# FragmentsContent

content:
A fost odată ca niciodată etc. A fost odată un moș și o babă. Ei erau săraci de n-aveau după ce bea apa. Când mălai aveau, n-aveau sare; când aveau sare și mălai, n-aveau legumă. Trăiau și ei de azi pe mâine. Ei aveau trei copii, trențăroși și nespălați, ca vai de ei. Cel mai mic se vedea a fi mai isteț decât cei doi mai mari, dară era olog de amândouă picioarele. El se numea Țugulea. Ei se învecinau cu Zmeoaica pământului. Această zmeoaică era așa de rea, încât nimeni din vecinii ei n-avea pace de dânsa. Ea le călca moșiile și le făcea fel de fel de neajunsuri. La nașterea lui Țugulea, când a venit ursitoarele, s-a întâmplat să fie p-acolo și Zmeoaica pământului. Ea auzise cum îl ursise și, de pizmă, mai în urmă, îi luă vinele și d-aia era el olog. Din acestă pricină, și fiind și săraci, unchiașul cu mătușa și copiii lor ajunseră de râsul tuturor megiașilor din sat. De bietul Țugulea însă râdea și chiar frații lui. După ce se mai măriră copiii, Țugulea zise într-o zi mă-sii, față cu frații săi: – Mamă, am auzit că dumneata ai un frate bogat, care locuiește în alt sat. De ce nu te duci la dânsul să ceri o mârțoagă de iapă, pe care să ieșim și noi la vânat, că mi s-a urât clocind acasă pe vatră? – Ia nu mai trăncăni și tu de acolo, Țugulea ologu, îi ziseră frații râzând, mai bine mama noastră să se ducă la unchiul să ceară pentru noi doi cai, căci noi suntem vrednici a încăleca și descăleca. Țugulea înghiți rușinea, plecă capul în jos și tăcu. Muma, tot mumă. Se duse la frate-său și ceru doi cai pentru frații cei mari și o iapă pentru Țugulea. Frate-său îi dete bucuros, mai cu seamă de milă pentru Țugulea, ca să poată umbla și el. Nu mai putură de bucurie frații când le aduse mă-sa caii. Țugulea nu se putea mângâia pentru că era olog și nu știa cum să facă să se înzdrăvenească. După câteva zile Țugulea zise că ar dori să meargă și el cu frații lui la vânătoare. Râseră frații de el. Apoi daca se rugă și mă-sa de ei, îl luară și pe dânsul. Se gătiră și plecară. În pădure se mirau frații cum face Țugulea de nimerește așa de bine vânatul pe care punea el ochii. Nici o săgeată nu se ducea în vânt degeaba. Toate intrau în carne. Trei zile și trei nopți zăboviră la vânătoare. În a treia noapte, Țugulea visă un vis ce-i plăcu. Se făcea că el era într-o grădină frumoasă, frumoasă ca un rai. El ședea acolo, într-un colț, trist și mâhnit că nu putea umbla, să se bucure și el de frumusețile acelei grădini. Păsările cântau de se spărgeau. Frunzele de pomi fâșâiau de adierea vântului și florile răspândeau un miros de te îmbăta. Se uita cu jind la toate astea, căci nu putea să se desfăteze și el. Atunci ridicând ochii în sus, se rugă lui Dumnezeu să-i ia viața mai bine, decât să trăiască în așa ticăloșie. Pe când se făcea că se roagă, deodată i se arătă dinainte o zână așa de frumoasă și de blândă, cum nu mai văzuse el în viața lui așa ființă. Și se făcea că-l întreabă, zicându-i: – De ce te căinești băiețele și te amărăști? – Cum nu m-aș căina și nu m-aș amârî, zână a frumusețelor, se făcea că zise el, iată sunt olog, și din această pricină am ajuns de batjocura tuturor băieților din sat. – Lasă, dragul meu, nu mai plânge, că ei nu știu ce fac, se făcea că mai zise zâna. Tu ai să te tămăduiești și o să ajungi împărat. – Nu-mi trebuie mie împărăție. Eu aș fi bun bucuros, numai să pot umbla. Dară asta n-o să se poată, căci, uite, parcă n-am vine în picioare. – Ba o să se poată, se făcea că adaose zâna cu vorbă apăsată. Tu ai avut vine; dară ți le-a luat Zmeoaica pământului de când erai mic. Ține chimirașul ăsta. Când vei fi încins cu el, ce vei voi, te faci, dacă t-ei da de trei ori peste cap. Silește-te de-ți ia vinele de la zmeoaică. Luă chimirașul; dară când ridică ochii și voi s-o întrebe cine era ea, de are milă de dânsul, ia pe zâna de unde nu e! Parcă intrase în pământ. Iară el o dată se deșteptă. Se pomeni cu chimirașul în mână. Se încinse cu el, se dete de trei ori peste cap, gândind să se facă o pasăre, și îndată se făcu. Se dete iară de trei ori peste cap și se făcu om la loc. Cât p-aci să se piarză de bucurie, dară se stăpâni. Încinse chimirul pe piele ca să nu se vază și se feri d-a spune fraților ceva. Pasămite, zâna aceea era ursitoarea lui cea bună. După ce se făcu ziuă, se întoarseră cu frații lui la bordeiul lor, și aduseră mulțime de vânat. Peste câteva zile plecară iară. Dând caii la pășune, frații cei mari ziseră lui Țugulea să păzească el caii, căci dânșii sunt obosiți. Cum se culcară și adormiră. Țugulea priponii caii, apoi, dându-se de trei ori peste cap, se făcu o albină și pleca înspre miazănoapte încotro ședea Zmeoaica pământului. După ce ajunse acolo, zbârn! în sus, zbârn! în jos, intră în casa zmeoaicei și ascultă ce vorbea cu zmeii, ginerii săi, și cu zmeoaicele, fetele sale. Între altele, auzi zicând zmeoaica bătrână: – Ia vedeți, fetelor, mai șade vinele alea ale lui Țugulea în cutia în care le-am așezat eu după sobă? – Mai șade, răspunse zmeoaica cea mică, azi le-am văzut, nu mai departe. – Iaca, voi o să vă duceți la casele voastre, zise bătrâna cea zbârcită; să știți, să vă temeți de Țugulea ăsta, afurisitul; căci și mie mi-e frică de dânsul, măcar că i-am luat vinele. Tot de la dânsele mai auzi Țugulea că peste câteva zile are să se facă nunta zmeoaicei celei mici, și pentru veseliile de nuntă trebuindu-le vânat, zgripsoroaica scofâlcită împărți pe fiecare din gineri pe unde să vâneze. Îi fu destul pentru astă dată că auzise și atât. Când se întoarse la frații săi, începuse a intra alba în sat. – Sculați, fraților, le zise el, că iată ne-a luat ziua de pe urmă. – De ce ne-ai lăsat să dormim atât de mult? îi ziseră frații, dojenindu-l. El tăcu din gură. Se sculară ei și plecară după vânat, apoi se întoarseră acasă. Țugulea acum se culca afară în toate nopțile, și tot plănuia cum să facă să-și ia vinele. El se ducea mereu pe la zmeoaică, fără să știe cineva, și pândea vreme cu prilej când să-i vie bine să-și ia vinele. Într-o seară se făcu muscă, intră pe coș în cămara unde era cutia cu vinele, pe când zmeoaica nu era acasă; aci daca intră se făcu om, luă vinele din cutie și le puse la picioarele lui. Cum le puse, se lipi, parcă fusese acolo de când lumea. Se făcu iară muscă și plecă acasă. A doua zi, noaptea, trebuia să meargă zmeii la vânat pentru nuntă. Țugulea se duse mai întâi în calea zmeului celui mai mare. Când se apropie de el, calul zmeului începu a sforăi; dară zmeul îi zise: – De! cal de paraleu, că doară nu va fi adus cioara osciorul și vântul perișorul lui Țugulea pe aici, căci vinele lui sunt la soacră-mea după sobă. – De unde știi tu așa bine? îi zise Țugulea. Dă-te jos să ne vedem și să ne luptăm. Zmeul, cum îl văzu, îngheță sângele într-însul. Se apucară la luptă în buzdugane, dară Țugulea cum aduse buzduganul său și lovi pe zmeu, îi luă mirul, apoi îi tăie capul, îi luă calul si armele și plecă înaintea zmeului celui mijlociu. Asemenea îi făcu și lui. Apoi plecă înaintea zmeului celui mic. După ce se întâlni cu zmeul cel mic, se luă la luptă și cu dânsul. Se bătură întâi în buzdugane, buzduganele se sfărâmară; se luptară cu sulițele, acestea se rupseră; se apucară apoi în săbii, a zmeului se frânse. După aceea se luară la luptă dreaptă, se luptară ce se luptară și, înfrângând pe zmeu, îi tăie și lui capul. Îi luă și lui armele și calul și plecă acasă cu dânsele. Când ajunse se crăpa de ziuă; legă caii și puse bine armele zmeilor. Apoi sculă pe frați să meargă la vânat. Când văzură frații caii se minunară. îl întrebară, dară el nu voi să le spuie nimic, zicând că nu știe. Încălecară frații pe caii zmeilor și porniră. Țugulea însă încălecă pe calul zmeului celui mic, căci era mai vânjos. Zmeoaica, văzând că întârzie ginerii, zise fiicelor sale: – Asta nu e lucru curat. Ia vedeți vinele lui Țugulea sunt ele unde le-am pus eu? – Ba nici ca cât, îi răspunseră fetele, după ce căutară. – Bărbații voștri trebuie să fie răpuși. Țugulea a făcut pozna. Duceți-vă în pădure pe unde are a trece el și faceți precum v-am zis. Țugulea, trecând cu frații săi prin pădure, văzu o vie cu struguri. El simți că asta nu poate să fie lucru curat. Cum de nu mai văzuse el astă vie în pădure? Frate-său cel mai mare vru să ia un strugure. Țugulea îl opri. Apoi descălecă, scoase paloșul și începu a tăia la vițe. Deodată începu a curge din vițele tăiate niște sânge negru ca păcura. Frații se mirară de aceasta. Apoi, încălecând ei, porniră. Merseră ce merseră și dete peste o livede cu pruni. Țugulea nu lasă pe fratele cel mijlociu să ia prune, ci făcu ca și la vie, și din prunii tăiați curse iară sânge. După ce mei merse, dete peste o fântână. El știa că prin acea pădure nu era nici o fântână. Nu lăsă pe frați, să bea apă. Ci luând sulița, înțepă fundul fântânei de mai multe ori, și deodată începu a gâlgâi un sânge mohorât și cu rea duhoare. Gâlgâia ca dintr-o vacă. Acestea erau fetele zmeoaicei, care voiau să otrăvească pe Țugulea, feciorul moșului și al mătușei. Mergând ei împreună, Țugulea zise fraților săi: – Ia uitați-vă, fraților, de vedeți ce este, că nu știu ce mă dogorește. – Ce să fie! răspunseră frații uitându-se, iacă un norișor roșu, vine după noi ca vântul. – Aia este zmeoaica bătrână, măi, zise el. Vine după mine. Voi împrăștiați-vă care încotro și vă duceți acasă, ca să nu vă aflați în calea ei, căci vă face mici fărâmi. După ce se despărțiră, Țugulea intră într-o peșteră să se adăpostească până va trece zmeoaica. Urgisita de zmeoaică, unde venea, măre, venea turbată de mânie, trecu ca fulgerul pe lângă peșteră și apucă înainte, că nu vedea cu ochii de cătrănită ce era. Țugulea îndată ieși din peșteră, încălecă și pe ici ți-e drumu. O luă la sănătoasa înapoi spre răsărit și merse, și merse, până ajunse la curtea unui împărat care de douăzeci de ani lucra un zid nalt foarte, ce cădea înspre partea moșiei zmeoaicei, nici el, vezi nu avea pace de dânsa, și tocmai atunci îl isprăvise. Cum ajunsese acolo Țugulea, spuse împăratului că omorâse pe ginerii și pe fetele zmeoaicei. Apoi îi zise să dea poruncă grabnică la toți fierarii ca să-i facă îndată o măciucă de fier mare cu care să omoare și pe zmeoaica bătrână. Împăratul priimi bucuros să facă Țugulea orice o ști el numai să se scape de blestemata de zmeoaică. Țugulea puse de făcu o gaură în mijlocul zidului cetății, apoi porunci și se aduse o grămadă de bucăți de lemne, cărora le dete foc în mijlocul cetății; în acel foc puse măciuca de fier ca să arză să se facă roșie. Zmeoaica, după ce alergă într-o parte și într-alta și nu găsi pe Țugulea, miroși ea că trebuie să fie la împăratul cel cu zidul mare. Se întoarse și să te ții, pârleo! într-un suflet ajunse, căzând lângă zid de osteneală și amărăciune. Apoi se sculă cum putu și vru să sară peste zid. Sări, însă în sec. Dacă văzu că-i este peste putință a sări pe dasupra zidului, se urcă până la gaura ce o facuse Țugulea și începu a sorbi, voind să înghiță totul ce era în cetate. Împăratul și oamenii din cetate se păreau a fi scriși pe părete, atât îi înmărmurise frica. Țugulea nu-și pierdu cumpătul ci, cu măciuca roșie ca focul și țiind-o de coadă, merse la gaură. Când sorbi o dată zmeoaica, trase măciuca arsă tocmai în inimă. O dată răcni zmeoaica zicând: – M-ai mâncat friptă, Țugulea! și muri pe loc. Împăratul, boierii și locuitorii acelei împărății mulțumiră lui Dumnezeu că i-a scăpat de zmeoaică, de fetele și de ginerii ei, căci multe rele le făceau; iară mântuitorului lor îi ziseră: "Țugulea viteazul și înțeleptul". După aceea, împăratul ridică pe Țugulea la mare cinste. Țugulea trăi acolo câtva timp ca în sânul mă-sii. Dară niște zavistioși de boieri băgă în inima împăratului frica că Țugulea odată, odată are să-i ia țara. Cum auzi unele ca acestea, împăratul se gândea ce meșteșug să facă ca să scape de el. În sfârșit ascultă povețele celui mai pizmătăreț din boierii cei bătrâni. Trimise și chemă pe Țugulea. El veni. – Țugulea viteazul, zise împăratul, Sfatul împărăției mele a găsit cu cale să te duci la împăratul stririlor, în pețit, să-i ceri fata pentru mine. – Daca Sfatul împărăției a găsit cu cale, eu sunt gata să mă supui, răspunse el. – Apoi pe când hotărăști ziua plecărei? – Când ar fi după mine, și mâine. Îi gătiră cărțile ce trebuia să le ducă Țugulea, îi dete bani și porni, după ce își luă ziua bună de la împărat și boieri, iară gloatele îl petrecură până afară din cetate și se uitară după dânsul până nu-l mai zăriră. Țugulea se duse mai întâi de se întâlni cu frații lui. Le spuse și lor cum a omorât pe zmeoaica cea bătrână, apoi le făcu cunoscut și treaba cu care l-a însărcinat împăratul. Le dete și lor niței bani ca să-i ducă părinților, apoi se îmbrățișară și plecară. Frații lui Țugulea începuse a se uita la el cam chiondorâș. Ei nu se puteau învoi cum de Țugulea să ajungă să le facă lor rușine. Ei mai mari și să rămâie mai pe jos decât el, ca niște bobleți. Ducându-se Țugulea la treaba lui, întâlni în cale pe un om care striga că moare de foame. Se apropie de dânsul să vază ce fel de om este acela. Când, ce să vază? un om ca toți oamenii umbla după șapte pluguri ce ara și din gură nu mai tăcea. – Ce voinic mare ești tu, omule, de mănânci brazdă de șapte pluguri și tot strigi că mori de foame? îl întrebă Țugulea ca p-un prieten. – Eu nu sunt voinic, răspunse flămândul, ci voinic este Țugulea, feciorul moșului ș-al babei, care a omorât pe zmeoaică, pe fetele și pe ginerii ei. – Eu sunt acela, îi zise Țugulea. -ÊDaca ești tu, ia-mă și pe mine cu tine, că poate ți-oi prinde bine la ceva. Îl luă și plecară. După câteva zile de călătorie, dete peste un alt om, în gura căruia curgea apa de la nouă fântâni și tot striga că moare de sete. Îl întrebă și pe acesta ca și pe flămând. Și dacă căpătă un răspuns care semăna cu al flămândului, îl luă și pe acesta cu sine, și plecă mai departe. Se duse, se duse și iară se mai duse. Iară când fu să treacă niște munți, întâlni un alt om, cu două pietre de moară de picioare, care sărea din munte în munte și când fugea, iepurele pe spinare netezea, și striga că n-are loc unde să fugă. Țugulea îl întrebă ca și pe ceilalți, iară omul răspunse tot ca ei. Îl luă și pe acesta și porni înainte cu Dumnezeu. În calea lor mai întâlni un om cu o mustață albă și cu alta neagră, îmbrăcat cu nouă cojoace și striga că moare de frig, deși era pe la nămiezi și soarele ardea ca în luna lui cuptor. După ce îl întrebă și el voi să meargă cu dânsul, Țugulea îl luă și pe acesta, și înainte, tot înainte și înapoi nu se uita. Merse ce mai merse și, când fu pe la amurgit, întâlni un om care se uita în sus cu un arc în mână. Țugulea îl întrebă: – Da' ce faci acolo, omule? – Ce să fac, răspunse el, iaca un țânțar a ajuns tocmai la vântul turbat și voi să-l dobor d-acolo cu săgeata mea. – Voinic trebuie să fii, omule, îi zise Țugulea, daca tu poți să vânezi un țânțar pe care noi nu-l vedem. – Ce are a face! Voinic este Țugulea, fiul moșului și al babii, care a omorât pe zmeoaica cu fetele și cu ginerii ei cu tot, zise omul. – Eu sunt, răspunse Țugulea. – Daca ești tu, ia-mă și pe mine cu tine, că poate ți-oi prinde bine la ceva. După ce mai merse ce merse, ajunse în niște văi foarte frumoase de unde se întindea niște munți împodobiți cu copaci și cu o verdeață care desfăta inima, și acolo dete peste un om, care nu știu ce tot bombănea el din gură și când amenința cu toiagul ce ținea în mână, pe dată se făcea câte o sută de păsărele. Apoi daca îl întrebă Țugulea cu ce vitejii face el minunile astea, el răspunse că Țugulea este viteaz care a făcut atâtea și atâtea voinicii. Aflând omul că vorbea cu Țugulea, s-a luat și el după dânsul, ca și ceilalți. Și merse cu toții, merse, merse ca cuvântul din poveste ce d-aci înainte se gătește, și pe unde ajungea întreba de împăratul stririlor. Pe la cetăți și sate, pe unde mâneau ei noaptea, toți îi conăceau și îi găzduiau când auzeau de numele lui Țugulea. Iară când fu într-un a din dimineți, zăriră turnurile cetății unde locuia împăratul stririlor. Întinseră piciorul la drum și când era înde seară, ajunseră și ei la porțile cetății. A doua zi se sculară, pe ochi mi se spălară, se îmbrăcară, se scuturară și pe Domnul lăudară, că le-a ajutat de au ajuns vii, nevătămați. Spuse Țugulea tovarășilor săi pentru ce a venit, iară ei răspunseră că dacă împăratul nu va voi să-i dea fata de bună voie, apoi o vor lua-o ei cu nepusă în masă, că doară nu sunt ei de florile mărului cu Țugulea viteazul. După ce a dat împăratului cărțile ce adusese Țugulea, acel împărat îi zise: – Sunt gata a-ți da fata, daca îmi vei săvârși cu bine slujbele cu care am să te însărcinez; iară de nu, unde îți stau picioarele îți va sta și capul. Aceasta să o știi. Îți dau soroc până mâine să te gândești, daca te încumeți ori ba. – Mă încumăt, luminate împărate, îi răspunse Țugulea. Poruncește. – Până mâine dimineață să-mi mănânci nouă cuptoare de pâine, îi porunci împăratul. – Să se puie la cale coacerea lor cât mai curând, răspunse Țugulea. Hotărâră când să vie să înceapă a mânca. Se puseră și paznici care să ia aminte. Pe seară veniră cu toții. Apoi uitându-se la Flămândul, Țugulea îi zise: – Să te vedem, nene Flămândule. – Las' pe mine, răspunse acesta. Luați-vă câte o pâine, ca să aveți și voi ceva gustărică. Și începând a arunca câte zece pâini în gură și a le înghiți, sfârși cuptoarele până la miezul nopții. Parcă arunca după spate. Mai adună și codriceii ce mai rămăseseră de la tovarăși, îi înghiți și pe aceștia și începu a striga: – Mor de foame! mor de foame! Strejarii, care rămaseră ca niște bostromengheri, uitându-se cum piereau pâinile, se duseră de spuse împăratului despre cele întâmplate. Se minună și împăratul. Apoi zise să-i aducă nouă buți de vin și porunci lui Țugulea să le bea până în ziuă. Țugulea zise Setosului: – Pe dânsele, nene Setos. – Numai atât? întrebă el. Trase cepurile la câteva buți dodată, și pe toate le înghițea de părea că intră vinul în pământ. După ce le isprăvi, începu și el a striga: – Mor de sete! mor de sete! Împăratul începu a se îngrijura când îi spuseră strejarii cele ce se întâmplară și începu a încălzi cuptorul cel mare cu nouă cară de lemne. Dând poruncă lui Țugulea a intra în cuptor, el se uită la Frigurosul și-i zise: – A venit și vremea ta, nene Mustățio. – Cum o să vă pui să faceți nițele cuie, clănțănindu-vă dinții! răspunse el. Și în adevăr, cum ajunse la cuptor, carele era roșu ca para focului, puse mâna pe mustața lui cea albă, smulse câteva fire dintr-însa și le aruncă în cuptor. Deodată la gura cuptorului se făcu brumă. Apoi intrară în cuptor toți megiașii lui Țugulea cu dânsul împreună și începură a striga că le degeră. Când veni împăratul și văzu, se luă de gânduri cu Țugulea ăsta năzdrăvanu. Și cerând ei, împăratul porunci de mai aduse nouă cară de lemne, le dete foc, dară parcă ardea pe gheață. Împăratul acela avea o pațircă de fată slujitoare, care se lua în goană cu ogarii. Porunci lui Țugulea să trămiță și el pe cineva din ai săi ca împreună cu fata să se ducă la Fântâna Ielelor, să aducă câte două urcioare de apă. Daca omul său va veni înainte, îi va da pe fie-sa; iară dacă slujitoarea lui va veni mai-nainte, să știe că pe toți megiașii lui îi pune în țeapă și pe dânsul într-una mai sus decât pe toți. Țugulea priimi. Apoi uitându-se la soțul său cel cu pietrele de moară de picioare, îi zise: – Ce zici tu, verișcane, umflăm noi fata, ori ne odihnim în vârful țepelor? – Să cercăm și noi, poate că vom lăsa frigările alea pe seama împăratului. Omul cu pietrele de picioare și fata fugătoare porniră împreună, fiecare cu câte două urcioare, și aide, aide, de vorbă, ajunseră la Fântâna Ielelor. Aci, fata umblă cu șmecherii. Și cum era și cam nurlie, mâglisi pe omul cu pietrele de picioare și îl înduplecă să se puie cu capul în poala ei, până s-or mai odihni nițel, și să-i caute în cap. Tot căutându-i în cap, el adormi. Fata cum îl văzu că adormi bine, luă o căpățână de cal uscată ce era acolo alăturea, îi puse capul binișor pe dânsa, îi vărsă urcioarele lui, ia p-ale ei și o plecă la sănătoasa. Nici drumul ei, nici picioarele ei. Țugulea cu ai săi sta pe o măgură și se uita înspre locul de unde trebuiau să vie cei trimiși să aducă apă. Când, vede pe fată. Unde venea, măre, venea ca vântul. Omul nu se vedea, nu se auzea. Atunci zise săgetătorului celui dibaci: – Ia te uită, fârtate, de vezi ce face megiașul nostru. – Doarme cu sforăitele, răspunse acesta, cu capul pe o căpățână de cal mort și uscată. Unde întinde arcul, dădu drumul săgeții, și tranc! drept în căpățâna de cal lovi, de sări cât colo de sub capul omului. Acesta odată sări în sus, și ia pe fată de unde nu e. Umplu urcioarele numaidecât. Apoi ca gândul porni sărind câte zece conace dodată; ajunse pe fată tocmai la poarta palatului și, trecând pe lângă dânsa, îi sparse și urcioarele cu pietrele de la picioarele lui. Când duse urcioarele sus la împăratul, acesta întrebă: – Dară fata unde a rămas? – Vine pe urmă, îi răspunse Țugulea. Ajungând și fata și mergând și dânsa la împăratul îi spuse toată șiritenia. Împăratul toată noaptea n-a putut să doarmă, frământându-se de gânduri. A doua zi, unul din sfetnici, care știa păsul împăratului, veni și-i spuse ce să mai zică lui Țugulea să mai facă. Plăcu împăratului sfatul și, chemându-l, îi zise: – Țuguleo, mi-ai făcut tot ce ți-am poruncit, încă o slujbă mai cer de la tine și apoi pace. – Poruncește mai degrabă, împărate, căci poate să se supere împăratul ce m-a trimis de atâta zăbavă, și aceasta n-aș voi-o nici în ruptul capului. – Să-mi faci să nască într-o noapte 50 de femei sterpe! – Ce mai treabă! zise Țugulea. Să se aducă numaidecât la fața locului. Porunci împăratul de aduse cincizeci de femei și le-a băgat pe fiecare în câte o cămară. Țugulea ridică ochii către vrăjitor și zise: – Arată, Învățatule, ce poate toiagul tău cel plin de vrăji. – Putea împăratul să dea porunci mai grele de făcut; aceasta este jucărie, răspunse el. Și intrând în camările femeilor, bomboni la fiecare câte ceva din gură, și pe fiecare le lovi ușor cu toiagul pe spinare, apoi ieși. Una după alta ele născură până dimineață. Când veni împăratul a doua zi și auzi orăcăitul copiilor de-i împuiase urechile, se luă cu mâinile de păr și plecă îndată. Când să pâșească pragul porții de la aceste case, ca să se ducă la palatul lui, vrăjitorul îl atinse și pe dânsul cu toiagul, și îndată se pomeni cu câțiva boboci de rață măcăind după dânsul. Râseră și împărăteasa și sfetnicii când văzură pe împăratul cu bobocii după dânsul. Iară el se spăimântă de poznele ce făcuse Țugulea și, nemaicutezând să-i mai dea vreo poruncă, otărî să-i dea fata. După ce se pregătiră tot ce trebuia de drum, Țugulea luă pe fata împăratului și porni, petrecându-i împăratul cu toată sila lui, cu trâmbițe și cu buciume, cu tobe și cu surle până afară din cetate. Și luându-și ziua bună de la împăratul, Țugulea își cătă de drum, lăsând pe fiecare din megiașii săi pe la locurile de pe unde îi luase. Mergând el, băgă de seamă că fata împăratului stririlor era tristă. Iară dacă o întrebă care să fie pricina de stă tristă, ea îi răspunse: – Sunt în stare să-mi fac seamă singură, daca voi cădea în mâna împăratului celui ce te-a trimis pe tine, și nu m-ăi lua tu. Îi plăcu lui Țugulea vorbele astea și îi merseră tocmai la inimă. N-avea însă ce face. Trebuia să se ție de cuvântul ce dase celui ce l-a trimis. Pe drum văzu un vultur. Țugulea trase o săgeată din tolbă, o așeză la arc și îl luă la ochi. Vulturul îi zise: – Nu da, Țugulea viteazu, că mult bine ți-oi prinde când vei fi în nevoie și te vei gândi la mine. Țugulea îl lăsă și plecă înainte. Ajungând într-o pădure mare și înnoptând, a mas acolo. Făcu un foc mare și se puse a se odihni. Când fata, dodată, strigă speriată: – Ursul! Țugulea, de unde ședea și începuse a ațipi lângă foc, o dată sări drept în sus, puse mâna pe arc și pe paloș; cum văzu ursul, îl luă la cătare cu o săgeată. Ursul însă stătu locului și începu a striga: – Nu mă omorî, Țugulea viteazul, ci mai bine scoate-mi steapul ce mi-a intrat în labă, că mult bine ți-oi prinde și eu când vei fi vrodată în nevoie și te vei gândi la mine. Țugulea se opri, iară după ce veni ursul la dânsul, se căzni până ce îi scoase steapul, apoi îl legă la bubă și ursul plecă mormăind de unde a venit. A doua zi, pornind dis-de-dimineață, a mers toată ziua. Când era însă pe la scăpătatul soarelui, ajunse și el la împăratul ce-l trimisese. Cum ajunse, îi înfățișă pe fata împăratului stririlor. Împăratul, cum văzu pe Țugulea, intră în grozile morții. El îl credea pierit. Apoi priimi cu mare cinste pe fată și-i pregăti pentru dormit cămara unde dormea mă-sa. Lui Țugulea îi dete și luă o cămară în palaturile împărătești. Apoi spuse împăratului tot ce păți până ce îi aduse fata. Peste noapte, împăratul ținu sfat. El zise sfetnicilor săi: – Ce socotiți, boieri dumneavoastră, să facem cu Țugulea ăsta? El ne-a scăpat de neaga-reaua aia de zmeoaică și de ai săi. Acum nu care cumva să-i vie poftă să și domnească? Și atunci, ce ne facem noi? O să se verse sânge peste sânge și când, în cele de pe urmă, tot el, pare-mi-se, o să biruiască. – Nu te teme, împărate, zise sfetnicul cel pizmătăreț, ne curățăm noi de el, numai să poruncești cuiva să-l otrăvească, ori să-l puie bine. – Ce stai dumneata de vorbești? zise alt sfetnic; cu otravă se răsplătește cel ce a făcut atâtea slujbe și ne-a scăpat de nevoia ce era pe capul nostru? – Ai dreptate, răspunse un al treilea sfetnic; eu dau cu părerea că cinste împărătească să se dea lui Țugulea și să se așeze în trebile împărăției cele mai înalte, să se rădice la rangul de boier din doisprezece. Mai ziseră unii una, alții alta, dar nicicum nu se înțelegeau, din pricina pizmătărețului de boier. – Eu socotesc, răspunse împăratul tăindu-le cuvântul, că ar fi cu dreptul ca el să ia de nevastă pe fata împăratului stririlor ce o aduse acum; căci el și-a pus viața în primejdie de a adus-o. Deși îmi place prea mult de mi se scurg ochii după o așa bucățică gingașă, dară mă lipsesc de un așa odor și-l las pe seamă cui mi l-a adus. Apoi, după ce îl voi dărui împărătește pentru slujbele ce a făcut mie și locuitorilor împărăției mele, să-l poftesc a se duce la țara lui. Astfel putem scuti pe biată sărăcime de vărsarea de sânge, căci nu crez eu ca un viteaz ca dânsul să se cerce a se atinge de drepturile mele rămase de la moși, de la strămoși. Numai să întrebăm și pe fată, daca vrea să-l ia de bărbat. – Înțelepțește ai grăit, împărate, răspunseră cea mai mare parte din sfetnici, și judecata măriei tale va fi plăcută și lui Dumnezeu. A doua zi, împăratul chemă pe Țugulea și pe fata de împărat în divanul cel mare, și le spuse ce a găsit cu cale Sfatul împărătesc. Fata împăratului răspunse: – Să-ți dea Dumnezeu ani mulți, împărate, și să domnești cu pace. Așa mi se pare și mie a fi după dreptate. Eu însămi era să ți-o spui, daca n-ai fi voit să cunoști. Când o împărăție are parte de un stăpânitor așa de drept și nepărtinitor, ferice de noroadele din împărăția aceea. – Văzui și eu, împărate, o judecată dreaptă în viața mea, zise și Țugulea. Și fiindcă tu îmi dai fericirea, brațul meu este închinat împărăției tale. Când va cădea vro pacoste pe capul norodului tău, gândește-te că este pe lume un Țugulea care va fi gata a-și vărsa sângele pentru tine și pentru țara ta. Apoi Țugulea, după ce priimi și daruri împărătești, peste câteva zile porni cu logodnica lui, gândul fiindu-i să meargă a-și mai vedea părinții. Și într-acolo și porni. Când a plecat Țugulea de la curtea împărătească, împăratul cu ai lui l-a petrecut cu cinste împărătească până la hotar. Și despărțindu-se, își luară ziua bună unii de la alții. Fata și Țugulea parcă zbura, iar nu mergea, de bucurie că le împlinise Dumnezeu dorința. Și mergând, ajunseră la locul de întâlnire cu frații săi, pe când soarele era în cruci. Când văzură frații pe Țugulea cu o logodnică mai frumoasă decât florile și mai albă decât spuma laptelui, îi puseră gând rău. Până a nu se culca, ei se furișară de Țugulea, se dară mai cât colea și începură a plănui, cum să facă să se scape de el. – Noi acum o să fim de râs în sat, pe lângă fratele nostru, zise cel mijlociu. – Să răpunem pe Țugulea, zise fratele cel mai mare. Tu să-i iei calul și eu nevasta. Cum plănuiră, așa și făcură. Peste noapte se sculară și cu o mână tremurândă taie pe Țugulea, îi ia fata și calul și o rup d-a fuga; și fugi, și fugi, până ce, când se crepa de ziuă, era aproape de satul lor. Fata unde se puse pe un plâns de nu o putură mângâia cu nici un chip. – Noi suntem înțeleși, îi ziseră frații. Să știi că te omorâm și pe tine, daca ne vei spune că noi am ucis pe Țugulea. Ajunseră la părinții lor. Când auziră părinții lui Țugulea că a fost ucis într-o bătaie cu niște zmei, după cum îi spuseră frații, plângeau și lemnele și pietrele de mila lor. Nu puteau ei face să li se usuce lacrămile de la ochi, ferească Dumnezeu. Și se tânguiau și se boceau, de nu se mai puteau astâmpăra. Fata plângea și ea, biet, înfundat, căci nu cuteza să dea grai din gura ei. Țugulea scăpase cu o scânteie de viață, căci frații nu-l omorâse de tot. Când a fost dat ei cu sabia, le-a tremurat mâna de frică și nu i-a retezat capul. El, viindu-și nițel în simțiri, și neputându-se scula, a început a geme de durere și urgie, mai cu seamă când văzu că nu era lângă dânsul nici fata, nici calul. Și gândindu-se la triștea lui și la biata fată pentru care nu știa ce o să pață și ea din mâna fraților lui, își aduse aminte de vultur și de urs. Nu trecu mult și se pomeni cu vulturul la capul lui. Și pe când îi spunea ce păți, odată se auzi prin pădure glasul ursului: mor! mor! mor! Venea, nene, ursul, de duduia pădurea, trosnea uscăturile pe unde călca și răpăia ramurile pe unde trecea. Vulturul cât p-aci era s-o ia la sănătoasa, dară dacă văzu că și ursul vine în ajutorul lui Țugulea, se lăsă din zbor iarăși lângă dânsul. Abia mai putu Țugulea să spună și ursului ce păți. Apoi cu grai stins ceru nițică apă. Vulturul se repezi la fântână și-i aduse apă în gușă. Până atunci zise ursului să-i pipăie ranele, fiindcă el nu e cârnic, și să-i așeze toate oscioarele la locul lor, de vor fi zdrobite. Cum îi aduse apă, Țugulea bău. Ursul zise vulturului: – Ce vom face acum și noi pentru binefăcătorul nostru, ca să nu-l lăsăm să moară? – Să-mi cauți două citurele, răspunse vulturul, să mi le legi de picioare, și mă voi duce ca gândul să aduc leacuri pentru Țugulea de la apa Iordanului, unde sunt două fântâni cu apă vie și apă moartă, căci și el ne-a făcut atâta bine. Căută ursul citurelele, le legă de picioarele vulturului și acesta zbură ca vântul înspre apa Iordanului și se întoarse ca gândul. Ursul nu se mișcă de la capul lui Țugulea. Cum veni vulturul, turnă ursul apă moartă peste toate ranele și se închegă carnea, turnă apoi de două, trei ori, apă vie și se vindecă Țugulea de toate metehnele, rămâind cum l-a făcut mă-sa, sănătos și întreg. Văzându-se Țugulea voinic ca și mai-nainte, mulțumi vulturului și ursului, apoi le zise: – Eu văz că m-ați iubit mai mult decât frații mei. Nu mai am nimic pe lume acum. De azi încolo voi trăi cu voi ca niște frați. – Priimim bucuroși, răspunse vulturul. Dară cum vei putea trăi departe de iubita ta și de șoimuleanul tău? – Daca nu este cu putință, mai zise Țugulea, să... – Să-ți tai cuvântul cu miere, răspunse ursul; dară trebuie să fie cu putință. Vulturul se va duce ca ștafetar, să afle ce este pe la frații tăi. Eu voi ședea cu tine și, când va fi vreme cu prilej, vei merge să-ți iei soția și, de voiești, vom conceni și pe frații tăi. – Bune sunt povețele astea, adause Țugulea. Se duse vulturul, află toate întâmplările și se întoarse de spuse lui Țugulea ca să facă ce o face mai curând, căci pe fată o silesc toți cu totul să ia de bărbat pe unul din frați, cu gând că Țugulea este mort. Cum auzi Țugulea, porni cu tovarășii lui, vulturul și ursul, și peste câteva zile ajunseră aproape de casa lor. Așteptară până înseră și se duseră pe-ntunerec1 în curte. Intrând în curte, ursul începu să mormăie. Frații ieșiră afară speriați și se luă după urs, ursul coti și se întoarse lângă Țugulea. Între acestea, fata îi luă armele de unde le pusese frații și întâmpină pe Țugulea cu ele. Iară vulturul se repezi la coșar, unde era calul lui Țugulea care tot nicheza, îi dezlegă căpăstrul cu ciocul, și el veni lângă stăpânu-său. Ursul și vulturul își luară ziua bună după ce-l văzură înarmat și plecară zicându-i să se păzească a nu cădea în capcană. După plecarea lor, Țugulea intră în casă, la părinți. Ei nu-l mai cunoșteau. Dară fata, cu lacrămile șuroaie pe obraz, le povesti adevărata istorie a omorârei lui Țugulea. Frații lui Țugulea adunase pe toți megiașii, zicând că a intrat ursul în sat. Când veniră și văzură pe Țugulea, rămaseră ca bătuți de Dumnezeu. Calul lui Țugulea sări și-i omorî pe amândoi cu picioarele, apoi veni lângă stăpânul lui cel adevărat, lăcrimă și îi linse mâinile. Când auziră megiașii faptele cele proclete ale fraților lui, ziseră că urgia lui Dumnezeu a căzut peste dânșii, omorându-i calul. Tocmai istorisea părinților lui tot ce pățise în pribegia lui Țugulea, când deodată se auzi un zgomot în curte. Ieșiră să vază ce este. Ce gândiți că mi-au văzut? O ceată de ostași. Căpetenia ostașilor descălecă, se apropie și-i dădu niște cărți împărătești. Împăratul stririlor murise. Această carte ce-i aduse era adiata împăratului. Căci bolnav fiind pe patul morții, l-a fost întrebat sfetnicii și gloatele pe cine lasă împărat, pentru că n-avea alți copii. Împăratul le-a fost răspuns că mai vrednic nu cunoaște pe nimeni decât pe Țugulea. Atunci s-a scris adiata, s-a iscălit de împărat și de toată obștea. A doua zi, Țugulea a pornit la împărăția lui cu soția și părinții săi. Cum ajunse acolo, veni știre că este ales de împărat și la cetatea ce o scăpase din urgia zmeoaicei, a fetelor și a ginerilor ei. Pasămite murise și împăratul d-acolo și nici el n-avea urmași. Apoi Țugulea, unind amândouă împărățiile, se cunună cu fata, iubita lui, și făcu o nuntă de se duse vestea peste tot pământul și rămase de povestit la urmașii urmașilor lor. Și domniră până ce Dumnezeu voi cu ei. Iară eu: Încălecai pe un lemn, La bine să vă îndemn; Încălecai pe un cocoș Să vă spui la moș pe groș.


content:
A fost odată ca niciodată etc. A fost odată un om. El avea o fată și un băiat. Și rămâind văduv de muma copiilor, îl îndemnă ariciul să se însoare a doua oară. Neveste-sei îi sta acești copilași ca sarea în ochi. Nu era dimineață, nu era seară, nu era clipă lăsată de la Dumnezeu să nu-i amărască. Când îi ciomăgea, când îi cicălea și când îi da tutulor răilor gonindu-i. Copiii, biet, ca copiii, nu știau ce să facă, ce să dreagă, ca să umble după placul ei, dară în deșert. Nu mai aveau zi albă, căci ea se ținea mereu de câra lor. Într-o zi, ea zise bărbatului ei: – Mă bărbate, de nu ți-ei lua copiii să-i duci undeva în pustietate, ca să-i prăpădești, eu pâine cu sare de pe un taler cu tine nu mai mănânc. – Da bine, fa nevastă, cum să prăpădesc eu așa bunătate de copilași? Și unde să-i duc? – Nu știu eu d-alde astea. Să faci ce zic eu, ori mai multe nu. Ce era să facă bietul om? Să nu o asculte, îi era că i se risipește casa și își pierde rostul. Să o asculte, îi era milă de copii. După ce-l mai ciocmăni muierea o toană, puse în gând să-i facă voia, căci limbuția nevestei îl scoase afară din țâțâni. Se sculă, deci, de dimineață, își luă copiii și plecară împreună cu vorba că merge la lemne. Fata, ca una ce era și mai mare decât băiatul, luă în șorț vro doi pumni de mălai și presără pe drum, până în pădure, Aci daca ajunseră, tatăl lor le făcu focul, apoi le zise: – Iată, copii, v-am făcut focul; stați aici și vă încălziți, că eu mă duc ia, cât colea, să tai nițele lemne, și când mă voi întoarce am să vă aduc mere. – Bine, tătuță, răspunseră copiii, numai să nu zăbovești mult, căci ne este frică singuri. – Fiți pe pace din partea asta. Zise și plecă. El se opri la o depărtare cât arunci cu o zburătură de țandără, și se sui într-un copaci și legă un căpătâi de scândură de vârful copaciului. De câte ori bătea vântul scândura se lovea, iar copiii ziceau: – Auzi, tata taie lemne. El însă se întoarse la nevastă, și îi spuse ceea ce făcuse. Iara dacă se făcu seară, puseră masa și mâncară. Mai rămâindu-le niște fărămituri, îi zise nevasta: – Unde or fi copiii tăi, bărbate? Ar putea să mănânce și ei ceea ce ne-a rămas. – Iată-ne aci și noi, iată-ne aci. Și ieșiră de după coșul bordeiului și mâncară. După ce se sculă tatăl copiilor, vitrega întrebă pe copii cum a nemerit de s-au întors. Iară fata îi povesti tot ce făcuse, și cum se ascunseseră după coș, daca ajunseră acasă, de frică să nu-i bată. Pasămite ei se luase după dâra de mălai ce o presărase fata, când merseră în pădure. Mai trecu, ce mai trecu, și strigoaica de vitregă iară se ținu de câra bărbatului său ca să-și prăpădească copiii. Și neavând ce-și face capului, tatăl își luă copiii și plecă cu dânșii iarăși în pădure. Fata voi să ia și de astă dată mălai, dară nu mai găsi; se duse la vatră să ia cenușă, dară vitrega o lovi cu vătraiul peste mână. Ajungând în pădure, tatăl lor le făcu focul, și îi lăsă acolo ca să se ducă să taie lemne. Și s-a cam mai dus, și dus a fost, căci pe la dânșii nu se mai întoarse. Așteptară ce așteptară, și daca văzură copiii că tatăl lor nu se mai întoarce, o luară și ei înspre partea încotro se duse el, ca să-l caute. Și negăsindu-l orbăcăiră și ei prin pădure până în seară. Băiatul, mai mic fiind, începu să scâncească de osteneală și de foame. Fata se văicărea și ea că nu știa ce să-i dea de mâncare și unde să se aciuieze. Umblau ce umblau, și iarăși se întorceau la focul unde îi lăsase tatăl lor. Băiatul scâncea mereu, că era rupt de osteneală. Amurgul dase peste dânșii nemâncați și neodihniți. Atunci fata, ca să împace pe copil, să-l facă a adormi cu gândul la mâncare și să nu mai plângă, băgă în spuza focului o baligă de vacă ce găsi pe-acolo, prin pădure, și zise fratelui său celui mai mic: – Taci cu dada, băiețelul dadei, că uite am pus turta în foc să se coacă. Până atunci pune capul ici în poala dadei și trage un somnuleț bun. Băiatul crezu pe soru-sa și tăcu. Într-acestea iată că se pomenese cu un unchiaș. – Bună vremea, nepoților, le zise. – Mulțumim dumitale, moșicule, îi răspunde fata. – Dară ce aveți acolo în foc? – Ce să avem, tată moșule, iaca am pus o baligă de vacă ca să împac copilul ăsta, care este rupt de osteneală și pocâltit de foame. Și după ce mai șezu nițel, zise moșul să o scoată din spuză că s-o fi copt. Fata se supuse; dară cam cu îndoială. Când ce să vedeți d-voastră? scoase o pâine albă ca fața lui Dumnezeu. Pasămite moșul acela era chiar Dumnezeu, fără însă să știe fata ceva despre asta. Văzând fata o astfel de minune se spăimântă. Vezi că știa ce pusese ea acolo, și acum iaca ce scoase. Se puseră cu toții și mâncară. Mâncau mereu și pâinea nu se mai sfârșea. Apoi moșul luă o viță de păr din capul fetei, făcu lațuri și un arculeț și, dându-le băiatului, le zise: – Acum aveți pâine. Cu astea prindeți păsărele ca să aveți ce mânca. – Mulțumim, tată moșule, mulțumim, răspunseră amândoi deodată. Apoi moșul învăță pe băiat cum să se întrebuințeze cu lațurile și cu arcul, îi lăsă acolo și el se făcu nevăzut. De aci înainte băiatul umbla prin pădure și prindea păsări; iară soru-sa le gătea și aveau de mâncare. Ei se făcuseră mari și li se urâse a mai mâna prin scorburi și prin hățișuri. Ar fi voit să aibă și ei un locșor să puie capul pe căpătâi. Umblând băiatul în vânat, într-una din zile întâlni un iepure. El întinse arcul să-l săgeteze. Dară iepurele îi zise: – Nu mă săgeta, voinicule, că ți-oi da un pui de al meu carele îți va fi de mare folos. Băiatul ascultă pe iepure și îi luă puiul. Merse mai înainte și se întâlni cu vulpea. Ea îi zise ca și iepurele, și îi luă un pui. Mai merse ce merse, și întâlnindu-se cu lupul, îi luă și lui un pui, căci îl ascultase și nu-l săgetase. Asemenea făcu daca se întâlni cu ursul. Acum băiatul avea patru fiare, pe care le numea cățelușii lui. Se întoarse, deci, la soru-sa, cu cățelușii după dânsul și îngrijea de ei ca de un lucru mare. Odată, ce-i veni fetii în gând, zise fratelui său: – Urcă-te, leică, într-un copaci mare și de uită în toate părțile, doară de vei vedea ceva așa care să semene a sat. Căci li se acrise tot umblând încoace și încolo prin pădure ca niște haidamaci, urgisiți de Dumnezeu. Și se sui băiatul și-l întrebă soru-sa: – Vezi, ceva, leică? – Nu văz nimic, decât, uite, în partea asta încoa drept înainte, mi se alicește albind ceva; dară nu știu ce este că nu mi s-alege, fiind prea departe. – Uite-te bine, îi mai zise fata și să ții minte încotro este, și dă-te jos să mergem drept acolo. După ce merseră o zi, iară se sui într-un pom nalt, se uită într-acolo și văzu bine că sunt case. Și dacă îl întrebă fata, el spuse ceea ce văzu. Și plecară și merse voinicește până ce ajunseră drept acolo. Când colo, ce să vază? niște palaturi ca de domn: era sălășluința unui zmeu; intrară, dară nu văzură pe nimeni. Atunci se pune fata și scutură, și deretică, și așeză toate lucrușoarele pe la locurile lor; apoi găti bucate și se puse la masă și mâncă cu frate-său. Apoi se ascunseră într-o cămară. Seara, iacă-te că vine și zmeul. Văzu el că nu este toate tabără cum lăsase, și începu a zice: – Cine mi-a făcut ăst bine să-i fac și eu lui. Ei ieșiră de unde erau ascunși, și fata îi răspunse: – Eu am scuturat și am dereticat. Și așa bine ce-i păru zmeului, cât nu se poate spune. Puseră masa, mâncară cu toții și se culcară. A doua zi băiatul își luă cățeii și plecă la vânat, că așa era treaba lui. Asemenea făcu și zmeul. Seara când se întoarseră, găsiră mâncărică și fierturică gata. Se puseră de îmbucară și se veseliră. Azi așa, mâine așa, trecea zilele ca păcatele de iute. De câtăva vreme zmeul se întorcea de la vânătoare înaintea băiatului. Se dedulcise, vezi, la vorbă cu fata. Și din vorbă în vorbă, începu a mi-ți simți zmeul că îi cam tâcâie inima când se dă pe lângă fată, ori când aceasta îi zâmbește și îi spune ceva gogleze. El pricepu, hoțomanul, de ce nu-l mai trage inima să meargă la vânat, și căta fel de fel de pricini ca să rămâie acasă. Și tot astfel până ce se îndrăgosti cu fata cum se cade. Băiatul își căta de treaba lui și nu băga de seamă că zmeul începuse a umbla cu șotia. El știa o dreptate, și încolo pace bună. Zmeului și fetei începu a li se părea că băiatul le tot sta în cale. Ce făceau, ce dregeau, li se părea că tot de el se împiedică. Dară el, săracul, nici nu vedea, nici nu auzea. El nu lua aminte la șoaptele lor, nu se uita la tertipurile și la renghiurile ce-i tot juca: ba că a venit prea târziu și, ca să nu treacă bucatele din fiert, ei mâncaseră mai nainte, și lui îi da, te miră ce; ba că a venit prea devreme și să mai aștepte până să se puie masa; ba că una, ba că alta, când se supăra soru-sa pe cățeii lui, când zmeul îi căta chiorâș, și multe d-alde astea, și de toate. Într-o zi zmeul se vorbi cu sora băiatului ca să-l omoare, și să se scape de el. Zmeul voia să se ducă în pădure după dânsul și să-l mănânce. – Nu te duce, vai de mine, îi zise ea, că te face mici fărâme câinii lui. – Apoi cum să facem dară? – Lasă că pui eu la cale, și pe urmă îți spui eu ce să faci. Și astfel fiind șiritenia, sora băiatului începu să se milogească pe lângă frate-său, că îi este urât singură acasă. Pentru aceasta îl rugă ca să-i lase cățeii să-i ție de urât. Deocamdată frate-său nu voi, căci se învățase cu ei. Dară după mai multe rugăciuni, i se făcu milă de soru-sa, și-i lăsă cățeii ca să-i ție de urât. Plecând el la vânat fără cățeii lui, soru-sa îi luă, îi băgă într-o văgăună de munte, și puse împreună cu zmeul un bolovan mare la gura văgăunei. Apoi zmeul se luă după dânsul în pădure. Văzând el pe zmeu de departe că vine necăjit și trăcănit după dânsul, se sui într-un copaci. Cum ajunse, zmeul îi zise: – Dă-te jos, vrăjmașule, că am să te mănânc. – De mâncat, mă vei mânca; dară până una alta, dă-mi răgaz să cânt un cântecel de când eram tinerel, răspunse băiatul. – Ei, aide, hatârul ți-e mare. Dară cântă mai curând, că n-am vreme de pierdut. El cântă: Uu! N-aude, N-a vede, Na greul pământului, Și ușorul vântului, Cățelușii mei, Că vă piere stăpânul. – Ei acum dă-te jos să te mănânc, zise zmeul. – Mai stai nițel, răspunse băiatul, să mai cânt un cântecel, și na opinca asta de o roade până atunci. El cântă același cântec. Și ca să mai cânte un cântec, îi dete încă o opincă. Văzând că nu se simte nimic, el îi dete și căciula să o roază până ce va cânta și a patra oară. Ce să vezi d-ta? Când a strigat întâi, a auzit iepurele, și zise: – Auziți, fraților, se prăpădește stăpânul nostru. – Taci, urechi de cârpă, îi zise vulpea și-i trase o palmă, tu să gândești stăpânului nostru așa? Când a strigat a doua oară, a auzit vulpea. Zicând ea ce zise și iepurele, lupul i-a tras o palmă și i-a răspuns întocmai cum făcuse vulpea iepurelui. Când a strigat a treia oară, a auzit lupul. Și zicând și el ceea ce zisese vulpea, ursul îi trase o palmă și lui și îl înfruntă de ce să gândească stăpânului așa rău. Dară când a strigat a patra oară, auzi și ursul. Iepurele începu să se fâțâiască că pe nedrept a fost înfruntat. – Lasă că ne-om judeca pe urmă, zise ursul, acum să vă vedem la lucru. Puneți mâna toți cu totul să dăm bolovanul la o parte și să mergem într-un suflet să ne scăpăm stăpânul de la pieire. Puse iepurele umărul, dară nu se cunoscu nimic. Puse și vulpea, și pare că începu să se cunoască oarecum că se mișca bolovanul. Puse și lupul umărul și cletină; iară când puse, măre, ursul, umărul lui, se dete bolovanul d-a rostogolul, și ursul peste el. Și ieșiră cu toții afară. Apoi se sfătuiră a merge ca vântul; iară nu ca gândul căci se prăpădesc. Băiatul dacă văzu că nu vin cățelușii lui, tocmai începuse a se da jos, căci zmeul îl întețise cu îmbiala. Când, unde îmi venea, măre, cățelușii, și îmi venea ca vârtejul dus de furtună, și într-o clipă ajunseră drept acolo. Băiatului îi veni inima la loc, căci o cam sfeclise. Iară zmeul, daca îi văzu și el se făcu un buștean pârlit. Cum ajunseră cățelușii, îi ziseră: – Ce poruncești, stăpâne? – Vedeți voi bușteanul ăla pârlit? – Îl vedem. – Să mi-l faceți harta, parta; să mi-l scuturați, să mi-l sfâșiați, tot trupul să-i mâncați, doar inima și ficații să-i lăsați, că-mi trebuie mie. Unde mi se puse, cinstiți boieri, ăi cățeluși pe bușteanul cel pârlit și unde mi ți-l hărtăniră de nu se alese nici praful de dânsul. Într-o clipeală de ochi nu mai rămase de dânsul decât inima și ficații. Și dându-se jos din copaci, băiatul făcu o frigare, puse inima și ficații zmeului într-însa, și o luă d-a spinare. Apoi se întoarse acasă cu cățeluși cu tot. Daca ajunse acasă, dete frigarea soru-sei să o puie la foc ca să se frigă cărnurile. După ce începu a se părpăli, băiatul luă frigarea din mâna soru-sei, crestă friptura pe de toate părțile și îi dete sare multă. Și puind-o iarăși la foc o lăsă să se frigă până ce era cu mustul într-însa. Apoi luând frigarea în mână, zise soru-sei: – Uită-te, soro, la mine, căci de când te cunosc, eu nu ți-am văzut ochișorii. Ea se uită la dânsul. Iară el îi dete cu frigarea peste ochi, de o orbi. Și îi zise: – Soru-mea! să plângi până vei umplea cu lacrămile tale nouă buți, la cea d-a noua voi veni și eu să-ți ajut, și numai atunci să-ți vie ochii la loc. O lăsă acolo să-și ispășească păcatele; iară el plecă cu cățelușii săi, cântând din caval. Și se duse, și se duse, până ce ieși din codrul acela năprasnicul. Mai merse ce mai merse și dete de un sat. Și însetoșînd, se duse la o casă și ceru nițică apă. Baba, stăpâna casei, îi zise: – N-am, dragul mamei, apă; căci la noi se află numai o fântână. În ea este sălașul unui balaur mare; și el lasă să ia apă numai pe cei cei îi dăruiesc câte un cap de om. – Ad-o vadra, răspunse el, să mă duc eu să aduc apă. El luă vadra și se duse la fântână. Luă apă și bău, și aduse babei vadra plină. Cum o văzu baba o bău toată, căci era friptă de sete. Ea îl rugă să-i mai aducă una, și daca îi aduse, o bău și pe aceea. – Dumnezeu să priimească, și să te norocească, dragul mamei flăcăiaș! îi mai zise baba. Și uitasem gustul apei de când n-am mai băut. Nu mai rămăsese suflet în mine. P-aci, p-aci, era să mă sfârșesc de sete. Mai adu-mi una, și să o găsești pe lumea cealaltă. Flăcăul se duse să mai aducă o vadră. Când ce să vază? La gura fântânei o fată frumoasă de s-o sorbi într-o bărdacă și gingaș îmbrăcată, plângea cu lacrămile cât pumnul. – De ce plângi și te tânguiești, fată mare, o întrebă el? – Cum n-ași plânge și cum nu m-ași tângui, când îmi aștept moartea din clipă în clipă? – Da de ce să mori, surată? – Apoi d-ta nu știi că aici în fântână este un balaur mare de șarpe care bântuie omenirea? – Am auzit de așa ceva; dară nici nu știu, nici n-am văzut; căci eu sunt de pe alte moșii, și numai acum am ajuns aici. Dară tu de ce să stai aici să te mănânce balaurul? Au doară n-ai părinți? – Ba am și părinți și tot. Însă la noi este obiceiul ca fiecare să dea câte un cap de om acestui nesățios balaur, ca să-i lase să ia apă de la fântână, căci numai astă fântână este în coprinsul acesta; și acum este rândul nostru să dăm om pentru mâncare acestei jivine. Și tata numai pe mine mă are; el m-a adus ca să-și facă rândul și tata este împăratul locului acestuia. Lui i se făcu milă de dânsa și îi zise: – Nu te teme, fetico, de nimeni, căci sunt și eu pe aici. Ești cu mine. – Câți voinici ca d-alde tine, și încă și mai chipeși, și mai țanțoși decât tine, mai răpuse astă fiară blestemată. – Să mă bizui și eu; și de m-o răpune și pe mine, atâta jaf în ciuperci, căci n-are cine să plângă după mine, adară doară de cățelușii mei, daca mă vor lăsa și ei să mă prăpădesc. – Du-te, voinicule, de-ți scapă măcar viața ta, căci stând aici, amândoi, pierim. – Ce semne are balaurul când iese afară? – Începe a urla fântâna. – Bine. Ia caută-mi tu mai bine nițel în cap și, când vei auzi urletul să mă scoli, de voi fi adormit; dară nu care cumva să umbli în tolba mea cu săgețile. Și puse capul în poala fetei, și îndată adormi, ca și când l-ar fi lovit cineva cu muchea securei în cap. Fata nu se putu ține și umblă la uneltele lui și-i perdu o săgețică de care punea el în arculețul lui. Și auzind fântâna că începe a urla, ea se temu de a-l scula, ca să n-o dojenească că i-a călcat vorba. Și unde începu a plânge cu foc și cu pârjol, de ți se rupea inima de mila ei. Și picând o lacrimă de ale ei pe obrazul lui, el o dată sări drept în sus, zicând: – Ce fu oare aceea ce pică pe obrazul meu că m-a fript în ficați? – Lacrămile mele, îi răspunse fata. A început să urle puțul. Atunci flăcăul își luă arculețul în mână. Și ducându-se la gura fântânei, odată răcni: – Ieși mai curând afară, fiară spurcată! – Ce ai cu mine, voinicule, răspunse șarpele, că te lăsai să iei apă cât voiși. – Ieși, dihanie urâtă, cu mine să te lupți. – Eu n-am nimic cu tine, du-te într-ale tale și dă-mi pace să-mi făptuiesc treburile mele, după învoiala ce am eu cu oamenii locului acestuia, și după cum m-a lăsat pe mine Dumnezeu. Atunci băiatul nici una, nici două, întinse arcul și zburând săgeata, luă o limbă balaurului; căci avea nouă limbi acea jiganie. Și ieșind șarpele se luă la luptă cu dânsul. Îi juca limbile în gură ca fulgerul și le arunca asupra băiatului, de să-l prăpădească. Iară el mai trase o săgeată, și-i mai luă o limbă, și încă una, și iară una, până ce îi săgetă opt limbi. Când să puie și a noua săgeată, ia-o de unde nu e. Se repezi iute și luă fetii din cap un ac, îl puse la arc, și cu el luă și limba a noua a balaurului. Și curse din fiară niște sânge negru și mohorât și cu o duhoare de-ți era scârbă. Se mai zvârcoli ce se mai zvârcoli dihania, și rămase bumbenă. Și cerând batista de la fată, legă limbile într-însa și plecă cântând din caval, cu cățeii după dânsul. Îl strigă fata, îl chemă, și daca văzu că nu se întoarce, se uită cu jind după dânsul. Apoi se puse de iznoavă pe plâns. Văzând tatăl fetei că se întârzie timpul, și crezând că balaurul îi va fi mâncat fata, trimise un țigan cu vadra să aducă apă. Țiganul fiind la bucătărie, avea un cuțit mare la brâu. Daca ajunse la fântână, se sperie, bahnița, văzând fata vie nevătămată, iară pe balaur mort într-un băltac de sânge cât pe colo de mare. Apoi viindu-și nițel în fire, și încredințându-se că șarpele e mort, ce-i da lui dracul în gând, că-și scoase cuțitul din teacă și începu a mi-ți cresta pe șarpe și cruciș și curmeziș, până ce îl făcu ciopăți, ciopăți, și se umplu de sânge de sus până jos. Așa plin, ca un parlagiu de la zahana, se întoarse fuga la împăratul și spuse că a făcut o izbândă mare, că omorâse, adică, pe șarpele ce-i bântui împărăția și-i scăpase și fata de la moarte. Împăratului nu prea îi venea să crează spusele țiganului, dară după ce-i aduse fata și o văzu, crezu. Fata spuse că altul l-a omorât, dară țiganul striga în gura mare că el a făcut acea vitejie și cerea să-i dea fata de soție, căci așa zisese împăratul, că cine i-o scăpa fata de la moarte, a lui soție să fie. Fata nu vrea nici în ruptul capului să ia pe țigan de bărbat. Atunci se uită prin butia roții înspre partea în care plecase voinicul cu cățelușii lui și-l văzu, și-l arătă și tatălui său. Împăratul trimise numaidecât după dânsul olăcari, îl ajunse și-l rugară să se întoarcă că voiește împăratul să-l vază și să-i vorbească. El se mai împotrivi nițel. Dar, dacă văzu că-l întețesc cu rugăciunile, se înduplecă și se întoarse. Cum îl văzu împăratul, îi zise: – Flăcăule, tu mi-ai scăpat fata de la moarte? – Eu, împărate. – Minte, împărate, zise și țiganul. – Putere-ai tu, voinicule, să ne dovedești, că tu ești acela ce a ucis fiara spurcată? – Limbile chiar ale dihanii ar putea să mărturisească, răspunse el. Atunci scoase batista și-i arătă limbile. – Aceasta este batista mea, tată, îi zise și fata. Eu i-am dat-o de a pus limbile într-însa. Țiganul o sfeclise. El rămase ca trăsnit din cer, când văzu limbile. Împăratul trimise de aduse căpățâna balaurului. Și căutând văzură toți cei de față că ea n-avea limbi. Împăratul hotărî ca pe fată să o ia de soție voinicul carele a ucis balaurul, iară pe țigan porunci de-l legă de coadele a doi cai neînvățați, și dându-le drumul l-a rupt în două. Apoi făcu o nuntă d-alea înfricoșatele. Așa nuntă ș-așa veselie mai rar. Iară el daca se văzu în bine, își aduse aminte și de păcătoasa de soru-sa. Nu trecu mult de la cununie, și se duse cu cățeii după dânsul să o caute și să o mântuiască și pe dânsa. O găsi deci plângându-și păcatele. Umpluse opt buți de lacrimi. El îi ajută la butia a noua și o umplu și pe aceasta. Apoi spălându-se ea pe obraz și pe ochi cu amestecătura aceasta de lacrimi, îi veni văzul. Ea însă tot cu gândul dracului. Cum se făcu cu lumini îi zise: – Frate, este mult timp de când nu ți-am mai căutat în cap. Pune capul ici în poala dadei, și mai trage un somnișor, ca să ne mai aducem aminte din copilărie. – Că bine zici, soro. Ia să mai uităm necazurile. Și puse capul și adormi. Soru-sa atunci îi înfipse un os din oasele zmeului după urechi, și îndată muri fratele său. Apoi luându-i trupul, îl băgă într-un butoi, îl înfundă bine și îl dete pe gârlă. Cățeii cum simțiră că li s-a răpus stăpânul, se puseră pe un chiloman de-ți venea să-ți iei lumea în cap. Iară lupul începu a alerga cu nasul în vânt în toate părțile până îi dete de urmă. Și se luară cu toții după dânsul pe marginea gârlei până îl dete apa mai (la) mal. Ursul se aținea mereu, până îi veni bine, se repezi în apă, luă butoiul în brațe, ieși cu dânsul la uscat și trântindu-l o dată, se sparse. Scoaseră trupul stăpânului lor din butoi și începură să-l plângă. Stând ei acolo și plângând, iată că vine o coțofană și tot jucând și fâțâind din coadă, zicea: – Cața, cața! să prindeți o coțofană faură, dară nu pe mine, ci alta ca mine; să-i rupeți gâtu în două, și să picați trei picături de sânge peste mortăciunea ce o plângeți, și va învia. Dară vulpea cea șireată și răspunse: – Ce zici, tu, ce zici? ia dă-te mai încoace și mai spune o dată, că n-auz bine. Coțofana se dete mai aproape și tot juca. Și când era să mai zică încă o dată, haț! pune vulpea ghiara pe dânsa și o prinde. Și rupându-i gâtul, pică trei picături de sânge peste stăpânul lor și învie. – Of! Doamne! greu somn mai dormii, zise el. – Puteai tu să dormi mult și bine, daca nu eram noi. El spuse că nu știe ce are de îl doare după ureche. Ursul se uită, și văzând osul zmeului, puse gura și supse rana până ce ieși osul, apoi începu a linge, și linse, și linse, până ce se închise și se vindecă. Se spălă pe ochi, și luându-și cavalul plecă cu cățelușii după dânsul și ajunse la soțioara lui care îl aștepta cu inima sărită. Trimise slujitori împărătești de aduse pe soru-sa. Și adunând pe judecătorii cei mari, tot boieri din doisprezece, merse de se jelui, și ceru să facă judecată dreaptă între el și soru-sa. Boierii găsiră cu cale ca ea cu moarte să se omoare. Iară împăratul se coborî atunci din scaunul împărăției și puse pe ginere-său, fiindcă văzu și el acum că era viteaz, drept și milos ca un împărat bun. Iară eu încălecai etc.


content:
A fost odată ca niciodată etc. A fost odată un om bătrân care avea o fată mare, de se dusese vestea în lume de vrednicia ei. Moșneagul (unchiașul) se căsători de a doua oară cu o babă, care avea și ea o fată mare. Baba, însă, punea pe fata unchiașului la toate greutățile casei; iar fata ei se clocise de ședere. Biata fata unchiașului torcea, țesea, făcea pâine, mătura și scutura fără să zică nici pis! dară baba punea parte fetei sale, și pâra la unchiaș pe fiica lui și o tot ocăra. Nu era ziuliță lăsată de Dumnezeu să nu se certe cu el, ca să-și gonească copila, și-i zicea: – Daca nu-ți vei duce fata de aici, pâine și sare pe un taler cu tine nu mai mănânc. Bietul om se cam codea; dară baba într-o noapte turnă apă pe vatră și stinse focul ce-l învălise fata unchiașului de cu seară. A doua zi, dis-de-dimineață, se scoală fata să facă focul, fiindcă tot pe ea cădea păcatele; dară foc nu mai găsi în vatră. Atunci, de frică să nu o ocărască mumă-sa cea vitregă, se urcă pe bordei, se uită în toate părțile, doară va vedea încotrova vreo zară de foc, ca să se ducă să ceară măcar un cărbune; dară nu se văzu nicăiri ceea ce căuta ea. Când, tocmai când era să se dea jos, zări spre răsărit abia licărind o mititică vâlvotaie; se coborî de pe acoperiș și o luă într-acolo. Se duse, se duse și la foc nu mai ajunse; dară în drumul ei întâlni o grădină părăginită, care o strigă zicându-i: – Fată mare, fată mare! vino de-mi curăță pomii ce mi-au mai rămas de omizi; și, când t-ei întoarce, ți-oi da poame coapte să mănânci. Se apucă fata de lucru numaidecât și cum isprăvi, îndată plecă. Mai încolo dete peste un puț, care îi strigă: – Fată mare, fată mare! vino de mă sleiește, că ți-oi da apă rece, să te răcorești când t-ei întoarce. Data slei puțul și plecă înainte. Merse ce merse și dete peste un cuptor, care-i strigă și acesta: – Fată mare, fată mare! vino de mă lipește și mă șterge de cenușe, și, când t-ei întoarce, îți voi da azimă caldă. Fata lipi și șterse cuptorul și-și căută de drum. Mai merse nițel și dete peste o căscioară, și bătu la poartă. – Cine e acolo? îi zise dinăuntru; daca e om bun să intre, daca nu, să nu vie, căci am o cățelușe cu dinții de fier și cu măselele de oțel, și-l face mici fărâmi. – Om bun, răspunse fata. După ce intră, fiindu-i frică de mumă-sa vitregă să nu o bată dacă se va întoarce acasă, pentru că întârziase, întrebă daca nu cumva are trebuință de o slujnică. Sânta Vinerea, care locuia înăuntru și care priimi pe fată, îi răspunse că are trebuință de o asemenea fată; ea rămase acolo. Mai întâi îi spuse că treaba ce are să facă dimineața este să dea de mâncare puilor ce-i avea în curte, însă mâncarea să fie nici caldă, nici rece; apoi să scuture și să deretice pân casă. Iară maica Sânta Vinerea plecă la biserică. Fata făcu tot, precum îi poruncise. Când veni acasă, Sânta Vinerea întrebă de puii ei, carii erau balauri, șerpi, nevăstuici, ciuhurezi, șopârle, năpârci și gușteri, cum le-a dat mâncarea, și toți răspunseră că n-a fost băgat de seamă daca a lipsit ea de acasă; așa de bine au fost căutați. Intră în casă maica Sânta Vineri și văzu toate lucrurile așezate la locul lor și rămase foarte mulțumită. După câtva timp, zise fata: – Maică Sântă Vinere, mi s-a făcut dor de părinți, fă bine și-mi dă voie să mă duc. – Du-te, fata mea; dară mai-nainte caută-mi în cap, și să vezi că o să curgă o apă pe dinaintea casei și o să aducă fel de fel de cutii, de tronuri și de lăzi; pe care din ele îți vei alege, aceea să fie simbria ta. Se așezară și îndată văzu curgând apa de care-i spusese, și pe dânsa veni niște lăzi și tronuri prea frumoase. Fata se gândi că, daca va lua o ladă d-ale frumoasele, slujba ei nu făcea atâta, și mai așteptă până mai văzu că vena o cutie mică și necioplită; atunci ea zise: – Maică Sântă Vinere, iată că mi-am ales lucru pe cât face slujba mea. – Ia-l, fata mea, daca n-ai voit să-ți alegi altceva mai frumos, și du-te cu Dumnezeu. Fata unchiașului își luă ziua bună, plecă cu cutia la supțioară și, întorcându-se pe la cuptor, căpătă o azimă caldă, și trecând pe la puț, bău apă rece de se răcori; iară când ajuse la grădină, mâncă poame coapte. Fata ajunse acasă și găsi pe tată-său zdrobit la inimă de mâhnire; îi spuse tot ce a făcut și deschise cutia. Dar ce să vază înăuntru? Mărgăritare, pietre nestemate, mărgele, ie numai cu fluturi de aur și catrențe de mătase. Baba și fiică-sa pizmuia pe fata moșului; iară lui îi creștea inima de bucurie. Baba trimise și ea pe fie-sa, să facă ce făcuse fata unchiașului. Se duse, se duse și fata babei, și ajunse la grădina care o chemă și pe dânsa ca să o curețe; dar ea răspunse: – Da' ce! nebună sunt eu să-mi zgârii mâinile prin tine? O lăsă și porni mai departe, sosi până la puț, și daca o chemă puțul, ea îi răspunse și lui: – Da' ce! am mâncat laur ca să mă ostenesc eu cu tine până să te sleiesc? Și plecă mai departe și se duse până ce dete și peste cuptor, care o strigă ca și pe fata unchiașului; ea îi zise și lui: – Da! ce-am văzut să-mi murdăresc mânușițele și să mă vâr pân tine? Și plecă înainte, până ce ajunse și ea tot la Sânta Vinerea. Acolo fu întrebată ca și fata unchiașului și priimită în slujbă, apoi maica Sânta Vinerea îi zise și ei să facă ceea ce zisese și fetei moșneagului, și plecă la biserică. Când veni Sânta Vinerea acasă, toate lighioanele, cu gâturile întinse, se plânseră că li s-au opărit gâtlejurile; intră în casă și văzu o arababură de nu-i mai da nimeni de căpătâi. În cele din urmă, zise fata cea leneșe: – Maică Sântă Vinere, mi s-a făcut dor de părinți, dă-mi dreptul meu, căci mi s-a urât aci, să mă duc acasă. – Du-te, fata mea, răspunse Sânta Vinerea, dară mai așteaptă nițeluș, că o să treacă o apă dinaintea portiței, aducând fel de fel de lucruri; pe care ți-o plăcea ca s-o iei, alege; iară până atunci să-mi cauți în cap. N-apucă să puie mâinile în capul ei și se repezi de luă de pe gârlă lada cea mai mare și mai frumoasă ce văzu. Sânta Vinere îi zise: – Deoarece ți-ai ales astă ladă, ia-o; dară să nu o deschizi până acasă; și când o vei deschide, să fii numai cu mumă-ta singură în casă, ca să nu vază nimeni ce e într-însa. Fata luă lada și plecă. Când se întoarse pe la cuptor, văzu azime calde, se cercă să ia și nu putu; ea nu mai putea răbda de foame. Pe la puț trecu cu jind, că nu-i dete măcar o picătură de apă, ca să se răcorească; iară când trecu pe la grădină, îi lăsa gura apă și nu putu nici să se umbrească puțin de arșița soarelui. Ajungând acasă obidată de osteneală și flămândă, n-avu răbdare, ci chemă pe mumă-sa la o parte și-i zise să facă pe unchiaș și pe fie-sa să iasă afară. Cum rămase singurele, deschise lada; dar ce ieși d-acolo? balauri, șerpi, și câte lighioni toate, cărora le arsese gâtlejurile când le dase de mâncare; și îndată le sfâșiară și le mâncară. Tot satul se spăimântă de întâmplarea asta; și fiecare om băgă de seamă că asta vine de la răsplătirea dumnezeiască. Fata moșneagului însă se căsători cu un flăcău din cei mai frumoși ai satului, care o ceru de la tată-său și o luă de soție. Mare veselie se făcu în sat la nunta lor, și trăiesc în fericire până în ziua de azi. Cine nu crede să facă bine să se uite împrejur, și va vedea multe de aceste case. Iar eu încălecai p-o șea etc.


content:
A fost odată ca niciodată etc. A fost odată un împărat foarte bogat și puternic. Acest împărat avea un fecior și o fată. Întâmplându-se să-i moară feciorul, îl îngropă cu mare cinste și alai ca pe un împărat. Când fu a duce mortul la biserică, fata împăratului ceru a merge și dânsa să-l petreacă. Așa de păzită era fata aceasta de tată-său, încât până atunci nici soarele nu-i văzuse fețișoara, nici vântul nu-i bătuse părișorul. Ea se îmbrăcă în negru și-și lăsă părul despletit (pe) spate, și așa merse de petrecu pe frate-său la groapă. Și așa gătită îi ședea și mai bine decât altminteri. Căci, nu e vorba ea era foarte frumoasă. Crinii și viorelele rămăseseră pe jos și nici la degetul cel mic al ei nu le punea. Când o văzu așa de gingașă și de plăpândă, rămase cu ochii zgâiți la dânsa. Și așa de puțintică și drăgălașe mai era, încât s-o sorbi într-un pahar cu apă. Lumea uitase și mort și tot uitându-se la dânsa. Atunci veni un vântișor lin și ușor, de-i resfiră pletele; iară ea simți că un fior rece i se strecoară prin inimă. Cum, cum, îngropară mortul și toată lumea se întoarse acasă. Tot pe atunci în cetatea aceea se afla o văduvă săracă. Ea avea un fiu. El era de treabă, smerit și sfiicios ca o fată mare. Toți feciorii de boieri aveau pizmă pe dânsul și-i puseseră gând rău. Nu-i găsea însă nici o pricină, ca să puie mâna pe dânsul. Fiul văduvei întrecuse pe toți boierii și împărații la boi și la stat. El era arătos nevoie mare. Ai fi pus ochii pe dânsul d-ar fi fost într-o mie. Ș-apoi era dulce la cuvântare. Curgea graiul din gura lui ca mierea. Nu se mai sătura cineva de dânsul ascultându-l. De la moartea fratelui său, fata nu se prea simțea bine. Ba c-o fi una, ba c-o fi alta, ba c-o fi deochi, ba c-o fi săgetătură, și toate descântătoresele și vracii nu-i putură da de leac. Mă-sa băgă de seamă că fie-sa era însărcinată. În zadar se jura fata că nu știe la sufletul ei nimic cu prihană. Cine să o crează? Burta o da de gol. Ea însă nu spunea minciuni, se pomenise și ea așa. D-apoi când află tată-său că fie-sa are să fie mumă, fără să fi pus pirostriile pe cap? se făcu foc și pârjol. Nu mai ascultă nici rugăciuni, nici nimic. A se dezvinovăți înaintea lui nu era cu putință. Porunci deci ca numaidecât să se adune Sfatul împărăției în taină, ca să otărască pedeapsa ce s-ar cuveni fie-sei pentru o așa nelegiuire și ca să se spele rușinea ce adusese ea părului cărunțit al tatălui său. Sfatul împărăției găsi cu cale că spre a se spăla o așa grozavă necinste, fata cu moarte să se omoare. Unii ziceau ca să se arză de vie. Alții ca să-i scoață ochii și să se gonească în pustietăți spre a fi mâncată de fiare sălbatice. Alții iară ziceau ca să i se lege o piatră de gât și să se dea pe Dunăre. Tocmai pe atunci, din păcate, iată că și feciorul văduvei trecea pe acolo în treaba lui. Cum îl văzură boierii, numaidecât se învoiră, și hotărârea fu gata, cam ce, adică, să facă cu fata împăratului. Toți fură într-o glăsuire ca fata să se dea pierzării. Însă ca una ce este fată de împărat, și ca una ce trebuie să fi săvârșit nelegiuirea cu un om, carele și acela trebuie să piară, acel om să fie fiul văduvei, deoarece fata nu vrea să spuie pe adevăratul nelegiuit, și pentru că Sfatul împărăției nu poate să-l ghicească. Cum hotărâră, așa și făcură. Împăratul porunci, și numaidecât se aduse un boloboc mare; puse de-l smoli și, băgând într-însul pe fata de împărat cu fiul văduvei, porunci de înfundă bolobocul bine, și îl dete pe Dunăre. Pe când însă dogarii înfundau bolobocul, una din roabele fetei de împărat, mai miloasă la inimă, se strecură prin calabalâc și le dete pe sub ascuns o copaie de mere, două azime și un fedeleș cu apă. Noroc că nu o văzu nimeni. Se duse butoiul pe Dunăre trei zile și trei nopți, fără a se opri undeva. Merindea din butoi se isprăvise. Biata fată își plângea nevinovăția cu niște graiuri de-ți rupea băierile inimei, iară bietul băiat, și el nevinovat ca și dânsa, o mângâia și nu o lăsa să-și piarză nădejdea de la Dumnezeu. Când, ce să vezi dumneata? A patra zi, dis-de-dimineață, bolobocul se lovește de un buștean și se sparge. Pasămite bolobocul ajunsese la margine, adus fiind de talazurile Dunării, și-l ciocni de bușteanul pe care tot apa îl dase la margine. Ieșiră deci la uscat dosădiții de ei, și dară mulțumiră lui Dumnezeu că le-a scăpat zilele, și-i făcură să mai vază o dată lumina. Apucară pe o potecă și intrară într-un bunget de pădure. Aci o luară apoi pe o pârtie, și merse, și merse, până ce văzu că se deschide o poieniță. În astă poieniță dete de niște case foarte frumoase, bătătura cărora era câmpul cu florile. Toate lucrurile în această casă erau cu șart. Nimic nu lipsea. Toate catrafusele își aveau vătaful lor și nimic nu era nerostit. Când voiai ceva, era destul numai să poruncești și îndată se făcea. Aci era în adevăr: pune-te masă, ridică-te masă. Trecură mulți ani de la această întâmplare. Împăratul își uitase de fiica sa. Fata de împărat și fiul văduvei se învoiseră și se însoțiseră. Nici unul din amândoi nu s-a căit mai în urmă pentru aceasta. Vezi că el în viața lui nu alunecase până atunci, era curat, cum îl făcuse mă-sa; și pe fata împăratului o găsise acasă. Copilul cu care era însărcinată fata când o goni tată-său se născu, și se făcuse un băiat de să nu te înduri de el. Iară ei petrecând bine, își uitaseră de necazurile cele trecute. Puterea lui Dumnezeu îi ocrotea și-i ferea de rele. Atâta numai că p-acolo nu se vedea nici pui de om. Parc-ar fi fost la sfârșitul pământului. Într-una din zile, împăratul, tatăl fetei, plecă la vânătoare. El se încumese a răzbi mai înăuntru pădurei decât altă dată. Și, din vânat în vânat, el se rătăci. Orbăcăi în sus, căută în jos și peste poteca pe care să iasă la lumină nu putea să dea. Se luase de gânduri. Când, iacă dă în poienița cu casele. Văzu și casele. El se minună când văzu așa casă frumoasă într-o astfel de sălbăticime de pădure. De voie, de nevoie, trebui să se ducă acolo, căci ochii nu-i dase în geană de nu știu cât timp. Mai întâi își trimise sluga care nu se despărțise de dânsul nici cât ai scăpăra. El se întoarse și spuse împăratului că este priimit a găzdui acolo cu dragă inimă. Intrând împăratul, își trimise sluga la bucătărie să-i frigă două potârnichi din cele ce vânase el. După ce așeză potârnichile în frigare și le puse la foc, acolo le uită: căci ce văzu și auzi îl buimăcise. Toate lucrușoarele vorbeau în casa aceea, până și oalele și vătraiul. La vatra aceea erau două oale puse la foc. Aceste oale se certau. Sluga împăratului auzi cu urechile sale cum se ciorovăiau aceste oale. – Fă buzato, dă-te la o parte că tu ai fiert destul. – Ba, dă-te tu mai la o parte, scurto ce ești, că au fiert și mațele din tine. Și căscând gura la dânsele, sluga uită și potârniche și tot. Când se deșteptă sluga împăratului, friptura se făcuse scrum. Se bocea biet și se tânguia de-i plângeai de milă. Fata împăratului îl liniști spuindu-i că o să roage pe împăratul să-l ierte pentru această greșeală. Apoi trimise și pofti pe împăratul în casa cea mare. Aci, stând de vorbă, stăpânul casei porunci să se puie masa. Rămase împăratul stâlpit când văzu masa viind singură, talerele, lingurile și celelalte tacâmuri cu vătașii lor și le așezau careși pre unde. Veniră bucatele și mâncară. După ce sfârșiră de mâncat ședeau la vorbă, când în loc de a se strânge masa, văzură că lingurile încep a sălta pe masă. Vătaful le suduia, dară ele nu ascultau de cuvântul lui. Împăratul nu băgă de seamă, căci vorbea cu fiul gazdei, un copilandru dezghețat și sfătos, de te trăgea inima să stai cu dânsul de vorbă. Atunci gazda, ca să facă pace, zise: – Nu se poate ca împăratul să fi făcut o asemenea faptă. – Că n-are la cine altul să fie, răspunse vătaful lingurilor. Trebuie să-l căutăm. – Nu mai trăncăni, îi mai zise gazda. Aide, ridică masa și te cară de aci. Auzind împăratul cele ce se vorbiră, ceru să fie căutat, ca să-și iasă din bănuială, căci el nu se știa vinovat. Atunci, trăgându-i încălțămintea, îi căzu lingura pe care o căutau din cizma împăratului. Pasămite gazda se vorbise cu vătaful lingurilor ca să-i joace renghiul ăsta. Împăratul se făcu ca sfecla de roșu de rușinea ce păți și zise încâlcindu-se de ciudă: – Arată-ți, Doamne, minunea ta! Nu știu la sufletul meu de nici un furt. N-am băgat eu lingura în cizmă. – Cum nu știi dumneata, zise și gazda, despre lingură, asemenea nu știu nici eu până în ziua de azi cu cine am făcut copilașul ăsta. Atunci, cunoscându-se, se îmbrățișară și se iertară unul pe altul. Fata de împărat mulțumi apoi împăratului că i-a dat Dumnezeu în gând de a pus în boloboc împreună cu dânsa pe junele cu care ea s-a însoțit mai pe urmă; căci el s-a îndrăgostit de dânsa, a iubit-o și a îngrijit-o ca pe o soție credincioasă. Împăratul nu știa cum s-o mai mângâie, cunoscându-i nevinovăția. Lăudă și pe soțul ei pentru buna sa purtare de grije, și cu toții împreună se întoarseră la scaunul împărăției, dând mărire lui Dumnezeu că nevinovăția a ieșit dasupra ca untul de lemn. Iară eu încălecai p-o șea etc.


content:
A fost odată ca niciodată etc. A fost odată un împărat, și avea un fecior; acesta, șezând la fereastră, vede o babă bătrână, care venea cu tivga să ia apă de la fântână. Ce-i vine lui, ia o piatră și aruncând-o către fântână, nemerește drept în tivgă, și aceasta se sparge; baba, care simțise de unde venise piatra își auncă ochii la fereastra împăratului și vede pe fiul de împărat făcând haz; atunci baba zise: – Până nu vei găsi cele trei rodii aurite, să nu te însori, dragul mamii; și se întoarse acasă tristă și fără tivgă și fără apă. Fiul de împărat, auzind acest blestem, stătu, și după ce se gândi mult timp la rodiile aurite, se aprinse dorința în el de a le vedea și de a le avea; deci se duse la tată-său și-i zise: – Tată, să-mi faci trei rânduri de haine de fier, căci am să fac o călătorie mare. Și toată silința ce puse împăratul a opri pe fiul său de la aceasta, fu în zadar. Daca văzu și văzu că nu-l poate opri, porunci și numaidecât i se și făcu hainele; după ce le luă, fiul împăratului încălecă și plecă. Un an de zile trecuse de când călătorea; ajunsese prin pustietăți nelocuite de oameni, și tot rătăcind în sus și în jos, două rânduri de haine se rupseră și le lepădase. Neștiind ce să facă, hotărî a mai merge câtva, și daca nu va putea descoperi nimic, să se întoarcă. Abia mai făcu câțiva pași și iată că zări o colibă. Se repezi într-acolo iute ca săgeata și îndată și ajunse. Când, o mătușă sihastră, cum îl văzu, îi și zise: – Da bine, flăcăule, cum ai ajuns p-aici pe unde nu se vede pasăre cu aripioare, dar încămite om cu picioare? – Mamă, zise fiul de împărat, caut cele trei rodii aurite; nu știi d-ta încotro se pot afla? – Nu știu, dragul mamii, nici n-am auzit până acum de așa minune, dară poate soru-mea să știe, care șade puțin mai departe de aici; de ai curaj să mai mergi, poți să o întrebi pe dânsa. N-așteptă să-i zică de două ori, și o tuli într-acolo repede și merse, și merse, cale lungă neumblată, până ce dete de o altă colibă, de unde asemenea ieși o mătușă sihastră, și mai bătrână, și mai scofălcită, care și ea îi zise: – Cum ai ajuns p-aici, om cu picioare, pe unde unde nu vine nici pasări cu aripioare? – Mamă, zise fiul împăratului, caut cele trei rodii aurite, și dorința de a le avea m-a adus p-aici, nu știi d-ta încotro se află? La auzirea acestor vorbe, bătrâna începu să plângă, apoi îi răspunse: – Am avut și eu un fecior, care auzise despre acele blestemate rodii, și care, tot umblând după ele, într-una din zile se întoarse șchiop și în cele din urmă își rupse și capul pentru ele; daca aș fi știut atunci, dragul mamii, cum să le găsească cineva fără primejdie, nu-mi pierdeam copilașul. Cum auzi flăcăul nostru, începu a se ruga să-i spuie cum să facă să le ia, iară bătrâna îl povățui cum să umble și cum să se poarte, și daca va izbuti, l-a jurat pe tinerețele lui ca să se întoarcă tot pe acolo, ca să-i arate și ei acele rodii, după care s-a prăpădit fiul său. După ce i-a făgăduit că se va întoarce, i-a mulțumit pentru sfaturile cele bune ce a priimit de la dânsa, și ca o nălucă pieri dinaintea ei, când, după o călătorie încă d-o săptămână și mai bine, văzu un balaur cu o buză în cer și cu alta în pământ. Îndată ce ajunse la dânsul îi zise: – Bună ziua, frate, și trecu înainte. Iar balaurul îi răspunse: – Noroc bun, frate. Ajunse apoi la o fântână, mucegăită și plină de nămol: el se apucă îndată de curăți și primeni apa din fântână și-și căută de drum până dete de niște porți încuiate, pline de praf și de păianjeni; curăți acei păianjeni, scutură praful, dete poarta de perete și trecu înainte. În drumul său întâlni o brutăreasă care ștergea un cuptor cu țâțele sale; cum o văzu, îi dete bună ziua, și tăindu-și o bucată din haina sa, îi zise: -Ține asta, leiculiță, de șterge cuptorul. Iară ea, luând-o, îi mulțumi. La spatele cuptorului, fiul împăratului văzu o grădină ca un rai, în care se rătăci câtva timp. În cele de pe urmă văzu cele trei rodii cum atârna de o cracă în pom; își făcu curaj, scoase cuțitașul și tăie crăculița de care erau atârnate, și o tuli d-a fuga înapoi. N-apucă să facă zece pași și toată grădina începu să țipe și să cheme în ajutor pe brutăreasă, porțile, fântâna și pe balaur. – Ba aia-i vorbă, răspunse brutăreasa, că de când sunt urgisită a sta aci, nu s-a îndurat nimeni să vie a mă scuti de arsătura de toate zilele. – Că alt gând n-am, răspunseră porțile, că de când suntem făcute, n-a venit nimeni să ne mai scuture, să ne deschiză, de înțelenisem așa. – Ba să ne iertați, zice fântâna, că de când sunt făcută, mână de om n-a venit să-mi curețe apele, încât ajunsesem a mă împuți. – Ba că chiar, răspunse și balaurul, că de când sunt osândit a sta cu gura căscată și cu ochii sticliți la stele, nimeni nu mi-a dat măcar o bună ziua, și să-mi zică frate. Acest om ne-a scăpat de urgia ce era pe noi, și ne vom căuta de treabă. Fiul împăratului, care făcuse întocmai cum îl învățase bătrâna, se întoarse pe la dânsa și după ce-i mulțumi și-i dete și ei câte ceva, plecă să se întoarcă la împărăția tatălui său. Pe drum, ce-i veni lui, văzând că nu mai poate răbda, scoase cuțitașul și tăie una din rodii, ca să guste și să se încredințeze de bunătatea lor. Când, ce să vezi? Deodată iese din rodie o fată, ca o zână de frumoasă, și îndată începu a striga cu glas mângâios: – Apă, apă, că mor. Întoarse fiul împăratului ochii în toate părțile să vază apă; dară geaba, apă nu era, iară fata căzu și muri; p-aci era să cază și el, dară se ținu. Tot mergând el, nu putu să ție până să nu guste dintr-o rodie și scoase cuțitașul de tăie încă una; deodată, iese și dintr-însa o fată ca o zână, și moare ca și cea dintâi, fiindcă n-avu apă să-i dea. Mâhnit de ciudata întâmplare, mergea către împărăția tatălui său cu rodia care îi mai rămăsese, și se uita la dânsa ca la un cireș copt; și merse până ajunse la o câmpie frumoasă pe unde începu a cunoaște urme de oameni. Aici îi mai veni inima la loc, și se puse jos să se odihnească nițel. Gândul lui nu se lua de la rodii și de la fetele cele frumoase ce muriseră; și tot gândindu-se se aprinse în el dorința de a gusta din rodia pe care o mai avea, încât nemaiputându-se ține, otărî să o taie și pe aceasta, dară temându-se să nu i se întâmple ca și cu celelalte, căută o fântână, luă apă în căciulă, și acolo, la umbra unui copaci mare, tăie și rodia care îi mai rămăsese, când ce să vezi? unde ieși o fată ca soarele de frumoasă, și cu părul de aur. – Apă! apă! strigă ea. Și el îi dete de bău și o stropi cu apă, și așa scăpă fata cu viață. Fiul împăratului îi da târcoale, și se tot minuna de frumusețea și de gingășia ei. Apoi o luă de mână și îi zise: – Soție să-mi fii și ea priimi. El nu voi să o ducă pe jos acasă la tată-său, ca să nu ostenească, fiindcă o vedea că era puțintică la trup încât ar fi băut-o într-un pahar de apă, și așa de subțirică de parcă era trasă prin inel. El o povățui să se urce în pomul de lângă fântână, și îi zise să-l aștepte acolo până se va întoarce de la tatăl său cu cară împărătești și cu călăreți, ca să o ia, fiindcă el cunoscuse locurile că nu mai este așa departe. Fata cea frumoasă zise copaciului să se lase jos, și el se lăsă, apoi se puse în el și se ridică. Fiul împăratului rămase cu gura căscată uitându-se la ea și la minunea cum de se lăsase și se ridicase copaciul, apoi, rupând-o d-a fuga, să te păzești, pârleo, că îi sfârâia călcâiele de iute ce se ducea. Nu trecu mult de când se duse fiul de împărat, și o fată de țigan veni să ia apă din fântână, dar când văzu chipul care strălucea în apă, crezu că e al ei, și, spărgând ulciorul, se întoarse fuga la mumă-sa: – Nu mă mai duc la apă, zise ea, o frumusețe ca a mea nu aduce apă. – Du-te la apă, arapino, ce tot spui astfel de fleacuri, îi zise măsa, arătându-i coceanul măturei. Ea se duse și iară se întoarse, ca și întâi, fără ispravă și tot cu astfel de vorbe. Mă-sa înțelese că acolo nu e lucru curat și îi dete un ac vrăjit să-l ție în păr, și o învăță ce să facă cu el la întâmplare de ar da peste cineva p-acolo, și o trimise iară. Țiganca, cum ajunse la fântână, cătă în sus și văzu de unde venea în fântână acel chip îngeresc. – Suie-mă și pe mine acolo, rogu-te, zise țiganca, uitându-se galeș către zâna frumuseților. Iară fata cu părul de aur zise copaciului de se lăsă, luă pe țigancă ca să-i ție de urât, și copaciul se ridică la loc. Stând ele la vorbă, țiganca se linguși și rugă pe fată, ca de voiește să doarmă nițel, să puie capul în poala ei, și ea îi va căuta în cap. Fata se înduplecă și se puse cu capul în poala țigancei, și, când era să o fure somnul, țiganca îi înfipse acul otrăvit în cap, iară fata se făcu o păsărică cu totul și cu totul de aur, și începu a zbura de colo până colo, pân crăcile pomului. Atunci țiganca zise: – Ah! fată de lele ce mi-ai fost, cum mi-ai scăpat, eu socoteam că dormi, dară, fie, tu n-o să-mi scapi, îți viu eu ție de hac. Nu trecu multe zile și iaca și fiul de împărat cu oaste și călăreți și cu cară împărătești veni ca s-o ridice; iară țiganca, cum îl văzu, îi zise: – Da bine, împărate m-ai lăsat să te aștept atâta, încât soarele mi-a ars fețișoara și vântul mi-a bătut perișorul. Împăratul, cum o văzu, rămase la îndoială și nu-i venea să crează că ea este zâna pe care o lăsase el acolo. Dară, după vorbele ce-i zise, pare că ar fi crezut, și deci se înduplecă și o luă. Nu știu cum, nu știu ce fel, dară parcă-i spunea inima că n-o să fie ea; în sfârșit, daca nu văzu pe altcineva, plecă cu ea, și nu știa cum să facă să nu crează tată-său că spunsese minciuni. Când ajunse la curtea împărătească, le ieși împăratul înainte, și rămase înmărmurit când văzu în loc de zâna frumusețelor, cu fața ca soarele și cu părul de aur, pe o arapină neagră ca fundul căldărei. Și măcar că fiul său îl încredința că soarele îi arsese fețișoara și vântul îi bătuse perișorul, împăratului tot nu-i venea să crează. Însă n-avu ce face; de bine, de rău îi puse într-o parte a palatului și tot amâna cununiile. D-a doua zi chiar, în grădina împărătească, în toate diminețile, venea o păsărică și cânta cu dor de-ți rupea inima; apoi striga cât îi lua gura: – Grădinar! Doarme împăratul? – Doarme, îi răspundea grădinarul. – Să doarmă somn dulce și mai dulce, de pe căpătâi să s-aridice, adăoga păsărica. Dară cioroaica de împărăteasă doarme? – Doarme, îi răspundea. – Să doarmă somnul de urgie, de acum până-n vecie. Și pe care pom se punea de cânta, pe loc se și usca. Grădinarul spuse împăratului toată șiretenia cu pasărea și cum se usucă pomii pe care se punea ea de cânta. Împăratul se luă de gânduri. Mai toți pomii din grădină se uscară în câteva zile, mai rămăsese unul. Atunci împăratul porunci să pună pe fiecare crăculiță câte un laț, și așa se și făcu; iară a doua zi, în revărsat de zori, veni la împăratul cu pasărea de aur care dedese în laț. Împăratul porunci de-i făcu o colivie cu totul și cu totul de aur, puse pasărea în ea și, de dragul ei, o ținea pe fereastra lui. Țiganca, cum auzi de istoria cu pasărea, îi trecu un fier ars prin inimă. Se făcu bolnavă, mitui pe toți vracii cari spuseră împăratului că până nu va tăia pasărea de aur și să dea împărătesei să mănânce din ea, nu se va însănătoși. Plin de scârbă împăratul nu se putea învoi la asta, dară, după rugăciunea fiului său, o dete; rămase însă nemângâiat și din ce în ce ura mai mult pe țigancă. Luară, deci, pasărea și o tăiaseră, o fierseră și o duse împărătesei; iară ea, după ce se prefăcu că se însănătoșește, începu a se găti de cununie. Din sângele păsărelei crescu la fereastra împăratului un brad înalt și frumos, și era o minune cum de într-o noapte crescuse așa de mare și falnic. Împăratul chemă pre grădinar și-i porunci să aibă cea mai marei îngrijire de acel pom. Iară țiganca, cum auzi, n-avu odihnă și-i puse gând rău. Pricepuse, drăcoaica, că încă nu scăpase cu totul și cu totul de primejdie. Se făcu iară bolnavă, mitui iară pe vraci, cari spuseră împăratului că până nu va tăia bradul să-l fiarbă și cu apa aceea să-i facă baie, nu va trece împărătesei. Împăratul se supără până la suflet, văzând că logodnica fiului său e piază rea, fiindcă de când a venit ea, n-a avut parte de nici un lucru ce i-a fost lui drag. Lăsă să taie și bradul ca să nu mai aibă nici un cuvânt a-l mai supăra cineva cu ceva, și se hotărî ca de aci înainte să nu mai facă pe voia nimănui, daca ar mai da peste ceva care să-i placă. Pe când tăia bradul, la care toată lumea se uita cu jind, o bătrână cerșetoare se opri și ea să privească lângă cealaltă lume, și când vru să plece, luă cu dânsa o surcea ce căzuse de la o țandără a bradului și o duse acasă. Băgă însă de seamă că era un ac înfipt în surcea; ea îl scoase; și fiindcă surceaua era oarecum măricică și lată o făcu capac la oala care o avea și ea după sufletul ei. A doua zi plecă în prosteală ca totdauna; dară când se întoarse acasă, rămase încremenită văzând coliba măturată și deretecată de-ți era dragă inima să privești. Nu înțelegea baba ce minune să fie asta, adică cine să fi venit să-i facă ei astfel de bine. Câteva zile urmă tot astfel; în sfârșit hotărî să pândească, doară va da peste cel ce-i deretecă și-i pune toate alea la rânduiala lor pân colibă și așa și făcu. Într-o zi după ce plecă, ea se ascunse și, uitându-se pe furiș, pe crăpătura ușii, văzu cum din capacul oalei sări o fată mai albă decât neaua și cu părul de aur. – Cine ești, mamă, zise ea, de îmi faci astfel de bine? – O fată fără triște, zise ea; daca mă primești să șez la d-ta, mult bine ți-oi face și eu dumitale. Se învoiră și rămase; ba încă baba se mândrea, că așa fată nici în casa împăraților nu se găsea, frumoasă și vrednică. Baba mergea mereu în prosteală, cum învățase ea, dară într-o zi îi zise fata să-i cumpere din târg pânză și mătase roșie și verde; baba, biet, din paralele ce adunase din cerșit, îi cumpără. Fata își cusu toată istoria pe două sangulii; și după ce le isprăvi, zise babei să se ducă cu dânsele la împăratul, și când va fi pe tron alăturea cu fiul său, sangulia cusută cu verde să o pună pe genuchii împăratului; iară cea cusută cu roșu pe ai fiului său. Baba ascultă și se duse; dară ostașii n-o lăsa să intre. Atunci ea făcu zgomot, și împăratul porunci să o lase a intra. Ea, cum intră, făcu cum îi zisese fata, și ieși ca să aștepte să vază isprava. Cum văzură sanguliile, împăratul și fiu-său înțeleseră totul. Porunci să cheme pe logodnica împăratului și-i zise: – Pentru că o să te faci împărăteasă, trebuie să te deprinzi a și judeca pe femei, când judecătorii nu se domiresc la câte un lucru. Astăzi ni s-a arătat cu plângere o femeie, care zise că, având un cocoș de soi, cu mare cheltuială a alergat prin țări de a cumpărat și o găină, așijderea de soi; că vecina ei nu s-a mulțumit că i-a omorât găina, dară i-a furat și cocoșul și l-a dat la o găină d-ale ei, și așa cere dreptate. Ce zici despre aceasta? – Zic, răspunse bahnița, după ce se gândi puțin, că femeia care a omorât găina și a furat cocoșul, cu moarte să se omoare, și cocoșul să se întoarcă stăpânului împreună cu găina osânditei și cu ouăle ce va fi făcut. – Bine ai judecat, răspunse împăratul. Eu sunt femeia cu cocoșul, și tu ești care l-ai furat; gătește-te la osânda care tu însuți ai găsit-o cu cale. Țiganca începu a plânge, a se ruga, a se jeli, dară toate fură degeaba. O dete pe mâna ostașilor care fără milă îi răsplătiră nelegiuirea ce făcuse. După aceasta se duseră cu toții la casa babei, și fiul de împărat cu tată-său înainte ridicară pe fată cu toată cinstea; și după ce o aduse la palat, îndată îi și cununară, și mare veselie fu în toată împărăția trei zile d-a rândul, pentru că s-a găsit vie și nevătămată fata cu părul de aur, după care atâta a umblat fiul de împărat, și toți cu totul oropsea pe țigancă când s-a auzit istoria nelegiuirilor sale. Încălecai p-o șea etc.


content:
A fost odată ca niciodată etc. A fost odată un împărat mare și puternic. Abia la vremea cărunteței dobândi și el un copil. Bucuria lui fu nespusă când se văzu și el tată, și toată împărăția lui fu veselă dinpreună cu dânsul, căci acest împărat era bun, drept și temător de Dumnezeu. Pentru aceasta, el făcu mult bine poporului său. Și toți într-un gând și într-o glăsuire dete mărire Domnului că s-a îndurat a le da un moștean al împărăției. Acest împărat puse de gând ca pe fiul său să-l dea să învețe toate meseriile și toată procopseala cărturarilor. Fiul împăratului creștea într-o lună cât alții într-un an. Când fu de opt ani, părea că este de optsprezece. Daca văzu așa, tată-său, împăratul, îl dete la carte; după ce învăță filosofia și citirea pe stele, de la cei mai iscusiți dascăli, îl dete la cel mai meșter vraci, de învăță și meșteșugul leacurilor. Văzând tată-său, împăratul, că fiu-său are ținere de minte grozavă și ia în cap ușor cele ce i se arată, se umplu de mulțumire sufletească, căci Dumnezeu îi dase un copil tocmai după gândul său. Învățând el toată cartea, împăratul a început a trimite pe fiu-său din cetate în cetate să învețe toate meseriile. Cum auzea că în cutare cetate este câte vrun meșter mai dibaci și că acea meserie nu se află pe la dânsul, îndată îl trimitea să învețe și acea meserie. Astfel umblă fiul împăratului din țară în țară, ca și un pribeag, până ce învăță toate meseriile de pre pământ. Și întorcându-se la palaturile tatălui său, socotea că acum s-a sfârșit; are să se strângă de pre drumuri. De bucurie că are un fiu așa de procopsit și de iscusit, tatăl său făcu o masă mare, unde chemă pe toți împărații, vecinii lui, ca să le arate fiul său procopseala. Însuși fiul împăratului porunci la bucătari și le arătă cum să facă bucatele. Mesenii nu știau cum să mai laude gustul acestor bucate. Când, iată că vine și fiul împăratului la masă. Se chefuiră, deci, și știi, vorba ăluia, vorba vorbă aduce. Începură împărații a-și povesti despre judecățile și dreptățile ce făcuse fiecare în împărăția sa. Între altele, unul spuse că se va căi cât va trăi el, pentru că a osândit pe un om drept, învinovățit fiind că ar fi furat niște lucruri, pe când altul a fost hoțul, precum se dovedi mai în urmă. Cum auzi împăratul care dedese ospățul, se întoarse către fiul său și zise: – Știu că, daca un împărat voiește să fie drept și adevărat stăpânitor supușilor săi, trebuie să știe toate meseriile, ca să cunoască prin însuși ochii săi păsurile fiecăruia. De aceea, fătul meu, te-am dat să înveți toate meșteșugurile. Nu mi-a venit în gând că și hoția este un meșteșug. Aceasta îți rămâne să mai înveți, după care te vei face un împărat ca Solomon împărat și cum altul nu va mai fi pe lume. – Ii! tată, răspunse fiul de împărat, carele se rușină și se roșise ca o sfeclă, cum de mă osândești astfel ca pe un vinovat de codru? Și sculându-se de la masă, se duse unde se duse el, și se întoarse numaidecât, peste așteptarea tutulor, cu o slugă a lui credincioasă, aducând niște scânduri, stinghii, drugi, odgoane și pânze. Cu aceste se apucă, ajutat de sluga lui, de clădi un fel de foișor. Gătindu-se foișorul, se urcă într-însul și, învârtind niște șuruburi și niște vârtejuri la niște meșteșuguri ce avea acest foișor, începu a pluti în vânt și, pe când se tot urca, el își luă ziua bună de la toți cei de față, cari rămăseseră cu gurile căscate și cu ochii bleojdiți la dânsul. Mumă-sa cât p-aci era să-i vie rău de inimă rea; dară își ținu firea. După ce îl pierdură din ochi, mesenii se sculară și se împrăștiară ca puii de potârniche, nemaivoind a adăoga mâhnirea împăratului, care se vedea de pe față că era prea mare. Fiul împăratului, după ce călători câtva timp prin văzduh, prinse a se coborî. Ce să vezi dumneata? Orânda îl duse a se lăsa tocmai dinaintea unei cocioabe de bordei sărăcăcios. Era seara. Bătu la ușe. Cei dinăuntru, o pereche de oameni jigăriți, întrebă: – Cine e acolo? – Om bun, le răspunse fiul de împărat. Deschideți, că sunt un călător. Îi deschiseră. Când intră în bordei, el băgă de seamă că muierea aruncase ceva sub pat. – Dară ce vânt te aduce pe la noi? – Sunt strein. Acum am sosit din alte împărății. Rogu-vă să mă găzduiți. – Bucuros, cu ce vom putea. – Foarte vă mulțumesc, le mai zise el. Nu vă va fi degeaba. Dară de ce vă stinghiriți din lucru? Lucrați, nu vă opriți pentru mine. Am băgat de seamă că făceați ceva când am venit! Muierea vru să îndruge câteva minciuni. Dară bărbatul îi luă din gură și zise: – Să-ți spunem drept. Dumneata ești oaspetele nostru, și crez că nu ne vei da pe mâna stăpânirei. Eu sunt hoț. Meseria acesta nu mai are căutare, de când împăratul a pus niște slujbași ai dracului de strașnici și de aspri pentru unii ca noi. Abia ne mai ținem zilele, cu câte o găină sau altă pasăre ce putem să ciordim de pe ici, de colo. Și tocmai jumulea o gâscă nevastă-mea când ai venit d-ta. – Tocmai ce căutam și eu. Dumnezeu m-a adus la voi. Scoateți gâsca de sub pat și face-vă-ți meșteșugul. De azi încolo sunt al vostru. Mă bag ucenic la d-ta să mă înveți acest meșteșug. Și până jumuli și găti gâsca, fiul împăratului ieși afară, își strânse foișorul, desfăcându-l din toate încheieturile, și-l puse bine, unde să nu dea nimeni peste dânsul. Se puseră, deci, la masă și se chefuiră, până ce cocoșii începură a vesti că vine alba în sat. A doua zi se înțeleseseră ei la cuvinte, și fiul de împărat rămase sub ascultarea hoțului, ca să învețe meșteșugul de la dânsul. – Tot meșteșugul este, zise hoțul într-una din zile, să ciordești, fără să te prinză cineva; să buzunărești și pe dracul, fără să te vază nici pui de om sau altă gadină; să n-apuce să cază și tu să găsești; orice ți s-o părea că nu este pus bine de altul, tu să iei și să păstrezi; marghiolia, vicleșugul, îndrăzneala, istețimea, șotia și cu tot neamul lor, să fie uneltele tale. Fiul de împărat asculta și băga la cap. După trecere de timp, în care fiul împăratului se îndeletnicise la meșteșugul hoției, văzând el că lucrurile îi merg strună, zise: – Meștere, când ai de gând să mă scoți calfă? – Când mi-oi fura ipângeaua de pe mine. După ce mai trecu, merseră într-o zi la vânat. Acolo în pădure, stând să facă popas, se tolăniră fiecare pe ce avea, la umbră de copaci și la răcoare, ca să-și aromeze oarecum. Hoțul își așternuse ipângeaua. Deodată hoțul auzi miercăitul unui iepure, ca și când îl apucase ogarul. Se sculă, se uită prin prejur, și nu vede nimic. Soțul său, fiul împăratului, adormise, și-i da niște sforăieli de părea că mână porcii. Se culcă iarăși. Nu șezu mult, și tocmai când era să-l fure și pe el somnul, auzi încă o dată același miercăit și cu totul p-aproape. Odată sări drept în sus. – Ce naiba, trebuie să fie ceva. Mă repez să văz ce dracovenie să fie aceea. Și fiind un crânguleț într-o depărtare cât arunci cu piatra, se duse într-acolo, de unde i se păru lui că vine miercăitul iepurelui. Pe când se ducea hoțul, fiul împăratului se scoală binișor, și pâș! pâș! îi ia ipângeaua frumușel, o îndoiește și o ascunde într-o scorbură de copaci și iarăși se culcă. Acestea le făcu el mai iute decât ai gândi. Hoțul, daca văzu că nu este nimic în crâng, dete tutulor răilor și iepure și tot, și se întoarse să se odihnească. Când, ia ipângeaua de unde nu e. Se uită prin prejur, și nici o frunzuliță măcar nu se mișca. Fiul împăratului horcăia de socoteai că o să deștepte și pe morți. Bietul hoț rămase ca lovit de trăsnet. Simți că alt n-are cine să-i fi jucat renghiul acesta, decât ucenicul lui. Se suci, se învârti, dete târcoale prejmetelor; ipângeaua nu e. În cele de pe urmă, după ce îl înecase necazul, se duse să-și deștepte ucenicul. Acesta dormea mort. Îl zgudui, îl scutură, ca de când începui să vă povestesc și abia, abia se deșteptă. Somnoros cum era, și tot frecându-se la ochi, începu să se jeluiască că n-are parte să doarmă și el măcar un somn, și că din pricina asta o să se ducă de la un asemenea stăpân, cre nu-i dă răgaz cât ar aromi cineva. Hoțul văzu că ucenicul lui are să-l întreacă, și zise: – Ia lasă astfel de vorbe, ci dă-mi ipângeaua, că acum ești calfă, ai scăpat de ucenicie. Când auzi fiul împăratului de unele ca acestea, se duse într-un suflet de-i aduse ipângeaua, și legară amândoi tovărășie pe bine și pe rău. Începuse a mișca binișor la meseria lor, de când se făcură tovarăși. Vezi că fiul împăratului era mai ager de mână, mai isteț și mai îndrăzneț. Într-una din zile, feciorul de împărat se duse la vânat, ia așa cam în dorul lelii, fiindcă n-avea altă treabă. Umblând el prin pădure, odată aude un grohăit de porc p-aproape de dânsul; căută și, mai iute decât ai gândi, fu și acolo. Când, ce să-i vază ochii? Un mistreț cât toate zilele de mare prăvălise pe un flăcău tânăr la față, și se silea a-și descurca colții din arcul flăcăului spre a-l sfâșia. Fiul împăratului își scoase cuțitul de vânătoare și, cu un curaj nemaiauzit, se repede asupra mistrețului, îi înfige cuțitul drept în ochi și îl dă tumba peste cap, îi mai dă vro două lovituri bune în cap și-l lasă mort acolo locului. Făcu ce făcu și aduse nițică apă în căciulă, stropi pe flăcăul care leșinase, și îl mai învioră. Acesta, când se deșteptă și văzu pe izbăvitorul său, zise: – Cere-mi oricât vei voi și-ți voi da, pentru această facere de bine. – Bani au și țiganii, îi răspunse fiul de împărat, dară cinste nu. Să nu socotești că pentru bani am făcut ce am făcut eu acum pentru tine. Se rușină oarecum flăcăul cu pricina; dară mai prinzând limbă, îi spuse șiritenia, cum venise în vânătoare cu mai mulți tovaroși, cum zărise mistrețul și se luase după dânsul, și cum nu-l lovise bine, și el se năpustise asupra lui și-l prăvălise de era să-l trimiță pe lumea cealaltă. Pasămite și acesta era fiu de împărat, și încă fiul împăratului locului aceluia. Se împrieteniră și se duseră la palaturile împărătești. Împăratul nu știa cum să mulțumească streinului că i-a scăpat copilul de la moarte. Îi dete voie ca să vie în palat oricând va voi, fiindcă el nu priimi nici o altă răsplătire. Streinul fiu de împărat, de câte ori mergea la împăratul, de atâtea ori el cerceta și băga de seamă la tot ce era pe acolo. După câtăva vreme, el zise odată tovaroșului său: – Tovaroșe, mi s-a urât cu borfășia, să facem și noi o hoție care să se mai simță. – Ce vrei să facem? – Iaca, să mai mergem și pe la haznaua împărătească, că doară n-o fi foc. – Da ce stai d-ta de vorbești, omule? D-apoi acolo, aoleo! ce de păzitori mai sunt! – Noi să mergem pe unde nu sunt păzitori. Se hotărâră, și într-o noapte și plecară. Ei își luară și uneltele trebuincioase. Și fiindcă fiul de împărat știa toate meșteșugurile, el cunoștea și zidăria. Se apucă și, numai din două cazmale, scase câteva cărămizi, cât putea omul să intre. Aceasta pe de la uliță, pre unde nu păzea nimeni. El intră, umplu două căciuli cu galbeni și ieși. Apoi potrivi cărămizile la loc, ca să nu se cunoască pe unde au intrat. Nu se poate spune bucurie ce avură când se văzură cu atâta căcălău de bani. Veniră acasă și dormiră, ca și când usturoi nu mâncase și gurile nu le miroseau. A doua zi mare vâlvă se făcu în oraș cânsd se află că s-a spart visteria împăratului. Toți se minunau și se cruceau, nedomirindu-se pe unde să fi intrat tâlharii. Nu mai puțin și împăratul intră la chibzuiri, cum ar face să prinză pe acești hoți cutezători. Fiul împăratului, cel ce făcuse bosmaua, se duse ca totdauna pe la împăratul, se făcu și el că se miră de atâta cutezare, și zise: – Cel ce a făcut o asemenea hoție îndrăzneață nu se poate să mai vie măcar încă o dată. Împăratul locului puse tot felul de paznici la visteria lui și aștepta. Hoții, după câteva zile, când se mai potoli vâlva, veniră iarăși, fiindcă se dedulciseră ca calul la tărâțe, scoase cărămizile și fiul împăratului zise tovaroșului său: – De rândul trecut am intrat eu; acum intră tu. Așa mi se pare că cere dreptatea. Tovaroșul n-avu ce zice, căci așa era. Intră deci în hazna și, fiind mai lacom, luă câți galbeni putu el duce și-i aduse tovaroșului la gaură. Acesta îi priimi. Când să iasă și el, hâș! în sus, hâț! în jos, se simți că este prins în laț, și că nu poate ieși. Fiul împăratului n-avea timp de pierdut, ce să facă? Se apucă și el de-i tăie capul, îl luă cu dânsul și p-aici ți-e drumul. Dară când ajunse acasă? aoleo! Unde era Dumnezeu să vază bocetele și vaietele muierii, când îi arătă capul bărbatului ei? Țipa de socoteai că o pune în țeapă. Fiul împăratului îi puse mâna la gură și-i zise: -St! că ne-am topit. Să nu te auză cineva, că nu e bine de noi. Și după ce îi spuse toată șiretenia pricinii, o împăcă spuindu-i că-i lasă ei toți banii ce au furat, și îi mai făgădui că-i va aduce și trupul bărbatului, ca să-l îngroape ca oamenii și cu toată rânduiala. Iară daca se făcu ziuă, slujitorii împărătești găsiră trupul fără cap și-l duseră la împăratul. Acesta se da de ceasul morții și mai multe nu, cum de să nu prinză pe tâlhar viu, nevătămat. Fiul împăratului se duse și el pe la palat și, auzind cele ce se plănuiau, se pregăti și el a-și ține făgăduiala ce dase nevestei tovaroșului său. Sfătuind cei doisprezece boieri, socotiră cu mintea lor că tâlharii trebuie să fie cel puțin doi; că cel viu este peste poate să nu vie a lua și trupul mortului. Găsiră, deci, cu cale a pune trupul cel fără cap în mijlocul pieței, pe o schelă cu trei trepte, și de jur-împrejur slujitori împărătești, cari să păzească toată noaptea. Așa și făcură. Fiul împăratului, hoțul, se duse și el de cumpără o mârțoagă de cal răpciugos și bubos, și slab, de era numai pielea și osul, mai cumpără o odoroagă de căruță și un butoi de rachiu. Și după ce încărcă căruța, înhămă la dânsa rabla lui de cal și o porni înspre locul unde era pus trupul mortului spre vedere. P-aci prin prejur era o uliță noroioasă. P-acolo avu poftă el a trece. Când, ce să vedeți dumneavoastră, cinstiți boieri? Unde mi se înnomoli a oțopină de cal, de nu mai putea nici picioarele să și le miște, necum să mai târască și căruțul cu butoiul de rachiu. Hi! în sus, hăț! în jos; să se miște din loc calul, ba. Și unde mi-ți începu a face o gălăgie, de credeai că s-a aprins târgul. Căpetenia păzitorilor trimise pe unul să vază ce pacoste a mai dat peste nevoiașul ăla de om, carele are de gând să scoale tot orașul în gura lui. Văzându-l păzitorul cum se nevoia a-și scoate calul și căruța din noroi, i se făcu milă de el. Fiul împăratului, cum îl văzu, îi zise: – Du-te, neiculiță, de mai ado vro câțiva oameni de-mi ajutați să ies din acest noroi, și vă voi cinsti ca pe niște oameni de treabă. Îndată veniră mai mulți păzitori, îi luară și cal, și teleguță, și butoi și tot, pe sus, de-l scoaseră din glodul unde se nomolise. El nu știa cum să le mulțumească mai bine; își frământa mâinile de bucurie și prinse a da cep butoiului. Le dete de bău cât poftiră, și duse și celor ce rămăseseră de pază pe lângă trupul mortului cel fără cap. Nu trecu mult și toți păzitorii fură coprinși de un somn soră cu moartea. Unde îmi mai sforăia voinicii noștri de paznici, de pare că era cine știe ce mare turmă de râmători. Pasămite rachiul din butoi era cu afion. Fiul împăratului, cum îi văzu lungiți și trântiți ca cine știe ce blende, se apucă de-i dezbrăcă de hainele lor și îi îmbrăcă în haine călugărești. Apoi, luând trupul mortului, se duse în treaba lui. Când văzu femeia trupul, iară începu a se boci. El iară îi puse mâna la gură și o opri de a face zgomot, căci, de se va afla, nu va fi bine de ei. Ea tăcu după ce văzu că nu e glumă, și priimi și cea mai mare parte din suma furată. În chiar aceeași noapte, ei se puseră și îngropară mortul. Când se deșteptară păzitorii și se văzură îmbrăcați în haine călugărești, nu puteau crede celor ce li [se] arată. Se mai frecară la ochi, se mai uitară, și văzură că așa este. Cel ce se deșteptase mai întâi se duse la tovaroșul de lângă dânsul și, începând a-l înghioldi, îi zise: – Moș călugăraș, moș călugăraș, ca cați tu aci? – Dară tu, călugăre, ce cauți? îi răspunse. Atunci toți deodată începură a răcni unul la altul: – Ce cauți aci, călugăre? arătându-se cu degetul. Și se făcu o tulburare și o răscoală între dânșii, de nu-i putea da nimeni de căpătâi. Ei! tocmai târziu se dezmeticiră și se domiriră că omul cu rachiul de astă-noapte n-a fost lucru curat. Dară când îmi văzură că trupul lipsește? atunci, atunci; unde îmi începură o ceartă și o hălălaie între dânșii, de-ți venea să-ți iei câmpii. Se învinovățeau ca dracii unii pe alții. – Ba că tu ești de pricină. – Ba că tu ne-ai făcut să bem rachiu. – Ba că tu ne-ai îndemnat să ne ducem să-i ajutăm. – Ba că tu ai fost cel dintâi care ai băut. Toate erau cum erau. Dară cum și când s-au călugărit ei? Și cum să se înfățișeze ei la împăratul? N-avu încotro. Așa se duseră. Împăratul se luă cu amândouă mâinile de barbă când văzu că vine la dânsul o ceată de călugări. El nu știa, vezi, cine sunt și ce vreau. Când află că sunt paznicii lui, unde mi-l umflă un râs d-alea cu lacrămi, și râse până ce se strâmbă. Paznicii, biet, deteră în genuchi și-și cerură iertare. Ei spuseră toată șiritenia. Îi iertă împăratul de vro osândă, chipul; dară intră la mai mare grije. El se temea ca nu carecumva acest hoț atât de iscusit să nu-i ia și domnia. Nu mai chemă Sfatul împărăției, fiindcă începuse a-l cam bănui și pe dânsul, ci își frământa cugetul, ca ce ar face să puie mâna pe hoț, spre a-i face de petrecanie. Hotărî dară, el cu mintea lui, ca să iscodească și pe mari și pe mici, să ispitească și prin boierime și prin prostime, ca doar, doară va ajunge să puie mâna pe un așa tâlhar vestit care îl pusese pe așa gânduri negre. Pentru aceasta puse să se gătească un ospăț înfricoșat, la care pofti numai boierime neaoșe. La acest ospăț fu poftit, fără doar și poate, și fiul de împărat cel strein. La ziua hotărâtă se adunară toți oaspeții. Veseliile se întinseră până noaptea târziu. Căci, după ce se sculară de la masă, se puseră pe joc. Și trage-i la danțuri, la hori, la brâuri până ce, când se deșteptară, ajunseseră pe la cântatul cocoșilor de miezul nopții. Când să se spargă adunarea, împăratul veni la mijloc și zise cu grai cam poruncitor: – Boieri dumneavoastră, noaptea este înaintată, și ca să nu se întâmple cuiva vreo meteahnă de la niscaiva duhuri necurate, ori făcători de rele, eu am găsit cu cale în mintea mea să mâneți aci până la ziuă. Cămara este mare; vă încape pe toți. Alături de aci este cămara fiicei mele. Fiți fără grije și vă repauzați de ostenelile danțului și săltărilor din astă noapte. Domnul să privegheze asupra voastră a tutulor. Așa zise împăratul, și așa trebuia să se facă. Că hâr, că mâr, pace; zisa împăratului nu se putea deszice. – Vai de mine, tată, cum să mă culc eu cu ușa descuiată, alături cu cămara unde are să doarmă atâția bărbați streini? zise fata tatălui său. – Nu numai atât, fata mea, dară încă să fii cu lumânarea stinsă și să ai la îndemână nițel muc de lumânare. De va veni cineva la tine, tu să-l mângâi cu mâna pe obraz, rugându-l să mai stea; și mângâindu-l să-l mânjești nițel cu muc de lumânare, și aceasta, draga mea copilă, cu atât mai mult trebuie să o faci, cu cât ea este pentru mântuirea împărăției. Pasămite împăratul umbla să prinză pe hoț prin viclenie. Asta fu chemarea boierilor la ospăț. Căci, își zicea împăratul, de va fi dintre boieri un asemenea om isteț, trebuie să fie și îndrăzneț. De nu va fi dintre boieri, apoi, tot cu tertipuri, prin tagma prostimei să-l caut. Hotărârea împăratului se puse în lucrare întocmai. Se culcară toți cu totul și adormiră. Numai pleoapele fetei de împărat nu putură da în gene, câtuși de cât. Fiul de împărat cel hoț, nici el nu adormi măcar cât ai da în cremene. El își tot răsucea mustața și se încumetea, duce-se-va, or ba? Iară când fu cam după miezul nopții, când și apele dorm, se sculă binișor, se uită pe la soții săi, carii toți dormeau bumbeni, și pâș! trecu în cămara fetei de împărat, o sărută și se întoarse apoi să se culce și el. Fata împăratului își făcu dresurile cum o învățase tatăl său, împăratul. Hoțul, până a nu se culca, se duse la doniță să bea nițică apă, căci îi era sete. Uitându-se în doniță, el văzu că pe obrazul lui din stânga sunt niște pete negre. În cămara unde dormeau oaspeții împăratului lumânarea arse toată noaptea. – E! așa mi ți-a fost povestea? zise el încetișor, stai măi, dară, să-ți arăt eu cu cine ai de a face. Și cu inima tâcâindă, și umblând mai ușor decât o pisică când pândește la șoareci, luă muc de lumânare și mânji pe toți oaspeții cari dormeau, pe obraz la fel cu mânjitura lui de pe față, apoi se culcă și el. Împăratul se sculă mai de dimineață decât toți. Și în revărsat de zori vine prin cămara unde dormeau oaspeții, spre a se uita la dânșii, nu carecumva este vreunul din ei mânjit după cum își povățuise fata. Când colo, ce să-i vază ochii? Toți erau mânjiți. Speriat, se duse într-un suflet în cămara unde dormea fie-sa; și cu grai neliniștit zise fie-sei: – Bine, frate dragă, toți te-au sărutat? – Ba nu, tată, unul numai a venit, pe care l-am mânjit, după cum mi-ai poruncit dumneata. – Și-l cunoști? – Ba nu, căci era întunerec. Împăratul își mușcă buzele. Apoi porunci păzitorilor să nu lase pe nici unul din oaspeți care ar voi să plece. După ce se facu ziuă bine, veni împăratul iarăși în mijlocul oaspeților și zise cu glas mare: – Boieri dumneavoastră, hoțul care a tulburat o țară prin iscusința, măiestria și istețimea lui, și care mi-a răpit odihna sufletului meu, se află în mijlocul domniei voastre, și îl rog să se dea pe1 față; pe făgăduiala mea de împărat că nu-i voi face nimic. Toți boierii începură a-și scutura hainele și a se lepăda ca de satana de o astfel de năpaste, zicând: – Departe de noi o astfel de bănuială. Noi nu știm la sufletul nostru nici o faptă neomenoasă să fi săvârșit, nici cu știință, nici cu neștiință. – Acum nu este vorbă nici ce ocară, nici de pedeapsă. Totul este să se dea pe față, și mă jur pe viul Dumnezeu și pe stema mea de împărat că nu numai nu-i voi face nimic rău, dară îi voi da pe fata mea după dânsul. Atunci ieși în față streinul fiu de împărat și zise: – Eu sunt. Păru mult bine împăratului când îl văzu. Iară el își ceru voie să iasă afară, și se jură pe cuvântul lui de cruce de voinic că se va întoarce înainte de namiezi. Împăratul crezu și-i dete voie. El se întoarse, cu mai mulți oameni însăxănați cu bucățelele foișorului său. Și acolo de față cu toții, așeză fiecare lemnișor la îmbucătura lui și clădi foișorul din nou. Apoi, viind înaintea împăratului, îi sărută mâna, și ceru ca soția lui, fata împăratului, să se urce cu dânsul în foișor, ca de acolo să mărturisească cine este și ce a făcut. Împăratul priimi. Cum se suiră în foișor, fiul împăratului prinse a întoarce vârtejele; și, pe când foișorul începu a se sui în slavă și a pluti în aer, el zise cu grai lămurit: – Să știți că sunt fiu de împărat, că mi-a fost dat să-mi fur nevasta, ceea ce și făcui, și că acum mă duc la împărăția tatălui meu. Astfel vorbind, foișorul se urca mereu până când se pierdu din ochii tutulor, ce rămaseră cu gurile căscate uitându-se la dânsul. Iară daca se coborî la palaturile tatălui său și-și arătă cartea de meșter de hoție, precum și nevasta ce-și aduse tot prin furtișag, se înveseli tatăl său și, coborându-se din scaun, înălță pe fiul său, zicând: – Știu acum că are să se ducă pomina de domnia fiului meu peste țară. Știu că popoarele au să știe și ele acum ce este dreptatea, căci a fi bun domnitor și drept, trebuie să știi totul. După ce se înscăună, trimise sol la socrul său cu carte prin care îi spunea că s-a urcat în scaunul tătâne-său, și mult se bucură acel împărat de norocul ce dase peste fie-sa. Iară eu încălecai p-o șea și v-o spusei dumneavostră așa.


content:
A fost odată ca niciodată etc. A fost odată un împărat și o împărăteasă; ei nu făceau copii; umblase pe la toți vracii și vrăjitorii, pe la toate babele și cititori de stele, și toți rămaseră de rușine, căci n-avură ce le face. În cele din urmă se puseră pe posturi, pe rugăciuni și milostenii; când, într-o noapte, Dumnezeu văzând râvna lor, se arătă împărătesei în vis și-i zise: – Rugăciunea voastră am auzit-o și vei face un copil cum nu se va mai afla pe fața pământului. Mâine să se ducă împăratul, bărbatul tău, cu undița la gârlă, și peștele ce va prinde să-l gătești cu mâna ta și să-l mâncați. Nu se făcuse încă bine ziuă și împărăteasa se duse la împăratul și-l sculă zicându-i: – Împărate! scoală c-a sosit alba în sat. – Dar asta, răspunse împăratul, ce ai astăzi să mă scoli așa de noapte; nu care cumva vrăjmașii au călcat hotarele împărăției mele? – Din mila lui Dumnezeu, de nici unele ca astea n-am auzit; dară am visat iaca ce... Și-i spuse visul. Împăratul cum auzi, sări din așternut, se îmbrăcă, luă undița și se duse la pârâu gâfâind. Aruncă undița și nu trecu mult, și văzu pluta undiții mișcându-se. Trase undița: când, ce să vezi? un pește mare, cu totul și cu totul din aur. Doară că nu-i căzu leșin de bucurie. Darămite când îl văzu împărăteasa? Ea fu și mai oleoleo. Găti împărăteasa singură cu mâna ei peștele și mâncară. Ea îndată se simți însărcinată. Roaba care ridică masa văzu pe talerul împărătesei un os de pește și o bătu gândurile să sugă acel os, ca să știe și ea gustul bucatelor gătite de împărăteasa. Cum supse osul, se simți și ea însărcinată. După nouă luni născu împărăteasa, ziua, un copil frumos, frumos, ca un îngeraș. Peste noapte născu și roaba un copil, aidoma cu al împărătesei, încât nu aveau deosebire unul de altul. Cum era copilul împărătesei era și al roabei. Semănau, cum se zice, ca două picături de apă. Fiului de împărat i s-a dat numele de Busuioc, iară fiului de rob, Siminoc. Crescând împreună și făcându-se mari, i-a dat la carte, și învățau într-o zi cât învăța alți copii într-un an. Când se jucau ei în grădină, împărăteasa se uita cu drag la dânșii de pe fereastră. Se făcură mari. Ei semănau atât de mult, încât nu cunoștea nimeni care este fiu de împărat și care de rob. Boiul lor era mândru, amândoi aveau pe vino-ncoace, vorba lor, era vorbă cu lipici și amândoi erau voinici, nevoie mare. Într-o zi se hotărâră să meargă la vânătoare. Împărăteasa se tot ciudea cum să-și cunoască pe fiul său: fiindcă și fețele și îmbrăcămințile fiind la fel, de multe ori nu putea să deosebească pe unul din altul. Se gândi să facă fiului său un semn. Îl chemă și, prefăcându-se că îi caută în cap, îi înnodă două vițe de păr, fără să știe el. Apoi plecară la vânătoare. Alergară zburdatici prin câmpiile înverzite și se zbenguiau ca mielușeii; culeseră la floricele, se udară de rouă, priviră fluturii cum săltau și săreau din floare în floare, cum albinele culegeau ceara și adunau mierea, și se desfătară foarte mult. Apoi merseră la fântână, băură apă de se răcoriră și priveau cu nesațiu cum se lasă cerul în depărtare pe pământ, și ar fi dorit să meargă până la sfârșitul pământului, să vază cerul din apropiere, sau măcar până vor da de locurile acelea unde pământul este ca piftia. Apoi intrară în pădure. Când văzură frumusețile pădurilor, rămaseră cu gurile căscate. Vezi că ei nu mai văzuseră d-alde astea de când îi făcuse mă-sa. Când bătea vântul și se mișca frunzele, asculta la fâșâitul lor și li se părea că împărăteasa umblă târând după sine rochia cea de mătase; apoi se așezară pe iarba fragedă, la umbra unui copaci mare. Aci se puseră a cugeta și a sfătui cum să înceapă vânătoarea. Ei, nici una, nici alta, voiau să vâneze tot lighioni sălbatice. Păsărelele, cari alergau împrejurul lor și se puneau pe crăcile copaciului, nici nu le băgau ei în seamă; lor, le era milă să-și puie mintea cu ele; dară le plăcea să le asculte ciripind. Păsărelele parcă băgaseră și ele de seamă una ca aceasta, și nu se sfiau, ba încă cântau de se spărgeau; iară privighetorile trăgeau la geamparale numai din gușe, ca să fie mai dulce cântarea lor. Și așa, stând ei aci și sfătuindu-se, pe fiul împăratului îl apucă o moliciune de nu putea sta în sus și își lăsă capul în poala lui Siminoc, rugându-l să-i caute nițel în cap, până va aromi el. După ce îi căută ce-i căută, Siminoc se opri și zise: – Ce este asta din capul tău, frate Busuioc? – Ce să fie? Știu eu de ce mă întrebi, frate Siminoc? – Iaca văz, răspunse Siminoc, că două vițe de păr în capul tău sunt înnodate. – Cum se poate? zise Busuioc. Aceasta supără atât de mult pe Busuioc, încât se hotărî să plece în lume. – Frate Siminoc, zise Busuioc, eu mă duc în lume fiindcă nu pot să pricep de ce mama mi-a înnodat părul când mi-a căutat în cap. – Măi frate Busuioc, îi răspunse Siminoc, vino-ți în fire și nu mai face una ca asta. Căci daca împărăteasa ți-a înnodat părul, nu crez să o fi făcut cu vreun gând rău. Busuioc însă a rămas nestrămutat în hotărârea sa și, când și-a luat rămas bun de la Siminoc, i-a zis: – Na, frate Siminoc, batista asta. Când vei vedea pe dânsa trei picături de sânge, să știi că sunt mort. – Să-ți ajute Dumnezeu, frate Busuioc, să nimerești cu bine; dară eu încă o dată te rog, pentru dragostea mea, să rămâi, să nu mai pribegești pân lume. – Peste poate, răspunse Busuioc. Apoi se îmbrățișară și Busuioc plecă; iară Siminoc rămase de se uita galeș după dânsul până îl pierdu din ochi. Siminoc se întoarse acasă și povesti părinților toate cele ce se întâmplase. Împărăteasa nu mai putea de inimă rea. Își frângea mâinile și plângea, de să ferească Dumnezeu. Dară n-avu ce-și face capului, și se mângâia oarecum văzând pe Siminoc. După câtva timp, acesta scoase batista, se uită la dânsa și văzu teri picături de sânge. Atunci zise: – I! a murit frățiorul meu. Mă duc să-l caut. Și luându-și merinde, plecă după dânsul să-l caute. Trecu prin orașe și sate, străbătu câmpiile și codrii, merse, merse, până ce ajunse la o căsuță. Acolo întâlni pe o bătrână și întrebă de fratele său. Bătrâna îi spuse că se făcuse ginere al împăratului din acea parte de loc. Ajungând la palaturile împăratului aceluia, cm îl văzu fie-sa, socoti că e bărbatu-său, și alergă întru întâmpinarea lui. El zise: – Eu sunt fratele bărbatului tău; am auzit că a pierit din lume, și am venit să aflu de căpătâiul său. – Eu nu crez una ca asta, zise fiica de împărat. Tu ești bărbatul meu, și nu știu de ce te prefaci așa acum. Au doară credința mea a fost pusă la cercare și eu te-am amăgit? – Nici unele din acestea nu este. Ci eu îți spui în cuget curat, nu sunt eu bărbatul tău. Ea nu voia să crează cu nici un chip. Atunci el zise: – Dumnezeu să-și arate dreptatea. Pe cine nu va fi drept din amândoi, să-l cresteze sabia care stă în cui. Și îndată sabia sări și crestă pe fată la deget, și atunci crezu și ea. Apoi găzdui după cum se cuvenea pe Siminoc. A doua zi el află că Busuioc se dusese la vânătoare și nu se mai întoarse. Încălecă deci și el pe un cal, luă ogari și plecă după frate-său, în partea locului pe unde se dusese acesta. Merse ce merse și ajunse în pădure; acolo se întâlni cu Muma-pădurii. Cum o văzu, se luă după dânsa, și dă-i goană. Ea fugea, el după dânsa, până ce Muma-pădurii văzând că n-are încotro, se sui într-un copaci înalt și acolo scăpă. Siminoc descălecă și el, priponi calul, făcu focul, scoase merindele și începu să mănânce lângă foc, aruncând și ogarilor câte ceva. – Aoleo! cum mi-e frig, zise Muma-păurii, îmi clănțănesc dinții. – Dă-te jos, îi răspunse Siminoc, de te încălzește la foc. – Mi-e frică de câini, zise ea. – Nu te teme, că nu-ți fac nimic. – Daca vei să-mi faci bine, mai zise ea, na o viță din cosiță și leagă-ți câinii. El puse vița de cosiță pe foc. – Uf! ce greu miroase, zise Muma-pădurii, cosița ce ți-am dat-o și pe care tu ai pus-o pe foc. – Ai te cară de aici, îi răspunse Siminoc, și nu mai spune la nimicuri. Iaca unul din ogari a dat cu coada prin foc, s-a pârlit nițel și d-aia miroase greu. Daca ți-e frig, dă-te jos și vino de te încălzește; daca nu, tacă-ți fleoanca și mă lasă în pace, nu mă tot supăra. Atunci ea crezu, se dete jos și, alăturându-se de foc, zise: – Mi-e foame. – Ce să-ți dau să mănânci? Iaca ia ce-ți place din ceea ce am dinainte. – Eu voi să te mănânc pe tine, zise Muma-pădurii, gătește-te! – Ba te voi mânca eu pe tine, răspunse Siminoc și asmuți câinii la dânsa ca să o sfâșie. – Stăi, zise Muma-pădurii, oprește câinii să nu mă sfâșie, că ți-oi da pe frate-tău, cu cal și cu ogari cu tot. Siminoc opri câinii; atunci Muma-Pădurii icni de vro trei ori și dete afară dintr-însa pe Busuioc, calul și ogarii; iară Siminoc își asmuți ogarii și o făcură mici fărâmi. Deșteptându-se Busuioc, se miră cum de vede pe Siminoc aci și-i zise: – Bine ai venit sănătos, frate, dară mult am dormit. – Puteai tu să dormi mult și bine, daca nu eram eu. Apoi îi spuse toată șiritenia de la despărțirea lor până acum. Busuioc bănuind pe Siminoc că s-o fi îndrăgostit cu femeia lui, nu voi să-l crează când acesta îi mărturisi adevărul, spuindu-i că nici prin gând nu i-a trecut una ca asta vreodată. El se făcu dârz, începând a-și teme nevasta. Și așa puindu-i gând rău, se învoi cu Siminoc ca să se lege la ochi, ei și pe caii lor, apoi să încalece, să le dea drumul, și unde i-o scoate să-i scoată. Așa făcură. Când Busuioc, auzind un geamăt, opri calul, se dezlegă la ochi, se uită, și Siminoc nicăiri. Pasămite el căzuse într-o fântână și înecându-se, n-a mai ieșit d-acolo. Busuioc se întoarse acasă, își ispiti nevasta, și ea spuse ca și Siminoc. Apoi ca să se încredințeze și mai bine de adevăr, zise și el sabiei să sară din cui și să cresteze pe cel vinovat. Sabia sări și-l crestă pe dânsul la degetul cel mare. Se tângui el, se jeli, plânse cu amar că pierduse pe Siminoc; se căi că se prea iuțise, dară toate fură în deșert, că n-avu ce-i mai face. Atunci, plin de obidă și de durere, nici el nu mai voi a trăi fără frate-său, ci legându-se iarăși la ochi, precum și pe cal, încălecă și-i dete drumul în pădurea în care pierise fratele său. Alergă calul ce alergă, și, bâldâbâc! dete în fântâna în care căzuse și Siminoc, și acolo își sfârși zilele și Busuioc, și de atuncea a răsărit luceafărul de ziuă, fiul împăratului, Busuioc, și luceafărul de noapte, fiul roabei, Siminoc. Iară eu încălecai p-o șea etc.


content:
A fost odată ca niciodată etc. A fost odată un băiat. El, de la nașterea lui, se pomenise bubos. Ce n-a făcut el ca să se curețe de bube? dară în deșert. Băieții la joc și fetele la horă îl huiduia și fugiau de dânsul ca de o lepră. Și fiindcă n-avea încotro, și el, biet, își înghițea amarul, și răbda. Nici tu joc, nici tu veselie, nici tu dezmierdare. Se uita cu jind la ceilalți băieți și flăcăi, cum unii se încurau jucându-se, cum alții se zbenguiau cu fetele, și râmnea la dânșii. În toate zilele se ducea el la un puț de aducea apă pentru casă. Drumul însă îi era pe la curtea împărătească. Într-o zi, când scoase apă văzu în ciutură un ghigorț. Bucuria lui, că o să aibă în ziua aceea legumă mai deosebită. Când, ce să vezi d-ta? peștele începu să-i vorbească: – Flăcăule, aruncă-mă iară în puț, și nu-ți face păcat cu mine, că mult bine ți-oi prinde și eu vrodată. Băiatul se minună de asta; cum de să vorbească un pește? Simți el că trebuie să fie aci la mijloc ceva năzdrăvan și-i dete drumul în puț. Fata împăratului nu voia cu nici un chip să se mărite. Ce nu făcu bietul tată-său, ce nu drese ca să-și dea fata la casa ei, dară ca s-o înduplece, ba. Ei nu-i da inima să-și lege capul cu nici unul din pețitorii ce veneau să o ceară, deși toți erau împărați și fii de împărați. Băiatul cel bubos însă de câte ori trecea cu cofa la apă și ea era la fereastră, vedea că îi tot râde. El nici să se gândea că pentru dânsul se punea la fereastră, și că îl pândea până ce trecea, ci socotea că așa este ea de felul ei cu zâmbetul pe buze. Pasămite fata împăratului, ori că cunoscuse că el o să fie un om frumos, ori că o trăgea ața ca spre ursitul ei. Azi așa, mâine așa, până ce, într-o zi, îl chemă de vorbi cu el. Să se prăpădească băiatul de rușine când văzu că pe dânsul îl cheamă! Se făcu roșu ca sfecla, se zăpăci până într-atâta de nu știu deocamdată să zică nici două boabe legănate. Atât de mult se fâstâcise el. Apoi, țiindu-și firea și luându-și inima în dinți, dete niște răspunsuri de merse fetei tocmai la inimă. Vezi că și vorba lui ca și a fetei era vorbă cu lipici, dragul neichii; fetei îi tâcâia inima nu-i tâcâia, dară lui știu că-i tâcâia de sta să-i iasă afară din piept. Și dintr-acel minut, nu știu ce făcea el, nu știu ce dregea, că se pomenea, fără voia lui, trecând pe la curtea împărătească, ia așa, numai ca să treacă. El își uitase de pește. Acum își aduse aminte de dânsul, și ducându-se la puț într-o zi, se uită înăuntru și zise: – Pește, peștișor, ghigorțule dragă, mi-ai zis că ai să-mi prinzi bine odată, odată; rogu-te, scapă-mă de bubele astea uricioase și împuțite. N-apucă să sfârșească vorba bine, și ce să vezi dumneata? odată îi căzu bubele, și rămase curat și luminat, ca un pui de brad. Când l-a văzut fata de împărat așa mândru și frumos, nu s-a mai putut opri, și l-a sărutat. Vezi că inima îi da brânci către dânsul, și se bucură, nevoie mare, că pusese ochii pe un așa boboc de flăcău. Ea frumoasă de pica, el frumos ca un bujor, văzu că sunt numai buni de a se lua în căsătorie, și ducându-se la împăratul, tatăl său, îi zise: – Tată, eu mi-am găsit logodnicul. Nu știu daca ție îți place ori ba, dară mie îmi sfârâie inima după dânsul. – Cum se poate să-mi faci tu astă rușine, fata mea? Unde ai mai auzit tu ca o fată de împărat să ia de bărbat pe un fluieră-vânt, golan și fără nici un căpătâi? – Tată, poate să fie sărac, poate să fie golan, cum zici d-ta, dară este om de omenie, deștept și apoi mie îmi place. Eu am să trăiesc cu el. Pe el îmi zice inima să-l iau. Daca nu vei voi să mă însoțesc cu el, să știi cu hotărâre că pe altul nu iau, o dată cu capul. Daca văzu tatăl fetei, împăratul, că fie-sa pusese piciorul în prag și nu voia nici în ruptul capului să ia pe altul de bărbat, mi i-a luat binișor pe amândoi, i-a băgat într-o butie și i-a dat pe gârlă. Ei începură a se boci și a plânge de mi ți se rupea rărunchii. El, biet, nevinovat, pățea necazul după urma fetei împăratului, căci el nici nu-i bătuse capul, ba nici că visa că o să ia de nevastă pe fata împăratului. Văzând însă că cu bocela nu o scoate la nici un căpătâi, se rușină singur de sine, cum de să se arate el, cruce de voinic, așa puțin la inimă când se întâmplă de caz în nevoie, și începu a se gândi, ca ce ar face să scape de primejdie. Când, odată îi veni în gând ghigorțul. – I!... zise, ghigorțule drăguț, acum să te văd! Mi-ai dat dovezi de năzdrăvănia ta. Știu că poți multe. Scapă-mă de nevoia în care am căzut. Abia îi ieși din gură vorba cea din urmă, și, ce să vezi dumneata? dintr-o păcătoasă de butie, unde mi se făcu un palat, de nici împăratul, tatăl fetei, nu avea așa palat bogat și împodobit cu de toate frumusețile lumei. Atâta numai, că butia ajunsese la mare, și acest palat acolo se înființă. Mai gândi o dată băiatul cel bubos la ghigorț și dori ca palatul să se strămute într-o pădure. Dorința lui se împlini numat cât te ștergi la ochi. Dar așa palat măiestru nici că s-a mai văzut, măre. Toate lucrușoarele dintr-însul era puse la rânduiala lor și toate îmi vorbeau ca niște năzdrăvane. Ei acolo au făcut nunta. Față la nuntă au fost: fiarele pădurii, copacii cei măreți, floricelele cele frumoase, pasările văzduhului și stelele cerului împreună cu sânta lună. Trăiau acolo ei ca în sânul mumei lor. Unde să auzi la dânșii ceartă! ferita sântulețul să vezi la dânșii neunire. Căci diavolul vrajbei nu cuteza să-și vâre coada între ei. Și așa petrecând ei, căsătoria lor fu binecuvântată cu un copilaș, ce se născu împlătoșat cu un piept de aur. Mumă-sa, fata împăratului, cum îl văzu așa, se sperie, și îi și puse gând rău. Dară fiind rodul pântecelui său, îi fu milă să-i facă de petrecanie. Se duse deci de-l puse într-un pom nalt și îl năpusti acolo. Venind ursitoarele, ele ursi pe copil că va ajunge om mare; că va ridica tulpina din care ieșise mă-sa, la mare mărire; că hrana i-o va aduce o pasăre; că va întâmpina un zabrac bun de la ai hrănitoarei sale, din care va scăpa cu față curată; apoi că va fi povățuit de o altă pasăre. Și în adevăr, chiar de a doua zi începu a veni un vultur în toate zilele, și a-i aduce de mâncare. În vremea aceasta, împăratul, tatăl fetei, plecase în vânătoare cu o mulțime de curteni, slujitori și vânători. Și vânează ici, vânează colea, se depărtase de oamenii săi, pe nebăgate în seamă. Cum, cum, el se rătăci, rămâind numai cu credincerul său. E! ce te faci tu acum? căci seara se apropie, și loc de repaus nu este, și casă de găzduit nici pomeneală. Tot bâjbâind ei prin amurg, dete peste palaturile băiatului celui bubos. Cum ajunseră, descălecară, și voind să lege căpăstrul calului de propteaua porții, aceasta îi înfruntă, zicându-le: – De, mă neghiobilor, da ce, aici legați voi caii? locul cailor este la grajd. Împăratul rămase stâlpit de mirare. Și apoi îi veni și cu rușine cum el, împăratul, să fie mustrat de o proptea. Și, tot strângând pumnii și dinții de necaz, se plimba de colo până colo pe dinaintea porții, ca să se mai răcorească nițel și să-și astâmpere necazul. Bubosul văzu de pe fereastră că tot umblă pe dinaintea porții niște oameni, lucru ce nu mai văzuse el de când intrase în butie, coborî scara palatului și veni la poartă de pofti pe acești călători înăuntru și-i ospătă ca pe niște oameni de omenie și rătăciți. Stăpânii palatului cunoscură pe împăratul, dară el nu-i cunoscuseră pe dânșii, vezi că nici nu-i trăsnea lui prin cap ca ei să mai trăiască. Împăratul nici n-avea vreme să se minuneze de ceea ce văzu în acele palaturi. N-apuca să privească cu băgare de seamă la lucrurile ce mergeau singure și-și făceau slujba, și sta să asculte la altele cari vorbeau și se îmbărbătau una pe alta la lucru. Masa se puse în liniște și cu bună rânduială. Toate își aveau vătaful lor: tacâmurile mesei, trăncănăile de la bucătărie, așternuturile, măturile de casă și de curte, grajdurile, curtea, toate erau cu rânduielile lor. După ce ospătă ca un împărat, a doua zi plecară vânătorii cei rătăciți. Găsind o potecă care îi scoase la luminiș, de unde cunoscură drumul, împăratul plecă la curtea lui cu hotărâre desăvârșită a pune gonaci cari să afle ale cui erau palaturile acelea din coprinsul împărăției sale, și despre care nimeni nu-i povestise nimic. El avea de gând ca să porunească mai apoi să i-l aducă lui acolo. Vulturul urma a hrăni copilașul lepădat de mă-sa și pus în copaci, carele creștea repede ca o floare, până ce într-o zi se ținu vulturoaica după dânsul să vază unde tot vine el. Când privi ceea ce făcea, își zburli penele de pe dânsa și puse gând rău copilului. Ea se ascunse și stete acolo până ce plecă vulturul. Cum se duse el, vulturoaica veni la copil și cu pliscul începu a ciocni în pieptul copilului, ca să-i mănânce rărunchii. Pieptul fiind tare, pentru că era, cum zisei, de aur, nu-l putu sparge așa lesne. Copilul, cum simți ciocniturile vulturoaicei, întinse mânușițele, parcă l-ar fi învățat cineva, apucă pe vulturoaică de gât, și strânse, și strânse, până ce o sugrumă și căzu jos moartă. Atunci și copilul, coborându-se din copaci, o apucă razna pe câmp. În cale se întâlni cu un cocor. Cum îl văzu, se împrieteni cu el. Cocorul dând peste o așa bunătate și frumusețe de copil, nu se mai îndură a se dezlipi de dânsul, și trăiau împreună în cuibul lui. Găsind o carte pe unde colinda cocorul, o aduse băiatului, și acesta învăță să citească și să scrie. După ce se mai mări băiatul, cocorul îl învăță a face o luntre, cu care se plimba pe apă. El lua oameni cu dânsul în luntre, cu care se învăța la mânat. Mai târziu el îi și întrecu la meșteșugul de a mâna luntrea și îi plimbă și pe dânșii. Plimbându-se el așa pe apă, a zărit palaturile tatălui său. A cercetat ce era aceea și a aflat că acolo trăiește o pereche de oameni. El s-a dus să facă cunoștință cu dânșii. Acolo, din una, din alta, se dară în vorbă și despre copii, și află că el este copilul lor. După aceasta părinții îl rugară să rămâie cu dânșii. El nu voi, vezi că ursita lui îl trăgea în altă parte. Se puse în luntre și ieși la lume. Aci daca ajunse, dete peste palaturile împăratului, tatăl mă-sii. Cum îl văzu împăratul, nu știu ce parcă îi zicea să ia în nume de bine pe acest june. Iar lui, fără să știe de ce, îi tâcâia inima de bucurie. Vezi că, măre, sângele apă nu se face, și rubedenia la rubedenie trage ca acul la magnet. El intră în slujbă la împăratul. Și isprăvile ce aduse împărăției prin iscusința lui făcu pe împărat să aibă pe acest tânăr mai de aproape al său. Fiind tot pe lângă împăratul, și văzând adesea pe fata împăratului, căci după surghiunirea fetei celei mari dobândise împăratul altă fată, îl bătu gândurile să se întinză până la dânsa și nu greși, căci și ea pusese ochii pe dânsul. Într-o zi se încumese a-i face cu mustața, dară cam cu sfială; ea se uită galeș la dânsul. Azi așa, mâine așa, până ce într-o zi merseră amândoi înaintea împăratului, dădură în genunchi, mărturisiră că sunt îndrăgiți, și se rugară de împăratul să-i căsătorească. Împăratul, carele știa de patarama celei dintâi fete, nu se împotrivi nici o cirtă de timp, ci știind și pe băiat deștept și ager la minte, puse de le făcu un pui de nuntă de știu că s-a dus pomina. Apoi fiind și bătrân, se coborî din scaunul împărăției și îi urcară pe dânșii, cari domniră cu omenie câte zile avură. Și încălecai p-o șea etc.


content:
A fost odată ca niciodată etc. A fost odată un împărat. El avea doisprezece feciori. Când se punea la masă, copiii stau împrejuru-i cunună deplină. El era totdauna cu voie-bună, fiindcă vedea că trebile îi merg strună. Împărații, vecinii lui, râvnea la traiul lui cel ticnit. Vezi că și el era bun la inimă, și nu se supăra întru nimic pe popor, și nu asuprea pe văduvă, nici pe siriman. Adecă, de! nimeni nu știa ce vierme îl rodea la inimă și pe dânsul. Ar fi dorit, boieri d-voastră, să aibă și o fată barim, la atâția feciori. Și mai una, și mai alta, dete Dumnezeu în cele din urmă de i se împlini și această poftă a inimei: nevasta lui, împărăteasa, rămase grea și peste nouă luni făcu o fată, frumoasă, de seamăn pe lume n-avea. De unde se aștepta acum împăratul ca să fie pe deplin fericit, ași! unde? iaca se adeveri și la dânsul, ca la toată lumea asta păcătoasa, povestea cântecului: În lume născut, Nimeni n-a stătut A fi fericit Cu desăvârșit. Începu a-i tânji trebile împărăției. Începu adecă a da îndărăt. Ba cutare împărat îl amenință că voiește să se scoale cu război asupra lui, daca nu o face cutare lucru; ba, cutare împărat cere cutare lucru; ba, supușii lui vor să facă răzmiriță; ba, vitele de pe moșiile lui a călcat hotarele altei împărății și sunt luate de pripas; ba, că moartea a dat în ele, și câte neajunsuri toate se țineau lanț, de ajunsese bietul împărat în sapă de lemn. Se silea bietul împărat, cu toți cei doisprezece fii ai săi, să facă pace, să fie între oameni bună învoire, să oprească relele ce-l bântuiau, dar geaba, pagubele curgeau gârlă. În cele mai de pe urmă chemă un cetitor de stele să-i spuie ce e pricina de-i merg lucrurile anapoda și nu poate să dea înainte. Daca veni filosoful, îi puse la stele, și a doua zi îi zise să bage de seamă în trei zile d-a rândul cum îi dorm copiii. Trecând cele trei zile filosoful veni din nou. Împăratul îi spuse că băieții dormeau care cu mâinile dasupra capului, care într-o parte, care cu mâinile pe piept, și care pe spate și cu mâinile pe lângă dânșii, iar fata doarme pe brânci, ori strânsă făcută ghem, sau cu mâinile între genuchi. – Aceasta este piaza reaoa a împărăției tale, răspunse filosoful; de nu o vei depărta din casă, nu se va alege nici praful de d-ta și de copiii dumitale. Împăratul băgase și el de seamă că se cam adevereau zisele filosofului, că de când, adecă, dobândise fata, d-atunci și el dă îndărăt. Dară nu știa ce să facă, cum să scape de prăpăd pe cei doisprezece copii. Bietul împărat! Și acesta îi era copil. N-ar fi vrut, vezi, să piară nici unul. În cele din urmă se lăsă după povața filosofilor. Ei ziceau că mai bine este să piară unul și să scape doisprezece, decât toți să ajungă ca vai de ei și de râsul lumii. Se îndoia împăratul, se îndoia împărăteasa să facă o așa faptă, dară întețiți de toate relele ce-i năpădea din toate părțile, se înduplecară la sfaturile celor mai aproape de dânșii, și se hotărâră în cele din urmă să facă o jertfă decât trisprezece. Vorbi deci împăratul cu credinciosul său cum să facă. Să zică adecă că vrea să meargă la vânat, să ia și pe fată cu dânsul, mai cu seară că tot zicea ea că-i place să vază cum merg oamenii la vânat, și să o lase acolo în pădure. Aceasta însă fără să știe ea. I se rupea rărunchii împăratului de mâhnire pentru răpunerea fiicei sale, se mâhni împărăteasa până în fundul sufletului ei când îi așeza merinde în coș, sub care puse primeneli, și câteva giuvaiericale d-ale ei. Când fu căruța gata, puse coșul cu merinde, un urcior cu apă, și se urcară și ei, adecă fata și cu credincerul împăratului. Porniră și ajunseră într-o pădure mare. În urma lor acasă se bocea împăratul, împărăteasa și frații fetei, de-ți venea să-ți iei lumea în cap. Daca ajunseră în pădure, stete căruța mai d-o parte la o potecă, luară cu dânșii coșul și urciorul, și plecară prin pădure după vânat. Stând la un colnic, fata se dete să culeagă niște floricele, să-și facă un mănunchi; iară credincerul împăratului umbla razna prin pădure după păsărele, și, încet, încet se depărtă o bucată bună, ajunse la căruță, se puse într-însa și pe ici ți-e drumul. Când băgă de seamă fata împăratului, credincerul nu e. Dădu chiot, strigă, țipă, dară nimeni nu-i răspuns. Ce să facă ea? Iară daca văzu că dă înde seară, fata se urcă într-un copaci, se uită într-o parte, se uita într-alta, nu care cumva vede vro colibă ceva. Nu e. Se mai întoarse de se mai uită și în alte părți și zări, tocmai ce! într-o depărtare licărind o lumină ca o steluță. Atunci se dete jos și cu coșul într-o mână, iar cu urciorul de apă într-alta, târâș după dânsa, merse drept la lumina ce zărise. Aci daca ajunse, dete peste o colibă, în care ardea un opaiț în ciob. Bătu la ușe și-i deschise. Acolo ședea o bătrână cerșetoare. Fata se rugă ca să o adăpostească și pe dânsa. Săraca o priimi; dară îi spuse că n-are ce să-i dea de mâncare fiindcă tot avutul ei este o găină, un cățel și o pisică. Fata scoase din coș și dete și bătrânei. A doua zi când se sculară, bătrâna începu să se vaiete că i-a murit găina pe cuib. Ea se plângea acum că are să moară de foame, deoarece cu oușorul ce lua de la găină pe fiecare zi se hrănea ea. Biata fată de împărat îi dete o giuvaierica d-ale ei, ca să-și cumpere o altă găină cu care să se hrănească. Baba cam cu mârâială, cam de voie, cam de nevoie, priimi darul fetei și tăcu. A doua noapte îi muri cățelușul. Atunci ea zise: – Fata mea, să-ți iei ale trei fuioare și să te duci din casa mea, că de când ai venit tu, pagubele se țin lanț. Cățelul ăsta nu l-aș fi dat nu știu pe ce, fiindcă îmi păzea coliba, și-l am de atâția mari de ani. – Lasă, mămușoară, nu te supăra, îți dau eu cu ce să-ți cumperi altul, ba încă să-ți mai și rămâie. Și scoase de-i mai dete o giuvaierica. A treia zi găsiră și pisica moartă. – Să te duci, fetico, din casa mea, zise baba și îndărăt să nu te mai întorci. Te văz a fi fată de oameni, te văz că ai scule, dară lipsă de așa bogății. Mai bine eu cu sărăcia mea și să trăiesc în ticnă. De când ai venit tu, belele mi-au tăiat inima. Du-te, dragul mamei, și ia împreună cu tine tot ce ai adus în casa mea și bun și rău. Fata n-avu încotro, și cătă să plece din coliba babei. Înainte însă de-a pleca, se dezbrăcă de hainele sale cele bune și ceru de la babă niște zdrențe d-ale ei. Baba ca să scape de dânsa, căută pe după perne, pe sub pat, pe culme, și-i dete niște țoale de puse pe dânsa, numai să se ducă din casa ei. Hainele ce le lăsă fata, baba le scoase din casă și le dete în celarul ce avea lângă coliba ei. Și așa fata, îmbrăcată în haine de cerșetoare, plecă din casa babei și începu a orbăcăi prin bungetul cela de pădure, că doar' d-o găsi vro potecă care să o scoață la lume. Și tot mergând așa, dete peste o stână de oi. Acolo nu găsi pe nimeni, căci stăpânii erau trei tovaroși, carii se duceau câtetrei cu oile. Aci daca ajunse, fata împăratului se puse de mătură coliba, rândui fiecare lucru la locșorul lui, făcu focul și atârnă căldărușa în crăcane. Până una, alta, mai spălă vasele, precum și vedrele și hârdaiele în care adunau ciobanii laptele. Apoi se ascunse. Venind ciobanii și văzând toate astea, se mirară. Se uitară încoace și încolo, dară nu văzură pe nimeni. Atunci ziseră: – Cine ne-a făcut ăst bine, de va fi băiat, frate să ne fie, iară de va fi fată, soră să ne fie. Fata împăratului atunci se arătă. Ea se rugă să o primească a locui cu dânșii căci era o nenorocită și n-avea unde să se adăpostească, nici să-și plece capul. Ciobanii o primiră și îi spuseră ce are să facă. Seara când veniră găsiră iarăși toate gata, și de mâncărică și hârdaiele, în care făceau brânză, curate, și toate bune la stână. Însă unul din tovaroși se plânse că nu știe ce au oile de tânjesc de azi-dimineață; pasămite dase boala în ele, căpitaseră ori nu știu ce li se întâmplase. A doua zi se plânse altul că a dat vărsatul în oi, și nu știe câte vor scăpa. A treia altul veni cu nu știu ce brumă de oi. El spuse că voind a trece peste o punte, pe unde trecea în toate zilele cu oile, de astă dată nu știe cum își făcu nălucă o oaie și sări în râu, după dânsa alta, după asta alta, până ce se năpustiră oile și săriră mai toate în râu. Se sili bietul cioban să le oprească, dar ași! pe dracu să-l oprești? când intră spaima în oi, degiaba toată munca; abia scăpase vro câteva oi, cu care veni acasă. Se luară de gânduri bieții ciobani, cum de în cele trei zile de când venise fata aia la stâna lor să dea ei peste o așa pagubă. Ei văzură că surata lor trebuie să fie piază rea, și că a căzut ca o pacoste peste dânșii. Atunci se vorbiră ca să o gonească de la dânșii, și îi ziseră: – Surată, cum ai venit, să te duci de la noi unde mila Domnului te va povățui. Noi nu te mai putem ține. Tu ai intrat în coliba noastră cu sărăcia. Paguba ce am încercat în aceste trei zile de când eștu tu la noi, nici în zece ani nu o vom putea pune la loc. Fata n-avu ce zice. Văzu și ea că așa este. Se sculă dară și cerându-și iertăciune de răul ce le făcuse fără voia ei, plecă într-o doară, ia, așa peste câmp unde o vor duce-o ochii. Și mergând ea cu inima plină de obidă și cu lacrămile șiroaie, zări într-o depărtare mare niște palaturi. Întinse pasul și se duse într-acolo ca să nu însereze pe drum. Acolo ședea o arăpoaică bogată. Se rugă de slugile palatului să o priimească. Arăpoaica, care o văzuse de sus când intră pe poartă, porunci să o aducă înaintea ei. Cum o văzu, o cunoscu, și puse de o îmbăie frumos, o îmbrăcă cu niște haine curate și o luă pe lângă dânsa. Și așa, într-o zi arăpoaica o puse să-i caute în cap, căci, zice-se că arapii cât de curați să fie, tot se găsesc condrănței în capul lor: pentru că le e părul îmbâcsit, pâslos și des, nevoie mare! Fata împăratului văzând în capul arăpoaicei, ce nu mai văzuse de când o făcuse mă-sa, i se făcu scârbă și îi veni să scuipe. Se uită în dreapta, se uită în stânga, și nu-i dete de ochi decât scumpeturi, pe care îi fu milă să scuipe. Să se ducă ceva mai încolo, nu putea, căci arăpoaica adormise cu capul în poala ei. Se apucă și ea de scuipă în lațele arăpoaicei. Arăpoaica, ca dracu, simți și o dată se sculă. Ea se uită cu milă la fată, și îi zise: – Să nu te știu cine ești, ai vedea tu ce ai păți din mâna mea. Dară așa, te iert. Să te gătești că mergem la un loc. Zi să prinză caii la căruță. Până se gătiră ele, căruța trase la scară. Se deteră jos și se puseră în căruță. Arăpoaica spuse vizitiului unde să meargă. Pe drum însă învăță și pe fată ce să facă acolo unde merg. Abia sfârși de vorbit arăpoaica și ajunseră în curtea unui palat cu mii de mii de cămări. Cum se dară jos din căruță, arăpoaica merse la o cămară unde erau doi oameni: unul tânăr și gras, ședea într-un pat de aur răsturnat și se juca cu două gheme de mătase; altul moșneag umbla de colo până colo și astâmpăr nu mai avea. El se cocoșase de muncă, era trențăros și slab și pipernicit de credeai că este altă aia, nu ființă de om. Pasămite, tânărul era norocul fetei, iară bătrânul norocul arăpoaicei. Cum văzu fata pe tânăr, jucându-se cu ghemele de mătase, o dată se repezi la dânsul, după cum o învățase arăpoaica, îi smulse ghemele din mână, și pe ici ți-e drumul! Ieși fuga, se sui în căruță, vizitiul dete bice cailor și nu stătură decât tocmai acasă. Cela, greoi și mototol cum era el, până să se scoale, până să iasă afară, până să se ia după dânsa, rămase cu buzele umflate, că n-o mai putu ajunge și, întorcându-se căruța, luă pe arăpoaică și o duse și pe dânsa acasă. Tocmai atunci împăratul locului aceluia se hotărâse să se însoare, că era holtei. Logodnica îi ceruse să-i facă o haină de mătăsărie foarte scumpă. Făcu ce făcu împăratul, găsi o asemenea mătăsărie și o dase la croitor. Dară ce-i faci necazului, că mătăsăria nu ajungea. Îi mai trebuia un petec. Puse împăratul să-i caute petecul, dară asemenea mătăsărie nu se mai găsi în toată împărăția. Ei! cum rămâne cu haina miresei? Daca n-o face-o după șartul ei, logodnica nu o priimește; dacă n-o găsi petecul ce-i trebuia, rămâne haina neisprăvită. Și aceasta nu se putea, adică să rămâie nunta dintr-un fleac de nimic. Mai pusese împăratul oameni de cercetară și află că la arăpoaica cutare se găsește un petec de mătăsărie aidoma celeia ce căuta împăratul, și tocmai atât cât îi trebuia. Pasămite în ghemele luate de fata împăratului de la norocul ei cel leneș se afla acel petec de mătăsărie. Trimise împăratul oameni să-l cumpere. Arăpoaica le spuse că petecul îl dă celuia ce îi va da atâți galbeni cari să tragă la cumpănă cât și mătăsăria. Puse, deci, într-un taler al cumpenei petecul de mătăsărie și îndată brațul cumpenei cu petecul se lăsă jos. Puse și galbeni în cellalt taler, dară el rămase sus. Mai puse, mai puse și iară mai puse, dară cumpăna nu se lăsa în jos, puseră oamenii împăratului toți banii ce avură la dânșii, cumpăna sta tot sus. Atunci se duseră de spuseră împăratului. Se miră împăratul de întâmplarea aceasta. Trimise câțiva saci cu galbeni, dară trimișii se întoarseră și spuseră că diavolița de cumpănă nu vrea să se lase în jos de loc, de loc. Atunci împăratul luă cu dânsul încă cățiva saci cu galbeni și se duse singur, ca să vază cu ochii lui astă minune, căci altfel nu-i venea să crează. Ajungând și intrând în casă la arăpoaică, văzu pe fata împăratului, ceea pe care o gonise tatăl său împăratul ca p-o piază rea, și-i rămase la inimă. Vezi că nu era urâtă; avea nuri, avea pe vino-ncoace, cum se zice, avea învățătură, mă rog, daca era fată de împărat; dară fusese seacă de noroc. Văzu și împăratul cumpăna. Brațul cu talerul în care erau puși banii sta în sus! Puse un sac cu galbeni de care îi adusese, și ca să se lase cumpăna în jos, ba. Mai puse unul, ba încă unul, cumpăna habar n-avea. Puse toți sacii, cumpăna pare că era proțăpită acolo sus. Atunci ce-i veni împăratului, se sui și el deasupra banilor, cam cu necaz, și o dată brațul cu talerul în care era puși banii se lăsă în jos și stătu drept la linie, tocmai pe tocmai cu cela în care era petecul de mătase, veni adecă la cumpănă dreaptă. – Care va să zică, petecul ăsta de mătase se poate cumpăra numai cu mine, zise împăratul, care înțelesese el noima acestei cumpene, ca un împărat ce era el acolo. – Cam așa, împărate, răspunse arăpoaica. – Apoi daca este așa, mie mi-ar fi voia să stric logodna cu năzuroasa aia de fată cu care sunt în vorbă, când aș ști că stăpâna mătăsăriei ăștia m-ar vrea. – Cum socotești d-ta că n-ar vrea ea, răspunse iarăși arăpoaica, când d-ta vezi bine că însuși petecul de mătăsărie al cui este el te vrea. Și așa se făcu vorba și apoi nunta, nu după multă vreme, cu mare veselie și dragoste. Darămite tatăl, muma și frații fetei când auziră de una ca asta, ce bucurie gândiți că n-avură? Se întrolocară cu toți cu totul și făcură o nuntă d-alea împărăteștile de se duse vestea de dânsa. Și încălecai p-o șea etc.


content:
A fost odată ca niciodată etc. A fost odată un împărat. Acest împărat avea trei fete. Rămânând văduv, toată dragostea lui el și-o aruncase asupra fetelor. Ele mărindu-se și văzând sârguința ce punea părintele lor ca să le crească pre ele, să le învețe și să le păzească de orice răutăți și bântuieli, se sileau și ele din toată puterea lor ca să-l facă să uite mâhnirea ce-l coprinsese pentru moartea mumei lor. Într-una din zile, ce-i vine împăratului, că numai întreabă pe fata cea mai mare: -Fata mea, cum mă iubești tu pe mine? -Cum să te iubesc, tată? Iaca eu te iubesc ca mierea, răspunse ea, după ce se gândi că ce lucru poate fi mai dulce pe lume. Atâta o tăie capul pe dânsa, atâta și vorbi. -Să-mi trăiești, fata mea; să-mi facă Dumnezeu parte de tine. Și întrebând și pe fata cea mijlocie: -Dar tu, cum mă iubești pe mine, fata mea? -Ca zahărul, tată. Atâta o tăie și pe dânsa capul și atâta răspunse. -Să-ți dea Dumnezeu bine, fata mea. Să mă bucur de tine. Pasămite, fetele acestea erau lingușitoare și știau să-și arate iubirea către părintele lor mai mult decât o aveau. Împăratul se bucură cât un lucru mare când auzi de la fetele lui cele mai mari cât îl iubesc. El socoti că altfel de iubire nu poate să fie decât cea dulce ca mierea și ca zahărul. Și uitându-se și la fata cea mai mică, ce sta mai deoparte și cu sfială, o întreabă și pe dânsa: -Cum mă iubești tu, fata mea? -Ca sarea în bucate, tată! răspunse și ea cu fața senină, zâmbind cu dragoste firească și lăsându-și ochii în jos, de rușine că vorbi și ea. Ea se rușina, biet, văzând că tată-său o băgase și pe ea în seamă, ca o mai mică ce era. Când auziră surorile ei răspunsul ce dete ea tatălui lor, pufniră în râs și-și întoarseră fețele de către dânsa. Iar tatăl lor se încruntă și, plin de supărare, zise: -Ia fă-te mai încoace, nesocotito, să ne înțelegem la cuvinte. N-auziși tu pe surorile tale cele mai mari cu ce fel de dragoste mă iubesc ele? Cum de nu te-ai luat după dânsele ca să-mi spui câtă dragoste dulce ai și tu către tatăl tău? Pentru asta oare mă trudesc eu ca să vă cresc și să vă dau învățătură cum altele să nu fie în lume ca voi? Să te duci de la mine cu sarea ta cu tot! Când auzi fata cea mică a împăratului urgia tatălui său, ce cădea pe capul ei, intră în fundul pământului de mâhnire căci se supărase tată-său și, încumetându-se, zise: -Să mă ierți, tată, că eu n-am vrut să te supăr. Eu am socotit cu mintea mea că dragostea ce am către tine este, dacă nu mai presus decât a surorilor mele, dar nici mai prejos decât mierea și zahărul... -Auzi, auzi, o întrerupse tată-său; și mai ai obraz să te atingi de surorile tale cele mai mari? Să te duci de la mine, fată nerușinată ce ești, să nu-ți mai auz de nume! Îi închise gura și o lăsă plângând. Surorile vrură să o mângâie, dar cu niște cuvinte atingătoare, care îi făceau mai mult rău decât bine. Fata cea mică a împăratului, dacă văzu că nici surorile nu o cruță, își puse nădejdea în Dumnezeu și se hotărî să plece unde mila domnului o va duce. Își luă deci din casa părintească un rând de haine proaste și vechi și pribegi din sat în sat, până la curtea unui alt împărat. Ajungând acolo, stătu la poartă. Chelăreasa o văzu și dacă veni la dânsa o întrebă ce vrea; ea răspunse că este o fată săracă și fără de părinți, și ar vrea să se bage la stăpân dacă ar găsi vreun loc. Tocmai atunci ieșise ajutoarea chelăresei și ar fi voit să bage pe alta. Se uită la dânsa chelăreasa, cu ochii pătrunzători, și i se păru a fi bună să o ia pe dânsa în slujbă. Fata de împărat mai fu întrebată că ce simbrie cere, și ea răspunse că nu cere nicio simbrie, fără decât să slujească o bucată de vreme și dacă slujba ei va fi vrednică de vreo simbrie, să-i dea atât cât va face. Chelăreasa se bucură văzând-o că răspunde așa de cuminte, și o luă să-i fie ajutoare. îi spuse ce are să facă și ii dete pe mână un vraf de chei din mai multe ce avea. Fata era cuminte și deșteaptă. Ea începu să deretice prin cămară și prin dulapurile de la care avea cheile și să puie fiecare lucrușor la rânduiala lui. Și fiindcă îi prindea mâna la frământat, la fiertul dulceților și la alte bunătăți de mâncare ce se află prin cămările împăraților, în grija ei fură lăsate tainurile curții. Și cum oare n-ar fi știut să facă toate astea? Mă rog, fată de împărat nu era? Și nu se ivi nicio cârteală din partea nimănui, căci ea toate tainurile le împărțea cu cumpănă și cu dreptate, de nu-i găsea nimeni nicio părtinire. Unde să stea ea la vorbă deșartă, sau cu streinii carii veneau să-și ia tainurile și merticurile? Unde să iasă din gura ei vreo vorbă fără cumpăt, ori să asculte de la cineva vreo asemenea vorbă, că se rușina și găsea ea cuvinte destul de cuviincioase cu care să închiză și gura cea mai farfara. Ea nu sta la taifas cu slugile ori cu slujnicile curții, ci, când își găsea câte nițică vreme de repaus, citea pe carte. Toți cu totul aveau sfială de dânsa și nu-i găsea nimeni vreo faptă care să le dea dreptul a-i atârna vreun ponos de coadă. Vestea despre vrednicia și smerenia ajutoarei de chelăreasă ajunse numaidecât și la urechile împărătesei. Ea dori s-o vază. Iar dacă se înfățișă împărătesei, fata de împărat știu să se arate și să vorbească din inimă curată, fără prefăcătorie și fără multă îndrăzneală. Împărăteasa prinse a o îndrăgi. Ea bănui că ajutoarea de chelăreasă nu poate să fie de neam prost. Și așa cum vă spusei, împărăteasa luă pe fată, ajutoarea cheiăresei, pe lângă dânsa. Unde se ducea împărăteasa, mergea și ea; când se punea împărăteasa la lucru, lucra și ca. Apoi, lucrul ce ieșea din mâna ei era mărgăritar, nu altceva. Din toate cuvintele cele înțelepte ce ieșeau din gura ei plăcu împărătesei mai mult decât orice. Ce să întindem vorbă multă? Ajunsese să fie nedespărțită de împărăteasă. O iubea împărăteasa ca pe copilul ei. Se mira și împăratul de atâta alipire a împărătesei către această fată. Acest împărat avea un fecior singur la părinți. Tată-său și mumă-sa se uitau la dânsul ca la soare. Îl pierdeau de drag ce le era. Și mergând împăratul la un război, luă și pe fiul său cu dânsul, ca să se deprinză cu ale războaielor. Acolo, nu știu cum se făcu, nu știu cum se drese, că numai ce îl aduseră acasă rănit. Să fi văzut pe mă-sa jăliri și plânsete. Nopțile le făcea zile privindu-l la boală. Iar dacă o ajunse oboseala de nu mai putea sta în picioare, împărăteasa puse pe fata ei din casă, ca pe un om de credință, să îngrijească de dânsul, și apoi, când una, când alta, erau nelipsite de lângă patul rănitului. Cuvintele cele blânde și înțelepte ale fetei, mângâierile ei cele dulci și neprefăcute, smerenia ei deșteptară în inima bolnavului o simțire ce nu o avusese până atunci, iar mai mult decât toate, cum știa ea să umble de binișor când îi primenea rănile, făcu pe fiul de împărat să o iubească ca pe o soră, căci pare că-i alina durerile când punea ea mâna pe rănile lui. Într-un după-prânz, după ce se făcuse mai bine, când sta de vorbă cu mă-sa, el îi zise: -Știi ce, mamă, mie mi-ar fi voia să mă însor. -Bine, măicuță, bine. Mai bine de tânăr, decât să intri în valurile lumii. Să-ți caute maica o fată bună de împărat, și de neam, și de treabă. -Ea e găsită, mamă. -Și cine este? O știu eu? -Să nu te superi, mamă, dacă ți-oi spune. Mie mi-a rămas inima la fata dumitale din casă. O iubesc, mamă, ca pe sufletul meu. Din câte fete de împărați și de domni am văzut, niciuna nu mi-a plăcut ca dânsa. Ea mi-a robit inima. Se împotrivi împărăteasa oarecum, cârmi ea; dar nu fu cu putința să întoarcă pornirea fiului ei de la această însurătoare. Dacă văzu și văzu că altfel nu se poate, și că fata ce-și alesese fiul ei să o ia de nevastă este cuminte, blândă, cu bună judecată, și mai presus de toate este smerită, cinstită și vrednică, se învoi și dânsa. Rămase acum să înduplece și pe împăratul, tatăl băiatului, ca să primească și dânsul alegerea fiului lor.Pentru aceasta nu fu mare greutate; căci atât muma, cât și fiul căzură cu rugăminte și lăudară pe fată cum știură și ei mai bine. Logodiră deci împăratul și împărăteasa pe fiul lor cu fata din casă a împărătesei și hotărâră și nunta. Când începură a face poftirile la nuntă, logodnica fiului de împărat se ruga cu cerul, cu pământul ca la nuntă să poftească și pe împăratul cutare, pe tatăl ei adică; se feri însă d-a spune cuiva că este fata acelui împărat. Socrii primiră să-i facă voia și poftiră la nuntă și pe acel împărat. În ziua cununiilor veniră toți musafirii la nuntă. Se începură veseliile și ținură toată ziua, ca la împărați, de! Ce să zici? Seara se întinse o masă d-alea împărăteștile, cu fel de fel de mâncări, de băuturi, de plăcinte și de alte bunătăți, de să-ți lingi și degetele când le vei mânca. Mireasa poruncise bucătarilor ce bucate să gătească. Ea însă cu mâna ei găti deoparte toate acele feluri de mâncare numai pentru un musafir. Apoi dete poruncă unei slugi credincioase ca să bage bine de seamă ca, aducând la masă bucatele gătite de dânsa, să le puie dinaintea împăratului poftit după rugăciunea ei. Dară să îngrijească să nu le puie dinaintea altcuiva, că e primejdie de moarte. Sluga cea credincioasă făcu întocmai precum i se poruncise. După ce se așezară toți poftiții la masă, începură a mânca și a se veseli cât nu se poate spune. Împăratul cel poftit, adică tatăl miresei, mânca și nu prea. Încă de când venise, el se tot uita la mireasă și pare că-i zicea inima ceva, dară nu-i venea să crează ochilor. Pasămite, el își semuia copila, și neputându-și da seamă de cum ajunsese ea să se mărite după un fecior de împărat, nu cuteză să zică nimănui nimic. Vezi că trudele și necazurile ce suferise biata fată o schimbaseră de cum o știa tată-său. Și, îndemnându-se de pofta cu care mâncau mesenii, ar fi voit și dânsul să mănânce și să se veselească; dară după ce gustă o dată sau de două ori din bucate, se opri. Sluga care îi aducea bucatele le ridica întregi, neatinse. Se mira acest împărat cum de toți mesenii mănâncă cu poftă niște bucate care pentru dânsul n-aveau niciun gust. Se încumese și întreabă pe vecinul din dreapta. Acesta îi răspunse că astfel de bucate bune n-a mâncat de nu ține minte. Gustă și împăratul din talerul vecinului, și văzu că bucatele sunt bune. Asemenea făcu și la vecinul din stânga. Îi lăsa gura apă după bucatele cele bune ce gustase de la vecini; foamea îi da zor să îmbuce și el; dară cine putea să mănânce bucatele ce i se aducea, lui? Rabdă ce rabdă; de rușine lua el câteodată și din bucatele ce i se aduceau, ca să nu se facă de râs între meseni, dar încolo nimic. În cele din urmă, nu se mai putu opri, și ridicându-se în sus, zise cu glas mare: -Bine, împărate, m-ai chemat la nunta fiului tău ca să-ți bați joc de mine? -Vai de mine, măria-ta! Cum se poate să-ți treacă prin gând una ca aceasta? După cum se vede toată adunarea, te cinstesc și pe dumneata ca pe toți ceilalți împărați, fără deosebire. -Ba să mă ierți, împărate, bucatele tuturor mesenilor sunt bune de mâncat, numai ale mele nu. Se făcu foc de supărare împăratul socru și porunci ca numaidecât să vie bucătarii să-și dea seamă de ceea ce au făcut, și vinovații să se dea morții. Știți ce era? Iaca mireasa gătise toate bucatele pentru tată-său fără sare, ci numai cu miere și cu zahăr. Chiar sarnița de dinaintea lui era plină cu zahăr pisat, și degeaba lua bietul împărat cu cuțitul din sarniță ce credea el că este cu sare și punea în bucate, ele, în loc să se facă mai bune de mâncare, se făceau și mai dulci de pe cât erau, și mai cătrănite. Atunci se ridică mireasa în sus și zise împăratului socru: – Eu am gătit bucatele pentru împăratul ce s-a supărat, și iată pentru ce am făcut-o: Acest împărat este tată-meu. Noi eram trei surori în casa părintească. Tata ne-a întrebat într-o zi cum îl iubim noi. Surorile mele cel mai mari, una îi răspunse că îl iubește ca mierea, alta ca zahărul. Eu îi zisei că îl iubesc ca sarea în bucate. Așa am socotit eu că nu se poate mai multă iubire decât aceasta! Tata s-a supărat pe mine și m-a gonit din casă. Dumnezeu nu m-a lăsat să piei și, prin muncă, cinste și hărnicie, am ajuns unde mă vedeți. Acum am vrut să dovedesc tatei că, fără miere și fără zahăr, poate omul să trăiască, dar fără sare nu, d-aia i-am gătit bucatele fără sare. Judecați dumneavoastră cu minte împărătească cine a avut dreptate. Toți mesenii într-o glăsuire găsiră cu cale că pe nedrept a fost fata gonită din casa părintească. Atunci tatăl fetei mărturisi că n-a știut să prețuiască duhul fetei sale și și-a cerut iertăciune. Fata, și ea, i-a sărutat mâna și și-a cerut și dânsa iertăciune dacă fapta ei l-a supărat. Și se puseră pe o veselie și pe o petrecere de se duse vestea în lume. Tatăl fetei se veselea, nu se veselea, dar socrul știu că se veselea și se mândrea că a dobândit o așa noră, și de viță bună, și înțeleaptă și harnică. Eram și eu la nuntă împreună cu cheleșul acela care se tupilează printre d-voastră, cinstiți boieri. Multe ciolane, doamne, mai căzură de la acea masă, și, care cum cădea, tot în capul chelului le da. Și încălecai p-o șea, și v-o spusei d-voastră așa. Și încălecai p-o lingură scurtă, să trăiască cine ascultă. Și mai încălecai p-un fus, să trăiască și cine a spus.


content:
La 1872 am publicat o parte din zicătorile (locuțiuni) si proverbele poporului român, adunate din gura iui. De atunci încoace am cules necontenit și azi sunt în stare de a da publicului cea mai completă colecție din cîte au văzut lumina la noi. Între acestea d. Hințescu la 1877 a tipării o carte intitulată Proverbele românilor. În ea reproduce, după cum însuși mărturisește, tot ce a găsit în colecția de proverbe a lui A. Pann, în cărțile de lectură de Pumnul, Muntean, Boiu, Cipariu și Popescu, precum și într-o colecțiune bucureșteană de legende, basme și proverbe cu o introducere de Hasdeu și în opurile lui Baronzi. Îndată după aceasta d. G. Dem. Teodorescu scrise și tipări în același an 1877 Cercetările asupra proverbelor române (cum trebuiesc culese și publicate). Acest june plin de talente și instruit a arătat din destul de cît folos ar fi pentru literatura și naționalitatea română o colecție completă de proverbe cu cercetări și studii în felul cum a dat cîteva probe. Ca să înlesnesc tuturor acelora ce vor voi a se ocupa în acel mod științific cu proverbele române, nu mi-am cruțat puținele mele ore ce-mi rămîn de odihnă și m-am pus cu toată osirdia a citi pe toți autorii noștri mai însemnați peste care am putut da și care s-au servit în scrierile lor de asemenea proverbe. Rezultatul la care am ajunsse va vedea mai la vale. Cu aceasta n-am pretenția a zice că am cules tot. Cîte zicători și proverbe nu s-or mai fi aflînd în graiul poporului nostru? Cel dintîi care a publicat proverbe la noi fu Anton Pann. Eu l-am cunoscut personal, știam de opera sa Povestea vorbei, dar n-o citisem. În cei din urmă trei ani, trecînd-o pe sub ochi, împreună cu operele altor autori, în multe din proverbele publicate de el am găsit deosebiri însemnate de cele grăite de popor, căci el avea tragere de inimă întru a rima. Făcînd un mare bine literaturei române de a publica la un loc proverbele adunate de dînsul, Anton Pann a făcut, fără voia sa, și un mare păcat. Dorința de a rima l-a făcut să schimonosească unele proverbe pînă într-atît încît nu mai au nici o asemănare cu cele ce umblă din. gură în gură pe buzele poporului. Sunt aproape să nu se mai cunoască. Totuși meritul este al său. El a dat semnul deșteptării, el a fost cel dintîi carele s-a îndeletnicit a aduna aceste mărgăritărele ale poporului din nomolul disprețului la care erau osîndite de persecuția străină. Cea mai mare parte din autorii posteriori lui Anton Pann, cari s-au servit de zicători, nu și-au mai dat osteneala a merge la origină, ci l-a copiat întocmai. Dorința de a rima se vede și la unii autori posteriori ai lui A. Pann, bunăoară ca în colecția d-lui Hințescu. Cu toatea astea se cunosc cît de colo rimele ce a întrebuințat geniul poporului la zicătorile lui. Ele sunt curgătoare și line. Înțelesul lor se coprinde fără multă bătaie de cap. Zicătorile făcute în versuri de cei cu patima de a rima nu înfățișează înlesnirea de a le înțelege numaidecît, ele sunt greoaie, întortocheate și zdruncinătoare. îndeletnicindu-mă cu adunarea zicătorilor din gura poporului și cu citirea diferiților noștri autori, am avut norocul să dau peste o altă colecție manuscrisă, aceea a vornicului Iordache Golescu, fiul banului Radu Golescu. Din ea am scos toate proverbele neschimbat. Această colecție se află azi în Biblioteca Academiei Române. Iată acum și cum le-am rînduit. Proverbele sau zicătorile pe care le-am auzit cu urechile de la popor le-am pus întîi și le-am însemnat cu o steluță; după ele, pe cele cari le-am citit în fiecare autor, copiindu-le întocmai iar cele scoase din Dicționarul Academiei le-am păstrat și ortografia cu care au fost publicate. Se mai atrage luarea aminte a cetitorului asupra unor proverbe sau zicători care s-au trecut fără nici un semn. Acestea sunt puse așa cum le-am citit în cărți. Despre unele din ele îmi aduc aminte a fi auzit ceva, dară am uitat cum ies din graiul poporului, despre altele mărturisesc că n-am auzit nimic și, prin urmare, rămîn așa și unele și altele pe răspunderea celor ce le-au scris. Dau aci lista cărților din care am cules zicătorile, după șirul alfabetic, însoțind-o și de abreviațiunile ce le-am făcut.Și aici se notează spre știința cetitorului că Povestea vorbei de Anton Pann, notată cu ediția din 1880 este o reproducere întocmai după întîia ediție într-un volum după asigurarea ce mi-a dat d. doctor Gaster. 1. Alecsandri V., Opere complete. Proză, Ed. Socec, București, 1875 (Al.). 2. Baronzi, Limba română, Galați (Bz.). 3. Bolliac, Culegere de mai mulți articoli, București (Bc.). 4.,,Columna lui Traian“, sub direcția d. B.P. Hasdeu, an VII, Buc., 1876 (Cn.). 5. „Convorbiri literare”, vel. I-XIII, sub redacția d.J. Negruzzi (Cv.); V. Alecsandri (Al.); Creangă (Cr.); Pompiliu (Pl.); J. Negruzzi (J. Ng.); Gane (Gn.); Ion Pop Florentin (FI.); Slavici (SI.); Lambrior (Lb.); Caragiale (Cgl.); Bengescu (Bg.); Ianov (In.); Eminescu (Em.). 6. Diaconovici-Loga, Chemare la tipărirea cărților rumănești, Buda, 1821 (L.). 7. Dicționarul Academiei. 2 vol., București, 1871-l876 (Acd.I —II). 8. Filimon, Ciocoii vechi și noi, București, 1863 (F.). 9. Golescu, Colecție de proverbi (manuscr. la Acad.)(G.). 10. Hasdeu, Trei crai de la răsărit, București (H.t). 11. Heliade-Rădulescu, Vocabular de vorbe străine, București, 1847 (Hd.R. v). 12. Heliade-Rădulescu, Tandalida (Hd. R. t). 13. Heliade-Rădulescu, Biblioteca portativă, LXV, Poesii inedite, București, 1860 (Hd.R.p.). 14. Hințescu, Proverbele românilor. Sibiu, 1877 (Hț.). 15. Jipescu, Opincarul, București, 1881 (Jp. o). 16. Legende sau basmele românilor, de un culegătortipograf. 3 fascicule, București, 1872, 1874. 1876 (Lg. I,II,III). 17. Negruzzi Const., Opere complete. Păcatele tinerețelor, Ed. Socec, București, 1873 (N.p.t.). 18. Odobescu, Pseudo-kenegiticos, București (O.p.k.). 19. Idem, Doamna Chiajna, „Rev. Carpatilor”, două volume (O.K.I.II). 20. Idem, Moții și curcanii, București (O.m.). 21. Idem, „Revista Română”, Cîteva ore la Snagov, 1862 (O.r.). 22. Pann A., Povestea vorbei, București, ed. Cucu, 1880, reproducere după cea din 1847 (P.p.v.). 23. Pann A., Povestea vorbei, București, ed. Pann, 1852-1853, trei vol. (P.p.v. I2, II2, III2). 24. Poveștile unchiașului sfătos, București, 1879 (P.u.). 25. Sion, Fabule, București (S.). 26. Snoave, de un culegător-tipograf, ed. II, București, 1879 (Sn2). 27. Țichindeal, Fabule, ed. II, București (Ț2.). A 1. * A ajuns cuțitul la os. O.m., 37 . A ajunge cuțitul la os. Acd. I, 10 03 . Cînd îi dă cuțitul de os. P.p.v., 87 . Ajunge cuțitul la os. H.p.t., 25 0. C-ajunge cuțitul la os. Cv. II, J. Ng., 45 . 2. * A ajuns de la moară la rîșniță. Hț.; P.p.v., 78 . Ajunge de la moară la rîșniță. Hț., 11 0. De la moară la rișniță. G. 3. * A ajuns în doaga (cutăruia). Am venit în doaga copilăriei. P.p.v. II, 14 6. A venit în doaga copilăriei. Hț., 38 . Îi lipsește o doagă. Al. 56 ; Cv. XII, 21 8. Numai să-i cunoască doaga lui. Cv. V, SI., 3. Mă amăresc cu femeile de doaga mea. Cv. V, SI., 8. 4. * A ajuns în sapă de lemn. P.u., 85 . A rămînea în sapă de lemn. Bz., 40 . Rămîne in sapă de lemn. P.p.v., 44 . A ajuns la sapă de lemn. Hț., 2. Rămîne în sapă de lemn și în casă fără piemn. P.p.v. I2, 15 5. Rămîne la sapă de lemn Și în casă fără lemn. Hț., 16 6. 5. * A ajuns și el la spartul tîrgului. A ajuns la spartul tîrgului. P.p.v. II2, 68 ; Hț., 2. Au ajuns și ei, săracii, După ce-a-mpărțit colacii. P.p.v. II2, 68 . 6. * A ajuns vremea să ne ia copiii în picioare. Am ajuns să ne ia copiii în picioare. P.p.v. III1, 15 0. A ajuns să ne ia copiii în picioare. Hț., 37 . A lua pe cineva în picioare. Bz., 40 . 7. * A ajuns (vremea sau treaba) să nu se mai încrează omul nici în cămașa lui. 8. A alerga în fuga mare. Bz., 42 . 9. A avea scaun la vorbă. Bz., 40 . 10 . A avea înclinare cu cutare. Bz., 46 . 1. A avea viermi neadormiți. Bz., 47 . 2. * A avut zile cu carul. Avu zile grămădite Cît carul cu patru vite. P.p.v. III2 , 14 1. 3. * A băgat-o pe m înecă. Acel om a băgat-o pre mînecă. Acd. II, 23 1. 4. A bate pe cineva cu o sută de bătăi. Bz., 42 . 5. A bea vin de unde cînta broasca. Aed. I., 39 2. 6. Abia a putut și ei lega gura pînzei. Sn2. , 23 . 7. Abia o ținea în strună. O.k., I, 10 . 8. * Abia scăparăm de coasă și ne puse la secere. 9. A cade din căldare în foc. Acd. I, 29 8. 20 . A căzut cît a fost de lung. Cv., III, Fl., 5. 1. A cînta cucul într-una casa. Acd. I, 98 2. 2. Acel cu pricină Sade în odihnă, Și cel fără vină Plînge și suspină. P.p.v. II2, 30 . 3. Aceasta cu nu voi se îmbucă și se suge. G. 4. Acestea aicea tine-le cu mintea si le arată cu fapte. L., 16 . 5. Acolo l-ar putea prinde ca din oală. Cv. VIII, Gn., 45 2. 6. A crăpa dracului un ochi. Bz., 47 . 7. A crede lupului oaia. Acd. I, 96 2. Oaia nu se crede lupului. Acd. I, 96 2. 8. A croi pe cineva — a croi spinarea. Acd. I, 97 3 9. * A croit-o d-a fuga. 30 .* Acru-u-u de la nasu (pov. țiganului) P.p.v. I2, 11 3; Ht., 1. 1. * Acu e acu. Cv. III, Al., 24 8; P.p.v., 11 1. 2. A cui e punga mai mare? A cui se vede. P.p.v., 17 4. 3. Acul este mic, dar scumpe haine coase. P.p.v. I2, 13 7; Hț., I. 4. * Acum e la largul ei si la strimtul meu. P.p.v., 11 3; Hț., 87 . 5. Acum pentru dumneata. G. 6. Acum scapă-ne și ne lasă. G. 7. * Acum s-o alege neghina din bucate. G. A alege neghina din grîu. Acd. II, 39 0. 8. * A da dosul. Br., 41 . 9. A da latul pe spate. Bz., 41 . 40 .* A da pe bete pe cineva. Acd. I, 17 0. 1. A dat burduful cu brînză cu tot pe seama ciinelui. P.p.v., I2, 16 7; Hț., 20 . Burduf de brînză în seama cîinilor. G. 2. * A dat cu capul de pragul de sus si a văzut pe cel de jos. Lg. I, 49 , F., 62 . Cine dă cu capul de pragul de sus vede pe cel de jos. Pînă nu se lovește cineva cu capul de pragul de sus nu vede pe cel de jos. Lg. I, 14 8. Lovit cu capul si de pragul de sus si de cel de jos. Sn.2 , 80 . Cine cu capul de multe praguri se lovește, acela în urmă mai bine se socotește. G. A dat cu capul de prag. Bz., 44 . 3. * A dat cu mîna în foc. Lg. I, 12 1; II, 78 ; P.u., 10 7; Hț., 98 . A dat cu mîinile în foc. G., P.p.v. III2, 10 5. A dat cu mîinile în foc, E gros de ceafă, are rost. Hț., 10 1. A da cu mîinile în foc. Aed. I, 12 48 . 4. * A dat cu mîna prin copaie. Hț., 98 . 5. * A dat de pocinog. A dat de șugubină. A dat de bocluc. 6. * A dat Dumnezeu si boale, dar a lăsat si leacuri. P.p.v. III2, 14 7; Hț., 51 . 7. * A dat în dîrdora însuratului. Dăduse și el în părpăra însuratului. Cv. XI, Cr. 30 . 8. * A dat în greu. Bz., 48 . 9. * A dat mîna cu moartea. P.p.v. II2, 16 0; Hț., 98 . 50 .* A dat norocul peste dînsul. Cv. IX. Gn., 53 . 1. * A dat ortul popii. P.u., 10 6; 11 3. 2. * A dat o tiflă peste (cutare). P.u., 10 7. 3. * A dat peste dracul. P.u., 10 2; P.p.v. II2, 95 ; Hț.,48 . 4. * A dat și a luat. G. 5. * A dat strechia în ci. O.k.II,11 8; Hț., 18 1. Ai strechiat la bătrînețe. Cv. IV, Al. 33 5. A strechiat lumea. Cv. VII, Al. 43 8. 6. A despica vîntul (a fugi). Bz., 45 . 7. * Adevărul este cum te văz si cum mă vezi. F., 11 8, 29 5. 8* Adevărul este proastă marfă. F., 95 . 9. * Adevărul este ușa raiului. 60 .* Azi aci, mîine în Focșani. Cv. XIII, Cgl. 41 0. 1. Azi are, satură zece si mîine flămînd petrece. P.p. v., 50 . Azi ar sătura zece Și mîine flămînd petrece. Hț., 5, 17 0. 2. Azi e mie Mîine ție. Hț., 1. 3. Azi mlădiță de tufan, Mîine coadă la ciocan. Cv. XI, Bg., 88 . 4. Azi odată Mîine odată. Hț., 1. 5. * A zis dracul și s-a făcut. Cv. XI, Cr., 18 9. 6. * Azi ți-a cîntat cucul. 7. * A dori un lucru bolunzește și nebunește. Bz., 44 . 8. * Adormi de puteai să Lai lemne pe dînsul. Cv. XI, Cr., 18 0. 9. Adună toat.e, fie și proaste. G. 70 .* Adună unde n-a risipit. P.p.v. II2, 28 . Adună unde n-a risipit, dar nu se sfințește. Hț., 2. 1. * Aduni nuiele pentru spinarea ta. Hț., 12 5. 2. Adu-ți aminte de pîinea și sarea ce ai mîncat la cineva vreodată. Ț2, 13 2. 3. * A ieșit la iveală. 4. * A ieșit la obraze. A ieșit la oameni. Cv. VII, Al., 36 5. 5. A face bine e totdeauna mai bine decît a face rău. P.p.v. II2, 20 ; Ht., 14 . 6. * Afară din cale. Cv. XIII, 21 7. 7. A făcut și Vișa grîu din călcîie pîn’la glezne. P.p.v. 16 0 I2, 16 6. A făcut si Vita grîu din călcîie pîn’la glezne. Hț., 20 2. 8. * A fi în capul bucatelor. Hd.R. v., XLIII. 9. * Aflat-a Filip pe Natanail. G. 80 . A fost la mure odată S-a venit cu rochia spartă. P.p.v. II2, 14 3; Ht., 11 2. 1. * A fost o dată la moară si de două ori la rîsnită. P.p.v. III2, 15 4; Sn2. , 10 9. Asta moș Ion o știe Pe el să-l chemăm să vie, C-a fost odată la mori Și în tîrg de două ori. P.p.v., II1, 15 . 2. * A fost pînă la calea-ntoarsă. P.p.v. III, 14 1. 3. * A fugi nouă hotare. Cv. III, FI., 15 7. 4. * Agale, agale. P.u., 53 . 5. A găsit-o pantaliile. A găsit-o pantesiile. Hț., 14 0. 6. * A găsit sat fără cîini, se plimbă fără ciomag. Bz., 55 . Ai găsit un sat fără cîini și umbli cu mîinile în șolduri. G. Un sat fără cîini. G. A găsit sat fără cîini, se preîmblă fără băț. Acd. I, 13 0. Găsește sat fără cîini, umblă fără ciomag. P.p.v. I2, 68 ; Hț., 68 . Găsestc sat fără cîini si se plimbă fără băt. Cv. XI, Cr., 18 4. 7. Agonisirea la vreme înlătură lipsa și nevoia. Hț., 2. 8. A greșit croitorul si s-a spînzurat dulgherul. P.p.v., 17 6. Că a greșit croitorul S-a spînzurat spoitorul. P.p.v. II2, 15 2. 9. * Ai apucat pisica de coadă, învîrtește-o să nu te zgîrie. G; Hț., 14 5. 90 . A-i asuda urechea pentru ceva. Bz., 40 . 1. Ai avut su tragi un păcat strămosesc. Cv. XI, Cr., 18 1. 2. Aibi statornică mingiiere, precum in lucruri bune, așa și în cele rele. L., 28 . 3. * Aicea zace iepurele. G. 4. Aici corăbii se-neacă și voi, luntrelor, unde mergeți? G. 5. Aici la rîșniță nu e Care cînd o vrea să puie. Hț., 15 9. 6. * Aici trebuie să se joace vro drăcie. Lg. I, 67 . Șarpele pricepu ce drăcie se joacă aici. Lg. I, 11 6. Pricepu că aici la mijloc se joacă vro drăcie (dră- covenie). Lg. II, 16 ; P.u., 16 . 7. A-i da fălci. A da fălci. Aed. I, 12 18 . 8. Ai dat spuză și ai luat cenușă. G; Hț., 17 9. 9. Ai dat un cazan mare si ai luat o căldare. P.p.v. III2, 10 9. 10 0. * Aideți să vorbim degeaba. Aideți să vorbim degeabă, Că tot n-avem nici o treabă. P.p.v. P, 3. Aideți să vorbim degeabă Căci tot n-avem altă treabă. Hț., 29 7. Ai să vorbim de clacă. 1. * Ai dreptate, numai nu te cauți. Cv. XI, Cr., 18 9. 2. * Ai făcut-o fiartă. 3. Ai făcut-o harta, parta. Ai făcut-o hara-para. Cv. XII, Cr. 29 . 4. Ai fi tu, om de treabă ; dară ești crescut în buruienile dracului. (Com. de. Al. I. Stamate.) 5. A-i lua gura. Bz., 44 . 6. A-i luci ochii departe. Bz., 45 . 7. * A împleti cosiță albă. A împleti coadă albă. Bz., 46 . 8. A început a-si căuta catastisele vechi ca moflujii. Hț., 30 . ‚ 9. * A îngălbenit ca turta de ceară. P.p.v. I2, 37 ; Hț.. 79 . 11 0. * A înghițit gălușca. A înghițit nodul. Aed. II, 42 4. 1. Ai înghitit un ac, ai să scoți un fier de plug. G; Hț., 79 . A-nghitit un ac si-o să scoată un fier de plug. P.p.v. II2, 52 ; Hț., 1. 2. A intrat vrajma într-însa. P.u. 3. * A intrat vulpea în sac. Lg. II, 11 0; G; Hț., 20 9. 4. * A înțărcat bălaia. Hț., 81 . A înțărcat murgana. P.p.v. III2, 10 9; Hț., 11 5. 5. A întuneca pe cineva. Bz., 44 . 6. A învățaj, carte cu praștia. Hd. R. p., 92 . 7. * A învățat carte din scoarță pînă în scoarță. 8. * A invătat carte pînă la glezne. P.p.v. III2, 15 3; Hț., 28 . 9. * A învățat ce a uitat alții. A învățat alții ce-a uitat. P.p.v., 17 2. 12 0. Ai p… tot butuci. H.p.t., 25 0. 1. A-i plăti Dumnezeu vămile (a-i ierta păcatele). Bz., 45 . 2. Ai plecat în ceas bun într-acoace. Cv. VI, PI. 27 . 3. A i se încuiba în cap. Bz., 43 . 4. * Ai te cară de aici. Lg. I, 60 . Ai mișcă-te de aici. 5. * Ai umblat cît ai umblat, iar acum ți s-a înfundat. G. Ai umblat cît ai umblat, dar aci ti s-a înfundat. Lg. II, 11 0. Umblă cît umblă pînă i se înfundă. P.p.v., 10 . A umblat cît a umblat dar acum i s-a-nfundat. P.p.v. I1, 29 ; Hț., 19 5. A umblat cît a umblat Pînă cînd pe brînci a dat. Hț., 19 5. Are să i se înfunde. P.u., 48 . I se înfundase și lui. P. u., 65 . A umblat cît a umblat, pînă a dat peste dracu (com. de Tocilescu). 6. A-i veni cîte o trăsnaie sau plesnaie. Bz., 42 . 7. A juca cărți mari. Bz., 41 . 8. A judecat numai fata, iar nu și inima. P.p.v. II1, 14 6, Hț., 57 . 9. Ajungi în casa altuia, cum îți place nu poți ședea; ajungi la masa altuia, cum ți-e gustul nu poți mînca ; ajungi la patul altuia, cum ti-e voia nu poți dormi. P.p.v., 17 5. Ajungi la casa altuia, nu poti ședea cum îți place. Hț., 28 . Ajungi la masa altuia, nu mănînci după cum ti-e gustul. Hț., 10 3. Ajungi la patul altuia, nu poți dormi cum ti-e voia. Hț., 14 2. 13 0. * Ajunse să fie mîna dreaptă a împăratului. Cn.,43 1. 1. * A lăsa budia. Acd. I, 27 2. 2. * A lăsat-o in coarda de jos. G. A lăsa în coarda de jos. Acd., I, 93 0. 3. Alăuta zice din strună Orice frumușică jună ! Iar toba zice: lasă, lasă, Ca s-o vedem și mireasă. P.p.v. IP, 11 1; Hț., 86 . 4. * Albă, neagră, asta este. G. Albă, neagră, asta e, cum se vede. P.p.v. II, 14 4; Hț., 2. 5. Albina cît mai mult zbîrnîie cu acul asupra noastră, atît rodul cel mai dulce nouă ne aduce. G. 6. Albina de viespe, cît cerul de pămînt. G. 7. Albina din orice floare strînge mustul cel mai bun și în miere îl preface. G. Albina vrednică însă D-or’ce floare face strînsă. P.p.v. I2, 13 7. 8. Albina în gură ține mierea cea mai dulce și în coadă acul cel mai otrăvitor. G. Ca albina-n gură cu miere. Și-n coadă cu ac cu fiere. P.p.v. III2, 63 ; Hț., 3. 9. Albina și de ne mușcă, dar cu miere ne îndoapă. G. 14 0. A lega ploaia, a lega limba cuiva. Bz., 43 . 1* Alege pînă culege. Cv. XI, Cr., 29 . Alege, alege, pînă culege. P.p.v. II, 11 3; Hț., 3. Cine alege, culege. Hț., 3. Cine alege În urmă culege. Hț., 3. 2. Aleargă cînd îi abate. O. r., 35 3. 3. * Aleargă într-un suflet. Cn. VII, 87 . Vine cu sufletul la gură. Cv. IX., Gn., 55 . Vine într-un suflet. Sn2. , 87 . Vine în ruptul sufletului. Cv. VIII, SI., 29 2. 4. Aleargă pe capete. P. u., 51 . 5. * Ales pe sprinceană. Cn. VII, 88 ; Cv. XIII, Cgl. 41 0. Ales după sprinceană. F., 10 4. 6. * A lins pînă a pus tingirica cu fundul în sus. G. A lins pînă a pus vasul cu fundu-n sus. P.p.v. III2, 69 ; Hț., 91 . Lins, prelins, cu fundul în sus. 7. A lipsit de acasă nouă ani și s-a întors cu doi bani. P.p.v., 29 . A lipsit de-acasă doi ani Și s-a întors acasă cu doi bani. Hț., 4. A lipsit d-acasă nouă ani Și s-a întors cu nouă bani. Hț., 4. 8. Al meu scaun să trăiască, alt picior în loc, și-al meu deget să-mi trăiască, alt inel în loc. G. 9. * Altă căciulă. O.k.I, 28 1. Altă căciulă. Acd. I, 98 1. 15 0. Alta e a auzi și alta e a vedea. P.p.v. I, 16 2; Hț., 7. 1. Alta e floarea de grădină si alta e floarea de cîmp. P.p.v., 57 ; Hț,, 60 . 2. * Altă gîscă. P.p.v., 11 . 3. * Alta în c… popii. G. 4. * Altă Stâncă, leică vorbă. Hț., 18 0. 5. Alte sunt sfaturile oamenilor și alte poruncește Dumnezeu. Axinte, Letopis. II, ed. II, 12 2. 6. * Alții daca și-o scoate ochii și noi trebuie să ni-i scoatem? Alții dacă si-o scoate ochii si noi nu o să scoatem. P.p.v. II2 21 . Alții dacă și-ar scoate ochii și noi tot nu o să-i scoatem. Hț., 12 7. 7. Alții de-o da în gîrlă si noi nu o să ne-necăm. P.p.v. II2, 21 . 8. * Altuia dă povață și pe sine nu se-nvață. P.p.v., 10 7. El altuia dă povață Și pe sine nu se-nvață. P.p.v. II2, 13 3. Altora le dă povață, Dar pe sine nu se-nvață. Hț., 15 1. 9. * Altui ce-i pasă de păsultău. P.p.v. III, 24 ; Hț., 14 1. 16 0. A lua cale multă (a înainta). Bz., 42 . 1. A lua largul (a fugi). Bz., 45 . 2. A lua paiul cu urechea. Bz., 41 . 3. A lua pe cineva la trei parale. Bz., 41 . 4. * A lua cîmpii rătăcindu-se. Hd. R. v. VII. A lua cîmpii. Bz., 44 . A lua preste cap. A lua sau apuca cîmpii. Aed. I, 36 3. 5. * A luat luleaua neamțului cu zale cu tot. P.u., 10 3. Ai fura luleaua neamțului. O.p.k., 12 5. A fura luleaua neamțului. Bz., 40 . 6. A lua lumea d-a lungul. Cv. VI, Pl., 19 . 7. * A luat purceaua de coadă. P.u., 10 3. Nu-i e destul că-i cu mintea neroadă. A luat și purceaua de coadă. P.p.v. I2, 11 2. A luat purceaua de coadă. Bz., 41 . A lua purcela de coadă. Aed. II, 18 8. 8. Aluatul cît de mic toată frămîntătura o dospește. G. 9. * Am ajuns de poveste în țară. P.p.v., 15 8. 17 0. A mînca calcaburi. Acd. I, 31 6. 1. * A mînca nu e rușine. A mînca nu e rușine, Cînd mănînci cum se cuvine. P.p.v. III2, 33 ; Hț., 16 4. 2. A mînca singur bucatele si a lăsa altora zeama. Acd. I, 24 7. 3. A mîncat astă-vară prea multă miere și acum are la inimă durere. P.p.v. II, 14 3; Hț., 10 5. 4. * A mîncat din oală. 5. * A mîncat din pomana dracului. A mînca la nunta dracului (a fi spîn). Bz., 46 . 6. * A mîncat nespălat. 7. * A mîncat păpara. Daca erai cu alții mîncai păpara. Cv. XI, Cr. 19 0. Să nu mănînce vro papară. Cv. VII, Al., 36 6. El mirosi cam ce păpară i se gătește. Lg. I, 13 7. Așteaptă tu că-ți voi fierbe păpara, te voi opări eu cu zeama care o voi fierbe pentru tine. Ț.2, 42 2. Cine a mîncat păpară stie dulce-i ori amară. P.p.v. II2, 14 . 8. * A mîncat picioare de găină. P.u., 11 2; Hț., 14 4. A mîncat picioare de găină Și-l tot rîcîie la inimă. P.p.v. I2, 15 ; Hț., 14 4. A mînca picior de găină (a nu ține secret). Bz., 44 . 9. A mîncat urdă cu usturoi si cere să-i miroasă gura a lapte. P.p.v. II2, 80 ; Hț., 19 6. An a mîncat leurdă si estimp îi pute gura. G. 18 0. * Amîndoi Două nevoi. 1. * Amîndouă mincati dintr-un ciob. P.p.v. II2, 10 7; Hț., 3. 2. * Amîndouă vă lingeți mucii. P.p.v. II2, 10 7 ; Hț., 11 1. 3. A mișca toată coarda, tot firul, toată piatra. Acd. II, 30 4. 4. Am alunecat cu mintea. Acd. I, 51 . 5. Am avut și eu odată oleacă de clenci. Cv. X, Cr. 37 7. 6. * Am crezut că e cu degetul in gură și cînd colo el era cu mîna toată. 7. * Am eu ac de cojocul lui. Lg. I, 40 ; Cv. XII, 21 7. Are ac pentru cojocul tău. N.p.t., 25 0. Își găsește ac de cojoc. Cv. XI, Bg., 12 8. Este ac și de cojocul lui. P.p.v., 19 ; Hț., 1. Am ac și ață de cojocul tău. G. 8. * Am eu glagole la cap. Am eu glagore la cap. P.p.v., 15 8. 9. * Am eu leac să-i tai de piroteală. Cv. XIII, Cgl., 25 4. 19 0. * Am eu meșteșug să îmblînzesc și pe dracul. Am meșteșug să îmblînzesc pe dracul. Hț., 10 4. 1. Am învățat la undrea, ce voi să știu de dumneata? G. 2. * Am nădejde la Dumnezeu. P.p.v., 15 8. 3. * Am pornit cu graba si m-am întîlnit cu zăbava. Cv. IX, Cr., 45 5. 4. Am să tac pitic. Cv. XIII, J.Ng., 30 . 5. * Am scăpat de dracul și am dat peste lacul. Am scăpat de dracul si am dat peste tată-său. Cv. IX, Cr., 45 5. A vrut să fugă de Stana Și a dat peste Satana. P.p.v. I2, 14 4. Se plîngea d-o întîmplare Și a dat peste mai mare. P.p.v. I2, 14 4. 6. * Am scăpat scurt de coadă. Aed. I, 71 6. 7. * Am un leu și vreau să-l beau. Aed. I, 13 5. 8. A murit boul s-a repus jugul. G. Daca moare juncul se repune jugul. P.p.v. I2, 13 3. 9. A murit înghesuit la pomană. G. La o pomană-nghesuit Băut, sătul a murit. A mîncat pînă încît I-a venit pînă la gît. P.p.v. I2, 10 7. 20 0. * Am venit la miere Și mi-e rușine a cere: Dar murături mai țineți? Varză aciă mai aveți? 1. * Încă nu i-a căzut cașul de la gură. A fi încă cu caș la gură. A fi încă cu mucii la nas. Acd. II, 36 4. 2. Anevoie poți țesăla un cal neînvățat. G. 3. * Anevoie se cîstigă, lesne se cheltuiește. P.p.v., 58 ; Hț., 30 . 4. * Înger de baltă cu suliță de papură. 5. Inima-mi bate de frică. Acd. I, 64 . 6. An s-a ars și estimp suflă. G. 7. * An scuipam în iarbă și estimp în barbă. P.p.v., 17 1; Hț., 54 . 8. * Anțărț am păgubit; an n-am cîștigat și nu știu, zău, daca estimp nu voi pierde tot. An n-am cîștigat, estimp am păgubit, la anul trag nădejde. P.p.v. II2, 85 ; Hț., 30 . An n-ai cîștigat, estimp ai păgubit, la anul tragi nădejde. H.t., 15 . 9. A nu avea vai! de nimica. Bz., 46 . 21 0. A nu cădea nu se poate, dar cinste îți face cînd cazi să te scoli. G. 1. A nu face neci cald, neci frig cuiva. Acd. I, 32 4. 2. A nu juca drăgaica prin curte. Cv. III; Al. 24 5. Ce drăgaică ați jucat. Cv. VIII; Gn., 99 . 3. A nu se bate cu carnea. Bz., 41 . 4. Apa cînd se turbură din josul izvorului, poți găsi mai în sus apă curată; iar cînd se turbură din izvorul ei în zadar mergi după apă curată. G. 5. Apa cînd se turbură nu mai vezi ca prin oglindă. G. 6. Apa cînd se umflă și pe munți îi cufundă. G. 7. * Apă de sapă. P.u., 10 4. 8. Apa limpede pînă nu vei vedea, Cea turbure n-o lepăda. P.p.v. III2, 72 ; Hț., 91 . 9. * Apa lină face mult noroi, iar cea repede și pietrele le spală. Hț., 4. 22 0. * Apa nu este bună nici în opinci. P.u., 10 3. Apa nu e bună nici în cizmă. P.p.v., 52 ; Hț., 4. 1. Aparințele înșală. Hț., 5. 2. Apă să bei din chiar puțul tău. G. 3. A pătit o bobotează de i s-a dus numele. Hd. R.v. XIX. 4. * A pățit-o cît de bună. Le-o făcu cît de bună. Cv. XII, 16 9. A pățit-o calfa noastră. 5. * Apa trece, pietrele rămîn. Apa curge, pietrele rămîn. P.p.v., 16 6; Hț., 14 4. Apa curge și se duce, pietrele rămîn la loc. G. 6. * Apa vine iar la matca ei. Apa trebuie să vie la matca ei. P.p.v., 13 4. Apa trebuie să vie la matca ei si omul la teapa lui. P.p.v. II2, 87 ; Hț., 4. 7. * Apele cele line sunt amăgitoare. Apa lină mult te-nșală. G. ; Hț., 4. 8. Apele cele mai mici în cele mai mari se varsă. 9. * Apele line sunt adînci. Hț., 5. 23 0. * Apără-mă de găini că de cîini nu mă tem. Cv. XI, Cr., 17 3. 1. A pierit păstorul, s-a risipit oile. G. 2. A poftit l-ardei prăjit Și negustînd s-a stîrpit. P.p.v. II, 14 3; Hț., 6. 3. * A poftit și el la lapte de bou. Hț., 87 . 4. Apoi stăi dar, că are Chira socoteală. Cv. XII, Cr. 24 . 5. A poruncit cîinelui și cîinele pisicii și pisica șoarecelui, iar șoarecele de coadă și-a atîrnat porunca. G. 6. A prinde împărățiile cu daruri. Bz., 45 . 7. * A prins mămăliga coajă. Hț., 36 . Prinde mămăliga coaje. Cv. XI, Cr., 17 9. 8. Apropie-te crîng, depărtează-te cîmp. P.p.v. III2, 52 ; Hț., 39 . 9. Apucă pe porc de urechi ca mai rău să țipe. G. 24 0. A pune colivia cu sticleți pe capul său (a se căsători). Bz., 45 . 1. * A pune pirostriile (a se căsători). Bz.. 45 . 2. * A pus mai mult de o parte. P.p.v. I, 11 2; Hț., 15 7. 3. * A pus-o la ciochină. A spînzurat-o la ciochina. G. Pusese cartea domnească la ciochina. O.r., 39 0. A pus ceva la ciochina. Acd. I, 68 2. 4. Arama omului la beție se arată. P.p.v., 55 ; Hț., 13 . 5. Arapul de n-ar vedea pe tatăl său și pe moșul său negru, el s-ar omorî. P.p.v. I, 13 5; Hț., 12 0. 6. A răzui turnurile (a le dărîma). Bz., 46 . 7. Ar da tămîie lui Dumnezeu și nu se îndură să dea parale. P.p.v., 64 . 8. Arde focul în paie ude. Cv. XI, Cr., 30 . 9. * Arde luminarea săracului ca să socotească banii bogatului. Arde luminarea noastră si facem socoteala voastră. P.p.v., 93 ; Hț., 94 . 25 0. * Arde moara, dară și șoarecii se prăpădesc (se duc dracului). Hț., 17 8. Și moara să arză și șoarecii să se risipească. G. A arde moara ca să arză și șoarecii. Bz., 52 . 1. Arzînd numai doi tăciuni Nu se pot face cărbuni. P.p.v. I2, 13 4; Hț., 18 3. 2. Arde soarele dulce, iarăși ploaie ne aduce. G. 3. * Are apa sorb. A avea apa sorb. Bz., 44 . 4. * Are chiag (Rom. lib. nr. 32 5, din 29 febr. 18 80 ). Are chiag la inimă (chimirul). P.p.v. III2, 10 5; Hț., 32 . 5. * Are cu ce să-ți ungă ochii. Are ochii ce să-ți ungă. P.p.v. III2, 10 5. 6. * Are cui să semene. G. 7. * Are de furcă cu dînsul. S-a certat furcă. F., 60 . N-are de furcă. Hd. R., 93 . Mai are de furcă. A avea de furcă, vorbe de furcă. Bz., 42 . 8. * Are de moară. Are de moară Nu-i e frică să moară. P.p.v. III, 10 5; Hț,, 62 . 9. Are deprindere să puie floricele. Hț., 45 . 26 0. * Are gărgăuni în cap. Are greieruși în cap. Cv. V, SI., 18 . Nu umbla cu gărgăuni în cap. Cv. X, Cr., 10 8. 1. Are gura-mpiedicată, Dar taina o spune-ndată. P.p.v. I, 10 7. 2. * Are gustul muștelor. Hd. R. v. XXVI. 3. * A rămas baltă. Al., 22 9. 4. * A rămas cu buza (sau cu buzele) umflată. P.u., 11 , 50 ; F., 42 ; Hț., 21 . L-am lăsat cu buza umflată. Cv. II, Al. p. 14 2. A rămîne cu buzele umflate. Acd. I, 27 2. 5. * A rămas de pomenire. P.u., 14 . 6. * Are o casă de copii. Cv. I, In., 24 . Are o spuză de copii. 7. Are ochi, mîini și picioare Poate munci cu sudoare. P.p.v. I, 13 7; Hț., 11 4. 8. Are ochi numai să nu dea în groapă așa e de slut. Acd. II, 47 6. 9. * Are orbul găinilor. A avea orbul găinilor. Acd. I, 12 76 . 27 0. * Are pe dracu. Jp. o., 11 5. 1. * Are peri de lup. (Mos Grăilă, Rom. lib., 15 martie 18 80 , nr. 83 8. ) 2. * Are pe vino încoace. P.u., 91 ; Lg. II, 17 ; Sn1, 10 0. Ce folos de multă albete, daca n-are un vino-ncoace. P.p.v. II2, 12 9. Fata cea plină de vino-ncoace. Cv. XI, Cr., 19 5. Are lipici. 3. Are rude printre moaște. Cv. XII, 23 0. 4. * Are să-i ia mistria. Are să-mi iee mistria. Acd. II, 27 9. 5. * Are să-i ia roatele de la sanie. 6. * Are să-l facă ca pe dracu. 7. * Are să-și scoață din capete. Lg. I, 12 5. 8. * Are să mai vie ăl Nan la găvan. A dat Nan de găvan. P.p.v. I1, 16 8. 9. * Are să treacă încă multă apă pe gîrlă. Hț., 4. Are să treacă pînă atunci multă apă pe vale. Hț., 4. 28 0. * Are să verse multe nădușeli. P.u., 55 . 1. Are trecere în orice curte. Hț., 19 2. 2. Are văz de lup si auz de vulpe. P.p.v. III, 22 ; Ht., 19 9. 3. * Ar fi lăsat la degetul cel mic. P.u., 8. Nici la degetul cel mic nu te pui. P.p.v., 13 . 4. * Argatul vrednic se cunoaște după mîncare. Argat vrednic cine are Se cunoaște pe mîncare, că Cînd mănîncă îi trosnesc fălcile. P.p.v. II2, 48 ; Hț., 6. 5. Arici fără ghimpi nici cum poate fi. G. 6. Ariciul cu meșteșug se prinde. P.p.v., 10 7. Ariciul cu meșteșug se prinde si vrabia cu mei. P.p.v. 11 ,12 3; Hț., 6. 7. A ridica capul. Bz., 43 . 8. Aripa cînd se frînge, pasărea zace în sînge. G. Îi smulgi o aripioară, d-aci nu mai zboară. P.p.v. I, 13 4; Hț., 6. 9. * Armăsarul bun se vinde din grajd. Hț., 6. Calul bun se vinde din grajd. P.p.v. 96 , 17 2; Hț., 2 Calul bun din grajd se vinde Și mai bun preț pe el prinde. Hț., 23 . 29 0. Armăsarul cînd îmbătrînește ajunge la rîșniță. P.p.v. IIa, 64 ; Hț., 6. 1. * Arțagul își găsește pîrțagul. P.p.v., 10 7; Hț., 6. 2. * Ai rupt inima tirgului.” P.p.v. II1, 72 ; Hț., 79 . 3. * A rupt-o d-a fuga. Rupînd-o d-a fuga. Lg. II, 91 . O rupse d-a fuga. Lg. III, 70 ; Sn2, 14 ; P.u., 40 . O rupe d-a fuga peste toate gardurile și umple bojii. Cv. I, In. 23 . 4. Ar veni desculț șapte hotare pentru (cutare lucru). Cv. V, SI., 27 . 5. Ar vrea să facă și el Dar nu știe în ce fel. P.p.v. I, 10 ; Hț., 53 . 6. Arvunează din vreme pe fericita muncă. P.p.v., 41 ; Hț., 11 4. 7. * Așa am cumpărat-o, așa o vînz. P.p.v., 11 5; Hț., 6. Cum am cumpărat-o așa o vînz. Lg. I, 14 1. Ți-o vînz în cît am cumpărat-o. Cv. III, Al., 25 0. 8. * Așa e lumea. Așa e lumea asta. Hț., 93 ! 9. * Așa i-a fost orînda.Sn.2, 11 7. Așa i-a fost norocul. 30 0. Asa mi-e drag să fie omul: fătat nu ouat. Cv. X, Cr., 38 0. 1. Așa-mi miroase treaba. Cv. XIII; J.Ng., 30 . 2. A sări gardurile prin grădinile vecinilor. Cv. IV, Al., 30 8. 3. A sări în coada cucoanei. Bz., 46 . 4. * A sărit groapa. A zis hopa Și-a sărit groapa, Dar de mult era să-i cînte popa. P.p.v. II2, 16 0; Hț., 46 . A ieșit și moș din coș. G. Era să-i cînte popa, dar a sărit groapa. Hț., 15 0. 5. * Așa se înșală copiii. G. 6. Așa-s fetele, cînd senin,cînd ploaie. Cv. V, Al., 14 0. 7. Așa ți se cade că pînă acum ai fost casap cailor, iară acum te făcuși doctor să-i vindeci. Ț2, 50 . 8. * Așa vine vorba. Al., 26 ; O.p.k., 13 4; P.u., 2. 9. A zburat odată de la mînă, s-a dus. P.p.v., 15 1. A zburat odată de la mine s-a dus. Hț., 17 0. 31 0. * A zburat puiul cu ața Tocmai cînd era dulceața. A zburat puiul cu ață Tocmai cînd era dulceață. Bz., 50 ; Hț., 15 6. 1. * A zburat puiul cu teiul Tocmai cînd era temeiul. A zburat puiul cu tei Tocmai cînd a fost temei. Bz., 50 ; Hț., 15 6. 2. A. scăpat ca cîinele de lanț. P.p.v. II, 29 ; Hț., 17 0. 3. * A scăpat ca din gura lupului. P.p.v. II1, 29 ; Hț., 17 0. 4. * A scăpat cu fața curată. Lg. II, 11 1; P.u., 11 9. Scapă cu față curată. Lg. I, 66 . A scăpa cu fața curată. Bz., 41 . 5. * A scăpat scurt de coadă. P.p.v. II2, 29 ; Hț., 17 0. 6. * A schimbat căciula. Hț., 21 . 7. * A scoate cuiva și dinții din gură. Aed. II, 10 44 . A scoate și măselele cuiva. Aed. II, 24 9. 8. Ascultă cuculpînă îți cîntă. P.p.v. II, 71 ; Hț.,40 . 9. * Ascultă din zece vorbe si una a muierii. P.p.v. I2, 15 3; Hț., 19 5, 20 5, 32 0. * Ascultă-l daca ai vreme. Hț., 20 8. 1. Ascultă pe mai-marele tău, stăpînește pe mai micul tău. P.p.v., 95 . 2. Ascultarea e viată, iar neascultarea moarte. P.p.v. II2, 10 9; Hț., 6. 3. Ascunde-ți ciomagul de ciini că mai rău te mușcă. G. 4. A se așeza la învoială. Bz., 42 . 5. * A se deochia. A se deocla. Aed. I, 10 46 . 6. * A se încăiera. P.u., 6. 7. A se înfășură pe undeva. Bz., 41 . 8. A se înglodi oastele (se zicea de oștirea ce se rînduia în falange sau gloate adînci). Bz., 47 . 9. A se îngrădi cu cineva. Bz., 46 . 33 0. A se lua de gînduri. P.u., 33 ; Lg. II, 2. 1. A se lua după gura lumii este a da de prăpastie. Lg. I, 14 8. A ajuns de malul rîpei. Cv. I, Al., 28 0. 2. A se lupta călare, nu privește la fieșcare. G. 3. A se lupta fățiș și pieptiș. Cv. VII, Al., 36 9. 4. A semănat castraveți Și au răsărit scaieți. P.p.v. I2, 4; Bz., 56 ; Hț., 39 . 5. * A se pune în c… și în cap. Acd. I, 42 8. A se da în c… și în cap. Acd. I, 10 01 . 6. * A se ținea mare. A vorbi mare. Acd. II, 24 0. 7. A se trage cu cineva în degete. Acd. I, 10 31 . 8. A se umplea de suflet. Bz., 45 . 9. A-și șterge nasul pe undeva. Bz., 42 . 34 0. * A sosit alba în sat. Lg. I, 13 7; III, 24 . Începe a intra alba în sat. Lg. III, 57 . 1. A spune între cutare (față cu cutare). Bz., 42 . 2. * Ai spus-o verde în ochi. Cv. XI, Bg., 13 7. 3. Aș spune un vis, dar nu pot de rîs. G. 4. * A sta copăcel. Acd. I, 92 2. 5. Astăzi am plecat și mîine cît mai avem? G. A pornit în cale lungă Și va-ndată să ajungă. P.p.v. I2, 82 ; Hț., 22 . 6. Astăzi cînd are parale mănîncă zaharicale și cînd se caută mîine, n-are cu ce să-și ia pîine. P.p.v., 50 . Astăzi cînd are parale mănîncă zaharicale. Hț., 14 1. 7. Astăzi cîți mîncăm și bem Și mîine nu mai suntem. P.p.v. I1, 14 0. 8. Astăzi faci rău cuiva, or ce Mîine altul ți-l întoarce. P.p.v. I2 75 ; Hț., 16 0. 9. Astăzi ploaie și mîine ninsoare și poimîine soare. G. 35 0. Astăzi să mănînci cît un bou, mîine ceri să mănînci cît doi. P.p.v., 50 . Astăzi să mănînci cît un bou Mîine să ceri din nou. Hț., 18 . 1. * Asta e asta. P.p.v. 11 ; Hț., 22 . 2. * Asta e boală cu leac. P.p.v., 15 8. Asta e boală cu leac, am eu ac de cojocul tău. Hț., 17 . 3. * Asta e deosebit de bașca. Cv. XI, Cr., 19 3. 4. Asta e mai rău decît: poftim la masă. Cv. XI, Cr., 17 7. 5. A sta înaintea cuiva ca luceafărul. Bz., 45 . 6. A sta în cucuiata. Bz., 42 . 7. Asta mi-a fost soarta. Hț., 17 8. 8. * Asta nu e de nasul vostru. Aed. II, 36 5. 9. Asta nu miroase a nas de om. Cv. XI, Cr., 17 4. 36 0. * Așteaptă ca mortul colacul. Lg. I, 56 ; Hț., 11 1. Aștept în tot vacul Ca mortul colacul. P.p.v. II2, 14 7; Hț., 19 9. A aștepta ca mortul colacul. Acd. I, 77 4. 1. Așteaptă ca porcul muchea toporului. G. Așteaptă ca porcul muchea la cap. P.p.v. II2, 49 . 2. * Așteaptă la mîna altuia. E rău cînd aștepți la mîna altuia. P.p.v., 15 6. 3. Așteaptă turburarea apei. G. 4. * Astea-s vorbe. Astea sunt numai niște vorbe. P.p.v. III2, 3. 5. Ast lucru l-aș face îndată, Dar n-are cine să mă bată. P.p.v., I2, 10 7. 6. A stoarce cuiva ceapa, lemonia în nas. Aed. II, 36 5. 7. * A suflat în fundul oalei. P.p.v. I2, 11 1. 8. Aș veni diseară la voi, dar mi-e rușine de cîini. Cv. XI, Cr., 24 . 9. A ține clanță cu oricare avocat. Cv. V, Al., 13 9. 37 0. * Atîta pagubă cît si dobîndă. Hț., 13 9. Atîta pagubă. O.p.k. 18 3; Cv. XIII, J. Ng., 29 ; XIII, Cgl., 25 0. 1. Atît de treabă ce este Numai juje îi lipsește. P.p.v. III2, 39 . 2. Atît făina cît și aluatul, tot cu împrumutare. G. 3. A trage din coarnele plugului. Bz., 44 . 4. * A trîntit o gugumănie. Cv. IV, Al., 31 5. 5. * A trecut un deal, o vale și o limbă de pădure. H.p.t., 30 8. 6. * A treia zi după înfierbințeală. G. 7. * A trecut baba cu colacii. G. ; Hț., 8. Ți-a trecut baba cu colacii. P.p.v., 13 3. A trecut baba cu colacul. Ț2, 99 . Trece baba cu colacul. Cv. V, SI., 2. 8. * A trecut preste răscoale. Trece preste răscoale. P.u., 95 . 9. * A trecut si prin ciur și prin dîrmon.Lg. I, 49 ;Sn1. , 1, 80 . Este trecut prin ciur și prin sită.Cv. VIII, Al., 38 0. Cernut și prin sită și prin ciur. Cv. IX, Lb. 2. Trecut prin ciur și prin dîrmon. P.p.v., 17 2. Trecut și prin ciur și prin sită. G. Lucru sau om trecut și prin ciur si prin ciurel. Acd. I, 71 1. 38 0. * A tunat și i-a adunat. A tunat și ne-a adunat. G. Parcă a tunat și i-a adunat. P.p.v. II, 13 6. 1. * A turna bobocilor. Bz., 43 . 2. * Aude în gură ca cucul. 3. Auzea cîinii în Giurgiu. Cv. XIII, Cgl., 24 8. 4. * Aude toaca în cer. 5. A umbla cu patru în hățuri (patru cai). Bz., 42 . 6. A umbla lupiși. Br., 44 . 7. Au mă fă cumsecade, au te lasă. Ț2, 70 . 9. * A umbla cu mîinile în miere și a nu-ți linge degetele nu se poate. A băga mîna în miere și a nu-ți linge degetele nu se poate. P.p.v., 82 Hț., 10 4. Bagă mîna în miere și degetul îți linge. Hd. R. t., 18 . Să-ți bagi degetul în miere ș-apoi să nu vrei să-l lingi ar fi o prostie. Hd. R. p. 10 4. Cînd umbli cu mierea, lingeți degetele. N.p.t., 24 9. Cine-și bagă mîna în miere își linge degetele. Bz., 55 . Ca să simți dulceața mierei trebuie să lingi degetul ce-l bagi în miere. G. Cel ce umblă cu miere își linge degetele. Acd. II, 16 9. Aurul în foc se lămurește. Hț., 75 . 39 0. Aurul nu se unește nici cu fierul, nici cu oțelul. G. 1. Au tăbărît ca furnicile la stejar. P.p.v. II2, 73 ; Hț., 18 2. 2. Au venit sălbatecii Să-mpace domesticii. P.p.v. III, 25 . A venit sălbatecul Să-mpace pe domesticul. Hț., 17 4. 3. A veghea voia cuiva. Bz., 45 . 4. A veni într-ale sale. Bz.. 45 . 5. * A venit cotul la măsură. A venit tabla la cot (com. de Tocilescu). 6. A venit moș Ene pe la gene. Enache se pune pe gene. Cv. IX, Cr., 28 4. 7. A venit și vremea mea. Cv. IX, Gn., 57 . 8. A venit sulemenită si se duce terfelită (zăpada). P.p.v., 17 5; Hț.,18 2. 9. Averea e ca o baltă, cum faci un șănțuleț, toată se scurge. Hț., 7. 40 0. * Averea străină nu ține de cald. Averea voastră nu ne ține de cald. Acd. I, 32 4. Lucru strein nu ține de cald. P.p.v., 74 , Vorba ta nu-mi ține de cald. Acd. I, 32 4. Haina străină nu ține de cald. Hainele împrumutate nu țin de cald. P.p.v., 17 6. 1. Avuția nici o iubi foarte, nici o urî. L., 27 . 2. A visat că s-a-nghimpat Și-umblă la picior legat. P.p.v., I2, 10 5; Hț., 79 . 3. * A vrut norocul cu mine. Hț., 12 4. B 4. Ba, aia e vorba. Cn. VII, 36 7. 5. Baba bătrînă nu se teme de vorbă groasă. N.p.t., 25 1. Baba bătrînă nu se sperie de drugă groasă. P.p.v., 88 . 6. Baba călătoare n-are sărbătoare. P.p.v., 13 2. 7. Babă Carabă. Cv. IX, Pl., 19 0. 8. * Ba e rață, ba e rățoi. Bz., 39 ; Hț., 7. 9. Ba e tunsă, ba e rasă. Bz., 59 ; Hț., 7. Ba că o fi una, ba că o fi alta; ba că tunsă, ba că rasă. Lg, I, 22 . C-o fi tunsă, c-o fi rasă. Cv. XIII, Cgl., 41 0. Tu îi zici rasă, ea îți zice tunsă. P.p.v., 10 4. Eu zic tunsă și el rasă Nu șLiu la ce o să iasă. P.p.v. II, 15 8; Hț., 19 3. 41 0. * Bagă fiori în oase. Lg. II, 11 . 1. * Bagă-ți mințile în cap. F., 56 . 2. * Bagi pe dracul în casă cu lăutari și nu-l poți scoate cu sute de arhierei. P.p.v., 10 1. Bagi pe dracul în casă cu lăutari Și nu-l poți scoate cu arhierei. Hț., 48 . Să aduci pe dracul în casă cu lăutari și nu-l poți scoate cu sute de arhierei. Hț., 48 . Să aduc pe dracul în casă cu lăutari și apoi să nu-l pot scoate cu o mie de popi. Cv. XI, Cr., 28 . Aduci pe dracu cu lăutari în casă. P.p.v., 10 5. 3. * Băierile inimii. F., 52 . 4. * Bani albi pentru zile negre, F.. 28 8. Strînge bani albi pentru zile negre. P.p.v., 59 . Bani albi de zile negre. G. 5. * Bani au și țiganii, dară cinste? Bani au și țiganii. P.p.v., 16 2; Hț., 8. 6. Banii din mînă îi scapă Ca ciurul cum ține apă. P.p.v., III, 69 ; Hț., 9. 7. * Banii fac pe bani. Banii fac bani. Hț., 9. Banul face bani si păduchele păduchi. P.p.v. II2; Hț., 74 . Banul face banii Și păduchele păduchi. Hț., 10 . Cu bani faci bani. Hț., 8. 8. * Banii la bani trag. Banul bani unde zărește Colo se rostogolește. P.p.v., II, 74 . Banul bani unde găsește Acolo se rostogolește. Hț., 9. 9. Banii nu aduc procopseala, ci procopseala aduce banii. P.p.v., 28 ; Hț., 9. 42 0. * Banii strîngătorului pe mîna cheltuitorului. P.p.v., 63 . Banii strîngătorului intră pe mîna cheltuitorului .N.p.t., 24 8. Banii strîngătorului În mîna cheltuitorului. Hț., 9. 1. * Banii sunt rotunzi, bată-i să-i bată! Îți scapă printre degete și se duc d-a dura. Banul e făcut rotund, lesne se rostogolește. P.p.v., 58 ; Hț., 9. 2. * Banii te învață ce să faci. Banii pe om îl învață Ce să facă în viață. P.p.v., II2, 74 ; Hț., 9. Cînd vei avea-n pungă banul El îți face în cap planul. P.p.v. II2, 27 5; Hț., 10 . Cu bani poate omul face Orișice lucru îi place! P.p.v. II2, 75 ; Hț., 8. 3. Ba nu-nțeleg cîtu-i negru sub unghie. Hț., 34 . 4. Banul ascuns în pămînt nici crește, nici rodește. G. 5. Banul e ciocoi de uși mai multe. P.p.v. III, 28 ; Hț., 9. 6. * Banul este ochiul dracului. Hd.R.p. 95 ; P.p.v., 82 ; Hț., 10 ; Acd. 1, 4, 31 . Paraua, ochiul dracului. G. Banul, ochiul dracului. G. 7. Banul grăiește. G. 8. * Banul muncit plutește d-asupra apei. Banul muncit nu se prăpădește. P.p.v., 59 ; Hț., 10 . 9. Banul, pasăre cu aripi. G. 43 0. * Banul rău nu se prăpădește. Banul rău nu se pierde. N.p.t., 25 0; G. Banul rău nu se pierde niciodată. Bz., 49 ; Hț., 10 . Banul roșu nu se pierde lesne. Hț., 10 . 1. * Banul te bagă afund, banul te scoate. P.p.v., 82 . Aurul deschide raiul. P.p.v. III2, 27 ; Hț., 7. 2. Barba lasă să se ducă, capul să trăiască. P.p.v., 13 4; Hț., 10 . 3. * Barbă mare, dar minte n-are. Barbă lungă pînă-n burtă Și minte pînă-n gît scurtă. P.p.v. I2, 88 ; Hț., 10 . Cine are barbă mare, minte nici cum are. G. 4. Bărbat bun si usturoi dulce nu se poate. P.p.v., 10 5 ; Hț., 10 . 5. Bărbatul încă zace mort în casă si mă făcui de rîsei. P.p.v. III, 7. 6. Bărbatul s-aducă cu sacul, muierea să scoață cu acul, tot se isprăvește. P.p.v., 10 5; Hț., 16 5. 7. Bărbatul să fie puțintel mai frumos decît dracul. P.p.v., 10 6; Hț., 10 . S.* Bărbatul temător își învață nevasta curvă și stăpînul scump sluga hoață. P.p.v., 10 5. Bărbatul temător își învață nevasta c… Hț., 10 . 9. * Bătaia este ruptă din rai. Bătaia e din rai. At., 51 4; N.p.t., 25 1 ; P.p.v., 20 . Frica e din rai sărmana. Cv. IX, Cr., 34 0. Bătaia e din rai totdauna. Hț., 11 . 44 0. * Bătaia și ocara nu se întoarce niciodată. P.p.v., 7. 1. Bate-mă cucuie. Cv. II, SI., 3. 2. Bate cîmpii. P.u., 12 5. A bate cîmpii. Aed. I, 12 7; Bz., 47 . 3. * Bate fierul pînă este cald. N.p.t., 24 7; P.p.v., 95 ; G.; Bz., 62 . Cu graba bate fierul pînă e fierbinte. Ț2, 15 9. Bate fierul pînă e fierbinte. N.p.t., 26 3. Să batem fierul pînă e cald. Cv. XI, Bg., 61 . Bate fieru pînă cînd e cald. Aed. 4, 1, 12 6. 4. * Bate la ochi. Jp.o., 13 0. 5. Bate nucile pînă nu pică frunza. Hț., 12 5. 6. * Bate poduri. Bate pietre. Inginer de poduri. Numără pietrele. A bate podurile. Acd. I, 10 7. Bate ale drumuri. G. 7. * Bate șeaua să priceapă iapa. N.p.t., 25 1; Cv. VI, Sl., 10 9; G.; Leg. II, 61 ; Hț., 17 5. Bate șeaua. Cv. IV, Al., 31 4. Bate samarul să priceapă măgarul. P.p.v. If, 14 4; Hț., 16 5. 8. * Bate și ți se va deschide, cere și ți se va da. G. Bate și ti se va deschide, cere si ti se va da, caută și vei afla (Sf. Evang.). P.p.v! II2, 29 . Bate și ți se va deschide. Hț., 11 . 9. Bate-te cu săgeți de argint de vroiesti să biruiești. P.p.v. III, 27 ; Hț., 11 . 45 0. Bate toba la urechea surdului. Degeaba bate toba la urechile surdului. Cv. XII, 18 6. 1. * Bate tot într-o parte. A bate tot într-o parte. Bz., 42 . 2. Bate ușile. Acd. I, 12 7. 3. Bat-o concina. Cv. III, Al., 24 6. 4. * Bătut, făcut măr. Lg. I, 11 8. 5. * Bea de se turtește și cocă se face. P.p.v., 1 ; 16 4. 6. * Bea nițică apă ca să-ți treacă de sperietură. Bea nițică apă rece, De sperietură-ați trece. P.p.v. III, 33 ; Hț., 4. 7. * Bea pînă își îneacă pipota. Bea, pipota își îneacă, Altul ca să nu-l întreacă. P.p.v. I, 11 0; Hț,, 12 . 8. Belciug de aur la rîtul porcului. P.p.v., 57 ; Hț., 12 . 9. Belește boul pînă a nu-l tăia, G. 46 0. Băsina vîntului sau cum si l-a luat pe șin a si răsuflat. G. 1. * Beția este usa tutulor răutătilor. P.p.v., 1, 11 1; Ht., 13 . 2. Beția tinereții întrece pe a vinului. P.p.v., 17 6; Hț., 13 . 3. Beți și mîncați și de gaură să nu vă depărtați. G. 4. * Bețiv împărătesc. P.u., 10 4. 5. * Bețivul cînd este beat li pare că-i împărat. P.p.v. I, 11 2. Bețivului cînd este beat I se pare că e împărat. Hț., 13 . 6. * Bețivul cînd trece puntea închide ochii să nu vază apa. P.p.v., 55 ; Hț., 13 . 7. * Bețivul de toți e arătat cu degetul. Bețivul De mic și mare în sat E cu deștul arătat. P.p.v. II2, 11 1. Bețivul de mic și mare în sat E cu degetul arătat. Hț., 13 . 8. * Bețivul își tot spală gîtul cu apă de sapă de teamă să nu ruginească. Sn., 56 . 9. Bețivului și dracu îi iese cu oca înainte. N.p.t,, 25 0. 47 0. Bătrînetele nu vin singure, ci cu multe nevoi. P.p.v., 17 2; Hț., 13 . 1. Bătrînul amorezat e ca piroșca cu pîsat. N.p.t,, 25 1. 2. Bătrînul iubește pentru tînăr si tînărul pentru bani. P.p.v., 10 7; Hț., 13 . 3. Băutura bețivă stinge virtutea și norocul tînărului. L., 23 . 4. Bine, bine peste bine Cînd vine e tot mai bine. P.p.v.; Hț., 14 . 5. * Bine că nu a dat Dumnezeu omului mai multe guri. Bine că nu a dat Dumnezeu omului mai multe gure. Acd. I, 14 4. 6. Bine-i cîntă cucul. G. 7. Bine este cu doi, Și noi, neică, amîndoi. Bine era mai de mult, Dar noi neică n-am știut. P.p.v. III, 54 . 8. Binele ce-l faci la oricine Ți-l întoarce vremea care vine. P.p.v. II2, 21 ; Hț., 15 . 9. Binele de rău te scapă, Să i-l arunci chiar și în apă. P.p.v. I2, 72 ; Hț., 15 . Binele pe om îl scapă Cu vreme de foc și apă. P.p.v. II2, 20 ; Hț., 15 . 48 0. Binele zic nu se face Numai la cine-ți place. Ci binele este bine Să-l faci la fieștecine. P.p.v. II2, 20 . Binele nu se face Numai la cine-ți place, Că binele este bine Să-l faci la fiecine. Hț., 15 . 1. Bivolul nu se teme de purece. Bz., 60 ; Hț., 16 . 2. * Blagoslovenia părinților întărește casele fiilor. P.p.v. II2, 10 9. Binecuvîntarea părinților Întărește casele fiilor. Hț., 14 . 3. Blînd și dulce ca un mănunchi de ghimpi. G. 4. Blestemul de la săraci nu cade pe copaci. Cv. VII, Al., 38 0. 5. * Bobind pe ici, pe colea, ciat, pat. Cv.VIII, t. II, 23 4. 6. Boboci pe gîste vor să le învețe să înoate. G. 7. * Bob numărat. Cv. I, Al., 28 1 ; IV, 33 8. Mă silesc să te arăt bob numărat. Cv. II, J.Ng., 44 . 8. * Boierul e tot boier, măcar de-ar fi încins cu tei. P.p.v., 16 6; Hț., 16 . Boierul încins și cu tei tot boier este. Jp.o., 13 0. Boierul e tot boier și încins cu funie de tei. Bz., 54 . 9. Boierii țin fumul de pe urma săracului. Bz., 55 ; Hț., 16 . 49 0. Bogăția rămîne la nebun. P.p.v., 63 ; Hț., 16 . 1. Bogatul greșește și săracul cere iertăciune. P.p.v. III, 28 . Bogatul greșește și săracul își cere iertăciune. Hț., 16 . 2. Bogatul mănîncă cînd îi e foame și săracul cînd găsește. P.p.v., 47 . 3. * Bogatul se plînge mai rău decît săracul. Bogatul mai tare se plînge decît săracul. P.p.v., 15 6. 4. Bogatul se scarpină si săracul socoteste că caută să-i dea. P.p.v., 13 6; Hț., 17 . 5. * Boii ară și caii mănîncă. Cv. XII, Cr., 25 8. Orzul îl ară boii și-l mănîncă caii. P.p.v., 13 4. Boul ară și calul mănîncă. G. Boii ară orzul și caii îl mănîncă. Bz., 60 ; Hț., 17 . 6. * Boii se leagă cu funia, iară oamenii cu cuvîntul. Boul se leagă de coarne și omul de limbă. P.p.v., 6; Bz., 57 . Boii se leagă cu funia, oamenii cu vorba. Acd. I, 12 67 . 7. Boii uniți la pășune Lupul nu-i poate răpune. P.p.v. II2, 15 7. 8. * Boul lui Dumnezeu. P.u., 96 . Mielul lui Dumnezeu. Aed. II, 31 3. 9. * Boala lui e sănătatea noastră.P.p.v.III2, 65 ,Hț., 17 . Boala împăraților e ca sănătatea noastră. Cv. X, Cr., 10 7. 50 0. Boala vine cu olacul și se duce cu carul mocănesc. Boala intră cu carul și iese pe urechia acului. G. Boala intră ca prin roata carului și iese ca prin urechea acului. P.p.v., III2, 14 2; Hț., 17 . Boala vine cu carul Și iese cu acul. Bz., 50 ; Hț., 17 . 1. Boldul domnului tîmp să fie. G. 2. Boale să dea Dumnezeu, că leacuri sunt destule. P.p.v. III, 14 0. Boale să le dea Dumnezeu, că leacuri sunt destule. Hț., 17 . 3. Bolnavul credință n-are Cînd geme cerînd mîncare. P.p.v. III, 13 9. 4. * Bolnavul multe zice și sănătosul face ce știe. P.p.v., 82 ; Hț., 18 . Bolnavul multe zice, dar doctorul ce știe face. P.p.v. II, 38 . Bolnavul zice o mie Doctorul face ce știe. P.p.v. III2, 14 0; Hț., 18 . 5. * Bondocul oriunde se va urca tot bondoc rămîne. G. 6. * Bordeiul fie cît de rău, măcar d-ar sta in papainoage, numai să fie al tău. Un bordei să ai, numai să fie al tău. P.p.v., 17 5. Căsuța, deși cam strîmticică, sunt fericit în ea, căci este a mea. S., 26 . 7. Bostană fără pîndar. 8. * Boul cu bivolul anevoie trag la jug. G. 9. Boul cu încetul departe merge; de-l silești se poticnește. G. 51 0. * Boul se leagă de coarne si omul de limbă. P.p.v. I, 20 ; Hț., 18 . 1. * Brînză bună în burduf de cîine. N.p.t., 24 0; P.p.v., 57 ; G.; Bz., 50 ; Hț., 19 . Brînză bună în utre de cîne. Aed. I, 25 4. 2. Brînză de capră strică și pe cea de oaie. Hț., 19 . 3. * Braslă veselă și ușoară. O.p.k., 51 . 4. Brezaia cît de mult se va găti, tot brezaie rămîne. G. Cît de mult să împodobești cu aur și cu argint pe cel mai frumos măgar, tot măgar se socotește. G. 5. Broscoiul cînd începe, toate celelalte broaște după el strigă. G. 6. Buba cap nu face Pînă nu se coace. P.p.v. I, 60 ; Bz., 58 ; Hț., 19 . 7. Buba îl mistuiește și el se rumenește. G. 8. * Bucata bună, cine o leapădă. G. 9. Bucata mai mare decît fărîmitura. G. 52 0. * Bucatele de la masa altuia sunt mai cu gust.P. p.v., 65 ; Hț., 19 . 1. * Bucatele fură bune; dară n-a știut nașa să le puie (povestea țiganului). 2. Bucățică ruptă din tată-său. Cv. XI, Bg., 60 . 3. Bucuria si scîrba sunt două surori, care una după alta aleargă. Ț2, 20 5. 4. * Bufnița nu clocește privighetori. Hț., 19 . 5. Bumbăcarul nu se uită cu ochi buni la cîinele alb. P.p.v., 64 ; Hț., 19 . 6. Bună dimineața ochelarilor, Rămîneți sănătoase fetelor. G. 7. * — Bună ziua, nea Istrate. — Șapte boboci de rață, frate. — Mă, Istrate, tu ești surd. — Mai văzui pe baltă-un cîrd. — Bună ziua, nea Istrate, — Doi boboci de rață, frate. — Mă, Istrate, tu ești surd. — Mai era colea un cîrd. P.p.v. I2, 86 . 8. Bună ziua, toată ziua si din cap la toți mereu moț! P.p.v. III2, 63 ; Hț., 46 . 9. Bună e mînecă lungă Dar pînza nu va să ajungă. P.p.v. I2, 16 1. 53 0. Bună e polița, dar zăbovește la plată. G. 1. Bună e si mămăliga cînd ne lipsește pîinea. G. 2. * Bună să-ti fie inima! Cv. IX, Cr., 37 6. 3. Bună seara la voi. Cv. VI, PI. 28 . 4. Bunătatea e mai prețuită decît bogăția. L., 23 . 5. Bunătățile fac pe oameni a fi de bun nesm.Ț2, 63 . 6. * Bună țară, rea tocmeală. G. ; Hț., 18 5. Bună învoială, rea tocmeală. P.p.v., 13 3; Hț., 83 . 7. Bun ciocan te-a ciocănit Că frumos te-a potrivit. P.p.v. I2, 4. 8. * Bun de dăochi, să o bei cu apă neîncepută. O.p.k., 17 2. Să le bei cu apă neîncepută. (Rom. lib., nr. 32 5 din 29 febr. 18 80 .) 9. * Bun de fleoancă. Hț., 20 . Ca să scape de fleoanca muierii. Cv. VIII, t. I, 20 0. Bun de gură si palavragiu de frunte. Lg. II, 10 3. Bun de gură.’ O.p.k., 14 9; N.p.t., 24 7; Cv., II, J. Ng., 51 . A fi bun de gură, bun de mînă. P., 43 . 54 0. * Bun de gură, rău de lucru. P.p.v., 41 ; Hț., 71 . Bun de gură Rău de mînă. Bz., 52 ; Hț., 20 . 1. Bun de minuni. G. 2. * Bun de să-l pui la rană și să se vindece. Bun să-l pui la bubă. G. Să-l pui la bubă și să-ți fie de leac. Bz., 50 . 3. Bun e Dumnezeu, meșter e dracu. Cv. V, Al., 13 9; Bz., 50 ; Hț., 51 . Meșter mai e dracul. Cv. XIII, 23 4. Bun e Domnul, mare e noaptea. G. Meșter e dracu. Cv. VII, Al., 41 5. Mare e Dumnezeu, meșter e dracu. Cv. XI, Cr., 18 0. 4. * Buni, bucuroși. P.u., 27 . 5. * Bun pentru alții, rău pentru dinsul. Bun de alții, rău pentru el. G. 6. Bune sunt hainele late, dar la călugări numai sunt date. G. 7. Buricul pururea în mijloc. G. 8. Burieni se găsesc și în cea mai bună grădină. G. 9. * Burta n-are fereastră să se vadă ce e în ea. Pîntecele omului n-are fereastră ca să i se vază ce a mîncat. P.p.v., 49 . 55 0. Butia cînd se umflă începe a piști. G. 1. * Butia cea goală răsună mai tare decît cea plină. Buțile goale mai mult sunet fac. P.p.v., 17 3 ; Hț., 20 . Butia seacă sună mai tare decît cea plină. Bz., 52 ; Hț., 20 . 2. Butia cu un cerc nicicum se leagă. G. 3. Butia îți dă vinul ce are într-însa. G. 4. * Buturuga mică răstoarnă carul mare. P.p.v., 79 Buturuga mică răstoarnă carul cît de mare. Bz.i 53 ; Hț., 20 . Buturuga mică carul mare îl prăvale. Cv. VI, Al., 13 8. Pietricela mică răstoarnă carul mare. Acd. I, 47 0. 55 5. Buzele cele mute Vorbesc pe tăcute. P.p.v. I1, 16 7; Hț., 21 . 5. Ca apa lină nici o primejdie mai rea. G. 6. * Căcîcea fratele miresei cu căciula afumată. 7. C…-te lupe, ce ai mîncat. N.p.t., 24 9. 8. * C…-te și fă cu ochiul. 9. Ca cel ce strecoară țînțarul și înghite cămila. G. 56 0. * Căci, del om sunt și eu. F., 12 6. 1. * Căci ne zice gîndul. Lg. I, 11 . Acolo se duc cu gîndul. P.u., 73 . Își bate gîndul cu el. Cv. I, Al., 21 5. Mă bate gîndurile. 2. Ca cioara mai bine nimeni nu poate crăncăni. G. 3. Căciula ta cînd va afla taina ta în foc s-o bagi. G. 4. Că d-abia acum se prinsese si el cu mîinile de vatră. Cv. X, Cr., 21 . 5. Ca d-alde tine, mulți sub pat la mine. G. 6. Cade pe spate și-și frînge nasul. G. 7. * Cade satara în spinarea omului. Cade satana în spinare. Hț., 16 9. Cade urdu-belea pe spinarea omului. P.u., 12 2. 8. * Că doar n-am mîncat ceapa ciorii. Cv. IX, SI., 12 5. Da ce am mîncat laur? Lg. I, 97 . 9. * Că doar n-o pica sînge. P.u., 99 . Nu cura sînge. Aed. I, 99 5. Că doar nu piere lumea. Cv. IX, Gn., 54 . 57 0. * Că doar n-o s-o pui cadră în părete. N-o s-o pui cadră-n părete. P.p.v. II2. 15 1; Hț., 21 . 1. * Că doar nu s-o face gaură în cer. Lg. I, 11 0, II, 3; III, 3; P.u., 99 . Doară nu s-a făcut gaură în cer. Acd. I, 12 79 . 2. Ca doi tăciuni, cari fac numai fum fără a da pară. Al., 9. 3. Că dracu crapă cînd faci bine. Jp.o., 11 5. 4. Ca Dumnezeu cine poate? Hț., 51 . 5. Cîine bătrîn să te păzești din casa ta să nu sgornești.G. 6. * Cîine de uși multe. Cîine de multe uși. G. Este ca un cîine de uși multe. Hț., 24 . 7. Cîinele cînd l-a opărit fugea și de apă rece. G. 8. * Cîinele cînd latră să nu-l mai asmuți. G. 9. Cîinele care ține mai mult la om, el latră mai mult la oameni. Bz., 52 ; Hț., 24 . 58 0. * Cîinele care latră nu mușcă. Hț., 24 . Cîinele ce mult latră niciodată nu mușcă. G. Cîinii cari latră nu mușcă. Bz., 54 . Cîinele ce latră nu mușcă. Acd. I, 38 2; II, 30 3. Cîinele ce mîrîie mușcă. Acd. II, 30 3. 1. Cîinele ce mușcă întîi creierii i se turbură. G. 2. Cîinele de este cîine Și tot oprește pe mîine. P.p.v. III2, 70 . 3. Cîinele de stîrvuri nu moare. P.p.v., 15 3; Hț., 18 1. 4. Cîinele după ce năpîrlește nu ne mai trebuiește. G. 5. Cîinele în adevăr te latră și te mușcă, dar și este în adevăr cea mai bună slugă și cel mai bun păzitor. G. 6. Cîinele îmbătrîneste de drum si nebunul de grija altora. P.p.v., 93 ; Hț., 24 . 7. Cîinele latră, iar lupul tace și face. Hț., 24 . 8. * Cîinele nu fuge de codru. Hț., 24 . Cîinele de codru nu fuge niciodată. G. Cîinele nu fuge de codru, ci de ciomag. P.p.v., 16 0. Cîinele fuge nu de îmbucătură, ci de sburătură. G. De bine nimenea nu fuge. Hț., 14 . 9. * Cîinele osul nu-l roade, dar nici pe altul nu lasă să-l roază. P.p.v., 65 ; Hț., 24 . 59 0. Cîinele pe lup de gît l-apucă, iar pe porc de urechi. G. 1. Cîinele pînă nu-i dă apa de cur nu înoată. G. 2. Cîinele șade pe fîn și Nici mănîncă, nici va să lase Calul măcar să-l miroase. P.p.v. III1, 92 ; Hț., 24 . 3. Cîinele și cînd doarme la demîncare gîndul Iui își are. G. 4. * Cîinele unde găsește ușa deschisă acolo nepoprit intră. G. 5. Cîine pe cîine latră și nici unul aude. G. 6. Cîinii atunci se satură cînd turme de oi mor. G. 7. Cîinii ce se înțeleg cu lupii la turma ta, sgornește-i din turma ta. G. 8. Cîinii sunt paza oilor. P.p.v. III2, 55 ; Hț., 24 . 9. Cîinii spre pază să hrănești. Însă nu pe cei ce ca niște lupi încep a mînca din oile tale. G. 60 0. * Calabalîc la buric. G. 1. * Ca la noi la nimeni. Ca la noi la nimenea, cu mireasa dinainle. G. 2. * Calcă credința bărbatului. Sn.2, 86 . 3. * Calcă in urmele lui tată-său. Cv. VII, 84 . 4. * Calcă tot a marc, scuipă de sus. Jp.o., 12 9. A trage a mare. Bz., 41 . 5. * Calea bătută este cea mai scurtă. Calea bătută este totdeauna cea mai scurtă. Acd. I, 12 7; 13 2; Hț., 22 . Calea dreaptă e cea mai scurtă. Bz., 60 ; Hț., 22 . 6. * Calea flămîndului e cea mai lungă. Cv. IX, SI., 12 2. 7. * Cale bună ca bumbacul Unde-i ajunge să-ți spargi capul. G. Cale bună ca bumbacul, unde vei cădea să-l i spargi capul. Acd. I, 33 7. 8. * Cale bună sprîncenată, Cin’te-o ajunge să te bată. Călătorie sprîncenată. Cv. III, Al., 27 3. 9. * Cale de nu știu cîte conace. P.u., 40 . Cale de nu știu cîte zile. P.u., 31 . 61 0. * Gale primară la socri. Cv. X, Gr., 37 7. 1. * Cale vale. Cv. I, Al., 32 8; V, SI., 3; XI, Cr., 21 , 28 ; XII, 21 4; Rom. lib., nr. 32 5, 29 febr. 18 80 . 2. Cal bun și frumos, dar cam bășinos. G. 3. Cal bun și învățat, dar rău călăreț l-a încălecat. G. 4. * Calul bătrîn nu se mai învață în buiestru. P.p.v., 28 , 17 1. Calul bătrîn nu se învață la buiestru. Hț., 23 . Calul bătrîn nu mai învață a juca. N.p.t., 25 0. Cal bătrîn nu se mai învață în buiestru. G. Calul bătrîn, un măiestru, Nu-l poți învăța-n buiestru. P.p.v. III, 15 4. Calul bătrîn nu mai învață în buiestru. Acd. I, 34 1 ; Bz., 51 . 5. * Calul cunoaște ce călăreț îl încalecă. G. Calul cunoaște ce om îl încalecă, pe fiecine nu trîntește. P.p.v., II2, 12 3. 6. * Calul de dar nu se caută pe dinți. Calul de dar nu se caută la dinți. Bz., 53 ; Hț., 23 . Calul de dar nu se caută în gură. N.p.t., 24 9. Măgarul de dar nu se caută pe dinți. P.p.v., 14 6. Calul de dar nu se caută după dinți. G. Calul de dar nu se caută pre dinți. Acd. I, 34 0. 7. * Calul de e cal și tot se poticnește. G. Calul de e cu patru picioare si tot se poticnește. P.p.v. I2, 79 . Calul că e cu patru picioare si tot se poticnește. Bz., 62 ; Hț., 23 . 8. * Calul dracului. Lg. II, 11 2. Baba este calul dracului. Acd. I, 34 1. 9. * Calule, mănînci orz? Vrei, calule, orz? Aed. I, 34 1. 62 0. Calul fără căpăstru cade în prăpăstii. P.p.v., 19 ; Hț., 23 . 1. Calul în tîrg și tîrgul acasă. G. 2. Calul rîios găsește copaciul scorțos. (Neculcea cronic. Letopisețe, ed. I, tom II, p. 31 3. ) Calul rîios se scarpină de copaci scorboros. G. Calul rîios se scarpină de copaciul scorboros. P.p.v. 13 5; Hț., 23 . 2b . Cal verde și grec cu minte nu s-a văzut (com. de d. Bușilă). 3. Calicu-mpărat s-ajungă, Cit de mulți bani s-aibă-n pungă, El pînă cînd nu va cere Nu mănîncă cu plăcere. P.p.v. III2, 37 ; Hț., 22 . 4. Ca lutul în mîna olarului, ce vrea face din el. Hț., 96 . 5. * Ca mîine o să-mi mănînce coliva. P.p.v. II2, 14 6; Hț., 10 0. 6. Cămașa fie cît de subțire acoperă rușinea. G. 7. Cămașa i s-a lipit de spinare. G. 8. Cam departe de ochi, dar aproape de inimă. G. 9. * Cînd n-ai. cămila de un ban e scumpă. P.p.v. II2, 71 ; Hț., 11 7. Cămila cînd era un ban, nimeni nu da nici un ban; acum că trece peste sută, ne întrecem cu suta. G. 63 0. * Cămila vrînd să dobîndească coarne și-a pierdut urechile. Hț., 39 . A cercat cămila să-și puie cercei la ureche și i le-au tăiat. Mgz. ist., t. IV, p. 10 7. 1. * Că n-am gîndul tatei. 2. * Cînd a dat să fugă, atunci s-a isprăvit pămîntul. P.p.v. III2, 14 1. Cînd a dat fuga, atunci s-a isprăvit pămîntul. Hț., 64 . 3. Cînd ai bani trebuie să ai si dușmani. P.p.v., 59 ; Hț., 8. 4. Cînd ajunge furca aproape de ochi, anevoie mintea să ți-o ai pe loc. G. 5. Cînd apa te-neacă, ce ceri s-o mai bei? G. 6. Cînd apa vine la gură toate trec peste măsură. G. 7. * Cînd are omul să dea de vro nevoie, aleargă după dînsa, daca este înaintea lui; iară daca este înapoi o așteaptă ca să-l ajungă. Cînd este să dai peste păcat, daca este înainte te silești să-l ajungi; iar daca este în urmă, stai și-l aștepți. Cv. XI, Cr., 18 2. Cînd e omului să-i vie Vreun rău fără să-l știe, Or zăbovește Pînă-l sosește, Or dă să fugă Să-l ajungă. P.p.v. I, 14 4; Hț,, 13 6. De este nevoia înainte silești d-o ajungi, de este în urmă o aștepți să vie. G. 8. * Cînd ar face toate muștele miere, ar fi și sub coada calului. Hț., 10 5’ . Toată musca nu face miere. P.p.v., 29 . Nu toate muștele fac miere. Lg. II, 6. Daca ar face toți copacii flori ! daca ar face și muștele miere! daca ar face și trîntorii roi! G. 9. * Cînd ar fi numai un cerșetor, tot cu zahăr l-am hrăni. Numai un cerșetor de-ar fi, numai cu zahăr l-am hrăni. P.p.v., 15 6. 64 0. * Cînd aveam în ce. n-aveam cu ce ; acum că am cu ce, n-am în ce. G. Cînd aveam locul, n-aveam mijlocul; acum că am mijlocul, îmi lipsește locul. G. Cind aveam cu ce, n-aveam în ce; și cînd am în ce, n-am cu ce. P.p.v. II, 71 ; Hț., 31 . 1. Cînd banul cutează, cuvîntul încetează. G. 2. Cînd bați pe coconaș, ori bate-l cumsecade, ori nu te mai încurca. G. 3. Cînd casa ta are sete, nu vărsa apa pe drumuri. G. Cînd însetează curtea ta, apa-n drum nu lepăda. P.p.v. IIP, 72 ; Hț., 80 . 4. Cînd ciobanul doarme, lupul pe oi le adoarme. G. 5. Cînd ciobanul priveghează, oile săr și joacă. G. 6. * Cînd clopotul cel mare se trage, celelalte nu se mai aud. G. Clopotele cele mici, cînd cele mari urlă, nicicum se mai aud. G. 7. Cînd corabia se pleacă, nădejdea de la noi pleacă.G. 8. Cind cotul se lovește, toată mîna pătimește. G. 9. * Cind crapă dracul de necaz? Cînd se bese morții. G. Cînd geme mortul si dracul moare de necaz. P.p.v. III, 51 ; Hț., 11 1. 65 0. * Cînd crește tigva? și cînd i se strîmbă gîtul? G. Cînd a crescut tigva si cînd i s-a strîmbat gîtul? Bz., 56 ; Hț., 18 8. 1. * Cînd cu gîndul nu gîndești. Cînd nici nu te gîndești atunci te trînteste. Cv. XI, Cr., 30 . Cînd cu gîndul nu gîndește Îl prinde și-l ciomăgește. P.p.v. II2, 29 ; Hț., 66 . Cînd cu gîndul nu visează, El în cursă o să cază. Și atuncea te pisează Și potecile-ți scurtează. P.p.v. II1, 32 ; Hț., 20 2. 2. Cînd dai la cei neavuți Pe Dumnezeu împrumuți. P.p.v. I2, 73 ; Hț., 11 8. 3. Cînd dai peste miere nu mînca peste măsură, că și ce n-ai mîncat îți scoate din gură. G. 4. Cînd zice că doarme, cînd zice că c… Îl doare. G. 5. Cînd Domnul va șchiopăta, nici un șchiop se va mai îndrepta. G. 6. * Candela pe sfîrșit. G. 7. * Cînd e minte nu e ce vinde. Cînd e minte nu-i ce vinde, cînd e brînză nu e bărbănță. Cv. IX, Cr., 45 5. 8. Cînd e plosca la mijloc Mare, mic, e cu noroc. P.p.v. I2, 11 2; Hț., 14 8. 9. Cînd eram la mama și eu știam să cos, că muma împungea și eu trăgeam acul. P.p.v., 14 1. 66 0. * Cînd era soarele de două suliti pe cer. Cv. IV, Em. 27 8. 1. Cînd era luna veche, Nu auz de-o ureche, și Cînd este luna nouă Nu auz de-amîndouă. P.p.v. II, 14 6. Este lună veche, N-aude de-o ureche ; Cînd este lună nouă N-aude de-amîndouă. Hț., 75 . 2. Cînd ești în luciul mării și tună Anevoie o să scapi de furtună. P.p.v. I, 14 5 ; Hț., 92 . 3. * Cînd esti poftit la vreo masă, pleacă sătul de acasă. P.p.v., 14 1; Hț., 14 8. 4. Cînd esti sănătos, bărbat, Ești îndestul de bogat. P.p.v. III2, 13 8; Hț., 16 8. 5. Cînd grăiești cu un nebun, aibi lingă tine și un ciomag bun. G. Cu nerodul cînd vorbești, Bastonul să-ți pregătești. P.p.v. I2, 95 ; Hț., 12 2. 6. * Cînd grăiești și nu te-ascultă, pune-n gînd că ești la moară. G. Cînd la adunare multă Spui ceva și nu te-ascultă, Dă-le pace tutulora Și îți zi că ești la moară. P.p.v. III2, 9. 7. Cînd grindina de sus se pleacă în jos, ce poate face cea mai de jos? G. 8. * Cînd îi dă Dumnezeu, nici dracul n-are ce-i face. P.p.v. II2, 69 ; Hț., 51 . 9. * Cînd îi dai îi fată vaca ; și cînd îi ceri îi moare vițelul. Cînd îi dai îi fată iapa ; si cînd îi ceri îi moare mînzul. P.p.v., 93 ; Hț., 43 . Cînd se împrumută îi fată vaca și cînd întoarce împrumutul îi moare vițelul. Hț., 57 . 67 0. Cînd îl vezi la vro nevoie Nu-i mai da brînci în noroie. P.p.v., 54 . Cînd vezi pe cineva la vro nevoie Nu-i mai da brînci în noroie. Hț., 12 4. 1. * Cînd îl văzură, li se păru că o să cază cerul pe dînsul. Cv. VII, 37 0. 2. Cînd îmbrăcat, cînd despuiat, Cînd mîncat, cînd nemîncat. P.p.v. I2, 13 4. Cînd îmbrăcat, cînd despuiat. Hț., 77 . Cînd mîncat, cînd nemîncat. Hț., 10 0. 3. * Cînd începe să iasă barba fiului tău. tu rade pe a ta. P.p.v., 17 6. Daca începe să iasă barba fiului tău, tu rade pe a ta. P.p.v. II2, 14 7. 4. Cînd inima chiorăiește, gura nu prea contenește. G. 5. Cînd intri în casă să te ferești să nu te izbești cu capul de pragul ușii cel de sus. G. 6. Cînd îti intră paraua în mînă, leag-o în nouă noduri. Pip.v., 59 . Cînd îti intră paraua în mină, leag-o cu zece noduri. Hț., 82 . 7. * Cînd la gură, sfîr ! ! G. Cînd la pui, gaura „sfîrr”. În loc de: cînd la gaură puiu sfîrr (a zburat). Hț., 15 6. 8. Cînd le scapără buza de părale. Jp.o., 14 8. 9. Cînd leul e mort, iepurii îi șarpe spinare. Bz., 50 ; Hț., 90 . 68 0. * Cînd mălai are, sare n-are; cînd sare are, mălai n-are. P.p.v., 44 ; Hț., 97 . 1. Cînd mărăcinii se sapă și pomii se leapădă, ce rod mai aștepți de la grădina ta? G. 2. Cînd m-aș potrivi eu babei la toate cele, apoi mi-aș lua cîmpii. Cv., X, Cr., 10 6. 3. Cînd mi-e foame să-mi dai pîine, Iar nu-mi zice: Vino mîine; Și cînd mi-e sete să-mi dai apă, Iar nu fierea după ce-mi crapă. P.p.v. III2, 14 0. Cînd mi-e foame să-mi dai pîine, Iar nu-mi zice: vino mîine. Hț., 61 . 4. Cînd muierea e mută și bărbatul e surd, e viața cea mai bună între amîndoi. Hț., 11 2. 5. Cînd muierea începe să calce strîmb și o simte bărbatul, inima lui arde ca peștele pe cărbuni. F., 63 . 6. Cînd n-are cu ce săracul Răbdarea îi este leacul. Hț., 11 8. 7. Cînd n-aveam în gură dinți, N-aveam atunci în cap minți. P.p.v. III, 14 7. Cînd n-aveam în gură dinți, N-aveam atunci în cap minți. Hț., 11 8. 8. Cînd nu tace o gură, nu tace o lume întreagă. P.p.v. III, 77 ; Hț., 71 . 9. Cînd nu-ți sună-n buzunare, Pătimești de gălbinarc (galbeni n-are). Și de friguri grele-n pungă Cu scuturătură lungă. P.p.v. III1, 13 8. 69 0. * Cînd pleci la drum știi; dară cînd ai să te întorci nu poți ști. 1. Cînd ploaia se risipește, apă nu se mai găsește. G. 2. Cînd poame, cînd frunze, după cum Domnul ne aduce. G. Cînd fiertură în oală, Și cînd mămăligă goală, sau Cînd florile rodului. Cînd frunzele pomului. P.p.v. I2, 15 1. 3. Cînd pornesc toți să vorbească Parcă-i havra ovreiască. P.p.v. III2, 9. Cînd pornesc toți să vorbească Parcă-i lavră ovreiască. Hț., 18 9. 4. Cînd pui piemn (sic!) mai mult, se face mămăliga mai mare. P.p.v. III2, 28 . 5. Cînd rădăcina se usucă, ramură verde pe copaci nu se mai urcă. G. 6. Cînd rîde, răsare soarele, Cînd se necăjește, tună și fulgeră. P.p.v. III2, 13 . Cînd rîde Soarele răsare. Hț., 16 1. Cînd rogi pe Domnul muncește, Că atunci te miluiește. P.p.v. I2, 73 ; Hț., 16 2. Cînd românu-și vîră coada Neamțu își sdrelește noada. (Poveste de la munte.) (Gion, Bin. Publ. nr. 21 7, de la 1— 2 sept. 18 80 , an II.) Cînd s-a pus dracul pe rasă Au o taie, au i-o lasă. Hț., 49 . Cînd se bat bivolii suferă broaștele. Cind se bucură cîinii? Cînd mor vitele în sat. G. Cînd seacă apa atunci se vede ce pește la fund este. G. Cînd seacă lacul se vede peștele. Bz., 60 ; Hț., 86 . Cind se încălzește la soare, nu-i pasă de lună (zicătură de peste Olt) (Moș Grăilă, Rom. lib., 29 febr. 18 80 , nr. 32 5) . Cînd se joacă măgarii, vremea se strică. G. Cînd joc măgarii-mpreună Se strică vremea cea bună. P.p.v. III2, 8; Hț., 96 . 5. * Cînd se lasă ceața jos, Este semn de timp frumos. 6. Cînd se leagă păcatul de om trebuie să-l tragă. Cv. II, Gn., 94 . 7. * Cînd se însoară nu e de moară. Cv. XI, Cr., 26 . 8. Cînd se trudește săracul Dumnezeu îi umple sacul. P.p.v. I1, 73 ; Hț., 16 8. 9. * Cînd se uită la om dihania, îl lovea fulgerătura. P.u., 40 . Cînd se vede la apus o sprînceană, se așteaptă să vie o vreme frumoasă. G. Cînd se vorbește de rîs, nu se spune pentru plîns, si cînd se spune de plîns, nu se vorbeste de rîs. P.p.v. III2, 7. Cînd se spune de plîns, Nu se vorbește de rîs. Hț., 14 7. Cînd se vorbește de rîs Nu se spune pentru plîns. Hț., 16 2. Cînd stăpînul nu-ngrijește, Starea-i se primejduiește. P.p.v. II2, 51 ; Hț., 79 . 3. * Cînd și cînd tot își aduce aminte lupul de locul unde a mîncat măgarul și mai dă pe acolo. 4. Cînd soarele se culcă, lumina se întunecă. G. 5. Cind stăpînul casei pleacă și Domnul cu el pleacă. G. 9. 70 0. * 1. 2. 3. 15 85 15 90 71 0. 1. 2. 6. Cînd te-apuci la vro treabă N-o lăsa fără ispravă. P.p.v. II2, 48 . Cînd te-apuci de vro treabă N-o lăsa fără ispravă. Hț., 5. 7. * Cînd te arde cărbunele, îl arunci și în barba lui tat-tău. Hț., 27 . 8. Cînd te crede mic, nu-ți prea cură ouă roșii. Jp.o., 13 1 9. Cînd te găsești la un loc cu făcătorii de rele, trebuie să plătești paguba. S., 7. 72 0. * Cînd te însori, să te însori, iar nu să te măriți. G. 1. Cînd te sui te mai oprești, da cînd scobori, nu te poți. Jp.o., 13 2. 2. Cînd te trimite la treabă Mergi și te întoarce în grabă. P.p.v. II2, 47 ; Hț., 19 1. 3. Cînd te uiți la el și trece Parcă este în chioștece. P.p.v. I2, 10 2; Hț., 53 . 4. Cînd te urci în sus pe scară, din treaptă în treaptă să pășești, ca să nu te poticnești. G. 5. * Cînd te vede cineva ieșind dimineața dintr-o casă, 2i ce că ai dormit acolo noaptea. 6. Cînd ti-e brînză mai proaspătă, n-ai smîntînă. Cv. XI, Bg., 60 . 7. Cînd torni peste măsură, apa afară urlă. G. 8. Cînd treci prin tara orbilor, închide si tu un ochi. P.p.v., 17 6. 9. * Cînd trei oameni zic că ești beat, culcă-te si dormi. Hț., 13 . Să fii treaz, nemîncat, daca ți-o zice lumea că ești beat, du-te de te culcă. P.p.v., 17 3. 73 0. Cînd tu te duceai, eu atunci veneam. G. 1. * Cînd un bolnav se însănătoșește se zice: a avut zile; mare este Dumnezeu. Iar cînd moare bolnavul se zice: al dracului fu doctorul. 2. Când untul-de-lemn se isprăvește, candela se istovește. G. 3. Cînd va face spînul barbă. G. 4. Cînd va veni apa la moară. G. 5. Cînd văd că mîța face marazuri, ți-o strîng de coadă de mănîncă mere pădurețe. Cv. XI, Cr., 18 4. 6. Cînd vei vorbi de mucos, Nici tu să fii urduros. Că nu e mai urît cînd cineva Face pe frumos că e ponevos, Și pe cel urît că e aurit, P.p.v. I2, 4. Cînd vei vorbi de mucos, Nici tu să fii urduros; Că nu e mai urît Cînd cineva face pe frumos Că e ponivos, Și pe cel urît Că e aurit. Hț., 11 1. Cind vrei să vorbești, la gură Să aibi lacăt și măsură ; Ca nu vorbind de mucos Tu să fii urduros. Hț., 20 6. 7. Cînd vine cel mai mare, cel mai mic nu se mai vede călare. G. 8. * Cind vorbești de lup, lupul este la ușă. Hț., 95 . Cînd gîndești de lup, lupul este la usă. Cv. II, J.Ng., 10 8. De lup cînd se grăiește, Coada i se ivește. G. 9. Cînd vor fi la mijloc banii Nu se mai întreabă anii. P.p.v. II2, 12 8; Hț., 9. 74 0. * Cind vrea Dumnezeu cu omul, vine și dracul cu colacul. Cînd va Dumnezeu cu omul vine si dracul cu colaci. P.p.v, 16 6. Cînd vrea Dumnezeu cu omul, vin si dracii cu colacii. Hd. R. t., 28 . Cînd va Domnul, vine și dracul cu colaci. G. Cînd Dumnezeu va cu tine Și dracul cu colaci vine. P.p.v. I2, 72 . Cind vrea Dumnezeu cu omul, Vine cu colacii și dracul. Hț., 51 . Cînd o va Domnul cu omu, dracu îi iese înainte cu colaci. Jp.o., 11 5. 1. * Cînd vrea Dumnezeu să piarză pe om, mai întîi îi ia mințile. Cînd Dumnezeu pierde pe om, îi ia mintea. Hț., 14 3. 2. Cind vrun cuget te-mboldește, Întîi la păcat gîndește. P.p.v. I, 74 ; Hț., 40 . 3. Ca nealtă lume. Cv. V, SI., 38 1. 4. Cînepa dracului. Cv. X, Cr., 38 1. 5. Cîntă cu drîngul. G. 6. Cîntă cu fluier de argint în gură. G. 7. Cîntar cu două coade. G. 8. * Cîntă surzilor. A cînta surzilor. Acd. I, 39 3. 9. * Cîntă-ți, lele, cîntecul. Cîntă-ți, mîndro, cîntecul. Acd. I, 39 3. 75 0. Cîntărețul cînd tușește, neștiința lui și-arată. G. 1. * Că om sunt și eu. Cv. XIII, J.Ng., 34 . 2. Copacul după oală. G. 3. * Ca Petru cu cheia și Pavel cu sabia. G. 4. Ca pisica sapă și învelește. P.p.v., 10 6; Hț., 14 5. 5. * Capra b… (face pozna) și oaia trage rușinea. Hț., 25 . Capra bese și oaia pate rușinea. G. ; Acd. I, 16 1. Caprele dau la bășini și oile pat rușini. P.p.v. II2, 30 ; Hț., 25 . 6. Capra face stricăciune scumpiei Și scumpia îsi răzbună cu pielea ei. P.p.v. II, 51 ; Hț., 17 3* . 7 — Capră rîioasă, unde ai plecat? — La oraș. — Poti merge si mai departe de te-oi lăsa. P.p.v. I, 16 1. 8. * Caprei îi cade coada de rîie si ea tot bîzoi o tine. Ht., 25 . Caprei îi pică coada de rîie si ea tot sus o tine. P.p.v., 16 7. Caprei îi pică trupul de rîie si coada tot bîzoi o tine. G. Capra De rîie coada îi pică Și ea tot sus o ridică. Hț., 16 1. 9. * Caprelor, vedeți voi mugurul ăla de colo? Tot voi o să-l mîncați. Caprelor, mugurul ăla voi să-l mîncați. P.p.v., 14 5. Caprelor! vedeți voi mugurul de colo? Tot voi o să-l mîncați. Hț., 25 . 76 0. * Ca prin urechile acului (I. Ghica, An. Acd. ser., II, Disc. de recept., p. 41 3) . Am scăpat ca prin urechile acului. Cv. XI, Cr., 17 7. 1. Căprioara orice frunză găsește, cu aceea se hrănește. G. 2. * Cap ai, minte ce-ți mai trebuie. Cv. XIII, Cgl., 41 0. 3. Cap d-avea, n-avea, el știe, Dar și-a cumpărat tichie. P.p.v. I2, 85 ; Hț., 26 . 4. Cap de crap, creieri de iepure. G. 5. Cap de cuc e. Cv. V, Al., 28 2. 17 30 6. Capul cel tîmpit odorogește ca un butoi dogit. S., 12 . 7. * Capul face, capul trage. Acd. I, 42 6; P.p.v., 82 ; Hț., 26 . 8. Capul fie cît de mare, iar gura potrivită și cu mult mai mică. G. 9. Capul în jos, cînd în sus nu-l poți ținea, G. 77 0. Capul pînă nu se sparge, creierii nu se văd. P.p.v. I2, 14 5; Hț., 26 . 1. * Capul plecat, nu-l taie sabia. N.p.t,, 25 0. Capul plecat De sabie nu e tăiat. Bz., 53 ; Hț., 26 . Capul plecat de sabie e netăiat. Hd. R. p., 12 2. Capul plecat sabia nu-l taie. P.p.v., 11 5. Capul plecat, pururea nevătămat, iar cel dimpotrivă, pururea culcat. G. Capul plecat de spadă nu e tăiat. Acd. I, 42 6. 2. * Capul să trăiască că belele curg. P.p.v., 13 4. Capul să fie sănătos, că belele curg gîrlă. Cv. XIII, In., 73 . Capul de ar fi sănătos, că belele curg gîrlă. Cv. XI, Cr., 18 1. Curg belele, rabdă-n piele. P.p.v. I2, 14 6; Hț., 13 . Capul să trăiască, belele curg. P.p.v. II, 88 ; Hț., 26 . 3. * Capul solului nu se taie. G. 4. * Capul de ți l-oi sparge, dară hatîrul nu ți l-oi strica. 5. Capul meu se vede că pînă mîine dimineața i-a fost scris să mai stea unde stă. Cv. X, Cr., 10 9. 6. Cară apă cu ciurul. G. A căra apă cu ciurul. Acd. I, 71 1. Cu ciurul cară apă în vas găurit. G. Am să-ți car la nuntă apă cu ciurul. Acd. II, 44 9. 7. Ca răbdarea la necaz, niciun leac mai bun. Hț., 15 8. 8. * Cară lemne în pădure. A duce lemne în pădure. Acd. II, 56 6. 9. * Cară și el apă la puț. 78 0. Cărbunele acoperit, multă vreme ține. G. Cărbune cu cenușe acoperit. P.p.v. III1, 65 . Cărbune acoperit. G. ; P.p.v., 88 . 1. Cărbunele ca să trăiască, în cenușe se-nvelește. G. 2. Cărbunele cenușe nu se face cînd multă vreme îl ții în cuptor. G. 3. * Cărbune stins. Ca, cărbunele stins care te mînjește Și ca cel aprins carele te pîrlește. P.p.v. III1, 65 . Cărbune stins îl iei înmînă și te arde. Bz., 54 ; Hț., 27 . 4. Care cumu-i el, așa vrea să fie și alții. Ț., 51 . 5. Care cum venea Tot Udrea-l chema. P.p.v. III, 25 ; Ht., 20 0. 6. * Care de care. Cv. II, J.Ng., 86 ; P.u., 51 ; 10 4. 7. Care înaintea noastră grăiește pre alții de rău, acela și pre noi înaintea altora ne va grăi de rău.Ț., 68 . 8. Carele peste măsură mult vorbește, obișnuit e că puțintel gîndește. Ț., 25 3. 9. Care nu știe rugăciunea meargă pe mare. Hț., 16 3. 79 0. Care vorbeste ce-i place, acela să auză si ce-l supără. Hț., 14 6. 1. Care vrea a fi sieși învățător, Are un prost școlar. Hț., 83 . 2. Care ochi văd mai bine? — Ai zavistnicului. P.p.v. III2, 22 . 3. Cîrmaciul cu-ngrijire bună Scapă corabia de furtună. Hț., 38 . 4. Cîrma vizitiului frîul se înțelege. G. 5. * Cîrmește din nas. Cam cîrmea din nas. Cv. II, Al., 14 2. 6. Cîrnatul cînd se-ndeasă, începe a crăpa. G. 7. * Carne cu ochi. G. 8. Carne tînără și pește bătrîn. G. 9. * Cîrpește minciuna. Minciuna ce cîrpise Toderică. N.p.t., 82 . Cîrpește o minciună. Cv. IX, Cr., 45 6. 80 0. Cartea e ca marea, fără fund și cine o lăcomi să învețe numai el toată cartea nu poate. Jp.o., 12 7. 1. Cartea ursitei. Cv. IV, FI., 9. 2. * Carte nu stie, dar calcă popește. P.p.v. III, 28 ; Hț., 28 . Calcă a popă. A călca a popă. Aed. I, 31 7. 3. Cîrtița pe sub pămînt umblă, dar urma ei se cunoaște d-asupra pe pămînt. G.


content:
Nu cunosc eu pe românașul ăla, care cel dintîi a zis: „A tunat și i-a adunat”, că, zău! dacă ar fi mort, i-aș zice: „Dumnezeu să-l odihnească în rîndurile drepților“; iar dacă ar fi viu, să-i zic: „Bravo ție, om dezghețat! Fi-ți-ar gura aurită“. Și apoi nu cred eu, o dată cu capul, ca vreunul din d-voastră, români neaoși, să nu fi auzit o dată măcar, în viața d-voastră, zicătura: „A tunat și i-a adunat“. Acuma să vă spui și eu că pe părintele Bimbirică și pe maica preoteasă, soția sfinției-sale, a tunat și i-a adunat. Cele ce veți auzi, să nu care cumva să vă ispitiți a crede că le vorbesc de vreo pică ce aș avea pe părintele Bimbirică. N-am nici în clin, nici în mînecă cu sfinția-sa. Suntem departe unul de altul, cale ca de șase poște. Ne-am văzut de vro două sau trei ori, îmi pare, și atîta tot. Părintele Bimbirică este, cum se zice, tîrt în cap, tîrt în picioare. La stat ca de doi coți, subțiratic, pițigăiat și șui tocmai ca o nevăstuică; la chip seamănă mă-si: nici tu firicel de mustață, nici tu pufuleț de barbă. Pesemne o fi mîncat din poama dracului. Și aci părintele Bimbirică se potrivește cu zicătura Drag îmi este neică spîn, Că-i și tînăr și bătrîn, Cind rîde parcă plînge. Și așa și este. Te uiți la dînsul că pielea pe fața lui a început a se posmăgi; s-a smochinit; dară de tînăr, tînăr, n-are pe față nici neam de tulei de păr. Numai de pe piele 80 îl cunoști că e bătrînicios. Cînd rîde părintele Bimbirică, căci rîde lesne, unde întinde o gură largă de-i încrețește pielea pe obraji, pe nas și pe la marginile de dinafară ale ochilor; și trebuie să bagi bine de seamă ce naiba face părintele: rîde ori plînge? La acestea adăugați niște ochi bolovănoși și d-asupra lor numai semne de sprincene, căci la dînsul sprincenele sunt ca în palmă și părul din cap lung, strîns la spate în chică, și iată chipul părintelui Bimbirică. O așa pitcoace de om, văzîndu-l îmbrăcat cu anteriu și giubea lungă pînă în călcîie, strîns la piept și cu potcap, nu știu de ce, că te umflă rîsul și îți vine să-l arăți cu degetul și să zici că: pare că e un cîine cu oala în cap. Părintele Bimbirică este învățător. A învățat cartea pînă la brîu și acum învață și dînsul pe copilași să cunoască buchile; este, adecă, institutor la clasa I a unei scoale primare. Unii părinți d-ai copiilor își sperie prăsila cu părintele Bimbirică în loc de goga. Nu că părintele ar avea fiori; ferească Dumnezeu! dară pentru că așa este învățat românul să zămislească pe goga al copiilor dintr-un om care le bate lor la ochi. Ș-apoi părintele propovăduiește copilașilor cît se poate de bine foloasele legii, datoriile lor cătră părinți și cătră ei înșiși. Să vă ducă Dumnezeu să-l auziți numai! Copiii bagă lesne la cap învățăturile lui; vezi că părintele nu doară de florile mărului a trecut și prin seminar. Numai să-l vedeți d-a minune! D-aia și copiii, cari merg la școala părintelui Bimbirică, ies, tem cu învățătura, tem cu sfială de chipurile și cinurile bisericești. Părintele Bimbirică stă bine; are două venituri: partea de la biserica unde slujește și leafa de la școală. Maica preoteasă știe una ca asta și d-aia se vede că și d-ei i cam cere mereu la mode. Numai un lucru nu prea e plăcut părintelui. Fiind puțintel și putere trupească are cam puțină; nu poate, vedeți d-voastră, să-și scoată din capete cînd dă peste dînsul vrun zabrac. Nu că ar fi tocmai, tocmai toba bătăilor; [doar] că maica preoteasă îl surchidește, cîteodată, iar tovarășii săi de la biserică-i poartă pică pentru că cîștigă mai mult decît ei, și nu prea vor să-l ia cu dînșii, la zile mari, pe la enoriași. Dară dacă părintele stăruiește să se folosească de drepturile sale, tovarășii îl fac să simță puținătatea trupului său. Așa ceva s-a întîmplat odată la o zi mare, cînd unul dintre preoți, un găligan, i-a scris pe obraz cele cinci degete uriașe ale lui. Părintele Bimbirică voind să urmeze povețile Evangeliei, pe care o propovăduiește, și unde zice că: „dacă cineva te lovește peste un obraz, tu întoarce-i și pe celălalt“, ar fi voit, vedeți d-voastră, să o ia drept glumă,să o facă tăcută, să o lase în răsplata Domnului; dară maica preoteasă l-a pus pe foc, să tragă în gură la mitropolie împotriva unei astfel de înfruntări. De gura preotesei, așa a și făcut părintele și și-a dobîndit dreptul. Însuși judecata consistoriului a găsit cu cale că drept are părintele să umble cu tovarășii pe la vizite, deoarece își face la biserică toate datoriile. Și, adevărul vorbind, și-le face ca tot preotul. Părintele Bimbirică primește să-l cinstească oricine va voi. Mă rog, nu este popă? Odată însă, cînd și-a luat leafa de institutor, nu știu cum l-a mușcat șarpele de inimă, că a cinstit și dînsul cu cîte o cafea pe doi din tovarășii săi învățători. Dărămite cînd s-a dus acasă cu patruzeci de bani lipsă din leafă? Aoleo! unde era Dumnezeu să mi-l vază? P-aci, p-aci era să-l încaibere maica preoteasă. A doua zi s-a jeluit bietul părintele Bimbirică de pățania ce era să pață și s-a jurat că nu va mai cinsti pe nimeni în viața lui. Maica preoteasă a îmblînzit pe bietul părintele Bimbirică ca pe un cățel și de zece ori pe zi îl face sluj! dacă nu mai mult. Acum, Dumnezeu să mă ierte, îmi scutur haina și mă lepăd ca Iuda de Christos, fiindcă nu voi să iau pe sufletul meu și să caz în păcate încredințînd cele ce am să vă spui. Cum am cumpărat-o așa o vînz. Ori că părintele Bimbirică a fost un sălbatec din pădure și ce trebuie să fi tras maica preoteasa pînă să-l îmblînzească! sau că mutra părintelui fiind nurlie, i-alunecă ochii în altă parte și biata maica preoteasă cît l-o fi muștruit pînă să-l facă a-și cunoaște stăpînul! Căci adevărul vorbind, cînd strigă odată maica preoteasă la părintele Bimbirică: „Te dau!“, acesta intră în pămînt, cum se zice, întocmai ca cățeii, cînd aud de la stăpînii lor vorba „sluj“! Maica preoteasă, durdulie și grăsulie, cum a lăsat-o Dumnezeu, adesea aude șoptindu-se prin preajmă-i porecla de giamală. S-ar supăra domnia-ei foc, dară nu știe pe cine să-i cășuneze, căci astfel de cuvinte se șoptesc, nu se vorbesc și nu se știe din care gură să fi ieșit. Pentru aceasta se înarmează și dumneaei cu duhul blîndeței și trece cu vederea asemenea bîrfeli. Mai-naltă decît părintele cu potcap cu tot, aproape cu o șchioapă, maica preoteasă nu vrea să știe de trei ca părintele Bimbirică. D-aia și soțul ei nu se bagă, nu se amestecă în trebile ei. E țanțoșe maica preoteasă și poate am greși dacă am zice că e stăpînită de niscaiva pretenții nesocotite cînd ea își caută dreptul. Să vedeți ce i s-a întîmplat odată. Era ziua împărțirii premiilor la școala de băieți. Bărbatul dumneaei, sfinția-sa părintele Bimbirică, este ca învățător la acea școală, după cum vă spusei. Lumea se adunase și era gloată. Stau oamenii înțesați ca sardelele. Maica preoteasă, nu știu de ce, dară întîrziase. Poate că, pînă să se gătească, pînă să se dichisească, timpul trecu și cînd băgă de seamă era tîrziu. Ca să rămîie să nu fie fată la o ceremonie unde avea dreptul să meargă, era peste poate. Vezi că maica preoteasă se fălește cu un așa odor de bărbat procopsit ce are. Și cum să nu se fălească cînd el este și popă și institutor! Cu grabă pornește de acasă și într-un suflet ajunge la locul unde era să se împarță premiile la copii. Aci dacă ajunse, un cerc de oameni de toată mîna încingea mijlocul cortului sub care era să se săvîrșească ceremonia. Să stea la coada cozilor fără să vază cum se resfrînge și asupra-i vrednicia institutorului, soțul său, nici că era de gîndit. Să pătrunză cercul de oameni, era greu de tot. Ce să facă? Maica preoteasă găsi mijlocul și iacă cum ajunse tocmai în fruntea celor poftiți la serbare. începu a da coate în dreapta și în stînga și a se strecura printre mulțime. Celor ce îndrăznea a i se împotrivi și a nu-i deschide drum să meargă înainte, le zicea cu grai politicos: — Mă rog, domnilor, faceți-mi loc să trec, căci eu am dreptul să fiu la fata locului, ca una ce bărbatu-meu are două ranguri. Celor mai dîrzi le adăuga: — Nu înțelegeți, ghiorlanilor. că fără mine nu se poate face țîrmonia? Dați-vă la o parte, ca să trec înainte, căci eu sunt chemată și pe mine mă așteaptă. Cu chipul acesta maica preoteasa putu să treacă printre mulțime și cum ajunse se și începu serbarea. Nu că maica preoteasă ar fi stăpînită de patima deșertăciunii; ferească Dumnezeu! dară ar voi ca toți să-și cunoască lungul nasului. De aceea să nu împingă păcatele pe cineva care-i are cunoștința să nu-și ia căciula din cap cînd o întîlnește și să nu-i zică: „Sărut mîna!“ Că deodată se pomenește cu d-ei că-i sare drept înainte și-i zice: — Da bine, domnule, stigleți ai în căciulă și ți-e frică să nu scape, de nu ți-o iei din cap cînd întîlnești pe femeia părintelui? Ori ți-e teamă să nu-ți răcească condrățeii? Și dacă nu-i zici: „Sărut mîna”, cum se cuvine unei preotese, ci: „Cu plecăciune!” ori: „Bună ziua!” atunci dumneaei îndreptează vorba cătră vreunul d-alături și tare ca să auză nenorocitul ce nu s-a ținut de obiceiul statornicit de cînd. lumea și pămîntul: — Vedeți d-voastră, ce mojicie! În ce s-o fi sumețind d-lui de nu-mi zice: „Sărut mîna”? Adecă nu-l știu eu ce calic e? Dară mie ofițeri, căpitani, bre! tot oameni unul și unul, ostași de cari au fost cu militarii în orașul nostru de carantină (de garnizoană voiește d-ei să zică) mi-au zis: „Sărut mîna!“ iară nu un talaleu de cei ce fluieră în biserică, ca d-lui! Maica preoteasă era prietenoasă, nevoie mare. Cînd apucă pe cîte cineva care să-i vază de copii, apoi colindă toate cunoscutele, la orice timp ar fi. Odată, dară asta numai odată s-a întîmplat, femeia unui profesor veni ca s-o vază. Dumneaei, maica preoteasă, o rugă frumos să nu se supere și s-o aștepte puțintel. Apoi ieși pe ușă. Femeia profesorului, crezînd că iese să pregătească ale dulceței și să o aducă, așteptă, pînă ce i se urî. Așteptînd să se întoarcă maica preoteasă cu dulceața, apuca pe unul din copii și-l ținu că era să cază din pălimar să-și spargă capul; împăca pe altul carele dase cu piciorul într-un ghimpe și șterse pe cel mai mic carele se întinase cu desăvîrșire. Apoi tot așteptînd, începură copiii să scîncească că le e foame. Biata femeie a profesorului căuta în sus, căuta în jos, ca în casă streină, spre a găsi ceva cu care să momească foamea copilașilor pînă să vie muma lor. Și, văzînd un dulap ce aveau ei acolo, îl deschise și scoase din el nițică pîine și brînză ce găsi: dete poșidicului cîte o bucată și-i opri din plîns. Puteți să judecați ciuda femeii care nu se putea duce să-și vază de treburile ei. Cînd veni și maica preoteasă, tocmai, hei! cam înde seară și auzi ce s-a întîmplat, prinse a zice: — Auzi, d-ta leiculiță, broaștele naibii, ce să facă ele! Nu te supăra, leică, lasă că am eu ac de cojocul lor. Să mă ierți că am întîrziat nițel, avusei nițică treabă colea la alde leica cutare și știi d-ta, de! omul știe cînd pleacă d-acasă, dar nu știe cînd are să se întoarcă. Drumul soroc nu are. Maica preoteasă nu este vro mîndră d-alea de care socotiți d-voastră. Aș! li este într-o nimica să puie o fustă de stambă pe d-ei, să-și strîngă nițel părul într-o legătură și cu picioarele goale în papuci să străbată tîrgul, cînd are cîte ceva grabnic de făcut. Și nu arareori se întîmplă să o vezi cercetîndu-și vecinele în așa hal. Dragostea cătră prietenele d-sale este și mai învederată cînd apucă să-i cază d-ei tronc! la inimă cîte cineva. Nu alege timpul, ci se duce pe la dînsa oricînd ar fi, și întinde vizita cît de mult s-ar putea. Drcă vine tccmai cătră prînz și vede pe casnici cam st înjenindu-se le zice: — Mi se pare ci sunteți asupra mesei. Nu vă deranjaisiți! Poftiți de vă ospătați că stau eu aici singurică pînă vă veți scula de la masă. Acum d-voastră cum dați cu socoteala? Poate-se una ca asta? Ba nu, zău! mărturisiți! Casnicii ori că o poftesc la masă cu dînșii, sau că se lipsesc și de mîncare și de tot. Mă rog, cum ar putea să-și lase musafira singură și ci să se ospăteze! Maica preoteasă e tînară și d-ei, îi dă de! inima brînci să se poarte după modă. Părintele, vede d-lui că maica preoteasă are dreptate și d-aia se silește și el, biet, în tot chipul să-i împlinească pofta inimii. La un Paște, părintele pusese în gînd să facă soției sale o rochie de catifea și umbla d-a-n-cîtelea să găsească un cumaș care să placă durduliei preotese. Părere de rău ca atuncea n-au mai simțit acești soți în viața lor, că nu putură să-și facă voia. Căci nu știu cine s-a apucat să le spuie că în primăvară nu se fac rochii de catifea, fiindcă asemenea rochii sunt pentru cînd timpul e rece. Nu e vorbă, cunoscură și dînșii că așa cam este; și d-aia amînară și ei cu făcutul rochiei de catifea pînă la alte vremuri mai priincioase. Părintele Bimbirică s-ar mai împrieteni și el cu oameni, i-ar da inima și lui să mai iasă și el la obraze, cum se zice; dară se teme de groaznicul: „Te dau!” al cucoanei preotese, cînd nu i-ar veni ei la socoteală cunoștințele ce ar face părintele. Maica preoteasă nu este d-alea prefăcutele. La ea nu se știe ce sunt istericalele, leșinurile, plînsetele, cînd vrea ceva. Ea știe o dreptate. Cînd nu-i place vrun lucru, ea îl spune d-a dreptul, pe șleau, cum se zice. Cînd vrea cineva să o calce pe colțul ișlicului, povestea ăluia, îi sare țandăra; și apoi să te ții la răspunsuri cari de cari mai potrivite cu împregiurarea, mai politicoase și mai împungătoare pentru cei ce ar vrea să o atingă. Iară cînd părintele socotește cu mintea lui vrun lucru mai altfel de cum îl socotește drăgălașa lui jumătate, înfiorătorul „Te dau!“ face pe bietul părintele Bimbirică să cunoască în cele mai din urmă că maica preoteasă are dreptate și socoteala ei este și a lui. Altminteri această pereche trăiește bine; căci părintele de teamă să nu se facă vrun scandal, mă rog, tagmă bisericeașcă nu este? închide ochii, se face că nu bagă de seamă cînd maica preoteasă este întărîtată. Apoi ea spune ce spune și în urmă tace din gură, dacă nu este nimeni care să i se împotrivească. Asta nu va să zică a tunat și i-a adunat? Și după cum zisei la început, nu iau pe sufletul meu adeverirea acestei povești. N-am nici în clin, nici în mînecă cu părintele, l-am văzut de vreo două sau trei ori, îmi pare, numai așa ia, în treacăt, încolo nimic. Ba încă pe maica preoteasa n-am văzut-o niciodată. Tot ce vă povestii, megiașii lor mi-au spus. Cum am cumpărat-o așa o și vînd.


content:
București, 22 august 1865 Un an este de cînd nu mai am mumă. Un an de rînd s-au aglomerat suferințele de tot felul în bietul meu piept. Sărmană inimă! Răbdarea ta nu se poate descri. N-ai către cine să-ți verși focul. Tu taci, aștepți in liniște, plină de speranță că se vor termina suferințele tale. Speranță, am zis, o! ea m-a amăgit de multe ori. O urăsc de moarte, dară văz că fără dînsa nu se poate. Mama mi-a zis: „Credința și speranța să nu mă părăsească niciodată”. Voi ține bine minte această comandă și o voi recomanda și eu copiilor mei. Deși această speranță mi-a mîngîiat totdauna iluziile vieței mele, de atîtea ori realitatea mi-a arătat cît este de amăgitoare și de atîtea ori am simțit necesitatea ce am de dînsa, fiindcă alte iluzii, create din nou trebuiau mîngîiate și susținute de dînsa pînă la o nouă realitate. Cît de aspră, cît de amară se pare a fi realitatea, dinaintea căreia tremur pînă să-mi arate ce este lumea, ce este viața omului, ceea ce se întîmplă adesea, îmi place și ea, fiindcă în ea văz veritatea. Dulci sunt iluziile. E lumea invizibilă în care trăiește omul numai cu ideile. Speranța are bunul de a consola, chiar cînd realitatea arată omului, într-un chip ironic, lucrurile precum sunt. Lipsa ta, mamă, o simț și mai mult. Tu m-ai învățat a iubi credința și speranța. Te ascult. Însă lumea ideilor este a mea. Iluziile sunt partea mea. Cuget, simț mult, îmi imaginez mult; dară mă aleg cu atît. Condeiul meu refuză de a le pune pe hîrtie. Nu găsesc cuvinte, nu găsesc expresii, nu știu cum să fac să înțeleagă cineva ceea ce simț și atunci stau gînditor și lacrămile îmi curg. Trăiesc printre oameni cu corpul, cu spiritul în o lume pe care nu știu cum s-o numesc. De cîte ori, mamă iubită, am ascultat sfaturile ce mi-ai dat dupe ce-ți comunicam ideile mele, de atîtea ori am reușit.[…] Și fiindcă îmi ziceai cînd învățam la școală: „Învață a scrie, copilul meu, că a să aibi trebuința de scrisoare“ ceea ce s-a împlinit întocmai această presimțire a ta, fiindcă toată ziua sunt cu condeiul în mînă. Citesc necontenit la corecturi de tipografie; cînd acestea nu sunt apoi culeg. Ei bine, tot la tine voi veni a-ți confia inima mea. Unde altă dată o făceam verbal, de astă dată voi pune pe hîrtie evenimentele vieței mele spre a ți le consacra ție. Și daca copiii mei, făcîndu-se mari, ar da peste astă confesiune cînd eu nu voi mai fi și din citirea ăstor rînduri ar putea trage vreun folos, meritul va fi al tău, bună mamă, a cării memorie o vor binecuvînta. 29 august 1865 O, mamă! d-ta știi că nu sunt un calomniator. Daca cele zise pînă aci te supără și crezi că ar trebui să nu vorbesc despre astfel de lucruri, permite-mi azi să-mi aduc aminte de timpii de copilărie, de acea fericire inocentă de care sunt departe. Și daca regret că ei au trecut așa iute este că o ursită nefavorabilă m-a gonit prea repede dupe urmă, dupe cum numai d-ta, buna mea mamă, știi. Abia am treizeci și cinci ani și barba mai toată mi-e albă, Sunt încongiurat de niște naturi cu totul opozite alei mele. Torturele morale sunt mai grele decît cele corporale. Și n-am către cine să-mi vărs focul. Amicii azi sunt falși. O tristă realitate m-a făcut să văz cu ochii ceea ce mi se povestea altădată. Așa sunt de departe de acei timpi frumoși ai copilăriei încît mai, mai că am uitat multe din acele ore plăcute ale lor. Mă voi sili însă a-mi aduce aminte multe din jocurile ce făceau deliciul copilăriei mele, le voi pune pe hîrtie, spre a ști copiii mei într-o zi cari erau jocurile copilării părintelui lor; căci azi văz că multe din cele ce fac deliciurile lor sunt modificate, văz a se introduce jocuri de cari noi cești bătrîni n-avem nici o idee, să știe, zic, acești copilași, cum ne jucam noi în copilărie, bună mamă, pe cari atît de mult ai dorit să-i vezi și din care numai Elena a avut fericirea a fi mîngîiată de d-ta. Jocul d-a fețele, astăzi mai modificat oarecum, cu prea puține variante, era unul din care îmi plăcea. Jocul ineluș învîrtecuș. Pe acesta nu-l mai văz jucîndu-se. El se juca mai mult iarna. Copii și fete la un loc se făceau pe rînd. Unul punea capul în poala celui mai mare. Apoi toți de jur împregiurul lui punea cîte un deget pe capul lui. Cel mai mare, cu un ineluș în mînă, ocolea mîna pe d-asupra degetelor, în timpul acesta zicea: „ineluș, învîrtecuș, p-al cui deget am pus?” O dată cu aceste vorbe punea pe degetul unuia. Daca ghicea pe al cui deget se punea inelușul, se ridica și se punea acela ce era ghicit; iară de nu operația reîncepea și nu se termina decît cînd ghicea. D-a porumbeii, joc de vară. Se alegea colțul din întru ce se forma din două case, una mai afară ieșită decît alta, sau de la niscai uluce: acolo se așeza copii-porumbei. Porumbarul trimetea pe cîte unul să se înalțe. Un alt copil se făcea uliu și căta să prinză porumbeii, cei mai dibaci cotea și scăpa; era o bucurie și un rîset de acelea de care numai copiii știu să guste din nevinovata lui plăcere cînd se întorceau la coteț și uliul nu putea prinde nici unul. D-a ascunsele, tot joc de vară. Din toți copiii cari luau parte la acest joc, unul sta cu mîinile la ochi și cu fața la părete, pînă ce se ascundeau toți; și cînd dupe mai multe întrebări ale sale: „V-ați ascuns?», i se răspundea: „Ne-am ascuns», își lua mîinile de la ochi și începea a-și căuta camarazii. Cei ascunși cătau cum să vină mai curînd a ajunge la locul unde a fost stat cel cu mînile la ochi, cînd s-au ascuns ei; iar el se silea a prinde pe unul din toți și daca apuca pe cineva, apoi acel cineva căta să-și acopere ochii, să se facă, dupe expresia copiilor; iar daca nu prindea pe nici unul, se făcea tot el. Pînă a nu începe jocul iată cum se alegea cel care trebuia să-și acopere ochii, adică să se facă: Se puneau rînd toți copiii care voiau să se joace; unul din ei zicea aceste vorbe și la fiecare vorbă arăta pe cîte unul: „Opi secna, secna-pi, chestin bolin acos ti, Țangăr, mangăr nac aft, ta afto belenghir buf“. Și la care ajungea zicerea buf, ieșea din rînd, și iar se repeta aceste vorbe la cei rămași pînă ieșea toți. Acel ce rămînea fără buf se făcea cum am zis mai sus. D-a baba-oarba, joc de iarnă. Dupe ce se alegea cine are să se facă, îl lega la ochi cu o basma, apoi îl ducea dinaintea ușei și îl ținea de spate unul din copii; acesta îi făcea următoarele întrebări la care trebuia să răspundă: „Pe ce șezi?” „Pe darac.” „Du-te la bărbat.” „Pe ce șezi?” „Pe nuiele.” „Du-te la muiere.” „Ce ai mîncat aseară?” „Pîine cu păpară.” „Ieși pe ușe afară”, și cu aceste ultime cuvinte îl împingea ușor și îl lăsa. El cu ochii legați se întorcea și căta să prinză pe unul din camarazi, pe dibuitele și pe care îl prindea, acela apoi se lega la ochi, ca să se facă. D-a leapșa, joc de vară. Unul dintre toți se făcea leapșa. El alerga dupe ceilalți și pe care atingea cu mîna pe spate, ori pe umăr acela se făcea leapșa. Cînd însă cel care fugea n-avea loc de fugă și se vedea strîmtorat, se punea pe vine zicînd: „Sunt cu ouăle în poală»; atunci leapșa îi făcea loc să poată fugi, și numai atunci se ținea în seamă cînd îl atingea din fugă. Jocurile în arșice erau: în armean, se făcea pe pămînt un mare rotogol, se punea la mijloc mai multe arșice. Apoi se depărtau de la marginea armeanului cu doi sau trei pași. De acolo dedeau cu ichiurile niște arșice numite capre, care erau plumbuite și care lovea arșicele din mijlocul armeanului și trecea peste marginile lui, acela era baciul și dedea cel întîi la al doilea joc. Apoi dedea pînă cînd putea să scoață arșicele din armean. Dupe ce nu mai putea, venea altul, însă acum fiindcă arșicele era mai puține, cel ce da se punea în marginea armeanului. Și astfel pînă se scotea toate arșicele. În bei-bun, pe puse sau pe nepuse. Într-al lui, în sbenghiu. În armășie: la acest joc trebuie să fie mai mulți de trei inși. Unul era împărat, care sta cu un baston în mînă, semnul dregătoriei sale; altul cu o basma împletită sau altceva; el era armaș; ceilalți surchidea pe rînd un arșic; daca cădea om, arșicul trecea la altul care îl surchidea și el; de cădea gaură armașul întreba: „cîte să-i dau, doamne?” Domnul răspundea: „atîtea ori atîtea, potroace, sărate ori dulci”, dupe buna sa voință; de cădea sici, lua armășia; iar de cădea bei, lua împărăția. Vara mai aveam jocurile d-a pui, cu zmeul, cu morișca de vînt, cu mingea, d-a baba gaia. 12 iulie 1866 Aseară n-am fost nicăiri. Am stat acasă și dupe ce am adormit copiii, am ieșit în curte cu soția mea să răsuflăm și să respirăm aerul răcoros al serei. Și în adevăr era o seară din acelea ce dă viață. Dupe o zi călduroasă, de o arșiță de cuptor, o seară senină și răcoroasă, restaurează puterile vătămate de o zi caniculară. Seninătatea acestei seri însuflețea natura. Razele lunei palide săruta fețele noastre cu o «melancolie amoroasă, iară zefirul mîngîia perii capetelor noastre. Între altele cugetul meu zbura la copilăria mea, atît de bogată în suvenire dulci și inocente. Se opri însă un minut la timpul cînd învățam la dascălul Stan de la Olteni, unde mă dase tata ca să învăț, dupe cum zicea d-lui, să mă închin, era pe la 1840, căci la școalele domnești cine învață se face eretic. Iată ce opinie aveau oamenii despre școalele înființate de curînd. Mă cercetai și găsii între altele suvenire de copilărie și de școală pe aceasta. Cînd era timp ploios, la recreație, repetam cu toții: Treci, treci, Ploaie, treci, Că te-ajunge soarele Și-ți taie picioarele, Cu-un mai, Cu-un pai, Cu căciula lui Mihai Plină de mălai. Cine să fi făcut versurile aste? Nu știu. Tot ce știu este că, asemenea, cînd soarele era dupe vrun nor, noi repetam zicerile: Ieși soare d’nchisoare De încălzește oase goale. După ce spusei femeii acestea, amintirea mea se avîntă la o epocă cu trei ani în urmă, timp cînd tata mă dase să învăț psaltichia fiindcă terminasem cursul dascălului Stan. Cursul acestui dascăl consista în învățătura ceaslovului, psaltirei, evangeliei, scris dupe modele date de dînsul, aritmetică practică. Și fiindcă doream să învăț, am cerut să mă dea a învăța psaltichia, la care mă povățuise niște băieți, consuburbieni. Tata s-a învoit la aceasta fiindcă nu eram destul de ajuns ca să mă dea să învăț un meșteșug, dară nu voia să-mi ia cărți. Daca aș fi avut pe cineva care să-mi arate adevărata cale a studiului, poate că aș fi învățat ceva; aș fi pătruns în sanctuarul luminii. Voință am avut. N-a avut cine să mă povățuiască. În fine Iancu al lui Stoenciu papagiul — astăzi devenit idiot și trăind în cea mai mizerabilă stare la monastirea Cernica — și Iancu al preotesei — mort în urma unei vieți neregulate — mă prezentară profesorului de muzică și, dupe îndemnul lor, începui a urma cu dînșii cursul de psaltichie. Noi cîte trei din mahalaua Udricani mergeam împreună și ne întorceam asemenea de la școală. Îmi trebuia cărți; tata nu voia să cheltuiască bani pe cărți de muzică. Biata mama, Dumnezeu s-o odihnească cu sînții, mi-a cumpărat cărțile necesarii. Dînsa, pe lîngă lucrările trebuincioase casei pe lîngă îngrijirea ce da la cei patru copii ce avea, găsea timp a lucra și lucru străin. Spițuri și alte împletituri de care se purta pe atunci le făcea cu o admirabilă îndemînare și perfecție. Aceasta îi da mijloace a avea totdauna cîte ceva pus de o parte. Pentru un galben mi-a cumpărat: Gramatica, Anastasincatarul și Irmologhion, trei cărți de psaltichie neseparabili. Profesorul George Voiculescu de la Doamna Bălașa fu dascălul nostru care ne predă lecții într-unui sau doi ani cît am învățat. Epitropii bisericii alese șase din toți băieții cîți urmau cursul de psaltichie, între cari eram noi trei, Niculcea, devenit în urmă cîrciumar, astăzi nu mai știu nimic de dînsul; Ibaș și Niță, copil al unui preot de la Antim, orfani; cel dintîi a îmbrățișat cariera tatălui său, tăbăcăria; și cintînd în strană la Broșteni, fără plată, cel de al doilea azi călugăr la monastirea Căldărușani. Ni se da leafă de cîte zece lei pe lună; iar noi cîntam dumineca în paraclis, biserica cea mare nefiind terminată. „De aci înainte, zise tata, ești în stare să te ții, acum ai leafă, mîncare și locuință ai de la mine, tu să te chivernisești și să îngrijești de îmbrăcăminte.” Și astfel de la etatea de doisprezece ani m-a coprins grijile. Cu toate astea mama mi le ușura. Cum luam leafa o dam mamei de mi-o păstra. Ea mă îngrijea, mă iconomisea și îmi păstra tot ce depuneam și cu amănuntul. Grijile și necesitățile s-a mărit cu etatea. Ele m-a făcut să mă trec așa curînd. Dorința de a învăța m-a dominat. Voiam să citesc. Nu știu ce cărți se tipăreau pe atunci. Știu că în mînă mi-a căzut: Vămile văzduhului, Ușa pocăinței, Erotocrif, Arghir crăișorul, Halimaua și Alexandria pe care le devoram. Acestea mi-a excitat curiozitatea să știu cum se fac cărțile. Am cercetat încoa și încolo și am aflat că ele se tipăreau. Crezînd că acolo unde se tipăresc cărțile, adică la tipografie se poate studia tot, m-am informat despre condițiile cu care intrau băieții la tipografie și am aflat tipografia lui Carcalaki, unde am și intrat. Cu aceasta am mulțumit și pe tata și pe mama, care mă îndemna să învăț un meșteșug, fiindcă ziceau ei: „Meșteșugul este brățară de aur la mîna omului”. Mai tîrziu am înțeles sensul acestor vorbe. 28 august 1866 Cînd mă gîndesc la anii adolescenții mele nu știu de ce mă coprinde o temere pentru copiii mei. Aș dori, daca se poate, ca ei să nu întîmpine în viața lor amărăciuni ca cele ce am întîmpinat eu. Ei sunt mici încă, Elena este de trei ani și șapte luni; Petre, de unul și cinci luni. Nu pot să le spui nimic. Ca să știe cum erau lucrurile pe cînd ei nu cunoșteau ce este lumea, scriu aceste. Ei vor vedea și greutățile și necazurile vieței mele, pe cît le voi putea spune. Se vor feri de faptele mele ce li se vor părea rele, și vor urma pe cele ce li se vor părea a fi bune. De voi avea zile să-i pot povățui și mă vor asculta, atît mai bine pentru ei. Vor ști că la 1848 terminasem cursul de tipografie, atît pe cît poate să termine un ucenic într-o tipografie ca a lui Carcalaki, lipsită de toate necesariile fără cistaură (sic!) și în starea cea mai primitivă. D. Carcalaki nu știa de loc tipografia. La noi s-a văzut multe și nu este de mirare daca un potcovar se face giuvargiu, croitorul se face inginer, cizmarul actor. Aș putea cita nume, dar este de prisos, faptele există. Oamenii se încumetă a face, a întreprinde orice fără să studieze. D. Carcalaki îmi făcuse leafă o sută de lei pe lună (ceva mai puțin decît doi napoleoni sau 40 franci) cu condiția să culeg singur foaia Vestitorul românesc, care ieșea de două ori pe săptămînă. Redactorele acestei foi era cu numele; el nu știa să scrie un rînd. Camarazii mei începură a mă pizmui fiindcă luasem asupră-mi această sarcină. Pînă aci jurnalul se lucra de doi inși. Duminicile și sărbătorile lucram pînă la trei sau patru ore dupe amiazi; apoi în loc să mă preumblu pe uliți sau pe la grădini cu băieții, atrași de aparentele plăceri ale unei vieți aventuroase, mă duceam la d. George Lurtz, secretarul redacții Vestitorului, care își cultiva grădina singur, ori mă duceam drept acasă. Biata maica mă aștepta cu drag. Și nu ieșeam din casă pînă a doua zi cînd mergeam iarăși la lucru. De cîte ori nu plîngeam dumineca și sărbătorile cînd aș fi voit să mă preumblu și eu cîte puțin; n-aveam cu cine; singur nu-mi venea s-o fac și mai bine mă mulțumeam cu lacrămile pe obraz decît să ies cu oamenii ce nu-mi convenea. Aci e locul să spun că sora-mea în etate ca de 10 sau 11 ani, cea mai mică dintre frați, a răposat în urma unei maladii de scarlatină. Nu se poate descri amărăciunea mamei. N-a uitat-o niciodată pe cît a mai trăit biata mamă. Îmi plăcea să citesc, n-am avut însă pe cine să-mi arate ce să citesc. Tipografia lui Carcalaki tipărea numai Vestitorul, foaie care reproducea numai din foi străine nuvele politice […] și acte oficiale. Despre literatură nu se pomenea. Serile răsfoiam colecțiile acestui jurnal din anii trecuți și mă opream pe la discursurile ceremoniilor de la palat pe care le devoram. Daca se întâmpla a da peste Foaie pentru minte, inimă și literatură din Brașov, ori Albina românească din Iași, era o fericire deosebită pentru mine. Îmi aduc aminte că două opere Ianicierii și Ierusalimul liberat se trimisese gratis redacții Vestitorului, ca să le anunțe negreșit. Ele se aruncau de colo pînă dincolo prin cancelaria d. Carcalaki; le-am cerut să mi le dea mie pentru prețul cărora am lucrat cîteva nopți. Nefericirea cea mai mare mi-a fost că n-am putut să-mi găsesc un amic, printre foarte mărginitele mele cunoștinți, care să mă ghideze. Nu-mi venise în gînd că trebuie să citesc spre a studia. Citeam ca să citesc, să nu-mi pierd timpul șezînd.[…] Cu toate astea în serile cînd nu aveam ce ceti am scris următoarele versuri. Nu este ce aș fi voit să fie. Altfel îmi umbla prin creieri ideile și altfel că a ieșit. De cîte ori le-am citit pînă azi, de atîtea ori am îndreptat cîte ceva. Și tot nu este ce aș fi voit eu să fie. Așa proastă cum este, o trec azi ca prima încercare. N-am cutezat să o arăt cuiva ca să nu devin ridicol, să mi se atribuie că aș voi să fiu poet. N-am putut iară să fac mai bine, a unul ce nu știu regulile și instrucțiunea mea fiind foarte mărcinită. 1866, septembrie 15 Era, mi se pare, pe la anul 1850, al doilea an după terminarea cursului de culegător de litere în tipografia serdarului Zaharia Carcalaki. Își poate imagina cineva importanța acestei tipografii daca va ști că avea două teascuri de lemn, litere pentru vro trei coaie, cicero și garamond, ca de vro jumătate coală petit, puține litere de titluri. Regleții erau de lemn, liinile la un capăt mai groase decît la altul. Nimic în fine nu era sistematic. Cu toate astea bătrînul patron în cîțiva ani a făcut vro trei case și a cumpărat o vie cu banii ce-a cîștigat din această tipografie. Fiindcă ședeam departe multe din seri dormeam la tipografie. În cancelaria sa, bătrînul patron avea un pat care mi-l oferise pentru serile cînd voi dormi acolo. Mai cu seamă două seri pe săptămînă trebuia să dorm acolo, fiindcă întârziam lucrînd la foaia semioficială Vestitorul românesc. Aveam două sute lei pe lună (cam 75 franci). Cînd ieșeam mai de timpuriu din lucru, adică seara la 7 ore vara, mă izolam de ceilalți lucrători, care mergeau la primblări necuviincioase, mă duceam la George Lurț care avea o grădină de speculă. Aci îmi era plimbarea mea și dumineca. Îi ajutam să ude florile, pliveam și-i dam și alte mici ajutoruri numai pentru plăcerea de a fi aproape de flori. Iubeam cu deosebire mixandrele albe. Toată familia lui Carcalaki mă respecta pentru sinceritatea mea. Cîteodată serile făceam lectură familiii adunate și tratamentele nu lipsea. Dumineca, fiindcă trebuia să lucrez la jurnal mîncam la masă cu familia. Simpatiile nu-mi lipsea. După lectură se întindea conversația și rămîneam de multe ori cu domnișoara Marița, fiica patronului, mai tîrziu, fiindcă bătrînii se culcau. Aceasta nu-mi displăcea. Evitam de a răspunde la multe întrebări de teamă a nu pierde încrederea lor și pentru că unele dintr-însele nu le înțelegeam. Aceste întruniri deveniră și mai plăcute fiindcă sosise de la Focșani o rudă a lui Carcalaki cu două fete și se stabilise în București. Mai tîrziu am observat că oarecare rivalitate se manifesta între ambele june fete. Eram mulțumit de mine însumi. Și cu cît auzeam că cei ce mă cunoșteau vorbesc bine de mine, cu atît mă sileam și eu să fiu mai de treabă. Biata mamă se îngrășea cînd auzea și dînsa. Ea vedea că leafa mea nu o întrebuințez rău și aceasta ii adăoga mulțumirea. Eu, dupe ce îmi întîmpinam cele necesarii, restul îl dam mamei să mi-l puie bine. Ea îmi păstra puținul ce adunam și mă îngrijea. Simțeam că îmi lipsește ceva și nu-mi puteam da seama ce-mi lipsește. Inima căuta o altă inimă căreia să-i confieze sinceritatea sa, dară toate iluziile, toate visurile mele fură efemere. Cunoștința ce făcusem cu d. Antalfi mi-a făcut mult bine. Acesta era ungur, doctor în medicină care își părăsise cariera, se făcuse neguțător de mobile, devenise avut și se retrăsese din comerț. Trăia cultivîndu-și mica sa grădiniță. Văzînd aptitudinea mea de învățătură mă consiliă a lăsa chitara de la care, zicea el, n-o să am nici un folos și să învăț o limbă, de pildă cea franceză. L-am ascultat. Ocupat la lucru zece și douăsprezece ore pe zi, în timpul nopții studiam lecțiile și în timpul de recreație al prînzului scriam. Din dizgrație nimeni din cei ce mă încongiura nu cunoșteau această limbă și astfel am rămas fără să pot vorbi cu înlesnire această limbă. Ajuns în 1854 cugetam la o căsătorie. Antalfi m-a oprit. Întîi învață limba și pentru căsătorie mai ai timp de șase ani, îmi zise el. Aveam 250 lei pe lună și el mă făcu să înțeleg că n-o să-mi ajungă. Într-acestea fiul d. Carcalaki îmi propuse formal căsătoria cu vară-sa. Poate că n-aș fi ascultat pe Antalfi și pe mama, daca astă propunere venea cu doi sau trei ani mai-nainte. De astă dată am ascultat pe Antalfi care m-a făcut să înțeleg că nu o să pot duce sarcina casei cu leafa ce aveam. Biata mama, Dumnezeu s-o odihnească, mă povățuia să deschid ochii în patru la alegerea ce voi face. Fără aceste două ființe providențiale poate că aș fi dat în cursă. Din citire pe gazetele ce puteam apuca de la redacția Vestitorului sau de unde nu știi, am aflat că versurile de 14 rînduri se numesc sonete. În serile în care nu citeam, scriam cîte nerozii toate, a doua zi le citeam, rîdeam, apoi le ardeam, fără să cutez a le arăta cuiva. Într-una din seri, gîndindu-mă la propunerea ce mi se făcuse de însurătoare, și știind că sonetul este de 14 rînduri, am făcut și eu un sonet. Imperfect, fără idei, așa cum este îl trec aci; nu l-a văzut, nu l-a auzit nimeni; aceasta o fac mai mult pentru amintire de nebuniile juneței: Ca timpul nestabilă, cochetă-amăgitoare. În lațul tău de grații, precum în dumbrăvioare E prinsă filomela, momită ea prin vierme, Am dat eu fără veste. D-atunce — asta vreme Mă zvîrcolesc,sucesc,pun forța, mă silesc Și ca să scap nu pot; mai rău mă-ncîlcesc. Ca un paiangen tu ești, ce nencetat pîndești, Și-ntinzi a tale curse, lungești și le nădești, A i tăi ochi lacomi din ce în ce mai mult La vanități trecînde. Acesta e-al tău cult. Iar dacă noi vînaturi ți-e, crudo, în putere, Cei vechi cad în dizgrații, îi calci tu în picere. Veni-v-a însă-o mînă prea fermă și decisă Spre-a răsuci strivind și capul tău narcisă. 1866, septembrie 20 Îmi aduc aminte că pe la 1854 sau 1855, duminicile le petreceam de multe ori acasă, cîntînd la ghitară cîte un contra-danț sau marș, ori citind pe fabulele lui Florian, în franțuzește, pe care nu le prea înțelegeam. Bietul Iordache, un băiat cumsecade, cunoscut încă din școală, venea din cînd în cînd pe la mine. Mama, iindcă ședeam cu dînsa, nu vedea cu displăcere această întrunire fiindcă apucăturile lui aveau ceva de onest. Într-o zi îmi povesti întîmplările sale. El iubise o fată, ceruse mîna ei, îi era promisă. Dupe puțin fata își luă seama. El o iubea de se topea și nu se putea odihni de focul ei. Cercetă și stărui a afla care să fie cauza schimbării sale. Nu putu însă ghici nimic. Fetele, pînă nu sunt măritate, au toate calitățile. Sunt casnice, oneste, harnice, econoame etc. Știu cîte în lună și în soare. Brodează de minune și împletesc ce cu gîndul n-ai gîndi. Și daca din întîmplare a dat prin pension cîte două sau trei luni, apoi știu carte mai mult decît o preoteasă, vorbesc franțuzește etc. Acestea toate atrag pe candidații de însurătoare, credulii! nu se mai gîndesc că unele din aceste se pot examina, ci dau năvală, mai cu seamă daca li se șoptesc, că pe lîngă atîtea calități, mai au și o dotă de atîtea ori de atîta, ci se lasă a se fermeca de ultima calitate.[…] 1866, 30 septembrie Bine zice proverbul bătrînilor noștri: „Pînă nu bagi în plug cu omul nu poți să-l cunoști cine este”. Experiența mi-a probat cît este de adevărat acest proverb. De ce nu-mi sunt copiii mai mari, priimitori de povețe! Ceea ce nu le pot spune azi cu gura, vor citi odată aci. Băiatului i-aș recomanda: mai întîi de toate să fie exact. Cînd își va da cuvîntul sau cînd se va hotărî a face ceva, la ora fixă să fie terminată afacerea și să nu se lase a fi așteptat. Să nu se grăbească niciodată a-și da cuvîntul, să nu se oblige a face vreun lucru pînă mai întîi nu va judeca cu maturitate și cu sînge rece daca poate să-și țină cuvîntul, daca puterile sale intelectuale ori morale îi permit a-și ține legămîntul ce ar face. Ba din contră să spuie curat și neted că nu poate. Dupe acestea i-aș mai recomanda: să fie leal și just, daca voiește să fie onorat și chiar de inamicii lui. Cunoștinți ar putea să aibă cît va pofti, dar amici cît de puțini, căci adevărații amici va găsi foarte rar sau nicidecum. Secretele sale să le încredințeze lui însuși; să se ție în rezervă cînd se va afla în conversație cu cunoscuții și amicii săi, să judece bine mai-nainte de a-i ieși vorba din gură; asemenea să cumpănească bine răspunsurile ce va da la întrebările ce i se va face; și mai bine să zăbovească, să se gîndească decît să răspunză cu ușurință; să nu se prea grăbească a da numirea de amic cutăruia sau cutăruia; acela ce va dobindi titlul de amic al său trebuie să fi fost pus la cercare și să fi dat probe de amicie. Cu toate astea pe amici să nu împrumute niciodată: daca dispune de oarecare avere mai bine să-i dea cît poate fără să-i mai ceară înapoi. Onestitatea și probitatea să fie neseparabile de dînsul. Munca să fie providența lui. Activitatea să nu-l părăsească daca voiește să fie casa lui casă de abondență. Cu toate astea, economia să fie d-a pururea înaintea ochilor săi, fără însă să-și piarză cumpătul, căci de la economie pînă la calicie sau avariție nu este decît un pas. 10 septembrie 1867 Sunt în a opta lună de cînd funcționez ca director al Tipografiei statului; și cu mare plăcere aș demisiona. Discordiile iscate din cauza lui Göbl îmi face imposibilă reunirea. De s-ar ține de cuvînt Valter apoi desigur la Anul Nou demisionez. Cu toate acestea nu m-aș fi despărțit de ei, fiindcă a mea a fost ideea de a forma asociația sub firma: Tipografia lucrătorilor asociați, a mea a fost ideea de a o deschide în pasagiu etc. Însă la 5 decembrie 1866 un bilet la adresa mea îmi fu înmînat de un dorobanț. Deschizîndu-l, am fost surprins cînd am aflat că d. Ion Ghica, ministrul de interne, mă invită la d-sa acasă. A doua zi la 6 m-am și dus, după ce mai întîi am făcut cunoscut asociaților mei chemarea ce mi se face și am obținut consimțămîntul lor. D. Ion Ghica m-a întrebat cîte ceva asupra tipografiei statului și apoi mi-a spus curat că intenția sa este de a o desființa, daca va putea să dobîndească majoritatea Camerii în favoarea acestei idei. Mi-a făcut cunoscut că voiește a mă numi director provizoriu pînă atunci; din parte-mi i-am mulțumit pentru favoarea ce-mi acorda și i-am spus că pentru provizoriu d. Bazidescu este la locul său. Am spus asociaților mei cauza chemării mele la ministru și refuzul meu pentru provizoriu; ei m-au ținut de rău de ce să nu primesc. Un al doilea și al treilea bilet m-a făcut să văd din nou pe d. ministru și m-a întrebat cam cu ce condiții ar putea să o dea în întreprindere. Prin biletul însă de la 15 ianuarie 1867 mă invita ca în moment să mă prezint ministrului la minister. Am fost și ministrul mi-a făcut cunoscut că sunt numit director și mă invită a merge chiar în acea seară spre a pune la cale cum să apară Monitorul mai regulat și procesele-verbale ale Adunării să vază lumina mai curînd, iar nu după săptămîni. Avînd consimțămîntul asociaților am priimit. A descrie starea tipografiei este destul a spune că era o ruină. Nu știu de unde să încep, nu știu unde să sfîrșesc. Toiul este de făcut. Budgetul l-am găsit redus pînă acolo încît să nu poată funcționa tipografia, să ajungă la desființare. Pe lîngă restrîns de mijloace ce mi-a permis de a face oarecare mici îmbunătățiri, am propus un memoriu sau proiect pentru îmbunătățirea și reorganizarea stabilimentului. Acest proiect l-am prezentat dlui ministru Ștefan Golescu care a voit să aibă și părerea dlui Rosetti. Acesla l-a aprobat condițional adică: „daca guvernul voiește a-și menține tipografia”. D. Rosetti și d. Ion Ghica voiesc desființarea tipografiei. Am prezentat budgetul pentru 1868. Într-însul am prevăzut aducerea încă a trei meșini de turnat, a unei mașini de satinat, înființarea unui stabiliment de xilografie, montarea litografiei care este aruncată la magazie; aducerea din străinătate a trei maiștri, unul de cules, altul de tipărit și al treilea de turnat. N-aveam nici un conductor de prese mecanice maistru. Ne servim cu elevi. Acest budget se urcă foarte puțin, în comparație cu acela al anului 1865, cînd s-a adus numai două prese mecanice, fără oamenii necesari; și dupe cîte văz oamenii de la minister voiesc a mi-l mutila. Nu știu cum au fost altă dată serviciile stalului. Dar văz că nu este pentru mine. N-am solicitat, n-am rupt mînica nimănui, însă ca să fii astăzi funcționar, lăsăm că trebuie să fie cineva haraietar (sic!), adică al clicei, al partidei, oricare ar fi ea la putere, apoi să știi a tăia la palavre și să nu faci nimic. D. Genoglu, numit redactor al Monitorului, voiește a fi director și apoi director general; d-sa să reprezinte și tipografia; d-sa să se zică că a făcut cutare îmbunătățire, că a executat cutare lucrare serioasă, că a avut cutare idee pentru perfecționare, că apoi de nu o zice alții, o spune d-sa ministrului pe lîngă care se gudură și pe care nu-l mai slăbește din dragoste. Taie, spînzură, pune țara la cale. Numai proiecte, numai îmbunătățiri, numai reorganizații vorbește. Cînd este vorba de a face, alții sunt însărcinați de a face și dlui ia colacu de la ministru. Leafa însă trebuie să o priimească pe o lună și dcuă înainte. Daca nu-i ajunge, ministrul îi mai face parte și din fondurile secrete. Vulturescu să meargă la Florența spre a asista la Conferința statistică ca să se poată repezi și pe la Paris. Săvestu, abia intrat în serviciu, după două luni, îi trebuie concediu să meargă la Paris. Astfel merg treburile. Nici cu alte partide nu merge mai altfel. Proiectul meu de organizare fiind dat în examinarea dlui Rosetti d-lui l-a aprobat dupe ce l-a dat de l-a studiat lucrătorii din tipografia d-sale. Aceștia, luînd toate ideile mele, au format un articol și l-a publicat în Românul ca al lor. N-am răspuns. I-am lăsat să se bucure de furtul lor. De va fi trebuință de vreun alt proiect asupra ramurei mă bizui a-l face fără să alerg la astfel de mijloace. Trompeta sună pe uliți. Guarda cetățenească trebuie să meargă la Cotroceni a-și priimi stindardele. Este sărbătoare mare. Daca scriu aceste, buna mea maică, nu te-am uitat. Mi-aduc aminte cum cu puțin înaintea suirii tale în cer, prevăzînd greutățile ce am să întâmpin, mi-ai zis: „Petrache, maică, văz că te-a încongiurat necazurile… efectele căsătoriei te-a împresurat… copiii vin… fii bărbat, luptă pe cît vei putea și îngrijește de viitorul lor”. Așa este, prea scumpă maică. Din ce în ce mai multe griji. Al treilea copil peste puține zile are să vie. Bunurile mele nu pot prospera… Timpii sunt grei. Și economia casei… Dar sunt sforțat să merg la vie. Femeia și copiii sunt acolo de ieri. Mă voi duce pe jos cu credinciosul meu. Acest bastonaș îl voi păstra pînă la moarte. El a petrecut cu mine și bune și rele. 21 septembrie 1867 […] Sesiunea întrunirei membrilor Societății literare române s-a închis. Îmi pare rău că n-am putut să-i prezint dorințele tipografiei române. Am pus pe hîrtie impresiunile mele, văzînd entuziasmul cu care s-a priimit membrii ei. Și fiindcă nu sunt poet și nu știu face versuri am rugat pe dl. Geanoglu Iancu să le dea o turnură poetică și să le versifice. I-am spus că țin să pot a prezenta această piesă, fiindcă pregătisem de la fonderie o specie de ornament cu care să se poată face felurite colțuri și chiar litere și voiam să debutez cu ele în a face astă dedicație Societății. D. Geanoglu a făcut cu aceasta ca cu toate. Dupe ce a ținut piesa la d-sa mai mult timp, fără a pune condeiul să îndrepteze măcar o literă, mi-a spus că trebuie să fie rătăcită printre hîrtiile d-sale și că n-o mai găsește. I-am copiat alta; dar și aceasta a avut soarta celei dintîi. 1867, octombrie 14 Primăvara din anul 1854 lăsasem studiul limbei franceze, mai cu seamă că îmi lipsea timpul și apoi leafa nu-mi ajungea. Voiam ca în cursul verei să mai meditez singur lecțiile ce trecusem peste iarnă. Păcat că n-am avut cu cine ține conversații în această limbă; aș fi mers mai departe. Cu toate acestea, astăzi, înțeleg cîte ceva din ceea ce citesc, și traduc oarecum. De ar fi știut George, Antalfi, familiile lor și mai cu seamă Anicuța, această limbă, aș fi făcut progrese mari, aș fi putut ține conversații. Totuși nu-mi pare rău nici acum pentru cheltuielile ce am făcut, nici pentru timpul și stăruința ce am pus. Am profitat de această limbă. Zilele cele frumoase ale primăverei și verei le petrecusem în preîmblări matinale cu George, femeia lui și Anicuța. Înspre toamnă părăsisem stabilimentul dlui Carcalaki și lucram în acela al dlui Copainig. 1868, ianuarie 6 În orele de recreație am (fost) scris următoarele versuri, sunt acum doi ani: Spre a s-adresa la ochi, spre a desemna cuvîntul Și spre-a da gîndirei corp prin vreo cîteva figuri Este meritul lui Cadmus. Astă artă-apoi ca vîntul Se întinse-n lumea toată, adoptînd multe trăsuri. Dar ăst corp fără viață era puțin posedat De mulțimea plebeiană. Lege, artă și știință Nu puteau s-ajungă pure la popolul deprădat ; Ele-erau un monopol numa-al cîtorva ființe. Dară gloria cea mare, gloria nemuritoare, Ți se cade, o ! Guten berg ! Cel ce suflet tu ai dat Ăstui corp fără mișcare; și — ignoranței trădătoare Prin aflarea tipografii, tot prestigiul i-ai luat. Decît Prometeu anticul de soartă mai favorat, Te urcași cu al tău geniu peste regiuni polare Pîn’la Salvatorul nostru, al tutulor împărat, Focul sacru aducînd printre razele solare. D-acum viciuri, amăgire, minciună, intoleranță, Basta; în infern intrați; regnul vostru-a răposat. Virtuți, amor, veritate, credință, dulce speranță, Pășiți sigur spre progres. Omenirea-a răsuflat. Aceste idei le-am arătat d-lui Velisan, spuiindu-i că sunt puse pe hîrtie de un lucrător tipograf. Domnia sa a luat hîrtia zicînd că are să îndrepteze versurile și să mi le înapoieze. E mult d-atunci. D. Velisan nu s-a mai văzut; asemenea și versurile. De-aș fi avut pe cineva care să mă îndrepteze, să-mi facă observații sincere, poate că aș fi izbutit să fac ceva bun. Am trecut aci numai ca copiii mei, de vor avea aplicare asupra literaturei, să găsească oarecari idei. Cu toate astea am prefăcut-o precum urmează: VOCEA UNUI TIPOGRAF Pe țară venită din cer, Libertate, Tresaltă, căci presa măreț te propagă ; Ea poartă făclia — izvor de dreptate — Ce-nfruntă tiranii și-i fac să-nțeleagă C-a tale precepte e Christ in progres; E vîntul ce-mpinge nori negri fugoși; E fulger ce arde strigoiul regres; E lava ce sparge craterii stîncoși. Trei geniuri în lume la populi te-aratâ: Prin arta sa Cadmus, d-a face cuvîntul La ochi să s-adrese, gîndirea-ncorpată. Prin multele senine să zboare ca vîntul. Apoi mielușelul cerescului tată Prin sînte parole, învățături bune, Al său Evangeliu, a sa pietate, Cu-a sa lege sacră, le-aduse în lume. Tiparul în urmă prin litere mobili De Gutenberg scoase încoronă opul; Ștrăbate-universul, el duce la nobili Morala creștină precum și la popul. Instrucția-ntinde, la surzi dă auzul, La mulți cuvîntarea, științele toate Prin el se lățește; la cei orbi dă văzul, Și-aduce sălbateci la civilitate. Azi legea triumfează; sclavia-i gonită; Tirani nu există, căci pacea, dreptatea, Au răsărit june. Minciuna-i topită, Și numai atuncea inichitatea În lume domni-va și ochiu-i să-ncrunte, Cind raza opri-va frumosului soare, Opri-va torentul să cază din munte, Întoarce-va viața acelui ce-moare! Ființă celestă! a mea libertate! Tresaltă, căci presa măreț te propagă Ea poartă făclia, izvor de dreptate Ce-nfruntă tiranii și-i fac să-nțeleagă C-a tale precepte e Christ în progres ; E vîntul ce-mpinge nori negri fugoși; E fulger ce arde strigoiul regres, E lava ce sparge vulcanii stîncoși. 1869, ianuarie 31 Dupe doi ani de serviciu am lăsat Tipografia statului. A trebuit să trec și eu prin acest purgatoriu al funcționariemului, fără să o caut. Eroarea cea mai mare ce am făcut în viața mea este că am priimit să fiu funcționar. Am avut toată bunăvoința să fac ceva. Singura dorință de a face să înflorească tipografia română m-a îndemnat să priimesc direcția Tipografiei statului. Cu domnii roșii la putere n-am putut să fac nimic. Eu spuneam că îmi trebuie conductori de prese și dumnealor ciracladisea pe d. Grand, ordonîndu-i să aducă o mașină de vapor. Și ce mașină?… Azi sunt în asociație cu alți trei consoți. Am deschis o nouă tipografie sub firma: Tipografia Laboratorilor Rcmâni. Dar e frig, afară ninge. Iată ce fulgi mari cad. O idee: iarna e greu traiul; dară ce face pe omul cugetător să simtă plăcere oarecum este că ninsoarea acopere toate necurățiile. Orice lucru murdar, infect, se ascunde. Este o frumusețe să vezi încotro te întorci tot locul alb. Îți place să trăiești scutit de priveliștea mîhnitoare a tutulor scîrbelor din alte sezoane. Dar frigul te ține mai mult în casă. Iată focul este la sobă. Deși tot clănțănesc oarecum dinții în gură, ideile nu părăsesc pe om. Iată și ale mele: I Afară viscolește, de moarte este frig, Cățelul lîngă ușe făcut este covrig, Pămîntul se-nvelește cu albă, grea ninsoare; Pe fețele infirme văz urme de plînsoare… 25 septembrie 1869 Ca să se perfecționeze omul, trebuie mai întîi să se perfecționeze natura. Pînă nu se vor perfecționa elementele în care înoată omul, care îi dă viață, să nu se aștepte perfecționarea lui. De mii de ani de cînd există natura, cîinele și pînă azi linge apa care o bea; găina trebuie să ridice gîtul în sus ca să o poată înghiți, vrăbioara tot cu amîndouă picioarele sare cînd merge etc., etc. Imperfectă este natura, imperfecte sunt și creațiile ei. 29 septembrie 1869 Sunt întors de la vie unde am fost cu un grădinar să-mi curețe pomii. Pe drum o lună frumoasă mi-a făcut calea lesnicioasă. Mi-a ținut de urît. Venind cugetam la ale oamenilor. Abia sosit, am luat condeiul in mînă și am scris următoarele: LUNA ȘI CÎINII Într-o geroasă iarnă, cam pe la jumătate, Cind nopțile sunt lunge și foarte negurate, Precum la noi in țară prea rar nu se găsește La lună niște javre să latre se găsește. „De ce, unul vorbește, acel mic glob prin ceață Ce umblă toată noaptea, întocmai ca paiață, De noi mereu s-aleagă?” — „De ce, altul răspunde Pe hoți călăuzește și-n umbră îi ascunde, De fac pagubă multă stăpînilor și pace Nicicum nu ne dă nouă?” — „Noi alt n-avem ce face, Mai zise o potaie, să dăm alarma în țară; Lătrînd mereu vom face pe ăst rebel d-ocară.” Încetul cu încetul se risipiră norii Și luna mai splendidă salută muritorii. Să fi văzut acuma lătrări și chilomane Și urlete turbate, ieșind din guri profane, Încît vecinătatea că e pericol crede; Se scoală, dă ocoluri, nimic insă nu vede. A tunci, spre-a lor odihnă, cu mici cu mari, toți sare Și vrea cu dinadinsul pe cîini turbați s-omoare. Dar la lumina dulce a lunii amoroase Potaile văzură ce a lor piei blănoase Să pață au; fugiră, scăpînd fără osîndă; Ei însă și azi latră și stau mereu la pîndă. Pe merit calomnie nu poate să mînjească; Și răul el nu cată cu rău să răsplătească. 15 octombrie 1869 COCOȘUL ȘI CĂȚELUL I Un cățel de casă Și de bună rasă P-un cocoș văzind Apă el cum bind, Vru ca să-i vorbească II ‚N rîs și să-l căiască: „Defect al natureit Fruct al pociturei De ce in cioc cînd iei Și apă ca să bei, III Ridici tu în sus Gîtu-ți ca un fus? Păcat că trăiești De nimica ești.” „Beau, zice cocoșul De mintos ca moșul, Și daca mănînc eu Cat ca Dumnezeu, IV Ca să-i mulțumesc Că vrea să trăiesc. Apoi cînt mereu, Rog pe Dumnezeu Sănătos să ție, Și în veselie, V P-ăl de mă hrănește, De mine-ngrijește. Dar tu, secătură, Stai în bătătură, Și te-ntinzi ca cîine După ce mînci pîine; Lingușești ca lașii, Stăpîni, copilașii. Dar ce e mai rău Și chiar pe Dumnezeu A-l amăgi crezlnd Chiar apa lingind.” 1870, martie În primăvara anului 1856 mi s-a propus de d. Copainig, tipograf, un post [in] tipografia sa. Îmi da 200 lei pe lună (cam 74,32 1. noi) și a cincea parte din profitul stabilimentului. Era bolnav. De ar fi trăit am fi făcut treabă bună. Noua mea ocupație m-a făcut să întrerup din nou scurtul studiu al limbei franceze. Lucram ziua și noaptea ca să pot produce mai mult. După răposarea patronului, doamna Copainig a respectat învoiala soțului său. Ginerele său, director la tipografia Mitropoliei, m-a făcut cunoscut cu d. Valentineanu. După recomandația lui, am și priimit de la acesta manuscrisul de a tipări Corespondența secretă a principelui Vogoride, pe subt ascuns, adică fără știrea cenzurei, care funcționa pe atunci. Ne înțeleseserăm ce era de făcut la caz de a se descoperi. Valentineanu, flecar, om de nimic cum este, ca să-și dea aere de patriot spunea la toți cunoscuții ceea ce făcea. Poliția informată l-a urmărit și a luat cărțile, descoperiind toată manipulația. Am fost arestat trei săptămîni. Fără a fi dați judecății, am fost liberat în ziua deschiderii Divanului ad-hoc. Eu crez că daca majoritatea acestei adunări ar fi fost de alte principii, trebuia să fiu osîndit. Am scăpat însă cu atît. Totul ce știu, este că banii pentru imprimarea cărții i i-a dat d. Crețulescu (Scarlat, mi se pare) cel care este olog. Cînd să viu la post, el era ocupat de un altul. Proprietara tipografiei și ginerele său nu numai că nu s-au ținut de înțelegerea ce am fost avut cînd am luat în lucru cartea, nu numai că mă lăsa pe drumuri, fără ocupație, dară nu voiau a-mi da nici leafa pe o lună, nici ce mi se cuvenea din profitul pe cinci luni. Pe calea justiției însă am fost satisfăcut. După vro două sau trei luni de lipsă de lucru, in fine, s-a deschis un loc în tipografie, unde am lucrat vro două luni. Era în 1858. Către finele iernei mi s-a spus de către d. Mărgărit Moșoiu că d. B. Boerescu, venit de curînd de la studiu din Paris, voiește să mă vază. Cine i-a spus de mine nici pînă azi nu știu. M-am dus. D-sa m-a făcut să înțeleg că are de gînd a înființa o tipografie; că pentru acum a cumpărat tipografia d. Bosnăceanu. cumpusă de un teasc și literă de o coală și jumătate; că voiește să fiu cap al tipografiei d-sale. Am priimit cu niște condiții mulțumitoare pentru ambele părți. Am înființat tipografia jurnalului Naționalul, al cărui redactor era d. Boerescu. Ea poseda o presă mecanică, prima presă franțozească venită în București, un teasc, litere suficiente. Un buchet de tipografie. Lucrarea s-a început cu Naționalul, apoi s-a adăogat treptat și alte lucrări. În 1863, cînd a trecut în posesia d-lui Bolliac, tipografia era ocupată cu jurnalele: Nichipercea, La voix de la Roumanie, Buciumul, Gazeta Tribunalelor, Țăranul român; operele: Pharmacopea română, Misterele Bucureștilor, Călătorii în Macedonia; afișele teatrului italian și francez și diferite mărunțișuri. La 1860 d. Boerescu, crezînd să mă încurageze, mi-a propus asociație la această tipografie. Dirijerea și laborarea din partea mea, capitalul din partea d-sale. După ce se va scoate toate cheltuielile profitul să-l împărțim pe din două. Am priimit această ofertă cu recunoștință. Ajuns aci, am știut prin conduita mea să fiu respectat de acei ce se aflau sub direcția mea și stimat de clienți. Acesta a și fost timpul de fericire al vieții mele, bucuria și satisfacerea bietei mamei mele. Eram mulțumit cu poziția mea modestă, lucram în conștiință, mă bucuram de o absolută încredere a d-lui Boerescu. Mama era satisfăcută. Eu eram fericit. Trăiam cu cumpăt; micele economii ce puteam face din partea ce mi se cuvenea de la tipografie mă puseră în poziția să adun ca la 250 galbeni. Nu e mult; dară eram liniștit, împăcat cu conștiința, fiindcă din laboarea mea putusem să fac ce aveam. În îmbrăcăminte nu eram exagerat. Aveam însă tot ce-mi trebuia. În casă un mobilier modest, însă curat, era suficient ca să mă mulțumească. Lux și prisoase nu era la noi. Mama mă oprea de la acestea și eu o ascultam. Mama purta menagiul casei. Eu mamei îi dam să puie bine de cîte ori îmi prisosea cîte cît de puțin din ce cîștigam. Așa apucasem de mic, așa urmam și acum. Eram convins că mama păstra mai bine decît mine. Eu nu știam cît adunasem, mama știa tot. Ea era nepretențioasă. Toți trei eram mulțumiți: eu, mama și frate-meu Ghiță, căci locuiam împreună. Ah! de ce n-am murit în anii aceea. Cînd îmi arunc ochii prin casă, azi, după 10 ani și văz aceleași obiecte, dar mai vechi cu 10 ani, fără a fi putut adăoga ceva. Cînd mă gîndesc ce multe s-au mai prăpădit din ale menagiului, o mare mîhnire mă coprinde. Plîng. Peste ceea ce știu din ale tipografiei, alt nimic nu mai știu. Aș lucra și noaptea ca să pot cîștiga mai mult pe lună. Mi se rupe inima de întristare cînd mă uit la. copilași. Toată garderoba mea acum se mărginește într-un rînd de haine. Acestea sunt și de sărbătoare și de lucrătoare. Îmi înghit suspinele și tac. Dat dupe lucru ziua; noaptea nefiind liniștit din cauza copiilor. În cealaltă cameră nefiind foc, n-am putut nota pînă azi că la 31 octombrie 1869 am dobîndit al patrulea fiu, George. Nu mă mîhnesc că vin copii. Grija și neliniștea mea este că nu a să le pot da instrucția și educația ce dorește inima mea. Nu a să pot să-i căpătuiesc. Durere! 1870, septembrie Era în 1863. D. Boerescu vîndu tipografia d-lui Bolliac. Contractul dintre mine și d. Boerescu căzu. După două luni de funcționare, d. Protopopescu-Pake mi-a luat locul. N-a ținut însă mult. D. Bolliac, după ce a schimbat mai mulți directori, a vîndut tipografia. Trei luni am rămas fără ocupație. D. Rosetti m-a chemat să-i dirijez tipografia. Aproape un an am funcționat și aici. Jurnalul Românul însă, persecutat de guvern, a fost în cele din urmă și suprimat. Nemaiavînd altceva de lucru am mulțumit d-lui Rosetti de condiție. Eram în 1864. — Ce-ți pasă, îmi zise d-sa, nu-ți iei leafa regulat? — Adevărat este, răspunsei, o iau și încă foarte exact. Nu pot însă lua o leafă pentru niște servicii ce nu le fac. — Ești prea exigent. În acest timp a murit și mama, Dumnezeu s-o odihnească! Mai demult încă mă turmenta o idée: ideea unei asociații între lucrători spre a se deschide un stabiliment tipografic care să corespunză numelui. M-am adresat lui Valter și lui Göbl. Au priimit ideea mea ca mîntuitoare. Ei nu vorbeau de vrun an fiind certați. Cu ocazia aceasta s-au împăcat. Ei n-au priimit să mai luăm pe alții în asociațiunea noastră. Am cedat. Priimind însă ca firma să fie: Tipografia lucrătorilor asociați, am încheiat contractul și am depus fiecare 10.000 de lei vechi (peste 3.700 l.n.). Valter a propus că e mai bine să meargă dînsul în persoană a face comandele de litere decît să scriem. Am priimit. El s-a dus la Frankfurt pentru comande și s-a repezit și la Paris; Göbl a cerut și el să se ducă la Viena pentru a aduce o mașină. S-a dus. Eu singur am rămas aci pe socoteala mea. Ei s-au plimbat în socoteala Asociațiunei. Era în 1865. […] Cu elevi atunci luați am cules poeziile d-lui Bolintineanu. La expoziția ce s-a urmat ne-a adus o medalie de argint această carte. Tipograful român, o foaie ce începusem a publica și de care tot eu mă ocupam, ne-a adus o altă medalie de argint de la expoziția ce s-a făcut la Iași peste un an. De aci, pot zice, datează adevărata artă tipografică în România. De aci imprimatele a rupt-o cu trecutul. Valter cea mai mare parte din zi o petrecea în cafenea. Aceasta a făcut pe Göbl să-l observeze. Lăsăm la o parte că banii ce aveam a lua de la Primărie, cu care trebuia să plătim chiria următoare și niște hîrtie el i-a luat fără să știm noi și i-a întrebuințat pentru dînsul. Destul că Valter se vede că i-a zis și el ceva. Într-una din zile s-au luat la dispută. Unul una, altul alta, pînă ce Göbl s-a întins a-i zice vorbe murdare și totodată, asistat de ambii săi fii, luase o atitudine destul de amenințătoare. După cele petrecute în urmă asta mi se pare a fi fost o prefăcătorie. Valter astfel amenințat a ieșit din tipografie. Eu, indignat de o asemenea purtare, am ieșit împreună cu Valter. Pe drum Valter mi-a zis că el voiește a cere retragerea. Eu i-am arătat că nici eu nu eram dispus a mai rămînea în asociație cu un om periculos ca dînsul. Am cerut mijlocirea d-lui Socec, librarul. Înțelegerea fu că deoarece, conform contractului, el nu va putea să ne dea capitalul la amîndoi, apoi să rămînem amîndoi și să desfacem pe Göbl. Întrunindu-ne la d. Socec, am încheiat un apendice la contract pe bazele sus-zise. Într-aceasta mă pomenesc că sunt chemat la ministerul de interne. M-am dus crezînd că era să ne dea ceva de lucru. Ministrul mi-a propus direcția Tipografiei statului. Am ezitat. Valter cind a auzit nu s-a mai oprit din îndemnuri. Ba că voi face un act de patriotism, daca voi merge să priimesc direcția, fiindcă, zicea el, voi scoate Tipografia statului din făgașul ruginit pe care umblă. Ba că va fi în profitul asociației noastre, rămîind la economii leafa ce priimeam eu, căci el este în stare să ducă afacerile singur. O lună de zile s-a tărăgănat lucrurile, tot chemîndu-mă ministrul și tot îndemnîndu-mă Valter, pînă ce în fine m-am decis. Am priimit direcția. Cînd la anul să împlinim condițiile din apendice ne-am adunat iarăși la d. Socec. Am fost invitat să-mi dau părerea asupra hotărîrei de an. Am spus că mențin cele zise atunci, cu gînd că și Valter are să facă tot așa. Cînd, ce să vezi? după ce începu a se codi, a ocoli, a vorbi pe d-alăturea, zise că și-a luat seama, că acum rămîne în asociație. Am rămas înmărmurit. Eu, fără nici o cauză, m-am văzut retras. Eu care am voit să fac un act de satisfacție pentru injuriile ce priimise Valter de la Göbl, am căzut victimă devotamentului meu. N-am crezut nici demn, nici onorabil să-mi retrag cuvîntul. Aci a fost manopera. Ei se vede că se înțeleseseră a se cortorosi de un român, după ce se servise cu numele meu a da un prestigiu oarecare stabilimentului, după ce stăruisem cu slabele mele cunoștințe a ajuta întru dobîndirea acestui prestigiu. Trebuie să mărturisesc că atît Göbl cît și Valter, în partea ce privea pe fiecare, își cunoșteau destul de bine arta și le făceau onoare. Am procedat la desfacere. […] Spiritul de asociație lipsește dintre români. Tendința de un fel de libertate rău înțeleasă de a lucra fiecare izolat în cercul restrîns al mijloacelor sale, a fi adică fiecare de capul său și a nu se supune unor reguli ce singuri și-ar impune într-o asociație, mi se pare ceva fatal. Progresul, lucrurile în mare nu se pot face decît aducînd la un loc mai mulți inși, contingentul ideilor lor. Aceste idei dezbătîndu-se, frecîndu-se, cum se zice, dă naștere unei idei perfecte, la care toți să lucreze cu inimă și în conștiință ca să o realizeze. Astfel numai, crez eu, se poate îmbunătăți toate lucrurile. A ține însă fiecare la ideea sa și a nu suferi să i se facă de nimeni nici o observație este dacă nu a da îndărăt, dară a sta pe loc, pe cînd toată lumea merge înainte. Aceasta este a ne pomeni într-o zi că popoarele cele mai inculte a să treacă peste noi. Durerea ar fi prea mare atunci, căci ne-am vedea desprețuiți de chiar aceia pe care îi desprețuim noi. Un guvern luminat ne-ar putea scoate din această poziție tristă. Înființînd scoale, dezvoltînd ideile de unire, de asociație și încuragind asociațiile, ar face cel mai mare bine. Se vorbește multe. Vom vedea.


content:
Cuprins 1 1 2 2 3 3 4 4 5 5 6 6 7 7 8 8 9 9 10 10 11 11 12 12 13 13 14 14 15 15 16 16 17 17 18 18 19 19 20 20 21 21 22 22 23 23 24 24 25 25 26 26 27 27 28 28 29 29 30 30 31 31 32 32 33 33 34 34 35 35 36 36 37 37 38 38 39 39 40 40 41 41 42 42 43 43 44 44 45 45 46 46 47 47 48 48 49 49 50 50 51 51 52 52 53 53 54 54 1 [ modifică ] București, 4/16 mai, 1879. Stimatule domnule Iarnik, Azi la 9 ore de dimineață am fost pe la d-voastră. N-ați fost acasă. Și fiindcă mi-ați spus, cînd ați venit pe la mine, că voiți să citim împreună basmele ce ați priimit de la d. Moldovanu din Blaj, vă rog să destinați orele ce vă convin, spre a vă aștepta. Aș veni însumi pentru aceasta pe la d-voastră, dară prezența mea este așa de strîns legată de afacerile tipografiei, încît îmi este cu totul dezavantagios de a lipsi. Orele de seara socotesc a fi cele mai nemerite. Sunt al d-voastră devot. P. Ispirescu 2 [ modifică ] București, 6/l8 mai, 1879. Stimatule domnule profesor, Mă iartă că n-am putut să-ți scriu încă de ieri. Suvenirea, despre care vorbești, va fi mai dulce pentru mine, căci eu, neînvățatul, netitratul, să am parte a sta la vorbă cu un om de merit și de valoarea d-tale. Te rog nu mă umili cu complimentele, căci nu știu cum să ți le întorc. Te aștept dară la tipografia noastră mîine seară la 6 ore, luni. Te salut cu bucurie, și mă aibi întrutotul devot. P. Ispirescu 3 [ modifică ] București, 9/21 iulie, 1879. Domnul meu iubit, Mă luasem de gînduri văzînd că nu priimesc de la d-ta nici o sciință. Cînd, tocmai ieri am și priimit cartea dumitate pcstală. Mi-a părut bine că ai ajuns teafăr, ca un voinic. M-am bucurat de bucuria dumitale, că ai aflat vești bune de la familia d-tale. Noi ne bălăbănim cu căldura. Ne-a moleșit de tot. Nu putem lucra, fiind nevoiți a tot sta cu batista în mînă să ne ștergem de sudoare. Eu am priimit, pentru d-ta, de la Ministerul Cultelor, din cărțile cerute de d-ta de la Tipografia statului, pe cele următoare: 1°. Carte de lectură de B. Ștefănescu; 2°. Regulile ortografiei limbei române; 3°. Bibliografia cărților rcmâne. de Iarcu; 4°. Dicționar eleno-rcmân, de I. Ioanid (2 vol.); 5°. Volumul III din Istoria generală, de Crețescu; 6°. Psihologia, trad. de Nițulescu; 7°. Phaedri, fabularul, literi qinque; 8°. Abecedar de Iarcu; 9°. Botanica de Ananescu; 10°. Zoologia, de idem; 11°. Codul civil; 12°. Tarif general vamal; 13°. Tariful convențional. Ai noștri te salută cu iubire și-ți doresc o frumoasă petrecere. De la mine, priimește închinăciuni și cîteva testele de strînsori de mînă frățești. P. Ispirescu 4 [ modifică ] București, 11/23 septembrie, 1879. Iubitul meu, domnule Iarnik, În scrisorile ce am priimit de la d-voastră, nici d-ta, nici Constantin, nu menționați nimic de scrisorile ce v-am trimis la Viena și in Boemia. Astăzi răspunz scrisorii d-tale de la 1/13 septembrie. Îmi pare bine că v-ați întors sănătoși în Viena și că ați început cursul; dară mai mult îmi pare bine că ai izbutit să urmeze Constantin în școală la d-ta. Îți mulțumesc din inimă pentru stăruința ce ai depus întru aceasta. În privința cărților d-tale, precum am scris lui Constantin, și trebuie să-ți fi comunicat și d-tale, le-am trimis la 8/20 la gară. Ascultă ce mi s-a întîmplat: sîmbătă la 8 a fost zi de sărbătoare. Eu, neștiind că în zile de sărbători nu priimește la gară lucruri de transportat, am rugat pe d. Paliza, să se ducă cu lăzile să le depuie, și să plătească transportul. El s-a dus. Însă, ce să vezi d-ta? Nu numai că n-a voit să i le priimească spre transportare, dară nu l-a îngăduit nici măcar să le lase acolo pînă luni. A fost nevoit bietul Paliza să le lase la o prăvălie din preajma garei, plătind chirie 1 leu nou, decît să le aducă înapoi, și apoi iară să le ducă, ceea ce ar fi costat mai mult. Și astfel tocmai luni, adică ieri, s-a dus încă o dată de le-a predat. Mai la vale, îți voi însemna și cît a costat. Acum trebuie să știi că lada fiind încăpătoare, am priimit să se trimiță și d-lui Teclu niște cărți ale Academiei, în patru pachete, pentru care te rog să nu te superi. În lada cea mare am mai introdus, pentru Constantin, o cutie cu rahat, nițele icre negre și cîteva gutui. Cînd te vei prezenta să scoți lăzile de la vamă, te rog să declari aceasta și de va fi ceva de plată, fă-o în socoteala mea. N-am înțeles ce ai voit să zici prin fraza următoare: „Pînă a nu expedia lada cu cărți, uită-te, te rog, daca n-ai poate ceva la d-ta, de ce poți să dispui, și să-l adaogi la alelalte. Se înțelege că le vei trimite ca marfă cu viteza cea mică.” Dacă este vorba de bani, apoi iată că-ți trimit pe lîngă aceasta, deși sunt foarte strîmtorat, suma de 30 fiorini; și te rog să însemnezi ce cheltuială vei face cu Constantin, ca să-ți plătesc. Daca vezi că este frig, binevoiește a-i cumpăra o păreche de pantaloni de iarnă. Nu cred că este de trebuință a-ți recomanda să nu fie scumpi, ci să ne întindem după cît ne ajunge pătura. Nu te supăra, mă rog, dacă te întreb, care Columnă să trimit d-lui Cihac, cea pe 1876, sau cea pe 1877, căci am uitat. Cînd scriam această epistolă, am priimit încă una de la Constantin. Spune-mi, rogu-te, am (sic!) mai luat vrun băiat? Și cum se îngăduie Constantin cu dînsul. Din partea femeii mele și alor mei, priimiți, d-ta și d-na Iarnik salutări cordiale. Sărută-ți copilașii în locul nostru; iară lui Constantin spune-i, te rog, că-i trimiț binecuvîntările mele părintești și că doresc foarte să se silească la învățătură, căci pentru dînsul va fi bine. Îți strîng mîna cu dragoste și să auzim de bine P. Ispirescu P.S. Constantin a început a rupe nemțește? Comptul pentru transportul lăzilor la Viena. franci cent. 4,00 costul ladei. N-am găsit mai mică. 1,50 dați căruțașului ce a dus lăzile la gară. 1,00 chiria pe două zile. 0,50 transportul lor din nou la gară. 17,30 plata pentru expediție la Viena. 1,50 trei declarații vamale. 2,00 patru plumburi puse pe lăzi de la vamă. 1,65 Fracht brief. 29,45 suma 5 [ modifică ] București, 4/16 octombrie, 1879. Iubitul meu, domnule Iarnik, În privința lui Constantin am aprobat tot ce mi-ai scris la 1 și la 9 octombrie st.n., daca nu se poate altfel. Și nici nu stăruiesc să-l punem la niște studii ce sunt preste puterile lui. Sper să văd zilele astea pe d. Cionca și să-i comunic mulțumirile d-tale pentru gramatica ce ți-a trimis. Dicționarul germano-român, de Bariț, socotesc că l-ai și priimit. D-lui Cihac i-am trimis Columna. În privința lăzilor cu cărți: Ți-am spus că am trimis pe d. Palița cu dînsele la gară, ca să plătească drumul pînă la Viena. După recipisa căilor ferate, pe care v-o alătur aci, eu și azi crez că drumul a fost plătit pînă la Viena. Suma ce am răspuns căilor ferate este aceea pe care ți-am însemnat-o în scrisoare, după cum te vei încredința din recipisa ce-ți spusei mai sus că ți-o alătur. Daca eroare ar fi aci întru ceva, acea eroare nu poate veni de la mine; căci eu atîția bani am dat cît ți-am și scris. De aceea, îți trimit chitanța sau recipisa în original, să te servești cu dînsa unde trebuința va cere, dacă eroarea ar proveni din partea Direcției căilor ferate române. Nu mi-ai spus daca ai întîmpinat vro dificultate pentru lucrurile de mîncare pentru Constantin, ce conținea lada cea mare. Poveștile unchiașului sfătos m-am hotărît să le dau la lumină, fără prefața d-lui Odobescu. După ce d-sa, cum știi și d-ta, a fost ocupat cu lucrările Academiei din sesiunea trecută apoi acum în cele din urmă a fost greu bolnav. Numai de cîteva zile s-a dat jos din pat și cugetă a merge să petreacă iarna în străinătate. Astea toate l-a oprit de a-și împlini făgăduiala. Și de n-ar fi fost astă făgăduială și îndemnul d-sale de a o tipări, nici n-aș fi avut curagiul să mă expui publicului. Acum, după ce sunt tipărite cea mai mare parte din aceste povești, după ce tărăgăiesc de o jumătate de an ca să am o prefață, am obosit așteptînd, și m-am hotărît ca de îndată ce voi găsi nițel timp vreunui lucrător, să dau să le termine de tipărit, și să le scot la lumină, întîmplă-se ce s-o întîmplă. Nu sper că va fi bine priimită de public, fiindcă oamenii se uită la nume, și numele meu n-are nici o vază. Dară, cum zisei, fiind în cea mai mare parte tipărită, nu pot a o lăsa să putrezească, fără a ieși la lumină. Noi ne aflăm bine, și cu toții vă dorim, dumitale și familiei întregi a dumitale, sănătate desăvîrșită. Să auzim de bine, P. Ispirescu 6 [ modifică ] București, 9/21 octombrie, 1879. Dragul meu, domnule Iarnik, N-am ce să răspunz la scrisoarea dumitale de la 4/16 octombrie curent, decît că aprobez comptul ce mi-ați trimis, daca se va adeveri vro eroare din parte-mi la chiria plătită drumurilor de fier, după recipisa originală ce ți-am trimis-o cu epistola mea tot de la 4/16 curent. Mă bucur că Constantin a început a rupe nemțește. Am foarte multă speranță în bunăvoința d-tale și multă recunoștință d-nei Iarnik pentru buna îngrijire. Nu mai puțină bucurie am simțit, înștiințîndu-mă că s-a dezbărat Constantin de obiceiul de a dormi cu lumînarea aprinsă și că este speranță a se dezbăra și de alte copilării. Mi-a părut rău că a făcut Constantin necuviința de a aruncat scrisoarea în foc, cînd i-ai propus să o închideți în același plic cu scrisoarea dumitale, spre a cruța portul, pentru care tot astăzi i-am scris și lui. De la dînsul n-am priimit nici o scrisoare de rîndul acesta, și nici n-are ce să-mi scrie. Mă voi conforma dorinței dumitale, spre a-ți trimite banii în ianuarie. Tocmai cînd mă așteptam mai puțin din partea d-lui Odobescu, ca unul ce abia a început să se întremeze dintr-o boală grea de stomac, ce a suferit de curînd, mă pomenesc că-mi trimite o prefață la Poveștile, unchiașului sfătos, scrisă pe șase sferturi de hirtie. Acum sper ca în curînd să dau la lumină aceste povești. Am tot uitat să-ți spui, de cîte ori ți-am scris, că d. Laurian, bătrînul, împreună cu fiul d-sale cel mai mare, se află de mai mult timp la Viena, spre a se face bătrînului o operație. Arată d-riei Iarnik din parte-mi, din partea femeii mele și a tutulor alor mei respectuoase complimente. Sărută pe copii în locul nostru, iară d-ta priimește o strînsoare de mînă amicală din partea noastră și să auzim de bine P. Ispirescu 7 [ modifică ] București, 22 noiembrie, 1870. Iubitul meu, domnule Iarnik, De mult nu ți-am mai scris. Să mă crezi că timpul mi-a lipsit. Ziua este așa de mică încît pînă te-ntorci, pînă te sucești, vezi numai că se face noapte. Sunt așa de ocupat, încît nu mi-ar părea rău să fie ziua de două ori mai mare decît este. Dară n-ai ce face, așa este ea rînduită să fie, și așa va fi; iară noi să ne mai punem pofta în cui, povestea românului, că nu e după cum voim noi, ci după cum s-au croit lucrurile de la începutul lor. Eu îți mai trimit o carte din Poveștile unchiașului, pentru Constantin. Daca crezi să i-o dai a o citi, bine; iară de nu, întrebuințeaz-o dumneata cum vei pofti; și o alta pentru d. Bălăceanu și te rog să i-o dai cînd vei mai avea ocazia să-l vezi, cu toate că, personal, nu mă cunoaște. Aflu că un domn student din Viena se ocupă de basmele noastre, pentru care a și venit la mine d. Nestor, fiul, de mi-a cerut cîte un exemplar din cărțile mele, și i-am dat ce am avut. Ce va fi făcînd cu ele? Căci numele studentului n-a voit să mi-l spuie. Îmi pare rău că n-ai putut să întîlnești pe d. Odobescu. Daca vei voi, ai putea să-i scrii la Geneva, post-restant. Ți-a răspuns d. Kogălniceanu? căci mie nu mi-a trimis nimic. Pe d. Hasdeu nu l-am văzut de mult. Acum vine foarte rar pe la noi. D-ta știi de ce. Voi căuta însă să-l întîlnesc zilele astea și să-i vorbesc. Cărțile dumitale le-am dat astăzi la poștă ca să ți le aducă; numai mi-am luat voie a opri una pentru mine, fiindcă ceea pe care o aveam eu, am dat-o d-lui Cionca, după cuvîntul d-tale. Acum cîteva vorbe despre Constantin. Ce face el? Cum merge cu purtarea și cu învățătura? El îmi scrie că se află bine; și eu nu m-am îndoit niciodată de buna-voință a d-voastră către el. Într-o scrisoare, ce i-am adresat zilele trecute, i-am zis să te roage a-i cumpăra o căciulă de iarnă. Acum mai adaog rugîndu-te ca, de te înlesnești, să-i cumperi și ciorapi de lînă și legătură de gît, tot de lînă, care să-i ție cald. Am văzut anunțîndu-se prin România liberă că în Viena, Praterstrasse, nr. 16, se găsesc ceasornice foarte ieftine. Te rog, scumpul meu domn, ca să cercetezi, cînd vei avea timp, daca este ceva bun și ieftin, ca să cumpărăm unul lui Constantin, daca va depune examen cu bun succes, acum, în ianuarie. Mă iartă că te însărcinez cu atîtea lucruri, pe d-ta carele în toate orele zilei ai cîte ceva de făcut. Această din urmă însărcinare însă o vei putea îndeplini printre picături, cum se zice, cînd adecă ți se va înfățișa ocazie, căci nu dăm pe foc, ca numaidecît să se facă. Ai noștri, împreună cu mine, vă salută cu iubire și vă dorește tot binele și sănătate, atît dumitale cît și întregei dumitale familii. Să auzim de bine. P. Ispirescu 8 [ modifică ] București, 10/22 decembrie, 1879. Iubite domnule Iarnik, Îți mulțumesc că ai luat lui Constantin căciulă și ciorapi. Cît pentru legătură de gît mă unesc și eu cu părerea d-tale. Ceasornicul promis lui Constantin te rog să-l iei cînd vei crede d-ta că el îl merită, și scriindu-mi cît costă, să vă trimit imediat banii. Îți trimit încă un exemplar din Poveștile unchiașului, după cum îl (sic!) scrii, ca să-l aibi la trebuință, Prețul cărții este un leu nou. Iți trimit asemenea aci închis 5 fiorini ca dar de Anul Nou pentru profesorul lui Constantin. D. Odobescu se află acum la Paris. Daca voi să-i scrii, poți să trimiți scrisoarea pe adresa d-sale la Paris, rue de Naples, nr. 72. Îți mulțumesc cu deosebire pentru îngrijirea ce dai lui Constantin. Mă bucură mult vestea ce-mi dai că el, atît în purtare cît și la învătătură, merge bine. Îmi spun cei de la Academie că n-au priimit încă răspuns de la d. Teclu despre priimirea cărților. Mă iartă că-ți scriu așa de puțin. N-am timp, sunt foarte ocupat. Priimește de la ai noștri, d-ta și d-na Iarnik, salutări amicale, și de la mine o strînsoare călduroasă de mînă. P. Ispirescu 9 [ modifică ] București, 13 decembrie st.v., 1879. Iubite domnule Iarnik, Astăzi am priimit o cartă poștală de la d. Odobescu din Paris. Mă grăbesc a-ți comunica și d-tale adresa, daca voiești să-i scrii: Paris, Rue la Boëtie, 52 (ancienne rue Abatucci). Pe lingă altele, îmi scrie că d. Picot este încîntat de Poveștile unchiașului sfătos. Vă urez să petreceți cu bine și cu sănătate sărbătorile Crăciunului. Lui Constantin, binecuvîntări părintești. Eu și ai noștri vă salutăm cu sinceritate pe d-voastră, pe femeia d-voastră și pe toată familia. Devotatul dv. P. Ispirescu 10 [ modifică ] București, 17/29 decembrie, 1879. Iubite domnule Iarnik, La noi este obiceiul a se felicita oamenii cu sorcova. Constantin îți va spune ce este sorcova. Această felicitare se face numai la Anul Nou. Cu obiceiurile noastre, eu, femeia și copiii mei, venim a vă felicita de ziua anului ce va începe, 1880, cu o sorcovă românească, urîndu-vă: Sorcova, Vesela, Să trăiți, Să mărgăriți, Peste vară, Primăvară, Ca un măr, Ca un păr, Ca un fir De trandafir, Tare ca fierul, Iute ca oțelul. Tare ca piatra, Iute ca săgeata. La anul și la mulți ani! Pe lîngă acestea, subscrisul cu ai săi vă dorește prosperitate, voie bună și sănătate întru mulți ani. Devotul dv. P. Ispirescu 11 [ modifică ] București, 9/21 ianuarie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Răspunzînd onor. d-tale epistole de la 1 ianuarie 1880 st. n. cată (sic!) mai întîi să te rog a nu fi supărat pentru întîrziere. În adevăr, cînd ne-am despărțit, la ultima noastră întrevedere în București, ți-am spus că în cursul lui ianuarie nu voi fi așa de strîmtorat, ci mă voi înlesni mai ușor să-ți trimit ceea ce îți sunt dator. Diferența însă de 12 zile ale calendarelor vechi și nou, făcu ca întîrzierea să fie și mai simțită. Deosebit de aceasta, clientul meu de unde aveam să ridic bani, m-a întîrziat și el cu 9 zile, astfel că tocmai azi priimindu-i, îndată ți-am expediat și d-tale pe lîngă aceasta 200 franci, plătindu-mi datoria și restul să-l ai pentru cheltuieli, ce vei mai face cu Constantin. Vezi socoteala la sfîrșit. Te fericesc, domnule Iarnik, pentru activitatea d-tale. Cu chipul acesta ai să fii scutit de multe ceasuri neplăcute ce le au cei greoi la lucru sau cei leneși. Urmează, domnule Iarnik, a fi voios în hărnicie și lucrează bărbătește; pe lîngă mulțumirea ce vei avea producînd, vei fi și folositor omenirei, și apoi vei mînca cu poftă și vei fi sănătos. Și fiindcă ai avut inimă bună să-mi comunici și mie cu ce te ocupi, apoi te rog, să nu iei în nume de rău, dacă îți voi spune și eu cîte ceva din neînsemnatele mele ocupații. După cum știi de cînd erai în București, adun la zicători. De atunci pînă acum am răsfoit cele 12 volume din Convorbiri, fabulele lui Țichindeal și alte cărți, de unde am mai scos o sumă de zicători. Socotesc ca în primăvară să încep a le rîndui după cum mă va duce capul mai bine, și apoi mai consultînd pe cineva, le voi tipări, dacă îmi va spune că merită să fac cu ele și cheltuială de bani, după ce am făcut atîta cheltuială de timp. Pe lîngă acestea, m-am apucat să revizuiesc Poveștile unchiașului, partea II. Din cărticica mea, am trimis și d-lui Gihac un exemplar. Nu știu de-l va fi priimit, căci n-am priimit nici un răspuns. Societății studenților, ce-mi arăți d-ta că ar exista în Viena, astăzi chiar i-am expediat una, după adresa ce mi-ai dat. Îmi pare rău cît un lucru mare de întîmplarea cu trimiterea lăzilor d-tale cu cărți. Am tot așteptat să vie cineva de la Direcția căilor ferate să mă întrebe ceva sau să facă vreo cercetare în urma reclamei d-tale; dară nu s-a arătat nimeni pînă acum. Cu toate astea fiindcă d-ta îmi spui că pe nedreptul ai plătit acei zece franci, eu nu voi să te las a suferi o pagubă ce nu te privește; o iau eu, deci, pe socoteala mea, și prin urmare comptul d-tale îl vei regulă astfel: 33 fl. 51 kr. cheltuiți cu Constantin. 28 fl. 18 kr. rămași la d-ta din comptul precedent. 5,33 îți mai, sunt dator eu din socoteala veche. Aici vei găsi 200 franci în bilete.de bancă franțuzești, după dorința ce ai arătat a-ți trimite bani franțuzești. Din aceștia: 160 îi vei trece în compt pentru lunile octombrie, noiembrie, decembrie 1879 și ianuarie 1880; iară pentru cei 40 franci ce mai trece, după ce vei scoate dintr-înșii cei 5 fl. 33 kr. datoria veche, restul îl vei ține ca să ai de cheltuială pentru Constantin, pînă la o nouă socoteală. Să știi, iubite domnule Iarnik, că pui mare preț pe cele ce-mi spui despre Constantin. Două, trei vorbe de-ale d-tale sunt de sute de ori mai crezute decît mii de vorbe ce-mi va scrie el; și sunt atît de vesel, încît nu-ți pot spune, aflînd că merge binișor cu studiul. Pentru aceasta; îți adresez călduroasele mele mulțumiri, atît d-tale, cît și doamnei Iarnik, care atît de mult se interesează de fiul meu, și pentru care rog pe Dumnezeu să-mi prezinte ocazia ca să vă pot arăta recunoștința mea. Îmi spuneai, iubite domnule Iarnik, de niște lucrări ale d-tale, cînd erai la București, adecă despre niște cîntece populare ce ai adunat și la care ziceai că puteam să-ți dau concursul meu; nu mi-ai mai scris nimic despre dînsele. Scrie-mi ceva ca să știu și eu unde te afli. Sfîrșind, te rog să priimiți, d-ta și soția d-tale, drăgăstoase salutări din partea mea, a soției mele și a tutulor celor ce mă înconjoară. Lui Constantin, binecuvîntări părintești și dorința de a se găsi bine, precum noi cu toții ne aflăm sănătoși. Să auzim de bine P. Ispirescu 12 [ modifică ] București, 29 ianuarie/10 februarie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Mare bucurie mi-a pricinuit scrisoarea dumitale de la 21 ianuarie (2 februarie) 1880, fiindcă ea mi-arată că te gîndcști la mine. M-aș crede fericit cînd aș putea să satisfac pe deplin așteptările dumitale. Și mă voi sili să fac tot ce-mi va fi prin putință, ca să-ți dovedesc că nu mă sperii de muncă. Mai întîi, declar că mă asociez din toată inima la propunerile dumitale; și va fi pentru mine o însemnată onoare ca să figureze numele meu pe aceeași carte alături cu al d-tale; numai nu știu dacă merită. Știu că mi-ai vorbit ceva, cînd erai la București, despre o lucrare ce ai dori să faci; dară atîta tot; nu mi-aduc însă aminte să-mi fi recomandat ceva ca să însemnez niscaiva pasaje; și-ți mărturisesc că pînă acum n-am făcut nimic în această privință, altceva avînd de lucru, însă, deoarece trebuința cere, îndată după răspunsul d-tale, la următoarele lămuriri, mă voi pune cu hărnicie la lucru. 1°. Cam cîte exemplare crezi d-ta că s-ar putea desface, ca să nu ne fie munca în deșert; 2°. Ca să se hotărască prețul unei coaie de tipar, mai întîi trebuie să știu ce format va avea cartea, cu ce litere se va tipări și în cîte exemplare; 3°. Ca să pot face ceva, te-aș ruga să-mi dai vro două exemple: adică: a) . Să-mi alegi d-ta din vrurt autor oarecare, vrun pasaj măcar; b) . Să-mi dai o mostră de notiță literarară trebuie să fac; 4°. Ar fi de dorit să-mi notezi cam ce autori să consult și rare din operele lor să citesc de preferință; 5°. Cam cît material să aduc; adică cam de cîte coaie de tipar are să fie cartea. Avînd aceste lămuriri, iubite domnule Iarnik, de la d-ta, cred că nu este de prisos să vă amintesc, ceea ce știi d-ta, că dispui de puțin timp, și prin urmare are să treacă luni pînă să citesc atîta cît trebuie pentru îndeplinirea scopului. De aceea, te rog de pe acum să nu te superi, și să nu crezi că m-am dat lenii, cînd vei vedea că se întîrzie oarecum realizarea propunerii d-tale. Eu, de cum voi alege ceva din vrun autor, voi copia și ți-o voi trimite d-tale spre revizuire. Trecînd la altele, te rog, domnule Iarnik, să binevoiești a spune lui Constantin că am priimit scrisoarea lui de la 1 februarie; că să nu fie neliniștit neavînd scrisori mai dese de la mine. Ocupațiile mele nu mă iartă să-i împlinesc dorința. O dată pe lună, socotesc că este de ajuns, în timpi normali, a afla unul despre starea sănătății altuia. El însă, daca îi prisosește timp de la lecții, și voiește, poate să scrie și de mai multe ori pe lună. Acum, domnule, noi și ai noștri dorim să vă găsească scrisoarea mea pe deplin sănătoși, și vă salutăm, pe d-ta și pe întreaga d-tale familie cu cordialitate. Să auzim de bine. P. Ispirescu 13 [ modifică ] București, 18 februarie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, De astă dată, puțin îți scriu. Timpul nu-mi ajunge pentru ocupațiile ordinare. Este vorba despre cele ce mi-ai scris în ultima d-tale scrisoare, la care ți-am răspuns, dar la care răspuns n-am priimit pînă acum de Ia d-ta nici aprobare, nici dezaprobare.. Cu toate astea, eu tot am citit tom. I din Magazinul istoric și acum mă ocup cu citirea tomului II. Am copiat cîte ceva din ce am găsit în tom. I, și vro două bucăți din Cuvente den bătrîni, t. II. Ți le trimit în osebit pachet pe lîngă aceasta, ca să le vezi.. Daca crezi că poate servi la scopul pentru care am scris-o, mă rog să mă înștiințezi ca să merg înainte, daca nu, binevoiește și-mi arată observațiunile d-tale. Eu și ai noștri salutăm cu dragoste pe d-na Iarnik și pe copilași. Din parte-mi priimește o strînsoare de mînă amicală, și să auzim de bine. P. Ispirescu. 14 [ modifică ] București, 9/21 martie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Povățuit de scrisoarea dumitale de la 5 martie st.n., m-am pus a ceti texte vechi înainte de toate. Rezultatul vi-l alătur pe lîngă aceasta sub bandă; el este: 1. Prefața de la Pravila lui Vasile Lupul, din 1646; 2. Prefața la Pravila lui Matei Basarab, 1652. 3. Extras din Psaltirea lui Dosoteiu, 1680. 4. Extras din Paremiarul lui Dosoteiu, 1683; 5. Prefața de la cartea intitulată Învățături creștinești, din 1700. Din autorii mai noi: 6. Extras din scrierile lui Consl. Negruzzi. 7. Extras din Țara noastră de Aurelian. Pînă întrucît am izbutit, te rog să faci bine a mă anunța. Voi cere de la Academie Psaltirea în versuri a lui Dosoteiu și Psaltirea lui Coresi, din care voi extrage încă ceva, și apoi voi urma a citi și texturi mai noi. Văd și eu că merge cam încet; dară ce să fac? N-am decît două sau trei ore de noapte. Celelalte îmi sunt reclamate de necesitatea lucrului pentru existență. Mă voi folosi de lista autorilor ce mi-ai trimis; nu crez însă că merită toți atenție. Voi extrage ceva și din Arghir și Alexandria, și cum voi mai copia ceva îți voi trimite. Am terminat de citit patru volume din Magazinul istoric. Cartea lui Aron Pumnul [nu] am priimit-o. Nu am putut afla pînă acum pe cineva care să o aibă; daca îți vine ușor, te rog, procură-mi-o d-ta, din Viena. Iartă-mă că-ți scriu fără șir; sunt forțat de lipsa timpului a-ți scrie ceva mai regulat. Și aceasta este făcută așa, din fugă, cum se zice. Dă, te rog, alăturata scrisoare lui Constantin Ai noștri salută cu dragoste pe ai d-tale. Te strîng de mînă cu căldură și să auzim de bine. P. Ispirescu 15 [ modifică ] București, 25 martie st. v. [1880]. Iubitul meu, domnule Iarnik, Nu ți-am răspuns îndată la scrisoarea dumitale de la 28 martie st.n., fiindcă am fost prea ocupat. Și cu atît mai bine; căci îți răspund astăzi și la cea de la 31 martie, adică la amîndouă deodată. Mai întîi îți mulțumesc cu desăvîrșire pentru ingenioasa dumitale invenție de a pune pe Constantin să însemneze pe hîrtie ocupația sa din toată ora zilei. Și era de așteptat un așa ceva de la d-ta, carele ca om învățat și harnic cum ești, să găsești un mijloc prin care să tămăduiești pe Constantin de neglijență. Încă o dată dar, îți mulțumesc călduros. Te rog numai să-l îndatorezi a continua așa. Am vorbit cu d. Hasdeu despre d. Kogălniceanu și mi-a răspuns că, pe cit va fi ministru d. Kogălniceanu, d-sa, d. Hasdeu, nu se va întîlni cu dumnealui, nici nu-i va vorbi, fiindcă este superb[1]. M-a autorizat chiar ca să-ți răspund în acest sens. Asemenea l-am întrebat, ca din parte-mi, dacă ți-a trimis și d-tale Cuvente den bătrîni, și mi-a răspuns că încă nu, dară că are de gînd să-ți trimită, după ce se va termina sesiunea de estimp a Academiei, care a început zilele astea. Am comunicat și d-lui Bianu cele ce mi-ai scris. D-lui Cihac, astăzi chiar i-am trimis, după cum mi-ai zis, un pachet cu cărțile: O nouă încercare de soluțiune a Problemului ortografic de Frab, 5 lei; Cuvente den bătrîni (cărțile populare) de Hasdeu, 20 lei; Noua gramatică românească de Raoul de Pontbriant, 1,50, în total 26 fr. 50 cent. și fiindcă la poștă n-au fost primite sub bandă, le-am împachetat în pînză și așa le-am trimis. Pe lîngă 26,50 fr., costul cărților, am mai plătit la poștă portul de…[2] precum te vei încredința din chitanță ce-ți alătur, în total, adică lei noi. Cartea: Predici ex sutoribus, de Raoul de Pontbriant, librarii nu o cunosc și cu aceasta nu v-am putut servi. Cît pentru prețurile celorlalte cărți, despre care d. Cihac face întrebare, vă alătur un exemplar din Bibliografia română, în care sunt trecute toate cărțile cu prețurile lor. Librarii nu pot face nici un rabat unui particular care cumpără cîte un exemplar. D-ta vei binevoi a comunica acestea d-lui Cihac spre știință. Într-unul din cele două volume ce-ți trimit se află și cartea poștală a d-lui Cihac. Am zis două volume, căci putînd să capăt de la legător un exemplar din prisoasele ce se pun la tipografie pentru maculatură, acela ți-l trimit dumitale. Aceasta să fie știută numai între noi, qa să nu dea loc la vreo bănuială. În privința lui Constantin, te rog să binevoiești a-i cumpăra haine de vară. Și îmi pare bine că te-ai și gîndit la economie, spunîndu-mi că gata, hainele se găsesc mai ieftine. Prin urmare, găsesc că nu mai este de trebuință să te rog pentru aceasta, căci d-ta văd că te-ai gîndit de mai-nainte. Totul ce aș dori ar fi să cauți dacă se poate să fie niște haine mai trainice. Anunță-mă, te rog, dacă îți ajung banii ce sunt la d-ta, și dacă nu, cît să-ți mai trimit. Nu mi-ai spus cît costă un ceasornic luat de la ceasornicarul d-tale. Eu am mai scris cîte ceva; dară fiind necomplet, nu-ți trimit, de astă dată nimic. Am părăsit orice alt lucru, și urmez a trage de prin cărți tot ce mi se pare trebuincios a figura în cartea ceai pus de gînd să faci. Puținul timp de care dispui nu mă lasă să înaintez mai repede. Că urmez cu hărnicie vei vedea din foile ce am să-ți trimit peste puține zile. Sunt vesel de copila d-tale, că s-a însănătoșit, precum sunt de a mea, care și ea a scăpat de o boală care putea să fie serioasă. Noi ne aflăm acum cu toții bine. Dorim ca și d-voastră să fiți asemenea. Ai noștri salută cu iubire pe ai d-voastră. Din parte-mi vă strîng mîna duios și vă urez toate fericirile. Să auzim de bine P. Ispirescu P.S. Omul pe care l-am trimis la poștă să predea pachetul pentru d. Cihac și cărțile ce ți-am trimis, a făcut o greșeală. În loc să plătească pachetul d-lui Cihac, a plătit pachetul cu cărți al d-tale în valoare de scrisoare și a lăsat pe al d-lui Cihac neplătit. Astfel d. Cihac va plăti pachetul poștal la ajungere, la poștă. Îmi pare rău, că are să se supere, dară ce să fac? Nu se mai poate îndrepta eroarea. Scriindu-i, te rog, să-i spui să mă ierte, căci fără voința mea s-a întîmplat această regretabilă eroare. Chitanța poștală nu ți-am trimis-o, dară dacă este trebuință ca să se constate eroarea, cu a doua ocazie ți-o voi trimite. P. Ispirescu. 16 [ modifică ] București, 31 martie /12 aprilie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Sub bandă ți-am mai trimis astăzi o samă de copii de pe: 1. Evangelia de la Govora, din 1642. 2. Psaltirea tipărită la Belgrad în 1651, din ordinul lui Racoți. 3. Noul testament, tipărit în București la 1703. 4. Eliade-Răduleseu a) Poezia Sburătorul, scrisă între 1844-46; b) prefața la vocabularul ce mi-ai fost zis din 1847, și c) cîntul VII din Infernul lui Dante, tipărit în 1870 și 5. un extract din Alexandria. Mai am ceva, dară nu este complet. Cînd voi termina îți voi trimite și pe acestea. Poate că aș fi făcut mai mult, dară să mă crezi că lucrările tipografiei noastre nu-mi lasă mai mult timp; și ceea ce am făcut chiar, este scris printre picături, cum se zice, sau pe furate. Sper că vei fi priimit cărțile și scrisoarea mea de la 25 martie (6 aprilie) curent. Ai noștri salută cu dragoste pe ai d-voastră, și eu vă strîng mîna frățește. Să auzim de bine. P. Ispirescu 17 [ modifică ] București, 23 aprilie st. v., 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Ambele d-tale scrisori de la 10 și 21 aprilie st.n. Împreună și cărțile Lepturariu, le-am priimit, și-ți mulțumesc foarte. Asupra acestor scrisori mă găsesc dator să-ți spui un lucru, pe care d-ta, se vede că nu l-ai știut pînă acum. Află, domnul meu, că eu n-am trecut nici patru clase primare. Din nenorocire, pe vremea cînd am învățat eu carte, școalele naționale atunci erau în organizare. Ele nu se bucurau în popor de vreo stimă sau respect, fiindcă dascălii greci răspîndise vorba că guvernul voiește să ne strice religia, și că toți profesorii de la acele școli sunt eretici. Tată-meu n-a voit cu nici un preț să mă facă eretic. Nici nu m-a dat la școala grecească, fiindcă ura pre greci. A preferit mai bine să mă dea să învăț carte la un dascăl de biserică, ce ținea și el o școală mică, dar care era român, să plătească lunar, ca să mă învețe să mă închin. Și cu atît am rămas. Acum înțelegi d-ta că cererea de a face analize și a aduna: material, care să servească pentru o istorie a literaturii, esteceva preste priceperea mea. N-am văzut pînă acum, nici n-am citit ceva analog, care să mă îndrumeze măcar către o așa lucrare. Îmi pare foarte rău că nu sunt mai tînăr ori mai aproape de d-ta, ca să-mi fii povățuitor, și poate atunci aș face ceva. Altfel nu știu cum să fac. Cum vrei d-ta să iasă de la mine o lucrare mai deDoamne ajută, cînd nu mă ajută nici cunoștințele, nici capacitatea? Cu toate astea, să nu crezi că voi a zice că n-am să lucrez. Voi citi; și voi citi vîrtos; voi copia tot ce mi se va părea bun, și-ți voi trimite material, pe care, de vei puteai să-l utilizezi. Văz că ești mulțumit de ceea ce ți-am trimis pînă acum. Așa voi urma și de aici Înainte. N-am înainte-mi nici un model, n-am pe nimeni care să mă călăuzească, de aceea zic încă o dată că-mi pare foarte rău, că suntem așa de departe unul de altul. Lîngă un bărbat de atîta mare bunăvoință și dezinteresare ca d-ta, aș putea să învăț multe, de care norocul mi-a fost vitreg la tinerețe. Oamenii noștri sunt cum sunt ei. Mai bine te ia în rîs, decît să-ți arate ceva. Și ce poți să faci, nu te lasă, te împiedică subt cuvînt că are să facă ei, și cînd în cele din urmă, nici ei nu fac, din ce cauză, Dumnezeu știe. Totuși eu, dominat de cele ce mi-ai scris, am avut grije să caut a găsi pe cineva care să mă povățuiască asupra acestei lucrări. Și din fericire aflîndu-mă zilele astea de vorbă cu vro cîțiva oameni, competenți în materie, am adus vorba despre literatura română și ale ei; și din vorbă în vorbă, d. Misail mi-a spus că are gata o Istorie a literaturei române, numai că îi lipsește mijloacele de a o tipări. Atunci m-am încumes și eu a-l întreba daca ar binevoi a da cîteva note unui amic al meu, carele mi le cere mie și d. Misail mi-a răspuns în mod afirmativ. Eu am adaos, că am să scriu amicului meu să se adreseze d-a dreptul la d-sa, și mi-a promis că va satisface cererea, daca nu va necesita o lucrare mai îndelungată. Astfel stă lucrul. Acum d-ta fă bine, mă rog, de-i scrie o epistolă, prin care să-i spui că eu te-am îndemnat să te adresezi la d-sa, și cere ce socotești că-ți este de trebuință. Adresa este: d.G. Misail, strada Pompierilor, nr. 8, sau dămi-o mie ca să o duc eu; sper să nu fim refuzați. Îmi ceri sprijinul meu pentru lucrările la care te-ai prins. Să mă crezi că ce va fi în puterea mea cu dragă inimă îți voi da. Orientează-mă, numai în ceea ce mă crezi capabil că pot face și voi face cu plăcere. Săptămîna trecută n-am putut lucra nimic. Un reumatism groaznic la picioare m-a chinuit foarte rău. Acum, mulțumesc lui Dumnezeu, sunt mai bine. Astăzi îți trimit iarăși cîteva copii: 1. Din Psaltirea lui Dositeiu în versuri. Am copiat atîtea bucăți cîte feluri de versuri am găsit. 2. Din Biblia lui Cantacuzino, tipărită la 1688. Din aceasta am copiat aceleași bucăți ce am scos și din alte biblii, ce ți-am mai trimis, pentru a se compara stilul și limba. Mă ocup acum a copia după Magazinul istoric, și am început a citi volumul de poezii al lui Gr. M. Alexandrescu. Socotesc că vei fi priimit banii, pentru care nu mă îndoiesc că-mi vei răspunde. Timpul este foarte uscăcios pe la noi. De nu vom avea ploaie la timp, foametea va bate la ușile noastre. Pentru cartea Medici (sic!) ex sutoribus a d-lui Pontbriant, am trimis la d-sa acasă să-mi cumpere un exemplar. D-sa mi-a dat unul fără bani, pe care ți-l trimit. Ai noștri salută cu dragoste pe ai d-voastră. Eu, strîngîndu-ți mîna frățește, îți doresc sănătate și voie bună. P. Ispirescu. 18 [ modifică ] București, 16 mai,1880. Iubite domnule Iarnik, La scrisoarea mea de pe la capătul lunei precedente, pe lîngă care ți-am trimis foile extrase din Psaltirea lui Dositeiu în versuri și din Biblia lui Cantacuzino, precum nici asupra foilor extrase de pe Asachi, Gr. Alexandrescu și ultimele foi de pe Magazinul istoric, trimise mai în urmă, ca și despre broșuri ca [a] lui Raoul de Pontbriant, trimise mai în urmă, n-am nici un răspuns. Nu știu de le vei fi priimit. Astăzi îți mai trimit: 1. Cîteva foi extrase din Poeziile lui I. Văcărescu 2. Extrase de pe Psaltirea lui Pralea. Din aceasta am extras iarăși atîtea bucăți cîte feluri de versuri am găsit. Te vei fi supărăt, poate, pentru cele ce ți-am scris. Dară eram dator, domnule Iarnik, să fac o mărturisire sinceră, și cu atît mai nimerit trebuia să o fac acum, la început, ca să nu crezi că este vro procopseală mare de capul meu. Atîta numai îți repet, că îmi pare rău că nu sunt mai tînăr, măcar cu zece ani, și nu suntem mai aproape, ca să mă pui sub conducerea d-tale, că, socotesc, aș putea să învăț ceva. Eu, iubite domnule Iarnik, mi-am fost singurul profesor, singurul îndemnător. N-am avut pe nimeni măcar să-mi arate, ori să-mi spuie ca să citesc sau ca să învăț, măcar că tipografia din cea mai fragedă junețe îmi lua, pe fiecare zi, cel puțin zece ore de lucru. Cînd m-am încumes cîteodată, cu destulă sfială și atunci, să arăt la cîte cineva din procopsiții noștri cîte ceva din ceea ce mă tăia și pe mine capul să scriu, ori să întreb ce ar fi folositor să citesc sau să învăț, am întîmpinat vorbe descuragiatoare și îndărătnicitoare, care mă făcură să crez că eu n-aș fi bun la nimic în republica literilor. Ascultam numai, cînd se întîmplă să se întîlnească pe la tipografie cîte doi sau mai mulți procopsiți, la ceea ce vorbeau ei, trăgeam cu urechea la ceea ce discutau, și începeam a mă consulta cu mine însumi și a scrie cîte ceva din cele ce am scris, și numai ceea ce mi s-a părut că poate să fiu întru ceva capabil a face. Alte încercări n-am mai făcut. Mulțumită însă d-lor Odobescu și Tocilescu la cari am găsit o desăvîrșită bunăvoință și neîngîmfare literară, cari m-au îndemnat și m-au povățuit întru a seri în limba poporului; ba încă mi-au și indicat cam ce anume izvoare să consult. Asta este toată învățătura mea. Sub conducerea d-tale și mai tînăr fiind, și cu mai puține greutăți de familie în spinare, poate că aș face ceva. Dară și aci norocul îmi este vitreg. Acum mă ocup cu Țichindeal și Bolintineanu. Ceea ce voi extrage îți voi trimite. Nu pot să merg mai repede, fiindcă n-am decît trei sau patru ore d-ale nopții pentru citire și extragere. Ai noștri salută cu dragoste pe ai d-voastră. Eu, rugîndu-te să mă ierți că nu pot face mai mult, îți strîng mîna frățește și să fii bun ca să nu iei în nume de rău mărturisirea ce-ți făcui. Sănătate și voie bună. P. Ispirescu P.S. Tocmai isprăvisem de scris, cînd îmi sosi epistola d-tale de la 25 mai 1880, a 32-a zi a nașterii d-tale, pentru care îți urez, rugînd pe Dumnezeu ca cel puțin să-i întreiască, daca nu mai mult. Pentru celelalte îti voi răspunde cît de curînd. P.I. 19 [ modifică ] București, 29 mai, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, La scrisoarea dumitale de la 25 mai st. n. răspund: I. Felicitîndu-te pentru ziua nașterii d-tale, îți urez să ajungi, daca nu mai mult, dar măcar de trei ori 32 de ani. II. Vestindu-ți bucuria ce am simțit că familia are să ți se înmulțească încă cu un membru, îți dau în știre vorba ce umblă în gura poporului nostru românesc, adecă: în casa unde vin copii, în acea casă se coboară binecuvîntarea lui Dumnezeu. III. Află că eu nu știu să-mi răzbun cu tăcerea; și daca scriu cîteodată cam rar, pricina este multele ocupații care nu-mi dau răgaz, și îmi iau timpul trebuincios pentru scrisori. IV. D. Misail, despre care mă întrebi, este cel ce a scris: Epoca lui Vasile Lupu și Matei Basarab, Femeia, purtarea și educațiunea ei, Constantin Negri, studiu biografic. El este foarte bine cunoscut în jurnalistica română; a fost prim-grefier la Curtea de casație, director la Ministerul justiții, și în timpul de față. pensionar și face și pe advocatul. Se ocupă serios de literatura română și are multe scrisori inedite. Vîrsta lui poate fi între 40 sau 50 ani, destul că este cărunt. V. Ți-am trimis la 21 mai st.v. cîteva foi extrase: 1. Dia Țichindeal; 2. Dintr-o carte veche, Tesalonicul. Acum îți trimit: 1°. Extract dintr-o cărticică: Tratatele dintre Rusia și Turcia 2°. Din Bolintineanu. VI. În privința lui Constantin: Crezi d-ta că poate trece examenul? Va putea intra în școala reală? D-ta carele pricepi lucrul acesta mai bine decît 20 ca d-alde mine, ai putea să-mi ridici această grije, care mă neliniștește, spuindu-mi curat. Și deoarece găsești că este bine, apoi socotesc să-l aduc acasă și mai devreme, decît timpul cînd se sfîrșește cursurile de la școala unde merge acum. VII. Asupra venirei mele, crede-mă, iubite domnule Iarnik, că am fost necontenit cu inima la d-voastră. Dar dacă mijloacele nu-mi permit a veni și în persoană, nu sunt eu cauza, ci împrejurările. Dorința mea cea mai vie în viață mi-a fost să călătoresc cît se poate de mult, fiindcă am crezut și crez că numai așa se poate deștepta un om și învăța mai mult, cînd vede mai multe țări și mai multe lucruri. Norocul mi-a stat împotrivă, căci tocmai eu am văzut mai puțin. Nici țara mea nu am putut-o. vedea. Nu mă plîng împotriva soartei sau orîndei; constat numai întîmplarea și trec înainte. Aș veni cu dragă inimă, mai cu seamă să te văz, să-mi mulțumesc dorința de a te întîlni și a vorbi despre lucrarea la care m-ai angajat fără să fiu capabil de dînsa; dară și de astă dată sunt silit să-mi înec amarul și să cedez prigonirei norocului, sau cum am zice, să mă dau după păr. VIII. Pentru venirea lui Constantin, socotesc că e destul să-l recomanzi d-ta căpitanului de la vapor, să aibă nițică grijă de dînsul. El va veni cu vaporul pînă la Giurgiu, și acolo îl voi întîlni eu. Sau: Daca cunoști pe cineva în Viena, care are să vie la București, să-i prezentezi pe Constantin cu rugăciunea ca să vie împreună. Acum o întrebare: Ce socotești d-ta despre magazinul J.H. Rabinovici, depoul fabricei de metaluri de Bretania, Viena, II, Auf der Haide, 6, care publică prin jurnalele române că la prăvălia sa de desfacere se poate lua 44 obiecte de masă cu preț de 15 franci. Daca le-ați lua, nu le-ar putea oare aduce Constantin cu sine? Cîți bani să-ți trimit pentru aquitarea comptului nostru și pentru venirea lui Constantin? Sfîrșind, rog pe Dumnezeu să vă găsească scrisoarea mea în bună sănătate. Familia d-tale priimească de la a mea sentiment de iubire; căci ai mei au început să iubească pe ai d-tale, fără a avea norocirea să-i cunoască. Iară d-ta priimește salutările mele cordiale. Sănătate și voie bună, P. Ispirescu 20 [ modifică ] București, 8/20 iunie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Și mie îmi pare bine cînd auz că ești mulțumit de cum merge lucrarea noastră, și de grămada de manuscript ce-mi spui că crește. Cu toate astea, meritul este al d-tale, carele mă îndemni și mă călăuzești. N-am spus nimic d-lui Misail despre lucrarea noastră. Și daca îi vei scrie, eu socotesc să-i spui că d-ta singur faci această lucrare; căci eu, om fără titluri, fără să fiu cunoscut capabil de a întreprinde așa ceva, mi-e teamă să nu crează că lucrarea este puțin serioasă și atunci scrisoarea d-tale să nu facă efectul dorit. Eu cu plăcere mă voi face mijlocitor, ducînd însumi scrisoarea dumitale la d. Misail, acasă. Priimesc de bun tot ce-mi scrii despre plecarea lui Constantin și despre trimiterea comptului. Țiu însă să-ți mulțumesc din suflet și mai cu seamă doamnei Iarnik, pe care n-am fericirea s-o cunosc, pentru modul cum ați sărbătorit ziua onomastică a lui Constantin, crezîndu-se el ca acasă la părinți. Pentru atîta bunăvoință și iubire manifestă, rog pe Dumnezeu să vă dea sănătate, d-voastră și copilașilor d-voastră, și să vă. trimită toate bunurile pămîntești și cerești. Mila sa cea bogată să fie în casa d-voastră. Într-una din scrisorile trecute, mi-aduc aminte că mi-ai scris de o persoană cu care erai în relații ce este Schmutzich. Acum te poți încredința ce poate fi o altă persoană academiciană de la noi, despre care îmi scrii și mă întrebi, ține-se-va el de cuvînt sau ba? viitorul îți va arăta. În privința foii ungurești ce apare în București, cu a doua ocazie îți voi arăta tot ce voi afla. Ai noștri salută cordial pe ai d-voastră. Să auzim de bine P. Ispirescu. P.S. Un lucru am uitat să te întreb: scrisorile mele fost-au ele totdauna suficient francate? P.I. 21 [ modifică ] București, 30 iunie/12 iulie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Răspunzînd epistolei d-tale de la 8 iulie st.n. mai întîi cat. să-ți mărturisesc că urările d-tale pentru ziua mea onomastică a umplut de bucurie pe toată familia mea; pentru care îți mulțumesc cu desăvîrșire. Eu și ai mei vă urăm și d-voastră toate fericirile dorite. Am fost cu scrisoarea d-tale la d. Misail. D-sa tocmai publică în Binele public un șir de articoli, din care zice că vei putea spicui o bună parte din Istoria literaturei moderne a romanilor. Cu toate astea mi-a luat scrisoarea și mi-a zis că are să o citească cu atențiune, și-mi va da răspunsul peste cîteva zile, cînd mă voi mai duce încă odată la d-sa. Numerile Binelui public, în care se publică articolii d-lui Misail, voi căuta să ți le procur. Mai alaltăieri, ți-am mai expediat: 1. O poezie a lui Eliade, Măceșul și florile; 2. Reproduceri după Conachi; 3. Franțozitele de Faca. Mîine îți voi mai trimite: reproduceri după Bolliac. Acum mă ocup a copia după Cavalerul Stamate, Paris Momuleanul și Golescu. Voi căuta să-ți procur și cărțile ce mi-ai cerut. În privința plecării lui Constantin, te rog să-i dai strictul necesar, adecă: toate albiturile sau rufele și două rînduri de haine, unul ce va fi pe dînsul și altul în sacul de călătorie. Bine ar fi să-i cumperi o păreche de cizme. Mă vei îndatora, daca mi-ai face plăcere să-mi cumperi seri viciul de masă, despre care ți-am vorbit într-o scrisoare precedentă. Bine ai regulat d-ta călătoria lui Constantin. Eu voi ieș. să-l întîmpin la Smîrda. Recomandă-i numai, te rog, să rămîie liniștit pe vapor pînă voi veni lingă dînsul. Cînd mă va vedea să nu sară nerăbdător înaintea mea, ci să mă aștepte în pace, stăpînindu-și nerăbdarea. Eu și cu ai mei vă trimitem salutări cordiale, atît dumitale cit și doamnei Iarnik, căreia îi urăm ceas bun. Sănătate și voie bună.. P. Ispirescu 22 [ modifică ] București, 9 iulie, 1880 [>st. c.] Iubitul meu, domnule Iarnik, Am văzut pe Constantin. A ajuns cu bine. După cîte mi-a spus verbal, asupra petrecerii sale la Viena — și, știi d-ta, cu vorba din grai viu, se spune cu mult mai multe decît prin scrisoare — dă-mi voie să te numesc amicul meu, fiindcă numai amicii fac ceea ce ai făcut d-ta pentru copilul meu. Doamna Iarnik trebuie să fie un înger de bunătate și de regularitate, căreia nu găsesc cuvinte destul de puternice ca să-i mulțumesc pentru îngrijirile sale. Rog pe Dumnezeu să-mi ajute ca să-i pot adresa și verbal mulțumirile mele. Pînă azi trebuie să fi priimit scrisoarea lui Constantin. Aci, închis, vei găsi 220 franci, sumă cu care se acopere cheltuielile ce ai făcut, după nota d-tale din scrisoarea de la 16 iulie st.n. Zilele trecute ți-am expediat reproduceri după Bolliac. În curînd, îți voi mai trimite și altele. Merge cam încet, pe de o parte din cauza marilor călduri, țară pe de alta pentru că zilele astea am fost foarte ocupat. 16 iulie, 1880 [st.v.]. Trebuie să știi, iubite domnule Iarnik, că mai fiecare scrisoare ce ți-am adresat de cînd ne cunoaștem, n-a fost fără întreruperi de cîte două și de trei ori chiar, pentru că în timpul cînd scriu, poate să vină cîte cineva cu vro trebuință la tipografie și atunci, înțelegi d-ta, că sunt nevoit să las scrisoarea ca să satisfac pe vizitator. De astă dată, însă lucrul a fost cu totul curios și păgubitor de timp pentru mine. Pe cînd mă ocupam a-ți scrie la 9 iulie și aveam celelalte scrisori vechi ale d-tale dinaintea mea, vine un domn, cu care a trebuit să lucrez mai multe ore la o corectură a d-sale. Am strîns scrisorile și fără să-mi dau seamă de ceea ce fac, am strîns și pe aceasta între scrisorile cele vechi, și le-am băgat în dulap. A doua zi, cînd am voit să urmez scrisoarea, o caut pe masă între alte hîrtii și nu o găsesc. Am răscolit totul de pe masă, am căutat-o prin toate registrele, cu gînd că poate o voi fi pus-o acolo, și iarăși n-am găsit-o; disperasem. Aș fi voit să-ți scriu altă scrisoare, dara aceea pe care o începusem era cu ultimile d-tale scrisori la un loc, și nu le găseam. Atunci am făcut în grabă scrisoarea ce ai priimit cu banii și ți-am trimis-o ca să nu zăbovesc. În sfîrșit, tot căutînd scrisoarea, astăzi am izbutit să o găsesc între scrisorile cele vechi, tocmai unde nu credeam să o găsesc. Am continuat de unde lăsasem, spuindu-ți întîmplarea. Banii, sunt sigur că i-ai priimit pînă acum. În privința lui Constantin, sunt deplin mulțumit. I-ai fost ca un tată, și d-na Iarnik ca o mumă, pe care, te rog, să o asiguri de recunoștința mea. Eu nu crez că s-ar supăra încă de un musafir, daca m-ar ajuta puterea să fac să vie la anul și fratele lui Constantin. În camera unde sade unul poate, fără jenă, să șează și doi frați. Dar, pentru asta mai avem destul timp. Pentru cei trei sute de franci ce-ți datorez în tipărituri, mă rog să-mi spui printr-o scrisoare cum să fac? să declar printr-o epistolă că-ți sunt dator, sau să-ți fac un deosebit (sic!) în scris? Nu trebuia așa multe scuze spre a-mi arăta dorința cea legitimă ce o ai. Recunosc de bune toate temerile d-tale; căci, de! oameni suntem. Astăzi putem fi, iară mîine nu. Ieri am fost pentru ultima oară la d. Misail. L-am găsit dispus în favoarea noastră. Nu poate deocamdată să facă nimic, fiindcă studiul d-sale pe care îl publică în Binele public îi ia mai toate orele libere. Noaptea iarăși nu poate lucra, deoarece sufere de ochi. Mi-a declarat însă că-i pare rău că nu ți-a scris încă, fiindcă pe lîngă ocupațiile literare a avut doi copii bolnavi, pentru căutarea cărora a întrebuințat tot timpul ce-l mai avea pentru alte afaceri. Totuși, mi-a promis că de îndată ce necazurile din familie îi va da răgaz, are să-ți scrie. D-sa îți recomandă să consulți cărțile: 1. Manual de Istoria literaturei române de Pop fiu, 1 volum. 2. Compendiu de literatura română de Pop, 2 vol. Dacă nu le ai, te rog scrie-mi, ca să le caut eu în București. Tot astăzi îți trimit și urmarea studiului d-lui Misail, cît a apărut pînă azi în Binele public. Constantin vrea să-ți descrie călătoria sa de la Viena la București. La aceasta l-am Îndemnat și eu. După ce va face conceptul, i-am făgăduit că am să-i îndreptez scrisoarea, colea și colea, ca să nu rămîie nepieptănată. D. Cionca vă trimite complimentele sale. D-sa, fiindcă are să se preîmble prin Transilvania în timpul vacanței, mi-a recomandat pe un neamț care să mediteze pe Constantin. De ieri a și început lecțiunile. Peste puțin am să-ți trimit psalmul 103 din Coresi și reproduceri, după Cavalerul Stamate. Ai noștri salută cu iubire pe ai d-voastră. Pe d-ta te strîng de mînă călduros. Să auzim de bine P. Ispirescu 23 [ modifică ] București, lOfâiulie, 1880• Iubitul meu, domnule Iarnik, Pentru acum numai două, trei vorbe. Sunt foarte ocupat. Peste cîteva zile îți voi scrie mai cu d-amănuntul. Constantin a sosit. Sunt cu desăvîrșire mulțumit de traiul lui la d-voastră. Mumă-sa mai cu seamă este încîntată. Aci, închis, vei găsi o poliță de 220 de franci. Eu și ai noștri vă salutăm cordial. Să auzim de bine P. Ispirescu. 24 [ modifică ] București, 28 iulie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Ne-am bucurat cu toții, aflînd de nașterea micului Iarnik și cu atît mai mult, știind că muma. și pruncul sunt sănătoși și le merge bine. Din partea mea urez micului Iarnik să fie scutit în calea vieții sale de persecuții și de neprieteni; să întîmpine în mersul său numai flori bine-mirositoare. Doresc să se fi născut într-un ceas bun și să fi fost ursit ca, pe lîngă minte etc., să aibă și un gram de noroc măcar. Nevasta mea urează micului Iarnik să fie mîngiierea și ajutorul părinților lui la vreme de nevoie și bătrînețe. Copiii îi urează să se facă mare și să le ajute Dumnezeu să se întîlnească cu dinsul în viața lor de mai multe ori. Constantin arde de nerăbdare să-l vadă cît mai curînd. Știu ce va să zică necazurile unui bărbat la ceasul nașterii vrunui copil al său, pricep și durerile mumei. Dar daca. se trece cu bine, cum s-a întîmplat la d-voastră, toate se uită și veselia începe. Cît despre domnul ce a trecut prin Viena și nu ți-a făcut vizita, este o învățătură pentru d-ta, ca să cunoști oamenii. Se găsesc în lumea asta indivizi, fie oameni erudiți, fie ignoranți, cari te ridică în slava cerului, pînă are trebuință de cîte cineva, și după ce încetează această trebuință, îi întoarce spatele, ba încă îl și calomniază. Ce să zici, a lăsat Dumnezeu fel de fel de caractere. D-ta să nu te mîhnești. Alții au pățit lecțiuni și mai. aspre. Înarmează-te cu curagi și disprețuiește pe cei ce vezi că te ocolesc. Din lista de cărți, ce mi-ai trimis, numai pe cele înșirate aci le-am putut găsi în București: 1. Bolintineanu. Poezii 12 lei 2. B.A.G. Culegere de anecdote 0,50 3. Cugler Matilda. Poezii 0,50 4. Damé. Visul Dochii 2,50 lei 5. Alexandrescu G.M. Meditații etc 11,75 6. Alecsandri. Proză 8,00 7. Petrino. Raul 5,00 8. Gane. Încercări literare 1,00 9. Alexi. Ciarda albă 0,50 l0. Negruzzi Iac. Mihai Vereanu 2,50 11. Guguțel fiul vicleanului meșter Perdaf 1 — 12. Drocu B. N. Curs de literatură 1,00 13. Ștefănescu C. D. O privire generală asupra literaturei noastre 1,00 14 Gorjan. Românul glumeț 1,00 15. Iarcu D. Românul glumeț 1,00 16. Mak. Moneta literară și Dascălul de aramă. Avînd un exemplar din această carte, ți-o trimit gratis 17. Misail D. Constantin Negri 2,00 18. Pop V. Gr. Conspect asupra literaturei, vol. II. 3,00 Vol. I. ediție sfîrșită nu se mai găsesc. 19. Stoicescu. Fragmente din autorii români, două vol. 2,50 20. Baronzi. Limba română și tradițiile ei 5 — suma 61,75 La această sumă, se adaogă plata poștei 4 — suma 65,75 Această sumă o voi ține în seamă la socoteala, noastră pentru Constantin. Celelalte ce mi-ai însemnat în listă nu se găsește pe la librării din București. Nici chiar acestea nu le-am găsit la un loc, ci la mai multe. Zilele trecute, ți-am trimis cele trei cărți ce ți-am promis că am să ți le procur. Apoi: 1. Reproduc ri după Logofătul Konaki. 2. ,, „ Cavalerul Stamate. 3. „ „ Constantin Golescu. Astăzi îți trimit: 1. Reproduceri după Paris Momuleanul. Îmi pare foarte bine că ai găsit pe cine să-ți ajute la lucrarea ce ai întreprins. Îți urez bună reușită. Eu și ai noștri vă salutăm cu dragoste. Sănătate și voie bună P. Ispirescu București, 14/26 august, 1880, 25 [ modifică ] Iubitul meu, domnule Iarnik, De mult nu ți-am scris. Te rog să nu te superi pentru aceasta. Am avut atîtea și atîtea pe capul meu lunile astea, încît nu știu unde mă aflu. Întins într-o parte și într-alta de niște lucrări, cu care mă văz însărcinat de către unii și alții, și mai totdauna gratis, nu pot să-mi văz de lucrul meu. Pe lîngă astea, pune și căldurile pe care le-ai gustat cînd ai fost aci și poți să-ți închipuiești de cum poate să meargă lucrul. Mulțumită Domnului, acum cel puțin serile s-a.u mai răcorit; miște ploi mărunte care a început, ne dă de veste că toamna s-a apropiat. Totuși zilele sunt încă calde. Un fel de zăpușeală nenaturală ne îneacă, semn de vreme ploioasă. Îmi pare bine că fetița d-tale a scăpat numai cu semnul, fără să i se întîmple ceva mai serios din căzătură. Cîte de-alde astea nu are să întîmpine bieții părinți! Și cu cît sunt mai mulți copii, cu atît și accidentele sunt mai multe și mai felurite. Bine, cînd scapă teferi copiii din asemenea întîmplări. Cărțile pe care nu le-am găsit și nu ți le-am trimis sunt următoarele: 1. Țăranul glumeț, de Iarcu; aceasta o știu; nu este ceva mare lucru de ea; 2. Puterea de propășire a limbei, de Ionescu B.; 3. Poezii populare române din Bucovina, de Marianu; 4. Tradițiuni populare române; 5. Vicleniile meșterului Perdaf; 6. Barbu, Poiana-lungă; 7. Plăiașul Logofăt mare, de Codrescu; „8. Cronica satelor sau culegere de mai multe anecdote glumețe. Acestea sunt pe care librarii din București nu le au. Cît pentru Conspectul asupra literaturei române de Pop, vol. I, am lăsat vorbă pe la anticari, ca îndată ce va da de dînsa, să mă anunțe ca s-o cumpăr. Se vede că n-am știut cum să mă exprim, de nu m-ai putut înțelege cînd am zis că la anul aș dori să-ți trimit și pe George. Eu, cu vorba la anul, am înțeles după vacanțele din 1881. Îmi scrii de rufele lui Constantin. Eu nu mă împotrivesc a plăti pentru spălatul lor, cît veți crede de cuviință, fiindcă, deși nu sunt avut, totuși nu voi să caz în greutatea cuiva cu cît de puțin. Aci alăturat vei găsi și adeverința pentru cei trei sute de lei noi, pe care mi-ai cerut-o. Ce crezi d-ta despre lucrarea ce avem să întreprindem? Avea-va vrun rezultat bun? Căuta-se-va? Se va interesa publicul de dînsa? Cam cîte exemplare crezi d-ta să tipărim? Căci, după cum prevăz, are să fie o carte destul de voluminoasă și prin urmare și prețul mare. Vinde-se-va oare? Nu vom munci în zadar? Eu acum citesc la Letopisețe și pe Șincai, după ce voi alege ceva și voi copia, îți voi trimite. În ce zi crezi d-ta că putem trimite pe Constantin, ca să ajungă în Viena la termen? Voi căuta și eu să aflu în ce zi pornește vaporul de la Giurgiu. În ultima carte poștală, ne mulțumești pentru urările ce eu și ai mei am făcut pruncului d-tale, de curînd venit pe lume. D-ta îi zici copilandru. Mai are să treacă multă apă pe Dunăre pînă să ajungă copilandru. Deocamdată este numai copilaș. Nu te supăra, rogu-te, dacă îți atrag atențiunea asupra astor două cuvinte, cari niciodată nu se pot lua unul drept altul. Copilandrul este un băiat aproape de pubertate, pe cînd copilaș se zice la copii ce sug încă. Doamnei Iarnik arată-i din parte-mi și din, partei nevestei mele și a lui Constantin închinăciuni respectuoase și bucuria ce simțim că s-a ușurat cu bine. Dă, te rog, copiilor d-tale îmbrățișările ce aduce această scrisoare din partea mea și a familiei mele. Îți strîng mîna frățește și să auzim de bine. P. Ispirescu: 26 [ modifică ] București, 24 august st. v. [1880]. Iubitul meu, domnule Iarnik, Astăzi, duminică, Constantin a pornit din București, spre a veni la Viena; el trebuie să ajungă, după cum crez, miercuri sau joi. Despărțirea, de astă dată, a fost mai grea decît acum un an. Voia să plece, da zor să i se gătească bagajul, să-l împacheteze, dară vedeai că ceva lăuntric părea că-l ține în. loc. Unde, după cum știi, acum un an nici o lacrimă nu s-a ivit în ochii lui, de astă dată, cu trei zile înainte de a pleca, era tot cu ochii inundați de lacrimi. Se ferea el ca să nu-l vedem, dară îl surprindeam. În ajunul plecării, numai după stăruința mumei sale a mîncat. Zilele trecute, am fost pe la d. Maiorescu. I-am spus de lucrarea noastră. D-sa mi-a zis că, ca să poată înțelege ce voim noi, să-i duc scrisoarea d-tale să vadă ce scrii, să-i duc lista autorilor ce mi-ai trimis și pe aceea de autorii ce ți-am trimis. Apoi mi-a promis să mă povățuiască, ce am să mai fac. D-sa nu este mulțumit cu lucrarea d-lui Pumnu, căci este prea întinsă. Ar trebui ceva mai substanțial. Atîta deocamdată. După ce voi mai vorbi cu d-sa, îți voi comunica rezultatul. Eu și ai noștri salutăm cu dragoste pe întreaga d-tale familie. Sănătate și voie bună. P. Ispirescu 27 [ modifică ] București, 6septembrie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Îi pare rău din inimă de cele ce ți s-au întîmplat cu sluga de la școală și cu neajungerea din timpul vacanțelor. Și eu, iubitul meu domn, nu stau mai bine; după ce am avut mai multe cheltuieli extraordinare în timpul verei, acum suntem asupra timpului cînd trebuie să plătim chiria casei, care se face cu o lună înainte de sfîntul Dimitrie și să plătesc toată deodată pe jumătatea de an viitoare. Cu toate astea mă voi sili să fac totul ce voi putea, și cît de curînd să-ți trimit suma de care zici că ai trebuință. Daca d-ta crezi că este neapărat să punem lui Constantin un meditator, și că altfel nu se poate, te rog să angajezi pe cineva cu remunerația de 7 florini pe lună. Trebuie să-ți mărturisesc insă, — aceasta, fie zisă numai între noi, — că de aș fi știut că Constantin are să fie așa de anevoios la învățătură, l-aș fi ținut mai bine acasă. După cum ți-am spus în scrisoarea precedentă, am fost al doilea la d. Maiorescu, cu scrisoarea d-tale și cu listele de autori ce mi-ai trimis. Iată rezultatul: d. Maiorescu și-a manifestat mirarea pentru atîta pierdere de timp, de am copiat atîta multă materie ce ți-am trimis. D-sa nu e de părere ca o crestomație să conțieși bun și rău. D-sa este convins că o carte de felul acesta să fie puțin voluminoasă, să cuprinză cîte ceva bun numai de la autori însemnați. Nu e de folos o carte mare, numai ca să fie mare, cum de exemplu este Lepturr rul d-lui Pumnu. D-sa nu e de părere să se publice din manuscriptul ce ți-am trimis mai multe bucăți; dar mai cu seamă: 1. Din Eliade, Cînt‘ul VIII, Infernul lui Dante; 2. Din paremiile lui Dosofteiu; 3. Din Psaltirea lui Pralea; 4. Din Cavalerul Stamate; 5. Din Paris Momuleanu. Din lista d-tale nr. 1, ce mi-ai trimis, d-sa. a șters pe: Cîrlova; Carp; Densușianu. Din lista. nr. 2, a oprit numai pe: Alexandria; Arghir; Esop; Asachi; Bălcescu; Bodnărescu; Gonachi; Crețeanu George; Ghica Ion; Hasdeu; Mureșianu; Șerbănescu; Sihleanu; Șincai; Ureche. Iară lista nr. 3, a șters-o cu desăvîrșire. De rîndul acesta eu îți trimit mostre de limbă din: 1. Eminescu (poezii); 2. Din Șincai; 3. Din Gatavasieru (1742); 4. Din Psaltirea lui Coresi. 5. Din Petru Maior. Altceva acum. D. dr. Gaster este în București. A venit să mă vază. Aflu, după cum a spus unora, că este concurent la catedra din Bucovina, unde are să se întîlnească cu d-ta, carele ai să vii iarăși ca concurent. Mai aflu că, după cum a spus el la alții, pe cit va fi în București, are să se ocupe cu o Crestomație a limbei românești, tot pentru germani, adecă de o lucrare identică cu a noastră pentru care zice că a și adunat material. Eu nu i-am spus nimic de lucrarea noastră. Ce zici d-ta? să mai mergem înainte, ori ba? Aștept răspunsul d-tale, pînă atunci eu voi copia din letopisețe. Scrie și d-ta d-lui Maiorescu în privința lucrării noastre și roagă-l să ne ajute cu sfaturile d-sale. Crezi că e bine să spui d-lui Gaster că lucrăm la o crestomație și cît suntem de înaintați? D. Hasdeu s-a întors în țară, după ce a cutreierat mai toată Europa. El este bine cu d. Gaster, carele atîta l-a ajutat în polemica cu d. Cihac. Poate că-l va ajuta întru ceva să izbutească în întreprinderea sa. D. Hasdeu este membru în Consiliul instrucțiunei publice. Eu de la dînsul nu pot aștepta nimic. Socotește-te cum este mai bine și scrie-mi ce trebuie să fac. D. Tocilescu a fost bolnav de bășica udului. Acum îi este mai bine. Lucrarea sa, Dacia înainte de Romani, a înaintat și socotesc că pe luna viitoare să se termine. A întîmpinat și dînsul o mulțime de persecuții din partea unui domn, căruia îi fusese amic devotat. Mă grăbesc ca să dau la poștă încă azi scrisoarea mea. Eu și ai noștri vă salutăm călduros pe d-ta și pe întreaga d-tale familie. Lui Constantin, îi voi scrie zilele astea. Să auzim de bine. P. Ispirescu 28 [ modifică ] București, 22 septembrie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Iată sunt 16 zile de cînd aștept răspunsul d-tale la întrebările ce ți-am făcut prin epistola mea de la 6 septembrie, și pînă astăzi tăcerea d-tale mă pune în poziție să crez că n-ai primit scrisoarea mea. Oare ești supărat de ceva pe mine, frate? Spune-mi-o verde în ochi. Nu știu, asemenea, nici daca ai priimit sau nu reproducerile ce ți-am mai trimis, din: 1. Eminescu (poezii). 2. Șincai. 3. Catavasiar (1742). 4. Psaltirea lui Coresi. 5. Petru Maior. 6. Letopisețe. 7. Miron Costin. 8. T. Maiorescu. 9. Odobescu. 10. T. Maiorescu (sic!) 11. Iacob Negruzzi. Aci, închis, vei găsi un cec de 150 franci. Am făcut pe dracul în patru, și-ți trimit acești bani, ca să te înlesnești la nevoile, în care mi-ai scris că te afli. Ai noștri salută pe ai d-voastră cu dragoste. Sănătate și voie bună. P. Ispirescu. 29 [ modifică ] București, 22 octombrie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Am cam întîrziat cu trimiterea banilor; nu mă îndoiesc însă că d-ta ai fost atît de bun de ai întîmpinat cheltuielile ce era de făcut cu de la d-ta. Și apoi drept să-ți spui, nu mă așteptam că am să mai dau ceva bani luna asta, deoarece mă asiguraseși prin precedenta d-tale epistolă, după care ți-am trimis 150 franci, că tocmai pe la capătul anului viitor voi mai avea să plătesc. Oricum ar fi, aci închis vei găsi și suta de franci ce-mi ceri prin ultima d-tale epistolă, pentru haine lui Constantin și pentru plata la școală. Bine ar fi, socotesc, să iei lui Constantin ciorapi de lînă și o legătură de gît, nu însă de lînă. În privința lucrării proiectată de d-ta și care acum s-a întrerupt, iată ce pot să-ți scriu. Miercurea trecută, d. Maiorescu în prezența d-lui Gaster și a mea, ne-a spus propunerile d-tale așternute printr-o scrisoare destul de lungă ce ai trimis d-lui Maiorescu. D. Gaster a declarat că, în asociație cu oricine va fi, nu lucrează; că d-sa are să-și continue lucrarea d-sale, pentru care se va ocupa de toți autorii anteriori secolului XIX, și că d-ta să termini ceea ce ai început. Aceasta m-a însărcinat și d. Maiorescu să-ți scriu. Cum bag de samă, temerile mele s-au realizat. Ți-am și scris, pare-mi-se, cîte ceva. D-ta însă erai sigur de lucrare, fiindcă te îndemnase și d. Musafia, după cum îmi scriai, să o duci pînă in capăt. Acum, ce zici d-ta Pești de părere să urmezi, ori te oprești aci? Din partea mea, îți mărturisesc, n-aș avea bani de cheltuit, pe lingă atîta muncă, pentru o lucrare, de la care nu este perspectiva de a mi-i întoarce. Daca crezi să urmăm, scrie-mi, și mai cu seamă dacă ai șanse să poți desface cărțile. Mie nu-mi pare rău de altceva, decît de munca mea de opt luni de zile, timp in care aș fi putut face altceva. Dacă socotești că nu trebuie să mai urmăm înainte, și totuși manuscrisele ce ți-am trimis îți trebuie, ține-le și, prețuind cam cit ar face lucrarea, să-mi ții în seamă la plata ce am să-ți dau pentru Constantin, iar de nu-ți trebuie, te rog să faci bine a-mi înapoia acele manuscrise ca, cel puțin, să mă mîngîi cu atît, că am subt ochi munca de atîta timp, pentru care am vărsat multe sudori și am veghiat destul. Te rog să nu iei în nume de rău cele ce-ți scriu, fiindcă eu crez a avea toată dreptatea. Daca d-ta vezi lucrurile altfel, scriemi fără preget și verde, pe șleau. Peste curînd am să scriu și lui Constantin. Lipsa de timp mă face să-i scriu așa de rar. Cu toate aceste, fii bun și spune-i că rog pe Dumnezeu să-l aibă în sînta sa pază. Ai noștri salută cu dragoste pe ai d-tale. Sănătate și voie bună, P. Ispirescu 30 [ modifică ] București, 11/23 noiembrie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, Cam tîrziu răspunz scrisorii d-tale de la 7 noiembrie st.n. Cauza fu că dobîndind de la d. Eminescu colecția de zicături ale Golescului, m-am silit să le copiez, ceea ce am și făcut. N-am avut nici un minut de răspas. Acum, în privința lucrării noastre, iată cai’e ar fi ideea mea. Deoarece d. Gaster nu voiește a lucra în asociație cu nimeni, noi să ne silim să-i apucăm înainte. Aflu că d-sa s-a pus cu hărnicie la muncă și teamă mi-e să nu ne lase înapoi. După cît sunt eu de înaintat în lucru, puțin aș mai avea de făcut. La d-ta sunt îndreptate acum toate speranțele de reușită, prin urmare grăbește. Pînă atunci, eu crez că ar fi bine: 1. Să ne gîndim la tipărirea cărții; 2. Să vorbești cu fabricantul de hîrtie și să o și trimiți pînă este timp; 3. Să alegi și să coordinezi bucățile copiate și să mi le trimiți, ca să le tipărim; 4. Neavînd litera fractur în tipografia noastră nu s-ar putea tipări oare cu antiqua, adică cu litere latine? La (sic!) din contra, partea dumitale nemțească ai putea să o tipărești în Viena. Va fi și mai ieftin. 5. Te rog să-mi trimiți o listă de toate manuscriptele ce ți-am expediat ca să consult pe d. Maiorescu, ce ar mai trebui să copiez. Eu n-am păstrat nici o însemnare de ele. 6. Cam de cîte coaie cugeți să se facă această tipărire, și ce format voiești să dai cărții. Iată atîtea puncte, pe cari trebuie să te grăbești a le pune în lucrare, ca să nu ne fie munca deșartă. În scrisoarea trecută, te-am întrebat despre șansa ce ai de a se putea desface cărțile, ca să ne putem întoarce măcar banii ce vom cheltui pentru a ei tipărire, și nu mi-ai răspuns. Bine faci de te pui în contact cu români născuți. Pentru conversație însă te-aș sfătui să cauți români bucureșteni, de la cari vei avea mult a afla în privința dulceței limbei. Eu am o gramatică, a lui Heliade, tipărită la 1828. D. Manoliu are una a lui Iordache Golescu, tipărită la 1840. Dacă e trebuință, i-o voi cere, ca să o vezi. Asupra lui Constantin, astăzi i-am scris și lui. Am ascultat sfaturile d-tale, și i-am recomandat să fie ascultător și supus profesorilor, să se silească cu toată inima la învățătură, și să fie curat și regulat întru ținerea obiectelor ce-i aparțin. Ai noștri salută cu dragoste pe ai d-voastră și în particular d-nei Iarnik respectoase închinăciuni. Sănătate și voie bună. P. Ispirescu P.S. Îmi scrii despre Jurnalul macedonean. Nu-mi aduc aminte să mă fi rugat ceva despre dînsul. În scrisoarea, la care răspunz acum, am văzut un pasagi, în care zici că m-ai rugat, și apoi îl ștergi sub cuvînt că ți l-ai procurat. Nu pricep lucrul acesta. Cînd si ce mi-ai zis despre dînsul ceva? P.I. 31 [ modifică ] București, 16/28 dccembrie, 1880. Iubitul meu, domnule Iarnik, D. Maiorescu a schimbat zilele d-sale de adunare, fiindcă ține un curs de logică, săptămînal, la Academie. Ambele d-tale scrisori i le-am dat cu pasagele notate pe margine asupra cărții in proiect de a se tipări. Sunt două săptămîni; d-sa a zis să i le mai las ca să se gîndească cum ar fi mai bine să procedăm la arangiarea materialului, prin urmare sunt în așteptare. Nu ți-am răspuns în parte la fiecare scrisoare, fiindcă am fost și ocupat, pe lîngă lipsa de a ști ce să-ți răspund. În privința prețului tipărirei, printr-o scrisoare mai cu de-amănuntul îți voi arăta și prețul hîrtiei și prețul tiparului. Numărul de 4CO exemplare mi se pare suficient. Îți urez de Anul Nou, d-tale, respectabilei doamnei Iarnik și copilașilor, toate bucuriile, prosperitatea să intre în casa dumitale pe o ușe și nevoile să iasă pe alta; mul ce începe să fie orizontul, aurora unei fericiri nesfîrșite și seninătatea să nu mai apuie în veci de veci pentru d-voastră. Asemenea felicitări priimiți și de la ai noștri. Să auzim de bine. P. Ispirescu București, 25 ianuarie/6 februarie, 1881. 32 [ modifică ] Iubitul meu, domnule Iarnik, Iată, este destulă vreme de cînd nu ți-am scris. Să nu mă osîndești pentru aceasta. D-ta știi ce va să zică cînd, pe lîngă lucrul ce te copleșește se mai adaogă și împrejurări. Timpul este scurt, — foarte scurt, — pentru omul ce-și agonisește existența prin muncă, și cu toate astea trebuie ca o parte din cele 24 ore ale zilei să o jertfească odihnei și nutrimentului. Timpul vacanțelor pentru adunările literare de la d. Maiorescu a fost cam lung. Aproape patru săptămîni; și cu toate că inima îmi bătea ca să pot afla hotărîrea d-sale în privința celor ce m-ai întrebat despre cartea noastră, am fost silit să aștept pînă acum. În sfîrșit, am întîlnit pe d. Maiorescu și înapoindu-mi scrisorile d-tale, pe care i le dădusem, mi-a spus că ți-a scris d-tale, d-a dreptul. Acum aștept de la d-ta o scrisoare amănunțită de ceea ce mai avem să facem. Cu d. Gaster n-am mai vorbit nimic asupra acestei lucrări. Numai înainte de sărbătorile Crăciunului, după stilul vechi, întîlnindu-mă cu dînsul, mi-a spus că se duce în Germania, trece prin Viena și se va întîlni cu d-ta. A venit? ce ați hotărît? În privința tipărirei cărții, găsesc cu totul de prisos a-ți spune ceva acum, deoarece începutul tipărirei este cu totul departe de arangiarea materialului, asupra căruia nu ești cu totul decis ce și care manuscris să intre în colecțiune. Totuși, pentru hîrtie, socotesc că în orice chip tot mai ieftin o vei lua de la Viena, de acolo adecă de unde o iau și librarii noștri, cari mai vor să cîștige și ei ceva. Pentru jurnalul Frățilia întru, dreptate, am trimis la d. Ureche să cumpere numerile apărute, și mi-a răspuns că fiind în podul casei, va pune sa le caute și mi le va trimite. L-am întîlnit apoi la Academie și l-am mai rugat încă odată. Mi-a promis din nou. Am rămas însă cu promisiunea. Ar fi bine să te adresezi d-ta d-a dreptul la d-sa. Îmi pare foarte bine că fetița s-a însănătoșit și doresc ca. să fiți scutiți de neplăcerea de a mai priimi vizitele medicilor, căci ele sunt niște adevărate lipitori. Le-am mîncat eu păpara. Despre Constantin, ce zici? S-a mai îndreptat? Ți-a arătat el scrisoarea ce i-am trimis-o în luna trecută? Într-una din scrisori îmi zici că de Alecsandri nu m-am ocupat de loc. Adevărat, așa este. Nu m-am ocupat, fiindcă d-ta m-ai oprit, spuindu-mi printr-o scrisoare anterioară că îl studiezi d-ta și că vei extrage tot ce vei găsi folositor. Vei fi observat că dacă am extras din literatura veche bisericească cele ce ai subt ochi, apoi m-am ferit a lua traduceri; am cules numai precuvîntările, ceea ce neapărat că sunt compuneri. Apoi, din toate tipăriturile am luat același psalm și același cap de evangelie, de la toate edițiile, ca o paralelă între vorbirea unora și altora. Mai departe, din psaltiriile în versuri am luat din fiecare atîtea piese cîte feluri de versuri am găsit în ele. Prin urmare eu crez că nu sunt de prisos, și că poate fi de folos. Cu aceasta nu zic că nu trebuie să luăm și din cronicari, precum și din ceilalți autori menționați de d-ta. Aci, închis, vei găsi 150 franci ce mi-ai cerut. Și daca am cam întîrziat, să nu socotești că am fost neglijent, ori că am uitat. Îți mărturisesc că mi-a fost peste putință să ți-i trimit mai curîr.d. Oricum ar fi, te asigur că nu voi rămînea niciodată datorul d-tale în această privință. Cît pentru d-ta, văz că ești destul de îngăduitor, n-am să mă plîng, și știi că nu sunt vrun bogătaș. Am toată bunăvoința și sincer îți spui că-mi voi face datoria în consciință. Te rog însă să mă ierți cînd vei vedea că întîrziez cîteva zile preste termen, căci aceasta o fac fără voia mea și silit de împrejurări. Ai noștri salută cu dragoste pe ai d-voastră, soția pe soție, copii fi] pe copii. Să auzim de bine. P. Ispirescu 33 [ modifică ] București, 31 ianuarie st. v., 1881. Iubitul meu, domnule Iarnik, Pînă azi trebuie să fi priimit banii ce ți-am expediat la 6 februarie st. n. Aștept răspuns. În privința d-lui Gaster, sunt mîhnit că mie mi-a spus că are să vie pe la d-ta să se înțeleagă asupra luciului, și fiind la Viena, altceva a făcut de ceea ce mi-a spus mie. Califică d-ta însuți fapta aceasta. Daca ai găsit editor, bun lucru este, și prin urmare încheie învoiala cu dînsul, ori de va tipări la București sau aiurea cartea. Pentru aceasta ai consimțămîntul meu de mai înainte. Numai, te-aș ruga să-mi comunici și mie sub ce condițiuni ia el editura. Asupra tipărirei: 1. Îți trimit o probă de tipar pe o foaie de hîrtie, ce va servi și ea ca probă. 2. Deoarece foaia este de mărimea cărții d-voastră și formatul asemenea, socotesc că și literele vă convine. 3. Prețul tiparului pentru o coală în 500 exemplare este de 55 franci; iar pentru 1000, de 65 franci, plus hîrtia care, după modelul alăturat aci, costă 20 franci topul de 500 coaie. 4. Pe pagină ce-ți trimit, sunt 42 rînduri; daca voiești, se poate strînge rîndurile, adecă să se facă mai dese, ca să încapă 50 rînduri. 5. Corectura cine o citește? Astea ar fi condițiile. D-ta să-mi spui cum se va regula plata Salutînd cu iubire din partea alor mei pe ai d-voastră, priimsște și d-ta civilități sincere. Sănătate și voie bună. P. Ispirescu P.S. Cartea d-lui Tocilescu, eu ți-am trimis-o, fiindcă d-lui mi-a scris să dau la mai multe persoane. 34 [ modifică ] București, 72/24 martie, 1881. Iubite domnule Iarnik, Răspunzind ambelor d-tale scrisori, celei adusă de d. Tocilescu și celei de la 4/16 martie curent, îți mărturisesc că ai dreptate să fii supărat și să mă dojenești, însă te rog să nu mă osîndești pînă nu mă vei asculta și pe mine. Trebuie să știi că deși am văzut pe d. Tocilescu, de cînd mi-a adus scrisoarea pînă azi de cîteva ori, n-am putut să vorbesc cu d-lui despre altceva, decît de afacerile d-sale, fiind totdauna grăbit. Două seri, la deosebite intervale, mi-a acordat, în care seri am și fost la d-sa. Dar pare că fu un făcut, că nu l-am găsit acasă. Vezi bine, dară, că nici despre manuscriptul ce mi-ai spus n-am putut vorbi cu d-sa nimic, și nici ca să-l consult asupra bucăților alese din autori; ba n-am dobîndit de la d-sa nici traducerea rîndurilor nemțești din scrisoarea d-tale. Am fost nevoit să alerg la cumnatul meu, d. Palița și din cele ce mi-a tradus d-sa, am înțeles totul. Nu este nevoie să mă pui in corespondență directă cu d. Niemeyer. D-ta poți să-i transmiți cele privitoare la afacerea tiparului chiar cele arătate mai la vale, adecă: În scrisoarea, mea precedentă ți-am scris că o coală tipărită în condițiile acolo arătate, în 500 exemplare, costă 55 franci, iară în 1000 exemplare, 65 franci. Deoarece însă d. editor găsește că este scump și în dorința de a tipări partea românească la noi, ca să-ți poți priimi mai cu înlesnire banii ce-ți datorez, eu accept propunerea d-lui editor și modific prețul, precum urmează: Prețul pentru 500 exemplare — 55 franci de coală în 8 sau 16 pagini, formatul ce ți-am comunicat în epistola precedentă și 57 franci pentru 1000 exemplare, în lcc de 65. Socotesc socotesc (sic!) că acum nu va mai avea nimic de zis, și prin urmare cît mai curînd putem și începe. Cît pentru partea nemțească, părerea mea, ar fi să se tipărească la Viena. 1°. Pentru că tipărindu-se in București, ar mai trebui adăugat la prețul coalei ceva pentiu corectură. 2°. Pentru că ar fi o mare cheltuială de timp ca să trimit corecturile la Viena, să le revezi d-ta. 3°. Pentru că temerea de neuniformitate dispare, știindu-se că literele noastre sunt din fonderia d-lor Peppelbaum și Besson din Viena, litere de care s-ar găsi cu înlesnire pe la tipografiile din capitala Austriei. Asupra acestora cred că suntem înțeleși acum. Pentru hîrtie iarăși se poate găsi în Viena poate mai bună și mai ieftină. Iară pentru transportul hîrtiei tipărite, mă învoiese cum ai zis d-ta să plătesc eu jumătate și d-ta jumătate. În privința d-lui Gaster, abia alaltăieri l-am văzut. D-sa a venit pe la mine și mi-a spus că trecînd prin Viena, pe d-ta nu te-a găsit. M-a întrebat de prețul tipărirei cărții d-sale și după cîte mi-a dat să înțeleg n-are încă un editor. Acum voiește să-și dobîndească unul. Din vorbele sale eu am luat cuncștință că nu se învoiește cu nici un editor din București, și că cei din străinătate îi plătesc cote (sic!) cu 50 franci coala. Aducînd vorba despre cartea noastră, m-a întrebat cum stăm. Eu i-am răspuns că de la d-ta nu mai am nici o știință și că stăm locului. D-sa mi s-a lăudat că opera d-sale este gata mai mult de jumătate și că totdeodată se ocupă și de o gramatică. Între altele, mi-a spus că a fost la Doamna și că l-a priimit bine. D-ta nu mi-ai scris nimic despre copia ce ți-am trimis acum în urmă din Letopisețe. Eu am mai copiat și din Istoria critică a românilor ceva. Voi căuta zilele astea să întîlnesc oricum pe d. Tcciiescu. Voi consulta pe d. Slavici ori Eminescu despre bucățile cele mai alese ale autorilor ce mi-a recomandat d. Maiorescu și le voi copia. În privința banilor ce-mi ceri pentru Constantin, nu știu, zău, de voi putea să ți-i trimit la termenul pus de d-ta, căci tocmai atunci trebuie să-mi plătesc și eu chiria. Ma voi sili, pe cît voi putea, însă ca să nu te zăbovesc mult. Ai noștri salută cu dragoste pe ai d-voastră. Strîngîndu-ți mîna te salut cordial. P. Ispirescu P.S. Albumul macedo-român urmează a-ți veni cît de curînd. 35 [ modifică ] București, 21 martie [1881?] Iubitul meu, domnule Iarn k, Am priimit carta poștală de pe vapor, și foarte m-am bucurat că ați ajuns sănătoși. Am spus d-lui Hasdeu, d-lui Odobescu și d-lui Teodorescu că, siliți de grăbnicia plecării, n-ați putut să mergeți a-i întîlni, ca să vă luați ziua bună. D. Rasidescu și-a luat seama, nu-și mai trimite copilul. L-a așezat la școala comercială din București. Ce să fac cu cărțile Cursului d-tale de limbile romanice, ce a rămas la mine? Am întîlnit pe d. Grandea și i-am zis de gramatica Boiagi. D-sa mi-a răspuns că a avut două exemplare pe care le-a dăruit unui călugăr ce aduna cărți spre a forma o bibliotecă la Muntele Atos; că acel călugăr are să se întoarcă prin București, și că atunci îi va cere una. Eu am vorbit cu un anticar ca de-i va cădea în mînă vrun asemenea exemplar, să mi-l aducă, și mi-a făgăduit. Recomandați, vă rog, lui Constantin să fie cuminte și să se silească la învățătură, dacă voiește să fie iubit de toată lumea. Puneți-l, vă rog, să-mi scrie cînd are cîte puțin timp. Priimiți, din partea soției mele, complimente. Arătați, vă rugăm, din partea noastră respectoase salutări doamnei Iarnik, pe care regretăm că nu o cunoaștem în persoană. Pe d-ta te strîng de mînă, ca pe un frate și să auzim de bine. P. Ispirescu București, 18/30 aprilie, 1881. 36 [ modifică ] Iubite domnule Iarnik, Astăzi vă trimit 160 franci și fiindcă timpul îmi lipsește a vă scrie mai mult, vă rog să priimiți din partea mea și din partea alor mei salutări sincere și dorința de a vă afla sănătoși atît d-voastră cît și familia ce vă încongioară. Constantin ce face? cum se poartă? urmează regulat la învățătură și cu însemnarea de cum întrebuințează orele zilei? Sănătate și voie bună, P. Ispirescu P.S. În sărbători am să-ți scriu mai cu amănuntul. 37 [ modifică ] București, 19 aprilie/1 mai, 1881. Iubitul meu, domnule Iarnik, Aci Închis vei găsi 250 franci. Din aceștia, te rog să binevoiești a cumpăra haine lui Constantin de vară. Caută însă, te rog, să nu fie prea scumpe. Întîrzierea a provenit din două cauze: 1. După o scrisoare a d-tale anterioară, nu mă așteptam, decît tocmai în mai să-ți mai trimit ceva bani; 2. Acum, în primăvară, sunt silit să mă mut. Localul în care am să mă mut este cu 1000 de franci mai scump pe an. Apoi, trebuie să știi că la noi chiriile se plătesc pe jumătate de an înainte, și astfel am fost strîmtorat, pînă să priimesc bani de pe unde am avut și eu să iau. Localul este tot în strada Academiei nr. 26. Peste curînd, cînd voi scrie și lui Constantin, îți voi spune mai multe și-ți voi mai trimite și ceva copii după autori, pentru lucrarea noastră. Ai noștri salută cu dragoste pe d-na Iarnik și pe copilași, cărora și eu le doresc bună sănătate. Priimește, domnule, o strînsoare călduroasă de mînă. P. Ispirescu București, 18 mai st. v., 1881. 38 [ modifică ] Iubitul meu, domnule Iarnik, M-am mutat, dar nu m-am așezat încă. N-am avut timp să-ți scriu mai lung, ca răspuns la scrisoarea d-tale din urmă; chiar acum d-a-n fuga înșir aceste cîteva rînduri ca să te anunț că aici, alăturat, vei găsi 100 franci. Eu și ai noștri vă salutăm pe d-ta și pe întreaga d-tale familie, cu cordialitate. Să auzim de bine, P. Ispirescu 39 [ modifică ] București, 16/28 iunie, 1881. Iubitul meu, domnule Iarnik, De mult nu ți-am mai scris, nici nu mi-ai scris. Eu încă, printre picături, cum se zice, am mai făcut cîte ceva. Astăzi îți înaintez într-un pachet: 1. Capra cu trei iezi, poveste de Creangă. 2. O mamă, poezie de Eminescu. 3. Scormon (nuvelă) și Prefața de la Darea de seamă despre mitropolitul Șaguna, de Slavici. 4. Din letopisețul lui Ion Neculce, prefața și cap. 10. Din partea d-tale, nu-mi spui daca ai făcut ceva ori ba. Lucrat-ai ceva? Înțelesu-te-ai definitiv cu editorul? De ce dai zi după zi? De ce nu activezi lucrarea, că iată am înțeles că d. Gaster are să ne ia înainte, și atunci ce facem noi? N-ar fi păcat de Dumnezeu să se nimicească munca mea de atîta mare de timp? Spune-mi, rogu-te, lămurit, unde și cum ne aflăm în această privință. Oare și d-ta te-ai descuragiat? că eu de mult m-am descuragiat văzînd atîta șovăire. Asemenea, te rog, scrie-mi și în privința lui Constantin. Ce crezi d-ta, nu va putea el oare să urmeze la școala în anul viitor fără meditator? Adaosul acesta de cheltuială mă cam strîmtorează. Deocamdată, atîta. Aștept de la d-ta deslușirile cerute. Ai noștri salută cu dragoste pe ai d-voastră. Să auzim de bine, P. Ispirescu București, 27 iunie / 9 iulie, 1881. 40 [ modifică ] Iubitul meu, domnule Iarnik, Scrisoarea d-tale din urmă m-a lămurit întru tot ce doream să știu. Voi urma și eu întocmai după recomandatia d-tale și voi căta a mai copia tot ce mi se va părea mai bun. Despre basme d-ale mele și despre proverbe, nu purta grije. Cînd se va înfățișa trebuința, voi da. Alăturat de aceasta vei găsi cei 210 franci ceruți prin epistola de la 2 iulie st.n. și aștept comptul detailat, după promisiune. Daca pălăria lui Constantin este murdară sau prea veche, te rog cumpără-i alta. Te duci de vacanții să te recreezi și să petreci în locul d-tale natal. Bine faci. Eu sunt nevoit să port în spinare și zăduful zilelor lui iulie și munca necontenită de tot anul. Și d-ar fi vrun folos mai de Doamne ajută! Vă urăm, eu și ai noștri, d-tale și doamnei Iarnik, petrecere bună și preîmblare fericită. Sărută în locul nostru pe copii. De prisos să-ți mai spui cum să trimiți pe Constantin. D-ta ești tată și atîta ajunge. Să auzim de bine, P. Ispirescu 41 [ modifică ] București, 21 iulie st. v., 1881. Iubitul meu, domnule Iarnik, Constantin a ajuns cu bine la București. D-ta iarăși trebuie să fi ajuns cu bine la Pottenstein. Urez atît d-tale cît și doamnei Iarnik și copilașilor d-tale o petrecere pe cît se poate de fericită. Am rămas surprins de ce repede a crescut Constantin. Vă mulțumesc din inimă că l-ați ținut bine în cursul anului; el mi-a spus că a fost tot sănătos și bine. Mai cu seamă doamnei Iarnik îi sunt recunoscător pentru că i-a ținut loc de mamă și i-a dat îngrijirile cele mai binevoitoare. Soția mea ar fi voit bucuroasă a-i scrie o scrisoare de recunoștință și mulțumire, însă ea este în pat. Dumnezeu ne-a mai trimis o fată, pe care am numit-o Paulina. La nașterea ei, soția mea a suferit mult. Șapte ore de noapte nu s-a mișcat de lîngă dînsa doctorul-mamoș, atîta fu de în pericol. Acum îi este mai bine, dară slabă și trebuie să nu părăsească patul încă cîtva timp. Fă-te dară, te rog, interpretul nostru pe lîngă doamna Iarnik, asigurînd-o de desăvîrșita noastră mulțumire pentru tot ce a făcut în privința lui Constantin, în cursul anului trecut. Asupra tipărirei cărții noastre, aștept scrisoarea cu instrucțiile d-lui Bîrseanu și apoi regulăm tipărirea. Numai trebuie să știi că are să meargă cam încet, deoarece corecturile vor avea a colinda pe la Brașov. În tot cazul aștept să vedem ce deslușiri are să-mi dea d. Bîrsan. Acum să stăm nițel de vorbă și despre Constantin. Pare-mi-se că ți-am fost spus de la început că mjiloacele mele sunt cu totul restrînse. Că dacă trimit pe Constantin la Viena, fac sacrificii și mulțumită numai bunei voințe a d-tale, care mi-ai înlesnit plata, prin a ți-o da jumătate în bani și jumătate la lucru, m-am hotărît a-l trimite. Ce se întîmplă însă? Constantin, dificil la învățătură, i-a trebuit un meditator plătit, după cum m-ai asigurat d-ta că această clasă este și cea mai grea. Și consimțind la acest adaos de plată îți scriam că de aș fi știut că el are să fie așa de greoi la învățătură, nu-l mai trimiteam. Cheltuiala ce fac cu dînsul este aproape îndoită decît făcusem eu socoteală, și aceasta trece preste puterile mele. Închipuiește-ți: Unde trebuia să dau 400 fr. pentru zece luni, a 40 fr. pe lună, plus cam vro două sute de franci, îmbrăcăminte și altele, în totul 600 sau cel mult 650 fr., în anul acesta am cheltuit cu dînsul preste 1000 de franci, și anume: Călătoria la Viena 100 + trimiși la 22 septembrie 150 fr. + 100 la 22 oct. + 150 la 25 ianuarie + 250 la 19 aprilie + 100 la 18 mai + 210 în iunie, în totul 1060 de franci. Judecă și d-ta daca unul ca mine ar putea să facă o așa mare cheltuială. Pe lîngă acestea, la una din scrisorile mele prin care te întrebam daca socotești că Constantin ar putea să urmeze clasa a II-a, fără meditator, d-ta mi-ai răspuns că nu se poate ști acum, ci după ce va începe clasa, și teamă-mi este că nu va putea. Daca îți spui toate acestea, să nu socotești că voi să fac cuiva vro imputare. Ferească Dumnezeu! Îți mărturisesc ca la un frate, că n-am decît să mă felicit că ai binevoit să priimești pe Constantin la d-ta. Hainele încă a costat mult. El și-a făcut haine mai bune și mai scumpe decît port eu. Al cui fecior s-a socotit el? Și cu toate că sunt cu desăvîrșire mulțumit de cît l-ai ținut și de cum a trecut cursul, te rog fierbinte să nu te superi daca ți-oi spune că nu mai pot să-l trimit. N-am de unde să cheltuiesc cu dînsul atîți bani. Nevoia mă face să-l pui la școala comercială de la noi. Știind acestea, te rog să nu te temi nicidecum pentru cei 600 de franci ce-ți datoresc, adecă 300 din anul acesta și 300 din anul trecut, pentru care ți-am trimis chitanța. Îi voi plăti pînă într-una cu tipărirea cărții ce ai proiectat să facem amîndoi, și care va începe în chiar toamna aceasta, după cum mi-ai spus prin scrisoarea de la 18 iulie st.n., că d. Bîrsan se ocupă a regula copiile ce ți-am expediat după diferiți autori români. Rugîndu-te încă o dată să nu te mînii pe mine, și să mă ierți pentru supărarea ce ți-am făcut eu și Constantin în doi ani de zile, te asigur că eu voi fi către d-ta tot același și neschimbat. Sănătate și voie bună, P. Ispirescu 42 [ modifică ] București, 15/27 octombrie, 1881 Iubitul meu, domnule Iarnik, Trebuie să se fi însănătoșit pînă acum soția dumitale, căreia îi trimit respectuoasele mele închinăciuni. De mult n-am mai stat noi de vorbă. Negreșit că și d-ta și eu, ocupați fiind, n-am avut timp de așa ceva. În privința afacerii cu cartea noastră, am tot așteptat de la prietenul d-tale instrucții și pînă azi nu știu, întorsu-s-a la locuința d-sale din Transilvania sau tot la Paris este? Cam cum bag de seamă zor nu este, și de aceea merge încet. Mie mi-ar fi părut bine daca venea la tipar, spre a o lucra mai pe îndelete; căci de urgență, nu merge așa lesne. Oricum ar fi, eu aștept să vedem ce drum ia arangiamentul manuscriptelor trimise. Prin scrisoarea d-tale de la 10 august, mi-ai fost făgăduit că îmi vei trimite hainele și toate ce a mai lăsat Constantin la Viena. Binevoiește, te rog, iubitul meu, de le trimite, căci are trebuință de ele. Pe la noi, azi cînd îți scriu, ninge ca în mijlocul iernei. După ce recolta nu prea a fost bună anul acesta, din cauza timpului, apoi vremea cea rece și rea, ce a început acum, a apucat și viile neîngropate. Nu știu ce va fi de ele la anul. Eu am pus sub tipar colecția mea completă de Basme. Am promisiunea d-lui Alecsandri, că-mi va face o prefață. Te salut pe d-ta și pe întreaga d-tale familie. Sănătate și voie bună, P. Ispirescu 43 [ modifică ] București, 27 ianuarie/8 februarie, 1882. Iubitul meu, domnule Iarnik, Iată atîta mare de timp de cînd nu ne-am scris unul altuia. Știu că ești foarte ocupat și socotesc că îmi crezi că și eu n-am avut timp disponibil de corespondințe. În anii trecuți, ai scris, domnule Iarnik, într-un jurnal nemțesc un articol despre basmele mele. Acel număr de jurnal îmi trebuie neapărat. Te rog dară cu cerul, cu pămîntul, cumpără-mi un exemplar din acel jurnal și mi-l trimite cît de curînd. Am mare necesitate de el. Cît va costa fă bine și-mi însemnează ca să-ți trimit imediat prețul lui. Socotesc că vei fi priimit cartea mea trimisă de Anul Nou, ca și scrisoarea lui Constantin. Cu această ocazie găsesc de cuviință a te încunoștința că basmele mele a ajuns cu tipărirea la a 18-a coală. Socotesc să iasă cam vro 25 de coaie. Într-însele am pus și basmul ce mi-ai comunicat d-ta. Respectoasele mele închinăciuni și ale tuturor alor mei, te rog să le arăți d-nei Iarnik. Copilașilor d-tale, urări de fericire și sănătate. Să auzim de bine, P. Ispirescu 44 [ modifică ] București, 15 februarie st. v., 1882. Iubitul meu, domnule Iarnik, Răspunzînd epistolei d-tale de la 12 febr. st. n. mai întîi mă simț fericit a fi eu cel dintîi care să te felicit pentru postul ce aștepți să dobîndești la universitatea din Praga. În privința Bibliei ce ai auzit că s-a tipărit în dialectul macedo-român, ea este o evangelie, iară nu biblie. Am fost la Ministerul cultelor, cu ale cui speze s-a tipărit, și am cerut d-lui Tocilescu una pentru d-ta. D-sa cu bunăvoință mi-a dat-o îndată, pe care sper că o vei fi priimit-o pînă azi, căci ți-am trimis-o de sunt acum cîteva zile. Numai d. Tocilescu te roagă să faci o recenziune despre dînsa în jurnalele nemțești. Pentru această evangelie are să-ți scrie d-lui, ce să trimiți ministerului în schimb. Daca nu poți să-mi procuri jurnalul de care te-am rugat prin precedenta mea epistolă, apoi te rog să-mi comunici numărul jurnalului și un mic rezumat despre cele ce ai zis acolo. De la d. Bîrseanu, am priimit o scrisoare cu data de 12 noiembrie st.v., o scrisoare prin care mă anunță că acum este mai liber de ocupații și că în curînd îmi va trimite manuscriptele. Pînă astăzi însă n-am priimit nici o foaie măcar. Astfel, aștept. Constantin nu mai putea de bucurie, cînd a priimit fotografia lui Iaroslav; să ți-l ție Dumnezeu tare și mare. Se mira Constantin foarte mult cum de s-a îngrășat băiatul așa. El vă mulțumește, mai cu seamă doamnei Iarnik, pentru atențiunea ce-i dați. Totdauna ne povestește de traiul de la d-voastră. Într-una din zilele astea are să vă scrie și el. Fii, te rog, interpretul familiei mele pe lîngă d-na Iarnik, arătîndu-i ale noastre simțiminte de dragoste și de respect. D-ta priimește salutări frățești și să auzim de bine, P. Ispirescu. 45 [ modifică ] București, 14/26 iunie, 1882. Iubitul meu, domnule Iarnik, Am cam zăbovit să răspund la epistola d-tale de la 1 iunie st.n. Te rog să nu crezi că din neglijență am făcut aceasta. Am tipărit cartea, domnule Iarnik, după îndemnul d-lui Alecsandri, carele mi-a. făgăduit că va stărui să fie premiată de Academie și am intrat în cheltuieli peste puterea mea. Academia n-a găsit-o destul de interesantă pentru a fi premiată. Stau cu cărțile, căci nu se vînd. Acum, m-am încredințat și eu că produsele mele sunt niște fleacuri și-ți promit că nu voi mai tipări nimic. Cele cîteva vorbe binevoitoare ce-mi trimit cîțiva oameni de litere, acum văz că sunt numai niște complimente, fiindcă neînsemnatele mele adunări de Basme, n-au nici o însemnătate. Dovadă despre aceasta am că m-am adresat la Ministerul cultelor și pe la mai multe primării din țară ca să-mi cumpere cîteva cărți spre împărțire ca premii la copii acum de examene și nicăiri nu mi s-a cerut nici un exemplar măcar. Nu știu cum să fac să-mi scot măcar banii ce am cheltuit cu tiparul, căci de vrun folos pentru osteneală de douăzeci de ani de cînd tot adun la Basme, nici că mă gîndesc. N-am tras în judecată, domnule Iarnik, pe un român de-ai noștri care mi-a luat din Basmele publicate de mine și le-a tipărit pe lîngă ale lui, dară încămite pe d-ta, care îți dai osteneală a le traduce în limba d-tale. Ai voie, domnul meu, daca poftești, să le traduci măcar și toate. Pe d. Slavici nu l-am văzut de mult. Pe la d. Maiorescu, asemenea n-am fost în iarna trecută; am fost foarte ocupat. Și nici că știu unde șade d. Slavici acum, voi cerceta însă și-i voi scrie, arătîndu-i dorința d-tale, apoi rezultatul ți-l voi comunica. Am cumpărat cartea ce ai cerut și astăzi ți-o și expediez prin poștă. Ea costă 4 lei noi. În locul d-lui Bianu, la Academie, astăzi este d. Densusianu. La el te poți adresa, daca ai ceva. Aș dori ca scrisoarea mea să te găsească în plăcuta poziție de a ști cum ți s-a gătit viitorul cu catedra din Praga. O noutate în privința împlinirei dorințelor d-tale m-ar bucura foarte mult. În ceea ce privește Christomatia, eu aflu de aici că d. Gaster a terminat pe a sa. Că editor al cărții d-sale este d. Brockhaus și că Ministerul cultelor s-a abonat, mi se pare la o sută ori două sute de exemplare. Acest domn a lucrat, n-a stat cu mîinile în sîn ca noi, și a sa lucrare are să vază lumina zilei înainte de ce a noastră se va pune la tipar. D-lui Tocilescu, scrisu-i-ai ceva? La d-sa ar fi bine să te adresezi, căci astăzi poate mult. Oricum, numele meu nu-l pomeni nimănui, căci am început să crez că sunt piază rea. Ai noștri trimit doamnei Iarnik respectuoase închinăciuni și îi dorește o petrecere frumoasă în preumblarea ce ați hotărît să faceți în timpul vacanțelor. Pe copilași sărută-i în locul meu; ei se vor fi făcut mari. A început vrunui să meargă la școală? Palița și soția sa vă sunt recunoscători că vă aduceți aminte de dînșii; ei vă trimit sincerile lor complimente și urări de bine. Nu știu daca ai aflat, că fata mea s-a numit învățătoare la clasa II primară din București, culoarea de verde. Termin scrisoarea mea, asigurîndu-te de neschimbata mea prietenie pentru d-ta și rugîndu-te să mă onorezi, ca și pînă acum, cu încrederea ce am dobîndit deja. Să auzim de bine, P. Ispirescu 46 [ modifică ] București, 30 septembrie st. v., 1882. Iubitul meu, domnule Iarnik, Văz și eu că scrisorile dintre noi s-au cam rărit, și aș dori să nu se rărească și mai mult. Dară daca pentru aceasta, aș ști că te îndoiești de iubirea mea de mai-nainte, m-aș mîhni pînă in adîncul sufletului. Să mă crezi, iubite domnule Iarnik, că eu sunt neschimbat. Știrea ce-mi dai că ți-ai ajuns scopul, numindu-te profesor la Universitatea din Praga, m-a umplut de bucurie. Te felicit, și-ți urez prosperitate și fericire. Asupra datoriei de 600 franci, să nu socotești d-ta că eu nu mă gîndesc cum aș face să scap mai curînd de dînsa. Tocmai pentru aceea am și priimit cu multă mulțumire propunerea d-tale de a aduna material trebuincios la Chrestomația ce puseseși de gînd să faci, și știi cu cită tragere de inimă am lucrat. Daca nu s-a realizat apariția cărții, nu sunt eu de vină. Eu am lucrat aproape un an de zile, nopțile; și toată munca mea a rămas baltă; ba încă ea nici nu se află, barim, în mîinile mele. Aș voi bucuros să-ți îndeplinesc cererea; dară în momentul de față îmi este peste putință, și iată de ce: Toată lumea știe că în iunie, iulie și august, tipografiile n-au de lucru. Mie însă în anul acesta mi-a mers și mai rău; căci și Academia a ținut vacanță și lucrul a încetat cu totul. Eu însă a trebuit să țiu pe toți lucrătorii și să le plătesc leafa pe deplin. N-am putut să concediez pe nici unul, de teamă să nu-i pot reangaja cînd voi avea trebuință, căci la noi nu sunt lucrători de tipografie cu prisos, ca în alte țări. Apoi știi că la noi chiriile se plătesc pe jumătate de an înainte, cu o lună de împlinirea termenului, și iată că la 26 septembrie trebuie să plătesc chiria tipografiei, care e de 1700 franci, pe timpul de la 26 octombrie pînă la 23 aprilie 1883, și nu știu cum să fac să-i adun și pe aceștia de pe la cei ce au să-mi dea pe lucru făcut. În timpul de față și chiar adunarea datoriilor se face cu greu. De aceea, te rog să mă ierți că nu pot să te satisfac acum întru nimic, și să nute superi pe mine pentru că n-am putut să-ți fac voia. Cu afacerea tipografiei, iată cum merg lucrurile: D-ta știi că mai aveam să desfac încă un tovarăș. Învoiala ce am făcut cu dînsul este ca să-i dau pe fiecare lună, în curs de trei ani, cîte 250-350 franci. Un an a trecut și m-am ținut de cuvînt tîrîș, grăpiș, cum am putut. Mai am doi ani, și nădăjduiesc să mă țiu de vorbă și să scap de datorie. Atunci, daca va vrea Dumnezeu, voi putea răsufla și eu mai în voie. Pînă atunci, cu strîmtoreli, cu chinuieli, trebuie s-o duc. Mă întrebi despre ai mei. Mulțumită Domnului că suntem sănătoși. Fata, fiind numita profesoară într-un oraș de județ am izbutit să o transfer acum în București. Nădăjduiesc de aci înainte să se folosească și ea de rodul muncii sale, ceea ce n-a putut face pînă acum. Pe Constantin am hotărît să-l dau la tipografia d-lui Göbl, ca să învețe a conduce presele. Ceilalți copii sunt, unii la școală, alții încă acasă. Despre greutăți, ce să-ți mai spui? D-ta, care ai trei sau patru, știi să prețuiești celui ce are șase, și pe d-asupra o soacră etc. Noi toți ne închinăm cu respect și dragoste d-nei Iarnik și îi dorim ceas bun și ușurare norocită. Strîngîndu-ți mîna cu iubire frățească, te salutăm românește cu să auzim de bine, P. Ispirescu 47 [ modifică ] București, 23 noiembrie st. v, 1882. Dragul meu, domnule Iarnik, La scrisoarea d-tale de la 18 noiembrie st.n. am onoarea a răspunde. Mai întîi, te cunosc din destul că ești omul adevărului și crezi la nevoile altora; pentru aceasta așteptam cu încredere răspunsul d-tale, fără să-mi închipuiesc că te vei supăra pe mine, fiindcă în scrisoarea mea precedentă ți-am fost scris numai curatul adevăr. Eu și ai noștri ne-am bucurat foarte mult, aflînd că ți s-a înmulțit familia încă cu o membră. Te felicităm pentru acest dar dumnezeiesc. Felicităm mai cu osebire pe d-na Iarnik pentru că s-a ușurat cu norocire și pentru buna stare în care se află după ușurare. Dumnezeu să te ție sănătos, ca să poți munci și să-ți căpătuiești copiii. Ai dreptate să te bucuri de binecuvîntarea cerească. Dumnezeu ne va da atîta cu ce să hrănim pe cei ce ne dăruiesc (sic!). Dară aicea jos mai trebuie și altceva pe lîngă mîncare; și acel altceva se dobîndește foarte cu greu, daca se dobîndește. Totuși suntem datori să nu cîrtim și să plecăm capul la jugul ce ni se înfățișează. Bucuria noastră a crescut încă cînd am auzit că aici în țara nașterii d-tale ești mai mulțumit. Lucrează frate, pe cît poți, daca lucrul ți-aduce cu ce să-ți intimpini trebuințele. E rău cînd muncește cineva în sec. Ești încă tînăr și munca nu lasă pe om să piară. Și fiindcă ocupația aceasta îți este plăcută, prețuită de mulțimea junilor ce vin să-ți asculte cursul, mergi pe această cale și satisfacția d-tale se va mări în proporție cu succesele ce vei dobîndi. Noi vom împărtăși împreună cu d-voastră mulțumirea de a te ști lăudat și considerat. D-ta, cultivator al mai multor generațiuni, era natural să te gîndești și la cultivarea grădinii d-tale de acasă. Cultivă, frate, cultivă mereu, ca să ai în viitor de ce să te bucuri. În privința fotografiei noastre, sper să ajung oarecari timpuri mai bune, cînd să pot face, fără stînjenire, această cheltuială și atunci fii sigur că nu te voi uita. D. Bianu este la Paris, Place du Panthéon 9. La noi lucrurile merg tot cum le știi. D. Hasdeu și Tocilescu s-au împăcat, chipul; dară nu vor să-și unească revistele. Pe d. Teodorescu îl văz foarte rar, cînd se întîmplă adecă de-l întîlnesc pe stradă. Așa sunt toți junii noștri. Cînd se întorc de la studii și intră în slujbe, nu vor să mai știe de prietenii cei vechi, decît cînd au interes de dînșii. Se fac boieri. D. Tocilescu își tipărește revista la tipografia noastră, ca și d. Hasdeu. Pe acești domni, îi văz mai des, ca. și pe d. Gaster, care colaborează la revista d-lui Tocilescu. Vorbind acestui din urmă domn despre manuscrisul român de la Praga, d-sa mi-a zis că are să-ți scrie însuși și mi-a cerut adresa d-tale. Eu i-am dat-o. Despre cartea mea, am ajuns să crez că cei ce vorbesc de dînsa în față-mi, vor să rîză de mine. Nu mai voi să auz nimic de dînsa. Nu voi mai tipări nimic pe socoteala mea. Ce folos că cei ce, fiind simpli muritori, m-au făcut să crez că scrierile mele ar valora ceva. Cînd au putut să facă ceva în favorul ei, i-au dat cu piciorul ca la un lucru netrebnic. Ar fi multe de zis în privința aceasta; dar într-o scrisoare nu încape tot ce aș avea de spus. Rog pe Dumnezeu să facă a ne mai întîlni o dată, și atunci să-ți povestesc cum sunt de necăutate, păcătoasele mele de scrieri și cît sunt de desprețuite de oamenii noștri, cari altădată le-au lăudat. Socoteam și eu că junii nu vor călca pe urmele bătrînilor în privința literaturei populare și că-și vor schimba drumul și vor lua o altă cale. M-am înșelat. Eu văz că ei se adapă tot dintr-o apă cu bătrînii. Făgașul este prea adînc și anevoie s-ar putea ca să iasă dintr-însul, daca vor ieși vrodată. Ba încă sunt și mai egoiști și mai materialiști. Terminînd scrisoarea mea, te rog să arăți doamnei Iarnik ale noastre păreri de bine pentru ușurarea d-sale și salutări respectuoase. Să auzim de bine, P. Ispirescu 48 [ modifică ] București, 6/18 mai, 1883. Iubitul meu, domnule Iarnik, Nici supărat sunt pe d-ta, precum ți se pare d-tale; căci n-am de ce; ba, dimpotrivă, d-ta să nu fii supărat pe mine, că am întîrziat atîta pînă să-ți răspunz; nici ocupația prea multă nu m-a împiedicat. Alte necazuri, alte nevoi, m-au silit să-mi neglijez datoriile. Mai întîi: De cîtva timp, atîta m-am îngreuiat, încît nopțile nu mai pot lucra. De cum viu acasă, de la tipografie și mănînc, mă apucă un somn de nu mai pot sta in sus. Trebuie să mă culc: Ori că sunt mai bătrîn cu trei ani de cum mă știi, sau că m-a ajuns oboseala, de atîtea vegheri noaptea, Apoi numai cine nu ar voi să lucreze nu ar găsi ce. La tipografie, precum știi, sunt ocupat 10—12 ore pe zi. Ceea ce lucram altă dată într-o oră, acum lucrez într-un timp cu a patra parte mai mult. Și numai printre picături, cum se zice, daca apuc să fac și eu cîte ceva pentru raine; căci nopțile, cum le zisei, au încetat de a fi bune de lucru. Iată care fură cauzele de nu ți-am scris de atîta mare de timp. Altfel, din mila Domnului, eu si ai noștri ne aflăm sănătosi. Îmi pare rău pentru mititica cea de 2½ ce ai pierdut. Totuși, cei cari îți rămin, socotesc că sunt destui și să dea Dumnezeu să-ți trăiască, să te bucuri de ei! D. Sion, însărcinatul de Academie cu citirea corecturilor la colecția d-tale și a d-lui Bîrseanu de cîntece populare adunate din Ardeal, mi-a spus că în curînd are să o puie sub tipar. Pe lîngă o scrisoare anterioară mi-ai fost trimis o listă de mai multe cuvinte culese din colecția mea de basme și-mi ceri deslușiri asupra lor. Eu nu sunt ajuns cu procopseala pînă acolo ca să te pot mulțumi pe deplin. Totul ce pot să-ți spui, este: 1. Că multe din însemnările d-tale de pe acea listă sunt particularități ale limbei noastre, cari, după cum am auzit de la cei procopsiți, sunt netraductibile în alte limbe. 2. Multe iarăși din acele însemnări sunt greșeli de tipar. 3. Poporul nu vrea să știe de restricțiuni, de reguli gramaticale. El pronunță cum îi vine mai bine, și eu am făcut ca dînsul. Îmi ceri un basm inedit. De cum voi fi scăpat de dîrdora nunții, mă voi ocupa și-ți voi scrie unul, ca să te servi cu dînsul, traducîndu-l în orice limbă vei voi. Am uitat să-ți spui: după ce fie-mea Elena a ocupat posțul de învățătoare în București, acum am găsit un flăcău tipograf și voi s-o mărit. În luna aceasta, nădăjduiesc să-i fac nunta. În scrisoarea din urmă, îmi spui că d. Bîrseanu are să-mi trimiți texturile scoase de mine, după îndemnul d-tale. Va să zică te-ai lăsat de lucrarea Crestomației proiectată. Îmi pare rău de aceasta. Și de aș fi știut că are să se întîmple așa, nu mi-aș fi mai pierdut atîtea nopți să muncesc ca un jidov. Socoteam că cu această muncă să-mi plătesc datoria. Scrisoarea d-lui Tocilescu am dat-o la adresa ei. Nu știu de-ți va fi răspuns. Doamnei Iarnik, arată-i din partea mea și alor mei respectuoase închinăciuni. Constantin învață tipografia în stabilimentul d-lui Göbl. D-ta priimește de la noi salutări cordiale. Sănătate și voie bună, P. Ispirescu București, 10/22 octombrie, 1883. 49 [ modifică ] Iubitul meu, domnule Iarnik, D. Samitca din Graiova mi-a cerut să editez o cărticică de basme și snoave. Eu i-am dat cîte a voit. După ce le-a tipărit, d-sa le va vinde prin mijlocirea librăriei d-sale și scoțîndu-și cheltuielile, prisosul ce va rezulta, să-l împărțim pe din două. Eu am priimit condiția. Acum mi-a trimis vro 25 exemplare, ca să le împart, pe la prieteni, și unul ți l-am expediat d-tale. Să nu crezi că eu te-am uitat. Adesea vorbim în casă despre d-voastră și mai ales cu Constantin, care vă dorește. El mai are un an să-și termine ucenicia de conductor de prese, după care va face practică încă un an, și apoi, socotesc să-l trimit să dea cu nasul prin streini, ca să se perfecționeze. Mi-a făcut o mare plăcere poza familiei d-voastră. Așa cuget să fac și eu și atunci cel dintîi care va dobîndi poza noastră vei fi d-ta. Constantin nu mai putea de drag privind pe Iaroslav, pe Hardvig și pe Ida. Se mira de cum s-au făcut așa de mari și de frumoși. Să-ți trăiască, să te bucuri de dînșii. Zilele astea voi începe tipărirea Poeziilor populare adunate de d-ta și de d. Birseanu. D. Sion este însărcinat cu privegherea tipărirei. Rog pe Dumnezeu să-mi dea lungime de zile, ca s-ajung să vă văz în București, pe d-ta și pe soția d-tale, spre a mă bucura de o așa neprețuită vizită. Eu n-am putut să ies afară din București nici în vara aceasta; împrejurările m-au ținut pe loc. Sper însă că la vara viitoare să pot răsufla și eu nițel. Pînă atunci, însă mă voi lupta, ca și pînă acum, cu corecturile tipografiei noastre. Arată doamnei Iarnik, respectuoasele mele închinăciuni; iară d-ta priimește o strîngere de mînă prietenească, de la devotul d-tale, P. Ispirescu 50 [ modifică ] București, 28 decembrie st. p., 1883 Iubitul meu, domnule Iarnik, Vei fi supărat pe mine foc, că nu ți-am scris de mult. Mulțumită sărbătorilor că m-au ținut două zile în casă și așa m-am înlesnit să-mi plătesc cîteva datorii vechi, răspunzînd celor ce-mi scrisîseră, mai cu seamă că unele se atingeau de afaceri. În primul rînd, ai fost d-ta. Îți mulțumesc cu recunoștință pentru binevoitoarea dorință de a mă avea de vară oaspele d-tale. Nu pot promite nimic încă. Dară daca mijloacele îmi vor permite, aș voi să ies la munte, să mă recreiez nițel în iulie. Și daca voi putea, voi profita de invitarea d-tale. Mă bucur că în sfîrșit mi s-a înfățișat prilegiul să-ți pot plăti cei 600 de lei ce-ți sunt dator. Deși vorbisem, pare-mi-se, să-ți tipăresc o carte de-ale d-tale; fie însă și carte străină, numai să știu că nu mai sunt dator. Dară pentru asta nu s-ar fi cuvenit oare să mă fi întrebat întîi pe mine, ca să nu mă găsesc surprins în fața unui om ce-mi vorbește de niște afaceri pe cari le știam numai noi doi, și apoi să vorbești cu cineva care are ceva de tipărit? Nu e vorbă, ai să iei, este dreptul d-tale, și sunt veselcă voi putea scăpa de datorie, tipărind cartea d-lui Slavici. În privința Poeziilor populare, este adevărat că mi-ai scris să-ți trimit cîteva exemplare din fiecare coală, cum se va tipări; dară, cum trebuie să știi, tipografia nu poate trimite nimănui nici o foaie din cărțile ce tipărește Academia, fără prealabila ei îngăduință. Ca să pot dobîndi autorizația, am prezentat d-lui secretargeneral cererea d-lui Bîrseanu, făcută d-lui Sion, în același înțeles ca și cererea d-tale către mine. D-l secretar a supus cazul delegațiunei, într-o ședință săptămînală și acordîndu-vi-se exemplarele ce aveți să priimiți, pe de o parte vi s-a dat în cunoștință hotărîrea sa, iară pe de alta m-a autorizat să vă trimit și d-voastră, ceea ce am și făcut. O dată cu aceasta, veți priimi și restul pînă la 10 exemplare în foi. Greșelile ce ziceți că ați găsit, eu crez că vor fi numai la coala 1; căci la celelalte, în urma recomandației d-tale, am mai făcut și eu o revizie după corectura d-lui Sion. Vă alătur neînsemnata mea mutră; și daca nu v-am trimis-o mai dinainte, adecă de cînd mi-ai cerut-o, cauza fu că n-aveam. Acum în cele din urmă am pozat și eu. Îmi pare bine că d-ta și familia vă aflați în deplină sănătate. Palița și femeia lui, mulțumindu-vă de cercetare, vă trimit închinăciuni cordiale. Femeia mea, ca și copiii, vă doresc toate bunurile pămîntești. Eu vă urez tot ce poate ura o inimă sinceră prietenului său. Sănătate și voie bună. P. Ispirescu 51 [ modifică ] București, 7/19 aprilie, 1884. Iubitul meu, domnule Iarnik, Te fericesc că împrejurările te-au ajutat să-ți ajungi scopul. Mă bucur de bucuria d-tale și de împlinirea dorințelor d-tale. Sunt vinovat că nu ți-am răspuns îndată la scrisorile d-tale. Nu mai caut să mă dezvinovățesc, înaintea d-tale, carele știi cît lucru am ziua, fiind de prisos. D-ta însuți ai să-mi fii îngăduitor. Ți-am trimis, după cerere, coaiele cîte erau tipărite atunci din Poezii populare. Astăzi ți-am expediat și pe acelea ce s-au mai tipărit de atunci încoace. Împreună cu acestea, ți-am trimis și un exemplar din coala a 6-a, cu toate că ți-am mai trimis-o încă o dată. Ca să nu-ți mai lipsească, am luat hotărîrea ca tot ce-ți voi mai expedia, să fie date la poștă cu recipisă. În privința Glosarului d-tale de la Poezii populare, de ai fi fost în București, ca să priveghezi corecturile, mi-ar fi părut rău daca se tipărea într-altă parte. Deoarece ești la Praga și mie mi-ar veni greu să-ți trimit corecturile acolo, apoi nu mă stînjenește întru nimic tipărirea lui în altă parte. Și Academia a încuviințat cererea d-tale, după ce d. Maiorescu m-a întrebat daca nu-mi aduce vro pagubă întru ceva această cerere. Peste cîteva zile o să avem un oaspe împărătesc în București. Principele și principesa de coroană Austro-ungare. Poliția de pe acum a luat măsuri ca priimirea să fie cît se poate de splendidă. De altă parte, statul se silește din toate puterile ca să le facă petrecerea cît se poate de plăcută. Pe d. Odobescu l-ai văzut? Eu și ai noștri mulțumim Domnului că ne găsim întregi și sănătoși. Dorim ca și pe dvoatră să vă găsească scrisoarea mea în fericire, pentru care vă trimitem, doamnei Iarnik și d-tale închinăciuni cordiale. P. Ispirescu București, 27 ianuarie, 1885 52 [ modifică ] Iubitul meu, domnule Iarnik, Este vreme de cînd n-am mai aflat nimic de la d-ta. Ce mai faci? Cum mai petreci? Cum se află doamna Iarnik și copiii? Ai mai dobîndit vrunul? Eu am scris Jucării și jocuri de copii, le-am publicat în ziarul Tribuna din Sibiu și redacțiunea mi le-a tras și în broșuri. Îți trimit și d-tale una, ca să știi cum ne jucam noi prin București, cînd eram copii, mai acum vro patruzeci și cinci de anișori. Glosarul Poeziile populare transilvănene terminatu-s-a de tipărit? De ce nu mi se trimite introducerea ca să o tipăresc? D-ta cînd ai să-mi trimiți ceva de tipărit, ca să scap de greutatea ce m-apasă, datoria către d-ta? Cu această ocazie dă-mi voie să-ți fac o rugăciune. Trimite, te rog, alăturata foaie la turnătoria de litere din Praga, și după ce va vedea forma literilor cirilice de pe dînsa, să binevoiască a-mi trimite o mostră de literile cirilice ce posedă acea turnătorie. Iartă-mă de supărarea ce-ți fac. Respectuoase închinăciuni doamnei Iarnik, din partea mea și alor mei; copiilor sănătate și noroc, iară dumitale o strînsoare de mînă călduroasă din partea Servitorului d-tale P. Ispirescu 53 [ modifică ] București, 23 octombrie, 1886. Domnule Iarnik, Îmi pare foarte rău că nu m-am putut plăti de d-ta pînă acum. Cauzele sunt multe, și mai cu seamă: I. Concurența de moarte ce-și fac tipografii din București, de te aduce în stare să lucrezi mai pe nimic și apoi și acel lucru se face de multe ori pe datorie. II. Eu sunt sec de noroc; n-am parte de negoț și nici de munca mea. Vro cîteva împrejurări de această natură, te vor convinge de spusele mele. Iată-le. Acum cîțiva ani, am tipărit în asociație cu alții: Legiurile țărei în două volume mari, de peste 200 coaie. Aveam rezoluția d-lui director al Ministerului de Interne că, îndată ce va apare cartea, să o recomande Comunelor ca s-o cumpere. S-ar fi desfăcut peste 3 mii de exemplare, a 50 lei, am fi încasat respectabila sumă de 150 000 lei. Cu dînsa s-ar fi plătit tiparul, hîrtia, osteneala corectorului și ne-ar fi rămas un bunicel beneficiu. Ce se întîmplă? Cu o săptămînă înainte de a apare volumul I, vine la minister d. Boerescu, ca șef al Departamentului Justițiii. D-sa avea asemenea un codice tipărit, și cînd ne-am prezentat cu opul gata, ca să ni-l recomande, după făgăduială, Comunelor spre cumpărare, ministrul de interne a supus cererea noastră Consiliului de miniștri. D. Boerescu opuindu-se, cererea noastră a fost respinsă. În loc de beneficii, nu ne-am scos nici cheltuiala tiparului. Alta: Gramatica d-lui Coman, ediția I, s-a desfăcut într-un an. A doua ediție am tipărit-o eu. D. Coman a pus hîrtia, eu tiparul. Am tras 5000 exemplare. Așteptam să ne scoatem cheltuielile și să ne rămîie un beneficiu rotund. Ce se întîmplă și aci? Un alt domn tipărește și el o gramatică; se folosește de lipsa d-lui Coman din țară, stăruie pe la Minister de-i aprobă cartea și vinde, și vinde mereu. Noi în loc să putem desface măcar jumătate din ediția noastră, cărțile noastre stau la magazie și nu ne-am scos nici cheltuiala. Acum fiindcă sunt întrebuințate, abia am găsit un librar, căruia să-i dau cărțile cu preț foarte scăzut. După predare mi-a spus că nu poate să-mi dea banii acum, ci după Anul Nou. Sau să iau hîrtie pentru bani. Ce să fac cu atîta hîrtie? Alta: Cu basmele și cu ce bruma am scris și eu, nu merge mai bine. Se vede că lucrări de felul acesta nu place publicului, căci nu se caută. A trebuit să le vînz la anticari pe preț mai jos decît costul hîrtiei, numai să nu putrezească în magazie. Din tot ce am scris s-ar putea face cîteva volume de o sută de coaie în formatul lui Mihai Viteazul de Bălcescu. Mi-ar trebui 2 000—3 000 abonați ca să le pot da toate o sută de coaie pe preț de 10 lei. Și fiindcă nu se poate aduna atîția abonați, și fiindcă nu știu de vor apuca să fie toate tipărite la un loc, teamă mi-e ca manuscrisele să nu ajungă să încălzească vro sobă, timp de cîteva minute. Ce să-ți spui? Sunt cu totul descurajat. Alta: Cînd ați venit la București, mi-ați făcut o propunere, care mă onora. Am priimit. Am muncit o vară întreagă zi și noapte, cu gînd că poate să cîștig ceva. Aceasta m-a și îndemnat să trimit pe Constantin la Viena. Speram că jumătatea costului lui, adecă ce-ți datorez, se va plăti cu această muncă. Dar din tot lucrul meu ce s-a ales? Nimic. Ba încă sunt și dator la d-ta. Îți spusei acestea nu pentru altceva, ci ca să-ți dovedesc că sunt sec de noroc, și că n-am parte de munca mea. Cu privire la datoria d-tale, dacă voi putea să iau ceva bani după gramatici, sau și din alți bani din datoriile ce am să iau și voi putea încasa îți voi trimite cu toată mulțumirea, și de nu toți deodată, cel puțin parțial. Totuși mai bucuros aș dori ca, ori d. Coman sau altul din amicii d-tale, să-mi dea a tipări ceva, cu care să mă plătesc de datorie. În privința membrilor familiei mele, iată pomelnicul: Elena pe care am măritat-o și are un copil. După Elena vine: Constantin, George, Lucia, Marioara, Paulina și în fine Nicolae. Palița este sănătos. Are și el trei copii: două fete și un băiat. Adesea vorbim, cînd ne întîlnim cu toții, despre d-voastră. Eu și ai noștri trimitem respectabilei d-na Iarnik închinăciuni și urări de viață fericită. Copilașilor mîngîieri și urări de sănătate, de creștere și de prosperitate. De la mine personal, sănătate și voie vună, P. Ispirescu 54 [ modifică ] București, 9/21 iulie, [1887?] Iubitul meu, domnule Iarnik, Zilele astea mi-a trimis Dumnezeu o bucată de pîine, și dobîndind-o mi-am adus aminte că-ți sunt dator. Deși vorbisem ca să-mi dai de lucru, cu care să-mi plătesc datoria, dară am socotit că tot mai bine este să scape cineva de datorie cu un ceas mainainte, și deci, am rupt o bucățică din pîinea ce mi-a trimis-o Dumnezeu, și îți înaintez aci închis 200 Iei noi. Sper să mai capăt o bucățică de pîine de la gramaticile d-lui Coman și atunci îmi voi aduce aminte din nou de d-ta. Pînă atunci, te rog să mă ierți de întîrziere și să-mi dai voie să-ți strîng mîna, ca la un frate. Doamnei Iarnik și copilașilor sănătate și închinăciune. Să auzim de bine, P. Ispirescu București, 6/18 ianuarie, 1873. 1 Iubite domnule Aristide, Daca n-ai priimit pînă acum nici o scrisoare de la mine, cauza este, cum știi, că sunt foarte ocupat. Acum chiar îți scriu, cum se zice, printre picături. Mai toate părțile din scrisorile ce ai trimis tatălui d-tale permise de a se vedea și de alții, le-am citit și îți mulțumesc pentru pasagele ce mă privesc direct pe mine și pe ai mei. Ai noștri te doresc și ar voi să te vază cît mai curînd reîntors în familie cu diploma de doctor. Descrierea ce faci institutului ale cărui cursuri le urmezi mi-a plăcut și bine faci de te ocupi. M-am bucurat cînd am citit pasagele in care promiți a face în fiecare scrisoare cîte o descriere de felul acesta și pot zice că aceasta chiar va fi un studiu pentru d-ta, daca te vei ține de vorbă. Cele zise însă în privința preotului, mi s-au părut o ironie atît de amară pe cît și de aspră. Aceasta m-a făcut să cuget la multele cuvinte desprețuitoare ce se aruncă cu atîta ușurință asupra religii[i] noastre, la noi, de către pretinșii noștri învățați și cari sunt atît de funeste junimii ce acum se ridică. Ei bine, cînd s-ar profera asemenea cuvinte in prezența mea, știi ce aș face? Aș pune chestiunea următoare: — Domnule, trebuie să avem o religie? Și daca mi s-ar răspunde afirmativ, eu aș zice: daca trebuie să aparținem unei religii, suntem obligați a o respecta cu desăvîrșire, însuși cu toate formalitățile ei, astfel încît să nu dăm de sminteală pe aproapele nostru care poate să fie mai slab în credință, cu judecata mai mărginită și care poate să-și închipuiască altfel vorbele ce ar auzi ieșind din gura noastră în privința religii[i] și atunci facem pe cei ce ne ascultă să devie nenorociți, nemaiștiind ce să crează. Noi, pentru cei ce ne încongioară, trebuie să vorbim cu atîta demnitate pentru religie încît cei ce ne ascultă să fie coprinși de respect; nimeni nu scotocește conștiințele noastre spre a cerceta, daca, cînd ne închinăm după obiceiul religii[i], în care ne-am născut, ne gîndim la Acela care ține toate, fie acela numit Dumnezeu, Natura, Alah, Adonai și daca credem după învățăturile lui Brahma, Confucius etc. Iar de mi s-ar răspunde negativ, eu unul mai bine m-aș duce să locuiesc cu bestiile codrilor, unde mi se pare a fi mai în siguranță decît în mijlocul semenilor mei. Fără religiune, nu mai este societate, nu mai este familie, nu mai poate fi pace Intre oameni. Lipsa de religiune va să zică distrugerea societății. Rău se amăgesc doctrinarii de astăzi cînd propagă desființarea unor instituții la care au conlucrat atîtea capete eminente ale timpilor trecuți și în atîtea și atîtea mii de ani, fără a putea pune altceva mai bun și mai solid în locul lor. Se știe însă că mai lesne este a distruge decît a construi. Se va zice că se combate numai formalitățile; eu unul zic că acestea sunt numai niște cuvinte amăgitoare, ca să se poată ataca fondul și iată de ce: Care instituțiune politică și socială nu-și are formalitățile sale, fără de care nu poate exista? Să se vază instituțiunea militară și să mi se spuie daca nu sunt formalități și încă foarte numeroase; și cînd cauți bine vezi că-și au cuvîntul lor de a fi pentru că altfel disciplina și preciziunea exercițiilor ostășești n-ar mai însemna nimic. În magistratură, asemenea sunt destule formalități etc. Nici timpul nu iartă, nici cunoștințele întinse ce se cer și pe care nu le am asupra feluritelor formalități, nu-mi permite a mă întinde asupra descrierii lor; destul că ne mulțumim a ne scoate căciulile de pe cap înaintea unei pînze puse în vîrful unei prăjine, supranumindu-l stindard; dară ne codim, scoțînd cuvinte ofensatoare, a ne descoperi capetele cînd ne aflăm în prezența unei icoane sau a unor moaște. Și unul și altele sunt ceea ce sunt; noi le știm, noi le cunoaștem; dară favorizăm pe unul și desprețuim pe altele. Cine ne oprește pe noi de a cugeta? Cine ne împiedică de a adora Natura? Numai să nu fim netoleranți. Să lăsăm și noi pe alții, fără să rîdem ori să ne batem joc de dînșii, de a se închina lui Dumnezeu, soarelui etc. fiecare după pofta inimii lui. Se va mai zice, poate, că spre a dărîma bigoteria, superstițiile și cîte alte nagode, sunt siliți oamenii de la noi a se servi de niște arme ca acelea ca să lovească în religie. Vei judeca prin d-ta însuți acum cînd ești în mijlocul celui mai civilizat popol, daca pietatea românilor se poate numi bigoterie, și daca acel popol din sînul căruia iese lumina științelor ce se resfrînge peste toată lumea, daca acel popol, zic, care posedă atîtea somități, atîția oameni savanți,nu este mai superstițios decît popolul nostru. Pretinsa bigoterie și superstiție nu se va putea stîrpi pînă va mai exista oameni pe lume. Pînă cînd natura va voi să doteze pe unii oameni cu pietate, pe alții cu ferocitate, pe unii sceptici, pe alții creduli etc., lucrurile și cursul așezămintelor ci va rămînea în starea în care a voit natura să le legiuiască și prin urmare pigmeii doctrinari de astăzi nu vor putea să smulgă din inima omului ceea ce natura a pus acolo, dară va putea să-l avilie aducîndu-l în stare de bestie. Văz că m-am întins prea mult asupra unor lucruri despre care nu m-a întrebat nimeni. Să nu crezi iubite domnule Aristide că voiesc a da lecții. Departe de mine astă idee, fiindcă n-am nici capacitatea, nici erudiția ce se cere de la un asemenea om. Pun numai în vederea dumitale cugetările mele și te rog să le examinezi. De-ți va putea servi la ceva aș fi prea fericit. În epistola adresată tatălui dumitale întrebi daca a ieșit de sub tipar codicile editat de d. B. Boerescu. Află că pînă acum nu s-a terminat, dară sunt în lucru ultimile coaie. Precum ți-am spus verbal îți fac cunoscut și prin aceasta că noi am pus, ca la toate cărțile, 10 coaie mai mult de imprimat. Aceasta în limbagiul tainic tipografic se numește prisoase. Se întîmplă totdauna la tipar de strică din unele coaie mai multe, din altele mai puține, astfel încît la legat, de multe ori, nu se poate complecta nici un exemplar, ba încă alteori să lipsească chiar din suma fixată. De mai multe ori se întîmplă de se poate complecta patru sau cinci exemplare. Din acestea două se opresc pentru biblioteca tipografiei noastre. De se va putea complecta din codice un număr de exemplare, după ce vom opri exemplarele reglementare pentru tipografie, din ce va rămînea vă voi putea procura unul; și atunci după ce voi găsi timp d. Boerescu să-l subscrie, căci fără de aceasta nu pot scoate în public niciun exemplar. Știi, iubite domnule Aristide, că am tipărit o colecție de basme; și fiindcă din legendele noastre iese in relief latinitatea noastră aș voi să trimit cîte un exemplar la literații cei mai în ramură din Europa și la filoromâni. Daca vei afla adresa lui Philaret Chasle și a lui Ménan și locul locuinții lor, te rog să mi le comunici. Asemenea de vei auzi și despre alți bărbați cari se ocupă de români fie din Italia, fie din Spania, binevoiește a mi le comunica și pe acelea. Vei fi auzit de mizeriile ce s-a întîmplat la teatrul din București. Cîțiva juni au fluierat o primadonă. Prefectul poliției i-a oprit. Ei au fluierat iarăși și poliția a pus mîna pe dînșii și i-a pus la umbră. Camarazii arestaților s-au decis să-i răzbune și unul din ei, căzut la sorți, anume Florescu a pălmuit pe prefect în foaierul teatrului. A fost însă judecat și trimis la închisoare. Moartea lui Napoleon a cauzat mare întristare românilor. Joi la 4 curent s-a făcut parastas la toate bisericile din țară pentru repaosul sufletului binefăcătorului românimei. Noi avem un timp de primăvară. Nu-mi aduc aminte în viața mea să fi văzut o iarnă așa de bună ca aceasta. Un cer albastru, un soare strălucitor, o atmosferă căldicică, de-ți place să trăiești. Nopțile sunt cam reci, însă milioanele de stele ce licăresc suspanse în aer fac ca și nopțile să fie plăcute. Aș voi să-ți scriu multe, multe, să-ți dau nuvele variate din țară. Nu pot să mă întinz mai mult, fiindcă timpul îmi lipsește și sunt sforțat de ocupațiile mele să-mi pun pofta în cui. Pentru afacerea ce te rugasem îți voi scrie cu altă ocazie. Eu și ai mei îți urăm succes bun și sănătate perfectă. Să auzim de bine, P. Ispirescu P.S. Am priimit de Anul Nou ca dar un album de mărci minunat. 2 București, 12 aprilie, 1873. Iubite domnule Aristide, Ar trebui să mă scuz oarecum că răspund tocmai acum epistolei dumitale de la 12 februarie trecut; găsesc însă că este de prisos cînd dumneata știi cît sunt de ocupat și cum fiecare oră a zilei îmi este însemnată de ceea ce am să fac. Nu-mi rămîn decît cîteva ore ale nopții în care mă pot ocupa de lucruri ce mă privesc personal. Ei bine, unele din aceste părticele nopturne de timp le consacru spre a-ți scrie; de aceea să nu mă acuzi de neglijență daca sunt așa de rar. Am simțit mare mulțumire sufletească cînd am auzit că te-a impresionat cele zise de mine în epistola precedentă și o repet că aș fi fericit daca te va putea servi la ceva unele din neînsemnatele mele cugetări. Complimentele din epistola dumitale nu le pot privi ca trimise la adresa mea. Ele sunt prea povăroase și nu le pot purta. Știi că pretențiile îmi lipsesc și aș dori ca epistolele noastre să conție idei mai puțin lustruite și îmbrăcate mai simplu. Fondul însă să căutăm a fi cît se poate de lămurit. Departe de mine ideea de a te crede un petrolist (sic!) etc. cum zici dumneata că mi s-a părut a te crede după vorbele din epistola dumitale relativ la popa d-acolo. Cunosc și pe domnul tatăl dumitale; te cunosc și pe dumneata. Altceva este a fi cineva bulversator al principiilor de ordine deja admise și altceva este a fi liberal în adevăratul înțeles al cuvîntului. Pe Hobbes l-a combătut și dezaprobat toți cîți l-au citit. Rătăcirea lui prea este bătătoare la ochi. Cu toate astea noi suntem datori a citi și e bine a citi cît de mult spre a ști cum cugetă cutare sau cutare. Nenorocirea noastră a românilor este că ne-am tot îndopat cu teorii. Am primit fără rezervă toate doctrinele expuse de autori în cărțile ce am cetit și am devenit îndoctrinați orbi. Din toți timpii filosofia s-a ocupat cu lucruri pe cari nu le putea pipăi. Cîte capete filosofice, atîtea opiniuni. Să nu ne rătăcim a cerceta și judeca lucruri ce nu se pot percepe ori atinge. Filosofia se nutrește numai de păreri, cari mai de cari mai eronate. Sunt secuii de cînd filosofia îmbla dibuind să cunoască necunoscutul. Cîte sisteme atîtea neexactități. Și astăzi știința aceasta, daca părerile unora și altora se poate numi știință, n-a ajuns mai departe de ceea ce era acum cîteva mii de ani. Încotro își întoarce cercetările sale spre a ajunge la un adevăr real, întîlnește barieri puternice peste care nu mai poate trece; și de aci se pune pe păreri, pe închipuiri, unele mai puțin veridice decît altele. Practica și experiența mi se par a fi mai proprii pentru noi românii pînă cînd să putem a ne consolida educația noastră națională; și să lăsăm naturei și timpului grija de a mai produce vrun cap-fenomen, ca cela ce pierdurăm de curînd, cum a produs și alte națiuni; căci trebuie să știi că nu toți timpii produc asemenea rarități. Pînă atunci să cultivăm științele și mai cu seamă pe cele exacte și în aplicarea lor să căutăm a fi mai practici. Avem noi multe alte lucruri de cercetat decît religia. Să terminăm pe acelea cu bine sau să le ducem la o perfecțiune de neimputat și apoi de va trebui vom veni și la aceasta. Ar fi bine deocamdată să mai lăsăm la o parte și dualisme, către care zici că și dumneata înclini și materialism și să nu ne pronunțăm pentru nici o sistemă de filosofie, pînă nu vom fi în stare să aprofundam cunoștințele noastre, ca să putem discerne bunul din rău. Eu cred că pentru români ar fi mai bine și mai nimerit azi a practica o filosofie rațională, sănătoasă și economică. Viind la questiunea religioasă, iubite domnule Aristide, daca voim să fim ortodoxi și să trăim în religia părinților noștri, apoi biserica română nu admite dualismul; ea este curat spiritualistă și iată că înclinarea dumitale te împinge pe o pantă pe care, daca vei aluneca, vei merge alături cu religia. Nu este o justificație ceea ce zici dumneata, permite-mi să ți-o spui, că nu se poate griji cineva la Paris, pentru că acolo nu se poate posti. Primo: A posti, în sens moral, este a intra omul în sine, a nu face altuia ceea ce nu-i place să-i facă lui altul; și aceasta este la care biserica noastră ține mai mult. Ca să dezvoltez această idee să lăsăm că spațiul unei epistole este insuficient, dară ar trebui o scrisoare îndelungă, ceea ce nici capacitatea nu mă ajută a face, nici facilitatea a mă exprima. Numai să cugete cineva și tot va fi de ajuns. Pot să simț toată învățătura coprinsă în aceste cîteva cuvinte; n-am însă atîta forță ca să pun pe hîrtie simțămintele și cugetările mele. Secundo: Post, în sens material, se poate face nu numai în Paris, ci și în mijlocul unui popol de atei. E destul să mănînce cineva pîine și să bea nițel vin cu apă trei zile și alte neînsemnate abțineri să facă și apoi se poate împărtăși. Să nu mi se obiecteze că un asemenea post de trei zile slăbește corpul; eu am postit cu pîine și vin săptămîni întregi și tot nu m-am slăbit la etatea în care mă aflu; nu însă ca să mă cominic ci pentru altceva. Biserica noastră este atît de dulce, atît de îngăduitoare, încît nu sforțează pe nimeni a face ceea ce zice că nu poate. Ea n-are agenți care să bată la tălpi și să silească pe oameni a-și împlini datoriile religioase. E destul să aibă cineva bunăvoință și conștiință și totul se face cu bine. Mă rezum: Daca este să trăim în religia părinților noștri și să nu devenim renegați, părerea mea ar fi, cum am zis și în epistola precedinte: „Daca trebuie să aparținem unei religii suntem obligați a o respecta cu desăvîrșire etc., etc». Aș voi să întinz cît de mult discuțiunea asupra acestei materii, mă opresc însă, nevoind să-ți fur timpul care este atît de prețios și necesar unui student. Și fiindcă zici că te atrage o asemenea discuțiune îmi place a crede că voi continua a-mi mulțumi curiozitatea ce zici că am de a vedea cît estedeplăcut să dezlegi chestiunile cele mai subtile cu ajutorul filosofiei, așteptînd să-ți împlinești promisiunea că vei întreține astă gingașe corespondență, cu o condițiune însă, ca să-mi scrii cînd timpul te va ierta, fără să te substragi de la studii. Îți mulțumesc pentru bunăvoința ce ai de-a-mi spune atîtea lucruri din Paris care să mă intereseze. Unica dorință, deocamdată, de a ști cîte ceva de acolo este numai cele relative la tipografie. Daca poți și ai ocazie, informează-te despre cele ce se atinge de tipografie și scrie-mi. Corpul tipografic de acolo are mai multe asociații: a patronilor, a protilor, a lucrătorilor. Daca vei afla să se fi introdus ceva ameliorări spre perfecționarea măiestriei, spre îmbunătățirea soartei lucrătorilor etc. iarăși să-mi scrii, fiind doritor a ști unele ca acestea. Informațiile ce-mi dai despre persoanele cărora să le trimit Basmele ce am tipărit sunt bune. Peste puțin le voi adresa cîte un exemplar. De vei mai afla vrun filoromân mai cu seamă spaniol, ori italian sau portughez, scrie-mi. Codicile d-lui Boerescu a ieșit de sub presă. N-am putut complecta nici un exemplar încă din prisoase. Lipsesc patru coaie. Le vom pune să se culeagă, și am obținut promisiunea d. Boerescu că-mi va subscrie șase exemplare. Unul va fi al dumitale. Sper a nu trece mult timp pînă să-l poți avea. În fine după un timp uscăcios de aproape două luni, a doua zi de Paște, o ploaie primăvăroasă și binefăcătoare a venit să dea viață junelor plante. Cu toate astea am auzit că în unele părți a căzut grindină care a vătămat pomii. Toți ai noștri te urmăresc cu inima și-ți urează sănătate și voință statornică a trece cursurile cu succes. Este foarte slab a exprima prin scris dorința ce au de a te revedea. Eu însă te învit să fii bărbat. Prin perseverență și curagiu vei birui orice obstacole. Moderația te va face să fii căutat de toate cunostintele. Să auzim de bine, P. Ispirescu P.S. Ar fi mai nimerit ca scrisorile dumitale să poarte adresa: P. Ispirescu, la tipografia Laboratorilor români, strada Academiei nr. 19. 3 București, 26 martie, 1876. Stimate domnule Aristide, Multplăcuta dumitale scrisoare de la 29 martie st. n. n-am priimit-o. Mai întîi m-am grăbit a merge la redacția Presei. Administratorul mi-a răspuns cu părere de rău că a fost uitat adresa. Eu i-am dat-o p-a dumitale și mi-a promis că [pe] viitor veți priimi Presă regulat. Îți mulțumesc cu deosebire pentru serviciul ce mi-ai făcut, preînoindu-mi abonamentul la foaia l’Imprimerie. N-am priimit însă pînă acum nr. 120 ce-mi lipsea. Ai avut dreptate cînd ai zis că timpul ne-a lipsit de a ne scrie; căci așa este. Nici eu nu văz să fie vrun alt motiv. Din jurnale vei fi aflat cum stau lucrurile și la noi, la care n-aș mai avea ce adăoga, decît că suntem în perioada frigurilor de alegeri pentru Senat ce se va săvîrși zilele astea. Aș voi să-ți mai scriu cîte ceva; dară să mă crezi că nu știu ce; ți-aș spune că micul meu Petrișor s-a dus să unească țărîna celuilalt Petre, pe care mi l-a răpit nu știu cine; destul că nu mai am pe niciunul din amîndoi; dară asemenea lucruri dumneata le poți numai a ți le închipui nu și a le simți. Și să te ferească Dumnezeu vreodată a le cunoaște, fiind părinte. Am zis că nu știu cine; și îți mărturisesc ca în adevăr nu știu cum să zic morții într-un termen mai nimerit. Moartea este un nume fictiv, ceva convențional; și pînă nu vede cineva un lucru nu știe cum să-i zică pe adevăratul său nume. Sunt mai multe de asemenea numiri imaginare. De aci ți-aș scri că primăvara din anul acesta pe la noi s-a arătat de timpuriu. Ea, mai forte decît în alți ani, a hrăpit sau cucerit pe februarie de la asprimea nemilosului Aquilon ce neîncetat ne-a turmentat de la noiembrie încoace. Dară d-ta, născut în București, cunoști clima. Și daca ți-aș scri că zilele de pe la sfîrșitul lui februarie și următoarele au fost căldicele, că activitatea cîmpenească n-a fost fără rezultat, că în prima jumătate a lui martie grădinile au fost laborate, vița tăiată și legată, florile ce nu pot îndura asprimea frigului au fest scoase afară de pe unde erau adăpostite, toate astea nu ți-ar aduce nici o mirare, căci de multe ori vei fi avut ocazia a le vedea în variata noastră climă. Cînd ți-aș spune iarăși că serile au fost plăcute și nu prea reci; că cerul, de un albastru limpede da relief strălucirei stelelor; că luna domnea blîndă în atmosferă, că lumina ei cea dulce inspira idei poetice, fără însă a orbi pe cei ce cătau cu drag la dînsa, că solitudinea nopturnă, îmbrăcată în mistere, invita pe muritori la pace și la repaos; cînd toate acestea ți le-aș spune, îmi vei răspunde: nu-mi fac nici o impresie, căci le cunosc, le-am văzut. Și așa fiind să ne întoarcem la o altă ordine de idei: am aflat cu multă satisfacție sufletească că ai trecut exemenul de licență cu mult succes. Te felicit. Aș voi să-ți citesc teza. Din parte-mi îți trimit aici una din fabulele ce am scris ca s-o judeci și să-mi faci observațiile ce vei crede de cuviință. Sincere complimente de la familia mea. Eu însă îți prezint mîna cu iubire ca s-o strîngă p-a dumitale. P. Ispirescu CIOBANUL ȘI OGLINDA De printre stei de piatră, de munte văgăună, Ciobanul ce trăise cu oile-mpreună, Ieși să vază tîrgul. Nescos fiind la lume, Nedus pe la icoane, chiabur însă cu nume, Căsca prin stradă gura. El nu-și putea da seamă De ce-așa zgomot mare? Ce e și cum se chiamă Păpușile spoite Cu părul țurlu, hurlu, cu fața încrețită! De ce-s multe ființe ce-ascund dorinți viclene? De ce femei informe? De ce?… De ce? Las, nene, Nu trebui interpret L-acest ce indiscret… Cînd la o boltă vede în cui sus așezată O lucie oglindă, cu aur încadrată. Și-n ea raza din soare Sălta ca-n scăldătoare. Voios la ea se uită, dar văzu-ndată-i piere, Căci razele reflecte sclipeau de schinteiere. În boltă atunci intră, de prețul ei întreabă, Plătește, își ia scula și pleac-apoi în grabă. „Luat-am o comoară, își zise el în gînd, Spre casa sa mergînd, Cu ăst odor in iarnă nici cap n-o să mă doară! Nu-mi voi trimite turma, precum odinioară, În cîmp să pribegească… Am soarele cu mine Și nu-mi pasă d-oricine…” Dar crivățul sosește Și geru-l întețește… Atunci și el așază oglinda-ntr-un pom mare Cu fața înspre tîrlă; ea însă raze n-are. O schimbă ș-o atîrnă în alt pom mai la vale; O-ntoarce ș-o sucește, puind-o mai în cale; Dar pînă-n fine nu dă căldură nici oleacă, Căci soare nu era Să poată — oglinda raze de unde mai fura. Simțindu-se-nșelat, rușinea își îneacă, Cu chiu, cu vai, el turma își duse l-adăpost Și vede c-a fost prost. P.S. În moment aflu că d. Votică a venit acasă. Le-a făcut vacanța cu două zile mai-nainte. D-sa este sănătos. Acasă la d-ta toți sunt bine. P. Ispirescu Paris 15/27 mai. 1876. (Place de Panthéon 9) Amice dle Ispirescu, Epistola dtale din 2/14 mai am primit-o la 6/18, însă tocmai azi mă-ndeletnicesc a-ți răspunde. Cum vezi, eu întîrziez, iar nu poșta, căci ea le aduce regulat, însă nu în mai puțin de 4 zile. Ceea ce-mi spui despre basme, mă bucură și mă-ntristează. Mă bucură știrea că prepari o a treia broșură, că nu-ncetezi d-a le culege și publica, pe cit poți și te ajută mijloacele; însă mă-ntristează procederea dlui Fundescu d-a ți-le reproduce ca ale sale. Despre caracterul dlui Fundescu îmi am opinia formată. Eu în vorbă cu d-lui nu întru nici în această privință. Dar, cu ocazia venirii mele, am să-mi spui cuvîntul meu în privința basmelor și diferitelor cărți de basme. Să nu crezi că voi trece cu vederea acele schimonosiri poreclite basme și publicate, de speculă, de T. Mihaescu tipograful, curate batjocuriri ale acestor sărmane legende. Basmele ce am eu desigur că nu le voi publica așa cum ai crezut. Fiindcă-mi voi alege ca specialitate mitologia comparată, mă voi sili a le-nsoți de studie pe cît m-or ajuta cunoștințele mele, studie care se vor întinde ș-asupra altor basme decît ale mele. Deci, cum vezi, lucrează și speră să facem ceva cînd m-oi întoarce. Îmi spui că-n ediția de curînd a lui Fundescu sunt comentarii „făcute de cei competinți în aceasta”. Aș dori foarte să citesc și eu acele comentarii. De aceea voi ruga pe amicul Stoenescu să mi-o trimiță, să vedem ce e și de cine. Despre literele sanscrite ți-am scris la 29 aprilie/11 mai. Nu sunt și pace. Îmi pare rău că nu te-am putut servi, dar n-a stat în putința mea ca s-o fac. Mă grăbesc a-ți vorbi acum despre fabula Pițigoiul și scatiul, însă cu sinceritatea la care faci apel, deși sunt și-acolo amici la care puteai să ceri aceeași opiniune. N-ai arătat-o dlui Hasdeu? Ce ți-a zis? Ei bine, mai întîi te-ndemn să n-o publici pînă nu vei preface-o în bine, căci are și bune, dar mai multe rele. Părțile unde se depinge, cu simplitate și grație, natura și obiceiurile celor 2 paseri e de minune, cum sunt aceste versuri: Cinci Opinci Într-un picior Și tot stă călcîiul gol (iar nu: Și călcîiul tot e gol, căci nu e așa proverbul popular). Sau: Ș-acolea mi se punea Lîngă dînsul p-o srnicea. Însă aceste frumuseți ți-a luat ochii și n-ai putut vede celelalte cusururi. Mai întîi, ca plan, fabula e foarte lungă; multe versuri de prisos; descripțiuni care vatămă, pe cînd natura fabulei e d-a fi simplă și scurtă; un vers de prisos strică totul. Ca epitete poetice iată cîteva erori: de ce vrei cu orice preț să faci pe scatiu sbanghiu? Nu e așa că numai fiindcă rimează? Încolo sbanghiu e cuvînt trivial, incompatibil cu gingășia fabulei. Șmecher, d-asemenea. Disperat cuvînt nou nu șade la locul lui între celelalte cuvinte neaoșe populare. Dar dilectăm? L-ai luat de la răposatul Eliade! Rău de tot! De la sfoară-n țară pînă la Moși pe groși, cele 10 versuri sunt adevărate moși pe groși, care se pot reduce la 2—3. Dar morala fabulei care e? De ce faci din scatiu un trădător? Oare crezi că lui îi plăcea sclavia? Peste putință. Aici omul e de vină, păsărarul, iar nu scatiul (și ce scatiu? sbanghiu!). Să nu-mi citezi fabula cu Cîinele și lupul, acolo cîinele e părăsit, lingău, nu poate trăi decît sclav, pe cînd paseri sclave din fire nu cred să-mi poți cita vruna. Greșeli de versificare sunt pe ici colo destule. Acolea nu rimează decît printr-un fel de licență cu punea, căci accentul natural nu cade pe ultima silabă din natură la amîndouă. Hiaturi destule. Nu pot să mă întind mult, dar din cele ce preced poți apreția. Din 64 versuri s-ar putea totul reduce la 25. În fine cugetă la natura pițigoiului. El nu e pasere de cintat ca scatiul; daca s-o sugrumat, nu e iubirea de libertate care-l decide la aceasta, ci firea, instinctul natural. Iată opinia mea, sinceră și dezinteresată. Strîngîndu-ti mîna cu afecțiune, te rog să fii sigur de amicia lui. G.Dem. Teodorescu Paris, 19 februarie, 1879. 99 Bd. St. Michel. Iubite domnule Ispirescu, Am primit de mai mult timp scrisoarea dtale și pe dată am și plătit la redacțiunea ziarului Imprimerie abonamentul. Vă trimit quitanța și in același timp vă esprim salutări afectuoase din partea redactorului cu care zice că sunteți de mult și vechi prieten. Mi s-a părut un bătrîn preaplăcut si cumsecade. În privința hîrtiei ce mi-ai trimis o găsesc bună, însă te rog a nu o ingajia (sic!) pentru cuventul că preved niște împrejurări impiedicătoare a mai tipări Țăranul român așa curînd: voi să mă esplic: am atîta de lucru aici în Paris, atîtea studii de făcut, incit mi se pare că a pierde timpul cu revederea unui text român — nu este nici oportun — nici destul de util. Poate că mai tîrziu voi găsi timpul priicios. Dacă însă alte împrejurări mă vor sili la aceasta, apoi te voi înștiința eu pe dată — a termina cu afacerea hîrtiei. Aș vrea întîi să văd finită cartea despre daci — cu care mă ocup acuma — și care mi se pare mai grea (partea ce mi-a rămas) decît toată lucrarea de pînă aci. Aceasta firește vine din aceea că cineva nu poate face deodată toate și multe. Am găsit în Arhivele Ministerului de externe o chronică italiană din secolul 16, care povestește un fapt despre Vlad Țepeș, care mi se pare că pirul astăzi nu este cunoscut și anume: sultanul turcesc a trimis la Țepeș Dracula doi sclavi ai săi ca să-i ceară tributul pe trei ani și soldați pentru ca să-i facă ianiceri. Dracula zise sclavilor că: „Eu voiesc ca căpitanul din Nicopole să fie el singur in societatea voastră; vă voi aduce atunci mulți oameni și cai și voi vă veți alege ce vă vor place, pentru ca să nu poată domnul turc să-mi impute că nu l-am servit bine; tot atunci vă voi număra și banii tributului“. Căpitanul Nicopolii se întîlni cu sclavii în fundul unui turn și așteptă acolo pe Vlad. Dracul[a] veni fără de veste cu armata sa pe la miezul nopții, la Nicopoli; amăgi pe păzitorii cetății spunîndu-le că el este căpitanul cetății; porțile fură deschise; Dracula arse tot orașul, luă un mare număr de aur, argint și giuvaeruri și prizonieri turci, pe care-i duse la castelul său; porunci să taie urechile și nasul celor doi sclavi și astfel îi trimise la domnul său turcul. Pe căpitanul de la Nicopole îl lăsă liber, fără de a-i face vreun rău. Acest eveniment este pus la anul 1457, prin urmare în prima sa domnie. Socotesc că ai putea să tipărești istoria lui Vlad Țepeș, deoarece cele conținute în romanțul german de la Engel se află deja utilizate de d-ta în partea povestelor despre Vlad Țepeș. De la d. Iarnik încă n-am primit știre despre ce l-am rugat în cestiunea condițiunilor de admisibilitate la școala obstetricală din Viena. Mă opresc aci, scumpe d-le Ispirescu, rugindu-te să nu te îndoiești de-a mea amicie și devotament ce-ți port. Grigore Tocilescu 11 mai, 1882. Ruși de Vede Tată dragă, Am priimit cartea de Basme. Mi place foarte mult prefața lui Alecsandri. Ce mă mir însă, de foarte mult timp, nu mi-ați scris și afară de asta am căutat și am răsfoit cartea de cîteva ori ca să găsesc o mică scrisoare, dar n-a fost cu putință. Lasă că d-aci înainte nu o să vă mai scriu nici eu așa des. Mi-a făcut mare plăcere cartea și am și citit vreo două basme. Ceva insă o să-ți spun. Este cam sărată și încă rău (6 leii). Cine o să scoață atîția bani să dea pe o carte de basme, fiindcă nu judecă toți ca Alecsandri și alții. Pa, nu te superi c-am zis asta. Te rog, tată, cînd o trimite fetele d-nei Jinga ceva la Ruși cu diligență puneți și d-voastră în cufărul lor ochelarii bunichii cari i-am uitat în cutia mesuței de la d-ta. Ieri s-a început bîlciul (cum se zice aci!) la Alexandria, la București s-au început Moșii. Mîine două săptămîni de cînd tot plouă. Astăzi însă a fost mai senin. Nu pot oamenii mei să are, nici să semene porumb. Vă sărut și vă doresc pe toți. Complimente unchiului Ghiță. A d-tale supusă fiică, Elena mai 21, 1882. Dragă Eleno, Scrisoarea ta de la 11 mai mi-a făcut un mare bine. Mai întîi mi-a dat să înțeleg că te interesezi de reușita neînsemnatelor mele lucrări, al doilea că străduințele mele, aducîndu-mi laude de la corifeii literaturii noastre românești, ele se răsfrîng și asupra voastră, copiii mei și aceasta mă mîngîie. Nici că m-am gîndit să mă supăr pentru observațiile ce-mi faci. Din contră îmi dă ocazie de explicații, ce altora streini nu voi să le fac, pentru nu știu ce! Dară vouă, copiii mei și mai cu seamă ție, care mă înțelegi mai bine sunt dator să vă spui de ce cutare lucru l-am făcut așa și nu altminteri. Îmi zici că e cam sărată cu 6 lei cartea. Ai dreptate, așa este. Și alții mi-a zis-o. Acelora nu le-am răspuns nimic. Ție însă să-ți spui totul din fir pînă în ață. Mai întîi știi că eu nu merg la teatru, nu la grădini, nu la cafenele. Cum las de lucru la tipografie vin glonț acasă. Știi că nu e noapte în care să nu fac ceva: ori scriu, ori citesc. Dară bine, dară rău lucrez, nu stau trîntor. Daca ceea ce produc este folositor literaturii noastre născînde nu mă pot pronunța. Se vor găsi alții să aprecieze lucrările mele. Aș fi în drept, în poziția în care mă aflu, să aspir la un beneficiu oarecare pentru vegherile mele. Daca silit de împregiurarea oă nu sunt susținut de cei competenți și în stare a face ceva, renunț și am renunțat la un astfel de beneficiu. Dară ca să mai fac și sacrificii bănești aceasta ar fi un lucru preste puterile mele și totodată nedrept și, cu tcate acestea, am făcut mai cu seamă cînd n-am pretenția nici de autor, nici de scriitor. Nu aștept nici mărire, nici recompense naționale. Căci vezi tu, Eleno, azi lumea la noi așa este. De cum se simte vrunul ceva, ceva mai cu nițel spiiit și văd că pot să facă te miră ce puțin lucru, le intră fumurile în cap că numai ei sunt ce sunt, și numai lor li se cuvine totul. Alții, cît sunt ca simpli muritori, găsesc că totul merge anapoda și cănd ajung în capul administrației nu se mai gîndesc la cele ce ziceau, ci-și fac buzunare adînci ca de cerșetori și bagă și bagă, iar de umplut nu se umplu niciodată. Să-ți dau vro două exemple, fără a spune nume. Un oarecare scriitor și încă de merit, citind basmele mele, a fost încîntat de subiecte, dar mai cu seamă de limbă, s-a și servit cu dînsele. Fără voia mea mi-a divulgat numele, l-a dat în stampă, cum se zice: căci îmi adoptasem pseudonimul de: Un culegătortipograf. Acest nume mi-l luasem, fiindcă nu voiam să-mi fac meserie de scriitor, ori să dau scrierilor mele vrun merit, pe care poate nu-l aveau, sau să mă fălesc cu ele. Socoteam să-mi fac o datorie către țară, dezmormîntînd literatura poporului, și dînd la lumină basmele sale, prin care se probează, de multe ori, romanitatea noastră. Acel scriitor a ajuns, mai tîrziu, membru în Consiliul Instrucțiunii Publice. De la dinsul și de la colegii săi depindea alegerea cărților pentru împărțire cu premii la copii. Ei bine, cîte socotești că s-au luat din aceste cărți atît de mult lăudate de dînsul ca foarte folositoare poporului, în doi ani d-a rîndul cît a fost la consiliu? De ar fi altul, n-ar crede, dară tu care știi că spun numai și numa adevărul mă vei crede: niciuna măcar. Au pus în spinarea sumei alocată pentru cumpărătoare de cărți a se împărți la premii mai întîi o bună cantitate de cărțile lor, altfel de merit și cu restul au cumpărat cărți din ale favoriților sau de ale lingușitorilor lor. Eu nu știu să fac d-alde astea, nu pot să atîrn de coada nimănui, căci de făceam, astăzi aș fi fost departe. Altul, și acesta un june, cît era de trimis la Paris și Germania să studieze învățături înalte, se mira cum de nu face ceva guvernul ca să se divulge asemenea cărți folositoare poporului, cum de nu mă alege măcar membru corespondent la Academie, căci în străinătate de aș fi, toate onorurile, toate înlesnirile mi s-ar face pentru răspîndirea unor asemenea cărți. Ajuns director la minister, a uitat ce vorbise și cînd m-am îacumes a-i zice cu sfială cîteva vorbe în favoarea Basmelor mele, mi-a răspuns cu o răceală și nepăsare vădită: dă o hîrtie la Minister și o vom pune în vederea Consiliului. Daca scrierile mele au mai primit laude de la d. Odobescu, Alecsandri și alții, celui dintîi nu i-a stat nimic în mînă, de cînd îl cunosc, a face ceva întru răspîndirea literaturii populare la noi, cel d-al doilea, după îndemnul căruia am tipărit colecția din urmă, a stăruit destul în sinul Academiei, după cîte știu, ca să se premieze. Și deși însuși raportul comisiei însărcinate cu cercetarea cărților mi-a fost favorabil, totuși Academia a decernat premiul unei cărți catichetice. Celor’alți, cari îmi tot laudă scrierile prin presă și prin grai, nu știu să le stea în mină ceva. Cu toate astea, cum zice românul, toți ca unul. Eu însă nu pot să cred pe toți a fierbe într-o oală, cum se zice. Presupui numai că nu vor face excepție de la regula generală. Căci trebuie să mai știi una, Eleno. Poporul nostru nu poate încă să susție o scriere și mai cu seamă populară. 1. El nu știe ce-i este de folos: așteaptă ca guvernul să i-o arate. 2. Politica îl preocupă mult. Bietul popor, îndopat cu politică de către cei ce pot multe în țara noastră și a căror interes este de a fi susținuți de popor, crede că, în politică se mărginește toată literatura. 3. Cîteva traduceri rău făcute de romanțe triviale… au stricat cu totul gustul lecturii în gloatele noastre. [4.] Greutatea contribuțiilor încă este o piedică pentru bietul popor ce-l oprește a-și scoate banul să-l dea pe cărți. Astea sunt cauze de nu se pot baza scriitorii noștri numai pe ajutorul poporului și de aceea, trebuie intervenția administrației superioare întru reușita vrunei scrieri. Știind toate astea, să-ți spun acum și de ce am pus prețul mare. Mai întîi, cum știi, și cum ți-am spus mai sus, am renunțat la orice beneficiu al muncii mele de noapte și de stăruinți întru adunarea Basmelor. Am socotit însă a fi drept să scot cheltuielile tiparului. Pentru aceasta tipărind 1000 de exemplare, cum am și făcut, toată cheltuiala am regulat să-mi iasă din 300 exemplare, de se vor vinde, căci cam pe atîți cumpărători se poate compta. Celelalte pînă la 1000 se dau parte gratis, parte rămîn în magazie sau se dau la anticari pe preț ce nu iese nici costul hîrtiei. Pînă acum am primit bani pe vro 25 de cărți, în care intră și cei ce s-au abonat, dară am dat gratis peste cincizeci. Te vei îndoi poate de cele ce-ți spui. Eu am făcut două liste, într-una trec toate cărțile date pe bani, într-alta pe cele date gratis. Va zice cineva că de ce dau gratis. Sunt nevoit, Eleno; atîți și atîți cunoscuți am, de care am trebuință; îți cer, poți să nu le dai? Îți poartă sîmbetele și cînd le vine bine te pocnesc tocmai unde te doare. Ar mai fi multe de zis, dar văd că scrisoarea mea se lungește și iese din cadrul unei scrisori. Și fiindcă n-am de gînd să fac din această scrisoare cine știe ce, mă opresc aci, cugetînd că acum pricepi și tu de ce am pus prețul mare, mai cu seamă, cînd știi că sunt tipograf și am experiența desfacerii cărților. P. Ispirescu


