în asemine materie. Apoi vom pune față în față ambele cărți și vom arăta deosebirea între una și alta, ca să se convingă fiecare, dacă Metoda nouă samănă sau nu cu cartea lui M. Șvartz, și dacă, vroind chiar a ne folosi de un lucru străin, după cum ni se impută, am fi avut ce găsi de copiat în această carte. De asemine, și în privința calomniilor publicate în ziarul Lupta vom căuta a le spulbera în vînt și a-i înapoia, d-lui Florantin, lăcomia de cîștig, ce cu precugetare și rea credință , ni-o atribuie nouă. Istoricul aparițiunei cărței noastre „Metoda nouă” [ modifică ] După cum se știe, de pe la anul 1863 pînă pe la 1867, școala normală „Vasile Lupu” de la Trei Ierarhi, din Iași, avu norocul să aibă director și profesor de pedagogie pe d-l Titu Maiorescu, distinsul profesor de filozofie de la Universitatea din Iași, și totodată, rector al acestei Universități, iar acum, profesor de filozofie la Universitatea din București. În cei doi ani de la început, adecă în 1863 — 64 și 1864 — 65, unii dintre noi am urmat în școala normală, ca școlari înscriși, iar alții, deși eram institutori, văzînd că slabul curs de pedagogie ce-l făcusem, mai înainte, ni era de puțin folos practic, și fiindcă lecțiunile de pedagogie ce le făcea d-l Maiorescu se țineau înadins în orele libere de clasă, pentru a putea urma toți institutorii din Iași, cari vor voi, am urmat și noi cu mare plăcere la acel curs, care ne-a fost de foarte mare folos, și pentru care suntem și-i vom fi totdeauna recunoscători d-lui Maiorescu. Căci, în țară la noi, singurul care a înțeles rolul ce joacă știința pedagogică întemeiată pe practică, este d-l Maiorescu, care, în tot timpul profesoratului său de pedagogie, s-a ferit de a îndopa pe școlarii săi cu teorii pedagogice abstract e, fără să fie întemeiate pe o practică adevărată. Pentru acest scop a înființat cursuri practice de predare, la clasa I-a și a II-a primară, atît la școala din Trei Ierarhi, cît și la celelalte școale primare din Iași, unde trimitea pe școlarii săi, ca să pună în practică ceea ce singur li arăta la școala pedagogică din Trei Ierarhi. Pe lîngă acest prețios curs al d-lui Maiorescu, am mai fost ajutați și luminați în cariera noastră didactică și de cătră alți eminenți profesori, ca d-l I. Cîmpeanu, d-l V. A. Ureche, d-l N. Culianu, actual rector și profesor la Universitatea din Iași, d-l I. Bombacilă, actual profesor de filozofie la Liceul și la școala fiilor de militari din Craiova, de cătră mult regretatul profesor Ioan Stavrat, de d-l I. A. Darzeu, integrul, conștiinciosul și neobositul institutor, cu care am fost și suntem și astăzi în strînse legături de colegialitate și frăție, precum și de cătră alți dăscăli mai bătrîni și mai competenți în dăscălie decît noi. Totodată am fost și suntem și astăzi, pe cît se poate, în curent cu literatura didactică din Transilvania, încît am cunoscut mai toate lipsurile și toate bunurile abecedarelor apărute acolo, precum: abecedarul d-lui Zaharia Boiu, al d-lui Basiliu Petri, al d-lui Ștefan Pop, abecedarul și Organul pedagogic al d-lui Popescu și alte lucrări pedagogice. Prin urmare, cu aceste cunoștinți și cu practica pedagogică ce o făcusem ș-o făceam zilnic fiecare în clasă cu școlarii, eram în stare, credem, pentru a putea face Metoda nouă de scriere și cetire, fără să avem nevoie de a copia. La întrarea noastră în cariera didactică, fiind toți institutori de clasa I-a, n-am găsit alt abecedariu în școală, decît pe-a lui Iarca, abecedariu care era cel mai răspîndit pe vremile acele. Acest abecedariu însă nu mai corespundea cu cerințele timpului nici cu noul metod de învățarea cetirei prin scriere, după sistema fonetică. Pe lîngă aceste, abecedariul lui Iarca, nici în celelalte părți nu era întocmit în mod intuitiv, precum se cerea, căci cuprindea mai multe sentințe filozofice și teologice și alte bucăți instructive și morale, într-adevăr, însă nepotrivite cu priceperea școlarilor de clasa I-a primară. Astfeliu dar, de la începutul carierei noastre didactice, fiind lipsiți de un abecedariu întocmit cum se cade, chiar în anul 1863—64 ne-am întrunit și am luat hotărîrea de a ne aduna în toate serile, în localul școalei de la Trei Ierarhi, și a păși la coordonarea materialului, pe care, în vreme îndelungată și cu multă trudă îl adunasem înadins, și tot adunam, pentru întocmirea unui abecedariu. Și astfel am izbutit a alcătui Metoda nouă, așa cum se vede astăzi, carte pe care atîtea sute și mii de copii au învățat și învață a scrie și a ceti cu ușurință. Astfel dar, cînd a apărut Cursul de scriere și cetire, pretins a lui M. Șvartz, cartea noastră Metoda nouă era întocmită și gata de-a o pune sub presă, numai mijloacele bănești ni lipsiau pentru acest scop, lucru ce este bine cunoscut de multe persoane de valoare, cu care putem dovedi orișicînd atît d-lui Florantin cît și d-lui Densușanu, care a căutat a ne descredita în fața Corpului didactic din toată țara și de toate gradele, întrunit în Congresul didactic de la Iași. Neavînd însă mijloace de a tipări cartea, după cum am arătat mai sus, tocmai în anul 1867 ne-am dus la societatea „Junimea”, înființată atunci, în Iași, din care societate făcea parte și d-l Titu Maiorescu. Și această onorabilă societate, apreciind meritul lucrărei noastre, n-a pregetat de a-i da intelegenta sa aprobare, și de a o lua sub scutul său, hotărînd a o și tipări, pe socoteala sa, în tipografia societăței. Însă din pricină că tipografia „Junimei” nu avea încă literă caligrafică, și noi nemaiputlnd întîrzia cu tipărirea, în primăvara anului 1868, după ce s-a înființat în Iași Societatea pentru învățătura poporului român și s-a adunat un capital oarecare, ne-am dus apoi la această onorabilă societate, cu cerere de a ni înlesni mijloace, spre a putea scoate la lumină cartea. Și Societatea pentru învățătura poporului român, în urma cererei noastre, a rînduit o comisiune, alcătuită din onorabilii domni: I. A. Darzeu, institutor, M. Buznea, profesor la liceu și mult regretatul profesor Ioan Stavrat. Această onorabilă comisiune, ca și societatea „Junimea”, găsind cartea noastră mai bună decît toate abecedarele apărute pînă atunci, a venit cu un raport destul de măgulitor pentru noi, cerînd a ni se înlesni mijloace pentru tipărirea cărței; și Societatea pentru învățătura poporului român ascultînd și ținînd samă de acest raport, a și luat cartea sub patronagiul său și a hotărît ca de îndată să fie dată la tipariu, cu o singură condiție: de a i se înapoi capitalul dat pentru tipărire și cîștigul ce ar ieși de la ediția I-a și a II-a. Din acel raport încă pot vedea onorabilii domni profesori, Florantin și Densușanu, dacă, după cum au zis d-nia-lor, am copiat, sau nu cartea lui Șvartz. Dare de samă despre „Cursul de scriere și cetire” de M. Șvartz [ modifică ] După ce am arătat originea și modul cum a apărut cartea noastră Metoda nouă , să facem o mică dare de samă și despre cartea răposatului M. Șvartz, spre a se convinge oricine că între cartea noastră și cartea lui Șvartz este foarte mare deosebire. Să discutăm deci din punct de vedere metodic și practic, pentru a se vedea dacă este cea mai mică asămănare între una și alta, și dacă M. Șvartz a avut o carte românească , bună de pus în mîna copiilor. Mai întăi trebuie știut un lucru, că M. Șvartz nu era om de școală, adecă n-avea cunoștință în ceea ce se atinge de meșteșugul dăscăliei, deși era pe vremile acele profesor și director la o școală israilită din Iași, pus din partea Epitropiei israilite. Afară de aceasta, lucru de căpetenie, M, Șvartz nu știa românește, și dovadă despre aceasta este, că, mai înainte de a-și tipări Cursul de scriere și cetire, s-a dus cu manuscriptul său la d-l Maiorescu, rugîndu-l ca să i-l cerceteze în privința metodică și să i-l îndrepteze în privința limbei. Însă, d-l Maiorescu l-a îndreptat cu acel manuscript la d-l institutor I. A. Darzeu, care, cu bunătatea ce-l caracterizază, ș-a luat osteneala de a i-l cerceta și îndrepta, pe cît a fost cu putință; și, după cum știm, d-l Darzeu a avut foarte mult de lucru în acest manuscript. Astfel dar, lipsind lui M. Șvartz putința de a face singur, de la sine, o asemine carte românească, oricine poate înțelege că Șvartz, care știa nemțește (?), n-a făcut alta decît a luat un abecedariu nemțesc și, prin ajutoarele altora, tot așa de competenți, l-a tradus în românește, ca vai de el! Și dacă voiesc d-nii Florantin și Densușanu, pot găsi originalul de pe care a tradus M. Șvartz. Însă, după cît se vede, l-a schilodit așa de rău, traducîndu-1, că n-a rămas din el decît o caricatură; căci, nu ne vine a crede că asemine lipsă de întocmire și asemine întortocheri de idei și nepotriviri să fi fost în vrun abecedariu nemțesc, cum se cade. Înainte de toate, deși s-ar părea că abecedariul răposatului M. Șvartz este întocmit, în totul, după metoda legografică-fonetică, dar în realitate nu este, și iată de ce: la început, în pagina I-a, cartea lui Șvartz părăsește, într-adevăr, sistemul cel învechit de a pune toate literile în șir alfabetic, și introduce numai cîte una, însă nu înlesnește copiilor calea de a putea disface cu ușurință cuvintele în sunete, și de a ceti fără greutate, ușurînd această cale, printr-un material bogat de cuvinte monosilabe și propoziții ușoare, după cum face cartea noastră Metoda nouă, lucru ce ne-a costat destul timp și multă osteneală, pînă ce am adunat și coordonat acest material, care nu se vede nici într-un abecedariu românesc de pînă atunci; iar de atunci încoace, se vede în abecedarele autorilor cari ne-au copiat fără păsare, schimonosind lecțiunile întocmite de noi. Apoi, în privința scrierei, M.Șvartz, în loc să caute a introduce de la început litere de acele care sunt mai ușor de scris, din contra, el întroduce chiar de la pagina I-a, literele cele mai greu de scris, precum: a, m și altele. Iar după cîteva lecțiuni, pune și literele mari! Astfeliu dar, chiar de la început, cu nemilostivire, toarnă deodată toate greutățile de scriere și cetire pe capul copilului, după cum fac și mai toți abecedariștii noștri români..., fără a ținea samă de cele mai elementare principii de pedagogie. Afară de acestea, M.Șvartz crede că, arătînd o singură dată litera, ea s-a și întipărit în mintea copilului, încît nu mai găsește de trebuință de a face repețirea literelor cunoscute, după cum o face cartea noastră, Metoda nouă. În ceea ce se atinge de înțelegere, adecă de deșteptarea judecăței, după cum cîntă răposatul M. Șvartz, în prefața cărței sale, prefață pe care desigur că a copiat-o fără s-o înțeleagă, nici mai este de vorbit. Ca dovadă, iată cuvinte și propoziții din cartea sa: „am un manual la mine”. „O am mamone”, expresiune ce samănă cu „mană-munăs” jidovește [1] . Mai departe: „mama dete mie pîne”, expresiune jidovască, ca și: „el vorbește la mine”; „Nu mînca multă chină”, în loc de „nu lua multă chină”; „el goni pe măgar” (?); „gonim în galop”; „vara e verde”; „servule, du-te în sus”; „el zidi un zid”; „zise că el căzu din zi în zi”; „hoțul a hățuit calul”; „jitarul își bate joc de junime” (?!). „Psalmul să cînte”; „vîrful este înalt” (al cui vîrf?); „Domnul face milă de noi”. „Țăranul lucră” (...?!); „Elena cîntă un psalm”; „hirurgul caută pre bolnavi”; „cererea se acordă”; „juna trebuie să se învețe” (?!...); „frica Domnului e fără prihană”; „omul caută cu ochii”; „Iacob a visat de o scară...”; „sum vesel totdeauna”. Păcat că n-a zis: sum vesel în tot timpul, ca să placă și d-lui Densușanu! Și altele, de care te împiedici, mai la fiecare rînd. Și dacă ar mai fi și acele pe care i le-a șters d-l Darzeu, desigur că s-ar spori foarte mult numărul acestor cuvinte și expresiuni neromânești. De asemine și în bucățile din partea a III-a, cu toate că d-nul Darzeu a avut mult de lucru și în această parte, tot n-a fost în stare de a i le îndrepta pe toate, căci atunci ar fi trebuit să le facă din talpă. Într-un cuvînt, mai tot sistemul și metodul din cartea răposatului M.Șvartz nu este decît greutate și mecanism . După ce M. Șvartz ș-a tipărit abecedariul, s-a vîrît, ca oricare evreu, ba în sufletul unuia, ba în sufletul altuia, ca să i-l introducă; și a venit cu această marfă, mărunțușuri și pe la noi. Și ce-i drept, uniia dintre noi, pînă la tipărirea Metodei nouă , i l-am întrodus... Însă, izbindu-ne de atîtea greutăți chiar de la început, am văzut că această carte era mai greu de predat chiar și decît abecedariul lui Iarca. Pentru că este de știut, un lucru: cînd cineva iese cu o sistemă oarecare, mai cu samă în ceea ce privește o carte de școală, și în loc să țină samă de toate împrejurările și să caute prin toate mijloacele de a micșura greutățile, atît pentru învățătoriu cît și pentru școlari, din contra, încă li mai mărește, acel sistem este osîndit chiar de la început de a se nimici; cu alte cuvinte este un copil născut mort. Așa a făcut și a pățit Șvartz cu cartea sa: în loc să caute de a micșura, în predare, greutățile de mai înainte, din contra, el încă le-a mai adăugit și de aceea, cartea sa a fost osîndită chiar de la început de a nu putea fi întrodusă în școale. Dacă abecedarul răposatului Șvartz ar fi fost bun, să fie siguri domnii Florantin și Densușanu, că o mie de Metode nouă de-ar fi apărut, nu i-ar fi putut lua locul. Și ca dovadă, cînd a apărut ediția I-a a Metodei nouă , ce 40 s-a tipărit în 4.000 de exemplare, s-a vîndut numai în cîteva săptămîni, întroducîndu-se în foarte multe școale din țară. Toți d-nii învățători și învățătoare cari au întrodus-o, au simțit și simțesc mare ușurință în predare. Copiii, de asemine, cu ușurință învață a scrie și a ceti de pe această carte. Sunt și oameni în vîrstă, cărora li-a fost drag să învețe a ceti și a scrie, după Metoda nouă. Avem o mulțime de scrisori de pe la colegii noștri, învățători și institutori, precum și de pe la diferite persoane competente, prin care se apreciază meritul cărței noastre, în această privință, și le putem arăta orișicînd și orișicui. Ba chiar pînă și coreligionarii lui Șvartz, de pe la școalele israelite, văzînd superioritatea Metodei nouă, au înlăturat cartea lui Șvartz și au întrodus în locu-i Metoda nouă. De asemine, la școala protestantă din Iași de 20 de ani se predă limba română de pe cărțile noastre; și credem că profesorii acestei școli știu să aprecieze meritul unei cărți didactice. Prin urmare, rugăm pe d-nii Pop Florantin și Aron Densușanu să ne răspundă: ce am fi putut copia din abecedarul lui Șvartz? Lipsa de sistemă? Limba cea neromânească? Ori procedarea nepedagogică? — După trecere de 20 de ani, de cînd a apărut Metoda nouă, tocmai acum se trezește d-l Florantin să ne învinovățască așa de înverșunat că am fi copiat pe Șvartz? Cît de „flămînd și însătoșat de dreptate trebuie să mai fie, onorabilul!...” Dacă am fi copiat, să fie sigur d-l Florantin cît și d-l Densușanu, că Șvartz, care a murit abia de vro 2—3 ani, în urmă, nu ni-ar fi lăsat în pace. Însă, mulțămită luminilor dobîndite de la d-l Maiorescu, Metoda nouă este o lucrare cu totul originală a noastră; și, ca dovadă, îndrăznim a aduce următoarea scrisoare, din 21 octom., anul 1875, dată de cătră d-l Maiorescu, pe cînd era ministru al Instrucțiunei Publice. Iată cuprinsul acelei scrisori: „Domnule Creangă, Din inspecțiile făcute la școalele primare am văzut că cei mai mulți învățători nu înțeleg aplicarea metodei nouă de cetire și scriere, nici în cartea d-voastră nici în a lui Constantinescu. Învață tot după obiceiul vechi și apoi cetesc numai bucăți din cărțile nouă. Cred că este neapărat de trebuință un conducător sau o călăuză pentru învățători, în întindere de cel mult 2—2½ coale de tipar. Acest conducător însă trebuie să se refere atît la cartea d-voastră cît și la abecedarul lui Constantinescu, fiind întemeiate pe același principiu. Fă bine, scrie acea broșură [2] . Eu ți-o voi tipări în tipografia statului. Și de altmintrelea aș dori să te văd explicînd la învățătorii de sat din viu grai, ce și cum trebuie să facă. Ar fi bine poate și la oraș. Cel puțin pentru vro 2 săptămîni. Cum crezi că s-ar putea întocmi mai practic un asemine curs pentru institutorii actuali? Cum și cînd? T. Maiorescu” Această scrisoare vorbește îndeajuns. Și credem că toate aceste dovezi vor închide gura, atît d-lui Pop 20 Florantin, cît și d-lui Ar. Densușanu, și nu vor mai avea curajul de a zice că am copiat pe Șvartz. Figurile ca mijloc de a sprijini memoria copiilor la cunoașterea literelor [ modifică ] Din toate cîte le spune d-l Florantin în critica sa năstrușnică, intitulată: Cărțile didactice în clasa I-a primară , la un lucru avem să ne oprim și anume, la chestiunea figurilor, ca mijloc de a sprijini memoria copiilor la cunoașterea literelor. D-l Florantin, la începutul criticei sale zice: „Copilul are să învețe să cunoască vro 30 de semne deosebite, ca să știe la fiecare cînd îl vede ce sunet să pronunță și să-și asocieze psihic ideea literei cu ideea sunetului. Aceasta este munca cea mai grea pentru copil și durează un mare număr de zile. Cu abecedarul fără figuri, la cunoașterea literelor, învățătorul și părinții sunt forțați a-i tot spune copilului din nou și din nou sunetul relativ la fiecare literă. Cîtă tortură! pentru învățători și părinți, cîtă greutate și descuragiare pentru bieții copilași!” Deși nu avem titlurile de școală ale d-lui Ioan Pop Florantin, nici dorința „de a fi filozofi de o mie de ori”, totuși îndrăznim a-i spune, că d-nia-lui pare a nu prea fi înțelegînd ce va să zică „metod scriptoleg”. D-sa ar trebui să știe că, după metoda legografică și fonetică, nu se învață cunoașterea literelor numai prin arătarea lor, ci mai întăi prin scrierea treptat-treptat a fiecărei litere, în fața copilului, începînd mai întăi cu cele mai ușor de scris, și apoi prin spunerea sunetului fiecăria; și de aceea, această procedare se și numește metod scriptoleg sau legografic: adecă învățarea cetirei prin scriere. După aceea, d-l Florantin ca să-și arăte întinsele cunoștinți pedagogice, între altele, d-sa mai adaugă: „După ruginitele bucoavne, avem de aceste învechite metode de cărți sau abecedare fără figuri, abecedarul de M. Șvartz din 1867, apoi același metod, publicat în anul următoriu de I. Creangă și alți autori, retipărit în curs de 17 ani, în vreo 18 ediții; (se vede că asta nu-i vine la socoteală d-lui Florantin, că am tipărit 18 ediții!) mai avem, zice d-nia-lui, abecedarul de V. Dogariu, tot fără figuri și altele”. D-l Pop Florantin face un pas urieș de la azibucoavnă pînă la aparițiunea abecedarelor; dovadă că nu știe prin cîte faze a trecut literatura noastră didactică, nici cîte forme de abecedare s-au strecurat de atunci și pînă acum, cînd apare d-nia-lui ca mare reformatoriu (?) de abecedare. Dar aceasta îl privește pe d-nia-lui. Noi să venim la metodul d-sale de „prioritate, urgență și generalitate”, după cum el numește însuși; adecă, la abecedarele cu figuri, în care stă toată măiestria metodului, ce susține cu atîta încăpățînare, că la cunoașterea literelor este de nevoie de a se sprijini memoria copilului pe ceva, „pentru ușurarea pasului celui mai greu”. Apoi tot cam așa se urmă cu trătajii și mai tîrziu cu azibucoavna, la arătarea și cunoașterea slovelor. Ce altă însemnează: azi, buche, vede, glagore, dobru , est, juvele, zalu, zemne, iji, i, cacu, lude, mislete ș.a.l., decît niște numiri sau niște cuvinte cunoscute, la slavoni, și luate ca mijloc de-a ajuta și sprijini memoria copilului pe ceva, ca să poată ținea minte slovele mai cu ușurință? Celor vechi, cînd întrebuințau numiri ca: azi, buche , vede, glagore..., la cunoașterea slovelor, pentru a ajunge la slovenire și cetire, deși se țineau ca orbul de gard, totuși li se mai putea da oarecare dreptate, căci așa era sistema pe care o primise de la slavoni, deodată cu împrumutarea alfabetului chirilic, și de care sistemă nu se puteau dezbăra așa de ușor, macar că întîmpinau foarte mare greutate. De asemine și după metoda nominală sau a silabizărei, pe care am primit-o deodată cu întroducerea literelor străbune, și care metodă n-a avut la noi în țară o viață așa de lungă, încă se întîmpină destulă greutate; totuși, după multă trudă din partea învățătorului, buimăceală de cap și dezgust din partea școlarului, ieșeai la un capăt cum ieșeai, căci, fiecare literă avînd numele său propriu, ne ajutam, de bine de rău, cu aceste nume la silabirea înțeleasă ori neînțeleasă, pentru a ajunge curînd sau mai tîrziu la cetirea mecanică. Astăzi, însă, după metodul legografic și sistema fonetică, se ușurează mult sarcina învățătorului și mai cu samă greutatea ce întîmpinau copiii la cunoașterea literelor și cetirea cuvintelor. Și ce oare trebuie să se arate copilului mai mult, declt o literă sau un semn pentru un sunet oarecare? Iar pentru a ușura pașii copilului, după cum zice d-l Florantin, cei ce s-au ocupat cu metodul scriptoleg au găsit mijloace destul de ușoare, pentru ca să poată învăța cu înlesnire, adecă să facă ușoară și plăcută pentru copii scrierea și cunoașterea literelor [3] , încît, toate greutățile care le vede d-l Florantin, dispar cu desăvîrșire. Cu toate aceste, însă, după cunoașterea literelor, pașii micilor copilași nu s-au ușurat încă, după cum crede d-l Florantin, cînd zice în fițuica d-sale de-o coală, tipărită numai pe-o parte, întitulată: Ușorul cetitoriu, că după cunoașterea literelor, micii copilași pot ceti pe orișice carte românească și că abecedarul îl putem țintui în părete?!! Ci, tot meșteșugul și toată greutatea bietului învățătoriu este la exercițiile de cetire mai departe, pentru ca să se poată deprinde ochiul copilului cu fizionomia literilor din cuvinte, spre a putea apoi ajunge copilul cu siguranță la cetirea logică și estetică , lucru, despre care d-l Florantin, cît și mulți autori de abecedare, habar n-au. Însă, d-l Florantin și alții cari nu-și pot da samă despre metodul legografic și fonetic, cred că la cunoașterea literelor, în loc de numiri, trebuie sprijinită memoria copilului, numaidecît, prin arătare de figuri. Astfel, arătînd sau înfățoșînd copilului o literă oarecare, să-i arăte sau să-i înfățoșeze tot atunci și figura unui lucru ori a unui animal, al cărui nume, la unii autori de abecedare, la început, la alții, la mijloc, iar la alții la sfîrșit, să aducă aminte copilului sunetul ori poate numele literei arătate (?!), spre a-i sluji la cunoașterea ei; adecă, după cum s-ar zice, „la ușurarea pasului celui mai greu”. D. ex.: pentru a sprijini memoria copilului la cunoașterea literei e , în abecedarul d-lui I. Popescu, din Transilvania, este pusă figura unui melc; pentru cunoașterea literei i , este arătată figura unui spic etc. Dar să stăm și să judecăm asupra greutăței ce ar întîmpina copiii la cunoașterea literelor prin figuri. Mai întăi, o figură înfățoșază o ființă ori un lucru, al cărui nume este un cuvînt; încît, de la cuvînt și pînă la sunetul ori numele literei ce se arată alăturea cu figura, este mare deosebire, și mare confuzie poate să aducă în mintea unui copil, care trebuie să umble pe gîcitele, pentru a nimeri sau a descoperi sunetul cu care se începe ori se sfîrșește numele lucrului ori a ființei ce este arătată prin acea figură; după care apoi să conchidă că sunetul ori numele literei ce se vede scrisă în carte alăturea cu figura se potrivește cu cel de la început sau cu cel de la mijloc sau cu cel de la urmă sunet, din cuvîntul sau numele ființei ori a lucrului ce se înfățoșază prin acea figură, după exemplul dat prin cuvintele: melc și spic. Acest lucru, pentru d-l Florantin și pentru cei de-o părere cu d-nia-lui, se pare ușor, însă, pentru bietul copil, chiar dacă ar ști foarte bine a deosebi sunetele din cuvinte, totuși este foarte greu. Și, deci, figurile în loc de a ușura pasul cel mai greu al copilului, din contra, îl îngreuie și mai mult. Crede d-l Florantin că, înainte de a ni deschide d-nia-lui ochii... noi n-am fi pus figuri în Metoda nouă , dacă am fi văzut din practica noastră, mai bine de 24 de ani, cum că figurile ar aduce mai mare ușurătate și folos pentru copii, la formarea și cunoașterea literelor? Și încă ceva: lucrul foarte greu, și despre care cu părere de rău vedem că nu poate să-și deie samă atît d-l Florantin, cît și ceialalți partizani ai abecedarelor cu figuri, mai este și acesta, că figurile nu pot să arăte realitatea, chiar dacă s-ar face de cătră un autor cea mai potrivită alegere de lucruri și ființi, pentru a le reprezenta în carte prin figuri. Căci știut este că unele ființi și unele lucruri se apropie mult, iar altele se deosebesc mult, în privința formei și a asămănărei; unele se deosebesc într-un feliu, altele, în alt feliu; unele se deosebesc ori se asamănă prin formele exterioare, altele prin coloare etc. Așa că, toate aceste condițiuni sînt foarte greu de îndeplinit, ca să-ți iasă figura așa feliu, încît să-ți arăte realitatea. Atunci, ruginitele azibucoavne, după cum le numește d-l Pop Florantin, nu erau mai rele decît abecedarele cu figuri, cel puțin, prin numirile ideale: azi, buche, vede, glagore etc., fiind uniformitate, poate că mai degrabă era în stare să învețe a ținea minte și a cunoaște un copil slovele, decît prin variațiunea caricaturilor celor proaste și nepotrivite, din abecedarul d-sale și ale altora. Cînd se uită cineva în abecedarele noastre cu figuri, trebuie să-l cuprindă rîsul și jalea totodată, văzînd abuzul ce se face cu figurile, la cunoașterea literelor, și caricaturile întrebuințate pentru acest scop. Așa, în unele abecedare vezi, bunăoară, pentru a ajuta pe copil la cunoașterea literei r , arătîndu-se prin figură, un rege, cu coroana pe cap, stînd pe tron. Cîtă ușurință nu este de partea cuiva de a crede, că dînd copilul peste această figură, are să-și facă închipuirea că-i un rege, cînd n-a putut vedea în viața sa niciodată un rege stînd pe tron, ca apoi să-și facă idee numaidecît despre acea maiestoasă figură! Mai vezi arătat, prin figură, pentru a ajuta la cunoașterea literei e bunăoară, un elefant. Cîți copii de la noi au putut vedea un elefant? Mai vezi apoi arătat, prin figură, farul de la Constanța, bunăoară, pentru cunoașterea literei f, și încă scrisă cu ph (?!). Răspundă d-l autoriu al acestui abecedar, cîți copii au văzut în viața lor un far? Apoi, în unele abecedare, cîte varietăți de caricaturi nu se văd! Vezi în unele: figuri de ochi, nas, gură, sprîncene, gene, țîțe, și altele, care de care mai nostime , de te fac să rîzi cu hohot! Ba încă, d-l Pop Florantin, ca să placă, se vede, fraților Șaraga, cu cari s-a întovărășit să facă negustorie de cărți școlastice, este de părere a se arăta pentru litera u , un fir de usturoi. Pentru litera c , un fir de ceapă. Iar pentru litera e , figura unui eremit. Auziți, oameni buni! Răspundeți, vă rugăm, cîți copii știu ce va să zică eremit? Spuneți acuma, dacă d-l Pop Florantin nu aiurează?! D-nia-lui singur spune, în critica sa, că ar fi prea greu de înțeles figura unui elefant, și acum găsește de cuviință a arăta figura unui eremit?!! Nu era mai potrivit oare, ca după usturoi și ceapă să fi arătat figura unui ermuc [4] ? Pe lîngă toate aceste, d-l Florantin și cei ce împărtășesc părerea d-sale ar trebui să mai știe încă un lucru: că copiilor li place să rupă figurile din carte, și prin urmare, vor dispărea figurile, împreună cu literile, mai înainte de a le cunoaște copilul. Mai înainte, abecedariștii noștri se întreceau care de care, cum să scoată pe copii deodată, chiar din clasa I-a primară, oameni învățați și filozofi; pentru acest scop, îngrămădeau în abecedare texturi întregi filozofice, parabolele cele mai grele din evanghelie, maxime religioase și sentințe morale, și alte bucăți care de care mai nepotrivite și mai neînțelese, de frageda minte a copiilor. N-au apucat a se curăți bine abecedarele noastre de aceste greutăți, și iată că vine boala figurilor, alt păcat. Astăzi, o samă dintre autorii de abecedare nu văd bunătatea unei asemine cărți, decît numai în figuri; și nu se mai gîndesc la alta decît ce feliu de figuri ar iscodi, crezînd că figurile singure au să învețe pe copil a ceti și a scrie, iar nu învățătorul cel sîrguincios și competent. Și dacă unii dintre ei mai știu și cîte-o leacă de nemțască ori franțuzască, îți răspund cu îngîmfare: „Așa-s acum toate abecedarele în Germania, sau, așa lucrează toți abecedariștii din Franța, Svițera etc.” Știm că pe acolo sunt abecedare și de aceste. Dar întrebarea este, dacă autorii acelor abecedare îs bine convinși că figurile sunt de trebuință la cunoașterea literelor, sau lucrează și aceia numai din fantazie. După cît cunoaștem și noi, ca mijloc de a sprijini memoria copiilor, nu sunt pînă acum decît literele însăși, căci cu ele ne ajutăm la scriere și cetire, iar nu cu figuri. Prin urmare, ne pronunțăm contra figurilor, luate ca mijloc pentru a se ajunge la cunoașterea literelor și spunerea sunetelor. Iar pentru partea a III-a a abecedarului, cît și pentru cărțile de cetire, unde se predau cunoștinți mai întinse despre lucruri și ființi, mai ales de acele care nu se pot găsi la noi, acolo figurile sunt de trebuință. Pentru a se putea cunoaște care sistem de abecedar e bun și care greșit, ar fi bine, credem, ca Onor. Ministeriu să cheme pe toți autorii de abecedare în fața unor comisiuni competente și nepărtinitoare, și să pună pe fiecare autor la prubă, într-o școală primară, bunăoară, ca să-și predeie fiecare cîteva lecțiuni din abecedarul pe care pretinde că l-a lucrat, și numai atunci, credem, că s-ar putea cunoaște cine a fost competent în lucrarea sa și cine a copiat. Cu modul acesta s-ar putea alege grîul de neghină și s-ar face și cea mai bună alegere și aprobare de cărți didactice. Mulți au pretenție că, dacă sunt buni profesori, bunăoară, de gimnazii și licee, ori de cursul universitar, pot fi în stare a face și cărți bune pentru cursul primariu, dar se înșală; căci este mare deosebire între a fi om învățat și a fi învățătoriu. Poate fi cineva foarte bun profesor de cursul secundar sau de cursul universitar, și să nu poată fi competent la cursul primariu. Pentru că între gradele de învățămînt, după cum se știe, este mare deosebire, în ceea ce privește modul de predare, și de aceea, să avem iertare, dacă îndrăznim a zice că foarte rar se găsesc dintre profesorii secundari sau universitari cari să fie destoinici a face cărți bune, pentru toate gradele de învățămînt. Numai astfeliu de profesori, prin luminile și cunoștințele lor, ni pot îi folositori nouă, învățătorilor primari. D-l Pop Florantin, însă, și alții ca d-nia-lui, cari scot la iveală cărți de nici o treabă, pentru cursul primar, ar face mult mai bine dacă ș-ar declina competența în asemine materie. Calomniile d-lui profesor Ioan Pop Florantin [ modifică ] D-l Ioan Pop Florantin văzînd că nimene nu-l bagă în samă și nu-i ia în serios cele publicate în ziarul Liberalul, printr-un panflet publicat în no. 294 al ziarului Lupta , din 8 iulie 1887, întitulat Plagiatura, ascunzîndu-se de astă dată sub inițiala Z, voiește a ne arăta lumei ca pe niște coțcari și potlogari. Pînă a nu-și ieși din marginile bunei cuviinți, tot mai era de respectat: dacă nu făptura sa, cel puțin numele de profesor ce-l poartă. Dar după ce ș-a ieșit din bunele măsuri, ne-am putea crede în drept de a nu-i mai da considerațiunea și respectul cuvenit. Cu toate aceste, deși nu se respectează singur, pentru numele de profesor ce-l poartă, cît și pentru respectul cetitorilor, îi vom răspunde pe un ton de bună cuviință și ne vom sili a-i spulbera în vînt toate calomniile aruncate asupra noastră cu atîta ușurință și răutate. În acel panflet, d-l Florantin punind față-n față texturi din ambele cărți, ni ușurează foarte mult pozițiunea și sarcina de a-i răspunde, iar domnia-sa se face și mai caraghios, căci toate cîte le arată, cu intențiune de a ne doborî și a ne prinde cu plagiatul, se potrivesc întocmai ca nuca în părete. La început, ca introducere, iată ce zice: „De mult se vorbește (adică d-lui vorbește) că așa numita Metodă nouă de scriere și cetire , publicată de către 6 institutori din Iași, I. Creangă etc., n-ar fi o lucrare destul de originală, ci ar fi copiată din un alt abecedariu românesc (vorbă să fie), atît ca metodă cît și prea mare parte (auziți stil) ca material de cetire. Lumina se va face, dacă vom pune amîndouă lucrările din chestiune față-n față. Iată-le: Oare ce se potrivește la aceste titluri? Și ce a voit să arăte prin aceasta? Răspundă d-l Pop Florantin! Mai departe: Oare ce se potrivește și aici, între una și alta și unde este măiestrie dăscălească, în cartea lui Șvartz, unde se fac deodată exerciții de scriere cu litere mari și mici și exerciții de cetire cu vorbe și fraze, sau în cartea noastră, unde se fac la început numai exerciții de scriere cu litere mici și exerciții de cetire, alcătuite numai din cuvinte monosilabe și propoziții ușoare? Răspundă iarăși d-l Pop Florantin! Mai departe, d-l Florantin pune în paralel cîteva lecții, și dintr-o carte și din alta, pe care orice om binevoitoriu și competent cetindu-le și văzînd nepotrivirea între bucățile uneia și bucățile celeialalte, precum și exercițiile cele ușoare din cartea noastră și bucățile cele grele și nepotrivite din cartea lui Șvartz, n-ar putea întîmpina pe d-l Pop Florantin decît cu expresiunea: mințești! Într-o notiță din panfletul său, suntem învinovățiți că am fi copiat pînă și semnele intuitive de la 1 —10, puse la numerele lecțiilor; însă, de astă dată, furătura am fi făcut-o din aritmetica lui Șvartz (?!). La bucățile de cetire, zice d-l Pop Florantin că Șvartz arăta bucățile care le-a luat de la alți autori români, cît și acele pe care le-a prelucrat singur; pe cînd noi nu o facem aceasta. Are greșală d-nia-lui. Mai întăi, Șvartz, după cum am arătat, n-a prelucrat nimica singur, pentru că nu știa românește, și toate bucățile de cetire i le-au prelucrat alții, și i le-a cercetat și corectat d-l Darzeu, lucru, despre care răposatul M. Șvartz, fie-i țărîna ușoară, n-a avut macar modestia și recunoștința de a pomeni. Afară de aceasta, nu este adevărat că toate bucățile luate de la alți autori le arată Șvartz; dovadă, bucata Șoarecele șiret și alte bucăți despre care ne impută autorul panfletului că le-am fi copiat de la Șvartz, sunt bucăți ce le aveam în caietele noastre încă din școala normală, date de d-l Maiorescu ca exemple de bucăți ușoare de cetit, pentru copii, bucăți, pe care nu le arată Șvartz, de unde le-a luat. Iată dar cum autorul panfletului știe să respecte adevărul! Prin urmare, bucățile pentru care ne mustră d-l Florantin că le-am fi luat de la Șvartz, unele, după cum am arătat, sunt date de d-l Maiorescu, bucăți care se văd și astăzi în Regulele limbii române. Cîteva bucăți, afară de cele arătate mai sus, le-am luat și noi, bineînțeles, de prin alte cărți; însă, pe cît ne-am priceput, am căutat a le stiliza, credem, după firea limbei românești, potrivit cu priceperea copiilor începători. Aceasta n-am făcut-o numai noi, ci o fac și alți autori. Poate cineva să lucreze singur, totul, din talpă? A văzut d-l Florantin vrun abecedar, în partea de cetire, lucrat, în totul, de autoriu? Poate fi cineva și scriitor în proză și poet și fabulist etc.? Așadar, ce ni impută d-l Florantin? Ceea ce n-a văzut la nimene? Între altele, d-nia-lui, crezînd că ne-a prins cu plagiatul, aduce de mărturie cuvîntul sigur, din bucata Copilul și cucul, aflată în cartea lui Șvartz, cuvînt pe care îl crede că ar fi din eroare tipărit altfeliu, în loc de singur, zicînd că l-am copiat și noi întocmai. Se înșală d-l Florantin. Acest cuvînt, după înțelesul ce-l are în această bucată, trebuie să fie sigur și nu singur, după cum crede d-nia-lui; căci sigur însemnează fără nici o grijă, adecă, nebîntuit de nimene, pe cînd cuvîntul singur , însemnează altăceva; și dacă alți autori îl întrebuințază după cum zice d-sa „singur” sunt greșiți acei autori. De pe aceasta se cunoaște cît știe să judece autorul panfletului. Ne mai acuză d-l Florantin că n-am fi arătat care bucăți din partea a III-a a cărței noastre sunt prelucrate de noi și care le-am luat de la alții. Are greșeală d-nia-lui. Noi am arătat, prin semne convenționale, care sunt bucățile noastre și care le-am luat de la alții; și dacă la vro poezie, din eroare de tipariu, nu s-a pus cumva acel semn convențional, însemnează cu asta că noi ne însușim acea poezie? Lumea nu știe de cine e făcută acea poezie, bunăoară? Și de pe asta se cunoaște, cîtu-i de serios în critică și tare în argumente autorul ascuns după paravan! Apoi autorul panfletului nemaiavînd ce zice, se leagă pînă și de dreptul de proprietate. Iată ce spune: „Asupra acestei cărți d-nia-lor s-au declarat de autori, iar patru dintre d-nia-lor (I.C. — C.G. — G.I. și V.R.), s-au declarat editori și proprietari, amenințînd că dacă vreun altcineva i-ar imita, d-nia-lor îi vor urmări conform legei”. Auziți, oameni buni, mustrare!... Ce a voit oare autoriul panfletului să scoată de aici, tăgăduindu-ne dreptul de proprietate? Aceasta nu-i decît o simplă notiță, prin care arătăm că, din cei 6 institutori, cîți am fost la început, 2 s-au retras de bunăvoie, luîndu-și atît partea ce li s-a cuvenit de la edițiile tipărite pînă la acea dată, cît și un plus oarecare, după învoiala făcută între noi, rămîind numai cu partea morală; adecă, să li figureze numele pe coperta cărței, pe cît timp se va tipări Metoda nouă. Prin urmare, din cei 6 rămîind numai 4, aceștia sunt acum și autorii și proprietarii și editorii cărței. Ceilalți 2 nu mai fac parte. Aceasta o arată notița și nimic mai mult. Văzînd autorul panfletului că nu poate găsi dovezi că am copiat, se leagă apoi de cuvîntul manual , pus la rugăciuni, ca titlu, și zice că l-am întrebuințat și noi greșit, ca și Șvartz, căci, manual, însemnează broșură aparte. Cuvîntul manual, întrebuințat la rugăciuni ca titlu, nu era numai în abecedarul lui Șvartz, ci era și în abecedarul lui Iarca, precum și în alte abecedare vechi, deci l-am întrebuințat și noi. Și ce-i dreptul, mai pe urmă, după ce am văzut că are înțeles greșit acel cuvînt, l-am dat afară. Mai departe, zice: „Fiindcă Metoda nouă nu are numai calități bune, ci și mari defecte, faptul cel mai caracteristic rămîne că (cel puțin de la ediția a V-a din 1871), d-nii institutori n-au cores acele defecte deși și alți români au realizat de atunci sub ochii tuturor progrese văzute”. Auziți contrazicere, într-un loc spune că în edițiile celelalte am făcut îndreptări, și aici spune că n-am făcut. Vedeți-l cîtu-i de consecvent autorul panfletului? De pe aprecierea ce face unor abecedare, față de cartea noastră încă, se pot vedea întinsele sale cunoștinți pedagogice, cît și imparțialitatea de a critica. Tot aici, încheie cu următorul calcul: „Și să nu uităm, că timpul de 15 ani pentru 6 institutori reprezintă pentru un institutor 90 de ani”. Oare ce-a fi mai însemnînd și acest calcul după capul filozofic al d-lui Florantin? Binevoiască a ne lămuri, ca să-l înțelegem, căci altfeliu, numai D-zeu să-l înțeleagă și să-l îndrepteze pe calea drepților!... La urmă, celebrul pedagog și filozof ca să ne strivească cu desăvîrșire, își încheie panfletul cu următoarele: „Ceilalți abecedariști români, pun în cărțile lor și literele străine, pe cari le întîlnește copilul român în toate părțile în scrieri românești și e constrîns să le cetească. Aceste sunt literile:. Y.y. — K.k. — Q.q. — W.w. — și X.x. în cartea Metoda nouă, toate aceste litere, 10 semne deosebite, lipsesc cu totul pînă și în edițiile cele mai nouă, (și în ediția 19-a din anul 1886!). Care să fie cauza? Judecați; toate aceste litere lipsesc din cartea lui Șvartz. Iată dar o mare plagiatură, speculată timp de aproape 20 de ani”. Va să zică, argumentul cel mai tare al d-lui Florantin că am copiat este că n-am pus literele: Y, K, Q, W și X, caractere mari și mici, care lipsesc și din cartea lui Șvartz!... Bravo!... Minunat!... Ia, acum suntem prinși cu plagiatul! Ce-i drept, n-avem încotro!... Auziți, oameni buni, cu ce dovezi și temeiuri ne-a gîbuit d-l Florantin că am copiat?! Deși n-ar trebui să ni mai pierdem vremea cu toate aceste, îi răspundem atît d-sale cît și altor boboci curioși ca d-nia-lui, că literele Y, K, Q, W și X, caractere mari și mici, nu le-am pus în cartea noastră, nu pentru că nu erau în cartea lui Șvartz, ci pentru că nu trebuiesc împovărați copiii cei mici cu aceste semne streine. Mustre dar deșteptul filozof și pe d-l T. Maiorescu care, nici d-nia-lui n-a găsit cu cale a înșira acele caractere streine în Regulele limbei române pentru începători. Oare și d-l Maiorescu să fi copiat pe Șvartz? Spuie acum oricine, cu mîna pe conștiință, dacă din toate cîte le-a arătat d-l Florantin, este vrouna pe care se poate pune temei! Și dacă între bucățile din cartea noastră și cele din cartea lui Șvartz, puse față în față, este vreo asămănare? Dacă d-l Florantin ar fi avut puțină pricepere și simț de demnitate, nu s-ar fi făcut de rîs într-un mod așa de vădit. În ceea ce privește însă învinuirea ce ni se aduce, că de la început și pînă acum n-am fi făcut nici o îmbunătățire în cartea noastră, lăsăm ca lumea competentă și nepărtinitoare să ne judece dacă în timp de 20 de ani, am făcut sau nu îmbunătățiri și dacă am lucrat din interes de cîștig sau din zel dăscălesc. Mai ales că noi n-am făcut alte cărți decît acele cu care ne slujim la predare, cărți pe care și colegii noștri au știut a le aprecia, primindu-le și întroducîndu-le în școală cu multă bunăvoință. Pe lîngă aceste, mai ținem a da și următoarea lămurire: că, în cît se atinge de bucățile de cetire din partea a III-a, ele se pot reforma, după cum se și reformează, și unele se pot schimba cu totul, dacă trebuința ar cere. Meritul unei cărți începătoare, însă, este la început, în partea I-a și a II-a, unde stă tot meșteșugul de a duce pe copil mai cu înlesnire la cetire și scriere; și, după cum sunt întocmite bucățile din aceste părți, în cartea noastră, ele n-au nevoie de reforme niciodată. Astfeliu dar, Metoda nouă , care astăzi este așa de hulită de cătră d-l Florantin, în ciuda d-sale, tot nouă va rămînea și de acum înainte! Iar d-nia-lui va rămînea un calomniatoriu de rînd, precum și este!... Nerușinarea d-lui Ioan Pop Florantin [ modifică ] D-l Florantin, încurajat, se vede, de tăcerea noastră, și nemulțemit numai cu cît ne-a calomniat în panfletul întăi, vine și a doua oară cu un alt panflet și mai înverșunat sub inițiala F, și intitulat de astă dată O neomenoasă speculă cu cărți didactice , articol găzduit iarăși în ziarul Lupta , no. 303, din 18 iulie, anul trecut. Prin acest panflet se năpustește asupra noastră cu o furie și mai mare, și neținînd samă de nici un scrupul și de nimic ce s-ar putea numi cuviincios, vroiește a ne arăta lumei ca pe niște mîrșavi speculanți (?!)... Deși, după cum am spus, n-ar trebui să mai stăm la vorbă cu un om care n-are curaj să iasă la iveală, cu toate aceste, în interesul adevărului, cît și pentru respectul ce purtăm confraților noștri învățători, vom analiza fiecare parte și din acest panflet și vom arăta la cîtă înjosire nu se poate scoborî un om, care nu se respectă; apoi, vom face o dare de samă și despre operele sale didactice, spre a se ști cîtu-s de bune și de ieftine. La începutul articolului O neomenoasă speculă cu cărți didactice , ca întroducere, cinstitul autor de panflete începe a spune cum e la franceji, nemți și mai ales la unguri, de unde a venit d-nia-lui; că, pe acolo, autorii de cărți didactice țin samă de faptul că școlarii rup multe cărți pe an, și de aceea le tipăresc în format mic și le cartonează; că, la noi, autorii și editorii nu țin sama de aceasta, că își tipăresc toate cărțile în format mare și necartonate etc. Ș-apoi „noi părinții, zice d-nia-lui, suntem constrînși a le cumpăra din nou și aceasta de vro 2 și 3 ori pe an!...” După aceste mai zice: „în această nemai suferibilă greșală vedem abecedarul numit Metodă nouă. Și, că, ceilalți abecedariști s-au abținut de la această procedare etc.” Să discutăm deci și această chestiune. Mai întăi, nu este adevărat că formatul mic ar putea scăpa o carte să nu fie ruptă de copii. Cînd se poartă filele, într-o carte, mai mult? Desigur că atunci cînd cartea este în format mic; și cu cît se poartă filele mai mult, de cătră copii, cu atîta se slăbește hîrtia și se rupe. Deci, pentru începători, o carte de școală, în format mic, mai puțin poate trăi decît una în format mare. Și Metoda nouă chiar dacă am voi s-o tipărim în format mic, n-am face bine, căci atunci am strica cu totul formatul și întocmirea lecțiunilor, care cuprind, pe lîngă literă de tipariu numită „terția”, și mai multă și mai mare literă caligrafică, decît în alte abecedare, literă pe care o cetește copilul mai cu ușurință și mai cu drag, și care îl ferește de a deveni miop. Afară de aceasta, s-ar mai mări costul tipariului și prin urmare și costul unui exemplar, lucru de care ne-am ferit întotdeauna, tocmai spre a nu cădea în păcatul ce ni-l impută d-l profesor Florantin. Cartea de cetire Învățătorul copiilor , iarăși pentru acel motiv, n-am tipărit-o în format mic fiindcă are multe figuri, care cuprind mult loc; și tipărirea în format mic, face să între puțin text pe lîngă figuri, încît, întoarcerea necontenit a filelor, pe lîngă stricarea cărței, aduce și o mulțime de pierdere de timp, atît de prețios în școală și despre care d-l Florantin ar trebui să țină samă. Este prea adevărat că școlarii pot să rupă multe cărți, și să dărîme pînă și păreții școalei, dacă nu vor fi privegheți, povățuiți și ocîrmuiți școlarii, cum se cade, ci lăsați în buestru, după cum crede d-l Florantin și mulți alții, cari s-au căit mai tîrziu, însă fără folos!... Lăsînd apoi Metoda nouă, stimabilul se leagă de cartea întitulată: Elemente de aritmetică pentru clasa I-a primară, elaborată de C. Grigorescu. Despre această carte zice că ar fi copiată din aritmetica de Șvartz și că se vinde cu 50% mai scump decît Metoda nouă. După ce onorabilul autor de panflete a copiat singur aritmetica sa intitulată Metoda nouă de aritmetică din aritmetica de G. Grigorescu, ș-o vinde cu sută la sută mai scump, tot d-nia-lui apucă înainte și face pe alții copiști de cărți și speculanți. Mai departe, sfîrșind cu aritmetica pomenită mai sus, se acolisește de Regulele limbei române de Titu Maiorescu, retipărite de I. Creangă, cu învoirea autoriului. Aici însă, recunoscînd bunătatea cărței, se leagă numai de preț și mai zice că nu se spune numărul edițiilor. Tot numărul edițiilor îl roade la inimă și aici!... Apoi mai adaoge: că, intenționat se citează în Regulele limbei române exerciții gramaticale din Metoda nouă, ca să se cumpere această carte a doua oară. D-l Florantin, dacă n-ar fi cum este, ar ști că în Regulele limbei române se recomandă exerciții gramaticale din Metoda nouă, nu din interes de cîștig ci pentru că lecțiile din Metoda nouă stau în strînsă legătură cu gramatica de clasa a II-a primară întitulată Regulele limbei române pentru începători, de Titu Maiorescu, care, spre fericirea noastră, ni-a fost profesor și de limba română, la Școala normală de la Trei Ierarhi din Iași, în 1863 —64 și 1864—65. La urmă, d-l profesor Florantin se leagă de cartea noastră de cetire Învățătoriul copiilor și neavînd ce cusur găsi, spune că mai înainte broșam la un loc tustrele părțile, cu gîndul de a ne îmbogăți și că, abia de un an de zile broșăm această carte separat. Cît de minunate mai sunt aprecierile d-lui Florantin!?! În sfîrșit, la toată urma, vestitul autor de panflete, încheie cu următoarele cuvinte pline de venin: „Mă opresc de astă dată la punctele aceste și le zic domnilor în chestiune, destul! parte în interesul a sute mii de copii și parte în interesul a zeci de mii de părinți”. Aceste cuvinte pline de răutate, numai de la un om de rînd pot ieși, iar nicidecum de la un profesor. Trebuie să fie cineva de caracterul d-lui Florantin ca, știindu-se vinovat, să-și arunce păcatele sale pe spatele altora!... Punem deci față în față prețurile cărților noastre cu prețurile cărților d-sale, ca să se convingă lumea și despre cele ce le arată d-nul Florantin, în panfletul O neomenoasă speculă cu cărți didactice, și să vadă oricine, dacă noi suntem aceia care facem „speculă neomenoasă cu cărți didactice” în școală, sau d-lui!... Operele didactice ale d-lui profesor Ioan Pop Florantin și „ieftinătatea” lor, față cu cărțile noastre [ modifică ] Pentru ca lumea competentă și nepărtinitoare să poată hotărî între noi și d-l Florantin, și să fie în stare a aprecia mai bine atît munca și buna credință a noastră cît și intențiunea și reaua credință a d-sale, vom face o dare de seamă amănunțită și conștiincioasă despre toate operele didactice scoase la iveală de cătră d-l profesor Ioan Pop Florantin, și le vom pune față în față cu cărțile noastre, mai cu samă în privința ieftinătăței. Iată-le: a) Estetica, partea I-a și partea a II-a, scoase la iveală pentru cursul secundar Estetica, partea I-a, tratează despre frumos și este scoasă la iveală în 1874, iar partea a II-a tratează despre arte, și este scoasă la iveală în 1887, adecă în interval de 13 ani de la aparițiunea celei dintăi. Deși nu suntem versați în estetică și nu ne-am născut filozofi „de-o mie de ori” ca d-l Ioan Pop Florantin (?!), totuși, credem că și despre cuprinsul acestor opuri nu trebuie să-și facă cineva niște închipuiri pînă pe-acolo; n-are decît să se uite pe coperta cărților mai sus arătate și să vadă că autoriul a profesat și predat acest sistem estetic al său, notați bine, adecă al d-lui Pop Florantin, în 1873, în Iași, la catedra de filozofie de la Universitate și la catedra de estetică de la școala de Bele-arte și, mai cetind și cîteva pagini, va înțelege cetitoriul, credem, de pe estetica stilului cît și de pe stilul esteticei d-lui Florantin, cît de admirabile trebuie să fi fost aceste cursuri, predate după sistemul și gustul d-sale estetic, și cît de fericiți trebuie să fi fost studenții Universităței și cei ai școalei de Bele-arte, ascultînd acest frumos și minunat curs?!... Păcatul mare că nu sunt aprobate aceste opuri, de la care putea să se procopsească încă și mai multă lume!? Dar să nu facem ca ciubotarul lui Rafael, sau, după cum zice proverbul românesc, să nu ne amestecăm unde nu ni fierbe oala; lăsăm, deci, pe sama celor competenți să judece și să aprecieze aceste opere, iară noi ne mărginim numai la prețul cu care sunt puse în vînzare. Partea I-a, estetica generală, care tratează despre frumos, abia cuprinde 96 de pagini, adecă 6 coale, format octav, și cea a II-a, estetica specială, care tratează despre arte, nu cuprinde mai mult de 128 de pagini sau 8 coale, tot de același format, și se vînd cu preț 35 de cîte 2½ lei bucata. Am făcut socoteală tipograficească și am aflat că, pentru partea I-a, care este, cum am spus, din 6 coale tipărită, bunăoară, în 1.000 de exemplare, nu s-ar putea plăti mai mult de 360 de lei, adică 60 de lei coala, ceea ce ar veni cîte 36 de bani 40 exemplarul. Iar pentru partea a II-a, care este din 8 coale, tipărită iarăși în 1.000 de exemplare, nu s-ar putea cheltui mai mult cu tipărirea decît 480 de lei, adecă, în totul, vreo 840 de lei, pe cari scoțîndu-i din 5.000 de lei prețul vînzărei amînduror părților, ar rămînea cîștig net în punga mărinimosului autoriu și a jupînașilor Șaraga, 4.160 de lei. Făcînd socoteală pentru o coală, după cîte coale sunt în partea I-a, ar veni cîte 42 de bani coala; iar la partea a II-a, cîte 32 de bani coala. Oare nu aceasta s-ar putea zice „o speculă nemaipomenită?” La toate cărțile noastre, socotind după coale, nu vindem coala decît numai cu 10 bani, atîta cît costă exemplarul celui mai ieftin ziar, hîrtia de 24—36. Prin urmare, estetica d-lui Pop Florantin se vinde aproape de 5 ori mai scump decît cartea noastră Metoda nouă. Întrebăm deci pe d-l profesor Ioan Pop Florantin și-l rugăm să binevoiască a ni răspunde, cine face „speculă neomenoasă” cu cărți didactice în școală, noi sau d-nia-lui?!... b) Ușorul cetitoriu Întăiul op al d-lui profesor Florantin, pentru cursul primar, este Ușorul cetitoriu. Aceasta e una dintre cele mai curioase și mai nostime opere scoasă la iveală în anul mîntuirei 1883. Și pentru ca să știți, onorați cetitori, ce este acest „ușor cetitoriu”, pe care credem că, cei mai mulți dintre d-voastră, n-ați avut fericirea de a-l fi văzut aievea, îi vom face o dare de seamă cît mai amănunțită. Această măiastră operă, anunțată pe toate coperțile cărților d-lui autoriu Florantin, tipărite în tovărășie cu evreii frații Șaraga, din Iași, titluiți „librarii școalelor”, nu este decît o singură foaie volantă, tipărită numai pe-o parte, în lungime de 63 cm. și în lățime de 47, cu margini cu tot, sau, cu alte cuvinte, pe hîrtie de 24—36 țoli, subțire aproape ca hîrtia de țigară, bineînțeles ca să fie mai trainică... Pe această foiță, dedesubtul titlului Ușorul cetitoriu mai sunt tipărite și următoarele: „Metoda cea mai nouă: abecedariu intuitiv de părete, pentru copii, recruți, ucenici, săteni, elevi de clasa I-a primară etc.” Auziți, oameni buni... Mai văzut-ați abecedariu intuitiv?... Noi știm că este metod intuitiv , iar nu abecedariu intuitiv. Poate că, după metodul intuitiv. După aceea, „abecedariu de părete” (?!...) Gîndiți-vă numai cum au să-l învețe copiii, recruții, sătenii etc. de pe părete. Asta n-a fost minciună, că „vorbește de pe păreți”. D-l Pop Florantin, însă, după cît se vede, nu numai că vorbește, dar și citește și scrie de pe păreți!... Halal să-i fiel... Păcat că nu s-a născut un aseminea mare pedagog cu o sută de ani în urmă, căci mare năduh i-ar mai fi făcut bietului Pestalozzi!... Apoi, sus la stînga, în rînd cu titlul Ușorul cetitoriu, mai este scris următorul pretențios moto: „Luminează-te și vei fi”. Cuvinte furate din fruntea ziarului Românul. Iar sus, la dreapta, următorul pedagogic moto: „Se învață de la știut la neștiut.” într-adevăr, că acest nostim abecedariu poate să-l facă pe un copil să uite și ceea ce a știut de la maică-sa, de acasă!... După aceste frumoase inscripții, urmează un feliu de povață către acei ce au să învețe pe recruți, săteni etc., de pe acest ingenios și neprețuit abecedariu. În această povață, după ce, mai întăi, îndrugă cîte și cîte, începe apoi a-și arăta neprețuitul metod, după care toți sătenii, recruții etc. vor putea învăța ușor literile, numai prin ajutorul unor puncte de la 1—10 și a unor figuri ce se văd desemnate pe acest năpraznic abecedariu. După ce au învățat a cunoaște literile cu modul acesta, zice ilustrul pedagog, atunci putem țintui „ușorul cetitoriu în părete, căci micuții și puiuții copilași pot ceti bine pe orice carte românească” (!?!) Cu acest „grabnic învățătoriu”, mai adauge d-nia-lui, „orice copilaș și orice om bătrîn poate învăța să cetească bine într-un timp foarte scurt și poate învăța mai mult singur, și chiar a scrie, dacă va vrea. Auziți, oameni buni, cît de ușor a rezolvit chestiunea învățărei cetirei și a scrierei d-l Pop Florantin?!... Bine a zis d-nia-sa, că nu-i puțin lucru de a se naște cineva filozof, și încă „de-o mie de ori”!... Dacă voiți, onorați cetitori, să auziți cîteva exemple de cuvinte și propoziții din acest „ușor cetitoriu și grabnic învățătorul”, iată-le: „petre are (?!); orbu e duios; (?) adă-ni bere; jigu ni tae; gura ta jură; duce perje pe-o prăjină; bran ni facă; și pește prăjit pofta-n cui; fuge Gogu cu cartea badei; vaca-i pe iaz; văd văsc verde; vis gingaș; poftiți la hrean; nu sta pește; să te ridici din noapte spre soare”; și altele, care de care mai nostime și mai hazlii!... Dar poate că ați voi, onorați cetitori, să aflați și prețul acestui Ușor cetitoriu? Iată-l: „25 bani, p. Austr. 15 cruceri”, prețul unui exemplar!... Așă-i că pentr-o 100.000 de mii de micuți copilași, ar face o sumă rotundă de douăzeci și cinci de mii de lei, cari nu s-ar lua din drum, de cătră un modest filozof, și mai ales pentru o marfă așa de bună?... Ce fericit este acela care se îmbogățește cu gîndul!... Spuneți acum, vă rugăm, onorați cetitori, de cîte ori costă mai scump acest „grabnic cetitoriu” decît Metoda nouă? Socotiți, vă rugăm: Ușorul cetitoriu, după cum am spus, este numai dintr-o singură coală, tipărită numai pe-o față, și se vinde cu 25 de bani exemplarul; tipărită pe amîndouă fețele ar trebui s-o vîndă cu 50 bani. Pe cînd Metoda nouă care e din 5 coale, tipărite, bineînțeles, pe amîndouă fețele, se vinde cîte cu 50 de bani exemplarul, adecă 10 bani coala. Prin urmare, Ușorul cetitoriu se vinde de 10 ori mai scump decît Metoda nouă. Întrebăm acum: cine face speculă neomenoasă cu cărți didactice, noi sau d-l Florantin, care s-a ascuns după paravan și strigă, cîtu-i ia gura: iaca hoții, puneți mîna pe ei!?!... Nenorocire însă, că acest neprețuit dar al literaturei noastre didactice, acest grabnic luminătoriu al poporului... zace, de la data aparițiunei sale, viu și nevătămat, în praf și în pulbere, într-un colț al tipografiei d-lui Herșcu Goldner, pe care, cinstitul autoriu,nici pînă astăzi nu l-a despăgubit de costul tipariului! Dacă voiți, onorați cetitori, să cunoașteți tot fondosul acestui Ușor cetitoriu, nu fiți ingrați cătră modestul autoriu și grăbiți de a vă duce la tipografia d-lui Goldner de vă cumpărați cîte un exemplariu. Și cu modul acesta, pe de-o parte veți despăgubi pe d-l tipograf Goldner de cheltuielile hîrtiei și a tipariului, pe eruditul și laboriosul autoriu îl veți încuraja, iar d-voastre vă veți îmbogăți bibliotecile cîte c-o operă ce nu s-a mai văzut pînă acum în tezaurul literaturei noastre didactice!... c) Aritmetica pentru clasa I-a primară A doua lucrare, publicată acum de curînd, tot pentru cursul primar, este vestita aritmetică întitulată: Metodă nouă de a învăța aritmetica pentru începători. Această fițuică, după cum la pagina 32 am arătat, cuprinde material furat din aritmetica pentru cl. I-a primară, elaborată de C. Grigorescu. Și ca să nu se cunoască plagiatura, d-l Florantin face niște salturi așa de grozave, încît, după cîteva exerciții proaste de adunare, scădere, înmulțire și împărțire, de la 1—10, la pagina a 13-a ajunge tocmai la milioane. Cei ce știu ce va să zică copil de clasa I-a primară, se pot mira de ușurința cu care i s-a aprobat această carte! Dar pentru aceasta nu sunt de vină decît d-nii cari au fost numiți de către Onorabilul Ministeriu, în comisiunea pentru cercetarea acestei cărți. Și ar fi de dorit, credem, ca cei ce sunt numiți în asemine comisiuni să fie mai serioși în cercetarea cărților de școală și să nu-și deie raportul de aprobare, pe nevăzute, în paguba instrucțiunei! Lăsînd la o parte calitatea cărței și modul d-lui Florantin de a lucra, venim la prețul grozav de mare și la specula neomenoasă, ce o face tot în unire cu frații Șaraga, cari, de unde și pînă unde, ș-au dat numire de „Librarii școalelor”. Această fițuică, în mărime iarăși de vro coală de cele mari, ca și Ușorul cetitoriu , cu deosebire că-i tipărită pe amîndouă fețele, o vînd tot cîte cu 25 de bani exemplariul, ceea ce vine de 5 ori mai scumpă decît aritmetica de C. Grigorescu, care-i din 8 coale și se vinde numai cu 75 bani exemplariul. Prin urmare, întrebăm a treia oară pe d-l profesor Ioan Pop Florantin, cine speculează lumea „în așa chip neomenos”, noi sau d-nia-lui?... d) Metoda nouă de a învăța desemnul Al treilea op scos la iveală, de curînd, pentru cursul primar, este iarăși o fițuică întitulată și aceasta Metodă nouă de a invăța desemnul , cu următorul adaus: „dezvoltare în mod intuitiv, fröbelian”. Atîta dragoste a căpătat d-l Florantin de numirea Metoda nouă , încît toate operele sale au să poarte de acum înainte numele acesta, și toate au să fie făcute în mod intuitiv fröbelian?! În această fițuică, care cuprinde cîteva figuri de desemn și niște jucării care de care mai proaste, chipurile, pentru a sămăna cu cele fröbeliane, care, mila sfîntului, numai de un idiot nu au fost întocmite, la urmă vine tot la aceleași definițiuni, care se văd și în celelalte desemnuri, și care, neapărat că nu se pot schimba. Cu alte cuvinte, numai „a sucit porcul de coadă”, cum zice românul. Această fițuică nu este mai mare decît opera sa amintită mai sus, Metoda nouă a aritmeticei și este scoasă la vînzare cu un preț tot așa de scump și tot în tovărășie cu frații Șaraga. Dar mirarea ne cuprinde că și această fițuică este aprobată tot cu aceeași iuțală și ușurință, ca și Metoda nouă a aritmeticei și încă menită de a se da și în mîna copiilor!... Noi știm că în clasa I-a primară, numai singur abecedariul se poate pune în mîna copiilor. Și încă și acesta, după trecere de cîteva săptămîni [5] . Pentru toate celelalte, cartea este gura învățătoriului. Și mai cu samă, desemnul trebuie să se predeie școlarilor de clasa I-a primară numai în mod imitativ , desemnînd învățătoriul cîte o figură-două, pe tabelă, și apoi spuind numele fiecăreia, iar școlarii să le imiteze [6] . Ce folos pot să aibă copiii de clasa I-a primară de la o carte de aritmetică ori de desemn, cînd ei abia pot gîngăvi pe abecedariu. Doar numai ca să le strice. Iată, dar, că acel care strigă că noi speculăm lumea, cu cărți de școală, a ajuns pînă acolo, ca, împreună cu frații Șaraga, să speculeze intenționat și cărți de acele care nu se pot pune în mîna copiilor începători!...Noroc numai, că și această proaspătă marfă nu i se poate trece!... Alte opere, pentru clasele primare, lucrate de acest autoriu, n-am văzut scoase la iveală pînă acum, cu care să putem face cunoștință. Dar după ce făcuse d-l Florantin critica cea năstrușnică cu abecedarele în ziarul Liberalul , critică ce n-a fost făcută decît numai în scop de a-și recomanda marfa cea nouă , cu care era să iasă la iveală, într-adevăr, auzisem de un abecedariu, cu care se dusese la furnizorii săi, frații Șaraga, ca să i-l editeze... Cînd colo, ce să vedeți: frații Șaraga găsiseră un alt muștereu tot cu numele de Pop, însă nu și Florantin... Neputînd, deci, face și de astă dată gheșeftul cu frații Șaraga, s-a dus, se zice, la d-l librariu Daniil, cu care a întrat în tocmală. Nu știm dacă a rupt tocmala sau ba, dar ceea ce știm este că acest abecedariu, în privința varietăței figurilor, e de o rară nostimadă, încît, întrece pe toate celelalte abecedare cu figuri. Se vorbește că însuși comisiunea rînduită pentru cercetarea acestui abecedariu a rămas uimită de figurile de tot caraghioase întrebuințate de cătră d-l Florantin, pentru cunoașterea literelor. Încît, nu știe comisiunea ce cale să apuce: să-l recomande Onor. Ministeriu pentru aprobare,... sau să i-l respingă. Așteptăm să vedem sfîrșitul. e) Operele fröbeliene. „Grădina de copii ” Venind la operele fröbeliene, găsim scoasă la iveală, de cătră d-l Florantin, tot acum de curînd, opera întitulată Grădina de copii sau „educațiunea fröbeliană”. Aici trebuie să ne oprim mai întăi la titlu și să facem întrebare meritosului autoriu, cine a mai auzit vorbindu-se de educațiune fröbeliană?... Noi știm, pînă acum, că educațiunea este numai de trei feliuri: fizică, morală și intelectuală; dar despre „educațiune fröbeliană” încă n-am auzit. Poate, după sistema fröbeliană?... Despre elaborarea unui asemine op s-a auzit așa ceva și s-a și văzut și o polemică prin ziarul Liberalul că, adecă, d-l Florantin ș-a procurat cărți nemțești și poate și ungurești;... și că traduce și memorizază de mănîncă pămîntul, ca doar ar scoate la iveală ceva, în scop de a i se da pe mînă (îndată ce se va înființa) școlița fröbeliană a Societăței pentru învățătura poporului român, din Iași, școliță pe care a pîndit-o și pentru care s-a zvîrcolit vro 2 ani, făcîndu-se luntre și punte pe lîngă membrii consiliului de administrație ai acestei societăți, spre a o înființa și a i-o da pe mîna d-sale. Dar și membrii consiliului de administrație ai Societăței pentru învățătura poporului român, ca oameni mehenghi, cum zice românul, cunoscîndu-i planurile, i-au întors oiștea!... Atunci d-l Florantin s-a supărat foc și a început a tuna și a fulgera grozav prin ziarul Liberalul asupra membrilor consiliului de administrație, și mai cu samă asupra membrilor din comitetul școalei fröbeliene. Din care pricină, consiliul de administrație al Societăței pentru Învățătura poporului român s-a văzut silit, spre a înlătura pe renumitul pedagog și din consiliul de administrație al Societăței, lucru pentru care d-l Florantin s-a turburat așa de tare, încît nu s-a putut liniști multă vreme! Pierzînd această locmà din mînă, pentru care se luptase atîta amar de vreme, aleargă la frații Șaraga și face tovărășie cu ei, ca să-i tipărească opul întitulat Grădina de copii, spre a vedea toți membrii Societăței pentru învățătura poporului român pe cine a înlăturat de la școala fröbeliană consiliul de administrație al acestei societăți și să cunoască și lumea profană ce va să zică educație fröbeliană de-a d-lui profesor I. Pop Florantin, de profesiune filozof. Dar poate că nu știți, onorați cetitori, ce cuprinde acest op? Ca să-i cunoașteți valoarea, n-aveți decît să-l cetiți și veți vedea că, pe lîngă stilul cel prost, totul este numai străin, și nimic localizat. Încît, în privința jocurilor, nimic din jocurile noastre copilărești, cu care sunt deprinși a se desfăta copiii noștri români și cărora, putem zice, fără leac de păcat, că li fac mult mai mare plăcere decît jocurile nemțești. Fröbel, cînd a întocmit acele jocuri, le-a cules din viața copiilor din țara lui, și le-a întocmit așa, după cum se văd astăzi. La noi, jocurile copiilor sunt altfeliu. Oare să nu găsim nimic bun în jocurile copiilor noștri, ca să întocmim ceva românesc? Dar să zicem că la așa lucru, pe d-l Florantin nu-l duce capul. Vorba ceea: „Umblă el, sărmanul, după înțelepciune, dar n-are unde-o pune!”... Atunci de ce n-a cruțat macar limba, de-a introdus o mulțime de inovații, bunăoară ca aceea de la fața a 14-a: poezioara Cuibul de pasere unde zice ourele în loc de oușoare. Pe cine a auzit d-nia-lui zicînd ourele? Ba încă, dedesubt, pune și numele lui Fröbel, ca să-și bată joc, se vede, și de acest ilustru nume! Căci, nu ni vine a crede că Fröbel să fi ajuns pînă acolo, ca să-și strice limba neamului său, cum îndrăznește a face d-l Pop Florantin și mulți alții, cu limba neamului românesc!... Mai departe, în această carte întitulată Grădina de copii, sunt atîtea bazaconii și cabazlîcuri limbistice, despre care, dacă ne-am ocupa, am face un volum întreg. Păcatul mare că acestei opere, pînă acum, nu i s-a dat aprobarea!... Dar ce mai atîta vorbă pentru limbă? Ce-i pasă d-lui Florantin de asta? Vorba este, cum să poată lua 80 de bani pentru o cărțulie de vro 80 de pagini sau 5 coale, format Scharpentier, ceea ce vin la vro 3½ coale, după formatul octav al cărței noastre Metoda nouă. Iată dar că și această Grădină de copii, pe care o exploatează în tovărășie cu frații Șaraga, costă de 2 ori mai scump decît Metoda nouă. Prin urmare, întrebăm a cincea oară pe onorabilul d-nu Pop Florantin, cine face „speculă neomenoasă cu cărțile de școală”: noi sau d-lui care nu poate nimica fără jidani? f) Recreațiuni fröbeliene, pentru tinerime, în școală și familie Această minunată operă nu era apărută cînd ni-am propus a face întîmpinarea de față, și suntem cu mare părere de rău că n-a apărut mai de mult, căci am fi renunțat de a ne mai ocupa cu asemine săcături și a mai sta la vorbă cu unul ca d-l Pop Florantin, care ș-a pus în gînd, se vede, cu orice preț, să inundeze lumea cu tot soiul de năzbîtii, ce le scoate la iveală cu ghiotura. Nu ne mirăm că d-l Pop Florantin are cerneală și hîrtie multă de stricat. Dar mirarea ne cuprinde cînd vedem că și această celebră operă poartă firma aprobărei!... Văzut-a onorata comisiune, care a fost rînduită pentru cercetarea acestei cărți, că totul este numai o amestecătură ș-o încurcătură, și toate sunt luate de-a îndoasele: una de la răsărit și alta de la apus, încît nu știi de unde să începi și unde să sfîrșești?!... După cum știm și noi, Fröbel, cînd a organizat jocurile ce-i poartă numele, le-a întocmit după vîrstă și după sex, așa, după cum se dezvoltă copilul și natura în el; căci jocurile de care simt plăcere și cu care se desfătează copiii la vîrsta de 4 ani, bunăoară, aceleași jocuri nu li fac mai nici o plăcere la vîrsta de 7 ani, ci, la această vîrstă, trebuiesc întocmite alte serii de jocuri. De asemine, trebuiesc întocmite jocurile și după sex, căci altfeliu este natura și apucăturile băieților și alta este natura și apucăturile fetelor. În cartea d-lui Florantin, totul este numai o amestecătură, ca și în tașca ursariului. Dacă și cărțile lui Vergnes și Lenoël, din care zice eruditul filozof că a copiat, vor fi tot așa de bine lămurite, atunci?... Dar să zicem că onorabilii membri ai comisiunei au voit a se ilustra prin indulgența d-nia-lor. În acest caz, li facem umilita întrebare: dacă și această harababură a d-lui Pop Florantin se poate numi o carte de școală, apoi care sunt adevăratele cărți de școală? Cu această operă, d-l Florantin nu s-a ilustrat numai în privința capacităței, ci și în privința lăcomiei de cîștig. Socotiți, onorați cetitori: unei cărțulii de ¾ de coală, tipărită în format mic, i s-a fixat prețul de 50 de bani, adecă de vro 8 ori mai scumpă decît cartea noastră Metoda nouă. Aceste grozave prețuri covîrșesc, fără îndoială, orice margini! În urma atîtor dovezi de necompetență și lăcomie de cîștig din partea d-lui Florantin, îi facem a 6-a oară întrebare, și-l rugăm să binevoiască a ni da răspuns, dacă noi suntem aceia cari facem „specula neomenoasă” în școală, cu cărți didactice, sau domnia-sa? Prețul cărților noastre, față cu prețul celorlalte cărți [ modifică ] În 1868, cînd a apărut Metoda nouă , mai cu samă ediția I-a și a II-a, fiindcă erau mai puține coale și tipariul mai ieftin, s-a vîndut numai cu 40 de parale sau cu 33 de bani exemplariul, încît era cel mai ieftin abecedariu pe vremile acele, și astfeliu a făcut concurență tuturor abecedarelor, atît în privința calităței cît și în privința ieftinătăței și a sfărmat negustoria ce proiectase, fără doar și poate, s-o facă răposatul M. Șvartz cu cartea lui, care era c-o jumătate de coală mai puțin voluminoasă decît Metoda nouă , ș-o vindea cu un sfanțic austriacesc sau cu 85 de bani românești exemplarul. Cu alte cuvinte, cartea noastră se vindea de 2½ ori mai ieftin decît cartea lui Șvartz. De atunci și pînă astăzi, cîte abecedare au apărut, nu se vînd mai ieftin decît cartea noastră. Între aceste se află abecedarele d-lor: Vasile Ionescu, Victor Dogariu, Th. Speranță, apărute în Iași. Aceste, fiecare în parte, sunt tot atît de voluminoase ca și cartea noastră Metoda nouă și se vînd tot cîte cu 50 de bani exemplariul. De asemine, abecedariul d-lui Domețiu Dogariu, dispărțit în două părți, cu amîndouă părțile la un loc, fiind tot atît de voluminos ca și cartea noastră, nu se vinde mai ieftin. Abecedariul d-lui Basile Haram... apărut în București, și dispărțit tot în două părți, cu amîndouă la un loc, fiind tot atît de voluminos cît și Metoda nouă , din care onorabilul autoriu a mîncat de haram destul de mult material, se vînd cu 65 de bani amîndouă părțile. Abecedariul d-lui Mihail Pop, apărut în Iași de vro 7-8 luni de zile, este dispărțit tot în două părți, fiind cu amîndouă la un loc, mai tot atlt de voluminos ca și cartea noastră Metoda nouă de pe care, numitul autoriu și tînărul învățătoriu a copiat de-a întregul, adecă mai mult decît galantonește [7] . Acest abecedariu, fiind editat de evreii frații Șaraga, îl speculează, se înțelege, tot ei, vînzîndu-l cu 60 de bani amîndouă părțile, necartonate, iar cartonate jidovește le vind cu 80 de bani. Aceasta deocamdată. Mai pe urmă, vor ști ei negustorii ce să facă!.. Chiar s-a și văzut publicat prin ziarul Liberalul că unul dintre d-nii învățători, voind să-și bată joc, pesemne, de misiunea sa de învățătoriu, vinde școlarilor săi, numai o parte a acestui abecedariu cu 1 leu și 50 de banii!! Aceasta este o hoție în toată puterea cuvîntului! Acei cari au la cunoștință că am făcut sau facem speculă de feliul acesta, cu cărțile noastre, îi rugăm să vie și să ni-o spuie verde, în față. Noi știm că totdeauna am pus hîrtie bună și igienică pentru ochiul copilului; tipariul am căutat să fie cît se poate de curat și broșatul făcut la cel mai bun legătoriu din Iași; am fixat prețul și am dat rabat mulțămitoriu tuturor d-lor librari și altor persoane, rugîndu-i, după cum se vede anunțat pe coperțile tuturor cărților noastre, de a nu fi speculați în mod rușinos! Abecedariul d-lui Barbu Constantinescu, de la o vreme încoace, se vinde, în adevăr, ceva mai ieftin, fiindcă este editura d-lui Socec, mare proprietariu din București și capitalist, căruia îi dă mîna să-l vindă astfeliu, fiind singur și librariu și editoriu și tipograf și... și de toate!... Mai este abecedariul de Nestorescu. Acest abecedariu se vinde cu 40 de bani exemplariul, însă e mai puțin voluminos decît Metoda nouă , de pe care d-l Nestorescu a ciupit cît se poate de bineșor, și este, pare-ni-se, tot editura unei tipografii... Alte abecedare apărute în România, afară de aceste, nu mai sunt [8] . De asemine și cartea noastră de cetire Învățătoriul copiilor , față de celelalte cărți, costă mai ieftin căci, tustrele părțile se vînd numai cu 2 lei și 30 de bani. Pe cînd, cartea de cetire de d-nii asociați, editată iarăși în trei părți de d-l Socec, se vinde cu 2 lei și 60 de bani; cea de I. Ionescu, se vinde cu 4 lei și 60 de bani, de două ori mai scumpă decît cartea noastră. Cartea d-lui Puiu, apărută în Iași, acum de curînd, în editura fraților Șaraga, este pusă în vînzare cu 3 lei și 20 de bani, tustrele părțile. Iar în cît privește potrivirea bucăților și despre limbă și stil, n-ai ce zice!?... În urma atîtor dovezi, întrebăm pe tot omul de știință și cu dreptate, pe tot dascalul care-și iubește sfînta sa misiune și pe tot omul nepărtinitoriu să ni spuie, unde se vede plagiatura și „specula neomenoasă”, ce ni-o atribuiește d-l Florantin? Da, am înțeles și înțelegem să fie arătat cu degetul acel ce copiază și se folosește de munca și sudoarea altora, ca să-l cunoască lumea cît prețuiește. Înțelegem să fie defăimat acel ce speculează lumea cu cărțile didactice, și o pradă în orice feliu. Înțelegem, în sfîrșit, critică dăscălească, serioasă, nepărtinitoare și neinteresată, întemeiată numai pe dreptate și pe adevăruri științifice și pedagogice. Această critică este în interesul școalei și folositoare dăscălimei, mai cu samă nouă, istor mici, cari avem neapărată nevoie de luminile celor mai înaintați în știință. Dar nu înțelegem critică mișelească, într-ascuns, prin pamflete și calomnii, care sunt tot atît de stricătoare și păgubitoare instrucțiunei, pe cît sunt de folositoare criticele sănătoase, pornite, cum am zis, din dragoste dăscălească și din simț de dreptate și adevăr. Din cele ce am arătat, d-l profesor Ioan Pop Florantin, cînd ș-a propus a ne critica, n-a fost împins nici de dragostea dăscălească, nici de sentimentul pentru dreptate și adevăr, ci numai de ura care-l caracterizază și de interesul meschin de a-și deschide calea spre negustorie, întovărășit de evreii frații Șaraga. Cu astfeliu de purtare, putem zice că d-l profesor Ioan Pop Florantin s-a făcut și mai nedemn de stima și considerațiunea oamenilor de bine. Iar în fața noastră, nu-l putem privi decît ca pe un calomniatoriu de rînd și credem că și lumea nepărtinitoare va ști să-l judece și să-l aprecieze, după cum merită!.. ↑ Ceea ce se tălmăcește în românește: „pe legea mea”. ↑ Această broșură s-a și făcut și s-a tipărit în 1876, sub nume de: Povățuitoriu la cetire prin scriere după sistema fonetică . ↑ Vezi Povățuitoriu la cetire prin scriere după sistema fonetică de Gh. Ienăchescu și I. Creangă. ↑ Un fes jidovesc, care e nedezlipit de capul jidovilor habotnici. ↑ Vezi Povățuitoriu la cetire prin scriere după sistema fonetică , de la pagina 5—42. ↑ Vezi iarăși Povățuitoriu la cetire prin scriere... ↑ Acest modest autoriu , încaltea, în naivitatea lui mărturisește drept că s-a folosit de cărțile noastre, adecă a furluat dintr-însele, dar nu spune cine i-a dat voie să ieie. ↑ Ba mai scăpat-am din vedere, două: al d-lui D.R. Cordescu și pe al d-lui Mih. Mihăilescu; acest din urmă abecedariu este apărut în editura „Librăriei universal”... Leon Alcalay, și recomandat cu stăruință ...?, tot de această librărie ... în terminii aceștia: „Lucrare excelentă ce merită (?) a fi întrodusă în toate școalele primare, publice și particulare” (?) …Unde mai găsești jidan care să nu-și laude marfa lui că-i „excelentă”?


content:
Sînt născut la 1 martie 1837 în satul Humuleștii, județul Neamțului, Plasa de Sus, din părinți români: Ștefan a lui Petrea Ciubotariul din Humulești și soția sa Smaranda, născută David Creangă, din satul Pipirig, județul Neamțului. Întăiu și-ntăiu, am început a învăța cruce-ajută, după moda veche, la școala din Humulești, o chilie făcută cu cheltuiala sătenilor, prin îndemnul și osîrdia părintelui Ioan Humulescu, care avea o mînă de învățătură, un car de minte și multă bunătate de inimă, Dumnezeu să-l ierte! Poate să fi fost de vreo unsprezece ani, cînd am început a învăța. Știu că eram atunci un băiet sfrijit, prizărit și fricos și de umbra mea. Dascălul nostru era un holteiu frumos, zdravăn și voinic, și-l chema Vasile a Vasilcăi. El era și dascălul bisericei din sat. Un sorcovăț nemțesc plătea tata pe lună dascălului, ca să mă învețe. Și pe atunci îmi ziceau în sat și la școală Ionică a lui Ștefan a Petrei. Peste vrun an, vornicul prinzînd la oaste cu arcanul pe bădița Vasile, dascălul nostru, școala a rămas pustie, iară noi școlarii, cari eram peste patruzeci la număr, ne-am împrăștiat pe la casele noastre. După vrun an, iarăși s-a deschis școala. Dar dascălul Iordache, fiind cam chilaciu, a început a ne rîdica de urechi la fîrta (Ф), deasupra ușei, și a ne prea îndesi la spinare cu Sfîntul Neculai, un biciu de curele, făcut și dăruit școalei de moș Fotea, cojocariul satului. Și așa, de unde pănă atunci mă duceam cu drag la școală, am început a umbla huciu-marginea: o zi mă duceam, două nu, dar tot deprinsesem a ceti oleacă. Tata nu știa carte de feliu, și nici mult haz nu făcea de dînsa. El cam ades îmi zicea „Logofete brînză-n cuiu, lapte acru-n călămări, cam prea te codești la treabă; mă tem că de atîta cărturărie n-a avea cine să ne tragă ciubotele”. Dar mama, luînd sama cum învățam eu, ajunsese a ceti la ceaslov mai bine decît mine și se bucura grozav, cînd vedea că mă trag la carte. Din partea tatei puteam să rămîn cum era mai bine: „Nică a lui Ștefan a Petrei”, om de treabă și gospodariu în sat la Humulești. Mama însă era în stare să toarcă-n furcă și să învăț mai departe. Dar ce să mai învăț în Humulești? Căci în biserică ceteam și cîntam pe dinafară toate troparele, ca și dascălul Iordache. Într-o zi, așa prin cîșlegile Crăciunului, aproape de cîrnileagă, viind bunicu-mieu David Creangă din Pipirig pe la noi, m-a luat și m-a dus la munte, în școala lui Alecu Baluș din satul Broștenii, județul Suceava, și m-a așezat în gazdă, cu toată cheltuiala lui, la una Irinuca, care avea două capre pline de rîie. De aice urmam la școală, și ori s-a prins cartea de mine, ori nu, dar rîia căprească știu că s-a prins. Aproape de Florii, profesorul Nanu mi-a dat drumul acasă, și de la Broșteni am venit, cu niște plutași, pe Bistrița, la Borca, de la Borca, cu o rudă a mea, pe Plaiul-Bătrîn în Pipirig și din Pipirig la Humulești. Și cînd m-au văzut tata și mama tuns chilug și plin de rîie, bucuria lor n-a fost proastă! Ce să facă? Au început a mă scălda ba cu leșie de ciocălăi, ba cu usuc de lînă, ba a mă unge cu dohot, și-ntr-o săptămînă m-au izbăvit de podoabă. Dar și eu le-am tras în ziua de Paști un Îngerul a strigat la biserică, de-au rămas toate babele din sat cu gura căscată la mine, iar fetele numa-și dau ghiont una alteia, văzînd ce poate acum „Nică a lui Ștefan a Petrei”. Dascalul Iordache rămăsese acum pe jos, era a cincea roată la car. Biata mamă, crezînd că am să ies un al doilea Cucuzel, s-a pus cu rugăminte pe lîngă tata și m-a dat să învăț psaltichie la un psalt de la biserica Adormirea din Tîrgul-Neamțului, peste baltă, la vreo două zvîrlituri de piatră departe de satul nostru. Trei husăși plătea acum tata pe lună pentru mine. O iarnă am învățat și la această școală, căci iarna ce mai puteam învăța, iar vara nu făceam purici mulți pe la școală, trebuia s-ajut acasă: la tras în pieptănași, la nevedit, la făcut țevi cu sucala și la tors cu roata. Cîte trei-patru oci de canură torceam pe zi. Mă întreceam cu fetele cele mari din tors, și ele, din răutate, mă porecleau „Ion Torcălău”.


content:
Amu, cică era odată un om, care avea o iapă. Și într-o zi vroia omul să bage iapa în ocol, și ea nu vrea nici în ruptul capului; și înciudându-se omul pe dânsa începu a o bate. Atunci iapa a sărit peste gardul de răzlogi și a fugit într-o pădure depărtată. Iapa era a făta și, peste noapte, a fătat un băiet în loc de mânz, care băiet s-au chemat Făt-Frumos, Fiul Iepei. Și băiet ca acela nici că mai era altul prin meleagurile acele: era frumos și creștea ca din apă; cât creștea el într-o zi, altul creștea într-un an. Și când a împlinit anul, socotind băietul, în gândul său, că-i destul de voinic, s-a dus prin codru și a chitit un copac care era mai gros, pe care a vrut să-l smulgă din pământ, dar n-a putut. Văzând el că s-a încurcat în slăbăciune, s-a întors plin de mâhnire la mă-sa și a rugat-o să-i mai deie încă un an de zile țâță. Mă-sa l-a mai lăsat un an de zile să sugă, și la anul, ducându-se băietul iar în codru la stejarul cu pricina și umflându-l in brațe, l-a smuls din pământ ca pe o burueană și l-a zvârlit într-o tihăraie ca pe-o surcică. Apoi, îndată s-a dus la mă-sa și i-a zis: — Mamă, de-acum înainte mă duc să-mi caut niște tovarăși după gândul meu, ca să fac și eu vo ispravă în lume. Și cum a zis, a și pornit. Și mergând el prin codri, de năduh ce era și de osteneală, a însătat și nu găsea nicăiri apă să beie; dar tot horhăind el încoace și încolea, de la o vreme a dat peste un părâu grozav de tulbure. — Dar aist păcat! Oare ce să fie de vine apa cu mâl în două pe așa secetă mare? zise Făt-Frumos. Și mergând el pe scursura părâului, tot în susul apei, ca să afle care-i pricina, numai iaca ce vede un om care năruia munții, sfărma bolovani în mână, de-i făcea țărnă, și apoi îi arunca în părâu. Făt-Frumos, văzând că omul acesta tulbură apa, s-apropie de dânsul și-l întreabă răstit: — Mă, da' cu asta ț-ai găsit de jucat? Pentru ce năruiești munții și tulburi apele? — Iaca vorbă! Da' ce ai tu? Aista-i meșteșugul meu; nu știi că mă cheamă Sfarmă-Peatră? Să nu cumva să mai bleștești ceva din gură, c-acuș te sfărm și pe tine! — Pe mine? Pesemne tu n-ai auzit încă de Făt-Frumos, Fiul Iepei? — N-am auzit nici de tretinul iepei, necum de Fiul Iepei! zise Sfarmă-Peatră, zâmbind pe sub mustețe. — Încă te faci a râde? Las' că te fac eu acuș să râzi mânzește. Hai la luptă, fârtate, să-ți arăt eu cine-i Fiul Iepei. — Bucuros; da' din ce vrei? Din luptă să ne luptăm, ori din săbii să ne tăiem? — Ba din luptă, că-i mai dreaptă, zise Fiul Iepei. Atunci Sfarmă-Peatră, umflându-l pe Fiul Iepei în brațe, l-a izbit de pământ, de-a intrat până-n genunchi. Fiul Iepei se scoală de jos, înșfacă și el pe Sfarmă-Peatră și, când îl trântește o dată, îl cufundă până-n brâu. Sfarmă-Peatră se scoală de jos mânios și, când mai apucă o dată pe Fiul Iepei în brațe, îl trântește, de se cufundă până subsuori. Atunci Fiul Iepei se scoală și de jos înfuriet și, când mai trântește și el o dată pe Sfarmă-Peatră, îl cufundă până-n gât, iute îi iè paloșul și vrè să-i reteze capul. Sfarmă-Peatră, văzându-se atunci in primejdie, se roagă de iertare și zice că se prinde frate de cruce cu Fiul Iepei și-i va da ascultare la tot ce i-a poronci. Făt-Frumos îl iartă și, scoțându-l din pământ, ii dă paloșul să-l sărute, și apoi pornesc împreună. Și mergând ei câteva zile tot prin codru, Fiul Iepei a băgat de samă, pe unde mai mersese el, că copacii, cari erau atunci drepți, acum sunt strâmbi, și cei strâmbi, drepți. Văzând el asta, zice cătră Sfarmă-Peatră: — Mă, da' oare ce dracul să fie, de copacii aiștia din drepți se fac strâmbi și din strâmbi, drepți? — Știu eu ce bâzdâganie să mai fie și asta? zise Sfarmă-Peatră. Și mergând ei înainte, tot mirându-se de asta, numai iaca ce văd un om care tocmai atunci apucase un copac mare de vârf și-l strâmba, ca să facă din el o cujbă de pus ceaunul. Fiul Iepei îl întreabă: — Mă, de ce te-ai apucat tu de sluțit copacii? — Da' ce ai tu cu asta? Acesta-i meșteșugul meu. Nu știi că mă cheamă Strâmbă-Lemne și, de-i mai crâcni ceva, acuș te strâmb și pe tine. — Ce-ai zis, să mă strâmbi? D-apoi se vede că tu n-ai auzit încă de Fiul Iepei, Făt-Frumos. — Nici n-am auzit și nici nu vreu s-aud, zise Strâmbă-Lemne, îndârjindu-se. — Apoi, dacă n-ai auzit, hai la luptă, să te fac eu ca s-auzi! — Bucuros! Asta așteptam și eu! Hai! Din luptă să ne luptăm, ori din săbii să ne tăiem? — Ba din luptă, că-i mai dreaptă, zise Făt-Frumos. Atunci Strâmbă-Lemne apucă pe Fiul Iepei în brațe și-l trântește de se cufundă până-n glezne. Fiul Iepei, rădicându-se de jos, apucă și el pe Strâmbă-Lemne. și când îl trântește, se cufundă până-n genunchi. Strâmbă-Lemne se ridică mânios și, apucând pe Făt-Frumos, îl izbește de se cufundă până-n brâu. Atunci Fiul Iepei se rădică și el furios și, când apucă pe Strâmbă-Lemne, îl trântește de se cufundă până-n gât, scoate iute paloșul și vrè să-i răteze capul. Dar Strâmbă-Lemne, văzându-se în primejdie, se roagă de iertare, zicând că se prinde și el frate de cruce cu Făt-Frumos și-i va da ascultare la tot ce-i va poronci. Lui Făt-Frumos făcându-i-se milă, l-a iertat și pe acesta, l-a scos din pământ, i-a dat paloșul să-l sărute și apoi a pornit și s-a dus împreună cu dânșii la mă-sa. Și cum a ajuns, i-a zis: — Mamă, de-acum înainte, rămâi sănătoasă, că eu mi-am găsit tovarăși și mă duc cu dânșii în lumea lui D-zeu. Iaca-ți dau năframa asta, și când îi vedè trei picături de sânge pe dânsa, să știi că atunci am murit și să vii să mă cauți. Și cum a zis aceste, a și pornit cu tovarășii săi. Și tot mergând ei zi și noapte prin păduri și codri pustii, într-o târzie vreme au dat de niște curți foarte mari și frumoase. Și ducându-se ei acolo și intrând înlăuntru, n-au văzut pe nimene, ci numai o masă întinsă, plină cu fel de fel de bucate. Și fiind ei grozav de flămânzi, s-au pus să mănânce. Bucatele erau foarte bune și gustoase, dar nu se pricepeau ei cine să li fi făcut, căci, după cum vă spun, nu văzuse acolo pe nimine. După ce s-au săturat ei bine, au pornit la vânat, și apoi, în toate zilele, pe vremea aceea, veneau de mâncau domnește și iar se duceau la vânat. Dar, de la o vreme încoace, au băgat ei de samă că bucatele nu mai sunt așa de bune ca mai înainte și se mirau ce să fie oare. Și stând ei pe gânduri, Făt-Frumos zise: — Fraților, mie mi se pare că bucatele aiestea-s pripite, și trebuie să fie ceva la mijloc. Ia să rămâi tu, măi Strâmbă-Lemne, și să vezi care-i pricina. Că noi ne ducem la vânat, și mâne, când ne-om întoarce, să ni dai răspuns. Și cum pornesc ei, Strâmbă-Lemne se face o surcică și se pune sub laiță. Nu trece multă vreme la mijloc, și numai iaca ce vede el o pocitură intrând pe ușă: la stat de-o palmă și cu barba de-un cot, cu capul cât nuca, cu ochii cât talgerele, cu mânele cât fusele, cu picioarele cât drugii și cu șezutul cât o față de arie. Acesta era Statu-palmă-barba-cot, urieșul zmeilor. Și cum întră pe ușă, o dată iè un topor și se duce drept la surcică ș-o buchisază bine cu muchea toporului. Pe urmă se așază la masă: și-ntr-o clipă linge tot ce era pus pe dânsa. Apoi iese și se duce, el știe unde. Cum s-a dus zmeul, numai iaca se scoboară din pod, printr-un loc tainic, trei zâne frumoase și repede fac alta bucate, le pun pe masă, și apoi zânele se fac nevăzute. Strâmbă-Lemne, stâlcit cum era, vedea de sub laiță tot ce se petrecea, dar îl luase frica și nu mai avea nici o putere. Nu mult după aceasta, iaca vin și Făt-Frumos cu Sfarmă-Peatră de la vânat. Și intrând în casă, încep a striga : — Unde ești, măi Strâmbă-Lemne? — Ia aici sunt și eu, și, stâlcit ca vai de el, ieșind de sub laiță, începu să le povestească ce i s-a întâmplat. Văzând Făt-Frumos că Strâmbă-Lemne n-a făcut nici o ispravă, a hotărât ca să rămâie de pândă Sfarmă-Peatră, iară el și cu Strâmbă-Lemne au pornit la vânat. Și cum s-au dus ei, Sfarmă-Peatră se făcu o pietricică și se puse sub laiță; și nu trece mult, și numai iaca vede intrând pe ușă pocitura de Statu-palmă-barba-cot, care iè toporul, se duce de-a dreptul la petricică și, după ce-o buchisază și pe dânsa bine, apoi să pune la masă și mănâncă. După ce s-a săturat, a ieșit și s-a dus în treaba lui. Iacă zânele iar se coboară, fac iute alte bucate, le așază pe masă și apoi iarăși se fac nevăzute. Când se întorc Făt-Frumos și cu Strâmbă-Lemne de la vânat, găsesc pe Sfarmă-Peatră stâlcit ca vai de el. Il întreabă ce-a văzut. Dar n-a spus nici el mai mult decât tot ceea ce spusese și Strâmbă- Lemne. — Măi! da' ticăiți mai sunteți, zise Fiul Iepei. Degeaba vă mai lăudați voi cu strâmbatul lemnelor și cu sfărmatul petrilor, dacă n-ați putut prinde o onànie ca aceea și niște femei. Ia să rămân eu acum, și duce-ți-vă voi la vânat, să vedem ce are să fie. Atunci tovarășii lui pornesc, iară Făt-Frumos se face un paloș și se pune în cuiu după ușă. Nu trece mult la mijloc, și iaca Statu-palmă-barba-cot vine cu o falcă în ceriu și cu una în pământ, și cum întră pe ușă, Făt-Frumos sare iute din cuiu, apucă pe Statu-palmă-barba-cot și, scoțându-l afară, îl duce la un copac gros, pe care crăpându-l de-a lungul cu paloșul, îl bagă pe Statu-palmă cu barba în crăpătură, și apoi scoțând paloșul, copacul se strânse la loc, și pocitura rămase prins cu barba în copac. Apoi Făt-Frumos, întorcându-se în casă, se sui prin locul tainic ca să prindă zânele. Ele, cum l-au văzut, au vrut să fugă, dar n-au avut când, căci Făt-Frumos ca fulgerul a fost lângă ele și le-a prins. Tocmai atunci iaca intră și tovarășii lui. — Ei, ei, măi fraților, iaca cine ne făcea nouă bucate, ș-apoi încă să vedeți cine mânca pe cele bune. Să stăm mai întăi la masă, și apoi vă voiu arăta eu ce face frumușelul oaspete. Se pun cu toții la masă și, după ce ospătează in ticnă, apoi se scoală și se duc la copac. Dar, când colo, văd că copacul era smuls din pământ. Se uită ei in toate părțile și numai iaca Fiul Iepei zărește pe Scaraoschi suindu-se în văzduh cu copacul atârnat de barbă... — Ei, las' că oiu pune eu vrodată mâna pe tine! strigă Făt-Frumos înfuriet. Iară Statu-palmă-barba-cot răspunse: — Să ne întâlnim la gura iadului de-acum într-un an, și cum au zis, nu s-au mai văzut. După asta, Făt-Frumos a luat de soție pe zâna cea mai mică, care era cea mai frumoasă din toate. Pe cea mijlocie o dădu de soție lui Sfarmă-Peatră, iar pe cea mai mare, lui Strâmbă-Lemne. La săptămâna după ce s-au însurat ei, Făt-Frumos și cu tovarășii săi fiind duși la vânat, au venit la dânșii acasă trei fii ai lui Statu-palmă-barba-cot, au furat zânele, s-au făcut nevăzuți cu dânsele și le-au luat lor de neveste. Și când s-au întors Făt-Frumos și cu ai săi de la vânat, iè neveste, dacă ai de unde! Nu se pricepeau ei unde să fie! Și văzând că nu mai vin de nicăiri, au început să le caute peste tot locul, dar negăsindu-le, se puseră pe gânduri, și îndată îi veni în minte lui Făt-Frumos că Urieșul Zmeilor trebuie să-i fi făcut șotia. Și așa s-a hotărât Fiul Iepei să plece numaidecât la gura iadului, ca să întâlnească pe Statu-palmă-barba-cot. Și luându-și tovarășii, au pornit. Și mergând ei cale lungă să li-ajungă, au trecut peste nouă mări și peste nouă țări, călcând codri și pustietăți îngrozitoare. Și, în sfârșit, după multă trudă și primejdii, pe care numai niște voinici ca dânșii au putut să le înfrunte, au ajuns la gura iadului tocmai în ziua când se împlinise anul de când Statu-palmă-barba-cot scăpase din mânele lui Făt-Frumos cu copacul atârnat de barbă. Statu-palmă-barba-cot îl aștepta afară cu toată oastea lui, care era câtă frunză și iarbă, de nu mai încăpea pe locurile acele. Făt-Frumos, văzând atâta amar de oaste, întrebă pe Strâmbă-Lemne cât poate să taie. Strâmbă-Lemne răspunse că poate să taie până ce va ajunge sângele la brâu, și atunci moare și el. — Dar tu, Sfarmă-Peatră, ce putere ai? — Eu pot să taiu până ce va ajunge sângele subsuori, și atunci moriu și eu. — Dar tu, măi Făt-Frumos, cât poți tăiè? întrebară ceilalți. — Apoi eu pot să taiu până deasupra capului, cât oiu putè ajunge cu vârful paloșului, și până ce-a trece sângele de-un cot deasupra paloșului, ș-apoi atunci moriu și eu. — Dacă-i așa, încep eu, zise Strâmbă-Lemne, Ș-odată și-ncepu a tăiè la zmei, de-i potopea și când sângele ajunse până la brâu, Strâmbă-Lemne căzu jos și muri. Atunci Sfarmă-Peatră începu a tăiè înainte, până ce ajunse sângele subsuori, și apoi căzu și el mort. Venind acum și rândul lui Făt-Frumos, începu și el a tăiè înainte, până ce s-a rădicat sângele de un cot mai sus de vârful paloșului, și atunci numaidecât căzu și el mort. În acest timp, numai iaca să și arată pe năframă cele trei picături de sânge despre care spusese Făt-Frumos mâne-sa, când a pornit de acasă. Și cunoscând iapa că acesta este semnul perderei fiului sau, a și pornit în grabă să-l caute. Și fiind ea năzdrăvană, după multă trudă și căutare, l-a și aflat; și împrăștiind sângele cu picioarele, suflă asupra fiului său, și atunci el a înviet. Și deschizând ochii și văzând pe mă-sa lângă dânsul, zise: — Doamne, mamă, Doamne! din greu mai adormisem...! — Dormeai tu, fătul meu, mult și bine, dacă nu eram eu să le înviez, dragul mamei. — Mamă, înviază încai și pe Sfarmă-Peatră, care s-a luptat voinicește alăture cu mine și n-a jignit până acum întru nimic frățasca noastră tovărășie, căci nu mai pot trăi fără de dânsul. Ea se înduplecă de rugămințele fiului său, suflă și asupra lui Sfarmă-Peatră și-l învie și pe dânsul. — Dar pe Strâmbă-Lemne, mamă, ai să-l lași pentru veșnicie să zacă fără suflare în noroiul acest de sânge închegat? Înviază-l și pe dânsul, căci și el, sărmanul, ș-a pus viața în primejdie pentru sfânta noastră tovărășie. Atunci mă-sa oftă și zise: — Dragul mamei, drag! eu am avut numai trei suflete și dacă l-oiu mai da și pe acesta, cu ce mai rămân? Atunci trebuie să moriu! — Mamă! zise Făt-Frumos, d-ta ești de acum bătrână; dă și sufletul acesta lui Strâmbă-Lemne, și ț-oiu face o îngropare frumoasă, iară mormântul ți l-oiu acoperi cu flori. Atunci iapa, înduioșată de cuvintele fiului său, suflă și asupra lui Strâmbă-Lemne, care pe loc învie, iară ea și căzu jos, moartă! Făt-Frumos o îngropă după făgăduință și-i presură flori deasupra mormântului. După aceasta făcură ei un hârzob, cu care să-și deie drumul în iad, pentru a-și căuta nevestele, căci numai în iad nu le căutase, și tocmai acolo trebuiau să fie. Și cum mântuiră ei de făcut hârzobul, Făt-Frumos zise lui Strâmbă-Lemne să-și dea el mai întăi drumul și, dacă nu va putè suferi să ajungă până jos, să scuture tare de hârzob, și atunci ei îl vor trage afară. Strâmbă-Lemne se și pune în hârzob, și tovarășii lui încep să-l sloboadă, cu încetul, dar nu ajunge până pe la jumătate și și scutură de hârzob. Atunci tovarășii traseră hârzobul afară, și, întrebând pe Strâmbă-Lemne de ce a scuturat, el spuse că se cutremura iadul de șuierături și urlete îngrozitoare, „de m-am spăriet”. Atunci Făt-Frumos hotărî ca să se scoboare Sfarmă- Peatră, care se și puse în hârzob, zicând ca să-l scoată și pe dânsul când va scutura. Și dându-i ei drumul, când a ajuns pe la jumătate, a început și el a scutura. Atunci tovarășii lui îl scoaseră afară, și, întrebându-l de ce a scuturat, a spus și el tot aceea ce spusese și Strâmbă-Lemne. Văzând Făt-Frumos că tovarășii lui sunt așa de fricoși, se hotărî să se coboare el singur și li spuse că lui, de ce va scutura mai tare de hârzob, de ce să-i dea drumul mai afund; și când nu va mai scutura de fel, să știe ei că el a ajuns jos și că să-i aștepte acolo până ce se va întoarce cu zânele. Și cum a zis, s-a și pus în hârzob, iară tovarășii lui au început să-i deie drumul. Și de ce scutura el mai tare, de ce-i dădeau și ei drumul mai afund, până ce, în sfârșit, a ajuns în fundul iadului. Ajungând aici, se mai odihni puțin și apoi porni să caute nevestele. Și tot mergând el înainte, iaca vede niște curți mari, și, apropiindu-se de dânsele, numai iaca ce dă de zâna cea mai mare, care spăla niște cămeși la fântână. Cum se văzură, se îmbrățoșară și, întrând în casă, Făt-Frumos întrebă pe zână că ce putere are zmăul ei și unde se află el acum. Ea spuse că-i dus la vânat și, când se întoarce, zvârle buzduganul de trei mile de loc și izbește drept în poartă, din poartă în ușă, și din ușă se pune în cuiu, și atunci bucatele trebuie să fie nici reci, nici calde, cum îs mai bune de mâncare. Și cum vorbeau, se și aude buzduganul izbind în poartă, din poartă în ușă, și din ușă se pune în cuiu. Atunci zâna, spăimântată, zise lui Făt-Frumos: Fă-te ce te-i face, că te prăpădește zmăul! — Da' că doar n-am înviet eu din morți, ca să mai mor și de mâna unui câne de zmău! Ș-odată iè buzduganul din cuiu și-l zvârle înapoi de șese mile de loc și apoi iesă în calea zmăului, punându-se de pândă sub podul de aramă, care se afla la poarta curței. Zmăul, văzând că buzduganul trece înapoi pe la urechea lui cu atâta putere, oftă și zise: Măi, da' grei oaspeți trebuie să mai fie la mine acasă! Apoi, întorcându-se după buzdugan, îl ia și pornește spre casă. Și, când la podul de aramă, calul zmăului începu a forăi și a da înapoi. Atunci zmăul dădu pinteni calului și zice: De! cal zălud, mânca-ț-ar corbii carnea și lupii oasele! că doar știu că nu-i Fiul Iepei, Făt-Frumos pe aici. — Ba, dacă îl cauți, îl găsești și pe aici, răspunse Făt-Frumos, ieșind de sub pod. Așă-i că mi-ai încăput in gheare, cine de zmău ce ești! Gândeai că nu te-oiu găsi? Hai la luptă, să te învăț eu cum să mai furi nevestele altora! — Din luptă să ne luptăm, ori din săbii să ne tăiem? zise zmăul. — Ba din luptă, că-i mai dreaptă, zise Făt-Frumos. Și descălecând zmăul, s-apucară la luptă și se luptară ei o zi de vară până-n sară, și, pe la asfințitul soarelui, Făt-Frumos birui pe zmău și-l lăsă mort la pământ, după care îl hăcui în bucăți cu cal cu tot, făcând dintr-înșii două grămezi. Apoi întră in casă și spuse zânei că a scăpat-o de zmău și să fie gata de drum, când se va întoarce pe acolo, căci el se duce să scape și pe celelalte surori ale sale de la cânii de zmei, Zâna îl îndreptă încotro să apuce, ca să găsască mai degrabă pe soră-sa cea mijlocie, și Făt-Frumos, fără multă zăbavă, își luă ziua bună și porni. Și mergând el încotro îi arătase, pe la amează iaca vede niște curți și mai frumoase decât cele dintăi. Și apropiindu-se de dânsele, dă și de zâna cea mijlocie, care și ea tocmai spăla niște cămeși la fântână. Cum se văzură amândoi, se îmbrățoșară. Și intrând în casă, Făt-Frumos întrebă pe zână ca' ce putere are zmăul ei și unde se află el acum. Ea răspunse că-i dus la vânat și, când se întoarce, zvârle buzduganul de șese mile de loc și izbește în poartă, din poartă în ușă, și din ușă se pune în cuiu. Și atunci bucatele trebuie să fie nici reci, nici calde, cum îs mai bune de mâncat. Pe când încă vorbeau ei, se și aude buzduganul izbind în poartă, din poartă in ușă, și din ușă se pune în cuiu. Atunci zâna zise înspăimântată: — Ascunde-te, Făt-Frumos, că, de te-a găsi zmăul aici, te face mii și fărâme. — Ba l-oiu fărma eu, cum am fărmat și pe cânele de frate-său, zise Făt-Frumos, care și ie buzduganul din cuiu și, ieșind afară, îl zvârle înapoi de 12 mile de loc. Și apoi iese în calea zmăului, punându-se de pândă sub podul de argint de la poartă. Zmăul, văzând că buzduganul său trece înapoi cu atâta putere, suspină și zise: Da' grei oaspeți trebuie să mai fie acasă la mine, de vreme ce mi-au trămis buzduganul înapoi! Apoi, întorcându-se și el după buzdugan, îl ie și pornește cu dânsul spre casă. Când la podul de argint, calul zmăului începe a sări în două picioare, a forăi și a da înapoi. Atunci zmăul înfuriet ii dă pinteni și zice: De! cal nebun, mânca-ț-ar corbii carnea și lupii oasele! De ce te temi? Că doar știu că nu-i Făt-Frumos, Fiul Iepei, pe aici! — Ba, dacă-l cauți, îl găsești și pe-aici, răspunse Făt-Frumos, ieșind de sub pod. Așă-i că mi-ai încăput in labă, câne de zmău ce ești? Hai la luptă, să te-nvăț eu cum să mai furi nevestele altora! — Din luptă să ne luptăm, ori din săbii să ne tăiem? zise zmăul. — Ba din luptă, că-i mai dreaptă, zise Făt-Frumos. Și luându-se la luptă, se luptară ei două zile de-a rândul, și a doua zi, tocmai pe la asfințitul soarelui, FătFrumos biruiește pe zmău și-l taie in bucăți cu cal cu tot, de face dintr-înșii alte două grămezi. După aceea se duce în casă și spune zânei că a scăpat-o și pe dânsa de cânele de zmău și că să fie gata de drum, pe când se va întoarce pe aici, că el se duce să scape și pe nevasta lui de cânele de zmău, cel mai mare. Zâna îl îndreptă încotro să apuce, ca să găsască mai degrabă pe soră-sa cea mică. Și Făt-Frumos, fără multă zăbavă, își iè ziua bună și pornește. Și mergând el încotro îi arătase, pe la prânzul cel mare iaca vede niște curți mult mai frumoase decât cele ce văzuse până acum. Și apropiindu-se de dânsele, numai iaca ce vede și pe iubita lui soție, care tocmai acum ghilea și ea niște pânză la fântână. Cum se văzură amândoi, se îmbrățoșară, cu ochii înecați în lacrămi, și, întrând în casă, Făt-Frumos întrebă ca' ce putere are zmăul ei și unde se află el acum. Ea spuse că-i dus la vânat și, când se întoarce, zvârle buzduganul de 12 mile de loc și izbește-n poartă; din poartă-n ușă, și din ușă se pune în cuiu. Și-atunci bucatele trebuie să fie nici reci, nici calde, cum îs mai bune de mâncare. Și când spunea ea acestea, se și aude buzduganul izbind în poartă, din poartă în ușă, și din ușă se pune în cuiu. Atunci zâna, cuprinsă de spaimă, îmbrățoșază pe Făt-Frumos și-i zice: Fă-te ce te-i face, că, de te-a găsi zmăul aici, te prăpădește! — Ba l-oiu prăpădi cu, cum am prăpădit și pe cei doi câni de frați ai lui. Ș-odată și iè buzduganul din cuiu și-l zvârle înapoi de 24 de mile de loc, și apoi iesă în calea zmăului, punându-se de pândă sub podul de aur de la poartă. Zmăul, văzând că buzduganul său trece înapoi cu atâta putere, zise îngrijit: Măi, da' grei oaspeți trebuie să mai fie la mine acasă, de s-a întors buzduganul înapoi cu atâta putere! Apoi, întorcându-se după buzdugan, îl ia și pornește cu dânsul spre casă. Și, când la podul de aur, calul zmeului începe a sări, a forăi și a da înapoi. Atunci zmăul dă pinteni calului și zice: De! cal nebun, mânca-ț-ar corbii carnea și lupii oasele! că doar știu că nu-l Fiul Iepei, Făt-Frumos pe aici. — Ba, dacă-l cauți, îl găsești și pe-aici, răspunse FătFrumos, ieșind de sub pod. Așă-i că mi-ai încăput în labă, câne de zmău ce ești? Hai la luptă, să te-nvăț eu cum să mai furi nevestele altora! — Din luptă să ne luptam, ori din săbii să ne tăiem? zise zmăul. — Ba din luptă, că-i mai dreaptă, zise Făt-Frumos. Și luându-se la luptă, se luptară ei trei zile și trei nopți de-a rândul. Și a treia zi pe la amează, când ardea soarele mai tare, încă luptându-se ei, de aprinși ce erau, din gura lui Făt-Frumos ieșea o pară verde, iară din gura zmăului ieșea o pară roșie; și tocmai pe atuncea trecea pe deasupra lor un vultur. Zmeul, cum îl vede, zice: — Vultur, vulturaș! Du-te și adă două picături de lapte, una rece și una caldă; pe cea rece toarn-o pe mine, iar pe cea caldă toarn-o pe cânele ist de Făt-Frumos, că ț-oiu da un hoit să mănânci. Atunci Făt-Frumos îi zice și el : — Vultur, vulturaș! Du-te de adă două picături de lapte, una rece și una caldă; pe cea rece toarn-o pe mine, iar pe cea caldă, pe cânele ista de zmău, că ț-oiu da șese hoituri să mănânci. Vulturul, cum aude aceasta, alergă iute și-ntr-o clipă aduce cele două picături de lapte: pe cea rece o toarnă pe Făt-Frumos, de se răcorește, iar pe cea caldă o toarnă pe zmău, de se aprinde și mai tare. Și atunci Făt-Frumos birui pe zmău, scoase paloșul și-l tăie în bucăți cu cal cu tot, de făcu dintr-înșii iar două grămezi. După aceasta întră în casă și spuse nevestei lui că a scăpat-o și pe dânsa. Apoi, luând-o cu dânsul, se duse pe la celelalte surori, le luă și pe ele și apoi cu toții se duseră la gura iadului. Hârzobul era scoborât, și Făt-Frumos scutură tare de el, ca să dea de știre tovarășilor lui că a sosit. Apoi punând zânele câte pe una în hârzob, tovarășii le traseră afară. Venind acum rândul să scoată și pe Făt-Frumos, el, care era năzdrăvan, știa că tovarășii lui vreu să-l peardă, și de aceea, în loc să se puie el, puse un bolovan mare în hârzob, și tovarășii începură a-l trage afară, dar, când ie la jumătate, frații lui de cruce îi dădură drumul cu hârzob cu tot, socotind că de acum înainte l-au prăpădit.


content:
Actul I se petrece într-o căsuță din Tătaraș, pe malul Căcăinei, unde-i locul dragalaș... PERSOANELE 1) Zamfir Bîlbîilă, proprietarul casei. 2) Maria Tololoi, ofițereasă alungată de la barbat. 3) Zărghilă, psalt, amorezul Tololoaei. 4) Marița cea mare, fiica Tololoaei. 5) Marița cea mică, a doua fiică a Tololoaei. 6) Un căpitan ș-o căpitaneasă. 7) Advocatul Dierie, sprijinul ofițeresei. 8) Îngrijitoriul unei monastiri și prietenul advocatului. 9) Sarsailă, debitant de tutun. 10) Mai multe persoane, prieteni de-a lui Zarghilă ș-a Tololoaei. SCENA I Zărghilă, singur Ei, apoi zi că nu-s nebun. Eu psalt, ea ofițereasă. De la dînsa pînă la mine cîtu-i de la ceriu pînă la pămînt. Dar o încercare nu strică. Ia să mă ciuciulițesc și eu oleacă: un surduc negru, o pălărie naltă ș-o păreche de mănuși negre, nu-i vorbă, pot să-mi fac; că am eu cîteva părăluțe într-un loc. Dar oare, dac-aș face asta, i-aș cădè eu tronc la inimă? Zoița era Zoița, fată din sat de la noi; mă puteam înțelege cu dînsa în vorbă. Dar asta-i asta: ofițereasă, femeie iscusită, cucoană mare, vorbește cu noimă și poate să fi avînd multe năcăfale. Dar și eu am să fac pe dracu-n patru ș-am s-o îndesesc cu scofeturi și cu aghioasele și poate s-o scot din minte. Și rob de m-aș vîrî la dînsa, am pentru ce: că-i o dată cucoană și femeie la locul ei. SCENA II Zărghilă, Tololoaia și Bîlbîilă Zărghilă: Sărut mînele, cucoana Mărie! Bine, sănătoșică? Cum ați petrecut, de cînd nu v-am văzut? Tololoaia: A... Cîrnoiu, a Sculeni, a spart fereștile, a dracu ieie a dînșii. A nu hi domnu Zamfir acolo, eu a moartă fost, poate, nu mai agiunge ei ziua de mîni!


content:
Azi am bani, azi am parale, Azi de lume joc îmi bat, În Cazin și-n tribunale Sunt primit și-mbrățoșat. Sună, sună, pungă sună Că toți joacă pe a ta strună. Onorabili și cochete, Și voi bravi judecători, Eu cunosc a voastră sete: Credeți toți în bănișori. Sună, sună, pungă sună Legea rea tu o faci bună. Să am rang sau boerie Astea lucruri sunt prea mici, Știu armeni și greci o mie, Boeriți pe irmilici. Sună, sună, pungă sună Legea rea tu o faci bună. Fără nici o-nvățătură Eu trec astăzi de n-vățat, Toți se uită-n a mea gură Când punguța mi-a sunat, Banul la toți face nume, Banul te rădică-n lume. Sună, sună, pungă sună Legea rea tu o faci bună. Astăzi curtea mă poftește Post sau slujbă ca să-mi dea, Știți de ce mă măgulește? Căci mi-e pungulița grea. Sună, sună, pungă sună Căci toți joacă pe a ta strună.


content:
Cînd mă ia lumea-nainte, Ori de prost, ori de cuminte, Ori de bine, ori de rău, De asta habar n-am eu: De-mi zice cuminte, Lumea știu că minte! De mă ia de bine, Nu mă simt în mine! De mă ia de prost, De cînd sînt am fost. De mă ia de rău, Acolo sînt eu, Cu tot neamul mieu.


content:
Cuprins 1 [Frunzuleaua micșunele] 2 [Frunză verde, iarbă neagră] 3 [Frunzuliță Maghira] 4 [Frunză verde, iarbă neagră] 5 [Cît oiu trăi, să iubesc] 6 [Cînd ai ști și te-ai pricepe] 7 [Cuculeț de la pădure] 8 [Zup, zup, zup] [Frunzuleaua micșunele] [ modifică ] Frunzuleaua Ia vezi lacrimile mele, Cum se varsă cu durere, Fără nici o mîngăiere! Și se varsă pentr-un pui, Numele nu vreu să-i spui. De l-oiu spune, l-oiu răpune De-oiu tăcea, l-oiu mai avè, Sărmana inima mea, Mai bine s-ar fi topit Decît m-aș fi despărțit De-un puișor ce-am iubit. Colo în vale, la brad mare, Mîndru codru să răsună Drăgalaș noaptea pe lună: Este glasul puiului Ce-a zburat din cuibul lui. Stă, copile, te oprește Și oftînd la el gîndește. [Frunză verde, iarbă neagră] [ modifică ] Foaie verde de cucută, Drag mi-e puiul de pe luncă, Cu drag vine și se culcă. Cucu cîntă, se silește, Puiu locul și-l gătește. Puica din poartă-l privește, Puica plînge și-l jălește, Puiul se călătorește. Te-am iubit de copilaș, Ș-acum te duci și mă lași. Astăzi plec, mîne mă-ntorc La pustiul de noroc. De-i mai zăbovi o lună, Mă găsești pe drum nebună; Da’ de-i zăbovi un an, Mă găsești negru buștean. [Frunzuliță Maghira] [ modifică ] Frunzuliță Maghira, Mă miram, puică, miram, Mă miram de ce slăbeam. Eu nu slăbeam de vrun rău, Ci slăbeam de dorul tău. Șapte văi ș-o vale-adîncă, P-aici lupii mă mănîncă. Stăi, lupe, nu mă mînca, Păn-o răsări luna, Să dau mîna cu puica; Pe lună că s-o întîlnesc, Trei vorbe ca să-i vorbesc Ș-apoi să mă prăpădesc! [Frunză verde, iarbă neagră] [ modifică ] Frunză verde, iarbă neagră, Am avut o puică dragă. De dragă ce-mi era dragă, O purtam cu tasma neagră Ș-o ținem cu noaptea-ntreagă Las’ să treacă, să se ducă, Mi-i urîtă vorba lungă, La Neamțu, la mănîstire, La icoane să se-nchine. Să se ducă să se sfințască, De mine să se despărțască. Iarbă neagră din grădină, Să știi, puiculiță, bine Că eu mă duc de la tine; Să rămîie pajiștea, Să vezi cum ii dragostea. Dragostea de fată mare, Ca fasola din caldare, Cînd îi pui un pumn de sare; Iar dragostea de nevastă, Ca garofa din fereastă: Dimineața înflorește, Peste zi se vestejește. [Cît oiu trăi, să iubesc] [ modifică ] Cit oiu trăi, să iubesc Că, de-oiu muri, putrezesc; Și pămantul crește iarbă, Nimene nu mai mă-ntreabă Ce puicuță mi-a fost dragă! [Cînd ai ști și te-ai pricepe] [ modifică ] Cînd ai ști și te-ai pricepe, Dragostea de un’ se-ncepe? De la ochi, de la sprincene, De la buze subțirele, Mușcare-ar neica din ele, Ca dintr-un fagur de miere. [Cuculeț de la pădure] [ modifică ] Cuculeț de la pădure! Du-te la puică și-i spune Să nu se mai poarte bine, Că mi-a rupt inima-n mine. Să se poarte mai vlăvioasă, Să-mi mai văd și eu de casă. [Zup, zup, zup] [ modifică ] Zup, zup, zup! De-abia mi-o duc, Și mi-o duc cu meșteșug Pe două roate de plug. Joacă, fată, ce-i juca, Du-te-acasă și-i mînca, Că ț-a fript-o carnea in sac, Și ț-a lăsat o bucatica ==[La crîșmuța cea din deal]== <poem> La crîșmuța cea din deal Vinu-i bun și oca-i mare, Crîșmărița slută tare, Beu voinicii de călare. La crîșmuța cea din vale Vinu-i rău și oca-i mică Crîșmărița frumușică, Beu voinicii de se strică.


content:
Cele bune să s-adune, Cele rele să se spele. Asta să n-o ponosăști Și cu alta să te înnoiești. Chirotea. Umblă în pogheazuri. Să are de bine cu nevasta lui. Să lipsești de aici, că acuș mi-i că nu te-oi putea prinde și ți-oi face spinarea dobă și pîntecele coastă. Gura lui era clopot. — Da’ cum ai făcut, de i-ai omorit? — Cum să fac? Ia, i-am toropit pe toți, de parcă n-au mai fost vii de cînd îs ei. Dă trei bice calului, să sară trei munți și trei văi. Ticălos bărbatul mieu, El muncește și eu beu. Basta-i, de-acum s-a mîntuit. El nu vorbea pleavă. ’Tă-te pîrdalnicul, să te bată, inimă, că tot aceea ai rămas! Cioclej, hlujan. Acuș te fură sfîntul. Trei zile trapădul, și un ceas praznicul. Mîncarea cam pe sponci, dar apa, mila Domnului. Cu omul prost să nu ai a face nici în clin, nici în mînecă. Dar dișănțat (curioz, straniu) mai ești! Hîlpav (lacom). Halaturi (ciocane, unelte). Parcă nu ești în toate simțirile. Vină-ți în simțiri, Doamne, iartă-mă! Ăracan de mine (săracul de mine). În toate zilele sînt sfinți, dar nopțile sînt ale noastre. Varga lui Dumnezeu, de aspru ce era. Cînd sufletul îți este gol și inima fără simțire, degeaba mai cauți pricină cu lumea din afară. Hădărag. Am fost ș-am văzut. Era și nu era. A zis c-a veni, dacă n-a veni. Se vede c-a venit, de n-a mai venit. Zăbavnic (de la zăbavă, întîrziere). A rîde cu incot (chicote). Românului î-i greu pînă se apucă de treabă, că, de lăsat, îndată se lasă. L-a dat prin șperlă. Bobotind. Dator nu-s, că nu-mi dă nimene pe datorie. Bețiv nu-s, că n-am ce bè. Bătăuș nu-s, că toți mă bat.


content:
Scrisoare [ modifică ] Domniei-sale, doamnei Elena Gheorghe a Chitei (Chiței), sau preotului Vasile Țifescu, pentru Elena foastă Creangă, la comuna Galu, din județul Neamț, plasa sau plaiul Muntele (prin poșta rurală). La satul Galu. Grabnic. Iași, 1883, august 30 Dragă soră Elenuță, Ni s-a umplut sufletul de bucurie, aflînd că ești sănătoasă și că te ocupi cu gospodăria. Dorim să fii sănătoasă și fericită, în unire cu cumnățelul nostru, soțul ce ți l-a dat D-zeu! Află, dragă, că și noi suntem sănătoși din mila lui D-zeu! Și tare ași dori să te văd și să vă văd. Eu nu am fost în astă-vară pe la Neamț. Numai Maria lui Zahei a fost. Despre partea de loc din Humulești mă întrebi? Cred că nu aveți gind să vă mutați acolo. Să nu crezi că ț-a răpi cineva dreptul, cît vom trăi noi. Mihalache și Tinca nu pot să aibă mai mult decît li se cuvine. Dar lasă-i să ție casa în bună stare și să se folosească de venitul ei, decît a ședè pustie și s-or folosi străinii. Vă sărut cu drag și doresc să ne vedem. I. Creangă Elenuță, tare ași vrè să am vro 20 de coți sumani de noaten, buni pentru un suman pentru mine. I-ași plăti cît de scump, numai să-i am. Scrieți-mi, dacă s-ar găsi, să vă trămit banii. Mi-aș face chiar acum o manta pentru iarnă din sum[an] de noaten. Mai scriiți-ni cum vă aflați. I. Cr.


content:
Cuprins 1 Scrisoare 2 Scrisoare 3 Scrisoare 4 Scrisoare Scrisoare [ modifică ] Ținutul districtului urbei Iași, 3 din luna a șeptea, timpul secerișului la ovreii din Iași. Sărut mîinele și pe dos, și pe față, preaiubiților mei bădiță și leliță Ecaterină. Despre noi veți ști, dupe cum și știți, că suntem sănătoși din grația lui D-zeu. Dorim deci, ca și pe d-voastră această simplă epistolă să vă găsească în cel mai perfect grad al sănătăței și al fericirei! De vreți a ști noutăți, nouă , iată vă spun: cu nefericita ocaziune a răposatului întru fericire a Bondarului și pusu la revineală în pușcăriă, [a] sfîntului Nichipercea, m-am dus la Pru!!u!utu, și am făcut feredeie de pungă. Sunt bune ori ba? De făceam pulpe, poate-mi vei zice c-ar fi fost mai bune, că-mi întăreau slăbiciunea nervilor... Așa-i c-am greșit? Altă noutate nouă : în timpul vijeliei unui înderetnic vînt de la finele nepomenitei luni, iunie, clopotnița Goliei fu aruncată deasupra celei de la Bărboiu, și clopotele tocmai la Patruzeci de Sf[in]ți; și la Arhiman-Dracu Merișesco, în grădină, a crescut un crastavete de doi coți și jumătate (2 1/2) care merită a fi dus la expoziția de la Frumoasa, care are a fi la septemvrie, curgător în avusul (abusul) urbei Neamțul buza-bri de Bercu, în casele lui Grama, să se mur[e]ze; — și atunci ar putea fi gustos pentru mahmurul și gherghetegul paroh a coșului de biserică Posa, care a căzut cu curu în par, pardon de espresiune! și a nevalabilului prohesore din satul rural Țipirigu , cucurigu , sau Pi! pi! ri! gu, care are trei mii de zile pe un an de lei, patru care de cărbuni din pădurea Dumesnicului, pentru văcsuit opincile, și apă cît va putè bea, cu cal cu tot, din părîul trecător pe lîngă băsărică; afară de alte venituri ce-i mai curg de pe dealul Cetăței, cînd vine vro ploaie repede. În fine: în consederăciunea observărei fiindcă țara n-are motivele ei, Doamna face toate trebile, pamplesiru . Destul!!! Eu să mai salut și pe amicii prieteni a d-voastre: sărutări amicabile din parte-mi, d-lui Georgiu, — precum mîinile, gurița și ochii d-nei E... le... nu... ța rugîndu-i totodată de iertare! căci zic amicalminte; iar de-aș fi acolo, v-aș arăta în faptă, dacă nu m-aș trezi cu vro cîteva testele de pumni pe lîngă spinare. Aoileo! rău mă doare!!! Închinăciuni mutuale la cei ce nu mă vor întreba; iar venerabilului părinte Vasilie Răsmiriță și familiei, sărutări de mîini din parte-ne. Altă noutate: m-am 20 mutat într-o casă unde se află și cîteva frumușele, ce pe la Iași le zic fete ; știi proverbu cela: „Bețivului și dracu-i iese cu ocaua plină“. Cu alte cuvinte sunt factor de... iaca o nouă funcțiune!!! Părintele Ienăchescu vă trimite un sac de complimente, și sărutări de mînă: lui Gogu, Lazarachi, Manole a Lazaroae[i] etc., etc,; se-nțelege pe la toți acei la cari am băut vin mai gustos... Astă-noapte, cînd scriam, am visat că mă suiam la Cetatea Neamțului cu proviantu de trei posci ș-un cozonac, ce-i ducea diaconul Theodor, [și vin] într-un ulcior, și cu mai mulți companioni și companioane, carii mergeau pînă la punticica dinaintea casei sf.-voastre și iar se întorceau înapoi. Ce frumoasă petrecere!!! Ș-așa m-am trezit! cu condeiul după urechi; știi cum șed cei du pe la cănțelării; adecă ca un cinovnic de la presusftie , trimis în pozvoleanii de nagrajdeanii . Pe Vasilică l-am văzut de demult; grăbiți a veni la Iași, să-l așezăm în Seminărie. Al domniei-voastre serv! I. Creangă Scrisoare [ modifică ] Iași, 1888, maiu 19 Bădiță Gheorghe dragă, și preaiubite verișoare, Anetă și Elenuță, iertați-ne, vă rugăm, că nu v-am scris pînă acum! Despre boala mea din fevruarie și maiu, care în amîndouă rîndurile a fost asemine cu moartea cred că va fi scris Zahei. Mă aflu acum puțin mai bineșor, dar tot îmi tremură carnea pe mine și sunt trist și descurageat din această pricină! Vă dorim din tot sufletul multă sănătate și bucurie la toți și la toate! Pe vara Elenuța o felicităm de ziua onomastică, dorindu-i fericire și bucurie nesfirșită, de la D-zeu. Vă îmbrățoșăm cu drag, dorindu-vă multă sănătate și bucurie! I. Creangă și Tinca Scrisoare [ modifică ] Iași, 1888, iunie 5 (Duminică) Dragă și iar dragă bădiță Gheorghe, Vă sărutăm cu drag și vă dorim din suflet multă sănătate și bucurie la toți! Din scrisoarea sf.-tale, de la 1 iunie, am văzut că trebuie să pleci la Slănic. Drum bun! Și nu te îndoi cîtuși de puțin că ai să capeți sănătate, și ai să vii de acolo voinic și zdravăn, cum îi tunul. Apele sunt foarte bune, locurile foarte frumoase și îngrijirea cît se poate de bună; doftori o mulțime, cari și ei vin la izvorul tămăduirilor, ca și ceialalți muritori; ai să ai cu cine te consulta. Eu nu pot să merg în anul acesta; dacă știam dinainte că mergi și sf.-ta, ceream și eu un loc mai de demult, dar acum s-au dat toate locurile gratis, cîte au fost de dat de la Epitropie. Eu sunt mai bineșor . Tinca vă dorește drum bun, ca și mine, vă îmbrățișează pe toți: pe Aneta, Luța, Șoimariu, Mihălache și Tinca etc. Al sf.-voastre, I. Creangă și Tinca Scrisoare [ modifică ] Iași, 1889, iulie 2 Moșule dragă, Iertați-mă, vă rog, căci eu cu boala mea, nu v-am mai scris tare de mult. Dorim din suflet a ști cum vă aflați? Toți ai noștri, afară de mine, sunt sănătoși, vă trimitem sf.-voastre sărutări de mîni și îmbrățășări prietenești la toți și la toate. Oare nu-i păcat de D-zeu să nu ne mai vedem noi, așa din cînd în cînd? Dacă nu ne-om mai vedè, cît mai trăim, apoi... morți... D-zeu știe! Ce zici? adevărat să fie ori nu? Al sf.-voastre întru tot supuși fii sufletești, Tinca și Ion Creangă


content:
Scrisoare [ modifică ] Domnului Zahei Creangă, la debitul de tutun I. Creangă, din strada Băncei, Iași, Grabnic. Slănic, 1884, iunie 24 Frate Zahei, Mercuri în 13 a curentei, sara, am mas în Tîrgul-Ocna, și joi, în 14, pe la 2 după amează, am ajuns la Slănic. Pe drum și la Slănic, vro cîteva zile, am avut amețele; iar mai ales sîmbătă noaptea spre duminică (în 16) mi-a fost foarte rău; perdusem chiar cunoștința. Însă d-l dr. Aronovici grabnic mi-a dat ajutorul cuvenit, și mi-am venit în sine. De ape am fost oprit a bè pînă astăzi în 24, și băi calde numai 3 am făcut pînă acum; după care mă simt mai bine, și amețele nu mai am de vro 4 zile. Sper că mă voiu face bine cu ajutorul lui D-zeu. Am primit amîndouă scrisorile tale, cea din broșură și asta din 22, și-ți mulțemesc din tot sufletul. V-am scris și eu o carte de poștă, dar se vede că s-a rătăcit! Pe aici au fost ploi și un pohoiu grozav, care a făcut mare stricăciune băilor și stinghireală nouă tuturor. Vă salut cu drag, I. Creangă Mai înștiințați-mă cum vă aflați. Vă doresc sănătate și bucurie la toți!


content:
Scrisoare [ modifică ] Domnișoarei Ecaterina Vartic, peste drum de școala evreească în Sărărie (devale). La Iași 1884, iuniu 16, Slănic Tincă, Am ajuns joi în 14 la Slănic, m-am așezat la locul destinat și am început a bè apele hotărîte de dr. Băi încă nu mi-a hotărît pînă acum. Hrana este scumpă aici, și se găsește cam cu greu ce-ți trebuie. Eu am mai avut de cîteva ori amețele ușoare; sper însă că cu timpul vor începe a despărè. Vă salut pe toți cu drag și vă doresc sănătate. Complemente lui Mușnițanu și la toți prietenii. Al vostru sincer prieten, I. Creangă Scrisoare [ modifică ] Domniei-sale, domnișoarei Tinca Vartic, strada Sărăriei, devale, peste drum de școala evreească, lîngă Mustea Casapu. La Iași. F. grabnic. Slănic, 1884, iulie 12 Tincă, Am primit scrisoarea și m-am bucurat aflînd că sunteți sănătoși, dar m-am mîhnit de biata Zamfiriță, că este bolnavă! Însă curaj! D-zeu și d-rii au s-o facă sănătoasă. Pe aici plouă necontenit; potop, nu altăceva! Nu prea pot bè nici apele, nici face băile în regulă. Doctorul chiar mă întrerupe din cînd în cînd. Astăzi de-abia am împlinit 19 feredeie. Spre 17 iunie și spre 3 iulie noaptea, pe la 2 ceasuri (și întăi și a doua oară), mi-a fost foarte rău! (amețele). Dar d-rul mi-a dat ajutorul cuvenit, și mi-am venit în sine. Acum sunt mai bine, mulțemesc lui D-zeu! Spune d-lui Mușnițanu că am primit scrisoarea și-i mulțemesc din suflet, dorindu-li sănătate și bucurie! Lui Zahei de asemene arată-i sărutăriși îmbrățoșeri frățești din parte-mi. Zamfiriței, lui Singhel, lui Mihălache și Tincăi de asemine spune-le că-i doresc și-i îmbrățoșez cu drag. Cucoanei Rucsandei sărutări de mîni, și, în sfîrșit, tuturor vă doresc deplină sănătate și bucurie! Eu, dac-aș putè sta macar pînă la finele lunei aceștia! Mai scrieți, cum vă aflați? să ne vedem sănătoși! I. Creangă


content:
Scrisoare [ modifică ] Iubite prietene, Nu știi cît ne-am bucurat noi ieșenii de succesul ce l-ai avut în Cameră. Eu, după cum mă cunoști, parcă înnebunisem de entuziasm, și de, prost oi fi, dar inimă mare am. M-am apucat de am ținut o șezătoare acasă cu Răceanu, Ienăcheacu, Mișu Nicsoi și te-am proclamat cel mai mare orator al nostru. Să trăiești, căci tu faci cinstire Ieșului nostru, oropsit și blestemat de D-zeu și de oameni! Frate Conta, nu ne uita și scrie-mi cînd vii. Cu dragoste, Ion Creangă Alegător naționalist


content:
Scrisoare [ modifică ] Domniei-sale domnului A.C.Cuza, la Bruxelles, 22. Chaussee de Wacove, 22, Bruxelles. Iași, 5/17 noiemvrie 1885 Stimabile și mult iubite d-le Cuza, Sunt foarte vesel aflînd că ești sănătos și cred că nu m-ai uitat, căci sufletele nobile mai degrabă se uită pe sine. Doru-mi este și mie de d-ta, dragă, dar mare-i Cel-de-sus! A da el, de-om fi sănătoși, să vină și vremea aceea că doar nu-i legată de gard. Ș-atunci vom face un berian ca acela, de s-a duce vestea! La întrebarea ce mai fac, răspund că nu mai pot face acum nimănui nimica!... Cu ce mă mai îndeletnicesc, mai mult cu șezutul, vorba unei duduci de modă nouă. Cu Pompiliu și cu Eminescu m-am întîlnit și ne-am probozit... Cînd vei scrie lui Mihail pomenește-i și de mine. Te îmbrățoșez și te sărut cu drag și te rog nu mă uita. Mă închin cu frățească dragoste și să auzim de bine! I. Creangă


content:
Prima scrisoare [ modifică ] Bădie Mihai, Ai plecat și mata din Ieși, lăsând în sufletul meu multă scârbă și amăreală. Să deie Dumnezeu să fie mai bine pe acolo, dar nu cred. Munteanul e frate cu dracul, dintr-un pol el face doi; ș-apoi dă, poate nu-s cu inima curată când grăiesc de fratele nostru că-i cu dracul, în loc să fie cu Dumnezeu. Dar, iartă și mata, căci o prietinie care ne-a legat așa de strâns nu poate să fie ruptă fără de ciudă din partea aceluia care rămâne singur. Această epistolie ți-o scriu în cerdacul unde de atâtea ori am stat împreună, unde mata, uitându-te pe cerul plin cu minunății, îmi povesteai atâtea lucruri frumoase… frumoase… Dar coșcogemite om ca mine, gândindu-se la acele vremuri, a început să plângă… Bădie Mihai, nu pot să uit acele nopți albe când hoinăream prin Ciric si Aroneanu, fără pic de gânduri rele, dar din dragostea cea mare pentru Ieșul nostru uitat si părăsit de toți. Și dimineața când ne întorceam la cuibar, blagosloviți de aghiazma cea fără de prihană si atât iertătoare a Tincăi, care ne primea cu alai, parcă cine știe ce nelegiuire am făptuit și noi. Ți-as scrie mai multișor, însă a venit Enăchescu si trebuie să plec cu dânsul la tipografie. Cu toată dragostea, Ionică Ieși, 1877, decembre A doua scrisoare [ modifică ] Bădie Mihai, Ce-i cu Bucureștiul, de ai uitat cu totul Ieșul nostru cel oropsit si plin de jidani? O fi musai viață burlăcească pe acolo, dar nu se cade să ne uiți prea de tot. Veronica a fost azi pe la mine si mi-a spus că și cu dânsa faci ca și cu mine. De ce? Ce rău ți-am făcut noi?! De Crăciun te asteptăm să vii. Tinca a pregătit de toate si mai ales „sarmalele“, care ție îți plăceau foarte mult. Eu am început, de, ca prostul, să scriu, dragă Doamne, o comedie. Când voi isprăvi-o, nu știu. Atâta știu, că subiectul e copiat, așa cum prea bine știi că pot copia, e luat din viața de măhăla, unde stau de când am părăsit Humuleștii. M-am întâlnit cu fratele Conta. La Ieși ninge frumos de ast-noapte, încât s-a făcut drum de sanie. Ciricul e mai frumos acum. Vino, frate Mihai, vino, căci fără tine sunt străin. Te sărut pe frunte, Ion Creangă A treia scrisoare [ modifică ] Bădie Mihai, Slavă Domnului c-am primit vești de la tine! Eu te credeam mort si mă luam de dor cu amintirile, când erați în jurul meu, tu, Augură, cel blestemat, Conta și alții, cari acum vă fuduliți prin căpitală, alături cu ciocoii, mânca-i-ar cânii, că sunt fiii lui Scaraoțchi, și pe voi norocul și binele. De ce lași pe Veronica să se zbuciume? Te-am așteptat de Crăciun să vii, dar… beșteleu, feșteleu, că nu pot striga văleu, și cuvântul s-a dus, ca fumul în sus, și de venit n-ai mai venit… Aferim… Dar noi, adică Ienăchescu, Răceanu și alți mușterii pentru mâncărică și băuturică bună, am tras un bairam de cel turcesc, cu vin grecesc de la Amira. Apoi ne-am dus cu sania afară din oraș, si acolo pune-te din nou masă! A doua zi la fel; de-abia a treia zi ne-am zburătăcit, ca vrăbiile, fiecare pe la vatra lui. Acum stau lângă horn cu pisicele mele si mai pun rânduială în cele însemnări. Tu, te cerți cu politicienii prin Timpul; ce-ai pățit de te-ai făcut așa războinic? Sănătate și voie bună, Ionică


content:
Scrisoare [ modifică ] Iași, 1887, noiemvrie 28 Stimabile domnule Gane, La scrisoarea dumnevoastră am cinstea a răspunde: Tăunul este un fel de muscă lungăreață la trup, de coloare surie-gălbîie, care „mai cu samă, bunăoară, firește, mai departe, vorba burlăcăritului” pișcă vitele (mai ales caii de sex femenin) la partea delicată ... puțin bulbucată... cu bortă la mijloc și nici ca cît aiurea... Unii țărani drăcoși prind cîte un tăun, îi vîră un paiu în cur, apoi îi dă drumul cu paiul, încît fuge nebun de durere. Și de aici a rămas vorba că „fuge ca tăunul cu paiul în c...” — Prin urmare, zicătoarea se ia cu înțeles de iuțală. Altfel suntem sănătoși; numai caracuda, urgisită de soartă, aleargă și ea după nevoile ei, mai ca tăunul cu paiul în cur. Cu bine și cu sănătate să dea D-zeu să ne vedem. I. Creangă


content:
Scrisoare [ modifică ] Iași, 1888, noiemvrie 7 Mult respectabile cuconule Mihalache, Mai întăi și-ntăi, respectuos vă felicitez de ziua numelui, dorindu-vă de la D-zeu sănătate „că-i mai bună decît toate”! Iar pre Sf. voievozi Mihail și Gavriil rugîndu-i să vă fie întru ajutoriu mulți încă, mulți ani și buni, pentru mîndria și fericirea scumpei noastre țări! Al doilea, cu respect vă trămit atît scrisoarea moșu-meu, părintele Gheorghe Creangă, cît și lista de cărți a părintelui Starițul, și doresc din suflet ca această, scrisoare să vă găsască sănătos și voios! Al d-voastre întru tot supus Ion Creangă N. B. Vă rog iertați de întîrziere că am fost și eu bolnav de boala mea.


content:
Cuprins 1 Scrisoare 2 Scrisoare 3 Scrisoare 4 Scrisoare 5 Scrisoare 6 Scrisoare 7 Scrisoare Scrisoare [ modifică ] Iași, 1876, noiemvrie 10 Stimabile d-le Maiorescu, Vă rog trămiteți povestea Moș Nichifor , pentru ca s-o dau la tipar. „Junimea” din Iași, într-o ședință a sa, pe la 12 noaptea, fiind cam somnoroasă — după obiceiul ei — a votat să se tipărească; poate mai mult pentru încurajare. Sau mai știu eu... poate ca și pentru: P. A. Călescu... D-voastră cred că veți fi rîs și de mine și de dînsa, și cu drept cuvînt: pentru că este o copilărie, scrisă de un om mai mult bătrîn decît tînăr; da’ bine, da’ rău, D-zeu știe. Eu atîta știu numai, că am scris lung, pentru că n-am avut timp să scriu scurt. Dar ce am scris, și cum am scris, am scris... Povățuitorul la cetire prin scriere , ce l-am alcătuit și l-am tipărit din îndemnul d-voastră, nu știu dacă l-ați văzut; ce-i drept, prostișor lucru am făcut, dar ș-a luat plata, căci, înapoit de Onor. Ministeriu actual, șede la răcoare în pod la părintele Ienăchescu, tovarăș la pagubă. Vro 30—40 de galbeni, nu-s mai mulți. Un exemplar însă l-am vîndut d-lui Sigara, advocat, care mi-a arătat că are dorință a se ocupa și cu didactica. Cal bătrîn să învețe la umblat. Dar nouă nu ne pasă; l-am zmomit, de ni-am scos 1½ franc, și pace bună. De acum poate să se povățuiască cu dînsul cum știe și la ce știe. Iertați-mi, vă rog, îndrăzneala! Al d-voastră întru tot supus servitor, I. Creangă Scrisoare [ modifică ] Iași, 1881, iunie 11 Stimabile d-le Maiorescu, Ca să vă descriu biserica Buna-Vestire din Iași, nu am nevoie, căci domnia-voastră, care din porunca lui Dumnezeu ați lăsat aci un odor scump , o cunoașteți. La această biserică, diaconului servitor, anume Vasile Vasilescu , nu i-a fost destulă sărăcia, de care se bucură în genere clerul nostru de mir, și nici grozava boală de care sufere de vro zece luni de zile (așa că astăzi se află în spitalul Sfîntului Spiridon, cu candeletă în gît și numai cu o mînă de suflet, încît n-are să se mai poată hrăni cu meseria sa, chiar în cazul cel mai norocos, macar că este om tînăr, inteligent și cu cele mai bune purtări), a trebuit să mai aibă femeie și patru copii mici, cari mor în casă de foame. Asupra cărora respectuos chem îndurarea domniei-voastre. Vă salut cu adînc respect, I.Creangă Scrisoare [ modifică ] Iași, 1881, iunie 17 Stimabile domnule Maiorescu, Dacă am îndrăznit a recurge la generozitatea d-voastre pentru nenorocitul diacon Vasile Vasilescu de la Buna-Vestire, am știut cărei inimi mă adresez. Și cîțiva franci sînt de ajuns unei familii sărace și nenorocite pentru pîine de azi pe mîne. Ceea ce vă lasă inima să dați „cu împrumutare lui Dumnezeu” puteți trimite Onorabilului preot Alexandru Gavrilescu , de la Buna-Vestire care singur mai susține familia numitului diacon de vreo zece luni de zile, prin mila cîtorva poporeni creștini, cari îl cunosc. Dumnezeu, care v-a împodobit cu atîtea haruri, are să vă deie d-voastre de aiurea. Iar pentru mine veți face să am partea celui mai din urmă ucenic a lui Lumînărică. Vă salut cu adînc respect, I. Creangă Scrisoare [ modifică ] Iași, 1881, decemvrie 16 Stimabile domnule Maiorescu, Am auzit că ați avea bunătate a traduce cîteva din poveștile scrise de mine. Doresc a se face cîteva îndreptări: unele scăpate din vedere la tipar, altele tipărite fără șir. La Soacra cu trei nurori : „Soacră, soacră, poamă acră, De te-ai coace cît te-ai coace, Dulce tot nu te-i mai face; De te-ai coace toată toamna, Ești mai acră decît coarna; De te-ai coace-un an ș-o vară, Tot ești acră și amară; Ieși afară ca o pară; Intri-n casă ca o coasă; Șezi în unghiu ca un junghiu”. La Harap-Alb : „Lumea asta e pe dos, Toate merg cu capu-n jos; Puțini suie, mulți coboară, Unul macină la moară; Ș-apoi acel unu!...” Vă salut cu adînc respect, I. Creangă Scrisoare [ modifică ] Iași, 1882, noiemvrie 13 Stimabile domnule Maiorescu, Iaca chiar acum, la 6 oare dimineața, am gătit de scris anecdota pentru România jună și o și trimit cu poșta de astăzi. Tare am avut dorința să vă văd, cînd ați fost de aniversara „Junimei“, însă nu mi-a fost tocmai bine, și nici nu puteam să scriu ceea ce începusem a scrie pentru România jună, de-mi venia să înnebunesc de necaz. Ferească D-zeu de omul tîmp, cînd începe să facă ceva, că el singur nu știe ce face, decît numai întîmplare poate să-l scoată din încurcătură. Iaca așa sînt eu și-n asemine încurcătură mă aflam de aniversară, față cu făgăduința ce vă dădusem că voiu trimite ceva la Viena. Tocmai în ziua de aniversară mi-a venit și mie cîteva idei, și, ca să nu le scap, am fost nevoit să las cea mai veselă petrecere, aniversara, și să nu vă pot vedè pe dumnevoastră, cel mai drăgălaș profesor și cel mai bun voitor ce am avut în viața mea. De aceea vă rog să mă iertați și, măcar că nu v-am văzut, credeți că cu mintea și inima mea totdeauna vă văd și vă doresc. Am fost pe la d-l Lambrior, și mi-a comunicat ce i-ați spus d-voastră. Vă mulțemesc din suflet, domnule Maiorescu, pentru interesul ce purtați de copilul meu; și, de credeți că poate ieși dintr-însul ceva, vă rog nu-i refozați sfatul și protecțiea d-voastră. Vă salut cu adînc respect și vă doresc sănătate și bucurie. I. Creangă Bietul Lambrior, oare nu a călcat pe urma lui Conta? Tare-mi pare rău, sărmanul! Iaca și munca peste măsuri la ce duce! Scrisoare [ modifică ] Iași, 1883, maiu 25 Stimabile domnule Maiorescu, La 21 a curentei, corpul institutorilor din Iași mi-a făcut iarăși onoare a mă alege între cei trei..., dintre cari, precum știți, numai unul e destinat a lua parte ca membru în Consiliul general al instrucțiunii, după voința ministrului. Așa fiind a se urma, și avînd încredere în mine că în rîndul trecut să nu fi adus vreo nemulțumire prin pacinica mea dormitare în sînul acestui consiliu, cutez a vă ruga să puneți un cuvînt pe lîngă cine se cuvine, pentru ca să fiu numit membru și în rîndul acesta. Stăruința mea de a mai vedea Bucureștii nu e nici din ambiție, nici pentru niscaiva interese particulare. Întîi doresc să-mi mai văd băiatul; al doilea, cîteva persoane stimate și iubite, cari mă atrag; al treilea, cu ocaziunea aceasta poate să-mi tipăresc puținele mele scrieri la Socec, făcînd eu însumi corectura; și al patrulea, cred, în prostia mea, că cel ce cunoaște cît de puțin firul oarecăror lucrări, tot mai de folos poate fi decît cel ce poftește a face experiențe din nou, dacă are plăcere să o facă și nu este altceva la mijloc. Vă salut cu dragă inimă și vă doresc sănătate și bucurie. I. Creangă N.B. Ceilalți doi aleși sînt: Ropală, grecușor, dar bun băiat altfel, și Hrisoscoleu, care m-a sfredelit mult împreună cu Săvescu și alți cîțiva, afară de d-l Darzeu, care este un tip de om cinstit în toată puterea cuvîntului. Scrisoare [ modifică ] [1887, Septemvrie 19] Respectabile și mult iubite d-le Maiorescu, Dacă n-ai rîs de mult de vreo prostie a vreunui idiot, de care numai în răposata „Junime” de la Iași se putea rîde mai cu haz, poftim, vă rog, de-ți rîde cu hohot de una acum. Dar, vă rog! multe prostii și în vreo două trei rînduri în viața mea, de cînd am avut norocirea de a vă cunoaște, chiar grosolănii am îndrăznit a spune cătră d-voastră, nu însă din răutate, ci din prostie; m-a luat gura pe dinainte. Căci d-ta nu se poate să nu înțelegi inima mea. Iertați-mă, vă rog, de toate și dați-mi voie să vă spun și acuma una. În bojdeuca unde locuiesc eu, dorm afară și pe vremea asta, în 18 spre 19 septemvrie. De veți avea răbdare, că bunătate totdeauna ați avut, veți întreba poate, unde-i bojdeuca mea? Vă voiu răspunde respectuos: în mahalaua Țicău, ce-i mai zic și Valea plîngerei, strada Țicăul de sus, no. 4 (dacă se mai poate numi stradă o hudicioară dosnică, plină de noroiu păn’ la genunchi, cînd sînt ploi mari și îndelungate, zise și putrede, și la secetă geme colbul pe dînsa). Iar bojdeuca de căsuță în care locuiesc eu de vreo 18 ani e de vălătuci și povîrnită spre cădere pe zi ce merge, de n-ar fi răzămată în vreo 24 de furci de stejar și acelea putrede. Iarna dorm într-o odăiță toată hrentuită, iară vara într-un cerdăcel din dos, începînd de pe la maiu și sfîrșind pe la octomvrie, cînd este vremea bună cum îi acum. Așa m-am deprins. Răposatul Conta și Lambrior știau căsuța mea. Pompiliu, d-l Nica și mai ales bietul Eminescu, de asemenea. În sfîrșit, vinerea trecută în 18 spre 19 m-am culcat iarăși afară după obiceiu și pe la cîte oare voi fi adormit nu știu, dar știu că am adormit gîndindu-mă cu jale mare la societatea „Junimea” și ce mai este ea acum! la bietul Eminescu și ce mai este el acum! la Gheorghe Scheleti, Lambrior, Conta și unde sînt ei acum!...


content:
Scrisoare [ modifică ] 1877, martie 6 Stimabile d-le Negrutzi, Fost-am și la p. rail... și la rop, rop..., și s-au prins că întru un cuget vor mărturisi pentru chir., fiind rasasiați pînă-n gît de frac... Și că pentru chir. huludețe sunt informați și din partea altora în bine. Însă n-ar fi rău să mai bateți ferul pînă-i cald, că știți cum e lumea la noi. Vă doresc sănătate și iertare de păcate. I. Creangă Scrisoare [ modifică ] Iași, 1885, fevruarie 22 Stimabile d-le Negrutz, Prin ziarul Voința națională de ieri, joi 21, se vede publicată o „deciziune ministerială” destul de aspră și, pe cît se pare, nepărtinitoare în privința cărților didactice, deocamdată a celor de parte științifică, după raportul comisiunei însărcinate cu esaminarea unor asemine cărți. Desigur că și cele de partea literară vor trece prin asemene purgator degrabă, degrabă. Eu, împreună cu colegii mei: Răceanu, Ienăchescu și Grigorescu, încă de pe la 1868, am început a scoate la lumină asemine cărticele, și anume: 1) Metoda nouă de scriere și cetire pentru clasa I-a primară , 2) Învățătorul copiilor, carte de cetire pentru clasele primare , 3) Geografia județului Iași , 4) Harta județului Iași , 5) Povățuitor la cetire prin scriere . Și al 6) Regulele limbei române de d-l T. Maiorescu , pentru clas. II primară, retipărite de mine cu învoirea autoriului . Metoda nouă și învățătorul copiilor sunt aprobate și prin decret domnes[c] din timpul d-lui Maiorescu . Celelalte încă sunt aprobate prin deciziuni ministeriale. Noi, fiind ucenicii d-lui Maiorescu și ai societăței literare „Junimea”, parcă nu ne-am prea teme ca lucrările noastre să fie azvîrlite cu despreț din școală, dacă comisiunea însărcinată nu va judeca muntenește ... Vorba ceea (cimilitura rîmei): „Apără-mă de găini, că de cîni nu mă tem”. Dori[n]d dar cu nerăbdare a ști cam ce soartă ar avè cărțile noastre, vă rugăm respectuos a face, prin prietenii d-voastre, să aflăm cam ce ne așteaptă în privința cărților mai sus însemnate. Iertați-ne, vă rugăm, de îndrăzneala ce am avut de a vă supăra, și primiți din parte-ne încredințare de stima și respectul ce vă păstrăm. I. Creangă Scrisoare [ modifică ] Iași, 1885, maiu 15 Stimabile și mult iubite d-le Negruzzi! Văzînd cele cuprinse în scrisoarea d-voastre din 12 ale curentei, m-am pus pe gînduri. Pisemne d-voastră nu mă credeți că sunt bolnav și aproape, dacă nu de tot, idiot. Apoi, ocupat 30 de oare pe săptămînă cu școala primară, plus dusul și întorsul de 2 ori pe zi, cine știe de unde, prin ploaie și noroiu, ger sau arșiță, cum se întîmplă, nu e lucru tocmai ușor pentru omul vrîsnic și greoiu. Se mai apropie încă și esamenul cu multișoare formalități de îndeplinit. Cu toate aceste, încuragiat de d-voastră, voiu mai încerca a scrie cîte ceva. Timpul însă pe cînd voiu avè ceva gata nu vi-l pot hotărî; căci știți d-voastră tare bine că aceasta e treabă de gust, nu de silință. Vă salut respectuos și vă doresc sănătate și bucurie. I. Creangă


content:
Scrisoare [ modifică ] Iași, 1878, oct. 21 Stimabile domnule și frate Slaviciu, Îți mulțemesc din suflet pentru broșura ce mi-ai trămis. Ca fiu din popor, admit în totul părerile d-voastră; nu m-am putut opri de a vărsa lacrămi, văzînd nenorocirea ce ne amenință în viitorul țărei și al copiilor ei! Și cu atita mai mult am simțit, cu cît de mic copil am văzut vicleșugul acestui neam... îndărătnic și risipitoriu la ce țintește... Dar oamenii noștri de stat !... Ochi au și nu văd, urechi au și nu aud, căci totdeauna au luat cărbunele cu mîna sărmanului țăran, care, la urma urmelor, tot el a plătit gloaba. Vorba ceea: „Capra b... și oaia trage rușine”. De-ar ști boii din cireadă ce mînă bicisnică îi duce la tăietoare! — Dar nu știe sărmanul dobitoc și de aceea tace și rabdă! Duce în spate toate sarcinele și hrănește pe netrebnicii cari își rîd de dînsul! Păstori nu-s, și cînii lipsesc. Ș-apoi știi că într-un sat fără cîni se primblă mișeii fără băț!... Noi cari am gustat amarul să desprețuim pe oamenii cei ce lucrează fără de lege și să nu ne însoțim cu aleșii lor pentru a lua pînea din gura fiilor și a o arunca cînilor. Cred că-i destul o măciucă la un car de oale. Stimabile frate Slaviciu, chiar acuma scriu în dugheana unui negustoriu cinstit din Iași, anume Nicolai Ioan , de care aș dori să avem macar vro zece mii în Iași; dar unde-s? Domnul Nicolai Ioan mi-a spus că să-i trămiteți deocamdată vro două trei sute de broșuri și după desfacere banii sunt siguri; dacă nu mă credeți, vă puteți încredința de la prieteni moldoveni, cari sunt în București, despre onorabilitatea d-lui Nicolai Ioan . Adresa: Nicolai Ioan , Iași, Strada Mare. Vă salut cu drag și vă așteptăm de aniversara „Junimei”. Salutări d-lui Eminesc[u]. Arătați, vă rog, respectele mele d-lui Maiorescu și la toată familia. Iară d-voastră personal vă mulțemesc de mii de ori și vă rog a mai povățui pe copilul meu, care știu că vă supără din cînd în cînd. Al d-tale cu inimă și cu suflet, I. Creangă N.B. Pentru rabat, chibzuiți d-voastră cît puteți da d-lui Nicolai Ioan. Plătiți-i portul, faceți, în sfîrșit, cum vă dă mîna. Nu știu dacă Creangă al meu învață ori se lasă pe-o ureche? Scrisoare [ modifică ] Iași, 1882, fevruarie 8 Iubite domnule Slavici, Prin poșta de astăzi am trimis o scrisoare d-lui librariu Socec, poftindu-l să ni răspundă dacă binevoiește a primi în desfacere cărți didactice de ale noastre: Metoda nouă , Învățătorul copiilor , Regulele limbei române de Maiorescu etc., dîndu-i, de la mie înainte, rabat de 35% pe bani gata și portul pe socoteala d-sale. Noi am avè plăcere să facem și această negustorie (deși nu-i vro pricopsală), gîndindu-ne la mulțimea ce s-ar putè trece, mai ales că chiar acum suntem la corectura coalei I, ediț. XVI și am putè trage cu înlesnire un număr și mai mare de exemplare. Vă rog dar, în puterea prieteșugului, dragă d-le Slavici, abateți-vă, în treacăt, pe la Socec, întrați în vorbă cu el despre această afacere, stăruiți să ne răspundă ori da ori ba și totodată comunicați-mi și dv. rezultatul. Vă salut cu dragă inimă! Salutări și sărutări din parte-mi d-lor Eminescu, Nica, Gaster etc., etc. I. Creangă Acum un an am vorbit cu Socec chiar eu și ne-a lăsat cu 40%. Poate să lese cu 35%. În sfîrșit, ori așa ori așa; asta, spre știința d-voastre. Marfa, ce-i drept, e prostuță, dar am văzut și mai proastă vînzîndu-se la dînsul, dacă are noroc... I. C.


content:
Scrisoare [ modifică ] Iași, în 14 noiem. 1882 Anecdota trimite-voi, însă puțină zăbavă. Creangă [Iași], 25/11 1882 Trimis astăzi. Creangă Scrisoare [ modifică ] Iași, 1882, decembr. 28 Domnule Președinte, Mișcat sufletește, mulțemesc onorabilei Societăți academice „România jună” pentru distinsa onoare ce mi-a făcut de a mă numi „membru onorar” al ei și vă rog, domnule Președinte, a comunica onorabilei societăți, din parte-mi, că sunt mîndru de această numire neașteptată. Primiți, vă rog, d-le Președinte, încredințare despre stima și recunoștința ce vă păstrez. I. Creangă


content:
Scrisoare [ modifică ] Iași, 1886, octomvrie 8/20 Iubiților confrați, inteligenților și activi studinți, mă închin cu sănătate! Scopul înființărei Biblioteca poporală bucovineană vă este nobil din toate punctele de vedere și mai ales din acel al dezvoltării simțului național, atît de moleșit și amenințat a se pierde în secolul nostru materialist, egoist și sărăcăcios de fapte mari și nepieritoare, de care s-au bucurat românii în trecutul lor glorios! Mergeți curagioși înainte pe această cale, și să dea D-zeu ca tot tineretul român studios, de pretutindene, să vă poată imita! Iubiților confrați, Dintre „poveștile poporale” scrise de mine aveți voie a retipări oricare veți crede-o potrivită pentru ajungerea scopului urmărit de d-voastră. Și sunt prea măgulit și mîndru de cinstea ce mi-ați făcut de a mă număra și pe unul ca mine între „scriitorii noștri cei mai renumiți”. Dar fie și cum ziceți!... Politeța oamenilor binecrescuți nu are margini. Vă salut cu dragă inimă și vă îmbrățoșez frățește! Ion Creangă N.B. Vă mulțemesc din suflet pentru cele trei broșuri! Ion Creangă


content:
Mircea Eliade Maitreyi ...Tomar Ki manè acchè, Maitreyi? Yadi thaké, tahalè ki Kshama karté paro?... I Am șovăit atîta în fața acestui caiet, pentru că n-am izbutit să aflu încă ziua precisă cînd am întîlnit-o pe Maitreyi. În însemnările mele din acel an n-am găsit nimic. Numele ei apare acolo mult mai tîrziu, după ce am ieșit din sanatoriu și a trebuit să mă mut în casa inginerului Narendra Sen, în cartierul Bhowanipore. Dar aceasta s-a întîmplat în 1929, iar eu întîlnisem pe Maitreyi cu cel puțin zece luni mai înainte. Și dacă sufăr oarecum începînd această povestire, e tocmai pentru că nu știu cum să evoc figura ei de-atunci și nu pot retrăi aievea mirarea mea, nesiguranța și turburarea celor dintîi lntîlniri. Îmi amintesc foarte vag că, văzînd-o o dată în mașină, așteptînd în fața lui "Oxford Book Stationary" ― în timp ce eu și tatăl ei, inginerul, alegeam cărți pentru vacanțele de Crăciun ― am avut o ciudată tresărire, urmată de un foarte surprinzător dispreț. Mi se părea urîtă ― cu ochii ei prea mari și prea negri, cu buzele cărnoase și răsfrînte, cu sînii puternici, de fecioară bengaleză crescută prea plin, ca un fruct trecut în copt. Cînd i-am fost prezentat și și-a adus palmele la frunte, să mă salute, i-am văzut deodată brațul întreg gol și m-a lovit culoarea pielii: mată, brună, de un brun nemaiîntâlnit pînă atunci, s-ar fi spus de lut și de ceară. Pe atunci locuiam încă în Wellesle'y Street, la Ripon Mansion, și vecinul meu de cameră era Harold Carr, impiegat la "Army and Navy Stores", a cărui tovărășie o cultivam, pentru că avea o sumă de familii prietene în Calcutta, unde îmi petreceam și eu serile și cu ale căror fete ieșeam săptămînal la dancinguri. Acestui Harold încercai să-i descriu ― mai mult pentru lămurirea mea decît a lui ― brațul gol al Maitreyiei și straniul acelui galben întunecat atît de turburător, atît de puțin feminin, de parcă ar fi fost mai mult al unei zeițe sau al unei cadre decît al unei indiene. Harold se bărbierea în oglinda cu picior de pe măsuța lui. Văd și acum scene: ceștile cu ceai, pijamaua lui mauve mînjită cu cremă de ghete (a bătut sîngeros pe boy pentru întâmplarea aceasta, deși o murdărise chiar el, cînd se întorsese într-o noapte beat de la balul Y.M.C.A.), niște gologani de nichel pe patul desfăcut și eu încercînd zadarnic să-mi desfund pipa cu un sul de hîrtie, pe care îl răsuceam pînă ce se subția ca un chibrit. ― Nu zău, Allan, cum de-ți poate plăcea ție o bengaleză? Sunt dezgustătoare. M-am născut aici, în India, și le cunosc mai bine decît tine. Sunt murdare, crede-mă. Și apoi, nu e nimic de făcut, nici dragoste. Fata aceea n-are să-ți întindă niciodată mîna... Ascultam toate acestea cu o nespusă desfătare, deși Harold nu înțelesese nimic din cele ce îi spusesem eu și credea că, dacă vorbesc de brațul unei fete, mă și gîndesc la dragoste. Dar e ciudat cît de mult îmi place să aud vorbindu-se de rău de cei pe care îi iubesc sau de care mă simt aproape, sau care îmi sunt prieteni. Cînd iubesc cu adevărat pe cineva, îmi place să ascult lumea bîrfindu-l; asta îmi verifică oarecum anumite procese obscure ale conștiinței mele, pe care nu le pricep și de care nu-mi place să-mi aduc aminte. S-ar spune că, paralel cu pasiunea sau interesul meu sincer față de cineva, crește și o pasiune vrăjmașe, care cere suprimarea, alterarea, detronarea celei dîntîi. Nu știu. Dar surprinzîndu-mă plăcut impresionat de critica idioată pe care Harold ― prost și fanatic ca orice eurasian ― o făcea femeilor bengaleze, mi-am dat îndată seama că ceva mai adînc leagă încă amintirea Maitreiyiei de gîndurile sau dorurile mele. Lucrul acesta m-a amuzat și m-a turburat totdeodată. Am trecut în odaia mea, încercînd automat să-mi desfund pipa. Nu știu ce-am mai făcut după aceea, pentru că întîmplarea nu se află notată în jurnalul meu de-atunci, și nu mi-am adus aminte de ea decît cu prilejul coroniței de iasomiei a că poveste am s-o scriu eu mai departe, în acest caiet. Mă aflam, atunci, la începutul carierei mele în India. Venisem cu o sumă de superstiții, eram membru în "Rotary Club", foarte mîndru de cetățenia și descendența mea continentală, citeam mult despre fizica matematică (deși În adolescență visasem să mă fac misionar) și scriam aproape zilnic în jurnal. După ce am predat reprezentanța locală a uzinelor "Noel and Noel" și fusesem angajat pentru desen tehnic la noua societate de canalizare a deltei, am cunoscut de mai aproape pe Narendra Sen (care de pe atunci încă era foarte cunoscut și respectat în Calcutta, fiind cei dintîi inginer laureat din Edinburgh), și viața mea a început să se schimbe. Cîștigam mai puțin acum, dar îmi plăcea munca. Nu eram nevoit să mă coc în birourile din Clive Street, să semnez și să descifrez hîrtii și să mă îmbăt în fiecare seară de vară ca să mă feresc de neurastenia. Eram plecat la fiecare două-trei săptămîni, aveam inițiativa lucrărilor din Tarnluk, și creștea inima în mine cînd vedeam construcția înălțîndu-se de cîte ori trebuia să vin de la centru și să lucrez pe teren. Lunile acelea au fost, într-adevăr, fericite pentru mine, căci plecam în zori cu expresul Howrah-Madras și ajungeam înainte de prînz pe șantier. Mi-au plăcut întotdeauna călătoriile în colonii. În India, cele în clasa I sunt chiar o adevărată vacanță. Gara o simțeam prietenă de cîte ori scoboram din taxi și alergam vioi pe peron, cu casca maron trasă bine pe ochi, cu servitorul după mine, cu cinci reviste ilustrate subsuoară și două cutii de tutun "Capstan" în mîini (căci fumam mult la Tamluk și, de cîte ori treceam prin fața tutungeriei din Howrah, mi se părea că nu cumpărasem destul "Capstan", iar amintirea unei nopți fără tutun de pipă, silit să fumez mahorcă lucrătorilor, mă înfiora). Nu intram niciodată în vorbă cu vecinii mei de compartiment, nu-mi plăceau acei harasahib cu studii mediocre la Oxford, nici tinerii cu romane polițiste în buzunări, nici indienii bogați, care învățaseră să călătorească în clasa I, dar încă nu învățaseră cum să- și poarte vestonul și cum să se scobească în dinți. Priveam pe fereastră dropiile Bengalului ― niciodată cîntate, niciodată plînse ― și rămîneam apoi mut față de mine, fără să-mi spun nimic, fără să-mi cer nimic. Pe șantier eram singurul stăpîn, pentru că eram singurul alb. Cei cîțiva eurasieni care supravegheau lucrările aproape de pod nu se bucurau de același prestigiu; veneau la luciu în clasa [a] III-a, îmbrăcați în obișnuitele costume kaki ― pantaloni scurți și bluze cu buzunare largi la piept ― și înjurau lucrătorii într-o hindusthani fără greș. Perfecțiunea aceasta în limbaj și bogăția vocabularului de insulte îi scoborau în ochii lucrătorilor. Eu, dimpotrivă, vorbeam prost și fără accent, și asta le impunea, căci dovedea originea mea streină, superioritatea mea. De altfel, îmi plăcea mult să stau cu ei de vorbă, serile, înainte de a mă retrage în cort, ca să scriu și să fumez ultima pipă, pe gînduri. Iubeam bucata aceasta de pămînt aproape de mare, cîmpia aceasta plină de șerpi și dezolată, în care palmierii erau rari și tufele parfumate. Iubeam diminețile, înainte de răsăritul zorilor, cînd tăcerea mă făcea să chiui de bucurie; o singurătate aproape umană, pe acest cîmp atît de verde și atît de părăsit, așteptîndu-și călătorul sub cel mai frumos cer care mi-a fost dat să-l văd vreodată. Mi se păreau zilele de șantier adevărate vacanțe. Lucram cu poftă, porunceam în dreapta și în stînga plin de voie bună și, dacă aș fi avut un singur tovarăș inteligent pe acolo, sunt sigur că i-aș fi spus lucruri minunate. S-a întîmplat să întîlnesc pe Lucien Metz chiar într-una din zilele cînd mă întorceam ― ars de soare și cu o poftă nebună de mîncare ― de la Tamluk. L-am întîlnit pe peron, în timp ce așteptam ca servitorul să-mi găsească ua taxi (venise tocmai expresul de Bombay, și era o afluență neobișnuită). Pe Lucien îl cunoscusem cu doi ani mai înainte, la Aden, cînd eu mă coborîsem acolo pentru câteva ceasuri, ― în drum spre India ―, iar el aștepta un vapor italian ca să-l ducă înapoi în Egipt. Mi-a plăcut de la început acest gazetar incult și impertinent, cu mult talent și multă perspicacitate, care scria un reportaj economic frunzărind pe bordul unui vapor listele de prețuri și comparîndu-le cu cele din port, și era în stare să-ți descrie perfect un oraș numai după un ceas de plimbare în goana unui automobil. Cînd l-am cunoscut eu, vizitase de mai multe ori India, China, Malaya și Japonia și era unul din aceia care vorbeau de rău pe Mahatma Gandhi, nu pentru ceea ce făcea el, ci pentru cele ce nu făcea. ― Hei, Allan! mă strigă el, cîtuși de puțin uimit că mă în.tîlnise. Tot în India, mon vieux? Ia spune, te rog, tipului ăsta ― care se preface că nu-mi înțelege englezeasca ― să mă ducă la Y.M.C.A., nu la hotel. Am venit să scriu o carte despre India. O carte de succes, politică și polițistă. Am să-ți spun... Într-adevăr, Lucien venise să scrie o carte asupra Indiei moderne și se afla de vreo cîteva luni aici, luînd interview-uri, vizitînd închisorile, fotografiind. Mi-a arătat chiar în acea seară albumul lui și colecția de autografe. Ceea ce îl încurca oarecum era capitolul asupra femeilor; nu văzuse încă adevăratele femei indiene. Știa foarte vag despre viața lor în purdah, despre drepturile lor civile și mai ales despre căsătoriile între copii. M-a întrebat de mai multe ori: ― Allan, e adevărat că tipii ăștia se însoară cu fetițe de opt ani? Ba da, am citit eu o carte a unui tip, unul care a fost pe aici treizeci de ani magistrat. Am petrecut o foarte agreabilă seară împreună, pe terasa căminului, dar cu toate eforturile mele nu i-am putut spune prea mare lucru, căci nici eu nu cunoșteam îndeaproape viața interioară a indienelor și nu le văzusem, pînă atunci, decît la cinematograf și la recepții. M-am gîndit însă că l-aș putea ruga pe Narendra Sen să-l invite o dată la ceai și să-l lămurească. Poate m-am gîndit că, cu acest prilej, voi putea și eu privi mai îndeaproape pe Maitrayi, pe care nu o mai văzusem de-atunci, deoarece excelentele mele raporturi cu Sen se reduceau la munca noastră în comun la birou și conversațiile în mașină. Mă invitase pînă acum de două ori să iau ceaiul cu el, dar, cum îmi prețuiam mult timpul liber, dedicîndu-l în întregime fizicei matematice, îl refuzasem. Cînd i-am spus că Lucien scrie o carte despre India, pe care o va tipări la Paris, și cînd i-am mai spus anume ce capitol îi e greu să scrie, Sen m-a rugat să-l chem îndată la ceai, chiar în după-amiaza aceea. Bucuria mea, urcînd scările la cămin, să-i împărtășesc vestea! Lucien nu fusese pînă atunci într-o casă de indieni bogați și se pregătea să compună un reportaj desăvîrșit. ― Sen ăsta al tău din ce castă e? se informă el. ― Brahman veritabil, dar cîtuși de puțin ortodox. E membru fondator la "Rotary Club", e membru la "Calcutta Club", joacă tennis perfect, conduce automobilul, mănîncă pește și carne, invită europeni la el în casă și îi prezintă nevesti-si. Are să te încînte, sunt sigur. Trebuie să mărturisesc că surpriza mi-a fost tot atît de mare ca și a lui Lucien. Casa inginerului, în Bhowanipore, o cunoșteam, căci fusesem o dată acolo, cu mașina, să ridic niște planuri. Dar niciodată n-aș fi bănuit că în interiorul unei case bengaleze se pot găsi asemenea minunății, atâta lumină filtrată prin perdele transparente ca șalurile, atît de dulci la pipăit covoare și sofale din lînă de Kashmir, și măsuțe cu picior asemenea unui talger de alamă bătută, pe care se aflau ceștiie de ceai și prăjiturile bengaleze, aduse de Narendra Sen pentru lămurirea lui Lucien. Stam și priveam încăperea, parcă atunci aș fi picat în India. Viețuisem doi ani aici, și niciodată nu fusesem curios să pătrund într-o familie bengaleză, să le cunosc viața lor interioară, să le admir cel puțin lucrăturile, dacă nu sufletul. Trăisem o viață de colonii, singur cu munca mea pe șantier sau în birouri și citind cărți sau văzînd spectacole pe care le-aș fi putut foarte ușor afla și în continentele albe. În după-amiaza aceea am cunoscut cele dinții îndoieli și îmi aduc aminte că m-am întors puțin abătut acasă (Lucien era entuziasmat și își verifica impresiile, întrebîndu-mă pe ici, pe colo dacă a înțeles bine tot ceea ce îi spusese gazda) și cu o sumă de gînduri pe care niciodată nu le adăpostisem pînă atunci. Totuși, n-am scris nimic în jurnalul meu și astăzi, cînd caut în acele caiete orice urmă care să mi-o poată evoca pe Maitreyi, nu găsesc nimic. E ciudat cît de incapabil sunt să prevăd evenimentele esențiale, să ghicesc oamenii care schimbă mai tîrziu firul vieții mele. Maitreyi mi s-a părut, atunci, mult mai frumoasă, în sari de culoarea ceaiului palid, cu papuci albi cusuți în argint, cu șalul asemenea cireșelor galbene, și buclele ei prea negre, ochii ei prea mari, buzele ei prea roșii creau parcă o viață mai puțin umană în acest trup înfășurat și totuși transparent, care trăia, s-ar fi spus, prin mira nu prin biologie. O priveam cu oarecare curiozitate, căci nu izbuteam să înțeleg ce taină ascunde făptura aceasta în mișcările ei moi, de mătase, în zîmbetul timid, preliminar de panică, și mai ales în glasul ei atît de schimbat în fiecare clipă, un glas care parcă ar fi descoperit atunci anumite sunete. Vorbea o englezească fadă și corectă, de manual, dar, de cîte ori începea să vorbească, și eu, și Lucien nu ne puteam opri să n-o privim; parcă ar fi chemat vorbele ei! Ceaiul a fost plin de surprize. Lucien lua note după se gusta din fiecare prăjitură și întreba necontenit. Pentru că vorbea prost englezește și pentru că inginerul îl asigurase că înțelege franceza (fusese de două ori la Paris, la congrese, și avea în biblioteca lui nenumărate romane franțuzești, pe care, de altfel, nu le citea), el întreba din cînd în cînd în argot-ul lui parizian, și atunci inginerul îi răspundea zîmbind: "Oui, oui, c'est ça", privindu-ne apoi extraordinar de satisfăcut. Lucien s-a rugat să-i fie îngăduit să privească mai de aproape costumul Maitreyiei, bijuteriile și ornamentele, și inginerul a acceptat cu humor, aducîndu-și fata de mînă, căci Maitreyi se rezemase de fereastră, cu buza de jos tremurînd și cu șalul căzîndu-i pe frunte. A fost o scenă neasemuită acel examen al veștmintelor, acea cîntărire în mîini a bijuteriilor, urmată de exclamații și entuziasm, de întrebări și răspunsuri transcrise stenografie de Lucien în carnetul lui de note, în timp ce Maitreyi nu mai știa unde să se uite și tremura toată, palidă, înspăimîntată, pînă ce mi-a întîlnit ochii, și eu i-am zîmbit, și atunci parcă ar fi găsit un ostrov pe care să se odihnească și și-a fixat privirile în ochii mei, liniștindu-se lin, fără spasme, firesc. Nu știu cît a durat privirea aceea, dar ea nu se asemăna cu nici o privire întîlnîtă și îmbrățișată pînă atunci, și după ce a încetat examenul și Maitreyi a fugit iar lîngă fereastră, ne-am sfiit amîndoi să ne mai privim, într-atît fusese de clandestină și de caldă comuniunea noastră. Pentru că nu o mai puteam privi pe ea, am privit ― cu alții ochi ― pe inginer și m-am întrebat cum poate fi un om atît de urît și atît de inexpresiv părintele Maitreyiei. Acum puteam vedea și eu, mai de-aproape și în voie, fața inginerului, care se asemăna atît de mult cu o broască, ochii atît de bulbucați și gura atît de mare, într-un cap rotund și tuciuriu, cu fruntea joasă și părul negru, încrețit, iar trupul scund, umerii încovoiați, pîntecul diform și picioarele scurte. Simpatia și dragostea pe care le răspîndea acest patron al meu erau cu atît mai greu de înțeles. Cel puțin pentru mine, Narendra Sen era un bărbat seducător, deștept și subtil, instruit, plin de humor, blînd și drept. Cum stam și-l priveam așa, intră ― aducînd cu ea o atmosferă stranie de căldură și panică ― soția inginerului, Srimati Devi Indira, îmbrăcată într-o sari albastră, cu șal albastru muiat în aur și cu picioarele goale, tălpile și unghiile roșite. Doamna nu știa aproape deloc englezește și zîmbea întruna. Probabil că mîncase în acea după-amiază mult pan, căci avea buzele sîngerii. Cînd am privit-o, am rămas uimit; n-aș fi crezut că e mama Maitreyiei, ci mai degrabă sora ei cea mare, într-atît era de tînără, de proaspătă și de timidă. O dată cu ea venise și cealaltă fată, Chabù, de vreo zece-unsprezece ani, care purta părul tuns și rochie de stambă, dar fără ciorapi și fără pantofi; iar pulpele și brațele ei goale, și fața ei oacheșă, frumoasă, mă făceau s-o compar în gînd, amuzat, cu o țigăncușe. Ce a fost atunci, mi-e peste putință să povestesc aici. Aste trei femei, găsindu-se laolaltă în fața noastră, se strînseră una lîngă alta, cu aceeași panică în ochi, și inginerul încercă zadarnic să le încurajeze, să le facă să vorbească. Doamna a voit să servească ceaiul, dar s-a răzgîndit și a lăsat-o pe Maitreyi sa facă aceasta. Din greșeala nu știu cui, ceainicul s-a vărsat pe tavă și pe pantalonii lui Lucien, și atunci toți s-au repezit să-l ajute, inginerul și-a pierdut calmul și a început să-și certe familia, aspru, în bengali, iar Lucien se scuza în franțuzește, fără să izbutească să se facă înțeles. Narendra Sen vorbi, în cele din urmă: ― Scusez-moi! Ici votre place. Fetele au alergat numaidecît să schimbe fața de mătase a fotoliului, și inginerul continua să le certe, în timp ce noi doi nu știam ce să facem cu mîinile și pe cine să privim. Chiar Lucien era puțin încurcat, deși la plecare, în mașină, a făcut haz nespus de acest accident. Numai doamna rămăsese cu același zîmbet pe buzele înroșite și aceeași timiditate caldă în ochi. Conversația n-a mai durat mult. Inginerul i-a arătat lui Lucien manuscrisele sanscrite din biblioteca unchiului său, fost prim-pandit al guvernului, apoi o serie de tablouri și cusături vechi. Eu mă apropiasem de fereastră și priveam în curte, o curte ciudată, cu ziduri înalte, cu arbuști și glicine, iar dincolo, peste casă, se înălța buchetul de freamăt al unui cocotier. Priveam fără să știu de unde vine farmecul acela, liniștea aceea nemaiîntâlnită în Calcutta. Și deodată aud un rîs nestăvilit, contagios, un rîs de femeie și de copil în același timp, care trecea de-a dreptul in inimă și mă înfiora. Plec mai mult capul pe fereastră și atunci zăresc în curte, trîntit pe cele două trepte, trupul aproape descoperit al Maitreyiei, cu părul în ochi, cu brațele pe sîni, și o văd mișcînd din picioare, cutremurîndu-se de rîs, în cele din urmă repezindu-și papucii, cu o aruncătură de gleznă, tocmai în celălalt capăt al zidului. Nu mă săturam privind-o, iar acele cîteva minute mi sau părut nesfîrșite. Nu știu ce spectacol sacru îmi apărea mie rîsul ei și sălbăticia acelui trup aprins. Aveam sentimentul că săvîrșesc un sacrilegiu privind-o, dar nu găseam puterea să mă despart de fereastră. Plecînd, îi auzeam rîsul prin toate sălile prin care am trecut. II Eram o dată la Tamluk și pornisem să mă plimb în susul apei. Atunci am simțit cît sunt de singur. Mi-aduc aminte că, numai cu două zile mai înainte, se logodise Norinne și chefuisem noaptea întreaga; băusem mult, dansasem pînă la amețire, sărutasem toate fetele și plecasem în zori cu automobilele la Lacuri. Plănuisem și o serată a pijamalelor, așa cum fusese și cea din martie trecut, cînd am avut eu conflictul și matchul de box cu Eddy Higgering. Pe Norinne o iubisem și eu într-o vreme, așa cum iubim noi, tinerii de 24 de ani; aș fi strîns-o în brațe, aș fi dansat cu ea și aș fi sărutat-o. Atît. Și umblînd agale, cu pipa într-o mînă și biciușca în cealaltă, ― soarele nu incendiase încă întinderea și păsările ciripeau încă prin acei măcieși cu miros de tămîie și scorțișoară ―, mi-am dat deodată seama că se petrece ceva neobișnuit cu mine, că am rămas singur și am să mor singur. Gîndul acesta nu mă întrista; dimpotrivă, eram liniștit, senin, împăcat cu toată cîmpia din jurul meu, și dacă mi s-ar fi spus atunci că trebuie să mor într-un ceas, nu mi-ar fi părut rău. M-aș fi întins pe iarbă, mi-aș fi pus brațele sub cap și, privind oceanul acela albastru de deasupra mea, aș fi așteptat să se scurgă minutele fără să le număr și fără să le precipit, aproape fără să le simt. Nu știu ce măreție firească și inumană trăia atunci în mine. Aș fi făcut orice, deși nu mai doream nimic. Gustul singurătății mele în această lume de minuni mă amețise. Mă gîndeam la Norinne, la Harold, la ceilalți toți, și mă întrebam cum au intrat ei în viața mea, ce rost am eu printre existențele lor atît de tihnite și da mediocre. Umblam fără să înțeleg nimic. Cînd m-am întors la șantier, veneam cu o poftă nebună de singurătate, de liniște, și mă bucuram că am să rămîn aici, în cort, încă o săptămînă, în care timp n-am să citesc jurnale și n-am să văd lumini electrice. M-a întîmpinat omul de serviciu: ― Sahib, aveți o telegramă din Calcutta. Am crezut că e vorba de o recepționare a materialelor și nu m-am grăbit s-o deschid. Cînd am citit-o însă, am rămas cîteva minute surprins și decepționat. Narendra Sen mă chema de urgență la centru. A trebuit să plec chiar în acea seară și am regretat privind la fereastra vagonului cîmpia cu aburi, cu umbre palide de palmieri izolați, care mă primise dimineața atît de generoasă în sînul vieții ei fără început și fără sfîrșit. Cît aș fi vrut atunci să fiu liber, să rămîn în cortul meu cu lampă de gazolină și să ascult milioanele de greieri și lăcuste din preajma mea... ― Allan, îți dau o veste bună pentru d-ta, îmi vorbi inginerul. Ne trebuie un om destoinic în Assam, să inspecteze terasamentul și podurile pe linia Lumding-Sadyia. Mam gîndit numaidecît la d-ta, și Consiliul te-a acceptat, pe răspunderea noastră. Ai trei zile ca să-ți aranjezi afacerile și să predai Tamlukul... Mă privea cu o imensă bunăvoință, și fața lui urîtă se iluminase de o căldură și o dragoste care aproape mă stînjeneau. Am aflat mai tîrziu că avusese mult de luptat cu Consiliul, susținîndu-mă pe mine, un alb, căci Societatea era svarajistă și încerca să elimine pe ultimii funcționari străini, înlocuindu-i cu indieni. Postul era și mai important, și mai bine plătit, de la 250 la 400 de rupii lunar, ceea ce întrecea chiar leafa de reprezentant la "Noel and Noel". Aveam de lucru într-o regiune nesănătoasă și necivilizată, firește, însă dragostea mea de junglă ― cu care venisem în India și pe care n-o putusem încă satisface complet ― biruia. Am primit și am mulțumit cu căldură. Inginerul îmi puse mîna pe umăr. ― Ni-ești foarte drag, Allan, și.mie, și soției mele, și ne gîndim adesea la d-ta. Păcat că nu ne înțelegi limba... Lucrurile acestea nu mi-au dat atunci de gîndit. M-am întrebat, foarte vag, de ce m-a preferat Sen pe mine înaintea tuturor conaționalilor săi și-mi răspundeam, simplu, că a făcut-o pentru calitățile mele. Am fost întotdeauna conștient de spiritul meu constructiv, de energia mea de alb civilizator, de folosul meu pentru India. Cînd a aflat Harold, a ținut numaidecît să sărbătorim înaintarea mea în grad și în leafă printr-un mic banchet în "China-Town". Am invitat, fetele și am plecat cu două automobile, zgomotoși, bine dispuși și frivoli. Ieșind din Park Street și dînd în Chowringhee Road, mașinile noastre s-au luat la întrecere, fiecare dintre noi urlînd la șofeur (al nostru era un sikh magnific, care făcuse războiul în Franța și striga: "Diable, ăiable! Vin rouge, vin blanc!"), bătîndu-l pe spate, încurajîndu-l. Geurtie, care se așezase pe genunchii mei, mă strîngea alarmată (aflase de simțitoarea urcare a salariului) și-mi spunea mereu: ― Am să cad! Ți-e frică dacă am să cad? La întretăierea lui Dhurmtollah Street, taxiul nostru a trebuit să aștepte trecereatramvaiului. Ceilalți ne[-o] luaseră înainte, și eram cu toții întristați de acest nenoroc. Atunci ne-am încrucișat cu mașina inginerului, și am avut o neașteptată tresărire văzîndu-l pe el alături de soție și de Maitreyi. M-am roșit prostește salutîndu-l, și mi-a zîmbit disprețuitor, iar d-na m-a privit cu o spaimă și o uimire pe care nu știam cum să le înțeleg. Singură Maitreyi și-a ridicat palmele în dreptul frunții și mi-a răspuns la salut, amuzată nespus de compania în care mă aflam și de fata pe care o țineam în brațe. Am încercat și eu să schițez acel salut indian, și am simțit, în acea clipă, cît de ridicolă era situația. Am avut atunci cîteva clipe de panică, pînă ce mașina a putut pleca. Întorcînd capuî, am zărit încă fîlfîind șalul de culoarea ceaiului palid al Maitreyiei. Tovarășii mei s-au amuzat de respectul și jena cu care salutasem "un negru". ― Am să te văd curînd ducîndu-te să te scalzi în Gange, Allan! îmi spuse răutăcios Geurtie. ― Cum de poți avea relații cu o familie de negri? se scandaliză încă o dată Harold. Șoferul însă, care observase scena, era încîntat. Cînd i-am plătit în fața restaurantului, mi-a spus în franțuzește, ca să nu înțeleagă ceilalți: ― Très bien, sahib, jeune fille à vous; bahut achhal. A doua zi de dimineață, cînd m-am întîlnit cu Narendra Sen, m-a întrebat cu cel mai firesc ton: ― Cu cine erai aseară, Allan? ― Prieteni, sir, am răspuns eu supărător de politicos. ― Dar fata din brațele dumitale? Era foarte frumoasă. Îți place? ― Sunt prea ieftine ca să-mi placă, mr. Sen. Dar a trebuit să dau un farewell-party prietenilor mei și, pentru că erau mulți și voiam să economisim mașinile, am luat fiecare cîte o fată în brațe. Nimic impropriu, sir, ca să zic așa... Se vede că a simțit exagerarea cu care îi vorbeam, căci m-a bătut pe umăr și mi-a spus: ― Dumneata, Allan, ai alte drumuri înainte. Viața anglo-indienilor ăștia nu e demnă de dumneata. Eu aș crede că îți strică mult faptul de a trăi într-o pensiune angloindiană; n-ai să iubești niciodată India alături de ei... Mă mira interesul pe care îl purta inginerul vieții mele intime. Pînă atunci nu mă întrebase decît dacă mă împac cu mîncarea, dacă am un boy cumsecade, dacă nu sufăr de căldură și de zgomot, dacă iubesc tennis-ul. A trebuit să începem repede lucrul, să semnez o mulțime de hîrtii, și la plecare, Sen m-a invitat să mănînc cu el la "Rotary Club". Toate scuzele mele ― că nu sunt bine îmbrăcat, că mă simt obosit etc. ― nu l-au putut convinge. A trebuit să accept, și speech-ul pe care l-a ținut în acea zi inginerul, în fața unei săli selecte și entuziaste, m-a mulțumit și m-a flatat oarecum, căci îmi dovedea încă o dată că mă aflam la masa unui om remarcabil. În acea noapte plecam spre Shillong, Harold singur conducîndu-mă la gară și dîndumi ultimele sfaturi de cum să mă păzesc de șerpi, de lepră, de malaria și de stomac. ― Să bei brandy cu soda și whisky cu soda!... mi-a strigat el încă o dată, urîndu-mi drum bun. III Astăzi am răsfoit multă vreme jurnalul meu din Assam. Cu cîtă trudă descifram însemnările de peste zi și le transcriam în caietul început o dată cu noua mea viață. Eram cuprins de un sentiment ciudat: că trăiesc o existență de pionier, că munca mea de construcții ferate în junglă este mult mai eficace pentru India decît o duzină de cărți asupra ei, că lumea aceasta atît de veche și munca noastră laolaltă atît de nouă își așteaptă încă romancierul; căci o altă Indie decît cea a reportagiilor de călătorie și a romanelor mi se dezvăluia mie atunci, printre triburi, alături de oameni cunoscuți pînă atunci numai etnologilor, alături de flora aceea otrăvită a Assamului, în ploaia continuă, în căldura umedă și amețitoare. Voiam să dau viață acestor locuri înecate în feregi și liane, cu oamenii lor atît de crunți și inocenți. Vroiam să le descopăr estetica și morala, și culegeam zilnic anecdote, luam fotografii, schițam genealogii. Cu cît mă afundam mai mult în sălbăticie, cu atît creștea în mine o neștiută demnitate și un nebănuit orgoliu. Eram bun și drept în junglă, mai corect și mai calm ca în orașe. Dar ploile... Ce nopți de luptă cu neurastenia, ascultînd ritmul acela neuitat al apei pe acoperiș, revărsări fără pomină, zile întregi, întrerupte numai de ceasuri cu bură pulverizată și fierbinte, prin care treceam ca printr-o seră, căci picăturile acelea nevăzut de mici purtau cele mai istovitoare parfumuri, și anevoie puteam răbda capul plecat, ci trebuia să-l răstorn pe umeri și să alerg cu nările și buzele răsfrînte. Stăteam serile în odaia mea confortabilă și răcoroasă sau mă plimbam pe veranda bungalow-ului încercînd să regăsesc gustul tutunului (pe care nici cele mai exagerate precauții ale mele nu-l feriseră de umezeală), și cîteodată simțeam că n-am să mai pot îndura. Îmi venea atunci să strîng pumnii și să lovesc lemnul balustradei, să urlu și să pornesc prin ploaie afară, în întunerec, oriunde, într-un ținut în care cerul să nu toarne veșnic și iarba să nu fie atât de înaltă, de umedă, de cărnoasă. Aș fi vrut să văd iarăși flori, să mă plimb pe cîmpii, asemenea celor din Tamluk, să simt briză sărată sau vînt uscat de deșert, căci aburii și miresmele acelea vegetale mă înnebuniseră. Eram singur cu cei trei servitori și paznicul bungalow-ului, și cînd pica vreun călător, inspector la vreo plantație de iută sau departament-agent, sau negustor de ceai în drum spre China, beam împreună o sticlă de whisky. Beam în fiecare seară, cum terminam inspecțiea și veneam la bungalow să-mi iau baia. Era un ceas în care anevoie îmi mai simțeam carnea; dacă mă zgîriam atunci, nu mă durea. Și totuși îmi simțeam nervii ca o plasă de argint-viu, tremuram, aveam răsuflarea fierbinte, amețeam de cîte ori trebuia să mă ridic de pe scaun și priveam în gol, fără voință, fără timp. Feciorul îmi aducea pe măsuță sticla de whisky și butelia cu soda, și beam rar, cu bărbia rezemată pe piept, în pijama, întins moale pe chaise-longue-ul portativ, pînă ce simțeam o căldură blîndă dezmorțindu-mi trupul și, atunci, săream în sus, îmi strîngeam tîmplele, mă îmbrăcam și plecam să mă plimb prin ploaie. Respirînd văzduhul acela cu picături pulverizate și calde, tînjeam la o viață modestă și fericită, o fermă prin apropierea unui oraș, unde aș fi putut ajunge în fiecare zi cu automobilul. Eau ceasurile mele de slăbiciune acele rătăciri prin ploaie. Rămîneam pînă ce mă apuca pofta de lucru sau de somn. Dormeam mult și greu, mai ales cînd am lucrat acele trei săptămîni la patruzeci de mile nord de Sadyia. Veneam la bungalow cu mașina, cîteodată chiar după miezul nopții, căci trebuia să ocolim drumurile joase și alegeam numai șoselele de pe pantă. Adormeam îmbrăcat și nespălat, după ce înghițeam o ceașcă de ceai cu rom mult și chinină, căci a doua zi, înainte de nouă, trebuia să fim porniți la drum. Neglijasem tot mai mult toaleta. Nu mai era nici un alb prin toată regiunea în acele luni de monsoon în toi; numai cîteva familii de eurasieni, la care mă abăteam cîteodată, din plictiseală, ca să mai aud vorbindu-se englezește și să bem împreună. Duminecile, în timp ce servitorii mei plecau cu trenul la Shillong după provizii, dormeam pînă la prînz, mă deșteptam cu capul greu și cu gura încleiată și rămîneam ziua întreagă în pat, transcriindu-mi în jurnal însemnările. Voiam să public mai tîrziu o carte despre adevărata viață a albului în Assam și mă analizam cît puteam mai precis; zilele mele de marasm și neurastenie, alături de zilele, mai numeroase, firește, de pionierat, de orgolios efort, de creștere. În tot decursul lui iulie n-am fost decît o singură dată la Shillong și, acolo, am sorbit soarele, am văzut iarăși cinematograf, mi-am reparat patefonul, mi-am cumpărat romane polițiste, singurele pe care mai eram în stare să le citesc de cînd venisem în Assam. Totuși, știam că munca mea e bine apreciată la centru, și aceasta nu prin agentul nostru din Shillong, ― un irlandez îngîmfat, care încercase să mă facă să aștept la ușă ―, ci direct de la Narendra Sen, care-mi scria aproape săptămînal cîteva rînduri dictate dactilografului, calde și prietenești. În octombrie aveam concediu o lună. Dar puteam veni la Calcutta și pe la mijlocul lui august, dacă predam raportul și încheiam inspecția și reparația acelor puncte difieile din apropierea Sadyiei. S-a întîmplat însă ceva de care mă temeam, în ceasurile mele de totală depresiune. La începutul lunii august m-am îmbolnăvit de malaria, o malaria gravă, întovărășită de un surmenaj nervos. Venisem cu cîteva ceasuri mai devreme la bungalow și mi s-a părut ceaiul fără nici un gust. Aveam febră și tremuram. M-am culcat după ce înghițisem trei pahare cu brandy, amintindu-mi sfaturile lui Harold. Dar a doua zi am început să aiurez, și fiind chemat un eurasian, mr. Frank, el înțelese că e malaria, și m-au dus chiar în după-amiaza aceea la Sadyia. Soarele ardea de minune, și vedeam flori și paseri, iar în gară m-a zguduit prezența unei femei; nu mai întîlnisem femei albe de patru luni. De-atunci nu-mi mai amintesc nimic. Știu că am fost dus la Shillong și instalat în spitalul european de acolo, că s-a telegrafiat la Calcutta și, pînă să sosească înlocuitorul meu, a venit mr. Sen să mă vadă, la spital. Peste cinci zile, într-un compartiment clasa I, cu două surori de caritate și cu Harold, plecam spre Calcutta, unde am fost internat direct în spitalul de medicină tropicală. ...M-am deșteptat într-o dimineață și am privit surprins încăperea aceea aibă ― mirosind a zahăr ars și a amoniac ― și pe doamna care citea confortabil într-un jeț aproape de fereastră. Cîteva minute am ascultat șuierul ventilatorului, încercînd să aflu cine îmi vorbise mie, chiar atunci, de Lord Jim al lui Joseph Conrad. Îl auzisem, îi știam glasul și cît n-aș fi dat să mă pot ridica din pat și să-i spun că romanul e mediocru, că nici pe departe nu-l pot asemăna cărții mele favorite Almayer's Folly, scrisă de Conrad în tinerețe. ― Cine n-a citit Almayer's Folly nu cunoaște încă talentul lui Conrad, spusei eu tare către doamna care își continua lectura cu fața întoarsă către fereastră. ― Dumnezeule! Vasăzică, n-ai surzit?! exclamă surprinsă la culme doamna, apropiindu-se de mine și su-nînd. Vrei ceva? ― Vreau să mă rad, spusei eu calm, mîngîindu-mi obrajii, pe care-i simții scofîlciți și reci sub barba crescută în voie. Vă rog să mă iertați dacă mă prezint astfel în fața d-niei voastre. Cred că am fost adus aici în timp ca aiuram. Vă rog încă o dată să mă iertați. Femeia rîse cu poftă. Apoi, serioasă deodată: ― Bine că v-ați venit în fire. Desperasem. Ar trebui să telefonez d-lui Carr. Bietul băiat a întrebat în fiecare zi de d-stră.... Gîndul că Harold s-a interesat de mine m-a mișcat atît de profund, încît mă podidiră lacrimile. Mi se părea că sunt singur, părăsit undeva fără prieteni și fără cunoscuți, și mi-era teamă de moarte. Mă vedeam mort aici, la cinci săptămîni depărtare de țara mea, și gîndul acesta mă paraliza, frica îmi înghețase obrajii. ― Ce ai? întrebă ciudat doamna. ― Nimic; vreau să mă rad, minții eu, căci mi se părea că n-are să mă înțeleagă. Dar lacrimile nu conteneau, și atunci o întrebai șoptit: ― Credeți că am să mă fac bine, că am să mai văd New Yorkul și Parisul? Am să mai fiu iarăși zdravăn? Nu-mi aduc aminte ce a răspuns, deși ziua deșteptării mi-a rămas bine fixată în minte. Au venit cîțiva doctori, europeni, apoi a intrat Harold, care mi-a strîns mîna două- trei minute în șir. ― Bine, mă?! Bine, mă?! întrebă el, privindu-mă. Mi-a spus o mulțime de lucruri care m-au amuzat: Geurtie flirtează acum cu un manager de la "Middle Bank", un tip subțire, care nu îndrăznește decît s-o sărute și o duce la cinema în locuri de trei rupii și opt annas. Norinne, căsătorită, e mai puțin frumoasă. În odaia mea din Wellesley Street s-a mutat o familie da anglo-indieni sărmani; el, tînăr, aduce fetițe de școală în odaie și le pipăie în fața nevestei, însărcinată în ultima lună, care îi spune: ― Jack, iar ai să te turburi... În timp ce noi vorbeam prostii, veni, ingierul, care îmi strînse mîna cu căldură și mă mîngîe pefrunte, privindu-mă lung. I-l prezentai pe Harold, care-i spuse obraznic: ― Încîntat să vă cunosc, mr. Sen. ― Alln, ai întrecut măsura lucrind. de aceea si căzut bolnav, mă consolă inginerul. Să n-ai nici o grijă, am aranjat eu totul Vedeam că e stînjenit de Harold și că mi-ar fi spus mai multe, dacă am fi rămas singuri. A făgăduit să revină a doua zi, pe seară, după ce va termina lucrul. ― Tipul ăsta e groaznic, reflectă Harold. Mă mir de ce-ți poartă atîta interes. Nu cumva vrea să te însoare cu fiică-sa? ― Ești absurd, Harold, mă revoltai eu ipocrit, roșind. Imaginea Maitreyiei, de care mă despărțisem de mult, îmi apăru iarăși în fața ochilor, de astă dată mai caldă, mai umană, aproape zeflemitoare, cu zîmbetul ei fardat (căci, ceea ce e curios, fața ei și fața d-nei Sen se împlineau una pe alta în memoria mea, și gura înroșită de pan a mamei trecea alături de ochii mari și părul negru, adunat pe ceafă, al fetei). Rămăsei cîteva clipe contemplînd-o, cu o mirare și o dulce suferință ispitindu-mi sufletul (să fi fost absența ei. să fi fost teama că în curînd-va trebui s-o văd și poate să-i vorbesc?). Prezența lui Harold mi se păru deodată o impietate, și nu știam cum să-mi explic sentimentul acesta ciudat; nu era în nici un caz dragoste, și nici respect nu era, pentru că Maitreyi mi se păruse pînă atunci o bengaleză îngîmfată și stranie, care disprețuiește albii și e atrasă totuși de ei. Tot ce mi-a spus Harold nu m-a mai interesat. Aș fi vrut să plece, să pot rămîne singur. Se întîmplau prea multe într-o singură zi. Printre acele multe ghiceam prea bine că se află și ima-ginea Maitreyiei, răsărită deodată într-o conștiință scăpată de febră, imagine pe care nu știam unde s-o așez și ce să-i spun cînd ea va ajunge prezență. Nu fusesem niciodată bolnav, și convalescența aceasta, care se vestea lungă, mă neliniștea. Aș fi vrut să zvîrl de pe mine cearceaful, să-mi caut pe undeva hainele și s-o pornesc haihui prin Calcutta, de luminile căreia mi-era dor. Aș fi vrut să ajung în "Orașul chinezesc" și să mănînc ciau ― acei tăiței fierți în unt, cu praz și vegele multe, cu homari și gălbenușuri de ouă ― și să mă opresc la întoarcere la "Firpos", să ascult jazz-ul cu un cocktail bun în față. Toată sănătatea mea de alb orgolios se împo-trivea regimului anost al sanatoriului. Nu puteam face nimic, nici cel puțin fuma. Mă plîngeam a doua zi fetelor, ― Geurtie și Clara ―, care veniseră cu ciocolată, țigări și fructe: ― Aș vrea să fug de aici și să-mi fac de cap. Harold plănuia un chef monstru, cu prelungire la Lacuri, în noaptea cînd voi ieși din sanatoriu. Geurtie, precisă, căută o bucată de hîrtie și un creion, ca să facă liste invitaților. Pe cei doi Simpson nu îi va chema, pentru că Isaac se ascunde prin colțuri și bea whisky pur, iar Gerald fură țigări; l-a văzut chiar ea la logodna Norinnei. Va trebui, neapărat, s-o invităm pe Catherine, care a întrebat tot timpul de mine și i-a părut atît de rău cînd a aflat că sunt bolnav la sanatoriu. Despre frații Huber, cu frumoasa Ivy, vom mai vorbi. Ceilalți se știu. Ascultînd-o cum înseamnă nume și decide pentru mine, nu știam dacă trebuie să mă întristez sau să mă amuz. O priveam, și ochii îmi alunecau adesea de pe chipul ei în gol. ― D-l Sen, anunță sora. Am avut atunci aceeași dezorientare pe care o am de cîte ori trebuie să pun față în fața pe un indian pe care îl respect cu tineri sau tinere eurasiene. Fetele au întors curioase capetele către ușă. A intrat, cu același zîmbet lărgindu-i gura, Narendra Sen; iar după el, cu ezitări și pași moi, Maitreyi. Am simțit cum mi se oprește inima și mi-am dat îndată seama că sunt nebărbierit de o zi, că mă aflu într-o pijama streină care mă defavorizează, că, în sfîrșit, sunt ridicul. Am strîns mîna inginerului, prefăcîndu-mă suferind (ca să-mi acopăr orice eventuală inepție), și am dus palmele la frunte, salutînd cu o comică seriozitate pe Maitreyi. Dar care nu-mi fu mirarea cînd, prezentînd-o felelor, se îndreptă hotărît către ele și la strînse mîinile, întrebîndu-le politicos: ― How do you do?... ― Fiică-mea cunoaște două coduri de eleganță, rîse inginerul (trăgînd cu ochii la Geurtie, pe care a spionat-o apoi tot timpul, mai ales după ce spunea ceva de spirit). Codul acesta, occidental, îl aplică însă numai față de doamne și domnișoare. Eu stam ca pe ghimpi. Fetele începură să vorbească între ele, chemîndu-l și pe Harold, iar inginerul explică ceva în bengali fiicei sale, care privea jur-împrejur cu o curiozitate aprinsă și zeflemitoare totodată. Atunci am observat că, de cîte ori ascultă atent ceva care i se spune cu seriozitate, pe buzele Maitreyiei flutură un imperceptibil zîmbet de ironie, de sălbatec sarcasm, pe care anevoie l-ai fi crezut aievea pe fața aceea atît de inocentă și înspăimîntată. Mă întrebam atunci puțin mîniat de stîngăcia mea, ce mă turbură în prezența acestei fete, care nu are nimic fascinant, pe care n-aș putea-o iubi niciodată, cu care mă voi întîlni sporadic și inutil. ― Cînd veniți la noi, domnule Allan? Glasul ei sună straniu, și cei trei întoarseră capetele s-o privească. ― Îndată ce mă voi face bine... (Și ezitai, căci nu știam cum să-i spun: miss nu se potrivea, devi nu îndrăzneam; încurcătura mă făcea să roșesc și începui să mă scuz.) Iertați-mă dacă m-ați găsit nebărbierit și odaia așa cum e, deranjată. M-am simțit atît de rău astăzi (și schițai același gest falș, de extenuare, rugîndu-mă în gînd să plece odată și să curme o situație care mi se părea insuportabilă). ― Știi, Allan, că m-am hotărît să te invit să locuiești la mine, vorbi inginerul. Soția mea mi-a dat ideea. D-ta nu ești obișnuit cu mîncările acestea de la noi și, dacă va trebui să rămîi în Calcutta, mi-e teamă că viața de aici, așa cum ești slăbit de boală, te va ruina. Apoi, mai e un lucru; ai economisi o sumă importantă de bani și, după un an, doi, ai putea pleca să-ți vezi familia. Pentru noi, prezența d-tale cred că nu mai e nevoie să-ți spun... Își încheie vorba cu același zîmbet umed și lung de broască. Maitreyi mă privi drept în ochi, fără să-mi spună ceva, fără să întrebe, așteptînd. Ce ciudă mi-e acum că n-am notat îndată după plecarea lor foarte turburătoarea stare de suflet pricinuită de cuvintele lui Narendra Sen. Mi-aduc aminte vag (și vagul acesta se datorește nu atît depărtării în timp, cît nenumăratelor sentimente și revolte pe care le-am încercat eu deatunci și care aproape au neutralizat, au estompat în cenușiu și banal preliminariile), miaduc aminte că strigau în mine două suflete; unul mă îndemna către viața nouă, pe care nici un alb, după știința mea, nu o cunoscuse de-a dreptul din izvor, o viață pe care vizita lui Lucien mi-o relevase ca pe o minune, pe care prezența Maitreyiei o făcea mai tainică și mai fascinantă ca o legendă, către care mă simțeam atras și dezarmat; și celălalt suflet se revolta împotriva conspirației acesteia din umbră a șefului meu pentru a-mi paraliza libertatea și a mă implica într-o existență cu rigori și mistere, unde petrecerile mele tinerești vor trebui sacrificate, băuturile excluse, cinematografele rărite. Simțeam tot atît de organic și tot atît de "ale mele" ambele îndemnuri. Dar nu puteam întîrzia peste măsură răspunsul și mulțumirile mele. ― Vă rămîn atît de îndatorat, mr. Sen. Dar mi-e teamă să nu vă deranjez, îngînai eu cu ochii la fete, care savurau cu ciudă prizonieratul meu (inginerul și cu Maitreyi erau chiar Iîngă pat, Harold și fetele aproape de fereastră). ― Nu vorbi prostii, rîse Narendra Sen. Sunt atîtea odăi iibere, jos, lîngă bibliotecă. Și apoi, prezența d-tale va fi încă un ferment în opera de civilizare a familiei mele, credemă. (A spus asta pe un ton ironic? mă întrebam.) Îmi aduc aminte că, vorbind odată cu fetele despre inginer și despre frumoasa lui fiică, le-am spus în glumă că am nevoie de ajutorul lor, și iată cum: dacă ne vom întîlni, ― fiind de față și inginerul, și ele, și eu ―, Geurtie să mă întrebe inocentă: "Allan, ce-ți mai face iubita?" Eu mă voi preface stingherit, voi încerca să fac semne, dar Geurtie va vorbi înainte: "Haide, nu te mai preface că nu știi despre cine e vorba! Te întreb ce mai face Norinne (sau Isabel, sau Lilian, orice nume de fată îi va veni în minte)?" Uitasem aproape de gluma aceasta, cînd Geurtie se îndreptă către mine și mă întrebă, clipind șireată din ochi: ― Allan, ce-ți mai face iubita?! Și, fără să mai aștepte un răspuns (Inginerul rămase cu zîmbetul înghețat pe buzele lui groase, Maitreyi ridică ușor capul s-o privească), Geurtie continuă, pare-se foarte bine dispusă: ― Haide, nu te mai preface! Trebuie s-o întrebi și pe ea înainte de a te muta la mr. Seri, Nu e așa? ― Fără îndoială, încuviință, încercînd să rînjească, inginerul. Maitreyi o privea cu o adevărată mirare, apoi își pironi privirile în ochii tatălui. ― Ți-am adus ceva de citit, Allan, vorbi inginerul repede, ca să curme scena. Fiica mea a ales Out of the East a lui Lafcadio Hearn. Dar acum e prea tîrziu ca să-ți mai citească. ― N-am să pot ceti deloc, babà, vorbi Maitreyi. Englezeasca mea e incomprehensibilă (spuse cuvîntul acesta cu o vădită grijă de pronunție și accent). ― Dar, Allan, nu mi-ai spus nimic despre iubita ta, reveni Geurtie, nemulțumită că intervenția ei n-a cores-puns așteptărilor. ― Oh. Lasă-mă, că n-am nici o iubită! strigai eu, înfuriat și de prostia mea, și de prostia ei. ― Minte, spuse ea mai încet, aproape confidențial, către inginer. E un mare crai... Scenă. Inginerul își privea fiica zăpăcit și încurcat. Maitreyi îi privea pe toți cu ochii ei absenți, inumani. Harold credea că bătălia a fost cîștigată și-mi făcea semne de lîngă fereastră. Mie mi se părea totul ridicul la culme; și, cum într-o situație ridiculă sunt incapabil să iau vreo hotărîre, ci aștept să intervină vreo minune s-o curme, îmi fixasem ochii într-un punct fix și-mi frecam fruntea, să mă scot astfel din eventual printr-o durere mimată. ― E timpul să-l lăsăm pe Allan să se odihnească, spuse mr. Sen, strîngîndu-mi mîna. ― Venim și noi acum, adăogă Harold, luîndu-și rămas-bun de la inginer și de la Maitreyi (pe care, de altfel, nu știa cum s-o salute). După ce plecară, fetele se apropiară bufnind de patul meu și începură să mă felicite ironic. ― Hei, Allan, ești pierdut, băiete! vorbi Geurtie. ― Dar nu e urîtă, spuse în treacăt Clara, numai că mi se pare murdară, ca orice indiană. Cu ce-și dă pa păr? Pe mine, lașitatea mă cuceri deodată. Începui să bîrfesc și pe inginer, și pe Maitreyi, fără să cred un cuvînt din cele ce spuneam, dar ascultînd amuzat cele ce-mi vorbeau fetele și Harold. Orice urmă de fascinație și respect pieri din conștiința mea. Mai ales că nu înțelegeam nimic din cele ce se petrecuseră. ― Hai să revedem lista, își aminti Geurtie. Cred că ar fi bine să invităm și pe frații Huber. Cel mare, David, are mașină... Apropos, ce zici de prezența mea de spirit cu "iubita"? Te-am salvat, Allan, să știi... IV Mă deșteptam în fiecare dimineață cu o nouă mirare. Patul meu de campanie se afla chiar lîngă ușă, și cele dintîi priviri descopereau o încăpere ciudată, cu fereastra înaltă și zăbrelită, pereții vopsiți în verde, un vast fotoliu de paie și două taburete, alături de o masă de lucru, cîteva litotipii bengalice, bătute în ținte de partea dreaptă a bibliotecii. Îmi trebuiau cîteva minute ca să-mi amintesc unde mă aflu, să înțeleg acele zgomote surde care veneau de afară, pe fereastra deschisă, sau de pe coridor, prin ușa lată, pe care o închideam noaptea cu o bară de lemn. Dedeam la o parte învelitoarea spumoasă care atîrna deasupra patului și plecam să mă spăl în curte, într-o cabină de tablă care acoperea cada de ciment, în care servitorii turnau de cu seară cîteva duzini de găleți cu apă. Era un ceremonial nou și reconfortant dușul acesta improvizat în mijlocul curții. Scoteam apa cu o cană și o zvîrleam pe trup, tremurînd tot, căci era iarnă și curtea pietruită. Dar eram mîndru de curajul acesta al meu; ceilalți aduceau cu ei și cîte o găleată cu apă caldă și, cînd au aflat că îmi iau întotdeauna dușul rece, nu și-au putut ascunde mirarea și admirația. Gîteva zile, toată casa n-a vorbit decît despre baia mea de dimineață, fără apă caldă. Așteptam să-mi spună ceva și Maitreyi, pe care o întîlneam devreme de tot, la ceai, într-o sari albă, simplă, și cu picioarele goale. Și într-o zi mi-a spus (primele ei cuvinte neoficiale): ― În țara dumneavoastră trebuie să fie foarte frig. De aceea sunteți albi... A pronunțat cuvîntul "alb" cu oarecare invidie și melancolie, uitîndu-și fără voie cîteva clipe mai mult privirea pe brațul meu, așa cum se rezemase de masă, jumătate goi în bluza de lucru. Am fost și surprins, și încîntat ghicind invidia aceasta, dar zadarnic încercam să continuu conversația. Maitreyi și-a sfîrșit ceaiul ascultîndu-ne, pe mine și pe inginer, și aprobîndu-mă de cîte ori o întrebam direct. Nu vorbeam aproape niciodată împreună. O zăream tre-cînd pe coridor, o auzeam cîntînd, știam de ea că își petrece o bună parte din zi închisă în odaie sau pe terasă și mă înciuda grozav ființa aceasta atît de aproape de mine și totuși atît de streină. Mi se părea, de altfel, că eram tot timpul observat, nu din cine știe ce bănuială, ci pentru că se temeau toți să nu fiu stingherit în noua mea locuință. Cînd rămîneam singur, rîzînd de tot ceea ce îmi apărea straniu și neînțeles, primeam la fiecare ceas prăjituri și fructe, ceai cu lapte sau nuci de cocos bine curățite. Mi le aducea un servitor, cu bustul descoperit și păros, singurul cu care puteam schimba cîteva cuvinte în hindusthani. Îl observasem cum privește lacom lucrurile mele, așa cum sta turcește lîngă ușă și mă sorbea din ochi, neîndurîndu-se să plece, întrebîndu-mă dacă patul e destul de bun, dacă învelitoarea mă apără bine de țînțari. dacă îmi place laptele crud, dacă am frați și surori, dacă mi-e dor de țară, și știam că într-o cameră de sus îl așteaptă d-na Sen și celelalte femei (pe care nu le cunoscusem), și lor le va repeta cuvînt cu cuvînt tot ceea ce vorbisem. Maitreyi mi se părea mîndră și disprețuitoare. Adesea, la masă, îi surprindeam un zîmbet distant și puțin răutăcios. Pleca întotdeauna mai devreme, ca să mănînce pan, și cum trecea într-o odaie vecină începea să rîdă și să vorbească Bengali. Cu mine nu vorbea niciodată cînd ne aflam mai mulți laolaltă; iar dacă o întîlneam singură, nu îndrăzneam eu. Mi-era teamă să nu calc vreo regulă din acel necunoscut ceremonial al bunei-purtări indiene. De aceea mă prefăceam adeseori că n-o văd și mă retrăgeam în odaia mea. Mă întrebam cîteodată ce crede ea despre mine, ce fel de suflet ascunde sub expresia aceea atit de schimbătoare a feței (căci erau zile cînd se urîțea și zile cînd era frumoasă de nu mă puteam sătura privind-o). Mă întrebam, mai ales, dacă e stupidă ca toate celelalte fete sau dacă e, într-adevăr, simplă ca o primitivă, așa cum îmi închipuiam eu că sunt indienele. Și apoi, ca să nu mă las furat de gînduri inutile, scuturam cenușa pipei și mă reîntorceam în lectură. Biblioteca inginerului ocupa două odăi la parter, și în fiecare zi aduceam pe masa mea alte cărți. O dată ― trecuseră numai cîteva săptămîni de îa venirea mea în Bhowanipore ― mam întîlnit cu Maitreyi în randă. O salutai aproape automat, împreunînd palmele în dreptul frunții, căci nu știu de ce mi se părea stupid să ridic cascheta colonială în fața unei indiene (poate credeam că aș putea-o jicni cu un salut strein rasei ei; sau poate o salutam așa ca să-i capăt încrederea). ― Cine v-a învățat salutul nostru? întrebă ea, zîmbindu-mi neașteptat de prietenește. ― D-ta. (Îmi amintii scena, penibilă, a întîlnirii din mașină.) Mă privi o clipă, figura i se descompuse de o frică aproape carnală, buza îi tremură și fugi pe coridor, fără să-mi spună un alt cuvînt. Intrai în cameră stînjenit. Mă hotărîi să-i spui inginerului toate acestea, să-i mărturisesc cit de încurcat sunt, să-i cer să mă învețe ceva. La cîteva zile după aceea, cînd eu mă întorsesem de în birou și stăteam trîntit pe pat, obosit, fără gînduri, Maitreyi a bătut la ușa mea. ― Vă rog să-mi spuneți cînd se întoarce tata, vorbi ea, rezemîndu-se intimidată de ușă. Sării în sus zăpăcit (mărturisesc că nu știam cum să mă port cu fata aceasta) și-i spusei tot ce știam, în mai multe cuvinte decît ar fi fost nevoie și fără să îndrăznesc s-o poftesc înlăuntru, să șadă. ― Mama m-a trimis să vă întreb, adăugă ea, timidă, țîntuindu-și totuși privirile în ochii mei. Nu vă distrați destul în casa noastră și de aceea rămîneți ceasuri întregi singur aici în odaie. Mama spune că, dacă lucrați după spusul soarelui, vă îmbolnăviți. ― Ce-aș putea face altceva? o întreb. ― Dacă vreți, vorbiți cu mine... Sau vă plimbați. ― Nu mai am prieteni, îi spun sincer, apropiindu-mă de ușă, nu mai am la cine să mă duc. Mă plimb destul cînd mă întorc de la lucru. ― Vă distrați mult mai bine acolo, în Wellesley Street, vorbi ea, zîmbind. Apoi, parcă și-ar fi amintit ceva, se în-dreptă către verandă. Mă duc să văd dacă au venit scrisori. Rămăsei rezemat de ușă, așteptînd-o. Fredona un cîntec fără melodie, așa cum auzeam serile, înainte de a adormi, din odaia ei. Știam că sus, cu ferestrele în în ulicioara ce străbate maidanul și cu o ușă în balconul bine înveșmîntat în glicine cu floare roșie, se află odaia ei. O auzeam cîntînd și certîndu-și sora cea mică, o simțeam vag cînd ieșea în balcon, și de acolo venea glasul scurt, de pasăre surprinsă, cînd răspundea la vreo chemare de jos: "Giacè!". Se întoarse cu cîteva scrisori și se opri în fața mea, în-cercînd să lege cheia de colțul sari-ei. ― Eu am grija cutiei de scrisori, spuse mîndră. Dar mie nu-mi scrie nimeni, adăogă, puțin întristată, privind numele pe plicuri. ― Cine să vă scrie? ― Oamenii. De ce mai e poștă, dacă nu primesc scrisori de la oameni pe care nu-i văd? O privii fără să înțeleg. Rămase și ea, cîteva clipe, gîndindu-se speriată la ceva și închizînd ochii. ― Mi s-a părut c-am făcut o greșeală de gramatică, își mărturisi ea turburarea. ― N-a fost nici o greșeală. ― Atunci de ce mă priveați așa? ― NU prea înțelegeam. Cum să vă scris oameni necunoscuți? ― Nu se poate, nu e așa? Și tata spune aceiași lucru. Tata spune că sunteți foarte inteligent, e adevărat? Zîmbii prostește și încercai să fac o glumă, dar ea continuă: ― Vreți să vedeți terasa? Acceptai cu bucurie, căci tînjeam să mă tolănesc acolo, pe acoperișul casei, să privesc în voie cerul, grupurile de cocotieri și grădina, să văd de sus cartierul acesta numai parcuri și vile, în care mă rătăceam la început aproape în fiecare zi. ― Pot veni așa cum sunt? Mă privi mirată. Explicai: ― Sunt în pantofi de tennis, fără ciorapi, n-am guler, n-am haină. Continuă să mă privească. Apoi întrebă deodată, straniu de curioasă: ― La d-stră cum se suie lumea pe terasă? ― Noi n-avem terase. ― Deloc, deloc? ― Deloc. ― Trebuie să îie trist. Cum vedeți, atunci, soarele? ― Pe stradă, la cîmp, cum se vede soarele. Se gîndi o clipă. ― De aceea sunteți albi. Sunteți foarte frumoși. Și eu aș vrea să fiu albă, nu se poate asta, nu e așa? ― Nu știu, dar bănuiesc că nu. Pudră. Avu o uitătură de dispreț. ― Pudra se spală. D-stră v-ați pudrat cînd erați mic? ― Nu, nimeni nu se pudrează cînd e mic... Mă privi fericită. ― Dacă vă pudrați, vă îmbolnăveați. Și Tolstoi spune așa. Iarăși mă mirai, și o priveam probabil foarte amuzat, căci numaidecîț deveni serioasă. ― Nu cunoașteți pe contele Lew Tolstoi (pronunță pe Lew în englezește: Liu), marele scriitor rus? Scrie foarte frumos; și a fost bogat, dar la bătrînețe a lăsat totul și s-a retras în pădure; parcă ar fi fost indian... Își aduse aminte de terasă și mă pofti. Urcarăm amîn-doi scările, eu puțin intimidat, pentru că trebuia să trec prin fața odăiei femeilor, ea încercînd să vorbească tare, ca să o audă maică-sa și ― cum mi-a mărturisit în urmă ― să știe că "mă distrează". (Gazda mea nu dormise cîteva nopți gîndindu-se cît de greu îmi va fi mie fără "distracții": fără muzică, fără prieteni, fără patefon.) Cînd ajunsei sus, mă cuprinse deodată o nemărginită bucurie. Niciodată n-aș fi ghicit cît de schimbată se vede lumea de pe acoperișul unei case, cît de liniștită apare cetatea, cît de verde e cartierul nostru. Treceam în fiecare zi pe lîngă arborii din Bhowanipore, dar niciodată n-aș fi crezut că sunt atît de mulți. Mă rezemai de parapet și privii în jos, in curte. Îmi amintii ziua cînd am zărit-o pe Maitreyi trîntîtă pe trepte și rîzînd. Mi se părea c-au trecut ani de-atunci. Trecuseră ani și de cînd Maitreyi venise să mă întrebe, fricoasă, la ușa odăiei mele: "Vă rog să-mi spuneți cînd se întoarce tata"... N-o înțelegeam; mi se părea că e un copil, o primitivă. Mă atrăgeau vorbele ei, mă încîntau gîndirea ei incoherentă. naivitățile ei, și multă vreme, mai tîrziu, mi-a plăcut să mă consider om întreg alături de această barbară. ― Sora mea nu vorbește bine englezește, îmi spuse venind cu Chabù de mînă, dar înțelege totul. Vă roagă să-i spuneți o poveste... Și mie îmi plac poveștile. Rămăsei iarăși sec și inert în fața fetelor astea, care se țineau de mînă, sub cerul unui început de seară așa cum niciodată nu văzusem. Am avut o senzație ciudată de vis, de decor schimbat într-o clipită. Parcă s-ar fi ridicat de undeva o cortină. Sau poate mă schimbasem eu; nu știu. ― N-am mai citit de mult povești, răspunsei după o destul de lungă pauză. Și apoi, mai e ceva: eu nu știu să povestesc. E un dar ăsta al poveștilor. Nu-l are oricine. Se întristară amîndouă, atît de spontan și de sincer, încît mă simții vinovat și începui a mă gîndi dacă nu cumva tot îmi mai aduc ceva aminte din toate poveștile pe care le citisem în copilărie. Nu-mi venea nici una în minte. Mă simțeam neghiob, și conștiința opacității mele mă paraliza. Trecui repede în revistă: Perrault, Grimm, Andersen, Lafcadio Hearn. Mi se păreau toate cunoscute. Mi se părea că aș fi ridicol să le spun povestea Scufiței Roșii sau a principesei adormite, sau a comorii fermecate. Aș fi vrut să știu o poveste minunată, cu aventuri și complicații multe, care să-i placă și Maitreyiei. Să fie, în sfîrșit, demnă de un tînăr inteligent și cetit; să fie originală, impresionantă, simbolică. Și nu-mi 'trecea prin minte nici o astfel de poveste simbolică. ― Spune-mi o poveste cu un pom, vorbi Chabù, privindu-și sora ca să înțeleagă dacă se exprimase bine. Mă gîndii că aș putea improviza ceva și începui: ― A fost odată un pom și, la rădăcina pomului, se afla ascunsă o comoară. Un cavaler... ― Ce e aia cavaler? întrebă Chabù. Soră-sa o lămuri în bengali, în timp ce eu încercam să ghicesc ce am să spun mai departe. ― Un cavaler visă într-o noapte că o zînă îi arată locul comoarei. (Mi se păru atît de ridicol ceea ce spusesem, încît îmi fu rușine să privesc fetele și mă aplecai să-mi înnod șireturile pantofilor.) Cu ajutorul unei oglinzi fermecate, cavalerul găsi comoara. (Îmi era peste putință să continuu. Mi se părea că Maitreyi înțelege jena mea. dar cînd ridicai ochii, o văzui că asculta foarte atentă si, aparent, foarte interesată de cele ce vor urma.) Care îi fu însă mirarea, cînd peste comoară descoperi un balaur viu, cu ochi de jăratec și gura de foc. (Roșii pronunțînd ultimele cuvinte.) Atunci... ― Dar pomul? întrerupse Chabù... Ce-a zis pomul? ― Acela nu era un pom fermecat și n-avea darul vorbirii: așa că n-a zis nimic. ― Dar de ce trebuie să fie fermecat ca să poată vorbi? întrebă Chabù. Mă simții puțin încurcat și-mi spusei în gînd: panteism. ― În sfîrșit, așa e povestea; nu toți pomii au suflet, numai cei fermecați. Chabù vorbi ceva foarte aprins cu Maitreyi, și pentru întîia dată regretai că nu le înțeleg deloc limba. Erau sunete dulci, italienești, și vocale prelungite, parcă dintr-un moment în altul ar fi trebuit să se continue în cîntec. ― Ce spune? mă adresai eu către Maitreyi. ― Mă întreabă dacă pomul ei are suflet. Eu i-am spus că toți pomii au suflet. ― Dar are ea un pom al ei? ― Nu e chiar pom. E arbustul din curte, acela cu ramurile pe balustrada verandei. Chabù îi dă în fiecare zi de mîncare: turtă și prăjituri, și firimituri din tot ce mă-nîncă ea. Eram fericit și-mi repetam în gînd: panteism, panteism. Mă gîndeam ce documente rare am eu în față. ― Bine, Chabù, dar pomul nu mănîncă turte. ― Dar eu mănînc! răspunse ea foarte mirată de observația mea. Mi se părea că descoperirea aceasta nu trebuie pierdută, și, pretextând că mă duc să fumez o pipă, mă coborîi în odaia mea. Închisei ușa cu bara și scrisei în jurnal: "Prima discuție cu Maitreyi. De remarcat primitivismul gîndirii ei. Un copil care a cetit prea multe. Astăzi, pe terasă, o întâmplare penibilă cu povestitul. Sunt incapabil să spun povești; probabil, jena mea de tot ceea ce e inocent și naiv. Revelația a fost Chabù, un suflet panteist. Nu face deosebire dintre sentimentele ei și ale obiectelor; de pildă, dă turte unui pom, pentru că ea mănîncă turte, deși știe că pomul nu poate mînca. Foarte interesant." După ce am însemnat în jurnal acele cîteva linii, m-am întins pe pat și m-am lăsat în voia gîndurilor. Nu știu ce îndoieli m-au străbătut atunci, căci m-am ridicat după cîteva minute, am redeschis jurnalul și ani adăugat: "Poate mă înșel...". Seara am lucrat cu inginerul în biroul lui. Înainte de a ne despărți, își rezemă mîna de umărul meu și-mi spuse: ― Soția mea ține foarte mult la d-ta, Allan. Vreau să te simți aici ca la d-ta acasă. Poți circula în voie prin toate odăile. Noi nu suntem ortodocși și nu avem gineceu. Dacă ai nevoie de ceva, te rog spune-i soției mele sau Maitreyiei. Cred că sunteți destul de buni prieteni... Întîmplările acestei zile mă ispiteau să spun "da". Îi mărturisii totuși dificultățile mele. ― Orice fată indiană se poartă așa cu un strein... Începu apoi să-mi povestească. O dată, trebuind să ia ceaiul la legația italiană, consulul a voit să ajute pe Maitreyi să traverseze o curte interioară ― căci ploua și nu aveau decît o singură umbrelă ― și i-a luat brațul. Atît a speriat-o pe Maitreyi gestul acesta al unui necunoscut, încît a rupt-o la fugă prin ploaie, a ieșit în stradă, a sărit în mașină și nu s-a oprit din plîns pînă în Bhowanipore, după ce s-a repezit în brațele mamei. Și asta se întîmplase numai cu un an înainte, cînd Maitreyi avea aproape 15 ani și trecuse examenul de matriculație la Universitate, și se pregătea pentru Bachelor of Arts. Altă dată, cînd o familie europeană îi invitase în lojă la operă și un tînăr elegant încercase să-i apuce mîna, în întunerec, Maitreyi îi spuse la ureche, destul de tare ca să audă vecinii: "Am să te bat cu papucul peste gură!" Panică. Loja, în picioare. D-na X "(numele ei este prea cunoscut în Calcutta pentru a-l putea menționa aici) a intervenit. Discuții, explicații, scuze. ― Am făcut vreo greșeală de gramatică? întrebă Maitreyi. Aceasta mă făcu să rîd cu poftă, deși mă întrebam dacă fata aceasta ascunde inocență ori un perfect rafinament, cultivînd humorul și amuzîndu-se pe spinarea noastră. Gîndul acesta îmi venea mereu în minte de cîte ori, în urmă, o ascultam vorbind sau îi auzeam rîsul din celelalte odăi. ― Nu știi că Maitreyi scrie versuri? mă întrebă, foarte mîndru, inginerul. ― Îmi închipuiam numai, i-am răspuns: Descoperirea aceasta mi-o făcea oarecum antipatică. Toate fetele scriu versuri, și toți copiii-minune. Înțelegeam că inginerul vrea să-și scoată fata un soi de copil-minune, și aceasta mă dezgusta. De cîte ori mai înainte îmi spusese: "Maitreyi are geniu!", și în acele zile o priveam cu oarecare ciudă. Poate de aceea e atît de încrezută, reflectam eu. ― Scrie poeme filozofice, care îi plac foarte mult lui Tagore, adaogă, observîndu-mă. ― Da? (Mă prefăcui cît mai indiferent.) Cînd coboram scările, o întîlnii pe Maitreyi ieșind din bibliotecă. ― Nu știam că ești poetă, vorbii cu un ton pe care îi voiam ironic. Se roși și se rezemă de zid. Începea să mă supere sensibilitatea aceasta bolnăvicioasă. ― La urma urmelor, nu e nimic rău dacă scrii versuri, adăogai. Totul e să le scrii frumoase. ― De unde știți că nu sunt frumoase? mă întrebă jucîndu-se cu volumul pe care îl adusese din bibliotecă. ― Nu mă îndoiesc. Mă întrebam numai ce poți ști d-ta din viață ca să scrii poeme filozofice. Se gîndi o clipă, apoi începu să rîdă. Rîdea tot mai sincer, apăsîndu-și brațele pe sîni cu un gest ciudat de pudoare. ― De ce rîzi? Se opri deodată, ― N-ar trebui să rîd? ― Nu știu. Nu înțeleg nimic. La urma urmelor, fiecare face ce-i place. Te-am întrebat de ce rîzi; credeam că poți să-mi spui. ― Tata spune că sunteți foarte inteligent (schițai un gest de nerăbdare). De aceea vă întreb mereu; mi-e teamă să nu fac greșeli, să nu vă supăr. Avea o expresie care mă făcu fericit. ― Și de ce nu vrei să mă superi? ― Pentru că sunteți oaspetele nostru. Un oaspete e trimis de Dumnezeu... ― Și dacă oaspetele e un om rău? o întrebai așa, ca pe un copil, deși fața ei ajunsese serioasă, aproape încruntată. ― Dumnezeu îl cheamă înapoi, răspunse ea prompt. ― Care Dumnezeu? ― Dumnezeul lui. ― Cum, fiecare om are un dumnezeu al lui? Accentuai ultimele cuvinte. Mă privi, se gîndi, închise ochii și-i deschise cu o privire nouă, umedă, calină. ― Am greșit, nu e așa? ― Cum vrei să știu eu? vorbii, ca să-mi ascund încurcătura. Eu nu sunt filozof. ― Eu sunt, spuse ea repede, fără să clipească. Îmi place să gîndesc, să fac versuri, să visez. Îmi spusei în gînd: "Habar n-are de filozofie!", și zîmbii. ― Aș vrea să fiu bătrînă, începu ea deodată, cu un glas cald, melancolic, care mă străbătu. Bătrînă ca Robi Thakkur. ― Cine e Robi Thakkur? întrebai, turburîndu-mă fără înțeles. ― Tagore. Aș vrea să fiu bătrînă ca el. Cînd ești bă-trîn, iubești mai mult și suferi mai puțin. Apoi se rușină de cele spuse și făcu un gest de fugă. Se opri și se controlă, căci mă privise și înțelese probabil cît eram de stînjenit, acolo, rezemat de scară și neștiind cum trebuie să mă port cu ea. ― Mama a fost foarte supărată: a cetit într-o carte că fn Europa se servește supă în fiecare seară. La noi n-ați avut niciodată supă, de aceea ați slăbit. Noi nu păstrăm fiertura aceea, o dăm la paseri. ― Nici mie nu-mi place supa, încercai eu să o liniștesc. ― Aș fi vrut să-ți placă! spuse și-i sclipiră o clipă ochii. ― La urma urmelor, ce importanță ar fi avut? ― Pentru mama... Ar fi vrut să spună ceva, dar se opri. Eram și eu stingherit de această întrerupere și nu știam ce să cred despre lucirea aceea mînioasă a ochilor. "Poate că am supărat-o", îmi spusei în gînd. ― Te rog să mă ierți dacă am greșit cu ceva, vorbii eu blînd. Nu știu cum să mă port cu indienii.... Cînd i-am vorbit, ea deja se pregătea să urce scările, dar s-a oprit să mă asculte. Mă privi iarăși, de astă dată atît de straniu (ah! cum am să pot eu sugera privirile ei, niciodată aceleași, niciodată), încît rămăsei și eu cu ochii deschiși, sorbind-o. ― De ce mi-ați cerut iertare? De ce vreți sâ mă faceți să sufăr? ― Nici gînd, mă scuzai eu zăpăcit. Mi s-a părut că te-am supărat și atunci... ― Cum poate să ceară iertare un bărbat unei fete? ― Cînd greșești ceva, trebuie... În sflrșit, așa se obișnuiește... ― Unei fete? ― Și unui copil, mă lăudai eu. Cel puțin... ― Așa fac toți europenii? Ezitai. ― Adevărații europeni, da. Se gîndi și închise o clipă ochii, dar numai o clipă, căci izbucni în rîs și iarăși își" prinse sînii sub brațe, sfioasă. ― Poate că își cer iertare numai între ei, albi între albi. Mie mi-ar cere cineva iertare? ― Desigur. ― Și lui Chabù? ― Și ei. ― Chabù e mai neagră decît mine. ― Nu e adevărat. Îi străluciră iarăși ochii. ― Ba da. Eu și cu mama suntem mai albe decît Chabù, și cu tata. N-ați observat? ― Ei și, ce are a face? ― Cum, asta e indiferent? Chabù are să se mărite mai greu, pentru că e mai neagră și va trebui să i se dea mai mulți bani... Spunînd asta, se roși și se turbură toată. De fapt, și eu eram destul de încurcat, căci acum știam mult mai mult despre căsătoria indiană decît știam pe vremea vizitei lui Lucien și înțelegeam cît e de penibil pentru o fată indiană să vorbească despre asemenea tîrguri. Norocul nostru că pe Maitreyi o chemă d-na Sen de sus, și alergă atunci fericită, cu cartea subsuoară, strigînd: ― Giacè! Mă întorsei în odaia mea cu desăvîrșire încîntat de tot ce descoperisem în acea zi. Mă spălai, căci se apropia masa (mîncam foarte tîrziu, pe la 10― 11, după obiceiul bengalez, iar după masă toți se duceau să se culce), și deschisei jurnalul ca să adaog ceva. Așteptai cîteva secunde cu stiloul în aer, apoi închisei caietul, spunîndu-mi: "Prostii...". V Aș vrea să mărturisec de la început și răspicat că niciodată nu m-am gîndit la dragoste în cele dintîi luni petrecute în tovărășia Maitreyiei. Mă ispitea mai mult faptul ei, ceea ce era sigilat și fascinant în viața ei. Dacă mă gîndeam adesea la Maitreyi, dacă în jurnalul meu din acei timp se găsesc notate o seamă din cuvintele și întîmplările ei, dacă, mai ales, mă turbura și mă neliniștea, aceasta se datora straniului și neînțelesului din ochii, din răspunsurile, din rîsul ei. Este adevărat că spre fata aceasta mă simțeam atras. Nu știu ce farmec și ce chemare aveau pînă și pașii ei. Dar aș minți dacă n-aș spune că întreaga mea viață din Bhowanipore ― nu numai fata ― mi se părea miraculoasă și ireală. Intrasem atît de repede și fără rezervă într-o casă în care totul mi se părea neînțeles și dubios, încît mă deșteptam cîteodată din acest vis indian, mă întorceam cu gîndul la viața mea, la viața noastră, și-mi venea să zîmbesc. Ceva se schimbase, desigur. Nu mai mă interesa aproape nimic din vechea mea lume, nu mai vedeam pe nimeni în afară de musafirii familiei Sen și începusem aproape să-mi schimb chiar lecturile. Meatul cu încetul, interesul pentru fizica matematică a scăzut, am început să citesc romane și politică, apoi tot mai multă istorie. S-a întîmplat îasă altceva. Maitreyi mă întrebă într-o zi dacă vreau să învăț bengaleza, mi-ar da ea lecții. Eu îmi cumpărasem deja, din cea dintîi săptămână, un manual simplu pentru conversația bengaleză, din care citeam pe ascuns, trudindu-mă să prind înțelesul acelor cuvinte pe care le striga Maitreyi cînd era chemată sau cînd se supăra. Învățasem, astfel, că giacè înseamnă "vin acum"; iar ki vishan! ― pe care îl auzeam în orice discuție ― un fel de exclamație și mirare, ceva cam "ce extraordinar!". Manualul meu nu prea m-a învățat mult și, cînd Maitreyi mi-a propus să luăm lecții împreună, am primit. În schimb, eu trebuia să-i dau lecții de franceză. Chiar în acea zi, imediat după, masă, ne-am așezat la lucru în odai-a mea. Mă sfiisem întîi să luăm lecțiile în odaia mea și propusesem biblioteca, dar inginerul m-a sfătuit să rămînem la mine, unde e mai multă liniște. (Eforturile vizibile pe care le făcea Sen ca să mă împrietenească cu Maitreyi și toleranța excesivă a d-nei Sen mă stinghereau tot mai mult, mă făceau bănuitor, răutăcios. Cîteodată mă întrebam chiar dacă nu și-au pus în gînd să mă căsătorească cu fata lor, deși, logic, lucrul acesta era o imposibilitate, și ei toți și-ar fi pierdut casta și numele dacă ar fi îngăduit o asemenea nuntă.) Ne-am așezat amîndoi la masă, eu destul de departe de ea, și Maitreyi și-a început lecțiile. Am înțeles îndată că nu voi putea învăța bengaleza decît singur. Îmi explica atît de frumos și mă privea atît de aproape, încît o ascultam fără să rețin nimic. Spuneam numai, din cînd în cînd: "Da!"... O observam și mă lăsam prins de privirile mele, de acea voință fluidă, care nu are nimic de-a face cu ochii, deși pornește prin ei. N-am văzut niciodată o figură mai insurgență, refuzîndu-se cu mai multă îndîrjire plasticei. Păstrez încă trei fotografii de ale Maitreyiei, dar cînd le scot din sertar și le privesc, nu o recunosc în nici una. A urmat după aceea, așa cum ne-a fost vorba, lecția de franceză. Eu am început să-i explic pronumele și pronunția alfabetului, dar Maitreyi mă întrerupse. ― Cum se spune: "Sunt o fată tînără"? I-am spus cum se spune, și repeta fericită: ― Je suis jeune fille, je suis jeune fille! Pronunța cu o precizie uimitoare. Dar lecția mea era zadarnică, pentru că mă întrerupea mereu ca să-i spun franțuzește o sumă de propoziții și cuvinte fără nici un rost. ― Vorbiți ceva, îmi traduceți și eu repet, găsi ea metoda cea mai bună. Am început atunci o serie de conversații foarte ciudate, pentru că Maitreyi mă întreba mereu dacă îi traduc exact cele ce spuneam întîi în franțuzește. ― Eu aș spune ceva și aș traduce altceva, îmi mărturisi. După cîeva lecții nu mai mă privea, ci se juca cu creionul pe caiet în timp ce îi vorbeam. Scria de zeci de ori: Robi Thakkur, Robi Thakkur. apoi se iscălea, desena o floare, caligrafia "Calcutta", "Îmi pare rău", "De ce?", sau improviza versuri în bengaleză. Iar eu, cînd nu-i puteam privi ochii, vorbeam ca în fața unei streine. Totuși nu cutezam să o rog să înceteze. ― De ce nu vrei să-rai spui că nu-ți place să să scriu în timp ce d-ta vorbești? mă întrebă ea brusc, privindu-mă drept în ochi și cu un glas de o feminitate care m-a surprins. Am răspuns ceva în treacăt și mi-am continuat stingherit, e drept, dar și puțin înfuriat. Ea și-a plecat din nou ochii pe caiet și a scris: "E tîrziu, prea târziu, dar nu e tîrziu". ― Ce înseamnă asta? o întrebai, căci nu mă putui opri să nu-mi arunc ochii pe caiet. ― Mă jucam numai, răspunse ea, ștergînd cele scrise literă după literă și desenînd cîte o floare deasupra fiecărui cuvînt. Mi-a venit ceva în cap: am să dau lecții de franceză lui Chabù. Îmi amintesc că m-a apucat un rîs nebun, care a înveselit-o și pe ea. ― Crezi că n-aș putea? Aș fi un profesor mai bun decît d-ta, chiar la franceză... Vorbi cu o seriozitate șăgalnică, privindu-mă pe furiș, așa cum nu o văzusem niciodată mai înainte, și aceasta mă făcu să tresar și să mă bucur, căci mi se părea mult mai feminină, mai a mea astfel. O înțelegeam mai bine cînd se juca femeiește decît atunci cînd rămînea o barbară fără început și fără sfîrșit, o "panteistă", cum o numeam eu. Nu știu ce i-am spus pe franțuzește și n-am vrut să-i traduc. Aceasta a însuflețit-o, sa roșit și m-a rugat să-i repet încă o dată fraza. A memorat-o perfect și a luat de pe masă dicționarul englez-francez, începînd să-l răsfoiască la cuvintele care i se păreau ei că sunt în acea frază misterioasă, pe care nu voiam s-o traduc. (De fapt, nu era nimic; îi spusesem o banalitate oarecare.) N-a găsit nici unul din acele cuvinte din fraza mea, și aceasta a nemulțumit-o grozav. ― Nu știi să te joci, îmi spuse. ― Nici nu vreau să mă joc la lecție, răspunsei eu, încercînd să par mult mai sec decît eram. Asta i-a dat de gîndit și a'închis o clipă ochii, după obiceiul ei. Avea pleoapele mai palide, cu o foarte ușoară și fermecătoare umbră viorie. ― Mă duc să văd dacă au venit scrisori, spuse ea și se ridică repede de la masă. O așteptai puțin cam plictisit; căci vedeam că nu învață nimic și mă temeam să nu creadă inginerul că din vina mea nu învăța. Se întoarse foarte repede, foarte abătută, cu două flori rupte din glicina verandei. Se așeză și mă întrebă: ― Nu reîncepem lecția? Je suis jenne fîlle... ― Bine, văd că știi asta, dar mai departe?... ― J'apprend le français... ― Asta e de săptămîna trecută. ― Pe fata aceea din mașină o învățai franțuzește? mă întrebă ea din senin, privindumă iară, oarecum înspăimîntată. Înțelesei că se gîndește la Geurtie, pe care o văzuse stînd în brațele mele, și roșii. ― Ar fi fost foarte greu. mă apărai eu. Fata aceea era foarte proastă. Chiar dacă aș fi învățat-o cinci ani... ― Cîți ani ai avea pesta cinci ani? mă întrerupse Maitreyi. ― Treizeci pe treizeci și unul, răspunsei măgulit. ― Nici jumătate cît el, șopti mai mult pentru sine. Plecă ochii în caiet și începu să scrie "Robi Thakkur", și în caractere bengaleze, și în caractere europene. Aceasta mă enervă din mai multe motive; întîi, pentru că mă intriga pasiunea ei pentru un bărbat de șaptezeci de ani; al doilea, pentru că se depărtase discuția de la Geurtie (prin care, crezul eu un moment, aș fi făcut-o un pic geloasă); în sfîrșit, pentru că bănuiam că își bate joc de mine și se preface mai naivă decît este. N-aș fi suportat pentru nimic în lume să-și bată joc de mine o fată de 16 ani, pentru care nu simțeam nici un fel de dragoste, ci numai delicii intelectuale. De aceea nu i-am luat în seamă multă vreme o serie de acte foarte abile și discrete, prin care ea poate încerca să mă prindă în cursă și să mă. facă ridicul. La urma urmelor, gîndeam eu, sunt cel dintîi tînăr pe care Maitreyi îl cunoaște mai de aproape, locuiesc alături de ea, sunt alb, și ar avea atîtea motive să mă placă. Gîndul acesta îmi da curaj. Îmi plăcea să-l cultiv, pentru că mă știam imun, simțeam că voi putea rămîne deasupra jocului, implicat în eventuala ei pa-siune, dar liber față de mine însumi. Jurnalul acelor săptămîni dovedește îndeajuns aceasta. Urmăream jocul Maitreyi ei cu multă luciditate. Pentru că, într-adevăr, de cînd îi pierise timiditatea de la început și începuse să vorbească deschis cu mine, Maitreyi îmi făcea impresia că se joacă. Se ridică strîngîndu-și cărțile și luă în mînă o floare. ― Le-am ales pe cele mai roșii, spuse ea, privind ciorchinele glicinii. Se pregătea să plece. ― Ia-le pe amîndouă, îi atrăsei eu luarea-aminte, înfundîndu-mi tutun în pipă, ca să-i arăt cît de puțin țineam la florile ei. Se întoarse și o luă și pe cealaltă, îmi mulțumi pentru lecție și plecă. Dar se întoarse repede în ușă, zvîrli o floare pe masa mea (pe cealaltă o și pusese în păr) și fugi. O auzeam cum urcă scările, patru cîte patru. Nu știam ce să cred: declarație? Deschisei jurnalul și însemnai scena cu un comentariu stupid. A doua zi, la ceaiul de dimineață și înainte de a pleca la birou, Maitreyi mă întrebă în treacăt ce-am făcut cu floarea. ― Am presat-o, minții eu, ca s-o fac să bănuiască cine știe ce idilă incipientă în sufletul meu. ― Eu am pierdut-o pe scară, mărturisi întristată. M-am gîndit toată ziua la această scenă și-mi imaginam o serie de întîmplări cu desăvîrșire absurde. Cînd m-am întors de la birou, m-am privit în oglindă și, pentru întîia oară în viața mea, mă voiam mai frumos. Dar am un rest de humor care nu mă părăsește niciodată și, surprinzîndu-mă în fața oglinzii, așa cum mă maimuțăream ca un actor de cinema, începui să rîd cu poftă și mă trîntii pe pat, fericit că sunt totuși un tînăr inteligent și lucid. Atunci intră și Maitreyi, cu cărțile la braț. ― Facem lecție astăzi? mă întrebă ea, foarte timidă. Am început cu bengaleza, la care eu progresam mult, pentru că învățam serile singur și vorbeam tot timpul cu Chabù numai în bengali. Ea îmi dete o temă de tradus și, în timp ce eu scriam, mă întrebă: ― Unde ai pus floarea? ― Am presat-o. ― Arată-mi-o și mie. Eram destul de încurcat, pentru că. de fapt, zvîrlisem floarea pe fereastră. ― Nu pot, mă prefăcut eu. ― O ții într-un loc ascuns de tot? mă întrebă ea, extrem de interesată. Tăcui, lăsînd-o să creadă asta, și continuarăm lecția. După ce a plecat, am ieșit pe verandă, am rupt o floare care mi se părea mie că seamănă mai mult cu cea primită și am presat-o, ofilind-o puțin cu cenușa de la pipă, ca și cum ar fi fost culeasă cu o zi mai înainte. Intîlnii pe Maitreyi la masă. Îi luceau ciudat ochii, îi venea mereu să rîdă. ― Mama spune că ne ținem de prostii... O privii înghețat și-mi oprii apoi ochii pe d-na Sen, care surîdea foarte mărinimoasă. Gîndul că ni se încurajează și glumele sentimentale mă dezgusta. Mi se părea că e un complot general la mijloc, ca să mă îndrăgostesc de Maitreyi. Așa îmi explicai atunci de ce suntem lăsați mereu singuri, de ce inginerul se retrage tot timpul în odaia lui, cetind romane polițiste, de ce nici o femeie din cîte stau sus nu coboară niciodată să ne spioneze. Îmi venea să fug chiar atunci din casă, căci nimic nu-mi repugnă mai profund decît un complot matrimonial. Plecai ochii în jos și mîncai tăcut. Eram numai noi trei: Maitreyi, d-na Sen și cu mine. Inginerul cina la prieteni. Maitreyi vorbi tot timpul cît a durat masa. De altfel, observasem de mult că nu tace decît cînd e de față tatăl sau vreun bărbat strein. Cu noi, ceilalți din casă, era foarte vorbăreață. ― Ar trebui să te plimbi puțin, serile, vorbi Maitreyi. Mama spune că iar ai slăbit... Răspunsei ceva indiferent și pe un ton distant, ceea ce observă numaidecît d-na Sen. Începu s-o întrebe pe Maitreyi în bengali, și ea răspundea îmbufnată, dînd din picioare pe sub masă. Mă prefăcui că nu bag nimic în seamă, dar mă durea s-e văd întristată pe d-na Sen, pe care o iubeam ca pe o mamă, deși arăta atît de tînără și de sfioasă. Cînd plecai, Maitreyi veni după mine pe coridor. Aceasta nu se mai întîmplase niciodată, să se apropie de odaia mea, noaptea. ― Te rog să-mi dai înapoi floarea. Observai numaidecît că era emoționată. Făcuse chiar e foarte serioasă greșeală de gramatică. Nu îndrăzneam S-o poftesc înlăuntru la mine, dar ea intră direct, fără să aștepte. Îi arătai floarea presată și o rugai să mi-o înapoieze, căci eu vreau totuși s-o păstrez (sau cam așa ceva; spusei în orice caz o stupiditate, care se voia- misterioasă și oarecum sentimentală). O luă tremurînd în mînă, o privi puțin și apoi începu să rîdă, cu atîta poftă, încît trebui să se rezeme de ușă. ― Asta nu e floarea mea, spuse ea, foarte fericită. Probabil pălii puțin, căci mă privea biruitoare. ― Cum îți vine să spui asta? mă prefăcui eu indignat. ― Floarea aceea avea, împletit, un fir din părul meu... Mă privi încă o dată, pasemite foarte amuzată, și fugi. O auzii, pînă tîrziu după miezul nopții, cîntînd în odaia ei. VI Într-o zi, d-l Sen bătu la ușa mea. Ieșii în prag și îl văzui gata de plecare, iar pe Maitreyi înveștmîntată în cea mai frumoasă sari pe care o avea, de culoarea cafelei crude, cu șal maron și papuci de aur. ― Fiică-mea ține o conferință despre esența frumosului, îmi spuse. Eu îi privii surprins și zîmbii cu o mirare și încîntare prefăcute. Maitreyi se juca indiferentă cu șalul. Avea un sul manuscris în mînă și coafura foarte îngrijită. Fără îndoială că se parfumase cu "Keora atar", pentru că pătrundea pînă la mine esența aceea zăpăcitoare. ― Îi urez din inimă tot succesul. Numai să nu se intimideze, adăogai eu, privind-o. ― Nu e întîia dată cînd vorbește, lămuri d-l Sen, orgolios. Păcat că nu pricepi destul de bine bengaleza ca s-o asculți și d-ta... Am intrat în odaia mea oarecum intimidat, cu o turbure dezamăgire în suflet. Mi-am reluat lectura cu greu, căci figura Maitreyiei conferențiind despre frumos mă obseda. Ori e o farsă la mijloc, ori eu sunt un dobitoc, îmi spuneam. Niciodată n-aș fi crezut că fata aceasta poate gîndi probleme atît de responsabile. Repetam prostit: esența frumosului... Cînd am auzit mașina oprindu-se în fața casei, peste vreo două ceasuri, am ieșit întradins pe verandă ca să-i întîmpin. Maitreyi mi s-a părut puțin cam tristă. ― Cum a fost? întreb eu, adresîndu-mă amîndorora. ― Nu prea au înțeles-o toți, răspunse inginerul. A fost prea profundă, a vorbit de lucruri prea intime: despre creațiune și emoție, despre interiorizarea frumosului, și publicul n-a putut-o urmări întotdeauna. Am crezut o clipă că Maitreyi se va opri să mai stea cu mine de vorbă, dar a trecut prin fața ușii fără să mă privească și a alergat sus. Am auzit-o închizînd ferestrele in odaia ei. Nu-mi găseam locul, și atunci mi-am luat cascheta și am pornit să mă plimb în parc. Coborînd treptele verandei, mă auzii chemat din balcon. ― Unde te duci? Maitreyi sta aplecată pe balustradă, într-o sari albă, de casă, părul lăsat pe umeri și brațele goale. Îi spusei că mă duc să mă plimb prin parc și să-mi cumpăr tutun. ― Poți trimite pe servitor să cumpere tutun. ― Și eu ce să fac? întrebai. ― Dacă vrei, vino sus să stăm de vorbă... Invitația aceasta mă turbură mult, pentru că, deși puteam circula liber prin toată casa, nu fusesem încă niciodată în odaia Maitreyiei. Ajunsei acolo într-o clipă. Mă aștepta la ușă, cu o față obosită, ochii rugători și buzele straniu de roșii. (Amănuntul acesta m-a frapat: am aflat mai tîrziu că, de cîte ori ieșea în oraș, își vopsea buzele cu pan, după ceremonialul eleganței bengaleze.) ― Te rog să-ți lași pantofii aici, îmi spuse ea. Rămăsei în ciorapi, și aceasta mă făcu să mă cred ridicul, zăpăcindu-mă și mai mult. Mă pofti să stau lîngă ușa ce da în balcon, pe o pernă. Odaia părea mai degrabă o celulă. Deși era tot atît de mare ca și a mea, nu avea decît un pat, un scaun și două perne. În balcon mai era o măsuță de scris, care aparținea probabil tot odăiei. Nici o cadră pe pereți, nici un dulap, nici o oglindă. ― În pat doarme Chabù, spuse ea, zîmbind. ― Și d-ta? ― Pe rogojina asta. Mi-o arăta de sub pat; o rogojină subțire ca pînza, făcută din pai de bambù. Eram emoționat; parcă m-aș fi aflat dintr-o dată în fața unei sfinte. Am adorat-o aproape în acea clipă. Dar ea avu un rîs ascuns și-mi spuse aproape de ureche: ― De multe ori dorm în balcon: bate briza și aud strada, jos. O stradă pe care nu mai trecea nimeni după ora I seara, mai mult un colț de parc decît o stradă. ― Îmi place să aud strada, vorbi ea, privind peste balustradă. Drumul ăsta de jos cine știe unde duce? ― În Clive Street, spusei eu. crezînd că fac o glumă. ― Și din Clive Street? ― La Gange. ― Și apoi? ― La mare. Tresări și se apropie iar de mine. ― Cînd eram mică de tot, mai mică decît Chabù, mergeam în fiecare vară la Puri, pe malul mării. Bunicul avea un hotel acolo. Valuri ca la Puri nu cred că mai există în alte mări. Cît casa asta... Îmi închipui! valurile cît casa și, alături, pe Maitreyi conferențiind despre esența frumosului. Nu-mi putui stă-pîni un zîmbet superior, de luciditate. ― De ce rîzi? mă întrebă tristă. ― Mi se părea că exagerezi. ― Și atunci trebuia să rîzi? Bunicul meu a exagerat mai mult ca mine: a făcut unsprezece copii... Se întoarse iar pe balcon. Crezui că am supărat-o și mormăii o scuză oarecare. ― Degeaba, acum nu-mi ceri iertare ca întîia oară, vorbi ea zîmbind rece. Nici d-ta nu crezi ce spui. Îți place Swinburne? Eram obicinuit cu vorbirea ei dezordonată, și i-am răspuns că-mi place destul Swinburne. Îmi aduse de pe măsuță un volum uzat și îmi indică un pasagiu din Anactoria, subliniat cu creionul. Îl cetii tare. După cîteva versuri, îmi luă cartea din mînă. ― Poate îți place alt poet, căci Swinburne nu-ți place îndeajuns. Eram jicnit, și începui să mă scuz, pretextînd că întreaga poezie romantică nu valorează cît un singur poem al lui Valéry. Mă ascultă foarte atentă, privindu-mă în ochi, ca la cele dinții lecții de franceză, și aprobîndu-mâ cu mișcări supuse din cap. __ Vrei să bei o ceașcă cu ceai? mă întrerupse ea tocmai cînd criticam "poemul filozofic" ca atare, numindu-l hibrid și ineficient. Amuții, puțin plictisit de întrerupere. Ea ieși pe coridor și strigă jos, în curte, la bucătar, să pregătească ceaiul. ― Sper că n-ai sâ mi-l verși și mie pe pantaloni, cum l-ai vărsat anul trecut pe pantalonii lui Lucien! Credeam că are să iîdă, dar ea rămase deodată împietrită în mijlocul odăii, exclamă ceva în bengali și fugi numaidecît. După pași, bănuii că s-a dus spre biroul inginerului, care era alături de odaia de primire. Se întoarse cu două cărți, ― Le-am primit azi-dimineață de la Paris și am fost atât de cufundată în conferința aceea a mea, încît am uitat de ele. Erau două exemplare din L'Inde avec les Anglais a lui Lucien și, fiind trimise de editor, nu aveau nici un fel de dedicație. ― Una e a d-tale, spuse Maitreyi. ― Știi ce facem? Eu îți dăruiesc cu dedicație exemplarul meu, și d-ta, tot cu dedicație, exemplarul d-tale. Bătu din palme. Îmi aduse cerneală și de-abia își putea stăpîni nerăbdarea, în timp ce eu scriam: "Prietenei mele Maitreyi Devi, de la un elev și profesor, în amintirea etc". Acel "etc." a intrigat-o. Pe exemplarul ei scrise doar atîta: "Prietenului". ― Și dacă această carte e furată de cineva? ― Ce are a face, și acela poate să-mi fie prieten. Se așeză pe rogojină, cu bărbia rezemată de genunchi, și mă privi o clipă cum îmi beam ceaiul. Se înserase bine. Jos, în stradă, se aprinsese felinarul, și umbra cocotierului crescuse ciudat de mare și de albastră. Mă întrebam ce vor fi făcut celelalte suflete din această casă, de ce nu le aud niciodată nici gura, nici pasul, dacă nu cumva e o conspirație să ne lase întotdeauna singuri, de astă dată chiar în odaia ei, drept singura lumină numai boarea albastră a felinarului. ― Astăzi începe prietenia noastră, nu e așa? mă întrebă Maitreyi foarte dulce, luîndu-mi ceașca goală. ― De ce astăzi? Eram prieteni mai de mult, de cînd am început a vorbi împreună serios. Se așeză iarăși pe rogojină și îmi spuse că, dacă am fi fost prieteni buni de tot, mi-ar fi destăinuit tristețea ei. Am rugat-o, și tăcea mereu, privindu-mă. Am tăcut și eu. ― Robi Thakkur n-a fost astăzi la conferință, vorbi. Mărturisirea aceasta mă făcu să sufăr. Aș fi vrut să spun ceva care s-o jicnească, să-i spun că se înșală dacă mă consideră prieten, că e ridiculă și îndrăgostită. ― Îl iubești, insinuai eu, răutăcios. Mă pregăteam să încep ceva care s-o supere. Dar ea își întoarse brusc fața de la mine și mă întrebă deodată, aspru: ― D-tră vă place să stați în întunerec cu fetele? ― N-am stat niciodată, spusei la întîmplare. ― Aș vrea să râmîn singură, vorbi ea după o pauză, sfîrșită, obosită, ducîndu-se să se întindă pe rogojina din balcon. Ieșii, îmi pusei cu greutate pantofii, căci era întunerec, și coborîi tiptil scările, cu o ciudată mîhnire și furie în suflet. Am fost foarte emoționat văzînd pretutindeni lămpile aprinse. Din jurnalul acelei luni: "Nu are o frumusețe regulată, ci dincolo de canoane, expresivă pînă la răzvrătire, fermecătoare în sensul magic al cuvîntului. Recunosc că nu mi-am putut lua gîndul de la ea toată noaptea. Și acum, în loc să lucrez, mă gîndesc la ea, imagine pală în sort albastră de mătase întunecată cu înflorituri de aur. Și părul... Persanii aveau dreptate, în poeme, asemănîndu-l șerpilor. Ce va fi, nu știu. Probabil voi uita..." "Cînd voi găsi liniștea, emule, Dumnezeule, prietenul meu?" "Chabù a scris o poveste, și Maitreyi mi-o traduce astăzi, pe terasă, rîzînd. S-ar putea rezuma astfel: «Un rege avea un fiu cu numele de Phul. O dată, acesta a ajuns pe cal într-o pădure mare. Îndată, tot ce era în pădure s-a prefăcut în flori, numai prințul și calul au rămas aceiași. Întors la palat, fiul povesti regelui întîmpîarea, dar acesta nu-l crezu și îl mustră că spune minciuni. Chemă pe pandit-ul regal și-i porunci să citească prințului pilde și sfaturi despre minciună. Pentru că totuși prințul nu voia să recunoască, regele adună întreaga armată și se duse în pădure. Îndată, ei toți se prefăcură în flori. A trecut o zi. Atunci veni Phul, fiul regelui, aducînd cu el cărțile în care se găseau pilde și sfaturi despre minciună. Luă cărțile și începu sa risipească foile în vînt. Și cum se risipeau foile, așa înviau soldații regelui și regele însuși...»" "Observ cîteva trăsături murdare în caracterul inginerului. E plin de el însuși, e de necrezut cît de superior se consideră. Astă-noapte, pe terasă, mi-a cerut discret amănunte despre cocotele din Paris. Ar vrea să plece pentru cîteva luni în Franța, să-și îngrijească presiunea arterială. Suferă, la răstimpuri, de un fel de «mauches-volantes» din pricina sîngelui." "Vărul inginerului, Mantu, vine acum din Delhi, unde era, profesor secundar, ca să ocupe un post de lector în Government Commercial School. Pare să aibă treizeci de ani, e scund și slab, și locuiește într-o cameră vecină cu a mea. Ne-am împrietenit foarte repede. Îmi mărturisește că a venit să se însoare. El nu vrea, dar d-l Sen vrea. Presimte nu știu ce rău și se teme. E un băiat bun, care vorbește englezește închizînd ochii. Rîde mult." "Ceremonia mariajului lui Mantu, începută acum patru zile, s-a sfîrșit ieri-noapte. Ospețe au fost și în casa miresei (neagră, comună, dar foarte simpatică), și în casa inginerului. Remarc atitudinea lui Sen în această căsătorie; de fapt, el a aranjat totul și mi se plînge că Mantu «sugerează» prea mult și se precipită. Mantu îl respectă într-atît, încît i-ar îi dat și virginitatea miresei, după cum e obiceiul în anumite părți ale Indiei, ca învățăcelul să acorde prima nox lui guru (Mantu îmi spune mereu că inginerul nu e numai văr, ci și guru). Am fost peste tot, am văzut toate amănuntele totdeauna în frunte, în costum indian de mătase (mărturisesc că mă prinde foarte bine, iar apariția mea sinceră, spontană, silindu-mă să vorbesc tot timpul bengaleza, mi-a creat o mare popularitate). Recunosc că «societatea» indiană mă încîntă, prietenii indieni sunt nestemați. Cîteodată sunt îndrăgostit ciudat, în sensul divin al cuvîntului (ca în India), socotind orice femeie «mamă». Niciodată n-am simțit o mai devotată, mai curată și liniștitoare dragoste filială ca pentru d-na Sen, pe care ― cum e obiceiul aici ― fiecare o cheamă «mamă». Cînd zăresc pe stradă sari albastre (ca ale d-nei Sen), chiar fără a vedea fața femeilor, simt aceeași emoție. Simt că sunt «fiu», că nicăieri nu voi găsi o mai dezinteresată, mai curată și mai înaltă pasiune maternă ca în India. Mi-a plăcut să mă închipui căsătorit cu Maitreyi. Nu pot minți: eram fericit. Am visato tot timpul cît a durat căsătoria lui Mantu; logodnică, amantă. Dar nu mi-am pierdut niciodată capul. (Notă. Adică voiam să mă conving că nu e atît de frumoasă, îi criticam șoldurile prea mari pentru mijlocul prea subțire, inventam tot felul de scăderi fizice, crezînd astfel că mi-o îndepărtez. De fapt, cum se întîmplă adesea, tocmai aceste scăderi mi-au apropiat-o.) Nu știu dacă toate insinuările pe care prietenii casei mi le fac sunt simple glume sau pornesc din sursa sigură, și serios orientată către mariajul meu, a inginerului. O dată, la masă, am înțeles că și d-na Sen ar dori același lucru. Nu pot spune că e conspirație (notă: deși crezusem multă vreme astfel), pentru că ei socotesc căsătoria o fericire și o datorie, mă iubesc mult și sincer, și apoi Maitreyi e atît de cunoscută în elita bengaîeză, încît foarte ușor și-ar găsi un soț superior mie. Mă gîndesc: ce aș deveni eu căsătorit cu Maitreyi? E posibil să-mi pierd într-atît luciditatea, încît, prins în cursă, să accept? Fără îndoială, e cea mai talentată și mai enigmatică fată din cîte am cunoscut, dar eu pur și simplu nu pot fi căsătorit. Ce s-ar face libertatea mea? Mă închipui soțul Maitreyiei; aș fi prea fericit. Unde vor fi călătoriile mele pe unde nu-mi vine a crede și cărțile pe care le cumpăr în fiecare oraș ca să le vînd în orașul următor? Dar până atunci, ce fericit mă simt. Și cîte am văzut. Noaptea de ieri ― prima nox ― în iatacul inundat cu flori, fetele cîntînd în balcon, Maitreyi cetînd-și poemul, scris anume pentru această ceremonie»." "O observație pe care am repetat-o pînă la saturație în ultimele zile: de cîte ori înțeleg că se vorbește despre o eventuală căsătorie a mea cu Maitreyi sau de cîte ori bănuiesc aceasta, o emoție bruscă și violentă mă străbate. Baza e sexuală: nervozitate excesivă, abstinență prelungită, neastîmpăr pur genital, neliniște internă și groază de destin. Mă tem din ce în ce mai mult, dar situația primejdioasă mă pasionează și nu mă îndur să mă explic, să spun net că nu mă însor. Nici nu pot fugi. Ar fi stupid să fug. Sunt iremediabil un om moral, deși demonul meu mă ispitește contrariul. (Notă. Jurnalul e mai întotdeauna un prost psiholog, după cum această povestire va confirma. De aceea extrag notele de față; ca să-mi dau încă o dată seama cît de absurd pluteam în închipuire.)" "Mantu a mărturisit astăzi femeilor ceea ce îi spusesem eu: că nu mă însor și că nu mă voi însura niciodată. Maitreyi e acum mînioasă și disprețuitoare; nu mai vine la lecții, nu mai mă caută cînd mă întorc de la lucru ca să stăm de vorbă. D-na Sen nu-mi mai arată aceeași afecție. M-am simțit stingherit de această schimbare, deși o doream și mă temeam de dragostea aceea interesată de mai înainte. Maitreyi a rîs astă-seară enorm, ascultînd glumele lui Khokha. (Notă. Un tînăr, rudă săracă de a inginerului, pripășit în Bhowanipore cu prilejul nunții lui Mantu și care dormea pe coridor.) Eu scriam în odaia mea. Am avut o sufocare penibilă de gelozie, de care mi-e rușine. (Notă. De fapt, nu eram prea îndrăgostit atunci. Totuși, eram gelos pe oricine p făcea să rîdă pe Maitreyi.)" "Mi-era indiferentă Maitreyi atît timp cît mă știam căutat cu afecțiune de întreaga familie; mă temeam cînd am bănuit o cursă matrimonială; dar de îndată ce hotărî-rea mea de a rămîne celibatar a fost cunoscută și Maitreyi s-a schimbat cu totul față de mine, a început să-mi fie dragă (notă: nu e adevărat), și sufăr un pic de gelozie, de singurătate, de menirea mea. S-au schimbat multe; mănînc numai cu inginerul și cu Mantu, femeile mănîncă după noi. Nu mai au nici o veselie mesele noastre fără Maitreyi. Aș vrea mult să plec în vreo inspecție prin sudul Bengalului și, la întoarcere, să pretextez ceva și să mă mut în altă parte. Experiența începe să dureze prea mult." "De două zile e întunecat și plouă. Azi, adevărate torente. Am ieșit pe verandă să văd străzile inundate. Am întîlnit pe Maitreyi, splendid îmbrăcată (vișiniu de catifea cu mătase neagră), privind și ea. (Știam că a scris poeme asupra ploaiei, poate chiar astăzi, sus, în camera ei.) Am vorbit puțin și rece. Mă privea indiferentă, distrată. Aș fi ghicit eu vreodată că se află în ea atîta experiență feminină și poate intui atît de precis toate atitudinile cerute de noua situație? Mă simt străin în casa aceasta, unde am cunoscut cea mai sinceră și cea mai indiană afecțiune. Deodată, totul a înghețat în jurul meu, și spontaneitatea mi-a dispărut. La masă sunt posac și tăcut, în odaia mea mă simt aproape bolnav. E drept, la răstimpuri am accese de bucurie, panică și dansez fredonînd (lucru care. mi se întîmplă atît de rar)." "De ieri, relațiile mele cu Maitreyi și familia s-au restabilit pe vechiul temei de intensă af ecție. Poate pentru că am explicat inginerului ― cînd mă întorceam cu mașina de la birou ― indiscreția lui Mantu; care nu a înțeles prea bine concepția mea asupra mariajului, adaog eu. (Notă. Mi se pare că acea răceală, pe care jurnalul o atribuia paralizării proiectelor de căsătorie cu Maitreyi, se datora, de fapt, unei neînțelegeri; Mantu spusese că eu îmi bat joc de căsătorie, și, cum indienii nu concep datorie mai sacră decît aceasta, firește ca au reacționat, poate fără voie.) Cu Maitreyi am rîs mult ieri; astăzi am vorbit mult în bibliotecă, am cetit Shakuntala împreună, pe covor, căci venise profesorul ei particular și mă rugasem să fiu și eu îngăduit să asist la lecție. Noaptea, pe terasă, recită fără pomină din Mahuya lui Tagore. După aceea se retrage fără s-o simțim, căci poezia e cuvîntul ei ultim, și, după ce l-a spus frumos, se posomorăște. O iubesc?" VII Din jurnalul lunii următoare: "Noi doi, singuri, discutînd despre virilitate; Walt Whitman, Papini și ceilalți. Ea a cetit puțin, dar mă ascultă. Știu că mă place. Mi-o spune. Mărturisește că s-ar da ca într-un poem din Tagore, pe plajă, în început de furtună. Literatură." "Patima crește, delicios și firesc amestec de idilă, sexualitate, prietenie, devoție. Cînd stau lîngă ea pe covor, cetind împreună, dacă mă atinge, sunt excitat și mă turbur nebunește. Știu că și ea e turburată. (Notă. Nu e adevărat. Maitreyi n-a simțit niciodată patima în timpul acela.) Ne spunem multe prin literatură. Cîteodată ghicim amîndoi că ne vrem. (Notă. Inexact; Maitreyi era cîștigată numai de joc, de voluptatea amăgirii, nu de ispită. Nici nu-și închipuia pe atunci ceea ce poate însemna pasiunea.)" "Cea dintîi seară și noapte (pînă la 11) petrecută singur cu Maitreyi, traducînd Vallaka lui Tagore și discutînd. Inginerul, întorcîndu-se de la un dineu în oraș, ne-a surprins în odaia ei, la taifas. Eu, calm, am continuat să vorbesc. Maitreyi s-a zăpăcii, a apucat volumul de poeme și l-a deschis; iar cînd a intrat d-l Sen în odaie, i-a spus: ― Învățăm bengali... Așadar, și ea minte?! (Notă. Jurnalul acesta e exasperant. De ce trebuie să sufăr atîta ca să înțeleg un ingur om? Pentru că, mărturisesc, nu înțelegeam nimic din Maitreyi pe atunci, deși credeam că o iubesc și că sunt iubit. Ea nu mințea, ci uita numai. Uitase că venisem la ea pentru Vallaka și, cînd a intrat inginerul, și-a adus aminte, firesc. Dacă ar fi fost altcineva, ar fi continuat conversația, dar în fața părintelui nu vorbea niciodată, de aceea s-a reîntors la carte.)" "I-am adus astăzi lotuși, atit de mulți, încît, luîndu-i în brațe și mulțumindu-mi, nu i se mai vedea fața. Sunt sigur că Maitreyi mă iubește. (Notă. Cît mi-a trebuit pînă să înțeleg!) Scrie poeme pentru mine și-mi recită ziua întreagă versuri. Eu nu o iubesc. O admir enorm și mă excită: totul, carnea, ca și sufletul. Am surprins ceva nou în ea. Vorbeam cu Lilu și i-am spus că voi repeta anu-mite lucruri, auzite de la ea, soțului. ― Și ce îmi va putea face? întrebă insinuant Lilu. ― Știu eu, nu mă pricep în lupte conjugale, am răspuns ― O va pedepsi, într-un fel sau altul, accentuă Maitreyi și repetă cuvintele, rîzînd, cînd am rămas singuri. Așadar, și ea știe?... De altfel, mi-a mărturisit că ar vrea să dea într-o nebunie, ntoxicată de dragoste sau de patos. Aflu sincerități inaccesibile celorlalți, pe care nu leaș fi bănuit în cele dintîi zile ale prieteniei noastre, (Notă. Adevărul era că Maitreyi se juca pur și simplu și, chiar după ce Lilu îi destăinuise în ce constă dragostea de soție, ea nu înțelegea nimic și repeta anumite lucruri, numai pentru că o desfătau.)" "Escapada noastră ― Maitreyi, Lilu, Mantu și cu mine ― la un cinematograf de cartier, unde rula un film indian cu Himansural Ray. Cît da mult ne-am vorbit, apropiați, și cît am rîs. Dar la plecare a avut o criză și și-a pierdut conștiința. Nu știam cum să mi-o explic: întunerecul, subiectul filmului sau spasm sexual, datorit apropierii mele? Știu că e neînchipuit de senzuală, deși pură ca o sfîntă. De fapt, acesta e miracolul femeiei indiene (verificat și de confesiunile prietenilor mei bengalezi): o fecioară care ajunge amantă perfectă în cea dintîi noapte." "Maitreyi îmi insinuează o idilă cu un tînăr superb, un bengalez la studii în Anglia. Așadar, urmează itinerariul tuturor mediocrităților sentimentale... (Notă. Fa voia numai să-mi mărturisească hotărîrea de a renunța ia tot ceea ce se întîmplase înainte de mine.)" "Aduc iarăși flori. Ea e supărată că am dat și celorlalte fete, și d-nei Sen. Cred că Mantu a observat familiaritatea noastră, căci intervine prompt cînd suntem singuri și, deși Maitreyi îi spune că e private talk, el tot rămîne. Am fost la cinematograf cu inginerul, care îmi vorbește trist de amânarea călătoriei în Franța. Mi s-a părut mie sau a insinuat o eventuală unire a mea cu Maitreyi? Cînd mă întorc, mă întreb dacă, într-adevăr, mi-e dragă, deși tot timpul, în mașină, eram intoxicat de imaginea patului nostru nupțial." "Continuu o strategie care mă amuză. Mă feresc să întîlnesc pe Maitreyi, prefăcîndumă că mi-e teamă, că sunt îndrăgostit nebun etc. Mi-a vorbit azi-dimineață aproape forțîndu-mă s-o primesc în camera mea. Intimitatea aceasta cu o indiană e ceva nemaipomenit. Nici eu nu știu cum s-o sfîrși. Mă turbură, mă fascinează, dar nu sunt îndrăgostit. Mă amuz numai." "Neașteptată volte-face din partea Maitreyiei. Eu mersesem prea departe, simulînd o devoție de copil (credeam că acesta e drumul către inima oricărei indiene). Dar Maitreyi nu e numai o fecioară indiană, ci și un suflet original, cu o voință stranie. O dezgustă devoția, adorarea bărbaților, îmi spune (înțelegîndu-mă și pe mine alături de ceilalți admiratori platonici). E comun, e banal, copilăresc. Urăște sau disprețuiește pe admiratori. Visează un bărbat excepțional, deasupra sentimentelor și sentimentalismului. Atitudinea mea o enervează. Bun! Dacă e adevărat ce spune, schimb tactica. Deja farmecul senzual care mă copleșea în timpul convorbirilor noastre a dispărut îndată ce mi-a mărturisit acestea. Sunt de-acum mult mai liber, mai liberat. Ard de nerăbdare s-a întâlnesc iarăși în camera mea, s-o văd cum va reacționa. Voi arăta Maitreyiei că nu-mi pasă de dragostea ei. Știu că mă iubește. Nu se poate ascunde. Știu că e legată de mine. Iar dacă am rămîne singuri 24 de ceasuri, mi s-ar da fără șovăire. Dar de ce mă insultă, pentru Dumnezeu? De ce îmi spune că îi repugnă dragostea comună? Este altceva mai bun?" "Nici o femeie nu m-a turburat atîta. Suferința mea senzuală e un blestem, în aceasîă lună aridă, cu atîtea lucrări pe cap. Să fie, oare, misterul trupului ei? Mă îndoiesc; mă turbură orice conversație care îmi insinuează primejdia, adică unirea mea cu Maitreyi, care se pune la cale. Știu că sunt în primejdia aceasta. Am atîtea probe zilnice. D-na Sen, îndeosebi, mă covîrșește cu simpatia-i maternă. Inginerul mă numește "copilul" său. (Notă. Nu înțelegeam nimic, firește!)" "Seara, la masă, d-na Sen se plînge că o chem încă «doamnă», iar nu «mamă», cum e obiceiul în India. Are o blîndețe sfîntă și comunicativă, o inocență deconcertantă. O iubesc. Se fac comentarii insinuante. Mantu cere să-l numesc «unchi», iar Lilu «tanti», deși nu are decît 17 ani. Mă amuz. Problema Maitreyiei. Dintr-un nimic ne-am supărat (de altfel, aceasta ni se întîmplă de două ori pe zi), și a încercat tot felul de gesturi erotic-sentimentale ca să mă împace. Am lucrat mohorît tot timpul, închis la mine în cameră. Eram, însă, fericit, căci speram să se strice prietenia noastră prea familiară și pasiunea noastră nemărturisită. Mi-era teamă că ajunsesem prea departe și mă legam de orice pretext ca să dau înapoi. Dar nu; ca și-a cerut scuze, și jocul a reînceput. Simt că n-am să pot să mă stăpînesc mult." "Aproape am sărutat-o astăzi după-amiază, singuri noi doi în odaie. Am făcut eforturi să n-o îmbrățișez, într-atît era de excitată ea și atît de înnebunit eu. M-am mulțumit să-i strîng și să-i mușc brațul. Mai mult n-am vrut. Mi-e teamă, mi-e spaimă de mine. (Notă. Maitreyi n-a fost o clipă excitată, cum credeam eu. O turbura numai atitudinea mea. Ea voise să se joace, iar eu ajunsesem mult mai departe.) Maitreyi e o fată rară; dar soție nu va fi tot atît de mediocră ca oricare alta? A venit mai tîrziu, spre seară, cu acel admirabil șal stacojiu, care o lasă aproape goală și îi vădește sînii bruni într-o paloare ucigător de turburătoare. Știu că a îmbrăcat acest costum obscen și fermecător pentru mine; inginerul e absent, altminteri n-ar fi avut curajul să-l îmbrace. (Notă. De fapt, nu era decît un costum de Rajputana, care se poartă de-a dreptul pe trup, nu peste pieptar, cum e obiceiul în Bengal.) Maitreyi vine mereu în camera mea, vine fără nici un motiv și întotdeauna insinuează sau provoacă. Pasiunea o face frumoasă. Senzual, carnal, e peste fire de ispititoare. Fac eforturi ca să o judec hidoasă, grasă, urît mirositoare și să mă pot stăpîni. E un fel de «meditație prin imagini contrarii» ceea ce încerc eu. Adevărul este că nervii mi se consumă inutil, și, de fapt, nu înțeleg încă nimic precis. Ce vor cu mine?" "De dimineață, ceartă cu Maitreyi. Ea se simte jicnită pentru toate nimicurile și amenință să nu vorbească cu mine o săptămînă. Azi i-am spus că nu-mi pasă, orice ar face ea. Faptul acesta m-a calmat și m-a ajutat să lucrez. Lilu a venit să intervină, spunîndu-mi că «poeta e nespus de deprimată«. I-am răspuns că eu nu sunt supărat, dar dacă lucrul acesta o amuză... Cît de banale sunt toate femeile, înțelegeam eu. Aceeași melodie, aceeași în Europa sau în Asia, cu femei inteligente, stupide, perverse sau fecioare. Seara am fost la cinematograf singur, petrecînd de minune. La cină, Maitreyi s-a așezat îîngă mine, într-o sari superbă, veche de o sută de ani. Era plînsă, tăcută; de-abia a mîncat. «Mama» a înțeles totul. Mi-a mulțumit că am vorbit cu ea. După cină avem o mică «explicație». Maitreyi îmi spune că n-am înțeles-o atunci cînd am crezut că disprețuiește dragostea, simpatia..." "Lupta a durat un sfert de oră. I-am strivit mîinile. Era fermecătoare zbătîndu-se; fața i se contorsiona, lăcrăma, se ruga în gînd Ia Tagore. Încerca să-și scoată mîmile prinse de încheieturi în pumnul meu; căci aceasta era lupta. Eram calm, experimentând detașat de durerea fizică și de orgoliu. În sfîrșit, a trebuit să recunoască, era înfrîntă. Aceasta i-a dat o bucurie amestecată cu senzualitate amară. Știu că era fericită că eu am înfrînt-o. Dar suferea că maestrul ei spiritual, guru, nu o ajutase. Etc. Cînd ne-am dus spre odaia ei, noi doi, singuri, ea mi-a șoptit: ― Mi-ai frînt mîinile! I le-am luat fără să reflectez și, mîngîindu-le, le sărutam. Aceasta e extraordinar pentru India. Să știe cineva, ar ucide-o! (Notă. Exageram.) După masă, fără să-mi vorbească, mi-a zvîrlit în odaie o floare..." "Cinematograf cu Maitreyi și ceilalți. A stat lîngă mine, firește. În întunerec mi-a spus că lucruri importante sunt de lămurit. Apoi, cînd a aflat că mă joc, că puțin îmi pasă de «sentimentele» ei, că o urăsc (mințeam), și-a pierdut calmul ei de regină (Cleopatra?) și a început să plîngă. Nu am fost emoționat. A plîns a doua oară, la ieșire, violent. Eu i-am spus: «Maitreyi!» și am tăcut penibil. În aceeași seară a plîns iarăși la mine în odaie, nervos, acoperindu-și fața în șal. Totdeauna fără nici o lămurire. Dar a avut puterea să rîdă cînd au venit ceilalți." "Neașteptate «explicații" cu Maitreyi. Ea a fost mai tare astăzi A plîns numai o singură dată. Eu m-am arătat nervos, desperat, insinuînd o plecare urgentă. Finalul a fost violent; am rugat-o să plece din odaia mea. M-am trîntit pe pat, simulînd o criză mai mare decît simpla mea Încurcătură. Am fost ridicol. Am făgăduit Maitreyiei eă vom ajunge iarăși «prieteni». Ce stupid! Printr-o tactică idioată am «mărturisit» o sută de minciuni care mă banalizează pînă la greață, am făcut «scene» etc, etc... iar ea a fost de un calm admirabil. Mi-a spus că își are partea ci de vină în «glumele» noastre sentimentale. Pentru aceasta suferă, căci s-a coborît în ochii mei. Dar lucrurile trebuie să se sfîrșească aici; să fim iarăși prieteni. Noaptea. "Oh! Dar lucrurile nu sunt atît de simple. O iubesc mult, feroce, și mi-e teamă de Maitreyi. Mi-a spus că suferă de răul pe care mi l-a făcut. Mi-e teamă, dar mă bucur. Sufletul nu mi-e încă uscat de gîndurile noi și nerezslvate. Pot fi încă pătimaș îndrăgostit, deși nu sentimental. Dar, de fapt, ce-mi pasă mie dacă sunt sau nu sentimental?" "Intoxicație? Cad victimă propriei mele farse? Astăzi, de dimineață și pînă seara tîrziu, am fost «fericit*, înțele-gînd prin acest cuvînt tern un fluviu irațional de sentimente majore, vitale, restaurînd pofta de existență și de joc. Eram gata să-i spun Maitreyiei: «Vrei să fii soția mea?» și sunt gata și acum. Aș fi atît de fericit soțul ei! Atît de purificat, de senin..." "După-amiază, conversație cu Maitreyi asupra mariajului. Mă gîndesc mult și mă închipui soțul ei, șef de familie și miracol etic. Satisfacții, liniște. Seara îmi spune că e desperată că nu i-a scris Tagore. Poetul e pentru ea mai mult decît guru, e prieten, confident, logodnic, zeu, poate amant. Îmi mărturisește că nimeni nu bănuiește legătura lor. O iubire indiană. Sunt gelos? M-am hotărît să-i spun că e inutilă dragostea noastră; de acum, ea știe tot, fie că i-am mărturisit, fie că i-am sugerat sau a înțeles singură (notă: totuși, nu știa nimic, nu înțelesese nimic precis), pentru că nu voi accepta ca soția mea să fi iubit întâi pe altul. Ea a observat supărarea mea, oarecum severă și emfatică. După cină n-am vorbit nimic. Mi-a trimis cuvîntul prin Khokha, spunîndu-mi că am jicnit-o. N-am răspuns. Cîteodată, afacerea aceasta mă enervează, alteori mă amuză. În general, sunt intoxicat de dragoste, visez căsătorie și fii. Mă face să-mi pierd mult timp. Concentrarea mintală e dificilă. Dar nu voi renunța la dragoste." "Noaptea a fost cutremur. Am avut febră tot timpul. Azi-dimineață, cînd am întîlnit pe Maitreyi, i-am dăruit o carte scumpă." "Zi de extraordinară emoție, pe care mi-e peste putință s-o însemn aci. Pe scurt, Maitreyi m-a certat întrebîndu-mă unde vreau să ajung, căci neslăpinirea mea o compromite, că Mantu și Khokha au început să afle etc. Plîngea cu spasme. Eu n-am scos un cuvînt. Eram mîhnit, o jicnisem. Dar și pozam enorm. Din nefericire, Khokha era pe verandă, alături de odaia mea, și a auzit tot. Cînd Maitreyi a aflat asta, a început să plîngă mai desperat. Mi-a scris pe marginea unui plic că ar vrea să moară. Pentru o indiană, ceea ce știe Khokha acum e dezonoare. Totuși, cînd s-a liniștit, mi-a deretecat prin odaie și mi-a aranjat florile pe masă. Eu nam vorbit."' "Maitreyi a început să scrie o carte de poeme asupra «iluziilor și miragiilor frumoase»." "Azi, pe cînd îi povesteam destrăbălările felelor din Europa, ea m-a întrebat dacă sunt pur, și numai gîndul că s-ar putea să nu fiu a înspăimîntat-o într-atât. Îneît a început să plîngă. Setea aceasta violentă, mistică, după puritate m-a emoționat. Pe seară, ajungînd iarăși să vorbim despre căsătoria ei, ― cu un strein, un tînăr bengali care desigur că nu o va face fericită, recunoaște Maitreyi ―, i-am mărturisit că marele meu păcat e acela de a fi născut alb (cred puțin în această mărturisire), că, dacă aș fi fost indian, aș fi avut alte șanse etc. Aceasta a nedumerit-o iarăși, și eu i-am pus marea întrebare: de ce nu putem fi noi căsătoriți? De ce nu e îngăduită unirea noastră? Ea m-a privit înmărmurind și a cercetat cu ochii în toate părțile, să vadă dacă nu m-a auzit cineva. A început a spune că așa e hotărît de soartă sau de Dumnezeu (eu o întrebasem dacă Dumnezeu a hotărît astfel sau prejudecățile, dar mi-a răspuns că Dumnezeu își manifestă dorința prin prejudecăți), că poate dragostea mea e numai o iluzie trecătoare etc. Fapt e că dragostea aceasta ― pe care o socotisem la început imposibilă, minoră, fantezistă ― și atitudinea Maitreyiei, pe care o crezusem multă, vreme îndrăgostită de mine ― în timp ce ea nu e de nimeni ― mă stăpînesc și mă duc departe; într-un suflet al meu. neștiut pînă acum, într-o margine de gînd unde mă simt fericit și splendid. Nu știu cum să exprim toate sentimentele acestea revelate. Mă gîndesc serios la unire..." Din ziua aceea am vâzut-o cu greutate. Rămînea tot timpul în odaia ei, scriind și cîntînd. I-am trimis cîteva bilete inocente prin Lilu, la care nu mi-a răspuns. Am crezut o sumă de lucruri în prima noapte, apoi mai puține, apoi n-am mai crezut nimic. Am observat că pot trăi foarte bine și fără Maitreyi. VIII Nu mult după aceea am întîlnit într-o după-amiază pe Harold. Mi s-a părut mai rece, mai răutăcios. ― E adevărat că te însori cu fata inginerului? mă întrebă el, între altele. Roșii și începui să-mi bat joc, așa cum fac de cîte ori sunt pus în încurcătură, mai ales dacă trebuie să apăr pe cineva drag. Harold a trecut repede peste glumele mele șimi spuse că a aflat aceasta de la birou, unde mă căutase o dată ca să mă invite la un picnic. A mai aflat tot atunci că vreau să mă lepăd de legea mea și să trec la hinduism. Și, deși el însuși este un mare păcătos și se duce la biserică numai pentru Iris, vestea aceasta l-a îngrozit îndeajuns. Îmi spuse că Sen e un monstru, că am fost fermecat, că ar trebui să dau cinci rupii la "Sisters of the poor" ca să se roage pentru mine. ― Ce mai fac fetele? întrebai. ― Te regretă, îmi mărturisi. Probabil că economisești mult acolo, în Bhowanipore, reîncepu el după o clipă. Nu plătești casă, nu plătești masă și nu ieși niciodată în oraș. Ce faci toată ziua? ― Învăț bengaleza ca să-mi iau examenul de Provincial-Manager, minții eu. Și apoi, e o lume nouă, nici nu știu cum trece timpul... Îmi ceru cinci rupîi împrumut, ca să se ducă seara la balul Y.M.C.A. ― Nu te tentează? mă iscodi el. Într-adevăr, nu mă tenta. Mă gîndii fără melancolie la acei ani de risipă și eroare petrecuți la Wellesley-Street, în Ripon Street. Îl privii pe Harold, și nu-mi evoca nimic trupul lui vlăjgan, fața oacheșă cu ochi frumoși, în cearcăne. Un strein, acest camarad al meu, cu care alergasem după atîtea fete și pierdusem atîtea nopți. Viața pe care o începusem mi se părea atît de sacră, încît nici nu mă încumetam să i-o destăinui. Îmi făgădui să mă viziteze într-o zi și își notă cu atenție adresa. ("Pentru vreun eventual mare împrumut", mă gîndii eu.) Acasă îi găsii pe toți în sufragerie, luînd ceaiul. Erau acolo și Mantu, și soția lui, Lilu, și Khokha, și surorile lui Khokha (două din acele femei-umbre, pe care nu le vedeam aproape niciodată). Le povestii cu multă sinceritate întîlni-rea mea cu Harold și dezgustul de viața pe care o duc europenii și eurasienii din acest oraș, viață pe care am dus-o și eu atît timp. Mărturisirea aceasta a mea i-a desfătat. Femeile mă sorbeau cu ochii și mă tot lăudau în argot-ul lor neînțeles, iar Mantu îmi strîngea mâinile și închidea ochii, după obiceiul lui. Numai inginerul, după ce îmi atrase atenția asupra zelului meu prea entuziast, se retrase să-și citească nelipsitul său roman polițist. M-am dus cu Maitreyi, cu Khokha și cu Lilu sus pe terasă. Așteptam seara întinși pe covoare, vorbind rar și căutîndu-ne fiecare cea mai comodă poziție, cu perna sub cap. Eu venisem în sandale și-mi jucau picioarele în aer, încercînd să le rezem decent și oarecum întîmplător de parapet. Învățasem în aceste ultime luni un întreg ceremonial al picioarelor; știam, de pildă, că de cîte ori lovesc pe cineva, fără voie, trebuie să mă plec și să-i ating cu mîna dreaptă piciorul; că niciodată nu trebuie să schițez, nici în glumă, gestul lovirii cu piciorul în cineva, și alte multele. De aceea ezitam înainte de a mă rezema comod de parapet. Auzii atunci pe Lilu vorbind ceva în șoaptă Maîtreyiei. ― Spune că ai un picior foarte frumos, un picior alb, de alabastru, mă lămuri Maitreyi, fără să-și poată ascunde o privire de neînțeleasă invidie și necaz. Roșii, și de plăcere (căci, urît fiind, mă încîntă peste fire orice laudă adusă ființei mele fizice), și de timiditate; nu știam cum să tîlcuiesc privirile Maitreyiei. Îmi fixa picioarele cu un zîmbet disprețuitor, rău, umilit. Eu începui a vorbi stupidități ca sa curm tăcerea, spunînd că aceasta nu are nici o importanță, căci niciodată nu se văd picioarele, cel puțin la noi. albii. ― La noi e altfel, mă întrerupse Maitreyi, îmblînzită. La noi, prietenii își arată dragostea atingîndu-și picioarele goale. De cîte ori stau de vorbă cu prietenele mele, eu le strîng piciorul. Uite așa... Își desprinse, îmbujorîndu-se, piciorul din sari și-l apropie de Lilu. Se petrecu atunci ceva ciudat. Aveam impresia că asist la o scenă de dragoste dintre cele mai intime. Lilu strînse între gleznele ei pulpa de jos a Maitreyiei, tresărind și zîmbind ca descătușată dintr-un sărut. Erau adevărate mîngîieri alunecările acelea leneșe pe pulpă, cu degetele strînse, călcîiul aplecat, și apoi strînsoarea, în care carnea se strivea caldă, tremurînd. Sufeream cumplit, și de gelozie, și de revoltă, împotriva dragostei acesteia absurde, între carnea a două femei. Maitreyi își retrase brusc piciorul din îmbrățișare și-l trecu peste laba lui Khokha. Îmi venea să-mi mușc buzele, să fug, căci văzusem deodată cum piciorul acela negru și murdar al lui Khokha, scorojit de arșiță și de trotuare, primește apropierea caldă, ca pe o ofrandă, a trupului Maitreyiei. Khokha avea un zîmbet de cîine mîngîiat, și regretai că nu pot vedea ochii Maitreyiei, să ghicesc în ei voluptatea pe care o trăda pulpa în apropierea cărnii băiatului. Mă gîndii atunci că rîsul Maitreyiei ― pe care îl provoca acel clovon urît ― trăda aceeași abandonare, aceeași posesiune. M-am întrebat, mai tîrziu, dacă nu există și altfel de posesiuni decît cele cunoscute, mai rafinate și mai inefabile, obținute pe furiș, cu o atingere sau cu o glumă, cînd femeia se predă total căldurii sau spiritului celuilalt și e luată în întregime, așa cum niciodată nu o vom putea lua noi, chiar în cele mai definitive și mai nebunești ceasuri de dragoste. Multă vreme după aceea am fost gelos nu pe tinerii frumoși, pe poeții și muzicanții care se adunau în casa Sen și cu care vorbea Maitreyi, privindu-i lung, zîmbindu-le, iubindu-le cărțile, ci pe oricine o făcea să rîdă pînă la lacrimi, pe Khokha și pe Mantu, mai ales pe acesta din urmă, care, fiindu-i unchi, își putea îngădui să-i strîngă brațul, vorbindu-i, sau o putea bate pe umăr și scutura de păr. Gesturile acestea de abandonare inocentă mă chinuiau mai mult decît orice rival. Mi se părea că Maitreyi e neștiutoare de violul săvîrșit pe furiș asupra-i de către o carne sau un spirit strein. Și, ca să spun totul, mă făceau să sufăr îndeosebi posesiunile spirituale: un poet tînăr, Acintya, pe care Maitreyi nu-l văzuse decît o singură dată și nu-i vorbea decît la telefon, cînd trimitea poeme pentru revista Prabuddha Bharatta; un matematician care venea foarte rar și despre care Maitreyi îmi vorbise cu entuziasm, mărturisindu-mi că îi plac bărbații înalți: și mai presus de toți, gurul ei, Robi Thakkur. Cu o mare abilitate încercam să-i insinuez că se abandonează prea mult, fie cu spiritul, fie cu carnea. Dar mă privise atît de inocentă, de mirată și sinceră, încît am renunțat. De altfel, acestea se petreceau în urma celor povestite adineaori, într-o vreme cînd eu primisem destule probe că nu am de ce mă teme de nimeni. ...Rămăsesem îngîndurat și dezgustat, mușcîndu-mi pe furiș buzele și privind cele dintîi stele într-un cer încă palid. Conversația continua într-o bengaleză colocvială, din care nu pricepeam decît foarte puțin; de altfel, nici nu încercam să pricep și nu tresăream decît la rîsul Maitreyiei, pe care Khokha îl alimenta cu nesfîrșite calambururi și schimonoseli. Probabil că ea observă sfiala mea, căci mă întrebă, în englezește, dacă nu sunt prea obosit și dacă n-aș voi să mă distrez ajutînd-o în ceasurile mele libere să termine catalogul bibliotecii d-lui Sen. Aceasta m-ar recrea îndeajuns, după munca mea de la birou, și am putea sta de vorbă mai mult. (Pentru că, de fapt, în ultimele zile aproape că nu mă întîlnisem cu Maitreyi.) Nu știam nimic de catalog și aflai că d-l Sen, care strînsese pînă acum vreo patru mii de volume, ― fie moștenite, fie cumpărate ―, intenționa să-și tipărească într-o broșură de lux catalogul bibliotecii, ca să poată fi dăruită, în caz de moarte, unui colegiu local. Mi se păreau ridicole toate acestea, dar primii. ― Tata nu îndrăznea să te roage să mă ajuți, mărturisi Maitreyi. Se temea să nu-ți pierzi prea mult timp. Eu sunt mică, n-am ce face toată ziua și-mi place să copiez titlurile cărților... Îmi amintesc că în seara aceea, rămas singur, mă blestemam că primisem prea repede o propunere care mă va face să-mi pierd aproape tot timpul liber. (După cîte înțelesesem eu, trebuiau copiate titlurile pe mici bucățele de hîrtie, apoi clasate alfabetic, cu numărul lor respectiv de raft, și transcrise din nou într-un dosar, pentru a fi date la tipar. Munca aceasta îmi repugna.) Și mă temeam, de asemenea, că jocul nostru ar putea să reînceapă într-un timp cînd eu izbutisem să mă cumințesc. Pe Maitreyi am întîlnit-o a doua zi după-amiază, înainte de ceai, în pragul bibliotecii, așteptîndu-mă. ― Vino să-ți arăt ce-am făcut, mă chemă ea. Adusese vreo cincizeci de volume pe o masă și le așezase cu cotoarele în sus, în așa fel încît să poată fi cetite unul după altul. ― D-ta începi din capul ăsta al mesei, iar eu de dincolo. Să vedem la ce volum ne întîlnim, vrei? Părea foarte emoționată, îi tremura buza și mă privea clipind des din pleoape, ca și cum s-ar fi silit să uite ceva, să destrame o imagine din fața ochilor. M-am așezat la scris cu o presimțire ciudată că se va întîmpla ceva nou și mă întrebam dacă nu cumva aștept dragostea Maitreyiei, dacă surpriza pe care o presimțeam nu era o eventuală împărtășire, o luminare a ascunzișurilor sufletului ei. Dar mă trezeam prea puțin clătinat de întîmplările acestea eventuale. Scriind, mă întrebam: o mai iubesc? Nu; mi se părea că o iubesc, numai atît. Înțelesei pentru a suta oară că mă atrăgea altceva în Maitreyi: iraționalul ei, virginitatea ei barbară și, mai presus de toate, fascinul ei. Îmi lămurii perfect aceasta; că eram vrăjit, nu îndrăgostit. Și, ciudat, înțelegeam nu în ceasurile mele de luciditate, ― multe-puține cîte mai aveam ―, ci în clipele din pragul experiențelor decisive, în clipele reale, cînd începeam să trăiesc. Reflecția nu mi-a relevat niciodată nimic. Pusei mîna pe un volum și întîlnii mîna Maitreyiei. Tresării. ― La ce volum ai ajuns? mă întrebă. I-l arătai. Era același la care ajunsese șl ea: Tales of the un expected de Wells. Roși deodată, de bucurie, de încîntare, nu știu, dar îmi spuse cu un glas stins: ― Ai văzut ce "neașteptat" avem înaintea noastră? Zîmbii sugestionat și eu puțin de coincidența aceasta, deși majoritatea volumelor de pe masă aveau titluri caracteristice: Visul, Ia-mă cu tine, Ajutor!, Nimic nou? și altele. Căutam un răspuns cu mai multe înțelesuri, dar veni Chabù să ne cheme la ceai, și neam ridicat de la masă foarte fericiți amîndoi, continuînd să ne privim. În timpul ceaiului, eu am vorbit cu multă exuberanță despre ultimele mele lecturi, toate relative la Khrishna și la cultul vaishnav, și povesteam cu atîta entuziasm și sinceritate scene din viața lui Chaitanya, încît d-na Sen nu putu să se mai stăpînească și se apropie de mine cu două lacrimi mari în ochi, spunînd: ― Parcă ai fi un vaishnav... Eram fericit că-mi vorbise așa. Mărturisii că socotesc vaishnavismul una din cele mai elevate religii, și de aici porni o discuție asupra religiilor, susținută mai ales de Mantii și de mine, pe care Maitreyi o asculta cu ochii în gol, fără să spună un cuvînt. ― Ce știți voi despre religie? izbucni ea deodată, roșind, apoi pălind, gata să plîngă. Rămăsei surprins, neștiind dacă trebuie să mă scuz sau să mă explic. Mantu voi s-o mîngîie, dar ea se smulse și fugi în bibliotecă. Îmi sfîrșii ceașca de ceai, intimidat. Nu mai vorbea nimeni. M-am retras în odaia mea, ca să răspund scrisorilor, cu o neliniște și nerăbdare necunoscute pînă atunci. Dar, pe cînd scriam, am simțit deodată nevoia de a vedea pe Maitreyi și m-am dus. Ziua aceea își are o mare însemnătate în povestirea de față. Transcriu din jurnal. "Am găsit-o abătută, aproape plîngînd. I-am spus că am venit, pentru că m-a chemat, și aceasta a surprins-o. Ne-am despărțit, apoi, pentru cinci minute, ca să sfîrșesc scrisoarea. Cînd m-am întors, dormea pe canapeaua din fața mesei. Am deșteptat-o. A tresărit; ochii îi erau măriți. Am început s-o privesc țintă; ea îmi sorbea privirile, ochi în ochi, întrebîndu-mă la răstimpuri, șoptit: «Ce?» Apoi n-a mai fost în stare să vorbească, nici eu n-am mai putut s-o întreb; ci ne priveam fix, fermecați, stăpîniți de același fluid suprafiresc de dulce, incapabil să ne împotrivim, să ne scuturăm de farmec, deșteptîndu-ne. Mi-e greu să descriu emoția. O fericire calmă și în același timp violentă, în fața căreia sufletul nu opunea nici o rezistență; o beatitudine a simțurilor care depășea senzualitatea, ca și cum ar fi participat la o fericire cerească, la o stare de har. La început, starea se susținea numai prin priviri. Apoi am început să ne atingem mîihile, fără a ne despărți totuși ochii. Strîngeri barbare, mîngîieri de devot. (Notă. Cetisem recent despre dragostea mistică a lui Chaitanya și de aceea îmi exprimam experimentările mele în termeni mistici.) Au urmat, firesc, sărutările pe mîini. Era atît de pierdută, își mușca atît de pătimaș (și totuși cast) buzele, încît aș fi putut-o săruta pe buze, aș fi putut face tot. M-am reținut cu multă greutate. Situația era de-a dreptul riscantă. Puteam fi văzuți de oricine scobora scările. Ea este de o emotivitate mistică. (Notă. In jurnalul meu de atunci, influențat de anumite lecturi vaishnave, întrebuințam foarte des termenul de "mistic". De altfel, comentariul acestei în-tîmplări, așa cum îl găsesc într-un caiet rătăcit, este străbătut de la un capăt la altul de "experiența mistică". Eram ridicul.) Am întrebat-o, încă o dată, de ce nu putem fi, noi doi, uniți. S-a cutremurat. Ca s-o încerc, i-am cerut să recite de două ori acea mantra pe care a învățat-o Tagore, ca să se apere de primejdiile contra purității. Totuși, după ce lea repetat, farmecul stăruia. Cu aceasta i-am dovedit, căci credeam și eu, că experiența noastră nu-și are rădăcini sexuale, ci e dragoste, deși manifestată în sincerități carnale. Am simțit și verificat această minune umană: contactul cu suprafirescul, prin atingere, prin ochi, prin carne. Experiența a durat două ceasuri, istovindu-ne. O puteam relua de cîte ori ne fixam privirile în ochii celuilalt." Ea îmi ceru să lepăd sandalele și să-mi apropii piciorul de piciorul ei. Emoția celei dintîi atingeri n-am s-o uit niciodată. M-a răzbunat pentru toate geloziile pe care le îndurasem pînă atunci. Am știut că Maitreyi mi se dă toată în acea abandonare a gleznei și pulpei, așa cum nu se mai dăduse vreodată. Scena de pe terasă o uitasem. Nimeni nar putea minți atît de dumnezeiește, ca să pot fi păcălit de atingerea aceasta, îmi spuneam. Mi-am ridicat fără voie piciorul sus pe pulpe, pînă aproape de încheietura aceea a genunchiului, pe care o presimțeam halucinant de dulce, de fierbinte, pe care o ghiceam brună și virgină, căci, fără îndoială, nici un trup omenesc nu se înălțase atît de departe în carnea ei. În acele două ceasuri de îmbrățișare (erau oare altceva mîngîierile gleznelor și pulpelor noastre?) ― pe care jurnalul le schițează atît de sumar, atît de șters, încît multă vreme după aceea m-am întrebat dacă mai trebuie să continuu însemnarea etapelor noastre ― am trăit mai mult și am înțeles mai adînc ființa Maitreyiei decît izbutisem în șase luni de eforturi, de prietenie, de început de dragoste. Niciodată n-am știut mai precis ca atunci că posed ceva, că posed absolut. Nu îi spusesem încă răspicat că o iubesc. Amîndoi ghiciserăm asta; așa mi se păruse mie. Și eu tîlcuisem, multă vreme, orice gest al ei ca pe un semn de simpatie sau dragoste. Nu mă îndoiam o clipă că mă iubește și nu mă îndoiam că ea știe tot atît de bine aceasta despre mine. De aceea mă mîhneau și mă nelinișteau răzvrătirile ei (muțenia aceea speriată, ochii aceia de panică, mîinile cu care își acoperea fața) de cîte ori îi vorbisem pînă acum de o unire a noastră. Nu înțelegeam; căci mi se părea că și ea, Și părinții favorizează necontenit aceasta. Îi spusei atunci că o iubesc. Nu știu cum au răsunat cuvintele mele, căci ea își acoperi ochii și nu răspunse. Mă apropiai și repetai mai cald, mai sincer, acele cîteva cuvinte de iubire pe care le puteam spune în bengali. Voi să se ridice. ― Lasă-mă, îmi spuse cu un glas depărtat, strein. Văd că n-ai înțeles iubirea mea. Te iubesc ca pe un prieten, foarte scump prieten. Altfel nu pot, altceva nu vreau... ― Dar aceasta nu e prietenie, e dragoste, îi răspunsei eu, recăpătîndu-mi pe neașteptate și humorul, și luciditatea. ― Cîte feluri de dragoste nu cunoaște sufletul? adăogă ea privindu-mă. ― Dar pe mine mă iubești, e inutil să te ascunzi, stăruii. Nu mai putem unul fără altul, ne-am chinuit de ajuns pînă acum ascunzîndu-ne. Mi-ești dragă, Maitreyi, mi-ești dragă... Îi vorbeam, amestecînd cuvintele, o frază în bengali și cinci în englezește. ― Spune-mi asta și pe limba ta, mă rugă. I-am spus tot ce mi-a trecut prin minte. Se făcuse noapte, se aprinseseră lămpile pretutindeni. Voii să aprind și eu becul din bibliotecă. ― Lasă așa, vorbi Maitreyi. ― Dacă vine cineva și ne găsește pe întunerec? ― Ce-are a face? Aici suntem frați... Mă prefăcui că nu înțeleg, dar mă întorsei aproape de ea și-i luai mîinile, mîngîiridule. ― De ce nu auzi anumite cuvinte? mă întrebă ea, și ghicii după glas că e gata să rîdă. ― Pentru că vorbești prostii, răspunsei, foarte sigur pe mine și pe dragostea Maitreyiei. Se petrecu atunci un lucru neașteptat. Maitreyi începu să plîngă și se smulse din mîinile mele. Voia să fugă. O înlănțuii în brațe și-mi apropiai capul de părul ei, vorbindu-i în șoapte, încercând s-o farmec, s-o rog să nu mai plîngă, să mă ierte. Dar nu mă putui împotrivi parfumului și căldurii, și ispitelor acelui trup neatins încă de nimeni și o sărutai. Maitreyi se zbătu și țipă, ferindu-și gura. Mi-a fost teamă să nu ne audă cineva și-î dădui drumul. Fugi din brațele mele cu un suspin care mă umili, dar nu se ptă spre ușă, ci spre fereastră. Acolo, la lumina felinarului din stradă, o putui vedea. Mă cutremurai. Avea o căutătură stranie, desperată și plînsă, părul i se răvășise pe umeri, buzele și le mușcase. Mă privea ca pe un duh sau ca pe un nebun. Îmi arătă cu degetul locul unde o sărutasem, pe obraz. Nu putea vorbi, nu se putea apăra. Mă apropiai, o luai în brațe și o sărutai iarăși, înnebunit de neînțelegere, întunecat de pasiune. O sărutai pe gură și-i întîlnii buzele umede, fragede și parfumate, cum niciodată n-aș fi crezut că îmi va fi dat să sărut. În cea dintîi clipă se strînsera sub gura mea, încercînd să se apere, dar era atît de slabă, încît le deschise și le lăsă sărutate, mușcate, supte. Îi simțeam sînii, o simțeam toată, și se abandonase atît de decisiv trupului meu, încît avusei chiar o urmă de melancolie că mi se dăruise atît de repede. Nu știu cît a durat această primă îmbrățișare. Am ghicit că se sufocă, se zbate, și i-am dat drumul. S-a prăvălit deodată la picioarele mele. Am crezut că e leșinată și m-am plecat palid, s-o ajut, dar ea îmi îmbrățișă picioarele, plîngea și se ruga să nu o mai ating, mă implora în numele Dumnezeului meu, în numele mamei mele, în numele d-nei Sen. Mă cutremurai și tăcui. O lăsai să se ridice singură. Își șterse lacrimile în fugă, își potrivi părul, mă privi, fără s-o văd, căci eu eram în lumina palidă a felinarului, iar ea la întunerec, și plecă oftînd. M-am întors în odaia mea, agitat, zeci de sentimente străbătîndu-mă, chinuit și de bucuria că este a mea, și de orgoliu, de remușcare, de teamă. N-am putut face nimic pînă la masă. Mă întrebam dacă voi avea curajul să o privesc în timpul mesei. Mă întrebam mai ales ce va crede despre mine, dacă nu va spune ceva d-nei Sen sau lui Lilu. Nu știam nimic, nu credeam nimic. La masă n-a venit, dar, îndată după aceea, Lilu se apropie de mine și-mi spuse: ― Poeta vă trimite biletul acesta. Îl deschisei cu răsuflarea oprită. Ca să nu înțeleagă nimeni, era scris în franțuzește: "Vous venir matin six heures en bibliothèque". IX Mă duceam la birou de-abia îa zece, iar ceaiul îl luam eu toții la opt dimineața. Puteam sta deci neturburați de vorbă două ceasuri. În noaptea aceea am adormit greu, cu febră și visuri atroce; mi se părea c-o pierd pe Maitreyi, că un înger cu barbă albă mă izgonește din casa aceasta, că Sen mă privește absent de pe terasă. Mă deșteptam mereu, cutremurat, cu fruntea rece și umedă. Parcă săvîrșisem un mare păcat. Am găsit-o pe Maitreyi la birou, într-o sari albă, cu un șal cenușiu pe umeri, scriind fișe pentru catalog. I-am urat bună dimineața extrem de încurcat, neștiind dacă trebuie s-o sărut sau să-i zîmbesc numai, sau să mă port ca și cum nimic nu s-ar fi întîmplat de curînd între noi. Cea dintîi întîlnire după un episod decisiv în dragoste mi-a cerut întotdeauna un efort de atenție și de imaginație. Nu știu cum să mă port, ce "atitudine" să iau; nu știu dacă trebuie să fiu rigid sau delicat, nu știu mai ales ceea ce crede ea și cum ar vrea ea să fiu. Nehotărîrea aceasta mă face să ezit înainte de orice gest, să mă contrazic, să mă scuz, să fiu, în general, ridicol. Maitreyi, dimpotrivă, arăta liniștită, resemnată, hotărîtă, deși cearcănele și paloarea feței trădau o noapte de rugăciune și de meditație. (Mi se păruse mie sau îi auzisem spre dimineață glasul, îngînînd în balcon o rugăciune monoton cîntată, întreruptă și reluată de mai multe ori și apoi stinsă brusc, ca într-un plîns?) M-am așezat în fața ei, la același birou, pe scaunul pregătit mai dinainte de Maitreyi. Am început a scrie mecanic, copiind titlurile cărților, fără să ridic ochii de pe fișe. ― Ai dormit bine? o întreb eu după cîteva minute, ca să curm tăcerea. ― N-am dormit deloc, îmi răspunse calmă. M-am gîndit că e timpul sâ pleci din casa noastră. De aceea te-am și chemat... Încercai s-o întrerup, dar Maitreyi avu un gest de desperată implorare, și o lăsai să vorbească, din ce în ce mai turburat și mai surprins de cele ce ascultam. Vorbea jucînduse cu condeiul pe o coală de hîrțje, fără să mă privească, desenînd și ștergînd, scriind rînduri pe care nu le puteam ceti, făcînd semne și figuri pe care nu le înțelegeam. Jocul acesta mi-a amintit începuturile prieteniei noastre și cele dintîi lecții de franceză. Aș fi vrut s-o întrerup, ca să-i spun cîte greșeli făcuse în biletul de aseară, dar mi-am surprins josnicia acestui humor și am tăcut. Nici vreme de reflecții melancolice nu aveam. Maitreyi îmi spunea lucruri pe care nu știam cum să le cred. Mă turburau și mă surprindeau, jicnindu-mă și în orgoliul, și în certitudinea mea. Niciodată nu o ascultasem vorbind atît de mult singură, fără să schimbe subiectul, fără să mă întrebe, fără să aștepte răspuns sau comentarii. Parcă ar fi vorbit într-o odaie goală. Eu nu mai eram. Mă înșelam, spunea ea, crezînd că mă iubește așa cum o iubesc eu. Sufletul ei era de mult dat altuia, lui Robi Thakkur. Îl iubește de cînd avea treisprezece ani și i-a cetit pentru întîia oară cărțile. Verile și le petrecea, pînă mai anul trecut, la Shantiniketan, găzduiți ― ea și familia ― chiar la poet acasă. Cîte nopți nu petrecuseră ei doi pe terasă, singuri, Maitreyi la picioarele bătrînului, ascultîndu-l mîngîiată pe păr! La început nu știa ce este Sentimentul acesta care o face să trăiască aproape fără trezire, ca într-un vis nemaipomenit de frumos; credea că e venerație și iubire filială pentru guru-l ei. Pînă ce, într-o seară, poetul i-a spus că aceasta e dragoste. A leșinat atunci pe terasă. S-a deșteptat, nu știe după cît timp, la el în odaie, întinsă pe pat, cu fața udă. Plutea în odaie un parfum proaspăt de iasomie. Gura continua s-o mîngîie și i-a dat atunci acea mantra, apărătoare de păcate. Să rămînă pură toată viața, așa i-a spus. Să scrie versuri, să iubească, să viseze și să nu-l uite niciodată pe el. Și nu l-a uitat. Are o cutie întreagă eu scrisori de la el, trimise din toate părțile lumii pe unde a umblat. Cutia e de lemn parfumat și i-a fost dată de poet acum doi ani, împreună cu o șuviță din părul lui... (Ce cabotin dezgustător, gîndeam eu ars de gelozie, de furie, de neputință. Cs corupător, ce misticism carnal, ce amestec hidos de devoție și fraudă. Cum am putut crede că fecioara aceasta a fost pură? Cum am putut crede că eu sunt cel dintîi care îi atinge trupul?) Totuși, niciodată n-a sărutat-o, nici n-a mîngîiat-o decît pe păr, adăogă Maitreyi, ca și cum mi-ar fi ghicit gîndul. De altfel, nici nu l-a mai văzut de mult, căci el călătorește neîncetat; și apoi (ezitarea ei, în această clipă!), se pare că d-na Sen a observat anumite excese sentimentale față de guru și n-a mai lăsat-o să-l vadă. Dar nu l-a uitat o clipă. Ar fi vrut să ajungem buni prieteni, să-mi împărtășească mie toate acestea, să-l iubim împreună. Mie nu mi-a fost decît o prietenă, m-a iubit ca o prietenă, niciodată nu s-a gîndit la altfel de dragoste, și jocul nostru trebuia să rămînă joc, fără îmbrățișări și fără sărut. (Roși și șopti aceste cuvinte cu multe greșeli, și de gramatică, și de pronunție. De aceea repetă fraza în bengali.) Gesturile ei au fost sincere și calde, căci, într-un fel, mă iubește mult și îi place să stăm împreună, să glumim, să ne privim în ochi și să ne atingem mîinile, dar toate acestea nu sunt nimic altceva decît prietenie. Dacă am crezut altfel, e din vina ei, care mi-a ascuns multe și m-a provocat să cred orice altceva, să cred chiar că mă iubește. Cînd a încetat, obosită și palidă, m-am ridicat de la locul meu (nici nu-mi dam seama ce fac, într-atît eram de năuc) și m-am dus spre ea. Mă privea cu panică și milă, i-am luat capul între mîini și, știind că nu poate țipa, nu poate striga după ajutor, am sărutato pe gură. Știam amîndoi că în orice clipă se poate coborî cineva de sus și ne-ar fi putut vedea de pe scară, dar aceasta mă făcea să prelungesc și mai mult sărutarea, aproape sufocînd-o. ― De ce faci asta? vorbi ea. Sunt slabă, știi că nu mă pot împotrivi, dar nu simt nimic cînd mă săruți. Simt buzele ca și cum ar fi ale lui Chabù, ale unui copil. Nu mă cutremură! Nu te iubesc!... O lăsai din strînsoare și trecui în odaia mea. Plecai de-a dreptul la lucru, fără să mai aștept ceaiul, oarecum înseninat de mărturisirea Maitreyiei, deși gelos și înfuriat. Mi se părea că tot ce face fața aceasta este contra firii. În ziua aceea nu o întîlnii și nu o căutai. Seara, la masă, o aveam iarăși la dreapta mea. Am coborît printre cei dintîi. Nu veniseră decît Mantu, Lilu, Maitreyi. Am început a discuta politică: arestarea primarului orașului, discursul lui Sarojini Naidu, numărul închișilor în revoluția civilă. Îmi făgăduisem să nu privesc pe Maitreyi și să nu o ating nici din întîmplare. Dar simții deodată piciorul ei cald, gol, sub masă, așezîndu-se tremurînd peste al meu. Înfiorarea care m-a străbătut atunci m-a trădat. Maitreyi și-a ridicat, fără să se observe, marginea sari-ei, și eu mi-am plimbat piciorul de-a lungul pulpelor ei, fără nici o încercare de a mă împotrivi farmecului, căldurii, senzualității. Ea era palidă, cu buzele roșii, privindu-mă cu ochii adînciți, înspăimîntați, dar carnea ei mă chema, mă îmbia, și a trebuit să-mi înfig unghiile în piept ca să mă trezesc o clipă. Observaseră și ceilalți, cred, pierderea noastră. De-atunci. Îmbrățișarea pulpelor pe sub masă a rămas una din bucuriile noastre zilnice. Căci numai acolo îi puteam mîngîia astfel pulpele, genunchii. Dacă aș fi atins-o cu mîna, Maitreyi ar fi socotit încercarea aceasta un act de dezgustătoare lubricitate și s-ar fi îndoit numaidecît de curățenia simțirilor mele. După masă, Maitreyi mă oprește în prag. ― Vrei să vezi ce-am lucrat pînă acum? Aprinse lumina în bibliotecă, dar, în loc să se apropie de masa unde se aflau fișele, se îndreptă către cealaltă odaie, unde nu era lampă. Se uită în dreapta și în stînga, nu cumva să o surprindă cineva, și apoi îmi întinse brațul, gol pînă la umăr. ― Încearcă orice poți cu el, sărută-l, mîngîie-l; ai să vezi că nu simt nimic... Cu mult înainte, vorbiserăm o dată împreună despre voluptate, și îi spusei că cineva care știe iubi cu adevărat poate experimenta voluptatea oricît de neînsemnată ar fi atingerea trupului celuilalt. Îi explicasem atunci că, pentru mine, posesiunea e mult mai neînțeleasa și mai complicată decît se pare. E foarte greu să ai ceva cu adevărat, să-l capeți sau să-l cucerești. Mai mult ne închipuim că posedăm decît posedăm. Banalitățile acestea, pe care i le spuneam în treacăt, sigur fiind că altceva mai responsabil n-ar fi în stare să rețină, au frămîntat-o îndeajuns pe Maitreyi. Încerca acum să-și verifice sentimentele prin această "voluptate" esențială de care îi vorbisem atunci. Îi luai brațul și-l privii o clipă fascinat. Nu mai era braț de femeie acela. Căpătase o transparență și o căldură autonomă, parcă întreaga pasiune se concentrase sub pielea aceea brună, mată, și întreaga voință de victorie alături. Trăia prin sine; nu mai aparținea fetei care îl întinsese pe jăratec ca să-și încerce dragostea. Îl țineam în mîinile mele ca pe o ofrandă vie, zăpăcit eu însumi de intensitatea cu care palpita și de ciudățenia faptului care trebuia să urmeze. Începui să-l strîng, să-l mîngîi, să-l sărut, sigur fiind că îmbrățișez întreaga făptură a Maitreyiei, că pe ea o mîngîi, de ea toată mă bucur. Simțeam cum se pleacă sub voluptate, cum cedează agonizînd, simțeam că se deșteaptă la o zi nouă, căci printre săruturi îi observam fața mereu mai palidă, ochii tot mai aprinși, voința tot mai rătăcită. În acea chemare a dragostei mele, plimbată pe carnea brațului gol, o chemam pe ea. Lunecările degetelor mele către umeri se îndreptau spre ea, toată. Și o ghicii atunci cum se clatină și se reazămă mereu, tot mai mult, de mine, pînă ce și-a încolăcit celălalt braț de umerii mei și a început să mă strîngă, lăcrămînd, fără răsuflare. Peste cîteva clipe o avui în brațe, dîndumi-se ea (căci nu făcui nici un gest ca să-i violentez alunecarea, hotărît fiind să-i chinui numai brațul), și, cînd o sărutai de astă dată pe gură, înțelesei că nu mai era o sărutare de viol, căci buzele ei se deschideau ca să mă soarbă, dinții ei încercau să mă străbată, încleștarea nu mai era nici împotrivire, nici abandonare, ci coincidență cu dorul meu, cu sîngele meu. Am înțeles atunci că orice s-âr fi întîmplat mai înainte în emoțiile și în gîndirea Maitreyiei, oricine le-ar fi răscolit mai înainte de mine, urmele acelea s-au șters, arse de ziua aceasta nouă la care se năștea fecioara. O nemaipomenită beatitudine mă invada atunci pe toate porțile sufletului șî ale trupului. Îmi simțeam ființa plenar și continuu, un val inefabil mă înălța din nimic, fără să mă despartă totuși de mine însumi, fără să mă rătăcească. Niciodată n-am trăit mai total și mai nemijlocit ca în acele clipe, care mi sau părut fără durată. Încleștarea aceea la sînul Maitreyiei era mai mult decît dragoste. Ea s-a deșteptat, cu palmele întoarse acoperindu-și ochii. S-a depărtat de mine agale, privindu-mă cîteodată tresărind, apoi acoperindu-și iar fața. Trecu pe lîngă masa cu cărți și spuse automat, arătîndu-mi-le: ― Iată ce-am lucrat astăzi... Au fost o ghicire nefirească vorbele ei. Căci în acea clipă intră Khokha și-i spuse că dna Sen o cheamă sus, în odaia ei. Am stins luminile, încercînd să mă stă-pînesc; pentru că eram buimac și fericit, și aproape că-mi venea să-i spun lui Khokha ce fericire mi se dăruise mie din senin, fără să o merit. În camera mea nu-mi găseam locul. Priveam pe fereastra cu gratii, mă trînteam pe pat, mă ridicam și umblam prin odaie. Doream s-o mai văd o dată pe Maitreyi, să adorm cu figura ei, cu amintirea buzelor neîntreruptă de apariția lui Khokha. Mi se părea că nu ne-am despărțit așa cum trebuie, în intimitatea noastră descoperită astăzi. Nu ne puteam despărți decît printr-o îmbrățișare, și venirea lui Khokha o împiedecase. Sunt sigur că și Maitreyi simțea același lucru, că o auzeam pășind ușor, deasupra, în odaia ei, ieșind în balcon, întorcîndu-se. Pe zidul din față îi puteam vedea umbra de cîte ori se apropia de fereastră. Dar s-a stins lumina, și o ciudată părere de rău mă împietri lîngă gratii. Auzi atunci un fluierat, în care s-ar fi putut ghici o melodie, dar eu ghicisem altceva. Mă apropiai de fereastră și fluierai și eu; nu mi se răspunse nimic. Trebuie să fie în balcon, gîndii; și, deschizînd cu multă luare-aminte ușa odăii mele și ușa, mai grea, a coridorului, ieșii în verandă. Nu mă încumetai să cobor în stradă, căci lumina felinarului era prea puternică. Fluierai din nou. ― Allan, Allan! mă auzii chemat din balcon. Îmi spunea întîia oară pe nume. Mă coborîi și o zării rezemată de balustradă, numai cu un șal pe umeri, părul atîrnîndu-i negru peste brațe, printre glicine. Era o apariție legendară, de basm oriental, forma ei aproape nudă printre ciorchinele de flori, într-un balcon luminat palid de un felinar de cartier. Am privit-o fără să-i spun un cuvînt. După moleșeala brațelor abandonate peste balustradă și după resemnarea cu care își sprijinea capul pe umăr, înțelesei că nici ea nu mai are putere să spună ceva. Ne priveam numai. Apoi, ea a căutat sub șal, la sîn, și mi-a zvîrlit ceva alb și cu alunecare leneșă. În aer; o coroniță din flori de iasomie. N-am mai văzut-o în clipa următoare. Nici nu i-am putut mulțumi. M-am întors fericit și împăcat în camera mea, după ce am închis ușile cu aceeași grije. Întîlnii pe coridor pe Khokha. ― Am fost să beau puțină apă proaspătă, îmi spuse el încurcat, înainte să-i fi vorbit. Nu m-am întrebat atunci ce căuta el mereu în preajma noastră și dacă nu cumva ne spionează. Purtam coronița de iasomie cu prea multa mîngîiere și bucurie ca să mă gîndesc la altceva. Am înțeles mai tîrziu că acesta era semnul logodnei, că fecioara care dăruiește o asemenea coroniță unui tînăr e considerată pe veci a lui, căci schimbul acesta de flori avea valoarea unui legămînt dincolo de împrejurări și de moarte. Dar atunci nu-i cunoșteam încă simbolul și o strîngeam în mîini și o sărutam, pentru că fusese a Maitreyiei, se lipise de sînul ei, și de acolo mi-o zvîrlise ea, neprețuit dar mie. Și șezînd eu pe pat, privind florile de iasomie, mă duse deodată gîndul la începuturile începutului, cînd de-abia o văzusem pe Maitreyi și nu-mi plăcuse; cînd credeam că nimic nu mă va lega de ea niciodată, și înțelesei că, de fapt, eu o iubisem de atunci, deși numi lămuream aceasta și nu voiam să mi-o lămuresc. A fost o noapte de legănări între vis șî amintire, cu parfumul iasomiei ispitindu-mi gura Maitreyiei, o noapte în care mi s-a părut că aud întîia oară cocorii Bengalului, strigătele lor deasupra cîmpiilor inundate de la marginea golfului Am văzut atunci, pe acea poartă de fericire deschisă spre lume, o viață de legendă, pe un tărîm cu șerpi și tam-tam, în care eu pășeam alături de Maitreyi, doi amanți ai drumurilor. A doua zi am avut mult de lucru la birou și m-am întors tîrziu după masă. Maitreyi mă aștepta cu dejunul în sufragerie. Își adusese fișele și le clasifica alfabetic, într-o cutie cu tot atîtea despărțituri și litere. A pălit văzîndu-mă și mi-a adus îndată să mănînc. S-a așezat apoi aproape de mine, cu șalul trecut peste cap pînă aproape de frunte, privindumă! Cît sufeream eu atunci, neștiind ce să-i spun, temîndu-mă să nu par vulgar (căci eram obosit și mîncam lacom), oprindu-mă din foamea mea ca să-i arunc o privire prin care să-i mărturisesc că n-am uitat-o, că mi-e tot atît de scumpă ca și în noaptea trecută. ― Te-ai gîndit la mine azi? o întrebai eu, amintindu-mi că amanții își pun asemenea întrebări dulci. Închise ochii, și îi zării două lacrimi, mai degrabă sticliri, căci bobul nu crescuse atît ca să se desprindă de pleoape. ― De ce plîngi? o întrebai brusc, încercînd să par mai emoționat decît eram. (Și totuși, o iubeam, Doamne, o iubeam nebunește! Atunci de ce nu puteam suferi alături de ea? De ce mi-era foame, iar pe ea o podideau lacrimile?) Nu-mi răspunse nimic, și, după ce mă ridicai de la masă ca să o mîngîi pe păr, mă reîntorsei, ca să beau apă, să mănînc o banană, în sfîrșit, să iau ceva ca s-o pot apoi săruta. (Aveam încă superstiția și pudoarea albului; de a nu vorbi cu gura plină, de a nu săruta cu buzele murdare etc, ca și cum acestea ar fi avut ceva de-a face cu dragostea.) ― Allan, vreau să-ți arăt ceva, îmi spuse ea cu cel mai umil și mai melodios glas al ei. (Vorbea în bengali ca să mă poată tutui, căci o exaspera placiditatea frazelor englezești, întotdeauna la persoana a II-a plural.) Îmi arătă cutiuța dată de Tagore, cu șuvița de păr alb, parfumată și cîrlionțată, înlăuntru. ― Fă ce vrei cu ea; dacă vrei, arde-o. Nu o mai pot ține sus, la mine. Nu l-am iubit pe el. A fost rătăcire dragostea mea pentru el, căci trebuia să-mi fie numai guru, iar eu am crezut că l-am iubit altfel. Dar acum... Mă privi aproape somnambulic; privirile ei treceau prin mine, pe deasupra mea, ca să se unească cu cine știe ce făptură din viziunea ei, poate tot eu, Allan, dar un Allan mai plin și mai cald, cerut și sorbit de toată setea dragostei ei. ― Acum te iubesc numai pe tine; niciodată n-am iubit mai înainte. Mi s-a părut că iubesc. Acum știu, acum e altfel. Am vrut s-o îmbrățișez, dar se cobora Mantu pe scară, și m-am mulțumit numai să-i strîng brațul. I-am înapoiat cutia, căci mi s-ar fi părut ridicol să mă răzbun pe biata șuviță de păr alb. Și apoi, ce aveam eu cu trecutul ei, cu amintirile ei? Era un ceas, acela, în care simțeam atît de cert că sunt cel dintîi și singurul, încît nu mi-era teamă de nimic. Trecutul ei nu mă tortura, așa cum m-a torturat după aceea, de cîte ori mi se părea că Maitreyi se depărtează de mine, că poate mă compară cu celălalt, că trăiește într-un timp în care eu nu apărusem încă în viața ei și care mă chinuia îndeajuns cu nepătrunsul lui. Dar ea înțelese, probabil, altfel gestul meu: ca un refuz, o indiferență față de sacrificiul ei, de nuditatea ei. ― Nu vrei să iei șuvița aceasta? mă întrebă ea încă o dată, nevenindu-i să creadă. ― Ce vrei să fac cu ea? Arde-o tu mai bine, îi răspunsei cît se poate mai cald. ― Dar pentru mine nu mai prețuiește nimic acum, se miră ea. Nu prea înțelegeam și am luat șuvița, împachetînd-o frumos și punîndu-mi-o în buzunarul vestei. Am plecat apoi să-mi iau baia și fluieram cu atîta bunăvoie în timp cemi zvîrleam apa rece pe trup, încît Lilu, care trecea prin curte, îmi ciocăni în peretele de tablă al cabinei și mă întrebă: ― Ai visat urît? Gluma aceasta, în aparență insipidă, se lega de un foarte serios joc al nostru din luna trecută, prin care eu încercam să-mi ascund melancolia și neliniștea ("problema Maitreyi", cum o numeam în jurnal) spunînd că am avut coșmare. Amintirea acelor timpuri de incertitudine și agonie făcea și mai viguroase bucuria și siguranța mea de acum. Mă întorsei în odaia mea, tremurînd de voluptate și victorie. Nici n-am apucat să mă îmbrac bine, și Maitreyi bătu la ușă. Cum intră, trase perdeaua în urma ei (ușa ar fi fost mai riscant s-o închidă) și mi se zvîrli în brațe. ― Nu mai pot fără tine, îmi spuse. O sărutai. Se zbătu și fugi lîngă ușă. ― Oare nu e păcat? întrebă. ― De ce să fie păcat? o liniștit Noi ne iubim, ― Dar ne iubim fără știrea mamei și a lui babà, se tremură ea. ― Într-o zi o să le spunem. Se uită la mine ca și cum aș fi rostit o vorbă de nebun. ― Nu se poate să spui asta! ― Într-o zi va trebui, repet eu. Va trebui să te cer de soție. Am să le spun că ne iubim, și d. Sen nu poate să ne refuze. Știi cît de mult ține la mine, ai văzut cum el însuși m-a adus în casă, m-a îndemnat să mă împrietenesc cu tine. Nu mai continuai, căci Maitreyi dădea semne de o suferință și de o turburare neașteptată. Mă apropiai iarăși, încercai să o iau în brațe, dar se împotrivi. ― Tu nu știi un lucru, îmi spuse. Nu știi că noi te iubim altfel (ezită și se corectă), ei te iubesc altfel, și eu ar fi trebuit să te iubesc tot așa, nu cum te iubesc acum... Trebuia să te iubesc tot timpul ca la început, ca pe un frate... ― Nu vorbi prostii, o întrerupsei eu, sărutîndu-i brațul. Nici ei nu se gîndeau la "frate". ― Ba da, se răzvrăti Maitreyi. Tu nu știi nimic... Începu să plîngă. ― Doamne, Doamne, de ce s-a întîmplat astfel? ― Îți pare rău? o întrebai eu. Se lipi de mine. ― Știi că nu-mi pare rău, că orice s-ar întîmpla nu te voi iubi decît pe tine, că sunt a ta. Și într-o zi mă vei lua cu tine în țara voastră, nu e așa? Voi uita India atunci, vreau eu s-o uit... Mă mîngîia plîngînd și se lipea de trupul meu cu o prospețime și totuși cu o siguranță pe care n-aș fi bănuit-o la o fată care își sărutase iubitul pe gură de-a-bia cu o zi mai înainte. ― Dar lor să nu le spui nimic. N-au să primească niciodată să fiu soția ta. Ei te iubesc pentru că vor să fii al lor. să fii copilul lor. Mă surprindea și mă bucura cele ce ascultam, dar Maitreyi se cutremura. ― Ei mi-au spus mie: "Maitreyi, o să ai de acum un frate, pe Allan. Cată să-l iubești, va fi fratele tău, și babà îl va înfia, și la ieșirea la pensie ne vom duce cu toții în țara lui; acolo, cu banii noștri, vom trăi ca un rajah; acolo nu e cald și nu e revoluție, și albii nu sunt răi ca englezii de aici și ne vor socoti frații lor..." Și eu, acuma, ce-am făcut? Cum te iubesc eu acum, tu înțelegi cum te iubesc eu acum? A trebuit s-o prind în brațe, căci se prăbușea. Am așezat-o pe fotoliu năucit. Am stat mult împreună, fără să ne spunem o vorbă. X Au început de atunci altfel de zile. Despre fiecare din ele aș putea scrie un caiet întreg, într-atît erau de bogate și într-atît au rămas de proaspete în amintirea mea. Ne aflam pe la începutul lui august, în vacanță. Rămîneam aproape tot timpul împreună, eu retrăgîndu-mă în odaia mea numai ca să mă schimb, să scriu în jurnal și să dorm. Restul timpului învățam împreună, căci Maitreyi se pregătea în particular pentru Bachelor of Arts, și eu o ajutam. Ceasurile noastre de atunci, ascultînd comentariile Shakuntalei, unul lîrigă altul, pe covor, nepricepînd un singur cuvînt din textul sanscrit, dar șezînd alături de Maitreyi, pentru că îi puteam strînge pe furiș mîinile, o puteam săruta pe păr, o puteam privi și necăji, în timp ce profesorul, un pandit miop, îi corecta traducerea sau răspunsurile la chestionarul gramatical. Cum îmi interpreta ea pe Kalidasa și cum găsea în fiecare vers de dragoste un amănunt din dragostea noastră tăinuită. Ajunsesem să-mi placă numai ceea ce îi plăcea și ei; muzica, poezia, literatura bengaleză. Mă străduiam să descifrez în original poeziile vaishnave, citeam emoționat traducerea Shakuntalei, și nimic din cele ce mă interesau odinioară nu mai îmi reținea acum atenția, Priveam rafturile cu cărțile de fizică fără nici un fior. Uitasem tot, în afară de munca mea (pe care o sfîrșeam în silă, așteptînd să mă întorc mai curînd acasă) și de Maitreyi. Cîteva zile după mărturisirea noastră veni să-mi spună că mi-a ascuns atunci ceva. Eram atît de infatuat de siguranța dragostei Maitreyiei și de voluptatea care mă cuprindea întotdeauna în apropierea ei, încît o luai îndată în brațe și începui s-o sărut. ― Trebuie să mă asculți, repetă ea. Trebuie să știi tot. Tu ai mai iubit vreodată așa, ca acum? ― Niciodată, răspunsei repede, fără să știu dacă mint sau exagerez numai. (De altfel, ce erau acele dragoste efemere și senzuale din tinerețea mea, alături de patima asta nouă, cave mă făcea să uit tot și să mă mulez după sufletul și vrerile Maitreyiei?) ― Nici eu, mărturisi Maitreyi. Dar alte iubiri am mai avut. Să ți le spun? ― Cum vrei. ― Am iubit întîi un pcm, din aceia pe care noi îi numim "șapte frunze", se pregăti ea să povestească. Începui să rid și o mîngîiai protector, ridicul. ― Asta nu e dragoste, scumpa mea. ― Ba da, e dragoste. Și Chabù iubește acum pomul ei; dar al meu era mare, căci ședeam pe atunci în Alipore, și acolo erau arbori mulți și voinici, și eu m-am îndrăgostit de unul înalt și mîndru, dar atît de gingaș, atît de mîngîietor... Nu mai mă puteam despărți de el. Stam ziua întreagă îmbrățișați, și-i vorbeam, îl sărutam, plîngeam. Îi făceam versuri, fără să le scriu, i le spuneam numai lui; cine altul m-ar fi înțeles? Și cînd mă mîngîia el, cu frunzele pe obraz, simțeam o fericire atît de dulce, încît îmi pierdeam răsuflarea. Mă rezemam de trunchiul lui, ca să nu cad. Fugeam noaptea din odaie, goală, și mă urcam în pomul meu; nu puteam dormi singură. Plîngeam sus, între frunze, pînă ce se apropia ziua, și începeam să tremur. O dată era să mă prindă mama, și am tras o spaimă de am rămas multe zile în pat. De atunci m-am îmbolnăvit eu de inimă. Și nu puteam sta în pat dacă nu mi se aduceau în fiecare zi ramuri proaspete din pomul meu cu "șapte frunze"... O ascultam cum se ascultă o poveste, dar în același timp simțeam cum se depărtează de mine. Cît de complicat îi era sufletul! Înțelegeam încă o dată că simpli, naivi și clari suntem numai noi, civilizații. Că oamenii aceșlia, pe care îi iubeam atît de mult, încît aș fi voit să ajung unul din ei, ascund fiecare o istorie și o mitologie peste, putință de străbătut, că ei sunt stufoși și adînci, complicați și neînțeleși. Mă dureau cele ce spunea Maitreyi. Mă dureau cu atît mai mult, cu cît o simțeam în stare să iubească totul cu aceeași pasiune, în timp ce eu voiam să mă iubească veșnic numai pe mine. O ființă care iubește întruna, pe oricine; poate fi chin mai insuportabil pentru un amant? Mi-o închipuiam goală și adolescentă, încleștîndu-se de pom cu toată nebunia pasiunii ei. Era o imagine care mă turbura, mă irita, căci mi se părea că voluptățile cunoscute de ea atunci nu i le voi putea dărui niciodată eu, nici nu le voi putea șterge. Era altfel de dragoste unirea aceea cu frunzele și cu ramul. M-au torturat, mai tîrziu, multe întrebări: cum se dădea ea lui? Cum o înfiorau pe carnea goală frunzele acelea cu șapte degete? Ce cuvinte i-a spus cînd s-a simțit pentru întîia oară posedată, robită numai lui?... Îmi adusese, învelită în hîrtie argintie, o crenguță cu frunze, presată, parfumată, uscată. Am avut o nestăvilită pornire de furie văzîndu-le și le-am luat, am încercat să le privesc disprețuitor, dar nu m-am putut stăpîni și le-am fărîmat în palme, mușcîndu-mi buzele. ― Și el tot așa a vrut să facă, îmi mărturisi Maitreyi. Dar pe el nu l-am lăsat... Îngălbenii. Vasăzică, și el tot așa de mult a iubit-o și tot atît de crîncen a suferit ghicindu-se anticipat în dragoste, printr-un pom. Unde îmi era siguranța întîietății mele, liniștea mea? Maitreyi începu să-mi sărute mîinile și să-mi spună că acum i-a uitat și pe guru, și pe arbore, că nu mă iubește decît pe mine, că celelalte dragoste n-au fost așa. Rămăsei mut, cu o sfîșietoare durere în suflet; se năruise ceva, simțeam o sfîrșeală și o furie împotriva mea, necunoscute pînă atunci. Asta e gelozie? mă întrebam. ― Dacă nu te-aș iubi numai pe tine, n-aș avea curajul să-ți spun toate acestea, plîngea Maitreyi. Trebuie să-mi spui și tu toate fetele pe care le-ai iubit înainte de mine... ― N-am iubit niciodată, răspunsei eu, întunecat. ― Cum ai putut trăi fărâ dragoste? se minună ea. Și ești mult mai mare decît mine, te-ai fi putut dărui în voie atîtor iubiri... Ezitai o clipă, pe gînduri. Maitreyi mă ghici. ― Nu, nu dragostele tale, fetele pe care le-ai ținut în brațe. Să nu-mi spui de ele. Murdărie, nu dragoste, au fost acelea... Începu să pîîngă în hohote. Pe coridor trecu șoferul, care se opri o clipă, mirat de plîns, apoi plecă mai departe, cu pași lini. (Și el era unul care ne spiona, am observat mai tîrziu aceasta.) Maitreyi încercă să se stăpînească adunîndu-și șalul la gură. ― De ce mă chinui? se revoltă ea deodată. De ce crezi că n-am fost pură în dragostea mea și în trupul meu? Rămăsei încremenit. Eu o chinui? mă întrebam. Îmi spune lucruri care mă ard, și tot ea se răzvrătește. Eu, care n-am spus nimic, care o iubesc ca un nebun, nepu-tînd să mă împotrivesc nici patimii mele, nici dorințelor ei. Eu, care vreau nebunește ca întreg trecutul să se șteargă, iar Maitreyi mi-l aducea necontenit în față, îl viețuiește continuu. (Judecam și sufeream ca un civilizat, ca unul care preferă întotdeauna să uite și să acopere cu cenușă, să ignore sau să tolereze, numai liniștea și confortul lui să nu-i fie stingherite. Maitreyi nu cunoștea nici una din aceste superstiții albe și mi se oferea continuu, întreagă, cu tot ce trecuse și fecundase sufletul ei pînă atunci. Căci trupul, am știut aceasta, și-l păstrase neatins; cel puțin, neatins de nici o mînă virilă.) Mi-a mai spus, tot în după-amiaza aceea, de o altă dragoste a ei. Avea pe atunci doisprezece sau treisprezece ani și se dusese cu d-na Sen la marele templu de la Puri, la Jaganath. Pe cînd ocoleau, laolaltă cu mulțimea, coridoarele întunecate din jurul sanctuarului, cineva se apropie pe nesimțite de Maitreyi și îi puse o ghirlandă de flori peste cap. La cea dintîi haltă în lumină, d-na Sen observă ghirlanda și, aflînd că i-a fost pusă pe întunerec, i-o scoase și o păstră pe brațul ei, Dar cum intră în întunerec, Maitreyi simți iarăși o ghirlandă în jurul gîtului. Și pe ea i-o scoase d-na Sen la lumini. De data asta o luă la braț, dar se petrecu același lutru de cum pășiră în întunerec. Cînd ajunseră la sanctuar, d-na Sen avea pe braț șase ghirlande. Se uită în dreapta și în stînga foarte mîhnită, pentru că o ghirlandă atîr-nată de gîtul unei fecioare înseamnă logodnă. Și atunci apăru un tînăr de o rară frumusețe, cu lungi plete negre pe umăr, cu ochi pătrunzători și gură roșie (suferii cumplit ascultînd pe Maitreyi descriindu-mi-l), care căzii la picioarele d-nei, îi atinse tălpile cu mîna și îi spuse: "Mamă". Atît. A dispărut apoi. L-a iubit pe tînărul acesta ani de-a rîndul, chiar după ce începuse să se îndrăgostească de Tagore. (Amănuntul l-am reținut; dacă se întîmplă să iubească pe Tagore, deși e îndrăgostită acum de mine? Sau dacă, după mine, în timpul cît o iubesc eu, va mai veni altul?) ia urmă i-a mărturisit lui Tagore episodul din templu, și "poetul" i-a spus că tînărul acela era un mesager al dragostei, că cele șase ghirlande erau nu știu ce lucru simbolic, și altele. Ascultînd-o, mă înfioram de cîtă junglă se află încă în sufletul și mintea Maitreyiei. Cîte întunecimi, ce floră tropicală de simboluri și semne, ce atmosferă caldă de eventualități și senzualitate. Unde eram eu, în toate acestea? Și eram iubit de o fecioară de 16 ani, pe care nu o sărutase încă nimeni pe gură în afară de mine... ― Acum sunt a ta, numai a ta, izbucni Maitreyi, înlănțuindu-mă. Numai tu m-ai învățat ce este dragostea, numai tu m-ai înfiorat; ție m-am dat. Cînd ai rupt frunzele, eram fericită. Ce mult îmi place să te văd mînios ca un vînt, să mă calci în picioare, să nu-ți pese de mine. Te iubesc așa. De ce te temi?... Într-adevăr, nu aveam nici un motiv să mă tem. Maitreyi mă căuta mereu în odaia mea, în acel ceas al după-amiezii, cînd toți dormeau sus, sub ventilatoare. Aproape mi se dedea acolo, pe jețul imens, făcut din pai de bambus. Sărutările alunecau acum pe trup, coborînd de-a lungul gîtului, pe umerii goi sub șal, pe brațe, pe piepi Cînd i-am mîngîiat întîia dată sînii, cu o mînă sinceri și înfometată, s-a adunat întreagă într-un singur fior înghețat. S-a destins apoi și și-a descheiat pieptarul, cu tot ce mai rămăsese spaimă și voluptate în priviri. Mi i-a dat înnebunită, înfricoșată, așteptînd parcă un trăsnet care să ne năruie pe amîndoi. Niciodată n-am văzut sîni mai frumoși, la nici o statuie din lume, căci paloarea aceea întunecată a trupului Maitreyiei se îmbujorase acum sub cea dintîi dezvelire, și frumusețea perfectă, de sculptură, a bustului se iluminase așteptîndu-mă. Trupul tot era o așteptare, fața încremenise, ochii mă priveau ca pe o minune. Nu mai era senzualitate fiorul acela care o străbătea și o ucidea alături de mine. Eu mă trezeam lucid și ațîțat, experimentînd în etape dragostea, în timp ce ea se dăruise toată miracolului unei atingeri bărbătești de timpul ei, fiind încă fecioară. Am înțeles mai tîrziu că voluptatea aceasta adîncită în carne, cînd era încă numai îndrăgostită, o crucifica. A avut atunci curajul să mă întrebe, cu un braț încleștat pe speteaza jețului și cu mîna cealaltă mîngîindu-mi părul. ― Nu e păcat? I-am răspuns, ca de obicei, cu o consolare stupidă, cîteva fraze fără nici un conținut și am continuat să mă pierd în descoperirea treptată a trupului ei. Cînd o priveam, la răstimpuri, uimit eu însumi de abandonarea atît de complectă, o zăream cum stă cu capul pe jeț, ochii închiși, tremurînd, lacrimile alunecîndu-i pe obraji, lipindu-i șuvițele de păr la colțul buzelor și pe bărbie. ― Cînd vom fi uniți, o consolam eu, ne vom iubi fără hotare. Te voi avea toată atunci. ― Dar acum nu e păcat? revenea ea, strîngîndu-și cehii, mușcîndu-și buzele. ― Acum te sărut numai și-fi mîngîi numai o parte din trup. Atunci va fi altfel, vei fi a mea, a mea... ― Nu sunt și acum? spunea ea, cu un glas stins. Nu e păcat? Mi-au trebuit cîteva zile pînă am înțeles ce vroia ea să-mi spună. Era păcat, pentru că ea simțea voluptatea complect și se temea ca rouă dragostii astfel risipită să nu strice orînduiala lumii. O dată ce-mi dăduse buzele și mă îmbrățișase, cu trupul ei tot lipit de al meu, noi eram uniți. Și dragostea trebuia să se săvîrșească pînă la capăt, altminteri voluptatea ajungea viciu, iar bucuria unirii noastre, o tristețe a cărnii. Păcatul nu erau încercările de a-i cunoaște tot mai mult trupul, ci limitarea îmbrățișărilor mele, care o făceau să cunoască cele mai definitive spasme fără ca rodul acestor bucurii să se adune, să crească.. Risipirea rodului era păcat, în simțirea și judecata ei indiană. După datina lor, trebuia să fim uniți în pat, și din mîngîierile noastre să răsară roade vii, prun- cii... Căci altminteri, dragostea se pierde, bucuria ajunge stearpă, iar unirea noastră viciu... M-am cutremurat înțelegînd că nu senzualitatea și dragostea ei pentru mine o sileau să-mi ceară aceasta, ci o superstiție, o teamă de karma, de zei, de strămoși. În noaptea aceea mă gîndeam unde se găsește adevărata sinceritate a simțurilor, adevărata inocență a cărnii, la ei sau la noi, civilizații? Oare Maitreyi n-a activat ca o hipnotizată, ca un automat, de cînd m-a sărutat întîia oară? Și spontaneitatea, vastitatea dragostei ei față de mine nu sunt oare simple consecințe ale celei dintîi căderi, acte determinate de conștiința ei. barbară, superstițioasă? Ajunsesem să evit pe cît puteam îmbrățișările prelungi în singurătate, pentru că adoram aproapa pe d-na Sen și respectam pe d-l Sen, și așteptam să găsesc un prilej de a le cere pe Maitreyi pentru mine înainte da a o avea. Am fost un om moral, de aici mi se trag toate tragediile. Am iubit întotdeauna pe mai multe planuri, n-am știut să sacrific totul pentru un singur sîmbure da adevăr sau de viață, de aceea m-am lovit de toate pragurile și m-au dus valurile cum au vrut. De altfel, iubeam atît de mult pe Maitreyi, încît preferam o comuniune mai caldă, mai completă, așa cum o aveam în plimbările cu mașina prin împrejurimile Calcuttei, zeci de kilometri făcuți pînă aproape de miezul nopții, dincolo de Barackpur, de Hoogly, de Chandernagore. Cu ea (spun cu ea ― deși eram întotdeauna întovărășiți de d-na sau de d-l Sen, de Lilu și Mantu, Chabù sau de Khokha ― pentru că nu ne vedeam și nu ne simțeam decît pe noi, pe noi doi), cu ea am vizitat atîtea sate din jurul "Calcuttei, am dorit atîtea case ascunse între cocoti-eri, unde ghiceam din ochi că ne-ar fi plăcut să ne ascundem, am lăsat atîtea amintiri pe șoselele acelea întunecate de umbra arborilor care le încolonau. Atîtea lacuri artificiale pe marginea cărora ne-am așezat amîndoi, strîngîndu-ne furiș mîinile, în timp ce ceilalți aduceau din mașină coșulețe cu sandwichuri și fructe. Atî-tea halte în noapte, pe șoseaua Chandernagorului, încremeniți cu toții de tăcere, de arbori, de licuricii care zburau în jurul nostru ca într-o Urwald. Cu deosebire îmi amintesc o noapte, cînd ni s-a oprit mașina chiar pe șoseaua aceea feerică a Chandernagorului, și șoferul a pornit cu Mantu să caute niște scule într-un sat din apropiere. Inginerul, obosit, a rămas să dormiteze în mașină, iar noi trei, Maitreyi, Chabù și cu mine, am plecat să recunoaștem pădurea. Vară fără lună, cu atîtea stele cîte are Bengalul și licurici așezînduni-se pe umeri, pe față, pe gît, ca într-un basm cu bijuterii. Nu ne spuneam nimic și, pe nesimțite, ne-am înlănțuit, temători de Chabù, încurajați de tăcerea și întunerecul acela fermecat. Nu știu ce suflet necunoscut din mine izbucni atunci chemat de toată această Indie nebănuită. Pădurea părea că n-are aici început, nici margini. Arbori de eucalips, fără vîrstă, prin care cerul se ghicea anevoie, într-atît erau de mincinoși licuricii și de depărtate stelele. Ne-am oprit în fața unui eleșteu artificial, unul din acele bazine în care agricultorii cresc pește. Am amuțit acolo toți trei. Cine știe ce minuni se urzeau atunci printre lotușii cu frunzele strînse, în apa aceea fără tresărire, în care se oglindeau zborurile boabelor de aur? Mă scuturam mereu, pentru că preajma noastră se prefăcuse în basm, și omul tînăr din mine, omul ceasului aceluia de amăgiri, se lăsa adormit le sfințenia și irealul prezenței noastre în fața acestui eleșteu încremenit. Am stat așa mult timp și n-am cutezat atunci s-o sărut pe Maitreyi. Nu mai doream nimic, nu mai simțeam nevoia vreunui gest. Era o seninătate nefirească în sufletul meu, deși taina și miracolul din jur mă exaltase, mă narcotizase, mă răzvrătise. Nu știu cum s-a petrecut aceasta. Altă dată, am găsit o casă părăsită, ta marginea unui cîmp de orez în care eu mă avîntasem și mă întorsesem ud pînă aproape de genunchi. Am stat pe zidul ruinat al casei, pe pietrele acelea amenințate de vegetație, uscîndu-mă. Nu răsăriseră încă stelele, și seara era caldă, cu adieri de eucalips. Alături, încercînd să stea tot atît de confortabil, deși venise într-o sari cu fir, Maitreyi căuta cu privirea începutul pădurii, dincolo de cîmp. Nu știu ce tainică împărtășire a dorinței noastre de fugă, de izolare împreună a trecut atunci peste tot. Pădurea ne îmbia cu desimea ei de arbori și umbre, cu păsările ei fericite. Ne-am privit, și o emoție dincolo de fire ne-a invadat, ca și atunci în bibliotecă. Am ajutat-o să sară de pe zid și i-am sărutat în fugă părul, dar sărutul a fost sufletu-mi întreg, căci Maitreyi s-a abandonat cu ochii închiși, fără să se mai gîndească la Lilu și la d-na Sen, care ne-ar îi putut vedea din mașină. Ne întorceam întotdeauna lîngă ei cu inimile înspăimîntate: dacă ne-au văzut? Plimbările acelea mi-au rămas acum mai proaspete și ucigător de dulci în amintire. Căci dacă amintirea cărnii se trece ușor, dacă unirea, cît de perfectă, a trupurilor e asemenea setei și foamei și se uită, nimic din opacitatea aceasta nu era în comuniunea noastră dinafară de oraș, cînd ochii își spuneau singuri tot, și o simplă îmbrățișare înlocuia o noapte de dragoste. Numai acolo mai puteam regăsi fiorul acelor priviri fixe, hipnotice, nesățioase, descoperite în cea dintîi zi a noastră, în bibliotecă. Cînd ne opream la bariere, în plină lumină, ochii noștri se căutau, se găseau și se înlănțuiau exasperați, dăruindu-și atît de nebunește privirile, încît mă întreb și acum cum de nu au ghicit ceilalți patima noastră. Să fi crezut, oare, că e dragostea pe care o voiseră ei? O dată am văzut Chandemagorul noaptea. Bulevardul iluminat pe amîndouă părțile nu mi-a putut șterge impresia de obosită melancolie pe care mi-o lăsaseră ruinile palatului, atît de glorios cîndva în această veche și uitată de Dumnezeu colonie franceză. La întoarcere m-am gîndit serios cît de puternică și de nepieritoare este această Indie, care rabdă și înghite totul fără să-i pese de năvălitori și de stăpîni. Alergam într-o mașină a secolului al XX-lea și alături de mine aveam un suflet nepătruns și neînțeles, tot atît de himeric și de sfînt ca și al celeilalte Maitreyi, sihastra din Upanishade. I-am atins brațul ca să mă deștept. Fata aceasta mă iubește pe mine? La Belur-Math, în askram-ul lui Swami Vivekanahda, veneam de cele mai multe ori, mai ales sărbătorile, pentru că Gangele curge acolo chiar pe la treptele math-ului, și priveliștea e minunată, aerul îmbălsămat. Acolo ne plimbam noi nestingheriți, fără multe cuvinte și fără gesturi de dragoste. Acolo mi s-a părut că aflu o liniște pe care sufletul meu n-o cunoscuse nicăieri mai înainte. Era dragostea pentru Maitreyi sau convingerile mele bine justificate, acelea care m-au făcut pentru întîia oară să mă gîndesc la convertire? Voiam să trec la hinduism, și atunci n-ar mai fi existat nici o piedecă în drumul unirii noastre. Și mă întrebam așa: dacă e adevărat că toate religiile sunt bune, că același Dumnezeu se manifestă în fiecare din ele, atunci de ce n-aș putea îmbrățișa credința Maitreyiei? Nu-mi lepăd legea din spaimă sau de pofta câștigului, ei pentru că dragostea mă pune la această încercare. Dacă o dogmă moartă poate stăvili o dragoste vie, ce fel de dragoste e aceea? Dacă sunt convins că adevărul e pretutindeni, în toate credințele, de ce nu schimb în fapte convingerea aceasta? E foarte ușor să spun, ca orice misionar modernist, că toate religiile sunt bune. M-am săturat de vorbe. Vreau să- mi dovedesc mie însumi că hinduismul e tot atît de bun ca și creștinismul, dacă cred, într-adevăr, într-un singur Dumnezeu; după cum amîndouă legile ar fi inutile, dacă n-aș crede. Cînd i-am spus Maitreyiei acest lucru, acolo la Belur-Math, a rămas o clipă uluită de hotărîrea mea și mi-a mărturisit că, dacă trec la hinduism, nimeni nu ne-ar mai putea despărți. Mi-a citat cîteva cazuri de asemenea convertiri. (Pe un francez, profesor la Shantiniketan, căsătorit cu o bengali, îl cunoscusem chiar eu și rămăsesem impresionat de seninătatea și fericirea lui, sădit într-un pămînt strein, avînd fii și fiice pe care îi creștea ca pe adevărații copii indieni.) Și în aceeași seară, la întoarcerea în Bhowanipore, Maitreyi mărturisi d-nei Sen hotărîrea mea. A fost atît de fericită, încît se coborî la mine să-mi spună că "mama" e copleșită de bucurie, că toate femeile de sus nu vorbesc decît de asta și că acum, așteptînd ceasul prielnic, aș putea-o cere fără teamă. Ne-am îmbrățișat atunci cu o siguranță și o împăcare de sine care mi-au dat mai tîrziu de gîndit. Oare toleranța aceasta, patronarea aceasta generală, nu va fi hotarul dragostei noastre? mă întrebam. D-l Sen, cînd a auzit de convertire, s-a supărat și mi-a spus că nu trebuie să mă entuziasmez atît de repede pentru o religie în care nu mă atrage, deocamdată, decît ineditul și ceremonialul; că religia mea e mult mai bună decît a lui, și, dacă el nu și-o poate lăsa pe a sa, pentru că și-ar pierde locul în societate, eu nu am nici un motiv să încerc această experiență. De altfel, el nu va accepta decît după ce va primi consimțământul celor din țară. Nu trebuie niciodată să uit că o religie se păstrează nu din convingere, ci din dragoste și respect pentru cei aproape nouă și care cred încă în ea. (Dar dragostea mea nouă și vie? îmi spuneam ascultîndu-l, pentru că avea și el dreptate, dar aveam și eu.) Această opoziție netă și viguroasă a d-lui Sen ne-a deprimat, pe mine și pe Maitreyi. Ne-am hotărît ca eu să plec o lună la Puri, prin octomvrie, și să mă întorc convertit gata. Atunci, nici o discuție nu va mai fi posibilă. De altfel, s-a întîmplat ca d-l Sen, care suferea de cîteva luni de presiune arterială tot mai gravă, să aibă două-trei atacuri repetate de "mouches-volantes", și aceasta a alarmat toată casa. Plimbările noastre cu mașina s-au rărit, mai toată vremea trebuind să stau în odaia d-lui Sen, cetindu-i fie romane, fie cărți de psihologie și medicină. (Căci inginerul, de cînd s-a văzut silit la imobilitate, a început să se gîndească la suflet și la boală și dorea să se documenteze.) Făceam cu schimbul, Mantu, eu și Maitreyi. D-l Sen nu suferea, dar era nevoit să petreacă o bună parte din zi întins pe pat, cu ochelari negri la ochi. Boala aceasta, care dura de cîteva luni, aproape că nu o observasem, într-atît eram de preocupat și fascinat de jocul dragostii noastre. Am înțeles atunci cîte lucruri se petrecuseră în jurul meu, fără ca eu să le bag în seamă. Revoluția civilă amenința iarăși, cu cei 50 000 de naționaliști în temnițe. A trebuit să asist la cîteva scene brutale, cîteva șarje de poliție călăreață, o devastare a cartierului sikh din Bhowanipore, copii bătuți și femei rănite, ca să mă revolt și eu de-a binelea. Dar atunci n-am mai judecat și osândeam pe britoni fără rezervă, mă înfuria orice nouă brutalitate pe care o afiam din ziare, priveam scîrbit orice alb întîlnit în tramvaie și am renunțat la tutunul englezesc, la pasta de dinți englezească, la orice lucru adus din Anglia, Nu mai cumpăram decît obiecte swadeshi sau, dacă nu găseam de acestea, marfă japoneză. De altfel, viața mea în Bhowanipore mă silise să renunț de mult la majoritatea cumpărăturilor europene. Cîteva zile după devastarea cartierului sikh, mă vizitează Harold. Ghicisem; venise pentru un împrumut, de data asta mare, o sută de rupii. Aveam banii la "Chattered Bank" și i-am dat cecul, încîntat că-l pot servi (bietul băiat nu-și plătise chiria de trei luni și nu mai avea ee să mai mănînce pînă la leafă), dar în același timp înfuriat că ajut un dușman al Indiei. Ajunsesem aproape șovinist și, după ce Maitreyi ne-a servit ceaiul și a întîrziat puțin de vorbă în camera mea, am încercat să aduc discuția despre Gandhi și despre revoluția civilă. Harold, ca orice eurasian, nu putea nici să audă de asemenea lucruri și era fericit de teroarea dezlănțuită de poliție și armată; dar în ziua aceea venise să-mi ceară o sută de rupii și nu putea să mă contrazică. Am avut atunci intuiția lașității lui și m-am recunoscut atît de bine în jena lui de a discuta o credință, încît m-am întristat. Dar mai era ceva: Harold venise și pentru a mă spiona, să vadă cum locuiesc aici, dacă duc, într-adevăr, o viață de "brută neagră", cum credea el, sau am oarecare confort. Venise, mai ales, pentru Maitreyi; și cînd a văzut-o servind ceaiul, roșind privindu-mă pe furiș, zîmbind, familiară cu odaia și cu prezența mea, a înțeles și mi-a spus-o. ― Dragul meu Allan, ești pierdut fără putință de scăpare de-acuma... ― Ar fi cea mai mare fericire a mea dacă aș izbuti să fiu primit în lumea aceasta, îi răspunsei întărîtat, pri-vindu-l drept în ochi. O lume vie, cu oameni vii, care suferă și nu se plîng, care au încă o etică, iar fetele lor sunt sfinte, nu tîrfe ca ale noastre. Să mă căsătoresc cu o albă? îl întrebai eu, încercînd să fiu sarcastic, cu o fată care n-a cunoscut niciodată virginitatea și nu va cunoaște niciodată desăvîrșita abandonare? E o lume moartă lumea noastră, continentele noastre albe. Nu mai găsesc nimic acolo. Dacă aș fi primit, cum mă rog lui Dumnezeu să fiu, într-o familie indiană, aș găsi puteri să-mi refac viața aceasta clădită pe nimicuri, pe interese stupide și pe abstracțiuni. Aș vrea s-o iau de la capăt, să cred în ceva. să fiu fericit. Nu pot fi fericit decît într-o dragoste perfectă și nu găsesc asemenea dragoste decît aici, aici, în casa, în cartierul ăsta... Vorbisem aprins, sincer, revelîndu-mi mie însumi anumite gînduri, pe care nu le întregisem pînâ atunci. Harold mă privea surprins, amuzat, stînjenit. Nu avea ce să-mi răspundă, pentru că nu pricepuse mai nimic din acea "moarte a continentului alb", care mă obseda pe mine de atîția ani, și apoi, nici nu avea chef de vorbă, nerăbdător fiind să plece și să soarbă un pahar de whisky, din care nu mai gustase cam de mult. Mă întrebă într-o doară: ― Dar religia ta? ― Pentru mine, creștinismul nu s-a născut încă. N-au fost decît biserici creștine, dogme și rituale. Creștinismul se naște aici, în India, pe pămîntul cel mai împăcat cu Dzeu, unde oamenii sunt însetați de iubire, de libertate și de înțelegere. Nu concep un creștinism fără libertate și fără primatul spiritualității... Harold, care mă auzise pe mine vorbind numai de construcții și de fizică sau comentînd ultimele întîmplări frivole, rămase și mai surprins ascultîndu-mi apologia noului creștinism indian. De fapt, în acele clipe ezitam chiar eu, căci îmi dădeam perfect seama că tot zelul meu se datora dragostii pentru Maitreyi și consecințelor ei religioase și politice. Nu cumva tot ce facem e determinat de asemenea robiri sentimentale? mă întrebam eu mai tîr-ziu, în acele luni în care încercam din nou să aflu adevărul. Adevărul. ― Eu nu te prea înțeleg, îmi spuse Harold. Să dea D-zeu să fie bine și să te apere de farmece, adăogă el, ridicîndu-se să plece. Eram oarecum încălzit de discuție și mă plimbam prin odaie întrebîndu-mă dacă am spus tot ce gîndesc, cînd Maitreyi intră și mă îmbrățișa. ― Bine c-a plecat, îmi spuse. Mi-era dor de tine.. Strîngînd-o în brațe, am simțit pentru întîia dată teama că dragostea Maitreyiei ar putea cîndva să mă obosească. Aș fi vrut să rămîn și eu singur, măcar un ceas după plecarea lui Harold, căci prezența lui mă agitase și voiam să meditez, să fac un efort de înțelegere, să-mi precizez anumite hotărîri. Iar Maitreyi de-abia aștepta ca să plece musafirul, pentru ca să-mi cadă în brațe. Simțeam că mi se răpește ceva al meu, mi se calcă un petec de loc rezervat numai mie. Mă dăruisem cu desăvîrșire Maitreyiei și nu rămîneam o clipă singur; chiar în preajma somnului, imaginea ei mă urmărea. Cînd aveam nevoie de singurătate, de ce nu mi-o ghicea? De ce nici dragostea cea mai mare nu poate ghici dorința celuilalt?... O păstram încă în brațe, odihnindu-mi buzele pe creștetul ei parfumat cu ulei de coco. Atunci intră Khokha, ne văzu o clipă și se retrase strigînd: ― Pardon... XI Întorcîndu- mă din oraș, găsii pe masa mea un bilet: "Vino în bibliotecă!" Întîlnii pe Maitreyi, care îmi spuse înspăimîntată: ― Khokha știe! Încercai să par neturburat și s-o conving că aceasta nu înseamnă nimic. Maitreyi mă privea fix, strîngîndu-mi mîinile, căutînd parcă în certitudinea mea un sprijin. ― Trebuie să ne logodim înainte de a-i spune lui baba. El este acum bolnav, e greu să-i spunem, îl va turbura mai mult. ― Dar nu suntem noi logodiți de atîta vreme? mă mirai eu. Nu mi-ai dat ghirlanda și nu te-am strîns în brațe? ― Acum ne-a văzut Khokha, îmi explică Maitreyi, uitîndu-se în toate părțile cu teamă. Trebuie să întărim unirea noastră, să nu fim blestemați, să nu supărăm ritmul. Încercai aceeași deziluzie și desfătare pe care o aveam de cîte ori descifram în dragostea și sufletul Maitreyiei jungla superstițiilor. Ritmul, karma, strămoșii... Cîte puteri trebuiau întrebate și invitate pentru asigurarea fericirii noastre?... ― Ți-am ales piatra pentru inel, îmi spuse Maitreyi, dezlegînd din colțul sari-ei o nestemată verde-neagră în forma unui cap de șopîrlă, străbătută în creștet de o geană sîngerie. Începu să-mi explice inelul. Va fi lucrat după ceremonialul căsătoriei indiene ― din fier și aur ― ca doi șerpi încolăciți, unul întunecat și altul galben, cel dintîi reprezentînd virilitatea, celălalt feminitatea. Piatra o alesese ea dintr-o grămadă întreagă, adunată din strămoși și păstrată în sipetul d-nei Sen, N-avea nici un preț, și nimeni nu putea spune că a furat-o luînd-o fără știrea mamei. De altfel, mai erau multe altele la fel, acolo, în sipetul cu bijuterii. (De ce încerca ea să se scuze și să se apere atîta? Am aflat mai tîrziu; se temea să n-o judec "creștinește", prin-tr-un criteriu moral sau civil.) Nu toate logodnele sunt sfințite așa. De obicei, mă lămuri Maitreyi, numai soția primește o brățară în care s-au împletit, pe dinăuntru, cele două fire de aur și de fier; soțul poartă numai un inel. Dar pentru că ea nu putea purta brățara de logodnică, trebuia să adunăm ambele simboluri într-un singur inel... Mi-a vorbit mult în seara aceea, și eu o ascultam vrăjit; deși rămășița de luciditate pe care o mai aveam se răzvrătea împotriva acestui ceremonial incert și mistificat. Mi se părea că e un viol săvîrșit asupra dragostei noastre orice tendință de legiferare și exteriorizare simbolică. Ceea ce iubeam eu mai însetat în dragostea noastră era tocmai spontaneitatea și autonomia ei. Totuși, cînd bijutierul mi-a adus inelul, l-am luat în mîini și l-am învîrtit în toate felurile cu o copilărească bucurie. Era durat cu atîta măiestrie, încît putea trece drept un inel oarecare, mai original ca altele, e drept, dar camuflîndu-și perfect simbolul. Toți cei din casă l-au privit astfel și, dacă Lilu și Mantu au făcut reflecții asupra unei eventuale sau anticipate căsătorii cu o indiană, toate acestea s-au desfășurat într-o atmosferă de glumă. De altfel, inginerul era încă bolnav, concediul i se prelungise, ― și toți din casă nu se preocupau decît de îngrijirea lui. A doua zi, Maitreyi s-a prefăcut mai obosită decît era și a cerut să se plimbe cu mașina la Lacuri, către seară, cînd știa că aproape toată lumea era ocupată. Singura Chabii a voit să ne întovărășească, dar cum ea nu prea se afla tocmai bine de cîteva ziîe (tăcea întruna, fără să spună ce are, privea fix în gol, cînta fără nici o noimă), d-na Sen n-a lăsat-o și ne-a dat drept tovarășă pe sora lui Khokha, o văduvă tînără și timidă, care muncea ca o roabă și nu avea altă dată prilejul să se plimbe cu mașina. La plecare, eu m-am suit lîngă șofer, iar ele două la spate, dar îndată ce am ajuns la Lacuri, văduva a rămas în mașină (pe care o trăsesem alături de alee, lîngă un eucalips uriaș), șoferul a plecat să-și cumpere limonada și noi doi am pornit pe marginea apei. Lacurile erau tot ce iubeam eu mai mult în Calcutta; tocmai pentru că erau singurul lucru artificial în acest oraș ridicat din junglă. Aveau o liniște de aquarium și, în timpul nopții, păreau înghețate sub boarea brățării de globuri electrice. Parcul mi se părea nesfîrșit, deși știam bine că e îngrădit, pe de o parte de linia ferată, iar de cealaltă de șosea și de mahalale. Îmi plăcea să rătăcesc pe alei și să cobor pe marginea apei, unde arbori mai tineri, răsădiți după terminarea lucrărilor, creșteau în voie, cu o perfectă individualitate, ghicind parcă jungla care fusese odinioară pe acolo și străduindu-se să recîștige acea libertate pierdută. Lîngă un asemenea buchet de pomi ne-am oprit noi atunci. Ne ascundeau fără grijă, din toate părțile. Maitreyi mi-a scos inelul din deget și la închis în pumnii ei mici. ― Acum ne logodim, Allan, îmi spuse ea, privind înainte spre apă. Începutul acesta solemn mă irită puțin. Nu puteam scăpa de luciditate. (Și o iubeam, Dumnezeule, cît o iubeam!) Mi se părea că va fi o scenă din romane, din baladele acelui ev mediu indian, cu dragoste legendare și demente. Purtam cu mine spaima și superstițiile unei întregi literaturi, pe care, dacă nu o cetisem, o văzusem evoluînd lîngă mine, în adolescență și în cei dintîi ani ai tinereții. Mă stingherea, ca pe orice civilizat (eu, care credeam că mă pot dispensa de civilizație, o pot dezrădăcina din mine), fiece gest solemn, fiece cuvînt responsabil, fiecare făgăduință. Maitreyi continuă totuși cu o simplitate care începu să mă cucerească. Vorbea apei, vorbea cerului cu stele, pădurii, pămîntului. Își sprijini bine în iarbă pumnii purtînd inelul și făgădui: ― Mă leg pe tine, pămîntule, că eu voi fi a lui Allan, și a nimănui altuia. Voi crește din el ca iarba din tine. Și cum aștepți tu ploaia, așa îi voi aștepta eu venirea, și cum îți sunt ție razele, așa va fi trupul lui mie. Mă leg în fața ta că unirea noastră va rodi, căci mi-e drag cu voia mea, și tot răul, dacă va fi, să nu cadă asupra lui, ci asupră-mi, căci eu l-am ales. Tu mă auzi, mamă pămînt, tu nu mă minți, maica mea. Dacă mă simți aproape, cum te simt eu acum, și cu mîna și cu inelul, întărește-mă să-l iubesc totdeauna, bucurie necunoscută lui să-i aduc, viață de rod și de joc să-i dau. Să fie viața noastră ca bucuria ierburilor ce cresc din tine. Să fie îmbrățișarea noastră ca cea dinții zi a monsoon-ului. Ploaie să fie sărutul nostru. Și cum tu niciodată nu obosești, maica mea, tot astfel să nu obosească inima mea în dragostea pentru Allan, pe care cerul l-a născut departe, și tu, maică, mi l-ai adus aproape. O ascultam tot mai fascinat, pînă ce nu i-am mai putut înțelege cuvintele. Vorbea o bengaleză de prunc, simplificată, aproape cifrată. Auzeam sunetele, ghiceam pe ici, pe colo cîte un cuvînt, dar îmi scăpa tîlcul acestei incantații. Cînd a tăcut, parcă mi-era teamă s-o ating, într-atît mi se părea de fermecată, de inaccesibilă. A vorbit tot ea întîi. (Rămăsesem cu o mînă pe genunchi și cu cealaltă apăsată palmă pe pămînt, parcă mă legasem și eu, printr-o magie a gestului.) ― Acum nu ne mai desparte nimeni, Allan. Acum sunt a ta, cu desăvîrșire a ta... O mîngîiai, căutînd cuvinte pe care nu i le mai spusesem pînă atunci, dar nu găsii nimic inedit, nimic care să corespundă cît de cît febrei mele interioare și transfigurării ei. (De mult încetase de a mai fi Maitreyi din mașină; avea o fixitate ciudată a feței, care ma urmărit multă vreme după aceea.) ― Într-o zi ai să mă faci soția ta și ai să-mi arăți lumea, nu e așa? Îmi spuse aceasta pe englezește și i se păru că s-a exprimat vulgar. ― Vorbesc acum foarte prost englezește, nu e așa, Allan? Cine știe ce lucruri ai gîndit despre mine, auzindu-mă... Dar aș vrea să văd lumea cu tine, s-o văd cum o vezi și tu. E frumoasă și mare, nu e așa? De ce se bat oamenii în jurul nostru? Aș vrea să fie toți fericiți. Ba. nu, vorbesc prostii. Ce bine îmi pare că e așa, ce bine îmi pare... Începu să rîdă. Mă trezii cu o Maitreyi din iarnă, cu acea fată inocentă și sperioasă, vorbind discontinuu și paradoxal. Se ștersese parcă întreaga ei experiență, care o maturizase, o adunase, o apropiase de femeie. Am înțeles în zilele următoare că logodna aceasta îi redase liniștea și patima ei de joc, de liberă bucurie. Din ceasul în care a mărturisit unirea noastră, teama i-a pierit, obsesia păcatului n-a mai chinuit-o. Regăseam în ea pe aceeași neînțeleasă Maitreyi, pe care o priveam la început cu stupoare și admirație și care îmi intrase pe nesimțite în suflet, în timpul jocului, prin acele curse de o desăvîrșită platitudine intelectuală pe care credeam că i le-am întins eu. A trebuit să plecăm repede spre mașină, căci se întunecase de-a binelea. A fost, acela, singurul ceas cînd n-am îmbrățișat pe Maitreyi. Am găsit pe însoțitoarea noastră moțăind în fundul mașinii, cu șalul bine tras pe creștet, și ne-a privit cu o bucurie de complice cînd ne-a văzut venind, unul lîngă altul, eu mai înalt decît Maitreyi, dar ea mai tînără și neînchipuit de frumoasă, cu expresia ei atentă la tot din jur, cu bucuria regăsitei libertăți în jocul feței. (Ara aflat mai tîrziu, tot de la Maitreyi, că sora lui Khokha știuse cea dintîi de dragostea noastră și o protejase pe cît i-a stat în putință; că ea ― care suferise atîta din cauza unei căsnicii nepotrivite, fiind măritată, la 12 ani, cu un bărbat pe care nu-l văzuse niciodată și de care se temea pentru că o violase brutal și o bătea în fiecare noapte, înainte și după dragoste ― ea o sfătuise mereu pe Maitreyi să nu se lase intimidată de legile castei și de rigorile familiei, ci să treacă la fapte, iar în cazul unei opoziții îndărătnice, să fugă cu mine în lume. Pe această prietenă a mea și tovarășe a Maitreyiei, singura care a consolat-o în zilele ei de blestemată mizerie, o vedeam foarte rar, îi vorbeam numai întîmplător și nu i-am știut niciodată numele. Am recitit de mai multe ori jurnalul ca să-l regăsesc; nu l-am găsit, pentru că nu-l notasem. Și totuși, femeia aceasta a fost singura care ne-a iubit înțelegător și dezinteresat pe noi doi în casa Sen.) Chiar în noaptea aceea lui Chabù i-a fost mai rău și a trebuit să doarmă în odaia d-nei Sen. Nimeni nu bănuia ce ar putea să aibă, dar simptomele erau îngrijorătoare, căci Chabù voia mereu să se plece pe fereastră sau pe balcon, și tot i se părea că vede ceva jos, în stradă, ceva care o cheamă. Eu m-am culcat puțin obosit de întîmplârile zilei și începusem probabil să visez ceva ciudat, cu plimbări pe ape, cu lebede, cu licurici, căci m-am trezit oarecum uluit, auzind cîteva bătăi în ușă. Am întrebat cine e, dar nu mi-a răspuns nimeni. Mi-era puțină frică, s-o mărturisesc, și am aprins lampa. Ventilatorul alerga cu acel zgomot de care îți dai seama numai cînd îl oprești. Am deschis și am rămas împietrit. Venise Maitreyi, tremurînd toată, în picioarele goale, ca să nu facă zgomot, și cu o sari verzuie, subțire. Nu știam ce să fac. ― Stinge lumina, îmi șopti ea, intrînd în cameră și tupilîndu-se repede în dosul fotoliului de paie, ca să nu fie văzută întîmplător din stradă. Am stins lumina și m-am apropiat de ea, întrebînd-o stupid: ― Ce e cu tine? De ce ai venit, Maitreyi? Ce ai, Maitreyi? Nu mi-a răspuns nimic, ci numai și-a deznodat marginea sari-ei și a rămas goală pînă la pîntec, în cîteva gesturi pe care le-a împlinit cu ochii închiși strîngîndu-și buzele și oprindu-și anevoie suspinul. Vedenia trupului ei gol, în acea foarte palidă boare luminoasă din odaie, m-a izbit ca un miracol pe care niciodată nu l-aș fi putut intui în toate amănuntele lui precise și carnale. Căci dacă mă gîndeam adesea la prima noapte pe care o vom petrece împreună și dacă îmi închipuiam însetat patul nostru unde o voi cunoaște pe ea, niciodată nu-mi puteam închipui trupul adolescent al Maitreyiei, dezvelindu-se de bunăvoie și din proprie pornire, noaptea, în fața mea. Acest lucru nu mi-l puteam închipui, deși visam uneori o unire vertiginoasă în împrejurări stranii. Mă lovea, în acest act, tocmai simplitatea și naturalețea lui; fecioara care vine singură în odaia logodnicului, pentru că nimic nu îi mai desparte de acum. Încet-încet, am cuprins-o în brațe, ezitînd la început s-o apropii prea mult de mine, așa prea goală cum era, dar întîlnindu-i șoldurile încă acoperite de sari, am cobo-rît întro singură mîngîiere mîinile de-a lungul spatelui ei arcuit și am dezvelit-o pînă la pulpe, tremurînd tot de acest sacrilegiu și îngenunchind în fața acestui trup gol, care depășise pentru mine orice frumusețe și participa acum la miracol. Și-a înlănțuit ea singură brațele de umerii mei, implorîndu-mă să mă ridic, fără o vorbă (căci tremura toată, și imensa bucurie care o adusese în odaia mea nu putea izgoni totuși spaima ceasului acela). S-a apropiat de pat cu pași mici și moi, și întreg trupul căpătase un alt ritm în acea înaintare. Am vrut s-o duc în brațe, dar s-a împotrivit și s-a culcat ea singură, sărutîndu-mi perna. Numai o clipă am văzut-o întinsă ca un bronz viu pe cearceaful alb, tresărind, răsuflînd și chemîndu-mă. În clipa următoare închideam ferestrele cu oblonul de lemn, și încăperea noastră se topi în întunerec. Am simțit-o lîngă mine, strîngîndu-se toată, parcă ar fi încercat să se ascundă, sa se uite. Nu mai era sete trupească aceea, ci sete de mine tot; ar fi vrut să treacă în mine toată, așa cum trecuse sufletul ei. Nu-mi mai amintesc nimic apoi; căci am cunoscut-o fără să știu, fără memorie. Cîteva ceasuri după aceea, apropiindu-se zorile, ea s-a ridicat de lîngă mine și și-a pus sari-a fără să mă privească. Mi-a spus numai atît, cînd i-am deschis ușa (cu cîte precauții, cu cîte bătăi de inimă): ― Unirea noastră a fost poruncită de Cer. Nu vezi că astăzi, în ziua inelului, Chabù na dormit cu mine? Am ascultat-o urcînd scările spre odaia ei, dar n-am mai auzit nimic, într-atît aluneca de ușor pe lîngă perete. Dimineața, ea a fost aceea care m-a chemat la ceai. Adusese și flori din grădină și mi le-a aranjat în vase cu un zîmbet prețuind cît o îmbrățișare. Era izbitor de palidă, părul lăsat pe umeri (îl încurcasem eu, mi-a spus mai tîrziu, și i-a fost peste putință să-l pieptene) și buzele mușcate. Privii cu o imensă beatitudine urmele primei noastre nopți de dragoste. Maitreyi era acum de o frumusețe ațîțată, parcă întreg trupul se deșteptase în ea, și buza aceea de jos, cărnoasă și fragedă, își purta mușcăturile ca o victorie, ispitind privirea și turburînd-o. M-am întrebat cum de a trecut neobservată schimbarea aceasta, cum de au fost atît de ușor acceptate explicațiile ei. (Că boala lui Chabù n-o lăsase să doarmă, că, venindu-i să plîngă toată noaptea, și-a mușcat buzele pînă la sînge, că boala tatălui o obosise prea mult etc.) Ziua a trecut repede, aproape fără s-o văd. Căci a trebuit să rămîn tot timpul la birou, lucrînd cu înlocuitorul d-lui Sen. Cînd m-am întors acasă, am găsit-o pe Maitreyi așteptîndu-mă în verandă, lîngă cutia cu scrisori. Mi-a arătat un inel făcut dintr-un ac de cap încolăcit pe deget, purtînd în loc de piatră o boabă de glicină. ― La noapte să nu mai încui ușa cu bara, mi-a spus ea fugind. A venit spre miezul nopții; de astă dată fără să tremure. Aproape a rîs cînd m-a îmbrățișat. Eram fericit că păcatul n-o deprimă, că nu vine în ceasurile de dragoste cu teama că face un rău. N-am recunoscut-o, într-atît erau de sincere îmbrățișările ei, atît de însetate chemările ei, atît de măiestre mîngîierile. Cînd am surprins-o mîngîindu-mă, nu-mi venea să cred că fusese fecioară cu o noapte înainte. Aveam impresia că nu o mai stingherește nimic, deși nu avusese un singur gest impudic sau de inconștient exhibiționism. Se regăsise pe sine în îmbrățișarea noastră, regăsise jocul și-l împlinea dăruindumi-se toata, fără nici o restricție, fără nici o teamă. Fata aceasta, care nu cunoscuse nimic din dragoste, nu se temea de ea. Nu o obosea nici o mîngîiere, nu o surprindea nici un gest bărbătesc. Curajul tuturor îmbrățișărilor îl accepta aproape fără pudoare, găsind o maximă voluptate oriunde, nedezgustînd-o nimic, neobosind-o nimic. Dacă nu s-ar fi temut să fie auzită, ar fi cîntat după fiecare îmbrățișare, ar fi strigat de durere și de bucurie în clipa unirii, ar fi dansat prin odaie, cu pașii ei moi și neumani. Descoperise gesturi de amantă care mă umileau. Eu, care credeam că experiența mea anterioară îmi va da oarecare superioritate, cel puțin tehnică, în nopțile noastre de dragoste, fusesem de mult depășit în închipuirea mîngîierilor. Siguranța cu care săruta, perfecțiunea îmbrățișării ei, ritmul uluitor al trupului ei, pe fiecare ceas altul, pe fiecare ceas mai curajos, mai nou, mai spontan, toate acestea aproape că mă umileau. Ghicea orice sugestie și desăvîrșea orice început cu un instinct pe care i-l invidiam. Descifra dorul trupului meu cu o preciziune eare la început mă stingherise. Știa perfect clipa cînd voiam să rămîn singur, alături de ea, în pat, departe de atingere, ținîndu-i numai mîna, și se retrăgea simplu, ca pentru o clipă de odihnire. Cînd rămîneam pe gînduri, ea se încolăcea lîngă pernă, îmbrațișînd-o, și închidea ochii, ca și cum mi-ar fi cerut să n-o turbur. Descoperisem o lampă mică, de noptieră, pe care o puneam înapoia jețului, acoperind-o cu șalul ei, și care ne dădea în odaie o lumină umilă, în care formele ei se rotunjeau și se bronzau. Maitreyi nu putuse suporta multă vreme întunerecul... Vroia să mă aibă cu toți ochii, cu toată setea ei de mine, și îmbrățișarea din întunerecul celor dintîi nopți o înspăimîntase. Adesea mă întrebam cînd doarme, căci pleca întotdeauna în zori, iar peste două-trei ceasuri (în care timp medita și scria, ca să mă desfete pe mine a doua zi, la birou, cu poeme și scrisori făcute pentru dragostea noastră) se cobora jos să pregătească ceaiul. Tot ea era aceea care îmi bătea în ușă dimineața, foarte discret și foarte prudentă. Iar de cîte ori întîrziam cu spălatul, mă mustra copilărește. Avea atunci un glas de mătușă, ceva familiar și protector, aproape matern, care la început mă jenase, pentru că eu aș fi voit-o pe ea numai îndrăgostită, dar care izbuti să mă farmece în cele din urmă, descoperindu-mi adîncimi și specii de dragoste pe care nu le cunoșteam și pe care le osîndisem aprioric, fără să le bănuiesc dulceața. Eram obosit în fiecare după-amiază și la birou lucram prost, dezgustat, umilit de noul meu patron, un inginer proaspăt venit din America și mare dușman al tradiției indiene. (Deși bengalez, nu umbla îmbrăcat decît în costume europene, chiar acasă, și era cu desăvîrșire ridicol.) Khokha a observat, fără îndoială, schimbarea mea, căci îmi spuse: ― Arăți foarte palid. De ce dormi cu ferestrele închise? Aceasta mă făcu să înțeleg multe. Khokha ne spiona, cu șiretenie și gelozie. Am fost de atunci sigur că el știa de venirea Maitreyiei nopțile și mi-a fost teamă să nu ne trădeze. De aceea mă purtam cît mai bine cu el, îi cumpăram țigări, îi dăruiam cărți. Era un băiat deștept și ambițios și scria scenarii de filme pentru companiile indiene, care îi erau însă întotdeauna refuzate. Ne ura pe toți, deși rîdea mult și se arăta prietenos. Lui Chabù îi era tot mai rău. Doctorii chemați (la început indienii, apoi englezii cei mai renumiți) nu știură ce să spună. Probabil nebunie precoce, credeau unii; alții, o nevroză sexuală, provocată de o deplasare a uterului. (Biata fată făcuse în ultimul timp cîteva sărituri primejdioase din pom și sărea întotdeauna treptele, pe orice scară.) Chabù trebuia acum să stea în pat, într-o odăiță vecină cu dormitorul d-nei Sen. Nu vorbea mai nimic și, cînd vorbea, pomenea de Robi Thakkur, de "calea", adică drumul pe care îl vedea din odaia Maitreyiei și, de cîte ori rămînea singură, fugea în balcon, ca să-l privească, și cînta de acolo, îi făcea semne cu brațele, plîngea. De aceea era totdeauna păzită de Lilu și de surorile lui Khokha. Ciudat, nu recunoștea decît pe Maitreyi și pe mine; foarte rareori pe d-na Sen. (Mă întrebam, atunci, cum își poate păstra calmul și zîmbetul biata d-nă Sen, cu soțul bolnav de ochi și copilul aproape nebun, cum putea să vadă de toate în această casă mare, să fie atentă pentru fiecare din noi, să nu întîrzieze niciodată cu masa, cu ceaiul... Mă mustram sincer că, în timpul acesta, eu mă culc cu Maitreyi. Așteptam ziua cînd ea va ști și ne va ierta. Plecarea mea la Puri, pentru o eventuală convertire, fusese din nou amînată din cauza bolii inginerului. De altfel, Maitreyi se împotrivea, iar d-nei Sen îi era teamă, deoarece mișcările politice deveneau tot mai sîngeroase în sudul Bengalului.) Chabù îmi văzu inelul și mă rugă să i-l dau să se joace cu el. Am șovăit atunci, pentru că făgăduisem Maitreyiei că nu mă voi despărți niciodată de inelul acesta, nici chiar pentru un ceas. Am întrebat-o din ochi, și a trebuit să încuviințeze și ea această despărțire, căci Chabù plîngea și-mi cerea necontenit inelul. Cînd i l-am dat, l-a înnodat de o batistă și și-a pus batista la gît. Nu știu ce o atrăgea în piatra aceea neagră; o privea mereu, o răsucea în degete, încerca să vadă prin ea. Cu toate intervențiile medicilor, nebunia lui Chabù rămînea mereu aceeași. Au fost atunci chemați din nou vracii și descîntătoarele. Veni un unchi de al fetelor, un bătrîn foarte blînd și liniștitor, care cînta ziua întreagă imnuri vaishnave, melodii sfîșietoare și crude, ce-ți muiau voința și-ți înduioșau sufletul, și atunci asista întreaga casă, cu inginerul trântit pe un chaise-longue, cu perna sub cap și cu ochelarii negri, iar femeile, cu Mantu, cu Khokha și cu mine așezați pe jos, ascultînd cîntecul cu capul rezemat în palmă. Atunci am văzut eu minunea aceea, emoția care i-a covîrșit pe toți într-atît, încît însuși inginerul plângea cu lacrimi rare, iar Maitreyi își ascunsese capul în șal și suspina. M-am răzvrătit împotriva acestei pătimiri, care violenta sufletele, și am ieșit din cameră. Nu puteam face însă nimic odată ajuns în odaie, căci kirtan-ul străbătea prin toată casa și îl auzeam mai turburător din izolarea mea. Același unchi, care încerca să liniștească mintea bietei Chabù prin cîntec, adusese un leac popular, un fel de pastă de buruieni frămîntate cu miere, care trebuia pusă în creștetul capului, de-a dreptul pe piele. Și am asistat la o scenă amară, cînd nimeni nu avea curajul să taie din rădăcină părul fetei și m-au hotărît pe mine s-o fac. Chabù nu-și dădea seama de nimic. Am mîngîiat-o pe frunte, o priveam în ochi și am lăsat foarfecele să taie în voie, în timp ce îi vorbeam ca să nu audă scrîșnetul metalului, iar Maitreyi, din spatele patului, primea șuvițele în mîini și le ascundea într-o năframă, ca nu cumva să le observe Chabù. Mi-a trebuit vreun sfert de ceas pînă să izbutesc să-i las creștetul gol, și atunci, d-na Sen î-a lipit pasta aceea caldă. Chabù ne-a privit o dată pe toți, a încercat să-și pipăie capul, apoi și-a smuls batista cu inel de la gît și a început să plîngă, lin, numai lacrimile alunecînd șiroaie pe fața ei neagră, frumoasă, fără să suspine, fără să se zguduie. N-am știut dacă plînge pentru că înțelesese că e pe jumătate cheală, deoarece ea plîngea mereu, și din senin, de cînd se îmbolnăvise, și mai cu înverșunare atunci cînd voia să se ridice și să privească pe fereastră, iar noi nu o lăsam. Au fost zile de care nu-mi mai amintesc nimic acum, într-atît s-au scurs de agitate. Știu că veneam de la birou și mă suiam direct sus, să aflu cum îi mai este inginerului și lui Chabù, apoi scoboram să-mi iau baia și să mănînc, mă duceam iarăși sus, ca să stau de pază la căpătîiul fetei (pe mine mă chema adesea în aiurările ei, mă striga "Allandadà" și, de cîte ori veneam eu, se liniștea puțin), iar noaptea o petreceam cu Maitreyi, care mi se dădea nebună, înspăimîntată de tot ce se petrecea în jurul nostru, dorindumă tot mai sincer și mai însetată. Mă deșteptam diminețile cu o oboseală cumplită și nelămurită teamă. D-l Sen își amîna mereu operația la ochi, și medicii îi recomandaseră liniște deplină, iar tot ce se întîmpla în casă și tot ceea ce putea izbucni din ceas în ceas îi primejduia vederea. De aceea mă temeam să nu ne trădăm prea devreme, căci Maitreyi venea la mine, noaptea, cînd ceilalți încă nu adormiseră bine, iar în odaia lui Chabù îmi strîngea brațul, își rezema trupul de umărul meu, îmi săruta mîna, și toate acestea puteau fi observate în orice moment. De altfel, Khokha ne surprinsese îmbrățișați de cîteva ori, iar Lilu și Mantu bănuiau foarte mult iubirea noastră, deși nici pe departe faptul că eram amanți. Maitreyi avea totuși cîteodată o purtare pe care nu o înțelegeam, care mă făcea să mă îndoiesc sălbatec și să mă chinui. Pentru că suferise cîndva de biri-biri, i se umflau seara, imperceptibil, pulpele picioarelor, și medicii îi recomandaseră masagii în zilele de umezeală mare. Erau dimineți cînd Lilu sau surorile lui Khokha o masau pe tot trupul, goală, cu un soi de oloi grețos, pe care apoi cu anevoie îl puteau spăla. Dar cîteodată, Maitreyi simțea dureri, și trebuiau făcute imediat masagii numai pe pulpe, și pentru aceasta chema pe Khokha în odaia ei. Lucrul ăsta mă irita și i l-am spus o dată Maitreyiei, dar ea mă privi uluită și îmi răspunse că doar nu mă așteptam să mă cheme pe mine pentru un lucru atît de puțin plăcut, pe care îl fac maseurii, pentru plată. Khokha nu era însă un profesionist, era tînăr și o făcea să rîdă, iar atingerea aceasta a trupului ei cu mîinile lui negre și pofticioase mă făcea să mă cutremur. O dată, pe seară, Maitreyei strigă din balconul interior pe Khokha, apucată fiind de junghiuri (căci plouase două zile de-a rîndul) și, pentru că el lipsea, îl chemă pe șofeur. Aceasta mă făcu să-mi pierd mințile, și eram ispitit să mă urc la ea în odaie și să-i spun ceva sălbatec, dar îmi fu rușine de gîndul meu, deși nu mi-a fost rușine, cîteva minute după aceea, s-o spionez din grădină. Într-adevăr, nu se vedea încă aprinsă lumina în odaia ei, deși ar fi putut s-o facă, din decență și din dragoste pentru mine. Îmi închipuiam tot felul de scene dezgustătoare, îmi aminteam atîtea episoade din romanele citite, în care șofeurii ajung amanții femeilor de lume, atîtea reflecții asupra necredinței femeilor, asupra minciunei totale care dospește în sufletul lor. O sumă de mici detalii, nebăgate în seamă, îmi podidiră atunci mintea. O dată, Mantu închisese ușa cu bara, în camera Maitreyiei, și îi auzeam de jos cum se luptă și zbiară, căci, chipurile, era o luptă corp la corp, dar cînd au ieșit, Mantu era roșu și zăpăcit, iar Maitreyi palidă, cu părul zbătut pe umăr. (E adevărat că ea îmi spusese mai demult că Mantu e scîrbos, că a vrut să o pipăie, și ea la plesnit, că s-a plîns tatălui, dar, de cînd acesta era bolnav, Mantu ajunsese indispensabil casei și nu putea fi dat afară. De asemenea, îmi amintesc că Maitreyi îmi mai spusese că un alt unchi al ei, tot văr al inginerului, încercase o dată să-i sărute sînii și s-o îmbrățișeze, dar atunci domnul Sen a intervenit îndată, și acel biet om își regretă și acum gestul, căci a fost dat afară din slujba pe care o avea și s-a retras în satul lui, unde duce o viață de cîine. Maitreyi nu se plîngea adesea de pasiunea aceasta carnală, pe care o deșteaptă în bărbați, chiar apropiați ei prin sînge, și care o face să sufere atît, căci ar fi dorit să exalte altceva în oameni decît o simplă poftă de posesiune.) Mi-au trecut atunci prin fața ochilor și alte scene: Khokha, de pildă, cu care a întîrziat Maitreyi mult pe verandă, în întunerec, și a venit la masă turburată, iar băiatul nici n-a avut curajul să apară, într-atît, credeam eu, era excitat. Și toate amănuntele acestea mă chinuiau, și mi se părea că toți o doresc pe Maitreyi, că ea se abandonează tuturor. De ce ne spionează șofeurul, dacă nu o dorește, dacă nu speră că, într-o zi, să riște tot și să intre în camera ei, chit că ar fugi chiar în acea noapte, fără leafă? Îmi închipuiam lucruri cu desăvîrșire absurde și sufeream cumplit, căci imaginația nu mă cruța o clipă, ci îmi filma cele mai chinuitoare amănunte. Eram incapabil să mă smulg dîn această durere bolnăvicioasă de a vedea pe Maitreyi în brațele altora. M-am întors în odaia mea abătut de moarte și, în timpul mesei, mi-am ferit picioarele, ascunzîndu-le sub scaun. Am pus bara de lemn la ușă cînd m-am culcat, hotărît să nu deschid Maitreyiei, orice s-ar întîmpla. Eram deștept cînd a venit și a încercat ușa, dar m-am prefăcut că dorm și că nu aud. A început să bată mai tare, apoi să mă cheme, tot mai puternic, în cele din urmă să zgîlțîie ușa. Mi-a fost teamă să nu audă cineva și i-am deschis. ― De ce nu mă lași să, întru? izbucni Maitreyi cu fața în lacrimi, palidă, tremurînd. Nu mai mă vrei? Am închis iar ușa și, așezîndu-ne amîndoi pe pat, eu ferindu-mă s-o îmbrățișez, i-am spus cum m-am priceput suferința mea. Și-a încolăcit brațele pe umerii mei și a început să mă sărute, lacom, înfigîndu-și în același timp unghiile în carnea mea. Continuam să vorbesc, nesimțitor la căldura trupului ei, spunîndu-i tot ce am suferit cînd am știut-o singură cu un bărbat străin, care-i masa pulpele. I-am arătat ce hidoasă este această abandonare în mîirale altuia. ― Aș fi preferat să mă siluiască, vorbi deodată Maitreyi, izbucnind în plîns. ― Cu tine, așa cum ești, senzuală și inconștientă, i-ar fi fost foarte ușor s-o facă, răspunsei eu, privind-o sălbatec. Tot îți plac ție posesiunile acestea neverosimile, și luirile acestea barbare și grotești, în fond, extraordinar de ieftine, cu care ți-a umplut capul bestia aceea bătrînă, care ți-a fost, chipurile, maestru spiritual... Mă ridicai de lîngă ea și începui să mă plimb agitat prin odaie, spunîndu-i cruzimi și jicnind-o cu fiecare cuvînt al meu. O uram cumplit în acele clipe, și nu pentru că mă înșelase, ci pentru că mă făcuse să cred orbește în dragostea și puritatea ei, mă făcuse ridicul silindu-mă să dau tot ce aveam, să mă descopăr în fața ei, să îi asimilez dorurile și voința; eram înnebunit la gîndul că renunțasem la mine pentru o fecioară care mă înșeală cu primul-venit. Pentru că, deși nu crezusem o clipă în realitatea "înșelării", mă sugestionasem vorbind și sfîrșisem prin a vedea în toată atitudinea Maitreyiei o farsă. Dacă ar fi fost o femeie albă, n-aș fi crezut toate acestea, pentru că, deși le cunoșteam substanța lor inconsistentă și capriciile lor nebunești, le știam totuși animate de oarecare mîndrie, de oarecare cumpănire, care le-ar fi împiedecat să se dea primuluivenit. Dar pe Maitreyi nu o înțelegeam, nu o puteam fixa într-un cadru bine stabilit de reacțiuni eventuale, și mi se părea că, primitivă și inconștientă cum era, s-ar fi putut dărui oricui, fără să se gîndească o clipă la grozăvia acestui act, fără să fie responsabilă. În acele clipe de gelozie transformată în ură uitam toată experiența mea din ultimele șapte-opt. luni, uitam inocența aproape superstițioasă a Maitreyiei și le consideram pe toate amăgiri. Atunci am înțeles că nimic nu durează în suflet, că cea mai verificată încredere poate fi anulată de un singur gest, că cele mai sincere posesiuni nu dovedesc niciodată nimic, căci și sinceritatea poate fi repetată, cu altul, cu alții, că, în sfîrșit, totul se uită sau se poate uita, căci fericirea și încrederea adunată în atîtea luni de dragoste, în atîtea nopți petrecute împreună, pieriseră acum ca prin miracol, și nu supraviețuiseră în mine decît un întârîtat orgoliu masculin și o cumplită furie împotriva mea însumi. Maitreyi ascultase toate acestea cu o suferință care mă exaspera și mai mult. Își mușca buzele pînă la sînge, mă privea cu ochii mari deschiși, ca și cum nu s-ar fi dumirit dacă visează sau trăiește această scenă aievea. ― Dar ce-am spus, Dumnezeul meu, ce-am spus? izbucni ea în cele din urmă. ― Vorbeai de un viol, lămurii eu, încercînd să mă stăpînesc. ― Dar de ce nu înțelegi? se lamentă ea, plîngînd. Te-ai dezgustat de mine într-atît, încît nu vrei nici să mă înțelegi. Nu te gîndești deloc la mine. Mi-ai spus odată că, dacă aș fi fost violată și zvîrlită afară din casă, tu m-ai iubi încă. Mă gîndeam ce bine ar fi fost să se întîmple așa. N-ar mai rămînea atunci nici o piedecă în calea unirii noastre. Allan, înțelege că noi nu vom putea fi uniți și vom muri așa, cu păcatul nostru deasupra. Nici dacă te vei converti tu, nu vor accepta să-mi fii soț. Ei vor altceva, de ce nu-ți amintești? Dar dacă cineva m-ar necinsti, vor trebui să mă arunce pe străzi, pentru că, altminteri, păcatul ar cădea asupra casei întregi. Și atunci aș putea fi soția ta, voi fi și eu creștină, pentru că pentru un creștin nu e păcat să fii necinstită cu forța, și tu m-ai iubi și atunci. Nu e așa că mă vei iubi mereu? Spune-mi, Allan, spune-mi că n-ai să mă uiți. Știi ce mă așteaptă, dacă mă uiți... Eram emoționat, o mărturisesc, parcă m-aș fi deșteptat dintr-un coșmar; furia îmi trecuse, și mă dureau vorbele pe care i le spusesem. Aș fi vrut să-mi cer iertare, dar nu știam cum, mă stingherea orice gest pe care îl anticipam mental, orice gest de împăcare (mă vedeam căzut la picioarele ei, și actul acesta mi se părea falș, ridicul, hidos; sau să- i apuc mîna, la început prietenește, apoi să i-o strîng mai călduros și să i-o sărut? Nu-mi spunea nimic nici această încercare de apropiere, era mai mult un automatism, și mi se părea că Maitreyi mi-ar surprinde îndată jena cu care l-aș face.) Nu știam ce să iac și o priveam numai, încercînd să pun toată căința și toată dragostea mea în priviri. Dar Maitreyi avea ochii în lacrimi și era prea rătăcită ca să vadă părerea mea de rău și atunci se prăvăli ea la picioarele mele, înlănțuindu-mi genunchii și întrebîndu-mă dacă dragostea ei măobosește, dacă mi-e teamă de păcatul nostru și alte asemenea întrebări, care acum, cînd scriu, mi se par stupide, dar atunci parcă ar fi fost purtate de foc, într-atît de sufocante și de chinuitoare le simțeam. Am luat-o în brațe, și Maitreyi a simțit după strînsoarea mea și vorbele fără șir pe care le spuneam că dragostea mă arde tot atît de nesățios și a ghicit cît sufăr din orbirea mea, din neînțelegerea mea. Neam ferit amîndoi să mai vorbim despre căsătorie, pentru că începeam să înțeleg că lucrurile nu sunt chiar atît de simpla pe cît credeam eu la început, și atunci preferam să evit gîndul acesta decît să rabd imaginea unei posibile și eventuale despărțiri de Maitreyi. Ni s-a părut la amîndoi că auzim pași în dreptul ferestrei și am tăcut, stingînd lampa. Dar apoi pașii s-au îndreptat spre verandă și am auzit ciocănituri în ușa coridorului. Înmărmuriserăm amîndoi de spaimă. Ciocăniturile au încetat cîteva minute, ca să revină la fereastra mea, oblonită. Am înțeles atunci că c Khokha, întors probabil tîrziu de la un cinematograf de cartier, și m-am prefăcut că întîrzii să-i deschid, ca să-i dau timp Maitreyi să ajungă sus, în odaia ei. Khokha mă întrebă în treacăt: ― Vorbeai cu cineva? ― Nu, răspunsei eu scurt, închizînd ușa. Dar atunci auzii și glasul d-nei Sen, sus, pe galeria paralelă odăii în care dormea Maitreyi. XII Am crezut că s-a aflat tot și m-am zvîrcolit toată noaptea, fără să pot închide ochii. Spre dimineață, Maitreyi a venit iarăși la mine, fără s-o simt, și mi-a strecurat pe sub ușă un bilet, "Mama nu știe nimic. N-ai nici o grijă. Nu te trăda. Maitreyi." Cînd l-am citit, mi se părea că sunt grațiat sau că mi se amînă pedeapsa. I-am scris o lungă scrisoare Maitreyiei, în care îi spuneam că trebuie să mai contenim cu imprudentele noastre întîlniri noaptea, acum, cînd toată lumea veghează și pe inginer, și pe Chabù. Adevărul era că nu știam nici eu cum o să se termine legătura aceasta a noastră. Maitreyi făcuse o sumă de aluzii d-nei Sen, pretextînd că eu m-am îndrăgostit de o prietenă a ei (pe care noi o poreclisem Anasuya încă pe cînd citeam și comentam împreună Shakuntala) și că nu știu cum să fac s-o cer în căsătorie; iar doamna Sen răspunsese că asemenea căsătorii, rezultate dintr-o simplă infatuare sentimentală, nu conduc decît la nenorociri pentru ambii soți, pentru că nimic durabil și nimic fericit nu poate ieși dintr-o pasiune, cînd această pasiune n-a fost corectată de tradiție, adică de familie, de oameni care cunosc ce înseamnă căsătoria și dragostea, fapte mult mai grele decît ne închipuim noi, tinerii, căci a fi căsătorit nu înseamnă "a culege flori împreună", nici a se lăsa consumați de o pasiune efemeră și amăgitoare. Mărturisesc că m-am recunoscut pe de-a-ntregul în judecata d-nei Sen, căci n-aveam alt izvor decît pasiunea și nu ne gîndisem decît la noi, iubindu-ne. Iar d-na Sen, discutînd camuflata mea dragoste pentru Anasuya, spunea Maitreyiei că o căsătorie nu se întemeiază niciodată pe dragoste, ci pe sacrificiu, pe renunțare, pe abandonarea desăvîrșită în voința destinului. Era aceasta o concepție pe care nici indianizarea mea cea mai sinceră nu o putea accepta. Dar ea mă făcuse să înțeleg cîte obstacole voi întîlni în ziua cînd mă voi hotărî să o cer pe Maitreyi de soție. Mă gîndeam chiar dacă soluția ei ― violul ― n-ar fi mai eficace. Atunci se vor afla în fața unui fapt împlinit și vor trebui să mi-o dea, căci nimeni altul nu ar fi luat-o. De-abia acum înțeleg cît de mult o iubeam pe Maitreyi, dacă mă gîndeam la asemenea soluții fantastice. Zilele s-au scurs aceleași, cu repetate spaime și cu tot mai primejdioase riscuri, pînă la faptul pe care îl voi povesti mai jos. Un singur eveniment a întrerupt șirul acesta de zile desperate și fără memorie (căci, dacă n-aș avea jurnalul, nu mi-aș aminti nimic din acea vrerile, într-atît de viu și de atent eram la cele ce se petreceau în jurul meu și niciodată nu aveam răgaz să-mi amintesc sau să meditez, să leg faptele unele de altele, să reactualizez anumite scene; așa că acum trebuie să mă conduc după firul acelor foarte sumare însemnări, ca și cum aș descifra viața altuia, căci memoria acelor zile și nopți de arzătoare agonie nu o mai am). Acel eveniment a fost ziua de naștere a Maitreyiei, la 10 septembrie. Inginerul a ținut să o sărbătorească cu tot fastul, deși el era încă bolnav, iar Chabù aproape inconștientă. Împlinea Maitreyi 17 ani, și vîrsta asta are nu știu ce tîlc ascuns în India; în plus, volumul ei de versuri, Uddhitta, tipărit cu cîteva zile mai înainte, fusese primit de presa bengaleză ca o adevărată revelație, și d-l Sen ținea să invite toată elita literelor și artelor din Calcutta la această ceremonie, pe care o voia transformată în tournoi artistic. Venea tot ce are mai de seamă Bengalul, în afară de Tagore, care se afla încă în Europa. Era așteptat Chatterji, autorul lui Srikantha, și dansatorul Uday Shankar, pe a cărui frumusețe de zeu și fascinant ritm eu fusesem multă vreme gelos, căci la un festival de al lui, în august, Maitreyi mă uitase cu desăvîrșire și-l privea rezemată cu brațele de balcon, robită, halucinată. Cîteva zile după aceea nu vorbise decît de el și ținuse numaidecît să-l cunoască, să "învețe", spunea ea, "taina dansului". Tot atunci trebuia să vină și redacția revistei Prabuddha Bharatta, printre care Maitreyi număra numeroși admiratori, ca acel foarte original poet Acintyia, mult discutat atunci, pentru că începuse să publice un roman asemănător lui Ulysses al lui James Joyce și-și ridicase împotriva sa toată pleiada de bătrini scriitori bengalezi. Eu eram puțin intimidat de pregătirile care se făceau pentru 10 septembrie. Știam că în ziua aceea Maitreyi îmi va aparține mai puțin ca niciodată, căci era orgolioasă și curtenitoare, și va încerca să seducă pe toți musafirii. Îi cumpărasem și eu cîteva cărți în dar, și am vrut să i le dau chiar în zorii acelei zile. Noaptea rămăsese la mine numai o jumătate de ceas, căci muncise ca o roabă să deretice casa (scara era toată învestmîntată cu covoare vechi, se puseseră vase cu flori pretutindeni, se goliseră două încăperi de sus pentru primire, aducîndu-se saltele și șaluri care le transformară în două imense divanuri, pe, care trebuia să te urci cu picioarele goale ca să-ți poți lua locul; femeile toate munciseră cumplit pentru această ceremonie, iar Maitreyi, care voia să decoreze covoarele de pe scară cu tablouri, scăpase jos o cadra cu un portret magnific al lui Tagore, dat chiar de poet cu o dedicație, și faptul acesta a cutremurat-o, căci vedea în el un semn foarte rău, mai ales că rama se făcuse țăndări și pînza se crăpase). Am întîlnit-o în zori în bibliotecă, unde i-am adus cărțile, fiecare cu o dedicație inocentă, și am îmbrățișat-o urîndu-i o viață senină și toată fericirea pe care o merită. Aveam lacrimi în ochi spunîndu-i acele cîteva cuvinte banale. Mi s-a părut totuși că era oarecum absentă. S-a desprins din brațele mele mult mai ușor ca alteori. După-amiaza a fost pentru mine o nesfîrșită mascaradă. Îmbrăcasem costumul bengalez, de mătase, și trebuia să întrețin pe toți acei oameni iluștri ca o adevărată gazdă, căci inginerul era imobilizat pe un jeț în mijlocul odăii (singurul scaun de-acolo; toți ceilalți ședeau pe saltele), d-na Sen și celelalte femei aveau grijă de doamne, care stăteau în altă odaie, nevăzute, iar Mantu rămăsese jos, pe coridor, să servească de ghid musafirilor. Numai Maitreyi mai venea pe la noi, ca să împartă volume din Uddhitta și să aducă dulciurile. Vedeam cum o sorb toți din ochi (căci era admirabilă atunci, palidă și blîndă, cu brațele goale ieșind dintr-o sari de mătase albastră), cum o doresc, și spectacolul acesta mi-era insuportabil, pentru că nimeni de-acolo nu știa că Maitreyi este a mea și numai a mea, și poate că fiecare își crea mental o sumă de eventualități asupra ei. Cînd a venit frumosul Uday Shankar (e drept, mai puțin frumos văzut de aproape decît era pe scenă, dar, oricum, cel mai fascinant bărbat pe care l-am cunoscut, tocmai pentru că, alături de un trup viril și elastic, avea o extraordinară suplețe în gesturi și în priviri, o feminitate care nu te stingherea, o căldură și o comunicativitate extraordinară), Maitreyi s-a îmbujorat toată și l-a chemat să mănînce pe balcon, pentru că atît se îmbulzeau în jurul lui vizitatorii, încît bietul Uday nu putea să înghită. Căutam să-mi ascund turburarea, pentru că ghiceam în dansatorul acesta magnific ceva mai mult decît un bărbat seducător, ghiceam de-a dreptul o magie, care ar fi făcut să-și piardă mințile un oraș întreg, nu numai o îndrăgostită zăpăcită cum era Maitreyi. Știam că lui nu i-ar fi putut rezista nimeni și, dacă îl invidiam pentru aceasta, nu îl uram, căci mi-ar fi plăcut să descopăr în privirile Maitreyi preferința pentru el, ca să mă pot dezbăra și eu de dragoste. Știam că în clipa cînd voi vedea cu certitudine o preferință, dragostea mea se va nărui fără nici o șovăire. Îmi spuneam că, dacă Maitreyi nu poate opune magiei lui Uday Shankar mistica dragostei noastre, nu merită decît să fie părăsită ca cea din urmă femeiușcă. Am ieșit întîmplător pe coridor și am văzut-o pe Maitreyi șezînd lîngă Uday, întrebîndu-l foarte sfioasă lucruri pe care nu le puteam auzi. M-a mirat cît de senin priveam spectacolul acesta. Peste cîteva minute mă întîlnesc cu Maitreyi pe scară, și ea îmi spune, strîngîndu-mi brațul pe furiș: ― Am încercat să aflu de la Shankar cheia dansului, dar nu-mi poate spune nimic. E un mare prost. Nu înțelege ritmul și vorbește ca din cărți. Mai bine nu-l invitam. Pe scenă era ca un Dumnezeu, dar cînd l-am rugat să-mi vorbească, a bîlbîit prostii, ca un simplu meseriaș... Cum de nu l-a făcut înțelept dansul? Nu știam cum să-i mulțumesc pentru aceste cîteva cuvinte. Ea mă îndreptă în bibliotecă și-mi spuse, aprinsă, mîngîindu-mi mîna: ― Mi-ești drag, Allan, mi-ești din ce în ce mai drag... Mă pregăteam s-o strîng în brațe, cînd am auzit oarecare larmă sus, d-na Sen strigînd pe Maitreyi și alte glasuri de femei alarmate. Am alergat amîndoi cu o inexplicabilă spaimă în suflete, parcă am fi presimțit o nenorocire. Am găsit pe Chabù zbătîndu-se să sară peste balcon, în stradă, și cîteva femei încercînd s-o țină în brațe. Biata fată fusese lăsată aproape singură, în această zi în care nimeni nu-și mai știa unde e capul, și atunci ea se îmbrăcase cu cea mai frumoasă sari pe care o avea (de obicei umbla îmbrăcată în rochițe scurte, europenești și. cînd punea sari, părea mult mai înaintată în ani) și voise să asiste și ea la sărbătoare. Cînd ieșise pe coridor, a văzut lume prea multă și s-a speriat. Atunci s-a dus în balcon, unde stătuse Shankar cu puține minute în urmă și, de acolo, a început să contemple "calea" și să cînte, după obiceiul ei. Au observat-o două invitate, în clipa cînd voia să încalece balustrada, și au sărit s-o prindă. S-a zbătut mult, și toată lumea se înghesuise pe coridor (inginerul își pierduse iarăși cumpătul și-și certa brutal nevasta). A trebuit s-o iau în brațe și s-o duc ca pe un copil în odaia ei, căci pe mine m-a recunoscut numaidecît și s-a lipit da pieptul meu, plîngînd, strigîndu-mă; ― Allan-dadà, Allan-dadà . Cînd am așezat-o pe patul ei, m-a întrebat, posomorîndu-se deodată: ― Vor s-o vîndă pe Maitreyi? A doua zi, toți erau obosiți de marea ceremonie care costase aproape cinci sute de rupii și atîta trudă, Se ținuseră discursuri, fusese masă îmbelșugată pe terasă, și Maitreyi primise numeroase cadouri, mai ales cărți. Numai în dimineața zilei de naștere, cineva trimisese un buchet imens de flori, cu un plic, și, cînd Maitreyi a văzut scrisul, s-a turburat toată și a cetit repede scrisoarea, te-mîndu-se neîncetat să nu o surprindă cineva. Auzind pași pe scară, a intrat repede în odaia mea și mi-a dat scrisoarea: ― Ascunde-o în birou și vezi să n-o ia nimeni. Am să ți-o cer mai tîrziu, îmi spuse ea, roșie. Mărturisesc că nu înțelegeam nimic, dar nici nu bănuiam ceva rău, pentru că, altminteri, nu mi-ar fi dat să-i păstrez o scrisoare pe care, deși scrisă în bengaleză, o puteam descifra sau puteam ruga pe un prieten indian să mi-o traducă precis. Păstrez și acum acea scrisoare, deși nu m-am încumetat încă s-o citesc. Mă gîndesc adesea ce adorator i-a trimis atunci florile, și de ce a mințit Maitreyi, spunînd că primise buchetul de la o prietenă de școală care nu putuse veni... Au urmat apoi aceleași zile și aceleași nopți de foarte puțină durată, e drept, căci numai la o săptămînă după ziua de naștere a Maitreyiei s-a întîmplat faptul pentru care am început eu a scrie acest caiet. Ar trebui să povestesc mai pe larg aceste ultime zile, dar nu-mi amintesc mai nimic, iar jurnalul ― care nu prevedea o schimbare atît de apropiată ― nu păstrează decît scheletul unei vieți pe care acum nu o mai pot intui și nu o mai pot evoca. Mai tîrziu, și chiar în timpul cînd am scris această povestire, m-am gîndit asupra destinului meu de a nu ghici niciodată viitorul, de a nu prevedea niciodată nimic dincolo de faptele de fiecare zi. Cine ar fi crezut că, pe nesimțite, schimbări atît de mari se pot împlini... Mergeam în fiecare seară la Lacuri și, cîteodată, o luam și pe Chabù. Inginerul a fost acela care ne-a convins că și eu, și. Maitreyi trebuie să ne odihnim, serile, de viața agitată pe care o dusesem în ultimele săptămîni, îngrijind bolnavi. E drept că Maitreyi începuse să slăbească, iar Chabù, care se liniștise deodată după criza din 10 septembrie, avea și ea nvoie de plimbări în aer liber, după atîta timp petrecut închisă într-o singură cameră. Și plecam astfel în fiecare amurg, ca să ne întoarcem la nouă sau zece noaptea. Chabù nu vorbea aproape nimic și sta de obicei pe bancă sau la marginea apei, privind, cîntînd ușor, lăcrămînd. Noi doi rămîneam aproape de ea și ne vorbeam mult, ne îmbrățișam în ascuns, ne căutam mîinile, făceam planuri. Maitreyi îmi spunea mereu, ca un leitmotiv care o obseda: ― Într-o zi ai să mă iei de aici, și am să merg în lume, ai să-mi arăți și mie lumea... Începuse să se gîndească serios la fugă, mai ales că eu îi mărturisisem că am economii importante la bancă, deoarece din leafa mea de 400 de rupii nu cheltuiam aproape nimic de cînd venisem la Bhowanipore. Într-o seară (era 16 septembrie), lui Chabù i-a fost rău pe cînd privea lacul, și am luat-o în brațe ca s-o întind pe-o bancă. Acolo ne-am așezat, Maitreyi și cu mine, aproape de ea, și o mîngîiam pe cap, îi vorbeam frumos, încercam s-o fac să rîdă, căci Chabù, în acele ultime zile, rîdea de toate nimicurile, și asta îi făcea bine, spuneau doctorii. ― De ce nu iubești pe dadà? se adresă ea deodată către Maitreyi. Nouă ne-a venit să rîdem, pentru că Chabù vorbea adesea prostii și nu ne temeam de ea. ― Ba îl iubesc foarte mult, răspunse Maitreyi, zîmbind. ― Dacă îl iubești, sărută-l, ceru Chabù. Maitreyi începu să rîdă mai tare și-i spuse ră vorbește prostii și că o fată cuminte ca ea nu trebuie să vorbească prostii. ― Dragostea nu e prostie, spuse Chabù, foarte serioasă. Haide, sărută-l. Uite, eu îl sărut. Într-adevăr, se ridică de pe bancă și mă sărută pe obraz, și atunci, tot rîzînd, Maitreyi mă sărută pe celălalt obraz. ― Ești mulțumită acum? o întrebă. ― Tu trebuia să-l săruți pe gură, răspunse Chabù. ― Haide, stăpînește-te, făcu Maitreyi roșind. Dar eu eram fericit că această soră mai mică a mea (într-adevăr, o iubeam foarte mult pe Chabù) a înțeles dragostea noastră, și îi spuneam Maitreyiei să mă sărute. Cum ea nu voia, eu mi-am strecurat mîna spre sînul ei, pe sub șal, și mi-am oprit palma adunată mîngîietor pe sînul stîng, apăsînd ca să-i simt inima și în același timp s-o silesc să mă sărute. (Maitreyi nu putea suporta mîngîierea aceasta fără ca să-mi cadă imediat în brațe.) Din întîmplare, Chabù a vrut să pună și ea mîna pe pieptul Maitreyiei, ca s-o roage să mă sărute. Și a întîlnit acolo mîna mea, pe care mi-am retras-o cît am putut mai repede, dar nu înainte do a atrage atenția lui Chabù. Ea începu să rîdă. ― Ai văzut că dadà își ține mîna la pieptul tău? izbucni Chabù biruitoare. ― Nu vorbi prostii, se răsti Maitreyi. Era mîna mea. ― Parcă eu nu știu, parcă eu n-am simțit inelul lui dadà... M-a înfiorat puțin precizarea aceasta, dar cum știam că Chabùvorbește multe lucruri fără șir, nu m-am temut de consecințele ei. De sărutat pe gură, Maitreyi nu m-a sărutat, și în curînd a trebuit să ne întoarcem la mașină. căci se înnoptase bine. Pînă acasă am uitat întîmplarea. În noaptea aceea, Maitreyi nu a venit la mine. Din prudență, îmi mărturisi ea a doua zi. Nu-mi amintesc cum am petrecut timpul pînă aproape de ora șase, cînd m-am îmbrăcat în costumul meu bengalez, așteptînd să plecăm cu mașina. Dar nu venea nimeni să mă anunțe. Puțin enervat, am întrebat șofeurul dacă nu mergem în seara aceasta la Lacuri, și el îmi răspunse (mi se păruse mie sau fusese, întradevăr, obraznic?) că a primit ordin să ducă mașina la garaj. Peste cîteva minute întîlnii pe Lilu pe coridor. Îmi spuse că d-na Sen nu mai lasă nici pe Maitreyi, nici pe Chabù să iasă la Lacuri. Toate acestea mi se păreau foarte turburi; și mă înciuda misterul, mi se părea că mi se ascunde un adevăr de care am absolută și neîntîrziată nevoie. Am încercat s-o întîlnesc pe Maitreyi, fără să izbutesc, și atunci am rămas în odaia mea, muncit de gînduri. (Ciudat, nu-mi era teamă; doream numai să știu precis ce s-a întîmplat, de ce dăduse d-na Sen ordin șofeurului să ducă mașina la garaj și de ce nu puteam vedea pe Maitreyi.) La masă, cînd m-a chemat servitorul (de obicei mă anunța cineva al casei), am găsit pe doamna Sen și pe Maitreyi. Nu vorbeau. Voiam să par neturburat și cred că am izbutit de minune. D-na Sen îmi căuta ochii, și eu nu mi-i feream. Mă minunau privirile ei drepte, scrutătoare, încercînd parcă să pătrundă în adevăratul meu suflet; fața căpătase o concentrare ciudată, cu un zîmbet batjocoritor înverșunîndu-i buzele înroșite, ca totdeauna, de pan. Mă servea tăcută, politicoasă, și apoi se așeza iarăși cu coatele pe masă și mă privea. Se întreba, poate, cum am izbutit s-o înșel atîta vreme, cum am păcălit-o cu puritatea și respectul meu. Ghiceam în prezența ei ostilă și ironică o necurmată întrebare: am putut fi eu oare așa? Nu știu ce fel de "așa" știa d-na Sen, dar simțeam întrebarea și de aceea căutam să par cît mai degajat, vorbeam, o priveam în ochi, întrebam cum îi mai merge d-lui Sen, de ce nu vin și ceilalți la masă, ca și cum nimic nu s-ar fi întîmplat. Maitreyi îmi strîngea picioarele să mi le frîngă. Își punea toată pasiunea ei ultimă și toată spaima ei în această încleștare a pulpelor. Voia să mă mîngîie mai dulce ca niciodată, și simțeam talpa ei caldă atingîndu-mi încet, blînd, alinător, pulpa; parcă ar fi vrut să mă consoleze, să mă întărească în această primejdie, pe care eu o ghiceam, dar nu o cunoșteam. Apoi îmi prindea piciorul între pulpele ei și-l strîngea ca într-o îmbrățișare de pe urmă, ca și cum s-ar fi străduit să-mi comunice o căldură și o pasiune pe care să nu le uit cînd voi rămîne despărțit de ea, departe. Pe d-na Sen a chemat-o cineva sus, și, îndată ce-am rămas singuri, Maitreyi mi-a șoptit mușcîndu-și buzele ca să-și stăpînească emoția: ― Chabù a spus tot mamei, dar eu am tăgăduit. Să n-ai nici o teamă, rămîn a ta. Dacă te întreabă, să nu mărturisești nimic, altminteri, cine știe... Au podidit-o lacrimile și a vrut să-mi apuce brațul, după obiceiul ei, dar se cobora dna Sen pe scară, și atunci mi-a șoptit printre dinți: ― Vino mîine înainte de zori în bibliotecă... Acestea au fost ultimele cuvinte pe care mi le-a spus Maitreyi, căci doamna Sen a luat-o sus, eu m-am dus în camera mea extrem de abătut, zăpăcit și aproape incapabil să înțeleg ce s-ar putea întîmpla a doua zi. N-am putut dormi deloc, ci fumam pipă după pipă, în jețul larg și odihnitor, așteptînd zorile. Băteau unul după altul ceasurile în noapte, și eu evocam cu fiecare din ele venirea Maitreyiei în acea odaie și aproape că nu-mi venea să cred că ar fi posibil să n-o mai văd aici, lîngă mine, gata să se dezbrace de îndată ce eu închideam ferestrele, gata să mă îmbrățișeze și să plîngă. Mă gîndeam că nu e posibil ca numai d'upă două-trei săptămîni de dragoste, Maitreyi să-mi fie luată. Cum stam singur, în întunerec, o revedeam în toate colțurile, în toate atitudinile ei de îndrăgostită, uitam toate chinurile pe care le îndurasem din pricina ei, toate îndoielile, și simțeam cum crește în mine, fără hotare, o dragoste pe care Maitreyi niciodată n-o bănuise. Așteptam zorile ca să-i pot spune că o simplă despărțire de o noapte și amenințarea dragostei noastre îmi revelase adevărata iubire și numai acum am înțeles cît îmi era de dragă, acum, cînd mă temeam că o pot pierde. Aproape că am plîns, acolo, singur, gîndindu-mă că aș putea-o pierde; numai gîndul că n-am s-o pot avea din nou alături de mine mă înfiora și îmi întuneca mintea. Nu credeam că aș fi putut supraviețui sănătos unei despărțiri de Maitreyi. Dacă atît timp cît o știam a mea, de nimeni stingherit să-i vorbesc și să mi-o apropii cînd vream, o iubeam, apoi acum, cînd eram despărțiți prin nu știu ce primejdie, dragostea crescuse pînă la sufocare și simțeam că înnebunesc așteptînd ceasul cînd am s-o pot vedea și strînge din nou în brațe. În timpul nopții am ieșit de mai multe ori în curte, să spionez, și vedeam mereu lumină în camera inginerului, auzeam acolo glasuri, cîteodată un scîncet, pe care nu-l ghiceam al cui poate să fie (Maitreyi, Chabù, sora lui Khokha?). Toate acestea mă alarmau nespus. Mă întorceam iarăși în jețul meu și mă trudeam să înțeleg ce pot să însemne vorbele Maitreyiei: "Chabù a spus tot...". Ce ar fi putut spune Chabù în nebunia ei? Tot ce-a putut vedea și înțelege ea? Mă gîndeam că poate a surprins-o vreodată pe Maitreyi venind sau plecînd din odaia ei, dar am aflat mai tîrziu că cele ce spusese ea au fost lucruri mai puțin grave. În ziua aceea, d-na Sen o spăla pe cap, și Chabù plîngea mereu. A întrebat-o de ce plînge și a răspuns că pe ea nu o iubește nimeni, iar pe Maitreyi toată lumea. Toată lumea a venit de ziua ei, aducîndu-i daruri. Și mai ales eu o iubesc mult pe Maitreyi. "De unde știi?" a întrebat-o d-na Sen, în glumă. "Allan dadà o sărută și ține mîna la pieptul ei, iar pe mine nu mă sărută nimeni..." Suferea și plîngea atît de sincer, în-cît d-na Sen a întrebat-o de mai multe ori, și Chabù a mărturisit tot ce-a văzut: cum stăm noi doi împreună și rîdeam, și ne sărutam, și ne strîngeam în brațe la Lacuri (iar eu, care credeam că Chabù nu observă nimic.) D-na Sen a chemat îndată pe Maitreyi și a întrebat-o dacă e adevărat cele spuse de Chabù. Apoi a poruncit șoferului să ducă mașina în garaj și a luat-o pe Maitreyi sus, pe terasă, a pus-o să jure pe strămoși și pe zei și a început s-o descoase, amenințînd-o. Maitreyi a tăgăduit totul, recunoscînd numai că m-a sărutat de cîteva ori în glumă, iar eu am sărutat-o pe frunte, dar altceva nu s-a întîmplat. Și a rugat-o în genunchi să nu mai spună nimic inginerului, căci am să sufăr eu, și eu nu sunt vinovat. Dacă i se cere, Maitreyi nu mă va mai vedea niciodată, căci numai ea a fost aceea care a păcătuit. (Se gîndea, am aflat mai tîrziu, că între timp va putea fugi cu mine. Îi era teamă numai de d. Sen, care ar fi putut-o închide în camera ei sau mărita în cîteva zile, înainte ca ea să aibă timp să mă vadă și să poată aranja fuga. În noaptea aceea au încuiat-o în odaia d-nei Sen, iar d-na Sen a spus totul inginerului, stînd pînă tîrziu la sfat despre cele ce trebuie să facă, așa fel încît nimic să nu se afle de către vecini, căci atunci blestemul va cădea asupra întregii familii... Toate acestea le-am știut numai a doua sau a treia zi, de la Khokha, dar în noaptea aceea bănuiam lucruri mult mai grave, bănuiam că Chabà a surprins-o într-o noapte și a spus aceasta d-nei Sen. Înainte de patru dimineața m-am dus în bibliotecă, s-o aștept pe Maitreyi cu vești. Am stat acolo pînă ce s-a luminat bine, ascuns după rafturi, dar Maitreyi n-a venit, și nici sora lui Khokha, sau Lilu, prin care ar fi putut să-mi trimeată un bilet scris. La șapte s-a coborît d-na Sen jos să pregătească ceaiul și a trebuit să mă strecor cu multă grijă în odaia mea, ca să nu fiu observat. Așteptam tocmai să mă cheme la ceai, cînd inginerul intră la mine în odaie, cu ochelarii negri ascunzîndu-i bine privirile, puțin tremurînd de slăbiciune, și începu oarecum emoționat, dar prietenește: ― Dragă Allan, m-am hotărît să-mi fac operația aceea de ochi, pe care mi-o cer de atîta timp doctorii. Va trebui să stau la sanatoriu probabil vreo două-trei luni și atunci mam gîndit să trimit familia la Midnapur, la niște rude de ale mele. Și pentru că și d-ta ești puțin obosit, ai face bine să te recreezi undeva în munți. ― Cînd trebuie să plec? articulai eu cu un calm care mă mira. (De altfel, nu-mi dădeam încă bine seama ce se petrece cu mine și am savîrșit, în acea zi, o sumă de lucruri fără sa-mi dau seama de ele.) ― Chiar astăzi, căci după masă eu mă duc la sanatoriu, vorbi inginerul, observîndumă la adăpostul sprîncenelor negre. ― Bine, dar nu am unde să mă duc, trebuie să-mi găsesc casă, trebuie să-mi iau lucrurile acestea... Găsii putere să mă împotrivesc, deși tot sîngele parcă mi se scursese din vine, și arătai nevolnic acele cîteva lucruri pe care le aveam: un pat, un șifonier, biblioteca, două cufere, masa de scris. Inginerul zîmbi foarte politicos. ― Un băiat energic ca d-ta iese întotdeauna din încurcătură. Dacă pleci chiar acum, găsești casă pînă la unu. Khokha îți va aduce lucrurile după-amiază cu un camion. Poate ai să locuiești cu unul din prietenii d-tale pînă cînd vei pleca la munte, și apoi ai să te aranjezi mai bine... Tremuram tot cînd s-a ridicat să plece. Eu m-am îndreptat instinctiv către șifonier, să-mi iau casca și să plec îndată, dar d-na Sen, care stătuse pe coridor și ascultase tot, intră în odaie și-mi spuse zîmbind: ― Nu poți pleca de aici pînă nu mănînci... ― Nu mai pot mînca nimic, spusei eu stins. ― Am să te rog eu și ai să mănînci, continuă d-na Sen pe același ton. Ceaiul e gata. ― La ce bun, acum? întrebai eu tot mai stins. (Simțeam că aș putea să mă prăvălesc din clipă în clipă, căci știam că plec și nu o văzusem încă pe Maitreyi, și nu știam ce face ea acolo sus.) Inginerul plecă, și izbucnii în plîns nebunește, smulgîndu-mi părul, mușcîndu-mi pumnii. Mă întinsei în fotoliu sfîrșit, aproape sufocat de o durere pe care nu știam pe ce nume să-i spun, căci nu mai era nici dragoste, nici suferință, ci un sentiment de totală năruire, ca și cum m-aș fi trezit deodată singur într-un cimitir, fără nimeni lîngă mine căruia să mă plîng, de la care să aștept mîngîîere. Parcă fusesem rupt în zece bucăți, căci îmi simțeam trupul numai o rană, sufletul risipit, nu mai aveam nici voință, nici putere să mă dezmeticesc o clipă. Intră Lilu, în lacrămi și ea, și îmi întinse repede un petec de hîrtie. "Nu mă lasă să te văd. Nu-ți zadarnici viața, nu te lăsa înfrînt. Pleacă în lume și arată tuturor curățenia ta.Fii om și ai să afli de mine în curînd. Maitreyi." Era un scris împleticit, într-o englezească improvizată, cu pete de cerneală. Ascunsei repede hîrtia în palmă, căci venea d-na Sen, cu servitorul, aducîndu-mi ceaiul. ― Nu pot mînca, nu pot mînca nimic, spusei eu, plîngînd. ― Te rog eu să iei o ceașcă de ceai, vorbi blînd d-na Sen. Am crezut că întrevăd în glasul ei milă și puțină înțelegere și, amintindu-mi cît de bună fusese cu mine, cît de mult mă iubise și mă chema fiul ei, căci atîta dorise să aibă un fiu, alături de cele două fete, nu m-am mai putut stăpîni și am căzut la picioarele ei, îmbrățișîndu-i-le, plîngînd. ― Iartă-mă, mamă, nu mă lăsa să plec de aici! izbucnii eu, iartă-mă, iartă-mă... Lilu plîngea rezemată de ușă. D-na Sen n-a făcut o singură mișcare de mîngîiere, ci a rămas dreaptă și zîmbitoare cît timp eu m-am zbătut la picioarele ei. Am simțit gheața aceasta și m-am ridicat, ștergîndu-mi ochii, suspinînd. ― Ia-ți ceaiul, vorbi. Am pus mîna pe ceașcă, dar m-a înăbușit un hohot și mi-am ascuns fața cu brațul. Lilu n-a mai putut răbda și a fugit pe coridor, plîngînd. D-na Sen a rămas tot acolo, lîngă ușă, privindu-mă cu același surîs înghețat, puțin batjocoritor, îndemnîndu-mă: ― Ia-ți ceaiul... Am curățit ca prin somn o banană și am sorbit din ceașca în care se răcise ceaiul. Îmi contenise plînsul deodată și suspinam numai. Cînd m-a văzut că mi-am sfîrșit ceașca, dna Sen a ieșit pe coridor și a chemat servitorul să ridice tava. ― Pot vedea copiii înainte de a pleca? mă rugai eu cerșind. D-l Sen intră chiar atunci și-mi spuse: ― Maitreyi e puțin bolnavă, nu se poate da jos din camera ei. Apoi, adresîndu-se către doamna Sen: ― Cheamă pe Chabù. Cum ieși d-na Sen din odaie, inginerul îmi întinse un plic închis și-mi spuse: ― Să citești asta numai după ce părăsești casa mea. Și dacă vrei să-mi mulțumești pentru binele pe care ți l-am făcut, aici, în India, respectă cele ce te rog eu... Plecă înainte ca eu să am timp să mai spun o vorbă. Luai plicul cu un tremur de slăbiciune și-l vîrîi automat în buzunar. Cînd o văzui pe Chabù, o cuprinsei numai-decît în brațe și începui s-o leagăn plîngînd. ― Ce-ai făcut, Chabù, ce-ai făcut? Biata fată nu înțelegea nimic, dar văzîndu-mă plîngînd, începu și ea să plîngă și să mă sărute pe obraz, căci eu îmi aplecasem capul către trupul ei plăpînd și o legănam așa, în neștire. ― Ce-ai făcut, Chabù? atît îi puteam spune. ― Dar eu ce știam? întrebă ea, încercînd parcă să se trezească. De ce plîngi, dadà? Tu de ce plîngi? Am lăsat-o din brațe ca să-mi șterg fața. De altfel, d-l și d-na Sen veniseră din nou și ședeau în ușă, amîndoi de gheață, parcă mi-ar fi spus: "Haide, e timpul să pleci"... Am sărutat-o încă o dată pe Chabù pe amîndoi obrajii, apoi, venindu-mi în fire, miam luat casca, am îngenuncheat în fața doamnei și domnului Sen, punîndu-mi palmele pe piciorul lor drept ― cel mai vulnerabil salut pe care îl știam eu ― și am plecat. ― Good-bye, Allan, îmi spuse inginerul, întinzîndu-mi mîna. Dar eu mă prefăcui că nu văd și trecui înainte, pe coridor. Chabù alergă după mine, hohotind. ― Unde pleci, dadà? Unde pleacă Allan-dadà? întrebă pe maică-sa. ― Dadà e bolnav și se duce să se vindece, îi spuse d-na Sen într-o, bengaleză șoptită, apucînd-o în brațe, ca să nu iasă în stradă după mine. Cînd am coborît treptele verandei, mi-am ridicat ochii spre balconul cu glicine și am văzut o clipă pe Maitrey. Atunci m-am auzit strigat, un țipăt scurt și înspăimîntat, și am zărit-o cum cade lată în balcon. Am vrut să mă întorc, dar m-am întîlnit cu inginerul pe coridor. ― Ai uitat ceva, Allan? mă întrebă el, bănuitor. ― Nimic, sir, n-am uitat nimic... Am plecat repede. M-am suit în cea dinții mașină și am dat adresa lui Harold. Cînd porneam, am încercat să mai privesc încă o dată casa din Bhowanipore, dar mi s-au înlăcrămat ochii, mașina a virat, și n-am mai văzut nimic. M-am trezit cînd mașina tocmai ocolea către Park Street. Am desfăcut plicul lui Sen și am cetit, cu inima strînsă, cele ce-mi scria el, în englezește, fără cuvîntul de început, pe o coală care purta în colțul de sus cuvintele "strict confidențial" subliniate. "Dumneata ești străin, și eu nu te cunosc. Dar, dacă ești capabil să consideri ceva sacru în viața d-tale, te rog să nu mai intri în casa mea, nici să încerci să vezi sau să scrii vreunui membru al familiei mele. Dacă vrei să mă vezi personal, caută-mă la birou, și, dacă ai vrea vreodată să-mi scrii, scrie-mi numai acele fapte pe care un necunoscut le poate scrie unui necunoscut sau un funcționar superiorului său. Te rog să nu pomenești de această notă nimănui și rupe-o după ce o vei ceti. Rațiunea acestei purtări trebuie să-ți fie evidentă, dacă ți-a mai rămas cît de puțină minte în nebunia d-tale. Îți cunoști ingratitudinea și ofensa pe care mi-ai adus-o! Narendra Sen P.S. Te rog nu fii inoportun, încercînd să te explici și adăogînd astfel alte minciuni la depravatul d-tale caracter." XIII Nu l-am găsit pe Harold acasă, dar gazda mi-a descuiat camera și m-a lăsat să intru și să mă trîntesc pe pat, cu fața în sus, sub ventilator. Biata d-nă Ribeiro nu știa cum să se poarte cu mine și cum să mă întrebe. ― Nu mi s-a întîmplat nici o nenorocire, mrs. Ribeiro; o asiguram eu. Trebuie să fie operat astăzi inginerul Sen, patronul meu, și asta mă neliniștește. Nu voiam să mă trădez, nu voiam să spun nici lui Harold pricina pentru care plecasem din Bhowanipore. M-ar fi dezgustat cumplit bîrfeala lor, căci nu mă îndoiam că Harold ar fi repetat tuturor "prietenilor" eurasieni întîmplarea mea, și fetele ar fi încercat să mă consoleze cu veșnicele lor stupidități sentimentale, îndemnîndu-mă sâ beau și să fac dragoste, iar eu eram incapabil să primesc orice consolare, fie ea cît de brutală. Mi se părea că nu am voie nici să menționez numele Maitreyiei în mijlocul lor. Eram însă atît de năuc, atît de desăvîrșit mă predam durerii, încît nu mă gîndeam la nimic precis, ci încercam numai să intuiesc, să simt concret despărțirea mea de Maitreyi. Nu izbuteam; tresăream speriat de cîte ori revedeam imaginea ei ultimă, trupul ei căzut în balcon, și o alungam. Nu știam pe ce să-mi fixez gîndul și alegeam cîteva scene mîngîietoare pentru mine (coronița de iasomie, biblioteca, Chandernagorul), pe care le contemplam liniștindu-mă, dar îndată filmul se desfășura către final, revedeam pe d-na Sen la masă, privindu-mă rău, sau pe d-l Sen spunîndu-mi: "Dacă vrei să-mi mulțumești pentru binele...", și aceasta îmi amintea iarăși, tot atît de acut și de sfîșietor, despărțirea mea de Maitreyi, și trebuia să închid ochii, să mă mișc în pat, să oftez adînc, ca să alung gîndurile. D-na Ribeiro, după ce lipsise vreun ceas, prinsă de treburile casei, intră iar în cameră, întrebîndu-mă ce doresc să beau; un ceai, whisky sau bere? Refuzai cu un gest atît de obosit, încît bătrîna se apropie de patul meu, serios îngrijorată. ― Dar d-ta ești bolnav, Allan, îmi spuse. ― Nu știu ce e cu mine, mă prefăcui eu. Am fost extenuat în ultimele luni, căci nu mam dus nicăieri în vara aceasta, și nenorocirea inginerului m-a mișcat profund. Vreau să plec din Calcutta pentru cîtva timp... D-ta mai ai vreo cameră liberă, d-nă Ribeiro? Cînd a auzit de cameră liberă, gazda s-a turburat toată de fericire, m-a îndemnat să văd odaia de alături de Harold, m-a întrebat de ce nu mai rămîn în Bhowanipore, apoi, văzînd că cercetările acestea mă obosesc, a schimbat vorba, s-a interesat de temperatura mea, m-a sfătuit să plec îndată din Calcutta pentru două-trei săptămîni, undeva la munte (Darjeeling, de pildă, sau Shillong, sau chiar la mare, la Gopalpur-at-Sea, unde father Justus s-a vindecat de surmenaj, pentru că aerul e admirabil și la hotel nu mai locuia aproape nimeni). O ascultam cum vorbește și o aprobam întocmai, numai ca să nu mă silească să răspund, să discut, să gîndesc. Mi-a adus îndată din hall jurnalul, The Statesman, ca să caute adrese de pensiuni, și comenta fiecare localitate, îmi spunea cine a fost acolo și cu ce prilej, iar eu, ascultînd-o, mi se părea că trăiesc un vis, într-atît era de neverosimilă prezența mea: aici, și chiar viața mea, trupul întreg pe care mi-l întinsesem pe pat, țigările pe care le fumam, în timp ce eu trebuiam să mor, căci fusesem despărțit de Maitreyi. Cum de pot fi asemenea lucruri pe lume? mă întrebam eu, fără să gîndesc întrebarea, ci simțind-o numai, cum de se poate ca un ceas după plecarea din Bhowanipore să pot asculta vorbăria acestei bătrîne, care nici nu bănuiește ce epavă are în față? Totul mi se părea irațional, imposibil, și ghiceam că aș înnebuni dacă aș rămîne multa vreme cu asemenea oameni alături, dacă nu mă înfund undeva în singurătate, să uit, să mă uit. Plecarea îmi apărea singura salvare, cel puțin pentru un timp. Mă hotărîsem să plec chiar a doua zi, oriunde. ― Telefonează, te rog, la d-l Sen, South 1144, mă adresai eu d-nei Ribeiro, și spune-i să-mi trimeată lucrurile aici... D-na Ribeiro s-ar fi simțit oricînd jicnită să telefoneze unui "negru", dar în acel ceas era atît de fericită, încît am ascultat-o cum vorbea politicos, probabil lui Mantu, și cum mulțumea pentru bunăvoință. ― Mă duc să aranjez odaia, îmi spuse. M-am bucurat că pleacă și că pot acum ofta în voie și plînge. Mă străbătu deodată gîndul că am îmbătrînit și că părul mi-e alb de supărare, și sării în sus, ca să mă uit în oglindă. De-abia mă recunoscui. Fața îmi era palidă, suptă, uscată, și sprînceneîe răvășite, parcă le smulsesem; nu știu ce dungă se adîncise la colțul buzelor, care mă schimba cu desăvîrșire, dîndu-mi un aer de aprigă voință. Mă minunai descoperind pe fața mea o hotărîre virilă și putere de a acționa, însușiri pe care le pierdusem de mult. (De atunci nu mai cred în expresia oamenilor. Mi se pare că regulile schimbării feței nu au nimic de-a face cu adevăratele experiențe sufletești. Poate numai ochii, singurii, pot trăda un om.) M-am întors abătut în pat și am aprins altă țigare. Cînd a venit Harold, m-a întîmpinat cu urale. D-na Ribeiro îi lămurise în cîteva cuvinte vizita mea. El încercă să mă facă să vorbesc, dar pretextai o durere de cap și-i spuse-i numai în treacăt de ce am venit. Ceru numaidecît băuturi. Îmi spuse că orice febră și orice durere trece cu whisky. Băui și eu un pahar, dar amețeala mă făcea să simt și mai viu depărtarea de Maitreyi. Aproape că îmi venea să urîu. Cînd a sosit Khokha, credeam că am să-l îmbrățișez de emoție. Parcă aducea cu el toată dragostea, toată India. Venise într-o dhoti destul de murdară, cu picioarele lui crăpate fără sandale, și toți din casă îl priveau cu dispreț, cu scîrbă, dar el, știindu-se "la mine", intra și ieșea mîndru, aducînd lucrurile din camion, conducînd hamalii prin hall. Ardeam de nerăbdare să-mi spună ce s-a mai întîmplat acolo, în Bhowanipore. Cînd am plătit camionarul și hamalii, l-am luat cu mine în cameră, am cerut ceai d-nei Ribeiro și am deschis o nouă cutie de țigări. Harold spumega că nu rămîn cu el de vorbă, dar probabil că a ghicit în plecarea mea bruscă de la Sen ceva mai mult decît îi mărturisisem și nu cuteză să vină și să ne întrerupă. Khokha îmi aduse un exemplar din Uddkita, pe care Maitreyi scrisese ultimele ei cuvinte: "Către dragul meu, către dragul meu, Maitreyi, Maitreyi". Numai atît? mă întristam eu. Khokha îmi spuse să mă uit și la sfîrșitul căiții. "Adio, scumpul meu, n-am spus nimic care să te facă pe tine vinovat. Am spus numai că m-ai sărutat pe frunte. Trebuia să spun; era mama noastră și știa. Allan, prietenul meu, dragul meu, adio! Maitreyi." Am rămas mut privindu-i scrisul, Khokha fuma, tăcînd și el, o bucată de vreme, apoi vorbi deodată, parcă și-ar fi continuat un gînd. ― ...Și atunci trebuia să se afle. Prea ați fost imprudenți. Vă vedea toată lumea cînd vă sărutați pe jeț. Șoferul a spus și lui Mantu, și lui Lilu. N-a avut nimeni curajul să vă atragă atenția... Mă întreb dacă și Khokha știe numai cît știu ceilalți sau a înțeles mai mult. Dar miam dat seama cît de puțin important e acum lucrul acesta și tmam lăsat dus de alte gînduri. ― Chabù și-a revenit, vorbi iarăși Khokha. Cum a văzut-o pe Maitreyi leșinată, parcă s-a deșteptat din somn. A întrebat de tine: "Unde e dadà?", așa întreba pe toată lumea și se ținea de d-na Sen, trăgînd-o de sari și între-bînd. I-am spus că vin să te văd, și atunci mi-a dat biletul ăsta... Pe o foaie ruptă dintr-un caiet de scoală, Chabù scrisese în bengali, cu cea mai frumoasă caligrafie a ei: "Dadà iubit, mă poți ierta tu vreodată? Nu știu cine m-a pus să spun; credeam că nu fac nici un rău spunînd, căci nici voi nu faceți rău iubindu-vă. Maitreyi suferă cumplit. Poți s-o faci să nu mai sufere? Atunci unde e dragostea voastră? Aș vrea să mor." ― Plîngea cînd l-a scris și mi-a spus să ți-l dau neapărat și să-i telefonezi într-o dimineață. Nu mai e nebună acum, nu mai pare nebună. Săraca... Tăcu iarăși, o bucată de vreme, apoi oftă deodată. ― Ce ai, Khokha? îl întrebai eu. ― Ah, ce să-ți mai spun ce am cînd te văd pe tine cît suferi!... Vorbise emfatic, teatral, silindu-se să obțină o mască îndurerată, care să-mi atragă atenția. Dar tonul cu care spusese acele cîteva cuvinte mă făcu îndată să mă simt străin de el. Poate a ghicit și Khokha această jenă, căci a schimbat vorba. ― Cînd am început să iau lucrurile din camera ta, Maitreyi a fugit jos și a început să le îmbrățișeze, să țipe. A trebuit s-o ia cu forța înapoi. D-l Sen, care e o brută, a lovit-o peste față cu pumnii pînă a podidit-o sîngele. A leșinat în odaia ei... Ascultam lăcrămînd, dar fără ca durerea să-mi crească, Ce ne putea face mai mult decît să ne despartă? Dacă m-ar bate oricît, dacă m-ar pălmui, aș suferi oare mai mult? O vedeam cu fața însîngerată, dar nu rănile ei îmi sfîșiau inima, ci însăși făptura ei, prezența ei, pe care o știam departe. ― Au închis-o în odaie, aproape goală, ca să nu se mai poată coborî în camera ta. Cît era leșinată, o stropeau cu apă, ca să învie, apoi, cînd se deștepta, o băteau ca să spună. "Îl iubesc, îl iubesc", atît auzeam, de jos, cum urlă. "El nu e vinovat, ce aveți cu el?" mi-a spus soru-mea că le țipa. "Ce aveți cu el?"... Și totuși, mie nu-mi făcuseră încă nimic. Mai bine, m-ar fi pălmuit, gîndeam. De ce na avut curajul d-l Sen să mă pălmuiască? De ce mi-a întins mîna, laș, spu-nîndu-mi: "Good-bye, Allan!". ― Înainte de a veni ei s-o ia sus, Maitreyi mi-a șoptit: "Îi telefonez mîine". Dar poate n-are să izbutească. D-l Sen o păzește închisă. Îl auzeam vorbind cu mama de căsătoria ei cît mai repede. Am înlemnit. Khokha observă spaima mea și continuă mai arzător: ― Vor s-o mărite cu un profesor din Hoogli, și asta îndată ce se vor întoarce din Midnapur, Știi că vor să plece la Midnapur? ― Știu, răspunsei eu, aproape indiferent. ― Sunt brute, toți sunt brute, se aprinse Khokha. Nu îi urăști? ― De ce i-aș urî? Eu le-am făcut tot răul. Ce vină pot avea ei? Afară, doar, de faptul că m-au adus în casă... ― Voiau să te înfieze, mă lămuri Khokha. Zîmbii. Ce deșarte, ce inutile mi se păreau toate acestea, toate faptele care s-ar fi putut împlini, dacă eu eram altfel, toată fericirea pe care aș fi putut-o avea, dacă... Mi se părea fără sens să mă gîndesc la cele ce s-ar fi putut întîmpla. Eram singur, singur, aceasta era durerea, prezentul. Nu puteam înțelege nimic altceva. Khokha mă privi, îmi văzu lacrimile și oftă. ― Mama mea e foarte greu bolnavă, și eu n-am nici un ban, nici o rupie să-i dau. Mă gîndeam să-ți cer un împrumut pînă voi primi onorariul de la "Bengal Film Company"... ― Cît vrei? Tăcea. Eu nu cutezam să-l privesc în ochi. Mă durea minciuna lui, căci știam că maică-sa nu e bolnavă și că de ea are grijă un cumnat al lui, negustor în Kalighat. ― Treizeci de rupii ți-e de-ajuns? îl întrebai și, fără să mai aștept răspuns, am scris cecul și i l-am dat. Îmi mulțumi stînjenit și începu să vorbească iar de Maitreyi. L-am rugat, stins, să plece. ― Khokha, mi-e somn, mă doare capul... Seara, vestite de Harold, au venit fetele să mă vadă. Au pus patefonul în hall, au comandat whisky și oranjadă și-și exagerau veselia ca să mă consoleze pe mine (Harold le spusese că sufăr de o depresiune nervoasă, un surmenaj sau ceva asemănător, și că, înainte de a pleca din oraș, trebuie "să mă amuz" ca să uit). ― Hei, Allan, îmi spunea Geurtie, ce stai așa posac, băiete? Nu ai tu fata ta lîngă tine? Mi se așeză pe genunchi, și mie îmi era atît de odioasă atingerea aceea, încît mă cutremuram tot, și o rugai să mă lase, căci sunt obosit și bolnav. ― Nu cumva ești îndrăgostit? clipea ea, șiret, din ochi. Te-o fi fermecat vreo indiană. Vreo nespălată neagră, cum îți place ție... Hohoteau toți. D-na Ribeiro, care îmi aranja odaia alături, veni și ea. ― Lăsați băiatul în pace. Hai, Allan, bea un pahar cu whisky. Să vezi cum trec toate. O operație la ochi nu e chiar un lucru atît de grav... ― Dar ce crezi mata, mrs. Ribeiro, că Allan de operația aceea plînge? întrebă sarcastic Geurtie. Are el altceva mai grav, i-o fi fugit vreun lăutar cu fata... ― Taci din gură, mă răstii eu, înfuriat deodată, sculîndu-mă de pe scaun. ― Te rog să fii mai politicos cu mine, îmi răspunse Geurtie, roșind. Aici nu ești la negrii tăi din Bhowanipore. ― Geurtie! țipă Clara, apucîndu-i brațul. Lasă-l, bietul băiat... ― Prea l-ați cocoloșit toți, "bietul băiat" în sus, "bietul băiat" în jos. Plînge ca o muiere și se consolează cu bengalezii lui murdari. N-are el dreptul să mă insulte pe mine, o creștină. ― Dar și el e creștin! interveni Clara. ― Ha, așa crezi tu, că mai e creștin, rîse Geurtie. Ce spui, Harold? Dar cînd îți vorbea ție de hinduism și de vacile lui, și înjura pe Domnul nostru Iisus Christos? Și acum îmi spui mie să tac din gură... Harold era extrem de încurcat, pe d-na Ribeiro o covîrșise panica. ― Ia astîmpărați-vă! vorbi. ― Eu mă duc, le spusei, sfîrșit, și mă ridicai. Geurtie mă privi îmbufnată. ― Se duce să se roage la templul lui. Nu-i ajută Dumnezeu... Am avut o noapte sălbatecă. De cum am rămas singur (umblasem mult pe străzi, fumînd în neștire și căutînd tot mahalalele indigene, a căror larmă și forfot, și limbă îmi aminteau de zilele mele cu Maitreyi) și m-am dezbrăcat, chinul, pe care oboseala îl adormise oarecum, mă năvăli iar, de data aceasta fără să-i mai pot îatîmpina nici o rezistență. Zadarnic mușcam perna, zadarnic mă loveam să nu țip. Spuneam întruna: "Maitreyi, Maitreyi, Mai-treyi"... pînă ce nu mai înțelegeam nimic din acest nume de fată, sunetele lui nu-mi mai evocau nimic și rămîneam năuc, cu fața între perne, fără să știu ce s-a întîmplat cu mine, ce s-a rupt înlăuntrul meu, ce se petrece. Gîndurile îmi alergau de la un fapt la altul fără nici o legătură, revedeam Tamlukul, Sadyia, alte nenumărate locuri, pe care le cunoscusem, fără să înțeleg nimic. Îmi era numai spaimă să mă gîndesc la orice îmi putea evoca figura Maitreyiei în seara despărțirii sau glasul d-lui Sen spunîndu-mi: "Good-bye, Allan!, sau privirile d-nei Sen stăruind: "Ia-ți ceaiul!"'... De cîte ori Scenele acestea încercau să reînvie în minte, mă zbăteam. Îl auzeam pe Harold cum sforăie, din odaia cealaltă, auzeam la răstimpuri ceasul de la biserica protestantă cum numără în noapte. Ca să mă liniștesc, mă gîndeam la moarte. Să mă înec în Gange și să afle Sen cît de curat o iubeam pe Maitreyi. A doua zi, ziarele ar fi vorbit de acest tînăr european, sinucis fără motiv, prins în marginea orașului de barcagiii care se întorc scara. Maitreyi ar fi leșinat auzind, d-na Sen s-ar fi căit, căci ar fi înțeles și ea atunci cît de sincer, de total, o iubisem pe Maitreyi. Gîndul morții era singura alinare. Intîrziam cu voluptate asupra fiecărei imagini, asupra fiecărui gest: cum scriu scrisoarea d-lui Sen, cum mă îndrept spre pod și acolo plîng puțin, dar numai puțin, cîteva lacrimi, și apoi, pe balustradă, privesc în jos cum curg apele galbene, cu mîl mult, amețesc și gata... Reluam filmul, mereu de la început. Așa am adormit în zori. M-a trezit Harold, ca să-mi spună că mă cheamă cineva la telefon. Am alergat ca un nebun în hall, numai în pijama. Am recunoscut îndată glasul Maitreyiei, pe care l-am sorbit însetat, deși mă temeam să-i vorbesc, ca să nu mă audă Harold sau vreun alt pensionar al d-nei Ribeiro. Îmi spunea lucruri pe care le ghiceam mai mult, căci vorbea încet, ca să nu deștepte pe ceilalți, probabil, și izbucnea mereu în plîns. Parcă venea din închisoare glasul ei, dintr-o celulă ferecată, într-atît îi era de sfîșie-tor plînsul și de dornic de libertate glasul. ― Allan, mai mă cunoști tu? Sunt eu, tot eu, rămîn aceeași, Allan, orice s-ar întîmpla... Fii bărbat și lucrează înainte, nu deznădăjdui... Nu mai pot, Allan, iartă-mă... nu mai pot. Aș vrea să-ți spun... Glasul i-a amuțit deodată. Venise cineva, probabil d-na Sen. Am strigat în zadar: ― Allo! Allo! Nu mai răspundea nimeni. M-am întors abătut de moarte în odaie. Aș fi vrut să fug, pereții mă sufocau, mă chinuiau lucrurile acelea ale mele, jețul de pai, pe care de atîtea ori se așezase Maitreyi. Fiecare din ele îmi evoca o scenă, un cuvînt, și eram incapabil să mă trezesc, să pun odată capăt amintirilor acestea de cumplită tristețe, care mă făcuseră din om neom numai într-o zi. ― Cum îi merge inginerului, Allan, i s-a făcut operația? mă întrebă Harold. ― Încă nu, răspunsei în treacăt. Poate i se face azi... ― Bietul om... M-am trîntit pe pat, fumînd iarăși. Ajunsesem acum aproape inert, numai mîinile îni tremurau, încolo fața îmi încremenise fără expresie, fără mobilitate, nu mai puteam nici plînge, ci stăm așa, sub ventilator, fără să știu ce am să fac, ce are să se întîmple. Pe la zece se opri în fața casei un comisionar, cu bicicleta, întrebînd de mine. D-na Ribeiro îmi aduse un plic. Omul nu aștepta răspuns. Îmi scria Sen. "Domnule, Înțeleg acum că nu ai nici respect, nici onoare. Te credeam numai nebun, dar văd că procedezi ca un șarpe din iarbă, căruia, dacă nu îi strivești capul cînd trebuie, se întoarce și te mușcă. Nici 24 de ore de cînd ți-ai dat cuvîntul că nu încerci să comunici cu nici un membru al familiei mele, ți l-ai călcat ca un laș, făcînd să sufere o biată copilă, asupra căreia, din nenorocire, ai avut oarecare influență. Dacă mai încerci o dată asemenea lucruri, voi face tot ce-mi va sta în putere ca să fii expatriat. Credeam că vei avea bunul-simț să părăsești orașul acesta. Prin telefon am dat ordin să te concedieze astăzi. Singurul lucru pe care îl ai de făcut e să-ți iei salariul și să pleci îndată. Ingratitudinea d-tale trebuie să aibă o limită. Narendra Sen." Am cetit scrisoarea uluit. Nu pentru că mă concediase, deoarece eu însumi mă hotărîsem să plec, căci n-aș mai fi putut da a doua oară ochii cu Sen după cele ce-mi spusese Khokha. Eram uluit, pentru că înțelegeam că Maitreyi va face tot mai multe asemenea greșeli, de pe urma cărora va suferi mereu, și suferințele ei le înzeceau pe ale mele, căci știam că nu-i pot fi de nici un folos și mă chinuiam inutil, singur, depărtat. Am strîns plicul și am plecat, luîndu-mi numai casca. ― Vii la masă, Allan? mă întrebă d-na Ribeiro. ― Desigur. ― Ți-am gătit mîncărurile favorite, mi le-a spus Ha-rold, ai să, vezi... Și nu te mai gîndi... Am zîmbit și am ieșit pe poartă, năuc, fără nici o țintă. Mă gîndeam că ar fi bine să ridic ceva bani de la bancă, dacă, într-adevăr, trebuia să părăsesc orașul într-o zi sau două. Dar nu-l părăseam din ordinul lui Sen, nu mă intimidau amenințările lui. Plecam, pentru că știam prea bine că numai așa i-aș putea fi de vreun folos Maitreyiei: că numai așa ea mă poate uita. Gîndeam ca un adolescent. Am ajuns la bancă pe jos, deși distanța din Royd Lane în Clive Street era destul de mare. După ce mi-am împachetat bine bancnotele în portmoneu și mi-am împărțit argintul prin toate buzunarele, am pornit mai sus, spre gară. Cînd am trecut podul de la Howrah, m-am aplecat să privesc Gangele, murdar și înțesat de bărci, și gîndul sinuciderii mi-a apărut deodată în toată lașitatea și tot ridicolul lui. În gară m-am oprit să beau un pahar de limonada. Se făcuse ceasurile douăsprezece. Am ieșit și am apucat-o la dreapta, pe șoseaua de centură, care duce în satele dimprejurul orașului și trece prin Belur. Cînd am intrat de-a binelea în șoseaua umbroasă, m-am simțit mai puternic, mai liniștit și m-am așternut înverșunat la drum. Nu mă opream deloc, nici să fumez, ci mergeam întruna, cu pași mari, hotărîți. Treceau pe șosea mașinile care fac cursa Gară-Hoogli, și aproape toate se opreau lîngă mine, căci ]i se părea ciudat sa vadă un european mergînd pe jos pe un drum afară din oraș. M-am oprit numai la o baracă sărmană, unde o bătrînă vindea limonada, pan și ardei: m-am oprit să beau ceva rece. Parcă m-a mîngîiat întâlnirea aceea, căci i-am vorbit bătrânei în bengali, nu în hindusthană, cum s-ar fi cuvenit, și limba aceasta a Maitreyiei îmi era un adevărat balsam. Am ajuns pe la două jumătate la Belur-Math, după ce mă plouase doi kilometri și îmi udase hainele pînă la piele; am ajuns stropit de nopoi, cu o privire rătăcită, care l-a înspăimîntat pe Swami Madhvananda, un călugăr pe care îl cunoscusem mai de mult, de cînd veneam aici cu mașina inginerului. M-am dus pe malul Gangelui să mă usuc și, cum stăm trîntit acolo pe iarbă, cu ochii în soare, revedam toate plimbările noastre, alături de Maitreyi, mă revedeam fericit și fără griji. Nu mai m-am putut stăpîni și, pentru că nu puteam plînge, am scos carnetul din buzunar și am început să scriu, numai pentru mine. (Recitesc astăzi acele însemnări scrise cu sînge, și mi se par atît de reci, atît de oarecare. De pildă: "De ce-au trecut toate? Un pustiu imens în mine. Nimic nu mai are sens. Cînd aud un cîntec bengalez, sus la math, îmi vine să plîng. Maitreyi, Maitreyi, Maitreyi. Nu o voi mai ve dea niciodată..." Cît de incapabili suntem să redăm, chiar atunci, substanța unei bucurii sau unei dureri prea mari. Am ajuns să cred că pentru aceasta numai memoria, numai distanța le poate da viață. Jurnalul e sec și nesemnificativ.) Swami a încercat să afle ce e cu mine, dar cînd i-am spus că am venit pe jos din Calcutta și că n-am mîncat, căci nu pot mînca nimic, s-a speriat și m-a rugat să plec îndată, nu cumva să mă îmbolnăvesc, să iau malaria (știa că suferisem cu un an înainte de malaria) și cîte altele. Avea un ton poruncitor și probabil că mă disprețuia mult, covîrșit de patimă și durere cum eram. Călugării aceștia indieni nu te pot consola niciodată, căci li se pare nevrednic de consolat acel suflet robit durerii, și idealul lor de atroce detașare nu are nimic de-a face cu omenescul care suferă, cu mizeria experienței. Trăiesc oarecum prea dumnezeiește oamenii aceștia, al căror ideal este suprema placiditate. De altfel, cum eu nu venisem la math pentru consolare, ci numai pentru că acolo aș fi putut-o revedea pe Maitreyi a mea, cea din amintire, cea adevărată, nu m-au jicnit prea mult vorbele lui Swami; m-au făcut numai să mă simt mai singur. Am plecat, mulțumind pentru fructele și dulciurile pe care mi le adusese un frate. Nu am mai luat drumul întoarcerii, ci am pornit mai departe, pe aceeași șosea, spre Ranaghat. Ajung în Bally aproape de apusul soarelui. Caut și aci Gangele, îl privesc lung, fumînd alene, îl privesc cum curge lin și vast către orașul nostru. Stau pe o piatră, înconjurat de cîțiva copii, care la început îmi strigă într-o engleză stropșită: "Maimuță albă!", apoi, văzînd că nu mă supăr, ci îi privesc îngîndurat, cu lacrimi, se apropie de mine, stînjeniți, pînă încep să vorbesc cu ei în bengali și le împart gologani. Mă conduc cu alai, pînă la capătul satului. O seară puțin răcorită de ploaie, dar senină și îmbietoare la drum. Curînd rămîn singur pe șosea. Trec cîteodată mașinile spre Calcutta, cu faruri mari, aprinse. Cîte un om, doi, grăbiți. Mă întreb, așa, ce devreme se culcă oamenii în India!... Îmi amintesc atunci de Bhowanipore, și parcă un val cald mi se urcă în gîtlej. Grăbesc pasul. Nu mă opresc decît la o dugheană ca să-mi cumpăr țigări. "Scissors", singurele pe care le găsesc. Ardea o lampă de acetilenă, și cîțiva drumeți se odihneau fumînd huka, cu pufăituri lungi, potolite. M-au privit toți cu mirare, și unul a ieșit chiar în șosea, să mă vadă cum pornesc mai departe, singur, în întunerecul dinainte. Nu știu pînă la ce ceas am mers și prin ce sat am trecut. Nu-mi era nici somn, nici obosit nu mă simțeam, ci marșul acesta în întunerec începuse chiar să mă încînte, adormindu-mi oarecum gîndurile și flatîndu-mă puțin, căci credeam că o fac aceasta din prea mare suferința, o fac pentru Maitreyi. Am găsit pe drum, la cîțiva metri de șanț, o fîntînă cu acoperiș și acolo m-am oprit să mă odihnesc. Am adormit în neștire, cu capul rezemat de cască, de-a dreptul pe lespezi. Aceleași visuri, cu Maitreyi, care mă deșteptau la răstimpuri și mă făceau să tremur de frig, de singurătate. Au venit oameni la fîntînă, și zgomotul m-a deșteptat. (Straniu, cu toată durerea mea, eram conștient că port asupra-mi cinci sute de rupii și, de cîte-ori se apropiau oamenii, duceam instinctiv mîna la portofoliu.) Mă priveau toți mirați, necutezînd să mă întrebe nici unul, căci, deși hainele îmi fuseseră stropite cu noroi și pantofii de pînză desfigurați, se vedea totuși că sunt un sahib, și încă un sahib alb. Mi-am răcorit fața și am pornit mai departe, de astă dată mai repede și mai preocupat, căci șoseaua începea să fie mai frecventată acum, la revărsarea zorilor. Priveam mai mult în jos. Mă opream numai cînd, printre palmieri sau la vreun cot al șoselei, puteam zări fluviul. Nu știu ce mîngîiere îmi dădea Gangele, pe care îl știam că se îndreaptă acolo de unde venisem eu, spre orașul Maitreyiei. Aproape că nu-mi mai dădeam seama de obîrșia durerii mele. Nu mă întrebam ce va spune Harold sau d-na Ribeiro. Aveam o singură bucurie: că poate va venii Khokha și, aflînd că am plecat de o zi și nu m-am întors, va spune aceasta inginerului. Aș fi vrut ca Sen să creadă că am murit, să reflecteze puțin asupra celor ce făcuse. În acea zi am mîncat într-un han din apropiere de Ranaghat. Am mîncat orez cu carri ∗ și pește fiert, și am mîncat cu mîna, ca un indian, spre uimirea și încîntarea celorlalți comeseni, care mă auziseră, de altfel, vorbind o elegantă bengali. Numai înfățișarea mea le dădea de gîndit. Ghiceam că am o față descompusă, cu barba crescută, cu părul strivit în timpul somnului, hainele murdare și mîinile negre. Începusem să mă uit, să uit de mine, și aceasta îmi dădea și mai multă poftă la drum. Am mers pînă la apusul soarelui fără să mai întîlnesc sate, mtîmpinînd numai care cu boi și cîte un camion hodorogit. A fost o zi de cumplită arșiță ziua aceea, și mă opream la fiecare fîntînă să beau și să-mi răcoresc fața. M-am culcat o dată cu răsăritul stelelor," lîngă un mango uriaș, crescut singuratec la capătul unui heleșteu, părăsit. Mau chinuit multă vreme țînțarii, dar în cele din urmă oboseala m-a covîrșit și nu m-am deșteptat decît tîrziu în zi, cu mădularele supte, aproape fără să-mi dau seama unde mă aflu... Visasem probabil ceva înspăimîntător, căci m-am deșteptat transpirat și tremurînd. Am luat-o aproape la goană pe șosea, înainte. A fost o zi de umblet în neștire, din care nu-mi mai aduc nimic aminte, în afară de faptul că am întrebat ca prin somn pe un căruțaș unde mă aflu și cum pot ajunge spre o gară. M-a îndreptat către o haltă din apropiere de Burdwan, pe care am găsit-o în înnoptat. Primul tren venea tocmai spre ziuă și nu oprea aici. A trebuit să mă sui într-un personal pe la miezul nopții, într-un vagon de clasa III (căci nu aveam curajul să intru într-un alt compartiment), cu care am ajuns la Burdwan. M-au orbit și speriat la început farurile electrice prin stații. Eram ca un bolnav deșteptat prin alarmă, aproape buimac, neștiind la ce ghișeu să mă îndrept ca să-mi cumpăr biletul de inter-class (de data aceasta mi-era rușine să mă înghesui alături de bătrîne și zdrențăroși, în fața ghișeului de cl. III; rușine nu de mine, ci de cei cîțiva eurasieni și englezi de pe peron, care-mi priveau foarte bănuitori hainele). Am așteptat zgribulit acceleratul de Lucknow, sorbind ceaiuri multe și încercînd să reconstitui de la început escapada mea. Erau lacune de ceasuri, de nopți, și golul acesta din memorie mă obseda. Dacă am înnebunit? mă întrebam. Îmi porunceam să nu mă gîndesc la nimic. Totul va trece, totul trece, mi-am spus, (De atunci am învățat eu refrenul acesta, care mi-a ajuns mai tîrziu un adevărat leitmotiv al vieții mele.) În Howrah eram din nou emoționat, parcă tot așteptam să întîlnesc pe cineva din Bhowanipore. (Îmi amintii că fusese vorba de o plecare la Midnapur, și deși lucrul acesta mă chinuia de ajuns, pentru că mă depărta și mai mult de Maitreyi, totuși avea și el o parte de mîngîiere, deoarece nu mai mă aflam în același oraș cu Sen și nu riscam să-l întîlnesc.) Mașina m-a adus acasă tocmai în ceasul cînd poliția din Park-Street începuse cercetările pentru găsirea mea. D-na Ribeiro aproape că leșină cînd mă văzu coborînd din taxi, cu casca ruptă, nebărbierit de patru zile, cu hainele palate. ― Uiide ai fost, pentru Dumnezeu, unde ai fost? A telefonat mereu South 1144 pentru d-ta, și băiatul acela, mr. Chatterjee, Khokha, cum îi spuneți acolo, a venit mereu să te caute... Doamne, Doamne... Am lăsat-o vorbind și m-am dus să mă spăl. O baie era singurul lucru pe care îl mai doream acum. Harold a telefonat de la birou să întrebe dacă s-au primit ceva vești și, cînd d-na Ribeiro i-a spus că am venit și cum am venit, băiatul a luat o mașină ca să mă vadă mai repede. ∗Curry (praf de curcuma și alte mirodenii sau mîncarea gă-tită cu acest praf), transcris într-o variantă care aproximează pronunția (kari) (n. ed.). ― Bine, mă! Bine, mă! Îmi strîngea el mînile în neștire. Emoția aceasta îmi făcu bine și-l bătui pe umăr. Încercă să mă consoleze. ― Nu-i nimic, old man. Trece și asta. Dar ce-i cu tine? Unde ai fost pînă acum? ― M-am plimbat. Nimic grav. O simplă plimbare. Zîmbeam. ― Tu ce mai faci? ― Veniseră fetele ieri, alarmate. Am fi vrut să improvizăm ceva la "China Town", de bucurie c-ai scăpat din ghearele idolatrilor. Bine, mă. Ce-i cu tine? A venii negrul ăla să te caute. Mi se pare că s-a cam supărat. Mă plictisea și i-am spus s-o șteargă. "Acum e din nou creștin", așa i-am spus... Khokha îmi telefona imediat după masă, dintr-o librărie de pe Asutosh Mukerjee Road, unde avea el prieteni. Îmi spuse în grabă că lucruri grave s-au întîmplat și ca trebuie să vină să mă vadă negreșit. L-am rugat să ia mașină. L-am așteptat în verandă. ― Unde ai fost? mă întrebă el. ― Am să-ți spun pe urmă, îi răspunsei puțin răstit. Povestește-mi ce mai e nou... Foarte multe lucruri noi. Pe Maitreyi au vrut s-o mărite, dar ea a țipat că va mărturisi soțului, în noaptea nunții, că s-a culcat cu mine și va compromite întreaga familie, căci va fi dată afară cu scandal, și tot orașul va afla de rușinea ei. Inginerul, auzind-o, a lovito odată peste față, de a trîntit-o la pămînt în sînge. Dar a avut și el imediat un atac și a fost dus la spital. Nu mai vede deloc. I se va face operația într-o zi sau două, dacă se va liniști. Dar el e atît de agitat, încît se tem și doctorii. Pe Maitreyi au închis-o în odaie, după ce d-na Sen a chemat șoferul s-o bată cu vergile în fața ei, pînă cînd a căzut în nesimțire. I-a cerut și lui Khokha să facă același lucru, dar el a fugit. Chabù a încercat să se sinucidă, cu creolină. E și ea, acum, la spital. Maitreyi îmi trimite un plic în care deabia avusese timp să închidă o ramură de oleandru înflorit, iar pe o irunză scrisese, cu creionul, apăsat: "Allan, ultimul dar de la mine"... Mă roagă să nu plec decât după cinci zile. Nu știa nimic de fuga mea, și mai bine că n-a știut. Ar fi crezut că m-am sinucis și cine știe ce prostie ar fi fost în stare să facă. Îl ascult ca prin vis, încercînd să mă conving de gravitatea și consecințele veștilor aduse de Khokha, dar neînțelegînd aproape nimic în afară de faptul că Maitreyi suferă și mai mult și că e închisă. Khokha îmi cere cîteva rînduri scrise pentru Maitreyi, dar îmi aduc aminte de promisiunea către Sen și îl refuz. ― La ce bun? îi spun trist. La ce bun acum? Să mă uite. Trebuie să mă uite, trei sau cinci ani, pînă va fi din nou a mea... Mă trezesc aiurind. Încep să plîng, stupid, apoi simt că totul se învîrtește în jurul meu și îi spun: ― Dacă aș putea-o iubi, dacă aș putea!... Dar nu o iubesc. Khokha mă privește rînjind. ― Aș vrea s-o iubesc, urlu, aș vrea să fiu în stare s-o iubesc... Vine d-na Ribeiro, uimită, și mă întreabă ce am. ― Aș vrea să iubesc pe Maitreyi, îi spun, cu lacrimi. De ce nu pot s-o iubesc? Ce i-am făcut eu? Ce au cu mine? Ce aveți cu mine?... Îmi amintesc apoi de un telefon dat de Maitreyi într-o dimineață. ― Adio, Allan, adio, scumpul meu. În viața viitoare ne vom întîlni iar, dragule. Ai să mă recunoști atunci? Ai să mă aștepți? Așteaptă-mă, Allan, nu mă uita. Eu te aștept. Altul nu se va mai atinge de mine... Eu nu-i puteam spune decît atît: ― Maitreyi, Maitreyi... Am plecat în a șaptea zi de la despărțirea mea de Bhowanipore. Am plecat după ce ultimele două nopți le petrecusem ascuns în fața casei lor, spionînd lumina în odaia Maitreyiei. A fost tot timpul întunerec. Chabù a murit în aceeași zi. XIV Lunile pe care le-am petrecut în Himalaya, într-un bungalow dintre Almora și Ranikhet, sunt prea triste și prea senine pentru a le putea povesti, ca o urmare nefirească la dragostea și despărțirea mea de Maitreyi. Am ajuns aici după ce am fugit rînd pe rînd din Delhi, Simla, Naini-Tal, unde întîlneam prea mulți oameni, și mai ales prea mulți albi. Mă temeam de oameni, pentru că trebuia să le răspund la salut, să vorbesc lucruri fără nici o importanță, să-mi pierd timpul; și, astfel, nu puteam rămîne atît de singur pe cît voiam eu. Singurătatea îmi era acum și mîngîiere, și hrană. Puțini moderni, cred, au cunoscut o solitudine mai aspră și mai deznădăjduită ca mine. Din octombrie pînă în februarie n-am văzut decît un singur om: pe paznicul bungalow-ului. Numai el putea intra în camera mea de lemn, numai cu el vorbeam, o dată sau de două ori pe zi, cînd îmi aducea mîncarea sau îmi schimba urciorul cu apă. Petreceam tot timpul în pădure, căci vecinătățile Almorii cuprind cele mai frumoase păduri de pin pe care le are Himalaya, și le cutreieram în lung și în lat, reluînd necontenit același film interior al dragostei mele cu Maitreyi, închipuind fel de fel de întîmplări, unele mai fantastice decît altele, prin care noi doi ajungeam fericiți, întîlnindu-ne într-o singurătate nepătrunsă de nimeni sau în acea cetate moartă de la Fatehpur-Sikhri, sau în vreo colibă părăsită diri junglă. Asistam ziua întreagă la desfășurarea aceluiași vis fantastic, care ne izola pe noi doi, pe mine și pe Maitreyi, de cealaltă lume. Fapte de mult uitate își recăpătați prospețimea, și închipuirea mea le împlinea, le adîncea, le lega între ele. Amănunte pe care atunci nu le luasem în seamă schimbau acum întregul cîmp al viziunii mele interioare. Oriunde mă duceam, o întîlneam pe ea, printre pini și mesteceni, pe stînci, pe drumuri. Atît de mult trăiam cu povestea aceasta minunată, încît orice chemare din afară mă înspăimînta, aproape mă făcea să sufăr fizic. Știam că și Maitreyi, acolo, în celula ei din Bhowanipore, se gîndește tot atît de adînc la mine, la viața noastră împreună, și comuniunea aceasta în închi-puire ne lega parcă pe deasupra evenimentelor, ne lega în ciuda despărțirii și a morții. Cînd era lună, treceam prin pădure, pînă la pîrîul dini vale, și întîrziam mult pe o stîncă, privind apa, strigînd: "Maitreyi! Maitreyi!" pînă ce oboseam și îmi auzeam glasul tot mai stins, aproape o șoaptă. Atunci mă întor-ceam acasă, pe același drum, cu o împăcare nespusă în suflet, căci mi se părea că Maitreyi îmi ascultase che-marea, că vorbele mele au fost purtate de apă și de vînt pînă la ea. Nu știu dacă viețuiam sau nu real, în atîtea luni de complectă solitudine, dar aceasta era singura mea putință de supraviețuire. Nu mai eram de mult tînărul vînjos și optimist, știind ce vrea și ce poate, europeanul îndrăgostit de tehnică și pionierat, care debarcase cîndva în India ca s-o civilizeze. Totul mi se părea zadar-nic, fără sens. Totul, în afară de acele cîteva luni ale dragostei și nenorocirii mele. Căci nu sufeream numai pentru că mă despărțisem de Maitreyi, sufeream și pen-tru crima săvîrșită față de un binefăcător al meu, față de o mamă nemaiîntîlnită, față de viața micuței Chabù, pe care, fără îndoială, eu o îndreptasem către moarte. Toate certitudinile acestea mă împiedecau să respir în voie Trebuia să le adorm, să le narcotizez printr-un vis tot mai puternic, în care nu exista nici moarte, nici păcat, nici despărțire. Reciteam mereu jurnalul, dar niciodată nu aveam curajul să mă apropii de 18 septembrie. De altfel, ziua aceea era oarecum înmormîntată pentru mine. Într-un plic gros, sigilasem cîteva bilete de ale Maitreyiei, scrisorile inginerului, aceea a lui Chabù, ramura de oleandru, un ac de cap, cîteva bucăți de hîrtie cu însemnări de mîna Maitreyiei (multe din ele de pe vremea lecțiilor de franceză), într-un cuvînt, toate urmele acelui episod definitiv al tinereții mele. (Plicul l-am deschis zilele! trecute, cînd am scris ultimele capitole. Cîte lucruri deprimante aș putea spune eu despre relicve și amintiri!...) Îmi plăcea, mai cu seamă, să recitesc preliminariile dragostei mele, să-mi bat joc de naivitatea mea, de infatuarea mea sentimentală, care mă făcuse să trăiesc atîta vreme o iluzie. Nu primeam, nici nu scriam scrisori. O dată sau de două ori pe lună, paznicul bungalow-ului se ducea la Naini-Tal pentru anumite provizii, pe care nu le putea găsi în satele din vale, și atunci trimiteam și eu cîteva rînduri la bancă, pentru bani, sau o telegramă lui Harold, ca să știe că trăiesc încă. Prin apropierea Crăciunului, am avut o surpriză care mi-a descoperit cît de mult sunt însă legat de trecutul meu și cît de primejdioasă ar fi o întoarcere la Calcutta. Khokha, interesîndu-se la bancă, a aflat de adresa mea la Naini-Tal (poste-restante) și mi-a scris. Cînd mi-am văzut numele pe plicul adus de paznic, parcă nu-mi venea a crede că-mi este adresat mie. Mi se părea că acel Allan nu mai există de mult, că îl lăsasem undeva în urmă. Am tras zăvorul la ușă și am cetit scrisoarea lui Khokha, palpitînd, parcă m-aș fi aflat deodată în fața lui Sen sau a Maitreyiei, sau a d-nei Sen. Îmi scria că familia petrecuse o lună la Mid-napur, de unde chiar Maitreyi îmi trimitea cîteva rînduri scrise pe petece de jurnale, pe afișe din gară, alături de flori umile de cîmp, culese probabil în plimbările ei sub pază pe la marginea satului. Am înțeles că Maitreyi suferise prea mult ca să mai păstreze imaginea mea omenească, reală, carnală. Ea își crease acum im alt Allan, o întreagă mitologie, superbă și inaccesibilă, pe care o nutrea necontenit, ca s-o ridice cît mai sus, în plin ireal. Îmi scria: "Cum te-aș putea eu pierde pe tine, cînd tu ești soarele meu, cînd razele tale mă încălzesc pe drumul acesta de țară? Cum să uit eu soarele?" Pe o altă hîrtie mă numea "soare, aer, flori!". "Nu te sărut eu acum, o dată cu buchetul pe care îl strîng la piept?" Sau "Nopțile, tu vii la mine, cum veneam eu altădată, în camera noastră de dragoste din Bhowanipore. Dar eu veneam ca o femeie, căci mă făcuseși femeie; pe cînd tu vii acum ca un zeu din aur și din pietre scumpe, și te ador, căci tu ești mai mult decît dragostea mea, tu ești soarele meu, viața mea!" M-am gîndit, atunci, cît de ciudată este retragerea aceasta a ei în mitologie, cît de dureroasă pentru mine această abstractizare continuă a mea, făcut din om zeu, din amant soare. Eu descoperisem visul, dar un vis în care întîlneam pe aceeași Maitreyi din Bhowanipore și o strîngeam tot atît de bărbătește în brațe. Visul meu, cît de fantastic ar fi fost, continua aceeași viață dusă împreună și aceeași dragoste, desăvîrșind-o, împlinind-o. Dar mitologia ei raă transformase de mult în imaginație, în idee, și nu mă regăseam, așa cum aș fi vrut, cu scăderile și patimile mele, în "soarele" ei, în "florile" ei. Am cetit scrisoarea cu o ușoară strîngere de inimă. De ce se depărta Maitreyi de mine? De ce mă implora s-o uit, ca s-o întîlnesc într-o viață viitoare? Ce-mi păsa mie de viața viitoare și de toți zeii ei?... Eram însetat de concret, de viața nemijlocită, de prezență. Pe mine mă chinuia tocmai amintirea ei carnală, tocmai ceea ce era viu și imediat, și neînlocuibil în făptura ei, și pe această Maitreyi, de suflet și carne, o doream, pe ea o întîlneam în filmul meu de toate zilele. Nu voiam cu nici un preț să dispar, în dragostea ei, înlocuit fiind de o idee, de un mit. Nu voiam să mă consolez, cu o dragoste eternă și cerească; dragostea mea cerea împlinire, viețuire pe pămînt, nu pereche îngerească... Khokha îmi dedea și alte vești: operația inginerului nu reușise prea bine, și concediul i se prelungea cu încă șase luni. D-na Sen a albit, fața îi e acum ca de sfîntă. Maitreyi a slăbit înspăimîntător și refuză cu încăpățînare orice propunere în căsătorie. De cînd s-a întors din Midnapur, întreabă mereu de mine la telefon, în Royd Lane, și crede că e mințită, că eu mă aflu din nou în Calcutta, dar nu vreau s-o văd. A fost o dată, el Khokha, la gazda mea, și d-na Ribeiro se plîngea că nu mai știe nimic de mine, că a fost vorba să mă duc pentru două-trei săptămîni, și iată, sunt trei luni de cînd nu mai dau nici un semn de viața, în afară de telegramele către Harold. Pe Mantu, inginerul l-a dat afară din casă, pentru că fusese obraznic cu d-na Sen, iar acum bietul băiat o duce foarte prost, căci trebuie să-și plătească datoriile făcute cu nunta și trăiește despărțit de Lilu, ea la părinți, iar el într-un cămin studențesc, unde mănîncă numai pîine cu ceai, ca să-și achite mai repede datoriile și să poată fi iarăși la un loc cu Lilu. Khokha termina scrisoarea întrebîndu-mă cînd am de gînd să mă întorc și implorîndu-mă să nu-mi ratez cariera, nici să-mi spulber tinerețea pentru un simplu episod de dragoste. Toți oamenii trebuie să treacă prin asemenea încercări. Și ei trebuie să iasă mai întăriți, mai puternici, nu să se retragă în fundul munților. Aceasta nu este o soluție, încheia Khokha. Așadar, cînd mă întorc? Aceasta mă întrebam și eu. Nu mă puteam împăca cu gîndul unei noi viețuiri în Calcutta. De altfel, nici nu știam ce voi mai putea face acolo, căci de lucru nu mai aveam, certificate nu obținusem și, la birou, ca să le cer, îmi era peste putință să mă duc. Aveam destui bani strînși ca să pot trăi retras încă vreun an. Dar după aceea? O voi lua iar de la capăt, voi pleca mai departe, spre Java, de pildă, și acolo voi avea curajul să încep o viață nouă... Gîndurile acestea însă erau simple gînduri. Căci nu mă puteam închipui despărțit de India și nu mă puteam închipui așezîn-du-mă din nou la lucru. Orice activitate, orice ambiție, orice țel mi se păreau atît de Eadarnice, încît simpla lor amintire mă întrista de moarte. Stăm pe veranda bungalow-ului, cînd nu mai era nici un vizitator, și priveam pădurile de pin, întrebîndu-mă: poate fi altceva mai bun? Poate altceva avea mai mult sens decît această pădure, de nimeni întrebată de ce crește și pentru cine își dezvăluie neîntîlnita ei frumusețe? Aș vrea să fiu o buturugă, plutind alene, senină, beată, pe apele Gangelui. Să nu mai simt nimic, să nu-mi mai amintesc de nimic. Oare nu poate fi un sens al existenții această întoarcere la mineral, la cristal, de pildă? Să fii un cristal, să trăiești și să împărți lumina ca un cristal... O sumă de întrebări stupide, fără nici o legătură cu filozofia, îmi treceau atunci prin cap. Nu-mi luasem nici o carte cu mine și gîndeam, la întîmplare, tot ce-mi plăcea, tot ce mă consola. Tăcînd întruna, vorbeam foarte mult cu oameni pe care îi închipuiam eu, toți semănînd eu mine, dar mult mai profunzi, mai bărbați, mai liberi. Tînjeam după libertate cum niciodată cred că n-a tînjit un prizonier. Mă simțeam atît de legat din toate părțile. Aveam zone interzise în mintea mea; de pildă, zona de dincoace și de dincolo de 13 septembrie... Pe la începutul lui februarie a sosit, în plin miez de noapte, o necunoscută, care a deșteptat paznicul, cerînd o cameră, dar într-o limbă atît de neînțeleasă, încît omul a venit la mine să-l descurc. Am ieșit cu pelerina aceea îmblănită, himalayană, care îmi dă un aspect de muntean mongol. Pe un chaise-longue din verandă se trîntise, istovită, o femeie, din care n-am văzut la început decît părul bălai și mîinile puțin prea mari, cu care își ținea strîns pe trup un trench-coat mizer. Nu știa decît cîteva cuvinte în hindusthană, și i s-a luminat toată fața de bucurie cînd a dat cu ochii de mine. Respira agitată. În curte, un băiețaș cu bagajele. Veniseră pe jos din Ranikhet, pierzînd de mai multe ori cărarea și trebuind să treacă prin pîrîu ca să urce spre bungalow. Îmi spusese toate acestea palpitînd, căci, după cîte am înțeles, avusese vreo aventură neplăcută în Ranikhet și plecase după căderea serii. Se numea Jenia Isaac, din Capetown, Africa de Sud, și se afla de cîteva luni în India, cutreierînd Himalaya în căutarea unei mînăstiri care s-o primească, îmi făcu de la început impresia unei exaltate reci, lucide, exaltată mai mult din dezamăgire decît din sete pentru un altfel de adevăr. Cînd paznicul aprinse felinarul cel mare, am privit-o mai de aproape; destul de tînără, fără expresie; fața rotundă, ochii albaștri, glas de fetiță, contrastînd cu trupul ei bine legat, înalt, puternic, cu brațe vînjoase și piept larg. Era îmbrăcată ciudat, într-o toaletă de voiaj prin colonii, adaptată foarte curios la un drum de munte. Era atît de înghețată, încît paznicul a trebuit să facă ceai mult, și l-a sorbit lacomă, vorbind mereu, întrebînd, suspectîndu-mă. Mă plictisea oarecum această vizitatoare inoportună, dar m-am liniștit aflînd că peste două zile cel mai tîrziu pleacă spre Maikhali, voind să ajungă la Bhadrinath. Pînă la Bhadrinath e un drum bun, de treizeci de zile. Am zîmbit ascultînd-o, căci crestele erau acum cu desăvîrșire înghețate, cărările acoperite cu zăpadă, și apoi, drumul către Bhadrinath nu trece pe la Maikhali, ci prin Hardwar. I-am dat toate lămuririle, sfătuind-o să se ducă la Kotwara, de unde ar putea lua trenul pînă la Hardwar. M-a întrebat dacă eu plec undeva, dacă am să stau mult aici. Îmi repugnă orice încercare de a pătrunde în sufletul meu, de a-mi cunoaște prezentul, de a-mi ghici trecutul. I-am răspuns scurt și aspru că nu știu ce ara să fac, dar deocamdată am să rămîn aici, pentru că acesta e un bungalow puțin cercetat de drumeți, și îmi priește de minune aerul pădurilor de pini... A doua zi am plecat în zori, după obiceiul meu. Am ocolit muntele, mi-am luat baia sub stîncă, am mîncat turtele cu miere și m-am întors noaptea. Paznicul îmi spuse că memsahib e bolnavă și că a întrebat de mine. Cum o fi ghicit el asta? mă amuz eu, gîndindu-mă la bruma de hindusthană pe care o știa Jenia Isaac. Ciocănesc la ușă, și îmi răspunde un glas schimbat de febră. Asta m-a necăjit puțin, căci ideea că va trebui să stau mereu în preajma unei bolnave, și încă a unei bolnave albe, îmi era insuportabilă. Am găsit-o cu temperatură, tremurînd, dar destul de inimoasă. Mă rugă să scriu o listă de cuvinte hindusthane uzuale și să-i prepar o ceașcă de cacao, căci paznicul nu se pricepe. Nu era deloc impresionată de faptul că se afla bolnavă aici, în creierul munților, singură, fără să cunoască limba și fără să nădăjduiască vreun ajutor. Îmi spune că suferă de febră de vreo trei săptămâni, că a zăcut pe moarte în casa unui bhutanez de lîngă Almora, dar că nu îi e teamă. Am întrebat-o așa, într-o doară, ce-a făcut-o să vină In India, și ea roșește puțin; apoi, brusc: ― Vreau să găsesc absolutul!... Mă ispitește un rîs năprasnic. Simțul acesta al humorului, reînviat deodată în fața răspunsului necunoscutei, mă întristează și mă neliniștește. Credeam că nici o emoție și nici un ridicul nu mă mai poate impresiona. Credeam că am ajuns nesimțitor, și proporțiile sau nuanțele nu mai îmi pot stimula atenția; treceam pe lîngă ele cum ai trece pe lîngă o piatră. Dar seriozitatea Jeniei, cînd a spus "absolutul", m-a deșteptat deodată la o lume de farsă și inepție, de păcăleală și somn, de ridicul și dramă. Lumea în care viețuisem și eu atîta vreme... Cu multă greutate am izbutit să schimb vorba, întrebînd-o ce crede despre Gandhi și despre mișcarea naționalistă indiană. E un lucru pe care îl fac întotdeauna cînd vreau să țin departe pe un om oarecare. Jenia îmi mărturisește că, deși supusă engleză, aparține unei familii de evrei finlandezi, stabiliți pe la sfîrșitul secolului trecut în sudul Africei, că nu poate suferi ipocrizia albilor, că a venit aici hotărîtă să uite tot și să intre într-un ashram, să caute adevărul, viața, nemurirea. O ascult, fără nici o schimbare a feței, îi ascult toate superstițiile culese despre India fachirică și mistică, toate inepțiile din cărțile lui Kamacharaka, toată pseudocultura care circulă prin orașele anglo-saxone. Simt că a rămas multă vreme singură și că ar vrea să-mi spună tot, fericită că a găsit un om care s-o asculte și "s-o înțeleagă". Nu mai contenește cu confesiunile, îmi spune deodată că are încă patru surori, că era celistă la orchestra municipală din Capetown, că a dat concerte în Johannesburg, că avea 40 de lire sterline pe lună, dar nu se împăca cu familia ("burghezi care vroiau s-o mărite!") și atunci s-a retras la o fermă din apropiere, unde se ducea în fiecare noapte, după concert, cu un hahy-oar, pe care și l-a cumpărat numai din economiile ei... Ar fi continuat cu mărturisirile, dacă nu m-aș fi scuzat că e prea tîrziu ca să mai pot întîrzia în odaia ei și, după ce am întrebat-o dacă mai dorește ceva, m-am retras strîngîndu-i foarte sobru mîna și urîndu-i grabnică însănătoșire. M-am gîndit multă vreme, în acea noapte, la iluzia acestui "absolut" pe care îl căuta biata muzicantă și am simțit o imensă milă reflectînd că și-a părăsit un cămin și o libertate în civilizație, numai pentru că cetise cărțile acelui farseur englez cu pseudonimul de Ramacharaka. (Am aflat mai tîrziu că însăși lectura acestor cărți ― "care i-au revelat o altă lume dincolo de simțuri" ― fusese plină de peripeții și de mistere. O dată visase numele unei librării pe care nu o cunoștea; chiar a doua zi, automobilul ei a avut un accident pe una din străzile puțin populate, și cînd a ridicat ochii, a văzut că se află în fața librăriei din vis! A intrat și a găsit într-un raft o sumă de cărți de teozofie, ocultism și yoga; dar a cumpărat numai cărțile lui Ramacharaka, prin care a avut "revelația Indiei".) Două zile n-am putu să-mi fac plimbările mele lungi, n-am putu visa și medita cum obișnui am de atîtea luni, pentru că Jenia era încă bolnavă și avea nevoie de mine aproape la fiecare ceas. Simțise și ea, în cele din urmă, că mă cam plictisește puțin, dar era atît de singură și atît de nenorocită, încît își călca peste orgoliul și trimitea mereu să mă cheme, născocind pretexte. În acele ceasuri de tovărășie își continua confesiunile, ca și cum i-ar fi fost peste putință să comunice sufletește cu mine înainte de a-mi spune întreaga ei viață și a-mi lumina toate ascunzișurile sufletului ei, pe care îl voia divers de al celorlalți moderni, cînd, ca și oricare altul, trăia și ea un permanent bovarism, nutrindu-se cu idei maxime și adevăruri cu majusculă. Jenia mi-a destăinuit astfel întregul ei dezgust de lume, de societate, de familie și de dragoste, de nesfîrșitele ei suferințe, pînă ce și-a regăsit libertatea, renunțînd la totul. Numai despărțirea de muzică, de artă, a fost mai grea. Despre dragoste avea o părere prea rudimentară ca să- i dea de gîndit. Nu se îndrăgostise niciodată, și cel pe care crezuse un timp că l-a iubit sa logodit cu alta. Atunci a înțeles că numai i s-a părut că iubește. Ar fi vrut mult să cunoască experiența dragostei complecte înainte de a renunța la viața aceasta efemeră, pentru a căuta absolutul. Deci, înainte cu două săptămîni de a părăsi Africa, s-a dat unui camarad, un neamț simpatic, excelent dansator, care o curtase cînd va și care n-a vrut s-o creadă cînd i-a spus că era fecioară. Prietenul acela, brutal sau neîndemînatec, o făcuse să se dezguste definitiv de apropierea carnală a bărbaților. Era chiar încîntată că viața pe care și-o pregătea o va împiedeca să iubească și să fie iubită. Ajunsese să creadă că orice bărbat e o brută, un porc sau un imbecil," și că singurii masculi care merită vreo considerație sunt cei care renunță la "plăcerile" lumii, adică sihaștrii, filozofii, misticii. În capul Jeniei se băteau o sumă de idei inconsistente, alături de dezamăgiri sentimentale și superstiții femeiești (cultul "omului superior", al "omului singur", izolarea, aventura, renunțarea.) Aproape că mă îngrozeam ascultînd-o, căci, de cînd mă retrăsesem aici, ajunsesem să gîndesc un lucru pînă la capăt, să cercetez o idee în toate implicațiile ei, și mă făcea fâră voie să sufăr substanța hibridă și incongruentă a conștiinței acestei tinere fete în căutare de absolut. De cite ori mă întorceam în odaia mea, însemnam în jurnal judecăți și impresii, căci mi se părea că prezența Jeniei este mai mult decît o întîmplare oarecare; este însuși contactul meu cu o lume și o gîndire din mijlocul cărora mă smulsesem cîndva. O săptămînă de la venire, în care timp Jenia avusese timp să se vindece și să se întremeze, dar încă nu plecase, îmi schimbasem complect atitudinea față de ea. De unde la început mă plictisea și mă irita, acum mă interesa ca un spectacol, ca o verificare. Cea dintîi verificare am făcut-o cu privire la lumea noastră albă, europeană, pe care o părăsisem și în care trebuia să mă întorc, mai curînd sau mai tîrziu. A doua verificare, și mult mai serioasă, a fost cu privire la însăși viața și tinerețea mea. Trebuie să spun că aproape m-am înspăimîntat cînd, surprinzînd o dată pe Jenia pe jumătate goală în cameră, n-am avut nici o tresărire și am privit-o ca pe un obiect oarecare. Am gîndit mult în noaptea aceea, întrebîndu-mă dacă nu cumva dragostea mea prea mare pentru Maitreyi și șocul atît de aspru al despărțirii, și solitudinea n-au contribuit să mă neutralizeze sexualicește, n-au făcut din mine un neputincios sentimental și fricos; dacă nu cumva trăiesc departe de lume, pentru că nu o pot înfrunta, și m-am hotărît să renunț la dragoste și la femeie, pentru că nici una, nici alta nu mai mă pot ispiti. Am trecut ceasuri de cumplită groază, gîndindu-mă că s-ar putea să fiu o simplă epavă, reacționînd automat și păstrînd toată viața semnul primei înfrîngeri. Recunosc, lumea ― cu femeile și iluziile ei, cvi realitățile și luptele ei ― nu mai mă interesa. Dar cu o nestăvilită sete voiam să știu dacă m-ar mai putea interesa toate acestea. Nu cumva eu mă retrag și mă simt dezgustat numai pentru că trebuie să fac astfel? Dacă eu nu mai sunt liber să aleg? Priveam iarăși pe Jenia, și nu simțeam față de ea nici o turburare, nici un gînd pătimaș, nici o libertate mentală, și atunci încercam s-o iscodesc, s-o silesc să fie feminină, așa cum, fără îndoială, fusese înainte de a pleca din Capetown; gîndeam că poate astfel va izbuti să mă tenteze. Și dacă ea mi-ar fi dovedit că omul din mine nu murise, că eu am rămas același, cu păcatele, cu micimile, cu patimile mele, atunci m-aș fi putut retrage din lume, aș fi fost liber să-mi aleg drumul pe care mi-l hotărîsem, aș fi fost liber să fac orice, tocmai pentru că puteam face contrariul. E adevărat că Jenia se arăta cîteodată foarte feminină față de mine. De unde, de obicei, îmi ținea discursuri asupra teozofiei și "secretelor din centrul Tibetului" (căci avea o sumă de mituri în care credea orbește), vorbind cu ochii pe jumătate închiși, cu un glas puțin voalat, misterios, cîteodată, dimpotrivă, rîdea mult, îmi servea foarte drăgălaș o ceașcă cu ciocolată, se pudra (renunțase la pudră și rouge de cum ajunsese la Himalaya) și tot încerca să mă facă să-i spun cum am ajuns eu în singurătate și care este tîlcul inelului cu piatră neagră pe care îl port. Este ciudat cît de mult mă gîndeam la Maitreyi privind și vorbind cu Jenia. O aveam mereu în minte, pe ea, singura, și adesea, închipuindu-mă îmbrățișînd o femeie oarecare, pe Jenia, de pildă, mă nedumiream de imposibilitatea acestei imagini, de irealitatea oricărei eventualități amoroase. Hotărît, o iubeam atît de nebunește pe Maitreyi și amintirea ei îmi anula atît de decisiv orice prezență streină, încît mă întrebam chiar dacă trăirea aceasta într-un trecut viu nu e degradantă. Mă surprindeam, întrebîndu-mă cu spaimă ce am să fac eu tot restul vieții, dacă nu voi repeta povestea lui Abelard și a Heloisei. Aș fi vrut să mă simt iarăși liber, să-mi verific libertatea, ca s-o pot iubi pe Maitreyi fără teamă că mă retrag din fața vieții. Mi-este foarte greu să lămuresc aici toate acele sentimente obscure care m-au îndemnat atunci la o descătușare, la o nouă experiență. Poate nici eu nu le înțeleg. Poate. Jenia își hotărîse plecarea într-o luni dimineața și trimisese chiar vorbă la Ranikhet pentru hamal. Cu trei zile mai înainte devenise foarte insinuantă, profitînd de multe vorbe inocente ale mele ca să rîdă cu înțeles, plîngîndu-se că renunță la o viață pe care nu o cunoaște, că n-ar vrea decît o singură experiență, căci nimic nu merită să fie repetat în dragoste etc. Pe mine mă desfătau de minune toate aceste reveniri la feminitate. Și pentru că sîmbălă seara a fost o lună minunată, și pentru că aveam poftă să vorbesc, să înțeleg ce se întîmplă cu mine, de ce tac atît și de ce mă ascund, am rămas amîndoi pe verandă și i-am povestit de-a fir-a-păr povestea Maitreyiei. Aproape de miezul nopții s-a făcut frig afară, și am intrat în camera ei să termin povestea și să bem o ceașcă cu ceai. Cînd i-am spus totul și i-am rezumat scrisoarea lui Khokha, și i-am mărturisit hotărîrea mea de-a e uita pentru a nu o face să sufere (nu înțelegeam ce poale însemna aceasta, dar era o frază care suna frumos, și i-am spus-o; mai ales că, surprinzător pentru sinceritatea mea de cele mai multe ori stupidă, în seara aceea jucasem chiar puțin teatru), Jenia a rămas tristă, tăcută, cu o lacrimă la colțul genelor. Am întrebat-o, într-o doară, de ce plînge. N-a răspuns. M-am apropiat de ea, iam luat mlinile, am întrebat-o din nou, i-am strîns brațul. Tăcea întruna. Și atunci mi-am apropiat fața mai mult, răsuflarea mea aproape de gura ei, întrebînd-o tot mai încet, mai insinuant. A oftat o dată lung, a închis ochii și și-a încolăcit brațele de umerii mei, sărutîndu-mă pe buze, mușcător, sălbatec. Am avut o ciudată bucurie cînd m-am dus să zăvoresc ușa. S-ar părea că cele ce-am scris în ultimele pagini nu mair interesează povestea Maitreyiei. Și totuși, nu e decît o continuare a ei. La Maitreyi m-am gîndit îmbrățișînd acel trup bălan și robust de evreică finlandeză; pe Maitreyi o căutam în sărutare, de ea voiam să mă dezbar, pe ea voiam s-o uit. O căutam și o izgoneam. Cerșeam un singur amănunt care să mi-o amintească; si în același timp știam că m-ar fi zguduit și m-ar fi dezgustat să-l aflu, undeva, de-a lungul trupului ăsta alb, peste care dragostea trecuse fără să se oprească. ...Voiam s-o uit cu adevărat sau voiam să-mi dovedesc că numai pe ea ara iubit-o și că orice altă dragoste ar fi zadarnică? Nu știam dacă este o simplă verificare sau cea dintîi fugă. cea dintîi haltă în noroi. Nu-mi venea a crede că s-ar putea uita vreodată asemenea lucruri. Nu puteam crede că sunt și eu asemena celorlalte mii de muritori nefericiți, care iubesc și uită, și mor fără să socotească nimic etern, nimic definitiv. Numai cu cîteva săptămîni mai înainte mă simțeam atit de legat și atît de sigur în iubirea mea pentru Maitreyi. Să fie, oare, viața toată o asemenea farsă?... Îmi puneam astfel de întrebări stupide, pentru că îmi era teamă să constat imensa tărie a dragostei pentru Maitreyi. Fără îndoială că îmbrățișările Jeniei m-au dezgustat profund. De acum sunt sigur că va trece mult timp pînă ce voi mai avea din nou curajul să mă apropii de femeie, și aceasta numai dacă împrejurările se vor schimba. Pe Maitreyi o iubesc, numai pe ea! Și scrîșneam din dinți, născocind tot felul de mîngîieri care o ucideau pe nevinovata Jenie, dar pe mine mă întărîtau și mai mult, căci nu izbuteau să mă abrutizeze pe cît aș fi voit, nu izbuteau să șteargă din memoria vie a simțurilor mele pe cealaltă, pe singura, pe Maitreyi. Am întrebat: ― De ce mi-ai căzut în brațe atunci? ― Aș fi vrut să mă iubești și pe mine ca pe Maitreyi, mi-a spus, privindu-mă cu ochii ei albaștri, inexpresivi. Am rămas mut. E cu putință atîta sete de amăgire, atîta dor de dragoste? ― Îmi povesteai cum o iubeai pe Maitreyi, și eu mă gîndeam la mine, cît de singură și nefericită am fost, și mi-a venit să plîng... Cred că a înțeles că niciodată nu o voi putea iubi; nici măcar trupește. Am plecat în zori din odaia ei, extenuat, inuman de lucid, și ea a rămas pe patul răvășit de spasmul tuturor încercărilor de a o uita pe Maitreyi. ...Am condus-o, luni, pînă la pîrîul ce străbate pădurea cu pini. De ce mi-a scos-o Dumnezeu înainte? Jenia Isaac, ne vom mai întîlni noi vreodată? Am rămas iarăși singur; dezgustat, năuc, încercînd să înțeleg ce are să se întîmple cu mine, încereînd să mii întorc iar în dulcele meu somn alături de Maitreyi. Nu voi izbuti niciodată să scriu tot ce mi-a trecut atunci prin minte, în lungile săptămîni ce au urmat plecării Jeniei. Îmi amintesc vag de insomniile mele, de zădărnicia zilelor. Și parcă totul a trecut într-o singură clipă, deșteptîndu-mă o dată dimineața ceva mai devreme, privind surprins soarele drept în față, lumina, verdeața. Scă-pasem de ceva greu, de ceva ucigător. Îmi venea să cînt, să alerg. Nu știu cum s-a întâmplat aceasta. Se cobo-rîse ceva în mine, mă năpădise ceva. Și atunci m-am întors. XV Caut ziua întreagă de lucru la birourile de pe chei. Promisiunea lui B. că îmi va găsi un post de traducător din franțuzește, la consulat, nu se realizează. Mai am vreo sută de rupii, deși multă lume îmi datorează aici bani. Harold se poartă foarte urît. I-am cerut să împartă camera cu mine, căci de la 15 ale lunii sunt nevoit să mă mut, și refuză pe un motiv stupid: că nu mai sunt creștin! Că nu poate dormi cu un idolatru! Adevărul este că știe de acum totul, știe că nu mai am bani, nici speranțe pentru o leafă mare. D-na Ribeiro, care îmi vede cămașa murdară, a uitat acum tot binele pe care i l-am făcut, cu toată sărăcia mea. De-abia îmi dă un ceai cînd mă duc să-l văd pe Harold. Nu mai am nimic de vîndut. Am rămas cu vreo șase-șapte cămăși. Zi deprimantă; multe, prea multe plictiseli. ...Întîlnire cu Khokha. Îmi aduce iar o scrisoare de la Maitreyi. Refuz s-o primesc; îi spun că mi-am dat cuvîntul (dar oare mi l-am dat? Nu știu nici acum) către inginer. Khokha pretinde că Maitreyi mă roagă mult s-o întîlnesc o dată, fie în parcul Bhowanipore, fie la un cinematograf; sau să-mi telefoneze. Refuz totul, net, îndîrjit, suferind cumplit. La ce bun s-o iau de la capăt, cînd toate se vor încheia tot acolo, în lacrimi, în nebunie? ― Spune-i să mă uite! Allan a murit! Pe cine mai așteaptă acum? Mă gîndesc dacă există vreo nebunie prin care, înfăptuind-o, Maitreyi ar ajunge din nou a mea, pentru totdeauna. Dar nu găsesc nimic, nu îmi închipui nimic. Să fug cu ea în lume... Dar cum s-o fur, cum să pătrund din nou în acel Bhowanipore păzit de Sen?... Și poate mai e ceva; poate nu o mai merit, Nu știu nimic, nimic. Aș vrea. să mă uite, să nu mai sufere. Dragostea noastră s-a oprit aici. ...De ieri-dimineață, telefoane la fiecare ceas. "Unde e Allan? Vreau să vorbesc cu Allan! Spune-i că este ceva urgent de la Maitreyi, de la iubita lui!" Doamna Mctyre sfîrșește prin a se revolta. Îmi spune: ― Allan, vino de sfîrșește o dată cu bruta asta neagră! Îmi vine s-o lovesc cu palma peste gură, dar zîmbesc sălbatec. Așa, așa, mai mult, mai sîngeros, pînă ce voi cădea în genunchi și voi urla: Dumnezeule, mi-e de ajuns... ...Seara, la Geurtie. E o fată bună, admirabilă, această Geurtie a mea. Îi spun: ― Fată, o duc prost de tot. N-am de lucru... Și îmi dă, pe sub masă, o bancnotă de zece rupii. ― Lasă, Allan, rîde ea, cîte de astea ai cheltuit tu cu mine!... Ce vrei să bei? ― Whisky, cer eu, whisky, că numai așa începi să uiți... ― Să uiți ce? se încruntă. Sărăcia sau dragostea? ― Te face să uiți ziua, Geurtie; e groaznic să trăiești numai în zi, să nu mai întîlnești o dată noaptea, să nu mai dormi niciodată. Ce zi lungă, Geurtie, ce zi fără sfîrșit... ...Nu mă așteptam și la asta. Iată-mă iubit și, Doamne, Doamne! iubind pe Geurtie. Mi se dă așa, deodată, cînd eu venisem la ea pentru o cină mai ca lumea și ca să-mi împrumute o pijama. De atîta vreme dorm cu pijamale străine. Și mă pomenesc dormind în patul ei. Zău că viața aceasta este o minune! ― Tu ești băiatul meu scump! mă mîngîie ea. Sunt insensibil. Parcă mi-ar fi spus: miroși a apă de colonie. Tot atît de nesemnificativ mi se pare. Dar, cum am ajuns un laș în ultima vreme, de cînd mi-e foame, nu zic nimic, ci o mîngîi și eu: "Obraznico, obraznico!" îi spun, și aceasta o încîntă nespus. Pleacă la lucru la zece, dar după ce îmi dă breakfast și-mi cumpără țigări "State Express 555"! De cînd n-am mai fumat o țigară atît de bună... Vreau să plec acasă, îi spun cît sunt de încurcat cu gazda, și ea mă invită să locuiesc la ea. ― Ce-mi pasă mie de lume? se strîmbă. Nu mă așteptam la atîta curaj de la o eurasiană. Eu, care o credeam interesată numai de bani. (De altfel, știu că are doi tipi cu parale, doi bara-sahib!) îmi mărturisește că e îndrăgostiă de mine din prima seară. Și eu, care nu știam nimic! ...Terminasem azi o conversație la telefon cu B.. cînd aud și recunosc, cu ce spaimă, glasul Maitreyiei: ― Allan! De ce nu mă lași să-ți vorbesc?! Allan, ai uitat... Închid telefonul și, aproape ținîndu-mă de mobile, mă tîrăsc pînă în camera mea. Doamne, de ce nu pot să uit? De ce nu se stinge odată jarul ăsta fără sens și fără rod? Aș vrea să fac ceva care s-o dezguste pe Maitreyi de mine, s-o silească să mă uite. Căci noi nu puteam fi niciodată unul al altuia. Am să mă duc să locuiesc cu Geurtie și am să-l trimit pe Khokha să spună totul Maitreyiei. ...Tatonări cu "Burma Oil Company". Au nevoie de un agent fluvial. Cred că mă pricep și la asta. Trebuie. Am petrecut după-amiaza la Biblioteca Institutului Tehnic, să văd ce înseamnă aceea agent fluvial. De două ori pînă acum s-a interesat poliția de mine. Transportă mereu șomeuri, dincolo, în Europa. Asta ar însemna pentru mine cea mai cruntă înfrîngere; să mă expatrieze... Geurtie mi-a mai dat douăzeci de rupii; cu lacrimi în ochi, săraca. ...Răscolesc astăzi prin hîrtiile mele mai vechi și dau pesce scrisoarea trimisă Maitreyiei de ziua ei de un necunoscut, împreună cu acele flori magnifice. Doresc nebunește să știu ce scrie acolo și, cum bengaleza mea e acum foarte incertă, mă rog de un farmacist din apropiere să mi-o traducă. Iat~o: "Neuitata mea lumină, nu pot veni astăzi să te văd, căci pe tine nu te pot vedea decît singură, numai pentru mine, așa cum te aveam eu cîndva, în brațele mele, și ziua aceea..." Nu mai pot transcrie. Sufăr de o gelozie nebună, inumană. Îmi venea să mușc lemnul mesei. Aș fi vrut să mă cheme Maitreyi la telefon atunci. Doamne, cînd mă înșel eu? Unde mă înșel eu? Sau toată lumea are, totdeauna, dreptate?... ...N-am mai scris de mult în jurnal. Sper s-o termin repede cu India. Am promisiuni sigure, deși fără contract anticipat, la Singapore. Nu știu încă ce am de făcut acolo, dar văd că mi se pregătesc bani de drum. N-am spus nimănui. Prea m-am lăudat mult că am să găsesc post. Cu Harold am rupt-o definitiv. Dacă n-ar fi fost Clara acolo, l-aș fi doborît la pămînt. Am grozavă poftă de bătaie. Geurtie, din cauza acestui incident, s-a certat cu Clara. De cînd m-am mutat cu Geurtie în aceeași cameră, lumea ne crede cei mai fericiți "soți" (căci nu știu cine le-a băgat în cap că noi suntem căsătoriți "în secret"). Faptul este că Geurtie știe adevărul: că sunt îndrăgostit nebun de Maitreyi și că m-am mutat la ea numai ca să mă răzbun. (Toate astea sunt povești: m-am mutat, pentru că nu mai aveam ce mînca.) Khokha m-a căutat de nenumărate ori. Am lăsat vorbă să nu fie primit. Îmi trimite scrisorî pe care le citesc numai pe jumătate, căci sunt scrise într-o englezească mizerabilă. Îmi tot spune că Maitreyi s-a hotărît să facă o nebunie ca s-o dea afară din casă și să vină după mine. Mă cutremur de cîte ori încerc să mă gîn-desc și de aceea evit cu îndîrjire orice gînd care m-ar apropia de Maitreyi. Khokha îmi spune că ea ar fi în stare să se dea unui necunoscut, numai ca să fie azvîrlită pe drumuri și să poată să ajungă iarăși alături de mine. Literatură. ...Mă întîlnesc cu J., nepotul d-nei Sen, venit aici pentru un angajament la o mare tipografie. Bucurie, îmbrățișări, amintiri. E cel dintîi cunoscut pe care îl văd în Singapore. Îl invit la masă, și după a treia țigare, îmi spune, privindu-mă în ochi, serios: ― Allan, știi că Maitreyi te-a iubit foarte mult? A aflat toată lumea de dragostea aceasta... Eu încerc să-l opresc, căci dacă îmi place să întîlnesc cîteodată oameni din acele locuri, apoi mi-e peste putință să-i aud compătimindu-mă sau comentînd dragostea noastră. Știu, acum, că s-au aflat multe. Dar la ce bun dacă s-au aflat? ― Nu, nu, stărui el, am să-ți spun lucruri triste. ― Nu cumva a murit? mă înspăimîntai eu. (Deși nu puteam crede în moartea ei, căci știu că am să simt ceasul acela, dacă se va întîmpla ca Maitreyi să moară înainte de mine.) ― Ar fi fost mai bine să moară, adaogă J., superstițios. Dar a făcut un lucru netrebnic. S-a dat vînzătorului de fructe... Îmi venea să urlu, să rîd. Simțeam că, dacă nu mă apuc bine de masă, îmi pierd cunoștința. J. observă schimbarea mea și mă consolează. ― A fost o lovitură grea pentru noi toți. Maica e aproape nebună de durere. Maitreyi a plecat la Midnapur, să nască, chipurile în taină, dar toată lumea a aflat. Au încercat să cumpere pe nemernicul acela, dar acum sunt în proces... Nu mai înțelegeam nimic. Și nu înțeleg nici acum. Cine este în proces? Îl întreb dacă au dat-o afară pe Maitreyi. ― Sen nu vrea sub nici un chip s-o gonească. A spus că mai bine o omoară cu mîna lui decît s-o dea afară. Vor s-o facă poate filozoafă, mai știu eu ce... O păstrau pentru o partidă bună, dar acum se știe aproape tot... Cine are s-o mai ia? Și, totuși, nu vor s-o gonească. Maitreyi țipă întruna: "De ce nu mă dați la cîini? De ce nu mă aruncați în stradă?!" Eu cred că a înnebunit. Altminteri, cine ar fi făcut una ca asta?... Sunt ceasuri de cînd mă gîndesc. Și nu pot face nimic. Să telegrafiez lui Sen? Să scriu Maitreyiei? Simt că a făcut asta pentru mine. Dacă aș fi citit scrisorile aduse de Khokha... Poate plănuise ea ceva. Sunt foarte turbure, acum, foarte turbure. Și vreau totuși să scriu aici tot, tot. ...Și dacă n-ar fi decît o păcăleală a dragostei mele? De ce să cred? De unde știu? Aș vrea să privesc ochii Maitreyiei. Ianuarie-februarie 1933.


