# FragmentsContent

content:
Pe suspinul tău îmi pun buzele întoarse, pe când noaptea-i vijelia, cuvântul e tăcerea, iar tu, în zvâcnetul arterei răzvrătite, vâslești cu ploaia care macină durerea. Sunt însemnat să urc pe trupul tău fraged – o lacrimă care curge în sus, spre infinit, prin fiori de sâni să pășesc prin vreme și ce grele îmi sunt aripile cu pene de granit. Dar fiorul e sărutul deschizând o zare, când tu, dezbrăcată de straie nenuntite, te-ntorci în trup din rai, care curgea prin îngeri, eu, prin singurătate, în apocalipsa de de cuvinte.


content:
Merg copii prin țară să colinde iară, prin nămeți și frig, pentru un covrig. E iarăși Crăciunul, se naște Preabunul, îmi bate-n poartă omenirea toată. Nu mai am merinde să le dau, Părinte, nu mai am nimic, nici măcar un pic. Îmi ceri viață mea să le-o dau de Stea, câte-o mică parte în loc de bucate. Luați în loc de pâine câte-o rugăciune și în loc de bani vă mai dau din ani. Tot ce am primit este împărțit – ei îmi cer, îmi cer Doamne, lerui ler. Îmi ceri să Te dau la cei ce nu au – Doamne, fără Tine, nu e mântuire. Îmi bate-n poartă omenirea toată. Ei îmi cer, îmi cer Doamne, lerui ler.


content:
Eu sunt polenul din cuvinte și plâng în fiecare floare, o lacrimă de-a ei mă doare căci toate lacrimile-s sfinte. Eu sunt polenul din cuvinte . Eu sunt polenul din cuvinte, peste câmpii vântul mă poartă și bat la fiecare-n poartă și plâng în ochiul tău fierbinte. Eu sunt polenul din cuvinte . Eu sunt polenul din cuvinte, Hristos din slovă mă coboară și mă împrăștie prin țară, balsam pe rană să alinte. Eu sunt polenul din cuvinte . Eu sunt polenul din cuvinte, eu vin acum cu vestea bună să-ți fie pavăză-n furtună și pentru zilele cumplite. Eu sunt polenul din cuvinte . Eu sunt polenul din cuvinte și plâng în fiecare floare ce rodu-n pântecul ei moare, alerg acum printre morminte.


content:
Ce tristă e fecioara și câtă paloare! Mă prind de coapsa ei de corn de lună Cu ochii dilatați în noian de zare, ea este raza nașterii mele sub zodia bună. . Îi pipăi artera de zbor și de-albastru, ce tristă e noaptea, ci-n zori e cuminte! Se zbate pentru doi pulsul unui astru și trage mugurii sânului spre-nainte. Seduci în sus lumina pân-la lăcrimare. te soarbe răsuflarea fântânilor curate – a fost dragostea noastră o lungă îmbrățișare sau doar chinul iubirii de departe?


content:
Știi, noaptea, când aripile oarbe cresc, poetul stă la picioarele fecioarelor din vis; nu-s îngeri în ceruri, doar în somnul pământesc cineva dansează cu cerul deschis. Știi, noaptea luna înălbește pământul și, dezgolind visul, surâsul se deschide, când sânii cruzi reaprind cuvântul în palme țin diminețile care mă vor vinde.


content:
Gândurile mi-s frunze înveșmântate-n ploi bătând în ferestre cu-obloane de pleope, și nimeni la geam, și nimeni aproape – distanțele de toamne-s netrecute-n noi. Ce departe clipește cornul alb de lună, ce departe de mugur este orice floare: uneori valul mării se destramă-n spumă și lacrimile toamnei se-ntorc în izvoare. Ce bine ca exiști dincolo de morminte – mi-a fost oprită orice bucurie –, dansez cu-nchipuirea care încă minte până la solitara mea copilărie.


content:
Ia pildă de la Preasfânta Născătoare: pe Domnul Iisus iubește-L cum l-a iubit ea, fii pentru copii o mamă iubitoare, neprihănitul suflet nicicând nu-l întina. Ia pildă de la Sfântul Gheorghe, ostașul: lancea și scutul cu tine poartă-le mereu, pe balaurul din gânduri, pe vrăjmașul, ucide-l făra milă, oricât ți-ar fi de greu. Ia pildă de la Sfântul Ioan Damaschin, făcător de stihuri, și viața-ți cenușie toarn-o acum în psalmi divini. Cu sufletul plin fă-ți din clipe goale cântec și poezie. Ia pildă de la Sfinții Fără-de-Arginți: vindecă-i pe oameni de patimi și beție; smerita cugetare, în înnoite minți, vorba cuviincioasă mereu cu ei să fie. Ia pildă de la Sfântul Constantin cel Mare: tu crucea să o vezi pe cerul credinței, semnul creștinesc să-ți fie îmbărbătare, viață și nădejde, poarta biruinței. Privește la ei, căci au fost oameni ca tine, ce astăzi, în ceruri, stau la masă cu Hristos, ei te-nsoțesc pe drum și te-ntăresc, creștine, căci viața lor în Domnul e-o pildă cu folos.


content:
Nu-i vremea mirării la ceas de cunună – va fi clipa mea de moarte și de lună, în loc de lacrimi picura-voi cuvinte care vor curge înăuntru fierbinte. Nu voi stinge tăciunii ochiului de noapte căci mireasa sosește pe drum de departe, ce neagre-s pupilele heruvilor în zori când bezna te fură, iubito, din culori. Aștept încă-un zbor de vise înșelătoare, din veghe, ochiul meu coboară-în mirare, neadormită geana curcubeului deschis peste irisul Dumnezeului Celui neatins.


content:
La vreme, Domnul trimite Înger de lumină să-ți picure pe gene clipiri suave, dulci… Când oboseala zilei și grija cea de mâine întârzie odihna cu teamă de năluci. La vreme, Domnul trimite binecuvântate ploi, peste ogorul negru o bură tremurândă. La vreme, e-o primăvară în straie tot mai noi. La vreme, mieii zburdă și ciocârlia cântă. Nu te teme de valurile vieții izbitoare, în fiecare greu e-o pronie cerească, când Tatăl Sfânt în mâna Sa te are, nu-i vrabie să cadă, nu-i păr să se clintească. La vreme, Domnul te scoate la liman, când marea se răzbună și se frământă valul. La vreme, se răcește și lava din vulcan, se liniștește marea și se arată malul. De arde Cuvântul Său, veșnicind iubire, nu-i loc de-ngrijorare, nici cumpătul să-l pierzi. Când Harul Sfânt dă gândului tărie, de ziua cea de mâine să nu te-ngrijorezi. De trimite Domnul pildă de-ntărire : pasarea mănâncă, deși n-a semănat… Crinii se-mbracă în haine tot mai fine – E vremea să te bucuri de-un dar minunat!


content:
Maica Domnului, Maica dorului, pentru cântare, pentru lucrare, lucrare cerească în vie domnească, nouă încredințată din mila de Tată. Curge pe pământ Cuvântul cel sfânt, precum o ploaie de stele-n văpaie, biruiește somnul și vino la Domnul, El îți dă odihnă, rănile-ți alină. Harul să învingă, răul să se stingă, lacrima să pice, focul să ridice să aprindă dorul către-nalt Păstorul, cel blând și smerit, de lemn răstignit. Biruie împietrirea, vino la iubirea lui Hristos Dumnezeu, înalt Arhiereu, inima să-ți cânte, să binecuvânte pe cel Împărat, de Paști înviat. Maica Domnului, Maica dorului, scoală-te creștine, mâna să se-nchine, mătănii să bată pentru cea curată, Sfânta dorului, Maica Domnului.


content:
Nebănuite stihuri, cuvânt de colindă, îți vin acum în casă cu blagoslovire… Deschide, deschide ușa frate creștine, privește cum ard în flăcări de iubire. Din Scriptura preadulce, silabele calde în rime coboară, tremură și sună când cerul își scutură petalele albe și ninge prin țară cu raze de lună. Când Îngeri pășesc pe căi neumblate și heruvimii tămâiază înalt, când harul sfânt tremură și arde și-n stihuri pogoară mireasma de nard. Versul cel dulce duios cântă și-alină, din ochii Presfintei o lacrimă cade, mâna smerită la icoane se-nchină, pe nori albi de stele Părintele șade. Privește cum ard și pornesc spre tine nebănuite stihuri de iubire… Deschide, deschide ușa creștine, bate în suflet cuvânt de Psaltire.


content:
În greșeala niciodată iertată Se află un loc unde te aștept – Întorc veacul, pasăre de pradă, Să-ți repornească ornicul din piept. Acolo irump gânduri răzvrătite Când iasca din opaiț s-a stins demult: Din lumea ta - doar cioburi de cuvinte Măturate seara de un vânt tăcut. Spre tine nu răzbat decât vechi zvonuri, Când iarna a-mpietrit orice izvor O haina îți ocrotește somnul - Sub alb veșmânt semințele nu mor. Și, rătăcit într-un colț de lume, Oul umil încălzit de spaime Cheamă lumina zilei de mâine.


content:
În tine uneori e-atât de trist că lacrimile se-ntorc către izvor chemate de regrete care dor și ard netrăita tinerețe. E târziu și stelele păsări tăcute discret și-au strâns aripile-n zori, în ochii tăi nedezlegate ghicitori aleg să moară-n veacuri nenăscute.


content:
Mi-e ochiul șoarece rozând slovele de tuș, cum strunele viorii roase de arcuș întorc la Cer pe îngerii-n cădere să ne vegheze căile-n tăcere. Ne vom cunoaște poate-n vis sau pe o stea, departe de lumea care nu ne vrea, ne vom cunoaște poate-n Nobilul Poem, când, logodiți de lună, vom păși solemn. Voi pune un luceafăr strajă la intrare ca moartea, în trista ei însingurare, să nu-ndrăznească să te fure din baladă, precum leoaica sfâșiind din pradă. Când raza lui va osteni în priveghere și lumea va rămâne firavă părere vei șterge oare netrebnicele cuvinte ale unui poem ce sfințește sau minte?


content:
Se reaprind clipele din cearcănele morții și dorința îmi arde gurguiele precum o pradă – dacă ochii tăi, iubite, sunt tăciuni pe rugul nopții, în sărutul meu, șoptirea e de-acum ofrandă. Lasă-mă să-ți spun cum lângă noi va agoniza consumată luna, cum tăcerea ei preschimbă zorile într-un un greu prohod, și cum stelele se vor topi una câte una... Să-ți spun că, în pântec, iubirea începe să dea rod.


content:
Mai arde-n ochiul care mâine va plânge, în sărutul care încă te-nșală, în zbuciumul macilor din altă vară, în raza lunii care-n zori n-ajunge. Căci amintirile au trupul fierbinte și toate vin să-ți fure din odihnă, și, cu firave raze de lumină, biciuiesc neroadele cuvinte. Dar nu căta la cântecul de moarte sub cerul toamnei înlăcrimat de ploi, când ne vom stinge-n cel din urmă ceas din noi ca licuricii într-un rest de noapte.


content:
Cuibar de pleoape acoperind o lume își tremură în beznă gene ostenite – ce har mi-a dar șoptirea fără nume să pot visa plecarea din cuvinte? Nu pot rămâne petale de iubire din toamnele tăcute în amfore de lut decât golind dorința de rostire, gustându-te în moartea din cuvânt. Nu mi-a fost dată tăcerea oarbă, căci ochii tăi vorbeau cu ne’nțelese șoapte. O liniște apoi lăsată să ne soarbă în steaua speranță din răsărit de noapte.


content:
Motto : „Sus, la Poarta Raiului, Poarta Raiului, Paște turma Tatălui, turma Tatălui…“ (Colind românesc) Poate că am ostenit să plâng un iad, Sodome și Gomore de-amar, Pe Samsoni și Caini, pe îngerii ce cad, străine locuri, chipuri de coșmar. Mă vreau acum la mine-acasă loc de verdeață, loc minunat, unde Biserica e încă mireasă și Iisus Hristos e cel înviat. Căci eu sunt din țara de brazi și de har, eu sunt din turma Tatălui, drumul meu nu fu-n zadar, căci am bătut la Poarta Raiului. Eu sunt din țara cu mucenici, cu voievozi mărturisind credința, de-a pururi pașii mei rămân aici, căci am gustat din miere-n suferință. Eu sunt din țara de neuitate datini, cu sfinți sihaștri în posturi priveghind, cu icoane biruind balauri și Brâncoveni în moarte ațipind. Eu sunt din țara fără de hotare, fără opreliști către infinit, sunt pravoslavnic, căci la altare, cu foc pe buze m-am spovedit. Eu sunt din țara de holde și minuni, cu ploi sfințite și rouă miruind, eu i-am văzut pe Îngeri în furtuni, pe Dumnezeu pe nori de aur odihnind. Poate am ostenit să plâng un iad, Sodome și Gomore de amar, eu știu un loc mai verde ca un jad… Eu sunt din țara de brazi și de har.


content:
Iată, iubito, cum respirai din toamne, arterele purtau voluptăți violet, în trup pulsau unde stârnind uragane, când flux-al nopții curgea-n beții de balet. Poate iar mă vei chema în plăceri neștiute, poate iar te voi urma în gânduri vinovate, mă vei primi în adâncul privirilor mute, ca arșita s-o stingem în cămări neumblate. Ce voluptate să ne-afundăm în așternuturi scăldându-ne-n roua caldă-a trupurilor moi! – atât de sălbatic vom căuta noi ținuturi ca nevindecați de depărtări să zburăm în noi. Tu vei fi pasăre albastră vâslind la hotar, eu mă voi visa rest de-aripă purtată de gând, dar, intre noi, atâția nori, atâta cristal, atâți îngeri stăvezii și risipă de vânt.


content:
Loc din țintirim Vâlve de venin La priveghi de lună Morții se adună, Cei duși se răzbună Cu jar din furtună. La groapa-nchisorii, Spre ceasul mirării, Aripi ruginite Prelungesc morminte, Luna ca un ochi Clocește deochi, Duhurile toate Ies pentru dreptate: „Voi, ce-ați pironit Pe neprihănit De ziduri de hule În nopți de celule, Sunteți blestemați Să fiți măcinați De gânduri semețe Cu hidoase fețe, De umbre ce bat, În ochiul holbat, Cu mâna chircită, De lanțuri pocită. Ca la abatoare, Fără lumânare, Ne-ați înjunghiat, Cer îndoliat. Plouă undelemn Dincolo de semn.” • E priveghi de lună Morții se adună, Din uitate oase, Ca la parastase, Vin din cimitire Pe cruci de-amintire Pentru judecată, Iaduri de răsplată, Ei strâmbă secunda Și grăbesc osânda. • Printre zăbrele Mucuri de stele Scapără-un fulger Arde un înger; Cade-un serafim Peste țintirim Scoțând din pământ, Dintr-un mormânt, O umbră trezită Și neputrezită: Fă-ți cu limba cruce La câte-o răscuce. Să n-auzi blesteme Vuind în poeme. Moara din morminte Macină cuvinte, Oh, vorbele cele, satanice, rele, Cum mai răscolesc Și mai necăjesc!


content:
Și de iubirea-i taină și tăcere care duce-n suflet neștiutul gând, femeia-i vioara care-ngână în durere freamătul din rodul tainic și rotund. O lacrimă deschisă spre departe coboară-n noapte furtunile de spaimă, dar pleoapa nopții, trăgând oblon de moarte, îi cere anii netrăiți drept vamă. Cine-a iubit-o într-un rest de-asfințit, călător pe drumul frunzelor de toamnă, a simțit sărutul vieții răzvrătit spălând păcatele din nestinsa rană.


content:
Frunze de cuvinte nearse de geruri se zbat în priviri lipind gând de gând, îmi vorbești deodată cu tristeți de ceruri și ochii stelelor mai reci ca nicicând. De cum m-ar arde asfințituri din care vărsai atâta soare în toamne târzii, ai oprit râsul, și golul lui mă doare – emoție de seară, doar în cuvânt mai vii. Clipele stau pe răsuflările noaste ca pe valurile unui ocean ne’nceput – cineva le cată-n adâncuri albastre, dar oarbe plutesc spre țărm neștiut.


content:
De la mine și până la vise de lumină, trebuie să pășesc prin somnul greu când deasupra norii negri frământă frenetic luna. Când farul ochilor tăi străbate mările sufletului meu bolnav, ce navă străină plutește în derivă pe valurile adâncului-de lacrimi? Acoperă-mă cu umbra șoaptelor sunt rest de noapte în zorile tale și, iată, tu vei destrăma toate îndoielile. Am să văd cruda realitate a eului, mă voi bucura sau poate mă voi întrista... Azi, numai speranța mă întărește că timpanul tău a fost martor la primul îndemn rostit pe când pământul era netocmit și gol și Duhul lui Dumnezeu Se purta pe deasupra apelor.


content:
Deschid Scriptura și citesc vorba iubire, Prunc din Fecioară Sfântă și Dumnezeire. În astă noapte, gerul mușcă din piatră crunt, cerul seamănă argint pe brazde de pământ. Semințe poleite cad roiuri din stele Peste nașterea Ta, Doamne, din colindele mele. De două milenii, peste un colț de lume, ninge cu mai bine pentru vremi mai bune. În astă noapte Te mai naști o dată, speranță pentru o lume disperată. Biserici, păsări cu piscul în nori, despică bolta curbată cu rugi și cântări. Deschid Scriptura și citesc vorba iubire, Prunc din Fecioară, Dumnezeu și mântuire.


content:
Păzitorul meu din cerurile sfinte, O smerită rugă zboară spre Părinte, cu aripile frânte zboară spre Părinte. Cerul e departe, zarea nesfârșită, aripile-s frânte, vlaga mi-e sleită, Tu întinde mâna, vlaga mi-e sleită. Puternicul uliu în jur se rotește, Ghearele-s cuțite, pliscu-i ca un clește, Tu întinde mâna, pliscu-i ca un clește. Duhurile negre o vor prăbușită, Tu întinde mâna, ruga mea smerită, La Iisus s-ajungă ruga mea smerită.


content:
Doamne, vifor de supărări și necazuri, Doamne, puhoaie de ape și talazuri, vin acum puhoaie de ape și talazuri. Doamne, au intrat până în sufletul meu, Dar nădejdea e la Tine, al meu Dumnezeu, la Tine scap și mă rog al meu Dumnezeu. Tu știi răul care bântuie sufletul meu, pe Tine Te rog acum, al meu Dumnezeu, căci scăparea e la Tine, al meu Dumnezeu. La Tine perii capului meu sunt numărați, prin Tine cei vrăjmași ai mei sunt îndepărtați, prin Tine scap de cei vrăjmași ce-s îndepărtați. Pe Tine Te rog să depărtezi orice rău, ispite pierzătoare din sufletul meu, care vor acum pieirea sufletului meu. Ajută-mă să le biruiesc pe toate, risipește ispitele nenumărate, ce acum mă învăluie nenumărate. Căci, Tu ești, Hristoase, Izbăvitorul meu, scăparea mea ești Hristoase Dumnezeu, Ție slavă Îți înălțam, Hristoase Dumnezeu. Ție slavă Îți înalț și Ție mă închin, slavă Tatălui și slavă Fiului, amin, slavă și Sfântului Duh, amin.


content:
Înviază Dumnezeu, gândul vrăjmaș risipească-se ca fumul ucigaș, în calea vântului, ca fumul ucigaș. Risipește, Doamne, reaua pătimire și dă vieții mele însănătoșire, sufletului robit însănătoșire. Risipește al vicleanului farmec viu, ce sufletul mi-l pierde pasăre-n pustiu, dă-i un strop de apă păsării-n pustiu. Risipește vraja care se răzbună, sufletu mi-e zdrobită pasăre-n țărână, albă si zdrobită pasăre-n țărână. Dă-mi stihul cel dulce din Sfânta Psaltire să biruiască vicleana nălucire, cuvânt din Psaltire peste nălucire. Sfântul Tău Nume să-nfricoșeze acum, pe îngerul căzut, pe magul cel nebun, cu Sfântul Tău nume, ceartă-l pe cel nebun. Vădește lumii întregi pe cel viclean, farmecul viu trimis prin gândul cel viclean, Oh, Doamne, întoarce gândul cel viclean. Sufletului meu dă-i tihna cea dulce, vraja risipește cu Sfânta Ta cruce, scutul meu să fie Sfânta Ta cruce. Și-atunci, Sfinte, chiar și în a morții vale, eu voi sta-n picioare, Numele Tău-i zale, Alții vor cădea, Numele Tău-i zale.


content:
O, fecioară preacurată de-a pururi sfințită, Tu podoaba prodromiților nebiruită, Lauda închinătorilor nebiruită… Sfântul Petru Athonitul aflat-a prin tine că-i ales Muntele Athos să ți se închine, loc ales Muntele Athos să ți se închine. Sfântul Petru Athonitul aflata-a uimit că-i ales Muntele Athos și-i afierosit, pentru cei cuvioși monahi afierosit. Icoana ta nelucrată de mâini pământești hotărât-ai Sfântului Munte să o dăruiești, împăcarea cu Dumnezeu să o dăruiești. Izvor de praznic și mântuire e a ta icoană, prin ea, cununi ne dăruiești, o, tu, fără prihană, cununi după vrednicie, o, tu, fără prihană Haruri dăruiești celor ce te slăvesc și te cinstesc, cei care cu credință și nădejde te măresc, nu pier nicidecum cei care cu nădejde te măresc. Tu, din negura patimilor mântuiește-ne, și din necurăția noastră curățește-ne, o, tu, preacurată fecioară, curățește-ne. Tu, a noastră păzitoare neadormită, Robilor tăi, chipul feței tale preacinstită, dat-ai lor chipul feței tale preacinstită. Tu, degrabă ne întâmpini pe cei ce te chemăm, chipul tău luminos, mulțumind îl sărutăm, cu dragoste închinându-ne îl sărutăm. Arată-ți milele tale, Sfântă Născătoare, primește cererile de folos și a noastră strigare, ale robilor tăi cereri și a noastră strigare. Depărtează al patimilor nor din zare, izbăvește-ne de ispite și vătămare, de trupeasca și sufleteasca vătămare. Fii a mărturisirii noastre mijlocitoare, ajută-i pe cei ce cu dragoste arzătoare se închină ție cu dragoste arzătoare. Chipului tău nefăcut de mână omenească i se închină cei ce știu să te cinstească, înfricoșatele minuni știu să le cinstească. O, pavăză tare a clerului bisericesc, tu, stăpână a celor din cinul monahicesc, acoperământul cinului monahicesc… Miluiește și mântuiește pe ortodocși, cu rugăciunile tale pe Părinții cuvioși, pe diaconi și popor și pe cei cuvioși… Pe credincioși și pe Părinții Prodromiți, ce la icoana ta se-nchină pururea smeriți, la icoana ta făcătoare de minuni, smeriți. Ocrotește-i și cată cu a ta milostivire spre noi și învrednicește-ne de iubire, pentru Hristos învrednicește-ne de iubire. Ca toți creștinii în locașurile cerești să se desfăteze și cu Hristos pe veci, să viețuiască în desfătare cu Hristos pe veci. Cercetează-ne, maică de fii iubitoare, pe robii tăi cu mila ta, sfântă apărătoare, pe noi cu darul tău, sfântă apărătoare. Dăruiește mântuire tuturor și har deplin și tămăduire celor neputincioși, amin, liniște celor înviforați, în veci, amin.


content:
Stăpâne Doamne al nostru Iisuse Hristoase, Ziditorul tuturor celor frumoase, Chivernisitorul celor frumoase... Împăratul împăraților nemărginit, Tu Doamne al domnilor, fii pururea slăvit, slavă Ție mare, fii pururea slăvit. Tu Ce în lumina nepătrunsă locuiești, Tu Care slăvit și vrednic dăinuiești, în lumina neapropiată dăinuiești... Acum, pentru rugăciunile robului Tău, îndepărtează lucrările celui rău, depărtează viclenia demonului rău. Revarsă ploaie bună peste tot pământul, fă să rodească la bună vreme câmpul, cu ploaie bună fă să rodească câmpul. Copacii și viile să dea rodul bun, dezleagă pântecele femeilor acum, de nerodire pântecele femeilor acum. Când dezlegate vor fi acestea toate de legăturile cele fermecate, dezleagă și celelalte de cele fermecate. Pe robul Tău ce cu credința se roagă, cu toți cei ai casei Tu îl dezleagă, de legăturile satanei Tu îl dezleagă: De cele ale potrivnicilor puteri, de legăturile vrăjmașilor dureri, de legăturile farmecelor dureri. Doamne al părinților noștri Dumnezeu, împiedică toată lucrarea celui rău, lucrarea vrăjmașă a demonului rău. Tu la farmece și vrăji dai dezlegare, Tu ce dezlegi de satanicească lucrare și distrugi toată a vicleanului lucrare... Ce, prin pomenirea Sfântului Tău Nume, dezlegi satanicească lucrare în lume, distrugi a lui vicleană lucrare în lume... Pe robul Tău ce cu credința se roagă de legăturile satanei îl dezleagă, de legăturile celui rău îl dezleagă. Dezleagă-l de e legat în cer sau pe pământ, cu piele de animale fără de cuvânt, sălbăticiunile cele fără de cuvânt. Dezleagă de e legat cu fier, piatră sau lemn, cu scriere, sânge de om sau cu alt semn, cu sânge de pasăre, pește sau alt semn. Dezleagă de e legat prin necurăție sau în alt chip prin vreo blestemăție, din altă parte prin vreo blestemăție. Dezleagă de-au venit din mări sau furtuni, din morminte sau alt loc sau din genuni sau în alt chip s-au abătut de prin genuni. Dezleagă de au venit prin unghii sau gheare, prin păsări, prin șerpi sau din locuri murdare, din pământ al morților sau din locuri murdare. Dezleagă de-au venit prin bolduri și ace, dezleagă pentru totdeauna și desface, acum cu puterea Ta, Doamne, desface. Dumnezeule, Care le cunoști pe toate, dezleagă și sfarmă cele blestemate, lucrările magiei cele blestemate. Pe robul Tău ce cu credință Te cinstește, cu toți cei ai casei ai lui Tu îl păzește de vrăjmașul ce pururi uneltește. Păzește această casă de vrăji și de năluci, fă-i cinstitei și de viață făcătoarei cruci loc în această casă, cinstitei Tale cruci. Zdrobește cu însemnarea ei pe cel viclean, depărtează lucrarea celui dușman de la robul Tău, lucrarea celui dușman. Pe robul Tău ce cu credința se roagă, cu toți cei ai casei ai lui Tu îl dezleagă de toate farmecele, Tu îl dezleagă: De demonul de amiază și de mânia, de tot blestemul, boală și lăcomia, de invidia și de nemilostivirea... De farmece, clevetire și mândrie, de neputință neînduplecare și prostie, de cruzime, nedreptate și trufie... De rătăciri și greșalele știute, de lucrări și greșalele neștiute, de păcate și greșalele neștiute. Iată, Numelui Tău Sfânt eu mă închin, că binecuvântat ești acum și în veci, amin. Binecuvântat ești, Doamne, în veci, amin.


content:
Sfântă mare muceniță a lui Hristos, Sfântă Filoftee, ruga cu folos să ne fie fie nouă. Ruga cu folos. Pomenește a noastră suferință, genunchii ni-s plecați. Cu umilință ne rugăm ție.Cu tăcută umilință. Pomenește a noastră suferință de-amar, pomenește neputința și zbaterea-n zadar, a firii omenești zbatere-n zadar. Ca într-o mreajă firea ne este prinsă, fără scăpare și de-ntristare cuprinsă, firea noastră omenească de-ntristare cuprinsă. Fără Dumnezeu și a lui milostivire sufletul ni-i osândit și nu-i mântuire, pe veci osândit și fără mântuire. Te rugăm pe tine,mijlocește pentru noi ca Cel Preaputernic să ne scape din nevoi, din boli,neputință și crâncene nevoi. El însuși te-a trimis prin aceste părți, preamărindu-te să ne aperi de răutăți, să ne păzești de toate cele răutăți. Sfântă Filoftee, muceniță a lui Hristos, privește la al bătrânilor plâns dureros, la cele lacrimi de plâns dureros. Ia aminte la suspinele maicilor, apleacă-te spre cererea pruncilor, spre cererea nevinovată a pruncilor. Știm, Sfântă muceniță, că pentru păcate pătimim toate cele necurmate, durerile și lacrimile necurmate. Boli, sărăcie, de la vrăjmași prigoniri, neploaie la vreme și atâtea ispitiri, atâtea necurmate rele și ispitiri. Pentru toate cădem la a ta milă, fă să nu pătimească și cei fără de vină, din pricina noastră cei fără de vină. Milostivește-te și roagă-te lui Dumnezeu, roagă-te pentru noi ca să-ți strigăm mereu : Bucură-te fecioară ! Să-ți strigăm mereu. Căci, Sfântă Filoftee, noi te fericim, mare muceniță, bucură-te,amin. Acum și pururea, bucură-te, amin.


content:
Tu, cinstită cruce, lemnule preadulce, pavăza credinţei, arma biruinţei, vino azi pe cale să-ţi dau închinare cu dreapta la frunte, spre plete cărunte, cu dreapta la stele să culeg din ele, să semăn cu vise ogoare întinse. Şi vino, minune, să-ţi spun rugăciune să o duci la Domnul, când biruie somnul. Tu, pom ce-nfloreşte şi în mine creşte, şi nu treci prin toamnă dezbrăcat de haină, pom ce veşnic arde, îmbrăcat în roade, ce-n cuiburi cunună cântările suna, lemn ales de Domnul să-mi biruie somnul, mai vino înflorit cu nopţi de mai sfinţit, chip de iasomie, floare de Marie. Tu, cinstită cruce, lemnule preadulce, către ceruri scară, palmele-mi coboară şi iarăşi se suie prin cristice cuie. La capăt de pătimi ceru-i chin şi lacrimi şi plânge Fecioară că uscată-i vara, şi udă pământul şi lemnul preasfântul îi soarbe durerea, se-ntoarce puterea şi care putere ca o mângâiere să fie cu tine prin Domnul, creştine! Amin.


content:
Cu mii de brațe-ntinse, Dumnezeu, te rog în fiecare zi și noapte și norii îi cuprind în palme – eu, dar cuvintele îmi sunt deșarte. Să fur din rugăciunea celor sfinți cuvinte bune și neîntinate? – sunt pe lume atâția oropsiți, mi le cer să i le dau pe toate. Le-mpart la toți, dar mie nu-mi ajung, fur din codru foșnetul de frunze, din nori de puf, fur ploile ce plâng, le sorb cu înfometate buze. Sunt pe lume atâția oropsiți, ei totu-mi cer acuma disperați, eu nu păstrez nimica de la sfinți, cum nici cămașa Domnul n-a păstrat. Și azi vin să-Ți fur din veșnicie – ruga cu netrebnice cuvinte, rătăcitor fulg de păpădie ce vântul îl duce înainte.


content:
Între două rodii, femeia arzândă râde și trupul alb dansează și se zbate – patima-i vibrează flămândă – și i se scurg în somn gânduri vinovate. O mare de neguri ce aspru veșmânt, vei ieși mai pură din nehotare? Doar pescărușii țipă agonizând legănați de vânturile din ape și sare . Te voi regăsi dincolo de noapte și de noi pe pajiștea luminii fără anotimpuri… Apoi, amnezici, neputincioși și goi vom reveni în valurile lumii cu alte chipuri.


content:
Coboară morții-n țarini binecuvântate – rod al Evei prin boabele de mâine. Suflete, sămanța o vei străbate, încă de-acum sfințească grâul pentru pâine!... Îngerii însămânțează stele în bolta gliei unde îmi curg părinții. Iată, e-un zvon de dincolo de curcubeie, e-un fâlfâit, și-n aștri-s ei, cuminții. Voi ruga viața din pașii tăi, fecioară, să-mi ierte jocul prin ierburi nenuntite, voi blestema și moartea glaciară să treacă de la tine, mai nainte.


content:
Aud glasuri din lemn, văd șarpele din râu, curge undelemn din bobul de grâu și văd semn. Văd ierburi pe stânci și fum de polen, și urme adânci lăsate ca semn de furnici. Semne-n izvoare, aud în fântâni plânsul din floare și văd în aluni semn mare. Scripturile vorbesc despre ape rele, cuvânt dumnezeiesc despre cer și stele: semn ceresc. Pe cei osândiți iadul stă să-i dea, pe cei înghițiți marea stă și ea: semn din sfinți. Aud glasul din lemn, văd șarpele pe drum și eu mai văd un semn în tot ce e acum semn din semn.


content:
Cât de fragilă bucurie îmi aduce vremea, în fântâna adâncă mi-a fost dat să-mi scald privirea. Maică, apa ta e bună, din piept stins-a durerea, păcatul iertat a fost, venit-a mântuirea. Ca fiu risipitor de taine azi mă-ntorc suflet amar, mai sărac în Dumnezeu, dar tu, maică, ai pregătit pâinea caldă, masa plină, curcubeul în ștergar și vițelul Tatălui pășunat în Nesfârșit. Niciodată casa nu mi-a fost mai albă, mai frumoasă, ca într-o sărbătoare mare fu gătită-n neprihană. Cu odaia-mpodobită: flori de aur și iarbă grasă, dulcea casă mă așteaptă cu Fecioara în icoană. Ochii mei din prea-ntristare sunt în lacrimi și mai ard, apele cele amare pe obraji îmi curg fierbinți, dar tu mă-ntărești acuma cu mireasma cea de nard, cu tăria cea din îngeri, cu răbdarea cea din sfinți. Maică, tu, nepământească, veșnică mult primitoare, cu îngerească strălucire în cernitul tău veșmânt, lan de raze izvrorăște din icoane. În altare, peste daruri neîntinate se pogoară Duhul Sfânt.


content:
În groapa cimitirului de gânduri a pătruns o flacără de heruvim, ce mică e spărtura printre ziduri prin care imnul toamnei arde-n amin! Aștept căderea trunchiului uscat – desenul a doua inimi se mai vede; când va arde-n sobă lemnul încrustat, se va trezi oare frunza încă verde?


content:
Sunt trist, bolnav sau poate surd de ploaia de cuvinte grele, din vorbele drăcești, urlând, din cântecele rele. Eu vin la voi, stihuri sfinte, Din cântări și rugăciune, care-n zilele cumplite mi-ați fost pâine și minune. La voi, rapsozi ai lui Hristos ce ați postit cu rânduială – ne-ați dat în dar cuvânt frumos, cum l-ați trudit cu osteneală. La icoana ta mă-nchin, lucrătorule cel darnic, vine vremea, drag creștin, să te pomenim la praznic. Stihurile tale bune le-am păstrat în scoarțe groase, m-au tămăduit de lume și de amăgiri întoarse. Bunule, cu dulce grai, ca un sfânt din Pateric, să te odihnești în Rai cu slavă de mucenic.


content:
Sunt stropi de noapte acei ochi care nu mint în strălucirea zorilor aprinse când bolta înfrântă de un nor cernit urmează mersul pleoapelor deschise? Și-ți cer să cobori privirea către mine: umila lumânare care se topește, să potrivești lumina zilei către mâine, să simți flacăra în tine cum crește? Nu vei mai putea întuneca vreodată zarea: scânteia unui gând stingher te va trăda, când norii sterpi se vor uni cu marea, în piepturile noastre pescărușii vor țipa.


content:
Trezește-te, frumoasă doamnă, din mirare, din răsfățul dragostei când ești rănită, cheamă cerul și te dezleagă de visare când liturghia fericirii ți-e ispită. Trezește-te, frumoasă doamnă, dă-ți o șansă – tu țeși urzeala firelor de rugăciune, busuiocul bobotezei de sub perna ninsă nu-l arde pe jarul clipei slăbiciune. Trezește-te, frumoasă doamnă, și dă viață, Moartea-i negarea ideii de femeie. Răscumpără din vârtejul greu de ceață Menirea firii tale dumnezeie. Trezește-te, frumoasă doamnă, și pășește mireasă peste pragul aievelor trăiri. Trezește-te, frumoasă doamnă,și zdrobește albumul demodat cu-un ciob de amintiri.


content:
Cred într-Unul Dumnezeu Ziditor de pâine și mai cred în darul Său, ziua cea de mâine. Cred în Iisus Mântuitorul și în mierea-I din cuvinte. Cred în stihuri și în dorul din colinde nesfârșite. Cred în duh de proorocie, mângâiere pentru viață și într-o dulce veșnicie cu Hristos loc de verdeață. Cred în sfinți și în cununa mucenicilor răsplată din Biserica străbună, binecuvântată. Cred în pâine și în vin și-n Sfânta Predanie, în puternicul Amin și în spovedanie. Cred în patima și moartea Dumnezeului durerii și-n cuvintele înalte din troparele-nvierii. Cred într-unul drumul drept al Sfintei Dreptmăritoare, că Iisus din Nazaret va veni cu slava mare. În botezul din cuvinte îmi mărturisesc prihana, aștept morții din mormânt iarăși să deschidă geana.


content:
Un înger se coboară până-n vis când tu te-ntorci Evă-n paradis, de-acolo tu mă chemi cu glas domol, dar șarpele la sânul roditor… Eu, amăgit de fructul cel oprit, de un sărut de dragoste sfințit, mă furișez pe lângă Dumnezeu, dar șarpele la sânul tău mai greu. Și caut să te prind, dar tu te smulgi, și simt că te voi pierde, că te duci, doar șarpele mai șuiera acum, eu, osândit la veșnicul surghiun.


content:
Speram că spinii viselor albastre nu vor sta pe fruntea îngerului meu, din străveziul trup se prelingea-un astru – într-un colț de noapte plângea Dumnezeu. Să rămâi singur, ce aspră osândă, în umbra celor trăite scurse demult, în vidul de-albastru, ca luna rotundă, pentru spaima zilei de mâine tumult. Cădeau în gol bucăți de paradis într-un un cutremur de curcubeie sfinte, ca o pupilă, sufletul deschis aduna culori din prund de cuvinte.


content:
Ce aproape ești în asta seara, fecioară, că suflarea mușcă din gânduri nerostite – fântâna umedă în rodnic pas de vară așteaptă dansul buzelor mele livide. Să dezbraci iubirea de cuvânt, s-o primești ca pe o ploaie fecundă, ca pe un fior sau un interzis gând, ca pe o frunză ce se zbate pe undă. Să mă lași liber să cad în abis, să mă strecor în tine flămând, în vis de fecioară și-n ce-i nepermis – să urle în suflet instinctul dansând. Mă vei striga din fiecare disperare, atât de șoptit încât eu voi tresări, voi chema pe îngeri spre binecuvântare, căci, asemenea nouă, și ei ne vor fi.


content:
Zâmbește brațelor sleite de puteri, se vor întinde să prindă licurici; zâmbește pleoapelor învinse de dureri, se vor tămădui fără cicatrici. Zâmbește cerului nopții înnourat îți va trimite razele de lună; zâmbește soarelui cel de curând plecat, se va-ntoarce să-ți spună noapte bună. Zâmbește toamna tufelor de liliac, vor găsi puteri să mai dea în floare; zâmbește frunzelor desprinse din copac, aripi de înger se vor cerne-n zare. Zâmbește aproapelui ce nu te vede, o lumină nouă în el va străluci; zâmbește omului care nu mai crede zâmbetul viu prin el se va sfinți. Cu-n zâmbet ții în zbor frunzele ce cad, cu-n zâmbet ții în zbor puf de păpădii, cu-n zâmbet ții pe boltă și stelele ce ard, roadele pe pomi și strugurii pe vii.


content:
Trec pe luncă nori, curg spre alte zări și anii-n șirag duc cu ei ce-i drag. Geme pe pământ prelung jalnic cânt – e-n zadar chemat sufletul plecat. E-n zadar chemat omul răposat ce-a fost pe pământ… Acum e-n mormânt. Cei rămași în urmă, frate, soră, mumă, vor veni la rând, vor veni curând. Plânge cu amar pleoapa în zadar, ochiul tulburat, pentru cel plecat. – Suflețelul meu, plânsu-mi este greu, lacrimile mele vor seca și ele. Vor seca de ape, vor fi scurse-n noapte, cerule, cât rabzi pe pămât să cazi! – Nu mă mai jeliți, frații mei iubiți, căci eu am în cer dulcele năier. Nu vă întristați, iubiții mei frați, căci, în ceruri sus, îl am pe Iisus. Am pe Născătoarea, pe Apărătoarea, Maica bucuriei, Maica veșniciei. Și mai am un Tată Ce-n ruga curată îl numim cu dor Atotțiitor. Și mai am în dar sfinți din sinaxar, care mijlocesc și mă pomenesc. Mai am bune fapte de Domnul lucrate și m-am spovedit, m-am împărtășit. Și n-am întinat casa unde-am stat, lucrul cel oprit eu nu l-am poftit. Și dacă am poftit lucrul cel oprit, am fost dezlegat de al meu păcat. Mai am o credință ca o biruință: că voi fi mereu cu-al meu Dumnezeu.


content:
Fericită, dreapta mea merge spre închinăciune, Vai! Îmi aduc aminte… trandafiri roșii-purpurii au înflorit pe piepturile copiilor când ai fost sfâșiată, Românie. Trandafiri roșii-purpurii pe mâinile, picioarele și coasta lui Christ când ai fost batjocorită… Vai! îi aud încă pe bătrâni cum plâng pe dinlăuntru cu chipurile schimonosite de durere… Sfinții noștri își amintesc… Vor trebui multe bătăi de pleoape până la tămăduirea luminii din altar. Oh! Moldovă! Moldovă! altar al cuvântului celui mai trist. Sub copitele cailor grânele s-au frânt, în genunchi nu au căzut decât mărăcinii… Zimbrilor le-au fost luați codrii, rătăcesc și acum prin jalea cuvintelor nemairostite. Răni adânci se deschid în trupurile copacilor picurând mir peste morții noștri. Moldovă! Zimbrii tăi ne privesc doar din steme, ochiul lor înlăcrimat a ajuns gigantic ca un gol în cele trei culori. Moldovă!… Tu mamă în fiecare noapte îți chemi copiii strigându-i pe numele lor de taina și moarte. Te vor auzi odată, din adâncul pământului sau al cuvintelor nemairostite, într-o noapte de Înviere, când Mântuitorul va sparge porțile întunericului și va prăda iadul. Moldovă! Zăpada se împletește cu gândurile triste și se așterne peste trupul tău ca o liniște… Întoarcerea zimbrilor tăi va fi dumnezeiasca noastră Schimbare la Față.


content:
Sufletul târăște o zdreanță murdară străbătând noroiul străzilor de toamnă, răscolit de vântul negru dintr-o seară – ce-adânc pătrunde bezna în orice rană. Până aici ajunge țipătul morții ca răsuflarea unui gând dureros: Cineva, prin sita rară a nopții, lasă cuvintele s-ajungă la os. Mă-ntorc în amintiri, în ninsori mai albe, cuvântul lipește pe gânduri petale: eram când raiul se plămădea din ape și veneam acasă pe o altă cale.


content:
Dorit-am de măritat Ca să-mi capăt un bărbat Mai nimic nu mi-am fetit Bată-l piatra de iubit ! În brață m-au aruncat, Bată-l piatra de bărbat, Pînă-n gît m-am îngropat. Unde-s acum fetele Să-mi jelească zilele ? În ce grijă m-am băgat Bată-l scîrba măritat ! Că mi-au dat dorul de cap, De bărbat nu pot să scap. O, dragă luniță, Varsă-mi luminiță, De sus peste mine Caută cu bine, Că-mi e săgetată Inima mea, iată Eu mă rog de tine Scapă-mi pe mine Dintr-o zăpăceală Care cu greșeală Mi-au fermecat firea Și toată simțirea. Lună strălucită, Însă cu oftare, Te rog foarte tare Să-mi iai o durere, Dacă ai putere, Ce mă bîntuiește Inima-mi căznește Și trage să moară De-un ochi de fecioară, De care deodată Fusă deochiată ; Însa ea nu știe Că ce-mi este mie.


content:
Cea măiastră și cu părul de aur, adecă O închipuire supt carea să înțelege luarea Țării Ardealului prin Traian, Chesarul Rîmului (Fragment din partea a II-a) Tînărul dacă porneaște Departe călătoreaște, Singur numai cu o slugă Merge dînd Domnului rugă. O, Arghire, lungă cale — Lungi necazurile tale — Ia de-a lungul dealurile Și numără jgheaburile Tot prin locuri necălcate Și prin păduri neumblate, Tot prin văi necunoscute, Prin locuri nepricepute, Nededat cu cale lungă Cîte vor să-l mai ajungă. Cîte biruri, cîte sate, Tot întreabă de cetate, La toți le părea minune, Necum ca să-i știe spume. Calcă cîte locuri toate Pînă mai nici nu mai poate Deci în partea pustnicească Cînd era să nimerească, Dintru o peșteră mare, Vedea fum că iasă tare. Și într-acolo grăbeaște, În care dacă priveaște, Vede un om mare foarte, Cît s-au spăimîntat de moarte, A s-întoarce nu cutează. Gîndind fricos să nu-l crează, Ci ș-au făcut îndrăznire Gîndind : sau trai, sau perire, Și în peșteră intrară Dîndu-i întîi bună seară ; Iară omul cel prea mare Dă o groaznică strigare : „Cine iaste ? cine vine ? Cine ce caută la mine ?” Și cînd slobozea cuvîntul, Să cutrămura pămîntul, Numai cu un ochi în frunte, Și părea că-i cît un munte. Arghir tremura de frică Și nu ascundea, nimică, Ci să ruga de iertare Numărîndu-i tot ce are, Și-l întreabă de cetate : Nu știe încătrău bate ? I-au răspuns omul îndată Cu vorbă mai așezată : „Nu i-am auzit de veaste, Necum să știu unde iaste, Dar șezi pînă dimineață Că vin toți satirii față. Știu că trebuie să fie Vreunul care să știe, Și care va ști mai bine Îl voi trimite cu tine.” Atunci Arghir mulțămeaște Și frica-ș mai potoleaște Acest uriiaș, îndată Cu o cină să arată, În frigare vrînd să tragă O căprioară întreagă. Face cină boierească, Ca pre Arghir să cinstească, Masa lîngă foc o pune La lumină de tăciune, Și șăd toți pe lîngă vatră, Pre cîte un jgheab de piatră. Arghir pînă să îmbuce, O ploscă de vin aduce Dintr-ale sale merinde, Care foarte bine prinde. Uriiașul, dacă-l gustă, Cu stomah ca de lăcustă, I-ar fi plăcut ca să tragă Pre gît o bute întreagă ; Dar tot să îndestulează, (Nefiind mai mult, să crează). Așa pînă șăd la masă În sălbateca sa casă, Pre Arghir îl mai întreabă : Ce umblă ? și cu ce treabă Caută acea cetate Prin țări așa depărtate ? Spre care Arghir răspunde, Tot spune, nimic ascunde, Să duc apoi să se culce (Cît e lui Arghir de dulce). Dimineața să sculară, Satirii să adunară, Să întrecea care, care, Aduce cinste mai mare ? Omul începe să facă Ca toți satirii să tacă, Zicînd : „Știu cum mi să pare Că aveți multă umblare ; Nu știți de Neagra-Cetate Unde, încătrău abate ? Nu vă întreb spre stricare Nici spre vreo supărare.” Nu știa cum să răspunză, Măcar cît iarbă și frunză. Iar un șchiop satir soseaște, Și numaidecît grăieaște : „Știu eu de Neagra-Cetate” Dar ei : „Pre unde abate ?” „M-au purtat pre mine dorul Unde mi-am frînt eu piciorul”. Atunci omul poruncește : „Numaidecît te găteaște, Crăișorul de la mine Să-l povățuiești prea bine.” Iar șchiopul să jeluiaște Și zicînd așa grăiaște : „Eu nu cutez a mă duce, Ca acolo să m-apuce. Că eu, mă rog, mă ascultă, Am făcut pagubă multă, Eram hiară stricătoare, Piele de lup mîncătoare, Și au gînd să mă belească, Cine să mă izbăvească ?” Atuncea omul cel mare Înceape a striga tare : — „Mergi ! auzi cînd zic o dată, N-aștepta vorbă rugată.” Omul ajută de milă, Iar șchiopul pleacă de silă. Arghir mai cu bucurie Scurtă din călătorie Bărcuri, cîmpuri, văi și dealuri Preste ape multe valuri ; Zile multe, cale lungă, Nu putea să mai ajungă. Dar odată mai pre urmă Și drumul li să mai curmă. Într-un vîrf de deal sosiră Și puținel odihniră, De unde li să arată Cetatea de mult oftată Acum șchiopul nu mai mearge, Numai înapoi să ștearge, Cărui Arghir mulțămeaște, Apoi iarăși mai porneaște...


content:
depresie doisprezece depresie zece depresie opt depresie șase depresie patru depresie doi depresie treisprezece depresie unsprezece depresie nouă depresie șapte depresie cinci depresie trei depresie unu parestezie amnezie psihogenă demență presenilă space phobia acromegalie sindromul cushing neoplazie psihoza reactivă insomnie parkinson hipocondrie fabulatorium sindromul de clerambault anorexia nervosa maternity blues paranoia panic disorder convulsie psihogenă sindromul amnestic neuroastenie moral insanity accurate description show room exploring autoshapes [[ http://www.online.ro ]] building systems floppy micro mouse


content:
la tineretului noaptea tîrziu sînt flori strecurate lîngă uși prea bine păzite când liftul stratifică între etaje nuga și cocos vitrina-i cam strîmtă pentru manechinul cu pîine prăjită și pianul cu 5000 de lei stau prin vecini alungat de prea multă fobie așteptînd să se-ntîmple un vis cu vacanță-n paris


content:
nu mai ești simplista care-mi tulbură ochiul îngust și decorul absent cînd lumea dansează tango printre mese cu vin alb și roșu în ritmul radioului obosit nu mai ești banala poveste a geniului ratat cînd rînjetul cretin inundă încăperea și nici omul orchestră la festivalul proștilor deghizați și nici femeia fatală confundată cu o tîrfă de cartier mărginaș sau ceea ce gîndul meu primitiv caută disperat printre mizeriile cotidiene nu ești zîmbetul ascuns în suferințe conjugale prea ușor acceptate și eu știu prea bine de ce sufletul prea plin pentru îndeletniciri fără sens și nu pot să te simt aproape când tu nu mai ești


content:
postere lucioase peste ochi prăfuiți cînd pisica vorbește cu mine din baie și fumezi disperată trabuc și suspini cum că frica-i prea mare să prindă contur într-un gînd cînd afară-i cumplit de real eu mai ronțăi o vorbă ce stă printre dinți și ascult dedicații tembele sînt destul de ratat ca să scriu un poem cum mă dor sînii tăi dezgoliți într-o seară


content:
în camera portocalelor uriașe doar aerul cu tine respiră în somn reșoul fochistului fredonează say what you want texas - și pături albastre îți ascund vîrsta vieți monahale tîrziu degetele privesc neputincioase spectacolul umbrelor la numărul doisprezece cînd pictezi depresii pe umărul meu


content:
patru stele la vila viorel din poiană pîrtia scîrțîie sub pașii tăi cruzi de pantofi închiriați gesturi viclene cînd măslinele erau prea mari pentru tine și jacuzii și mansarda cu lupi ai adormit pe scara din marmură noaptea aceea și te-au violat fulgii unul cîte unul și ungurii de la masa vecină cu ceardașul lor ai visat telescaune și telecabine și telenovele și bărbați misterioși plini de gesturi ok sărutîndu-și penele verzi papagalule


content:
necunoscuto întîmplare cu păr scurt la metrou cînd ți-am dat un bilet de tramvai și mi-ai spus că tu ai un prieten șaten cu salariu decent și cielo grena și pantofii de lac made in italy și garsonieră dublă în romană mamă mamă cum ți-aș spune vreo două despre joyce lauren blanc sau piticul de frost într-o seară albastră cu pink floyd și tom waits și vin fiert într-o cramă din zona manuc (dar cobori și oricum n-aveam bani pentru doi)


content:
tu mă cauți și azi prin gunoaie canale și prin guri de metrou cînd ți-am spus că nu ies la cerșit că n-am chef să recit despre cum e să fii prea înalt vulnerabil și puțin cam nebun dar mă bîntui mereu cît un stol de vampiri ai tupeu și ventuze în loc de urechi un nas verde cu solzi și o coasă pe umăr cu dinții gălbui ca-n reclame dar eu știu că tu ești un coșmar dintr-un vis de mulți ani rătăcit într-o groapă comună


content:
ziua în care două pisici gri m-au trezit dintr-un somn peste care pluteau criminal patru corbi roz și o bufniță albă cu pete gălbui mai era și o salcie ruptă de sălăuța din transbordare mică plivind buruieni crescute în mijlocul camerei tale prinț alungat prin livadă de-o furnică rebelă și-n final un dovleac uriaș două biserici din lemn și-un voal alb de mireasă-fidelă


content:
cunosc femeia care minte-n poeme cum se macină viețile orbilor rătăciți printre cărți mirosind a literatură și imaginația scriitorului ratat și pervers o cunosc și primul jurământ și ultimul dar nu mi-e milă de povestea cu doi hoți de suflete când ultimul tău sărut bate la poarta uitării


content:
două cuvinte mari ochii tăi răzvrătiți în uimire cînd buzele rostesc rugăciunea de seară și eu nu mai știu mîinile suspendate peste coapsele amorțite și nici părul căzut într-un vis fără vorbe ori false coperți prăfuite peste care aștern politețuri în pat de cămin și tu disperare prin hol de nebuni mă alergi pînă-n zori ca să scriu colorat cum exist


content:
nebunul aleargă prin sufrageriile tale cu vin alb și covrigi calzi pe balustrada unde firmiturile s-au împrăștiat în noaptea-n care trebuia să-mi cunosc destinul de la etajul trei noaptea neuronilor mei izbind nemilos colțul mansardei prea strîmte și muzica italiană la radio contact și fantoma care-ți agresează uneori patul îngust cînd nebunia din ochiul tău stîng doarme


content:
am visul raspîndit și telefonul închis am gesturi trezindu-ți instincte mai privești undeva un motan adormit despre care-mi vorbești cu silabe stridente și zîmbești cînd melcul trece stingher și paginile fug printre degetele tale cu miros de nopți nedormite și gîndul lipindu-se de mușchii abdomenului tău dimineața


content:
iată sărutul care-mi sfarmă tîmplele și norii mei peste care tu ți-ai făcut culcușul în fiecare noapte de sărbători am să-ți dedic poeme și timp cînd trenul pleacă din gara obor iată ziua cînd nu privesc prin gaura cheii cuvîntul care mușcă din creierul tău


content:
să respiri proaspăt cu ochii mari bolnavi de mirare și mîinile tale verzi și unghiile vopsite în alb și spațiile neclare dintre liniile delicate ale sprîncenelor cînd nasul tău roz prevestește zăpada să vorbesc ore-n șir cuvintele altora tălpile lor strivindu-mi privirea întoarsă de la reparații optice pe izvorul crișului și țipătul tău croșetat cu dinții ascunși printre biletele de peron și trei mănuși pierdute înainte de ora plecării sau poate pistruii tăi dezinhibați sîmbătă dimineața cu herbie hancock și glen miller ascunși în mașina de tocat amintiri


content:
nopțile mele au interior proaspăt cu studente la psihologie și vin fiert în so what cînd arina dansa în priviri cu barmanul bărbos și boem ca un stîlp de beton să mai plîngi printre mese buddy rich caldarîmul albastru zdrobit între coapsele tale cu miros de gin tonic să mai plîngi artie show cu stan getz și coltrane cînd arina dansînd mi-a ucis un surîs așternut pe un sîn de femeie ușoară


content:
am tăcut aseară cînd iuly mă asalta cu vorbe și lacrimi de adormit instincte primare și pe alina cu birmaneza cindy în brațe am tăcut aseară deși mă loveau buzele tale cărora le-am scris un cîntec de leagăn inspirat dintr-un basm cu pitici muribunzi am tăcut aseară cînd zîmbetul tău reclamă la colgate mi-a izbit fereastra de la baie în timp ce motanul alex făcea pipi-n chiuvetă am tăcut aseară cînd gustul tău amar mi-a invadat sufletul


content:
sînt spații albe lîngă fereastră cînd somnul tău vorbește despre visul meu minciuna cu pînze pictate în mov sau mașina de spălat păcate altora sînt spații pentru care alaltăieri te-aș fi iubit mi-aș fi aruncat neputința în groapa comună unde tu ești regina sînt spații albe lîngă fereastră și eu încă te mai aștept


content:
am două oglinzi care strigă din baie chipul tău gri n-o să știi cum te macină viermii sărutului n-o să vezi mocheta albastră incendiind bucătăria cu fumuri transpirate printre tablourile andreei cînd trăiam edith piaf eu n-o să mai fac poze voalate cu viețile tale triste și tu n-o să mai fii albă ca zăpada pentru piticii mei


content:
am cules printre degete respirațiile umede și gîndul meu a văzut harta vieții din palmă cînd rosteai delirul dragostei tale te-am cules răspîndindu-te printre muzici alternative și cărțile din bibliotecă și birmanezele mele dragi te-am cules dintre iubiții mirelei uitați pe cearceafuri și din paharele roșii de plastic te-am cules și mi-am presat sufletul între coperțile tratatului de psihiatrie


content:
te-am iubit ca pe o pagină web din site-ul yahoo.com în noaptea de revelion te-am iubit cu link-uri și cu mouse-ul înfierbîntat și cu monitorul deschis toată noaptea ne-am iubit credit cardul meu te-am iubit printre taste și e-mail-uri trimise andreei și gogoșile parfumate ale corneliei și sandwici-urile elenei te-am iubit și am pierdut cheile apartamentului cînd mă alergau borfașii prin piața sudului atît de mult te-am iubit


content:
starea ta m-a distrus pe mine edulcoratul cînd beam vodka și mîncam parizer cu muncitorii cînd tu îmi vorbeai despre ginsberg și ********************* fidel castro starea ta mult invidiatule mi-a distrus închisoarea în care-mi tîram existența pisici perverse și femei mutilate starea ta a distrus monotonia-sistem și-a dat naștere unui poem despre emancipare


content:
am iahtul meu la tulcea obeliscul și colacii de salvare cu frișca de pe tortul revelionului și sînii tăi am iahtul meu faleză cu dunăre și monumentul de pe colină am iahtul meu o șalupă rapidă și sticle de șampanie două camera nicoletei cu respirațiile tale valuri și postere am iahtul meu la tulcea și noaptea în care-o să zbor


content:
tu vorbești despre sălcii și filosofie și pescăruși pe catarg răstignindu-și aripile frînte tu privești cu un ochi care rîde stupid și în mînă-ți crește o sămînță de cactus ce-mi străpunge venele și stomacul vagon de dormit cînd privești pe fereastra dementă ziua ce n-o să mai fie


content:
prin stînga ocolesc semafoare fictive și mestec o gumă airwaves tu îmi lași pe robot mesaje îmi reciți din cărți de bucate cum se face budinca și ciorba de linte depășesc un tramvai și lovesc un pieton cu privirea mea tîmpă deschid ușa mănînc alune mucegăite beau ceai cu pesmet și arunc buchetul de mireasă pe care tu n-o să-l mai vezi niciodată în roz


content:
cu nisip verde număr apeluri la care nu mai pot să răspund n-am corzi vocale și nici cezanne sau van gogh despre care-ți pictez inutil ca și cînd tu n-ai fi existat stuart mill sînt ok ca să stau în cochilii din inima mea și să spun tuturor versul tău transformat cînd inelul e ștreang și plutește în aerul gol


content:
sînt liber să-mi omor timpul cu poze rețetă și cuvinte clișeu printre care tu ai ascuns poemele lui fabricio și deo-stick-ul ceciliei cu autograful de la marius cînd mima nebunia sînt liber să tac standardul meu nu include speranța și nici tu nu mai ești noaptea cu lună plină sînt liber și mihai nici nu știe cum vîrsta mea se postituează la inter


content:
pe strada academiei cerșesc dimineața la nouă covrigi proaspeți calzi vînzătoarea cu ochii pierduți la spring time într-o pizza pepperonni și pe trecerea de pietoni accidentul cu tine coca— ——————— —cola astăzi n-am să-ți blestem zilele proasto că mi-ai rămas totuși atît de puțină


content:
nu mai vreau nici vaporul nici valuri înspumate nici suprafața triunghiului tău isoscel de pe fruntea obosită nu mai vreau umbrele tale printre cămășile nespălate după miezul nopții poți ascunde unghiile lungi care-mi provoacă insomnii poți privi liniștită fereastra cînd buletinul de știri anunță ultima oră


content:
caut explicația existențială citită printre rînduri la bilete în gara de nord banală cînd priveai musca din paharul prea plin și mecanicii făcînd sex cu locomotiva și mai apoi pe banca de la peronul cinci cînd citeam libertatea și mîncam îngrozit o banană blondă cu ochii albaștri


content:
nu sînt un zîmbet care-și arată colții prin sufragerii cînd ceaiul clocotește la paradă și nici piatra de moară pe sufletul tău putred nu sînt un cadavru peste care tu să-ți scuipi saliva neputinței sînt doar clownul care-ți servește clienții la cină cînd sexul tău explodează în creier


content:
stau așa în fața copacului fără să cunosc definiția scoarței — suspină ciocănitoarea — scuturîndu-și penibil și inutil capul fără cioc


content:
azi nu mai sînt plantă omament am 5 000 lei în buzunar și sacou proletar cînd urc trepte la numărul zece pe edgar quinet să-mi iau porția zilnică de banal


content:
se mai întîmplă razele printre frunze și norii se zbat în cenușa dimineții cînd sufletul meu cerșește lacom aroma cafelei cu tine vine furtuna


content:
sînt fără domiciliu stabil sînt fără nici un domiciliu doar o cutie de carton pe asfaltul amantă și suflet pereche pentru autostrada care sînt sînt fără domiciliu pe scări infernale de timp dar supraviețuiesc sînt un instinct și durere și nimic altceva și mă încălzesc limbile ascuțite ale cuvintelor tale


content:
la două ceasuri dintr-un miez de noapte genunchiul prăbușit salteaua joasă mintea prin vecini și definiția clipei atîrnată în cuier motanul resemnat pierdut"""""""""""printre programele de știri și zmeul din sertar campion la bridge paharul concentrat pe supradyn în camera cu violente poze cînd mîna mea pictează pe cearceaf un crocodil roșcat o palmă trambulină și un asfalt văzut dintr-o mașină


content:
de la etaj privești raftul de praf și zilele care-au fost uneori mă întrebi daca sînt potrivite mănușa vine bine din cer parcă nici n-ai ști trupul meu de carton cum te-ascunzi în peștera ta coliva s-a spart ochiul gol dintre gratii desprins a zburat ca o nucă-n perete și vioara întîi fără corzi împletite s-a scurs în vocea copiilor străzii


content:
să ne iubim cu ușa deschisă cu fereastra deschisă cu șifonierul deschis cu vîrful pixului rupt cu unghiile rupte cu pijamaua arinei ruptă cu imaginea ei răsturnată cu patul răsturnat cu florile răsturnate cu viața aproape distrusă cu timpul distrus cu speranțele distruse cu mirare cu visare cu uitare să ne iubim


content:
în camera 217 m-am împrăștiat așteptînd să-mi vorbești despre cum e să fii importantă doar tu eugenia pictată pe etajera cu biblia plină de praf sau patul cu dungi revărsate peste perechi (poate) și cioc - cioc două pepsi un assos și un plic de cafea „dă-mi un vin patru beri și-o poiana aș vrea” vasele zepter uitate-n valiză ușor nervii mei rătăciți prin spații închise la terasa motor iată povestea surprinsă de omul - decor


content:
mi-ai înșirat anii pe sfoara ta cu rufe murdare pentru publicul care oricum nu te mai vrea ți-ai bătut prea devreme șampania pe o saltea cu fursecuri descompuse în silabe și finalul insipid ți-ai transformat fluturele în vierme ca să nu mai poți zbura ești prea profund și scara lui iacob prea mare pentru tine miriapodule


content:
snowboard taxe și ski sau poante mișto îngropate-n depresiile tale absurde cînd scrii versuri la mansardă despre cum e să mori încet și coliba haiducilor și cuvintele mari cînd luna-i prea plină și animalul prea bărbat pentru gustul tău îndoielnic dar stai în locuri comune și tristeți acoperi cu mîna întinsă bolnavă de mirare cînd valsul de audio te așteaptă la intrare


content:
fratele meu privește mai trist decît noi cînd acasă-i pustiu și curat imaginea ta hoinărește pe hol și aneta la baie se roagă să fie iubită să o ierți să n-o ierți tu îți spui și deodată glasul ei te cuprinde total ai uitat să cobori din salcîm ai uitat să mai zbori glasul ei urmărind pasul tău rătăcit ochiul ei printre buzele tale uitat ești mai trist decît noi și acasă la tine totu-i curat.


content:
prolog 6:17 6:45 7:10 7:13 7:16 7:55 8:12 8:37 8:50 9:09 9:20 9:49 10:10 10:56 11:11 11:43 13:08 13:27 13:55 14:07 14:21 14:30 14:53 15:03 15:28 15:55 16:09 17:23 17:45 18:00 18:25 18:49 19:07 19:23 19:45 20:10 20:37 20:48 21:01 21:20 21:39 21:55 22:10 22:23 22:30 22:47 23:00 23:10 23:20 23:30 23:40 23:50 00:00 epilog


content:
primește-mă dimineața asta cu ochiul împerecheat primește-mă în brațul moale ca o nicovală de ciocolată și sărută-mă întâi ca să nu mă vâneze leproșii strânge-mi părul alb răsfirat printre frunze până dincolo cu disperare aaaaaaaaaaaah cuvintele în mesageria vocală privește-mă în oglinda - umbră - doar așa vei știi cum aleargă noaptea să lumineze chipul de stea căzătoare când lumea s-ar putea compune din două silabe tu nu știi răs........punsul care-mi scapă printre degetele unei nopți ( cu lună albastră și copaci de marmură neagră )


content:
iată muzica peste care s-au așternut versurile ca niște săgeți cu vârful otrăvit iată și buzele care s-au răsvrătit când cerșeau ochii prin care mi-am înnecat corăbiile iată degetele ascuțite cu unghiile tremurul miiiiiiiiiiiiii-aaaaaaaaaau deschis prăpastia dintr-o poveste cu hesse iată noaptea în care stau la cumpăna dintre bine și rău gata să-mi iau zborul (sunt fericit împlinit și nu mai am ce-mi dori)


content:
în cișmigiu o chitară adoarme pe banca îndrăgostită și povestea se spune singură celor care știu să asculte vrăjitoarea a înflorit printre crengile castanului și doi lupi adulmecă umbra rostogolită peste lac în brațele ei înălțându-se gata să-și ia zborul somnul meu și cuvintele pe tocuri taci îmi șoptește gândul celuilalt să taci se aude ecoul izbindu-se de cerul gurii și printre dinți răbufnește cuvântul taci taci taci odată (și brusc întunericul se așterne)


content:
o săptămână fără ochiul tău abandonat pe cărările samurailor și-au făcut templu în peșteră și caii negrii din cartea fără copertă au azvârlit copitele în groapa de gunoi în care noi ne-am iubit cu greierii în palma stângă ușor ca un tren de marfă pe linia vieții așteptând pe geamul de la mansardă umbra ta ca o mantie să închidă porțile cerului spintecând întunericul din silabe (cam insipid cu răbufniri uneori)


content:
spațiile albe dintre cuvinte vorbesc despre sărutul întins peste cărbuni și descântecul a încolăcit vraja albastră din fumul de țigară fără filtru numele tău zace lângă valiza de la peronul șapte așteptând un tren de persoane grăbite lenjeria vine din japonia pentru o dansatoare pe sârmă cam prin zona circului câteodată urmărindu-ți evoluția prin gaura craniului erotico--------------------------zoidal și disperarea luminii când planetele și-au aliniat soldații (pentru atacul final)


content:
tra------ la--------- la prin telefon gândurile se-mbrățișează erotic și cupele de șampanie explodează toate în urechea ta lipită de receptor ssssssssssssssst! vecinii-crocodili stau la pândă gata - gata să-ți înhațe cuvintele sssssst! jaluzelele s-au ridicat brusc și glasul tău de porțelan nu-și mai poate ascunde slăbiciunea stai staaaaa............................aaaaiiiiiii nu mai pendula printre cărți și nu te mai cățăra ca un alpinist nepriceput pe tablourile mele din sufragerie uiteee mi-ai spart și călimara cu pistruii tăi mov și te-ai așternut ca o plapumă rece peste clapele pianului second hand vaaai cum îți îngropi cu cearcăne adânci suferința (ca-ntr-o groapă comună)


content:
inima ca un scut strivește gândul cu tic-tacul mentolat de tine pe terasă doi câini își dispută spațiul dintre vis și realitate osul de plastic atârnat la intrarea principală a blocului-------- turn lângă fereastra unor chiriași somnambuli cu anunțuri matrimoniale să răspundă odată indiferența blocurile - cărămizi la temelia zidurilor gri existențe peștera viscerele spuma hilară părul căzut peste (zâmbetul care ucide într-o discotecă)


content:
doar buzele tale vânează peștele scăpat gândurile ca niște lilieci gata să-mi cadă din gură dietetic sau mirosind vinul fermentat în pivnițele statului oamenii mușcă din pâinea uscată fără sens în atelier liniștea culorilor o folie de codamin pentru ochi plini de nesomn la pian o majoretă dansează doi vulturi se plimbă pe clape adulmecându-și prada molima împrăștie aerul fără tine explodând la pagina cinci (printre aparatele de fotografiat iluzii)


content:
melcul tău răsucindu-se când la intrare bat alunele în coaja unei întâmplări insecte cu senzații tari se rostogolește spuma trezindu-se pictată pe sânii tăi ca o lună plină hai---------------hui în patul lui procust culorile războiului peste coapsele tale buzele pământului deschizând porțile râului galben să-mi naufragieze co....................rabia (în străfundul uitării)


content:
mușc dintr-un măr pata de culoare ascunsă-n buzunar dincolo de ușa liftului despuiatu-s-au gândurile altora dorm figuri de ceară atârnate la brațul tău stâng așteptând aer proaspăt să schimbe destinul camerei de perfecționare muzica subțire alungă păianjenul întins>>>>>>>>>>>>>> peste pleoape și antenele vecinului răscolesc cearceafurile amorțite în plictiseala celor care nu se mai știu lumina s-a stins printre mesageriile telefonului și nici întunericul nu te mai place (cu unghiile tale transparente și reci)


content:
n-am nume să-ți dau cuvinte pe strada cu florile care-și preschimbă zâmbetul poate albastru paharul din sticlă mată pe care nu-l mai vrei de la mine n-am nume culori așternute peste chipul tău degetul aleargă printre musafirii pitici un felinar uitat sau pantofii decupându-mi vârful unei priviri căzute la picioarele tale termură mâna stângă peste pian cu motive abstinente poate amintindu-și toate nopțile prin care aștept o dimineață cu tine)


content:
programul tv începe cu tine și se termină prost nopțile au mirosul ca o sabie cu două tăișuri printre cuvinte răsare pasărea cu penele smulse la romană aștept ziarul pe care nu-l citesc niciodată să-mi spăl păcatele îmi înfășor ziua precum sfoara în jurul gâtului pus la uscat astăzi doar papucii decupați se plimbă prin sufragerie (cuprinși de panica însingurării)


content:
apă minerală plată mi-ai pus în ciorapi când băteam moneda prin porți de vecini pe vizor ai lipit scotch transparent cu păr de cămilă si-n ghiveciul de flori două prezervative cu aromă de căpșună și te superi când plouă cu stropi ascuțiți ca o suliță-n coasta lui țepeș ..........................voivod te-ai ascuns printre norii de fum dintr-un bar și îți pierzi neuronii în halba cu spume când<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<< așez cu grijă raftul de jos iar plafonul apasă pe umerii mei (ca o scară de bloc de la trei)


content:
ești palidă și nu știi câtă hrană consumă un pește pitic păstrăvăria-i departe luna-i pierdută și unghiile mele înfipte în ape nu-mi privi părul ud printre frunze de fag sunt din nou la pământ (dar din nou suficient de lucid)


content:
un alt metrou pentru care mi-aș fi pierdut respirația în fiecare dimineață de joi în loc de cafea un altfel de a-ți spune cum lângă umărul meu stau așezate perechi ------------ perechi sandalele tale cu vârfurile îndreptate spre cer poate într-o altă zi când vorbele mele îți vor alunga insomniile astăzi în schimb rochia ta vorbește din șifonier despre cum e să stai singur într-o încăpere prea mare fără muzică și prea mică fără tine (atenție iar se-nchid ușile)


content:
și o față de masă albastră ochii tăi confundați printre sticle pe raft să-ți spun cum privesc spinii din curtea părăsită să-ți dau un semn rău sau bani murdari sunt același beteag și nu-ți caut perechea uitată pe stradă nici tu n-o să știi cum te ascund printre rafturi când cerșești lacomă un strop de venin galben (albinuțo)


content:
te-am visat în grădină regina nopții printre stânjenei și trandafirii pitici cum stăteai cu rădăcinile înfipte-n cimentul trotuarului crăpat peste care mișunau furnicile roșii de supărare te-am visat surâzând unui trântor întins la bronzatul dintâi când nici soarele crud n-are dinți ca să-ți muște obrazul mai alb decăt laptele te-am visat lângă fântâna din curte cum spălai rufele nu știu cărui amant povestindu-mi despre cum e să fii jumătatea nuștiucui când o lume întreagă-ți vorbea (despre cum e să porți tinichea)


content:
prin parcul tineretutui o promoție ursus la discuții cu motoare dânsa vrea pepeni provoacă frisoane o chitară zburând printre mesele bătute de-un vânt galben ca o febră tifoidă mi s-au rotunjit genunchii de atâta așteptare m-am descompus în baloanele gri barmanul privește rătăcit cum zboară timpul dintre farfuriile pline cu supă instant la tv gică pasează lui hagi când alerg la cuptor să-mi prăjesc singurătatea așteptând resemnat știrile (de la vedete)


content:
buzele tale sărutând o icoană plină de carii mâinile zbârcite printre spini fracturați pe furiș mirel colindă cu pita proaspătă coaptă pe vatră moroșanca asvârle cu deochi la păstrăvărie apa-i tulbure și păstrăvarul plin de idei în cabana din vârf un cioban (“mioritic”) alerga turiști prin pădure ca-ntr-un best-seller horror te-am visat desculță prin trifoiul înalt din livadă zbenguindu-te singură departe de casă mamone și stradă te-am visat mai apoi rătăcind printre crengile pline cu mere de vară aveai părul prins în capcane de vulpi argintii rochia lungă până dincolo de cicere ochii acoperiți cu frunze de viță de vie (altă poezie)


content:
ovidiu tâmpește cuvinte despre copiii care nu vor știi să apară din poezie scrisă pe calea ferată salva vișeu spune că lumea din față n-are și că lumea din spate e tare definește totul prin nimicul din noi răscolește trecutul bea umilința de-a fi și se ceartă cu toți zeii greci - din birou - și se scaldă-n fierbintea minciună când totu-i pe roate (și totu-i pe bune)


content:
telefonul cu manivelă troleul plin de scuipat semințe când de vină-i oglinda retro ................. vizoare pantofii cârpiți salariul tău minuscul furat în mașină degetul noduros răscolid nara stăngă ziarul cu bube uitat pe volan când șoferul de taxi își masturba ochelarii privind semafoarele întinse pe trotuare prin gropi și prin guri de metrou mestecând tutun englezesc uscat în prezervative unul îmbrățișa fericit un poster cu madonna spânzurându-și cu el ștacheta ridicată (până dincolo de așteptările tale)


content:
un metrou cu fusta ridicată cerșind bucăți de carne vie revărsate peste tine puhoiule de tălpi strivind pavajul cu priviri tălâmbe adulmecându-ți prada stai înfipt în semaforul verde cu un ochi lipit de trotuare n-ai nici șoapte în ureche doar pitici cu plante părul tău din scorburi patos morbid rădăcini mestecate gutui paparazzii dinții storciți clămpănind inutil foamea de sex din partea cu muzică plină pieptul dezgolind carnea ta fleașcă ochii tăi bulbucați (plutind într-o baltă comună)


content:
inima ta doarme în ligheanul de plastic din baie ochii obosiți cu ciomagul și satârul uitat în camera douăzecișidoi stai la taifas cu rujul găsit în sertar vezi cum străpunge plictiseala când ești căzut pe un fund imens de femeie gura flămândă rumegă imense vocale nici flotant nici parai nici ocupație nu ai dar stai să vezi serialul cu proști atârnați de o creangă în brad vine crăciunul amestecându-și firmiturile ascunse (la polul nord al frigiderului gol)


content:
stau într-o budă nasoală cu dinții încleștați pe o priză de hașiș mă strecor anonim printre cv-uri aruncate la coș după ce s-au șters cu ele la fund generații întregi de sacrificați și toată ziua mă izbesc de fețele voastre de masă întinse la uscat peste liniile de tramvai spălate cu un detergent tocmai bun de tâmpit gospodinele și ochii lipiți de vitrină și buzunarele definitive în pantalonii sensibili ca o junglă amazoniană gingiile însângerate de canibalismul cuvintelor tale rostite printre dinți la teleeurobingo națiunea care-mi va ridica mâine statuia ultimului soldat (necunoscut peste prut)


content:
bat străzile dement ca-ntr-o poveste cu proști caut baba cloanța să-mi descânte vrăji cu bani mulți pe care să-i mestec de zor - mi-a spus un pitic - de la circul de stat am mai fost undeva într-o crâșmă cu târfe una roșcată s-a dat la mine sfinte sisoie! doi în chiloți băuseră rasputin cu bere verzuie și de mirare chelnerul se dilată tavanul întreg e o pată tu te-ai împrăștiat între birou și bibliotecă sexul atârnă ca un candelabru spart n-ai nici urechi parcă ți le-au ronțăit păianjeni uriași nasul ți-e vânăt ochiul de sticlă s-a rostogolit pe cimentul - valiză totul s-a umplut de vomă (iar sunt în comă)


content:
tabieturi pe rol și actorii grăbiți rostești edificii indecis se macină ziua și noaptea cu aromă de mare sunt aspru și vorbele plutesc în spațiile plantelor nu știu cum nu știu dacă fără tine (sunt fără scăpare)


content:
un idiot a trăit în impulsuri tembele când vorbeai despre zone stindard și despre morală și viața din stele zborul a frânt urcușul în amurg peste plânsul care-i poartă numele pământul terminat (lângă conserva unchiului tom)


content:
birtul tău s-au așternut versurile precum halbele lipsite de sens bați din palme printre mici și muștar vorbele răscolesc amintiri precum hoții buzunarele sparte în piața sudului traiane spune-mi tu peste masa plină de bunătățile altora spune-mi tu cipariule în fiecare cuvânt pe care-l rostești pentru publicul tău însetat hai dați-o dracului de conveniență socială și dezbrăcați-vă umilința vizavi de piața floreasca hai dați-o naibii de pudoare și nu mai scoateți limba precum peștele pe uscat în acvariul de plumb la terasa lui bara (unde-ți pierzi toată vara)


content:
bărbile plecându-și firmiturile până la pământul crăpat gurile pierdute când valentin ef bate palmele pe obrazul unei iubiri neconsumate și tu bogdane - o pe holul tău îngust în așteptarea zborului halal oameni buni poezia e moartă cheful în toi și nimeni nu mai trece dincolo de cuvinte numai tu ai rămas ca un steguleț înfipt în mijlocul unei petreceri (ceea ce aprig iubești va rămâne restu-i zgură)


content:
la masă beau și admir cu pași grei coridorul îngust mă complac infinit în iubiri de carton nopți întregi pe terasa din parc n-am noțiunea de doi și eu sufăr lovit de imaginea ta reflectată-n oglinda uitată pe hol ai plecat răspândind un parfum delicat (și-o senzație cruntă de gol)


content:
marius bate câmpii lumea-i frumoasă femeia fatală și poeții toți deprimiști stăm într-o crâșmă duși amândoi printre sticle capete și buzunarele sparte suntem rotunjiți în depresii comune nimeni…………………………… nu mișcă totu-i paradă oameni si haite mușc o franzelă rad iar o vodka plâng în surdină (dragă - - - - - - vecină)


content:
vreau să-ți spun multe lucruri uitate-n valiza cu păsări călătoare vreau să-ți cânt dar n-am glasul cu mine și poate astăzi cu mîinile ascunse poate mâine cu dinții scrâșnind poate ieri cu mângâerile așternute peste tine poate………………..poate (se poate)


content:
sparg vocale nectarul răsucește melodii cu aspect de vulgar nu mai știu cum respiră vâslașii pe senna și nici yahtul cu pânzele-n vânt sunt cumplit de hoinar și mă bucur stingher de obscurul suprem de la masa cu ritmuri de blues ochii mei nu sunt triști doar cuprinși de fluturii mov printre ghimpii uitați (pe mocheta din hol)


content:
stau la birt halba cu bere se rostogolește peste masă tu privești alunele fiesta cu gândul împrăștiat și cu vocea crispată farfuria cu sare izbește ca un bulgăr albastru când pe boltă alunecă o schiță -------- umbra ta frântă-n decorul unei amintiri (de ieri sau alaltăieri)


content:
bei gin cu frutti-fresh spui tâmpenii despre cum e să renunți la trabucul de cuba stai în picioarele mele ca o minge în fața unei porți goale peste care s-au aruncat cojile de semințe ești agresivă ca un stol prin galaxia de silabe (unde verbul tău și-a făcut o clonă)


content:
ai privit azi dimineață din oglinda așternută ca o plapumă la picioarele mele și te-ai furișat printre ciorapi și pijamale și alte amintiri prăpăstioase ochiul maroniu s-a rostogolit pe mochetă,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,, ca o minge de ping-pong retina lipită de umerașul gol trupul tău pe geamul de la sufragerie bate cărțile din bibliotecă povestașul țipă lliosa adulmecă prada și zilele trec din nou ca o fanfară primitivă (prin parcul cișmigiu)


content:
gândurile ca niște lilieci stau gata să-mi cadă din gură pahare de iaurt dietetic sau bolboroseala vinului fermentat în pivnițele statului oamenii mușcă în atelier doar liniștea culorilor pe noptieră o folie de codamin pentru ochi plini de nesomn o majoretă dansează cu un clown și doi vulturi se plimbă pe clape adulmecându-și prada molima se împrăștie în aerul fără tine când pagina cinci fotografiază impresii scăpate printre urechile (motanilor castrați)


content:
pe kogălniceanu un fluture alb precum cerul transparent în zorii zilei de marți ocolește semaforul plictisit de-atâta culoare și pietonul aleargă să-și cumpere de la piață gogoși sau poate ouă de paști o bătrănă vinde nuci la colțuri de stradă s-a făcut coadă cică s-ar vinde grăunțe portocalii mari cât o zi de post spun unii că viața e prea scurtă și că sfârșitul e aproape de douăzecișipatrudeore stau întins pe caldarâm (și nimeni nu se-ndură să mă calce)


content:
urăsc neputința care-și rostogolește mânia peste nisipul adormit în matca râului galben urăsc sălciile umile spânzurate pe celălalt mal ca-ntr-o stampă din secolul XVIII într-o piață publică din barcelona și cuvintele tale atârnate și pantofii tăi negri de lac și băuturile tari ca o piatră năucindu-ți instinctele ochii tăi printre clapetele mașinii versurile își dau duhul de taină cuvintelor nesățioase doar pe tine te urăsc (până când moartea ne va despărți)


content:
niciodată minciuna cu piciorul stâng din parcul copiilor fără toboșar niciodată colinda nu-i mai lungă funia în care mi-am spânzurat neputința umbra ta oglindindu-se în gura prăpastiei cu tălpile goale la buletinul de știri să nu-ți mai pese cum e să mori încet cu mâinile la ce bun soldatul de plumb și tricolorul cu pata neagră (din mijlocul lui decembrie)


content:
îngerul tău a strigat două săbii tăișul ascund într-o singură teacă jocul secund la cina de taină cu cifrele aliniate pe măsuța de scris un hotel ca o minge de ping - pong îmi saltă cuvintele pe hârtie cu fulgi mari așternuți peste buzele tale uscate printre care se ascund nopțile plimbate pe cărările lor douăsuteopt douăsutenouă să te îmbrățișez câteodată să-mi ascund inima în inima ta să-ți potrivesc spațiile albe dintre vise (în așteptarea zborului final)


content:
n-am să-ți spun și tu știi bine ochiul ucis gândul crăpat mâinile tale instinctul memorând săruturi care n-au existat hai aruncă-ți sabia-n teacă și rândul și vodka și starea lumea-i cum sună unghiile joase ca o spiță de car sub tălpile tale cămilă cu fese ești aiurea copac spânzurat de un colț de la lună umărul plânge zugrăvindu-mi pereții amintiri (cu ștrengul atârnat de perete)


content:
stai tu în locul meu motan cu principii burgheze ți-ai ascuțit ghearele ca să poți scrie cu mai multe penițe deodată când uitam să mai vin din concediu te-ai bronzat pe urechi ascultând pașii vecinilor oare sunt doar reflexele geamului verzui prin care-ți privești consoarta în plină zi hai scrie tu în locul meu versul ăsta putred care-mi aduce aminte de golgota și de muntele sinai când alungam furnicile din bucătărie cu fluierul de la sovata la sovata ascunde neputința radio-ului de-a-și mișca fundul în ritm de hip----------------------hop (zi tu loredano)


content:
cărți cu scuipatul artistic prelins pe copertă gura umplută cu sfârcuri tari peste care s-au tăvălit lacome limbile poeților postmoderni și n-ai timp câte crengi ți-au crescut în loc de aripi ești plină de bufnițe care-ți populează cuvintele șubrede glasul tău sparge izbindu-se de zidul cu care ți-ai înconjurat existența ești tot ce mi-am dorit mai mult durere..............dezordine...................... disperare stare de asediu și dispreț cu pofte desfrânate din rafturi găunoase de bibliotecă doar - doar mă trezesc într-o zi (ca să-ți dau foc într-o piață publică)


content:
pomul de crăciun împodobit cu zilele care-au fost pe tine pierdută printre cuvintele aruncate la țintă merele se culegeau singure din livadă nopțile cu veioza lipită de fruntea înghețată până la suflet să-mi alung gândurile negre din cutia cu scrisori când omul de zăpadă cerșeșete (accidentul pe calea ferată)


content:
am în suflet un cimitir cu prea multe cruci bolșevice două țigănci mi-au ghicit în cafea și în cărți muzica sparge țeasta pătrată și goală libertate pe pâine vorbele tale să-mi înjur toți vecinii și mâinile zbârcite scotocindu-mi buzunarele goale la morga centrală inutil și violent (în fiecare dimineață cu tine)


content:
coacăze negre printre urzici la săcel sunt ceasuri întregi să auzi șuieratul vântului locomotivă mi-ai spus cu un zâmbet amar când un pește electrocutat îți făcea semne cu mujdei dintr-o farfurie hoinăream printre torențiale și tufe cu spini cocoțat pe un cal mai uriaș decât prâslea din foto de lux spuneam povești despre urșii vicleni despre piatra din lună (ziceai asta-i bună) și muzica plescăia la magnetofonul polonez mâinile miroseau a tarhon printre păturile aspre (când focul ne spunea povești nemuritoare)


content:
vreau să te am ca pe un hamburger gustos vălul roșiatic cu sos de muștar franțuzesc să-mi îngroșe saliva degetele curgând printre feliile de pâine prăjită bucuria perversă cu nuanțe de gri te-așterni peste masa stropită cu vinul altora mâna ta stângă mirosind a monotonie tălpile cumpărate de la sex shop din piața romană cu gust de măsline grafitti la swing house stafia ta face demonstrații de zbor printre mese (dezbrăcată de orice pudoare)


content:
sacoul peticit cu mâinile tale în formă de pâlnie bulgări de zăpadă au căzut la fiecare adiere te-au lovit privirile lupilor tineri și mulțimea cuvintelor pe pârtia de ski tunetul orb în care s-au ascuns piticii căzuți din cer de crăciun ca o ninsoare târzie dincolo de deal fără aripi dansul uitării când stelele se întorceau să-mpodobească bradul înalt încălțat cu bocancii de-acum șapte ani gândul meu (ascuns într-un vis care nu se mai termină)


content:
nubira nu ești dragostea mea portret neânțeles față de masă brodată cu cearcăne mov în lumina cu miros de tămâie peste care atârnă umbra cocoșatelor existențe tu nu ești dragostea piciorul tău metalic sărută fesele reci melc codobelc nu mă mai întâmpini din stâlpul de la intrare borcanului albastru nu-i mai ajung amintirile tu nu ești dacă plantele astea-mi încolțesc în minte precum bufnițele noaptea tu nu și stau așa (numărând punctele cardinale din care lipsești)


content:
mănăstirea pe scările timpului ridicat printre stâlpii de la intrare poarta cerșind un strop de apă sfințită la moisei trei călugări rostesc rugăciunea dumnezeiască și icoanele tremură pe sticla plină de rouă și busuioc pașii tăi răspândiți iarba proaspăt cosită fotografia țâșnește din aparat în pridvorul casei din transbordare cu mâini delicate seară de seară la izvor și vine iarăși o zi (ca un câine mușcat de stăpân)


content:
fumuri care plâng furia revederii rock prăbușit peste țeasta mea buzele mimând echilibrul cuvintelor pantoful stâng urmărindu-ți evoluția la bârnă și paralele impresiile cu baionete fracturiste pe limba mea jurământul și-a instalat boem depresiile absurde poemele s-au așternut cu înghețul lor infantil poate că n-ai nimic (poate că numai așa inima va bate din nou)


content:
cafea tare și muzici bizare scrumul albastru și-a stabilit teritoriul genunchii mei răstigniți pe calea ferată cum te întâmpin în fiecare dimineață coșmarul meu trenul cotropindu-mi arterele prin care au început să curgă vagoanele cușetă aleargă mecanicii de locomotivă călcând în picioare colesterolul pasagerii clandestini s-au înghesuit ca un chist în stomacul meu plin cu semafoare roșii prin ochii mei se scaldă amintirea (ca-ntr-o piscină termală)


content:
și cortina cade spectatorii aplaudă regizorul suspină generos iar actorii rămân infipți în mijlocul scenei pentru totdeauna cu ochii pironiți pe o stea căzătoare din poșeta neagră o scrisoare îmi face semne disperate cu ochiul pa idiotule îmi iau geamantanul și plec


content:
Cuvântul înainte de turn bandung suryana ogoh I ogoh II ogoh III garuda bubuk karatagan pahlawan colenak sabilulungan pemuda ngantosan mojang desa direkam bermutu pita tinggi barogh degung suara parahiangan pimpinan ujang muka I muka II muka III muka IV muka V karedok leunca dikantun tugas bubuk III bubuk II bubuk I bandong III bandong II bandong I ogoh ogoh ogoh garuda I garuda II egung II


content:
Într-o zi mi-am construit un turn de cristal. Din vârful lui au început să-și ia zborul cuvintele... unul câte unul, încetul cu încetul, până când aerul a devenit o respirație întreagă, până când trecătorii grăbiți s-au oprit în fața turnului ca să admire ploaia cuvintelor. Apoi s-a născut un curcubeu cu aripile întinse peste oameni și turnuri. Culorile lui s-au transformat în fluturi și-au început să cânte. Era un concert de aripi și culori și cuvinte. Într-un târziu a venit moartea. Era așa cum mi-o imaginasem. Înaltă, frumoasă și rece. Avea o rochie de mireasă, albastră și în mâna stângă ținea un trandafir alb. S-a urcat în turnul meu de cristal, mi-a zâmbit într-un fel ciudat și neînțeles apoi și-a întins aripile și s-a înălțat la cer. Împreună cu ea și-au luat zborul câțiva prieteni dragi... Poate că moartea nu-i decât un zbor dintr-un turn de cristal în care s-au născut cuvintele...


content:
moartea vine ca o scorpie neagră cu colții înfipți în creierul meu moartea vine pâș-pâș cu mutra ei ascuțită printre cuvinte unde animalul de pradă și-a făcut culcuș din oasele mele împrăștiate alaltăieri pe asfaltul din fața poemului turn și ziua mea am dăruit-o la cină printre rămășițele cărnii încolăcite în jurul trupului meu amețit ca un gând virgin ieșit la vânătoare


content:
a fost ieri ziua în care puteam să fiu moartea ta a fost ieri ziua în care ne puteam dezbrăca de noi înșine a fost ieri ziua în care te tot întrebam cu cearcăne în gând a fost ieri seara în care creșteam cât zece etaje a fost ieri seara în care puteam să fiu trupul tău a fost ieri noaptea în care aș fi putut a fost ieri în începuturi o zi oarecare a fost ieri în pașii tăi o liniște a fost noaptea în care puteam să fiu mortul tău moartea mea.


content:
mintea mea rupându-ți cămașa în care tu ți-ai îmbrăcat gândul negru ca o pată de sânge întinsă pe caldarâmul morților


content:
mi-am alungat foamea cu tine mi-am luat chipul și l-am purtat în lanțuri până când lanțurile s-au transformat în vulturi și vulturii în cearcăne adânci prin care se plimbă nestingherită întunecimea


content:
în visul meu s-a cuibărit moartea cu îmbrățișarea ei răcoroasă ca și când somnul s-ar fi prăbușit în scorbura timpului


content:
să-ți ghicesc mi-a zis moartea rânjind să-ți ghicesc printre liniile frânte din palmă din palma palmelor tale din viața vieților tale să-ți ghicesc hai hai hai să-ți ghicesc odată s-a supărat moartea aruncându-și coasa peste umărul meu


content:
întunericul m-a chemat în cămara lui apoi m-a îmbrățișat și m-a sărutat pe frunte din ochi mi-au tâșnit amintirile buzele mele și din adâncuri o pasăre uitată și-a luat zborul


content:
gogoși spui gogoși mănânci gogoși ai ai devenit o gogoașă stai lângă o gogoșerie te-ai însurat cu o gogoașă imensă taci să taci auzi să nu mai scoți nici un cuvânt ca un câine peste care a trecut tramvaiul 21 stai pe unde-mi umbli amintire stupidă mai trage o dușcă mai spune prostii că cică dezinhibă că ăla e așa că aia e pe dincolo împarte la toți cu dărnicie că dar din dar se face și deodată o să tresari văzându-ți stafia-n oglindă surâzând complice cu o seceră galbenă atârnată pe umărul stâng


content:
la tropic orgasmul nu-ți mai ajunge până la ureche să te-ntrebe cum o mai duci de azi pe mâine cu purecii care-ți gâdilă spinarea ai devenit o bufniță pe care poți să o alungi chiar acum uite așa simplu ca bună ziua așteptările astea — ai ai ai oh oh doare doare doareee doa-reee doaaaaaaaaareeeeeee insecta aia pe care-o înțepi în pântec stă chiar în centrul palmei tale în centrul mamei mele în centrul centrului meu în miezul pământului în buricul pământului insecta aia sunt eu


content:
tu nu ești ainștain tu nu ești porcec tu nu ești ieudul fără ieșire tu nu ai copitele despicate tu tu tuuuuuuu nuuuuuu tu nu știi să arunci pietre de moară tu nu știi să tu nu știi tu nu crezi că poate poate tu ești altfel nu mai bei gin nu mai tremuri tu tu nu tu nuuuu tu-mi îmbraci poemul îmi scuipi cerneala înmormântezi cerneala blestemi cerneala tu ești tu tu-mi ești tu — tu


content:
poate că nimicul este o stare în care moartea și-a construit o piramidă răsturnată poate că dragostea este o iluzie în care se scaldă nefericirea ca-ntr-o piscină termală poate că imaginea ta ca o gheisha pe retină îmi va elibera mintea și te va îmbrățișa până dincolo de moarte poate că zâmbetul tău nu era pentru mine dar ziua aceasta ca o ghilotină mi-a retezat sufletul transformându-l în pulbere cu mirosul nopților în care tu nu vei mai fi


content:
când spuneam că moartea vine pâș pâș mă uitam pe gaura cheii din vis și mă cocoțam „ușor deasupra lumii” pe o cazemată construită din poeme cu sânge cu boala peste sânge sau poate scrâșnetul roților unui dric cameleonic răscolind piața universității unde au răsărit sâmburii calzi ai îngropaților peste care praful cuvintelor voastre s-a așternut ca o ciumă galbenă


content:
credeam că moartea vine pâș-pâș ca o bufniță supărată credeam că penele ei strălucesc credeam că liniștea s-a scurs printre degetele unei trambuline verzi credeam că Dumnezeu a trimis un fulger înfometat să-mi înțepe retina dar moartea nu avea nici o vină dintr-un colț noaptea plecase pâș-pâș la vânătoare cu aerul ei boem și absurd într-un târziu obosită de-atâta căutare a intrat pe hornul unei case și somnul s-a transformat în veșnicie


content:
ca să nu se risipească durerea să nu plângi cu degetele te zdrobesc și cu privirea agitatele treceri saliva nu-ți mai îngroașă cerneala hârtia nu-ți mai așează stropii și nici gândurile nu-ți mai aparțin e un chin spui e o nenorocire e un portret pederast e o dramă sinistră genunchii tăi lipindu-se de pleoapele mele nuuuuuu nuuu nu-i love story nu-i un titlu de carte nu-s fotografiile tale voalate sunt buzunarele de lut din burta nopții care se stinge singură


content:
îmbolnăvit de cafea și picături de salivă înroșită înjuri ca un birjar cu pene flu flu flu cineva un țânțar îmi smulge voința prin toți porii deposedându-mă de tine șarpe spui tâmpenii mirosind a tei și a sinucigași doar ea dezgroapă securea războiului ca să-mi despice sufletul alb de nepăsare


content:
familie mare și insipidă cu răbufniri uneori mai ales dimineața după cafea urâtă și tensiunea când eu vorbeam despre vocația infantilă credeai în prostii nu auzi câte se întâmplă fără perdea prin lifturi la blocurile turn hai nu mai spune că mor până la cinci după-amiază când începe telenovela stai și tu la noi mai stai și tu ia și tu o porție de nimic papă și tu din zeama asta searbădă a libertății de după blocuri


content:
the cure la maximum o la la timpanul extrem și alungit peste covoarele albe din părul pisicii și eu mi-atârn pușca în cuierul de la intrare mă întind cu fața în sus și poate că se poate — ei uite că se poate ei uite că da până nu mai știu de mine de licoare de tărâmul ce se cheamă într-un fel ciudat și exotic parcă dincolo parcă niciunde răul nu piere niciodată sau nu numai odată


content:
fluierături și scorpions o bucată mai veche vrei să spui și iar fluierături o fi vre-un meci la blocul vecin pe unde ai umblat toată noaptea și dăi și dăi deschid fereastra băăăăăăăăăăăăăă și aia și ailaltă mușc liniștit dintr-o piersică uriașă înjură nenea binoclul defect furat de la ruși pândarul cartierului răspândacul pitic hoțuleeeeeeeee............. ........perversuleeeee și dăi și dăi diferă toată ziua și noaptea odată unul odată celălalt frățește cădeau amândoi osteniți sub cerul lor plin de sticle goale din care viața s-a scurs ca o meduză fumurie


content:
poate peste vreo trei ani mă înham la căruța asta trasă de alții mai boi zice vițelul scărpinându-se pe burtă cu elanul gândirii câtă profunzime cugeta vaca mamă strângându-și la piept odrasla în timp ce boul cel mare trage la jug de-i sar copitele din picioare mare scofală o fabulă zici tu dar mare scofală un bou în plus zic eu încălzindu-mi pasta de pix cu care vreau să-mi construiesc o casă o mașină un frigider plin și vre-o câteva bancnote de un miliard


content:
„madăr facăr” spune actorul punându-l în dificultate pe traducătorul pudibond ce-a zis nenea — nimic nimic asta-i o expresie stereotipă la ei noi n-avem noi suntem urmași ai lui suntem fiii da suntem fiii mamă mamă ce-o să-i spun vre-o două „fac iu” zice iar nenea ăla bărbos pe ecran zâmbind superior la o tanti dezabuzată taci și ascultă fii pro ssst acțiunea contează și fulgerul care străluminează chipul hidos al ecranului mori mori moarte moarte morții și morții mor cu moartea de gât


content:
să-mi ratez viața personală cârtița cu ochii lipiți de ecranul second hand altfel am prințipii curățatul unghiilor noaptea scotocesc măruntaiele rădăcinilor așa că uite și tu am ajuns cearcăne ban de argint în buzunarele mortului nevoie substanțială cu fața oglinzilor venețiene când doi și cu doi nu mai suntem noi


content:
știi că merge nici aaaaa nici aa cam insipid cu răbufniri uneori mă întreb ce-o fi cunilingusul am auzit la vecina de la șase când vorbea cu mitică zicea aaaaaahhh doamneee iubituuuleee ce dor mi-e de-un cunilingus în receptor poate-mi faci o felație zicea uite așaaaaa uiteeeeee aaaaaașaaaaa pe urmă așșșșșșșșșșa și tot așa până când luna ca o minge de foc s-a rostogolit în camera lor devastându-i


content:
între noi mai e un pas un singur pas cât o prăpastie între noi lucrurile stau cu capul în jos risipite între noi salteaua cu plictis cu migrene apăsătoare și snobism infantil care-mi strivește fața beau otrava albă cu toți boemii tâmpiți beau și eu obrăznicătură în spatele geamului ca boșorogul gura ta mincinoasă întinsă pe caldarâm un hendrix în brațe facem dragoste și romantic recepționăm stereo gângania cu cap de mort


content:
că musca mi-a întors și obrazul celălalt n-ar fi nici o chestie cum ar zice fratele meu cu inima cât o sticlă de vodka dar fratele meu din sala de dans are bocancii cât un hotel de cinci stele și textul lui de viață scursă din gura poetului deprimist te-nvață ce-nseamnă arta cu miros ca să ții minte odată și să nu poți trece dincolo de zbor fără înălțare


content:
mai ia și tu un prezervativ ia și tu un surogat ia și tu ceva urlă că viața nu-i atât de scurtă că degetele tale nu sunt caracatițe care-mi cotrobăie prin ungherele nopții și nici dinții tăi nu sunt vârfuri de săgeți otrăvite și nici lumânarea aprinsă la creștetul patului și nici flacăra ei veșnic sâsâietoare nu mai sfâșie carnea crudă a mâinilor tale încrucișate


content:
dimineața se naște oribila neputință ascunsă printre mângâierile care n-au existat dimineața dansul ucide într-o discotecă un zâmbet trist pentru care o noapte întreagă a devenit liliachie dimineața în formă de fluture cu o singură aripă unghiile amintirilor ca o lance spintecând nemilos cu prea multe tăișuri


content:
marți la romană poate beau două halbe zâmbetul tău ca o cârtiță fără dinți sufletul care suflet îmi spui nu fi prostuț te dezbraci în piața amzei faceți performance cu trecătorii două ore în canal aurolacii pendulează euforic și-un picior abstract îmi zugrăvește fața cu pumnii lui uriași ciocanul de plută zboară peste premiile neacordate vulturilor în timpul unei expoziții de capete sparte și un amic pofticios mă curăță de păcate minerale când fierul pătrunde timpul zboară desculț de-a stânga fiului rătăcitor


content:
și-a construit fortăreață anticarul a cumpărat vre-o două trei medalii și câțiva soldați stupizi a făcut rost de-o femeie credincioasă în el și în pat a scuipat în palme și s-a apucat de treabă un ginsberg un elliot și în cele din urmă toată lumea bună pe toți pereții n-a rămas nici unul neatins poate vrea să facă pe nebunul cu picioarele și să zboare prin vecini ca un vers alb lipsit de cuvinte


content:
nici prea mare nici prea mică șade-n fabula mizeră o cucoană frumușică tremurând și ea stingheră că aflase dintr-o carte cu coperțile pliate că reclama-i dată dracu' și că-n zona alicante dintr-o spanie rotundă sau pătrată — mi se pare doi români au stat de vorbă la o coadă infernală de vânzare oferindu-și mâna stângă, un rinichi vre-o patru coaste și-un tratat cu ceaușescu pe copertă zâmbitor nu te cred îmi spune unul pe terasă la motor și-au făcut ceva fârtate au făcut s-au dus pe copcă unu-i îngropat la bellu altu-i îngropat în vodcă


content:
stă femeia între ziduri gri și cugetă stingheră omul meu e bun la toate știe ciorbele să facă bate cuiele-n perete spală haine-mi rupe oase zugrăvește pardoseala joacă fotbal câteodată cu vecinii din cartier bea și bere cu amicii într-o crâșmă desuetă cu amorul se descurcă el cum poate și prea poate mai muncește ziua-ntreagă la vreo trei patru patroni are-n casă tot ce-i trebuie mai puțin un patefon spart în capul cetățencei într-o noapte de tandrețuri cum îl cheamă surioară nu cumva-i bărbatul meu că prea seamănă în toate cu descrierea făcută se-roșește vecinica de plăcere simulată nici poveste scumpă soră c-al meu e plecat în state


content:
banditu' n-o muritu' numa' un pic' s-o hodinitu manele dospite-n desagă în scrot în prepuț și-n sfincter două se plâng penal violate penale două așteaptă plozi negrii cu țigani albi cu albituri cu albanezi cu tarabagii cu tiriști cu boschetari stop alt stop dacă vine-un șmecher și trece pe roșu pe roșuuuuuu băăăăăăă auzi tu ce naiba-i mai fac damblagitei răpciugoasei afroditei și pooooooooc îl pocni troleul taman când vroia omul să-mi explice cât mă costă transportul lui din comun în comună


content:
omul gol stă la coadă să-și ia un covrig două cucoane-l ciupesc de cornițe una-i zurlie una-i bătută alta-i dusă răscolesc toate trei prin vitrine după hainele slute să-și îndoape consorții cu partide cornute cu vaca nebună omul gol singurel stă la coadă ascunzându-și codița este trei după masă și pauza urlă prin halbe vinerea-i mare un soldat mulge capra vecinului că prinde bine la decor ziua de presă e plină omul nou gol la câinărie câinii au covrigi proaspeți în coadă


content:
spuneam expres la un moment dat spuneam yahtul meu la tulcea e spuneam și ce dacă și ce dacă spuneam eu scafandrii erau vreo patru cu dinții înfipți în porțelanul paharelor sparte în spatele stației de tramvai hai hai și după amiaza se poate relaxa ochiul tău printre mese la mall cu ele și cu aerele lor mirosind a silicon proaspăt vopsit


content:
îmi zice tanti blonda rânjind la mine — prietene ai naibii ani cum s-au dus cum rămâneam eu vânzătoare la butic cum dansam din buric la clienți aiaiaiaiai viața mea tinerețea mea dură cum s-a dus presărată cu zgură zice dată naibii puștoaica m-a servit ca la carte ani în șir m-a făcut oaie neagră țap netot bătrânel în opinci bun la toate gospodar m-a-ndopat cu minciuni și cu vorbe jurate-n tavan de biserici aiaiaiaiai cum vedeau ochii mei cucuveaua și noroiul din mintea furnicii ca o pastă de fiere mi-a făcut viața eu ?! eu ți-am adus nebunia zice mumia


content:
să mor dacă de foame să mor dacă în lumea dacă eu nu sunt dac eu sunt ipohondrie hipocondrie sunt o fobie cu spații cu toate spațiile populate cu tine cu cu cu poate că nu — zice — stai într-un loc stai în locuri comune stai în comune primitive stai mai stai — zice — nu nu nu vremea trece vremea ca o ghiulea vremea care te-a avut vremea care te vrea vreau să te vreau vreau să vreau să să-ți spun să-ți adun să-ți compun să-ți aduc piatra albă din lună — asta-i bună zici — asta-i prea bună


content:
printre dinți rămășițele unei zile unghii și solzi peste care s-au scurs microbii scandalului urlă în tine greața mâna care-ți așterne firmituri la fiecare jumătate de oră de două ori poate poate și molima s-a împrăștiat printre globule răstignindu-te în fiecare scorbură de la etajul unu camera cinci și dormitorul s-a sinucis aruncându-se pe fereastră o doamne cum pândește moartea ascunsă în fiecare obișnuință de-a ta


content:
a venit iarna cu țipătul ei cocoșat a venit astupându-mă ca pe un om de zăpadă portocaliu mi-au rămas doar picioarele cu care lovesc trecătorii fără milă mi-a rămas urechea stângă prin care fulgii își caută jumătatea pierdută în iarnă ah povestea asta forever young și mâna întinsă peste trecătorii flămânzi și gheața așternută între noi ca un patinoar artificial în fața destinului și poate cu nerușinare libertatea asta ascuțindu-și ghearele pe spinarea blocului de după blocuri


content:
i-am întins mâna i-am atins mâna nu ești genul meu lasă-mi adresa telefonul interfonul e-mail-ul și numele telenovelei unde pleci acum mai bea o vodcă și hai să-ți vorbesc despre trotinete și despre colegii de cămin făcând striptease pe țevile caloriferului hai dă-mi mâna ta și spune-mi că mă vrei în slovacia — premiul colcăie printre paharele pline cu scrum poate că nu mai vrea sau poate că altcineva a făcut un semn cu care brusc s-a închis barul ca o închisoare federală de maximă securitate


content:
ea scrie eseuri cochete face literatură la tigaie și scuipă în direct dă premii la bărbații potenți câte-o firmă scutită de tva — hai nu mai zice că n-o recunosc asta-i ea — să n-am parte de ce n-am de ce-am mai drag de boscheți — boschetarul se tânguie jur împrejur lunetiștii coboară din turn misiune încheiată „să facem totul” decriptez un grafitti mov „și s-o facem lată”


content:
ăla-i prea mare ăla-i rotund aia scrie de-ți sar canalizatoarele aia țoapa se crede mare patroană de bar scriitoare încă de fată stai la taifas cu tovarăși de soi scriși cu medalii fictive tapisați cu noroi de pleava crescută din gura șarpelui evei e-he-hei cât au stat nemuriții cu ochii în soare rotund e-he-hei cum s-au smuls pepenii galbeni din ograda lui pașa hassan „stai așa p'ăsta-l știu nu-i coșbuc nu-i bunicul cioran” gângurește infect micul domn subprefect


content:
copane de pui aripioare picante picturi abstracte răstignind somnul venit din alt fus orar poate static poate și mai și asiatic mai vrei sos mai vrei cu os mai vrei ceva de ros cearta asta-i cu gust demi dulce de miercuri pierdută sau doar o clonă ce zice și toarnă ceara-n ureche pahar cu pahar picătură în gură și snoave dansante pe portativ de manele or fi menestrele or fi corcodele sau sunt doar grele cuvintele mele


content:
mamă de mamă țară cum se pierd stagiunile printre stațiile de bus și fripturi de vacănebună — păi nu mai sta la cozile altora mai cornute fugi iute iute fă trotuarul scuipă-ți plămânii la loto dă cu sictir pe la poște cară și tu vreo tipă nasoală la școală fii bodyguard fii crescător de bovine sapă groapa lu' șefu dăi cu tifla dăi cu naftalină cu nitroglicerină dăi foc arză-l-ar focu' fii patriot fii mare sculă fii gunter grassul nostru ușurat fii împărat


content:
stau la subsol muzica sună a gol e nasol clipa e moartă ploaia afară mă ține la poartă tâmpită soartă cuvintele mele sunt surde și mute în buzunare doar câteva sute da's iute în frigider am cuburi de gheață noaptea visez grătare de rață dimineața mi-e greață occidentu' mi-e ținta și țelul mi-am amanetat „cocoșelul” ca să-mi fac felul


content:
noaptea mă plimb poate-poate vreo tanti sensibilă-n toate mă pune pe roate zilnic mănânc pâine prăjită cu sare privind la tv-ul oroare e jale ciorapii-mi sunt rupți în călcâie mă zbat din orgie-n orgie măi românie prietenii-mi spun că viața-i nasoală să nu poți să pui tu pe tine vre-o țoală nici chef n-ai de școală fetițele-s pline de bani la șuetă prostia-i la rang de mare vedetă eu dorm pe-o mochetă n-am casă n-am masă n-am lucru n-am scop n-am viață n-am nume n-am stare de loc sunt omul hip-hop


content:
la amabilitatea dv. pentru eliberarea în regim de urgență a unui pașa.......................port d-lui important care ________trebuie SĂ FACKĂ o deplasare urgență în străinătate din interes de stresssssssssssssss în cișmigiu nici nu-i soare la mare pe tobogan scufița roșie și lupul dansează în lună dezbrăcați de nărav


content:
mâna mintea genunchiul stâng ochiul drept ochiul stâng genunchiul drept degetul mare nimicul râsul povestea buricul timpanul degetul mijlociu iarba himera poate că judecata dincolo zeul adevărul ideea inima tâmplele simțirea spațiul buzele visul dacă ghearele descântec focul viu paharul gând lumina tuta nașterea mama fratele tata luna poro corrida tomas moartea navaja strada limba altă minte urechea auzul părul privirea reîntoarcere oasele împlinire tăcere primul joc jocul secund tijera sunt ultima suflare


content:
mâna care doarme care adoarme care hrănește mâna mea cea de toate zilele care scrie care-mi zugrăvește chipul mă ostenește mă odihnește mă dojenește mâna mea fără de care trupul ar fi o simplă sălcie la marginea timpului iată mâna mea ți-o dărui ...


content:
genunchiul meu stâng aplecându-se ca-ntr-o rugăciune îndurerată peste caldarâmul cu miros de portocală putredă genunchiul meu atingând cu tandrețe pământul reavăn din grădina ghețimani iată ăsta-i genunchiul meu stâng...


content:
ochiul rostogolindu-se ca o mingiulie pitică peste mocheta din holul albastru ochiul drept zbătându -se închinându-se chipului cioplit chipului de lut ochiul meu numai el știe să te cuprindă cu privirea...


content:
cu ochiul meu stâng te strâng te plâng te alung te străpung te învăț te dezvăț te urăsc te doresc cu ochiul meu stâng hoinăresc...


content:
pe genunchiul meu drept stau amintirile și tu una câte una îmbrățișăndu-te una câte una sărutându-și pleoapele umede și genele una câte una și tu ești atâta printre piramidele răsturnate ale îngerilor uciși unul câte unul pe genunchiul meu drept stau și te-aștept...


content:
cu degetul mare apăs pe trăgaci fără să clipesc te doresc și glonțul țășnește orb intersectându-se cu privirea ta pierdută pe degetul mare se-ncolăcește sufocându-mă degetul arătător iată cum sufăr iată cum urlu iată cum mor...


content:
nimicul cu care te însoțesc nimicul pentru care mi-am câștigat urna din crematoriul morților care vor să vină pentru care dragostea se naște din prea multă ură de sine nimicul de dincolo ca și când ochii tăi mi-ar fi străpuns neputință privirii


content:
nu cred în vorbe care sting nu cred în vorbe care nu cred în vorbe nu cred în nu cred nu când râsul tău străbate când râsul tău cutremură când râsul tău în inima mea moare pentru veșnicie când râsul tău îmi săpă groapa de jur împrejur


content:
povestea cărăbușului mic și a porcului mare un ochi de purpură strivindu-mă cu șenilele pe caldarâmul nopților pustii iată vremea ce va veni...


content:
buricul degetelor buricul pământului buricul buricului buricul care-și cere drepturile care cere de mâncare buricul însetat buricul cercelului cu care-ți pipăi carnea crudă carnea vie cu care-ți torturez buzele cu care-ți smulg sânii buricul degetului mic nu-l dau pentru nimic...


content:
parcă nici câmpul nu mă mai cuprinde și nici tu nu te mai rostogolești ca o lavă înghețată peste pustiul din sufletul meu și parcă nici cuvintele nu-mi mai despică timpanul frunza viței de vie ca o pată verde pe creierul meu rătăcitor


content:
degetul meu crucificând cerul cu unghia înfiptă în carnea câinelui de vânătoare vânătorul vânat vânătorul vânat și vânatul aplecându-și genunchii peste apa râului iordan peste apa seacă peste cadavrul botezătorului de altă dată parcă nici câmpul nesfârșit nu-i mai înghite pe muritorii săraci...


content:
Iarba tăiată iarba sfâșiată de arșița fără milă iarba care te-nconjoară iarba care ucide iarba care doare iarba din care s-a născut pruncul iarba din care au răsărit piramidele iarba fiarelor deschizând porțile iadului ca să-ți aducă în dar suferința ca pe-o jertfă supremă...


content:
mi-e un dor violent să frământ lutul chipului tău necioplit himeră cu buzele vinete și gheare lungi de cucuvea caracatiță umplută cu sănge albastru moarte hălăduind prin ungherele nesfârșite ale amintirilor mele ah cum pot să-ți mai suport existența suflet spintecat de prea multă întunecime...


content:
poate că întâmplarea de a fi este o răstălmăcire a zeilor pierduți poate că simțirea începe cu tine și se sfârșește dincolo de cuvinte...


content:
la judecata de apoi numai cuvintele mă vor străpunge cu limbile lor ascuțite ca să-mi dezgolească trupul închinăciunii și să-l dea corbilor hulpavi la judecata de apoi doar ochii mei mă vor plânge...


content:
dincolo de cuvinte sunt ochii mei care străbat întunericul dincolo de întuneric ești tu cu brațele încrucișate și dincolo de tine huruie nimicul ca o moarte ruginită


content:
zeul nopții mă arde cu liniște lui mortuară zeul nopții mă tulbură cu tortura necuprinzatorului zeul nopții îmi răcorește spasmele somnului veșnic ce va să vină...


content:
în mintea mea încolțesc ideile precum sămburii de chaparo pe câmpiile andaluziei de prea multă așteptare iată ideea secerând neputința rostirii cu mâna ciungă...


content:
dacă inima și-ar împrăștia lacrimile de sănge în căușul palmei dacă zâmbetul s-ar transforma în pulbere ucigașă dacă părul mi-ar biciui fața răstignindu-mă la răscrucea dintre bine și rău poate că doar astfel întunericul mă va ocoli...


content:
dacă tâmplele mele ard ca o flacără veșnică dacă dorul atingerii ca pe-o povară cumplită mi-l port și mi-l strâng la piept și dacă urechile mele s-ar transforma în veșnicie și veșnicia în moartea de zi cu zi atunci aerul n-ar mai putea respira prin umbra ta pustiită


content:
simte-mă așa cum simți răcoarea morții înaintea sfârșitului simte-mă așa cum numai întunericul știe să o facă simte-mă lângă tine cu tine în tine simte-mă tare și taci...


content:
dacă vii să-mi fii împotrivirea mea dragă spațiul care mă separă spațiul care mă unește care mă face să nu mai sper spațiul în care-mi ești numai a mea spațiul care te vrea...


content:
buzele mele strivindu-te alungându-te îngânându-te buzele mele rostindu-mă buzele purtătoare ademenitoare aducătoare buzele mele otrăvitoare iată-le sunt făcute ca să ucidă ia-le sunt ale tale...


content:
ușor gândul se strecoară ca o seceră în mintea ta și visul cumplit prinde contur iată-mă sunt îngerul negru al timpului care s-a oprit și-al celui care-o să vină primește-mă la sânul tău stăpână a întunericului veșnic...


content:
dacă nimicul s-ar transforma în fulger și fulgerul în cuvânt și cuvântul în tăcere apăsătoare atunci nimicul ar deveni animalul de pradă al destinului ucis...


content:
zeii ghearelor să-ți lumineze cu fulgerele lor sângerinde noaptea care coboară ca o lance spintecând burta zilei din care se scurge nimicul spre lumea de dincolo de noi moarte bună...


content:
cine nu mai poate spera să spere că speranța se sperie și că lumea din noi începe să zbiere ca un blestem te chem ca o vrajă în coajă ca o moarte de noapte vreau să-mi fi mai aproape...


content:
lumina care stinge-n ochii tăi puterea lumina care stinge-n ochii tăi focul viu lumina care stinge-n ochii tăi chipul meu răstignit...


content:
în paharul meu dansează veninul ca o balerină împăiată în paharul meu numai tu ți-ai vărsăt amarul în paharul meu mi-am înnecat limba...


content:
nu-mi mai scrii iubito nu-mi mai scrii zău că ți-aș blestema norii dacă ei n-ar exista zău că mi-aș spinteca scrisul dacă n-aș fi atât de pătruns în tine...


content:
lumina nu știe să moară ea nu știe să facă nu știe cum ești tu cum mi-ești ea nu știe să râdă să cânte în ploaie ea nu poate să-mi vorbească ea nu ești tu...


content:
mi-ai rostit într-o zi părul lung răsfirat omule tuta mea nu-ți ajung nici vânturile să-ți tulbure chipul tu nu ști să știi tu nu-mi cauți scăparea tuta tu mi-ești tu ești tu tutu...


content:
mi-am cumpărat un topor cu el am să tai rădăcinile cerului ca să nu mai știu cum vine întunecimea ca o moarte rătăcindu-mă cu el am să tai în carne vie ca să simt și din simțirea mea tu te vei naște din nou...


content:
mama mi-a săpat într-o zi groapa am plâns-o mi-am aruncat veșnicia în ea și-am umplut-o mama mi-a zâmbit am luat chipul ei și mi l-am cusut în inimă de-acolo numai îngerii pot să mi-l culeagă...


content:
fratele meu știe el știe că muntele-i susul fratele meu cât vârfurile atinge uneori cerul nu-i pasă cum vântul gemete scoate fratele meu piramida cu fruntea înfiptă-n scoarța trecutului fără el timpul meu s-ar fi oprit în loc...


content:
cu tata am facut un pact numai întunericul știe cu tata eu cobor munții și tăcerea nu ne doboară cu el numai izvorul poate să urce cu tata mi-am luat întaia oară zborul...


content:
o lună palidă rostogolindu-se peste zilele mele una cate una o lună palidă fără de care noaptea n-ar mai fi putut respira o lună palidă ca un fruct oprit celor fără de mama celor fără de căpătai o lună palidă pentru care mâinile mele sunt prea scurte să o cuprindă...


content:
un poro o maria învartindu-se în jurul capului în jurul trupului în jurul picioarelor un poro cu aromă de mentă aducător de uscăciune și putregaiuri un poro o sabie de toledo retezându-ți mintea...


content:
de două ori corrida și-o dată omul cu taur coarnele săgetând aerul înroșit copita izbindu-se de zidul cruzimii primitive ole ole ole de două ori două urechi bătând aerul ca o pereche nepotrivită de păsari perdice...


content:
tomas privește lumea cu ochii cerului desprins din picturile lui el greco mâinile lui vorbesc pietrelor care nu știu să cânte și noaptea ca o mireasă îndragostită îl primește în ghearele ei tomas nu știe că timpul se scaldă în apa tulbure a întunericului veșnic...


content:
moartea tânguiește ascuțindu-și colții în creierul meu ca niște soldați de plumb stau amintirile gata să-mi smulgă mintea și să mi-o arunce în groapa cu lei deștepta-mă-voi ca să ucid moartea...


content:
navaja îmi taie nemiloasă carnea mea străvezie carnea mea putredă carnea mea păcătoasă și din adâncurile cărnurilor mele îmi țâșnește întunericul orbindu-mă...


content:
pe strada ta au înflorit doi ochi albaștri pe strada ta doar buzele știu să mă rostească pe strada ta copacii ronțăie lumina cuprinși de tăcere doar cuvintele tale ucid caldarâmul încins doar inima mea bate campii pe strada ta...


content:
mi-e un dor nebun de limba mea limbută de limba mea care nu străpunge de limba care nu știe să muște de limba despicată de limba șarpelui pe care-l încălzesc la sânul meu de limba înmiresmată de limba mea toată...


content:
mintea nu mai minte nu mai stă cuminte nu te mai ține de mână nu-ți mai sărută umerii goi nu te mai alintă nu te mai descântă mintea mea nu te mai cheamă nu te mai vrea nu te mai strânge în chingile ei mintea mea nu-ți mai tulbură somnul nu te mai încântă mintea mea cea fără de minte în ea urlă însingurarea...


content:
în urechea mea se nasc Dumnezei în urechea mea nici descântul nu mai pătrunde în urechea mea tu nu mă mai cauți în urechea mea stau pasările de pradă gata să-mi sfașie auzul...


content:
auzul meu ca o suliță mă împunge mă străpunge auzul meu care curge ca o menghină îmi strânge durerea ca o spadă îmi retează dorința urechea mea ca o babă mă bârfește auzul meu care crește...


content:
părul lung cu buzele mele peste buzele mele peste ochii mei peste unghiile ascuțite ale înserării părul tău ca o fantasmă ca o aghiasmă ca o pasăre de pradă despicându-mă îndragostindu-mă făcându-mă să-mi pierd capul părul tău ca o cruce neagră îmi veghează la căpătai...


content:
cum să privesc întunericul surd cu ochii și cu buzele mute și cum să mă nasc din cenușă când pasărea din mine încă nu și-a luat zborul iată gândul muribund...


content:
m-am reîntors în lume și lumea nu există o nebunie fierbinte cade din ceruri privesc fața morții și moartea îmi surâde complice întinzându-mi mâna...


content:
un cal negru mă calcă în picioare și picioarele mi se rup în bucăți „avem carne proaspătă!” – urlă durerea din mine și oasele încep să vorbească singure ...


content:
când mintea nu mai știe să-și caute zborul când lumina se prăbușește din ochiul pustiu și când visul îți părăsește somnul atunci moartea e împlinită...


content:
nu știi să taci tăcerea ta nu poartă nume nu zdrobește nu plânge și nu știe să tulbure ea se adâncește în banal și-n moartea de zi cu zi ea ești tu cri cri...


content:
ochii nu sufocă jocul nu se joacă jocul nu ucide jocul moartea joacă jocul e o joacă jocul care toacă undeva la mine se coboară cerul și închinăciunea nici că mai respiră undeva se moare jocul care doare în cerul cu scancete de moarte nici noaptea nu mai caută nici moartea nu mai moare jocul care doare jocul care moare...


content:
lumina nu-i a noastră ea nu știe să zboare ea nu știe să tacă lumina nici nu moare lumina care doare totul te cuprinde totul te coboară jocul nu te cheamă jocul nu te știe jocul care joacă jocul care moare...


content:
am o tijeră cu care vreau să ucid plantele verzi o mângâi ușor pe creștet o umplu cu sălivă apoi o înfing în trupul unei sepe tinere din care începe să curgă sânge negru mă spăl cu el pe mâini și mâinile încep să umble singure...


content:
sunt aerul care-ți taie rspirația sunt otrava care-ți șade pe buze sunt carnea vie care-ți chinuie trupul sunt sângele clocotitor al chinuitelor așteptări sunt cimitirul amintirilor tale sunt ștreangul zilei de mâine sunt ceea ce crezi că nu e ...


content:
sunt ceea ce crezi că nu e sunt valul care te ia și care te izbește care-ți aduce pustiul la picioare sunt nisipul nesfârșitului sunt stăpânul prăpastiei eterne respiră-mă sunt ultima suflare...


content:
Cuprins [ modifică ] Capitolul 1: Știința deducției Capitolul 2: Prezentarea cazului Capitolul 3: În căutarea unei soluții Capitolul 4: Povestea omului chel Capitolul 5: Tragedia de la Pondicherry Lodge Capitolul 6: Sherlock Holmes oferă o demonstrație Capitolul 7: Episodul butoiului Capitolul 8: Echipa specială din Baker Street Capitolul 9: Veriga lipsă Capitolul 10: Sfârșitul insularului Capitolul 11: Extraordinara comoară din Agra Capitolul 12: Ciudata poveste a lui Jonathan Small


content:
Cuprins [ modifică ] Dedicație Prolog Dinu Păturică Postelnicul Andronache Tuzluc Românul și fanariotul Chera Duduca Educațiunea ciocoiului Ipocriții în luptă Până nu faci foc, fum nu iese Mijlocul de a face foc fără să iasă fum Confidențele Chir Costea Chiorul Adevărul e proastă marfă Una la mână! Ce dai să te fac ispravnic? Ținte bine, arhon postelnice! Scene de viață socială Fă-te om de lume nouă să furi cloșca de pe ouă! Muzica și coregrafia în timpul lui Caragea Ce n-aduce anul, aduce ceasul Avertismentele Teatrul în Țara Românească Femeia a scos pe om din rai Italiana în Algir Slugile boierești Cochii Vechi Marea hătmănie O scenă dramatică Blestemul părintesc Un suflet nobil Lagărul de la Cotroceni și trădarea Alesandru Ipsilant și Eteria grecească Cu rogojina aprinsă-n cap și cu jalba-n proțap Ocna părăsită Epilog Din opincar mare spătar


content:
Capitolul I - De la București la Giurgiu Capitolul II - Ospelele din Giurgiu Capitolul III - Vaporul „Archiduca Albrecht“, pasagerii dintr-însul, și bizarele maniere ale unora dintr-înșii| caracterul și bizarele maniere ale unora dintr-înșii Capitolul IV - Reflesiuni asupra geloziei ridicolă sau Ilinița și celebi Nicolache Capitolul V - Un vis teribil Capitolul VI - Vameșii și cărturarii Capitolul VII - Pesta și Buda Capitolul VIII - O vizită neașteptată Capitolul IX - Kövesdy János, Horváth Széchenyi, sau muzica și danțul maghiar Capitolul X - Cina și toastele Capitolul XI - Strada ferată sau aburul întrebuințat ca agent mișcător Capitolul XII - Călătoria la Viena Capitolul XIII - Wagram și suvenirile ce recheamă această localitate Capitolul XIV - Viena din puntul de vedere istoric și monumental Capitolul XV - Căpitan Vlad Nicoară din Dobriceni sau asedierea Vienei de Kara-Mustafa Vizirul Capitolul XVI - Galeria de tablouri de la Belvedere Capitolul XVII - Grădinele și localitățile de plăcere dinprejurul Vienei Capitolul XVIII - Castelul Schönbrunn Capitolul XIX - Friderich Staaps sau atentatul de la Schönbrunn în con tra lui Napoleon I Capitolul XX - Moravia, orașul Brünn, castelul Spielberg și carbonarii Capitolul XXI - Austerlitz sau bătălia celor trei împărați Capitolul XXII - Boemia istorică Capitolul XXIII - Serenada lui Schubert și cartea de permanență Capitolul XXIV - Praga monumentală Capitolul XXV - Ioan Huss sau abuzul aduce revolta Capitolul XXVI - Femei vagabonde în Germania Capitolul XXVII - Lohengrin de Richard Wagner sau muzica viitorului Capitolul XXVIII - Tăierea istmului de Suez sau politici de cafenea în Germania... Capitolul XXIX - Băile de la Kissingen, Teufelsbrücke și baroneasa din vagon Capitolul XXX - Tufă-n frunte, tufă-n pungă


content:
Obiceiul meu cînd călătoresc este a mă ocupa mai totdauna de persoane decît de lucruri. În deligență esaminez mai mult pe companionii mei de călătorie, decît frumoasele peisage ale localităților prin care trec. Ajungînd la ospelerie, în loc să mă ocup de camera mea, din contra, toată atențiunea o pui asupra ospelierului, camarierilor și femeilor de serviciu. La masă prefer mai mult pe conmeseni decît bucatele și vinul. Privirea unei fețe umane e mult mai interesantă pentru mine, decît grămezile de pietre ce le numim orașe sau cetăți, decît acele înălțimi de pămînt sau de calcariu ce le numim munți, sau acele desimi de copaci ce le numim foreste. Îmi va zice cineva că, cu astfel de bizare dispozițiuni, călătoria nu plătește un ban și că, fără să părăsesc capitala unei țări, aș putea găsi toată materia pentru favoritele mele contemplațiuni. Ei bine, voi răspunde la o asemenea observațiune că este o eroare și încă o eroare prea groasă. Să luăm de esemplu Neapole, acest oraș sau cetate, cum veți voi să-l numiți; este în adevăr un muzeu imens dar nu universal. Fizionomia umană își schimbă espresiunea după gradul latitudinei și, ca să cunoști această schimbare, e mare necesitate a o căuta în locurile acelea unde își are expozițiunea naturală. Locuitorul din Sorrento și Calabria, transportați la Neapole, nu mai sunt aceia ce erau în provincia lor; mai adăogați că accidentele vieții nomade vă pune în relațiune cu individe a cărora nici chiar esistința nu ați fi putut să o cunoașteți; astfel, eu care în țara mea nu mănînc niciodată acasă, nici chiar pe la amici, nu avui niciodată fericirea aceea ce o avui în Italia de a face cunoștință cu atîta lume, iar mai cu seamă cu primadonele de uliță, care cîntă pe la birturi numai pentru un neînsemnat dar. La Veneția, Milan și în mai multe orașe mici și mari din Italia, nu mi s-a întîmplat o dată măcar a prînzi sau a cina fără muzică, și de multe ori cu o muzică mai armonioasă decît aceea din teatrele de operă; dar, din nenorocire, înclinațiile mele mă îndemnau mai mult a mă ocupa de muzicanți, iar mai cu seamă de muzicante, decît de muzică. Căutam totdauna să citesc în fețele lor, mai mult urîte decît bele și mai adesea veștejite decît înflorite, sentimentele ce le mișcau inima, ideile ce le ocupau gîndirea, și ajungeam totdauna la concluzia următoare: că, afară de dorința de a aduna o mai însemnată sumă de bani și speranța de a să duce apoi a o mînca la tavernă, nu erau alte idei în acele capete, nici alte simtimente în acele inimi. Văzui la Bergamo două june fete ce sunau cu cornul, care este un instrument prea puțin comod pentru o femeie. Aceste frumoase copile, cum intrară în sala de mîncare, își luară scaunele lor lîngă o masă pe care așezară caietele de note. Dar pe cînd ele se preparau să înceapă a suna din acele instrumente araldice ori de vînătoare, eu mi-astupai urechile ca să nu-mi atace acustica; dar fu o mare surpriză pentru toți convivii, cînd auziră pe acele delicate ființe scoțînd din niște instrumente atît de ingrate cele mai magice și întristătoare note, din care se compune mai totdauna muzica italiană. Ascultai cu plăcere melodioasele lor duete; îmi păru rău numai de a vedea pe cea mai mare dintre dînsele cum își deforma obrajii săi rumeni ca cel mai fin carmin, pentru ca să scoată sunete din acel ingrat instrument. Dar, ca să nu merg mai departe cu particularitățile, reviu iarăși la subiectul acestei narațiuni, adică la cantatrița mea ambulantă, și arăt că, pentru prima oară, o văzui în sala de mîncare de la otelul New York din Florența. Ea era italiană și cînta acompaniată de o chitară. Avea o voce forte și sonoră, dar cam defectuoasă la unele note, însă știa foarte bine a înlătura aceste defecte uneori prin deminuirea vocei, iar alte ori rărind timpul muzical; cînd esprima vreun pasagiu delicios, ea da notelor un aer plin de langoare și de delicateță, apoi își relua iarăși energia și boltele birtului răsunau de notele sale argentine. Iulia (acesta era numele ei) putea să treacă de frumoasă, deși liniamentele feții sale aveau oarecare analogie cu vocea, adică erau neregulate și neperfecte; avea însă doi ochi mari negri ce scînteiau, sprîncene negre magnifice, dinți albi ca avoriul, pieliță brună și o capelatură încîntătoare; avea o statură înaltă și mișcări pline de demnitate; iar după învestitură ai fi crezut că e una dintre damele cele mari, cînd își fac preumblările lor matinale; o pălărie de paie acoperea fața ei fără să o poată ascunde, iar după maniera cu care ținea chitara, singurul instrument ce arăta meseria ei, ai fi crezut că este muza Euterpe iar nu o sărmană creatură ce cînta ca să poată viețui. De la prima vedere, Iulia produse în mine o vie impresiune; de aceea, pe timpul cînd ea să ocupa cîntînd, eu o contemplam întocmai ca pe o madonă de Rafael; iar cînd ieșea din sală, ochii mei plini de ardoare o urma pînă dispărea. Repertoriul ei, deși era oarecum întins, însă Assisa al piè d'un salice de la Otello de Rossini și Tu vedrai la sventurata . de pateticul Bellini, erau ariile pe care ea le cînta cu un aer melancolic și un simtiment atît de mare, încît ar fi crezut cineva că cînta pasiunile ce rodea inima ei, iar nu ca să desfăteze pe convivii de la otelul New York. Cînd intra în sală și saluta adunarea, o făcea aceasta cu un surîs inocent și plin de demnitate; dar nimeni nu-i îndrepta măcar o privire, nimeni nu o saluta, conversațiuni zgomotoase continuau mai totdauna pe timpul cînd ea cînta, zgomotul paharelor și al talerilor acopereau mai totdauna cele mai frumoase modelațiuni ale vocei sale, camarierii chiar simțeau o mare plăcere de a o întrerupe la cele mai frumoase fraze și încîntătoare melodii ale delicioaselor cantilene; uneori convivii îi adresau cele mai umilitoare fraze: „Nu știi altceva mai bun să ne cînți?“, ziceau unii; „Pînă cînd o să ne torturezi cu aceste litanii de morți?“, ziceau alții. Iulia, însă, la toate acestea saluta compania cu cele mai gentile maniere, deși pentru un observator sever, precum eram eu, lăsa să se vază durerile ce-i cauzau acele impertinențe. Momentele cele mai sfîșiitoare pentru sîrmana artistă erau acelea cînd se vedea silită a-și reclama salariul său în modul cel mai umilitor, adică cerînd cu talerul; cîtă umilire pentru o femeie jună și belă a se vedea silită de asprimea soartei ca să-și cîștige meziile de existență în modul acesta! — Nu am monede mici, îi zicea unii. — Îmi veți da altădată, răspundea ea cu o voce plină de dulceață. Iar acelora ce depuneau cîte ceva pe taler, le adresa cîte un grazie plin de recunoștință și cu o manieră cît se poate de delicată. Mă veți întreba poate care era darul ce-i dăruiam? Vă mărturisesc că oferta mea, care în primele zile era neînsemnătoare, creștea în proporțiune cu amorul meu: o iubeam. Dar fiindcă călătorii nu au timp de pierdut, începui a adresa Iuliii ochiade amoroase și vorbe dulci, iar ea se făcea că nu mă înțelege. Mergînd din ce în ce mai departe în pasiunea mea, îi declarai, nu însă fără oarecare sfială, că o iubesc; de astă dată ea îmi zise că mă înțelege foarte bine dar nu putea face nimic pentru pasiunea mea; îi repetai de mai multe ori protestațiile mele de amor, dar toate fură în darn. Astfel mă văzui silit să alerg la un ajutor, de care am fugit totdauna, adică la acele ce să zice în mai multe feluri, dar pe care noi îl vom numi ambasadă amoroasă. Prin acest mijloc aflai că Venerea ce adoram, deși nemăritată, avea un amant corist; și cu toate că o esploata fără a-i păzi cel puțin credința, ea însă îl iubea din toate puterile frumoasei sale inimi, iar suferințele ce-i cauza purtarea lui le credea trimise de cer pentru espierea crimelor sale. Știu însă că în loc să mă descorageze statornicia acestei femei către amantul ei, din contra, aceste severe virtuți, ce se găsesc foarte anevoie la femeile din clasa de sus și de mijloc, îndoi amorul meu pentru dînsa. Aflai, tot prin mijlocul arătat, că amantul Iuliei mele era să părăsească pe curînd Florența; asta îndoi speranțele mele. Dar pe cît era de dulce pentru mine noutatea aceasta, cu atît era de omorîtoare pentru dînsa. O văzui venind la masă și era aproape să nu o cunosc, atît de mult suferise. Începu să întoneze una din ariile sale dar nu reuși, nenorocita, decît a îngîna niște sunete lîncede și tremurătoare. Această scenă de supliciu, deși rămase neobservată de adunare, eu însă o penetrasim pînă la profunditatea interiorului ei. Reflectai puțin asupra situațiii, apoi zisei: cîți amanți oare nu pierd stări întregi, numai ca să placă unor aventuriere! De ce eu să nu fac un mic sacrificiu pentru o femeie onestă, pe care o iubesc? Dar tocmai pe cînd filosofam astfel, simții o aură dulce că lovește ușor fruntea mea; astea erau gemetele Iuliei ce sta la spatele mele cu talerul în mînă; scosei numaidecît cinci monete de aur și, cu o manieră ce rămase neobservată de adunare, îi pusei în frumoasa mînă a cantatriței, care mai întîi roși, apoi lăsă să-i fugă din gură oarecare fraze neinteligibile: — Domnule!… te rog!… Știi bine că nu poci!… — Da, îi răspunsei cu vocea pe jumătate, știu prea bine, dar ține monetele; du-te, iubita mea… și fii fericită! Iulia, înțelegînd cît să poate de bine intențiunele mele, plăti generozitatea mea printr-o ochiadă plină de bucurie angelică, cîntînd cu multă espresiune una din cele mai dulci cantilene ale repertoriului său, apoi abadonă sala dîndu-mi un ultim adio. A doua zi aflai că ea părăsise Florența, împreună cu amantul ei, și apucase calea spre Livorno. Abia priimii această noțiune și lăsai Florența împreună cu toate belele ei galerii de pictură și sculptură și mă pusei a urmări pe Iulia, ca să o mai văd o dată. Ajungînd la Livorno, prima mea ocupare fu de a căuta pe Iulia; dar negăsind-o, mă pusei în relațiune cu vro cîțiva juni livornezi, ce treceau de foarte onești. Acești oameni țineau o casă de joc la noroc. Acolo jucai pentru prima oară banco-faro, bacica și ecarté și pierdui în două jocuri treizeci și patru de scuzi. Pierderea sumei aceștia mă făcu să mă gîndesc mai serios la poziția mea: străin, fără amici, fără cărți de credit la bancherii Italiii, ce aș fi devenit oare dacă din fatalitate bănișorii mei s-ar fi strămutat în pungile acelor onești pungași? Dar, pe cînd făceam aceste reflecțiuni iconomice, simții că o mînă mă atinge pe spate. Mă deștept din visările mele și văz înainte-mi un tînăr italian care îmi dete o scrisoare, în acești termeni: „Fugi de amicii dumitale din Livorno, ei sunt cei mai mari pungași ai orașului și te vor face să te căiești“. Întrebai pe comisionarul aceii scrisori ca să-mi spuie numele persoanei care îmi scrisese, dar el răspunse că era oprit de a face această descoperire, întorcîndu-mi însă privirea în partea opusă, zării pe Iulia și mă convinsei că de la dînsa venea acea scrisoare misterioasă; alergai numaidecît și ajungînd-o la o distanță oarecare, o apucai de mînă. Ea se uită la mine și cu un aer de surpriză îmi zise: — Sunteți d-voastră!… — Da, îi răspunsei, eu care v-am recunoscut în biletul ce mi-ați scris. Ești dar în Livorno? Spune-mi, cum știi că amicii mei sînt niște pungași? Poate amantul dumitale ți-a spus? — Nu, răspunse ea, eu mă aflu singură aici. — Singură?… repetai, și de cînd? — De cinci zile. Era tocmai intervalul acela de timp ce trecuse de la ultima noastră întrevedere în Florența. — Dar în ce cazin cînți? fiindcă eu nu te-am văzut la nici unul. — Nu cînt în orașul acesta. Și deodată cu pronunțarea acestor fraze își trase încetinel mîna și se depărtă, lăsîndu-mi un adio acompaniat de o privire melancolică. O ajunsei iar și o rugai să-mi arate locuința sa, ca să o mai revăd, dar ea refuză cu statornicie de a-mi satisface această rugăciune. O rugai să-mi spuie cel puțin rezonul pentru care mă oprea de a o vizita. — Rezonul? ei bine, zise ea, ți-l voi spune, dar cu condițiunea de a mă lăsa acum liberă, și să ți-l trimit mîine în scris. A doua zi, foarte de dimineață, priimii o scrisoare din parte-i în termenii următori: „Rezonul pentru care te-am oprit de a mă mai vedea este că te iubesc și antecedențile vieții mele sunt de natură a vă face să mă urîți, îndată ce le veți afla; plec astăzi la Noul Orlean. Adio, amicul meu.“ Alergai numaidecît la port și văzui pentru ultima oară pe Iulia pe puntea bastimentului Washington, ce pleca pentru America. Ne reconoscurăm, ne salutarăm pentru ultima oară, și dispăru dimpreună cu bastimentul pe luciul Mediteranei.


content:
Ieșind din Florența pe bariera San-Gallo, primul obiect ce se prezintă vederei este arcul de triumf construit la 1738 de arhitectul francez, Jadot cu ocazia rădicării lui Francesco II de Lorena la demnitatea de mare duce al Toscanei. Acest arc de triumf fu judecat de artiștii moderni ca operă plină de merite și defecte. Pe înălțimea lui se vede sculptat în marmură de Carrara bustul suveranului pentru care fu construit; iar mai jos sunt mai multe bas-reliefe ce reprezintă embleme administrative și militare. La o mică distanță se vede un parc format din mai multe alee de arbori neroditori, unde florentinii își fac preumblările pe timpul frumos de vară. Tocmai pe lîngă această grădină se află drumul sau șoseaua ce duce pe eminențele colinei Fiesole. Călătorul, dar, ce voiește a vizita această localitate are a face o călătorie aproape de două ore printre cele mai frumoase grădini și vile și a privi o mulțime de vedute încîntătoare. Ajungînd pe creștetul colinei, primul obiect care îi lovește privirea este monasterul călugărilor dominicani, clădit tocmai pe acel loc unde odată era monasterul antic în care își fini cariera vieții celebrul pictor Fra Giovanni Angelico. Esteriorul acestei biserici nu are nimic de admirat pentru călătorul arheolog, dar cînd cineva vizitează interiorul ei, este peste putință a nu se simți transportat în timpii cei mai glorioși ai Italiei artistice. Ici vezi un tablou de Tizian, colo altul de Salvator Rosa, apoi vin cele de pensulă toscană, fără a mai numi magnificele statue de cele mai celebre dalte ale Italiei, picturile în afresco și basoreliefele împănate cu aur, ce uimesc pe vizitator. Curtea monasterului este înconjurată cu zid de piatră, iar locuințele monahilor sunt clădite în formă de cruce, avînd în centru o sală mare, rotundă, ce servă de refectoriu [1] , cu care apoi se leagă patru linii îndoite de locuințe numai cu un rînd și foarte întunecoase, din cauză ca salele sunt prea lungi și n-au nici o fereastră în plafond ca să aducă lumină, ceea ce le face a semăna foarte mult cu închisorile penitențiare din Elveția. Cămările monahilor sunt foarte mici și ornate numai cu mobilile cele mai necesarii: un pat de scînduri, fără alt așternut decît un lințoliu de lînă, un urcior cu apă, o masă mică de brad, pe care se vede mai totdauna depuse ori constituția ordinului sfîntului Domenic, sau breviarul monahic; iar ornamentul păreților se compune din portretele celor mai remarcabili anacoreți catolici. Privirea acestor locuințe deșteptă în mine ideile cele mai melancolice; simții operîndu-se în inima mea o mare schimbare: pentru prima oară de cînd îmi am existința, reflectai asupra nenorocirilor ce ne înconjoară chiar din leagăn și a falselor promisiuni prin care speranța ne amăgește pînă la mormînt. Priveam cu o mare venerațiune pe bunii părinți, pe carii, dupe sanctitatea ce-mi inspira internul monasterului și austera disciplină a vieții lor, îi crezui de cei mai sfinți călugări din toată lumea. Părea că văd sînul lui Avraam stînd deschis ca să-i primească și doream din inimă să fiu și eu unul dintr-acei aleși ai Domnului. Dar pe cînd mă ocupam de redempțiunea sufletului, pe cînd spiritul își întinsese aripele către empireul beatitudinei, în momentul chiar cînd credeam că monahii de care eram înconjurat nu se gîndesc decît la mîntuirea sufletului, simții o mînă că mă atinge încetinel pe spinare; era amicul meu Geraldini [2] , care îmi arătă un portret ce trăsese foarte mult atențiunea sa; privii și eu acel portret și văzui că era al ponteficelui Sixt V și prezenta pe marele bărbat în anii copilăriii sale, păzind porcii pe văile de la Tivoli [3] , dupe cum zice tradițiunea; iar pe marginea de jos era scris cu mîna sentința următoare: „chi dura, vince“, adică „cine vrea poate“ sau prin persistență ambițiosul ajunge la scopul propus. Aceasta fu de ajuns ca să gonească din inima mea religioasele impresiuni de mai nainte. Privii mai cu luare-aminte pe călugări și văzui că acești oameni nu erau deloc aceia ce cu o oră mai nainte păreau că sunt; ei semănau a fi o adunătură de galerieni. Vizitarăm refectoriul tocmai pe timpul cînd se puneau la masă cuvioșii anacoreți și aceasta ne procură plăcerea de a vedea pe lucrătorii viei Domnului mîncînd. Bucatele, în adevăr, erau prea puțin hrănitoare; ele se compuneau din o supă de boabe de mazăre cu brînză de Parma, salată de fasole verde cu oțet și untdelemn de Luca, ouă fierte și poame; vinul însă nu lipsea după masa robilor lui Dumnezeu. Ceea ce mi se păru foarte bizar era disciplina cu care cuvioșii părinți sugeau sîngele Domnului. Deodată vedeai o sută de drepte puind mîna pe ulcioare și turnînd vin în pahare; apoi iarăși o sută de stînge ridicînd o sută de pahare pline cu vin la o sută de guri uscate de sete, iar dupe aceea, ca printr-un semn de înțelegere, vedeai o sută de capete plecîndu-se îndărăt, ca să poată suge mai cu comoditate acel nectar ce se scoate din viile sădite pe colinele Apeninului. — Via da bravi! [4] … zise amicul meu, entuziast de acele manipulări militare ale călugărilor. — Siete ben venuti, signori! [5] răspunseră călugării deodată, dar rămîind unii cam îndărăt, precum fac coriștii de la teatrele de proză. — Ne priimiți și pe noi la masa cuvioșiilor voastre? — Bucuros; nu știm însă daca bucatele noastre vă vor plăcea. —Vinul să fie bun, onorabili părinți, fiindcă avem mare dorință a învăța și noi să mînuim urcioarele, precum o faceți cuvioșia voastră cu mare dibăcie. La acești din urmă termeni, călugării noștri, ce aveau prea multă inteligență, se simțiră foarte mult atinși la amoarea proprie, dar vestmîntul ce purtau oprindu-i de a da curs mîniei, se mărginiră numai a se scuza cu niște cuvinte umilitoare, dar foarte contradictorii cu agitarea ce se vedea imprimată pe fizionomiile lor. După ce mîncarăm puțin din acele bucate simple, dar pline de gust și repezirăm pe gît cîteva pahare din celebrul „moscato“ al cuvioșilor domenicani, ne scularăm de la masă. Pînă a nu părăsi refectoriul observarăm mobilierul său, care se compunea din masa cea mare de mîncare și cîteva lavițe și scaune; pe păreți nu văzurăm decît efigiul Madonei adolorate, portretul pontifului actual și acela al lui Sixt al V-lea. Acest portret, care mă deșteptase atît de repede din frumoasele mele gîndiri, văzîndu-l și prin alte chilii, îmi ațîță curiozitatea de a ști care era cauza ce făcea pe bunii părinți a-i da preferința pe lîngă ale altor pontefici ce au lucrat mai mult decît acela pentru prosperitatea ordinelor monahicești. Sub pretext dar că voiesc a vedea grădina, luai pe unul dintre călugări cu mine ca sa-mi serve de ghidă; intrai cu dînsul în grădina monasterului, o privii cu băgare de seamă și mi se păru foarte frumoasă. Din esplicările ce-mi dete asupra unor plante și altor particularități ale grădinii, mă încredințai că avea inimă acel călugăr; mă pusei, dar, a specula asupra nevinovățiii lui și începui astfel: — Sunt prea încîntat, omule al lui Dumnezeu, de felul vieții monahicești; departe de valurile lumei, adăpostiți sub scutul cel neînvins al religiei, voi petreceți cea mai frumoasă viață dată muritorilor. Cât aș dori să fiu și eu prenumărat între oile cele cuvântătoare ale acestui staul! Cît de lin aș trece orele zilei contemplînd în singurătate aceste bele coline încoronate de arbori! De cîtă poezie religioasă nu s-ar umplea sufletul meu la privirea cerului Toscanei, senin și semănat cu stele! M-aș dedica cu totul la acea viață contemplativă și aș gusta fericirea aceea pe care o inspiră lipsa mustrării de conștiință! Dimineața m-aș duce în casa Domnului și, unind debila mea voce cu a aleșilor săi, aș intona imne de mulțumire pentru toate bunurile ce ne-au dat; celelalte ore ale zilei le-aș petrece cultivînd frumoasele flori ale acestei grădini sau făcînd lectura cărților religioase; iar noaptea, ah! noaptea m-aș pune pe această piatră și aș contempla miraculile creațiunei pe acest cer frumos. — Nu știi ce ceri, îmi răspunse călugărul, oftînd din profunditatea inimei. Viața monahală, zise el, își are și ea amărăciunele ei, și încă foarte mari. Crede, amice, că eu, de aș fi liber ca tine, în loc să doresc a mă face călugăr și a lua cu aceasta asupră-mi o sarcină foarte anevoie de purtat, aș rămînea mai bine în lumea aceea plină de valuri, de care umbli să fugi!… Sfînta natură, adaogă călugărul, au creat pe om și l-a dotat cu inteligență și facultăți, ca să împlinească o altă misiune, iar nu să se închiză într-un clostru, jurînd că va păzi în toată viața o aspră abstinare despre niște plăceri pentru care fu creat și abuzînd totdauna, fiindcă omul nu poate să păzească niciodată aceste legături contrarii naturii sale. Voiești viața călugărească? Dar gînditu-te-ai oare că ai o inimă care bate încă pentru patria ta, pentru amanta ta? Ei bine, amice, află de la mine că haina aceasta neagră nu va putea să aline palpitațiunile ei, nici a șterge din sufletul tău acel amor, pe care sfînta natură l-au pus într-însul. Îți place grădina noastră? Dar știi tu că, plimbîndu-te printr-însa, nu vei simți ideile religioase de care vorbeai? Cînd vei veni cîteodată să te repauzezi pe această piatră și să privești cerul senin și semănat cu stele, această boltă presărată de diamante ți se va părea un ocean de flăcări și din vîrful acestor copaci ce ne înconjoară vor zbura stoluri de demoni; vei vedea împrejurul tău furiile infernului care te vor îndemna să calci în picioare legămintele făcute cu cerul; te vor îndemna să aduni tezaure din sudoarea fraților tăi; te va face atît de ambițios, că îți vei vinde conștiința și chiar patria; vei prostitui femeia aceluia ce-ți va deschide casa și te va priimi în brațele sale; vei avea copii bastarzi, dar spre mai mare tortură a conștiinței tale, nu vei avea dreptul a plînge în public moartea lor sau a te bucura de succesele lor. Vei deveni ipocrit și, în furia acestui morb satanic, te vei munci să amăgești pe fratele tău și chiar pe creatorul tău. Iată ce este călugăria! Spune-mi, te rog, mai voiești acum să te faci călugăr? — Nu, în adevăr, frate Gerolamo — astfel era numele lui — dar ia spune-mi, amice, tu de ce te-ai călugărit daca cunoști atît de bine această meserie? [6] — Daca aș fi fost consultat, desigur că nu era să îmbrac această haină a ipocrizei; dar rămăsesem orfan de părinți și alt sosteniment nu aveam decît pe un unchi, ce se afla monah la această monastire; la zece ani ai etății mele fusei adus de dînsul în închisoarea aceasta, iar după patru ani îmbrăcai acest vestmînt, a căruia greutate nu o simții decît atunci cînd începui a raționa. Acum, însă, deși simt foarte mult cît mă apasă, e prea tîrziu. De aceea mă silesc cît poci a deveni mai puțin călugăr și mai mult cetățean. — Bine faci, Gerolamo; tot omul își are destinul său, de care nu poate fugi; silește-te numai să devii bun cetățean, iubește-ți patria, căci e frumoasă și nenorocită; fă tot ce vei putea pentru binele ei și, cînd împrejurările o vor cere, să te sacrifici pentru fericirea ei. Dar ia spune-mi, așa să trăiești, ce însemna libertinagiul ce văzui la masa cuvioșilor monahi? — Nimic mai mult nici mai puțin decît o manifestare de libertate. — Ce-ai zis? De libertate? — Da, domnul meu, de libertate. — Eu nu înțeleg nimic! — Îți voi esplica eu. — Cum? — Iată! Monsiniorul abate, împreună cu părintele guardianul și iconomul lipsesc din monaster; ei s-au dus în oraș ca să ia parte la o adunare în care sunt a se regula niște procese ale monasterului și nu se întorc decît pe la opt ore seara; astfel dar monahii, profitînd de lipsa capilor chinoviului, se deteră puțin la o viață mai liberă. — Dar bine, ei au jurat înaintea lui Dumnezeu și a oamenilor că vor sacrifica toate pasiunile materiei pentru redempțiunea animei! — Și acum voiești a zice că-și calcă jurămîntul. — Tocmai așa, bunule Gerolamo. — Da bine, amice, ai uitat oare că rasa nu face pe călugăr? Ai uitat că religioșii, înainte de toate, sunt și ei oameni? Spune-mi, te rog, cine ar putea să abuzeze mai mult de libertate, omul liber sau sclavul? — Sclavul, negreșit! — Ei bine, călugărul este sclav. Cine ar putea iarăși să dorească mai mult de plăcerile materiale, omul liber sau acela căruia îi este oprită cu mare rigoare chiar cea mai nevinovată plăcere? Ei bine, călugărul este pus în această grozavă interdicțiune. Gîndește, bunul meu amic, că el este om și omul este cea mai curioasă din toate animalele create de Dumnezeu. Dă-i avere și vei vedea că el, în loc să o întrebuințeze spre binele lui și al societății, o va îngropa în pămînt și se va sili, cu pierderea vieții și a onoarei sale, să adune mai mulți bani. Dă-i noblețe, dă-i mărire și fii sigur că el nu va deveni fericit. Cearcă a-i da libertate de gîndire și de acțiune și vei vedea că va face foarte puține eccese și poate că va găsi mai lesne calea ce duce la fericire. Oprește-l iarăși de la aceste bunuri cerești, închide-l într-un clostru și vei vedea cum se va deștepta într-însul teribilul vifor al pasiunelor, care-l va tîrî în prăpastia tutulor crimelor. — Ești îngrozitor, frate Gerolamo. — Nicidecum, bunul meu amic, vorbesc adevărul. Lumea întreagă murmură în contra călugărilor; ea însă ar face mult mai bine daca și-ar dirige armele în contra instituțiunei, iar nu a individelor. Călugărul, în adevăr, este ambițios, simțual, avar și de multe ori chiar trădător; dar oare el se naște cu aceste vițiuri? Nu! Nu cutez a zice aceasta, căci aș cădea în scepticism și m-aș pune în contradicțiune cu eternul adevăr! Din contra, el vine în lume plin de sentimente generoase; voiește a iubi, fiindcă Dumnezeu i-au inspirat acel sînt amor; cere să-i ia o consoartă, ca să devie părinte și să palpiteze de amor și fericire cînd va auzi primele vorbe ale întîiului său născut și să învețe lîngă iubita lui consoartă și junii săi fii a iubi pe Creatorul, patria și pe aproapele său. El voiește să depuie pe altarul patriei sale geniul, brațul și viața sa. Vine însă Domenic de Gusman [7] și Ignazio Loyola [8] : cel dintîi voiește a realiza guvernul teocratic prin teroare și ucideri, iar cellalt cearcă a ajunge tot acolo prin infamie, ipocrizie, trădare și venin. Ei îi zice: Călugăre, tu de astăzi înainte nu mai ai patrie, nici familie; lasă pe tatăl tău și pe muma ta și vino la noi; vino să ne punem sub stindardul ipocriziei și, acoperind perversitatea sub masca pietății cristiane, să jefuim pe văduvă și orfani, să ne adăpăm cu sîngele adevăraților fii ai Domnului, să detronăm pe regi și să ne suim pe tronurile lor, țiind în mîinile noastre pline de sînge crucea și Evangheliul. Iată pînă la ce grad de imoralitate a degenerat călugăria, acea instituție menită a servi de azil nenorocirei, bătrîneței și suferinței! Ce ar zice oare sîntul Teodosie [9] cînd ar vedea chinoviile de astăzi convertite în laboratorii ale infernului, din care transpiră acel abur pestifer ce înveninează societatea și unde să făurează lanțurile ce fac să geamă în sclavie fiii lui Dumnezeu, liberați prin sîngele lui Crist! — Dar astea sunt iperbole, fratele meu, sau cel puțin fapte ce să petreceau în timpii barbarismului. Călugării de astăzi sunt altceva. — Mă unesc la aceasta. Astăzi în adevăr nu mai avem Inchiziția, dar avem iezuiții. — Ei! și ce pot ei să facă acum? — Nimic în aparență, foarte mult în realitate. — Esplică-mi, cum? — Ascultă! Cunoști, poate, că scopul înființării Ordinului iezuitic fu acela de a degrada inima popoarelor, de a le abrutiza spiritul și a le aduce apoi la o supunere oarbă către guverne, oricît de rele ar fi. Iar iezuiții, domnind peste regi prin confesiune, să devie mai în urmă stăpîni indirecți ai lumei întregi și să realizeze teocrația. Ca să-și ajungă scopul, ei traseră în compania lor pe cele mai eminente talente din toată lumea, puseră mîna pe instrucțiunea junimei și, prin înveninatele lor doctrine, goniră din inima tinerilor elevi amorul de patrie, abnegarea pentru binele comun și alte virtuți civile, iar în locul lor făcu să răsară, în acele suflete pline de candoare, egoismul, nepăsarea pentru ranele patriei, venalitatea, ambițiunea, scepticismul și trădarea; și, ce e mai rău, ipocrizia, acel morb infernal de care chiar Satan se spăimîntă. Iată cauza care face să vedem în societate atîți tirani scelerați, carii sug sîngele popoarelor și sunt gata a vinde patria la cel mai întîi venit. — Astea seamănă a povești, frate Gerolamo. Află de la mine că iezuiții în ziua de astăzi sînt persecutați și cuasi desființați. — Așa se vorbește pîn lume, dar nu este adevărat; ei sunt atît de tari astăzi, precum erau în timpul lui Filip II, regele Spaniei. [10] — Dar, ia spune-mi, cum au reușit ei să existe încă după atîtea persecuțiuni? — Foarte lesne! Prin schimbarea numelui. — Esplică-mi mai bine, că nu înțeleg. — Ei, văzând că popoarele au aflat întunecoasele lor scopuri și cer desființarea lor, și-au schimbat numele și în loc de iezuiții ce inspirau teroare, astăzi, sub nume de franciscani, bernardini, carmeliți și domenicani [11] , fără să mai adaog și pe cei îmbrăcați în vestminte civile, de care e plină Europa [12] , fac tot atîta rău societății ca și cînd existau sub numele lor primitiv. — Dar să lăsăm pe iezuiți la o parte și fii bun de-mi esplică o nedomirire. — Vorbește și sunt gata a răspunde. — De ce se vede mai pîn toate locuințele monahilor portretul pontifului Sixt al V-lea? — Ascultă! Acest mare bărbat, în anii săi de adolescință, nu era decît un păzitor de porci obscur; cu toate astea, prin geniul său, ajutat de o mare doză de ipocrizie, călcă pe toate treptele ierarchiei clerului și ajunse a pune pe cap tiara ponteficală. — Ei bine? — Ei bine! Toți călugării cei ambițioși țin portretul acestui pontif în camerile lor și biografia lui în sînurile lor. — Și ce iese d-aci? — Nimic mai mult decît că, în loc să se ocupe de redempțiunea sufletului, stau ore întregi contemplînd acel portret și gîndindu-se la mijloacele prin care ar putea să calce și ei pe urmele marelui om. — Curios, foarte curios. — Dar este prea adevărat, răspunse călugărul cu un aer plin de întristare. Voiești o dovadă palpabilă despre cîte-ți vorbii? adaogă el. Iată, ți-o dau chiar din monasterul nostru. Abatele acestui monaster, cînd a venit aci nu era demn de nimic, nu știa nici chiar să reciteze un Ave Maria [13] . Cu toate astea el voia să ajungă abate; ce făcu dar? Se înarmă cu ipocrizia și în scurt timp dobîndi confidența tutulor călugărilor; după aceea se puse a-i trăda, acuzîndu-i mai totdauna de faptele cele mai criminale. Superiorul credea pîrile lui și mai pe toată ziua gonea dintre noi pe cîte unul din cei mai buni călugări, iar trădătorul, mergînd din succes în succes, dobîndi atîta încredere, încît fu numit iconom, prior și mai în urmă abate. Economul actual, acel om corpolent, carnal și senzual, precum l-ați văzut, ca să ajungă la rangul ce poartă, se înjosi pînă a se face Mercurul stăpînului său!… Astăzi însă trăiește ca un satrap [14] , are atîtea concubine cîte metoașe are monasterul; în aparență, însă, el seamănă a fi un sfînt. Cînd se află în biserică, nu lasă să treacă nici un period de rugăciune, fără să ofteze din adîncul inimei și să facă cele mai patetice esclamațiuni; la masă, iarăși, nu mănîncă mai nimic; dar ar trebui să fie nerod daca ar mînca din supa noastră, cînd în chilia lui îl așteaptă totdauna un prînz care ar putea să eccite apetitul unui arhiepiscop!… Ai observat bine pe călugărul acela slăbănogul, care ședea lîngă mine la masă? Ai văzut cît e de palid și serios? Observat-ai ochii lui cît sunt de mici, dar vii și ageri ca ai șearpelui sunător? Ce-ai zice oare cînd ți-aș spune că Iuda, care vîndu pe Crist, în comparațiune cu acest călugăr ar trece de omul cel mai onest din lume și sunt sigur că, daca el ar fi trăit pe timpul lui Rafael Sanzio și ar fi fost cunoscut de dînsul, celebrul pictor nu era să pață aceea ce a pățit cu Leon X. — Dar ce a pățit Rafael? întrebai pe instancabilul meu narator. — I s-a întîmplat una mare, să vezi: Leon X iubea foarte mult pictura. Într-o zi el chemă pe Rafael la Vatican [15] și îi ordonă să-i facă un tablou care să reprezinte pe Crist împreună cu discepolii săi [16] ; îi recomandă însă această operă foarte mult, zicîndu-i că, daca va reeși a imprima în fizionomia fiecăruia personagiu virtuțile și viciile lor cunoscute dupe Testament, îi va plăti opera cu greutatea aurului, iar dupe moarte îi va da loc de îngropare în bazilica sîntului Petru [17] . Rafael, pus în ambițiune prin lingușitoarele promisiuni ale pontifului, începu numaidecît tabloul, lucră cîtva timp la dînsul, iar dupe aceea căzu într-o mare întristare. Nu trecu mult timp și Leon începu a reclama cadrul ordonat. Rafael răspundea la toate cererile pontifului că îl va aduce și, în loc să grăbească săvîrșirea operei, umbla rătăcind din mănăstire în mănăstire ca un smintit. Leon, nemaiputînd să sufere impertinența pictorului, îl chemă pentru ultima oară și, plin de furie, îi zise că, daca în termen de trei zile nu-i va aduce cadrul, îl va trimite la inchiziție ca să-l arză de viu. Dar pe cînd pontiful credea pe Rafael constrîns de teroare, pictorul nostru îi zise zîmbind: „Sanctitatea voastră va avea bunătatea de a mai aștepta încă o zi și daca pînă atunci nu va fi gata cadrul, mă va da călăilor inchiziției“. Ziua destinată sosi. Pontiful adună pe toți cardinalii, arhiepiscopii și prelații ca să le arate cadrul, despre care nu avea nici o îndoială că va fi un cap d-operă. Invitații nu așteptară mult, căci Rafael intră în sală, împreună cu servitorii ce purtau măreața pictură, o luă din mîna lor și o puse la un loc de unde să se poată vedea bine; dar numai ce fu esaminată de adunare, toți privitorii se uitară estaziați cînd la figura papii ce devenise teribilă, cînd la cadru; iară după o pauză de tăcere, toți deodată esclamară: „E curios! Dar e adevărat, priviți pe Iuda, ce miracol! El seamănă cu pontiful ca două picături de apă.“ Ponteficele, observînd și el marea asemănare ce exista între dînsul și Iuda, se înfurie, apoi privind pe Rafael cu un aer feroce, îi zise: „Ticălosule! Mîine, nu mai tîrziu, rugul inchiziției va mistui impertinenta mînă care a avut curagiul să profaneze fața lui Leon al X-lea, suveranul pontif!“ „Iertare, sanctitate! iertare! sunt inocent. Sanctitatea voastră sunteți culpabil, fiindcă ați cerut să reproduc pe discepolii lui Crist întocmai dupe cum îi descrie Testamentul. Am voit să vă împlinesc ordinul, am reeșit a devina trăsăturile fizionomice ale fiecăruia personagiu, nu puteam însă să găsesc pe ale lui Iuda. Am căutat prin toate mănăstirile din Roma, dar nu am găsit nici o figură care să esprime bine infama trădare a lui Iuda. M-am coborît chiar în suteranele inchiziției ș-am privit pe călăii cei mai îngrozitori, dar nimic!… Iată cauza care mă oprea de a săvîrși tabloul; ieri însă, cînd sanctitatea voastră mă amerința cu focul sfîntului oficiu, erați teribil. Erați aceea ce căutam. Erați, în fine, un adevărat Iuda și v-am copiat! Acum ordonați să aprinză rugul și, facă-se voia Celui preaînalt!“ Papa Leon, care era cel mai mare om al timpului acela, văzînd frumoasa figură a lui Rafael, care în momentele acelea luase o espresiune angelică, zise: „Nu, Rafaele! nu, iubitul meu copil! tu nu vei muri! Geniul tău va ilustra Italia și va spune secolilor viitori gloria ei artistică.“ [18] Să ne întoarcem la subiect. Acel călugăr de care vorbeam era odată zbir la poliția din Livorno și au făcut să cază capetele mai multor juni ce promiteau foarte mult sărmanii noastre patrii. Nu voi uita însă cît voi trăi o faptă a mizerabilului aceluia. — Cată să fie foarte oribilă fapta aceea! — Fără îndoială. — Spune-mi-o, așa să trăiești! — Daca cunoști bine evenimentele de la '848, cată să știi că manifestul publicat de ministrul Dinafară al Franciei, acel cap d-operă de proză poetică, electriză inima tutulor popoarelor apăsate. Italia fu cea dintîi care răspunse la invitul făcut pentru salutul ei. Toscana în parte, deși gemea sub un guvern tiranic, deși se afla lănțuită de baionetele străinilor aduse de marele duce, ea însă nu rămase indiferentă la apelul patriei comune. Și daca fiii ei nu reeșiră a rădica stindardul libertății pe față, cel puțin loveau în întunerec pe toți aceia ce reclamaseră intervenția străină. Nu era zi de la Dumnezeu în care să nu se găsească pe stradele orașului cîte un scelerat scăldat în sîngele său cel negru și cu pumnalul lui Brutus înfipt în inimă. Poliția străină, voind a pune capăt acestor ucideri, proclamă legea marțială și începu a urmări pe ucigași; dar nu putu să puie mîna pe nici unul. În darn alergă la ajutorul spionilor și al zbirilor, căci acei zbiri, fiind italiani, lăsau pe junii toscani a vărsa în pace sîngele trădătorilor. Se îndoiră lefile, se puseră premii, dar tot nimic. Atunci veni sceleratul despre care vorbim și ceru un loc între zbirii poliției; locul i se dete numaidecît și din ziua aceea începu a se vedea cei mai bravi și mai patrioți juni conduși la moarte. Numele noului zbir devenise îngrozitor și nu se pronunța de nimeni fără o mișcare de teroare și indignațiune; dar el trăia și pe toată ziua trimitea noi victime în imperiul umbrelor. Era în timpul acela, în Livorno, un june ca de douăzeci și cinci de ani, anume Mateo. Acest june ducea o viață foarte modestă; el era foarte dulce în conversare, iar în amicie mergea pînă la sacrificiu. Aceste rare calități îl făcuse atît de iubit, încît era foarte puțini cetățeni în Livorno care să nu-l cunoască și, cunoscîndu-l, să nu-l stime. Mă aflam pe timpul acela la mănăstirea Dei frati, minori osservanti din Livorno și am avut fericirea de a fi amicul acestui brav copil. Într-o zi mă plimbam pe molul portului celui nou și priveam magica panoramă a mării, cînd auzii o voce de bariton cîntînd „Trema, Steno, tremate, superbi“ [19] ; era în acea cîntare un ce teribil ce prevestea o nenorocire; îmi aruncai ochii în partea despre care venea sunetul și văzui pe Mateo; îl privii cu băgare de seamă, dar fața lui era teribilă; el semăna cu un tigru flămînd ce-și gonește prada. — Ce ți s-a întîmplat, iubite Mateo? îi zisei cu oarecare neastîmpăr. — Au omorît pe amicul meu Giovanni. — Cine? — Zbirul acela, infamul. — Dar zbiri sînt mai mulți. — Așa este, însă unul este acela de care tremură Livorno. — Cum se cheamă acel zbir? — El se cheamă Guido Saliero. — Iarăși infamul acela de croat. — El însuși, dar ăsta va fi cel din urmă sînge vărsat de mîna lui; mîine îl voi trimite în infern, ca să gătească loc pentru toți tiranii patriii mele. Da! o voi face aceasta negreșit, chiar cu riscul zilelor mele. — Dar vei avea curagiul a lăsa pe bătrînul tău părinte? Nu știi că el va muri negreșit cînd va afla că te-a condamnat la moarte? — Cînd patria este în pericol și cheamă pe fiii ei să o ajute, este de trei ori blasfemat acela care rămîne surd la gemetile ei. — Dar gîndește-te bine la fapta ce voiești a face; știi tu că ea, în loc să fie de folos pentru nefecirita Toscană, poate să-i mărească mai mult suferințele? — Uitat-ai oare că Mucius Scaevola liberă Roma de jugul strein și Brutus [20] de tirani? Omul nu poate cunoaște decretele provedinței… De unde știi, frate Gerolamo, că nu este geniul Italiei care mă îndeamnă la fapta aceasta? Tiranii, în adevăr, pedepsesc foarte aspru pe cei ce își espun zilele pentru liberarea patriei lor; dar ei tremură de frică chiar în momentele cînd își dau victimele pe mîna călăului și, neștiind cum să-și asigureze viața și tronul, fac ei aceea ce cu puțin mai nainte condamnau în eroii ce se espun pentru salutul comun. — Fă cum vei voi, amicul meu, îi zisei; gîndește-te numai că, omorînd pe Guido Saliero, nu vei face alt decît a tăia un cap al idrei și nimic mai mult. — Hotărîrea mea este nerevocabilă; el e tiranul patriei mele, este ucigătorul scumpului meu Giovanni; îl voi ucide, iată totul. — Du-te dar, amice, du-te de-ți împlinește destinul. Atunci el îmi strînse mîna cu convulsiune și dispăru. Trecură trei zile fără a se vedea esecutări publice ziua, nici asasinări furtive noaptea. Într-o dimineață, însă, se găsi în uliță corpul gonfalonierului cetății, sîngerînd și cu un pumnal înfipt între coasta a cincea și a șasea, pe al căruia mîner era scris: „Viva l'Italia, morte agli assasini“ . Cercetările începuseră deja, cînd zbirul Saliero veni în camera consiliului de rezbel și declară că asasinul gonfalonierului este junele Mateo, comisul de comerciu de la casa A… și compania; mai adaogă încă că acele lovituri erau pregătite pentru dînsul, iar nu pentru acela care le-au priimit. Se deteră ordine de arestare și junele fu numaidecît adus înaintea judecătorilor; întrebările începură, iar tînărul Mateo mărturisi adevărul, să încheie procesul-verbal, apoi prin vot unanim se osîndi la moarte și se espediară curieri la Florența pentru întărirea sentinței. Marele duce, numai ce priimi actul ce pronunța moartea amicului meu, îl subscrise, adăogînd mai la vale aceste cuvinte: „Fapta fiind foarte cutezătoare, consiliul nostru din Livorno va face ca esecutarea criminalului să serve de esemplu pentru toți acei ce ar încerca să-l imiteze“. Se dete numaidecît ordin ca să conducă pe condamnat în capela arzindă [21] și să se citească pîn toate bisericile liturgia morților în sunetul clopotelor și al artileriei de la forturi. Azardul făcu ca monasterul nostru să fie ales pentru tristul oficiu al agoniei și eu! eu, amicul său cel mai intim, să-i fiu confesor și consolator!… Dupe ce jandarmii îl aduseră în biserică și luară precauțiunile necesarii pentru asigurarea lor, se duseră și îl lăsară îngrijirilor mele. El ședea pe un scaun, încărcat de lanțuri, dar cu fața liniștită; iar eu mă aflam într-o poziție morală mult mai tristă decît a lui, încît, daca cineva ne-ar fi observat bine pe amîndoi, negreșit ar fi zis că eu eram condamnatul; atîta de mult sufeream în acele momente!… După o mică pauză Mateo, rumpînd tăcerea, îmi zise: — Iubite Gerolamo! Tu suferi, amice; aibi curagiu, tu ești trimis aici ca să mă pregătești pentru trecerea mea la eternitate și suferi mai mult decît mine, încît mă văd silit a te încuraja eu pe tine. De! reia-ți caracterul tău cel alegru care mă făcea odată atît de fericit și vino să vorbim de ale noastre. Mă apropiai de dînsul, îl privii bine în față și rămăsei uimit de ilaritatea ce domnea în trăsurile sale. Vorbii mult timp cu dînsul, fără a face cea mai mică aluzie la pozițiunea sa. El mă asculta cu un aer foarte alegru, dar deodată trăsurile feții sale se întunecară, ochii lui pierdură liniștea lor de mai nainte și o convulsiune nervoasă făcu să tremure toate membrele corpului său. — Ce ai, iubite Mateo? îi zisei, fi-va oare mustrarea conștiinței sau vreo suvenire de amor care te-a turburat atît de mult? Curagiu, amice, depune în sinul meu suferințele tale și te vei liniști. — Așa, Gerolamo, așa, amicul meu, am un secret… și încă un secret de inimă. Află, iubitul meu amic, că nu este ideea morții care mă făcu să caz în delirul de care sufer! Nu, amice! Cauza este că am o datorie sacră de împlinit și, daca voi muri, va rămînea neîmplinită. — O voi împlini eu, amice, daca cerul nu va inspira pietatea judecătorilor tăi. — Juri că vei face aceasta? îmi zise el cu un aer plin de curaj. — În numele aceluia ce locuiește în sanctuarul în care ne aflăm, jur că voi împlini ad-litteram orice-mi vei ordona. — Încetează, amice, cu vorba de ordin; cei care au să piară în neantul eternității nu ordonă, ei se roagă. Priimesc generosul serviciu ce voiești a-mi face, dar, ca să-l poți împlini, este de mare necesitate să cunoști istoria existinții mele. Ascultă dar, Gerolamo! Cine vor fi fost părinții mei și daca ei sunt în viață ori au murit, nu știu. Tot ce cunosc despre origina venirei mele în lume este că bătrînul capelan de la biserica numită Santa Maria della Spina din Pisa [22] m-au găsit espus la ușa chiliii sale, cu un inel legat la gît și un bilet în care se coprindea frazele: „Buni cristiani, aveți pietate de această nenorocită victimă a onoarei“. El m-a luat lîngă dînsul și m-au crescut cu cea mai caldă îngrijire pînă la etatea de cincisprezece ani. Atunci îmi zise: „Mateo, tu ești acum june, ai destulă instrucțiune în muzică și literatură ca să-ți poți face o carieră. Aide, copilul meu, du-te la Florența sau la Roma și te apucă și tu de ceva.“ La aceste vorbe ale bătrînului, simții inima bătînd în convulsiuni și cu ochii plini de lacrămi îi zisei: „De ce mă gonești, părintele meu? Au doară te-am mîhnit cu ceva? Tu ești bătrîn neputincios și ai necesitate de îngrijirile mele; e datoria mea ca să veghez la capul tău, precum tu ai pierdut nopți întregi la al meu.“ Bătrînul, mișcat pînă la lacrămi, deschise brațele și-mi zise: „Vino, Mateo, în brațele părintelui tău și de astăzi înainte să nu mai vorbim nimic despre aceasta“. Nu trecu mult timp și el dobîndi de la archiepiscopul de Florența, pentru mine, postul de primo-organist la biserica noastră. Îmi plăcu foarte mult acest serviciu, fiindcă-mi înlesnea mijloace de a da viață compozițiunelor mele muzicale. Eram în a cincisprezecea primăvară a etății, cînd veni în Pisa contesa C… Era foarte frumoasă acea femeie, era un angel în formă de om și venea în toate zilele la biserica noastră ca să asculte messa [23] . De la prima vedere simții născîndu-se în inima mea o stranie pasiune, care mai în urmă deveni un foc ce mă ardea și mă consuma. De cîte ori aruncam privirea asupră-i, întîmpinam ochii ei cei negri și plini de văpaie căutînd spre mine, dar pe dată ce privirile noastre se întîlneau, ea lăsa ochii în jos și o umbră de confuziune acoperea angelica ei figură. Nu știu de mă iubea sau nu; știu însă că eu o iubeam din toate puterile fragidei mele inimi, o iubeam precum iubește juna mumă pe primul ei născut, precum iubește avarul comorile sale și omul ambițios gloria; dar cînd gîndeam că ea poate nu va consimți la pasiunea mea, atunci mă părăsea rațiunea și deveneam nebun de turbare. Trecu un an de speranță și suferințe, fără să cutez a scri o declarațiune de amor iubitei mele contese. Mă temeam să nu ating susceptibilitatea și orgoliul ei aristocratic. De unde știu, îmi ziceam, că ea nu se va supăra de îndrăzneala mea și va înceta de a mai veni la biserică și astfel voi pierde chiar fericirea de a o vedea? Uneori, în rătăcirea rațiunei mele, ajungeam pînă la punctul de a mă duce să caz la picioarele ei, ca să-i declar înfocata mea pasiune; mă gîndeam însă că ea nu va consimți la amorul meu din cauza umilitoarei mele condițiuni. Într-o zi, pe cînd ieșea din biserică, îi căzu din mînă un mic buchet de flori; luai numaidecît florile și i le prezentai zicîndu-i: „Priimiți, doamnă, aceste flori ce ați pierdut“. „Îți mulțumesc, sinior Mateo — răspunse ea — dar am aflat că iubești prea mult florile și mă vei îndatora daca vei opri acest buchet ca semn de amicie din parte-mi.“ Aceste suave accente ieșite din gura ființei ce iubeam mă amețiră atît de mult, încît abia putui să-i arăt recunoștința mea. Ieșii din biserică și mă îndreptai către locuința mea, ținînd florile în mînă, iar dupe ce intrai în cameră și închisei ușa, mă pusei a săruta cu recunoștință acele frumoase flori, care îmi deteră ocazia de a mă pune în relațiune cu subiectul amorului meu. Toată ziua aceea o petrecui făcînd castele în aer [24] . Aci părea că o văd venind furtivamente în camera mea ca să mă vază, aci iarăși părea că auz pașii iuți și precipitați ai vreunui mesager trimis din parte-i, ca să-mi anunțe vreo secretă întîlnire în grădina palatului ei. Obosit în fine de emoțiunele ce-mi cauzară aceste dulci aspirațiuni, adormii; dar abia ce închisei ochii și ea apăru înaintea mea cu un aer pensiv și plin de grații, întocmai ca nemuritoarea statue a Santei Cecilia din Vatican [25] . Ea părea că înaintează către mine, iar cînd ajunse lîngă patul meu, căzu în genunchi și, cu o voce înecată de suspine, zise: „Mateo!… Mateo!… angelul meu, tu! a căruia privire plină de grații și inocență știu să găsească calea inimei mele! Tu, care aprinseși în pieptul meu flacăra celui mai teribil amor! aibi pietate de o nenorocită care nu trăiește decît pentru ca să se bucure de vederea ta și pe care un refuz din parte-ți o va omorî!“ Apoi, ștergîndu-și ochii de lacrămi, lipi arzîndele ei buze de ale mele și dispăru. Această dulce sărutare electriză atît de mult zdrobita mea inimă încît sării din pat ca un smintit și, în esaltarea în care mă aflam, pronunțai de mai multe ori numele ei; iar după aceea căzui leșinat pe patul meu și mă deșteptai în brațele bătrînului capelan. Emoțiunea mea fu atît de teribilă, încît rămăsei mai mult timp pradă unor friguri omorîtoare, care în puțin timp mă aduseră în stare de a mă pregăti pentru eternitate. Ce mare fericire ar fi fost pentru mine daca muream atunci!… Cel puțin aș fi dus cu mine visul fericirei, daca nu realitatea ei; dar cupa nenorocirei era plină și sta scris în cer ca să o deșert pînă la cea mai din urmă picătură. Frigurile mă părăsiră și, în puțin timp, dobîndii forță de ajuns ca să poci relua oficiul meu de primo-organist și speranța de a deveni amantul frumoasei contese. Mă dusei la biserică și începui a pune în vibrațiune țevile de metal ale organului; dar pe cînd mă ocupam numai de manegiarea instrumentului și lăsam să se audă cele mai pasionante și mai sentimentale compozițiuni ale marilor maeștri, un instinct (cată să știi, Gerolamo, că amanții ce iubesc din inimă au o mare prevedere) mă îndemnă a-mi arunca privirile spre loja contesei. Astă dată însă, fără a mă amăgi cît de puțin, observai că ea mă privea cu niște ochi ce nu mai lăsau nici o îndoială despre amorul ei pentru mine. Această dovadă evidentă de amor, îndoind curagiul meu, mă determină a-i scri biletul acesta: „Nobilă contesă, Ochii tăi cei frumoși și plini de foc au deșteptat în juna mea inima un amor ce mă consumă. Am cercat toate mijloacele ca să sting teribila flacără ce mă arde, dar în loc să reușesc a face aceasta, am mărit mai mult suferințele și desperarea mea. Aibi pietate, nobilă doamnă, de un june care nu trăiește decît ca să privească angelica ta figură și care s-ar crede foarte fericit sacrificîndu-se pentru tine . M…“ Strînsei această declarațiune de amor cu cea mai mare gentileță, apoi mă pusei a căuta mijlocul cum să o espediez la adresa ei. Mai întîi mă gîndii să o dau în mîna primei cameriste a contesei, dar, dupe o reflexiune matură, renunțai la espedientul acesta. Ce știi, îmi zisei, poate camerista nu va avea curagiul să o dea stăpînei sale, sau poate ea ne va trăda pe amîndoi și astfel s-ar compromite onoarea subiectului suspinelor mele. Dupe mai multe proiecte adoptate și lepădate alesei pe acela de a pune biletul în loja contesei; mă dusei dar în biserică și deschisei loja; acolo găsii cartea ei de rugăciuni, o deschisei și depusei într-însa sentința care era să-mi dea fericirea sau moartea. A doua zi contesa veni la biserică și, pornită poate și ea de instinct, deschise numaidecît cartea și găsi biletul pe care-l citi cu mare curiozitate; observai însă că, pe timpul cînd făcea lectura, trăsurele feței sale erau pline de amor și pietate; dar cînd ajunse la ultimele fraze, lăsă să se vază o umbră de iritație; asta era, se vede, vocea orgoliului ofensat. Atunci începui a cunoaște efectele imprudenții mele; cu toate astea lovitura era dată și căta să sufer urmările ei. A doua zi, foarte de dimineață, cineva bătu la ușa camerei mele; deschisei numaidecît și văzui pe prima cameristă a contesei. — Pe cine cauți, frumoasă copilă? îi zisei cu neliniște. — Caut pe domnul Mateo, primul organist de la Santa Măria. — Ce voiești de la dînsul? — Am să-i dau o scrisoare. — De la cine? — Din partea unui amic. — Ia spune-mi, așa să trăiești: acea scrisoare este de la un amic sau de la o amică? — Aceasta nu o poci spune decît lui Mateo. — Dar, gentilă copilă, acel Mateo sînt eu. — Dumneata!… un copil!… — Da, eu însumi! — Daca este așa, răspunde-mi la o întrebare. — Întreabă-mă și-ți voi răspunde. — Iubești vro femeie? — Iubesc în adevăr una. — Cum se cheamă acea femeie? — Mă iartă, frumoasa mea, dar această curiozitate nu poci să ți-o împlinesc fără a deveni indiscret. — Spune-mi, în fine, i-ai scris vrun bilet de amor? — Da! i-am scris unul. — Acum m-am încredințat că ești acela pe care caut. Iată răspunsul la biletul dumitale; și pe cînd pronunța aceste ultime fraze, lăsă să cază în mîna mea un bilet scris pe hîrtie roză și dispăru. Luai numaidecît toate precauțiunile necesarii ca să nu fiu surprins, apoi mă pusei a citi biletul acela, de la care așteptam de o mie de ori moartea și abia o dată viața; el era compus în termenii aceștia: „Mateo , Am făcut de mai multe ori lectura declarațiunei tale de amor. Crede însă că, nici chiar acum cînd îți scriu aceste linii, nu sunt bine convinsă cum un june de condițiunea ta au putut să aibă atîta curaj ca să-și declare sentimentele sale unei femei de rangul și pozițiunea mea. Mateo! Recheamă-ți rațiunea și te silește a nu-mi da ocaziune de a crede că am făcut o imprudență cînd ți-am dat primele semne de amicie . C…“ Umilitoarele expresiuni coprinse în biletul acela răniră atît de mult speranța și amorul meu propriu, încît rămăsei mai mult timp într-o stare de alienare. Cînd mă gîndeam că frumoasa contesă, acea zeitate căria voiam să-i sacrific primele iluziuni de amor ale inimei mele avu curagiul a mă trata cu atîta cruzime, crede-mă, Gerolamo, deveneam mai feroce decît pantera cînd își apără puii săi. Trecură mai multe zile, fără să mă uit la dînsa. Într-o zi, însă, învins de oarba mea pasiune, îmi aruncai privirea drept în ochii ei; ea se mulțumi a-mi răspunde printr-o aruncătură de ochi, care verifica pînă la cel mai nalt punct expresiile din biletul ce-mi trimisese. Orgoliul meu suferi foarte mult în acele momente. Pierdui orice sentiment de amor și, lăsîndu-mă cu totul în furiile răzbunării, îi scrisei biletul acesta: „Doamnă! V-am scris o declarațiune de amor, e foarte adevărat. Că ați citit-o, nu mai rămîne îndoială, fiindcă mi-ați răspuns la dînsa. Este însă în acea declarațiune un ce pe care nu l-ați înțeles, căci altfel sunt sigur că nu mi-ați fi răspuns prin acele umilitoare expresiuni de care nu vă credeam demnă . Află, doamnă, că nu au fost vanitatea care m-au îndemnat a-ți scri; nu m-am gîndit deloc la pozițiunea domniei tale, fiindcă credeam că știți ca și mine că, înaintea amorului și a morții, prestigiul nobleței dispare și oamenii devin toți egali. Aceea ce mi-a inspirat curajul de a-ți scrie a fost numai amorul, carele mă făcu să văd în domnia ta un angel, iar nu aceea ce ești în realitate. Am voit, doamnă, să-ți ofer o inimă jună, care se dezvălea la primele raze ale amorului întocmai ca roza primăverii la primele adieri ale zefirilor. Am voit să-mi creez din ființa ta, o divinitate căria să-i sacrific visele mele de fericire; dar nu m-ai înțeles . Inima ta, care nu bate decît la șicul vanității, rămîne rece ca piatra sepulcrală. Ei bine! Renunț pentru totdauna la amorul unei femei vanitoase. Du-te de te aruncă în brațele curtezanului galant care se prezintă cu amorul pe buze și cu trădarea în inimă. Du-te de te dă aceluia care va face din virtutea ta o treanță, iar din onoarea-ți o legendă; și cînd remușcarea va veni să te turmenteze, adu-ți aminte că ai trecut pe lîngă fericire și n-ai știut să profiți de dînsa . M…“ Nemaigîndindu-mă în aceste momente decît la răzbunarea mea, nu mă mulțumii a pune biletul în lojă, ci luai cartea de rugăciuni a contesei și, puindu-l într-însa, mă îndreptai către palatul ei. Trăsei clopoțelul și numaidecît veni portierul care, întrebîndu-mă ce voiesc, îi răspunsei că am să vorbesc ceva contesei. — Numaidecît, copilul meu, zise bătrînul portier și se duse să anunțe pe contesa. Așteptînd întoarcerea lui, mă pusei a contempla frumoasele statue ce adornau intrarea principala a palatului și fîntîna aruncătoare de apă, pe-al căria creștet era o statuă ce reprezenta pe Francesca da Rimini părăsită de amantul ei. La vederea acestei statue, în care Pasquale Romanelli [26] pusese tot ce are femeia mai frumos în orele cînd este tristă sau cînd recheamă în suvenirea ei pe amantul ce a părăsit-o, îmi simții inima sîngerîndă și două lacrime umeziră ochii mei. Dar pe cînd inima mea se afla în prada celor mai teribile emoțiuni, auzii pașii cei lini ai portierului, ce cobora scara palatului. El se apropie de mine și îmi zise: — Copilul meu, am anunțat contesei că voiești să-i vorbești și mi-a ordonat să-ți arăt că astăzi nu priimește pe nimeni. Acest nou ultragiu aruncat în față-mi cu atîta asprime făcu să dispară din inima mea ultima speranță de amor. Scosei numaidecît cartea în care era biletul și, dînd-o în mîna portierului, îi zisei: — Dă această carte stăpînei tale și spune-i că acela care te-au însărcinat cu acest mesagiu mîine nu va mai fi în Pisa. După aceea mă îndreptai către catedrală cu scop a mă arunca din vîrful turnului ei pe paveaua de piatră și a da un termen suferințelor mele. Dar în momentul cînd puneam primul pas pe scara fatală, auzii pronunțîndu-se în depărtare numele meu; întorsei numaidecît privirile către partea despre care venea sunetul și văzui pe bunul meu părinte, care venea către mine cu iuțeala permisă bătrînețelor în cazuri de disperare; iar cînd fu aproape de mine, mă privi cu amor și disperare apoi îmi zise: — Mateo!… fiul meu, unde voiai să te duci? Spune-mi ce voiai să faci? — Nimic, părintele meu, voiam să mă urc pe eminența turnului celui strîmb [27] , ca să privesc orașul Livorno și undele mărei. — Nu, iubitul meu, nu-mi spui adevărul. Disperarea cese vede pe fața ta arată tot. Tu suferi, copilul meu, și ascunzi de mine suferințele tale. — Liniștește-te, părintele meu, îți voi spune tot. — Aide, fiule, să părăsim acest loc care-mi inspiră teroare. Adu-ți aminte de ziua aceea cînd voiam să te trimit la Roma ca să-ți faci o carieră; atunci erai tu care nu voiai să abandoni pe bătrînul tău părinte. Ei bine, Mateo, astăzi este bătrînul tău părinte care te roagă să nu-l abandoni. Știi tu, fiule, că esistența ta prelungește pe a mea. Tu ești unicul sprijinitor al bătrînețelor mele. Cunosc nefericita pasiune ce roade inima ta cea jună. Am vegheat nopți întregi la capul tău și am plîns de multe ori cînd mîna mea sălta subt bătăile inimei tale. Curagiu, fiul meu!… Uită pe acea femeie. — Mă voi sili, părintele meu, a o depărta din memoria mea, cu condițiune numai ca să părăsim acest oraș. — Priimesc, fiule! — Dar ce ne vom face în urmă, cu ce vom trăi? — Nu te teme despre aceasta, am îngrijit eu despre toate. — Cum? — Prevăzusem de mai mult timp funesta pasiune ce ai pentru contesa și m-am pregătit. — Despre ce? — Despre tot ce ne trebuie ca să trăim o viață modestă, dar plină de plăceri nevinovate. Da, fiule, chiar astăzi putem lăsa acest oraș blasfemat, această mică Sodomă care, prin crimele sale, dete celebrului Dante ocaziunea de a dota literatura noastră cu una din cele mai frumoase poeme din cîte s-au scris pînă astăzi [28] și vom merge la Livorno, unde, iubitul meu Mateo, printr-o viață laborioasă și totdauna variată, vei putea să uiți pe acea femeie care ți-a răpit liniștea. — Îți mulțumesc, părintele meu, să grăbim cît se va putea ora departului. — Totul este gata. — Să plecăm dară! — Tu, Mateo, prepară tot pentru plecare, iar eu mă însărcinez a găsi trăsură și cai. Dupe o oră toate erau gata, iar pe la „Ave Maria“ [29] abandonarăm Pisa, acel oraș în care, pentru prima oară, gustai din cupa nenorocirei. După o călătorie de două ore, ajunserăm la Livorno și ne așezarăm cu locuința în una din aripile palatului episcopal. Acolo găsirăm tot menagiul necesariu pentru doi cilibatari; dar ceea ce-mi pricinui o mare bucurie fu un clavir pe care-l găsii așezat în camera mea. Făcui vreo cîteva prelude pe dînsul, dar abia ce vibrară primele sunete, părintele meu intră în cameră și, zîmbind, îmi zise: — Ei, Mateo, cum găsești noua noastră locuință? — De minune, părintele meu. — Dar clavirul? — Foarte bun. Aș voi numai să știu de unde ne vin toate astea? — De la Dumnezeu, fiule, de la Dumnezeu. — Asta o înțeleg; dar prin cine s-a servit el în acest nou miracol? — El s-a servit de o persoană care te iubește, copilul meu. — Aș putea să aflu numele acei persoane, fără să deviu indiscret? — De ce nu, fiule, este o femeie; cel puțin așa cred. — Este o femeie!… și cum se numește ea? — Nu-i cunosc numele. — E curios!… — Prea curios; mai cu seamă cînd mă gîndesc că ea, de zece ani încoa, ne trimite totdauna cîte o sumă de bani prin o persoană necunoscută! — N-ai avut cel puțin curiozitatea să întrebi pe acea persoană? — De-am avut curiozitatea!… Dar esistă o ființă umană care să nu aibă curiozitate? Nu știi tu, fiule, că curiozitatea a făcut pe om să piarză paradisul? Află dar că, de cîte ori s-a prezentat înainte-mi mesagerul secretei noastre protectrițe, n-am lipsit de a-i face diferite întrebări ș-a-l ruga cu cea mai mare persistență ca să-mi descopere acest mister, dar toate au fost în darn, fiindcă el rămînea totdauna mut ca o stîncă la toate rugăciunile mele. Îmi aduc aminte numai că, acum doi ani, viind dupe obicei să-mi dea bani și scrisoarea trimisă de protectrița noastră, mi-am zis aceste cuvinte: „Urmărește de aproape pe Mateo, căci el se află în pericol“. Iată tot ce am putut să aflu de la acest mesager… — Ziseși însă că ea îți scria. — Da, fiule! însă nu subscria niciodată, de unde vine că astăzi cunosc acest secret tot atît de puțin precum îl cunoșteam la prima aparițiune a misteriosului mesager. — Cel puțin trebuia să compari acele scrisori cu altele. — Aceasta nu am făcut-o pentru mai multe raționamente. Mai întîi că în toate scrisorile îmi impunea să nu cerc a pătrunde misterul; apoi, afară de aceasta, ea-mi trimitea bani fără a-mi cere vrun sacrificiu contrariu onoarei sau conștiinței mele; tot ce-mi recomanda era să veghez asupra ta, să-ți dau o educațiune întinsă de literatură și să-ți inspir sentimente de onoare și umanitate. Ei bine, scumpule Mateo, acest angel al provedinței, care mi-a procurat mijloace de a-ți da nutrimentul material și moral, este pentru mine un cult, iară ordinile sale o datorie sacră pe care o împlinesc fără a o controla. Sper însă că va veni o zi în care se va ridica vălul dupe acest mister și atunci vom ști cui să fim recunoscători. Paciență, fiul meu, paciență. La aceste ultime espresiuni îmi aruncă o privire plină de amor și se retrase. Mă pusei a esamina apartamentul meu și îl găsii foarte bine mobilat; deschisei ferestrele și rămăsei estaziat de bela panoramă ce se deschise înaintea privirilor mele. Imaginează-ți, Gerolamo, pe omul care vede pentru prima oară Mediterana și pitoreștele ei porturi pline de bastimente de toate forțele, ce par ca niște orașe sau păduri mișcătoare, zgomotul comerciului și activitatea locuitorilor, varietatea costumelor și a modului de viețuire și te gîndește apoi cît de mare cată să fie surprinderea lui. Astfel eram eu în orele acelea cînd pentru prima oară priveam toate acestea. Felul vieței în care intrasem de la statornicirea mea la Livorno făcu să slăbească oarecum furiosul meu amor pentru contesa și, afară de niște momente de esaltare, nu mai simțeam decît sublima tristeță ce rămîne în inimele simțitoare, cînd recheamă în suvenirea lor binele ce au pierdut. Într-o zi părăsii locuința mea prea de dimineață și mă îndreptai către molul portului celui nou. Ajungînd acolo, mă așezai pe una din băncile de piatră ale bastioanelor și mă dădui cu totul în contemplarea mării; ea era foarte agitată în ziua aceea și semăna întocmai ca un gigant ce geme sub greutatea lanțurilor sale, pe care cearcă în darn a le rupe. Spiritul meu, în acele momente, se abandonase cu totul în imperiul unor idei și sentimente pe care omul le poate numai simți, iar nu și exprima. Dar, deodată, o mînă umană atinse umărul meu. Mă întorsei să văd cine era acela care mă deștepta din dulcele mele aiurări; dar cît de mare îmi fu surpriza cînd recunoscui în turburătorul liniștei mele pe portierul contesei. — Pe cine cauți aci, bătrînule? îi zisei cu ansietate. — Pe tine, amicul meu. — Și ce voiești de la mine? — Mai nimic pentru mine, dar foarte mult pentru tine, dacă în adevăr ai iubit pe contesa. — Esplică-te mai bine, căci nu te înțeleg. — Mai nainte de toate spune-mi: îți aduci aminte de ziua aceea cînd m-ai însărcinat cu un serviciu lîngă dînsa? — Da, îmi aduc aminte! — Ei bine, i-am dat biletul de amor. — Dar eu ți-am dat o carte de rugăciune și, daca memoria nu mă amăgește, cartea aceea se numea Imitazione di Cristo . — Așa este, dar într-însa era un bilet de amor. — De unde știi că biletul acela era de amor? — Trăsăturile feții, agitațiunea și alterarea accentului vocei tale m-a făcut să înțeleg că era de amor, și încă de un amor foarte sălbatic și violent. Ardeam de nerăbdare să știu ce efect va produce în inima ei înfocatele espresiuni ce desigur coprindea în sine acel bilet. — Ce-ai făcut, dar, ca să-ți împlinești această dorință? — Să vezi: i-am dat cartea de rugăciune, apoi m-am prefăcut că ies din cameră și m-am ascuns după tapiseria porții, de unde putui să privesc toate mișcările ei, fără să fiu surprins. Ea, crezîndu-se singură, deschise cartea și luă dintr-însa biletul tău de amor. — Și ce mai făcu după aceea? — Îl deschise și-ncepu a-l citi. — Ce impresiune i-a făcut? Plin de curiozitate, observai cu mare atențiune și văzui că fața ei aci devenea palidă, aci se colora de un roșu estraordinar; iar cînd ajunse pe la frazile cele din urmă, biletul îi căzu din mînă și văzui lacrimile curgînd din ochii ei! Ieșii numaidecît din ascunzătoarea mea și venii să-ți anunț victoria; dar tu nu mai erai în Pisa. — Din cele ce-mi spuseși, înțelesei, amicul meu, că tu cunoști toată istoria nefericitului meu amor; spune-mi, dar, ce a făcut ea după aceasta? — Toată ziua a stat închisă în camera ei. Dar asta este foarte puțin pe lîngă aceea ce a suferit după plecarea ta din Pisa. A doua zi trimise pe camerista ei ca să afle ceva despre tine; dar cînd priimi știrea că tu și bătrînul tău părinte ați părăsit orașul, se lăsă cu totul în prada unei melancolii care, mai în urmă, se schimbă într-un delir ce-i amenința esistința! Ce nu întrebuința sărmanul conte ca să o tragă din grozavele ei suferințe; dar toate fură în darn. În fine, după consiliul medicilor, părăsiră amîndoi Italia și astăzi aflai că marele duce a orînduit pe contele ca să reprezinte pe Toscana în republica Statelor Unite. Dacă toate trăsnetele cerului ar fi căzut deodată pe capul meu, nu era să simț aceea ce simții în momentele acelea! Ea m-a iubit!… Ea a suferit și poate chiar în aceste momente suferă pentru mine!… și eu am ultragiat-o, i-am răpit fericirea!… Ce voi fi făcut dupe aceasta, nu știu; mi-aduc aminte numai că m-am deșteptat în brațele bătrînului portier, care mă contempla cu un aer de compătimire. Teribila criză trecu și în puține zile îmi reluai iarăși forța ce pierdusem. De atunci n-am mai priimit nici o notiție despre dînsa; cu toate astea nu am încetat un moment măcar de a o iubi și o iubesc chiar acum, cînd sunt pe marginea abisului. Iată istoria vieței mele; acum îți voi arăta și aceea ce pretinz de la amicia ta. — Vorbește, amicul meu, și voi împlini literalmente toate dorințele tale. — Decapitarea mea o să fie mîine, la zece ore, nu e așa? — Dar poate pînă atunci să sosească iertarea. — Iertarea mea, ziseși!… Se vede că nu cunoști pe ducele Toscanei. Află, amice, că el s-a vîndut de mult inamicilor Italiei și astăzi suferă tristele consecințe ale imprudenței sale. El nu mai este decît o păpușe încoronată; puterea este în mîna streinului ultramuntean, care suge sîngele sîrmanei noastre patrie. Infamul acela care vede în fiecare italian un Guglielmo Tell [30] , va voi oare să mă libereze? Rău cunoști lumea, iubite amice. — Ai dreptate. — Să lăsăm, dar, la o parte supozițiunile. Mîine mă vor omorî în adevăr; asta s-a decretat și se va împlini. Ascultă acuma ultimele mele dorințe: să ceri corpul meu de la călăi [31] și să-l îngropi în cimitirul de la Pisa; iar funcțiunea funerară să se săvîrșească la Santa Maria. Să rogi din partea mea pe Don Anselmo, organistul de la Santa Maria, ca să esecuteze, la oficiul funerar, Requiescat in pace în re minore, pe care l-am compus în timpul cînd ocupam locul său. Ține cheia aceasta: ea este de la scrinul meu; să deschizi acel scrin și să iei de acolo un buchet de flori ce-l am de la contesa și inelul acela pe care mi l-a legat la gît sărmana mea mumă, atunci cînd s-a văzut nevoită a mă părăsi, ca să-și apere onoarea, și să le dai acestea contesii cînd se va înturna în Pisa. Să-i arăți, iubite Gerolamo, că nefericitul Mateo n-a încetat un moment măcar de a o iubi. Să-i ceri, în numele amorului nostru, iertare pentru toate suferințele ce i-au cauzat funesta mea pasiune; să-i arăți că am murit pronunțînd numele Italiei și pe al ei și să o juri, în numele inocentului meu amor, ca să ție acel inel ca suvenire a nenorocirilor noastre. Repetai de al doilea jurămîntul ce făcusem că voi îndeplini ultimele lui dorințe, iar după aceea începurăm a conversa despre lucruri care nu avea cea mai mică înclinare cu dureroasa lui pozițiune. Petrecurăm astfel pînă la opt ore de seara, fără a zări în tot timpul acesta, pe trăsurile feții sale, cea mai mică temere de moarte. Dar deodată se auziră mai multe lovituri în ușa bisericii; alergai să văz cine erau aceia ce băteau și ce voiau ei; deschisei ușa, dar, ce grozăvie! erau patru sacristani [32] îmbrăcați cu domine negre întocmai ca ale domenicanilor și purtau pe umăr un sarcofagiu (coșciug), iar după dînșii venea confesorul poliției, însoțit de vreo zece călugări îmbrăcați cu stofe negre și cu lumînări aprinse în mîini. Atunci înțelesei tot: ei veneau să cînte lui Mateo ultimele rugăciuni ale celor repauzați. La vederea acestor fantasme infernale, picioarele îmi slăbiră, pulsul începu a bate neregulat, eram aproape să-mi pierz rațiunea și simții pentru prima oară ce va să zică a muri; cu toate astea eram preot și datoria mea era să merg înaintea acelor angeli ai morții; luai dar crucifisul în mîini și, puindu-mă în capul lor, îi condusei pînă dinaintea altarului celui mare. Acolo ei se opriră și ordonară sacristanilor să puie sarcofagiul jos, iar după aceea capelanul strigă: „L'olio santo, presto l'olio santo“ [33] , îi dădui numaidecît vasul cu oliul sfînt și mă depărtai plin de teroare. Capelanul, însă, deprins cu asemenea triste însărcinări, înainta către Mateo și-l unse cu sfîntul oliu. După aceea puse pe pacient în sarcofagiu și ordonă călugărilor să înceapă oficiul morților; dar abia ce auzii primele sunete ale orațiunii De profundis, sîngele în mine îngheță și căzui leșinat; iară cînd mă deșteptai din acel somn de moarte, nu mai văzui în biserică pe nimeni, afară de capelanul care silea pe Mateo să-și facă confesiunea. — Nu voiesc a mă confesa, zicea Mateo. — Dar asta este un îndemn al lui Satan, care, nemulțumindu-se că ți-ai pierdut corpul, voiește acuma să-ți piarză și sufletul. — Minți, ipocritule, minți! Aceia care mi-a pierdut corpul sunteți voi, hidoase jiganii, cari uitînd misiunea voastră v-ați vîndut cu totul inemicilor Italiei și speculați întocmai ca Iuda darul ce vi s-a dat de sus. — Liniștește-te, copilul meu, și mărturisește omului lui Dumnezeu crimele tale. — Om al lui Dumnezeu! Nu te temi că acel Dumnezeu pe care îl profani te va fulmina? Tu să vorbești de Dumnezeu? Tu care porți pe piept semnul trădării! Spune, infame, ce servicii ai făcut străinului de ți-a atîrnat acea decorațiune la piept? Tu nu ai fost militar, nici politic, toată lumea știe că ești un imbecil; răspunde, dar, prin ce alte merite, daca nu prin trădări, ai dobîndit acel semn al lui Cain? — Sufer toate acestea și mai multe chiar, dar, în numele lui Crist, fă-ți confesiunea. — Știu că ești gata a suferi orice ultragiu, dar aceasta o faci numai fiindcă ești trimis aci să smulgi cu orice preț secretele inimei mele. Află însă că eu m-am confesat. — Și cine e confesorul acela care a cutezat?… — Fratele Gerolamo, acel adevărat preot al Mîntuitorului nostru. — Dar el nu are darul de a confesa. — Ce-mi pasă! Crist însuși a zis: „Mărturisiți-vă unul altuia păcatele și vă veți libera de dînsele“; astfel am ales de confesor pe acela în care am încredere. — Așa este, dar canoanele bisericești se opun la aceasta. — O știu ca și tine, dar acele canoane le-ați făcut voi, monștrilor, ca să spionați popoarele și să dați în mîna călăului pe fiii cei adevărați ai Domnului. Du-te de aci, piei din ochii mei, zbir al inemicilor patriei mele, căci altfel mă vei aduce în stare a te ucide și a scăpa Italia încă de un trădător. La aceste ultime fraze, Mateo se aruncă spre dînsul ca să-l sfîșie, dar lanțul ce-i ținea brațele legate la stîlp îl opri de a săvîrși această crimă. Atunci capelanul ieși din biserică și se duse la poliție, ca să raporteze cele întîmplate. — Ia spune-mi, Gerolamo, cine mai era și acel capelan? Sunt curios să aflu. — Dar se va pierde șirul istoriei lui Mateo. — Cît despre mine, nu te îngriji, căci am o memorie mai fericită decît a lui Artaxerx Mnimon [34] . — Află dar că acel călugăr este un iezuit infernal, vîndut cu totul intereselor streinului; de aceea, cînd se osîndește la moarte vreun criminal politic, îl trimit pe dînsul să-i facă confesiunea și nu cunosc o confesiune săvîrșită de acel zbir care să nu fi adus cu sine noi arestări și condamnări la moarte. — Încetează, pentru numele lui Dumnezeu, căci mă cutremur. Să venim dar, la istoria noastră. Pe dată ce ieși din biserică confesorul poliției, Mateo luă iarăși liniștea sa dinainte și conversarăm pînă la „Angelo“. Atunci îl strînsei în brațele mele și mă despărții de dînsul, ca să iau parte cu confrații mei la rugăciune. Noaptea trecu, ca să dea loc zilei fatale în care era să văd pe amicul meu dîndu-și ultima respirare. Soarele se ridicase dasupra catenei Apeninilor și lucea de o lumină stranie. Orașul luase un aspect de jale, iar pe fața locuitorilor era adînc imprimate dezolațiunea și ansietatea. Primul semnal al esecutării amicului meu se dete printr-o împușcătură de tun. Clopotele începură a răspîndi în aer lugubrul lor sunet. Piața armelor se umplu de guarzi armați ca de rezbel și gata a face foc la primul semnal. Îndreptai pașii către capela arzîndă, ca să îmbrățișez și să dau ultima sărutare scumpului meu Mateo. Intrai înăuntru și-l găsii încongiurat de guardii. Curagiul însă ce văzui într-însul, chiar în acele teribile momente, mă făcu să-l admir și să-l respectez. Nu trecu mult timp și veni esecutorul împreună cu ajutorii săi și ceru să esamineze pe condamnat. Guardiele se deteră în laturi și făcură loc acelui angel al morții care, prin aspectul sau cel crud și culoarea vestmîntului său, umplu de groază pe cei ce-l privea în față, afară de Mateo care, cu un zîmbet foarte natural, îi zise: — Veniși, în fine, amicul meu. — Da, curagiosule june, răspunse esecutorul cu un aer plin de întristare. — Așa este că tu o să fii bun cu mine? — Auzi acolo, bun!… Dar un călău poate fi bun cu cineva? — Poate prea bine, mai cu seamă cînd rugăciunea ce i s-ar aduce nu l-ar vătăma! — Vorbește și vom vedea!… — Apropie-te, amice; privește (îi arătă gîtul), ai? ce zici? — Ce să zic? Ai un gît foarte bun ca să-ți ție capul pe umeri un timp îndelungat. — Nu m-ai înțeles. — Vorbește mai deslușit. — Voiam să zic că gîtul meu nu are o mare fatigă ca să fie tăiat. — O crez și eu aceasta. — Daca este așa, te rog să-l tai dintr-o singură lovitură. — Fii liniștit; vei fi servit atît de bine, că îmi vei mulțumi odată. În momentul cînd esecutorul pronunța aceste ultime fraze se auzi o a doua descărcatură de tun. Atunci se deschiseră porțile capelei și scoaseră pe condamnat afară, ca să-l ducă la locul pierzării. Cortegiul funerar era organizat astfel: în capul procesiunei erau frații mizericordiei, ținînd crucifisul și cele două stindarde ale ordinului. După dînșii veneau cei patru ciocli (beccamorti), care duceau sarcofagiul; apoi o parte din comunitatea domenicanilor desculți, învăluiți în mantalele lor cu capușoane și ținînd în mîini lumînări aprinse. În mijloc sta Mateo, îmbrăcat în vestminte albe, desculț și cu capul descoperit. La spatele său sta călăul și ajutoarele lui; iar după dînșii veneau frații carmeliți, cu stindardul ordinului lor. La un nou semnal ce se dete, cortegiul începu a se mișca, însă cu pași foarte lini din cauza mulțimei poporului care venise din toate părțile Toscanei, ca să privească esecuțiunea; dar cînd ajunse în ulița cea mare (via grande), spectacolul se schimbă cu totul. Daca pînă aci vedeai o populație plină de curiozitate, alergînd din toate părțile ca să privească figura condamnatului, ei bine, populațiunea aceea, cum văzu angelica figură a lui Mateo și curagiul cel fără esemplu, rămase uimită, iar după aceea începu a striga: „Să se ierte condamnatul!“ Damele ce stau în balcoane și cele ce ieșiseră la ferestre ca să privească spectacolul aruncau necontenit flori și cu ochii plini de lacrămi strigau: „Morte agli stranieri, sia libero l'inocente!“ [35] Mateo, la toate aceste demonstrațiuni de pietate, răspundea printr-un zîmbet foarte natural și plin de recunoștință. Cortegiul, deși uneori împins înainte, iar alteori ținut în loc de înfuriatele valuri ale populațiunei, ajunse finalmente în Piața Armelor, locul destinat pentru esecutare. Aci gendarmeria formă un cerc în care coprinse eșafodul, pe condamnat împreună cu esecutorul și o parte din frații carmeliți. Semnalul esecutării se dete; dar, pe cînd mulțimea aștepta să vază pe condamnat urcînd scara eșafodului, împreună cu călăul, și pe acest din urmă manevrînd fierul omorîtor pe dasupra capului victimei sale, deodată se auzi din toate părțile strigînd: „Calăul a dispărut! Să trăiască calăul, el este un bun italian!“ Aceste esaltări de bucurie nu durară mult, căci un om învestit în uniformă de zbir veni cu iuțeala fulgerului și înfipse în pieptul lui Mateo un pumnal pe care îl avea în mînă, apoi dispăru tot așa de iute precum apăruse. Atunci popolul, înfuriat pînă la turbare, se împărți în două părți: unii alergau să prinză pe asasinul, iar ceilalți duceau pe Mateo leșinat și plin de sînge. Pe cînd se urmau toate acestea, un nou zgomot se auzi despre ulița cea mare. Ascultai cu atențiune și auzii cuvintele: „La grazia, la grazia!“ Deodată însă cu aceste strigări văzui un nor de popol venind tot din partea din care se auziră vocele. Ei purtau pe brațele lor un preot bătrîn și neputincios, care abia mai da semne de viață; în urma acestui preot, venea o femeie ca de patruzeci și cinci de ani, cu un pergament în mînă, pe care îl arăta mulțimei strigînd: „Aduc grație pentru Mateo, pentru nenorocitul meu fiu!…“ În fine ajunseră denaintea eșafodului, deteră cartea de iertare în mînă grefierului și dobîndiră voie a lua corpul lui Mateo, pe care-l duseră în palatul episcopal, abia mai dînd semne de viață. După aceea chemară pe hirurgul orașului, care, după ce esamină plaga și o legă, zise: „Suferindul nu este în pericol, dar are mare necesitate de liniște, ca să nu se iriteze sîngele; lăsați-l cu mine și răspunz eu de viața lui“. A doua zi chirurgul declară că amalatul se află afară de orice pericol și dorește să ne vază. Intrai la dînsul împreună cu bătrînul său părinte și îl găsirăm întocmai ca o floare bătută de vîntul cel rece al iernei; pe buzele lui plana un surîs încîntător și plin de inocență; el visa. Și ce ar fi putut el să viseze daca nu pe amanta sa, pe aceea care îi procurase primele vise de amor? Dar pe cînd priveam cu nesațiu serenitatea feții sale, fruntea lui deodată se încreți ca undele oceanului agitate de tempestă; o mișcare convulsivă domină tot corpul său și începu să aiureze. În această viață vizionară, în care sufletul, sfărîmînd catenele materiei, se avîntă către imperiul acelei fericiri ce nu se poate gusta decît în vis, el plîngea pe amanta sa. „Ce va fi făcînd ea? Poate că va fi murit departe de patria sa, departe de subiectul amorului ei! Dar nu, ea m-a uitat și, pe cînd eu sufer, ea poate sta rezemată pe pieptul consoartelui ei și gustă acea fericire la care eu nu am cutezat a mă gîndi.“ Această criză nervoasă trecu și liniștea își luă iarăși locul său pe fața suferindului. În timpul acesta se auzi un zgomot de trăsură în curtea palatului; mă apropiai de fereastră și văzui în adevăr o trăsură ce aducea două dame; ea se opri la scara palatului, iar damele se coborîră jos. Atunci bătrînul îmi zise: „Du-te, Gerolamo, de priimește pe acele două femei; ele vin la noi“. Coborîi scara palatului și priimii pe cele două dame cu toată curtoazia reclamată de obiceiul timpului. Una dîntre dînsele era cam trecută în etate, iar cealaltă era tocmai în anii pasiunelor și frumoasă ca un angel. Pe cea dintîi o cunoscui: era femeia ce adusese grația lui Mateo, era muma lui; pe cea de a doua, însă, cu toată silința ce adoperai, nu o putui cunoaște. Tot ce putui observa era paloarea mortală ce sta imprimată pe trăsurile feței sale. După ce schimbarăm vreo cîteva espresiuni de politeță, amîndouă aceste femei mă întrebară deodată: — Cum se află Mateo? — Foarte bine. — Dar plaga? — Este aproape a se închide. — Fie lăudat numele Domnului! Dar abatele Don Anselmo cum se află? — Nu am onoarea a cunoaște pe acest abate. — Dar bine, el este părintele lui Mateo. — Dacă este vorba de dînsul, îl cunosc și am onoarea a vă: face cunoscut că este sănătos și se află în camera lui Mateo. — Condu-ne numaidecît în acea cameră, că avem mare dorință a-i vedea pe amîndoi. — Cu toată plăcerea; dar cată să cer mai întîi consimțimîntul bătrânului; pînă atunci binevoiți a intra în acest salon. Le condusei pe amîndouă în micul salon, iar după aceea intrai în camera lui Mateo și arătai bătrînului dorința ce aveau acele dame de a-l vizita. El priimi cu bucurie cererea lor și mă trimise să le anunț că pot intra; după ce le făcui cunoscut că amalatul doarme și le rugai să ia precauțiuni ca să nu-i turbure liniștea somnului, intrai împreună cu dînsele în camera suferindului. În intervalul acesta Mateo se deșteptase și cerea să se ridice puțin, ca să privească pe bătrînul său părinte. Astfel dar, cînd intrarăm la dînsul, el sta cu fața în sus, puțin cam rădicat și sprijinit pe o pernă. La vederea damei cei june el dete un țipăt și cercă să se ridice dupe pat, spre a cădea la picioarele ei; dar forțele îl părăsiră și căzu în nesimțire. Plaga se deschise iarăși și un torent de sînge negru începu a curge dintr-însa. Chirurgul fu chemat de al doilea; el îi dete tot ajutorul putincios, dar de astă dată declară că amalatul nu mai poate trăi decît douăzeci și patru de ore. Prezicerea lui se împlini. Mateo părăsi lumea aceasta, dîndu-și ultima respirare în brațele sorei și amantei sale, a mumei și a bunului său părinte. Sufletul său se înălță către tronul Celui preaînalt, întocmai ca profumul inocentelor flori ale primăverii. Iar rămășițele mortale se depuseră în cimitirul cel de la Pisa, sub un mauzoleu de marmură, pe care stă scris: NATO PER ESSERE INFELICE NON TROV AI RIPOSO CHE SOTTO IL FREDDO MARMO CHE COPRE LE MIE SPOGLIE MORTALI MDCCCL JUNIO XXV [36] La capul acestui mormînt, ce închide în sine ultima speranță a trei ființe nenorocite, se vede și pînă în ziua aceasta un ciparos verde și stufos, în care se adună paserile cerului de intonează melodioasele lor concerte; iar călătorul obosit de suferințe privește lăcrămînd acest ultim azil al nefericirii; apoi, ridicîndu-și ochii către cer, cheamă mizericordia divină asupra răposatului. Aci fratele Gerolamo termină funesta istorie a lui Mateo Cipriani. Ieșirăm din delicioasa grădină a monastirei domenicanilor dupe colina Fiesole, cu ochii plini de lacrămi. După puțin părăsii monasteriul împreună cu amicul și camaradul meu Geraldini și ne întoarserăm la Florența, unde ne aștepta reprezentarea operei Il Giuramento de Mercadante la teatrul Pergola. Admirarăm acest cap d-operă ce unește în sine poezia și filosofia muzicală, iar după aceea străbăturăm frumosul bulevard (Il Casso) de la Santa Maria del Fiore și merserăm la cafeneaua lui Galien, ca să aflăm noutăți. Acolo avui ocaziunea să strîng mîna celebrului Mercadante și să-i adresez sincerile mele complimente pentru fericitele momente ce-mi procurase în acea seară frumoasele melodii ale operei sale. A doua zi pe la șase ore dimineața, zisei adio Florenței, acel locaș al belelor arte și al poeziei, și mă pusei în careta căiei ferate ce duce la Pisa. Cum ajunsei în acel oraș, mă îndreptai către cimetirul cel nou, unde, dupe puține cercetări ce făcui, găsii piatra sepulcrală ce acoperea corpul lui Mateo. Era pe la opt ore, roua cerului nu se rădicase dupe iarba cea verde ca smarandul. La apropierea mea de acea piatră, două prigori [37] zburară dupe dînsa, lăsînd să se auză lamentabilul accent al vocei lor. Privii cu dezolațiune recea marmură sub care se topea inima lui Mateo, zdrobită de nefericire în etatea florilor și a viselor de amor; și plecînd genunchile la pămînt, rădicai către cer ochii plini de lacrămi și rugai pe alinătorul suferințelor să priimească acel suflet inocent în paradisul fericirei cei nepieritoare și să console inimele acelora ce suferă în întristare pierderea lui. Florența, 1858 iuniu 5 ↑ Zicem meserie pentru că, în zilele noastre, călugăria este o meserie… ↑ Acesta înființă inchiziția în Imperiul Ispaniol. ↑ Începătorul ordinului iezuiților. ↑ Acest sfînt trece de începător al vieții monacale. ↑ În timpul acestui rege călugării făceau cele mai mari cruzimi în Spania și mai în toată Europa. ↑ Numiri de diferite ordine călugărești. ↑ Aci se face aluziune la contele Montalembert. ↑ Ave Maria și Pater noster sunt orațiuni de seară; ele, repetate de zece ori, compun rugăciunea numită Angelo . ↑ Nume oriental ce se dă viceregilor sau guvernatorilor mai distincți. ↑ Vatican și Quirinal sunt numele celor două palate ale papilor. ↑ Cina misterioasă. ↑ A se înmormânta în bazilica sîntului Petru era în timpii aceia un lucru la care aspirau chiar regii. ↑ Unii dau de erou al acestei anecdote pe celebrul pictor Leonardo da Vinci ↑ Tremură, Steno, tremurați voi, tiranilor! ↑ Brutus omorî pe Iulie Cezar în Senat și liberă Roma de tirania lui. ↑ În Italia condamnații la moarte, înainte de a fi esecutați, să țin douăzeci și patru de ore în biserică, unde preoții îi pregătesc de moarte. ↑ Una din cele mai antice opere de slil gotic din Italia (vezi Pisa ilustrată) . ↑ Liturgia catolică. ↑ Chimere sau planuri de fericire nerealizabile. ↑ Cea mai sublimă statuă de Canova din muzeul de la Vatican. ↑ Unul din celebrii sculptori italieni ai secolului XV, zis al Renașterei. ↑ Turnul cel plecat de la Pisa este unul din cele mai curioase și mai importante monumente de artă al Italiei. El fu construit în secolul al XII-lea de arhitecții Guglielm de Innsbruck și Bonnano de Pisa, din marmură albă. Are șapte etage și este atît de înalt, că dupe creștetul lui se văd undele Mediteranei. ↑ Cîntul XXXIII și cel mai celebru din cînturile ce compun Infernul din Divina Comedie a lui Dante. În acest cînt celebrul poet descrie omorîrea contelui Ugolino și a fiilor lui prin foame; apoi demonstră intrigile și lașitățile pisanilor dupe timpii aceia. ↑ Termen convențional prin care italienii se servesc a arăta orele de seară și care corespunde cu termenii noștri: după toacă, sub seară etc. ↑ Guglielmo Tell, mîntuitorul Elveției. ↑ Esecutori sau gîzi. ↑ Sacristani și beccamorti se numesc aceia care îngroapă morții. ↑ [Mirul, repede mirul (n. ed.) . ] „Olio santo“ este mirul cel mare; în Italia este obicei a se unge cu mir osîndiții la moarte. ↑ Un rege al perșilor, care avea o memorie estraordinară. ↑ Moarte străinilor, să fie eliberat nevinovatul! (n.ed.) . ↑ Născut spre a fi nefericit, nu găsii odihnă decît sub marmura rece care acoperă rămășițele mele, 1850 iunie 25 (n. ed.) . ↑ Se zice că prigoriile nu beau decît rouă, iar în timpii de secetă ele rătăcesc pe cîmp și îți temperează setea sorbind aer. ↑ Vezi istoria Republicei Venețiane. ↑ Ciceroni sau servi de piață se numesc aceia ce însoțesc pe turiști și le arată antichitățile unui oraș. ↑ Ceea ce întărește mai mult opiniunea că orașul acesta fu clădit de celți, este chiar numele său de Bergamo, ce derivă de la zicerea celtică: bergham sau berghem , ce însemnează lăcuință muntoasă sau de munte (vezi Locatelli, Ist. Berg.) . ↑ Lui Gaetano Donizetti, creator fecund de melodii sacre și profane, frații G. și Francesco au ridicat această piatră în semn de afectuoasă amintire, 1855 (n. ed.) . ↑ Aceste două opere se reprezentară pe toate teatrele Italiei cu succes moderat.


content:
Scopul călătoriei mele în Italia fiind acela de a asculta celebritățile muzicale ale aceii țări și a dobîndi mai multe noțiuni practice în arta sunetelor, se înțelege de sine că era de mare necesitate a străbate Peninsula Italică în toate direcțiunile ei. Astfel dar mă văzui silit a părăsi orașul Milano, acel locaș al plăcerilor, în care turistul poate să locuiască mai mult timp fără să-l apuce urîtul cu ghearele sale cele de gheață. Cu o zi dar înaintea plecării mele din acest oraș îmi luai ziua bună de la junele Titto Ricordi, neguțătorul de muzică, unicul locuitor din Milano cu care legasem o amicie mai strînsă pe timpul locuinței mele acolo, și îmi îndreptai pașii către debarcaderul căii ferate ce duce la Bergamo, capitala provinciei cu același nume. Plătii patru sfanți și jumătate tarifă pentru atomul meu și cincizeci și patru centimi pentru sacul de călătorie, iar la două ore dupe-amiazi începui a alerga cu cea mai mare iuțeală pe făgașele căii ferate ce duce la Bergamo. Traversai iarăși prin cele mai frumoase grădini încongiurate cu arbori roditori și udate de mici canale artistice, prin care agricultorii lombarzi trag apa din rîuri ca să răcorească și să dea viață semănăturilor. Priveam cu mare plăcere romanticile pozițiuni și ruinele castelelor din timpii feudalismului, așezate pe creștetul colinelor celor mai încîntătoare; gustai în fine mai mult de două ore acele plăceri poetice, ce îndulcesc inima și înalță spiritul; dar tocmai cînd mă aflam plutind cu barca imaginațiunei pe oceanul acestui frumos ideal, auzii pe conductor strigînd cu vocea sa de stentore: Stazione Bergamo! Siamo arrivati a Bergamo! Mai întîi simții o mare părere de rău văzîndu-mă deșteptat atît de brusc din acele poetice visări, dar curiozitatea ce aveam de a vedea orașul Bergamo, patria celebrului căpitan Coleoni, care salvă armata Republicei Venețiane de o totală distrucțiune în rezbelul cu duca de Milano [1] , și mai cu seamă plăcerea ce era să simț ascultînd opera Mosè in Egitto de Rossini, cîntată de artiști eminenți, făcu să dispară întristarea de care eram coprins. Sării din vagon întocmai ca o căprioară și ordonai să-mi transporte bagagiul la ospelul Bella Italia, căci îmi plăcuse foarte mult acest titlu, deși eram încredințat că ospelul nu o să corespunză cu titlul său, din cauză că, în zilele noastre, toți cearlatanii și ambițioșii care nu reușesc prin alte mijloace a-și face o pozițiune frumoasă în societate, alerg la patriotism ca la ultimul mijloc de a-și realiza visul sau ținta ambițiunei lor. Cei care aspiră la graduri politice se acoper cu vestmîntul virtuții și al patriotismului, apoi ies în societate armați cu aceste virtuți împrumutate și încep a declama în locurile publice cele mai frumoase teorii despre renașterea popoarelor și liberarea lor de subt greul lanț al tiraniei; dar pe dată ce și-au atins scopul, rădică masca și devin cei mai aspri împilători ai poporului, desființînd prin fapte tot ce a propagat cu puțin mai nainte prin vorbe. Cînd cearlatanul sau pseudopatriotul se întîmplă să fie neguțător, își împodobește magazinul cu emblemele cele mai frumoase și mai sacre din istoria patriei: aci vezi o băcănie cu inscnpțiunea: La Caton de Utica; dincolo o librărie cu faimosul titlu: La țăranul împroprietărit; mai la vale iarăși un ospel pe al căruia frontispiciu stă scris cu litere capitale, sculptate în aur: La divul Traian, învingătorul Dacilor; dar cînd cineva observă bine acele prăvălii patriotice, vede cu destulă întristare că ele sunt niște curse întinse apozitamente ca să prinză într-însele pe oamenii cei fără esperiență. Amorul însă ce simțeam pentru Italia nu-mi permise a lua precauțiunile necesarii în contra acestor neguțători de patrie, carii amăgesc lumea puși subt protecțiunea celei mai principale din virtuțile cetățenești. Ordonai, după cum am mai zis, să-mi ducă bagajul la Bella Italia, iar eu rămăsei pe aleiul ce duce de la debarcaderul căii ferate în oraș. Mă plimbai puțin prin acel frumos alei, dar nu găsii nimic demn de notat decît vreo cîțiva precupeți (sunt și în Italia precupeți), ce vindeau pepeni și piersici, pe care îi recomandau cumpărătorilor prin niște țipete ascuțite și scoase din plămîni cu o atît de mare violență, că escitau mai mult compătimirea decît apetitul acelora ce îi ascultau. Ceea ce trase mai mult atențiunea mea era doi ciceroni sau servi de piață [2] , ce se certau între dînșii pentru dreptul de a mă turmenta. În fine, unul dintre amîndoi, împingînd pe cellalt, veni la mine cu pălăria în mînă și îmi zise: — Signoria voastră sînteți un străin ce vine să viziteze orașul nostru, nu rămîne nici o îndoială despre aceasta. — Da, domnul meu, străin în adevăr, însă numai pentru orașul Bergamo, căci sînt dela Milano și scopul venirei mele aici este numai ca să cumpăr mătase de la tîrg, fiindcă, astfel precum mă vedeți, am onoare a fi unul dintre speculanții cu acest articol. — Dar asta nu vă poate opri de a vizita monumentele orașului nostru. — Cam ce monumente însemnate are orașul Bergamo, care să-mi escite curiozitatea dupe Roma, Florența, Pisa și Veneția? — Te amăgești, siniore. Italia este semănată cu monumente, și tot orașul își are pe ale sale în parte. — Care sînt dar ale orașului Bergamo? — Sunt mai multe. — Spune-mi pe cele mai însemnate! — Este domul clădit în secolul IX; Santa Maria Maggiore, unde se află mausoleul maestrului Donizetti; vila celebrului tenor Rubini, galeria de cadre, biblioteca, cimitirul, teatrul etc., etc., etc. — Și celelalte, și celelalte, înțeleg; dar, vezi dumneata, acum sînt ostenit de călătorie și te rog să-mi dai repaos pînă mîine la 9 ore ale dimineței, și atunci sunt la ordinile domnieivoastre. — Spuneți-mi, domnule, numele ospelului și numărul camerei. — Ospelul Bella Italia, camera no. 6. Numai cu chipul acesta mă putui libera de acel turbat cicerone, căci altfel m-ar fi turmentat toată ziua, ca să poată dobîndi dreptul de a-mi cere un fiorin pentru osteneala sa. Văzîndu-mă liberat de omul acela, mă pusei a contempla orașul din pozițiunea în care mă aflam și simții o mare plăcere, căci punctul în care mă oprisem îmi permitea a privi acest frumos oraș în toată splendoarea frumoasei sale pozițiuni, ce începe din cima unor coline și se oprește într-o frumoasă cîmpie, formînd cu chipul acesta orașul vechi și nou, înconjurat de toate părțile cu grădini și vile de o frumusețe încîntătoare. Clădirile orașului Bergamo sunt mai toate de stil roman degenerat în cel italian modern. Stradele sunt bine construite și se țin în mare curățenie. Are o academie de științe, o bibliotecă publică, în care se găsesc mai multe manuscrise interesante, și o școală de teologie. Populația nu trece peste cifra de patruzeci mii locuitori stabili. Despre originea fondării acestui oraș nu se știe nimic pozitiv; unii din istoricii italiani cred că ar fi fondat de o seminție etruscă, numită orobi; alții din contra susțin că-și are originea de la celți [3] . Această din urmă părere este adoptată de toate notabilitățile istorice ale peninsulei. Acest oraș a suferit mult din evenimentele politice, în anul 49 înaintea erei creștine căzu sub dominarea romanilor, care îi dete dreptul de cetățenie romană și un guvern de quatrumvirat, ce diferă foarte puțin de consulat. Dupe căderea imperiului deveni pradă Longobarzilor și altor conchistatori, iar mai în urmă se transformă în republică; dar neputînd să reziste rezbelelor civile din secolii meziani, ce devastau Italia, se supuse Republicei Venețiene și se guvernă de dînsa pînă la 1796, cînd se încorporă cu imperiul austriac. Între monumentele demne de vizitat se numără catedrala cea veche de stil mixt, dar delicat și prea impozant, în care se văd o mulțime de statue, picturi antice în afresco și caustice, și altele mai noi de cei mai renumiți artiști italiani din secolul al XVII-lea. După acest frumos edificiu vine catedrala cea nouă, zidită la 1200 în onoarea sfintei Marii Maggiore. Aci călătorul, osebit de statuele de cea mai fină marmură, osebit iarăși de basoreliefele și picturele cele clasice și de faimosul baptister de cel mai fin porfir grecesc, lucrat după gustul școalei grece antică, are să vază un ce mult mai interesant: voiesc a zice monumentul celebrului compozitor în muzică Gaetano Donizetti și al profesorului său Simon Mayr. Monumentul celui dintîi are piedestalul de marmură de Tirol, pestriță, iar sarcofagiul este de marmură albă de Carrara. Pe fațada principală sunt sculptate în basrelief șase figuri alegorice, dintre care una ține o liră în mîini și, privind spre cer, plînge; cea de a doua stă în pozițiune de a arunca lira pe pămînt; doi angeli stau în diferite pozițiuni și esprimă marea tristeță ce simt pentru pierderea celebrului compozitor, iar alți doi zdrobesc o liră. Puțin mai în sus, tot pe fațada principală a acestui mauzoleu, este sculptat portretul lui Donizetti, iar deasupra cenotafului se vede muza Euterpe sculptată în marmură de cea mai fină, în mărimea naturală, țiind eptacordul pe genuchi și capul înclinat către pămînt; tot pe fațada principală, puțin mai jos de grupele indicate, se vede în litere de aur inscripțiunea următoare: A GAETANO DONIZETTI, TROVATORE FECONDO DI SACRE E PROFANE MELODIE, I FRATELLI G. E FRANCESCO CON MEMORE AFFETTO PONEVANO 1855 [4] Trecuse mai mult timp de cînd contemplam acel monument ce ascunde în sine una din cele mai mari glorii muzicale ale secolului nostru, și tocmai cînd mă aflam absorbit în cele mai melancolice reflesiuni și triste teorii asupra nestatorniciei lumei aceștia, se prezenta înaintea mea un călugăr șchiop sau, cu alte cuvinte, un cicerone bisericesc. Acest monac, care ar fi putut să mă serve de minune arătîndu-mi calea ce duce la fericirea eternă, se apropie de mine și, după ce își strînse vestmîntul la piept, și făcu un compliment mecanic foarte comun bisericașilor catolici, îmi zise: — Darul lui Dumnezeu să vă umbrească, fiule, acum și totdeauna. — Amen, îi răspunsei eu deconcertat. — Desigur că siniorul e un baron muscal? — Te înșeli, venerabile părinte! Nu sînt nici baron, nici barometru, nici chiar muscal sau muscă cîinească, ci un sîrman creștin venit aci ca să vărs cîteva lacrime de recunoștință pe mormîntul nenorocitului Donizetti. — Iubești poate foarte mult pe răposatul? — Sunt unul din cei mai fierbinți adoratori ai săi. — Cunoști istoria vieții sale? — Nu, din nenorocire, dar aș dori prea mult s-o cunosc. — Atunci nu ai decît să ordoni supusului sinioriei voastre, și dorința ți se va împlini. — Te rog, venerabile părinte, narează-mi această istorie și mă vei îndatora foarte mult. Călugărul meu se puse pe un scaun față în față cu monumentul despre care ne este vorba, și începu narațiunea în felul acesta: „Celebrul maestru Donizetti s-a născut în orașul Bergamo, la 25 septembrie 1798. Părintele său, trăind din puținul venit al unui post civil ce ocupa, nu putu a se determina la felul educațiunei ce urma să dea fiului său. Din norocire însă, tocmai pe atunci se formase în Bergamo o școală de muzică prin stăruirea și după proiectul renumitului maestru Simon Mayr. Junele Donizetti intră în acea școală și profită atît de bine de lecțiunile ce priimi, că în anul 1809, la un esamen ținut la finitul anului școlar, susținu cu cea mai posibilă bravură partea de contralto din opera Alcide al bivio , scrisă într-adins pentru acea solemnitate. Săvîrșind studiile elementare ale muzicei vocale, începu a lua lecțiuni de clavir de la Antonio Gonsales, iar după aceasta se dete cu o mare stăruință la studiul compozițiunei și, în trei ani, trecu cursul complect sub direcțiunea lui Stanislao Mattei, cel mai faimos maestru de compozițiune dupe acei timpi și preceptor al celebrului Rossini. Înainte de a începe cariera de scriitor, Donizetti, în escesul unei desperări, intră în serviciul militar, dar mai în urmă îi păru rău că dedese ascultare unei emoțiuni momentane, însă eroarea era mare și nereparabilă. Disciplina militară, deși riguroasă, nu-l putu opri de a scrie prima sa operă, Enrico di Burgogna, și de a o reprezenta la 1818 pe teatrul Fenice din Veneția; dupe dînsa scrise opera Il Falegname di Livonia și Le Nozze in villa, amîndouă comice; iar opera semi-serie: Zoraide di Granata, reprezintată în carnavalul de la 1822 pe teatrul Argentina din Roma, îi procură liberarea sa din serviciul militar. Această compozițiune muzicală, reprezentîndu-se pe toate teatrele Italiei, mări atît de mult fama lui Donizetti, încît începură a-i veni din toate părțile peninsulei invitări ca să compuie opere noi. Scrise dar mai multe opere serii și comice, care se reprezintară pe teatrele Italiei cu un succes variabil. La 1827, celebrul Rossini, părăsind Italia, lăsă lui Donizetti sceptrul compozițiunei. Barbaia, faimosul impresar al teatrelor din Neapole, angajă pe Donizetti ca să compuie pentru teatrele de subt direcțiunea sa pe o plată mediocră; dar mai toate operele compuse pentru acele teatre nu sunt decît niște mediocrități în comparație cu scrierile sale posterioare, și fură aspru criticate de jurnalele Italiei. Arătarea lui Bellini pe scena lumii muzicale influință mult asupra lui Donizetti. Operele Il Pirata și La Straniera, scrise de cel dintîi, și brilantul succes ce avură ele pe scena teatrului de la Scala din Milan, făcură pe Donizetti a se gîndi mult, iar în cele din urmă a se determina ca să-și modifice stilul și să-și creeze un altul nou, între Bellini și Rossini. Puțin după aceasta scrise pentru Milan opera Anna Bolena, care dete o probă de puterea cea mare a geniului său și a profundității studiilor sale. Opera aceasta fanatiză Italia prin originalitatea melodiei și a încîntătoarelor concepțiuni armonice. După această operă scrise pe Fausta, al căria libret remîind neterminat prin moartea repede a poetului Gilardoni, îl termină el însuși, și pe Ugo, Conte di Parigi . [5] Într-un moment de o fericită inspirațiune, el scrise pentru teatrul Canobiana din Milano Elisir d'amore, capul d-operă al său în generele comic și compozițiune ce, de la prima pînă la ultima notă, nu e decît un buchet compus din ce are muzica mai frumos în sine și pe care Europa întreagă n-a încetat și nu va înceta de a o aplauda. La 1833 compuse opera Parisina pentru teatrul de la Florența, Sancia di Castiglia, pentru Neapole, Il Furioso și Torquato Tasso pentru Roma; cea dintîi însă fu stimată de toți ca cea mai perfectă din compozițiunile sale scrise pînă atunci. Libretul operei Lucreția Borgia, prin eleganța poeziei și fieroasele situațiuni, contribui prea mult ca maestrul Donizetti să poată scrie acea faimoasă muzică ce face și pînă astăzi deliciul publicului. Într-acest timp Donizetti luă în căsătorie pe Virginia Vanelli, fiica unui advocat din Roma, faimoasă prin frumusețea ei și alte calități personale. După Lucreția Borgia scrise operile: Rosamunda, Maria, Stuart și Gemma di Vergy care, deși conțineau într-însele multe frumuseți, fură însă prea puțin prețuite. Pînă aci Donizetti scrise pentru Italia. Dar la 1833 teatrul italian din Paris, descurageat din cauza căderii multor opere scrise de maeștrii de-al doilea ordin, alergă la Donizetti ca la ultimul refugiu; îl angage ca să scrie opera Marino Faliero . Scrise această operă, dar nu reuși ca să afle bine gustul publicului francez, de unde veni că această operă, plină de frumuseți muzicale de primul ordin, și susținută de Rubini și La Blanche, căzu cu totul în Francia; se rădică însă cu un mare fanatism în Italia. Un ordin din partea regelui Ambelor-Sicilii chemîndu-l la Neapole, dete impulsiune lui Donizetti a reîncepe cariera sa de compozitor, pe care tristul succes al operii Marino Faliero îl făcuse a o părăsi. Scrise opera Lucia di Lammermoor și dete printr-însa Europei muzicale una din cele mai sublime opere din repertoriul teatrelor celor mari. Triumful ce repurtă el prin splendidele succese ale acestei opere îi procură postul de director al conservatorului neapolitan și pe acela de primul maestru de compozițiune, cu permisiune de a face oricîte călătorii artistice va voi. Deși Donizetti părea mulțumit de fortunata sa pozițiune, dar pe la 1836 părăsi capitala celor Două-Sicilii, și se duse la Veneția ca să reprezinte opera Belisario; dar întorcîndu-se mai în urmă la Neapole, compuse farsa intitulată Il Campanello , apoi la 1836 scrise opera Betly și Asediul de Calais pentru Palermo, iar la 1837 dete pentru teatrele din Roma pe Roberto Devereux cu un mare succes, plătit însă prea scump, prin pierderea soției sale, pierdere nereparabilă ce contribui prea mult la nenorocirile ce înconjurară restul vieței acestui mare geniu. După consiliul medicilor din Neapole, el părăsi Italia și se duse la Paris, unde spera că va găsi vreo ușurare la suferințele morale ce îl turmenta; dar abia se află de sosirea sa și directorul teatrului de la Renaissance ceru să-i scrie o operă nouă. Dintr-o combinare fortunată, libretul ce i se detese era tocmai acela al operei Lucia di Lammermoor, a căreia muzică avînd-o scrisă de mai nainte, nu făcu decît o mică modificare unor părți melodice și o reprezintă cu un succes din cele mai mari. În timpul acesta mai scrise opera Poliuto pentru Teatrul lui San-Carlo și Gianni di Parigi pentru Milano. Scrise apoi, la 1840, pentru Teatrul Operei Comice La fille du regiment și Angelo di Nisida pentru teatrul de la Renaissance care, deși era compusă după gustul muzical al publicului francez, nu avu decît un mediocru succes; dar pe la finitul acestui an compuse, pentru teatrul cel mare de operă din Paris, Favorita, pe un libret compus în limba franceză de Scribe. Această operă este unica compozițiune scrisă de maestrul Donizetti în care el reuși a da melodii și armonii dupe gustul francez, și care îl puse pe un picior egal cu cei mai celebri maeștri ai epocii. Mai scrise și alte opere pentru teatrele Parisului, dar nu de mare importanță. Întorcîndu-se în Italia, compuse la 1841 operile Adelia și Maria Padilla, iar la 1842, vizitînd Viena, capitala Austriei, scrise opera Linda di Chamounix pentru teatrul imperial. Triumful acestei noi compozițiuni îi procură titlul și funcțiunea de compozitor de cameră al m.s. austriace, cu o recompensă din cele mai brilante. În timpul locuinței sale la Viena, dete mai multe probe de eminentul său talent muzical, atît în muzica eclesiastică, cît și în cea teatrală. [6] Însă o impulsiune fatală îl îndemnă a părăsi Viena, unde era atît de mult stimat de publicul teatral și de confrații săi de artă, și a se duce la Paris ca să găsească acolo pierderea sa. Operile ce el pregătise pentru capitala Franciei erau Don Pasquale și Don Sebastiano, cea dîntîi destinată pentru Teatrul italian, iar cea de-a doua pentru teatrul operii cei mari. Speranța lui era pusă pe succesul acestor două partițiuni muzicale, din care Don Pasquale, reprezintată pe scena Teatrului italian, corespunse pe deplin la așteptarea lui Donizetti; iar Don Sebastiano, ce se reprezintă mai în urmă, deși era compus astfel ca să poată împăca toate exigențile publicului și ale criticei, invidia însă și rivalitatea artiștilor se amestecară în reprezentarea acestei opere, și, de unde se aștepta un succes sigur, nu fu decît unul prea mediocru. Căderea acestei opere, în care nenorocitul compozitor își vărsase toată puterea geniului său, îl întrista atît de mult, încît îi paraliză facultățile intelectuale. Această deplorabilă stare, devenind din ce în ce mai amenințătoare, el fu condus într-un stabiliment de sănătate de la Ivri; dar sosind o rudă a sa din Italia și neputînd suferi această umilire, îl transportă într-o locuință frumoasă din Cîmpii Elisei, iar mai în urmă îl duse la Bergamo, patria sa. Influința ce esercită asupră-i dulcele aer al Italiei și consolațiunile ce priimi din partea amicilor săi din copilărie, păreau a produce oarecare îmbunătățire ruinatei sale sănătăți; însă un violent atac de paralizie ce suferi la 1 aprilie 1848 răpi oricare speranță despre îmbunătățirea sănătății sale; și după o agonie de șapte zile, creatorul Luciei, al Favoritei și al Parisinei trecu în lumea spiritelor. Locuitorii din Bergamo, voind a premia și după moarte pe acest ilustru compozitor, onorară rămășițele lui mortale cu o paradă funerală de care nu se învrednicise pînă atunci nici cei mai mari magistrați ai orașului; iar imnele funebre ce se cîntară pentru repaosul sufletului său fură chiar acelea ce le scrisese el pe cînd lua lecțiuni de armonie de la maestrul Mayr. Astfel își termină cariera vieții acest ilustru bărbat, care în curs de treizeci de ani înavuți repertoriul teatrului melodramatic cu șaptezeci de opere teatrale, serii, semiserii și comice, din care cea mai mare parte se reprezintă și pînă în ziua de astăzi pe teatrele Europei. Moartea lui fu pentru Italia și pentru toată Europa o pierdere nereparabilă.“ Aci călugărul termină narațiunea vieții lui Donizetti, lăsînd să iasă din pieptul său cîteva suspine pe care, Dumnezeu să mă ierte, le luai drept prefăcătorie. În fine, îi pusei în mînă trei lire de Milano [7] , acompaniate de un compliment prin care esprimam marea dorință ce aveam de a mă libera de dînsul. El înțelese dorința mea și se retrase. Văzîndu-mă liberat de acel viclean și supărător călugăr, mă pusei a contempla monumentul maestrului Simon Mayr [8] . Acest monument este lucrat peste tot în marmoră de Carrara; dasupra cenotafului sînt trei angeli de mărimea naturală, sculptați prea fin, unul sună cu lira iar ceilalți par estaziați de dulceața aceii melodii angelice. La unghiurile de jos ale mauzoleului sînt patru lebede ce țin în pliscul lor ghirlandele de flori care adornă piedestalul pe a căruia fațadă se vede sculptată în litere aurite inscripțiunea de la vale: A GIOVANNI SIMONE MAYR PIO BENEFICO AMATISSIMO MAESTRO IN MUSICA A NESSUNO DE SUOI TEMPI SECONDO, CHE IN QUESTA SUA PATRIA ADOTTIVA EDUCO ALL' ARMONIA CULTORI EMINENTI E RESSE DI SUE NOTE PIÙ VENERATO IL CULTO; AMIRATORI ACCORSI DA OGNI PARTE MANDAVANO SI ERIGESSE L'ANNO DELL ESTREMA SUA VITA 1845 [9] . La lectura acestor inscripțiuni sepulcrale, prin care locuitorii orașului Bergamo își manifestau cu atîta amor recunoștința lor către acei doi celebri artiști, nu mă putui opri de a nu mă gîndi la țara mea. Avem și noi eroii noștri, carii și-a vărsat sîngele pentru apărarea patriei lor, și bărbați de geniu care au ilustrat-o, către cari sîntem datori recunoștință, dar vai!… Ei zac în uitare, și astăzi nu se cunoaște nici locul în care repauzează cenușa lor. Această indolență și ingratitudine a românilor nu e deloc încuragetoare pentru posteritate. Ieșii din catedrală, lăsînd ultimul meu adio acelor doi iluștri răposați. Ciceronul meu însă, voind să cîștige mai multe titluri la recunoștința mea, mă invită să vizitez capela celebrului condotier Colleoni. Vizitai și această frumoasă capelă și rămăsei foarte mulțumit de frumoasele opere de pictură și sculptură ce se găsesc într-însa, dintre care mauzoleele ridicate în memoria lui Colleoni și a fiicei sale sînt foarte frumos sculptate. Sătul oarecum de a vedea obiecte de artă, părăsii și această capelă și mă îndreptai către ospelul Bella Italia . Ajungînd acolo, mă adresai către portier ca să-mi dea cheia camerei mele. El mi-o dete. Observai însă că pe timpul acesta portierul se uita la mine cu o căutătură aci picantă, aci orgolioasă. Mă prefăcui că nu bag de seamă grimazele lui și apucai pe scară în sus, intrai în cameră și sunai clopoțelul ca să-mi aducă prînzul; trecu însă un cuart de oră și nu văzui nici pe camerier, nici prînzul; sunai de al doilea cu mai multă forță, dar nu veni nimeni; mă coborîi jos înfuriat și mă dusei d-a dreptul la patronul otelului, mă plînsei în contra impertinenței camerierilor, dar el, în loc să-mi asculte plîngerea, mă luă cu ochiul de sus pînă jos și drept tot răspunsul mă întrebă în dialectul bergamasc despre patria și naționalitatea mea. Mă uitai la dînsul cu curiozitate; aci îmi venea să crez că e un spion, aci iarăși că e nebun; în fine îi spusei că sunt român. — Ești român, îmi răspunse el, luînd numaidecît o fizionomie zîmbitoare. — Da, domnule, român. — Din ce parte a României? — Din Valahia. — Orașul? — Bucureștii. — În adevăr? — Da, domnule; dar ia spune-mi, de ce îmi faci atîtea întrebări. Nu cumva mă aflu aci supus la un interogatoriu polițienesc? — Nicidecum, domnule! Am locuit aproape un an în țara domnieivoastre, și la vorba București îmi veni în minte toate suvenirile din acea țara. — Bune, ori rele, ai? ce zici? — Și așa, și așa! — Ia spune-mi, te rog, de ce acum, cînd ai aflat că sunt român, te porți mai bine cu mine, decît mai înainte. Sunt curios să aflu aceasta. — Numaidecît, iubitul meu oaspe. Ascultă! Noi, ăștia din Bergamo, avem o mare antipatie asupra austriacilor. Această antipatie o împingem uneori prea departe, și cîteodată chiar fără cuvînt; de astă dată însă culpa este a domnieivoastre. — De ce, iubitul meu oaspe? — Adu-ți aminte că, pînă a nu intra în stabilimentul meu, ai vorbit mai mult de o oră cu un ofițer austriac. — Ei, și ce iese dintr-aceasta? — Nici mai mult nici mai puțin decît că și eu și servitorii mei te-am crezut de o persoană atașată la poliția secretă. — Cu alte cuvinte m-ați luat drept un spion, îi răspunsei cu un surîs de acelea ce indica mai multe lucruri deodată, în fine, acum cînd v-ați încredințat despre persoana mea, fiți bun de ordonați să-mi aducă prînzul în cameră, căci umbletul cel mult mi-a adus o foame teribilă. Zisei acestea și luai drumul către camera mea. De astă dată nu așteptai mult pe camerier; el veni foarte curînd și mă întrebă ce voiesc să mănînc. — Ce supă aveți gata? îl întrebai. — Avem mai multe, dar eu te îndemn să mănînci din faimoasa supă milaneză intitulată risi e verse [10] . — Adu-mi dar de aceasta. — Numai decît, dar altceva nu mai poftești! — Se înțelege de sine că poftesc; spune-mi numai ce bucate aveți. Camerierul, care nu aștepta decît acest cuvînt, începu a recita un dicționar întreg de fraze bucătărești, oprindu-se din cînd în cînd la cîte un fel de bucate cu nume mai pompos și facîndu-i un atît de mare elogiu, încît ar fi putut să ațîțe chiar apetitul lui Lucullus și Heliogabal [11] . Ca să mă scap odată de acest guraliv camerier, îi ordonai să-mi aducă din bucatele cele mai bune de care avea. El se duse să puie în lucrare ordinul meu, și veni numaidecît cu un fel de bucate care era tot într-un timp rasol, bucate cu zeamă și friptură. Întrebai despre numele acestui fel de bucate și-mi răspunse că se numește testa di vitello in umido, adică căpățînă de vițel cu sos. Teribila foame ce mă turmenta în acele momente nu-mi permise a-i face o analiză mai întinsă, dar cînd începui a înghiți din acest terțet gastronomic, simții că era foarte gustos și, după piperul cel mult ce avea, mă convinsei că locuitorilor din Bergamo le plac foarte mult aromatele. După aceasta ordonai să-mi aducă pilaf alla milanese, pe care credeam că-l voi găsi mult mai bun decît celebrul pilaf al fiilor lui Osman; dar mă înșelai foarte amar, căci pe dată ce gustai dintr-însul, mi se păru tocmai ca orezul cu carne de miel, pe care îl dau de pomană babele la sîmbăta morților. Sunai de al doilea clopoțel și cerui să-mi aducă friptură. Ordinul se împlini îndată; dar, ce să vezi? Era o pasăre foarte mică pusă cu picioarele împlîntate într-o mare bucată de mămăligă și așezată astfel, că semăna întocmai ca o sentinelă de noapte, cu osebire numai că, în loc să fie armată cu vreo carabină sau sabie, sărmana păsărică ținea în cioc o mică bucată de mămăligă. — Ce însemnează această parodie, domnule? zisei chelnerului zîmbind. — Despre ce este vorba? răspunse el. — Despre acest pițigoi obraznic, ce mi l-ai pus înainte în loc de friptură. — Mă iartă, domnule, pasărea mea nu este pițigoi. — Ce este, dar? — Este ciocîrlan, și puind-o înaintea domnieivoastre am crezut ca vă fac cea mai mare onoare posibilă, căci în Italia nu cunoaștem altă friptură superioară acestia. Mîncai pasărea și lăsai mămăliga pe seama ospelierului. După aceea îmi aduse piersici și stracchino [12] . Acestea îmi plăcură și le mîncai cu mare apetit. În fine, îmi luai cafeaua și tocmai în momentul cînd voiam să cer socoteala, mă pomenii cu un alt camerier că aduce faimoasa supă risi e verse . — Ce este asta, domnule? — Este supa ce ați ordonat. — Dar bine, tocmai acum? — Acum este timpul. — Ce fel? — În Italia, răspunse camerierul, supa se mănîncă în tot timpul: dimineața, la prînz, după prînz, seara și chiar pe la miezul nopții. — Poate că ai dreptate, dar eu am obiceiurile mele din care nu ies niciodată; cu toate astea supa s-a adus și eu o plătesc. Cerui socoteala și plătii acel stravagant prînz îndoit mai mult decît la cele mai bune ospele din Londra. Cauza e de prisos a o mai spune; ea vine d-aci că otelul purta numele de Bella Italia . Neavînd cu ce să-mi omor timpul, mă coborîi jos la cafeu, ca să citesc gazeta. Aruncai privirile asupra mai multora dintre dînsele, dar nu găsii nimic interesant; toate se ocupau de țeremoniile inaugurării basenului de la Cherbourg. Ceea ce mă puse în mirare era curagiul cel mare al împăratului francezilor de a invita pe regina Engliterei ca să asiste la inaugurarea acestui stabiliment maritim, menit a ține în respect forțiele navale britanice, și sîngele rece cu care acea regină a esaminat acel bulevard amenințător pentru țara ei. Între alte mai multe broșure și foi periodice zării un afiș teatral, care anunța reprezentarea operei Mosè în seara acelei zile. Trimisei pe camerierul ospelului să-mi cumpere un bilet; iar la șapte ore intrai în sala teatrului și, cu toate că văzusem teatrul Fenice din Veneția, rămăsei foarte mulțumit. Interiorul acestui edificiu seamănă foarte mult cu al teatrului nostru, atîta numai că el are cinci ordine de loji și o capacitate de două mii persoane, pe cînd cel de la noi, cu toate sumele fabuloase ce a costat construirea lui, nu poate să priimească într-însul decît de la opt pînă la nouă sute individe. Picturile și ornamentele lui, deși sînt inferioare în artă și bogăție celor de la teatrele de primul ordin, sînt însă lucrate cu mult gust și acurateță. Am zis că erau șapte ore cînd am intrat în teatru; aveam dar să mai aștept încă o oră pînă la începerea reprezentării. Ca să nu pierz în darn acest timp, cerui permisiune de la intendentul teatrului ca să vizitez scena. O vizitai și rămăsei foarte mulțumit de curățenia și bunul ordin ce găsii într-însa. Departe de a vedea, ca la noi, o mulțime de dulgheri și lucrători furnicînd printre culise, și un mare număr de decorații trîntite ici și colo fără ordin, care împiedică circularea artiștilor și dă un aspect prozaic, departe iarăși de a vedea legioane întregi de lampiști, slugi și subrete de ale artistelor, și alte persoane ce se introduc furtivamente în scenă ca să privească reprezentările fără plată; aci nu văzui decît pe primul machinist, pe pictorul decorator și pe căpitanul guardiei teatrale. Mă aflam tocmai în punctul cel mai mare al mirărei, cînd veni unul din guarzi și mă anunță să părăsesc scena, căci peste puțin are să înceapă reprezentarea. Mă întorsei iarăși în parter, îmi luai locul, apoi mă pusei a privi orologiul așezat dasupra arcului avanscenei; el arăta opt ore punct. Semnalul se dete și orchestrul începu să esecuteze preludiul operei. Admirai foarte mult preciziunea de întonare și unitatea de timp a acestui corp armonic. Iată, zisei, un orchestru care, prin stricta disciplină și paza tutulor nuanțelor scrise de compozitori, este în stare a deștepta în inima auditorilor sentimentele cele mai nobile și a le transporta imaginația în regiunile sublimului. Mă gîndii iarăși la patria mea și văzui cu destulă durere marea diferință ce exista între acel orchestru și cel de la teatrul nostru care, deși numără mai mulți artiști buni, însă, din lipsa unității de timp și întonare, e foarte departe de adevărata sa misiune și prea aproape de a deveni nesuferit. În fine, cortina se rădică. Privii tabăra popolului israelit cantonată pe frumoasele cîmpii ale Egiptului. Puțin mai departe se vedeau undele Nilului, argentine și dorminde. Colo Memfi, dincolo Eliopole, două cetăți ce aduc aminte captivitatea fiilor lui Israel. În mijlocul acestui infortunat popol sta Moisi legislatorul, a căruia persoană o reprezenta primul bas profund, Pietro Susini, bărbat înalt, bine făcut, cu o voce de un timbru foarte frumos și de adevărat basso profondo . Rolul Anaidei, fiia sorei lui Moisi, era susținut de demoazela de Ruda, prima soprano . Partea lui Amenofi, fiul regelui Faraon, era susținută de tenorul Barbacini; a regelui, de baritonul Pratico, iar a reginei Sinaide o cînta primadona comprimarie, Mauri Ventura. După ce se fini preludiul orchestrului, începură artiștii a cînta; dar ce melodii, ce armonie, dumnezeule! Vocea basului profund semăna cu sunetele cele grave ale celebrului organ al Sîntului Petru din Roma, și avea un ce maiestos și sacerdotal. Primadona de Ruda avea o voce limpede și simpatică; coardele de jos erau de timbrul și gravitatea celor de contralto, iar cele de sus unea chiaritatea și răsunetul coardelor de soprano absolut; osebit de aceasta, ea cînta cu mult sentiment și după cel mai perfect metod al patriei sale. Ceea ce nu mi-a plăcut în talentul vocal al acei cantatrice era o răgușală ce se auzea totdauna cînd trecea de la vocea de piept la cea de cap. Tenorul, deși june de douăzeci și trei de ani, avea însă o voce metalică, sonoră, frescă și de o estensiune foarte mare. Baritonul era o mediocritate. Primadona comprimarie asemenea; dar ei ar fi putut să fie mult mai mediocri, căci nu aveau în această operă partițiuni de mare responsabilitate. Reprezentarea mergea înainte, iar eu observam cu atențiune mișcările artiștilor și ale publicului și admiram punctualitatea cu care cei dintîi își împlineau datoria, și inteligența cu care cei de-al doilea își manifestau sentimentele lor de gratitudine. Nu văzui aplaude intempestive împărțite cu prodigalitate ca pe la noi; nu văzui clachiori de meserie ca pe la noi, nu văzui, o mai repet, decît un public just care aștepta cu cea mai mare paciență pînă ce artiștii săvîrșeau esecutarea unei piese, iar după aceea aplaudau în unanimitate, ținînd totdauna cont esact de meritele fiecăruia artist. Părțile operei, care mă impresionară mai mult, au fost: cvintetul cu care se începe actul al doilea și duetul din actul al treilea între Amenofi și Anaide, sau mai bine între tenor și primadonă, în esecutarea acestor piese găsii atîta disciplină și unitate între vocile artiștilor și orchestru, încît eram aproape să cred că acele suave tonuri ies din gura unui singur individ, iar nu de la o sută și mai bine de instrumente. Această mă făcu să doresc din toată inima ca acea reprezentare să nu mai aibă finit; dar ea, ca toate plăcerile acestei lumi mincinoase, trecu ca fulgerul și eu ieșii din teatru plin de recunoștință către artiști și antreprenorul teatrului, iar mai cu seamă către inteligentul și imparțialul public de Bergamo care, prin demonstrările sale severe, dar totdauna drepte, a știut a merita să aibă un bun teatru. Nemairămîindu-mi altceva de făcut pentru noaptea aceea, mă întorsei la otel și mă aruncai în brațele lui Morfeu [13] , singurul zeu mitologic pe care-l onorez foarte mult, chiar acum după căderea lui. Acest zeu, fără să ție socoteală de ghimposul așternut din care era compus patul meu, îmi închise ochii cu sărutările lui cele dulci și-mi procură o mulțime de vise frumoase. Poate că aș fi dormit prea mult, căci am o mare dispozițiune asupra somnului; din nenorocire însă locuința mea era situată în ulița cea mare, ce se zice Il Corso, unde se adună toți vagabonzii din Bergamo, iar mai cu seamă artiști de organet cari, prin zgomotul ce fac, sînt în stare a deștepta chiar ființele cele neînsuflețite. Mă deșteptai dar în zgomotul acestui sabat infernal, mă îmbrăcai numaidecît și mă dusei la cazinul artiștilor, unde găsii pe basul Susini și pe tenorul Barbacini; le strînsei mîna la amîndoi și le mulțumii din inimă pentru fericitele momente ce-mi procuraseră prin vocea și talentele lor. După aceea mă întorsei la otel și plătii chiria camerii mele de două ori mai mult de ceea ce s-ar fi cuvenit să plătesc. Apoi mă suii în vagoanele stradei ferate și mă îndreptai către orașul Brescia, capitala unuia din districtele Lombardiei. Milano, 1858 iulie 15 ↑ În timpul lăcuinței sale în Viena scrise un Ave Maria pentru soprano și cor, un Miserere pentru patru voci și o colecție de romanțe sub titlul de Inspirațiuni vieneze . Mai scrise opera Maria di Rohan , 1843. ↑ Lira de Milano are valoarea francului. ↑ Un compozitor german din Bavaria, stabilit în Bergamo, care a contribuit foarte mult pentru ilustrarea acelui oraș. ↑ Lui Giovanni Simone Mayr, pios binefăcător și foarte iubit maestru de muzică, neîntrecut de nimeni altul în timpul său, care a educat în această țară adoptivă a sa, în cultul armoniei, studioși eminenți, și cu muzica sa l-a făcut și mai demn de venerație, admiratorii din toate părțile au trimis ajutorul lor ca să se înalțe această piatră în anul din urmă al vieții sale, 1845 (n. ed.) . ↑ Această supă se compune din orez cu foi de varză dulce și alte arome, și se mănîncă cu brînză de Parma. ↑ Doi celebri gastronomi ai antichității. ↑ Un fel de caș italian, care se fabrică la Milano și mai în toate provinciile Lombardiei. ↑ Zeul somnului și al viselor. ↑ Cel mai celebru pictor de paesage. ↑ Vulgul crede că bastarzii au mare fortună. ↑ Guglielm Tell este liberatorul Elveției, iar Gessler tiranul ei . ↑ Originea acestei expresiuni derivă din versul: Ricorditi di me che son la Pia Siena mi fe, desfecemi Maremma, — scris de Dante, poetul ghibelin, pentru nefericita Pia-di-Tolomei, care muri în bălțile Florenței, condamnată de consoartele ei, căci dedese azil unui ghibelin, și corespunde cu: „Vergiss mein nicht“ al germanilor: „μί με ξεχυάς“ al fanarioților și „Nu mă uita“ al românilor. ↑ Intrați și plîngeți, călători miloși, pe nenorocitul Ascanio și pe nefericita Eleonora, victimele duioasei lor iubiri (n. ed.) .


content:
Prolog Castelul De Rosenberg Castelul de Rosenberg este situat în una din cele mai frumoase cîmpii ale Tirolului bavarez. Fațada principală este dominată de doi munți carii, prin înălțimea cea colosală și diferita vegetație ce îi acopere, reprezintă mai toate climele globului pămîntesc: de la căldura tropicală ce face să înflorească portocalul și naramzul, pînă la frigul și zăpezile ce reprezintă natura în dezolațiune. În partea opusă are un parc adornat de cei mai frumoși arbori ai climelor calde și de florile cele mai alese și mai odorifere din tot universul. Pe marginea acestui parc curge giganticul fluviu Innul care, prin zgomotul undelor sale ce formează o mulțime de cataracte și cascade îngrozitoare și prin rozele sălbatice și sălciile plîngătoare ce împodobesc marginile albiei sale, reprezintă, într-un chip misterios și încîntător, tot ce are natura mai frumos și teribil în poezia sa. Pe o stîncă de granit, udată de capricioasele unde ale maiestosului fluviu, este clădit un pavilion chinezesc cu două etaje, din a căruia înălțime cineva poate privi și admira feerica panoramă a acestui cadru delicios. În fine, pozițiunea aceasta este atît de belă și variată, că proza și versul nu pot să dea o idee esactă despre dînsa; chiar penelul superbului Paul Rembrandt [1] s-ar umili înaintea atîtor frumuseți inefabile și n-ar cuteza să le reproducă. Întrebați pe turiștii englezi, pe acei oameni stravaganți ce își pun viața în pericol ca să se suie pe creștetul celor mai nalți munți ai globului și să admire dupe înălțimea lor frumosul joc de ape al cascadelor, efectele de lumină ale lunei și umbrele multiforme ale frunzelor agitate de violentul Boreas, și ei vă vor spune că pozițiunea castelului de Rosenberg este una din cele mai frumoase ce poate oferi turistului frumoșii munți ai Tirolului. Să lăsăm această descripțiune și să venim la subiectul nostru. Într-o zi mă aflam în pavilionul de care vorbii și mă ocupam cu jurnalul meu de călătorie; dar, pe cînd mă sileam să pui în ordin diferitele note de călătorie, scrise pe niște mici bucăți de hîrtie, simții că nu mă aflu singur în camera mea. Întorsei privirea și văzui pe primul vînător al baronului, stînd lîngă ușă cu fața zîmbitoare ca a unui adevărat tirolian: — Bună ziua, bravul meu Ferdinant, îi zisei zîmbindu-i cu bunătate. — Foarte mulțumesc, domnul meu, răspunse vînătorul. — Cum te-ai purtat la vânătoarea de astăzi? — De minune! Am avut o fortună de bastard [2] : doi cerbi, patru căprioare, cinci vulpi și zece iepuri!… — Bravissimo, domnule Ferdinant, ai făcut o bravură demnă de a fi scrisă în analele vînătoriei cu litere de aur; fără a mai adăuga și maniera ta de a raporta, care seamănă ca două picături de apă cu: veni-vidi-vici din comentariile lui Iuliu Cezar. — În adevăr, succesul meu de astăzi mi-a rădicat mult creditul între camarazii mei, căci noi ăștia, muntenii, ținem foarte mult la vînătoare. — O știam aceasta din lectură, dar acum m-am încredințat și mai bine din trăsurile feței tale, care seamănă întocmai cu ale lui Guglielm Tell, triumfător în contra lui Gessler [3] . — Mulțumesc de comparațiune, dar între un sîrman vînător și eroul din Unterwalden este o mare diferință: acela și-a liberat patria de opresiunea casei de Habsburg, pe cînd eu îmi pierz timpul rădicînd viața unor animale inocente. — Pe cît privește timpul de acum, ai dreptate; nu era însă tot astfel și pe la 1808. Atunci tirolienii erau bravi, căci trimitea pe fiecare zi cîte două-trei sute de francezi să bea apă din undele Stixului. — S-au dus acei timpi. — Ei pot să se mai întoarcă. Dar să lăsăm acestea; ce noutăți ai de la baronul? — Bine că mi-ai adus aminte. Tiii!… Da nerod sunt! — De ce, domnule Ferdinant? — Auzi acolo de ce, fiindcă venisem să-ți aduc o leteră de la baronul și, în loc să-mi împlinesc datoria, m-am apucat să vorbesc de secătura de vînătoare. — Și eu ți-am ajutat; prin urmare suntem chit, nu este așa? În timpul acesta Ferdinant scoase letera din portofoliu și mi-o dete cu respect; iar dupe aceea se retrase, promițîndu-mi o friptură bună de căprioară. Citii letera cu multă plăcere, căci recunoscui într-însa inima cea escelentă a bunului baron de Rosenberg. Iată ce-mi scria el: „Iubitul meu amic, Plecarea ta cea repentină mi-a cauzat o mare închietudine. Toată ziua aceea te-am căutat ca un smintit prin parc, prin munți și pe la stabilimentul de băi, căci cată să-ți spun adevărul, te iubesc foarte mult. Cînd mă gîndesc la întrevorbirile noastre cele atît de dulci și la acele suave consolațiuni ce-mi da raționamentele tale asupra nestabilității fortunei și a vicisitudinilor soartei, mi să umple inima de întristare. Acum cunosc cît de mare dreptate aveai cînd îmi ziceai că omul, fie oricît de avut și pus la cel mai nalt grad de mărire, nu poate să fie fericit de nu va avea un amic sincer și pacea conștiinței. Le aveam pe amîndouă, dar prin plecarea ta am pierdut pe cel mai bun și foarte anevoie de găsit. Aceea ce-mi mai rămîne de făcut este a te ruga să nu mă uiți, căci a fi mort în memoria ta ar fi pentru mine o mare nenorocire. Baroneasa nu se poate consola de plecarea ta; ea crede că ți-a adus vreo displăcere și de aceea ne-ai părăsit atît de brusc. Amelia mă întreabă neîncetat de tine. Ce eram să fac? I-am spus că ai plecat; dar căta să fii de față ca să privești întristarea ce i-a pricinuit nuvela aceasta! Cu toate astea, eu nu am avut curagiul să o condamn, ba încă am avut slăbiciunea de a o consola. Sărmana jună! ea avea dreptate; ariile italiene ce le cîntai cu atîta pasiune, concertele ce ai sunat cu dînsa și conversațiunele in limba italiană i-a aprins capul. Mă întorc iarăși la tine. Am dat ordine lui Ferdinant să-ți împlinească orice plăcere. Biblioteca mea, armele de vînătoare, în fine castelul cu tot ce ține de dinsul, sunt la dispozițiunea ta; dispune de dînsele cum vei voi; să nu uiți a vizita capela din pădurea parcului; iar dupe ce vei vedea toate acestea, să-mi comunici și mie impresiunele ce-ți vor cauza . Afecționatul tău amic, S… de Rosenberg “ Puțin mai jos era scris de frumoasa Ameliaîn limba italiană, versul acesta: „Ricorditi di me che son la Pia.“ [4] La lectura acestor versuri, ce coprindeau într-însele ceva mai mult decît un adio ce-și ia o școlară de la profesorul său, sau o femeie galantă de la o persoană care i-a făcut vreun serviciu, inima începu a bate în convulsiuni, capul mi se aprinse, sudori reci începu a curge de pe fruntea mea; părea că o văd șezînd lîngă mine la clavir și sunînd împreună frumoasa serenadă de la opera Don Juan . Fatala realitate se arătă înaintea mea. Acum înțelesei de ce vocea ei tremura cînd cîntam împreună, de ce cînd îi adresam cîte un compliment se roșea și lăsa ochii în jos; înțelesei suspinele ce ieșea din pieptul ei cînd îi naram istorioare de amor și acele convulsii și palpitațiuni ce o coprindea cînd, rezemată de brațul meu, străbătea frumosul parc de la Kissingen. Sîrmana femeie! Ea mă… O! dar aceasta nu se poate, ziceam în mine. Nu!… mă amăgesc! Eu nu merit a fi iubit. Asta este efectul egoismului. Juna baroană a voit să-mi mulțumească pentru serviciele ce i-am făcut, iată totul! Dar nu! Nu se poate! De ar fi fost numai recunoștința, ea mi-ar fi adresat un compliment galant dar rece și nu s-ar fi servit de unul din cele mai înfocate versuri ale ilustrului ghibelin. Ei bine, fie așa!… Dar ce aș fi putut să-i ofer pentru amorul ei? Ce aș fi putut să dau însumi pentru amorul văduvei unui erou, care a murit pe cîmpul de onoare? Nimic, negreșit, decît o inimă zdrobită de suferințe, o față pălită de vîntul pasiunilor, și un nume de aventurier. O nu! Acesta este un vis pe care trebuie să-l uit. Emoțiunea ce-mi cauzase liniile scrise de bela Amelia mă făcu să caz în delir. Un frig omorîtor îmi coprinse tot corpul și făcu să-mi tremure toate fibrele. Sărutai scrisoarea și o depusei între cele mai intime suvenire ale mele, apoi mă lăsai pe pat și adormii. Somnul, acel dulce balsam care alină suferințele celor nenorociți, mă luă în brațele sale numai ca să varieze torturile mele; căci abia ce închisei ochii, devenii victima celor mai teribile vise. Aci părea că văd o mulțime de călăi ce voiau să mă asasine; aci iarăși mă vedeam înconjurat de nenumărate fantasme și monștri teribili ce-și arătau dinții la mine și cercau să mă sfîșie cu unghiile lor cele ascuțite. În darn cercam să întinz brațele ca să mă apăr de acele larve infernale; în darn mă sileam să implor clemența lor: brațele mele erau paralizate, vocea-mi lipsea cu totul. În fine, mă deșteptai din acel oribil somn și mă crezui fericit că suferințele mele nu fuseseră decît o viziune. Părăsii camera și mă suii pe terasa pavilionului, ca să-mi redobîndesc forțele prin respirarea aerului fresc. Era noapte, și o noapte din cele mai frumoase ce poate să dea clima cea severă din munții Tirolului. Cerul era limpede ca cristalul, luna plana maiestoasă dasupra celor două colosale vîrfuri ale Alpilor, pîntre care curge capricioasele unde ale cascadei Innului; iar razele ei, căzînd orizontal peste elementul furios, îi da aspectul unui bazen plin de aur topit, din care săreau miriade de scîntei mai luminoase decît diamantul și se pierdeau în întunecoasele privaluri ale abisului. Pe eminența muntelui ce cade în partea dreaptă a fluviului, și la o înălțime de opt sute picioare de la suprafața cascadei, este clădită fortereța Kufstein, în care se închid de la un timp încoa toți criminalii politici din Imperiul Austriac. Privii cu teroare acel stabiliment de tortură, ce distruge atîtea inimi generoase și geniuri brilante ce ar fi putut să ilustreze secolul prin operile lor; el sta pe creștetul muntelui întocmai ca a fantasmă sanguinarie și părea că amerință să distrugă omenirea întreagă cu brațele sale cele uscate și reci. Cîte mume nu vor fi plîngînd pe fiii lor îngropați de vii în suteranele acelui oribil turn!… Cîte amante și soții nu vor fi suspinînd dezolate de lipsa obiectelor amoarei lor!… Dar acei nefericiți, pe care aspra tiranie i-a despărțit de ființele ce iubeau, ce vor fi făcînd ei în acele grozave morminte, lipsiți de libertate, departe de patria și ființele amate de dînșii, torturați fizicește prin foame iar moralicește prin sentințele de moarte ce atîrnă asupra capetelor lor? O! țară a tiraniei, a spoliațiunei și a mizeriei! pămînt de trei ori blestemat, în care omul nu întîlnește decît monumente de supliciu și de mizerie! Prostitută apocaliptică! Strigoi infernal! Pînă cînd vei suge tu sîngele atîtor populi martiri? Pînă cînd vei semăna discordia între națiuni, ca să le poți sfîșia mai lesne? Crezi oare că Dumnezeul dreptății nu vede inichitățile tale? Te amăgești, sentința ta este pronunțată! O mînă invizibilă a scris-o cu litere de foc pe fruntea ta cea plină de pete de sînge! Vei fi zdrobită ca vasele olarului! Vei pieri cu sunet, ca cetatea biblică, și te vei coborî în abisul infernului!… Acestea sunt ideile ce inspiră călătorului vederea citadelei Kufstein. Pozițiunea mea era foarte tristă și cu toată silința ce făceam nu putui să ies dintr-însa. Îmi adusei aminte de letera baronului și de recomandația ce-mi făcea el ca să vizitez capela din pădure. A! zisei, iată unicul mijloc de a risipi această teribilă melancolie. Mă pogorîi de pe terasă și îmi îndreptai pașii spre pădure. Orologiul castelului suna miezul nopții. Era tocmai ora cînd ființele vizibile intră în repaos, ca să dea loc celor invizibile a-și face plimbările lor nopturne; această idee populară, ce face pe oamenii slabi să tremure de frică, în loc să mă îngrozească, îmi inspiră mai mult curaj. Înaintai cu pași statornici spre pădure, umblai cîtva timp traversînd mai multe căi, pînă ce ajunsei în mijlocul pădurei, unde zării mica capelă de formă gotică. Mă oprii puțin ca să observ localitatea, și cu toate că nu cunoscusem pînă atunci temerea de fantasme, cată să mărturisesc că singurătatea, întunericul și gemetile cele lugubre ale păsărilor nopturne făcu să mi se rădice perii pe cap; cu toate acestea înaintai cu curajiu pînă aproape de capelă. Dar pe cînd urmam astfel, ochii mei rămaseră ațintați asupra unui obiect de formă umană. Privii mai cu atențiune și văzui că era în adevăr un corp uman, învestmîntat într-o togă neagră și lungă pînă la pămînt; el sta nemișcat întocmai ca statua lui Hamlet. „Desigur, este o fantasmă“, zisei în mine. A merge înainte era tot atît cu a mă da de bună voie în ghearele fantasmei; a retrograda și a fugi prin pădure, puteam să pierz calea și să dau peste alt pericol și mai mare. Reflectai puțin asupra situațiunei, apoi îmi luai deciziunea de a brava pericolul, înaintai cîțiva pași, iar cînd văzui că între mine și fantasmă rămăsese numai o distanță de vreo cincispreze pași, strigai: — Cine este acolo? Fantasma nu răspunse nimic. — Oricine vei fi, răspunde că fac foc! La aceasta din urmă amerințare, fantasma scoase o lampă de subt toga sa cea lungă pe care rîdicînd-o în dreptul feții sale îmi zise: — Privește, domnule, și te încredințează că nu sînt nici tîlhar, nici spirit infernal, ci un biet bătrîn neputincios. Privii cu atențiune figura lui și încredițîndu-mă că nu era din ființele de care mă temeam, mă apropiai de dînsul și îl salutai. El plecă capul cu modestia aceea ce o posedă numai adevărații eremiți; apoi îmi zise: — Mă luaseși drept o fantasmă, nu este așa? — Cam așa, venerabile eremit. — Ai avut dreptate. Pozițiunea locului, gemetul bufnițelor și întunericul cel gros, care dă obiectelor forme bizare și de multe ori chiar spăimîntătoare, puteau să umple de frică pe cel mai brav cavaler; dar ia spune-mi, te rog, ce te-a îndemnat să vizitezi aceste locuri tocmai pe la miezul nopții? — Lipsa de somn și curiozitatea ce aveam de a vedea capela, bunul meu părinte. — Numai atît? — Nimic mai mult. — Să intrăm dar, în capelă. — Să intrăm, venerabile eremit. — Permiteți-mi să intru eu mai întîi, ca să vă luminez, adaose el cu o voce lină și plină de dulceață. — Fie după voia voastră, omule al lui Dumnezeu! El intră în capelă și în mai puțin de două minute aprinse mai multe lumînări de ceară, ce umplură tristele ziduri ale capelei de o lumină foarte brilantă. Intrai înăuntru și privii cu venerație acea modestă casă a Celui preaînalt. Din punctul de vedere al arhitecturei nu avea nimic atrăgător, căci era de stil gotic, și acest stil capricios nu poate să impună fantaziei decît atunci cînd edificiul are proporțiuni colosale. Obiectele însă ce o adornau erau atît de bele, că mă făcură fără voia mea să recunosc în baronul de Rosenberg, fondatorul ei, un om care știa să aprețuiască belele arte. În partea stîngă a capelei, lîngă altarul cel mare, văzui o piatră sepolcrală, așezată puțin mai sus decît celelalte, acoperită pe dasupra cu un baldachin roșu și luminată de o mică lampă. Această piatră sepolcrală atrase foarte mult atențiunea mea; simțeam din instinct că ea ascundea un mister fatal, pe care voiam a-l cunoaște. Dar baldachinul ce o acoperea nu mă lăsa să citesc inscripțiunea ce desigur mi-ar fi satisfăcut curiozitatea. Nerăbdarea însă creștea și mă împingea la indiscrețiune. Bătrînul, simțind impaciența ce mă turmenta, ridică acoperișul după piatră și o putui privi. Ea era sculptată de o mînă măeastră; la partea de jos erau doi angeli ținînd o coroană de roze, pe care se vedeau doi fluturi, simbolul a două suflete ce și-au luat zborul către eternitate; în centru erau reproduse efigiile unui june și a unei copile ce semănau că își ia adio unul de la altul cu lacrămile în ochi; iar mai în jos se vedea sculptată inscripțiunea aceasta: Entrate a piangere, o! voi pietosi viandanti, l'infelice Ascanio e l'infortunata Eleonora, vittime d'un affettuoso amore [5] . La lectura acestui epitaf simții fară voie inima săltînd în pieptu-mi; privii pentru a doua oară piatra și observai urmele a două picături de lacrime; țintai ochii asupra bătrînului eremit și văzui pe fața lui semnele suferințelor morale ce-l turmentau. Al cui să fie oare acest sarcofagiu? ziceam în mine, silindu-mă a pătrunde acest mister; fi-va al vreunui membru din familia baronului? Dar asta e cu neputință, căci baronul își avea catacombele familiii sale în deliciosul cimiteriu de la München; afară de asta, inscripțiunea după piatră era italiană, numele celor ce repausau sub dînsa erau italiene, chiar trăsurile efigiilor sculptate nu reprezentau decît figuri meridionale. Aceste supozițiuni, mărite foarte mult prin fraza din scrisoarea baronului care îmi recomanda să vizitez capela, mă încredința de ajuns că mormîntul ce sta înaintea mea ascundea în sine un secret tragic! Impaciența mea de a afla acest mister ajunsese la estremitate. Cu toate astea eram departe de a-l poseda. Ultimul meziu ce-mi mai rămăsese era să întreb pe eremit. Căta însă să-l pregătesc la aceasta și să-l fac să spuie acest secret fără să înțeleagă că am plăcere să-l aflu. Mă mai preumblai puțin prin capelă, mai observai unele din obiectele ei, iar cînd mă văzui aproape de dînsul, îi zisei: — Venerabile eremit, îmi permiteți să vă fac oarecare întrebări asupra acestei capele? — Sunt la ordinele domniii-voastre, răspunse el. — Nicidecum, bunul meu eremit, eu nu pot să ordon. — Un oaspe al baronului, patronul nostru, poate să facă ce va voi cu noi. — Dar cine v-a spus că sunt oaspe al baronului? — Am aflat-o de la Ferdinant. — Fie dar cum vei voi; spune-mi, te rog, din ce timp datează această mică capelă? Eremitul plecă ochii în jos, parcă ar fi înțeles scopul întrebărilor mele; apoi, după un moment de gîndire, îmi zise: — Capela aceasta este zidită la anul 1810. — În timpul revoluțiunei Tirolului, capitanată de celebrul ospelier Maximilian Hofer? — Cam pe atunci, domnul meu. — Și de cine este fondată? — Fondatorul ei este tatăl baronului. — Dar aceste bele ornamente și utensile datează tot de atunci? — Cea mai mare parte sunt cumpărate de posesorul actual. — Și la ce servă ele daca nu se întrebuințează la nimic? — Nu te înțeleg! — Voi să zic, daca nu se face serviciul divin în capelă… — Sînteți în eroare, domnule. De cînd esistă această capelă, serviciul divin n-a încetat dintr-însa. — Și de ce atîta rigoare? — Pentru că într-însa repauzează rămășițele mortale a mai multor eroi ce au murit pentru patria lor. — Voiți poate să vorbiți de Maximilian Hofer și companionii lui? adăugai cu un aer de nepăsare, ca să-i inspir mai multă încredere. — Da, domnule, aceștia și alți mai mulți. — Dar bine, bunule eremit, baronul e bavarez și răposații de care vorbirăm se luptau în contra intereselor Bavariei. — Baronul e un adevărat german și aceasta îl face să stime pe toți aceia ce și-au vărsat sîngele pentru unirea și liberarea Germaniei de apăsători. — Face foarte bine. Dar ia spune-mi, cine sînt îngropați sub piatra aceea de marmoră? și deodată cu interogarea îi arătai mormîntul lui Ascanio. Nu apucai să săvîrșesc articularea acestor fraze și fața bătrînului se acoperi de o paloare mortală, membrii corpului său tremurau ca frunza copacilor agitată de vînt; forțîndu-se, îmi zise: — Cunoști limba italiană? — O cunosc, îi răspunsei mișcat de suferința nenorocitului bătrîn. — Citește dar și te încredințează. Mă prefăcui că citesc inscripția, apoi îi răspunsei: — Ei bine, pe această piatră văz numele Ascanio și Eleonora, dar nu știu cine sunt și tocmai aceasta aș voi s-o știu. Bătrînul rădică din umeri și după o tăcere de cîteva momente, în care părea că se luptă cu niște teribili aduceri- aminte, răspunse îngînat: — Tot ce știu despre dînșii este că sînt doi amanți nenorociți, care a suferit foarte mult și care… Deodată cu această frază, bătrînul căzu pe pietrile cele reci ale capelei și din ochii săi ce păreau zvîntați începu a curge un torent de lacrime. După mai multe îngrijiri ce-i făcui, reeșii a-l scoate din acea teribilă pozițiune. După ce bătrînul își dobîndi forțele, mă privi cu aer de disperare și îmi zise lăcrămînd: — Călătorule, oricine ești și oricare ar fi interesul ce te-a îndemnat să vii în acest loc, aibi pietate de un bătrîn neputincios! În numele lui Crist! Nu cere de la mine narația unei întîmplări fatale, care ar putea să mă coste viața. — Reanimează-te, bunule bătrîn, îi zisei cu aer de compătimire, eu n-am venit aci ca să violez secretele tale, nici să turbur liniștea ta; și daca ți-am adresat aceste întrebări, ele n-a provenit din vreo intențiune rea, ci numai din curiozitate. Să ieșim de aci, bătrînule, căci temperatura acestei capele este rece și poate să-ți facă rău. — Să ieșim, fiule, adause bătrînul cu o voce tremurătoare. Ieșii din funesta capelă singur, ca să las bătrînului timp să stingă lampele; iar dupe cîteva momente ieși și dînsul și luarăm calea ce duce la castel, pe care o străbăturăm coprinși de întristare și fără a pronunța o vorbă măcar; dar cînd văzu bătrînul că rămăsese numai cîțiva pași pînă la castel, se opri în loc și cu o voce plină de melancolie îmi zise: — Iată, ne-am apropiat de castel; permiteți impotentului bătrîn să se retragă în solitudinea sa. — Sînteți liber, venerabile eremit, să faceți după voia și plăcerea voastră; vă rog numai, să iertați indiscrețiunea mea și să vă aduceți aminte de mine în rugăciunile voastre către Dumnezeu. Batrînul plecă capul în jos cu modestie și-și îndreptă pașii către pădure; iar eu mă suii în camera mea, mă lăsai pe pat fără a putea să adorm, deși orologiul suna a treia oră după miezul nopții. Curiozitatea de a mă face stăpîn pe secretul inscripțiunii sepolcrale devenise pentru mine o tortură de care, cu cît cercam să mă liberez, cu atît devenea mai teribilă. Dupe mai multe ore de suferință, un somn binefăcător mă acoperi cu aripile sale și făcu să piară din mintea mea toate larvele acelui secret. Mă deșteptai pe la opt ore matinale și deschisei fereastra ca să între aerul curat în cameră. Privii cu aviditate magica panoramă campestră, ce se destindea înaintea ochilor mei. Soarele, triumfînd în contra întunecosului văl al nopții, sta acum înfipt pe bolta azurie a firmamentului și arunca binefăcătoarea sa lumină asupra munților plini de neaua și a cîmpiilor înverzite; iar razele lui, străbătînd prin grosimea norilor de aburi, forma o mulțime de grupe diafane desemnate cu cele mai poetice culori. Cinteza și pietrușelul, prin vocea lor ascuțită, făceau să răsune selbele cele stufoase, ciocîrliile se înălțau în aer orizontal, întocmai ca niște mici bombe, apoi se opreau în loc și, bătînd din aripe, umpleau aerul de melodioasele lor cînturi; prepelițile, acele inocente și foarte timide paseri, ce se nasc și mor în cîmpiile înverzite și dumbravele înflorite, prin versul lor monoton dar ritmic serveau de regulator cadențelor acestui concert al naturei. În momentele acestea, cînd toată ființa mea era absorbită în contemplarea acelui delicios cadru, auzii o detunare de pușcă foarte aproape de pavilion; după aceea văzui o găină sălbatică zburînd încet către castel; o a doua esplozie se mai auzi și nefericita pasăre căzu învîrtindu-se pe tapetul cel verde al curții castelului. Nu trecu mult și văzui pe Ferdinant vînătorul, căutîndu-și victima cu nerăbdare: — Ei, ei, domnule călău de găinuși, ce însemnează agitația aceasta? îi zisei glumind. — N-ai văzut-o, domnule? răspunse el, preocupat foarte mult de vînatul său. — Despre ce mă întrebi? esplică-te. — Despre găinușa mea, care mă costă două umpluturi de armă. — Ea a trecut p-aci în toată forța zborului și m-a rugat să-ți spun că-ți rămîne datoare acele două esploziuni de armă. Ferdinant înțelese gluma mea și puse ochii în jos, poate ca să caute un răspuns echivalent; nu trecu însă mult și el esclamă: — Iat-o, nelegiuita; apoi rădicînd găinușa în sus cu un aer triumfător, esclamă: așa, coconiță, vreai să mă faci să pierz praful și plumbul degeaba, dar n-ai nimerit-o! — Iart-o, de! iart-o, Ferdinant, nu fi atît de aspru! — Nu, niciodată! o s-o dau pe mîna Bertei ca să-i facă toaleta ș-apoi o s-o trimit să vă dea o vizită din parte-mi. — Și eu din parte-mi îți promit că o voi priimi cu toate onoarile cuvenite. El chemă pe consoarta sa și îi dete găinușa, apoi suind cu repeziciune scara castelului, se prezentă înaintea mea cu un aer plin de orgoliu militar și punînd două degite la caschetă mă salută. Îl privii cu atențiune și rămăsei încîntat de franchețea și lealitatea ce străluceau în trăsurile feței sale: Iată omul meu, zisei, de la dînsul pot să aflu ceva despre secretul inscripțiunei din capelă; să-l esploatăm dar, și ca să-mi ajung scopul mai lesne, începui a-i flata amorul lui propriu. — Știi, bravule Ferdinant, că ești unul din cei mai perfecți vînători din cîți am văzut pînă acum, îi zisei zîmbind. Găinușa aceea împușcată din zbor cu atîta măestrie a întrecut bravura lui Guglielm Tell. — Bunătatea dumneavoastră mărește lucrurile. — Nicidecum, bravul meu, complimentul meu este espresia admirațiii ce simț pentru un june atît de perfect în arta vînătoriei și așa de zvelt și întrepid precum ești dumneata; uite, pui prinsoare că n-ai dormit toată noaptea, numai ca să străbați pădurea parcului și să arunci teroarea în nenorocitele animale. — Cît despre asta este tocmai precum ai zis. M-am sculat de la două ore dupe miezul nopții și m-am dus ca să surprinz un stol de fazani, dar n-am reeșit din cauză că eremitul nostru, în contra obiceiului său, au umblat toata noaptea prin pădure și mi-a speriat vînatul. — Ce, aveți vreun eremit în parc? — Cum să n-avem noi eremit, cînd avem eremitagiu? — Aveți dar și eremitagiu? îi zisei, prefăcîndu-mă că nu cunosc nimic de felul acesta; spune-mi, te rog, cum se cheamă acel eremit? — El se chiamă Anselm și e foarte bătrîn. — De mult timp locuiește în acest castel? — Nu l-am întrebat niciodată, căci este foarte tăcut. — Și mizantrop, nu este așa? — Ba mizantrop cumsecade, căci nu iese din chilia lui toată ziua, și cînd îi aduc merindele îmi mulțumește fără să se uite la mine. — Curios om! — Forte curios. Și are niște curiozități care seamănă foarte mult cu nebunia; ziua nu se arată la nimeni, dar cum înserează, intră în capela din pădure și șade acolo pînă la miezul nopții; apoi iese și străbate pădurea în toate direcțiunile ei, pînă la ziuă. — Și ce face el în capelă, n-ai observat? — Se pune în genuchi înaintea unei pietre sepolcrale și începe a se bate cu pumnii în cap și a plînge. — Se vede că în acel mormînt e depusă vreo rudă a lui de aproape! — Se poate, dar nu crez. — De ce? — Fiindcă el nu este de aci, din Tirol, și afară de aceasta am văzut de multe ori pe baronul și pe bela baroneasă plîngînd dinaintea acelui sepulcru. — Spui adevărul? — Adevărul cel mai adevărat, domnul meu. — Ai zis, mi se pare, că nu este din Tirol. — Da! — De unde este, dar? și care să fie naționalitatea lui? — Eu crez că este italian. — Și ce dovezi poți da pentru aceasta? — Mai întîi că nu vorbește bine limba germană, al doilea că de multe ori l-am văzut înaintea mormîntului din capelă rugîndu-se în limba italiană. — Îți aduci aminte ceva din rugăciunile lui? — Le-am auzit atît de mult, încît le pot recita întocmai ca dînsul, dar nu simț necesitatea. — Cît despre tine poate să fie precum zici, dar eu aș dori prea mult să cunosc patria și naționalitatea acestui eremit. — Fii liniștit, am o scriosare scrisă de mîna lui, care poate să-ți serve mai mult decît acele rugăciuni. — Unde este acea scrisoare? Dă-mi-o numaidecît! — Iat-o! Deschisei scrisoarea și o citii cu atențiune. Dar ea, deși era în limba italiană, nu coprindea însă nimic relativ la secretul ce voiam să descopăr. Ultima speranță ce-mi mai rămăsese era să scriu baronului de Rosenberg, imaginîndu-mi că poate prin descrierea ce-i voi face despre plăcerea ce mi-a pricinuit frumoasa ipozițiune a castelului său și raritățile coprinse într-însul, îl voi pune în pozițiune a vorbi singur despre ceea ce doream a cunoaște. Licențiai pe Ferdinant și mă pusei să scriu; finii scrisoarea, o sigilai și o trimisei la postă. Așteptai mai multe zile cu impaciență răspunsul baronului, dar un veni. În timpul acesta făcui mai multe escursiuni în munții Tirolului; vizitai cîteva din stabilimentele publice ale orașului Kufstein; avui mai multe convorbiri cu persoanele de la care credeam că voi putea să aflu ceva relativ la secretul meu, dar nu găsii pe nimeni care să-mi mulțumească curiozitatea. Aflai numai că eremitul nu era singur, ci avea lîngă sine un june din patria sa, cu care lăcuia de mai mult timp în acel castel. Părăsii, în fine, Tirolul și castelul baronului de Rosenberg, împreună cu impresiunile ce simțisem în deliciosul său parc și plecai către Italia. Dupe o călătorie de nouă ore pe înălțimile cele mai formidabile ale Alpilor, ajunsei la Innsbruck, unde mă oprii numai timpul necesariu pentru luarea biletului de călătorie; iar după aceea mă suii în careta de postă și, după o călătorie de douăsprezece ore, intrai în Italia. ↑ Vezi societățile secrete (Cantù, Ist. universale, edizione Turinese) . ↑ Vezi Escursiuni în Germania de N. M. Philemon, cap. XX, p. 183. ↑ În secolii XII—XIII, pe cînd se ocupau alchimiștii cu căutarea mijloacelor de a face aur din arsenic și cositor, se credea în existența unor monede vrăjite, care, dupe ce se cheltuiau, veneau înapoi la stăpînul lor. ↑ O sectă de filosofi care învățau pe discipolii lor umblînd pre căi, precum stoicii în foișoare. ↑ O pasăre mitologică, care, după ce îmbătrînește, bate din aripe și se aprinde, apoi iese din cenușa ei mai forte după cum era întîi.


content:
Cuprins 1 Capitolul I - Slujnicăria 2 Capitolul II - Mitică Rîmătorian 3 Capitolul III - Cafeneaua din pasagiu 4 Capitolul IV - Rezi 5 Capitolul V - Trădarea 6 Capitolul VI - Tortura cu nuiele și cărămizi 7 Capitolul VII - Lupul își schimbă părul, iar nu obiceiul 8 Post-scriptum Capitolul I - Slujnicăria [ modifică ] Pînă a nu începe povestirea tristelor întîmplări ale eroului acestei nuvele, credem de datorie a noastră indispensabilă a esplica lectorilor noștri ce înțelegem prin slujnicar și slujnicărie; căci daca zicem slujnicar, cată să zicem și slujnicărie, precum militar — militărie, cizmar — cizmărie și altele mai multe ce se termină prin ar și rie. Slujnicăria este o societate secretă ca a francmasonilor, carbonarilor și sansimonienilor [1], este o plantă exotică și detestabilă, a căria naștere și întindere în țara noastră o datorăm sărăciei vicioase și marei lipse de cultură morală a unei părți din junimea noastră. Ca societate secretă, slujnicăria are maeștrii ei, lojile, venditele, prozeliții și chiar cinismul ei [2]. Deosebirea este numai că doctrinele acestei societăți tind foarte mult la degradare și materialism. Ca să ajungă cineva la gradul de perfect slujnicar, cată, mai întîi de toate, să facă amor cu slujnicele, să suspine neîncetat pentru dînsele și să sufere de multe ori asprimea gerului, ploaia și alte calamități, ca să poată conversa o jumătate de oră cu prea iubita sa slujnică în budoarul ei cel parfumat cu estract de ceapă sau usturoi. Slujnicarii se recrutează mai totdauna dintre gentilomii de mahala și mai cu seamă din mahalalele: Cuibul cu barza, Popa Chițul și Biserica lui Tîrcă… Caracteristica slujnicarului nu este anevoie de făcut. El este totdauna un june de la douăzeci și doi pînă la douăzeci și cinci de anișori, bine făcut, bine îmbrăcat, frizat și înmănușat întocmai ca un lion de Paris. Acest lux ar face pe oamenii fără experiență să-l ia drept fiul unui proprietar bogat sau de moștenitor al vreunui unchi din repertoriul teatrului comic francez; lucrurile însă merg cu totul altfel și vă încredințez cu mîna pe conștiință că vestmintele după dînsul sînt făcute pe datorie; căci felul acesta de gentilomi nu au altă stare decît leafa, și această mizerabilă leafă nu are miraculosul dar al monedei zburătoare din timpii pietrii filosofale [3]. La primul debut al aventuroasei sale juneți, gentilomul nostru o duce binișor: înșală pe croitor, pe cizmar, pe ospelier și chiar pe birjar; iar leafa o ține numai ca să nutrească amorașele sale cu fetele de pe la marșande. Aceștia sunt timpii cei mai fericiți din viața gentilomului nostru, dar, din fatalitate, neguțătorii amăgiți îi taie creditul și încep a-l persecuta pentru datoriele lor. În cazul acesta, ingeniosul june aleargă la sfînta noastră Convenție și, armîndu-se cu articolul relativ la neviolarea domiciliului, rîde de nerozii săi creditori; cu toate acestea, moneda îi lipsește, credit nu mai are la nimeni. Ce face el oare în această critică pozițiune? Ce să facă, sărmanul; pleacă capul la lovirele soartei, se face slujnicar!… În această nouă condițiune, spiritul său se supțiază ca firul de borangic, imaginația lui se înalță pînă la al noulea cer, devine filosof peripatetic [4], patriot și încă patriot, nu glumă. Declamă în contra abuzurilor, căci funcția lui (daca are vreuna) nu-i permite să fure; devine inemic neîmpăcat al ciocoilor, îi înjură și îi încarcă cu cele mai negre epitete, fără să se gîndească că această clasă desprețuită de dînsul este fenixul dezertului [5], carele se renaște din cenușa lui mai forte dupe cum era înaintea arderii sale. El nu înțelege că zicerea ciocoi este sinonimă cu zicerea bogat și puternic și că mai toți cei ce să rădică din noroi la putere și bogăție devin bași-ciocoi și, pentru mare nenorocire, aceste gloabe de plebei, pe care entuziasmul nostru de la un moment îi rădică la putere și bogăție, ne lovește cu copita mai des și mai rău decît caii născuți și crescuți în grajduri: în fine, slujnicarul nu voiește să înțeleagă că ciocoiul Convenției este mai venal și mai fără inimă decît acela al Regulamentului. Slujnicarii sînt de mai multe categorii sau tagme. Cînd face parte din ortaua poeților, atunci cată să fugi cît vei putea de dînsul sau să te rogi lui Dumnezeu ca să-ți dea răbdarea lui Iov din Biblie, căci altfel nu vei putea să suferi scălămbăturile și declamările lui, fără să te apuce nevrele de rîs. Nu apucă să-ți zică bună ziua și te înăbușaște cu citațiuni din Milton, lord Byron, Victor Hugo și alți mai mulți poeți păgîni și creștini; iar dupe aceea începe a-ți înțepa urechile și a te face să-ți pierzi logica și bunul simț prin poezii de felul acesta: CIOCOIUL INFERNAL Ce groaznic întuneric!… Și luna cum lucește!… Teribil suflă vîntul!… Și glasul filomelei Îmbată ochii mei!… În aste triste locuri Și pline de amor, S-arată înainte-mi Un trădător ciocoi, Ce țara-ntreagă face Să geamă surîzînd; Ș-înfige ciocu-n sînul, În sînul maicii sale; Ș-a doua zi cu botul Mînjit d-al țării sînge, Se plimbă prin oraș!… Cearcă de-i spune că aceste versuri sunt făra sens și mai întunecoase decît ale lui Numa Pompilie [6] și vei vedea cum te va taxa cu numele de ignorant, om fără gust și inemic al născîndei noastre literature. Daca slujnicarul s-a dus de două-trei ori pe la Facultatea de Drept, nu te mai slăbește din jus regiae, jus papirianum [7], cele zece și mai în urmă douăsprezece table de plumb sau de tinichea, lex Flaviana [8], lex scatinia de nefanda Venere [9], Breviarum Alaricianum [10], Justinian, etc., adăogînd pe la soroace cîte un ipso jure, în abrupto, ex officio și alte mai multe secături de felul acesta, prin care se silesc a demonstra că nu este bine a lăsa advocatul pe clientul său să moară de foame dupe moarte!… Dar soiul acesta de slujnicari rămîne nulă pe lîngă slujnicarii politici. Aceștia sînt teribili! Pe slujnicarul politic nici un guvern nu-l mulțumește. N-apucă să se formeze bine un minister și slujnicarul patriot începe a-l descri cu cele mai negre culori și se silește prin orice mijloace a-l face să treacă, în ochii publicului, de infam și trădător. Locurile frecventate mai des de către ortodoxii slujnicari [11] sunt două: grădina Cișmegiului pe timpul de vară și cafeneaua din Pasagiul Român în timpul cel friguros al iernei. Aci se adună slujnicarii de toate nuanțele, de-și varsă veninul asupra oamenilor ajunși la putere. De cîte ori vei vedea un cerc de patru-cinci individe și vei auzi pe vreunul dintre dînșii vorbind cu agitațiune despre drumuri de fier construite într-un singur an, despre canalizarea rîurilor, rădicarea oastei la cifra de trei sute de mii individe, esploatarea carierelor de marmoră și formarea unei flote pe Marea Neagră, să știi că acel om este slujnicar paraponisit; cată să mai știi și aceasta că slujnicarul este o ființă omnipotentă (numai în vorbe) el nu are decît să zică un cuvînt și țara este brăzdată cu șosele și drumuri de fier, casele statului se umple de bani, cultura și instrucția ajunge pe cea din Germania, cu un cuvînt România se ridică la cel mai suprem grad al fericirei sale; din nenorocire, însă, guvernul nostru nu știe să se folosească de consiliele patrioților slujnicari și de aceea lucrurile merg cu susul în jos. Slujnicarul adevărat, pe lîngă alte daruri, mai are și virtutea cumpătării; el șade toată ziua în cafenea, fără să guște ceva, sau daca din întîmplare bea o cafea neagră sau o dulceață, potrivește tocmai timpul cînd cafeneaua este plină de oameni și pleacă fără să plătească. Unii zic că fac aceasta din distracțiune, dar gurele rele susțin că nu plătește fiindcă nu are parale. Unicul viciu ce s-ar putea imputa acestor doctrinari este afecțiunea ce au asupra slujnicilor; dar tocmai acest amor, ce pare un defect în ochii profanilor, pentru slujnicari este un act de devoțiune, o practică religioasă, este chiar paladiul sau deviza societății lor. Iată ce este societatea slujnicarilor în simț colectiv și ce este slujnicarul în parte. Capitolul II - Mitică Rîmătorian [ modifică ] În una din nopțile lui decembriu din anul 1858, vîntul muscălesc sufla cu tărie, ploaia curgea în mari cătățimi de apă amestecată cu zăpadă și grindină. Pavagiul Capitalei era plin de noroi amestecat cu gheață; era, în fine, tempo d’innamorati, precum zice Figaro în opera Bărbierul de Sevilia. Orologiul de la Bărăție suna cu lene și melancolie miezul nopții. Liniștea solemnă a naturei nu era turburată de nimeni, afară de desele patrulii militare care străbăteau capitala în toate direcțiunile, căci guvernul dupe timpul acela, nemulțumindu-se pe întreruperea comunicației provenită din furia elementelor, declarase orașul București în stare de asediu, ca să asigureze viața unuia din membrii căimăcămiii de trei, pe care umbla să-l asasineze un factor cu o sfeclă găurită sau cu o sticlă de cerneală turcească umplută cu nisip, pe care voia să o facă a trece în ochii nobilului caimacam de o bombă fulminantă. Adevărul poate să fie altfel, dar asta nu ne privește. Noi facem romanț, iar nu istorie. Pe acest grozav timp, un june ca de douăzeci și doi de ani, cu părul lung și negru, acoperit cu o pălărie bombée [13], înfășurat într-o manta tăiată dupe moda carbonarilor și cu galoși de gumelastic în picioare, sta lipit de ușa galeriei ce duce la bucătăriile caselor lui Hötsch et Müller pieptănarul. Daca cineva ar fi privit cu băgare de seamă pe acest june, ar fi descoperit în trăsurile feței sale pe omul contrariat de fortună sau pe amorezul certat cu amoreaza sa. Dupe ce se mai plimbă puțin, ca să-și încălzească picioarele ce-i înghețase de frig, se apropie iarăși de ușe și bătu într-însa de trei ori cu o maniereă particolară, ce avea în sine un ce misterios și semnificativ. Puțin după aceea se auzi pe dinlăuntru un zgomot de pași; era cineva care venea către ușă. Eroul nostru, reluîndu-și curajul ce cu puțin mai nainte îl pierduse, începu a striga cu o voce iarăși convențională: — Rezi!… Rezi!… — Ei, bine, aud, nu sunt surdă, răspunse vocea dinlăuntru, cu un acent de nepăsare sau răzbunare. — Deschide-mi, Rezi dragă, c-am înghețat de frig. — Ba aia e vorbă, domnișorule; du-te la coconițele dumitale de pe la marșande cu care-ți cheltuiești banii și lasă-mă-n pace. — Deschide, Rezi! Deschide, Rezișoara mea, că mă lovește guturaiul de frig. — Nu, nicidecum. — Deschide, că-ți dau o față de rochie. — Nu deschiz!… — Să fiu al dracului, daca nu ți-oi cumpăra mîine o pereche de botine de la Ianoș pantofarul. — Nu mă mai înșăli dumneata cu gogoși d-astea. — Rezi, te jur pe ce ai mai scump în lume, deschide. Văzînd însă că sălbatica sa amantă nu deschide, începu să declame cu un accent patetic și comic versurile acestea: Deschide-mi, copilă, Deschide-mi că mor; Aibi puțină milă De al meu amor. Ploaia de sus pică, Măntăluța-mi strică. Nu mi-e de manta, Pricepi dumneata!… [14] Că mi-e de tartan, C-am slujit un an Ca să-l dobîndesc Și să mă fălesc, Ca un nobil mare Cu spirit și stare. [15] Versurile acestea, pronunțate cu o mare doză de duioșie, își făcură efectul lor, căci inima maghiarei noastre se muie, ușa se deschise și amanții noștri dispărură prin întunecoasele coridoare ce ducea la sanctuariul amorului lor. Acum, cu voie sau fără voie, o să introducem pe lectorii noștri în templul amorului acestor două turturele, ca să auză espresiunile cele înfocate prin care slujnicarul cearcă să atragă asupră-i simpatia amantei sale. Ne facem însă datoria a îndemna pe bunii noștri lectori a-și procura cîte o sticluță de eter, căci parfumul din camera celebrei noastre Calipso din Pasagiul Român poate să le iriteze nevrele. Camera în care locuia amanta domnului Mitică Rîmătorian slujnicarul era o bucătărie nemțească cu mașină. Mobilierul ei se compunea din mașina de bucate, ce ocupa o a treia parte din periferia camerei, două scaune albe de brad, un pat cu o saltea de lînă și o plapomă de cit, veche, ce acoperea pe jumătate două perne cu fulgi, neîmbrăcate. Pe unul din pereți erau atîrnate o mulțime de tigăi de diferite forme, frigări, răzători de hrean și forme de tinichea pentru gelatină; iar într-un colț era o oală colosală cu grăsime de rîmător și un vas de lemn plin cu răzături de morcovi, foi de varză și de țelină. Într-un cui, dupe ușe, erau atîrnate niște cizme ungurești și un pieptar de blană. Dupe ce frumoasa Rezi deschise ușa slujnicarului nostru și străbătu împreună cu dînsul întunecoasele coridoare ce conduceau la camera ei, aprinse o lumînare de seu și o puse pe masă, iar dupe aceea șezură unul lîngă altul și începură a se săruta ca niște porumbei; apoi, dupe ce trecură acele convulsiuni nervoase, slujnicarul nostru o privi cu ochii plini de amor și începu a-și pleda pasiunea prin frazele următoare: — Frumoasă Rezi!… Angel de candoare care te-ai coborît din regiunile imperiului (a voit să zică ale empireului) unde să făurează trăsnetile și fulgerile, ca să creezi fericirea unui nenorocit muritor ce te adoară precum adoară tînăra mumă pe primul ei născut, ca fanaticul principiele credinței sale, ca avarul comorile sale!… Iubită Rezi!… Tu, care, prin fizionomia ta mai albă decît hîrtia ministerială, ai știut să înfigi în nenorocita mea inimă toate frigările amorului, aibi pietate de un om care nu trăiește decît ca să contemple ochii tăi cei mai verzi decît granitul, buclele tale cele azurii, dinții tăi cei de roze și buzele tale cele mai lucitoare decît marmora. Iată-mă la genunchele tale!… Fii șeful de secție al inimei mele și mă voi crede foarte ferice ocupînd postul de pomojnic în amorul tău!… Voi trece cu cea mai mare esactitate în bilanțul datorielor mele de amant fidel toate evenimentele industriale și politice ale amorului nostru [16]. Juna bucătăreasa ascultă toate paralogiile lui Rîmătorian cu o surpriză neînțeleasă; biata fată nu mai auzise în toată viața ei o asemenea declarațiune de amor atît de năbădăioasă. Slujnicarul, luînd extazul amantei sale drept efect al poeticei sale declarațiuni de amor, căzu la genunchile ei și, oftînd de mai multe ori, îi zise: — Privește-mă, crudo!… Iată-mă zăcînd la picioarele tale, întocmai ca robul ce geme de lanțul robiei, pe patu-mi de moarte eu zac tînguios! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . să moară bătrînul de ani gîrbovit!… Să piară ciocoiul ce țar-a strivit! [17] iar eu, dragă Rezi, să trăiesc pentru tine. Da! pentru tine și pentru sărmana mea țară, ca s-o rădic din căderea la care a ajuns din cauza ticăloșilor de moderați!… și deodată cu pronunțarea acestor vorbe, strînse mîna bietei femei cu atîta violență, încît tresări de durere. Apoi, privind pe amant cu un aer agitat, îi zise: — Da bine, măi omule, ce ai astăzi? Ori ești lunatec? Ce sînt întortocheturile și învîrtelile astea? În loc să vorbim de ale noastre, ca oamenii, tu te apuci de vorbești cu dușii dupe lume. Gentilomul nostru, înțelegînd că inima amantei sale nu este primitoare de împresiuni poetice, schimbă rolul și deveni vesel și spiritos ca un bărbier. Metamorfoza aceasta plăcu prea mult bucătăresii. — Așa te voi — îi zise ea, lovindu-l pe umăr cu mîna sa cea frumoasă, dar nespălată — fii sprinten ca un Kossuthhusar, basama teremtete… ia spune-mi, cînd o să-mi cumperi fața de rochie? — Peste cîteva zile, iubita mea, poate și mai curînd, daca mi-o da casierul leafa pe fevruarie [18]. — Nu mă mai înșeli dumneata cu minciuni de acestea. — Rezi, îți jur că în săptămîna aceasta vei avea rochea ce ți-am promis. — Dar daca nu mi-o vei cumpără? — Să-mi face ce vei voi. — Adu-ți aminte că mi-ai făgăduit de mai multe ori și… Capitolul III - Cafeneaua din pasagiu [ modifică ] În acest stabiliment, aranjat dupe moda și gustul parizian, amatorul de jocuri la noroc găsește în mic toată confortabilitatea cafenelelor dupe bulevardele Parisului, adică biliarde în abondanță, domino, table, șah și chiar bancofaro la necesitate. Aci este locul de întîlnire al slujnicarilor sau mai bine refugiul lor pe timpul cel aspru al iernei. În acest stabiliment se află o masă, pe care garsonii cafenelii o numesc în deriziune masa faliților, căci mai toți cei ce șed împrejurul ei nu fac nici o cheltuială. Cu o jumătate de oră în urma celor petrecute în cuhnia din suteranele caselor domnului Hötsch-Müller, Pasagiul Român răsuna de accentele nazale și false ale vocei unui june ce cînta cu aer de triumfător aria de la Puritani: Suoni la tromba intrepida. Acest june atît de entuziasmat era Mitică Rîmătorian, faimosul slujnicar, carele se afla în culmea fericirei, căci dobîndise totul de la amanta sa. El deschise cu repeziciune ușa cafenelii și, străbătînd mulțimea, se opri la masa despre care vorbirăm, șezu pe un scaun, apoi, dupe ce-și netezi părul cu mîinile, puse coatele pe masă și începu a privi pe jucătorii de biliard, aplaudîndu-i de cîte ori făceau cîte un joc frumos. În timpul acesta mai veniră încă doi tineri, tot de etatea eroului nostru, și se așezară tot la masa faliților. Mitică Rîmătorian le întinse mîna la amîndoi, și îi salută cu un fel de manieră proprie a sa, apoi, adresîndu-se către unul dintre dînșii, zise: — Ce noutăți ne aduci, monșer Găinescule? — Despre ce voiești să mă întrebi, șer Rîmătoriane? — Despre orice, mon ami. — Am o mulțime de noutăți politice, dar… — Dar ce? — Mi-e frică să nu ne auză vreun spion de ai căimăcămiei. — Da ce, căimăcămia are spioni? — O mulțime nenumărată, mai cu seamă de cînd capii partidului liberal au voit să asasineze pe unul dintre caimacami cu o bombă fulminantă. — Ce bombă spui, mă, omule! Auzi acolo, bombă! O sfeclă găurită care, desigur, este o drăcie inventată chiar de caimacami, ca să aducă invazii în țară!… — Asta se poate; dar apropo de invazie, știi că vin muscalii? — Cine ți-a spus această minciună? — Asta nu e minciună; am auzit astăzi pe vornicul dînd ordine ca să se repareze toate podurile și podișcele din districtele Buzău și Rîmnicu Sărat. — Nu știi tu că cui-i este foame visează codri? E! monșer, muscalii nu pot să iasă așa lesne din vizuina în care i-a băgat Tractatul de la Paris. — Mai știu încă o noutate, dar este atît de frumoasă, încît sînt sigur că o să te facă să sări de bucurie. — Spune-o, Găinescule! Spune-o! — Țara noastră o să să facă împărăție! — Împărăție! — Da, amice, împărăție; și încă împărăție, știi colea, zdravănă! — Și pe cine o să avem împărat? — Pe fiul lui Victor Emanoil. Rege latin, ce frumos lucru!… Să mai vezi atunci pe ciocoi cum o să se ascunză în găuri de șerpi; iar noi ăștia, liberalii, o să fim în fruntea mesii. Să trăiască regele latin! — Numai de nu s-ar face și el ciocoi, căci Dîmbovița noastră face minuni: oricine gustă din dulcile ei unde parcă bea din fîntîna Letei [19]. Vine neamțul cu sinceritatea lui proverbială, vine englezul cu orgoliul său ce de multe ori atinge brutalitatea și francezul cu sentimentele cel mai frumoase din lume și, cum șed două-trei luni în București, devin mai ciocoi decît ciocoii noștri!… — Așa este, nene Rîmătoriene, ai dreptate… — Și da și nu, dar să lăsăm această convorbire căci… Spune-mi mai bine, cum o duci cu șefia ta de masă? — Cam în doi peri. — De ce așa? — Fiindcă nu înteleg deloc lucrarea. — De ce nu te consulți cu șeful de secție? — Dar el este mai slab decît mine. — Întreabă pe ajutorul mesei! — Îl întreb și încă foarte des, dar vai! orice consultare la dînsul mă costă cîte un prînz la Lazăr [20], și ar fi bine dacă aș scăpa numai cu atîta, dar răul care o să mă facă să-mi dau demisia este că ticălosul de ajutor își bate joc de mine. — Ce-ai zis, cutează să facă aceasta? — Ba bine că nu, și încă chiar în prezența scriitorilor mei! — Și ai putut să suferi? — Ce eram să fac!?… — Să-i tragi palme… — Ce-ai zis?… Palme! — Da, palme, să învețe minte, ștrengarul, a nu mai rîde altă dată de șeful său. — Ce stai de vorbești, amice!… Abia am cutezat să-i fac cîteva mici observații și el mi-a trîntit hîrtiile pe masă și s-a apucat de lucrările postului său; din nenorocire, tocmai în momentul acela mă cheamă ministrul în casă și-mi ordonă să-i fac un referat către Consiliul administrativ. — Cel mai lesne lucru din lume. — O fi lesne pentru tine, dar pentru mine nu. — De ce? — Fiindcă n-am făcut niciodată referate. — Ei bine, cum te-ai scăpat de această belea? — Am luat condeiul în mînă și mi ți-am trîntit un referat de cele tătărăști. — Îți aduci aminte ceva dintr-însul? — Îl știu pe tot din memorie. — Recitează-mi-l o dată, te rog! — Ascultă: „Onorabilului Consiliu administrativ. Printr-acest referat, subt însemnatul îndrăznește a cuteza să se refere la înțelepciunea onorabilului Consiliu, și a-l ruga să se refere si el unde se cuvine, asupra chestiunei și a pricinei coprinsă în anexatul aci alăturat raport, ca, după ce îl va lua îndeaproape băgare de seamă și considerație, să binevoiască a face asupră-i cele de cuviință.“ [21] — Bravo, nene Găinescule, ăsta este un referat pe care l-ar pute subscrie chiar Napoleon!… — Poate că ai dreptate, dar modestia mea de autor nu mă iartă să mă laud însumi; cu toate acestea, știi ce mi s-a întîmplat? — Nu, în adevăr, dar voiesc să aflu. — L-am transcris, nenișorule, pe hîrtie ministerială, l-am dat ministrului să-l iscălească. Ei bine, știi ce am pățit?… O! Dar este oribil!… Numai mă gîndesc și sîngele mi se turbură, îmi vine să înnebunesc de mînie!… Îi dau referatul în mînă, citește cîteva rînduri dintr-însul și îl aruncă cît colo; apoi, întorcîndu-se către mine, îmi zice cu un zîmbet batjocoritor: „Domnule șef de masă, știi că ești un farsor din cei mai mari ce am văzut în viața mea? Cine te-a învățat să faci astfel de referate? Cum ai cutezat să-mi prezinți o ticăloasă scriere de bucher? Afară, magarule! du-te de-nvață carte și apoi să ceri slujbă.“ Auzi acolo, să învăț carte! Să-mi zică măg… mie, care mi-am sacrificat toată viața pentru sfîntul principiu al libertății, egalității și fraternitătii. — Și ce i-ai răspuns tu la aceste injurii? — Ce eram să răspunz unui aristocrat, unui trădător, unui infam fără conștiință, care și-a vîndut țara la muscali și la nemți? — Trebuia să-l faci să înțeleagă că are a face cu un om de principe și independent. — Așa este, frățiorul meu, dar el m-ar fi scos din slujbă și aș fi murit de foame pe stradele capitalei. Afară de aceasta, ultragiul acesta l-am suferit între patru ochi, nimeni nu știe!… — Răbdare, frate, răbdare!… Ne va veni și nouă apa la moară: atunci le vom arăta noi ce fel își răzbună oamenii de principe, cînd sînt atacați la onoare. Să schimbăm vorba, amice. Spune-mi, cu ce îți omori timpul de cînd ți-ai dat demisiunea? [22] — Cu amorul, bunul meu amic! — Spune-mi, te rog, cine este acea fericită femeie care are privilegiul de a te vedea suspinînd la picioarele ei? — Asta nu se poate spune la nimeni. — Afară de mine, care sînt confratele și confidentul tău. — Ai dreptate, tu ești unicul meu amic și, ascunzînd acest secret de tine, aș da dovadă de neîncredere. Spune-mi numai, ai fost estimp la teatrul italian? — Ce însemnează această întrebare? — Îți voi spune mai la urmă, acum răspunde-mi la ceea ce te-am întrebat. Ai auzit pe Geamfredi? — Am auzit-o în Traviata. — Cum ți s-a părut? — De minune! Cîntă mai bine decît Ponti dell’Armi. — Salută-mă dar, căci Geamfredi este amanta mea!… — Geamfredi, amanta ta! — Da, amice, și încă amantă cumsecade. Astă-seară mi-am luat ceaiul la dînsa. — Nu te crez! — Să n-apuc pînă mîine, daca minț; ba încă, la adio, m-a strîns de mînă și mi-a aruncat o privire amoroasă, ce mi-a străpuns inima!… — Măi Rîmătoriene, vino-ți în simțiri; o fi fost slujnica Geamfredii și ți s-a părut că este ea. Actrițele nu se uită la ștrengari ca d-alde noi; ele caută aur, și tu n-ai nici cinci bucăți de aramă ca să-ți cumperi tutun. — Așadar, tu te îndoiești? Ei bine, necredinciosule, privește! În momentul acela scoase din sîn un portofoliu și dintr-însul un bilet color roza, pe care îl dete Găinescului să-l citească, zicîndu-i cu o mîndrie trivială: — Ține, monșer, cetește acest bilet și te convinge că amicul tău Rîmătorian nu minte niciodată. Găinescu luă biletul și citi următoarele fraze, înecat de un rîs nervos: „Amico mio! Quando non te vedu simtu che moru, anima la mine e trista, non potu mangeare, non potu bevere la cafe; venite, carro Rametoriano, venite che vi stringo în bracili mia. La vostra per sempre, Rachelle Geamfredi.“ Apoi, privind pe slujnicar, cu un aer ironic, îi înapoie biletul. Junii slujnicari conversară mai mult de două ore despre politică, arte și industrie, tot cu logica de care deteseră probe pînă aci, apoi ieșiră din cafenea, cîntînd cu vocea lor de cotoi sugrumați, și se duseră pe la casele lor. Capitolul IV - Rezi [ modifică ] Această jună femeie era de nățiune maghiară, născută în satul Caransebeș din Transilvania. Deși soarta o pusese pe cea mai mizerabilă treaptă a societății, natura însă o dotase cu o frumusețe rară și cu un suflet plin de bunătate. Ea era naltă ca un grenadier și delicată ca un silf; pielița feței sale rivaliza cu cel mai perfect alb, iar ochii ei cei mai negri decît murile, armați de niște gene și sprîncene ce ar fi pornit invidia unei circaziene, făcea dintr-însa o ființă adorabilă. Daca această femeie ar fi avut nenorocirea să se nască în țara noastră, unde corupția și viciul a vestejit și încă vestejește cele mai frumoase flori ale societății noastre, ce s-ar fi făcut ea oare cu atîta frumusețe? Desigur că ar fi închiriat o casă cu perdele roșii și și-ar fi vîndut corpul și sufletul cu tereziile ca precupeții, precum fac multe din femeile noastre. Ea însă venea dintr-o țară în care femeia nu a deșertat pînă la drojdii cupa desfrînării; de aceea prefera mai mult sărăcia, care nu-i impunea nici un sacrificiu contrariu inimei sale, decît bogăția și opulența ce vestejește carminii frumuseții și aduce mustrarea de conștiință. Trecuseră șase luni de cînd locuia în casele, sau mai bine în bucătăria domnului Hötsch-Müller, și trei luni de cînd se afla înamorată de Mitică Rîmătorian. La începutul acestui amor, ea se detese cu totul amantului ei, și îl iubea pînă la idolatrie: el însă nu o iubea deloc și încă de multe ori o maltrata. Juna maghiară, văzînd că amantul ei nu o iubea și nu venea pe la dînsa decît numai cînd se afla fără mijloace de a curteni pe junele fete de la madam V…, văzînd iarăși că din acest amor nu se folosea cu nimic, părăsi pe Mitică Rîmătorian și se înamoră cu un june maghiar din ceata lui Bontilă; și, daca ea mai priimea încă pe slujnicarul nostru, o făcea numai cu speranța de a-și răzbuna o dată despre tot ce suferise de la dînsul. Într-o zi ședea la vorbă cu noul ei amant; conversațiunea, deși începuse prin cele mai dulci vorbe și mîngîieri amoroase, dar către finit ajunse la cea mai simplă proză din lume; cu alte cuvinte, începură a vorbi despre necesitățile vieței. — Cum o să ieșim noi în primăvară, iubite G…, zise acea maghiară; eu nu mai am decît ceea ce vezi pe mine, tu iarăși nu ai decît paltonul acela rupt și plin de pete. Și deodată cu esprimarea acestor dureroase cuvinte, pieptul ei se umflă și lăsă să iasă dintr-însul un teribil oftat întrerupt de dese suspine. În timpul acesta G… fuma din pipa sa predilectă, cufundat în acea dulce extază pe care o simt numai adevărații fumători de tutun. Dar oftările amantei sale îl făcură să tresară, fața lui se întunecă și luă un aspect sinistru. De mai multe ori cercă să vorbească, dar cuvintele se opreau pe buzele lui cele groase și crăpate. În fine, dupe o luptă internă de cîteva mintue și o dulce privire ce aruncă asupra încîntătoarei Rezi, el zise: — Ai dreptate, iubita mea; amîndoi sîntem foarte săraci și golani; cu toate acestea nu cunosc decît un singur mijloc ca să ieșim din această tristă pozițiune!… — Spune-mi, iubite G…, care este acel mijloc? — Acest mijloc este să… — Ce să… — Ei bine, iubita mea, acest mijloc este să ne facem spioni. — Spioni! — Da, spioni! — Și la ce să obligă cineva cînd se face spion? — La o îndatorire foarte mică. Spre exemplu: să asculți tot ce va vorbi stăpînă-tău și stăpînă-ta; și cînd vorbele lor vor fi în contra guvernului, să te duci la escelenția sa domnul polițai, și să i le spui. — Dar asta este oribil! Este vînzare de suflet, pe care nu o voi săvîrși, chiar daca aș ști că voi muri de foame… — Atunci dar suferă, iubită Rezi, fără a te plînge în contra soartei… E! e! draga mea! Tu tremuri numai la ideea de a te face spioană, fără să te gîndești, sărmană copilă, că în țara aceasta se găsesc oameni carii, în copilăria lor, n-au fost decît niște simple slugi: dar prin spionagiul ce făceau adevăraților capi ai țărei, prin vînzarea țărei la străini și prin specularea onoarei familiei lor, astăzi au ajuns la cele mai înalte demnități ale țării, și-au creat stări colosale și stropesc cu noroi pe cei care nu i-au imitat!… Tu nu știi că în București există cocoane mari și bărbați nobili, carii în fața lumei trec de onorabili și de cei mai înfocați patrioți, iar noaptea intră deghizați în ospelul poliției și tradă pe oamenii cei într-adevăr onorabili; și, cu toate acestea, pe fața lor nu se vede mustrarea conștiinței ce oroarea trădării imprimă pe fizionomia celui mai de rînd mișel. Rezi privi cu atențiune pe junele maghiar și, dupe o mică ezitațiune, îi întinse mîna și, strîngînd pe a lui cu convulsiune zise: — Primesc să fiu spioană. Să trăiască spionagiul!… — Bravo, Rezi! Acum văz bine că am o amantă demnă de mine. La lucru, iubita mea. Eu mă duc să anunț domnului polițai deciziunea ta de a intra în onorabilul corp al spionilor; pînă la întoarcerea mea, tu îngrijaște de prinde pe cineva în laț. Ieși prin pasagiu, vezi că trec pe acolo tineri de cei frizați și pomădați, cari cîntă arii de la operă, bănănăind din mîini ca niște ieșiți din minte; aruncă-le priviri amoroase, vorbește despre tot ce se întîmplă prin oraș și, cînd îi vei crede amețiți de ajuns, adu vorba despre bomba fulminantă ce s-a aruncat în camera caimacamului, vezi ce-ți răspund ei și, daca vei vedea că se încurcă în vorbă, privește-i bine, ca să-i poți cunoaște la trebuință. La aceste cuvinte trăsurele feții junei maghiare se încruntară, ochii ei se roșiră întocmai ca ai tigresei în momentul cînd voiește să dea asalt pradei sale. Ea se gîndea în acele momente la Mitică Rîmătorian, la torturele ce o făcuse el să sufere și la ocaziunea ce-i procura noua ei meserie de a-și răzbuna în contra lui! Maghiarul privi cu mulțumire agitațiunea amantei sale, apoi o părăsi plin de bucurie și se duse să anunțe poliției triumful său. Puțin dupe aceasta, un zgomot ușurel se auzi la ușa despre pasagiu. Rezi tresări și alergă să deschiză ușa; iar dupe cîteva momente se întoarse împreună cu Mitică Rîmătorian, celebrul Don Juan al slujnicilor din pasagiu. Ei șezură pe pat și începură a vorbi de amor. Rezi însă era foarte picantă și provocătoare în espresiunile sale. — Ei bine, Mitică, zise ea cu un aer în care se vedea pînă la evidență răzbunarea femeii amăgită. Ei bine, amorașul meu, sunt trei luni de cînd mi-ai promis o față de roche și o pereche de cizmulițe de neamț și nu mi le-ai mai dat. Ce însemnează aceasta? — Nimic, scumpa mea Rezi, decît că nu m-am înlesnit. — Nu te-ai înlesnit? Dar ieri ce căutai în sanie cu Eliza de la madam V…? — Eu, cu Eliza? — Da, Mitică dragă, dumneata însuți și încă te prefăceai că nu mă vezi. — Ai dreptate, Rezi, sînt culpabil, iartă-mă! — Să te iert!… Frumos lucru! Să te iert pe tine care mă înșeli de trei luni și tocmai cînd te-am prins asupra faptei? Asta mi-este cu neputință; nu ți-e rușine să amăgești o femeie sărmană care te-a iubit din toate puterile inimei sale, pe mine care ți-am spălat și ți-am călcat cămășile, ca să placi fetelor de pe la marșande, fără să-mi plătești cel puțin scrobeala? Piei d-aici, sau îți săr în cap și te jumulesc întocmai ca pe o gîscă. În momentul cînd Rezi voia să puie în lucrare amenințările sale, ușa camerii se deschise și maghiarul G…, cu mustățile sale unse cu muc de lumînare și cu pălăria alla Kossuth, intră în cameră. Mai întîi se făcu o tăcere solemnă, întocmai ca la finalul actului al doilea de la Lucia; după aceea maghiarul înaintă pînă lîngă înamoratul nostru, îl fixă cîtva timp și încordîndu-și pumnul îi zise: — Pe cine cauți aici, domnule? Nenorocitul Rîmătorian, amețit de privirile amenințătoare ale maghiarului, își aruncă ochii asupra junei bucătărese; dar în loc să întîmpine în fața ei acele zîmbiri pline de bunătate ce-l încînta alte dăți, ea întoarse spatele. — Ci spune o dată, domnule, pe cine cauți aici? adăogă maghiarul. — Caut peee… Dooo… ba peee… Doa… — Ți-oi arăta eu acum pe cine cauți. Și deodată cu vorba băgă asprele sale mîini în părul cel frizat al slujnicarului și mi ți-l învîrti roată de cîteva ori; apoi, dupe ce îi dete cîteva genunche pe partea dindărăt, îl îmbrînci afară din cameră și închise ușa. — Cine era acel ciocoi? întrebă el pe Rezi și ocupîndu-se cu cel mai mare sînge rece a scoate de printre degite părul cel uns și parfumat al junelui. — Este un calic de aceia ce umblă prin pasagiu, urlînd ca nebunii. — Și ce căuta aici? — Ce fel, mă mai întrebi? — Da de ce să nu te întreb? — Dar bine, nu mi-ai zis tu să ies prin pasagiu și să mă silesc a trage asupră-mi amorul vagabonzilor?… — Da! da! îmi aduc aminte, ai dreptate, ții! proasto, de ce nu mi-ai făcut vreun semn, poate că bietul june scăpa cu tot părul pe cap. — Bine i-ai făcut, să se învețe minte, că prea era obraznic. — Ia spune-mi, ai aflat ceva de la dînsul? Rezi rămase un moment gînditoare, apoi zise: — Da, este unul dintre cei care au aruncat bomba în casa caimacamului. — Este el unul dintre aceia?… — Da, chiar dintre acei scelerați. — Spune-mi, unde pot să-l găsesc la trebuință? — Aci, la cafenea. — Bucură-te, Rezi. Norocirea noastră este făcută. Adio! El plecă. Capitolul V - Trădarea [ modifică ] Pe cînd maghiarul ieșea din camera amantei sale cu capul plin de idei aurifere, sărmanul Rîmătorian se oprise dinainte cafenelei din pasagiu, ca să-și puie părul la orînduială, apoi, intrînd repede în cafenea, se opri drept la masa faliților, la care se afla numai Găinescul. Zgomotul pașilor lui Rîmătorian deșteptă pe Găinescul din visările sale cele melancolice; el întinse mîna amicului său. Dar pe cînd voia să-l salute, privirile sale căzură pe capela și paltonul amicului său, le esamină puțin, apoi, prorumpînd într-un rîs sardonic, îi zise: — Dar bine, șer Rîmătoriene, ce ți s-a întîmplat? Pălăria ta, parcă ai ținut ouă într-însa; iar paltonul seamănă ca cum ai fi măturat podul cu dînsul. Rîmătorian luă pălăria din cap, ca să o privească, și lăsă să se vază frezura sa în neorînduială și șuvițe de păr căzînd pe umerii lui. — Dar asta e grozav, Rîmătoriene! Părul tău este mai pe jumătate scos din piele. — Curînd, amice, ajută-mi să-mi curăț hainele și dă-mi pieptenele tău să-mi dreg frezura [23]. Dupe ce sărmanul slujnicar își regulă oarecum părul și vestmintele, șezu pe scaun și începu să ofteze. — Ce ai, amice — întrebă Găinescul — spune-mi, ce ți s-a întîmplat? — Ah, amicul meu, mi s-a întîmplat una mare, răspunse el. — Spune-mi și mie această nenorocită întîmplare. — M-am bătut cu amorezul cel vechi al Geamfredii și mi-e teamă că l-am omorît. — Să-ți lipsească această frică, căci dupe starea în care te văd, nu cred să fi suferit mult rivalul tău. — Să dea Dumnezeu, frate, dar dupe ghionturile și păruielile ce i-am dat, cred că l-am… și uite parcă simț eu însumi durerea! — Dar bine, cum s-a întîmplat? — Să vezi amice: mă dusesem să văd pe Geamfredi, dar tocmai pe cînd mă aflam în cea mai interesantă convorbire cu dînsa, veni amantul ei de mai nainte și se puse între mine și dînsa, întocmai ca umbra lui Banco din Macbeth; apoi, după ce mă fixă cîteva momente, îmi zise cu un aer foarte arogant: — Știi, domnule, că prezența domniei tale în această casă mă supără? — Tocmai aceasta voiam să-ți zic eu domniei tale!… — Ești un impertinent. — Ești un infam, îi răspunsei eu, și deodată începui să-l croiesc pe spate cu bastonul. Ce se va mai fi petrecut dupe aceasta nu știu; îmi aduc aminte că m-am deșteptat din turbarea mea pe trotuarul ospelului Török. — În deplorabila stare ce te afli acum, ar fi o mare brutalitate să nu cred ceea ce-mi spui. Dar uite, nene Rîmătoriene, starea în care te văd și părul tău smuls cu atîta barbarism din sărmanul tău cap mă face să cred c-ai avut de rival vreun rîndaș de bucătărie sau vreun… La pronunțarea numelui de rîndaș, fața lui Rîmătorian suferi o mică schimbare, care încredință și mai mult pe Găinescul că bănuielile lui erau adevărate; el începu a rîde cu mare zgomot, apoi, schimbînd vorba, trecu la discuțiuni politice, comerciale și economice. Puțin în urma acestei scene comico-dramatice, un june ca de treizeci și doi de ani intră în cafeneaua din Pasagiul român. Noul venit avea ochii negri și plini de flacără infernală; privirile lui fixe și pătrunzătoare părea că caută o victimă de sfîșiat. După ce aruncă cîteva priviri cu coada ochiului în toate direcțiunile cafenelei, zări în fine masa faliților și se îndreptă către dînsa. Această masă era înconjurată, ca totdeauna, de cei mai faimoși slujnicari, iar Rîmătorian ocupa postul de onoare și ținea un discurs relativ la canalizarea rîurilor. Dupe ce arătă nenorocirile ce suferă țara din cauza înecăciunilor rîului Dîmbovița, cauzată din grămădirea băncilor de nisip aduse de morile din susul rîului, decise, în mirarea tutulor slujnicarilor, a se abate rîul de la sorgintea lui, a i se adînci albia și a se așterne cu scînduri de brad unse cu seu, ca să nu se mai poată opri nisipul, și atunci nu se vor mai face înecăciuni. N-apucase să termine discursul celebrul Rîmătorian și adunarea începu a-l aplauda și a murmura în contra guvernului, că nu l-a orînduit membru la Comisia dunăreană. Străinul, care voia cu orice preț să intre în vorbă, zise cu entuziasm: — Da, domnilor, trebuia să-l numească inginer idraulic… O!… unde am fi astăzi, daca guvernul ar încuragea pe oamenii de capacitate și talent?… Țara noastră ar fi ajuns la cel mai înalt grad de civilizare, dar vai!… căimăcămia de trei persecută pe toți oamenii cu merit. — Să nu mai vorbim despre scelerații de caimacami, zise Găinescul. — Sînt buni să-i ucidă lumea cu pietre, adăogă Rîmătorian. — Ai dreptate, replică străinul. Îmi pare foarte rău că nu cunosc pe acel curajos june care au aruncat bomba infernală în casa caimacamului, ca să-i fac complimentele mele. Rîmătorian, văzînd că subiectul acestor laude și incriminări l-a dat el prin disertația ținută asupra canalizării rîurilor, luă un aer de o foarte obraznică modestie, apoi zise necunoscutului: — Persoana care a aruncat bomba este unul dintre amicii mei. — Așadar îl cunoști? — Întocmai cum mă cunosc pe mine. Fața necunoscutului se acoperi de o bucurie infernală; el mai rămase puțin, apoi, luîndu-și adio, părăsi cafeneaua. Grabnica plecare și sinistrul aspect ce luase fața necunoscutului nu rămase neobservate de Rîmătorian și amicii săi. — Ești pierdut, Rîmătoriene! esclamă Găinescul. Necunoscutul acela era un spion al căimăcămiei. — Asta nu se poate. Nu ai văzut ce aer de sinceritate avea și cît de bine vorbea în favoarea principiului? — Să dea Dumnezeu să fie așa precum zici, dar nu cred. Orologiul suna miezul nopții, slujnicarii se despărțiră și luară fiecare drumul către casa sa. Rîmătorian rămase mai în urmă decît ceilalți companioni ai săi, dar cînd ieși din cafenea și voi să se îndrepteze către locuința sa, se deșteptă în fața unui ofițer de poliție, acompaniat de doi gendarmi. — Cine este acolo? întrebă ofițerul cu vocea sa cea răgușită. — Om bun, răspunse slujnicarul. — Numele dumitale? — Mitică Rîmătorian. — Ești tocmai omul pe care-l caut, vino cu mine la poliție. George! zise ofițerul către unul din gendarmi — adu curînd o birjă; iar tu, Ioniță — adresîndu-se către celălalt — păzește pe domnișorul acesta să nu fugă; și, dacă se va împotrivi, moaie-i spinările cu teaca sabiei. Birja veni într-o clipă. Ofițerul și prizonierul intrară înlăuntru, iar gendarmii încălicară pe cal și se îndreptară către onorabila poliție, făcînd escortă lui Rîmătorian, carele de astă dată se plimba pe contul guvernului. Capitolul VI - Tortura cu nuiele și cărămizi [ modifică ] Ajungînd la poliție, deteră pe culpabil în mîna gendarmilor, cari îl conduseră în prizonul cel nobil, zis în limba oficială de pe atunci „odaia de cinste“, spre deosebire de închisoarea comună, numită în deriziune „bodîrlău“ [24]. Odaia de cinste în care închiseră pe Rîmătorian era spațioasă, bine ținută și foarte luminoasă; avea două paturi, o masă de scris și cîteva scaune; în fine, nu-i lipsea nimic din ceea ce ar fi putut să ceară cineva de la o cameră ca să poată locui într-însa cu plăcere; un singur defect avea, că era închisoare și, dupe părerea mea, o închisoare, fie mobilată întocmai ca palatul Marelui Mogol [25], tot nu poate cineva locui într-însa fără teroare și mustrare de conștiință!… Nenorocitul slujnicar se lăsase pe unul din cele două paturi ale închisorii și sta cufundat în reflecțiunile cele mai triste. Zilele cele din urmă ale vieții sale se strecurau înaintea ochilor săi; fantasme cu diferite forme bizare se prezentau înaintea lui și-l amenințau. Suvenire de tot felul făceau ca trăsurile feței sale să ia cînd un aspect teribile, cînd altul dulce și plin de amor. Aceste dese schimbări îi veneau din aducerea-aminte despre amorul său cu Rezi și urîtul tratament ce priimise de la barbarul maghiar. „Da! da! este adevărat, zise el, sculîndu-se din pat cu repeziciune. Ticăloasa! Ea m-a trădat! Acel grosolan maghiar, care m-a tratat cu atîta neomenie, negreșit că a fost înțeles cu dînsa; dar acel spion infam, care m-a vîndut poliției, nu este el oare o mașină a ei? O! infamă Rezi!… O! de trei blestemată slujnică!“ Pe cînd slujnicarul se afla în cel mai înalt grad al mîniei și disperării sale, ușa închisorii se deschise; un gendarm nalt și cu mustățile răsucite intră înlăuntru și îi ordonă să-l urmeze. Ei ieșiră împreună și intrară într-o altă cameră, în care nu se vedeau alte mobile decît o masă cu postav roșu, avînd pe dînsa toate obiectele necesarii pentru scris. Lîngă această masă ședeau pe scaune doi amploiați polițienești: unul înveștmîntat militărește, iar cellalt cu haine civile. Primul amploiat, ce părea a fi un agent superior, făcu un semn gendarmilor și ei dispărură; după aceea, luînd un aer brusc, obicinuit oamenilor de meseria lui, zise slujnicarului cu o voce răgușită: — Apropie-te, domnule! Rîmătorian făcu cîțiva pași înainte. — Spune-mi, domnule, cum te numești? esclamă agentul poliției. — Mitică Rîmătorian. — Cum ai zis? — Am zis, domnule, că mă numesc Mitică Rîmătorian. — Ai părinți? — Am numai tată. — Cum se numește el? — Se numește ftore-vistier Bănică Rîmătorian. — În ce mahala locuiești? — În Cuibul cu barza. — Ce meserie ai? — Mă iartă, domnule, eu nu metahirisesc nici o meserie, numai proștii au meserii. — Așadar ești vagabond? Scrie, logofete, că dumnealui nu are nici o meserie, zise omul poliției colegului său, ce sta lîngă dînsul și nota în tacrir toate întrebările și răspunsurile slujnicarului. — Dar bine, domnule, eu am zis că nu am nici o meserie, de ce dar m-ai trecut în tacrir vagabond? — Spune-mi, te rog, cum trebuie să te numesc? — Numește-mă amploiat, om de litere, proprietar etc., dar nu mă trece între mitocani [26], căci sînt fecior de boier. — Fii ce vei voi, prea puțin îmi pasă. Spune-mi cu cine te aduni mai des? — Cu mai mulți tineri din clasa mea! — Poți să mi-i numești pe toți? — Sînt atît de mulți, încît mă tem că nu-i voi sfîrși pînă mîine. — Spune-mi, dar, numai pe cei mai însemnați dintre dînșii. — Și la ce vă poate folosi aceasta? — Asta ne privește pe noi; spune mai curînd. — Fă-mă să înțeleg mai întîi pentru ce m-ați arestat și în urmă voi răspunde catigoric la orice întrebare. — Ești adus înaintea mea ca să spui numele conspiratorilor. — Ce conspiratori sînt aceștia? — Te prefaci că nu-i cunoști? — În adevăr, domnule, nu cunosc nimic despre acest complot. — Lasă dar pe mine, te voi face eu să spui și laptele care l-ai supt de la țîța mumei d-tale!… Deodată cu aceste amenințări sună clopoțelul și ieșiră ca din pămînt trei gendarmi mustăcioși și fieroși. — Dezbrăcați pe domnișorul acesta — le zise el — și aduce-ți ceva nuiele să-i netezim spinarea. Gendarmii dezbrăcară pe slujnicar pînă la cămașe, apoi țintiră privirile asupra căpeteniii lor, carele, voind a mai întrebuința mijloace dulci pentru aflarea conspiratorilor, zise slujnicarului: — Domnule, în numele onoarei și al spinării dumitale, te rog să-mi spui numele conspiratorilor; nu mă sili să întrebuințez mijloace barbare pentru smulgerea adevărului. — Dar, bine, domnule, ce voiești să-ți spun, cînd ți-am mărturisit o dată că nu cunosc nimic despre acest complot. — Gîndește-te la ceea ce ai să suferi. — M-am gîndit de ajuns, n-am ce să spui. — Gendarmi, făceți-vă datoria! La aceste cuvinte ieșite din gura agentului polițienesc, unul dintre zbiri apucă pe nenorocitul slujnicar de mîini, iar ceilalți doi îl arseră de cîte două ori cu cîte o nuia de salcie. Slujnicarul începu să se zvîrcolească ca un șarpe pus pe foc și să țipe ca un disperat. — Spune-mi numele conspiratorilor și vei fi liber, ți-o promit aceasta. — Dar, pentru Dumnezeu, nu știu nimic, răspunse slujnicarul, esprimînd durerea loviturilor prin o mulțime de contursiuni comice și bocituri femeiești; eu nu sunt liberal, răspunse falsul patriot, sînt cel mai mare adorator al despotismului; iubesc din convicție Regulamentul și privilegiile și sînt cel mai neîmpăcat inemic al Convenției. — Să se repeteze loviturile! strigă agentul de poliție, indignat de marea lașitate a renegatului slujnicar. Gendarmii reîncepură operațiunea; de astă dată însă, loviturile erau teribile, căci lașitatea slujnicarului indignase chiar pe acei simpli oameni. — Lăsați-mă, că spui, răspunse slujnicarul sărind ca un nebun de durerea loviturilor. — Aștept mărturisirea ta; răspunde: cine sînt acei infami cari au aruncat bomba fulminantă în camera caimacamului? Slujnicarul, care în adevăr nu cunoștea nimic despre istoria bombei, neștiind cum să iasă din trista pozițiune în care se afla, îngenunche înaintea agentului polițienesc și, cu ochii plini de lacrimi, îi zise: — În numele lui Dumnezeu, nu știu nimic; ai pietate de mine, domnule, că nu sunt vinovat. Și ca să miște și mai mult pe fierosul agent, îi acoperi mîinile cu sărutări și le stropi cu lacrămi. Agentul, însa, mai rece decît o statuie și mai neplacabil decît destinul, îl respinse cu despreț, zicîndu-i: — Mizerabile! Ce sînt aceste bocituri femeiești și lingușiri mîrșave? Cînd ai plecat pe calea conspirării, ai crezut poate că este semănată cu roze? Ai gîndit că nu ai decît să strigi prin cafenele că guvernul este infam, trădător, laș etc…, ca să-l faci să cază și să te ridici tu și semenii tăi pe ruinele lui? Acesta este curajul ce cată să aibă un atlet politic? Pentru Dumnezeu, daca crezi într-însul, rădică-te dinaintea mea, căci pozițiunea în care te văz îmi face rău. Aceste cuvinte pline de dispreț, în loc să deștepte în inima lui Rîmătorian mîndria și sentimentul de om, din contra îl făcu să devie mai laș și mai tîrîtor. Dar această ticăloasă conduită, în loc să miște inima agentului, îl irită și mai mult. — O să mărturisești, mizerabile? sau, pre viul Dumnezeu, îți zdrobesc oasele. Rîmătorian se păli de frică, dar tăcu. — Să se aducă cărămizile! Curînd, cărămizile! strigă cu furie agentul. Gendarmii ieșiră din cameră și se întoarseră peste puțin purtînd fiecare cîte o cărămidă. — Puneți-l la tortura cărămizilor, repetă agentul. — Domnule agent, ai pietate de mine, eu nu sînt liberal, o mai repet, nu sînt nici conspirator; singura mea culpă este că strig și eu libertate și egalitate, dar să n-am parte de tot ce voi cere la Dumnezeu, daca am fost vreodată liberal sau daca înțeleg la ce se obligă cineva cînd pronunță aceste cuvinte. Agentul poliției, uimit de poltroneria slujnicarului, zise în sine, mișcînd din cap: „Sîrmană Românie!… Iată oamenii cari au să te conducă la fericire!… Iată pretorianii tăi care o să-ți rumpă vestmintele și o să puie la sorț cămașa ta. La două lovituri de vargă, ei se leapădă de tine ca Petru de Crist și cu toate acestea, daca soarta m-ar fi pus în pozițiunea acestui mizerabil și pe dînsul într-a mea, desigur m-ar fi făcut să-mi dau sufletul în torturi.“ În momentele acestea fața agentului luase o espresiune teribilă, ochii i se întunecaseră, el nu știa ce deciziune să ia: dar după un moment de ezitațiune esclamă: — La tortură! La tortură, mizerabilul! Gendarmii luară cele două cărămizi și le puse în mijlocul camerei, alăturate una de alta, iar dupe aceea puseră pe pațient să șează cu picioarele pe dînsele, fără să se miște cît de puțin. Agentul privi orologiul și ieși din cameră, ordonînd zbirilor să ție pe pațient în pozițiunea aceea, pînă va denunța pe conspiratori. Ușa prin care ieși el ducea în pretoriul prefecturei, unde polițaiul aștepta cu nerăbdare rezultatul torturilor. — Ei bine, căpitane — zise polițaiul — cum merg lucrurile? — Rău, escelență! — De ce așa? — Știu și eu? — Nu l-ai pus la tortura cărămizilor? — I-am aplicat mai întîi nuielele. — Și a mărturisit, nu este așa? — Ce să mărturisească? E un nebun, un mizerabil, un poltron! — Poate că ai dreptate, dar spionul meu de la coloarea verde mi-a spus că l-a auzit cu urechile sale zicînd că cunoaște pe conspiratori. — V-a amăgit, escelență! — Și ce-a putut să-l îndemne la aceasta? — Zelul de a vă servi. — Curios lucru! — Ce ordonați să fac cu acuzatul? — Să-i aplici tortura cărămizilor și daca vei vedea că nu mărturisește ceva interesant, să-l dai pe chezășie. Pe cînd polițaiul da acest ordin agentului său, un gendarm intră în pretoriu și zise agentului că pațientul voiește să-i vorbească. Agentul intră numaidecît în camera torturilor și, venind lîngă slujnicar, îi zise: — E! vezi, așa te voi. Spune-mi pe conjurați și vei fi liber ca aerul. — Îmi promiți aceasta? — Îți jur pe onoarea mea !… — Ordonați dar să scrie! — Vorbește! — Voiți numele acelora cari au aruncat bomba? — Tocmai așa, domnule. — Însemnați dar: C… A… a făcut bomba, iar B… D… și I… B… a dat zece sfanți unui trecător dupe uliță ca să o arunce. — Mai ai ceva de zis? — Nimic. Agentul intră de al doilea în pretoriul și, înclinîndu-se înaintea polițaiului, îi dete mărturisirea. Polițaiul își aruncă privirile pe dînsa și, prorumpînd într-un rîs omeric, zise agentului: — Știi, căpitane, că omul nostru este un adevărat nebun? — De ce, escelință? — Auzi, acolo, de ce! Știi că în depozițiunea lui sunt scriși cei mai onorabili oameni pe cari, de-i vom aresta, va rîde capitala o săptămînă întreagă pe socoteala noastră? — Ce ordonați dar să facem? — Nimic mai mult decît să-l liberați! Agentul salută și ieși; apoi, după ce povățui părintește [27] pe slujnicar, îi dete libertatea. Cîteva zile în urma acestor evenimente, capitala României se pregătea să serbeze intrarea domnitorului Principatelor Unite, ales la 24 ianuariu 1859 prin votul unanim al Camerii elective. Piața Teatrului Național era ornată cu piramide de brazi verzi, pîntre care era așezate în formă de mozaic miriade de candele pline cu oliu de mai multe culori. Ici-colea se vedeau falnicele obelisce egiptiene împodobite cu trofee și însemne militare; pe balconul teatrului sta depus un cadru colosal, pe care era zugrăvit preaiubitul nostru domnitor, înconjurat de divinitățile: Justiția, Abondința și Gloria; iar mai jos, acvila și zimbrul încadrate într-un singur spațiu. Palatele publice erau asemenea frumos împodobite, iar casele particularilor, situate pe strada Mogoșoaiei, se distingeau foarte mult prin ferestrile lor tapețate cu șaluri scumpe, ghirlande de flori și desemnuri mitologice aluzive la unirea țărilor și gloria domnitorului; trăsuri elegante străbăteau calea în toate direcțiunile și, prin iuțeala alergării, da frumoaselor dame ce se plimbau într-însele un aspect eroic și încîntător. Această magică panoramă îmi escită gustul de a face o cursă pe stradele capitalei. Mă aruncai, dar, într-o caretă (birjă) publică și ordonai să mă ducă spre bariera orașului. Acolo văzui un arc de triumf ce semăna cu cel de la Roma, rădicat în onoarea lui Septimie Severul [28]; înaintai spre șosea, privii frumosul joc de ape și pavilionul gătit de municipalitate ca să priimească pe domnitorul și să-i prezenteze pîine și sare, după obiceiul românilor. Dupe ce privii toate acestea cu o bucurie copilărească, mă întorsei iarăși în Piața Teatrului și luai loc pe trotoarul caselor lui Török. Privii de al doilea Piața Teatrului; de astă dată însă era plină de curioși ce se îndesau întocmai ca peștii, ca să vază pe preaiubitul nostru domnitor, recomandat cu atîta căldură și patriotism de fostul pe atunci ministru de interne prin circulara sa cea plină de poezie și entuziasm. [29] Trecură cîteva ore fără ca magica panoramă să ia vreo schimbare esențială, dar cum se auzi vorba: principele! principele! poporul se puse în mișcare și daca geandarmii nu i-ar fi temperat furia prin amerințări și cîteodată prin lovituri, desigur că cortegiul princiar ar fi cătat să-și schimbe direcțiunea sau să stea în nemișcare. În fine careta domnitorului se arătă în mijlocul unui escadrom de cavalerie; suveranul românilor, mișcat foarte mult de entuziastica priimire ce i se făcea, saluta popolul cu un zîmbet plin de bunătate, rădicînd cîteodată capul în sus, ca să mulțămească gentilelor doamne ce făceau să plouă în trăsură buchete compuse din cele mai frumoase flori și columbre albe unite prin legături de panglice roșii. Dupe trăsura domnitorului veneau miniștrii și mai multe căpetenii militare ce se distinseseră în memorabilele zile de la 23-24 ianuarie. Dupe aceștia veneau frații tabaci și alți isnafi călări pe cai negri și strigînd din timp în timp: „Hura!… să trăiască măria-sa!…“ În urma acestor cavaleri plini de patriotism și de curagiu, veneau trăsuri pline de dame și cavaleri. Pe cînd cortegiul își urma calea încet și cu o gravitate maiestuoasă, un june călare pe un cal alb venea despre barieră în fuga cea mai mare a dobitocului său; el se opri în Piața Teatrului, și, dînd o privire plină de neastîmpăr asupra poporului, începu a striga: „Hura… strigați hura!… să mergem la Mitropolie, fraților, să salutăm pe măria-sa! Grăbiți-vă, fraților, aideți!…“ Popolul, fiind astfel cum l-a creat natura: vanitos, impresionabil, și gata totdeauna a lua parte la demonstrațiuni zgomotoase, cum auzi pe june strigînd cu atît entuziasm: „Să trăiască măria-sa!“ începu a se mișca precum se mișcă undele oceanului bătute de vifor, apoi luă calea către Mitropolie, avînd în frunte pe faimosul june cu calul alb. Acel june era Mitică Rîmătorian, amantul devotat al slujnicelor din Pasagiul român, care, dupe ce trădase pe cei mai de frunte patrioți și abjurase sacrul principiu al libertății, venea acum să-i dea ultima lovire prin mincinosul și esageratul său patriotism. Ce se va mai fi întîmplat dupe aceea, nu știu. Tot ce cunosc este că, dintr-acea zi, Mitică Rîmătorian s-a făcut nevăzut și nu s-a mai auzit nimic despre dînsul pînă în ziua de astăzi. Societatea slujnicarilor, aflînd despre pierderea lui, ordonă doliu general pe termen de trei luni; masa faliților numără acum un slujnicar mai puțin, iar Găinescul, convins că un bun patriot slujnicar nu poate fi totdeauna și bun amploiat, își dete demisiunea și intră în colegiu să învețe carte. Numai frumoasa Rezi rămase neconsolată pentru pierderea amantului ei, trădat de dînsa, și daca mai în urmă consimți să ia de soț pe complicele lui Bontilă, nu o făcu aceasta decît numai dupe un jurămînt solemnel ce făcu maghiarul că se va da la meseria măcelăriei și va vinde în toată viața carne de rîmător în memoria nefericitului Mitică Rîmătorian. Capitolul VII - Lupul își schimbă părul, iar nu obiceiul [ modifică ] Craiova, 1860 noembre 20 Iubite amice! Tăcerea ta cea obstinată la atîtea scrisori ce ți-am espediat probează pînă la evidență marea indiferință ce ai pentru amicii tăi. Această conduită, neputînd să o iau decît ca o dovadă că voiești să rumpi orice relație cu amicii tăi, hotărîsem să încetez de a mai strica în darn hîrtia și negreala, minus bulinele și taxa transportului. Cu toate acestea, evenimentele de mai multe feluri ce se petrec de la un timp în capitala Olteniei mă silește să iau pana în mînă, chiar în contra sentinței poetului italian: „Un bel tacer tutta la vita onora“ și să-ți scriu această leteră, care are să formeze începutul unei corespondențe regulate sau rumperea definitivă a relațiunilor amicale dintre noi. Încep dar această leteră, arătîndu-ți că demoralizarea și corupțiunea în care a căzut o mare parte din concetățenii noștri m-a făcut să deviu mai sceptic decît Carneade, filosoful grec [30]. Am pierdut speranța, nu știu ce să mai crez despre viitor. Îmi aduc aminte cînd îmi ziceai că patriotismul este o floare delicată, care se pălește și moare pe dată ce o atinge aburul arzător și pestifer al corupțiunei și al viciului!… Îmi aduc aminte iarăși cînd făceai analiza acestui sacru sentiment. „Privește pe românii din ziua de astăzi — îmi ziceai — unde este temerea de Dumnezeu, amoarea de dreptate, modestia și lipsa de egoism a părinților voștri? Unde este devotamentul lor pentru patrie, acel izvor nesecat al tuturor virtuților, prin care își apăra țara de cotropitori? Unde sînt căpitanii lui Mircea și Mihai cari, dupe ce se luptau ca leii la Rovine și la Călugăreni, se întorceau la vetrile lor plini de întristare că n-au lucrat de ajuns pentru fericirea patriei lor?… Atunci țara era respectată de străini, iar românul rădică capul în sus cu mîndrie!… Ce mare schimbare!… Astăzi nobilul nu se mai gîndește decît la viața de Sardanapal în care trăiește și caută plăceri noi în moliciune și desoluție, fără să gîndească cît de puțin dacă mijloacele prin care își procură acele plăceri sînt oneste sau nu!… Plebeul imitează pe nobil în toate!… Clerul a ajuns a fi numai o zicere goală, iar comersantul vinde cu cumpene strîmbe și sărăcește lumea întreagă prin falimente.“ Atunci te luam drept un mizantrop, căci capul meu era încă plin de visuri poetice, nu cunoșteam încă lumea. Acum însă, cînd am studiat pe om mai bine, îți declar că împărtășesc în toate opiniunile tale. Astăzi, dupe opiniunea mea, tot se mișcă prin ambițiune, vanitate și interes; patrioții adevărați, a căror inimă nu s-a corupt încă de veninul viciului, sînt foarte puțini. Noi, oltenii, am dus totdeauna o viață simplă și laborioasă; dar la zile de restriște, patria ne-a găsit la locul nostru, hotărîți a muri pînă la unul pentru apărarea religiei și a căminului părintesc. De cîtva timp, însă, pseudopatrioții și ambițioșii s-au înmulțit și pe la noi; nu este loc public, nici adunare privată în care să nu auzi discuțiuni pasionate și pline de egoism. Între acești oameni fără pudoare se deosibește un june numit Mitică Rîmătorianu, o adevărată lepădătură a capitalei București, trimisă Craiovei de primul minister constituțional. Acest june în aparență trece de cel mai înfocat patriot și de cel mai onest om din toată lumea; cu toate acestea, el fură de la stat și de la particulari mai rău decît în timpii trecuți, cînd abuzul și corupțiunea erau încurageate. Cunoști, desigur, vărsarea de sînge întîmplată în Craiova la 7-8 noembre. Cred că știi ca și mine cauza ce a produs aceste zile de doliu pentru multe familii din orașul nostru. Ei bine, amice, eu, împreună cu cîțiva dintre ai noștri, ce trecem în ochii unora de oameni fără sentimente și parias ai societății, am făcut tot ce am putut ca să liniștim spiritele, îndemnînd pe concetățenii noștri la paza legilor; dar, pe cînd credeam că vom fi susținuți de liberalii despre cari îți vorbii, aflarăm cu destulă mîhnire că cea mai mare parte dintre dînșii își fumau țigările și își sorbeau ceaiul la otelul Minerva, cu cea mai mare liniște, iar Mitică Rîmătorian, căpetenia lor, gusta plăcerile amorului în brațele unei slujnice din hanu lui chir Panait!… Afecționatul tău amic, Arcadie Rasolescu Post-scriptum [ modifică ] Sîntem siguri că mulți din lectorii noștri o să ne scuze că, prin această scriere, am aruncat în fața junimei generoase a țărei noastre noroiul scepticismului și al celor mai teribile vicii. Ca să prevenim pe amabilii noștri lectori de a ne condamna fără dreptate, venim a le da oarecare esplicații asupra caracterelor principale ce formează subiectul acestei scrieri. Mitică Rîmătorian este tipul junilor ignoranți, vicioși, corupți și fără avere cari, în ardoarea lor de a dobîndi cu orice preț mijloace ca să-și satisfacă niște plăceri și ambițiuni diametral opuse pozițiunei lor sociale, devin tîrîtori, lingușitori și uneori chiar sperjuri. Oameni de felul acesta, din nefericire, se găsesc mulți în țara noastră. Găinescul este încarnarea omului ignorant și nătîng, care, neputînd să facă zgomot în societate prin avere și merite, devine patriot improvizat; ia parte la toate manifestările zgomotoase și cu lăutari, apoi, crezînd că a servit de ajuns cauza națională, începe a poza ca amator sau mai bine pețitor la funcțiunea de director de minister și prefect de district!… Și știți de ce se agață omulețul nostru numai de aceste funcțiuni? Veți crede poate că o face aceasta din mîndrie! Nu, domnilor! vă amăgiți: aceea ce-l îndeamnă la aceasta este mai totdeauna necapacitatea; el știe mai bine decît oricare că un om ignorant mai lesne poate să fie director sau prefect, căci funcțiile acestea nu cer de la dînșii (cel puțin la noi) decît a subscri corespondenția cancelariii lucrată de alții; pe cînd funcțiile de cap de secțiune, grefier și cap de masă, reclamă cunoștințe speciale, rutină și osteneală; și tocmai aceste calități lipsesc cu totul de la Găineștii societății noastre. Cercetați cu luare-aminte lucrările administrative și judiciare, cercetați (daca se poate) protocoalele Camerii și ale Comisiei Centrale și veți vedea, mai bine decît mine, că Rîmătorienii și Găineștii n-a lipsit nici chiar din acele mari corpuri de stat. (Revista Carpaților, tom. I, nr. 2, 1861; vol. Mateo Cipriani, Bergamo și Slujnicarii, 1861.) Note de subsol: 1 Vezi societățile secrete (Cantu, Ist. universale, edizione Turinese) (n.a.). 2 Vezi Escursiuni în Germania de N. M. Philemon, cap. XX, p. 183 (n.a.). 3 În secolii XII—XIII, pe cînd se ocupau alchimiștii cu căutarea mijloacelor de a face aur din arsenic și cositor, se credea în existența unor monede vrăjite, care, după ce se cheltuiau, veneau înapoi la stăpînul lor (n.a.). 4 O sectă de filosofi care învățau pe discipolii lor umblînd pre căi, precum stoicii în foișoare (n.a.). 5 O pasăre mitologică, care, după ce îmbătrînește, bate din aripe și se aprinde, apoi iese din cenușa ei mai forte după cum era întîi (n.a.). 6 Numa Pompilie, legislatorul romanilor, compusese pentru cultul zeilor niște litanii atît de obscure în text, că nici chiar preoții nu le puteau înțelege (n.a.). 7 Acestea sunt legile regilor, codificate de Caiu sau Publiu Papiriu cu 510 ani înaintea erei creștine (n.a.). 8 Prima publicare a codicei judițiare, făcută de consolul Cneiu Flaviu la anul 304 înaintea erei creștine (n.a.). 9 Lege în contra delictelor rușinoase, publicată la 228 înaintea lui Crist (n.a.). 10 Lege publicată de Alaric, regele Vestgoților, pe la anul 506 dupe Crist (n.a.). 11 Zicem ortodoxi, ca să-i deosibim de slujnicarii eretici, de care se află un mare număr în această societate (n.a.). 12 Daca din Popescu se face Pretorian, din Grăjdan — Dradian și din Tărtășescu — Tertulian, de ce oare să nu putem face și din Porcescu — Rîmătorian? (n.a.). 13 Astfel se numeau pălăriele uzate pe atunci (n.a.). 14 Se vede că mantaua era foarte veche (n.a.). 15 Aceste versuri sunt copiate din o colecțiune manuscrisă a d-lui D…, amploiat la Visterie, carele încredințează pe onoarea lui de slujnicar că le-au copiat dupe originalul compus de Mitică Rîmătorian (n.a.). 16 Se vede că slujnicarul nostru era amploiat contabil (n.a.). 17 Sărmanul Bolintineanu! ce păcat! (n.a.). 18 Slujnicarii iau todauna leafa pe cîte două-trei luni înainte și uneori de la cîte trei-patru persoane deodată, dintre care unul desigur se despăgubește, iar ceilalți rămîn în pagubă (n.a.). 19 Fîntînă mitologică ale căria ape aveau puterea de a face pe cei ce gustau dintr-însele să uite trecutul (n.a.). 20 Un locantier ungur, ce-și are locanda peste drum de Pasagiul Român (n.a.). 21 Din nefericire, acte de felul acesta există foarte multe la noi (n.a.). 22 Toți amploiații destituiți de guvern zic că și-au dat deminisunea (n.a.). 23 Galicism slujnicăresc (n.a.). 24 Oamenii din plebe, în limbagiul lor caustic, dă închisorilor cînd numele de bodîrlău, cînd iarăși de tumurluc, pîrnaie, hîrdău și altele (n.a.). 25 Supremul rege al Indiilor Orientale, al căruia palat era o minune a bogățiii și a luxului asiatic (n.a.). 26 Sub nume de mitocani, popolul de jos înțelege pe dulgheri, zidari și alți meseriași, ce locuiesc pe la mahalale și mai cu seamă pe la metohul din Dealul Spirii, de unde derivă chiar numele de mitohani (n.a.). 27 Zicerea „sfătuire părintească“ în dicționarul cel vechi al poliției însemna o bună pălmuire între patru ochi (n.a.). 28 Acest arc de triumf se află în Roma aproape de Forul roman. El fu construit în anul 211 dupe Crist, pentru celebrarea victoriilor repurtate de Septimiu Sever asupra lui Nigru la Chizic și Is în Frigia (n.a.). 29 Publicația Min[isterului] din întru începea prin frazele acestea: „Fraților! principele nostru este sublim, ne scrie fratele Rosetti“ (vezi Monitorul de la 30 ianuarie, anul 1859, nr. 790) (n.a.). 30 Doctrinele sceptice ale acestui filosof, între alte rele ce produse în Roma fu și acela de a face pe romani atît de sceptici, încît nu mai credeau în virtuți și recompense morale, ceea ce grăbi foarte mult căderea Imperiului Roman (n.a.).


content:
A fost odată ca niciodată, daca n-ar fi, nici că s-ar povesti; cînd să potcovea purecele cu nouă sute nouăzeci și nouă oca de fier, și tot da cu spatele de cer; linguriță scurtă pe gura cui n-ascultă. A fost odată trei frați olteni, dintre care unul era năzdrăvan [1] . Într-o zi își ascuțiră coasele și plecară pe o cîmpie. După ce merseră și iar merseră, dederă peste o livede de fîn mare. Ei se opriră în loc și o priviră; dar fratele cel mai mare zise: — Știți voi una, mă? — Știm, daca ne vei spune, răspunseră ceilalți doi frați. — Ai, mă, să ne-ncercăm coasele pîn ăst fîn verde. — Bine zici tu, mă, răspunse cel d-al doilea frate, și îndată începură amîndoi să cosească la fîn; dar n-apucară să sfîrșească vorba bine și zăriră pe zmeul Stan Ghindă barbaiop, călare p-o jumătate de iepure șchiop. Atunci lor, de frică, le căzură coasele din mînă, dar Roman Năzdrăvan le zise: — Nu vă temeți, măre, lăsați pă mine, că-i viu eu de hac. Zmeul din ce în ce s-apropia, iar cînd fu aproape de dînșii, învîrti buzduganul de trei ori și zise: — Cine sunteți voi, bre, dă mi-ați turburat izvoarele și mi-ați încurcat livezile? — Suntem niște oameni săraci și nemernici, măria-ta, să nu-ți faci păcat cu noi. — Ai, sculați-vă, că vă iert, zise zmeul cu șiretlic, dar fiindcă ați început livedea, cosiți-o toată și diseară să veniți acasă să vă plătesc. Cîtetrei frații se puseră pe cosit și cosiră zi de vară pînă seara; dar cînd înnoptă, veni zmeul și-i luă cu dînsul acasă, ca să le plătească. Ajungînd acasă, zmeul fluieră de trei ori și numaidecît sări buzduganul din cui și puse o masă împărătească, cu douăsprezece feluri de bucate, pe care le otrăvise zmeul înadins, ca să omoare pe olteni, dar o pîine, o strachină cu apă, o lingură și o ploscă cu vin nu putu sa le otrăvească. Zmeul atunci chemă pe olteni la masă; dar Roman Năzdrăvan îi zice: — Să trăiești, măria-ta! noi suntem niște oameni săraci, învățați să mîncăm cum om putea și să bem ce-om putea. Dă-ne pîinea aia de colo, strachina cu apă, lingura și plosca și ne va fi de ajuns. Zmeul pricepu viclenia lui Roman Năzdrăvan și tăcu; dar după ce se ridică masa, chemă pe vătaful de curte și-i porunci să-i ducă într-un beci, cu gînd ca să vie peste noapte, să le taie capetele. Roman Năzdrăvan simți șiretenia zmeului, dar se făcu că nu pricepe nimic și, ca să înșele și mai bine pe zmeu, luă plosca și se duse în beci, împreună cu frații lui, iar dupe aceea scoase din traistă un fluier de prun și începu să cînte: Fluieraș frumușel, Mititel, gingășel, Dacă tu mă iubești, Vin-acum să-mi slujești. N-apucă să sfîrșească cîntecul și d-odată veniră patru păsări măiestre și puseră o masă cum se pune la domni și la împărați. Roman Năzdrăvan chemă la masă pe slujnicile zmeului și le dete de băut pînă se îmbătară și adormiră; apoi le dezbrăcă de hainele lor și se îmbrăcă el și frații lui cu dînsele, iar pe slujnice le îmbrăcă cu zăbunele lor cele bărbătești și se duseră să se culce. Dar abia ce începură să ațipească de somn și zmeul veni cu paloșul să le taie capetele. Văzîndu-i însă îmbrăcați muierește, merse înainte și tăie capetele slujnicilor, apoi se duse și se culcă. Atunci, Roman Năzdrăvan sculă pe ceilalți doi frați și o apucară la sănătoasa. Se duseră și iar se mai duseră, cale lungă ca Dumnezeu să ne-ajungă, că cuvîntul din poveste înainte mai lung și mai frumos este. Este ce este, basmul d-aici înainte se gătește, Dumnezeu în casă la noi sosește. Se duseră trei zile și trei nopți și dederă peste un palat mîndru și frumos și se puseră cîtetrei la poartă. Împăratul îi văzu dupe geam și trimise pe vătaful de curte să-i întrebe ce caută. Vătaful spuse împăratului cererea lor, iar el porunci să puie pe cei doi rîndași la grajd, iar pe Roman Năzdrăvan să-l îmbrace bine și să-l facă copil în casă. Nu trecu mult timp și împăratul făcu pe Roman Năzdrăvan mai mare peste toate slugile curței împărătești. Frații lui, cum auziră aceasta, hotărîră să-l piarză. Într-o zi, cînd împăratul voia să se ducă la plimbare, ei îi ieșiră înainte cu căciulile în mîni și ziseră: — Luminate-mpărate, să trăiești, măria-ta, întru mulți ani! Fratele nostru, Roman Năzdrăvan, s-a lăudat că poate să-ți aducă cloșca cu puii de aur a zmeului Tărtăcot, cu barba d-un cot și cu limba de doi. Împăratul chemă numaidecît pe Roman Năzdrăvan și-i zise: — Frații tăi mi-a spus că te-ai lăudat să-mi aduci cloșca cu puii de aur a lui Tărtăcot cu barba d-un cot. — E, e, măria-ta, cine m-a pîrît, nu m-a pîrît să mă crească, ci să mă piarză; dar bun este Dumnezeu, o să-ți aduc cloșca, măcar de-aș ști că-mi voi răpune viața. — Să știi, Romane — adăogă împăratul —, că daca nu-mi vei aduce cloșca, unde-ți stă picioarele o să-ți stea capul. N-apucă să plece împăratul, și Roman Năzdrăvan se duse la zmeu, intră în palat și, ajungînd la odaia unde era cloșca închisă, se făcu pai de mătură și intră înlăuntru pe gaura încuietoarei; apoi, făcîndu-se iarăși om, zise cloștii: — Fă, cloșcă, vino cu mine! Cloșca începu să strige: — Sări, luminate împărate, că mă ia Roman Năzdrăvan. Zmeul veni numaidecît cu paloșul în mînă, dar Roman se făcu grăunte de mei și se puse după ușe. Zmeul, văzînd că nu este nimeni în casă, scoase biciul de la brîu și trase cloștii o bătăiuță țeapănă. Roman se făcu iar om și zise: — Fă, cloșcă, vii tu cu mine ori ba? — Viu, răspunse cloșca. Atunci Roman luă cloșca cu pui cu tot ș-o dete împăratului, zicîndu-i: — Poftim, luminate-mpărate, m-am închinat cu slujba care mi-ai poruncit. Împăratul luă cloșca și dete lui Roman două căușe de galbeni și se duse, iar Roman se puse în scară și începu să-i numere. Din întîmplare, frații lui tocmai atunci treceau cu hîrdăul cu apă la grajd; văzînd însă pe Roman numărînd bani, zise unul către celălalt: — Văzuși, mă, ce de bani a cîștigat afurisitul de Roman? — Las’ pe mine, mă, că ți-l voi așeza eu pe dînsul. A doua zi, cînd ieși împăratul la plimbare, ei veniră iarăși la scară cu căciulele în mîni și ziseră: — Luminate-mpărate, fratele nostru Roman s-a lăudat să-ți aducă armăsarul lui Căpățînă-de-cal-într-un-picior-de- găină, înșelat și înfrînat. Împăratul chemă pe Roman Năzdrăvan și-i zise: — Auzi, mă, Romane, ce zic frații tăi, că te-ai lăudat să-mi aduci calul lui Căpățînă-de-cal-într-un-picior-de-găină, înșelat și înfrînat! — Să trăiești, măria-ta! Cine m-a pîrît, nu m-a pîrît să mă crească, ci să mă piarză; dar bun e Dumnezeu. După aceea încălecă calul, se duse la zmeu și, intrînd în grajd, zise armăsarului: — Mă, armăsare, vino cu mine! Armăsarul, cum auzi acestea, strigă: — Sări, stăpîne, că mă ia Roman Năzdrăvan! Zmeul, cum auzi, se scoborî în grajd cu paloșul într-o mînă și cu biciul de foc într-alta și zise calului: — Unde este Roman Năzdrăvan, bre? Calul se uită împrejur și nu văzu pe nimeni, căci Roman se făcuse pai și intrase în iesle; atunci zmeul, văzîndu-se înșelat, se puse cu biciul pe cal și îi muie binișor spinările, iar după aceea se duse la treaba lui. Roman, văzîndu-se iarăși numai cu calul, îi zise: — Mă, armăsare, vino cu mine! — Acuma viu, stăpîne, dar înainte de a pleca, sapă la picerele mele cele dîndărăt, c-o să dai peste un butoi cu aur topit și altul cu argint; să iei două căușe de argint și să mă stropești de la mijloc pînă la coadă și să-ncalici pe mine. Roman Năzdrăvan făcu după zisa calului; încălecă pe dînsul și se duse. Dar ce mîndrețe, Doamne! Calul se făcuse jumătate de aur cu pietre nestimate, iar jumătate, de argint și atît de frumos, încît la soare te puteai uita, dar la dînsul, ba. Cînd ajunse Roman la împărăție, împăratul tocma se întorcea de la plimbare; îi dede calul și luă patru căușe de galbeni. Frații lui însă văzu toate acestea și ziseră unul către altul: — Bre! ce dă bani a cîștigat nelegiuitul! — Lasă, mă, răspunse unul din doi, că ți-l pui eu bine pe dînsul! A doua zi, cînd împăratul se plimba prin grădină, frații lui Roman Năzdrăvan îi ieșiră înainte și-i ziseră: — Luminate-mpărate, să-ți lungească Dumnezeu zilele; fratele nostru, Roman Năzdrăvan, s-a lăudat ca poate să-ți aducă chiar pe zmeu, viu nevătămat. — Dar asta este cu neputință, răspunse împăratul. — Știm prea bine, măria-ta, dar de, fratele nostru așa s-a lăudat. Împăratul chemă pe Roman și-i zise: — Așa e, mă Romane, că te-ai lăudat să-mi aduci pe zmeu viu nevătămat? — E, luminate-mpărate, cine m-a pîrît la măria-ta, nu m-a pîrît să mă crească, ci m-a pîrît să mă piarză; dar fie, mă leg să-ți aduc pe zmeu; numai să-mi dai un car cu șase bivoli, să-mi dai șase dulgheri, șase tîmplari și șase fierari, și treaba e făcută. Împăratul porunci să-i dea tot ce va cere. Roman se sui în car și apucă calea către zmeu. Se duse zi de vară pînă seara; iar cînd fu aproape de palatul zmeului, se făcu moș bătrîn cu barba și sprîncenele pînă la pămînt. Zmeul, cum îl zări, se dete jos, îi ieși în cale și-i zise: — Ce cauți, moșule? — Ce să caut, luminate-mpărate, am prins pe hoțul de Roman Năzdrăvan și am venit la măria-ta să-mi dai ăl plop de colo, să fac un butoi ca să-l bag într-însul. — Bucuros, moșicule! Atunci Roman tăie plopul și numai cît clipești din ochi făcu un butoi gros, legat cu cercuri de fier; dar cînd veni vremea să-l înfundeze, zise zmeului: — Luminate-mpărate, știi că Roman Năzdrăvan e mare voinic, el poate să spargă butoiul și să scape, și atunci ne prăpădește pe toți; fă bine de intră măria-ta în butoi și, după ce l-oi înfunda, pune-ți toată puterea să vedem, poți să-l spargi? Zmeul se supuse și intră în butoi, iar dulgherii, tîmplarii și fierarii înfundară butoiul și, după ce îl legară cu lanțuri groase de fier, înjugară bivolii și plecară; iar pe la apusul soarelui ajunseră la împărăție și deteră pe zmeu în mîna împăratului, viu nevătămat. Împăratul porunci să desfunde butoiul, să vază daca se află zmeul într-însul; iar zmeul răspunse din butoi: — Luminate-mpărate, daca vrei să trăiești, zi oamenilor tăi să nu mă scoată din butoi, că de voi scăpa, nu se alege praf de tine și de palatul tău. Atunci împăratul porunci să aducă lemne și, făcînd focul, arse pe zmeu trei zile și trei nopți; iar Roman luă oasele zmeului și le dete împăratului, carele, de bucurie, făcu pe Roman boier din doisprezece și-i dete pe fie-sa de soție. Roman căzu la pămînt și sărută poala împăratului, iar după aceea zise: — Știi una, luminate-mpărate; frații mei s-au lăudat că poți să-i legi pe vîrful unei șire de paie aprinsă și că ei nu vor arde. Împăratul porunci să-i lege și, dîndu-le foc, arseră de se făcură cenușă. Iar Roman trăi și împărăți și împărățește și pînă în ziua de astăzi. Încălicai p-o șea și vă spusei dumneavoastră așa. ↑ În contradicție fățișă (n. ed.) .


content:
A fost odată un împărat și o împărăteasă, amîndoi tineri și frumoși, dar nu făceau copii. Într-o zi, veni la împăratul un arap buzat și-i zise: — Să trăiești, luminate împărate! Am, auzit că împărăteasa nu face copii și am adus buruieni pe care, cum le-o bea, rămîne grea. Împăratul luă buruienile de la arap și porunci să-i dea cal împărătesc și un rînd de haine de aur ce-ți lua vederile de frumusețe, apoi chemă pe împărăteasa și-i dete buruienile să le fiarbă și să le bea. Împărăteasa chemă pe bucătăreasă și-i dete buruienile să le fiarbă, fără să-i spuie de ce treabă sunt. Bucătăreasa, neștiind puterea lor, gustă dintr-însele și apoi le duse împărătesei să le bea. Nu trecu mult timp la mijloc și rămase grea împărăteasa și bucătăreasa. Iar cînd veni vremea, născură amîndouă cîte un coconaș mai frumos decît tot ce este frumos pe lumea aceasta, și le puse nume unuia Dafin și altuia Afin. Într-o zi, împăratul plecă la bătălie și, lăsînd pe fiul său în locu-i, îi dete o mulțime de chei în mînă și-i zise: — Fiule, în toate casele ce se deschid cu aceste chei să intri, iar în casa ce se deschide cu cheia de aur să nu-ți calce piciorul, căci nu va fi bine de tine. Cum plecă împăratul din oraș, fiul sau intră prin toate casele și văzu o mulțime de pietre nestimate foarte frumoase, dar nu-i plăcu nici una dintr-însele; în cele din urmă, ajunse și la casa ce se deschidea cu cheia de aur, stătu puțin înaintea ușei, se gîndi la porunca ce-i dedese tată-său, dar biruindu-l nerăbdarea, intră înlăuntru și văzu un ochean de sticlă. Se uită prin el și văzu un palat cu totul și cu totul de aur, încît la soare te puteai uita, iar la dînsul ba. Și într-însul ședea doamna Chiralina, tînără copilă, floare din grădină, frumoasă ca o zînă. După ce o privi mai mult timp, puse ocheanul iarăși la locul lui și ieși afară cu ochii plini de lacrămi. Nu trecu mult timp și împăratul se întoarse de la bătălie biruitor; dar în loc să-i iasă fiul său înainte, să-l priimească cu bucurie, ieși numai împărăteasa și-i spuse că fiul ei este bolnav. Împăratul pricepu numaidecît de unde-i venea boala și chemă pe toți doftorii și doftorițele din lume, dar toți îi ziseră că pînă nu va da fiului său de soție pe doamna Chiralina, el nu se va însănătoșa. Împăratul trimise soli peste soli la doamna Chiralina, dar fu peste putință, căci tatăl ei nu voia să o mărite. Auzind feciorul împăratului toate acestea, hotărî să se ducă el însuși să o ceară de la tatăl ei. Așadar spuse toate acestea fratelui său de cruce și, într-o zi, plecară amîndoi și se făcură nevăzuți. Merseră zi de vară pînă seara și ajunseră la muma Crivățului, bătură la ușă și ieși înaintea lor o babă zbîrcită și îi întrebă ce caută. Ei răspunseră că cer să-i găzduiască pînă a doua zi și să le spuie pe care drum să apuce ca să ajungă la împărăția doamnei Chiralina. Baba se uită la dînșii cu milă și apoi le zise: — V-aș priimi în casă cu mare bucurie, da mi-e frică că va veni fiul meu și vă face pre amîndoi sloi de gheață; duceți-vă mai bine la sora mea cea mai mică, că ea poate să vă găzduiască și să vă spuie și drumul la doamna Chiralina. Feciorul de împărat plecă înainte și ajunse la muma Vîntului turbat; plecară și de acolo și ajunseră la muma Vîntului de primăvară, bătură în ușă și ieși o femeie înaltă și tînără, și frumoasă. Această femeie, cum văzu pe feciorul de împărat, îi zise: — Dragă Făt-Frumos, știu că ai plecat să cauți pe doamna Chiralina, s-o iei de soție; dar nu vei putea să ajungi pînă la împărăția ei fără ajutorul fiului meu. Rămîneți aci, dar trebuie sa vă ascunz foarte bine, căci cum o simți fiul meu că se află la mine oameni după tărîmul cellalt, vă omoară. Zicînd aceste vorbe, plesni de trei ori din palme și îndată sări după sobă o pasăre de aur, cu ciocul de diamant și cu ochii de smarand, și-i băgă subt aripi pe amîndoi, apoi se sui iarăși pe sobă. Nu trecu mult timp și se auzi o dulce vîjîitură de vînt, care aducea un miros de trandafiri și de rozmarini, ușa se deschise singură și intră în casă un flăcău frumos, cu păr lung de aur, cu aripi de argint și cu un băț în mînă, împletit cu de tot felul de ierburi și flori. Cum intră în casă, zise mă-sei: — Mamă, mie îmi miroase a om după tărîmul cellalt. — Ți-o fi mirosind, mamă, dar p-aicea n-are ce căuta oamenii după tărîmul cellalt. Vîntul se liniști și se puse la masă; dar după ce mîncă o strachină de lapte dulce de căprioară și bău apă de micșunele dintr-o oală de marmură, se puse la povestit. Mă-sa, văzîndu-l cu voie bună, zise: — Fiul meu, ia spune-mi, unde este împărăția doamnei Chiralina și cum ar face cineva ca să o ia de nevastă? — Greu lucru mă întrebași, mamă! dar, aide, treacă-meargă. Împărăția doamnei Chiralina este departe de aci, cale de zece ani; dar această cale se poate face cît te ștergi la ochi daca cineva s-o duce în pădurea cea neagră de lîngă gîrla de păcură, care aruncă cu pietre și foc pînă la cer, și daca o încăleca pe bușteanul ielelor cu care poate să treacă gîrla; însă cine aude și va spune cuiva, acela să se facă de piatră pînă la genuchi. După ce va ajunge la împărăție, trebuie să se facă un cerb de aur și să intre într-însul ca să ajungă în odaia împărătesei și să o fure; cine aude și va spune cuiva să se facă de piatră pînă la brîu. După ce o va lua de soție, muma Crivățului, de pizmă, o să trimiță un ovrei cu niște cămăși frumoase și mai subțiri decît pînza paianjenului. Doamna Chiralina o să cumpere cămăși, și daca nu le va uda cu lacrimi de turturică, cum se va îmbrăca cu dînsele, va muri; cine aude și va spune cuiva să se facă cu totul și cu totul de piatră. Pe cînd vîntul spunea toate acestea, feciorul de împărat adormise, iar feciorul bucătăresei rămăsese deștept și auzise tot. A doua zi, după ce plecă vîntul d-acasă, feciorul de împărat întrebă pe muma vîntului daca i-a spus fiul său ceva; dar ea, temîndu-se să nu se facă piatră, îi răspunse că n-a aflat nimic. Atunci feciorul bucătăresei și cel de împărat luară drumul înainte și se duseră zi de vară pînă seara, dar cînd fu pe la scăpătatul soarelui, auziră un zgomot și un urlet mare, apoi văzură o gîrlă mare de păcură aprinsă, aruncînd pietre pînă la înaltul cer. Feciorul de împărat se sperie, dar feciorul bucătăresei îi zise: — Nu te teme de nimic și vino cu mine în această pădure, și fă ce ți-oi zice eu. Ajungînd în mijlocul pădurii, zăriră bușteanul ielelor, încălicară amîndoi pe dînsul și, dîndu-i pinteni de trei ori, se prefăcu într-o căruță cu doisprezece cai de foc și într-o clipă se înălță pînă la Vîntul turbat și se pogorî la porțile palatului doamnei Chiralina. Apoi, după ce se deteră jos, căruța se prefăcu iar în buștean și ei rămaseră dinaintea unui palat de zamfir (piatră) și cu porțile de chiparos; iar la una din ferestre sta doamna Chiralina, îmbrăcată cu haine de aur țesute cu mărgăritar. Cum văzu doamna Chiralina pe feciorul de împărat, prinse o așa de mare dragoste de dînsul, încît căzu la grea boală și ajunse la ceasul morței. Ce nu făcu bietul împărat ca să o scape? Dar toate erau în zadar. În cele din urmă, veni o babă și-i zise: — Luminate împărate, să trăiești întru mulți ani! Daca vrei să se facă sănătoasă fiica împărăției-tale, să cauți cerbul de aur care cîntă ca toate păsările și să-l aduci în casă numai trei zile și vei vedea cum se va face sănătoasă. Împăratul puse să strige pristavul în toată împărăția; iar după trei zile, feciorul bucătăresei lovi bușteanul de trei ori și se făcu un cerb de aur frumos, apoi băgă într-însul pe feciorul de împărat și se puse dinaintea palatului. Împăratul, văzînd cerbul, se dete jos și întrebă pe feciorul bucătăresei daca-i este de vînzare. — Nu-mi este de vînzare, ci de închiriere, răspunse cu semeție feciorul bucătăresei. — Ei bine! ce ai să-mi ceri, ca să mi-l dai numai trei zile? — Să-mi dai o mie de bani de aur. Tocmeala se făcu și împăratul luă cerbul și-l băgă în odaia doamnei Chiralina; apoi se duse la treaba lui. Cerbul, cum se văzu numai cu doamna Chiralina, începu să cînte un cîntec de dor, de plîngea lemnele și pietrele. Doamna Chiralina adormi, iar feciorul de împărat ieși din cerb și o sărută pe frunte, apoi intră iarăși în cerb. A doua zi, doamna Chiralina spuse femeilor sale că a visat de două ori că a sărutat-o un june frumos. Atunci una din femei, fiind mai pricepută, zise doamnei Chiralina că, pe dată ce va începe cerbul să cînte, să se prefacă că doarme și cum va simți că o sărută cineva, să puie mîna pe dînsul. Cum veni noaptea, cerbul începu să cînte un cîntec de jale. Doamna Chiralina se prefăcu că doarme și, cînd veni Făt-Frumos să o sărute, îl strînse în brațe și-i zise: — D-acum înainte nu vei mai scăpa, că mult am dorit să te dobîndesc. Ei se giugiuliră ca niște porumbei pînă îi apucă ziua; iar cînd fu pe la prînz, veni împăratul și cu fiul bucătăresei ca să-i dea cerbul. Doamna Chiralina începu să plîngă că nu vrea nicidecum să se desparță de cerb; dar fiul bucătăresei zise încetinel: — Cere de la împăratul voie să petreci cerbul pînă afară din oraș, căci acolo ne așteaptă o căruță cu doisprezece cai de foc, în care o să ne suim cu toții și o să ne ducem la împărăția lui Făt-Frumos, iubitul tău. Doamna Chiralina ceru și dobîndi de la împăratul această voie și petrecu pe cerb cu mare alai pînă afară din oraș; atunci Afin lovi cerbul de trei ori în burtă și îndată se făcu dintr-însul o căruță cu doisprezece cai de foc; apoi, luînd pe doamna Chiralina c-o mînă și pe Dafin cu alta, sări într-însa și se făcură nevăzuți. Și după ce umblară zi de vară pîna-n seară, ca cuvîntul de poveste ce d-acilea încolo se gătește, ieșiră pe tărîmul cellalt și ajunseră în țara lor. Împăratul, cum priimi știre despre sosirea fiului său, îi ieși înainte cu mulțime de oști, apoi îl însoți cu doamna Chiralina și făcu nuntă împărătească, care ținu trei zile și trei nopți. Într-o zi, doamna Chiralina ședea la fereastra palatului și se uita la drum, cînd iaca un ovrei cu cămăși de vînzare. Doamna Chiralina îl chemă sus și luă două cămăși mai subțiri decît pînza paianjenului și se îmbrăcă cu una dintr-însele. Nu trecu mult și se bolnăvi atît de greu, încît ajunse pe mîna morței. Afin află de boala împărătesei și intră pe la miezul nopței în odaia unde dormea ea, apoi o stropi peste tot cu lacrămi de turturică și ieși afară; dar strejarii de la ușă se duseră la Dafin-împărat și-l pîrîră că l-a văzut sărutînd pe împărăteasa. Împăratul, cum auzi, se făcu foc de mînie și porunci să taie capul lui Afin. Dar cînd ajunse la locul de pierzare, Afin zise împăratului: — Mulți ani să-ți dea Dumnezeu, împărate; pentru toată frăția și dragostea mea către tine, te rog să strîngi pe toți boierii cei mari ai împărăției, că am să spui înaintea lor un mare cuvînt. Și apoi vei porunci să-mi taie capul. Împăratul porunci să adune divanul împărătesc, în care să fie de față și doamna Chiralina, și aducînd pe Afin, îi zise: — Spune, nelegiuitule, aceea ce ai de spus! Atunci Afin începu așa: — A fost odată un fecior de împărat care prinse dragoste asupra unei fete de împărat după tărîmul cellalt, și fiindcă nu putea să trăiască fără dînsa, a plecat împreună cu fratele său de cruce ca ori s-o găsească, ori să-și răpuie capul prin pustii. După ce umblară lumea în cruciș și curmeziș, ajunseră la muma Crivățului și o rugară să le spuie drumul care ducea la fata de împărat după care plecaseră ei. Muma Crivățului îi trimise la muma Vîntului de primăvară, care îi găzdui și le făgădui să întrebe pe fiul său. Ea s-a ținut de vorbă căci, cum a venit fiul său, l-a întrebat și el a început să spuie așa: împărăția doamnei Chiralina este departe de ei cale de zece ani; dar această cale se poate face într-o clipeală de ochi, daca s-o găsi cineva care să se ducă în pădurea cea neagră de lîngă gîrla de păcură care aruncă pietre de foc pînă la cer, unde va găsi bușteanul ielelor și va încălica pe dînsul ca să treacă gîrla. După ce va ajunge la împărăție, trebuie să facă din buștean un cerb de aur și să între într-însul, ca să ajungă în odaia doamnei Chiralina și să o fure. După ce o va lua de soție, sora Vîntului turbat, de pizmă, o să trimită un ovrei cu niște cămăși mai subțiri decît pînza paianjenului și, daca nu va ști să le ude cu lacrămi de turturică, cum se va îmbrăca cu dînsele, în trei zile va muri. După ce vîntul spuse toate acestea mume-sei, o jură că, de va spune cuiva ceea ce a auzit, să se facă cu totul de piatră. A doua zi, feciorul de împărat întrebă pe muma vîntului daca a aflat ceva de la fiul său; dar ea, temîndu-se să nu se facă piatră, îi zise că n-a aflat nimic. Iar fratele de cruce al feciorului de împărat nu dormise în noaptea aceea și auzise tot. Astfel, fără să spuie feciorului de împărat această taină, se duse împreună cu dînsul în pădurea neagră, încălecară pe buștean și trecură gîrla dincolo. Cum sfîrși Afin aceste vorbe, se făcu de piatră pînă la genuchi. Boierii din divan, cum văzură această minune, se speriară. Afin începu iarăși și zise: — După ce ajunseră la palatul doamnei Chiralina, fratele de cruce lovi bușteanul de trei ori și se făcu un cerb de aur și băgă pe feciorul de împărat într-însul, carele prin această șiretenie se cunoscu cu fata și o fură. Zicînd și aceste cuvinte, Afin se făcu de piatră pînă la brîu. Împăratul și împărăteasa, văzînd nevinovăția lui Afin, începură a plînge și a-l ruga să înceteze din povestire. Dar el nu voi, ci merse înainte, zicînd: — După ce împăratul se cunună cu doamna Chiralina, nu trecu mult și împărăteasa cumpără două cămăși de la un ovrei, se îmbrăcă cu una dintr-însele și îndată căzu la grea boală. Afin, știind din ce venea boala, intră pe la miezul nopții la împărăteasă și, găsind-o dormind, o stropi cu lacrămi de turturică și o scăpă de moarte. Cum sfîrși Afin această povestire, se făcu cu totul și cu totul de piatră, iar Dafin-împărat și cu doamna Chiralina plînseră trei zile și trei nopți; apoi luară trupul cel împietrit al făcătorului lor de bine și-l puseră în odaia lor, ca să-și aducă aminte de dînsul totdauna. După aceea, ei trăiră mai mult timp și născură un copil. Într-o dimineață, Dafin-împărat intră în casa împărătesei și-i spuse că a visat o femeie îmbrăcată în haine albe, care i-a zis că daca voiește să învieze pe fratele său cel împietrit, să taie copilul lor și să ungă piatra cu sîngele lui. Împărăteasa spuse că și ea a visat tot un astfel de vis; apoi, unindu-se amîndoi, tăiară copilul și, stropind piatra cu sînge, începu să se miște, apoi învie cum se cade și zise: — O Doamne! da greu somn am dormit. — E! e! frate — răspunse împăratul —, ai fi dormit mult și bine daca nu tăiam copilul ca să te stropim cu sîngele lui. Atunci Afin se crestă la un degit cu cuțitul și lăsă să curgă sîngele său peste copil, care învie numai într-o clipă; iar împăratul, de bucurie, porunci să se facă veselie mare în toată țara. Și încălicai p-o șea și v-o spusei domniei-voastre așa.


content:
A fost odată ca niciodată, daca n-ar fi, nici că s-ar mai povesti, cînd lupii beau tutun și urșii făceau săpun, de-și ungeau femeile fețele și uncheșii bărbile. A fost odată un împărat mare și tare. După ce bătu pre toți împărații pămîntului și le luă împărățiele, se însură și făcu trei fete: una cu soarele-n frunte, alta cu luna în spate, iar cea mai mică cu luceafărul de dimineață iarăși în frunte; și toate erau mai frumoase decît zînele munților și ale pădurilor. Aceste fete se duseră la scăldat și intrară într-o baie de marmură; dar deodată se ridică o furtună pe cer și le răpi pe cîtetrele. Ajungînd la urechile împăratului această întîmplare, i se tăie inima și muri, lăsînd pe împărăteasa văduvă. Într-o zi, împărăteasa se apucă să măture pîn casă, dar pe cînd mătura, îi sări un bob de piper în poală; ea luă bobul și-l puse pe sobă, dar el sări și de acolo iar în poala împărătesei. Văzînd că nu poate scăpa de dînsul, îl înghiți; și așa rămase grea și născu un copil cu părul de aur. Acest copil creștea în trei zile cît cresc alți copii în treizeci de ani și se făcu voinic ca brazii munților. Împărăteasa îl dete la dascăl de învăță toate măestriile lumei și, temîndu-se ca să nu-l piarză, îi făcu o colivie de aur și-l închise într-însa, dîndu-i jucării copilărești ca să-i treacă de urît. Într-o zi trecu p-acolo o babă cu două tivdi cu apă; feciorul de împărat o văzu și, trăgînd cu arcul îi sparse amîndouă tivdiile. Baba se uită în sus și, văzîndu-l, îi zise: — Lua-te-ar mama Vîntului turbat, care a luat pe cîtetrele surorile tale. Feciorul de împărat, cum auzi blestemul babei, chemă pe mumă-sa și-i zise: — Ian spune-mi, mamă, am avut eu surori ori nu? — N-ai avut, dragul mamei, nici o soră, răspunse împărăteasa. — Spune-mi drept, mamă, că daca nu, mă vei pierde. Văzînd însă că mumă-sa nu voia să-i spună adevărul, se făcu bolnav și-i zise că, daca nu-i va da țîță de subt talpa casei, el va muri. Împărăteasa făgădui ca-i va împlini această cerere. Atunci el se sculă din pat și rădică talpa casei și mă-sa puse țîța subt talpă, dar el lăsă talpa cam greu peste țîță, zicînd iarăși mă-sii: — Spune-mi, mamă, am avut eu alți frați sau surori? Deocamdată mumă-sa nu voi să-i spuie, dar el lăsă talpa și mai mult; atunci mumă-sa, nemaiputînd să rabde, zise: — Să știi, fătul meu, că ai avut trei surori mai frumoase decît zînele rîurilor și ale pădurilor, dar le-au răpit cei trei zmei care lăcuiesc pe tărîmul cellalt. — Spune-mi acum ce fel de om a fost tată-meu, care sunt armele care purta și pe ce cal încălica? — Tată-tău a fost un mare viteaz și s-a bătut nouă ani cu zmeul Răchită-înflorită, ca să ia pe soră-sa de nevastă; armele lui sunt îngropate la rădăcina unui plop în grădină, iar calul paște iarbă verde prin livede. Atunci el, încredințîndu-se despre toate, i-a dat drumul și, ducîndu-se la un vrăjitor, i-a spus tot ce aflase de la dînsa. — Ei bine — zise vrăjitorul — acum du-te și ie frîul și-l sună în trei părți ale livezei. El luă frîul și-l sună la cele trei părți ale livezei și îndată veni la dînsul o mîrțoagă de cal șchiop și plin de bube. Făt-Frumos îi dete un picior în piept și se duse d-a berbeleacul cale de nouă zile și nouă nopți. Sună frîul de al doilea și de al treilea, dar tot acel cal veni. Văzînd aceasta, scoase paloșul să-l înfigă în pieptul calului. Dar calul îi zise: — Făt-Frumos, Făt-Frumos, nu mă omorî, ci du-te de taie trei sute de viței de la trei sute de vaci și dă-mi laptele să-l beau. Făt-Frumos făcu precum îi zisese calul, iar peste trei zile sună iarăși frîul; dar d-astă dată veni un cal ca un zmeu și-i zise: — Ian încalecă acum pe mine și atinge-mă de trei ori cu scările. Făt-Frumos împlini voia calului și, după ce se plimbă puțin cu dînsul, îl atinse de trei ori cu scările; atunci calul deschise douăsprezece aripi și zbură cu dînsul pînă la Vîntul turbat apoi, coborîndu-se tot pe locul de unde plecase, zise: — Făt-Frumos, dacă vrei să te slujesc cum se cade, să mai tai șase sute de viței de la șase sute de vaci și să-mi dai laptele să-l beau. Făt-Frumos împlini și această poruncă a calului; iar peste trei zile veni împlătoșat și încoifat și sună frîul. Calul veni și el numaidecît, înșelat și înfrînat, apoi zise: — Iată-mă, stăpîne, gata la poruncile tale. Făt-Frumos încălecă pe cal și se duse și iar se duse cale lungă și nătîngă ca Dumnezeu să ne-ajungă, iar cînd soarele ajunsese pe la chindii, intră într-o pădure neagră și întunecoasă. După ce călători cîtva timp pîn acea pădure, calul se opri în loc și-i zise: — Stăpîne, uită-te bine înainte și-mi spune ce vezi? Făt-Frumos se uită, dar nu văzu nimic. Calul iar îi zise să se uite; atunci el se uită cum se cade și văzu o mulțime de șerpi cu capetele rădicate pînă la cer și vărsînd flăcăre de foc din guri; el spuse calului ce văzuse, dar calul îi zise: — Stăpîne, noi trebuie să trecem prin mijlocul acelor balauri; bagă dar mîna în urechea mea cea dreaptă și scoate un arc de săgeți și, cînd vom fi aproape de dînșii, să slobozi o săgeată și ei ne vor face loc să trecem. Făt-Frumos făcu cum îi zise calul; iar cînd ajunse aproape de balauri, trase o săgeată, și ei de frică plecară capetile la pămînt și-i lăsară să treacă. De aci plecă iar înainte și dete peste o cîmpie cu păduri frumoase de chiparos, cu iarbă verde ca mătasea și o mulțime de fîntîni cu apa limpede ca vioreaua și rece ca gheața; iar la căpătîiul acei cîmpii era un palat cu totul și cu totul de argint. Cum ajunse la palat, bătu în poartă și ieși înainte o fată frumoasă; el îi arată un ineluș de aur, pe care, cum îl văzu, fata cunoscu că Făt-Frumos îi este frate și-l strînse în brațe, apoi îi zise: — Fugi, frate, că de te va găsi zmeul aici, te va omorî. — Ian spune-mi — întrebă Făt-Frumos — ce semne are zmeul cînd vine? — El își trimite buzduganul înainte, răspunse fata. Nu trecu mult și buzduganul veni; și după ce bătu de trei ori în poartă, se puse în cui. Făt-Frumos luă buzduganul și, învîrtindu-l de trei ori, îl azvîrli înapoi la zmeu; apoi încălicînd pe cal, se duse de se ascunse subt podul de argint. Zmeul veni numaidecît, dar cum ajunse la capul podului, calul începu a sforăi și a se trage înapoi. Zmeul îi dete cu scările și-i zise: — Hi! cal de zmeu, de paraleu, mergi nainte! că nu mi-e frică de nimeni, decît de Făt-Frumos, dar el este pe tărîmul cellalt și nu crez să-i fi adus corbul osciorul și vîntul perișorul. — Ba poate l-o fi adus, zise Făt-Frumos ieșind de subt pod. Zmeul se repezi la dînsul și-i zise: — Cum vrei să ne batem? În săbii să ne tăiem sau în luptă să ne luptăm? — Ba în luptă, că-i mai dreaptă, zise Făt-Frumos. Apoi după aceea amîndoi voinicii se luară la luptă: zmeul aduse pe Făt-Frumos și îl băgă în pămînt pînă la genunche. Făt-Frumos învîrti pe zmeu și, băgîndu-l în pămînt pînă la gît, îi tăie capul pe cînd calul lui omora pe al zmeului. Făt-Frumos scoase un bici și, plesnind de trei ori, făcu palatul zmeului o nucă, o băgă în buzunar și plecă înainte. După ce călători cîtva timp, dete peste un palat cu totul și cu totul de aur; bătu în poartă și ieși înainte-i o fată foarte frumoasă. Îi arătă și ei inelul cel de aur, pe care, cum îl văzu, cunoscu pe Făt-Frumos de frate și, strîngîndu-l în brațe, îi zise: — Fugi, frățiorul meu, căci de va veni zmeul, te va face mici fărîme. — Ian spune — întrebă Făt-Frumos — ce semne face zmeul cînd vine? — El își trimite buzduganul înainte, răspunse fata. Nu trecu mult timp și buzduganul veni; apoi, după ce bătu de trei ori în poartă, se puse în cui. Făt-Frumos îl luă din cui și-l azvîrli înapoi la zmeu, iar după aceea încălică calul și se ascunse subt podul de aur al palatului. Zmeul veni, c-o falcă-n cer și cu alta-n pămînt, dar cînd ajunse la capul podului, calul lui începu să se tragă înapoi; zmeul îi dete cu scările și-i zise: — Hi! cal de zmeu, de paraleu, mișcă înainte! că nu mi-e frică de nimeni decît de Făt-Frumos, dar el este pe tărîmul cellalt și nu crez să-i fi adus corbul osciorul și vîntul perișorul. — Ba poate i l-o fi adus, zise Făt-Frumos ieșind de subt pod. Atunci zmeul zise: — Cum vrei, în luptă să ne luptăm sau în săbii să ne tăiem? — Ba în luptă, că-i mai dreaptă, răspunse Făt-Frumos. Apoi se luară la luptă și se luptară zi de vară pînă seara; iar cînd ajunse soarele la chindii, Făt-Frumos trînti pe zmeu și-i tăie capul; iar după aceea plesni din bici de trei ori și tot palatul se făcu o nucă, pe care o băgă în sîn, și plecă înainte. Se duse și iar se mai duse, pînă ce dete peste un palat de topaz, care strălucea atît de mult, încît la soare te puteai uita, iar la dînsul, ba. După ce se cunoscu și cu soră-sa cea mai mică, ce lăcuia în acel palat, se ascunse iar subt pod și, venind zmeul, se luă cu dînsul la luptă și se luptară toată ziua, dar nu putură să se trîntească unul pe altul. Văzînd aceasta, zmeul se făcu flacără galbenă, iar Făt-Frumos se făcu și el flacără roșie și iar se luptară, dar nu putură să se biruiască. Zmeul se uită în sus și, văzînd un corb, îi zise: — Corbule, corbulețule! du-te la zaana și-ți moaie o aripă în seu și una în apă și cu seul să mă stropești pe mine, iar cu apa să stropești pe Făt-Frumos, că ți-l dau împreună cu calul lui să-l mănînci. Făt-Frumos rădică și el capul în sus și zise: — Corbule, corbulețule! du-te la zaana și moaie-ți o aripă în seu și alta în apă și cu seul să mă uzi pe mine, iar cu apa să uzi pe zmeu, că-ți dau să mănînci trei zmei împreună cu caii lor. Corbul plecă și, întorcîndu-se peste puțin, udă pe Făt- Frumos cu seu, iar pe zmeu cu apă. Făt-Frumos sări dasupra zmeului și-i tăie capul, apoi plesni din bici și, făcînd și palatul acestuia nucă, o băgă în sîn și se duse înainte, pînă ce ajunse la o grădină cu poame foarte frumoase. El întinse mîna să ia o pară, dar calul se opri în loc și-i zise: — Stăpîne, să nu mănînci din aceste poame, că vei muri; că este sora cea mare a zmeului prefăcută în grădină; dar daca ai poftă mare, dă mai întîi cu sabia în trei părți ale pomului ș-apoi mănîncă cît vei voi. Făt-Frumos tăie pomul în trei părți și începu să curgă sînge, apoi culese pere și mîncă. Nu trecu mult și văzu o fîntînă cu apă rece; dar cînd voi să bea, calul iarăși îi zise să facă tot ce făcuse la grădină. Făt-Frumos lovi fîntîna de trei ori cu sabia și, după ce curse sînge, bău apă și se răcori. Iar după aceea merse înainte, pînă ce dete peste o vie cu struguri dulci ca zahărul și mirositori ca chihlimbarul. El voi să rupă un strugure, dar calul iarăși îi zise: — Stăpîne, nu rupe struguri, căci via aceasta este sora cea mică a zmeilor și de vei mînca numai o broboană, vei muri; dar daca ai poftă de struguri, taie o viță cu sabia și apoi mănîncă cîți struguri îți plac. Făt-Frumos tăie o viță și, după ce curse un pîrîu de sînge, luă struguri și mîncă. Plecă și se duse, măre, cale lungă și nătîngă, ca Dumnezeu să ne-ajungă, căci cuvîntul din poveste mai înainte mai lung și mai frumos este, dar cînd rămase soarele de o suliță, calul zise lui Făt-Frumos: — Stăpîne, ian uită-te îndărăt și spune-mi, vezi ceva? Făt-Frumos se uită, dar nu văzu nimic. Uită-te mai bine, îi zise calul. Atunci Făt-Frumos se uită bine și văzu o flacără cît gămălia acului de mică. Să știi, stăpîne, că acea flacără este muma zmeilor și a zmeoaicelor și nu știu cum vom scăpa de dînsa. Ține-te bine de coamă, ca am să ocolesc lumea cît te ștergi la ochi ca să ajungem la cetatea Omului-de-flori-cu- barba-de-mătasă, căci numai acolo e scăpare pentru noi. Făt-Frumos ascultă povața calului, carele deschise toate aripile și începu să zboare mai iute decît vîntul și mai încet decît gîndul, dar flacăra din ce în ce se mărea și începu să arză pe Făt-Frumos în spate. Calul, văzînd că nu-i nădejde de scăpare, se înălță pînă la Vîntul turbat și intră în cetatea Omului-de-flori. Atunci zmeoaica, rămîind afară de cetate, zise cu amărăciune: — Făt-Frumos, Făt-Frumos, fă-mi o gaură în zid, să văz cine ești tu care mi-ai omorît trei copii și trei fete. Făt-Frumos porunci să facă gaura, dar cînd zmeoaica băgă capul și voi să-l soarbă, el îi aruncă în gură un buzdugan de fier ars în foc, pe care sorbindu-l, se umflă și plesni. Omul-de-flori-cu-barba-de-mătasă, auzind că Făt-Frumos se află în împărăția lui, trimise ciohodari și ideclii de îl chemă la împărăție și îl puse în fruntea mesei; dar văzînd pe fata Omului-de-flori, rămase încremenit de frumusețile ei și o ceru de la tată-său de soție. Omul îi zise că i-o dă dacă-i va aduce apă vie și apă moartă de unde se bat munții în capete. Făt-Frumos încălecă calul și se duse spre soare-apune și dete peste un om care bea apă de la nouă scocuri de mori și se văieta că n-are ce bea. Făt-Frumos stătu în loc și se mira de dînsul; iar el îi zise: — Nu te mira de mine, ci te miră mai bine de Făt-Frumos, care a omorît trei zmei, trei zmeoaice și pe muma zmeilor. — Eu sînt acela, răspunse Făt-Frumos. — Daca ești tu, ia-mă cu tine, că mult bine îți voi prinde. Făt-Frumos luă pe omul ce nu se sătura de apă și plecă înainte. Pe drum întîlni un alt om, care mînca pînea de la nouă cuptoare și se văieta că moare de foame. Făt-Frumos se uită la dînsul și începu să se mire, dar el îi zise: — Nu te mira de mine, ci te miră de Făt-Frumos, care a omorît trei zmei, trei zmeoaice și pe muma zmeilor. — Eu sunt acela, zise Făt-Frumos. — Daca ești tu, apoi ia-mă cu tine, că mult bine ți-oi prinde. Făt-Frumos îl luă și pe acest și plecă înainte. Merse ce merse și dete peste un om, care sărea din munte în munte cu nouă pietre de moară legate de picior și se plîngea că n-are ce sări. După ce-l luă și pe acesta cu dînsul, merse înainte ca cuvîntul din poveste, că-nainte mult mai este, și ajunse într-o cîmpie de unde se auzea zgomot mare. Atunci calul zise lui Făt-Frumos: — Stăpîne, cată spre soare-apune și spune-mi, vezi ceva? Făt-Frumos se uită și văzu doi munți bătîndu-se în capete. — Pintre acești doi munți avem să trecem ca să luăm apă vie și apă moartă, zise calul; să mergem încetișor și, cînd om fi aproape de munți, să-mi dai de trei ori cu pintenii și să te ții bine de coamă cu o mînă și cu cealaltă să iei apă. Cum ajunse Făt-Frumos dinaintea munților, dete pinteni calului, care zbură mai iute decît gîndul, trecu pe la fîntînă, luă apă și ieși dintre munți mai nainte de a se lovi în capete. Făt-Frumos aduse apă la Omul-de-flori-cu-barba-de mătasă și ceru să-i dea pe fie-sa de nevastă. Dar Omul-de-flori îi zise: — Eu ți-oi da-o, daca mi-i găsi un om care să mănînce pînea de la nouă cuptoare, altul să beie apa de la nouă scocuri de mori. Făt-Frumos zise împăratului: — Gătește cele nouă cuptoare și arată-mi cele nouă scocuri de moară, că am oameni să-ți mănînce pînea și să-ți beie apa. Omul de flori porunci vizirului să gătească pînea și să arate scocurile; și după ce le găti, veni împăratul să privească. Atunci Făt-Frumos făcu semne oamenilor săi și, cît te ștergi la ochi, mîncară pînea și băură apa. Dar Omul- de-flori nu voi: să-i dea fata nici după aceasta, ci îi zise: — Daca voiești să aibi pe fie-mea de soție, să-mi aduci garoafa care miroase cale de nouă ani și apoi ți-oi da negreșit pe fie-mea. Făt-Frumos plecă să caute garoafa și se duse cale lungă ca Dumnezeu să ne-ajungă, pînă ce simți mirosul garoafei. Atunci calul îi zise: — Stăpîne, bagă mîna în urechea mea cea dreaptă și scoate din ea o bucată de săpun, o perie și o gresie și mergi înainte fără frică. De ce mergea și mergea, mirosul mai tare se făcea, pînă ce ajunse la un palat de sticlă; trase la poartă, bătu în ea și nime nu-i răspunse. Atunci el intră înlăuntru, văzu garoafa și o luă. Apoi încălecă pe cal și plecă înspre Omul-de-flori. Nu făcu multă cale și simți că vine după dînsul zmeul palatului de sticlă, cu o falcă în cer și cu una în pămînt. Dar tocmai cînd era să-i ajungă, calul îi zise: — Stăpîne, aruncă săpunul. El îl aruncă și numaidecît se făcu un alunecuș care împiedică pe zmeu de a-l ajunge. Zmeul însă făcu ce făcu și trecu cum putu alunecușul; și cînd era să ajungă iar pe Făt-Frumos, calul îi zise să arunce peria. Cum o aruncă, se făcu o pădure deasă, de nu putea nime să răzbată printr-însa; dar zmeul făcu ce făcu ș-o trecu. Apoi luă pe Făt-Frumos iarăși în goană și, cînd era să-l prinză, aruncă gresia, care se făcu un munte mare și nalt pînă la cer. Zmeul roase piatra cu dinții și trecu prin ea. Atunci calul zise: — Stăpîne, nu e bine de noi, o să pierim; dar mai avem o scăpare: să-ți tragi sufletul de nouă ori, că am să mă rădic și să trec de nori ș-apoi de acolo să cad peste zmeu și să-l strivesc. Făt-Frumos se luă după povața calului, se ridică pînă la nori, apoi se lăsă peste zmeu și-l strivi, iar după aceea se duse și dete garoafa Omului-de-flori, care, nemaiavînd ce-i cere, îi dete pe fie-sa. Dar cînd veni vremea să se culce cu dînsa, veni omul cel cu nouă pietre de picioare și ceru să se culce și el în cămară cu dînșii. Făt-Frumos îl lăsă, căci făcuse jurămînt să nu-i calce niciodată vorba. Peste noapte tocmai cînd Făt-Frumos dormea mai bine, ieși un balaur din gura fetei și cînd se întinse să muște pe Făt-Frumos, omul cu pietrele de picere scoase paloșul și-l tăie în mici fărîmele. Mai ieși unul și-l tăie și pe acela și cînd ieși și cel de al treilea, îi zdrobi capul cu o piatră de moară. Apoi după ce-i puse la o parte pe tustrei balaurii ce-i omorî, se culcă și dormi. A doua zi de dimineață palatul împărătesei era plin de vlădici și de popi ce venisă să îngroape pe Făt-Frumos, crezîndu-l mort, ca și pe ceilalți gineri ai împăratului. Dar cînd îl văzură viu, se minunară și i se închinară. Omul-de-flori veni și el ca să se încredințeze de este viu sau mort Făt-Frumos, dar cînd văzu pe balaurii cei morți, se sperie și întrebă. Dar omul cu pietrele de moară îi spuse că ei au ieșit din fie-sa; cînd era să-l muște pe Făt-Frumos și să-l omoare, ca pe ceilalți gineri, el i-a ucis. Atunci Omul-de-flori începu nunta și o ținu trei zile și trei nopți; iar după aceea Făt-Frumos își luă ziuă bună și plecă cu nevasta sa acasă, la împărăția lui. Și făcu toate avuțiile zmeilor în trei părți și le dete celor trei oameni care-l ajutase. Omul cu pietrele de moară nu se mulțumi și ceru să împartă și nevasta cu dînsul. Făt-Frumos se împotrivi: dar el scoase paloșul și, cînd era gata să taie pe împărăteasa, atunci ieși din gura ei încă un balaur, pe care omul cu pietrele de moară îl făcu fărîme și zise: — Făt-Frumos, Făt-Frumos! ie-ți avuțiile, ie-ți nevasta și trăiți sănătoși, că am scos acum dintr-însa patru balauri și i-am mai lăsat numai unul, că nu e bine să rămîie femeia fără nici un drac. Făt-Frumos se prinse frate de cruce cu omul cu pietrele de moară și-l rugă să nu se prea depărteze de pe locurile acestea, ca nu cumva dracul ce a rămas în femeie să-i răpuie zilele. Apoi a ajuns acasă și, după ce a văzut pe mumă-sa, a plesnit de trei ori cu biciul, și cele trei nuci s-au desfăcut în trei palate frumoase și cu cele trei surori ale lui într-însele, pe care, dupe ce le-au dat munca înapoi, le-au măritat și s-a făcut mare bucurie și veselie în toata împărăția. Încălicai pe-o șa și v-o spusei dumneavoastră așa.


content:
Văzut-ați Banatul, astă țară românească dincolo de Carpați, unde totul în natură respiră poezie, amoare, patriotism? Aci munții caprițioși ce străbat toată țara se încolăcesc în formă de ghirlande rotunde, lăsînd loc în mijlocul lor la văile cele mai încîntătoare; aci, la umbra unui pom, pe marginea unei fîntîne, vezi un june român înalt, spătos, cu fruntea largă, cu ochii scînteind, reprezintația cea mai fidelă a tipului roman; aci, costumele, moravurile, tradițiunile, legendele naționale, toate se conservă cu mai multă stăruință, cu mai multă puritate decît în orice parte a României. Aci, naționalitatea și patriotismul nu este un nume, nici o vorbă de fanfaronadă, ci o luptă continuă, un răzbel de toate zilele. Junimea țărană, veselă și viguroasă, pură de orice corupțiune, își uită într-un moment nevoile și păsurile sale și devine poetă, inspirată numai de simțimentele inimei sale. Pe vîrful unui deal, în mijlocul unei dumbrăvi verzi, aproape de obiectul inimei sale, junele transilvan învîrtește vestitul joc bănățean numit bănățeanca . Dar figurile acestui joc nu sunt izolate, nici nevariate, căci românul nu iubește monotonia și solitudinea. Mai mulți juni încep prin a se preîmbla unul după altul în rond, fără a se ține de mînă, și izbind numai ușor din picioare. Din ce în ce, danțul devine mai repede, însă neanimat; căci cum se poate anima jocul, cînd departe de juni se află tinerile țărance ce au aerul de a sta indiferinte? Junii însă, prin varietatea și grația ce dau jocului lor izolat, au aerul de a voi să atragă și pe acele june fete. Acestea nu mai pot rezista la atîta tentațiune; iacă-le dar că se prind, fiecare își ia voinicul său. Junii atunci par că reînviază, fiecare își învîrtește pe soața sa în joc, sau apucîndu-i cu grație mijlocul, numai într-o parte, sau învîrtind-o în două părți, așa încît o mînă este liberă pe cînd ceealaltă este peste mijloc. Toate perechile se învîrtesc astfel într-o formă de valț animat, formînd un rond foarte regulat. Valțul încetează și tonul jocului se schimbă. Voinicul voiește a-și arăta valoarea sa, agilitatea sa; femeia, grația și amabilitatea sa. Fiecare pereche se ia de mînă. Bărbatul merge în fața junei fete, formînd din picioare cele mai grațioase și mai săltătoare figuri; femeia, cu un aer modest și plecat, urmează pe cavalerul său, ținîndu-l numai de mînă, conformîndu-se cu ondulațiunile lui, însă fără săltări, fără zgomot, ci ușor și grațios. Figura are acum aerul veseliei după trecerea celui dintîi moment a furiei unei victorii. Fi-va aceasta reprezintarea unei vechi tradițiuni, unei bătrîne suveniri? Se zice că acest joc ar reprezinta suvenirea răpirei sabinencelor de către romani. Dar oricum ar fi, el este grațios și viril, așa precum se poate juca de un popul răzbelic fără a fi feroce. Credem însă că, în timpul acestor figuri variate, voinicul joacă pe tăcute, fără a zice nimic? Și cum vocea sa poate fi ținută, pe cînd inima îi saltă sub presiunea a mii de impresii, a mii de simțiciuni? Și care alt danț poate juca românul bănățean, fără a ține și el din gură un acord modestei muzici cîmpenești? Acest acord însă nu este un cîntec; nu este iar o simplă recitare, ci și una și alta. Voinicul cîntă și recitează din cînd în cînd, și la intervaluri otărîte, niște versuri populare sau mai bine o poezie naturală care esprimă simțirile inimei lui. Această poezie e simplă și naivă, ca și autorul ce a produs-o, fără artă și pretențiune; scurtă și întreruptă, însă originală, națională și așa încît să inspire curiozitatea celui ce o ascultă. Dar avut-a cineva curiozitatea să asculte astă poezie, să fure din gura românului inofensibilele sale versuri ce esprimă simțiciunile și impresiunile inimei lui? Din nefericire, prea puțini la noi se ocupă de ale noastre, de tradițiunile și originalitățile noastre, de acele mici amănunte în cari adesea se deseamnă tipul nostru național. Cu toate astea, s-a aflat un român bănățean, D. Cioflec, care a avut răbdarea de a fura din gura țăranului, pe cînd el joacă, mai multe versuri ce cînta, și a face o bună colecțiune. Felicităm dar pe D. Cioflec de frumoasa sa curiozitate și am dori ca mai mulți să o aibă. Profităm de această colecțiune spre a mulțămi curiozitatea și a altor amatori ce s-ar mai afla. Anunțăm că în aceste poezii nu trebuie să cate cineva multă rimă și cadență. Ne mulțămim pe originalitate și nu voim a schimba nimic din text. Poeții vor face cu aste versuri orice vor voi. Noi știm că junele bănățean, prins în horă sau învîrtind bănățeanca , se ocupă mai mult de grațioasa sa soață: Cît e țara ungurească, Nu-i ca fata românească, Că cu brîu roșu se-ncinge, Cînd o vezi, inima-ți plînge. Apoi aleargă la o alegorie, nici mitologică, nici din Parnas, ci simplă și naturală ca și viața voinicului: Fă-mă, Doamne, ce mi-i face, Fă-mă, Doamne, lemn de tufă, Să mă taie mîndra furcă, Să mă ducă-n șezătoare, Să mă ție-n brățișoare. Dar amorul junelui e constant și în deșert pomii nu fac roade crezînd că s-a stins, căci el va ținea cît și viața: Mîndro, de dragostea noastră, A-nflorit un pom în coastă; A-nflorit și n-a legat, Crezînd că ne-am lăsat. Noi atuncea ne-om lăsa, Cînd ne-o bate scîndura. Satira nu poate oare veni spre a varia simțiciunile amorului? Românul iubește varietatea, și ce e mai variabil decît a cînta iarăși: Fă-mă, Doamne, ce mi-i face, Numai popă nu mă face, Să mînc pîne bombăită, Și colaci De la săraci. Și apoi, satirîndu-se pe sine însuși, își descrie vîrstele: Cînd eram un holteiaș, Îmblam seara prin oraș, Tot cîntînd și fluierînd, Mîndrulița căutînd. Fetele cînd m-auzea, Luminile aprindea, Porțile le deschidea, Și mie nume-mi punea: Spate late de bărbat, Buze dulci de sărutat. Dar daca m-am însurat, Și îmblam seara prin sat, Fetele cînd m-auzea, Luminele le stingea, Porțile le închidea, Și mie nume-mi punea: Spate late-ncîrligate, Buze reci și lăbărțate. Dar mînia voinicului se aprinde cînd simțirea inimei sale nu și-a aflat un ecou; el o blestemă, însă surîzînd: Bată-mi-te, leleo, bată, Inima mea cea stricată, Bată-te, leleo, pre tine, Cele 40 de zile, Ce-am postit pentru tine, Să te bată-un dor și-un drag, Să șezi toată ziua-n prag: Cînd va fi de către seară, Să te topești ca o ceară; Cînd va fi de miez de noapte, Să te treacă sudori de moarte; Cînd va fi de dimineață, Să te duci din astă viață. Cine însă poate măsura mai bine lungimea nopților și cursul lunei decît acela ce iubește? Cine are dor spre vale Știe luna cînd răsare Și noaptea cît e de mare; Cine are dor spre luncă Știe luna cînd se culcă Și noaptea cît e de lungă. Dar acest dor poate că e în deșert, căci cătănia va chema poate pe voinic subt steagurile armiei: Drăguță Sîntă-Mărie, Scoate robi de la robie, Și feciori din cătănie! Feciorul cînd s-ar însura, n-ar lua una avută, ci ar preferi mai săracă, căci așa crede el a fi independent: D-aș trăi cît piatra-n vie, N-aș lua fată cu moșie, Să-mi poruncească ea mie; Ci-aș lua una mai săracă, Ce voi zice eu să facă. Daca junele iubește, amorul său voiește a fi discret, nu expus publicului. De aceea, el consilie pe amanta sa: Știi tu, leleo, ce ți-am spus, La cules de cucuruz? Că, cînd or fi oameni mulți, La mine să nu te uiți; Dar cînd or fi puținei, Să te uiți în ochii mei. Și altădată îi adaogă: Nu te uita-n față la mine, Că or gîndi că trăim bine, Ci te uită preste sat, Că or gîndi că ne-am uitat, Și te uită peste rît (livade); C-or gîndi că ne-am urît. Dar gelozia e forte în inima celui ce iubește: De-aș vedea pe mîndra mea Că dă gură altuia, N-am uitat că m-aș junghia, Și pe mine, și pe ea. Feciorului însă îi place ca mîndra să aibă o pieliță albă și tînără: Copilă secerătoare, Nu secera vara-n soare, Că soarele te-o păli, Fața ți s-a vesteji. Și apoi voiește să o prevestească în contra tentațiunelor înșelătoare: Foicica mărului, Nu crede feciorului, Că se pune pe genuche Și îți spune mii și sute, Pînă te scoate din minte. Dar cînd voinicul e depărtat, cum va avea știre despre mîndra lui? Oare cucul nu i-ar putea face acest serviciu? Cucule, de unde vii? De la noi, de peste vii? Dar de mîndra ce mai știi? Eu știu că ea te dorește, La altul nu se gîndește. Vestea cucului nu e destulă. Voinicul se aruncă pe cal spre a alerga iute la mîndra lui: Mă uitai din deal la vale, Pe ce să mă pui călare, Pe murgu cu coama mare; Mă dusei și mă pusei, Și din gură-așa zisei: Hi, murgule, mai tare, Să mă duc în șezătoare, C-am o mîndră ca o floare. Așa, inima țăranului bănățean ce cîntă și joacă nu este decît amor, natură și poezie.


content:
Scriind acest articol asupra lăutarilor din România, nu ne propunem a face o dizertațiune istorică, căci atunci am atinge, fără voia noastră, cestiunea muzicei naționale, și nu a sosit încă timpul spre a ne ocupa de o materie atît de importantă și dificilă de tratat. Scopul dar al acestei scrieri este de a da lectorilor noștri o idee mai lămurită asupra muzicei compusă de lăutari și asupra instrumentelor cu care esecută ei acea muzică; iară dupe aceea, ne vom da opiniunea și asupra îmbunătățirii ce se zice că a să se facă bandelor lăutărești. Muzica, la noi, luată chiar din timpii cei mai depărtați, s-a cultivat numai de cîntăreții bisericești și de lăutari; cei dintîi s-au ocupat cu muzica bisericească bizantină și s-au mărginit în cîntările neapărat trebuincioase la săvîrșirea cultului divin, fără a le modifica cît de puțin, atît în formă, cît și în simț, iar cei d-al doilea s-au ocupat numai cu muzica profană. Acești din urmă însă, fiind obligați de meseria lor a fi, tot într-un timp, și compozitori și esecutori, nefiindu-le deajuns ideile ce le inspira fluierul păstorului și privirea naturei, s-au văzut siliți a căuta o sorginte de inspirațiuni mai fecundă spre a da mai multă varietate baladelor, horelor și altor cîntece necesarie pentru delectarea societății. Acea sorginte fu muzica bisericească, care — din vechime și pînă la introducerea civilizațiunei moderne — a fost unicul nostru mijloc pentru propagarea muzicei, și este știut că tot ce se propagă prin religiune se întinde foarte lesne și prinde rădăcine adînci în toate clasile societății. Dacă cineva voiește un esemplu reale despre ceea ce ziserăm, să călătorească în orice parte a țării, iară mai cu seamă la munți, unde invaziunile străinilor n-au străbătut, și să asculte muzica ce se cîntă prin biserice și pe cea cîntată de lăutarii din acele sate și se va convinge că muzica din bisericele de prin vîrful munților are o mare asemănare cu baladele și cîntecele de dor lăutărești din acele regiuni. Comparînd în urmă acea muzică cu cea bisericească și lăutărească din toată țara, se va convinge definitiv că elementul orientale domină în toate aceste muzice. Ar fi fost o mare fericire pentru noi daca lăutarii și cîntăreții s-ar fi mărginit în imitarea cîntărilor bisericești primitive, fiindcă ele se compuneau dintr-o specie de canto fermo (chant plein) introdusă în biserica cea mare înaintea schismei lui Fotie [1] . Atunci muzica noastră poate ar fi păstrat acea simplitate și frumusețe ce o găsim în muzicele europene; dară prin strînsele relațiuni ce țara noastră legă cu turcii, introducîndu-se la noi obiceiurile otomane și muzica lor, lăutarii găsiră în acea muzică o nouă sorginte de inspirare și imitațiune. Astfeliu sta muzica noastră pe cînd se stabili în țară domnia fanarioților. Acești străini, fiind tot de o religie cu noi și mari amatori de muzică, aduseră în țară o mulțime de cîntăreți de sarai și bisericești și, în mai puțin de un secol, nu numai că strică cu totul muzica bisericească și lăutărească, dar schimbă chiar caracterul tonurilor, alterîndu-l atît de mult, încît astăzi ar trebui să inventăm un nou sistem de armonie ca să putem acompania un mare număr din cîntecele noastre, căci cu cel europenesc nu este cu putință a ne servi. Dacă culturii muzicei noastre ar fi cunoscut sistema de notațiune muzicală, negreșit că s-ar fi conservat din diferiți timpi pe care, comparîndu-le cu cele din timpii noștri, am fi putut cunoaște cu multă înlesnire elementele muzicei naționale și pe cele străine introduse prin imitațiune; ajunși apoi la acest rezultat, am fi făcut cu muzica ceea ce facem cu limba și am fi reeșit a ne forma o muzică a noastră națională. Dară aceste mijloace ne lipsesc cu totul și, cînd va veni timpul a se scrie istoria muzicei române, vom fi siliți a cerceta bibliotecele Vaticanului și pe ale catedralelor din Spania, vom copia cîntecele veche ale țăranilor din toate locurile locuite de români și pe ale vecinilor ce ne încongiură, apoi, comparîndu-le cu cîntecele populare ce vom aduna din satele dimpregiurul Romei și din Spania, abia vom putea să aflăm adevărata origină a muzicei noastre și numai atunci vom putea să-i dăm o cultură raționabile. Pînă aci arătarăm pe lăutari compunîndu-și cîntecele lor pe teme din muzica bisericească și turcească, culese de pe la cîntăreții domnilor greci și din escursiunile ce ei făceau neîncetat pin orașele cele mari ale Oriintelui; dară de la introducerea muzicei europene în armata noastră, și mai cu seamă de la stabilirea teatrului de operă în București, orizontele lor de imitațiune se mări: compozițiunile lăutărești începură a lua un caracter european, amestecat cu cel turcesc; prima și secunda parte a horelor începură a se compune din imitațiunea veriunui vals sau mazurcă, iar finalele era luat din muzica orientală. Acest gust de compozițiune amfibie începu la anul 1830 și dură pînă la 1858, iar de aci înainte începu a se auzi din timp în timp hore și cîntece de petrecere a căror esență muzicală este cu totul europeană. Această revoluțiune muzicală a fost provocată de întinderea ce a luat cultura muzicei europene în societatea noastră. Sceptrul compozițiunii muzicale nu mai este astăzi absolut în mîna lăutarilor. Mai mulți juni și june din diferite clase ale societății găsesc o nobilă distracțiune în compunerea horelor și altor cantilene naționale, pe cari le dau lăutarilor de le esecută. Din nenorocire însă, aceste compozițiuni, afară de nume, nu au într-însele nimic naționale, și dacă muzicanții noștri cei mari nu se vor sili a crea și a stabili tipul unei muzice naționale, cel puțin prin forma ritmului și a cadințelor, vom ajunge în scurt timp de la o estremitate la alta, adică de la muzica orientale la cea europeană, fără a putea stabili una naționale. Spre a proba transformările prin care a trecut muzica noastră de la domnia lui Grigorie-vodă Ghica (1822) și pînă în ziua de astăzi, punem în vedere lectorilor noștri cîntecele acestea: I Frunză verde de orez, Vezi cu ochii și nu-mi crezi. II Cînd toca la Radu-vodă, Ședeam cu puica de vorbă. III Nu mă pedepsi, stăpînă, Și-mi spune de mă iubești. IV Aoleo, ce bătăioasă, Nici cu asta nu țiu casă! Melodiele acestor cîntece sunt scrise în timpul lui Caragea, Alexandru Suțu și Grigorie-vodă Ghica. Cele cu no. I, II și III sunt compuse de lăutarii din București, iară cel din urmă de lăutarii din țară; esaminîndu-le însă cu băgare de seamă, vom vedea că în toate domină elementul muzicei orientale și că, dacă în locul versurilor acestora, am pune altele religioase, s-ar putea cînta în biserică fără să scandalizeze urechea celui mai bătrîn și mai bigot creștin. Melodiele scrise pe versurile acestea: O, fericire, dulce simțire etc. și Rămîi sănătoasă mi-a zis și s-a dus, horele numite: canapeaua, hora Crețianului și altele sunt producțiuni mixte, în care elementul european este pus în luptă cu cel orientale, iar melodiele de la baladele și canționetele acestea: I În faptul zilei, de dimineață, Căruța poștei pe drum mergea. II Anima-mi e întristată, În lacrămi înecată [2] III Maria cea bălaie, frumoasa din Bezdat, Iubea pe Nicolae și vrea să-l ia bărbat [3] deși sunt scrise mai tot în același timp cu cele precedinți, sunt însă curat europenești, fără a găsi într-însele cea mai mică nuanță ce le-ar putea da un caracteriu particular român. De vom cerceta acum și melodiele scrise chiar în acești ani din urmă pe versurile: <poem>Dulce țară și frumoasă, O, Moldovo, draga mea [4] și Zdrobită geme anima-n mine etc. ne vom încredința cu desăvîrșire că muzica ce se compune acum de lăutari și diletanți, esceptînd cîteva compozițiuni ale d. Alecsandru Flechtenmacher, este toată europeană, inspirată sau imitată, și nicicum română. Pînă aici arătarăm diferitele fazi prin care a trecut muzica la noi. Să zicem acum ceva și despre instrumentele cu cari lăutarii esecută cîntecele compuse de dînșii sau de alții. Aceste instrumente sunt: vioara, cobza și naiul sau muscalul (Fistula Panis) , iar acum de curînd s-a adoptat violoncelul și canonul. Vioara lăutărească este armată tot cu patru coarde, ca și cea europeană. Coarda de sol o numesc Rast; pe cea de re, Neva; pe cea de la, Seba sau Saba, iar pe cea de mi o numesc iarăși Neva. Lăutarii acordează vioara întocmai ca europenii, adică la o distanța de o chintă mare de la o coardă la alta, cu osebire numai că, în caz de a esecuta cîntece naționale, lasă coarda de mi cu un ton mai jos. Cobza are zece coarde, dintre cari unele sunt de sîrmă (tel) iar altele de mațe de miel. Patru din aceste coarde sunt principale și se numesc Rast, Saba, Neva și iarăși Rast, iar celelalte sunt secundare și puse numai ca să dea o rezonanță mai viguroasă tonului celor principali. Pe acest instrument, ce nu este decît o ghitară degenerată, se poate esecuta melodiele cele mai complicate, dară lăutarii o întrebuințează pentru acompaniatul melodiei. Naiul sau muscalagiul are trei octave și jumătate, adică o estensiune de tonuri aproape cît a vioarei. Lăutarii, profitînd de estensiunea și sonoritatea tonurilor acestui instrument, îl pune a suna melodiele împreună cu violina. În timpii trecuți, artiștii ce sunau cu instrumentul acesta erau siliți, la orice schimbare de ton principal al veriunui cîntec, să-l acordeze de al doilea, băgînd în unele din țevile lui boabe de năut sau de fasole. Violoncelul este tot cel european, atît în formă, cît și în acordătură; deosebirea este numai că lăutarii îl întrebuințează ca bas fundamentale, fără a cunoaște armonia, de unde rezultă că frumoasele lui sunete, în loc să dilecteze urechea ascultătorilor, o lovește foarte aspru prin niște sunete nearmonice și cîteodată chiar false. Canonul este un instrument ebreesc antic, introdus în țara noastră de un ebreu. Forma lui este pătrată, are o mulțime de coarde și servă, împreună cu cobza, la acompaniarea melodiei. Iată instrumentele cu care lăutarii esecută muzica compusă de dînșii și de alții. Să vedem acum ce reforme se pot introduce în aceste bande. Se vorbește foarte mult de formarea unei școale pentru lăutari și despre transformarea bandelor lăutărești în orchestre regulate prin introducerea unor instrumente și scoaterea altora. Noi am aplaudat această dispozițiune și suntem cu totul pentru dînsa, fiindcă tinde la divulgarea muzicei europene în masele populațiunii noastre. Nu știm ce baze de plecare vor fi luat reformatorii lăutarilor în lucrarea proiectului lor, și de aceea nu putem a ne pronunța definitiv asupra reformei. Părerea noastră este ca, pe lîngă instrumentele actuali, să se adauge un primo-clarinet, o trombă solo, un trombon tenore și un violon contrabas, iară naiul și cobza să nu se scoață din bandele lăutărești, mai întîi pentru că aceste instrumente sunt tradiționale și caracteristice în țara noastră, și al doilea pentru că ele pot servi cu succes în esecuțiune, naiul ținînd locul flautei, iară cobza pe al ghitarei. Cît despre formarea orchestrelor, facem observațiunea aceasta: lăutarii numără numai în București aproape patruzeci bande sau tacîmuri, dupe cum le zic ei. Aceste bande se compun, unele, din șapte pînă la opt indivizi, altele, de cîte patru, și unele, din cîte trei indivizi. Arangiate în modul acesta, ei își procură esistința dupe gradul cunoștințelor muzicale, uneori delectînd urechea bogaților și alteori pe ale săracilor, pe timp ce, dacă se vor introduce instrumentele de mai sus, negreșit că fiecare tacîm de lăutari va fi compus de la zece pînă la douăsprezece persoane, de unde rezultă că ei își vor scoate hrana foarte anevoie, din cauză că nu pot cînta pe la nunți, mese și alte petreceri decît pe prețuri foarte mari. Și nu credem că vor găsi cu înlesnire persoane care să le plătească după cuviință meritul și osteneala lor, mai cu seamă în poporul de jos, care este demult deprins a dansa și a asculta cîntece desmierdătoare de la cîte un tacîm de lăutari compus mai totdauna dintr-o vioară, o cobză și un nai, pe care îl plătesc cu ce pot, pe timp ce o bandă completă de lăutari nu ar avea cu ce să o plătească, pentru că ea ar cere de la patru pînă la cinci galbeni. Credem dar că ar fi mult mai bine a lăsa pe lăutari să-și formeze bandele lor, dupe cum îi va conduce interesele, și suntem siguri că ei își vor întocmi școala de muzică, de vor simți necesitate, sau vor trimite pe copiii lor a studia această artă în conservatoriul ce în curînd este a se înființa, unde vor putea dobîndi, fără mari sacrificie pecuniarie, o instrucțiune muzicală complectă, care i-ar pune în stare a compune în viitoriu muzică mai bună și acompaniată după regulile armoniei europene. ↑ Românii n-au habar de muzică (n. ed.) . ↑ Ernani!… Ernani, cuprinde-mă (n. ed.) . ↑ Ea disprețuiește totul la Ernani / Nici un cuvînt nu ajunge la aceștia (n. ed.) . ↑ Nefericitule, și tu credeai (n. ed.) .


