# FragmentsContent

content:
Camera a dat săptămîna trecută un vot care zugrăvește perfect ideile burghezimii. Ea a respins proiectul de lege asupra repausului de duminică. Încă înainte de a se pune în discuție acest proiect, noi ne-am arătat neîncrederea că el va fi admis: cînd îți cunoști Parlamentul, poți să știi, prin anticipație, ce va face el. De aceea, nu scriem rîndurile acestea ca să ne exprimăm mirarea, ci numai ca isă punem încă o dată în vedere celor nedomiriți încă chipul de a judeca și de a se purta al acestor mameluci transformați în judecători. Două sînt argumentele principale pe temeiul cărora proiectul a fost respins și – cu rizicul de a da o întindere prea mare acestui articol – ne vom încerca să le discutăm. D. Nicu Filipescu a arătat că conservatoru nu pot vota, pentru căci și-ar călca în picioare doctrina lor neintervenționistă, adoptând un proiect socialist; d. P. P. Carp s-a declarat protivnic… pentru că băieții de prăvălie sînt niște leneși și niște bețivi… Avem, deci, de o parte un punct de doctrină, de alta o grosolană injurie, un ciocoism îngîmfat și obraznic. Vom discuta cu fiecare așa cum se cuvine. D. N. Filipescu a vorbit ca am mic Spencer. D-sa a confundat insă teoriile liberalismului clasic, reprezentantul neintervenționismului, cu doctrina conservatoare, foarte intervenționistă… în felul ei. Dar nu asta ne interesează pe noi. Oratorul conservator a declarat că repausul de duminică e un punct socialist. Iată unde-i greșeala. În adevăr, chestiunea asta poate fi susținută de socialiști, dar în același timp o susțin clericalii și… unii negustori chiar. Repausul de duminica nu-i numai o cerință economică, precum ar fi scurtarea zilei de muncă, mărirea salariului etc. E vorba aci de o părere pe care o poate sprijini orice medic, orice preot și orice om doritor de cultură, căci, din toate aceste puncte de vedere, o zi de odihnă corporală și de instrucție morală și intelectuală pe săptămînă este mai mult decît trebuitoare. Dacă socialiștii susțin și ei repaosul de o zi din șapte, pricina e că ei socotesc că-i drept să nu se istovească puterile productive ale acestei clase de muncitori. Nu-i vorba, prin urmare, de a întreba cine susține repausul duminical, ci dacă el e trebuitor sau nu. Și aici d. Filipescu n-a adus nici un argument nou. Este însă în discursul oratorului guvernamental o parte pe care o împărtășim și noi; aoeasta este partea în care d-sa a combătut pe d. Dumitrescu-Mirea, care a susținut repausul de o jumătate de zi. D. Filipescu a arătat că acolo unde s-a reglementat repausul de o jumătate de zi acum se lucrează această jumătate de zi chiar și în atelierele unde mai înainte nu se lucra de loc. Asta-i perfect adevărat, dar nu dovedește altceva decît că d. Mirea habar n-are de ce susține, măcar că are onoarea de a fi – prin fraudă, nu-a vorbă – președinte al societății funcționarilor comerciali din București. Dar în genere discursul d-lui Filipescu ne-a făcut impresia unei cuvîntări alăturea cu drumul. D-sa a studiat legislația tuturor țărilor, fără să se ocupe de soarta funcționarilor comerciali de la noi, care e mizerabilă, precum vom arăta mai la vale. Dar dacă cu d. Filipescu se poate discuta, apoi cu d. Carp nu-ți rămîne decît să iei, ca Luther, călimarul cu cerneală și să-l arunci în capul satanei conservatoare. Toată vremea secul reprezentant al fanfaronadei ciocoiești n-a făcut decît să înjure clasa funcționarilor comerciali. I-a făcut leneși, bețivi, trîndavi care măsoară stamba cu cotul, uitînd că ei sînt un factor important în comerț. În comerțul cu care burtă-verzimea se laudă atîta. Dar să fie măcar adevărat că funcționarii comerciali nu muncesc din greu? Dacă excludem categoria contabililor – care și aceea se abrutizează într-o muncă penibilă – apoi vedem că funcționarul comercial face în toată puterea cuvîntului o salahorie umilitoare și covârșitoare. Văzut-ai, domnule Carp, băieți tineri înhămați la căruțe ca animalele, ziua-n amiaza mare? Aceia sînt trîntoii care cer o zi pentru beție “ Specie de ciocoi afumat, văzut-ai niște odăi-beciuri. În fundul unor maghernițe murdare, neaerisite, fără lumină și fără foc? Acolo dorm, cîte cinci într-o chilie, trîndavii de funcționari comerciali! Știi tu, vecinic.repauzatule – odihnească-ți-se prostia ‘ – că sînt oameni care n-au decît o zi slobodă la Paști și una la Crăciun, care muncesc de la 5 de dimineață și pînă la l0—11 din noapte? Sînt trîntorii, sînt funcționarii comerciali! Auzit-ai de oameni tocmiți cu anul pentru o leafă pe care tu o dai lunar vizitiului î Acei oameni sînt bătuți, sfînt umiliți pentru fiecare greșeală; acei oameni sînt funcționarii comerciali care trîndăvesc o viață întreagă. Dar ce poți discuta cu o chintesență de impertinență? Ce poți discuta cu o ființă a cărei tigvă e așa de înfumurata, că dacă și-ar băga piciorul în cap l-ar scoate șuncă? Discuția de principii, discuția senină nu-și mai are locul aci. Cînd cineva îți respinge din capul locului un proiect de lege pentru motivul că clasa care-l cere e o clasă de leneși și de bețivi, acel cineva, fie el chiar șeful junimiștilor, a pierdut dreptul de a fi ascultat, comentat și combătut pe calea principiilor. Să faci discuții științifice cu nebunii căptușiți cu nerușinare? Dacă funcționarii comerciali ar fi mai energici, ei ar trebui să ceară direct socoteală furiosului grandoman, care se socotește tot pe vremile fericite ale robiei! Lăsînd însă pe nebun în apele lui pînă la ziua legării nebunilor oficiali, noi ne adresăm funcționarilor comerciali: ați văzut că sistemul de a aștepta scăparea de la mila celor mari a dat roade proaste; ați văzut că ei vă tratează ca pe o clasă conruptă și păcătoșită; ați văzut că burtă-verzimea ciocoiască nu vrea nici să audă de nevoile voastre. Ce veți face dar? Strîngeți-vă rîndurile dacă nu voiți să vi se strîngă gîtul! Faceți asociații puternice, goniți dintre voi elementele care v-au purtat cu făgăduieli și v-au amăgit cu trecerea lor pe la.puternicii societății burgheze. Intrați în partidul muncitorilor. În armata proletară, singura care are aceleași nevoi și aceleași aspirații ca voi. începeți o agitație însemnată. În care veți avea sprijinul social-democrației, și faceți ca să dobîndiți prin energie aceea ce prin rugăminte nu ați putut căpăta. Emanciparea claselor dezmoștenite numai de către dezmoșteniți se poate face. Lăsați tînguirile pe Ia scările celor puternici și veniți în rîndurile celor ce sufăr ca voi, și ca voi se luptă; veniți la noi!


content:
Entuziasm fără seamăn domnește în ceasul de față în lumea muncitoare din Ploiești. După patru zile de luptă, greva lucrătorilor tăbăcari a reușit! Au luptat patru zile acești lucrători, au rezistat tuturor ispitelor, au ținut piept vrășmașului, au strîns lanțul frăției și au izbutit! Pentru Ploiești triumful acesta are o însemnătate colosală: este cea dintîi mișcare conștientă a clasei muncitoare spre cucerirea unei părți din drepturile ei. Oraș cu desăvîrșire burghezesc, pîn-aci muncitorii nu se manifestară în Ploiești, niciodată ca clasă cu aspirații, cu revendicări deosebite. Și astăzi, pentru întîia oară, clasa muncitoare se ridică, se organizează, se coalizează împotriva capitalismului asupritor. În tot timpul grevei a domnit ordinea cea mai desăvîrșită; nici un act de violență, nici un incident cît de mic care să-ntunece cîtuși de puțin spiritul de disciplină al muncitorilor greviști. Ai fi zis că te găsești în fața.unei organizații vechi, deprinsă cu lupta, conștientă nu de azi de drepturile, de rolul ei. Cititorii vor găsi mai departe o dare de seamă a grevei. Se va vedea de acolo care au fost cererile greviștilor și ce au cîștigat ei din mișcarea aceasta. Afară de alte puncte, ei cîștigă douăzeci și patru de ore pe săptămînă și odihna de duminică. De unde munceau l4 ore pe zi, vor munci numai 11; de unde lucrau duminică pînă la amiază, vor merge acum numai o oră la atelier. Și un fapt și mai îmbucurător: s-a stabilit un program de sărbătorile de peste an, care vor trebui respectate în toate atelierele. între aceste sărbători va figura ziua de 1 Mai (l9 aprilie), serbarea internațională a muncii Succesul acesta este neașteptat, el se datorește mai cu deosebire unirii muncitorilor. Toate breslele de muncitori din Ploiești aveau ochii țintiți asupra acestei greve. Lucrătorii-tăbăcari, o dată victorioși, curajul va crește în toate sufletele, inimile se vor încălzi și muncitorii de toate breslele se vor gîndi să urmeze pilda tovarășilor lor tăbăcari, unindu-se între ei. Mișcarea socialistă începe. Am debutat printr-o izbîndă, și izbînda aceasta ne va călăuzi în toate acțiunile noastre. Cu prilejul acesta nu trebuie să uite muncitorii că toți panglicarii care rostesc numele clasei muncitoare prin întrunirile lor electorale au stat acasă la vremea grevei; nici unul nu s-a arătat, nici unul n-a venit să încurajeze pe muncitori atunci cînd aveau mai multă nevoie. La postul de onoare, gata la jertfe pentru clasa celor apăsați, am fost numai noi, socialiștii. Ruginiții tuturor vopselilor politice, prietenii claselor de sus, nici nu și-au arătat chipul. Încă un învățămînt: în greva aceasta de 200 de oameni erau reprezentate nouă naționalități. Și, cu toții la un loc, asupriții acestor nouă neamuri și-au dat mîna frățește, ca dovadă de cîtă dreptate avem noi cînd afirmăm că între muncitori nu poate fi ură. Și pe cînd patrioții de cafenele, ațîțîndu-și entuziasmul patriotic în „tavernele mohorâte”, răgușesc semănînd cu glasuri dogite vrajba între neamuri, muncitorii, adunați la clubul lor, pălmuiau printr-o alianță frățească exaltarea șovinistă… A, de ce nu erați acolo, burților patriotice, ca să vedeți aseară, la lumina unei luni de argint. În imensa curte a Clubului muncitorilor, mia de muncitori strigînd într-un glas: vrășmașul e capitalismul! Ați fi înțeles atunci cîtă dreptate au învățăturile noastre și cît de drept merg ele la mimă apăsaților de toate naționalitățile. Astfel am învins. Izbînda aceasta durează o cărare nouă, un început de mișcare uriașă, la care vor veni să se alieze toată sumedenia de muncitori ce-și istovesc viața prin ateliere. Muncitori ploieșteni! Tovarășii voștri tăbăcari au suferit ca voi, și ca voi au îndurat toate mizeriile și tot amarul traiului de muncitor. Dar și-au priceput rolul, și-au înțeles puterea oînd sînt uniți și au izbutit! Voi, care suferiți ca și dînșii robia cea mai grea, robia economică, voi, care în întunericul atelierului. Între batjocuri și mizerie, visați la vremi mai bune, uniți-vă ca dînșii, și ca dînșii veți izbîndi! Trăiască lucrătorii tăbăcari! Trăiască partidul muncitorilor!


content:
Ce-o fi însamnînd sistemul acesta necinstit al gazetelor guvernamentale de a nu vroi să discute serios nici o întâmplare, oricît de însemnată ar fi ea? Ne găsim în fierberea unor răscoale țărănești, toată țara e alarmată, o lume întreagă îi cuprinsă de indignare împotriva asasinatelor oficiale, numai presa zgărduită e de un sînge rece uimitor, numai ea tratează chestia lăturalnic și caută să evite afacerea cea principală. Noi strigăm că se torturează și se împușcă țărănimea, iar foile stăpînirii ne țipă că „sînt instigatori”. De ce atîta nerușinare? Dacă sînt instigatori, cine mai mult decît guvernul are puterea de a-i prinde? Ce păzește liota dv. de zapcii, de spioni, de mîncători ai fondurilor necurate? Poate că faceți pe generoșii f Dar nu este mai mare infamie să arunci o acuzație pe care n-o poți dovedi, care știi tine că-i o simplă calomnie? Sistemul acesta păcătos de a atribui vecinic mișcările țărănești unor agitatori – pe care guvernul are prudența de a nu-i prinde niciodată – trebuie să înceteze. El este în tot cazul stupid. Ia închipuiți-vă. În adevăr, că ar exista instigatori. Ei și? Ce ar însemna asta? Ar însemna oare că guvernul nu împușcă pe țărani? Ori, cel puțin, ar însemna că țărănimea nu se găsește într-o stare economică și politică mai mult decît nenorocită? Știu și copii că dacă starea sătenilor ar fi fericită, ei singuri ar trimite la balamuc pe „instigatorii” care ar veni să-i răscoale, precum nici un instigator din lume n-ar putea revolta pe Marghiloman ori pe Cantacuzino. Dacă sînt instigatori, ei nu,pot învăța pe țărani că soarta lor e mizerabilă, căci aceea o știu țăranii mai bine, și o știe și guvernul. Tot ce ar putea ei face ar fi ca să le spuie că prin revoltă își vor îndrepta răul de care sufăr. Și aci am fi de acord cu toată lumea ca să se ia măsuri împotriva „instigatorilor”, căci nu este lucru mai mișelesc decît să arunci pe robi în foc ca să-ți împlinești niște meschine scopuri politice. Dar… pentru asta trebuie ca mai întîi guvernul să ne spuie cine sînt instigatorii. Căci este ușor să arunci o birfeală nesocotită pentru ca să scapi de răspunderi grave; dar e mai cinstit să faci să dispară pricinile adevărate ale unui mare rău social. Și tocmai aci crește vina guvernului. De atîtea zile, gazetele dau la iveală ororile săvârșite de oamenii administrației, și stăpînirea tace. Monitorul oficial, gata întotdeauna să ne informeze de cîte ori a strănutat copilașul pe care l-au zugrăvit de Paști ieșind dintr-un ou de rață, nu găsește de spus nici un cuvînt asupra atîtor sălbăticii care au sîngerat satele și au stins viețile. Iată de ce avem dreptul să socotim pe stăpînitorii noștri mai rău decît pe niște barbari care s-ar fi năpustit în cîmpnle noastre ca să treacă tot sub foc și sub sabie. Ne găsim în fața unei invazii de lăcuste. Împotriva căreia trebuie să dăm alarma. Căci sîntem uimiți de cinismul acestor guvernanți odioși. Pentru ei, a ucide țărănimea, de pe urma căreia își plătesc tot luxul și toate destrăbălatele lor rafinern, este lucrul cel mai simplu din lume. Și – mai rău decît în vremea celei mai cumplite robii – li se pare că n-au de dat socoteală nimănuia. îi acuzi că sînt niște ucigași ordinari, ei îți răspund: „au fost instigatori”, ca și cum Mărunțelu ar acuza pe vecini că n-au lăsat pe victime să fie ucise. Fără îndoială, trăim în niște vremuri triste și rușinoase. Mai bine de o sută de ani de cînd în Franța s-au proclamat „drepturile omului”. În țara românească sătenii sînt asupriți mai rău ca sclavii, batjocoriți de toate liftele ce se năpustesc asupra satelor, și apoi asasinați mișelește, ziua-n amiaza mare, fără ca să aibă cineva dreptul să cheme la răspundere pe mizerabili. De-ar face conservatorii tot binele de acum încolo – dacă binele poate fi făcut de către conservatori – dacă ar intra cu toții la mînăstire și s-ar pocăi. Încă niciodată nu li s-ar putea ierta pagina rușinoasă ce au scris cu sîngele țăranilor în istoria contemporană a țării. Democrația, proletariatul nu va uita niciodată că sub domnia acestor scelerați țărănimea a fost asasinată după ce a fost prădată.


content:
L-am cunoscut în Brăila. Pururea vesel, pururea nepăsător de ce-l așteaptă în viitor, el își urma înainte calea pe care i-o însemnase cetirea serioasă și îndelungata. „Ce vrei să fac?” răspundea în veci acelora care îl sfătuiau să se lase de prostii. Nici povețele tatălui său, nici rugăciunile surorilor nu-l puteau face să se astîmpere. Îl vedeai cu cîte o sumă de marinari, hamali, și alții, propovăduind ideile sale, sau mai bine ideile viitorului. Pentru el nu exista altă plăcere decît propaganda, și nu propaganda de pe fotoliu, nici cea de gazetă, nu! Pătrundea în bordeiul săracului muncitor; acolo aduna pe mulți tovarăși de muncă, și glasul lui puternic începea să le arate mizeria vieții de astăzi și fericirea ce-i aștepta în viitoarea stare, cînd fiecare va avea după trebuințele sale și va munci după puteri. Avea o putere de argumentație ce rar se găsește la un om ca el, care n-avea decît cîteva clase gimnaziale. Dar cetise mult. Ziua cetea cît ocupațiile îi dedeau voie și seara, pînă într-un tîrziu – propagandă, apoi iarăși cetire. Era neobosit bietul Leone. Eu, imul, am să-i mulțumesc mult, de la el am căpătat mult de cetit, tot el este care tn-a făcut să învăț limba lui Cafiero, cu el am tradus frumoasa dramă Vera Zasulici. L-am cunoscut din întîmplare la vestita cafenea „Valter”. M-a auzit discutînd cu miște burghezi pe care voiam să-i fac să priceapă că socialiștii tiu vor nici comunismul la femei, nici împărțirea averilor. Parcă-l văd venind spre mine cu entuziasmul pe față și întinzîndu-mi mina lui viguroasă. – Caro mio, sei un buon agitatore! Și de atunci am rămas buni prieteni. Cînd voiam să fug de la școală, ca să scap de afurisitele de matematici, refugiul mi-era la Leone. Cîtă plăcere simțea la vederea mea! Îmi arăta gazetele ce primise, scrisorile din țara lui și de aiurea, tot, dacă ar fi putut mi-ar fi arătat și ce avea lin fundul inimii. Stam ceasuri întregi cu el, fără ca să simt că vremea trece, și tocmai cînd trebuia să-și închidă „camptuarul”, mă întorceam și eu acasă, luînd întotdeauna cu mine cîte un ziar sau o broșură. Acasă, dacă veneam tîrziu, mă pricepea că am fost la Leone. – Iar ai fost la nebunul de italian? îmi zicea tata, și degeaba mă sileam să-l fac să priceapă că Leone era cel mai de treabă băiat! * * * Puseserăm noi multe la cale cu Leone. Îi mai recomandasem pe prietenul Sol… și cîtetrei aveam de gînd să facem multe. Într-o zi. Însă, n-am mai auzit nimic de Leone. L-am căutat pe acasă – nici un rezultat, pe la prieteni – asemenea. Numai Linda, o soră a lui, mi-a zis cu lacrătmile în ochi: – Înot, să plîngem împreună pe sărmanul Leone. Biata Linda! în aceste cîteva cuvinte m-a făcut să simt o durere vie. Uitasem și nenorocirea lui Leone, și lume, și tot. Nu vedeam decît pe Linda plîngînd. Vorbirea ei italiană, accentul ei sonor mă turburase. – Ce s-a întîmplat, Linda? o întrebai eu. – Asculți. Inot, îmi zise ea, și începu să-mi descrie cum a venit ordin din Italia ca Leone să se ducă acolo la oaste și cum tată-său l-a trimis fără ca să-și ia măcar ziua bună de la prieteni. L-a amenințat că dacă nu pleacă îndată. Înștiințează consulatul italian. Ea m-a asigurat însă că sora-sa, Ersilia, va pleca în curînd într-acolo și atunci vom ști cum o duce nenorocitul nostru fratello. Am plecat rugînd pe biata fată să se liniștească. Dar cînd m-am dus s-o văd peste vreo două luni – căci mai des nu mă puteam duce – am găsit-o palidă și desfigurată. Ședea la fereastră cu părul despletit și plîngea. – Ei bine, Linda? – Sînt pierdută! îmi zise ea. – Cum asta? Ce s-a mai întîmplat? – N-am să-ți spun decît lucruri rele. Iartă-mă, prietene, așa este voința celor ce dispun de noi. Mizerabilă alcătuire a societății… Dar să schimbăm vorba. Tu ce faci? Te ții bine? Ești încă tînăr, nu pierde curajul… – Dar tu ești. Îmi pare, mai tânără… – Da, dar tu n-ai suferit. Tu nu știi nimic. Dă-mi voie să nu mai vorbim despre asta. Mîine du-te la poștă; vei avea o scrisoare poste-restante. Acum altceva. Ce ai de gînd să te faci? Vrei să urmezi -cu școala? Ai optsprezece ani. Peste trei ani te însori… Eu credeam că a nebunit… Cînd m-am despărțit de ea mi-a zis: – Asta va fi cea din urmă… uită-mă! Am voit să mă întorc înapoi, dar fereastra se și închisese. Toată noaptea nu putusem dormi. Gîndul meu era vecinic la Linda, la cuvintele ei pe care atunci nu le-am înțeles, la Leone, căruia cine știe ce i s-ar fi întîmplat. Ce putea fi ca Linda să-mi ascundă mie? Nu puteam pătrunde acest mister și mă mulțumeam să aștept ivirea zilei. În sfîrșit, s-a făcut și ziuă și m-am sculat. Cea dintîi grijă a mea a fost ca să mă duc la poștă. Am luat scrisoarea și am deschis-o neliniștit. În scrisoare îmi spunea că tată-său o mărită peste trei zile cu un grec bogat de la Sulina, un negustor fără simțire, dar cu chimirul gros. îmi zicea cel din urmă adio, ca și cum ar fi murit, și mă ruga s-o cred că nu iubea pe grec, dar eu trebuie să uit, nu Insă și pe Leone. în scrisoare am mai găsit și un ziar, L’epoca. Am dat peste cîteva rînduri subliniate cu creion roșu: Leone, deși soldat, luase parte la o manifestație a muncitordor, strigase: „Eviva la Libertà” și era osîndit la doi ani de pușcărie. * * * De atunci n-am mai auzit nimic de bietul Leone; cît pentru Linda, am uitat-o, cum se uită. Așa e lumea plăsmuită. Dacă n-ar fi uitarea, ce s-ar face omul? Biata lume! Numai cîteodată, cînd, zdrobit de durerea prezentă, mă gîndesc la trecut, Linda-mi apare frumoasă cum a fost, Leone-mi surîde, dar… visuri! * * *


content:
Uneori, cînd observi cîte se petrec în societatea modernă sub toate aparențele de civilizație ce ni le-am dat, și cînd te gîndești la ce era odinioară sub forma bnutaiă pe care o îmbrăca asuprirea, nu știi care din cele două stări e mai bună. Necontenit, de cînd crimele de la Dorohoi ne pasionează, ideea asta ne vine în minte. Omenirea întreagă se felicită că a scăpat de vremea robiei, aceia care au luptat pentru abolirea ei își fac mare fală din acțiunea lor, iar noi toți sîntem gata să-i înălțăm la cer, să ne mîndrim că am avut niște așa părinți. Se poate. Sînt idei pe care le primim necontrolate și care, de la o vreme, se cristalizează așa în mintea noastră. Încît nici nu ne gîndim să le distilăm, ci le socotim niște adevărate axiome. Binefacerile robiei sînt una din ideile acestea. Ne-am deprins pînă într-atîta să înălțăm în slavă desființarea robiei. Încît socotim că-i o crimă a nu cînta în cor cu ideologii și cu interesații: „Azi sîntem cu toții liberi, egali înaintea legii” etc. Dar să discutăm. Ce era un rob? Un om care aparținea de drept și de fapt proprietarului, un om fără pămînt și fără drepturi, un om care putea fi ucis fără ca stăpînul să aibă a da seamă cuiva… Ce-i un sătean liber? Un om care aparține de fapt proprietarului, un om fără pămînt și fără putință de a-și exercita puținele drepturi ce are, un om care poate fi ucis în bunăvoie, sigur că ucigașul nu va fi pedepsit dacă face parte din clasa stăpînilor… Vedeți deosebirea? Ea stă numai în vorbele de drept și de fapt. De drept, săteanul e liber să-ți închirieze sau nu brațele. Își poate da copilul la școală, alege deputați, e egal înaintea legilor cu stăpînitorul de pămînt; de drept, el poate petrece vara la Cannes și iarna la Opera din Paris, se poate urca ou balonul la planeta Marte… mă rog, are toate drepturile posibile. Dar de fapt? De fapt, el e silit să muncească proprietarului în orice condițiuni, nu-și poate da copilul la școală pentru că n-are nici cu ce-l încălța, nici cu ce-i cumpăra cărți, e sigur că între el și stăpîn întodeauna justiția e de partea celui din urmă; de drept, el e robit unei vetre pustii, nu are nici putința de a emigra, nu are nici un drept, afară de acela de a muri de foame. Și, pe deasupra tuturor acestor rele de care el suferă, starea de libertate îi mai îngreuiază viața și i-o face mai nesigură. De bine, de rău, robul își avea pîinea asigurată. Stăpînul știa că boul nehrănit și robul nemîncat nu pot trage la jug. Apoi, viața robului era sigură, pentru că-n catalogul averii boierești robii intrau alături cu vitele și cu uneltele de muncă în rîndul capitalului. Care boier și-ar ucide boii cumpărați cu bani? Care boier și-ar fi ucis robii, care costau galbeni? În starea de libertate, avem legi protectoare ale animalelor, dar pentru oameni asemenea legi nu există. Dimcea, Stroici, Paciurea… iată cine hotărăște de viață și de moarte. În starea de robie, puteai fii ucis, dar nu te ucideau. În starea de libertate nimeni nu are dreptul să te ucidă, dar te ucide. Vă admir, progres și libertate burghezească! Ați înlocuit robia de drept prin robia de fapt; ați pus unei societăți vechi o etichetă nouă; ați acoperit putregiunea hoitului păcătos cu purpură aurită, și acum vă făliți cu opera voastră cum se fălește un negustor șiret cînd își admiră etichetele poleite ce acoperă o marfă falșificată. Era rea robia și era rușinoasă, desigur. Dar ce-i de invidiat în societatea modernă. În care – dulăi ai liberalismului – „voiți egalitatea dar nu pentru căței! E ap de mică deosebirea între râul trecut și cel prezent. Încît uneori, cînd observi cîte se petrec în societatea modernă, sub toate aparențele de civilizație ce ni le-am dat, și cînd te gîndești la ce era odinioară, sub forma brutală pe care o îmbracă asuprirea, nu știi care din cele două stări e mai bună…


content:
Vai de rob, vai de clăcaș Bolliac Zilele astea a fost arestat în Paris un individ prins în flagrant delict de cerșetorie. La percheziția făcută acasă la individ s-a găsit că el posedă nu mai puțin de 400.000 lei în bonuri. Bogatul cerșetor va fi osîndit; iar pînă atunci psihiatrii au dreptul să facă tot felul de teorii asupra maniei de a cerși. Acest fapt divers are o mare asemănare cu fraza următoare din mesajul regal: Efectele crizei agricole, care, de mai mulți am, bîntuie toate țările. În cele din urmă s-au simțit și la noi Din nefericire, o recoltă slabă a coincidat cu momentul cel mai acut al crizei prețurilor. Adine convins de bogăția încă neistovită a pămîntului românesc și de puterile de muncă ale poporului nostru, aștept cu încredere îndreptarea unor greutăți care nu pot să fie decît trecătoare. Este drept că, de la o vreme încoace, criza preocupă pe toată lumea. în special Adevărul a făcut o întreagă anchetă asupra situației noastre economice. Totuși, când vedem cu ce mîhnire regele milionar vorbește de criză în fața reprezentanților clasei avute, nu ne putem opri de a constata că și asta este o manie de a cerșetori. Criza există cu adevărat. Dar datează ea de ieri, de azi? Nicidecum. Dacă un an agricol rău a făcut ca și în pungile arendășești să sufle vîntul sărăciei, asta nu dă regelui dreptul de a spune că efectele crizei sînt trecătoare, ca și cum pe noi ar trebui să ne preocupe numai o criză, aceea care lovește în cei bogați. De ce nu cugetați oare la criza adîncă, permanentă, ‘ la criza veche de tot, care bîntuie cu furie de atît amar de vreme peste nenorociții pe care. În batjocură, i-ați botezat „talpa casei” A fost de ajuns să se resimtă puțin luxul arendășesc, pentru ca să vă alarmați și uitați că aceea ce se cheamă la bogați criză este numai o imposibilitate de a împinge pînă la nebunie risipa și desfătările lor obicinuite. La țărani. Însă, criză se numește mizeria adîncă, istovirea, moartea de foame. Iar criza acestora nu-i un accident, nu-i o întâmplătoare „coincidență a recoltei slabe cu momentul cel mai acut al crizei prețurilor”. Nu. Este viața întreagă a țăranului, este povestea întreagă a unui neam de robi, este epopeea dureroasă a vieții țărănești. Da, a cugetat regele și la săteni, iar cugetarea lui se exprimă în fraza următoare a mesaj’ului: „Adînc convins de bogăția încă neistovită a pămîntului românesc și de puterile de muncă ale poporului nostru”… Te cred, maiestate! Dv., toți care trăiți din plusvaloarea pe care v-o dă munca acestui „poporul nostru”; dv., toți oîți faceți legi în tihnă cum ați face o poezie în ceasuri pierdute, pe atîta puneți temei: pe puterile de muncă ale poporului. Aci stă toată filozofia raporturilor dintre capital și muncă în organizația de azi a societății. Muncitorul vine pe piață și își oferă puterea lui de muncă. în schimbul acestei puteri, pe care el și-o închiriază, capitalistul oferă atîta cît îi trebuie celui dintîi ca să nu moară de foame. A fost batjocorită, a fost atacată de mulți legea aceasta așa cum a formulat-o Karl Marx. Dar dacă ea este un mare adevăr economic în toată ordinea socială actuală, proprietarii și arendașii noștri au cristalizat-o în forme nepieritoare, ei ne fac s-o vedem cu prisosință în toată trista ei realitate. Da. Faceți apel la „puterile de muncă ale poporului nostru”. Istovească-se puterile acestea, căci, dacă se istovesc în aparență, ele nu pier, ci se prefac în diamante. În diurne. În lefuri grase. În luxuri orbitoare, de care voi știți așa de bine să vă folosiți. Fiți pe pace, voi sînteți științifici, știți că în natură nimic nu se pierde, ci totul se transformă. Și iată de ce, cînd vă vedem speriind că va fi trecătoare criza. Înțelegem două fapte: că criza va fi trecătoare pentru voi și că, pentru a ajunge la dispariția crizei, veți preface amarnic „puterile de muncă ale poporului nostru”. În care aveți atîta încredere ‘


content:
Începînd culegerea sistematică ce ne-am impus asupra vieții și excentricităților lui Mitiță Scuza, ne vedem siliți să declarăm de la început că opera noastră nu va fi completă. Nu va fi completă nu din cauza noastră, ci din cauza eroului. Nu există om în țara lui Traian care să fi dat naștere la atîta literatură despre el; nu există om care să fi primit atîtea porecle; nu există om pe seama căruia contemporanii să se fi stricat atîta de rîs. Literatură și desen cu nemiluita. Încît, dac-am sta să fim conștiincioși și să colecționăm tot ce știm și tot ce posedăm despre el, ar trebui să ne facem noi secretari la Academie, și să se bage el la Moș Teacă I s-a zis goril, macac, maimuță, roade-ruble, sparge-alune, pitic, baron de Hahn, trădător, Scuza, ignobil, Ieszenszky, Micloș Turzos și cîte și’ mai cîte! Din acest calabalîc aruncat claie peste grămadă în istoria lui politică, noi am luat pe Mitiță Scuza. Mitiță Scuza al nostru coprinde și pe goril, și pe roade-ruble, și pe ignobil. Sîntem siguri că românii din regat, ca și cei din Macedonia, ca și cei din Transilvania ne vor mulțumi pentru monografia ce am alcătuit, ca una care va putea călăuzi pe istoric în privința acestui Nastratin național. Am contribuit mult noi înșine, o știm, ca să vulgarizăm pe Mitiță Scuza; dar pentru aceasta nu reclamăm absolut nimic, dovadă că-l dăm ca supliment, cu totul gratuit, cititorilor lui Moș Teacă. Meritul – dacă vreun merit poate fi – este pe de-a-ntregul al năzdrăvanului politic, care a reușit să se facă mai de pomină decît popa tuns. Și acum, adresîndu-ne românilor, le zicem: Primiți pe Mitiță Scuza așa cum este: nici mai bun, nici mai rău. Primiți-l din toată inima, căci numai sub forma asta nu face nici un rău nimănui. Primiți-l, căci e supliment!


content:
În sfîrșit, perioada electorală, cu toate fierberde și cu toate agitațiile ei, a trecut. Țara reintră în obicinuitul ei calm, sub care se ascunde nemulțămirea adîncă a claselor apăsate, cum sub calmul mării liniștite se ascunde curentul care o va-nfuria curînd… Calmul acesta aparent cuprinde-n sine ura tăcută, nemulțămirea tăinuită și dorul de luptă al celor apăsați, și vai acelora care, pe orizontul senin al păcii, nu văd semnele prevestitoare ale furtunii mijind în depărtare! Noi, socialiștii, vîslași destoinici pe valurile societății moderne, vedem semnele acestea și dăm semnalul. E vremea să ne organizăm, e vremea să ne pregătim pentru lupta cea mare ce se apropie. Socialismul cheamă sub cutele steagului său pe toți dezmoșteniții societății de astăzi. Prin dezmoșteniți noi nu înțelegem numai o clasă restrînsă de oameni, ci pe toți obijduiții, pe toți aceia care sufăr urmările nedreptei alcătuiri sociale. Muncitorul cu brațele sau cu mintea, de la țară ca și de la oraș, tot acela care produce bogății din care numai alții se înfruptă, tot acela care-n schimbul unei munci de salahor de-abia-și duce viața de azi pe mîine trebuie să vină la socialism, pentru că numai socialismul îmbrățișează pe cei ce sufer și arată calea dezrobirii tuturor nedreptăților. Dar nu numai aceștia pot veni la noi, ci și oamenii care-iși dau seama de nedreptățile lumii acesteia și care vor o îndreptare definitivă a răului. Tinerimea inimoasă și luminată, care nu și-a scontat viitorul și care nu rîvnește trecătoarea glorie a parvenitului cu inimă tocită, să vie și dînsa sub umbra drapelului celor dezmoșteniți. Ne adresăm cu deosebire celor din Ploiești și din Prahova întreagă. Inițiativa luată de cîțiva socialiști de a se înființa și în Ploiești un club al muncitorilor este cel mai bun prilej pentru gruparea tuturor acelora care înțeleg că starea actuală de lucruri nu poate să mai dăinuiască multă vreme. Muncitorii care pînă azi n-au fost organizați, sau au fost organizați numai pe baze filantropice, au acum ocazia de a se grupa într-un partid al lor, deosebit de toate celelalte, și a se instrui asupra mijloacelor prin care soarta lor s-ar putea îmbunătăți. Pe de altă parte, toți aceia care cunosc socialismul numai dm auzite, care nu știu despre socialism decît minciunile curente și calomniile ce vrășmașii au binevoit să ne arunce cu atîta dărnicie vor înțelege, asistînd la conferințele noastre, că socialismul, zugrăvit de vrășmașii noștri de rea-credință ori neștiutori, e cu totul altceva decît socialismul adevărat, așa cum îl înțeleg și cum îl propagă socialiștii. În Europa întreagă socialismul are vrășmași, și vrășmași puternici; nicăierea însă ca la noi acești vrășmași nu sînt atît de necunoscători în ale socialismului; de unde rezultă că nicăierea nu ni se aruncă-n față copilării așa de ridicule ca la noi. Invităm, deci, și pe adversari. În interesul lor, să caute a ne ceti, a ne asculta, și apoi, de vor avea măcar un grăunte de bună-credință, ne vor combate altfel decît pînă acum. Ascultîndu-ine, va fi, dar, un bine pentru toți. Cu deosebire însă, lumea muncitoare, clasa la care mai ales se adresează socialismul, are datoria de a se aduna la chemarea noastră. Munca nesocotită și călcată-n picioare de veacuri trebuie să ridice sus fruntea-n fața capitalismului amenințător.


content:
Cît e de mare încăpățînarea reacționarilor noștri și cum nu cred ei în putința unei radicale transformări sociale! Cînd la l844 s-au liberat robii statului și ai mînăstirilor, boierii noștri încă nu au crezut lucrul aievea, ei încă n-au putut socoti că măsura se va aplica și boierilor stăpînitori de robi. Și cînd la l855 Gngore-vodă Ghica a dat teribilul ofis prin care liberează robii ținuți de boieri împotriva legiuirii de la l844, boierii au turbat, au rămas înmărmuriți și au numit „autocrator”, prin condeiul istoricului lor Manolache Drăghici, pe domnitorul care cedase cerințelor vremii… Urmașii reacționarilor în ișlic de la l844, domnișorii high-life de la l89l, tot așa croială de cap au. Le vorbești de socialism, ei rămîn ca vițelul la poarta nouă, sau îți răspund cine știe ce nerozie, luată din marele magazin de nerozii al Independenței sau al altei nenorocite gazete… Această protipendadă incultă, acești savanți, care cunosc autorii moderni doar din Instantaneele lui Gil Blas, tăgăduiesc, cu desăvîrșire, dreptul socialismului de a prinde rădăcini la noi în țară, tăgăduiesc existența unei chestii agrare, și, mai cu seamă, nu vor să audă de muncitorul industrial. Și, cu toate acestea, mizeria există, ea e întreit mai mare la țară. În România, decît în orice mină. În orice atelier al străinătății. Străinătatea civilizată n-a auzit încă de oameni care trăiesc ca eschimoșii. În vizuini, și care fug la apropierea altor oameni, holbînd ochii cu mirare și cu spaimă. Cu toate acestea, la noi în țară. În județul Prahova, la o palmă de loc de Statua Libertății, veți găsi asemenea ființe… Străinătatea n-a auzit încă de muncă țărănească de l7 ceasuri, plătită cu cinci parale pe zi. în țara noastră. Însă, asemenea lucru a existat. Oricine își poate aduce aminte că, la l883, Emanciparea a publicat faptul, care a fost adus și în Cameră. În nici o fabrică a străinătății nu se plătește cu 30 de bani munca pe zi. Duceți-vă însă la Ploiești, și veți vedea aceasta. Și cîte! Și cîte! Ne înspăimîntăm, civilizații de astăzi, cînd cetim cum erau iloții la greci. Și cu toate astea „Hoții” trăiesc încă. Îi avem în mij’locul nostru. Ei populează satele liberei Românii, ei sînt armata Belgiei Orientului. Iloții vechi n-aveau pămînt și n-aveau drepturi politice. Iloții noi, săteanul român ce are? Pămîntul îl are burtăverde, drepturile politice le are zapciul. Karl Marx, descriind pe săteanul englez. Îl arată ca trăind într-o stare arhimizerabilă. Într-o căsuță care n-are mai mult decît trei odăi pentru o familie de șapte inși… Ce ar zice nemuritorul economist cînd ar vedea că în țara românească familii de cîte șapte, și mai mulți, trăiesc sub același acoperiș. În aceeași încăpere de bordei, în pamînt? Negreșit, trebuie să fii mișel sau nebun ca să nu ți se strîngă inima de durere, ca să nu recunoști adevărul ce-ți sare-n ochi, mizeria de neîndurat a țărănimii noastre. Țăranul acesta, blînd și îndurător în aparență, a dat dovezi că are momente cînd nu mai e nici blînd, nici îndurător… Pe la l745, țăranii din Muntenia au fugit în țări străine, pentru ca să scape de jaful și neomenia boierilor, stăpînilor de robi. Numărul celor fugiți a fost colosal: la l74l fuseseră l47.000 de familu, iar la l745 rămăseseră numai 70.000, adică. În 5 ani, 77.000 de familii fugite. Reacționarii de atunci au dat hîrtie că renunță la robie. La l888, țăranii s-au răsculat cerînd pămînturi. Și reacționarii au făcut o lege de vînzare a bunurilor statului, lege pe care nici pînă astăzi n-au aplicat-o. Ce or fi așteptînd încă reacționarii de la 1891?


content:
La „Dacia” se face apologia trecutului, și la „Eforie” se cîntă prezentul. Apărătorii celor două partide, care au ținut cîrma statului de la l876 pînă astăzi, sînt în război. Unii – desperați de ce au pierdut, alții – speriați de ce au să piaidă, se amncă în arenă cu hotărîre, și lupta e furioasă. Dar, ca o bucată de plută aruncată în mare, lovitura lor nu mișcă decît un val de la suprafață. Cercurile apei sînt mici. Marea rămîne senină și liniștită în adîncunle ei. Aceasta este priveliștea. Și pe cînd noi asistăm la hărțuielile astea convenționale. În mijlocul cărora fiecare luptător știe că are dreptul să fie, pe rînd, cînd învins, cînd învingător, căci nu sînt decît două partide: unul de guvernămînt și altul de control, nimeni pare că nu vede pe cel de al treilea, pentru subjugarea căruia se dă lupta. *. Poporul muncitor, țara reală. În zdrențe și-n lanțuri, e lăsată deoparte, pradă tristelor mizerii Durerile ei nu ating pe nimeni, nimeni nu se cutremură de suferințele ei, rămîn reci cu toții la zbuciumările de groază, ca-n fața unor dureri străine, care nu pot face să vibreze nici o inimă, ca și cum ar fi un organism depărtat, răzleț. Am arătat ieri o pagină din poema sfîșietoare a mulțimii obijduite. Țărănimea subjugată a fost împușcată la Huși; sînt oameni bătuți, torturați, femei batjocorite, femei ucise; sînt sate devastate; averi risipite; pretutindeni pe unde a trecut hordia militaristă, condusă de cea mai mare canalie din cîte a îndurat pămîntul ăsta răbdător, de nemernicul Teleman, pretutindeni – măcel și moarte. S-au dat prin ziare cîteva vești. Dar care a fost rezultatul? Romanul lui Zdrelea și Mărunțelu a pasionat mai mult pe ziariști, a produs mai multă nevroză, a dezlănțuit mai multe patimi decît povestirea acelor îngrozitoare crime, în oare bandiții oficiali, oamenii fostului ministru Jack Lahovary și a lui Lascar Catargiu, s-au arătat așa de brutali, așa de cinici, așa de mizerabili! De a doua zi lucrurile au intrat în tăcere. Burghezimea își continuă chefurile, la palat decrepiții reînviază veacul de mijloc în port și în orgii, partidele politice discută înainte, cu cea mai mare seninătate de cuget, dreptul lor de a ne stăpîni într-una. Iată cum stăm ‘ De s-ar fi spart capul unui bătăuș, doritor de a-și sparge capul în schimbul unei subvenții cuvenite martirilor electorali, luni întregi s-ar fi exploatat faptul, un partid întreg s-ar fi pus în mișcare, gazetele ar fi apărut cernite, s-ar fi ținut întruniri nesfîrșite și s-ar fi făcut apologia împușcăturii asasinilor. Pentru țărani, nimic. Ei trăiesc prea departe de noi, ei n-au drept de vot, ei n-au cuvînt în afacerile noastre, ei se pot neglija. Și nu se gîndește nimeni că nepăsarea asta vinovată este menita să stîrnească mai tare ura de clasă, și nu se gîndește nimeni că burghezimea își sapă singură prăpastia de uri și de violențe… Mîine, cînd țărănimea va vedea că de nicăierea nu trebuie să aștepte nici milă, nici ajutor, cine va fi acela care va avea răspunderea? Este datoria democrației conștiente să organizeze pe muncitorii de la oraș, pentru ca aceștia să impuie ghiftuiților mai multă preocupare de soarta nenorociților săteni. Gît timp țăranii nu sînt luminați și cît timp organizarea lor nu-i posibilă, sîntem datori noi să-i sprijinim în fața nepăsătorilor și a sceleraților.


content:
Ieșenii trebuie să fi fost surprinși văzînd că, deși Lumea nouă a anunțat că duminică l9 februarie se va ține o întrunire socialistă în sala „Pastia”, totuși, întrunirea nu s-a ținut. Sîntem datori, deci, să le explicăm pentru oe nu ne-am pus în aplicare înștiințarea. Am fost în Iași, cei care trebuia să luăm parte la întrunire, și am căutat să angajăm o sală. Spre marea noastră nedumerire, însă, n-am găsit nici una. Toți antreprenorii ne-au dat. În loc de local, niște pretexte, mai mult sau mai puțin ridicule. În dosul cărora nu ne-a fost greu să găsim polițieneasca mînă a d-lui Leon Bogdan, polițmaistrul celei de-a doua capitale a țării. Acest ilustru necunoscut s-a arătat la înălțimea lui Sandu Rășcanu, de lugubră pomenire. A chemat pe antreprenori, i-a descîntat și i-a convins că socialiștii nu trebuie să vorbească publicului. Să fim drepți însă. Noi nu aruncăm vina acestei odioase manopere în spinarea Bogdanului de la poliția din Iași. El este numai un fel de tist, care ascultă de poruncile extraordinarului Lascar Catargiu. Vina, deci, este a vedeniei preistorice din capul ministerului. Și aceasta o putem dovedi. înainte de întrunire am trimes unui amic din Iași o telegramă, rugîndu-l să închirieze o sală Ei bine, timbromanul Cezianu a refuzat să-i dea curs, conform vestitului art. 7 din legea telegrafo-postală, articol care, precum se știe,” vorbește de „siguranța statului”. Nu-i nevoie să fii filozof, pentru ca să înțelegi că același apoplectic Catargiu, care poruncește să se oprească o telegramă, poruncește și să nu se dea sala. Iată cum, deși ne-am oferit să dăm orice sumă, a fost cu neputință să găsim în Iași un local de întrunire. Să ne răfuim dar. Mai deunăzi, d. Take Ionescu, avocatul titular al acelora pe care îi numea odinioară strigoi, amintea d-lui Fleva că-n vremea opoziției unite de-abia se putea găsi o sală, pe niște prețuri fabuloase, și se lăuda că astăzi sălile de întrunire sînt la dispoziția tuturora. Am fi, oare, nepoliticoși dac-am spune avocatului că a mințit? Astăzi noi nu găsim sală nici pe sume fabuloase, pentru că mișelia celor de la putere e mai fabuloasă decît orice sumă. Asta însemnează. Însă, că trebuie să ne învățăm a nu pune nici un preț pe sforăielile dramatice și constituționale ale domnilor miniștri. Dar dacă facem această constatare nu-i ca să ne arătăm mîhnirea, ci pur și simplu ca s-o înregistrăm ca document istorico-ciocoiesc. în ce ne privește pe noi, am profitat de balul organizat sîmbătă seară de Clubul muncitordor în sala „Pastia”, pentru ca să vorbim și de votul universal, și de legea expulzărilor, și de toate cîte era să le spunem la întrunire. Prin urmare, oprirea sălilor a fost din partea stăpânirii o simplă stupiditate fără urmări. Constatăm nătîngia elitei sociale, și trecem mai departe. Tot ce am dori pe viitor ar fi ca onorabilii să înceteze de a se mai lăuda cu liberalismul.


content:
Guvernele fac un mare serviciu democrației sociale adu cînd la fiecare deschidere de sesiune parlamentară cîte un mesagiu asupra căruia se încinge discuția între reprezentanții diferitelor partide politice. Oricît am zugrăvi noi de bine moralitatea, seriozitatea și cinstea acestor partide, niciodată nu vom izbuti să le depingem așa de exact cum se zugrăvesc ele unele pe altele. Ascultând aceste dezbateri. Îți este cu neputință să nu dai dreptate și liberalilor, și conservatorilor, cu neputință să nu-i trimiți și pe unii și pe alții… la casa de corecțiune. Seci de idei, incapabili de a formula un principiu, nepregătiți pentru o discuțiune fundamentală asupra reformelor de care se simte atîta nevoie, liberalii se agață vecinic de actele guvernului, de procedurile lui de guvernămînt, de abuzurile și fărădelegile lui. Ei vorbesc atunci în aplauzele lor… și ale noastre. La rîndul lor, conservatorii sînt veseli că discuțiunea nu s-a întins asupra ideilor, temă pe care ar putea fi distruși, și se pun tot pe terenul liberalilor, atacînd administrația acestora, păcatele, neomeniile de care s-au făcut vinovați. Și ei vorbesc tot în aplauzele lor… și ale noastre. Ți se pare atunci că asiști la procesul lui Andronic. Negustorii acuză pe acesta că i-a înșelat cu apa de aur, escrocul acuză pe reclamanți că au făcut apel la concursul lui ca să-i îmbogățească în mod fraudulos. Noi aprobăm că și unii, și alții sînt demni… de Văcărești. Și cum n-ar fi așa? Toate acuzațiile pe care liberalii le aduc conservatorilor sînt tot atît de adevărate ca și toate acuzațiile pe care conservatorii le aduc liberalilor. Schimbați numai numele proprii, și discursul unuia se potrivește perfect în gura celuilalt. Liberalii, ca și conservatorii pot zice unul altuia fără teamă de a minți – o teamă pe care de altfel n-o prea au – „ați violat libertatea alegerilor, ați dat apanagii, ați jefuit țara, ați torturat pe săteni, v-ați îmbogățit prin fraudă”… etc… E chestia numai de date și de nume proprii. Pentru noi lucrul e foarte îmhucurător. Căci, învinuindu-se unii pe alții, descosîndu-și trecutul cu atîta dreptate și arătîndu-și unii altora oglinda în care s-au întipărit faptele lor rușinoase, muncitorii au prilejul să-i vadă de-a binele așa cum sînt. * * * Credem că este o urmă de metafizică politică să dai lecții de procedeuri parlamentare adversarilor. Utopiștii, grupările fără o sistemă și fără o bază științifică pot să facă apel la liberali. Îndemnîndu-i „să abordeze calea largă a principiilor”. Noi nu putem face asemenea, jonglerie politică. Facă-și de cap liberalii, ca și conservatorii, atît mai bine pentru noi: clasa muncitoare are un prilej minunat de a-i judeca. Ce zor avem noi ca liberalii să discute într-un fel ori într-altul? Nu cumva ne prăpădim de dragostea lor? Nu cumva facem politică idealistă? Fraza stereotipă, ajunsă clișeu, „veniți cu un program, domnilor liberali”, este o urmă de metafizică, pe care nu noi o vom întrebuința. Ne place să avem niște adversari „luminați și conștienți”, zic utopiștii, care fac politică romantică. Noi zicem dimpotrivă: în lupta de clase, muncitorimea nu are să se ocupe să dea adversarilor instrucțiuni asupra celui mai bun procedeu de luptă. În război o armată se îndeletnicește cu instruirea vrășmașului? Sînt adversarii ignoranți, lasă ei să fie atacați tocmai din flancul cel mai slab. Atît mai bine; nu noi o să le vindem tunurile! * * * Și dacă liberalii nu se ocupă de principii, care-i primejdia? Mai ales în țara asta, unde programele n-au nici o însemnătate, pentru că ele sînt puse la coșniță cînd autorii lor vin la putere, noi nu putem pune temei pe fițuicile solemne din vremi de opoziție… Vroim discuții de principii? N-avem decît să le facem noi. Valorosul nostru prieten Morțun a expus în Cameră ideile noastre în mod strălucit, și nu avem nevoie să cerem liberalilor pomana unor așa numite discuțiuni de principii. Rolul deputatului nostru a fost mare, căci el a putut afirma, pe de o parte, doctrina noastră, iar pe de alta a scos concluzii din acuzațiile ce pe drept și-au adus liberalii și conservatorii. Cînd burghezii de toate văpselile se ocărăsc, nu avem decît să pecetluim dosarul și să-l punem la acte. * * *


content:
Stau și mă-ntreb: ce rost poate să aibă oprirea manifestației noastre de 1 Mai? Guvernul vrea să arate numai că are puterea și că poate uza de ea pentru a călca legile? în cazul acesta, el cearcă să ne convingă despre am lucru pe care-l știam de mult. Caraghiosul prinț Laurent XVII, eroul din Masootta, a spus-o înainte de d. Lascăr Catargiu: „La ce mi-ar sluji puterea dacă n-aș putea abuza de dînsa?” Ori poate stăpînirea vrea să ascundă existența partidului muncitorilor? Dacă e așa, struțul e mai prost decît îl credeam. De lași în jos storurile cînd fulgeră pe cer, nu însemnează de loc că noaptea e senină, și, dacă e să te trăsnească, nu scapi închizînd ochii. Astea sînt precauții zadarnice, care n-au puterea de a opri în loc ceea ce este să fie. Existența noastră nu se poate nimici printr-un ucaz polițienesc, după cum toate poruncile din lume nu pot stăvdi fluxul imărilor. Partidul muncitorilor trăiește; iar cea mai bună dovadă despre trăinicia lui e tocmai spaima ce cuprinde pe cei de sus. în metafizică pură se poate tăgădui orice; în viața reală. Însă, e tot așa de copilăresc să negi aceea ce există, după cum e copilăros lucru să însuflețești în minte-ți o himeră. Nu vom trece pe Calea Victoriei – foarte bine. Dar, ori pe unde om trece, cîte unu sau cîte o mie, noi tot spre victorie mergem. Și cînd nu s-o mai ști c-a existat cindva o ființă căreia-i zicea „Lascar Catargiu”, de partidul nostru se va ști, și se va ști bine. …Atunci, la ce-ți slujește, bietule om, faptul că la l Mai l895 tu ai trecut pe unde ai vrut, iar noi nu?


content:
De cînd ne-au mînat păcatele să-nființăm în Ploiești un club al muncitorilor, inteligența burgheză masculină, deprinsă pîn-aci cu iscodirea prețuirilor curente ale cerealelor, iar cea feminină, cu observarea evoluțiunilor modei, s-au năpustit în politică, aducînd și aci aceeași îngustime de idei – nu mai mare decît tejgheaua obicinuită – care caracterizează judecata acestei clase odioase. Niciodată. Însă, cugetarea burgheziei noastre nu s-a arătat mai bine în toată seaca-i strălucire cum s-a arătat cu prilejul manifestației noastre de l Mai. Reflecțiile cele mai hazlii atunci le-am auzit. Din toate aceste erupțiuni burgheze, ascultați una numai, una și bună: — Manifestația a făcut un fiasco complet pentru că erau mai mulți țărani! Și vorbele astea ieșeau alăturea cu un pachet de invective, care stăteau ca un nod în gîtul grăsuț al negustorului de brașovenii și de brașoave. Apoi, domnul Burtă-Verde și Inimă-Neagră se mira cum unii dintre noi, burghezi prin naștere, și, dm nenorocire, trăind între burghezi, am putut trece prin stradele Ploieștilor alături cu țăranii, alături cu desculții, fără să ne crape obrajii de rușine. Iată. În adevăr, o mirare la care trebuie să răspundem. Cînd s-a-nființat Clubul muncitorilor, burghezii naivi și-au închipuit că socialismul e pur și simplu o idee generoasă, care poate intra în orice căpățînă și se poate aclimatiza în orice inimă. Socialism, umanitarism. Împăcarea claselor sociale, armonizarea intereselor, toate astea se confundau în capul bravului burghez într-o singură noțiune și-l făceau să gîndească: „Poate că au dreptate băieții; sînt unii care asupresc prea din cale afară; așa e; sînt și eu socialist… în felul meu, anch’io son’ pittore! Era, cum se vede, ceva vag, nedefinit, un fel de tendință către înmuiarea urii, o cerere de milă… Dar au văzut la urmă că nu-i așa. Socialiștii nici nu visează să armonizeze. În societatea actuală, interesele d-lui Iorgu Cantacuzino cu ale țăranilor de pe moșiile dumisale; socialiștii nu cer mila boierilor, ei nu sînt numai niște inimi bune care se-nduioșează de suferința omenească, ei nu cer bogaților să dea celor ce sufăr firimiturile ce cad de la masa stăpînitorilor. Nu, socialiștii se ridicăm sus, puternic ca însăși conștiința, și fac apel nu la apăsători, ca să se-mdulcească, ci la apăsați, ca să se unească. Socialiștii sînt mînați în lupta asta, desigur, și de o inimă altfel croită decît inima strimtă a oricărui burghez egoist, dar sînt mînați mai cu seamă de o convingere adîncă și nestrămutată că acolo, la socialism, tinde societatea actuală în puterea unor legi tot atît de inevitabile cum sînt legile determinismului universal. Și așa fiind, dîndu-și seamă că aceia cărora li e dat să-ndeplinească viitoarea revoluție socială sînt muncitorii, proletarii de tot felul, ei se adresează acestei clase. Îndemnînd-o la unire. Îndemnînd-o la organizare pentru a duce cu folos și destoinicie lupta-ncinsă între clase. Nu, nu vroim împăcarea claselor sociale pe baza unor minime concesii, ci vroim desființarea claselor. […] Nu vroim încetarea luptelor de clasă – dorință care ar fi absurdă și cu neputință de realizat – ci ajutăm ca această luptă de clase să urmeze înainte, tot mai acută și mai acută, pînă ce dintr-însa va învinge majoritatea năpăstuită și întunecată, și se va șterge din dicționarul cernit al omenirii cuvîntul clasa. […] Dacă am fi avut inima căptușită cu gutaperca burgheziei, și dacă s-ar fi întîmplat să ne facem cultura în altă direcție, am fi stat și noi deoparte, ca toți nătăfleții care își sug pe bulevarde capetele ibastoanelor, sau își plimbă nasul și pantalonii largi prin dreptul birjilor din care va răsări mîine zestrea și nevasta. Ori, și mai rău, am fi trecut, cu arme și bagaje. În rîndurile vrășmașilor noștri de astăzi, am fi poruncit și noi împușcarea țăranilor, ori am fi făcut legi contra celor slabi. Firește că așa fiind, domnul Burtă-Verde are tot dreptul să fie supărat pe noi și să vadă acum limpede că nu e nimic de făcut cu socialiștii, că ei nu glumesc, că-și iau rolul în serios, că sînt în stare să treacă pe ulițe alături cu mojicii, cu desculții, cu țăranii. [.. ] Pot asigura pe onorabilii burghezi că bine fac să nu mai aștepte nimic de la noi, socialiștii. între noi și ei divorțul s-a declarat irevocabil și definitiv


content:
Pe lîngă adînca părere de rău pricinuită tuturora prin moartea prietenului nostru Arghir Parua, evenimentul acesta întristător a avut și o mare însemnătate: pentru întîia oară în țara noastră s-a săvîrșit o înmormîntare civilă. A fost o dovadă aceasta că muncitorii din București, tari în credințele lor, nu șovăiesc nici chiar în fața unei manifestări atît de îndrăznețe cum e afirmarea liberei cugetări. Ce va fi zis burghezia, ce va fi zis popimea ignorantă și fățarnică nu știm; un lucru numai e foarte sigur: ei n-au putut vedea cu ochi buni acest început de dărîmare al cultului pravoslavnic. Ceea ce trebuie să-i fi uimit mai mult este că manifestanții erau muncitori, oameni din popor, pe care biserica se întemeiază mai mult. Cînd necredința a intrat și în popor, religia își poate face testamentul. Drum bun! * * * S-a mai încercat odată în țara românească să se facă o înmormîntare civilă, aceea a lui Nicolae Zubcu-Codreanu. Guvernul de atunci însă, guvernul așa-zis liberal, și-a trimis popii lui, care au năvălit asupra mormîntului croncănind cîntecele lor stupide, pentru batjocorirea memoriei aceluia care. În viață, fusese ateu convins și nestrămutat. De atunci nu s-a mai încercat o înmormîntare fără ciocli și fără jandarmi, fără popi și fără colivă. Chiar la moartea lui Mircea Rosetti, ateu destul de cunoscut, s-a adus un potcapiu, parcă imul sau zece nu-i totuna în asemenea caz!… Iată pentru ce înmormîntarea civilă a lui Arghir Parua este un eveniment de mare însemnătate, un început de ținut în seamă, o scînteie de lumină curată în Întunericul credințelor deșarte. * * * În lupta ce am întreprins, noi, socialiștii, ne prezentăm în numele științei moderne. Și precum sîntem siguri că învățăturile noastre economice sînt raționale și în acord cu știința, tot astfel și în chestiile religioase nu putem fi altfel. Lume nouă, vederi nouă în politică, vederi nouă în totul. Orizontul intelectual începe a se lumina; facla științei, care a săpat munți uriași și păduri seculare; care a făcut drumuri sub mare și urcări spre nouri; facla științei, atotputernică, va lumina și mintea mulțimii. Întunecată de basmele unor ignoranți sălbatici și vicleni.


content:
Se împlinesc o sută zece ani de cînd Cloșca și Horia, capii revoluției țărănești întiîmplate în Ardeal Ia l784 au fost schingiuiți pe roată și uciși. Ce a fost revoluția aceasta, al căreia caracter social au căutat să-l ascundă istoricii interesați, putem spune în două cuvinte. Țărănimea prigonită. Încărcată de dări nedrepte și neomenești, s-a răsculat ca să schimbe orînduirea crudă sub care gemea. în calea ei a întîmpinat însă împotrivirea clasei stăpînitoare. Clasa aceasta fiind alcătuită din unguri, a fost natural ca răzvrătirea să ia în ochii multora o însemnătate pe care n-o avea în fond: o mișcare pur și simplu națională. De fapt. Însă, țăranii nu se ridicau împotriva magnaților fiindcă erau de alt neam, ci fiindcă asupreau în chip nelegiuit. O a doua caracteristică a mișcării acesteia, și care trădează încă mai mult lupta de clasă, este faptul că iboierimea românească, departe de a merge alături cu sătenii răzvrătiți, ea se maghiarizase de mult și s-a declarat solidară cu asupritorii, cu magnații unguri. Ca și preoțimea cea înaltă a amîndoror neamurilor, boierimea a luat o parte rușinoasă la potolirea revoluției, la schingiuirea revoluționarilor. Semnul acesta, care ne învață mai mult decît orice că a fost o mișcare economică și socială, iar nu numai națională, s-a arătat de altfel în toate revoluțiile mari și mici din țara Ardealului. La l437. În muntele Bobîlna, ca și la l5l4 sub Doja, și ca și la l784. În munții Abrudului, toate mișcările țărănești, ungurești sau românești au găsit împotriva lor pe magnați, deși nici uneia din mișcările acesteia nu i se poate tăgădui un caracter național. Aceasta nu spune oare, destul de lămurit că toată parada de patriotism pe care o fac cei de sus e falsă și că ea dispare de îndată ce-i vorba de interesul lor de clasă? Evident că da. Și de aceea noi, socialiștii, cărora patrioții de carnaval și de contrabandă ne tăgăduiesc sentimentele naționale, zîmbim cînd îi vedem pe dînșii serbînd datele mari ale istoriei, care nu sînt ale lor, ci ale noastre, ale proletariatului asuprit la l895, ca și la l785. După o sută și zece ani, situația este aceeași. S-au lepădat formele brutale ale stăpînirii, dar nu s-a schimbat întru nimic fondul.mizeriei sociale. Sub aparențele viclene ale libertății de a munci, salariatul de azi, fiul nenorocit al nenorocitului servaj, ține omenirea într-o tiranie tot așa de îngrozitoare ca și odinioară. Luptele omenirii. Însemnate cu sînge în cartea neamurilor, sînt și azi tot atît de crîncene, și pentru aceea noi, socialiștii, ne asociem la serbarea ce se face în amintirea lui Horia, Cloșca și Crișan, martiri ai cauzei țărănești. […]


content:
„Proiectul în contra căruia vă plîngeți este pornit dintr-o inițiativă privată. Eu n-am avut nici o cunoștință despre el. îmi iau angajamentul să lupt pentru modificarea lui.” Iar primul-ministru, după ce în fața delegației studențești s-a mărginit să facă morală antigrevistă, a venit să răspundă d-lui Fleva în Cameră: „Proiectul este opera guvernului. El a fost discutat în Consiliul de Miniștri și nu va fi modificat, pentru că e un proiect foarte bun.” Ce însemnează această duplicitate… sau mai bine această triplicitate. Fără-ndoială, nimic altceva decît că avem un guvern care ne dă exact impresia unei case de nebuni. Știm bine ce ni se va răspunde: că oamenii din fruntea guvernului sînt niște mari șireți, că declarațiile rectorului și ale ministrului de instrucțiune sînt făcute în timpul grevei, pe cînd declarația primului-ministru este făoută după încetarea grevei; că așa fiind, nu trebuie să căutăm armonie între ele, pentru că cei dintîi au urmărit un scop – înșelarea studenților – iar cel din urmă alt scop – menținerea proiectului incriminat. Este oare această argumentare o dovadă de onestitate și de cumințenie politică? Nicidecum. Noi credem că, sub nici un pretext, un guvern nu poate să aibă purtarea unei asociații de făcători de rele, care caută să înșele, și atîta tot. Nu este permis unui guvern să umble cu chichițe, cu șarlatanii, cu vicleșuguri ordinare, pentru ca să dea aparențe înșelătoare unor fapte ce nu-i convin. Șiretenia. În asemenea caz, este poate mai condamnabilă decît nebunia. Consecințele morale ce decurg de aci sînt dezastruoase. Cum adică? Să nu mai creadă studenții în cuvintele rectorului? Să-și facă ei convingerea că ministrul instrucțiunii este un păcălici de rînd, care pentru obținerea unui rezultat dorit e capabil de o minciună? Dar aceasta este o morală groaznică, pe care numai codicele ocultist o mai poate concepe. Și pentru rușinea vremii în care trăim, noi convenim mai lesne a crede că a fost și aci o manifestare de demență, cum se arată în toate actele acestui guvern desperat. E o tovărășie pe care n-o leagă nici o idee superioară, un sindicat de interese meschine, care trăiește din expediente și care. În total, e o casă de nebuni. Să sperăm că țara va scăpa în curînd de această aglomerație smintită.


content:
Eram deunăzi la o grădină cu mai mulți lucrători. Pe cînd vorbeam despre mizeriile și amarurile vieții de muncitor, se apropie de noi un nenorocit tînăr. Era ciung de o mînă, iar cu cealaltă întinse pălăria ca să cerșească. Unul din lucrători făcu o „chetă” și ne-am cotizat cu toții. După ce plecă cerșetorul, un lucrător îmi spuse povestea: „Vezi pe cerșetorul ăsta? Vai de capul lui! A lucrat vreo cîțiva ani la fabrica «Progresul» a d-lui Gheorghiu. într-o zi, o mașină i-a prins mîna și i-a rupt-o. Patronul i-a încredințat atunci slujba de portar la fabrică. Era plătit prost, dar, oricum, nu murea de foame. Cînd am avut serbarea de întîi Mai, l-a văzut la grădină cu cocardă în piept și i-a zis: «Ce, măi, și tu faci socialism? Am să te arunc pe drumuri!» Și i-a purtat sîmbetele. Acum o săptămînă, nenorocitul a venit cu cina minute mai tîrziu la slujbă. Patronul, cum l-a văzut, l-a bătut pînă la umplut de sînge și apoi l-a dat afară… Acum e pe drumuri, cerșetor!” * * * Povestea ăstui nenorocit, unul din mulțime, m-a făcut să mă gîndesc mult. Societatea burgheză, după ce a dat unora arme puternice în lu,pta pentru trai, iar pe alții i-a lăsat dezarmați, acum își încrucișează mîinile și zice cu nepăsare: „Care o birui; nu mă amestec; contractul liber!” Și ori de cîte ori noi strigăm, ori de cîte ori ne agităm pentru votarea unor legi de protecțiune a muncii, legi care ar putea să îndulcească îintrucîtva soarta nenorociților zvîrliți în ocna capitalistă, burghezia fdozoafă și zîmbitoare ne cîntă același cîntec al celui sătul: „Nu vă amestecați, contractul liber!” Ei, da! E liber acest contract nenorocit, care mă silește pe mine să-mi închiriez brațele celui dintîi antreprenor, care habar n-are de ce însemnează a munci! E liber acest contract, care mă nevoiește să-ți îndur toate batjocurile și toate insultele! E liber, e foarte liber contractul prin care, dacă rămîn infirm, grămădindu-ți averi ție, trîntore, ai dreptul să mă arunci pe drumuri, bătut și umilit, schilod și nenorocit pentru toată viața! Negreșit, era liber Antonio să vîndă o livră din carnea lui capitalistului Shylock! Așa, vezi, a înțeles burghezia libertatea! Milionarii improvizați, ca și capitaliștii de contrabandă, boierii de viță, ca și cei încinși în funie de tei așa pricep morala, așa dreptatea. în ei nu judecă omul, ci spiritul de clasă. De aceea nu trebuie să ne mire cînd vedem burtă-verzimea asta scandaloasă pălmuind cu atîta sfruntare toate sentimentele omenești și bătîndu-și joc cu cinism de atîtea vieți! Ce le pasă ăstor saci cu bani ambulanți dacă o viață de om s-a stins sau se va chinui pe veci, agonisindu-le lor cu ce să-și plătească desfrînările murdare? Simt ei, parcă. În mijlocul orgiilor lor, lacrimile atîtor nenorociți?… Ce le pasă! A, sînt momente cînd urăști burghezia asta din tot adîncul ființei tale! Sînt momente cînd parcă a încăput în tine o ură străveche, seculară, și cînd parcă prin graiul tău vorbește o vecie întreagă de dureri! Căci este aici o chestie mai personală decît chestiile de principiu, o chestie a cărei pricepere nu implică un program întreg de cunoștințe, ci pur și simplu puțină inimă. Înainte de a fi militar, cunoscusem ofițeri despre care auzisem vorbindu-se numai de bine. Li se zicea „amabili, complezanți, gentili, șarmanți” și tot soiul de complimente păsărești. Ei bine, cînd am văzut pe acești gentili-amabili în cazarmă, la afaceri, stîlcind soldații în bătăi și înjurînd cu aceeași ușurință cu care turuiau păpușilor din saloane complimente și paracomplimente, mi-am zis că nu trebuie să te rostești despre un om decît atunci cînd l-ai văzut acolo, la rostul lui, la treabă. Cu orice burghez e același lucru. Sînt între ei care par „oameni de treabă”, mai modernizați, mai dați cu nasul de străinătate. Ei bine, nu, vecinic nu! Aibi afaceri cu ei, relații strînse, relații de salariat și capitalist, și vei vedea îndată că burghezul e același, fie ruginit, fie poleit cu modernizeală. Zgîrie puțin pojghița de spoială a oricărui burtă-verde, și vei da peste același spirit îngust, peste aceeași ură și același dispreț pentru clasa muncitoare, peste același fond de răutate, de cinism, de păcătoșie, de burghezism. În sfîrșit. Nu există „burghez bun” și „burghez rău”; există numai „burghez”. Cine s-a burghezit o dată e pierdut pentru calitățile morale ale adevăratului om. Clasa lui face dintr-însul aceea ce a făcut din toți ceilalți. […]


content:
Scepticismul, blazarea, nedreptățile, toate păcatele veacului în care trăim nu-i pot ascunde măreția, precum petele nu pot ascunde fermecătoarea strălucire a soarelui. Negreșit, e veacul cel mai mare din cîte au trecut peste omenire. Numai aceia ce n-au credmță în veacul lor, numai aceia nu-i pot simți măreția. Și aceia, lipsiți de focul sfînt al credinței, vor trece searbezi și clorotici prin veacul lor, ca și cum n-ar fi fost, și se vor stinge fără dureri și fără zgomot, monoton și banal, cum se stinge un fitil de iască sub clopotul unei mașini pneumatice. * * * Prejudecăți. Încuibate-n minți de cînd lumea, dispar; se duc împărății de care tremura o lume; clase sociale, care au tronat mîndre deasupra unei lumi de apăsați. Încep a se clătina; cucuvaia sură a ignoranței își ia zborul dinaintea faclei științei; codrii seculari și munți necălcați de picior de om devin căi de comunicație; pare că o nouă creațiune – conștientă și dreaptă de astă dată – se începe pe lume. E un freamăt, un zgomot, o lumină atît de mare. Încît noi, contemporanii, buimăciți de puterea ei și duși de curent, nici nu ne putem da seama de toată grandiozitatea lucrării. O lumină prea vie, un zgomot prea asurzitor nu se pot judeca decît În urmă, după ce clipa orbitoare a trecut. * * * Dar din toate acestea nimic nu-i mai impunător ca deșteptarea claselor muncitoare. Adormit de veacuri întregi sub călcîiul nemilos al capitalului feudal sau burghez. Înșelat de toți și de toți batjocorit, Uriașul popular se deșteaptă astăzi cu un geamăt înfiorător… Pămîntul întreg se cutremură la deșteptarea lui. Și din toate colțurile lumii încep să se audă zgomote de luptă, preludiul unei zguduiri decisive. Mîine Uriașul va ieși la aer liber și-și va aduna armata pentru manevră. Deja șopîrlele și coropișnițele, deprmse să-l ciugulească, au început a scoate strigăte de desperare. Oficialii și gazetele lor dau alarma, pămîntul le fuge de sub picioare. Și pe cînd, armați pînă-n dinți și tremurători de spaimă, burghezii vor sta pitiți în casă, armata muncitoare va defila în rîndun dese sub cutele steagului roșu… Salutați puterea veacului!


content:
Față de numărul cel mare de săteni ce văd în sală. Îmi veți da voie să mă ocup mai mult de ei, mai cu seamă că ceilalți oratori s-au adresat cu toții lucrătorilor de la oraș. Ieri noapte, preotul, ieșind din altar, v-a zis: „Luați, mîncați, vițelul este mare”. Ei bine, cîți săteni au avut. În zilele acestea, nu vițelul cel mare, dar măcar bucata de pâine ca s-o dea copiilor flămînzi? Nu, săteanul n-are nimic. îi lipsește pîinea. Îi lipsește îmbrăcămintea. Îi lipsește tot. Casa lui e un bordei, copiii lui Sînt flămînzi, desculți, și nici la școală nu pot merge. Cîinii bogaților trăiesc mai bine decît sătenii care produc tot ce avem noi. Iată pentru ce noi, socialiștii, copii ai albăstrimii, care ne-am lepădat de haina ce ni s-a pus pe umeri, venim în mijlocul celor ce sufăr și-i îndemnăm să se unească și să lupte pentru dobândirea drepturilor lor răpite. Făcînd astfel, noi ne îndeplinim numai o datorie: plătim numai dobînda banilor cu care am putut merge la școli ca să ne luminăm, bani care tot din munca țărănimii au izvorât. Un simțământ de dreptate ne împinge la asta. Și acum, pentru că e vorba de l Mai, cată să lămurim țărănimii care e rostul sărbătoririi acestei zile. Muncitori din toată lumea, pricepînd că lucrurile nu mai pot sta pe loc, au hotărât să sărbătorească o dată pe an înfrățirea tuturor celor asupriți și să ceară atunci, cu glas tare, cîteva din drepturile ce li se cuvin. Așa, cerem azi votul universal, ziua de muncă de 8 ceasuri (pentru cei de la oraș), odihna de duminică, devălmășia islazurilor, desființarea armatei permanente etc. Noi ceștia, socialiștii, luptăm pentru o vreme în care omul va fi stăpîn pe întreg rodul muncii lui, dar știm că asta nu se poate împlini deodată. De aceea cerem pe rînd cîteva îmbunătățiri, care, oricum, ar mai îndulci viața amară de astăzi a celor ce sufăr. Săteni, ca și orășeni, toți cîți vedeți că starea de lucruri de azi e nedreaptă, toți cîți simțiți nedreptatea crudă a orînduirii crude de acum, dați-vă mîna frățește și luptați, alături cu noi, pentru apropierea mai repede a unor vremi mai bune. Ziua de l Mai este aceea pe care muncitorii din lumea întreagă și-au ales-o; s-o serbăm deci și noi cu toții, asupriții de la țară, ca și cei de la oraș.


content:
Se cheamă la tribună prietenul Anton Bacalbașa, care, după ce exprimă adunării părerea de rău a directorului Democrației sociale, care n-a putut lua parte le serbare, vorbește despre chestiunea la ordinea zilei, chestiunea naționalismului Niciodată – zice oratorul – n-a fost mai nimerit să vorbesc despre chestiunea aceasta ca astăzi, cînd, din presă, din întruniri, din cîrciumi – mai ales din cîrciumi – curge șiroiul celui mai vajnic șovinism. Am fost osîndiți să ascultăm toate platitudinile, să privim toate mascaradele patriotice; dar dv., venind în jurul nostru, lucrători de toate naționalitățile, ne răzbunați! Căci dv. faceți în fapt aceea ce noi am vorbit și am scris; proletarii de orice neam trebuie să fie uniți, ei nu au la ce să se războiască. Vrajba ce pahonții politici încearcă să arunce între muncitori nu poate prinde. La 1868 ei au vrut să distrugă Internaționala prin lupta dintre naționalități; astăzi, cînd pretutindeni e același freamăt, aceeași fierbere, aceeași agitație pentru unirea tuturor proletarilor, zmeu politici” ne aduc la ureche zbîrnîitoarea deșartă a șovinismului. Ca o doică istovită, care arată copilului o jucărie atunci cînd lui i-e foame, tot astfel paiațele noastre politice ne îndeamnă la salturi naționale atunci cînd poporul flămînd și asuprit cere pîine și libertate! Ei bine, nu! Poporul muncitor nu se poate lăsa să fie ademenit. De aceea, voi toți cîți ați venit aci, unguri, români, nemți; voi toți pe care vă mînă același dor și același gînd; voi toți pe care vă leagă aceleași năzuințe; voi, frați prin suferință și frați prin aspirații, ca o declarație de solidaritate a muncii, ca o palmă șarlatanilor și nebunilor care vă-ndeamnă la dezunire, să vă dați frățește mîna, unguri cu români, proletar cu proletar, frate cu frate! Și aci, sub cerul liber, să se audă într-un glas ceardașul unguresc și Deșteaptă-te, române; iar deasupra tuturora, ca învietoare a tuturor inimilor, cîntarea proletarilor din toate unghiurile, chemarea la viață a celor ce tremură și plîng – Marsilleza. Și-apoi, cu toții, pătrunși de sentimentul celei mai adînci frății și al dragostei eterne pentru obșteștile victime ale muncii, vom striga: „Trăiască socialismul internațional! Prietenul nostru se coboară de la tribună în mijlocul unor entuziaste și prelungite ovațiuni.


content:
La l868, lumea muncitoare, lipsită ca și astăzi de drepturi și de pîine, a organizat Internaționala, cea mai uriașă manifestare a proletarilor din lumea întreagă. Internaționala avea de scop lupta claselor muncitoare împotriva capitalismului burghez, organizat și asupritor. Această grupare însă a muncitorimii a îngrozit într-atîta clasa stăpînitoare. Încît, pentru ca să distragă privirea proletarilor de la țelul lor, burghezia franceză a declarat război Germaniei. Se știe cum s-a sfîrșit acest război, care a întronat de o parte și de alta a Rinului despotismul burghez. Comuna din Paris înecată în sîngele a 35.000 de oameni, asasinați de micul Thiers, Internaționala nimicită, ordinea burgheză – ordinea lui Muravieff – stăpînă pe lume. Decît un lucru a uitat burghezia de la l87l: ideile; nu se pot ucide atunci cînd ele sînt rezultatul firesc al unor condiții care durează încă. Și, domnia burgheză, cu toate accesoriile ei, durînd încă, ideile socialiste, ideile Internaționalei, departe de a fi ucise, trăiesc și au prins rădăcini puternice. Cuvintele de atunci ale lui KarI Marx „proletari din toate unghiurile, uniți-vă sînt astăzi o realitate: proletarii din toate unghiurile sînt uniți. La Congresul socialist internațional, ținut la Paris în anul l889, s-a hotărît ziua de l Mai st. n. ca manifestare a internaționalismului clasei proletare; iar la Congresul de la l89l dm Bruxelles s-a menținut și s-a subliniat că ziua de l Mai nu trebuie să însemneze numai o manifestare pentru „8 ore de muncă”, ci o manifestare vie și clară a ideii internaționalismului. Ziua de l Mai st. n. (l9 aprilie st. v.) se apropie. în ziua aceea, care pentru muncitorime are mai mult decît însemnătatea Paștelui pentru creștini, milioane de proletari vor îmbrăca haina de sărbătoare și, poate. În aceeași oră. În același minut, pe un continent, ca și pe cellalt, va răsuna același glas: „Trăiască revoluția socială!” Cuvintele acestea nu mai sînt astăzi năzuința unor generoși visători, care se îmbată de propria lor iluzie, dîndu-i corp și viață în imaginația lor. Azi o clasă întreagă, conștientă și organizată. Își dă perfect seama că nu-i departe ceasul cînd o nouă eră, strălucită fără seamăn, va începe să domnească. Căci chiar dacă n-am lua întocmai prorocia lui Engels, că, la l898, Germania muncitoare va da societății burgheze ultima și definitiva lovitură, totuși, pentru cine e e cîtuși de puțin în curent cu progresele democrației socialiste în lumea întreagă, e clar ca ziua că ceasul învierii nu-i departe. * * * Condițiile istorice și multe alte condiții, firești și fatale, au făcut ca România să rămînă în urma altora în dezvoltarea puterii socialiste. Totuși, oricît am fi și oricît am părea că sîntem de înapoi, vom serba ziua aceasta în toate orașele unde avem o organizație. Ne adresăm muncitorilor prahoveni și-i îndemnăm să se organizeze pentru l Mai st. n. Lăsați pînă azi în întuneric, adormiți de frazeologia deșartă a politicianilor burghezi, muncitorii trebuie să se deștepte astăzi, cînd suflete cinstite se pun în slujba celor apăsați, cînd inimi necorupte de otrava politicianismului bat pentru dînșii, cînd glasuri sincere le strigă: „Muncitori de toate breslele, uniți-vă!”


content:
Iată-ne, în sfîrșit, în plină perioadă electorală!… Din mila regelui și cu voia lui Lascăr Catargiu, vom asista din nou și vom lua parte la cea mai dezgustătoare și cea mai barbară petrecere ce e dat, din cînd în cînd, țării să sufere. Cursele se deschid. Taurii guvernamentali, ațîțați de fanionul roșu al cîrciumarilor și al starostelor de bătăuși, se vor repezi. În curînd. În arenă. în lături, cetățeni! Deschideți-vă, pungi boierești, care ați înțesat. În curgerea anului, sudoarea țăranului lihnit de foame; deschideți-vă, cîrciumi, căci intră însetate gîtlejurile libertinilor catargiești, și sînt însetați ca Bărăganul dogorit de luna lui cuptor, ca un burete li-e stomacul, e anul de cînd n-au mai fost alegeri, „vin n-au mai băut de-un an, bani n-au mai văzut de-un secol! “… Plîngeți, codri! Sobele de vară nu vă mistuie atîtea ramuri cîte crăci au să vă rupă ipistații prefecturilor: tot neamul bătăușilor are mîncărime-n palmă, tot neamul bătăușilor strigă ca un furnicar de Arhimezi: „Dați-mi o bîtă și o spinare de reazim, și voi face tara conservatoare”. Deșchideți ușile de perete, tipografii, căci se anunță de departe un nour de programe, de manifeste, de profesii de credință! Scriitori necunoscuți, toate nulitățile din fundul provinciilor, pe unde nici n-a încolțit sămînța de stil, toți rîioșii literaturii, pe care nici însăși Academia Română nu i-ar premia, toți al căror nume sună în eseu și în canu, toți constipații din născare apar acum ca scriitori, fiecare cu profesioara lui de credință, fiecare cu manifestul lui, ungîndu-și vorbele cu miere, jurînd în numele tău, țară. * * * Dar ascultă-i, țară care-i suferi mută de durere! Ascultă cum toată vermina asta, care ți-a ros și măduva din oase, vorbește în numele tău prin întruniri, pentru ca apoi să te joace la club! Ascultă-i și te cutremură!… Ascultă-i, poporule muncitor, și din chilia unde ești aruncat, de pe paiele mucede ale bordeiului bătut de vînt, te ridică și vin în mijlocul mascaradei ce se joacă deasupra ta; vino, Realitate crudă, Popor în lanțuri și în zdrențe, și pecetluiește, pe vecie molia ce te-a năpădit! Voi toți pe care v-a nedreptățit orînduiala crudă a zilei de azi, voi, care suferiți, care tremurați, care plîngeți, voi toți pentru care soarele nu încălzește și stelele nu lucesc, veniți la noi! Veacuri de suferință vă-ndeamnă, o mare de nevoi v-adună, vă-nlănțuie un noian de năzuințe.’…


content:
Pe cînd partea gălăgioasă a țării se deda la spectacolul de bîlci al apoteozării șovinismului acoperind sub o hipertrofie de vorbe golul imens al ideii. În două localități ale țării se petrecea un fapt îmbucurător, care pălmuia cu vigoare mascarada desfășurată în zgomotul unor orgii de vorbe și de exibiții. La Ploiești și la Galați, sute de muncitori romîni și unguri înfrățiți de aceeași nevoie și de aceleași năzuințe călăuziți, au desfășurat cu entuziasm steagul revendicărilor lor comune, declarând solidaritatea clasei muncitoare pe deasupra prejudecăților de naționalitate și de rasă. Români și unguri, muncitorii intrați în luptă împotriva capitalismului au aruncat cea mai puternică sfidare declamațiilor șoviniste, și numai astfel au izbutit. La Ploiești, ca și la Galați, burghezimea cosmopolită de nevoie și șovinistă din interes ne-a aruncat anatema ei și s-a zburlit de atitudinea noastră. „Cînd țara (?) se agită împotriva.ungurilor, d-voastră vă manifestați cu ei?” ne strigă burghezia după o lungă libație cu bere ungurească. Dar vorbele ei au răsunat în pustiu și muncitorii au purces înainte spre ținta lor, luminați de același ideal. Învățătura ce trebuie să tragem de aci e clară: socialismul nu poate fi decît internațional. În afară de factorii economici, pe care burghezimea îi are la îndemînă în războiul ei cu clasele muncitoare care se luptă pentru căpătarea dreptului la viață, ea mai are o mulțime de prejudecăți, de eresuri politice și morale, pe care le aruncă în mijlocul clasei apăsate pentru ca să lucreze ca factor dizolvant chiar în sînul acestei clase. Între aceste eresuri figurează cu mult succes prejudițiul patriotismului zănatic, ura între neamuri. Cosmopolită din creștet pînă-n tălpi în relațiunile ei economice și sociale, societatea burgheză alimentează ura între muncitorii tuturor neamurilor, pentru că ura aceasta îi slujește ei de minune. Firește, cînd muncitorii vor fi dezbinați, burghezia își va putea juca în voie calul și, legea concurenței ajutînd, brațele vor costa mult mai ieftin, grevele vor fi ucise în fașă, capitalismul va triumfa, calul Troiei își va face odioasa-i meserie. Exemple: La Galați, ca și la Ploiești, jumătate din numărul greviștilor erau străini. Dacă între acești muncitori ar fi existat lupta de rasă, atunci ei s-ar fi văzut dezbinați în două, și din această dezbinare ar fi ieșit că ori unii, ori alții ar fi intrat în lucru, iar capitaliștii nu ar fi capitulat. Cu jumătate din numărul obicinuit de lucrători, fabricile ar fi putut continua lucrul, și apoi cei rămași în grevă ar fi trebuit să reintre și ei, aducînd cu dînșii. În ateliere, nu bucuria de a fi îngenuncheat trufia patronală, ci ura împotriva trădătorilor. Mai departe, presupunînd chiar că lucrătorii de aci și de la Galați ar fi fost cu toții români și că ar fi părăsit cu toții lucrul, dacă solidaritatea internațională nu ar fi existat, patronii ar fi găsit repede înlocuitori din străinătate, și atunci am fi asistat ori la o înfrîngere a grevei, ori la o luptă sîngeroasă între înlocuiți și înlocuitori. Muncitorii străini ar fi venit, poate, pe un preț mai scăzut, sau. În tot cazul, pentru ca să nu dea pildă rea, pentru „ca să nu dea nas mojicului”, patronii ar fi fost În stare să le acorde un salariu mai mare numai ca să stîrpească greva actuală și pe cele viitoare. Pe cînd astfel, grație legăturilor internaționale dintre socialiști, sindicatele de muncitori din străinătate au fost vestite despre grevele de aci, și toate cererile și toate făgăduielile patronilor au fost întîmpinate acolo cu un homeric hohot de rîs. * * * Astăzi, cînd politicianii burgheziei plimbă din oraș în oraș spectrul Patriei burgheze hărțuite de burghezia ungurească; astăzi, cînd flecarii cinici și șarlatanii conștienți și-au dat mîna cu gură-cască și cu populația flotantă a cafenelelor, pentru ca să creeze o chestiune patriotică spre a acoperi arătarea vie a chestiunii sociale, muncitorii trebuie să se gîndească bine că ei nu pot avea nici un rol în mascarada de iarmaroc ce se înscenează în numele… țărilor subjugate. Pentru muncitori nu există decît o singură țară subjugată, și aceea e Munca, un singur tiran: acela e Capitalul Acestei lupte, și numai acesteia, să consacrăm toate puterile și toate gîndurile noastre. Restul, restul va veni de la sine.


content:
Zilele trecute s-au adus în capitală o serie de 32 „perechi de țărani” spre a fi blagosloviți, cununați și înzestrați de către augustul nostru suveran împreună cu însurățeii iregali. Dacă cele 32 de perechi de țărani – cum zic gazetele guvernamentale – ar fi fost aduse numai pentru a fi cununate și înzestrate, noi n-am avea nimica de zis. La urma-urmei, cînd se cheltuiesc sute de mii de lei de sufletul dracului, nu vedem pentru ce nu s-ar da cîteva sute și unor săteni. Dar nu-i numai atîta. Boierii erau veseli, boierii voiau să petreacă, și au crezut de cuviință că nu-i rău să-și plătească luxul de a avea la nuntă și țărani. Întocmai cum la chef aduc și lăutari. Și acești nenorociți săteni, porniți de pe la case din porunca zapciilor, au fost colindați prin ulițele împopoțonate ale capitalei, puși să sărute mîinile altețelorlor, expuși privirilor cu ochelari ale boierilor și cucoanelor, tratați. În fine, ca te miri ce bîzdîgănii capabile de a stârni mirarea ciocoimii. În cele din urmă, pînă și directorul Circului Sidoli a găsit prilej să-și facă reclamă prăvăliei cu nenorocitele „perechi de țărani”, cărora le-a oferit 32 de loji, loja și perechea. Ei bine, spectacolul acesta e scandalos, purtarea asta a boierimii noastre e și cinică și infamă, ea merită să fie înfierată cu toată energia posibilă. Căci, domnilor ciocoi, dacă vroiți să petreceți, apucați-vă de turul pantalonilor și săriți în sus, dați-vă de-a berbeleacul, faceți pe August cel prost, jucați ta-ra-rabum, faceți ce v-o trăsni prin cap, dar nu vă bateți joc de țărani, socotindu-i ca pe niște lighioi vrednice de văzut pentru un leu intrarea. E destul că țărănimea asta e jefuită și batjocorită zilnic la țară, e destul că acolo toate leprele și toate pușlamalele sateloi petrec pe socoteala țărănimii; n-o mai aduceți și pe la tîrgun ca s-o expuneți privirilor obraznice ale cioclovinelor îmbuibate, lăsați-o necazului, lăsați-o amarului zilnic, acolo. În fundul satelor sărmane. Ori, dacă vroiți cu orice preț să arătați miresei României oficiale că aveți și țărani care se bucură de cununia tinerilor moștenitori ai tronului, atunci luați țărani chiar dintre ai voștri. Luați pe Dobrescu-Argeș, pe Dincă Schileru, pe Mucenic Dinescu, luați pe acești țărani de carnaval, gata să se gudure și să dea din coadă după comandă. Slavă Domnului, cum știu să facă pe maimuțele în Cameră, să ridice mîna ca la mașină, să voteze alb la alb, or ști ei și să facă frumos la nuntă ‘ Căci. În definitiv, este o adevărată infamie să aduci pe bieții oameni de la sate, și să-i porți prin capitală, ca la menajerie, pentru ca să faci pe boieri să rîdă. Și asta cu atît mai mult cu cît, aducînd 32 de „perechi de țărani”, nu ați văzut țăranul în realitate. Vrei, tînără prințesă, să vezi țăranul român? Du-te acolo la țară, du-te în bordeiele sărace, bătute de vînt, du-te în cîmpiile producătoare ale țării și vei avea ce vedea. Vei vedea mizeria îngrozitoare rînjindu-și dinții, vei vedea foamea, vei vedea batjocorirea neamului, trufia ciocoiască, umilința norodului, sărăcia cea mai neagră în mijlocul celei mai strălucitoare bogății naturale. Și-ți vei aduce aminte, atunci, de desculții Londrei, de paginile măiestre din care reies suferința și amarul poporului englez. Îți vei aduce aminte de ce vei fi cetit despre sărăcia dezmoșteniților țării tale. Și vei înțelege atunci cît de departe sînt exibițiile de țărani de la Ateneu și de la circ, de adevăratul țăran român, așa cum e el: flămînd, desculț, umilit, batjocorit, nenorocit. Și atunci… nu vei putea face nimic ipentru că nu ție-ți este dat nici să alini mizeriile lumii, nici să le vindeci. Dar… într-o zi, cînd vei auzi că lumea veche se duce, că se cutremură clădirea zilei de azi, că flămînzii și dezmoșteniții, umiliții și apăsații vor să rupă-ncătușarea ordinii actuale, atunci vei pricepe pentru ce s-au revoltat și-ți vei da seama că mu poți împiedica marea să curgă, vîntul să bată, poporul muncitor să se ridice…


content:
Au vorbit gazetele, miniștrii, și au mai vorbit și gloanțele. Oratoria seacă a unora. Îngrozitoare a altora, a fost menită să ne amintească tuturora că există și-n țara asta o clasă de nenorociți iloți, aduși la desperare de organizația nedreaptă a societății. La ce să înconjurăm adevărul și la ce să facem politicianism meschin? Țăranii s-au revoltat în mai multe județe, și s-au revoltat pe drept. Nu este aici vorba să facem discuții platonice și socoteli de tarabă, cu cîți lei vor plăti mai mult pe an sătenii în urma legilor lui Take Ionescu. Zaharicalele astea retorice să le lăsăm pe seama domnilor deputați, care atîta așteaptă: să vorbească vrute și nevrute. Răul e mai adînc decît atîta. Este un glas teribil care trece peste țară, din adîincul văilor ca și din creștetul munților, este un glas care cere pîine. Țăranul – de care se face atîta caz la paradă, cînd se face defilarea invalizilor; țăranul – pe care îl apoteozați în feeriile voastre politice; țăranul – pe care l-ați numit „talpa casei” tocmai pentru că peste el călcați, țăranul moare de foame. Iată tristul adevăr. Ați auzit de povestea lui Tantal, regele Lidiei? El a dat zeilor să mămînce din trupul fiului său, și zeii l-au azvîrlit în iad. Acolo, pedeapsa lui cea groaznică era să ardă de sete și de foame, să înoate pînă în gît în toate bunătățile pămîntului și să nu se poată atinge de ele. Povestea s-a împlinit. Țăranul vă dă copiii ca să-i faceți soldați, să-i bateți, să-i umiliți și să vă apere bunurile voastre. în schimb, voi l-ați prăbușit într-un iad de chinuri, unde stă pînă în gît în comori de care nu se poate atinge. Sărac, fără pămînt, fără unelte de muncă, bătut de jandarmii voștri, năpăstuit de primarii voștri. Împovărat de dări pe care nu le mai poate plăti, el zace într-o vecinică agonie. Iar cînd se ridică să vă spuie că e covîrșitoare mizeria asta, atunci vă asmuțiți hordia de canalii gulerate, puzderia infamă de Telemani, și sîngele muncitorului roșește cîmpiile bătute de vîntul mizeriei, de plaga ciocoismului. Apoi, la Cameră, vă prefaceți în mironosițe cucernice, evlavia de talpa casei vi se urcă în obraji, și vă învinuiți unii pe alții, și inimile vă bat deopotrivă, și plecați, braț la braț, ca doi avocați ai altora, fii ai aceleiași clase. Cine să vă mai creadă pe cuvînt cînd ați dat atîtea dovezi de ce sînteți în stare unii, ca și alții? Mizeria neagră nu-i de azi, nici de ieri. V-ați perindat la putere și n-ați avut decît o grijă: să strîngeți tot mai tare lanțurile robitului vostru țăran. V-ați înconjurat de legi și de oștiri ca să vă asigurați domnia în tihnă peste turma umilită; ați săpat tot mai adînc prăpastia dintre ea și voi, și ați socotit vecinic turma asta ca o proprietate a voastră. Iată de ce ni e silă să apelăm la unii împotriva altora. Vă sperie revoltele? Dar e o revoltă permanentă la țara, revoltă tăcută, dar plină de emoțiune și plină de dreptate. Manifestările pe care le vedeți din cînd în cînd sînt numai semnele furtunii care se apropie, și pe care nu o veți evita nici cu discursuri proaste, nici cu puști perfecționate. Căci sînt în lumea asta lucruri mai presus de puterea guvernamentală.


content:
Socialismul modern, social-democrația organizată și militantă, a exclus din vorbirea ei o termmologie întreagă, care alcătuia dicționarul utopiștilor și al umanitariștilor; a exclus „poporul, libertatea” și alte vorbe mari care se întîlneau în gura revoluționarilor burghezi și de care se făcea atîta paradă. Prin cuvîntul „popor”, revoluționarul burghez, pîntecos vecinic și revoluționar la zile mari, revoluționar de melodramă. Înțelegea mai multe clase deosebite, cu interese opuse, și care se puteau uni cînd vroia burghezul revoluționar, ca să facă republică burgheză ori bulanjism. „Libertatea” însemna, iarăși, gălăgie multă, o femeie îmbrăcată ca la teatru și purtată pe umeri, dreptul tuturor de a se plimba cu balonul pînă, la planeta Marte… Astăzi, un social-democrat nu mai vorbește de „popor”, care poate cuprmde și pe d. Fleva, și pe agenții d-sale electorali, ci de „clasa muncitoare”; cît pentru „libertate”, am înlocuit-o cu „solidaritatea internațională a proletarilor”. * * * Mi se pare, însă, că prefacerea dicționarului nu e completă. Au rămas de șters încă multe cuvinte care nu însemnează nimic și de care se abuzează. între aceste cuvinte intră și „pătura cultă”. Ce vrea să zică „pătura cultă”? Cine zice „socialism” înțelege trecerea mijloacelor de producțiune din mîna exploatatorilor în mîna celor ce muncesc. Prin urmare, socialismul are în vedere numai clasa aceea de oameni care va avea să pună într-o zi mîna pe mijloacele de producțiune. De la frazeologia socialismului utopic, care își întemeia lupta pe dreptul natural, pe morală, pe o serie întreagă de abstracții sau de principii juridice, și pînă la socialismul modern, care crede că societatea va trebui în mod fatal să ajungă la colectivizarea mijloacelor de producțiune cum a ajuns la colectivizarea muncii, e o prăpastie întreagă Punctul de plecare al socialismului modern este lupta de clase, luptă inevitabilă, fatală, luptă de exterminare. Una din două trebuie să piară – ceci tuera cela. Nu mai e vorba de „catastrofa iminentă” pe care o putem ocoli cu mai mult sau mai puțin umanitarism din partea exploatatorilor, ci de un eveniment social, care va trebui să ne sosească adus de legi tot atît de firești ca legea căderii corpurilor. Aceasta o înțelege și o știe orice social-democrat care n-a rămas la Schaffle ori la Malon. * * * În terminologia noastră nu intră decît două clase: salariații-proletari și capitalișii-burghezi. Prin urmare. Încă o dată: ce este „pătura cultă”? Dacă am înlocui cuvîntul „pătură”, cuvînt împământenit de curînd de aceia care fug de vorba „clasă”, prin cuvîntul clasa, vedem că ne aflăm în fața unei a treia clase, pe lîngă cele două… „clasa cultă”. Și dacă cercetăm lucrurile mai de aproape, vedem că această „clasă cultă” nu stă nici în car, nici în căruță, e o clasă… declasată. În literatura socialistă din Apus termenul acesta nu există, el este o invenție pur națională, românească. Așa fiind, să-l studiem la noi. „Clasa cultă” cuprinde pe membrii „Cercului studiilor sociale”, pe d. Maiorescu, pe toți profesorii universitari, pe decemviri, pe toți cei „culți”, căci toți cîți au cultură sînt din „clasa cultă”. Ne-am întors, deci, iarăși la „Poporul” libertonilor… de astă dată însă la un „popor cult”. Dar, precum între d. Fleva și „auditorul ordinar” există un antagonism de interese care-i face să nu poată sta la un loc, care face ca „poporul” să se despartă în moștenitori și dezmoșteniți, tot astfel „pătura cultă” nu poate încăpea toată la un loc. O parte din ea va tipări „pui de lei noi” și va intra în slujbă la d. Take Ionescu, o altă parte va sta de vorbă cu duhurile de pe ceea lume și va încasa profitul de pe lumea asta, o altă parte. În sfîrșit – partea cea mică – va mări rîndurile „Cercurilor studiilor sociale”. Ei bine, ce poate fi comun între aceste trei părți din „pătura cultă”? Poate ea, „pătura” asta, să formeze o clasă Și este cultura o condițiune după care se pot împărți oamenii? Un capitalist poate face parte din pătura cea mai cultă posibil, el poate fi un mare autor sau un mare descoperitor; totuși, ce poate fi comun între el și un bettel Student oarecare, tot atît de cult? Cei culți pot forma cel mult o categorie, dar niciodată o clasă. Încît pentru noi, care despărțim lumea în clase, care ne preocupăm de lupta de clase, nu de categorii, „pătura cultă” nu poate fi privită ca un tot, ca ceva aparte, cu legile ei, cu aspirațiile, cu nevoile ei. Pe cei culți, ca și pe cei inculți îi despărțim în două: salariați și exploatatori… Sîntem cu cei dintîi și împotriva celor de-al doilea. Și, cu toate astea, se pare că „pătura cultă” ține morțiș să formeze o clasă sau cel puțin o castă aparte. întocmai ca muncitorii care, la începutul mișcării socialiste, ne răspundeau: noi nu sîntem muncitori, ci… meseriași, „pătura cultă” nu vrea să se rînduiască în șirurile muncitorilor. Vedem că adeseori, chiar intrînd în mișcarea socialistă, pătura cultă își păstrează bisericuța ei, scrie cărți, reviste, broșuri, ziare pentru ea, se socotește ca un neam aparte, care nu intră în rîndurile armatei proletare. Împotriva acestei tendințe mă ridic și trebuie să se ridice orice social-democrat militant, care înțelege rolul și menirea socialiștilor. De zece ani de zile, de cînd se face în țara asta socialism, ce a produs „pătura cultă”? Vedem că, afară de Nădejde, Miile, Radovici și toți ceilalți, pe care îi cunoaștem cu toții, n-a mai răsărit nici un MiltiadPe vremea cînd a face socialism însemna a vorbi la cafenea despre revoluție, ori cel mult a ține o conferință highlife, nu puteai să-ți tragi sufletul de socialiști „din pătura cultă”. Dar de cînd s-a început o mișcare serioasă între muncitori, de cînd s-a văzut că a face socialism însemnează a jertfi multe bunătăți de-ale vieții burgheze, a sacrifica și bani, și vreme, și ceva din „scara viitorului”, o parte din „pătura cultă” socialistă a dat bir cu fugiții, iar cei care au rămas sînt cele șapte-opt nume de care se aude întotdeauna. Și, cu toate astea, se muncește mult pentru „pătura cultă”. Unde-i rezultatul? * * * Să nu se creadă că tăgăduim orice rol și orice însemnătate „păturii culte”. Vroim numai să spunem că rolul ei nu este de a sta deoparte și a se instrui a face socialism pour l’amour de l’art. Dacă „pătura cultă” voiește să fie folositoare, apoi să rupă cu cenaclurile și să se azvîrle în mișcarea muncitorimii. În conferința sa asupra Rolului păturii culte, prietenul Vasiliu zice: „A organiza proletariatul cît îl avem după modelul social-democrației din Apus și a-l face conștient de rolul său istoric; a organiza clasa țărănească și a o face să înțeleagă că interesele sale sînt deosebite de ale celorlalte clase… iată misiunea păturii culte în România, iată rolul istoric ce îl are de împlinit.” (Critica soc., nr. 5.) În adevăr, mișcarea socialistă modernă se face pentru și de către muncitori. Prin urmare, oricine dorește să fie util acestei cauze între muncitori trebuie să vie. Ca o categorie aparte, „pătura cultă” va rămîne o sectă. Ea trebuie să înțeleagă că nefiind o clasă, trebuie să vie acolo unde e clasa pentru care luptă. Cerem, prin urmare, mai mult militantism și mai puțin doctrinarism.


content:
Din toată lumea de-amintiri Ce-mi bat în poarta minții, Se stinge, — parcă n-a mai fost, - Povestea suferinții. Tot răul ce m-a zbuciumat Nopți triste de veghere, În valul luptelor de-acum Se-ntunecă și piere. Tu singură-mi rămîi în gînd, Aceeași ca-nainte, Icoană gingașă, ce-n veci N-ai să-mi dispari din minte. Mă urmăresc ne-ndurători Frumoșii tăi ochi galeși, Ce-mi vor luci nestrămutați Eterni și scumpi tovarăși... ............................ Închide ochii cît de mult, Fă-n minte noapte-adîncă: O rază care te-a orbit Te luminează încă!


content:
Cuprins 1 ACTUL I 1.1 PERSONAJELE 1.2 SCENA I 1.3 SCENA II 1.4 SCENA III 1.5 SCENA IV 1.6 SCENA V 1.7 SCENA VI 1.8 SCENA VII 1.9 SCENA VIII 1.10 SCENA IX 1.11 SCENA X 1.12 SCENA XI 1.13 SCENA XII 1.14 SCENA XIII 1.15 SCENA XIV 1.16 SCENA XV 1.17 SCENA XVI 1.18 SCENA XVII 1.19 SCENA XVIII 1.20 SCENA XIX 2 ACTUL AL II-LEA 2.1 PERSONAJELE 2.2 TABLOUL I 2.3 TABLOUL AL II-lea 2.3.1 SCENA I 2.3.2 SCENA II 2.3.3 SCENA III 2.3.4 SCENA IV 2.3.5 SCENA V 2.3.6 SCENA VI 2.3.7 SCENA VII 3 ACTUL AL III-lea 3.1 PERSONAJELE 3.2 Intrarea deputaților 3.3 Un senator deputat 3.4 Cerșetorii de indigenate 3.5 Dragoste cu sila 3.6 Mamelucii 3.7 Ședința 3.8 Moderatul 3.9 Tratativele 3.10 Sfinxul 3.11 Don Bizeț 3.12 Tinerii-programiști 3.13 Tribunul 3.14 Călugării ACTUL I [ modifică ] PERSONAJELE [ modifică ] Bursuc, senator Forfecaru, reporter de ziar Un chelner Un agent de poliție Bibăneanu O doamnă D-rul Pescatore Hidrologescu Un Comisionar Un spectator 1-a falită 2-lea falit 3-lea falit 4-lea falit 5-lea falit Repaosul Duminical Un sergent de oraș 1-a Pălărie 2--a Pălărie 3--a Pălărie Un căpitan de vapor 1-ul senator ieșit la sorț 2-lea senator ieșit la sorț 3-lea senator ieșit la sorț 1-ul Doctor 2-lea Doctor Influența Antipirina Salipirina Un elev de liceu 2-lea elev de liceu 3-lea elev de liceu Un domn din sală O doamnă din sală Un bragagiu turc 3-lea bragagiu turc Un agent de poliție Un țăran Clubmen 2-lea țăran Clubmen Frișca l-a Mască Loto a 2-a Mască 1-ul Domn 2-lea Domn. Acetilena 1-ul antialcoolist 2-lea antialcoolist 3-lea antialcoolist SCENA I [ modifică ] Scena reprezintă o sală de birt, mese învelite cu fete albe; clienți pe ici, pe colo. Intră Bursuc șchiopătând, plin de noroi și sprijinit de FORFECARU: BURSUC: Vai de mine! Ufff!... Cum îți spuneam, dau să trec Calea Victoriei în fața Teatrului, când ce să vezi? Un biciclist venea ca fulgerul și ha, ha, ha, să calce o birjă; birjarul se ferește și cârmește spre mine, eu de acolo: pardon! bagă de seamă! dar oiștea mă ia în primire, mă împinge și cad pe spate. Întind mâinile să mă sprijin și apuc ceva: era rochia unei dame care cade bâldâbâc, peste mine, pardon. Deschid ochii și văz realitatea îngrozitoare: sub mine un băltoacă de noroi și d-asupra mea o damă bătrână. În sfârșit… vii d-ta, îmi dai mâna, mă ridic și… poftim! (Se uită la noroiul de pe haine.) FORFECARU: Înțeleg, înțeleg, nu sunteți obișnuit cu pavagiul de lemn. BURSUC: Pavagiu de lemn!… Daca-i umbla mult pe el rămâi și cu picioarele de lemn. De, eu ca ăla strein… UN AGENT (sărind de la o masă și apucând pe Bursuc de guler) : Dacă ești strein în numele Constituției (îi arată un baston) urmează-mă. BURSUC (înmărmurit) : Ce ți-e, omule?… FORFECARU: Ești nebun!… Ce te-a găsit?… UN AGENT: Sunt agent al serviciului de siguranță!… BURSUC (încheindu-se la palton, aparte) : Atunci să ne păzim buzunarele… pardon. UN AGENT: Și avem ordin să arestăm pe toți străinii suspecți. BURSUC: Bine, bre omule, dar eu sunt român. UN AGENT: Mofturi!… Te-am auzit când ai spus că ești străin. FORFECARU: Adică nu e din București! UN AGENT: Da de unde vine? BURSUC: Vin cu trenul de la Caracal… UN AGENT: Tocmai!… Județul cu răscoalele! D-ta ești soțialistru! BURSUC: Ce soțialist, măi omule!… Am fost numai în alianță la alegeri. Eu sunt Tasache Bursuc senator guvernamental… Pardon. UN AGENT (smerit) : D-voastră d. Bursuc?… Mă scuzați!… Vă rog să mă iertați?!… Dacă sunteți senator guvernamental, să avem pardon. (Salută și iese) . BURSUC: Ciudat oraș! Ca român poți fi expulzat oricând și numai ca guvernamental, pardon, poți să rămâi!… Dar, apropos, domnule, să-ți mulțumesc. (Întinde mâna lui Forfecaru) . Dacă nu veneai d-ta să mă ridici repede era cât p-aci să mă calce trăsurile. FORFECARU: Oh! Nu-i nimic!… Un serviciu fără nicio importanță, d-le Bursuc… Ah! care va să zică sunteți d. Bursuc ales alaltăieri senator în Pumnești?... BURSUC: Tocmai. FORFECARU: Cu toate astea, vă știam disident. BURSUC: Adică iepure de două hotare… Am căzut și eu la tratative cu prefectul. FORFECARU: Și la Pumnești se fac tratative?… BURSUC: Ba încă cum!… Ursul mai joacă și de nevoie. FORFECARU: Înțeleg!… Presiunile, amenințările!… BURSUC: Adică îți aplică proverbu’ ăluia… zii pe nume: „Pe cine nu-l convingi, scoate-l la covrigi!…” FORFECARU: Iar dizidenții ce zic? BURSUC: Dizidenții… pardon… Păi dizidenții nu au vreme să vorbească fiindcă trebuie să doarmă. Dar s-o lăsăm focului de politică. Eu aș vrea să petrec, să cunosc capitala, să profit, înțelegi d-ta, că nevasta e acasă. FORFECARU: Dacă voiți vă pot servi eu de cicerone. În calitatea mea de reporter la ziarul Tîrbaca, am liberă intrare pretutindeni, vă pot arăta tot ce este mai interesant, oamenii și femeile zilei, distracțiile, curiozitățile… BURSUC: Panorama… FORFECARU: Tot, tot, tot. Și pentru a începe, să ne instalăm aci, fiindcă în birtul acesta defilează o parte a Bucureștilor originali. BURSUC: Fă din mine ce vrei, iubitule. (Iau loc la o masă). SCENA II [ modifică ] Cei de sus, Bibăneanu și o doamnă. BIBĂNEANU (arătând o masă) : Să stăm aici, ma chère. DOAMNA (privindu-l galeș) : Unde vrei tu, chèri. BIBĂNEANU (întinzând mâna) : Apropos, ma chère… portmoneul… ai uitat. DOAMNA: Lasă chèri, că plătesc eu. BIBĂNEANU: Jamais de la vie! N-aș primi niciodată! Tu comprends, în fața lumii! (Ia portmoneul pe care-l trece d-na) BURSUC: Chelner! Un pește I… pardon! BIBĂNEANU: AI!… Ce-a zis BURSUC (lui Forfecaru) : Cine e familia de alături? FORFECARU: Familia fin-de-siecle. BURSUC: Cum îi ziseși? FORFECARU: Familia fin-de-siecle a căreia condițiune esențială este ca bărbatul să fie sărac și tânăr, iar femeia bogată și… BURSUC: Bătrână, pardon!… zi de! FORFECARU: Pardon, în București nu mai sunt femei bătrâne. BIBĂNEANU (doamnei) : Crede-mă, ma chère, că înnot în toate fericirile. DOAMNA: Ah! chèri, când lipsești de lângă mine numai o oră, te caut pește tot locul. Mi-aduc aminte când ai plecat la Buda- pește … BIBĂNEANU: Dar eu! La Buda nu eram de loc în apele mele. FORFECARU: Se vede că domnului nu-i place apa de Buda. BIBĂNEANU: Tiens, amicul Forfecaru!... Apropos, am nuvele de acasă. Alaltăieri am fost în județul tău. FORFECARU: În care plasă? BIBĂNEANU (schimbând vorba) : Chelner! CHELNĂRUL: Domnul poftește vin? BIBĂNEANU: Nu trebuie. Am apă… ăsta e elementul meu. SCENA III [ modifică ] Doctorul Pescatore, are o mulțime de pești atârnați pe corp. D-RUL PESCADORE: Cuplete pe aria „Au bal du commandant” În bălți în Dobrogea e-o comoară Pescărie infinită, Când o văd mintea mi se-nfioară, Îmi simt inima răpită. Ah! ce mai cegi și ce șalăi, Ce caracudă ce baboi, Ah! ce mai știucă Dorul m-apucă. Ah! ce mai icre de morun Aș sta o viață să le-adun, În plas-aș sta un veac. Zău nu sunt fleac! Pescăria-i o artă subtilă, Meserie lucrativă, Când al undița fină, abilă Și nu ai sufletu-n potrivă. Ah! ce mai cegi, ce somni, ce lini, Ce mai balene, ce delfini, Ce caracudă, Gura-mi se udă. Ah! ce mai icre mici de crap, Ași da o viață să le pap. Vivat undița mea, Halal de ea! Da doamnelor și domnilor eu sunt celebrul Dr. Pescatore care am mers cu studiul pescăriei până în fundul lucrurilor… FORFECARU: Și al lacurilor! D-RUL PESCATORE: Am ajuns la un așa grad de experiență încât, de departe, dacă văd un pește îl și cunosc. BIBĂNEANU (își ascunde fața după ziar) : Hâm! Hâm! BURSUC: Dați-mi voie! D-RUL PESCATORE: Vă rog!… BURSUC: Ați putea să-mi spuneți și mie cam ce reforme ați făcut în pescărie?… D-RUL PESCATORE: Numaidecât. Întâia reformă: am înmulțit peștii în așa grad încât acuma îl puteți găsi în orice birt. BIBĂNEANU (de după gazetă): Hâm! Hâm! D-RUL PESCATORE: A doua reformă: Am luat măsuri ca pescarii să fie înlocuiți cu pescărițe. FORFECARUL: De ce?… D-RUL PESCATORE: Fiindcă din cea măi înapoiată antichitate este știut că peștii sunt atrași de femei. BIBĂNEANU (bate în masă) : Chelner! Țal că plec! (Se scoală și iese cu d-na.) D-RUL PESCATORE: Și acuma o să-mi dați voie să mă retrag. (Iese.) SCENA IV [ modifică ] Hidrologescu intră cu un mare burghiu într-o mână și cu o sondă în alta. HIDROLOGESCU (intră repede) : Apă! Apă! TOȚI (sculându-se) : Ce este? Ce este? HIDROLOGESCU (alergând pe scenă) : Evrika!… Apa!… Apa!... Apa!… TOȚI (care cu pahare, care cu sticle alergând după dânsul): Poftim!… Ce aveți? HIDROLOGESCU (respingând apa) : Fugiți!… Înapoi cu apa voastră: FORFECARU: Mi se pare că e turbat! Fuge de apă! HIDROLOGESCU: Asta nu e apă, asta e otravă! Apă, adevărata apă este numai cea descoperită de mine! FORFECARU: Da unde ți-e apa, omule? HIDROLOGESCU: Unde? (punând degetul pe frunte) Aici! BURSUC: Am înțeles!… Are apă la cap! HIDROLOGESCU: Studiile mele relevează în punctul acesta apa potabilă, apa fără microbi, apa ideală. (Pune burghiul în pământ și începe să sfredelească) . CHELNERUL (alergând) : Vă rog, domnule, nu ne găuriți scândurile. HIDROFOGESCU: La o parte, am zis! Aici dedesubt e apă!… CHELNERUL: Domnule, mă rog, aici dedesubt e o prăvălie. HIDROFOGESCU: Aici dedesubt sunt apele subterane ale Carpaților; aici este un mare debit de apă! CHELNERUL: Vă înșelați, aici este un debit de tutun. FORFECARU : Aida de!.. D-ta, după cum văz în materie de hidrologie ești cuc. HIDROLOGESCU: Eu nu sunt un hidrolog cuc, eu sunt un hidrolog radutabil. Cuplete pe o arie nouă Eu sunt vestitul specialist, În fața cărui lumea se pleacă; Eu sunt ilustrul hidrologist Care scot apă din piatră seacă. Umblu cu apa strânsă-n dosare Și-n lumea-ntreagă astăzi nu-ncap. Am apă-n cizme, în buzunare Și pe de-asupra, am și la cap! (Bis cupletul întâi) BURSUC: Care va să zică d-ta ești acela care ?… HIDROLOGESCU: Cum acela care?… BURSUC: Mă iertați… Adică spune lumea că ați omorât oamenii cu apa de băut. HIDROLOGESCU: Calomnii!… Și la urma urmelor, dacă i-am omorât tot ei îi înviez. FORFECARU : Ei ași! HIDROLOGESCU : Am rețeta aci în pozunar! TOȚI: Unde? Arată!… HIDROLOGESCU : Poftim (Scoate din buzunar o hârtie și le-o dă.) Forfecaru o ia, toți se îngrămădesc să citească. FORFECARU: Asta e rețeta? Asta e o carte de alegător. HIDROLOGESCU: Tocmai. Eu sunt acela care am darul să înviez morții la alegeri. (Iese prin dreapta) . SCENA V [ modifică ] Un comisionar intră grăbit și gâfâind. COMISIONARUL: Vă rog domnilor, nu care cumva ați văzut-o? FORFECARU: Pe cine? COMISIONARUL: Și o caut, domnilor, o caut de aproape o lună fără să-i pot da de urmă. BURSUC: Pe cine cauți, pardon? FORFECARU: Comisionaru ăsta e cam într-o ureche. COMISIONARUL: Domnul General o caută, de astă toamnă de când a pierdut-o, a căutat-o prin toată țara și acuma m-a însărcinat pe mine ca s-o caut prin București și să i-o aduc. FORFECARU (aparte) : Nici vorbă, e sărit. COMISIONARUL (scoate o hârtie și citește) : Să vă citesc și d-voastră semnalmentele că poate o întâlniți pe undeva: „Corp de elită, înfățișare marțială, merge perfect în pas gimnastic…”. FORFECARU (mirat) : Corp de elită, merge în pas gimnastic!?… BURSUC: Pas de mai înțelege ceva. COMISIONARUL: „Instrucție are ca niciuna, când ridică piciorul e o poezie…”. BURSUC: Când ridică piciorul?!… Atunci, e o damă, pardon! COMISIONARUL: Ce damă!… E o divizie. D-l general și-a pierdut divizia la manevrele de astă toamnă. BURSUC și FORFECARU (mirați) : Aaaaa!?… BURSUC (indignat) : Mi se pare că d-ta crezi că eu sunt un dobitoc… pardon. COMISIONARUL: Ferească, D-zeu, domnule, d-l general mi-a dat chiar o hartă geografică făcută de dumnealui pentru ca să-i caut divizia. Poftim. (Desfășură o hartă.) Mi-a spus s-o caut la Gambrinus, la bal mascat, la Bodega, la Zdrafcu, dar n-am putut găsi nici măcar aceste localuri. FORFECARU: De ce? COMISIONARUL: De, o fi harta greșită. Uitați-vă și d-voastră: unde e însemnat Gambrinus am găsit un pension de fete, unde e însemnat balul-mascat am dat peste o fabrică de tirbușoane, în locul lui Zdrafcu am găsit Camera deputaților și așa mai încolo. FORFECARU: Așteaptă, mi-a venit o idee genială! Iat-o: Să spui d-lui general ca să publice prin ziare următorul anunț: (Citește). „Cu ocazia manevrelor din toamna anului trecut pierzându-se o întreagă divizie de infanterie și fiindcă cu toate cercetările făcute nu s-a putut da de urma ea, se aduce la cunoștința generală că oricine o va găsi să o aducă la Comandamentul Corpului de armată de unde va primi o bună recompensă”. Hai, ce zici? COMISIONARUL: Bravo idee! Să ne aducă câte o țuică! Fac cinste! UN DOMN DIN SALĂ: Mă rog dați-mi voie. FORFECARU: Ce este? UN DOMN DIN SALĂ: Aici jos, eu sunt. Vă rog să precizați ce înțelegeți prin „o bună recompensă” pentru că, după toată munca, să nu te pomenești că-ți aplică la cazarmă o recompensă națională pe spinare. FORFECARU: Să nu aveți nicio teamă, domnul meu! La cazarmă civilii nu sunt bătuți niciodată. COMISIONARUL: Dau fuga la d-l general, și mâine vin cu dumnealui la ziar. BURSUC: Pardon! Comisionarul iese. SCENA VI [ modifică ] Faliții Intră 4 bărbați și o femeie cu aerul plouat. Cuplete pe aria „Nu-i destul, spune!” Chesat amarnic, cumplită criză, Nu sunt afaceri, nu o remiză.. În cap îmi urlă trist darabana, Scadența sumbră sosi tirana Protestat Cu portărelul executat Spun angrosiștii că-i numai jenă, Că-i eferma. Glas de sirenă! La pungă jena m-a curățit! Lăsați oblonul căci sunt falit! Protestat Cu portărelul executat! În noi chesatul a dat, pârlitul; S-au dus clienții, s-a dus profitul. Tejghea pustie și solitară În tine bate un vânt de vară; Protestat Cu portărelul executat. FORFECARU: Mă mir, doamnă, cum fiind atât de gentilă ați putut da faliment. 1-A FALITĂ: Am avut o firmă ghinionistă, domnule, firma La Mascota. 2-LEA FALIT: Și mie tot firma mi-a făcut buclucul. Astă toamnă credeam că e lucru mare de ea, dar acuma m-a dat gata. BURSUC: Și anume ce firmă? 2-LEA FALIT: La alianța guvernamentală-socialistă. 3-LEA FALIT: Pe mine m-a împins dracu să votez la alegeri contra guvernului. A doua zi a intrat națiunea în prăvălia mea și a răsuflat așa de tare încât nu mi-a mai rămas niciun raft zdravăn. 4-LEA FALIT: Eu sunt un biet librar păcălit: am editat scrierile originale ale autorilor Români și acuma poftim hal!… FORFECARU: Dar D-ta?… Te văd gras, frumos, elegant!... 5-LEA FALIT: Eu, slavă Domnului, sunt bine mersi, treburile mi-au mers găitan, însă m-am grăbit să încetez plățile pentru ca să nu mă apuce legea cea nouă asupra falimentelor. BURSUC: Ei și acuma ce aveți de gând să faceți? TOȚI: Funcționari! La sfântul buget!.. FORFECARU (către 1-a Falită) : Și D-ta tot în buget ai să intri?... 1-A FALITĂ: Ba că o să mă ocup tot de comerț, decât nu mai vreau să fiu mascotă. Faliții ies cântând cupletul final. SCENA VII [ modifică ] Repaosul Duminical cască mereu, merge alene și e tras de guler de un sergent. REPAOSUL: Lasă-mă, domnule, să mă odihnesc! SERGENTUL: Nu se poate! E ordin ca să circuli! REPAOSUL (se pune pe scaun) : Am lege la mână. Uite! (Arată hârtia.) SERGENTUL: Am mai văzut noi legi d-astea, haide! REPAOSUL: Cuplete pe aria „Daisy bell” Prea multă muncă, frate, Vezi-ți de drum, Azi e zi de libertate, Avem doar lege-acum. Băieți de prăvălie Am fost, e mult d-atunci, Acum, n-ar mai fi să fie, Suntem vai! scutiți de munci. Olrait! Olrait! Lumea ne zice adulți! Olrait! Olrait! Lumea să n-o asculți! Odihna-i cam scumpă. Vere, Odihna sume cere! Duminica de n-ai lei noi, Ești adult, dar e vai de noi. SERGENTUL (împingându-l) : Te-ai o lihnit destul! Haide acum! REPAOSUL: Fac apel la presă! Ce zice presa? FORFECARU: Presa zice că inserțiile și reclamele trebuiesc plătite. (Repaosul iese împins de Sergent). SCENA VIII [ modifică ] Pălăriile. (Trei femei cu niște pălării monumentale și excentrice.) Cuplete pe aria „Ce sont des maisons…” Sunt pălării de teatru! De teatru, De teatru. Micuțe cum vedeți: fason! Exact ca Turnu-Babilon! Ocupă un loc pentru patru! Sunt pălării de teatru! Așa-i pălăria modernă! Modernă! Modernă! Lucrată pe ultim jurnal! Cu scop evident, infernal! Ea pare-o movilă eternă! Așa-i pălăria modernă. 1-A PĂLĂRIE: Noi suntem noile pălării pentru teatru. 2-A PĂLĂRIE: Sau mai bine zis pălăriile pentru purtat în staluri, impuse de către noul Director general al teatrelor. 3-A PĂLĂRIE: Aceste pălării au fost admise spre a da o satisfacțiune presei care cere damelor să-și scoată pălăriile în stal. FORFECARU: Asta e o gentileță ce sare în ochi. BURSUC: Mai de grabă: ca sarea în ochi. UN DOMN DIN SALĂ: Bravo! Așa este! Noi nu mai putem vedea nimic aici. Poftim, iată eu am Turnul lui Eiffel în fața mea. O DOAMNĂ DIN FAȚĂ (întorcându-se) : Pe mine m-ai făcut Tumul lui Eiffel? (Se scoală în picioare.) Auziți că eu sunt Turnu’ lui Eiffel! Ești un obraznic, domnule. DOMNUL DIN SALĂ: Doamnă! DOAMNA: Na! (Îi trage o palmă) . CELE TREI PĂLĂRII (râd) : Ha! ha! Ha! (Ies repede) . BURSUC: Mi se pare că i-a tras o palmă, pardon! SCENA IX [ modifică ] Navigația Română. (Un căpitan de vapor intră trăgând un vaporaș după el). BURSUC: Ce mai e și drăcia asta? CĂPITANUL: Asta e noul tip de vapoare adoptat de către serviciul maritim român. FORFECARU: Și unde vă duceți acuma? CĂPITANUL: La Rotterdam. BURSUC: Cum, frate, pe uscat? CĂPITANUL: Ba vezi că pe apă ca să am „mal de mer.” FORFECARU: Asta parcă e Corabia Salamandra. CĂPITANUL: Ultimul cuvânt al științei. Uite, când vrei plutești pe apă, când vrei tragi cu el traga pe uscat și când vrei îl faci balon. De exemplu: (Bate în palme.) Una! Două! Trei! Allez hop! (Vaporașul se înalță și dispare.) Și acuma adio! (Vrea să plece.) BURSUC: Ei, și acuma cine conduce vaporul? CĂPITANUL: Tot eu! Dar îl conduc din trenul accelerat în care mă duc chiar acuma să mă urc. (Salută și iese). SCENA X [ modifică ] Trei senatori trași la sorți. Cuplete pe aria: „Regardez la passer” Ah, a ieșit cam slut, Simțirăm mâna morții: Ce piază rea a vrut Pe noi să cadă sorții! Auzi să tragi la sorți Când ți-a venit de hac, Când tu de-abia îți porți Al vieții greoi sac, Și când tragi tabac! Așa vru Cel-de-Sus, Să nu mai știm diurnă, Nici liberul parcurs. Nici seria nocturnă. Adio bal-masque , Și chambre separée , Adio canape, Adio sforăie,- Nimic nu mai e! 1-IUL SENATOR: Asta n-a mai fost tragere la sorți, asta fost curat tragere pe sfoară! 2-LEA SENATOR (tușind) : Eu am o conselație: Cine pierde la joc câștigă în amor. 3-LEA SENATOR: Eu mă mir de ce vă plângeți! Senatul a fost reînnoit și atâta tot. 2-LEA SENATOR (tușind) : Când i-am spus acasă nevestei că am fost reînnoit mi-a pufnit în nas. 1-UL SENATOR: D-ta, înțeleg, că nu prea ai fason, dar noi, de!… 2-LEA SENATOR: Adică d-voastră sunteți grozavi! Culcați-vă pe urechea aia. 3-LEA SENATOR: Unde să ne mai culcăm dacă ne-ați dat afară din Senat? 1-UL SENATOR: Adio! somn ușor și diurne plăcute! 2-LEA SENATOR (tușind) : Adio! tribuna damelor. (Ies cântând ultimul cuplet) . SCENA XI [ modifică ] Doi doctori intră certându-se. 1-UL DOCTOR: Eu îți spun că n-are să-ți creeze. 2-LEA DOCTOR: Și eu îți spun că are să-mi creeze! 1-UL DOCTOR: Ba nu! 2-LEA DOCTOR: Ba da. Amândoi se plimbă furioși . FORFECARU: Îmi dați voie, d-lor doctori!… Nu este indiscret din parte-mi să vă întreb?… 1-UL DOCTOR: De loc! Închipuiește-ți că, domnul care a venit ieri de la Paris are pretenția ca guvernul să-l creeze o catedră la Universitate. 2-LEA DOCTOR: Da fiind-că am o specialitate. 1-UL DOCTOR: Și care anume? 2-LEA DOCTOR: Sunt mamoș militar! 1-UL DOCTOR: Dacă-i așa și mie să-mi creeze guvernul o catedră căci și eu am introdus ceva în țara aceasta. 2-LEA DOCTOR: Ha! Ha! D-ta?… Și ce-ai introdus, mă rog? 1-UL DOCTOR: Eu, ce am introdus?… Am introdus automobilul. 2-LEA DOCTOR (râzând) : O catedră pentru automobile! Ha! ha! ha!… Poate la Universitatea lui Jean Caretașul ori la a lui Metaxa. 1-UL DOCTOR: Ești un obraznic! 2-LEA DOCTOR: Mi se pare că ai avut intenția să mă insulți! (Scoate două bisturie) . Alegeți bisturiul, domnule, pentru ca autopsia să decidă. 1-UL DOCTOR (scoțând un clistir) : Eu am armele mele! BURSUC: A scos clistirul, pardon! 2-LEA DOCTOR (luând poziția) : În gardă, ca să te disec! 1-UL DOCTOR (luând poziția cu clistirul) : Șterge-o ori te curăț! SCENA XII [ modifică ] Influența intră în costum de călătorie și voalată. Vine repede și apucă pe cei doi doctori de guler . INFLUENȚA: În sfârșit!... În sfârșit pusei mâna pe voi, mizerabililor! DOCTORII: Ai!… Ai!… Ce ai cu noi?… 1-UL DOCTOR (aparte) : Trebuie să fie nevasta băcanului pe care l-am orbit săptămâna trecută. 2-LEA DOCTOR: Mi se pare că e sora ofițerului de cavalerie căruia i-am tăiat amândouă picioarele. INFLUENȚA (scuturându-i) : Acuma să vă văd! FORFECARU (lui Bursuc) : Să știi că e dama voalată din procesul Dreyfus. 1-UL DOCTOR (dulce) : Vă rog, madame, ce poftiți?... 2-LEA DOCTOR (și mai dulce) : Cu cine avem onoarea, madame? INFLUENȚA: Așaa!... Nu mă cunoașteți, nu știți cine sunt, habar n-aveți de mine și cu toate astea, de ani de zile îmi aruncați toate relele în spinare!? (Ridică vălul.) El bine, priviți-mă: eu sunt influența! DOCTORII (muindu-se) : Aaah!… Aaaah! INFLUENȚA: Cuplete pe aria spaniolă „Tiroleza” Vin din locuri călduroase Ca un fulger mă abat, Dau dureri în cap și-n oase Și-n trei zile culc la pat. Guturaiul mi-este crainic Și strănutul armament; Împotrivă-mi, v-o spun tainic, Nu există tratament. Dar nu vă încredeți nici în muștar, Nu vă încredeți în salamar; De-ar fi remediu ca să existe, E o duzină de batiste. De când lumea sunt în lume, Însă doctorii glumeți, Mi-au dat azi un groaznic nume, Ca să pară ei șireți. Influența-n dreapta-n stânga! Influența-n sus și-n jos! Influența e nătânga! Influența-i cu ponos! Dar nu vă încredințați nici în muștar, Nu vă încredințați în salamar; De-ar fi remediu ca să existe, E o duzină de batiste. 1-UL DOCTOR (apucându-se de cap) : De obicei influența te lovește unde ești mai slab; pe mine m-a lovit la cap. 2-LEA DOCTOR (ținându-se de pântec) : Și pe mine m-a lovit la slăbiciune! BURSUC: Pardon! INFLUENȚA: Acuma… (Dă un chiot și fuge.) SCENA XIII [ modifică ] Antipirina și Salipirina intră. FORFECARU: Ce o fi apucat-o de a fugit așa de repede? BURSUC: O fi apucat-o și pe ea influența! 1-UL DOCTOR: Ah! Înțeleg! Influența a văzut pe iubita mea Antipirină. 2-LEA DOCTOR: Și eu înțeleg! Influența a fugit de frica adoratei mele Salipirina. ANTIPIRINA și SALIPIRINA: Da, noi suntem! 1-UL DOCTOR (luând de talie pe Antipirina) : Draga mea, Antipirino, nu-ți poți închipui cât de mult te iubesc. ANTIPIRINA (apărându-se) : Te rog, te rog, mai departe. Deja toată lumea a observat că d-ta abuzezi de mine. SALIPIRINA (pe care al doilea doctor o ia de talie) : Întocmai ca și domnul cu mine. Dacă m-oi lăsa să fiu întrebuințată ca până acum, într-un an de zile am să fiu uzată cu desăvârșire. 1-UL DOCTOR: De, ce stricăm noi dacă sunteți așa de bune? 2-LEA DOCTOR: Sunteți niște medicamente fără rivale, praful vostru, bulinul vostru, totul este incomparabil. ANTIPIRINA: Bine, bine dar nu uitați că nu sunteți singuri. Toți doctorii din București fac cu mine același lucru. SALIPIRINA: Cu mine e încă și mai rău, de mine au început să abuzeze acuma și studenții în medicină, și spițerii și veterinarii chiar. 1-UL DOCTOR: Lăsă-mă numai să te ating! 2-LEA DOCTOR: Dă-mi numai un bulin. Cuplete pe aria duetului din „Mascota” D. Când îți mângâi bulinul tău Îmi trece febra dintr-o dată! — Eu când simt bisturiul tău Îmi văd capsula sfâșiată! D. Mor pentru bulinul tău, Mor de bisturiul tău! — Când mă pornea să fac: hapsi! Când mă apucă să fac: be! D. Iubito, gustul ți-e amar, Când te înghit ca p-o pilulă; — Iubitul meu ești cam barbar, Nu știi să umbli c-o capsulă. D. Dar mor de bulinul tău… — Iubesc bisturiul tău, D. Când mă pornesc să fac: hapsi! — Când mă apucă să fac: be! Ies. SCENA XIV [ modifică ] Trei elevi de liceu intră. Poartă șepci pe cap, în gură țigări* Vârsta 13—14 ani. 1-IUL ELEV: Ola! la! Monșer, așa ghină mai rar; să pierz pe rând cu patru careuri și cu trei chinte roiale. 2-LEA ELEV: Ghina mea e încă și mai mare; închipuiți-vă că am prins aseară pe Margareta cu un ofițer de intendență! La vârsta mea să port coarne! 3-LEA ELEV: Ce vrei, monșer, așa e lumea! Voi nu cunoașteți încă mizeriile vieții! Eu o viață întreagă am pierdut și la femei și la joc. Pas de te mai încrede în proverbe. 1-UL ELEV: Tinichea!… Auzi să fu tinichea!… 2-LEA ELEV: O femeia! Femeia!… 3-LEA ELEV: La dracu necazurile! Sunt de opinie ca să bem o ruginită! Chelner!… FORFECARU: Bună seara tinerilor!… Care va să zică sunteți persecutați de ghinion! 1-UL ELEV (cu un aer frivol) : Bagatele, domnul meu, bagatele! Cor. Cuplete pe aria Ghigherlilor Noi suntem tineri je manfiș Blazați și sceptici, triști, La cărți facem alișveriș În Maus suntem artiști! Noi știm pokerul perfect, Știm ghiordum și pichet; Noi avem portul corect Și minte berechet. Noi suntem juni cu viitor Cam bifuroați, e drept, Valul vieții dintr-o dată-l sărim într-un picior, Și cărții ținem piept. Panis, piscis, crinis, finis, Ignis, lapis, pulvis, cinis Declinăm în mod divin, Și suntem în declin. Se aude zgomot de afară. 2-LEA ELEV: Mi se pare că aud vocea profesorului Zgârcescu. 3-LEA ELEV: O! Ce ghină! Ce ghină! 1-UL ELEV: Repede, travestirea și afară! Toți scot din buzunare câte o pălărie moale, pun la loc șepcile în buzunar apoi se întorc și pleacă. La spate cămășile le sunt scoase din pantaloni. SCENA XV [ modifică ] Acetilena intră ca o stea în mână. ACETILENA (cântând) : Cine primește steaua frumoasă și luminoasă? TOȚI (mirați) : Ce este? Ce?… BURSUC: Uite steaua în post, pardon… ACETILENA: Asta e steaua modernă, steaua care vestește secolul al 20-lea, steaua cu Acetilenă! TOȚI (speriați) : Acetilena?! Acetilena! (Se reped iute spre ușă.) ACETILENA (oprindu-i) : Stați! Nu fugiți! Asta e acetilena națională, un panaceu universal, bună pentru orice, și care poate îi întrebuințată ca lumină, ca explozibil și ca doctorie de către opozanții care vor să devină guvernamentali. Calitățile ei sunt mari; ascultați. Cuplete pe aria din „Vânzătorul de păsări” Când opaițul ardeam Și mucările țineam Eram mult mai luminați Mai puțin întunecați… Vremurile unde sunt Când cu chibrituri de vânt Și cu scântei din amânar Aveam foc cât un pojar? Acuma, chip, ne-am dres, Azi suntem în progres… Avem în lămpi mult, foc, Dar în noi nu mai e de loc. Luminarea mea de seu, Cât de bună erai zău! Ori ardea-i ori nu ardea-i Însă știți că nu pârleai!… Azi ne frigem, explodăm, Ori orbim, ori ne-ncurcăm, Ne lovim, cădem în bot Și lumina-i peste tot. O bec afurisit! Cine te-a născocit?… Acetilenă, gaz, Prea ne dați mult necaz! FORFECARU: Lasă că cunoaștem noi acetilena de când cu explozia de la grădina Bristol. CHELNERUL: Când toți mușterii au fugit fără să plătească consumațiile. ACETILENA: Și acuma mă duc să luminez națiunea, adică Camera, Senatul și mai ales Consiliul Comunal. (Iese cântând.) Cine primește steaua frumoasă și luminoasă! SCENA XVI [ modifică ] Doi bragagii turci intră fugind, urmăriți de un agent și de doi sergenți cu tesacele scoase. TURCII: Alah! Aman! Aman be! FORFECARU: Dar asta?… AGENTUL: Niște turci. FORFECARU: Ei, și dacă sunt turci? AGENTUL: Vezi că pe lângă că sunt turci mai sunt și tineri… FORFECARU: Ei?! AGENTUL: Ei! Politica țării noastre nu îngăduie să primim în țară tineri turci. BURSUC: Cu alte cuvinte nu mai putem primi în țară decât bragagii bătrâni! AGENTUL: Taman așa! (Către turci îmbrâncindu-i.) Haide! Noi cu politica externă nu facem leturghie cu bragă. TURCII (plângători) : Aman, be! Cuplete pe aria „Evala, bre padișah” Braga rece din Stambul Până ieri vindeam destul, Însă azi ni s-a-nfundat. Spun că am fi complotat. Taridiram, Taridiram. Bragă rece în complot, Ne-a nenorocit de tot. Șampanica porc-ar fi, Șampanica Pomery. Taridiram… Cică suntem tineri turci De bei de la noi, te spurci, Braga ne-a calomniat Cu complot și cu rahat. Taridiram… Ies urmați de poliție. SCENA XVII [ modifică ] Trei țărani intră prin fund. CHELNERUL: Ce poftiți, mă rog? Aici nu e cârciumă! 1-IUL ȚARAN: Se vede că nu-ți cunoști încă drepturile și datoriile. Noi nu mai mergem la cârciumă tovarășe! CHELNERUL (indignat) : Eu, tovarăș cu voi? 2-LEA ȚĂRAN: Acuma noi mergem la glob, după cum zice prietenul Vaxenștain. FORFECARUL (lui Bursuc) : Ăștia trebuie să fie socialiști. (Către țărani.) Ați venit de mult în București, prietenilor? 1-IUL ȚĂRAN: Piii! Am venitără chemați de interesele partidului și ale tovarășului Lățescu. FORFECARU: A! D-voastră sunteți din organizație? 1-IUL ȚĂRAN (măsurându-l) : Dumneata parcă ai fi o iscoadă burghezească. D-ta nu recunoști diuria valorii a lui… a lui… (Se scarpină în cap.) A lui Carnaxi! FORFECARU (râzând) : Nu sunt iscoadă burgheză, măi băiete. Și dacă vreți vă conduc eu pe Calea Victoriei până la club. 2-LEA ȚĂRAN: Noi nu mergem pe Calea Victoriei, prietene, noi mergem numai pe calea legală. BURSUC: Ați fi mergând voi pe calea legală, da am auzit că, pe ici pe colo, ați bătut pe primari, v-ați răsculat, ați dat foc! De! 1-UL ȚĂRAN: Păi de, domnule, când ne-o fi ajuns și nouă cuțitul la os, ne-om fi răsculat, om fi bătut, om fi dat foc, da’ vorba mea este că toate astea le-am făcut pe calea legală. CEILALȚI ȚĂRANI: Așaai!… Cor. Cuplete pe aria: Noi țăranii de la țară Noi țăranii de la sate Reformați azi ne găsim, De când Vanghereanu frate, Luptă să ne dezrobim. Fisticescu ne mai spune Să nu bem rachiu de prune, Ci să bem Amer picon La Bodega în salon. Lumea Nouă ne vorbește De ciocoi c-o să scăpăm. Nu știm de se potrivește, Cotizații însă dăm. Ies cântând. SCENA XVIII [ modifică ] Antialcooliștii. (Mai mulți domni cu nasurile foarte roșii intră repede). 1-UL ANTIALCOOLIST: Băiete! de urgență o sticlă de șampanie!. 2-LEA ANTIALCOOLIST: Mie o sticlă de cognac! 3-LEA ANTIALCOOLIST: Mie o sticlă de Whisiki englezesc. 1-UL ANTIALCOOLIST: Băiete, servește tot ce ai mai tare, mai spirtos. (Chelnerul aleargă și servește). FORFECARU: Îmi permiteți… D-voastră, după figură, parcă n-ați fi bucureșteni. 2-LEA ANTIALCOOLIST: Nu, d-le, noi suntem din Iași, noi suntem Comitetul ligii antialcooliste veniți în București pentru ca să propagăm teoriile noastre. (În timpul acesta toți toarnă și beau repede). BURSUC: Asta se cheamă propagandă… pardon?… (Face cu degetul semnul băuturii). 1-UL ANTIALCOOLIST: Acesta este sistemul nostru, sistemul, practic, științific, empiric și pedagogic conform cu celebra maximă: Apa trece, vedrele rămân!! Plecăm în pelerinaj și distrugem tot alcoolul, după cum vedeți. (Pune paharul la gură și bea lung). Cuplete pe aria „Pentru Militari” Suntem distrugători De vinuri și licori Și punem monopol Pe orice alcool. Îl prăpădim! Îl nimicim! Și îl sorbim! Și-l înghițim! Prin cârciumi când intrăm, Îndată iama dăm În țuică, bere, vin, În rachiu și pelin Ne cherchelim! Ne țucsuim! Și ne ciupium! Și ne trăsnim! Sărmani propagandiști Antialcooliști, Noi ne sacrificăm Când veșnic ne-afumăm! Noi nu-ntrebăm! Când ne-mbătăm! De-i rău, de-i bun Și suntem tun! FORFECARU: Domnilor în așa ligă mă înscriu și eu. 2-LEA ANTIALCOOLIST: Și acuma înainte! Mergem să distrugem alcoolul la Bodega. (Pleacă.) CHELNERUL (dând fuga) : Mă rog, domnilor, plata! Datorați 50 de lei! 1-IUL ANTIALCOOLIST: Înapoi! După ce noi ne sacrificăm pentru binele umanității, cutezi să ne mai ceri și parale! Mizerabile!... (Pleacă.) CHELNERUL (plângător revenind) : Au plecat fără să plătească! Bine, domnule, o asemenea ligă te lasă fără mămăligă! SCENA XIX [ modifică ] Intră mai multe perechi de măști la brațul mai multor domni. Intrare zgomotoasă, sărituri, dansuri etc. FRIȘCA (scoțând masca) : Mi-e sete! Dați-mi să beau! Mor! LOLO (același joc) : Mi-e foame! De mâncare! Mor de foame! 1-UL DOMN: Un mare bărbat de stat a zis: „Nu moare nimeni de foame în țara românească!” FRIȘCA: Ia mai lasă-ne cu bărbații d-tale de Stat! Eu am programul meu! BURSUC: De când nu mai au guvernele programe, poftim unde s-au încuibat. LOLO: Ba încă un program foarte deschis. 1-IUL DOMN: Și avansat, fiindcă doamna nu disprețuiește avansurile. BURSUC: Un fel de program democratic, înțeleg: 8 ore de lucru! FORFECARU: Dar fără repaos duminical! 2-LEA DOMN: Dragă Lolo, mie care îți împărtășesc programul, dă-mi voie să-ți depun la picioare!… LOTO: Ei, aș! Vrei să-mi răpești inima. 1-UL DOMN: Nu e niciun pericol; domnul nu se ridică niciodată așa de sus! FORFECARU: Fiindcă suntem în așa agreabilă companie, eu propun să aducem o bandă de lăutari și să tragem un chef. TOȚI: Da! Da! Lăutarii! Lăutarii! (Lăutarii apar din dreapta.) 1-IUL DOMN: Draga mea Frișcuțo, deputatul tău nu te așteaptă? FRIȘCA: Ei și? Îi fac și eu o disidență de o noapte și atâta tot. TOȚI: Bravooo!… Lăutarii!… Se prind cu toții și joacă o sârbă, o bătută, sau un alt danț Bursuc joacă între cele două măști. Mare tablou final plin de mișcare. ---- CORTINA ---- ACTUL AL II-LEA [ modifică ] PERSONAJELE [ modifică ] Un laptagiu O femeie Un oltean Unu cu priț-dreț Iaurgiul «Porumbielu fiert» Un Găzar Un săpunar Un precupeț Alt precupeț Un oțetar Un zarzavagiu Un bragagiu Unul chifle Un telal Un vânzător de ziare Bursuc, senator Ibricescu, dentist Forfecaru , reporter Pădurescu Un grom Birtescu Un ofițer O actriță Un elev '' Un june Gigerl Agiu artist dramatic Rafael Mai multe bicicliste Un bărbat Alt bărbat Ploiești Sardanapal Tulică-Atletu Legea Sindicatelor agricole Legea comunală Tradutore Vântură-Țară Un măturător Havanescu Primul comisionar Al doilea comisionar Un sergent Un tenor O primadonă Un bariton Un bas Monopolul actrițelor Reprezentantul Direcției, Jandarmi, popor, femei, copii. TABLOUL I [ modifică ] Scena reprezintă o piață. În fund teatru cu terasă. În dreapta cafeneaua Evropsky. Deasupra balcon, pe care stă scris: Clubul Conservator. În stânga o casă cu trei etaje și cu balcon de marmură. La ridicarea cortinei precupeți și vânzători trec din dreapta în stânga și vice-versa strigând. LAPTAGIU: Lapte! Lapte! O FEMEIE: Ouă de găină! Ouă! Ouă! UN OLTEAN: Mielul Miel! Ce mai mielușea! UNU CU PRIȚ-PREȚ: Priț-preț! Ce mai bune, priț-preț! IAURGIU: Iaurt proaspăt! Iaurt. O FEMEIE. Porumbielu fiert! Porumbielu-porumbiel! GĂZAR: Gaz! Gaz! Ai la gaz! SĂPUNAR: Săpun! Săpun! PRECUPEȚ: Strugurei-struguri de Dealu mare! Of! ce mai razachie! ALT PRECUPEȚ: Pepeni-pepeni! Boșari di Braila, boșari! OȚETAR: Oțet!… Oțet! ZARZAVAGIU: Ceapă, măraru, pătrunzelu, dovlecei noi, dovlecel! PRECUPEȚ: Pui de găină, pui, pui! BRAGAGIU: Hai la braga rece… Șampania bună, ce mai șampanică. UNU CU CHIFLE: Trei chifle zece bani! Trei chifle zece bani! UN TELAL: Haine vechi! Cumpărăm! UN VÂNZĂTOR DE ZIARE: Universul, Adeverul! Dreptatea, Epoca, Timpul, Constituționalul și Drapelul de mâine… Voința Națională, Liberalul și Moș Teacă! În timpul acesta apare Bursuc și Forfecaru. BURSUC: Să cunoaște domnule că suntem în Capitală. Uite viață, uite mișcare! IBRICESCU (apărând din dreapta, cum îl vede pe senator scoate pălăria și se apropie făcând mari complimente) : Cu plecăciune domnu senator. Când ați venit? D-vostră, Cone Forfecaru ce faceți, sunteți bine? BURSUC: Am venit chiar azi! FORFECARU: Bine Ibricescule. IBRICESCU: Bine se dai Domnizeu, se ajute Domnizeu la toate lume și mie. PĂDURESCU (strigă tare dintre culise și apoi apare) : Ibricescu! IBRICESRU (întorcându-se și văzându-l strigă și el tare) : Niubunule!… Uite domnu senator, asta profesor, asta invețe po copile la scola! Pfui! UN GROM (se apropie repede și îi spune ceva la ureche lui Ibricescu) . IBRICESCU: Aine dame ist ghecomt? Kom glaih!.. Cu plecăciune domnu senator. Salutare cone Forfecaru, (Pleacă). PĂDURESCU: Ibricescu (acesta se uită înapoi.) Ai uitat o măsea! IBRICESCU: Ninbunule! (Pleacă repede.) PĂDURESCU (se ia după el strigând) : Ibricescu! Ibricescu! BIRTESCU (din ușa caselor cu trei etaje) : Ce faci Bursuc? BURSUC: A! Birtescu, ce faci? Aici stai? BIRTESCU: Da. Vezi ce mai case. (Arătând balconul.) Marmură de Cararia! BURSUC: Da! Tocmai așa am văzut și la Palatul… BIRTESCU: Ași! Ce stai de vorbești, săpun! Aici e cașcaval! BURSUC: Și ale cui sunt casele? BIRTESCU: Birtescu, milioneru! Din toate părțile încep să apară actori și actrițe urmate de servitoare, care poartă coșuri și coșulețe cu îmbrăcăminte. Toți merg spre teatru. După fiecare artistă se ia câte un ofițer, civil, student, elevi din liceu etc. UN OFIȚER (unui civil) : După ea monșer! O ACTRIȚĂ (servitoarei) : Aidi repede că am întârziat! OFIȚERUL: D-ră de când v-am văzut! ACTRIȚA: Știu, domnule, m-ai și iubit. Dar n-am vreme acum, după teatru. UN ELEV (altei actrițe) : D-ră, depun la picioarele d-tale…! ACTRIȚA: Ghiozdanul cu cărțile! Știu! Îți foarte mulțumesc! UN JUNE GIGERL: D-ră, compătimiți, vă rog și opriți-vă un moment. ACTRIȚA: Fugi dragă, că te vede bătrânu’ meu. Alții apucă servitoarele, unii le dă bacșișuri. BURSUC: Dar ce, frate, de acuma se duc actorii la Teatru? FORFECARU: Așa-i acuma, de când sunt la modă cantinele școlare, mănâncă și actorii la teatru. De la 9 de dimineață și până la 12 noaptea sunt la lucru. BURSUC: Cum să poate domnule! La teatru nu s-a admis opt ore de lucru? Asta-i curat scandal! FORFECARU: Vezi, actrițele în deosebire de toți lucrătorii sunt pentru cât mai multe ore de lucru. AGIU (care a privit din mijlocul pieței la actorii care se duceau la teatru, înaintează) : Vă întreb pe dumneavoastră, că sunteți unu’ senator și altu’ gazetar, legea și condeiul țării: Bine e? Drept e? frumose? BURSUC: Ce, mă rog? AGIU: Toți în teatru, numai eu afară din teatru. BURSUC: Cum se poate? Asta-i adevărat scandal! Pardon! FORFECARU: Așa am scris și eu : Scandalul de la teatru. AGIU: Și ziceți că să nu fiu paraponisit! Ba sunt! (Cântă.) Sunt paraponisit, Ne metaherisit, Din teatru azvârlit, Zvârlit de un pârlit! În timpul acesta Rafael, cu un enorm joben pe cap și cu gulerul ridicat, merge repede spre teatru. RAFAEL: Astăzi trebuie să fiu mai de vreme la teatru, plius- u-moaen! AGIU (văzându-l) : Dar ce faci Musiu Râfăilă? RAFAEL (deșteptându-se) : A!… da… uitasem… nu mai sunt. (Vine spre Agiu.) AGIU: Vezi, așa! Monșer! Ei, bine e? Îți place și d-tale afară din teatru? BURSUC: Cum, d-l Rafael nu mai e la teatru? Pardon. Asta-i un adevărat scandal! Trebuie să protestăm. RAFAEL (arătând la gazetar) : D-lor, presa! BURSUC: Apă! Că și presa a ajuns la noi pardon… AGIU: Lasă, d-le senator, că și d-lui m-a ținut pe mine la ușa teatrului! Ei, acum îți place?... Taci! nu zici nimic? UN ACTOR (care trece se oprește și declamând) : Durerile mari sunt mute! AGIU: Carnacsi vre! Poftiți! D-lor râd, d-lor fac chef, d-lor sunt veseli! Toți mucoșii, toți ăia, cari nu sunt buni de nimic se hrănesc pe conta statului… Numai eu… și ziceți ca să nu fiu paraponisit!… Ba sunt! Cântă din nou bucata: „Sunt paraponisit”. Rafael cântă după el înecat în lacrimi și ștergându-și ochii ca și Agiu cu o basma mare popească. Se ia amândoi la braț și pleacă spre fund. În acest moment mai multe bicicliste și bicicliști apar din stânga și merg spre dreapta. La biciclete table de un metru cu numere mari și clopote de asemenea. Deasupra bicicletelor arcuri mari de care sunt atârnate lampioane de un metru, lampioane atârnate și înainte și la spate. După ce fac un ocol pe scenă se opresc, coboară și, stând lângă biciclete, cântă; apoi ies prin dreapta. BICICLISTELE Noi suntem bicicliste Cu farmec și noroc, Noi facem la conchiste Zburând din loc în loc Când agităm pedala Și ținem de Ghidon, Toți junii dau năvala, — Toți junii de bon-ton. Vrășmașul nostru este Greoiul de tram-car, Când trecem fără veste Și fără felinar. Altfel suntem artiste Cu farmec și noroc, Noi facem la conchiste Zburând din loc în loc. BURSUC (lui Forfecaru) : Bine, dar ce fuse asta, domnule? FORFECARU: Ordonanța poliției, d-le! Ca să se poată feri tramcarele și tramvaiele să nu le răstoarne bicicliștii. BURSUC: Da asurzește lumea, d-le, e mai rău ca la moși, pardon! De la cafeneaua Evropsky ies mai mulți bărbați fiecare cu câte o femeie ținându-și mâinile ca și cum ar voi să se hipnotizeze. PRIMUL BĂRBAT: A mea lăcrămează! ALT BĂRBAT: A mea doarme! ALT BĂRBAT: Eu nu pot domnule s-o adorm de loc, e teribil de tare! BURSUC: Dar ăștia ce mai sunt? FORFECARU: Societatea… științelor oculte! BURSUC: A! ha! Am auzit! Spiritiștii de!… Și ce fac d-le. Uite să adoarme așa și pe urmă ghicesc viitorul, trecutul și prezentul. Din fund apare Sardanapal la braț cu Ileana, o țărancă blondă și urmat de Ploiești, Gonst, Mătură. Ei se opresc și privesc spre cei ce se hipnotizează. PLOIEȘTI: Iată, Sardanapal, lumea visată de tine! Aci e pământul făgăduinței! SARDANAPAL: Da! Iată singurul vlăstar nedegenerat din rasa latină! Aci e câmpul în care trebuie să lucrez. Iată idealul Androgin! FORFECARU (văzându-l pe Sardanapal) : Primejdie! BURSUC: Ce-i omule? FORFECARU: Propaganda catolică! BURSUC: Ce spui? FORFECARU: Da, cel mai periculos agent! BURSUC: Am să interpelez guvernul chiar azi și am să zic: (Scoate carnetul și scrie.) „Interpelez întreg guvernul și somez pe d-l Prim-Ministru și pe d-nii Miniștri de interne, externe, justiție, război și drumurile de fier, să răspundă: cum tolerează d-lor în țară pe cel mai periculos agent al propagandei catolice? Știe d-nii miniștrii — dar de unde să știe, că poliția se ocupă numai cu alegerile — ce s-a petrecut aseară pe piața teatrului? Sute, ce sute? Mii de oameni au fost atrași în cursă. Propaganda catolică a încercat să-i adoarmă ca pe urmă să-i boteze catolici! „ Șerșe la fam! ” D-le ministru! Cine este una numită Ileana, la care și-a făcut cuib propaganda catolică!” Din stânga apar: Tulică-Atletu, Comisaru și mai mulți jandarmi. Dintre culise se dă semnalul de foc cu trompeta. Agenții îmbrâncesc lumea strigând: La o parte! La o parte! Lăsați piața liberă, d-lor, piața liberă! TULICĂ-ATLETU (comisarului) : Las’ pe mine, d-le comisar, că-i reped eu acum. (Se repede în mulțime și de câteva ori îmbrâncește pe cineva ca să-l scoată afară. Jocul se repetă de câteva ori. Cade el pe spate. Încetul cu încetul lumea se retrage). FORFECARU (care în timpul acesta vorbise cu Comisaru) : Ști ce e? Duc la gară pe cel mai periculos individ pentru siguranța Statului. BURSUC: Ce spui? Și ce vor să facă cu el? FORFECARU: Îl expulzează. BURSUC: Da ce a făcut? FORFECARU: Pune în pericol existența Statului! Apare cortegiul. Mai mulți soldați cu puștile cu baionetă, în mijlocul lor un copil cu cămașa scoasă la spate, desculț, cu pantaloni scurți, legat în fiare. Jandarmii și poliția cântă cuplete, iar copilul cu refren strigă plângând: Mama, duceți-mă la mama! CORUL: L-avem cu siguranță Și-l ducem în instanță, Aceasta este drama! COPILUL: Duceți-mă la mama! CORUL: Să-l expulzăm mai bine, Căci de scandal se ține, — Ia hai să-l trecem vama! COPILUL: Duceți-mă la mama! Pe balconul clubului conservator apare un bătrân și, când se termină cupletele, aplaudă zgomotos. BURSUC (cu entuziasm) : Așa a fost în totdeauna în momentele de grea cumpănă pentru această țară. Toți adevărații patrioți și-au dat mâna, toate neînțelegerile și urile de partid au amuțit. Din stânga apare țipând LEGEA SINDICATELOR AGRICOLE, o femeie ciufulită și cu cămașa zdrențe. Ține cu mână fâșiile cămășii ca să nu să vadă corpul. Pe cap coceni și paie de grâu. Din dreapta apare LEGEA COMUNALĂ în același hal și țipând ca și cea dintâi. Pe cap un chipiu de axizar. LEGEA SINDICATELOR AGRICOLE: Afurisită Cameră! LEGEA COMUNALĂ: Blestemat Senat! LEGEA SINDICATELOR AGRICOLE: Priviți cum m-au rupt d-nii deputați! LEGEA COMUNALĂ: Uitați-vă cum m-au morfoit domnii senatori! LEGILE ÎNGROPATE (Pe aria figurii III din lancier) Aoileu, aoileu, vai de noi! bis Ce mai bătaie, ce mai război! Cameră și Senat, sunt la fel, bis Ne-a sfâșiat ca un cățel… Aoileu, aoileu, vai de noi! bis Ce mai bătaie, ce tărăboi! Cântă fiecare cupletul și apoi împreună, ies. Mai mulți literați cu plete, redingote lungi etc.… purtând suluri mari de hârtie, apar din toate părțile și intră în Teatru. FORFECARU: Vezi d-le, ce vrea să zică direcție nouă? Redeșteptarea sentimentelor naționale. Toți scriitorii români pot să-și vadă în fine operele lor reprezentate. TRADUTORE (apare trăgând după el o roabă încărcată cu manuscrise. El apare cântând aria din Boccacio: „Cărți bune”). FORFECARU: Ce sunt astea? TRADUTORE: Apoi de când cu direcția cea nouă, care e protectoarea lucrărilor originale, traducțiile nu se mai trec decât cu toptanul. VÂNTURĂ ȚARĂ (precupeț, apare din teatru cu un curcan în fie-care mină) : Dumnezeule… Toate se trec, numai curcanii mei nu se joc! Prin dreapta spre stânga apar mai multe proiecte de legi. Femeile sunt îmbrăcate numai în cămăși și la dreapta și la stânga au cartoane mari, așa că nu se văd de loc. UN MĂTURĂTOR (ducându-le cu un băț de la spate) : La arhivă! La arhivă! Trec proiecte încet iar orchestra cântă un marș funebru. HAVANESEU (apare furios din stânga) : Protestez! Protestez! Copiii mei! Fetele mele! (Toate legile se îngrămădesc în jurul lui) . FETELE: Papa! Papa! Scapă-ne! Ne îngroapă! HAVANESCU: D-le, te rog să-mi lași fetele să se bucure și ele de favorurile deputaților și de admirația Senatului. MĂTURĂTORUL: Ia lasă, d-le, că n-am vreme. Mă grăbesc că mai sunt și altele de îngropat. (Fetele plâng zgomotos.) HAVANESCU: Lacrimile voastre vor fi răzbunate, vă jur! D-le, să știi, că-ți declar război! Mă duc să mă înarmez. (Fuge în cafeneaua Evropsky.) MĂTURĂTORUL Fă ce vrei, d-le. (Fetelor.) Hai, hai! (Le duce de la spate spre culise. Dispar pe când orchestra cântă iar marș funebru). Havanescu se întoarce imediat, cu un tamovar în brațe, din care iese fum și uitându-se după măturător amenințător. Cântă cupletele: HAVANESCU: Lupta mare se încinge, Am dat foc la Samovar, Vom vedea cine va-nvinge, De acuma n-am habar. Căci în lupta necurmată Samovarul e ciapcân, El îți schimbă dintr-odată În prieten pe păgân. Nici Popov nici Karavana Nu e ceaiul cel mai rar, Idealul e havana Și un ceai parlamentar. Azi când lupta se încinge Când paharul e amar, Eu sunt sigur c-oi învinge: Am dat foc la Samovar. (Strigă tare.) Hai, comisionar! Doi comisionari apar bătându-se. PRIMUL COMISIONAR: Totdeauna ai căzut peste mine! AL DOILEA COMISIONAR: Nu pot câștiga nimic din cauza ta! Un sergent apare în fund. PRIMUL COMISIONAR: Aidi sergentul! AL DOILEA COMISIONAR: Să cădem la pace. 1-IUL COMISIONAR: Să tratăm! 2-LEA COMISIONAR: Dai patru? 1-IUL COMISIONAR: Dau trei! HAVANESCU: Comisionari (se reped amândoi îmbrâncindu-se. Havanescu scoate un teanc de plicuri.) Aidi iute la adresă! (Comisionarii iar se iau la îmbrânceală.) SERGENTUL: Ce-i acolo? 1-IUL COMISIONAR: Să tratăm! 2-LEA COMISIONAR: Aidi! Cât dai? (Ies amândoi.) HAVANESCU: O să te văd eu, cioclu afurisit! Am să te ucid! Bursuc și încă câțiva deputați și senatori apar și vin în jurul lui Havanescu. HAVANESCU: Bine-ați venit! La luptă! (Le împarte havane.) TOȚI: La luptă! HAVANESCU: Mi-au îngropat toate proiectele de lege! TOȚI: Ce scandal! UN SENATOR: Așa fac dumnealor. Dar cu mine nu merge! Eu știu una și bună: to be or not to be! BURSUC: Adică: bei sau nu bei! FORFECARU: Sau: vrei, nu vrei, înghite aiasmă! SENATORU: Cu proiectul meu de lege trebuie să vrea, c-apoi!… MĂTURĂTORUL (se apropie) : Vă salut d-le senator! SENATORU (furios) : Ce poftiți? MĂTURĂTORU: Pentru proiectu d-voastră. TOȚI: Protestăm! La luptă! HAVANESCU: Cântă: (cupletele de mai sus) Ies cu toții. S-a făcut întuneric. BURSUC (lui Forfecaru) : Grozav aș vrea să asist la o repetiție la teatru. Să văd și eu frățioare, actrițele mai de-aproape. FORFECARU: Să mergem! O să întreb astă seară să vedem la ce oră e mâine o repetiție mai nostimă. Din dreapta apare primadona, din stânga tenorul, apoi baritonul și basul. Fiecare cântă. TENORUL: Am ises che-an donises kera Calipso Ego se agapo. PRIMADONA: Harașo! Ne mine vidé vide harașo, șo! șo! TENORU: Ego se agapo. PRIMADONA: Harașo! BARITONUL: Dabuleche ciușmanda! ha! ha! Iaca mo Iaca mo Calipso PRIMADONA: Harașo BASUL: Calipso! Sultan mezat! ches geanabet! ches! TENORU: Ti ine me to fes? BASUL: Sultan ches! BURSUC: Ce-i asta, domnule? FORFECARU: Opera română, domnule, ce n-ai înțeles! Cântăreții se iau de mână și pleacă în teatru repetând împreună: Ego se agapo Iaca mo oalipso Ti ine me to fes ches! ches! ches! Din dreapta și din stânga apar îmbrăcați cu mantale negre, cu pălării mari, și cu felinare în mână, câte doi oameni. Ei cântă încet și se furișează spre fund, unde dispar. BURSUC: Conspiratori! FORFECARU: Ași! Inspectori școlari! BURSUC: Ce face? FORFECARU: Instrucția fără moralitate nu face doi bani. BURSUC: Și? FORFECARU: Instrucția o garantează inspecțiile de ziuă. Dar moralitatea… BURSUC: Se-nțelege: inspecțiile de noapte! Mai multe doamne elegante și domni, cu tingiri, linguri, cuțite, furculițe etc. Apar cântând cuplete. FORFECARU: Iată o instituție nobilă și caritabilă: Cantinele școlare! Monopolul actrițelor intră având două femei la dreapta și două la stânga: se țin cu toții de mijloc, fumează și au sticle de șampanie. La dreapta: Teatrul Hugo și Opereta franceză. La stânga: Teatrul Eforiei și Opera. Teatrul Hugo, o damă îmbrăcată în pantaloni albi și cămașă bărbătească, având pe mână haine negre. Opereta franceză, o damă în costum scurt. Opera rochie trenantă. Teatrul Eforiei, tricou cu fâșii în fată și la spate. Decoltată și cu o pălărie mare pe cap. MONOPOLUL ACTRIȚELOR (intră cântând) : Eu sunt vestitul Monopol Ce pe la fete dau târcol Pe la Hugo, Eforie Sexul cel frumos mă știe: Toți mă știi și mă iubesc, Că cu polițe plătesc. Operă și Operetă Nobilă și chiar cochetă Toate vin, toate mă plac Când sunt polițe în frac. Eu sunt vestitul Monopol Ce pe la fete dau târcol. Ies. Din toate părțile apar copii șchiopi, cu cârje, ologi, care intră în teatru jucând, învârtindu-se și rostogolindu-se. FORFECARU: Să se mai zică d-le că-n țara românească nu-i totul posibil. Iată și balet român!! Pe terasa teatrului apar doi clovni. Unul cu o tobă mare și altul cu o trâmbiță. În mijlocul lor reprezentantul direcției în mare gală. La spate un imens lampion pe care stă scris cu litere colorate: „Nemaivăzut! În curând: un veac de 93 ani”. Clovnii cântă zgomotos. Publicul se aduna din toate părțile și umple scena. Intra repede din dreapta, Agiu; din stânga Rafael. REPREZ. DIRECȚIEI: Poftiți, d-lor astă seară, Fata vântului, nemaivăzut și nemaiauzit. Toate vânturile, marea cu peștii, stacojii, midiile și stridiile, iele și îngeri, foc bengal și foc de artificii, muzică și declamație, spade, pistoale, și iatagane… poftiți, d-lor poftiți! RAFAEL: Nu vine poporul la asemenea reprezentații de bâlci! AGIU: Da! Nu vine poporu’! RAFAEL: Trei zeci de ani de o direcție sănătoasă, plânsu moaen, l-a învățat să cultive frumosul, să-i placă numai o adevărată artă. TOȚI: Da! Da! REPREZ. DIRECȚIEI: Poftiți, d-lor, s-a lăsat prețurile pe jumătate (Clownii fac un zgomot asurzitor.) TOȚI: Nu! Nu se poate! AGIU și RAFAEL (fug printre popor, spunând) : Să nu mergem! Să crape! Să dea faliment! REPR. DIRECȚIEI: Poftiți, d-lor, gratis! gratis! Clownii sună cât pot iar Reprez. Direcției azvârlă în public bilete de intrare. RAFAEL și AGIU: Nu primește poporu pomană! TOȚI: Nu! Nu! RAFAEL: M-au dat afară din teatru, să-i învăț eu minte. AGIU: D-tale tot ți-a rămas ceva. RAFAEL: Da mi-a rămas ea, credincioasă de trei zeci de ani! ȘCOALA DE BELE-ARTE (apare sărind într-un picior și ținută de mână de pictor. Lui Rafael) : Adio papa! (Fuge în partea cealaltă.) RAFAEL (cade în brațele lui Agiu) : Și ea. M-a părăsit și ea! REPR. DIRECȚIEI: V-am dat cinci minute să vă gândiți. Acum vă somez să intrați în teatru! AGIU: Nici morți! RAFAEL (abia ținându-se pe picioare) : Da! Nici morți! REPR. DIRECȚIEI: Dacă-i așa: poliția și jandarmi! (Cuplete. Mare ansamblu.) Apar jandarmii călări pe cai de lemn și gardiștii. Mare învălmășeală. Fluierături țipete și îmbrânceli. Protestări. BURSUC: Ce infamie, pardon! ---- Cortina ---- TABLOUL AL II-lea [ modifică ] Bursuc, senator Forfecaru, ziarist Fra-Diavolo Zurbagiul Spânzuratul Dantistul Un comisar Un ungur Un evreu Un grec Întâiul rănit Al doilea rănit Al treilea rănit Răniți, comisari, răposați agenți. SCENA I [ modifică ] Scena reprezintă o stradă sau o piață. Ba suc și Forfecaru intră fugind și gâfâind. Forfecaru înainte cu capul gol, Bursuc peste câte va secunde tot fără pălărie. FORFECARU: Ufff! Ce căldură! BURSUC (apărându-se cu umbrela deschisă) : Pardon… Care va să zică, pardon, neică!… Ufff!.. (Se reazemă de spate) . FORFECARU: Mizerabilii!… Mi-ați luat nu numai pălăria, dar și țigara de havană! Bursuc (cu glas tare) : Am să le arăt eu, dacă e vorba! (Și mai sus.) Am să-i interpelez în Senat! Și dacă n-o să-l interpelez, măcar am să-i întrerup! Și dacă n-o să-i întrerup cel puțin!… (Se uită de jur împrejur.) De nu m-ar fi auzit cine-va!... FORFECARU: Ei, și? BURSUC: Înțelegi, poate să auză guvernul, pardon!… FORFECARU: Pardon, nu înțeleg de loc! BURSUC: Măi omule, sunt disident, pardon, nu uita! Se aude zgomot în afară. FORFECARU (plecând) : Ai s-o ștergem! Auzi că vin! BURSUC: Ei aș șterge mai degrabă o pălărie că am rămas cu capul gol, pardon! (Ies.) SCENA II [ modifică ] Mai mulți oameni îmbrăcați care în civil, care mitocănește, intră cântând în cor, descurajați, obosiți. Cuplete pe aria din „La Poupé” Suntem bătuți, suntem pe dric Nu mai putem nimic! Suntem pârliți și suntem rași La roată trași! Suntem pe dric, suntem pârliți Ca vai de noi, stâlciți Suntem și tunși, suntem și unși, Bătuți și rași! SCENA III [ modifică ] Fra-Diavolo iese din pământ. E îmbrăcat cu fustanelă; are pistoale la brâu; capul și manta lui Mefisto și pălăria lui Fra-Diavolo. FRA-DIAVOLO (se plimbă furios) : Ce însemnează asta; Kakohrononaki! ZURBAGIU: Suntem pe dric, Măria Ta! Ne-a dat tava! FRA-DIAVOLO (ridicând mâinile) : Hiii!… și națiunea n-a răsuflat încă!… SPÂNZURATU: Ne-a dat cățeaua!… Nea dat la manej!… FRA-DIAVOLO: Da ce n-a răsuflat națiunea, mare diavole?… Unde sunt căpățânile de miel? Unde e dentistul partidului?… DENTISTUL (cu un mare clește la subsuoară) : Prezent, Măria ta! FRA-DIAVOLO: Unde ți-e știința dentistule? Arată-ți motivu’! DENTISTUL (arată cleștele) : Poftim motivu’, Măria-ta! De azi dimineață și până acum am operat 200 garnituri: dar geaba!… FRA-DIAVOLO: Nu-i adevărat… Dacă ai operat, unde e corpul delictului? Arătăm corpul delictului!… DENTISTUL: Uitați-vă Măria ta! (Îi arată niște fălci de bou.) Unora le-am scos fălcile cu totul! FRA-DIAVOLO. Ufff!… Parcă mai răsuflă națiunea! Acuma înapoi cu toți la luptă și așteptați ajutorul din parte-mi. Toți pleacă abia târându-se cântând ultima strofă din cuplete. FRA-DIAVOLO (fluiera în degete) : Un alt fluierat în frunză îi răspunde din culise. UN COMISAR: Ce ați poruncit, Măria Voastră? FRA-DIAVOLO: Să înainteze legiunea străină! COMISARUL: De urgență. (Iese.) FRA-DIAVOLO: Acum ori niciodată, precum a spus celebrul Garibaldi la Termopile; ori noi să învingem, ori opoziția să moară. SCENA IV [ modifică ] Comisarul intră urmat de un Ungur, un Ovrei, un Grec etc. COMISARUL: La ordine, Măria ta! FRA-DIAVOLO: Trimite-i la luptă conform instrucțiilor primite. COMISARUL: Vino încoace Ianoș! UNGURUL: … Iștene! COMISARUL (îi dă o hârtie) : Ia carta și du-te repede la vot după cum ți-am spus. UNGURUL: No iștene! asta este tot ca ghincolo! Ungur votează la loc de Olah! Eljen! (Aruncă pălăria în sus și iese.) COMISARUL: Chir Leibule! Vino! OVREIUL: Domn comisar, vă rog să nu spulzați pi mine; iu nu sunt sițialist! COMISARUL: Nu e vorbă de expulzare! Na, ia carta asta și du-te la vot fără vorbă multă. OVREIUL: Domnu comisar, mare bichirie ai făcut la chir Leibu! Dacă iu are drept să votez asta vra să zică che iu am pumuntinire! De acuma la iu chiamă Leibulescu. (Iese jucând.) COMISARU: Poftim și d-ta chir Iani! Știi ce ai de făcut? GRECUL: Lasa che stio iou maț bine ca dimiata! Ego votezo regulat de țințisprezețe ani și sub tote guvernele! COMISARUL: Dacă-i așa fuga! Da știi să dai fuga grecule? GRECUL: Ma me pare reu, domnu comisari; am fost la Larisa! (Iese.) Comisarul și cu ceilalți îi urmează. SCENA V [ modifică ] Zurbagiu, Spânzuratu, Dentistu intră gâfâind. ZURBAGIU: Ie prăpădu ăl mare, Măria ta! FRA-DIAVOLO: V-am trimes chiar acuma legiunea străină! VOCI: Geaba! Vai de noi! Ne-a dat gata! FRA-DIAVOLO: Dacă-i așa să dați lovitura cea mare! Înainte internul! Înainte rezervele invizibile! Mii de bombe, mii de draci și mii de răposați! Cuplete pe aria din „Robert Diavolul” Duium de răposați Din cimitirul Bellu, Din gropi sculați Și onoarea ne salvați, Căci a sunat apelu; Veniți votați! Duium vestit și încercat din vechi vremuri, Primește-ți azi carta de alegător, În preajma urnei mute să nu tremuri. -bis. La vot, la vot, la vot! Eu îți sunt protector! Eu îți sunt protector! Duium de răposați, La urnă alergați! Morții ies din morminte înfășurați în giulgiuri. Tunete, fulgere, întuneric. ZURBAGIU: Aoleo, Măria ta, ce făcuși? Uite a înviat și Napoleon I și Galibardi și Mahomet!… FRA-DIAVOLO: Ei?… ZURBAGIU: Păi… ăștia sunt streini și nu ați drept de vot. FRA-DIAVOLO: Ești un dobitoc! Dacă au votat streinii cei vii, adică streinii cel morți de ce n-ar avea drept de vot? VOCI: Așa ie! FRA-DIAVOLO: Și acuma (cu ton de comandă) : Pe căprării! înainteee!… marrrș!… Toată lumea se pune în mișcare și iese. SCENA VI [ modifică ] Bursuc și Ferfecaru se arată de după culise. BURSUC: Am murit, pardon! FORFECARU: De ce?… BURSUC: A înviat și soacra mea, am văzut-o! FORFECARU: Te-ai înșelat; femeile n-au drepturi electorale! Bursuc: O fi, neică, dar pe când trăia, răposata, D-zeu s-o ierte, avea vot și pentru mine! (Se aude zgomot.) FORFECARU: Șterge-o că vin! BURSUC: Am șters-o, pardon! (Se retrag în culise.) SCENA VII [ modifică ] Se aude un mare zgomot, lovituri, țignale, vaite, apoi o mulțime speriată dă fuga din dreapta și traversează scena ieșind prin stânga. Apoi o grupă de răniți legați la cap, la mâini etc. Cuplete pe aria „A Saint-Lazare” de Bruant. De la Tunari acum venim Cu mâna ruptă, A fost pârjol, a fost sublim, Cumplită luptă. Cetașii lor ne-au prăpădit, Jachet ne arse, La cap, în spate, în sfârșit, La metatarse. Nici la Smârdan nu fu așa Ce crud spectacol, Scăparăm din trista belea Ca prin miracol!… Adio cruci de tibișir Și chinorosul! Le făcu mult mai abitir Năbădăiosul! 1-IUL RĂNIT: Nu s-a mai văzut așa luptă d-le colonel! 2-LEA RĂNIT: Adică noi n-am mai văzut, d-le general! 3-LEA RĂNIT: Ce nu s-a mai pomenit în țara românească: Colonei și generali căzuți pe câmpul de luptă! 1-UL RĂNIT: Mie mi-ați spart capul până la creieri! Se văd creieri, d-le! 2-LEA RĂNIT: Mi se pare că te lauzi! 3-LEA RĂNIT: Acuma să mai zică dușmanii că n-ai creieri! 2-LEA RĂNIT: Mie mi-au scos toți dinții! Ce durere, domnule! 1-UL RĂNIT: Te-o fi durut dar în pungă, că dinții erau de la dentist! 3-LEA RĂNIT: Domnilor, să nu uităm ziua de astăzi ca pe o zi de luptă mare; iar ca niște bravi luptători ce suntem, propui ca să luăm o hotărâre eroică! 2-LEA RĂNIT: Sunt cu sufletul în mijlocul vostru (Vrea să plece.) 1-UL RĂNIT (apucându-l de haină) : Unde te duc!?… Ce fel, ne lași?... 2-LEA RĂNIT: Lași nu pot fi printre vot! 3-LEA RĂNIT: Am spus că astăzi, acuma chiar trebuie să luăm o hotărâre eroică… 2-LEA RĂNIT (vrând să plece) : Dacă e vorba să se facă balotaj eu mă abțin… 3-LEA RĂNIT (ținându-l de haină) : Propui, d-lor, ca să… ne retragem în corpore! TOȚI: Bravo! Da! da! 2-LEA RĂNIT (înălțându-se) : Iar eu care niciodată nu m-am dat înapoi când a fost vorba de sacrificiu, mă pui în fruntea voastră. Ies cu toții. Al 2-lea rănit în cap și cântând ultimul cuplet. ---- Cortina ---- ACTUL AL III-lea [ modifică ] PERSONAJELE [ modifică ] Gardistul Popescu, deputat Bursuc senator Cerșetorii de indigenate Kalimeraki deputat patriot O mască, ocultă Stegărescu Mamelucii Piticul Moderatul Un ușier Sfinxul Don Bizeț, danțmaestru din Karlăsbad O baletistă neechilibrată Ciuciu, tânăr programist Penciu, tânăr programist Tribunul O voce Un călugăr caterisit Un călugăr din Sibiu Un călugăr macedonean Sufleurul Scena înfățișează Camera Deputaților. La ridicarea cortinei, Moderatul stă culcat pe o bancă și sforăie. De afară se aude zgomot de voci. O voce: În Numele Națiunei, declar că sunt inviolabil! Altă voce: Treci la apel! Intrarea deputaților [ modifică ] GARDISTUL intră târând pe POPESCU , deputat, în incintă. Popescu, în cămașă de noapte înfășurat în plapumă, cu scufă de noapte pe cap, vroiește să convingă pe GARDIST , citindu-i Constituția. POPESCU: … în adevăr, Constituția zice… GARDISTUL (îmbrâncindu-l) : Nu mi-o citi, că ți-o aplic! POPESCU: Și totuși, legiuitorul constituant a făcut din Constituție… GARDISTUL: Ce constituție? Parcă eu nu știu că acuma e fricțiune? Las’ că vă frec eu! Să mai poftiți fraicart! POPESCU: M-ai sculat cu o oră mai ’nainte. Și-n ce costum! Nu m-ai lăsat măcar să mă ascund după deget. Un mare bărbat, al cărui nume mă fac forte să-l citez la rigoare, a zis: Mors ultima ratio … GARDISTUL: O fi! Ți-a murit ultima rață! Și mie mi-au murit anul ăsta toate găinile. Fapt pentru care am să deschid o societate de avicultură cu firma „La găinăria comunală”. (Iese.) Afară se aude zgomot. Intră mai mulți gardiști, aducând alți deputați. Un deputat e numai în vârstă, altul în cămașă, al treilea tot așa. Scena se umple. Un senator deputat [ modifică ] Senatorul Bursuc intră, îmbrâncit de Gardistul de mai sus. BURSUC: Dar înțelege, omule, că comiți o adevărată eroare judiciară. GARDISTUL: Așa am orden. Să aduc pe domnii deputați, pardon, la ședință. BURSUC: Dar înc-odată-ți spui: eu nu sunt deputat… Sunt senator! GARDISTUL (râzând) : Poftim! Ce mi-e Baba Rada, ce mi-e Rada Baba! Cât are pe zi un deputat? BURSUC: 25 de lei. GARDISTUL: Și un senator? BURSUC: Tot 25. GARDISTUL: Apăi! Fă bunătate, Domnule senator, și te angajează ca deputat. (Iese.) Cerșetorii de indigenate [ modifică ] În momentul acesta se aud de afară niște acorduri de „harmonică” și patru voci cântând jalnic pe aria La sérénade du pavé. Cerșetorii de indigenate E un veac de când așteptăm, Biete suflete dezolate, — Încotro oare s-apucăm? Nici în car și nici în căruță, Nici străini și nici pământeni, Pe noi mereu toți se asmuță, Noi suntem răi, suntem vicleni! Aibi mil’ onorat’ adunare C-am îmbătrânit tot cerșind O frățească îmbrățișare - bis Ce n-o vedem venind - bis CERȘETORII DE INDIGENATE (ținându-se de mâini, — tablou de cerșetori, intră sfios) : Face-vă-ți milă și pomană… Cu ce v-o lăsa inima… Un indigenat. KALIMERAKI (deputat, și rigă) : Ohi, morè! Ti ine aftò, brè? Na so dosso ena indidzenaki! (arată pumnul) Fora! DEPUTAȚII: …Ușier, dă-i afară! Avem chestiuni vitale la ordinea zilei. (Cerșetorii se retrag cântând strofa finală, zoriți de ușieri.) Dragoste cu sila [ modifică ] O mască intră speriată din stânga. Stegărescu, care vrea cu orice preț s-o sărute, se ține după ea. Stegărescu, cu plete, cu bluză de uvrier, strigă din răsputeri. STEGĂRESCU: Domnișoară, te iubesc! MASCA: Fugi de-aici că te cârpesc! STEGĂRESCU (căzând în genunchi în fața ei) : Deschide-mi cașcavalul inimii tale! MASCA: Ci înțelege, omule, că mă compromiți, îmi faci poziția dificilă… STEGĂRESCU: Totuși, dac-ai vrea să fii proprietatea mea... MASCA: Ți-am mai spus că nu vreau să aparțin unui om care ar face din mine o proprietate colectivă! STEGĂRESCU: Fii proprietatea mea individuală, acordă-mi concesia exploatării solului și a subsolului, — căci te-aș iubi opt ore pe zi, cu repaus duminical… MASCA (ironic) : Mersi. Și cu impozit progresiv! STEGĂRESCU: O noapte-ntreagă te-am urmărit la bal-mascat la Eforie… MASCA: Și am crezut că, refugiindu-mă aici, în Cameră, voi scăpa de amorul dumitale inoportun. ( rușinoasă ) M-aș fi refugiat la Senat, dar domnii senatori sunt un dezastru pentru măști… STEGĂRESCU (duios) : De ce nu vrei să încheiem o alianță? MASCA: Pentru că, ți-o repet, eu țiu la respectarea formelor legale, iar dumneata vrei să-mi fii stânga… STEGĂRESCU: Dar îți jur că voi respecta calea legală ce voi lua. Eu nu sunt anarhist. Numai acela umblă, cu bombe… MASCA: Lasă, că și dumneata ești destul de bombastic! STEGĂRESCU: De ce nu vrei să dai jos masca? De ce vrei să rămâi ocultă? MASCA: Secret profesional! STEGĂRESCU: Nu fi burgheză… MASCA: Nu face pe proletarul… STEGĂRESCU: Te implor! MASCA: Ieși! (către deputați:) Domnilor, luați-l de pe mine cât mă omoară!… STEGĂRESCU (în elan amoros) : Ești idealul meu, femeie! Tu-mi deschizi o lume nouă! (În timpul cât Stegărescu declama, Kalimeraki vine cu o mătură și începe să-l lovească pe la spate, până ce obosește tot el, iar Stegărescu continuă:) Lasă-te de prejudiții, bre omule! Adoră-mă fără ură, fără părtinire și fără nădejde! (În vremea asta, Kalimeraki obosit cade la pământ.) MASCA: Dumnezeule, sunt pierdută! Nu este nimeni să mă salveze? (desperată:) Bașibuzuci și mameluci, unde sunteți? Mamelucii [ modifică ] Apar Mamelucii în număr de trei. Îmbrăcați turcește, cu pistoale la brâu, cu iatagane-n dinți. E se reped în Stegărescu, îl înhață pe sus și-l duc între culise. Apoi se-ntorc să vadă dacă mai au ceva de făcut. Deputații cad în genunchi, strigând: DEPUTAȚII: Alb la alb! Alb la alb! Mamelucii satisfăcuți, vin la rampă și cântă pe aria Toreador. Spământați Toți tac deodată Toți tac deodată. Oare ce s-a întâmplat? Umflă-l, cară-i, arde-l! Prinde-l, tunde-l, rade-l! Tava! Brava! Frumos am triumfat! Vin mamelucii, Mamelucii vin, Vin mameluci, Bașibuzuci. Și nu uita, o june-adolescont, Că dânșii te sucesc Și te cotroplesnesc Fe-fe urgent Și te cotroplesnesc! Cu iataganele la umăr, pe când orchestra și corul cântă strofa finală, ies. Masca primește defilarea mamelucilor salutând militărește. Ședința [ modifică ] BURSUC (ridicându-se) : Asta vă este, pardon, Camera? Noi senatorii am fost totdeauna acuzați că tratăm cu Morfeu. Apoi, să spun drept, parcă e mai multă animație la noi decât aici. Eu pân-acuma n-am auzit niciun discurs. (Pauză. Moderatul sforăie tare.) Poftim! Aș jura că sunt la Senat! (malițios, către lojă:) dacă sexul frumos n-ar fi așa de frumos reprezentat! (către galerie:) Și tribuna publică, n-am ce zice! PITICUL (intră repede, cu buzunarele pline de hârtiuțe) : Ai da mult dumneata să auzi un discurs substanțial? BURSUC: Firește că da. PITICUL: Să poftești atunci! (Deputații ocupă locurile.) Domnii mei! Mai întâi declar că voi fi foarte scurt… VOCI: Bravo! PITICUL: La anul… (Caută hârtiuțele din toate buzunarele, până se oprește la una.) La anul 1821… VOCI: Vino mai încoa. Lasă-l pe Tudor! Mai apropie-te! PITICUL: De ce nu-mi dați pace? Eu nu sunt avocat. Eu sunt un biet pitic! La anul… (Același joc cu hârtiuțele.) La anul 1848… VOCI: Mai! Mai încoace! Vino la alte deraieri, la deraierea de la Bârnova! PITICUL: De ce nu-mi dați pace? Eu nu sunt avocat! La anul… (Același joc cu hârtiuțele.) La anul 1866… VOCI: Încă! Nu abuza de răbdarea poporului! Te vom, țintui la stâlpul infamiei! PITICUL (urlând, țipând, bătând furios cu pumnul în masă) : Respectați-mi cel puțin copilăria! Eu nu sunt avocat! (liniștit) Am să vă citesc ceva foarte de actualitate, ceva urgent, o ultimă oră. Vă rog ascultați… (Se face tăcere.) Este o operă modernă, a cărei importanță nu poate scăpa nimănui. (Pauză. Citește:) „Visul Maicei Domnului!” (Pauză. Citește:) „Bucură-te ceea-ce multe bucurii ai dat lumii. Bucură-te prea lăudată acoperitoarea și folositoarea noastră. Bucură-te stăpână, sceptrul împăraților celor bine credincioși. Bucură-te liman neviforat și nădejdea celor deznădăjduiți!! „Bucură-te diurnă, bucură-te tantiemă, bucură-te program fără realizare, bucură-te iarba fiarelor, bucură-te pivniță, bucură-te demon, bucură-te cașcaval… BURSUC (cântând bisericește) : Doamne mituiește, Doamne mituiește, Doamne mituiește… PITICUL: Eu nu sunt avocat! Când veți avea și D-v. Capitalul meu, atuncea să cântați. (Continuă citirea:) „Bucură-te scăparea și mântuirea păcătoșilor și a celor săraci și străini. Bucură-te dulceața cea plină de desfătare.” Bucură-te inviolabilitate, bucură-te bilet de liber-parcurs, bucură-te decret de dizolvare, bucură-te chinoros, bucură-te cumul, bucură-te 1821, 1848, 1856, 1864, 1888, bucură-te fir neîntrerupt, bucură-te… BURSUC: Asta e curat turnul lui Babel… POPESCU: Ba e curată turbare. BURSUC: Atunci e turnul, lui Babeș. PITICUL (supărat) : Eu nu sunt… TOȚI (în cor) : …Avocat! BURSUC: Așa nu vă înțelegeți nici până mâine. Mai bine puneți chestiunea la vot. VOCI: La vot! La vot! PITICUL: Pun la vot „Visul Maicii Domnului”! POPESCU: Dar nu mai suntem în număr! PITICUL: Nu face nimic. Domnii ușieri vor fi așa de amabili, ca să voteze și dumnealor. Poftiți, domnilor ușieri, votați, —căci nu mai trăim în epoca fanariotă a privilegiilor (plânge) Generații mari, răposați iluștrii… Garibaldi (plânge tare) Doctorul Drasch… (mai tare plânge) Napoleon… (plânge formidabil) Uuu! Săracu Napoleon! Napoleonache, Napoleonică, (urlă) Mazopa, Heliogabal, Traian, Papa de la Roma, toți au luptat, împreună cu Tudor-Vladimirescu, ca să sfărâme privilegiile!... Poftiți, domnilor ușieri, votați… (Merge de votează și iese.) Moderatul [ modifică ] În tot timpul cât s-au petrecut scenele de pân-aci, Moderatul a dormit. Ușierii dau cu ochii de el. UN UȘIER (strigându-i la ureche de mai multe ori): Domnii deputați sunt rugați să poftească la vot! (Moderatul doarme.) Discuțiunea este deschisă! (Moderatul sforăie.) Aveți cuvântul! (Moderatul sforăie mai tare. Pauză. Nedumerire.) UN UȘIER (își îndulcește vocea) : Nu poftiți o tratație? MODERATUL (sculându-se buimăcit) : Tratative? Visez ori mă fac? Tratative, dulci tratative! (Cântă:) Un vis frumos e visul meu, Părea că toți tratam mereu, Un cabinet s-a fost deschis, Era, era, un frumos vis! (Cu entuziasm) Tratați, vă conjur, dar tratați… cu moderațiune! UN UȘIER: Poftiți o șampanie? MODERATUL: Nu, e prea violentă. Ceva mai moderat. UN UȘIER: O gazoasă… MODERATUL: Ceva mai moderat. UN UȘIER: O cafea… MODERATUL: Tot e prea. UN UȘIER: Atunci… un rahat! MODERATUL (supărat) : Mie nu-mi plac violențele de limbaj!! Tratativele [ modifică ] PITICUL (intră, având sub braț portofele de diferite culori și mărimi) : Domnilor, am aici mai multe portofele, pe care ași vrea să le repar. Nu că sunt vechi, dar au mare nevoie de nițică remaniere… TOȚI: Portofele? Și mie! Și mie! Unu mare! Unu roșu! Unu cu cheie! Unu inamovibil! Unu pe viață! MODERATUL (repezindu-se și dându-i pe toți la o parte) : Moderațiunea mea pân-aci merge! Dacă o vorba de portofel, îl maniez eu! PITICUL: Dumneata? Dar ce, ești calfă de pielărie? Unde ai mai slujit? Ce știi să faci? MODERATUL: Eu fac de toate, dar cu moderațiune. Cum văzurăți, am luat adineaori parte la luptele politice… BURSUC: Da, am văzut… (sforăind) Horrr-horrr! MODERATUL: Când am avut putere, am muncit mult… pentru repaos. PITICUL: N-am nimic de zis asupra validării titlurilor, dar… MODERATUL: Dar…? PITICUL: Dar știți dumneavoastră… MODERATUL: Știi, dar… cu moderațiune… DEPUTAȚII: Noi nu știm nimic. PITICUL: Știți… nu știm ce crede… DEPUTAȚII: Cine? PITICUL (misterios) : Sssst! MODERATUL: Sssst! Aveți puțintică moderațiune! DEPUTAȚII: Interpelez să mi se spună cine este acel mare necunoscut… Toți vin la rampă. Misterioso. PITICUL (lugubru în mijlocul lor) : Nu ne putem pronunța înainte de a ști ce vrea și El. DEPUTAȚII. Care El? PITICUL (solemn) : El! DEPUTAȚII (solemn) : El! POPESCU (solemn în parodic): El!!! (Natural) Dar care „El”? PITICUL: Sssst! El… Sfinxul, El… Arbitrul Situației, El… Vigurosul cu cârjă pentru bătrânețe… Căci știți bine: eu nu fac comerț pe seama mea, — eu sunt în comandită. Trebuie să știți ce zice și asociatul meu. Să ascultăm dar. Sfinxul [ modifică ] Se aude un clopot solemn. Tremollo la orchestră. Toți rămân în extaz. Din tavan coboară încet-încet un schelet uman. Tunete. Fulgere. Orchestra cântă în surdină o arie funebră. Toți cad în genunchi. Scheletul se lasă încet pe pământ, stă un moment în mijlocul furtunii și al consternării generale, apoi tot încet te ridică-n sus. Extazul dispare. Furtuna încetează. Orchestra tace. BURSUC (făcându-și cruce) : Pronunțatu-s-a Sfinxul? MODERATUL: Da, adică… știi… cu moderațiune… PITICUL: Eu n-am înțeles nimic… POPESCU: Vezi dacă nu ești avocat! BURSUC: Parcă zise: a-ha! (afirmativ.) PITICUL: Mie-mi păru că zise: (negativ.) MODERATUL: Ba, spun drept, eu cred c-a zis… (îndoios.) BURSUC: Asemenea chestii grele nu se pot descurca decât în secții. VOCI: În secții! În secții! MODERATUL: Tratativele vor urma la bufet! (Ies.) Don Bizeț [ modifică ] Pauză. Se aude din culise cântând. Și findcă-că Pentru-că Te am iubit, Dorule iha-ha, Tocmai din Karlăsbad Am sosit, — Dorule iha-ha! DON BIZEȚ (intră-n scenă. Este îmbrăcat în frac peste cămașă țărănească cusută cu arnici roșu. Joben în cap. În picioare ciorapi. Bastonul pe umăr, ghetele atârnate de capătul bastonului. În cealaltă mână o boccea. Pune bocceaua jos și scoate un evantai) : Afurisit tramcal! De-acum-ncolo, să știți că mă dau la uluciupet! Închipuiți-vă ce mi se-ntâmplă: Eram sănătos-zdravăn, cum mă știți: mâncam la fitece masă o schimbea, o tuslama dă burtă, o ciorbă dă cap-dă pui-dă miel-dă oaie, o iahnie de mânătărci, o jigodie dă berbec bătut, — când… ce să vezi? Mai mulți preteni îmi vâră-n cap că am tignafes și că trebuie să mă caut. C-o fi, c-o păți, că-i sucită, că-i învârtită, — nu și nu că să plec la Karlăsbad! Eu, ca ăla, nici pe ici nu-mi trecea că e la mijloc un ce deplumatic. Mi-am luat geamantanu (arată bocceaua) și am plecat-o, — n-aș mai fi apucat să plec! Poftim: om bun-zdravăn, să te duci să mănânci broaște la Karlăsbad! Ce gândiți că mi-a tras sufletul? M-a puseră la ștrudăl, domle, până mi-a ieșit sufletu! Noroc că tot ei s-a căitără! (țanțoș) A văzutără că nu merge fără mine. Unu e Tom Bizeț, săracu! M-am pomenit că-mi bate o depeșe, precum că „vino-ndată că ne prăpădim!” (Satisfăcut) Adică ce credea dumnealor? Că merge fără Bizeț? Eu sunt sufletu lor! Sunt danțmaistru dă douăzeci dă ani. Am început cu arfonistele la Franzelaru și n-a fost complect fără mine. Eram, ce-i drept, și mai lejer în tinerețe! Acuma zice că e o matmazelă de n-o poate ichilimbrà nici un danțmaistru, și și-a adusără aminte dă mine iar! Am plecat din Karlăsbad, — și iată-mă-s la post. Mai cu tramcalu, mai pă jos, mai încălțat, mai dăscălțat, am sosit la țanc. (Uitându-se prin împrejur.) Da’ nu văd matmazela. Apare Baletista. Ea vine ca o apariție. În mână ține un gaz. Face grații în fața lui Don Bizeț și se oprește. DON BIZEȚ (transportat, cade-n genunchi și își împreună mâinile) : O!!! (Cântă cu transport și ca gorgoane:) Când îți văd gâtu spălat Și mărgeanu răvărsatu, M-aș băga la tine-argat, of! BALETISTA (se apropie de Don Bizeț, îl înfășoară-n gaz, pe când Bizeț, zdrobit, se lasă-nvins) : Omphale și Hercul! (Cântă pe aria Les plumes de paon:) Iubitul „meu” Bizeț, Danțmaistrul meu isteț, Ah, ah! Ah, ah! Danțmaistrul meu isteț! Tu vii din Karlăsbad, Iubite camarad, Ah, ah! Ah, ah! Dar eu o să te rad! În mintea ta socoți Să mă echilibrezi, Dar te desfid să poți Să mă echilibrezi Ah, ah! Ah, ah! Prea tare, zău, te crezi! DON BIZEȚ (care a urmărit cu gesturi din ochi și din toată figura cântecul Baletistei, o imploră) : Matmazel! Oricine ai fi, dă-mi voie să te, ichilimbrez! BALETISTA: Toată viața mi s-a spus că sunt dezechilibrată. Dar uite, vina nu e a mea. Vina este că niciodată n-am încăput pe mâini bune. Acuma aud că mi-aduce un echilibrator de la Karlsbad… DON BIZEȚ (mândru) : Eu sunt ăla! BALETISTA: De călcat, calc bine; numai se pretinde că nu merg prea în tact. Ce zici dumneata, domnule danțmaistru? DON BIZEȚ: Eu zic să încercăm. (Către orchestră:) Domnule țapălmaistru, te rog, un cadepatru. (Orchestra cântă pas-de-quatre. Baletista pornește, iar Don Bizeț îi ține tactul.) Zzz! Zzz! Zzz! Și-nc-odată iar așa! (Figura a doua. Don Bizeț, grațios ca ursul pe ploaie, ia pe Baletistă de mână și dansează cu ea.) BALETISTA (smuncindu-se) : Asta o pas-de-quatre, omule? Parcă suntem la complect! DON BIZEȚ: Îmi pare rău de afront! Eu am învățat să joc la șalon, nu glumă. Cumătru Niță Abondans are al treilea șalon din București. BALETISTA: O fi; dar eu nu mă „ichilimbrez” cu oricine. Danț-maisteru ca dumneata… berechet! DON BIZEȚ: Cer cuvântu’, madam, dacă e vorba pă aia. Apăi astea sântără danțuri? Eu știu danțuri patrrriotice, nu fleacuri d-alea. Vrei să te fac un ceardaș acuma? (Orchestra cântă ceardașul. Don Bizeț îl joacă cu frenezie. La urmă ia de mijloc pe Baletistă și, într-un vârtej, ies din scenă.) Tinerii-programiști [ modifică ] Intră programiștii tineri. Ei sunt bătrâni, cheii, cu peruci, cu gulere mari, ca la 1848. Intră cântând: Și era un grup, Și-avea un program, Programul idei, Ideile… moft! Cântă cocoșule, Scoal’ de joacă, moșule! Merg și se așează-n bănci. CIUCIU: Eu cred că trebuie să ținem categoric: aut-aut! Ori ne dau reformele ce cerem… PENCIU: … Ori nu ni le dau. CIUCIU: Aut-aut! PENCIU: Ca un minimum de reformă, noi tinerii programiști cerem votul universal… CIUCIU: Sau cel puțin colegiul unic… PENCIU: În tot cazul, nu admitem mai mult de trei colegii… CIUCIU: Cel mult patru! PENCIU: Și cu reprezentarea majorităților. CIUCIU: Aut… PENCIU: Aut! Se aude ușierul strigând: „Domnii deputați sunt rugați să poftească-n adunare! Poftiți în adunare, domnilor deputați!” Ciuciu și Penciu se așază bine la locurile lor. CIUCIU: A venit momentul, acum ori niciodată, să arătăm ce putem! PENCIU: Europa are ochii ațintiți asupra noastră! CIUCIU: Să nu uităm: aut … PENCIU: Aut ! Deputații reintră în ședință. PITICUL: Domnilor! Avem la ordinea zilei chestiunea râmătorilor noștri. Cred că sunt interpretul acestei onorabile adunări, dacă voi spune că râmătorii noștri sunt niște adevărați martiri ai trihinei… VOCI: Jos Trihina! S-o veștejim cu cea din urmă energie! PITICUL: Trihina, domnilor, această plantă exotică, vine din Apus. POPESCU: Atuncea cum atacă pe râmători de la Nord? PITICUL: Exportul fiind dar închis, deschidem… discuțiunea. Cere cineva cuvântul? CIUCIU (lui Penciu) : Cred că a venit momentul. Vorbește tu. PENCIU (lui Ciuciu) : Momentul e solemn. Cere tu cuvântul. PITICUL: Domnilor, un mare savant englez a spus de mult: cin’ se-amestecă-n tărâțe… POPESCU: Se umple pe mâini. PITICUL: Vă rog, v-am mai spus că nu sunt avocat. E o chestiune vitală, dacă mă pot exprimă astfel când e vorba de proprii noștri râmători. Studiind harta Europei în mărime naturală, aflăm că cea mai bună șuncă de Praga se produce în România… POPESCU: Vă rog, nu uitați că culmea torturii este a bate… câmpii. PITICUL: Eu vă asigur, că atunci când mi-am propus să aduc înaintea domniilor voastre afacerea râmătorilor, fără deosebire de culoare, nu m-am gândit niciun moment să fac personalități… Tribunul [ modifică ] De afară se aude zgomot. Huiduieli. Fluierături. Urale. Geamuri cad sparte. În Cameră emoțiune. Prin fundul Camerei trec în fugă gardiști fluierând, soldați, bătăuși. TRIBUNUL (cu o pălărie mare, cu pelerină, cu un sul de hârtii la subțioară, intră violent în mijlocul tumultului. Se urcă la tribună. Este primit cu urale și aplauze) : Cetățeni ai Capitalei! Bandele regimului v-au măcelărit! Tiranul (arătând spre Pitic, care se ascunde la spatele Moderatului) au sfâșiat Constituția!! TOȚI (în uimire) : A! TRIBUNUL: Iată, o am aci, sub mantă, — pentru că eu port și mantă, (violent) nu ca dumnealor! (Scoate de sub mantă o carte fără scoarțe, ruptă, sfâșiată.) O VOCE DIN SALĂ: Trăiască tribunul poporului! (Aplauze pe scenă.) TRIBUNUL (după ce salută grațios pe cetățeanul din sală) : Toți mă iubesc… în princip! Dar știți ce s-a întâmplat afară? Cetățenii care voiau să vie aci au fost împiedecați cu sila și cu jandarmi. Afară domnește Anarhia! Și știți care este cauza? Poporul a aflat că un pitic a devastat un magazin de pielărie și a furat mai multe portofele, pe care le-ar fi împărțit pe la favoriți… Poporul a venit aici, în Dealul Mitropoliei, ca să prindă pe inculpat, care s-a refugiat în chiliile călugărilor. Călugării l-au afumat ca să fugă, și se crede că el se găsește aici… BURSUC (scoțând pe Pitic de la spatele Moderatului…) : N-o fi dumnealui? MODERATUL (Piticului) : Repede! Dai trei? PITICUL (necăjit) : Nu dau! Petit bonhomme vit encore ! BURSUC: Îl recunoașteți? TRIBUNUL: Tocmai. Devastatorul de portofele! MODERATUL: Și vroiai să mă tratezi cu portofele răpite fără un pic de moderațiune? Ai noroc că sunt părinte de familie! TOȚI: Să-l umflăm! Să-i votăm o moțiune! Să-l executăm! Călugării [ modifică ] Toți se reped la Pitic. Piticul vrea să scape. El dă fuga să iasă prin dreapta. Dar din dreapta îi iese ’n drum un călugăr. PITICUL (terorizat de apariție, se dă înapoi cu groază. Cântă pe aria Călugărul) : Călugărul din vechiul schit, Pe care l-am caterisit, Mă urmărește ne-ncetat, — Călugărul m-a blestemat! Toți se reped din nou la el. Piticul vrea să fugă prin stânga. Alt călugăr îi iese-n cale. PITICUL (mai îngrozit, dă înapoi. Cântă:) Călugărul de la Sibiu, Pe care l-am ucis de viu, Din groapa lui a înviat, — (Cade-n genunchi) Călugăre, eu n-am trădat! Deputații vor din nou să-l gonească. Piticul vrea să fugă prin fund. Din fund apare alt călugăr. PITICUL (de astă dată plictisit) : Călugărul din loc uitat, Pe care eu l-am fabricat, Îmi șade-n drum ca un Sultan — Călugărul machedonean. TOȚI: Trăiască Sultanul! ---- CORTINA ----


content:
Nu plouă, norii, nici nu vor să treacă... Stau în halat, privind mahmur afară ; Mi-e lene rău ; urîtul mă omoară ; Deschid fereastra : pîcla mă îneacă. Mă culc s-adorm, dar somnul mi-e povară; O dimineață umedă, posacă, Pătrunde în odaia mea săracă... O, de s-ar face-odată primăvară ! Dar... fulger alb a scăpărat în zare : Se mișcă norii, izbucnește ploaie : Prelung și surd un tunet vuie, crește, Răzbubuind voios în depărtare ! Eu joc de bucurie prin odaie, Și-n pod o rîndunică-mi ciripește...


content:
Cînd pisica nu-i acasă... Doarme dus sfînt' Niculae În vestminte argintii, Dar ce colb e în odaie Și ce zarvă de copii ! Au rămas stăpîni în casă, Toată lumea e a lor ! Unu-i cocoțat pe masă, Altul joacă-ntr-un picior. Uite popa cum îngînă Liturgia... Doi se bat. Un ștrengar c-o vargă-n mînă Strigă parcă-i împărat ! O sprințară de fetică Se hlizește la oglindă... Nu le pasă de nimică... Dar ce tropot e în tindă ? Ca de ipsos stau de frică... Oare cine-o fi intrat ? Ochii nimeni nu-și ridică, Nici chiar marele-mpărat ! Vântul fuse ?... Cine este ? Ori vreunul din părinți ? Ce tăcere-făr' de veste ! Smirna-s... diavolii de sfinți ! În privaz, sfînt' Niculae Doarme parcă nici nu știe ! Numai colbul din odaie Joacă-n raza aurie...


content:
Streșinele se dezgheață, Picură mărgăritare... Ce de lume ! Ce de viață ! Și ce larma-asurzitoare ! A întinerit natura ; Negustorii zdrențuroși Țipă cît îi ține gura : — Hai la ghiocei frumoși ! În mansardă locuiește Un artist. Băiat sărac, De un ceas se chinuiește Ca să vîre ață-n ac. Și cîrpindu-și, biet, cum știe Pantalonii vechi de dril, Fluieră de bucurie... Bine ai venit, april !


content:
Pornește-n zvon de zurgălăi Vuind caleasca boierească, Dănciugii goi s-alungă droaie, Boierul strigă din calească : — Hei! cine vrea această pungă ? Voinicul ăla s-o ajungă ! O goană de ogari nebună, Toți se răped, că toți o vor. Dînd chiot, surugiul mînă, Clăbuci fac armăsarii-n zbor ; Și urlă haita țigănească Prin nori de praf, după calească. S-apuce-ntîi toți vor o dată, Se zbuciumă, se îmbrîncesc ; Se-ncinge-o luptă desperată, Și cad, și se rostogolesc : Naintea lor caleasca zboară... Ei sar ; s-aștern pe goană iară... Tîrziu, sătui de alergare, S-abat pierzînd orice speranță... Caleasca după deal dispare. Departe flutură o treanță... E unul dintre puradei, Tot se mai ține-n urma ei. Un pas mai e pîn-la calească, Dar simte că rămâne-n urmă... Ar vrea să strige, s-o oprească, Dar răsuflarea i se curmă : Un gest în sus, un vaiet stins, Și cade mort, cu brațu-ntins...


content:
Acolo, noaptea, se zărește Lumină pînă dinspre zori, Și toată casa auiește, Acolo cîntă trei surori ! Lucrează-ntr-una la dantele, Pe deget firul răsucind, Și se îndeamnă în de ele Când gîndurile le cuprind. Ah ! migăli-veți toată viața Dantele pentru cei bogați? Abia vi se plătește ața Pe care voi o cumpărați !


content:
Sărbătoare ( Măreț amurg de sărbătoare... ), de Ștefan Octavian Iosif Sărbătoare ( Duminică, — se face dimineață... ), de Ștefan Octavian Iosif


content:
Cînd e tîrziu și-abia mai pot Clipi truditele pleoape, Te chem pe nume-ncet de tot. Și, ca în vis, te simt aproape... Și-adorm... atît de fericit, Ca un copil naiv ce-și spune, Vrăjit de somn, abia șoptit, Aceeași veche rugăciune...


content:
E mult de-atunci... e mult, nepoate, Și ca prin vis le văd pe toate... Hei ! să te miri, să te cutremuri De cîte-au fost nainte vremuri... Și-i mult, e mult de-atunci, nepoate ! Intrase sabie în țară... Zaveră... ciumă... jaf și pară ! S-au prăpădit ai mei cu toții, Și tot ce-aveam prădară hoții Și turcul stăpînea în țară... Cum am scăpat și eu cu zile Nici aș putea să-ți spun, copile... Pesemne pronia cerească, Voind ca să mă pedepsească, Mi-a dăruit pedeapsa-n zile... Că, uite, vremurile-acele De-au fost amarnice și grele, Dar inimi drepte, credincioase, Vin bun și cîntece frumoase Erau pe vremurile-acele... Azi cat nedumerit, nepoate : Cum toate se schimbară, toate ! Din cîntece azi n-ai ce-alege, Nici vinul nu e vin în lege, Nici inimi nu mai sunt, nepoate !...


content:
Același loc iubit umbrești Și-un colț de cer întreg cuprinzi, Nuc falnic, strajă din povești, Dasupra casei părintești Aceleași crăngi întinzi... De veacuri fruntea nu ți-o temi, Ții piept cînd vin furtuni năval — O, de-ai putea să mai rechemi La poala ta și-acele vremi De trai patriarhal ! Acel șirag de mîndre veri De cari mi-aduc aminte-abea, Asemeni unor dragi păreri Ce-au legănat în mîngăieri Copilăria mea... O, de-ai putea să mai aduni Alaiul de copii vioi Ce-n horă se-nvîrteau nebuni Și toamna făureau cununi Din veștedele-ți foi ! Dar unde-s brudnicii [1] copii Și unde-s rîsetele lor ?... Potecile-au rămas pustii Și-i năpădit de bălării Pustiul din pridvor... De mult s-au risipit și-acei Bătrîni ce-n umbră ți-au stătut La sfaturi cu părinții mei, Și frunza ce-o călcară ei Țărînă s-a făcut ! Străjer măreț, mai ți-amintești ?... Tu singur, încă neînfrînt, De-amar de ani adăpostești Ruina casei părintești Pe care azi o cînt ! Trap ↑ Brudnic — nevîrstnic, necopt la minte.


content:
Cu părul nins, cu ochii mici Și calzi de duioșie, Aieve parc-o văd aici Icoana firavei bunici Din frageda-mi pruncie. Torcea, torcea, fus după fus, Din zori și pînă-n seară ; Cu furca-n brîu, cu gîndul dus, Era frumoasă de nespus În portu-i de la țară... Căta la noi așa de blînd, Senină și tăcută ; Doar suspina din cînd în cînd La amintirea vreunui gînd Din viața ei trecută. De cîte ori priveam la ea, Cu dor mi-aduc aminte Sfiala ce mă cuprindea Asemuind-o-n mintea mea Duminecii preasfinte...


content:
E liniște-n chilia bătrînei, și-nserează... Sub vatră țîrîește un greier nestatornic. Își leagănă-n perete tic-tacul vechiul ornic, Se-ntunecă chilia și iar se luminează, Și-aleargă fusul spornic... Topită de veghere, bunica toarce, toarce, Cu mințile p-aiurea, cătînd la foc pierdută... Și, ca purtat în umbră de-o mînă nevăzută, Tot fuge-n cercuri fusul și tot mai iute stoarce Din caier lîna mută... Mîhnită stă Preasfînta sub candela de pază, Se irosește-n aer cuceernic busuiocul ; Pe vatră luptă-n umbră mocnit și vînăt focul, Înstreinatul greier sub vatră aiurează, Schimbînd într-una locul. Și, ca-ntr-o vrajă, fusul se-nvîrte și suspină... Amurgu-ncet își cerne cenușa obosită... Bunica-ngîndurată zărește ca prin sită Trecînd pe dinainte-i o viață în ruină Și-o lume părăsită...


content:
De la fereastră, din vagon, Văd satul alb sclipind în zare... Un șuier lung... Tresar mișcat... Simt inima bătîndu-mi tare. Văd poarta țărnii... Turnul vechi... O casă... două... toate ninse ! Și gara... lume... Uite-ai mei ! M-așteaptă toți cu brațe-ntinse... E mult de cînd nu ne-am văzut, E-atîta haz și bucurie ! Doar numai frățiorul mic Se uită lung : nu mai mă știe... În ochii lui naivi și mari Citesc un gînd, o dulce teamă... Și parc-ar vrea să-ntrebe-ncet : „Cine-i urîtul ăsta, mamă ?...”


content:
A revenit albastrul mai ! Flori în grădină, flori pe plai Și flori la pălărie! Stau ca pe spini, stau ca pe foc ! E timpul numai bun de joc Și bun de ștrengărie... Grivei, tovarășul meu drag, Nerăbdător așteaptă-n prag S-azvîrl în colț ghiozdanul... I-e dor ca s-o pornim haihui : Mă dau mai bine-n partea lui, Că nu e mai tot anul ! O șterg de-acasă frumușel : Grivei cu mine, eu cu el, Și satu-n colb se-neacă... Intrăm în codru, și Grivei A-nnebunit de vesel ce-i : Mă mușcă, sare, joacă... Dă spaima-n vrăbii, latră-n vînt, Își face mendrele ; eu cînt, Și codrul lin răsună... Pe sus trec leneș nouri grei — Noi nici nu ne gândim la ei, Și doar aduc furtună ! Abia o creangă s-a mișcat, Și-n freamăt lung, neașteptat, Lumina-n zări se stînge... Un roi de frunze joacă-n drum — Tot codrul e-un vîrtej acum, Și eu pornesc a plânge... Alerg în jos, alerg în sus : Am rătăcit, și urme nu-s Oriîncotro m-aș duce ! Un fulger ! — repede mă-nchin... Ah, mii de duhuri negre vin Și vor ca să m-apuce... Cad în genunchi, prins de fior... Răzbubuind din nor în nor, Un trăsnet se descarcă ! Zic Tatăl nostru , și Grivei Se uită țintă-n ochii mei : Și el se roagă parcă... Dar iată ! cît ne-am închinat, Un colț de cer s-a luminat, Și codru-i plin de soare... Ieșim voioși la cîmp deschis Și-mi pare că a fost un vis Furtuna trecătoare !...


content:
Bine ai venit, april, Lună răsfățată ! Zburd și cînt, zglobiu copil, Ziulica toată !... Înainte-mi — cîmp deschis... Stau fără de țîntă. Totu-i adîncit în vis, Prins de vrajă sfîntă. Jos, pe dîmb, mă tolănesc, Fermecat de lene, Și din ce în ce clipesc Tot mai des din gene... Somnul vine mîngîios, Soarele mă-mbată, Parc-aud un basm frumos Cu: „A fost odată...” În auz îmi sună blînd Zumzetul de-albine... Mîndre zâne vin tinzînd Brațele spre mine. Tainice spre mine vin Toate laolaltă, Rîd și-n jur de mine, lin, Prinse-n horă, saltă... Dar cînd sar să le cuprind, Caut cu-ntristare : Stol de porumbei sclipind Flutură în zare...


content:
Asfințește. Printre ramuri Aurite-n foc de soare, Tremură nenumărate Mici ferești strălucitoare. Sub arțar, plecat, moșneagul Șade cu luleaua-n gură, Pare că-i cioplită-n piatră Luminoasa lui figură... Joacă în văzduh țînțarii ; Pe furiș, prin frunza rară, Ca un zgomot de șopîrle Drăcușorii se strecoară, Ici și colo doar s-arată Printre crengile mișcate, Și, pitiți, șoptesc în umbră, Se ghiontesc, rîd pe-nfundate... Dînd semnal întregei cete, Cel din urmă-n fund dispare... — Caută-i de-acu, băiete ! Mută stă grădina mare... Tresărind, pășește-n taină, Doar prin foi adie vîntul... Stă și-ascultă... Unde-s oare ? Nu se știe ca pămîntul ! Moșule, tu știi, pesemne, Stai cu degetul la gură, Și, zîmbind șiret, ce dulce Amintirile te fură... Dar deodat' s-aude-un țipăt, Și din nalta bălărie Sare o fetiță blondă Ca un fir de păpădie ! Geaba fuge nebunește Ca să scape de ștrengar... Din tufișuri, pretutindeni, Alte capete răsar... E un haz ! Cu larmă mare, Toți, jucînd, se strîng [1] în drum, Și bunicul rîde tare Pipa scuturînd de scrum... ↑ În Poezii (1908) s-a omis dintr-o eroare de tipar : se strîng .


content:
Salută zdrăngănind din strune, Bătînd cadența din picior, Și cîntă, legănându-și capul, Cobzarul, mândru cerșetor... Iar după datina străbună Cînd îi întinzi paharul plin, El nu bea pînă ce închină Și varsă jos un strop de vin... — Cobzarule, de-ai ști cît farmec Și voie bună răspîndești Cu zvonul cîntecelor tale În inimile românești ! Noi toți sîntem așa de tineri, Că am putea să-ți fim nepoți... Dar cînd ne zici bătrâna doină Ești cel mai tînăr dintre toți !


content:
Satu-i strîns în bătătură, Cîntă, joacă, chefuiește... Sună toba ; plin dulapul Se-nvîrtește. În văzduh e-atît albastru ! În senin e-atîta soare ! Înnegresc departe stoluri De cucoare... Vin copiii-n fuga mare, Iese lumea-n drum grămadă, — Un moșneag ridică mîna Să le vadă... Dă din cap, zîmbind, clipește Și îngînă veteranul : — Le-oi mai apuca eu oare Și la anul ?...


content:
La orîndă-i o beție Strașnică în astă-seară! Nimini nu mai vrea să știe Ce viforniță e-afară... Glasuri vesele răsună, Zic vioare, urlă vântul... Joacă toți cu voie bună, Duduie sub ei pămîntul ! Dînd uitării grija, scîrba, Inima în piept le saltă... Pîn' și popa-i trage sîrba, Cu creștinii laolaltă ! Bate-n cizme, stă să cadă, Dînd potcapul către ceafă... Trei moșnegi aprinși la sfadă Se-ndulcesc din a garafă... Și petrec ! E o urgie A lui Dumnezeu afară, Dar e-atîta veselie La orîndă-n astă-seară !...


content:
Aș vrea să fiu un biet bunic, Adus din spate și pitic, Să-mi mîngîi barba albă; Să stau la foc, de somn să pic, Visînd la vremea dalbă... În jurul meu să am nepoți, Și pe genunchi să-i joc pe toți Și să le-nșir alene Povești cu zmei și Barbă-Coți Și mîndre Cosînzene. Să rîd cu ei, copilăros, Cînd, moțăind, mi-atîrnă-n jos Al scufei mele ciucur ; Cînd ei mă trag de păr vîrtos, Să-i cert și să mă bucur... Ori, vara, să mă plimb cu ei Domol pîn vechile alei, Cu tacticoase pasuri : Să-i țiu mereu sub ochi mei În lungile popasuri... Și-n poarta casei, pe-nserat, Cînd oamenii se-ntornă-n sat Și-mi dau, pe rînd, binețe, Să-ngîn pe nas, îngîndurat, Un psalm de tinerețe...


content:
Nimic nu-nvață blestemații ! Și eu mi-am zis de-atîtea ori Că dau la dracu meditații... Dar vezi că cele trei surori Îmi sînt cu mult mai dragi ca frații Cei răi și neascultători. Afară-i noapte, vijelie, Și-i cald în salonașul lor... Mă-ntîmpină cu veselie Și toate mă salută-n cor Și fiecare vrea să știe : „Ce face domnu profesor?” În lecții ele-și spun secrete, Fac haz pe socoteala mea. Își mușcă buzele șirete, Pufnesc de rîs, fără să vrea... „Ti, bată-vă norocul, fete !” Și mama face haz și ea... La masă — glume, gălăgie... Și cea dintîi îmi toarnă vin, Drăguț a doua mă îmbie, A treia-mi dă paharul plin... E, cine-mi poate spune mie În sănătatea cui să-nchin ? Tîrziu, cînd plec de ies în stradă Și-i întunerec peste tot, Ah ! unde-s ele să mă vadă, Orbit de viscol, cum înot Prin valurile de zăpadă... Și drumu-i lung și nu mai pot... În odăița-ntunecată E frig... Eu, zgribulit, din pat Ascult vifornița turbată Și-adorm cu gîndul fermecat La basmul vechi : „Au fost odată Trei mîndre fete de-mpărat...”


content:
Da, mult mai bine ar fi fost Să fi rămas în sat la noi, De-ai fi avut și tu vreun rost, De-am fi avut pămînt și boi. Că sîntem nevoieși de tot, Și ai frați mici, și sînteți mulți... Muncesc din greu, fac tot ce pot Și tot flămînzi, și tot desculți ! Tu ești mai mare, mai deștept — Cînd oi muri, pe tine-i las, Și multe de la tine-aștept : Nădejdea-n tine mi-a rămas. Noroc măcar dac-ai avea Să dai de vreun stăpîn milos : Să-mi scrii mereu, cît 'ei putea, Că doar tu știi să scrii frumos ! Și-acuma — ochii să-i sărut : Mergi sănătos și fii voinic ! Dar stai, o vorb-aș mai fi vrut, O vorbă numai să-ți mai zic : Tot ochii ăștia, amîndoi, Așa frumoși, așa senini, Să mi-i aduci tu înapoi, Să nu-i uiți, dragă, prin străini...


content:
De mult înstrăinatul De-abia ce ți-a sosit, Așterne-i, mamă, patul, Să doarmă dus băiatul Bolnav și obosit ! Bătu el multă cale De cînd te-a părăsit... Învins de dor și jale Pe prispa casei tale Se culcă obosit... Ci nu-ntreba : pe unde A fost și ce-a găsit ? El rana-și va ascunde Și nu-ți va ști răspunde Decît : — Sînt obosit...


content:
Printre mii de șatre albe Vezi fanare în amurg Și prin pulberea de aur Oamenii pe uliți curg. Uruie trăsuri și care Tobe trîmbițe răsună; Un balon scăpat se-nalță Dus de vînt jucînd în lună... Vine-un călăreț în goană Sar lătrînd în drum dulăii - Rîd suratele gătite Mînă-n mînă cu flăcăii; Și mi-e drag să merg cu dînșii Să-i privesc și să-i ascult Lume veselă ca astăzi N-am mai pomenit de mult! La ovreiu în colț e cîntec Joacă un băiet c-o fată Țupăind bătînd în palme, Căci a lor e lumea toată!...


content:
Trecea în cîrjă sprijinit Pe ulița pustie, Și-n caterincă, ostenit, El învîrtea necontenit O veche melodie. Era un cîntec ce-l știam De-acasă, dintr-o sară... Cum l-ascultam pierdut la geam, Mi se părea că mă vedeam La noi, acasă, iară... Și-atîtea lucruri s-au ivit În mintea mea cu dînsul ! Dar cînd bătrînul gîrbovit Sfîrși romanța, m-a lovit Pe negîndite plînsul...


content:
O grădină îngeri meșteri Zugrăvit-au la fereastră, Și e frig în casa noastră, Ca subt bolta unei peșteri Dormi, copile, dormi ! Vîntul în ogeag suspină, Mișcă-tr-una cleampa ușii ; Amorțit-au greierușii Subt căușul de făină — Dormi, copile, dormi ! Ce ridici mînuța mică ?... Fulgii albi de nea se scutur : Peste cap îți zboară-un flutur, Ciripește-o rîndunică... Dormi, copile, dormi !


content:
De ziua numelui, în dar, Primise roze Anișoara... Le-a strîns frumos într-un pahar, Dar rozele muriră seara... Le cercetează tremurînd, Nedumerită, mititica, De ce s-au stins așa curînd? Nu le făcuse doar nimica... Și gîndul ei nevinovat Se-ntunecă de-atîta jale Cînd vede cum s-a spulberat Podoaba mîndrelor petale... Acum, cu drag, le-adună iar. O, de-ar putea, le-ar da ființă ! Dar izbucnește-n plîns amar Văzînd că e cu neputință... Sărman copil neștiutor Ce plîngi sărmana ta comoară, Asemeni rozelor ce mor, Tot ce ni-e drag e dat să moară...


content:
Printre crengi pierdute-n ceață Luna-ncet la geam apare, Aruncînd pe flori de gheață Boabe de mărgăritare. Lîngă pat, jos, în căsuță Mama plînge despletită Pe copila cea drăguță, Între îngeri adormită... ...Dar ce zgomot e în tindă ? Inima-i stă să se rumpă ! Vin copiii de colindă, Vin la sora lor cea scumpă. Lărmuind cu bucurie, Bat în geam, fac zarvă multă, Rîd cu hohot, făr' să știe Că fetița nu-i ascultă... Iar prin crengi pierdute-n ceață Luna trist la geam apare Și lucesc pe flori de gheață Boabe de mărgăritare...


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII I [ modifică ] E secetă, și de căldură Pe cîmp porumbul se usucă, Mor vitele în bătătură, Și norii vin... ca să se ducă... Prin sat aleargă paparude, Țăranca apă le azvîrle : Își scutur pletele lor ude Și-s goale ca niște șopîrle... Țăranii-n cîrciumă s-adună ; Pe cîmp abia se mișc-o turmă, Tînguitor talanga sună — Ciobanul a rămas în urmă, Cu cotul rezemat în bîtă, El cată dus în depărtare. Dar seceta posomorîtă Se-ntinde fără de hotare... II [ modifică ] Prin sat aleargă paparude Și se-nvîrtesc în danț vioaie : Își scutur' pletele lor ude, Cîntînd descîntece de ploaie. Un uliu sus, deasupra noastră, Din aripi bate ostenit, Pierdut în liniștea albastră A cerului nemărginit. Nori albi din zare se ridică — Par minunate jucării ; Se-nșiră, se desprind, se strică În praf de raze aurii... III [ modifică ] Tresari din somn... Ce harmalaie ! Țigani cu șatra — ce mai vrei ? În car, sub rogojina spartă, Fumează, cîntă, rîd femei... O droaie de copii în zdrențe Fac roată și se bat, și sar... Dulăi bătrîni, cu limba scoasă, Merg serioși pe lîngă car... Se depărtează caravana... De praf, abia o mai zăresc... Cîmpia ațipește iarăși, Doar greierii mai țîrîiesc... IV [ modifică ] Printre mii de șatre albe Vezi fanare în amurg, Și prin pulberea de aur Oamenii pe uliți curg. Uruie trăsuri și care. Tobe, trîmbițe răsună ; Un balon scăpat se-nalță, Dus de vînt, jucînd în lună... Vine-un călăreț în goană, Sar lătrînd în drum dulăii, Rîd suratele gătite, Mînă-n mînă cu flăcăii ; Și mi-e drag să merg cu dînșii, Să-i privesc și să-i ascult : Lume veselă ca astăzi N-am mai pomenit de mult ! La ovrei, în colț, e cîntec : Joacă un băiat c-o fată, Țupăind, bătînd din palme, Căci a lor e lumea toată !... V [ modifică ] Coboară seara pe cîmpie... Pe drum pustiu, un car cu boi Se leagănă încet, departe... Cresc nori de pulbere-napoi. În car, îngînă cărăușul Un cîntec vechi și trist nespus, Ca o poveste-ntunecată A veacurilor ce-au apus... Și, cum se pierde-n umbra serii, Mă-ntreb pe gînduri adîncit : „Va răsări cîndva și steaua Acestui neam nenorocit ?...” VI [ modifică ] Trece-n sus, pe plai în sus, Un voinic pe-un murg călare. Înapoi se uită dus Peste mîndrele hotare... Dus el cată spre Ardeal, Unde-o turlă-n fund străluce ; Murgul urcă greu la deal, Pe voinic de-abia-l mai duce... Neguri de brădet se-ntind... Turla-n văi de mult e ștearsă. Dar voinicul pribegind Tot mai ține fața-ntoarsă... VII [ modifică ] Pe cîmpie nici un zgomot. Din oraș abia străbate Ca un murmur lin de-albine Larma vieții zbuciumate. Jos, la tabără, s-aude Glas întîrziat de goarnă. Cîțiva călărași cu schimbul De la sate se întoarnă. Plini de praf, rupți de-oboseală, Legănați pe cai agale, Trec pe drum ca niște umbre Și doinesc încet de jale... Nici un zvon apoi. Pustiul Peste dealuri se întinde. Cîte-o stea clătinătoare Candela-n văzduh și-aprinde...


content:
Trei vagabonzi la poartă-mi vin ; Artiști — o mică trupă : Copiii după ei se țin, Și cîinii dau să-i rupă... Sunt doi micuți, e mama lor ; Ea, cu flașneta-n spate. E-o zi de toamnă, pic de nor, Dar cât de triste-s toate ! Cu ochii duși, ca în extaz, Ea cîntă, și ei joacă. Îi cade părul pe obraz Și praful o îneacă. Ei joacă, sar și se-nvîrtesc, Împiedicați în zdrențe ; Răsuflă greu cînd se opresc Și fac la reverențe. Întinde piciul istovit O pălărie spartă : Comèdia s-a isprăvit, De-acu — la altă poartă... Pe urma celor ce s-au dus Vîrtej de frunze-aleargă... Că mulți mai poartă Cel-de-sus Pe lumea asta largă !


content:
E noapte ; la micuța casă Fereastra licăre-n lumină... Vezi fețe vesele la masă: Ei povestesc glumind și-nchină. Tu, singur, te strecori prin ceață Și-arunci privirea cu sfială : Te-apucă dor de-o altă viață, De liniște patriarhală... În vis, te-apropii de fereastră, Și numa-n vis le tulburi pragul : „Primiți, primiți la vatra voastră Să hodinească și pribeagul...”


content:
Dansau cu fețe zîmbitoare Și-și făureau un ideal Din strălucirea trecătoare A unei nopți tîrzii de bal. În larma veselei orchestre Înmormîntau un trist amor, Și-n goana albelor ferestre Zbura fantastic umbra lor. Pluteau cu mintea rătăcită Ca-n alte lumi, răpiți de joc... Și-atît părea de fericită Părechea fără de noroc !


content:
Aus altern Märchen winkt es... [1] HEINE În parcul vechiului castel, Pe-aleea solitară, Un tînăr prinț rătăcitor Se plimbă trist și visător În fiecare seară... Se plimbă trist și visător Și-ngînă cu durere : — Copilă tainică de crai, Cu vineți ochi, cu păr bălai, Tot sufletu-mi te cere... Se plimbă visător și trist Și cu durere-ngînă : — De ce nu vrei să te ivești Din ceața vechilor povești Să-mi faci un semn de mînă ? E-o liniște de cimitir În parcul singuratic : — O, dați-mi mîndrul buzdugan Și-aduceți calul năzdrăvan Ce-adulmecă jăratic... Ca-n cimitir e liniște În tainica grădină. Trist razele prin cetini curg Și luminează în amurg Castelul în ruină... ↑ Din basme vechi mă îmbie... (Germ.)


content:
În castelul dintre codri Liniște-i ca în mormînt : Nu s-a pomenit de-o vreme Înăuntru-i rîs ori cînt. Credincioșii casei umblă Muți în tainica tăcere, Rar își fac un semn ori schimbă Șoapte-n umbră de unghere, Nu cumva să strice pacea Doamnei triste, adorate, Ce de-a pururi nu ridică Genele ei lungi, plecate... Tristă-i totdeauna doamna, Palidă în neagra-i haină, Și cu nimeni nu grăiește... În castelul vechi e-o taină. Însă cînd barbarul mîndru Vine de la vînătoare, Pașii grei și glasu-i aspru Lung vuiesc prin coridoare... Toți, înfiorați, aleargă De porunci să țină seamă, Umiliți i se închină, Galbeni, tremurînd de teamă. Vai de-acei ce-i stau în cale Cînd sprînceana i se-ncruntă, În sălbateca-i privire Sîngeră pedeapsa cruntă... * Numai doamna, numai dînsa, Liniștită îl așteaptă, Buzele-i subțiri și fine Nu surîd, nu scot o șoaptă. Numai ei, cînd îl zărește, Inima nu i se bate, Și de-a pururi nu ridică Genele ei lungi, plecate... Uneori, sus, la fereastra Din iatac, stă nemișcată ; Peste munți, peste hotare Caută îngîndurată... Uneori încet se urcă Sus, pe-ntunecata stîncă, Și, visînd, privește dusă În prăpastia adîncă... Tristă-i totdeauna doamna, Palidă în neagra-i haină... În castelul dintre codri, În castelul vechi, e-o taină. * Amîndoi stau față-n față-n Vechea sală strămoșească — M-ai chemat ?... întreabă doamna, Mîndră, fără să-l privească. El, c-un scrîșnet de mînie, Palid prinde biciu-n mînă. Face-un pas, vrînd s-o lovească În pornirea lui păgînă... Brațu-i cade... Întîlnise Iar privirile-i pierdute Pironindu-l doar o clipă... Năbușit, îngînă: — Du-te... * Miez de noapte bate straniu, Răspunzînd din stîncă-n stîncă : În castelul dintre codri, În iatac, lumină-i încă. N-are somn sărmana doamnă, Negre amintiri o dor : Inima-i însîngerată Se-nfioară-n preajma lor... Ochii ei lucesc mai negri, Albă-i fața ei ca varul ; Ea desface scrinul antic, Trage-ncetinel saltarul, Ce, rostogolind din umbră Orbitorul lui tezaur Joacă-n schinteieri sub para Candelabrului de aur : Diamante, și rubine, Și topazuri, și safire Tremură în mii de ape Și se bat în strălucire... Un inel e între pietre, Un inel pătat de sînge... Ea-l întoarce, și-l privește... Și pornește-ncet a plînge, Iat-o scoborînd în umbră, Ca o umbră de ușoară, Scările de marmur albe, Orice freamăt o-nfioară... A trecut de pragul porții... Noaptea-i mută și senină ; Pe prapastie răsare, După stîncă, luna plină. Două brațe, sus, pe stîncă, Albe se înalță-n lună, Și de-un țipăt lung izbite, Negurile-adînci răsună...


content:
Prin crîngul străbătut de lună, De primăvară înflorit, Pribeagă, cîntă o nebună Trecînd cu părul despletit. Și-n păru-i poartă o cunună De mirt, și mirtu-i veștejit... — Copilă dragă, fiii cuminte Și fugi de dragoste în mai... O, nu te-ncrede-n jurăminte Și nu iubi în luna mai !... Copilă dragă, fii cuminte... Te-așteaptă ceasul rău în cale Pe înfloritele poteci, Și tot norocul vieții tale Se va întuneca pe veci... Te-așteaptă ceasul rău în cale... Și-atunci vei plînge-așa,-n neștire, Și vei înnebuni de dor, Nici n-o să afli liniștire, Că nu e leac alinător, Vei plînge singură,-n neștire... Doar am iubit și eu ca tine În mai, și n-am avut noroc ! Privește și ia seama bine Cum rătăcesc din loc în loc, Doam am iubit și eu ca tine... Dar tu, copilă, fii cuminte Și fugi de dragoste în mai ! O, nu te-ncrede-n jurăminte Și nu iubi în luna mai... Copilă dragă, fii cuminte... Prin crîngul luminat de lună, De primăvară înflorit, Pribeagă, cîntă o nebună : Ea poartă părul despletit, În păr i-atîrnă o cunună De mirt, și mirtu-i vestejit...


content:
Se tânguiesc Tălăngi pe căi, Și neguri cresc Din negre văi, Plutind pe munți... La făgădău, La Vadul-Rău, Sus, la răscruci, Vin trei haiduci Pe cai mărunți... Grăiesc încet... Un scurt popas - Și spre brădet Pornesc la pas Cei trei călări... Sus, peste plai, Tăcutul crai Al nopții reci Umbrind poteci, Se-nalță-n zări... Și neguri cresc, S-anină-n crăngi; - Se tânguiesc Și plâng tălăngi Pe căi pustii... Se duc uitați Cei trei fârtați, Săltând în șa, Plutind așa, Ca trei stafii... Dar când ajung La cotituri, Un chiot lung Din mii de guri Dărâmă stânci... Haiducii mei Doinesc toți trei; Și clocotesc, Și hohotesc Păduri adânci...


content:
Codrule, stăpînule, Codrule, bătrînule ! Mișcă-ți tu poienile Și-ți ridică genele, De privește pînă-n zare : Nu s-arată șir de care, Șir de care ferecate, Scîrțîind împiedicate, De-angarale-mpovărate, De neferi încunjurate ?... Codrule, stăpînule, Codrule, bătrînule ! Scutură-ți tu pletele Să s-adune cetele : Cetele haiducilor, Spaimele răscrucilor, Să răstoarne carăle, Vînzolind covoarăle, Să desfunde lăzile, Să-și împartă prăzile...


content:
Lumina aurie ce cerne printre cetini, Trecînd, ca o nălucă, în zarea din apus, Haiducul rătăcește, cu flinta-n spate, dus : În toată lumea largă el n-are alți prieteni Decît copacii-n codru și nourii de sus. Înfiorat de taina singurătății grele, Străvechiul codru sună, foșnindu-și frunza rar... Voinicul prinde-un zgomot venit dinspre hotar : Își saltă dîrz podoaba de-alămuri și de-oțele, Și ochii lui sălbateci străfulgerînd tresar. Cum se ridică leul stăpîn într-o pustie Și-așteaptă prada mîndru, cu nările în vînt, Ca dintr-o săritură s-o culce la pămînt, Haiducul clocotește de ură și mînie, Și pieptul i se umflă, stînd să zbucnească-n cînt... Dar din tufiș trei focuri vrăjmașe se descarcă, — Un răcnet moare-n pieptul rănitului erou ! El vrea să se ridice și cade-n brînci din nou : Din somn tresare codrul, rănit și dînsul, parcă, Și urlă de durere, cu repetat ecou...


content:
Priveghiuri lungi de toamnă. În sfeșnic lumînare Se luptă-n întuneric, tot scăpătîndu-și zarea, Precum se luptă somnul cu jalea ce te-apasă În liniștea ploioasă... Deodată triste glasuri sporesc mocnita jale, Bat fîlfăiri greoaie dasupra casei tale... Se face iar tăcere... și te străbat fiorii : Ne lasă și cucorii ! „Fugiți, fugiți departe, întîrziate stoluri, Să nu v-apuce-n cîmpuri înghețul de la poluri !...” Suspină trist în urmă, foșnindu-și frunza moartă, Salcîmul de la poartă...


content:
La casa fără lacăt Doar luna de mai vine S-o cerceteze-n treacăt În nopțile senine. Perdele-nvechite Atîrnă într-o parte Ca aripi ostenite La geamurile sparte. Doar șoareci țin soborul Ungherelor uitate, Păienjeni țes covorul Uitării-ntunecate. Și-aceeași armonie De greieri trist răsună În casa cea pustie Sub farmecul de lună...


content:
Zăceau priveliștele moarte Sub cerul sur, în asfințit, Și-abia mai auzeam departe Un glas de crivăț amorțit. În mijlocul naturii mute Eram eu singur călător : Îmi aminteam de vremi trecute Și mă visam în viitor... Iar din imperiul tăcerii Se desprindeau fulgi mari de nea : Cădeau încet, cădeau puzderii În urma și-naintea mea...


content:
Te simți mai singur astă-sară, Mai mohorîtă-i azi odaia... Auzi cum șiruie afară, De-a lungul streșinilor, ploaia ! Trist, ca o plîngere-necată, Răsună-n noaptea cea pustie, În noaptea asta-ntunecată Ce-ți pare-un veac de insomnie... Și cum în van te lupți cu firea Să cauți vieții tale țîntă, Să smulgi o rază din orbirea De patimi care te frămîntă, Se-nalță-n mintea-ți aiurită Stafia vremilor uitate, Privindu-te nedumerită, Cu brațele încrucișate...


content:
Cutreieri ulițele-n rînd, Un cîntec tainic șuierînd : E-ntîia zi frumoasă, caldă ; O vrabie-n nisip se scaldă Și ciripește-atît de blînd ! Te-nviorezi și prinzi puteri Sub vraja dulcei mîngîieri — La umbră însă-i frig și-acuma, Și noaptea tot mai cade bruma, Și-n suflet tot mai plîng dureri...


content:
O rază , povestire de Emil Gârleanu O rază , poezie de Octavian Goga O rază , poezie de Ștefan Octavian Iosif


content:
Tu, singuratică și-albastră, Rătăcitoare-n infinit, La ce mă chemi necontenit, Acolo-n colțul de fereastră, Să te ador înmărmurit ?... Și spune-mi ce-nrudită vrajă Și ce îndepărtat mister Mă face pururi să te cer Deasupra capului de strajă, Stea singuratică pe cer ?...


content:
Se spune-n basme c-a trăit Demult, demult pe lume-odată Un biet copil orfan, robit De-o vrăjitoare blestemată. În lanțuri ea-l ținea oricînd, Și el plîngea de disperare, Dar lacrimile-i, picurănd, Se prefăceau mărgăritare... Iar vrăjitoarea le strîngea Și tot mai multe vrea să strîngă, Încăt din ce mai mult plîngea, El tot mai mult avea să plîngă... Așa, copii obijduiți Pe lumea noastră sînt poeții, Încătușați și chinuiți De vraja blestemată-a vieții. Ei plîng de drag, ei plîng de dor, Și cearcă în zadar uitare, Sporind cu lacrimile lor Comoara de mărgăritare !


content:
Noapte, — noapte, iar mă lași Singur pe cărări pustii, Părăsit aceleiași Palide melancolii... Stelele se stîng acum Roua picură pe flori : Spune-mi, încotro să-ndrum Pașii mei rătăcitori ?...


content:
Doamne, către tine-ndrept Astăzi ruga mea umilă ! Iartă celuia nedrept : De la tronul tău aștept Cel din urmă semn de milă... Ca un demon cad învins, Fulgerat de suferință. În genunchi, cu graiul stins Și cu sufletul cuprins De obidă și căință ; Dornic brațele-mi întind Către cerurile tale : Valurile mă cuprind, Inima mi-o simt murind De nețărmuita jale ; Și pre tine te mai chem : Doamne, tu ești sfînt și mare ! Mîntuie-mă de blestem... Către tine plîng și gem : Îndurare !


content:
Senina Dimineață pătrunde-n casa mută, S-apropie de patul poetului cu teamă ; S-aplecă, și obgajii cei palizi îi sărută. Șoptindu-i la ureche, la visuri nouă-l cheamă : — E primăvară nouă, copile, primăvară ! N-auzi tu rîndunica la geamurile tale ? N-auzi pe-nvăpăiatul Pegas zburdînd la scară, [1] Nerăbdător să zboare pe necuprinsa cale ? E primăvară nouă... Covor de flori s-așterne ; În cer e zvon de clopot și glas de ciocîrile. Viața-și rennoiește izvoarele-i eterne, Și-i beată lumea-ntreagă de-atîta veselie !... Poetul n-o ascultă ; rămîne surd la șoaptă : Pleoapele-s căzute și mîinile-nghețate... Zadarnic, jos, la scară, Pegas îl mai așteaptă, Zadarnic mușcă frîul și din copită bate — Zadarnic ! ↑ În Poezii (1903) se repetă, dintr-o greșeală de tipar, pronumele tu (din versul anterior) după: N-auzi .


content:
I [ modifică ] Întunecată-i steaua țării noastre... Înstrăinați trăim în zile grele, Și viitorul — plin de semne rele — Vestește lacrămi numai — și dezastre... Spre voi se-ndreaptă glasul rugii mele, Frați cîntăreți ! Sus inimele voastre, Poeți pierduți prin nori și-n zări albastre Ce nu visați decît la flori și stele... Nu osteniți, ca-n asfințit de seară, Ci — treji la mîndrul sunet de fanfară — Veniți cu suflet și cu voie bună Spre soarele ce-i gata să răsară, Să înălțăm iar flamura străbună A dragostei de lege și de țară ! II [ modifică ] Cîntați umbriți de-a flamurei aripă Sub care uriași bătrîni luptară ! Au n-auziți pe-ntinsele hotare Ce jalnic paseri mari de pradă țipă ? Și nu vedeți ce nouri se-nălțară ?... Grea vijelie-n fiecare clipă Ne spulberă comorile-n risipă — Chiar sfînta noastră doină stă să piară ! Copii răzleți ai mîndrei noastre nații ! De mai trăiește-n voi simțire vie, Veniți atunci și vă cunoașteți frații ! Sădiți în inimi vechea bărbăție, Avînturi mari, eterne aspirații... Și numele pe veci sfințit vă fie ! III [ modifică ] Eu nu-s decît un singur glas din satul Pierdut în noapte... Numai o ființă Din miile ce-așteaptă-n suferință — Dar va veni odată mult-visatul ! Veni-va — și cîntări de biruință Vor izbucni de-a lungul și de-a latul, Din munți și văi gonind pe Necuratul Ce vrea să stingă-n voi orice credință ! Eu nu-s decît un sol — eu sunt drumețul Grăbit — și noaptea înapoi mă cere... Sunt flacăra pe care-o poartă vîntul, Dar trebuie să vină cîntărețul ! El va slăvi măreața Înviere : Veniți cu toții să vestim cuvîntul !...


content:
I [ modifică ] Plutesc în aer glasuri fermecate, Vestindu-mi pretutindeni primăvara ! Văzduhul scînteiază sub povara Mărgăritarelor din cer picate... Fugiți departe, griji întunecate ! Vreau să trăiesc din zori și pînă seara, Și vreau să cînt ! Vreau să mă-mbăt de para Eternă a iubirii nesecate. Ca ciocîrlia ce-n văzduh s-avîntă, Și-acolo-n cer se leagănă și cîntă Pîn' ce-amețește iar, căzînd pe lanuri ; Așa-n pornirea sfintelor elanuri Se-nalță sufletu-mi spre tine, Soare ! Și cade iar din slăvi amețitoare... II [ modifică ] Iubesc, și-mi pare că-i întîia oară ! Un tainic dor de viață mă îmbie. Simt inima bătîndu-mi tot mai vie Atunci cînd eu credeam că vrea să moară. Uimit, dezgrop din suflet o comoară Ce-ar fi pierit cu mine-n veșnicie ; Natura-ntreagă astăzi reînvie, Mai falnică decît odinioară... Veghează în noi porniri de viață nouă Și nici nu știm cum izbucnesc deodată Din depărtate-ascunse-adînci izvoare... De-acum pot chiar să mor... Nu-mi fuse oare Cea mai înaltă fericire dată ?... Puteri dumnezeiești, osana vouă !


content:
Aleargă trenul, zi și noapte-aleargă ! Prin gări o clipă gîfîind petrece. N-așteaptă multă vreme semn să plece, Și chiotă, și-i gata iar să meargă ! Lung șuieră cînd preste poduri trece... Carpații prind în zare să se șteargă... Ce-i pasă lui ?... Mă duce-n lumea largă ! Nici zmeul din poveste nu-l întrece. Mărețul soare joacă printre nouri... Sub ochii mei fug șiruri de tablouri : Cîmpii și văi, și munți, și ape iară... Ah, zi și noapte zboară, zboară trenul, Tot repetînd în ropot viu refrenul: „Adio dar ! Adio, dragă țară !”


content:
Pe țărm, acolo, mică și curată, O casă cu ferești strălucitoare... În glastre rîde floare lîngă floare, Iar printre flori un alb profil s-arată... Căpșorul blond întraurit de soare Se razemă de mîna dalbă... Iată ! Doi vineți ochi în suflet mă săgeată : Să fie numai o părere oare ? Mi s-a părut că-mi povesteau o rugă... O sărutare le trimit din fugă, Căci trenul zboară iar, bătu-l-ar focul ! Stau trist la geam... Departe-n văi se pierde Căsuța albă cu podoaba-i verde... ...Și poate-acolo m-aștepta norocul !


content:
Afară-i noapte neagră ; vijelie... Se tînguiește vîntul prin cotloane : Adoarme-acum, ca un copil cu toane, Acum pornește iar, plin de mînie. Eu stau la foc, trudit de insomnie, Ascult cum bate ploaia în obloane ; Visez... și-n vis mă cheamă dragi icoane Din țara Doinei, dulce Românie ! Văd copilași pe ulițele ninse Umblînd cu steaua și cu Moș-Ajunul Și-aud departe-un cor de glasuri stinse... Aș vrea s-alerg spre el, să-i strîng în brațe, Să-i dăruiesc... dar nu mai e nici unul... Și-o lacrimă mi-alunecă pe față...


content:
Cînd mă cuprinde dor adînc de țară Și n-am pe nimeni să-mi potoale dorul, Iau cartea unde curge sfînt izvorul De-nțelepciune și tărie rară... Citesc, iar gîndu-mi își întoarce zborul Spre vremi de bărbăție legendară, De greu război și de robie-amară ; Și sufer, și mă bucur cu poporul. Îmi cîntă jalnic rostul nestatornic Al tuturor măririlor din lume Miron Costin, vestitul mare vornic ; Boier de țară, bunul Ion Niculce, Oftînd, strecoară printre lacrimi glume Din zile vechi, și-n grai nespus de dulce !


content:
Azi Curtea Veche e ruină goală... În cimitir zac negre cruci crăpate, Cu slove-adînci, chirilice, săpate, Doar vîntul nopții-n ierburi dă răscoală ! Cînd însă-n turlă ceasul tainei bate, De prin morminte umbre mari se scoală ! În șoapte, pe furiș, vin toate-n sală Și țin divan subt bolțile surpate. Boieri bătrîni de-acuma două veacuri, Ei pun la cale treburile țării ; Vor să trimită cărți de jalbă Porții... Din răsărit, prin albele cerdacuri, În casa unde tăinuiesc boierii Crai-nou pătrunde ca un sol al morții...


content:
Frînturi de oaste-aleargă pe-apucate. Ard satele... Departe se năzare Un greu convoi cu strigăt de pierzare Prin pîlcuri lungi de praf întunecate. Catîri cu saci de bani, întregi bazare De-arginturi, scule, repede-ncărcate, Chervane vechi, căruțe cu bucate Se duc spre munți și curg mereu din zare. Sînt mari averi domnești, strînsoarea, rodul Atîtor lacrimi și sudori cumplite — Se zguduie pe stîlpii șubrezi podul... Străinătatea lacomă le-nghite... Năuc se uită-n urma lor norodul — Plîng la răspîntii mame despletite !


content:
Vestit era odată lăutarul ! La zile mari, bătrîna-i alăută De cîte ori uc galbeni fu umplută Și-n loc de vin cu aur plin paharul. N-a fost o nuntă fără el făcută : Îl prețuia vlădica și plugarul... Azi n-a rămas pe fund decît amarul, — Trist și-amintește gloria trecută... Uitată doarme-a doinelor comoară De-un sfert de veac, în vechea lui vioară Ce-a desfătat o lume-n tinerețe !... Să-ți povesteasc el ce mari ospețe, Ce mîndre nunți, ce luminate fețe Văzură ochii săi odinioară...


content:
Ușoare neguri cresc din porumbiște Și arde viu luceafăru-n tărie... Izvoarele în liniștea pustie Își tînguie eterna lor restriște. Dar brazii stau încremeniți ca niște Oșteni în șir, visînd o bătălie... Un vînt ușor și somnoros adie Și-n codru prinde frunza să se miște... Mierloiul sprinten șuieră o clipă ; Un sturz ștrengar îngîn-o turturică ; Vestind noroc, departe cîntă cucul... Ce mîndră sărbătoare se-nfiripă ! Doinind din frunză vesel, pe potică, Se duce-n sus, prin aluniș, haiducul ..


content:
Cîmpiile țin astăzi sărbătoare ! Prin holde coapte, fetele grăbite Înoată pîn'la brîu, împodobite Cu roșu mac și vinete cicoare... Huiește secera fulgerătoare... Bat mii de raze-n fețe dogorite. Ușor se-nclină spicele-aurite, Cad snopii-n șir... Cîntați, secerătoare ! Se clatină, lung țipă subt povară Căruțele pe drumul alb de țară ; Pocnind din bice, hăulesc flăcăii. Apusul joacă într-un potop de pară : Se duce craiul zilelor de vară Spre alte lumi, departe-n fundul văii...


content:
Pe luncă sună coasa ; jos, pe vale, Copii fac larmă, rîd, se iau la trîntă : Pe creangă vesel un florinte-mi cîntă... Ce dulce-i glasul ciripirii sale ! Din popușoi un iepur sare-n cale : Seninul zilei oare nu-l încîntă ? Un foșnet lin de frunze-l înspăimîntă Și fuge — parcă cerul se prăvale !... Albine fierb ; lăcuste, greieri saltă ; Țînțari se bat ; fug fluturi albi departe... Bondarul singur zice ca din carte... Eu însă zac pierdut în iarba-naltă, Privind, cu ochii beți de poezie, A cerului albastră-mpărăție !


content:
Ieri am găsit pe banca solitară Din parc un biet mănunchi de flori trecute... Sărmane flori ! Ce mîini necunoscute V-au strîns la piept și-apoi vă aruncară ? La ce-ntîlnire mărturii tăcute Mi-ați fost ? Ce ochi cuminți ori plini de pară, Privind la voi cu drag, se bucurară Și v-au uitat apoi așa de iute ?... Săltau atîția fluturi pe cîmpie Cînd străluceați în roua dimineții... Ce v-ați făcut mireasma timpurie ?... Ce triste-mi stați acuma, și zdrobite ! Nu vreau să plîng... O clipă-i visul vieții... Flori veștede, flori moarte, flori iubite !...


content:
În atelier , de Traian Demetrescu În atelier , de Ștefan Octavian Iosif În atelier , de Alexandru Macedonski


content:
Aici sunt flori. S-or veșteji și-aceste, Cum alte multe-n șir se veștejiră... Aceasta-i scrisa florilor : resfiră Miresme dulci, și mor fără de veste. Voi mă-ntrebați — și vorba nu mă miră — Mănunchiul mîndru pentru cine este ? Iubesc o Viorică din poveste, Și ei îi cumpăr flori și-i zic din liră. Visez, în ceasuri de melancolie, Că vine-ncet, ș-așază lîngă mine, Șoptindu-mi basme, cîntece, secrete... Știu bine eu că e o nebunie, Și tot aștept, și dînsa nu mai vine... Mi-alung urîtul făurind sonete...


content:
O, mamă, dulce mamă... EMINESCU Aud un cîntec. Vine de departe, Adus de vîntul serii, și mă cheamă... Nu-i plîns de fluier, nu-i suspin de-aramă, Nici glas de om... E dincolo de moarte... Sunt alte lumi de care nu-mi dau samă, Viază-n noi, trăiesc în altă parte ? Ah, nu-s iluzii, nu-s păreri deșarte ! E doina ta cea dulce, dulce mamă !... E vocea ta... Mă strigă cîteodată De sus, de-acolo unde nu-i durere Și unde toți ne-om întîlni odată... — De ce se zbate pieptu-mi cu putere ?... Vai, ce-ntuneric s-a făcut deodată În jurul meu, — ce groaznică tăcere !


content:
Te văd trecînd... Dar nu mai porți brățară, Nici diadem, nici straie orbitoare... Ci tristă-n șalul vechi de cerșetoare, Averea ta întreagă e-o ghitară. Războinici mari pe vremuri te-nălțară, Tu le-mpleteai cununi nepieritoare ; În veacul nostru cine-ți smulge-o floare ? Gonită rătăcești din țară-n țară... Pe drumuri, în surghiun, te-apucă sara ; Dormi prin ruini, drept căpătîi — ghitara, Iar ziua cînți în uși de cafenele... Aprinzi în muritori simțiri rebele, Tu, care-i desfătai cu ambrozie, Sărmană, urgisită Poezie !...


content:
Te uită, frunza pică irosită, Și vîntul geme prohodind departe ! Puțină vreme încă ne desparte De iarna tristă, prea curînd sosită !... Ca un palat pustiu, cu geamuri sparte, Pădurea noastră tace părăsită : Eu singur cînt cu vocea obosită Și trec prin încăperile-i deșarte... S-au dus privighetorile măiestre ; Pustiu e cuibul blîndei turturele... Ah, unde-i șuierul mierliței sure ! Pierdut din stolul mîndrei lor orchestre, Ce trist răsună cînturile mele În liniștea adîncă din pădure...


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] Singurel ca un haiduc, În surghiun ca norul, Cată mîine să mă duc Și să-mi las odorul. Mîine plec în zori de zi... Însă pînă mîine, Vino mai aproape, — zi Doina mea, stăpîne! Doina cu păstorul, cînd Prăpădise turma Și se duce tot cîntînd Ca să-și piardă urma... II [ modifică ] Nu mai sunt pe luncă flori, Văile-s deșarte, Țipă cîrduri de cocori Pribegind departe ! Și văzduhul s-a-nnorat, Ninge sus la munte — Trec pe vale, la iernat, Turmele mărunte... Plîng tilingi, tălăngi răspund, Soarele apune, — Glas de bucium sună-n fund Ca o rugăciune... III [ modifică ] Boii stau în jug supuși, Gata de plecare ; Necăjiții cărăuși Merg pe lîngă care... „Hăis și cea!” — gem sub poveri Carele greoaie ; Ieri ca azi, și azi ca ieri ; Frig, și vînt, și ploaie... Drumul e glodos și greu, Negura se lasă : „Știe bunul Dumnezeu De-om ajunge-acasă !...” IV [ modifică ] Dragă codrule, te las... Plec pe căi străine... Chezășie mi-a rămas Inima la tine. Tu m-ai învățat să cînt Din copilărie, Și de-atunci n-am pe pămînt Altă bucurie !... V [ modifică ] Bate vînt din răsărit, Veste neagră mi-a venit Că la temniță-n Bălgrad Sunt trei frați de spînzurat... (Cîntec vechi) Stau la Bălgrad trei fîrtați, Stau în închisoare : Mîine-n zori sunt așteptați De spînzurătoare... — Domnule, măria-ta, Cel dintîi oftează, Bun ai fi de-ai aștepta Pînă mîini de-amează... Pînă maica mi-o veni, Nu mă du la moarte, Că de-acas-abia porni Și-i bătrînă foarte ! — Domnule, măria-ta, Zice altul iară. Bun ai fi de-ai aștepta Pînă mîini pe sară... Am nevastă, copilaș ; Lung e drumul foarte ; Pînă intră în oraș Nu mă du la moarte !... Cel din urmă-i asculta, Împăcat cu toate ; — Domnule, măria-ta Iartă-i, de se poate ! Ci de mine nu-ntreba : Mie mi-e totuna. Mai vedea-voi mîini ori ba Soarele și luna !... N-o să-mi plîngă la mormînt Maica ori nevasta Că străin am fost și sunt Eu pe lumea asta ! Numai cu o fată-n sat M-am iubit o vară, — Dar și-aceea m-a lăsat Și mi-o măritară...


content:
La Curțile Nouă, din capăt de țară, Tremură din vîrfuri plopi cu frunza rară... Nu știu : mîndrul soare străluci deodată, Ori în prag frumoasa Irină s-arată ? În cosiță-și prinde garoafa-nflorită... Pleacă la fîntînă și vine zorită. Șuieră mierlița, strigă cucu-n leasă : „Cucule, azi-noapte m-am visat mireasă...” Pune jos oleacă albele cofițe, Scutură de rouă negrele-i cosițe ; Cată peste umăr, inima-i îngheață : Soarele pe dealuri s-a-nvălit în ceață... Galbenă de spaimă vine-n fuga mare : — Mamă ! grea furtună amenință-n zare... Negri ca păcatul nouri se ridică... Inimioara toată mi-a-nghețat de frică ! — Draga mamii, dragă! Vestea ta nu-i bună ! Nu-s nici nouri negri, nu-i nici grea furtună... Ci păgînătatea într-acoace vine, Ca să mi te ceară, Irino, pe tine... Crește-n zare goana pulberii stîrnite, Zguduie pămîntul ropot de copite... Aleargă prin casă bătrîna și plînge, Frumoasa Irină mînuțile-și frînge : — De-acu, mamă dulce, rămîi sănătoasă, De te-a-mpins păcatul să mă faci frumoasă... Fost-ar fi mai bine să mă-nghiță iadul Decît să mă vadă roabă Țarigradul !... ...Spumegînd se bate Dunărea pe maluri, Caicul pornește clătinat pe valuri, Soarele preschimbă apele-i în sînge, Frumoasa Irină se roagă și plînge : — Turcule, dă-mi drumul să mă-ntorc la mama, Mi-am uitat pe masă salba și năframa ; Mi-am lăsat acolo lada mea de zestre, Și-au rămas orfane florile-n ferestre... Dunărea bătrînă curge tulburată, Frumoasa Irină stă îngîndurată, Șopotind se-ngînă valurile-n spume, Parc-ar tot striga-o cineva pe nume... „Nu-i seraiul vrednic tu să-i fii podoabă ! Nu-i vrednic sultanul să te facă roabă !...” Soarele se stinge scăpătat pe dealuri, Și-a pierit frumoasa Irină sub valuri... ...Iar de-atunci bătrînii spun că-n locul unde Și-a găsit copila mîntuire-n unde, Dunărea mi-aduce apă vecinic lină, Ca să doarmă-n pace frumoasa Irină...


content:
Înfloresc grădinele, Ceru-i ca oglinda ; Prin livezi albinile Și-au pornit colinda... Cîntă ciocîrliile Imn de veselie ; Fluturii cu miile Joacă pe cîmpie. Joacă fete și băieți Hora-n bătătură — Ah, de ce n-am zece vieți Să te cînt, Natură !


content:
La orînda-mpărătească De la marginea pieții Vezi lumină printre loduri Pînă-n faptul dimineții ; Venetici din lumea toată Fac popas acolo sara... Dairaua se mărită Cu cimpoiul și ghitara... Trei voinici ficiori de lele Tăbărît-au pe-nserate ; Dairaua cu cimpoiul Și ghitara tac speriate... Țarigradul mi s-ascunde Îngrozit, iar împăratul Dă poruncă să-ntărească Straja peste tot palatul... Forfotesc iscoade multe Ca să afle, să scornească : Cine-s preaciudații oaspeți De la crîșma-mpărătească ? Pasămite să-i întrebe Nu cutează nici un crainic... Gîfăind se-ntoarce-n goană La palat trimisul tainic : — Înălțate împărate ! La Agnița crîșmăreasa, Trei străini descălicară Și de-abia-i încape casa, Ca-ntr-un fund dogit de clopot Tună-n gura lor cuvîntul, Și pe unde calcă dînșii Se cutremură pămîntul ! După mese s-așezară Cîteșitrei și, largi în spete, Între umeri fiecare A cuprins cîte-un părete. Nouă buți de vin goliră, Și-ncă tot mai cer să beie, Iar Agnița crîșmărița N-are vin să le mai deie ! — Duce-vă-ți pe loc de-i spuneți Să le-aducă băutură Și-i plătesc eu cît o face, Cu asupra de măsură. Doar aceia-s chiar Novacii, Căpitani vestiți în țară : Oastea mea fără de număr N-ar putea să-i scoat-afară !...


content:
Mi-e dor de munți... de Caraimanul Pe veci acoperit de nor. Mi-e dor de freamăt lin de brazi, De murmur tainic de izvor, Mi-e dor de tine azi ! Mi-e dor de toaca din vecernii Și de tălăngi, de verde plai, De jalnic fluier de păstor, De mîndru port, de dulce grai, — Mi-e dor de tine, dor...


content:
Umblam și eu, ca tot ciobanul, Cu fluierul pe lîngă oi, Cînd ne ochiră cu arcanul Pe mine ș-încă pe vreo doi — Și cătăniți — nu trece anul — Se face între nemți război. Departe, peste munți și ape, Cu oaste mare ne-am pornit, Și-n țara Praisului [1] , aproape De Cîne-Creț [2] , m-am pomenit. Chitea p-acolo să mă-ngroape Al naibii neamț... Dar ți-ai găsit ! Umblam fugar de-o săptămînă Prin codrii Praisului, flămînd ! Și uite-așa... Stam într-o rînă Subt un stejar și, îngînînd O doină, mă gîndeam la stînă, La munții mei... ce-o fi făcînd ! Era în nămiez... Da să m-adoarmă Foșnitul leneș din frunziș... Tresar... aud deodat-o larmă P-aproape, colea-n ștejeriș : Pun mîna repede pe armă Și iau pădurea-n curmeziș... Măi ! ce stau ochii să-mi privească ! Un vălmășeag de nemți luptau Pe-o pajură împărătească... Erau cîțiva de-o apărau, Și mulți voiau să le-o răpească ! Ajută-mi, Doamne, să le-o iau ! Ca o dihanie turbată M-arunc de-a valma peste ei ! Izbesc la mir trei inși deodată... Dau iar, și mai turtesc vreo trei. Hai, cînd să prind de veste, iată !... Ia-i de-unde nu-s pe nemții mei. Eu, haida-hai, cu steagu-n spate, Pornesc la drum, cu pașii rari... Ajung în lagăr pe-nserate... Ce să-ți mai spun ?... Și mici, și mari Mă duseră cu-alai, fîrtate, În cortul plin de ghinărari [3] ... ↑ Prusia (nota lui Iosif în „Pagini literare”). ↑ Königgrätz ↑ Generali


content:
E o cantină cu un steag Pe deal, în rariștea de brazi ; De-acolo ies cîntînd, la braț, Două catane — camarazi. Și-i sărbătoare... De pe deal Se vede peste nouă sate ! Ei se opresc, privind cu drag Spre văile îndepărtate... O turlă luce tocma-n fund ; E satul unde se născură : Acolo-i chef ! Acolo-i trai, Acolo-i horă-n bătătură ! Și cum privesc ei amîndoi, Înduioșați nevoie mare, I-apucă dorul de părinți. Oftînd, se strîng la braț mai tare... Dar, totodată, amîndoi Și-au amintit și de Măria – Scurt, țanțoși, s-au lăsat de braț : E ruptă camaraderia...


content:
I [ modifică ] Spun povești minuni destule Despre Pintea Năzdrăvanul, Spaima-ntunecatei cetini Ce-mpresoară Caraimanul. Mari isprăvi de vitejie, Cunoscute poate vouă. — Ascultați acu la mine, Să vă spun și eu vreo două... Pintea, fraged copilandru, La ciobani intrase slugă Și-l muncea într-una gîndul Cum ar face el să fugă : Bacii lacomi nu o dată Mi-l lipseau de prînz ori cină Și-l certau apoi în pilde, Ca să-i caute pricină... Într-o zi, umblînd cu turma, Întîlnește-n cale-o zînă : — Bună vremea, măi voinice ! — Bună inima, stăpînă ! — Spune-mi mie ce te doare Și de ce ești trist la față ? Poate eu voi fi în stare Să-ți ajut cu vreo povață... Pintea stă prostit și rîde... Ce să-i zică ?... Ce să-i ceară ? Mai nu crede, mai se-ndeamnă Și răspunde-așa,-ntr-o doară : — Dă-mi putere, sfîntă zînă, Ca să-i bat pe toți ciobanii ! I-aș snopi numai o dată, De m-ar pomeni cu anii !... — Dacă vrei să prinzi putere, Du-te, Pinteo, de te scaldă Colo-n iezer unde apa E ca laptele de caldă... Crișu lui ! Nici mai așteaptă Altă vorbă de la zînă, Face cum i-a fost porunca Și se-ntoarce glonț la stînă... Însă cînd ajunge-acolo, Stă la gînduri și se miră : Ori crescuse el pe cale, Ori ciobanii se chirciră ! Cu pitici așa nevolnici Tocmai el să-și puie mintea ? Milă-i fu ca să-i mai bată, Și-a plecat în lume Pintea !... II [ modifică ] Rătăcea acu prin codri, Uluit de bucurie, Și, copil fără de grijă, Dă să-și facă jucărie. Patru doage își alege, Le-ntocmește, le-ncleiază : Fluier cu răsunet mîndru Astfel își întruchipează. Cu picioarele-atîrnate În văzduh, cum s-așezase Tocmai sus de tot, pe culmea Unei stînci prăpăstioase, Doamne, cînd la gură duce Tulnicul întîia oară !... Munții clatenă din vîrfuri, Codrii negri se-nfioară... Ca purtați de vijelie, Valvîrtej aleargă norii, Și din bolțile tăriei Cad străfulgerați prigorii ; Apele se-ndeasă-n ropot, Tulburate preste prunduri, Neguri răsărind se-nalță Din prăpăstii fără funduri ! Însă Pintea cîntă, cîntă !... Tot mai mult cîntarea-i place, Pînă ce din ceață zarea Prinde-ncet a se desface, Iar cînd soarele deodată Lumină tăria-ntreagă, Colo-n plaiuri depărtate Ce să vezi, măi frate dragă ! Nouă sate risipite Peste-ntinderile zării Se-nvîrteau voios în horă După sunetul cîntării. Țupăiau bătrîni și tineri... Poate c-ar juca ș-acuma, Dacă Pintea Năzdrăvanul S-ar fi întrecut cu gluma !


content:
De cîntece Parisu-i plin Ca marea de sirene, Și nu mai pleacă cei ce vin Pe țărmul mîndrei Sene. La Napoli, grădinele Nu știu ce e zăpada, Și-n golfuri mandolinele Îngînă serenada. Suspină țitera-n Tirol Cînd în tăcerea sfîntă Vreun orb moșneag în capul gol Pe prispă stă și cîntă. Zănatec țipăt de viori E-n veselele ciarde, Cîntarea asta-ți dă fiori Și tremură, și arde... Dar creadă cine cum o vrea, Cum crede să-și aleagă ; Nu-s doine ca în țara mea Pe lumea asta-ntreagă !


content:
Străluce sus așa tăcută Și parcă, izvorînd scîntei, Vrea să pătrundă printre storuri... Ah, cîte visuri, cîte doruri Încred în taina ei ! Ca un prietin de departe, Departe-n veci, și-n veci străin, Stau și-o pîndesc în fapt de sară La geam acolo să-mi răsară. Senină din senin...


content:
E ziua crucii azi — zi sfîntă ! E chef și chiot prin podgorii, Ici mustu-n cadă se frămîntă, Ici trec glumind culegătorii : Românii toți cu voie bună Cinstesc o datină străbună... Sub nucul secular e hora, Bătrîni, flăcăi, neveste, fete. Străluce-n ochii tuturora Văpaia veseliei bete — Și rîd și se-nvîrtesc și saltă Învălmășiți toți laolaltă ! Dar ce-i acolo ? Ce minune ? Ce fug femeile și țipă ? — Începe lumea să s-adune Din toate părțile-ntr-o clipă, Aleargă ca la urs, grămadă, Se-ndeasă, se-mbrîncesc să vadă... Un satir mic, încins cu viță, S-a prins în horă fără veste, Și, behăind ca o căpriță, Dă spaima-n fete și-n neveste, Dar, pîn' să-l ia de scurt poporul, A șters-o grabnic drăcușorul... Aive-a fost ori numai șagă ? Întreabă toți și-ntreabă zarea. Bătrînii doar își rîd în barbă : Nu-i prinde-așa ușor mirarea ! Ci mai vîrtos la chef se-ndeamnă : „Copii ! belșug și spor înseamnă !”


content:
Înfiorat din vreme-n vreme De-o aurire de furtună, Bătrînul codru-n miez de noapte Visază sub argint de lună Și, socotindu-și, parcă, frunza Nenumărată-n vis, răsună, Însuflețit de mii de șoapte. Sub vraja mîndrei nopți de vară, În ceasul tainei, cine știe Ce năluciri nu-i trec prin minte ! Ce fermecată feerie, Eresuri și minuni păgîne Din sfînta lui copilărie De care-abia-și aduce-aminte... De palidul păstor lunatic Din ceața nopților tăcute Îi sună-n vis ca o poveste... Deodată-n urma unei ciute Răsare-n luminiș Diana, Și-n adîncimi necunoscute Se prăpădește fără veste... Suspină apele sfioase În fund de peșteri depărtate Și plîng în șipote sonore... La pîndă, răzemați pe coate, Stau satirii și zic din naiuri ; Pe-alocuri, unde luna bate, Ușoare nimfe saltă-n hore... Convoi de umbre diafane Plutind măreț se risipește Departe-n liniștea de mituri... Dar ce blestem divin voiește Să rumpă farmecul visării ?... Ce vuiet surd se-nalță, crește, Amenințînd din răsărituri ?... Deodată-și zguduie bătrînul Din somn puternica-i coroană ! De plîns amar, de hohot jalnic Huiește antica poiană : Călări pe cai sirepi, sălbatici, Punîndu-i visele pe goană, Vin barbarii-n potop năvalnic ! Și clocotește codrul !... Iată-l, se zbuciumă [1] , se-ndoaie, geme, Bătut de neagra vijelie... Încearcă-n urmă multă vreme Bătrînul uriaș s-adoarmă, Și-ncearcă-n van să-și mai recheme Trecutu-i plin de poezie ! ...Tăcută azi în nopți de vară Pe luminișuri luna bate, Dar nimfe nu mai saltă-n hore... Și-n fund de peșteri depărtate Doar apele îngînă tainic Legende vechi din vremi uitate Și plîng în șipote sonore... ↑ În Poezii (1908) : se zbucium .


content:
Cunoști pe călătorul străin ce rătăcește Lăsat de-ai săi pieirii, pe căi necunoscute ?... Părăgini fără țermuri se-ntind pustii și mute, Și-adîncurile zării se tot îndepărtează, Plutind ca niște ape în arșița de-amiază. El s-a răznit din ceată, și-a alergat spre ele Ca să-și potoale setea ce-i mistuia [1] plămînii. Zadarnic stăruiră în preajma [2] lui bătrînii : N-a vrut să țină samă de vorba-le-nțeleaptă Că nu-i decît părere, și moarte-n zări l-așteaptă... Tîrziu își vede-acuma nebuna rătăcire : Puterea nu-l mai iartă s-ajungă pe tovarăși Și n-o să mai se-ntoarcă pe veci de veci în țară-și : Văzduhurile-albastru surîd nepăsătoare, Jucînd voios dasupra drumețului ce moare... Cunoști pe călătorul străin ce rătăcește ! Dorind să cucerească mirajul tău, Apollo, Cîți visători nu fură ademeniți departe De blestemata apă a morților, și-acolo Ca el căzură pradă iluziei deșarte !... ↑ În Poezii (1908), eroare de tipar : mîntuia în loc de mistuia . ↑ Ibid. , prejma în loc de preajma .


content:
Am doi prieteni, doi ștrengari, Pereche n-au în țara toată. Cînd ne-ntîlnim, la zile mari, Toți trei, apoi, o facem lată. La crîșmă-n colț — e loc știut — Ne-am întîlnit deunăzi iarăși, Și-am chefuit și-am petrecut, Ca niște vechi și buni tovarăși. Dar între dînșii s-a iscat O mică ceartă — literară, Și nu știu cum s-a întîmplat Că se făcură foc și pară. De altfel, e un obicei Al lor, de cîte ori se-mbată... Dar azi erau ștrengarii mei Mai îndîrjiți ca niciodată. Eu știu să beau și să petrec Și cred că-i cea mai bună artă ; Aștept, și ceasurile trec... Ei nu mai contenesc din ceartă. Deci, chipurile, să-i împac M-amestec nechemat în sfadă, Dar pîn' să prind de veste, zac Întins pe trotuar în stradă. Mă scol și, spre rușinea mea, Mărturisesc, pornesc spre casă. Ei spargă-și capul dac-or vrea, De-acuma prea puțin îmi pasă ! Dar cînd, în urmă, am aflat Că vechii, bunii mei tovarăși În lipsa mea s-au împăcat Și au intrat în crîșmă iarăși, Atuncea mi-am jurat în gînd Că toată viața, pîn' la moarte, N-am să mai beau cu ei nicicînd, Decît — cu fiecare-n parte...


content:
Ca ciocîrliei ce-n văzduhuri Spre soare ciripind se pierde, Tot astfel sufletul îmi crește Cînd te revăd, cîmpie verde ! În sfînta ta singurătate De cîte ori n-am rătăcit, Și-am adormit în iarba-ți-naltă, Sub cerul tău nemărginit !...


content:
Îmi place să mă satur bine, Pă urmă — descheindu-mi vesta — Să mă așez, lîngă fereastră, Într-un fotel, să-mi fac siesta ; Să-mi sun în buzunare banii, Să beau ciubuc, să sorb cafea, Privind de sus la toți golanii Ce trec pe sub fereastra mea...


content:
Se-ntoarce toamna iar, cu aiureli De vânt pe la ferești, Tu, suflet plin de griji și de-ndoieli, Te-nfiorezi de tristele-i povești... El povestește despre moarte foi Pe care le gonește ca pe-un roi, Ca pe-un convoi De fluturi morți, și ți le-aruncă-n geamuri, El stinge crini, și roze, și zambile, El frânge ramuri, Și plânge, și se tânguiește zile Întregi și nopți întregi, necontenit. Acuma stins și parcă ostenit Abia suspină, Ca plânsul violinei în surdină, Apoi își schimbă fără veste tonul Și-uimit l-auzi cum suie Din nou diapazonul Și șuieră, și fluieră, și vuie, Și vâjâie, și hohotă, și geme Într-un amestec înfiorător De bocet, și de vaiet, și blesteme! Ah, ce frumos, ce potolită vreme, Ce veac senin fusese până ieri! Ai fi crezut că firea amăgită De visul cald al somnoroasei veri, Așa bogată-n fermecate vise, Dormea, dar s-a trezit... Văzând fugită Vicleana vară care-o amăgise, Acum, când înțelege adevărul, Se zbate ca o mamă părăsită Și-n deznădejdea ei își smulge părul!...


content:
Visez. Încet se face dimineață... Sus, din mansarda — cuib de rîndunică — Proptit de geam, mă uit în jos cu frică La uriașul adormit sub ceață. În purpur mîndru soare se ridică, Luteției i-azvîrle raze-n față ! Ceas neuitat ! Priveliște măreață ! Aș vrea să zbor prin ferestruia mică... Parisu-ntreg îmi cîntă la picioare. Și nu e vis. Trăiesc. Biruitoare Se redeșteaptă simțurile-n mine... Ca fluture gonit din floare-n floare, Alerg pe străzi voios... În seri senine Stau de povești cu stelele vecine... II [ modifică ] Vuiesc trăsuri, tramvaie, trenuri, care Se-ncrucișează-n sus și-n jos. Drumeții — Năluci — aleargă ca năvala ceții Pe bulevarde-n veșnică mișcare. Luminile răsar prin galantare. În praf de aur, din adîncul pieții, De pretutindenea beția vieții Înalță zgomotoasele-i altare. Mă cred pierdut. În juru-mi, rîs și glume, Și cîntece, și lume peste lume ! Visez că-not pe-un ocean în spume. Căci curge-n clocot din ateliere Potopul viu al gloatei uvriere În vastele Parisului artere...


content:
M-apropiu din nou de dumbrava cea sfîntă, Să cad în genunchi la străvechiul altar, O dragoste veche din nou mă frămîntă : Îmi freamătă frunza, iar apele-mi cîntă, Și toate ca-n vis îmi apar. Ah, iar sunt copilul nebun de-altădată ! O floare, un flutur m-oprește din mers. Tot gîndul mi-e farmec, simțirea mi-e beată, Căci inima iarăși pornește să-mi bată, Și bate-n cadență de vers !


content:
Mergeam în întunerec și fără nici o țîntă, Cu fruntea încrețită, cu ochii în pămînt, Să plîng de mult uitasem, uitasem chiar să cînt, Căci fericit e-acela ce plînge-amar sau cîntă Atuncea cînd se simte mai trist și mai înfrînt ! Și ai venit odată cu mîndra primăvară, Tu, primăvară mîndră a vieții mele, Li ! Cum te văzu pribagul, pe loc se-nveseli. Și soare-n cer s-aprinse, și ciocîrlii cîntară, Și-un rai de viață nouă deodată ne-nvăli. Și s-a pătruns de farmec ființa mea întreagă Cînd tu mi-ai spus o vorbă și mi-ai șoptit cu drag... Eu mă duceam spre moarte, tu m-ai întors din prag... — Fii binecuvîntată pe cît îi ești de dragă, Stăpînă adorată a fostului pribag !


content:
Ți-aduci aminte de grădina morții ? Era-n amurg, cînd ziua se îngînă Cu noaptea, și, ținîndu-ne de mînă, Lăsasem pașii noștri-n voia sorții. Mergeam domol, vorbind în taină, pînă Ne-am pomenit deodată-n fața porții, Și-ntrarăm în lăcașul unde morții Dorm înfrățiți de veșnica stăpînă. Amețitor plutea-n răcoarea serii Mireasma florilor de pe morminte, Și pătrundea ființa noastră-ntreagă. Înfiorați de farmecul tăcerii, Tăceam și noi... Mai ții tu încă minte Întîia noastră sărutare, dragă ?


content:
Văzut-ați voi, cînd primăvara vine, Acele flori plăpînde, delicate, Care,-nflorite-abia, mor împăcate, Vestind albastrul zilelor senine ? Așa, poetul unor vremi uitate Solit a fost de armonii divine Ce-au fermecat o clipă din ruine Tîrgoviștea cu vechile-i palate. Cu el venea o-ntreagă primăvară De cîntece, dar fu ursit să piară... Trist sol sfios al zărilor albastre, Simțind că moartea timpurie-l darmă, Aruncă-n zorii deșteptării noastre Întîiul glas de trîmbiță de-alarmă !


content:
Străjer străvechi și plin de bărbăție, Gorunul uriaș spre ceruri cată... La umbra lui, pe-o noapte-ntunecată, Trei căpitani și-au fost jurat frăție. Ei s-au legat cu inima curată Să-și mîntuiască neamul de robie. Luptară dîrji, dar, prinși prin viclenie, S-au săvîrșit — martiri-eroi — pe roată. Trecură ani... Cumplit ofta iobagul, În lanțuri și mai crunte ca-nainte, Îngenuncheat de cei atotputernici, Cînd, iată, tînăr crai ridică steagul... Și sub gorun aceleași jurăminte Răsună : „Moarte domnilor nemernici !”. * Dar n-au vrut cei de sus să-l înțeleagă Și, după mari izbînzi și zile-amare, Într-o colibă, făr-o lumînare, S-a stins, pustie, viața lui pribeagă. Îl îngropară sub gorunul mare, La umbra-i, ce-i fusese-așa de dragă, Pe cînd ai lui umplură lumea-ntreagă Cu-al doinei vaier fără de-alinare. Bătut de ploi, de nopți vijelioase, Cercînd zadarnic pe urmași să-i cheme La luptă nouă, stăruie și azi Gorunul falnic, neînfrînt [1] de vreme, Ci trist își pleacă crengile-i stufoase, Umbrind mormîntul marelui viteaz. * Ce-nseamnă însă-a cerului mînie ! Ce-nseamnă norii vajnici de s-adună ? Gorunul azi mai greu din ramuri sună, Parc-ar voi eroul să-și învie ! În hohote de plîns ar vrea să-i spună C-ai lui uitară drept și datorie ; El cere-un semn din ceruri, să-i îmbie La luptă sfînt, ca în vremea bună... Și iacă ! Trăsnet zguduie gorunul Și val de crengi acopere mormîntul, În care mîndrul crai își doarme somnul... Ci toți stau muți și n-a-nțeles nici unul : Zadarnic Domnul și-a rostit cuvîntul, Căci au pierdut credința lor în Domnul ! ↑ În Poezii (1908), greșeală de tipar: nefrînt .


content:
S-a stins pe uliți cel din urmă zvon. Arar un pas răsună monoton Pe trotuarul luciu și pustiu... La colț, în umbră, micul vizitiu Așteaptă un tramvai întîrziat : El și căluțul lui, doi bieți fîrtați, Bătuți de vînt și ploi, Ce bine se-nțeleg ei amîndoi ! Pe după gît el i-a trecut un braț, Și fruntea și-a-ngropat-o-n coama Tovarășului credincios și blînd... Iar calul, nemișcat și el de teama Să nu-i alunge visul prea curînd, Ciulește doar urechea, cînd și cînd, În liniștea tîrzie ascultînd... Și ninge peste ei, și nu-și dau seama.


content:
Din vechi hrisoave, din scripturi bătrîne Strîngînd de-a valma note pentru Hronic, Așa-l văd eu pe tînărul canonic, Istoricul semeț și dîrz de mîne. Cînd cei puternici l-agrăiau ironic, El nu știu mînia să-și înfrîne. Mișei, l-au prigonit, l-au scos din pîne, Dar n-au înfrînt curajul lui demonic. Ca Dante, nențeles, pribeag prin sate, Îl văd apoi purtînd, trudit de cale, Gigantica sa operă în spate, Întreg trecutul națiunei sale : Un alt Infern , mai crunt, mai plin de jale, Căci toate-n el erau adevărate !


content:
Cîntec de leagăn ( O grădină îngeri meșteri... ), de Ștefan Octavian Iosif Cîntec de leagăn ( Hai, odor, hai, păsărică... ), de Ștefan Octavian Iosif


content:
Se-ntinde fără de hotar câmpia În visul liniștii de-amiaz furată... Doar, ca o liră-n aer spânzurată, Sus, cântă, nevăzută, ciocârlia. Dar ce nor alb departe-n drum s-arată? Tot vine, crește, parcă vijelia I-ar da avânt și i-ar spori tăria Cum trece vâjâind ca o săgeată! Săltând în fuga roților pripite, Ca și un monstru cu-aripi înmiite, Căruța Modei piere la răspânte... A izbutit doar câteva clipite Măreața pace-a firii s-o-nspăimânte... Sus, ciocârlia n-a-ncetat să cânte.


content:
Din bătrâne basne știu de-o închisoare, Peșteră adâncă, văduvă de soare, Aerul, de-o poștă, l-otrăvesc bureții, Mucegai de veacuri spânzură pereții, Și-năuntru doarme Corbea somn de vrajă, Duhuri necurate lângă el țin strajă. Doarme uriașul, răsturnat pe spate, Ferecat în lanțuri pline de lăcate, Barba-l învelește ca un strat de iarbă, Viperi și șopârle i-au clocit în barbă... Și-nchisoarea-i largă de-ar cuprinde-o țară, Totuși lui i-atârnă picioarele-afară, Ba mai pe-ndelete dacă s-ar întinde, Două țări alături ar putea cuprinde... Însă Corbea doarme... Pân' să se deștepte, Mult amar de vreme trebuie s-aștepte! Doar abia pe geană de-l atinge-o rază. Doamne, lume nouă, cum îngheți de groază! Doar prin somn de-și mișcă trupul într-o parte, Lanțurile-i grele zuruie departe, Și-o zbughesc prin găuri viperi și șopârle... — Hai, săracă lume, cum o să te-azvârle!


content:
Târziu se face ziuă, curând se face seară În odăița scundă din strada solitară. Hârțoage prin unghere și patul la perete, Iar lângă pat, pe masă, hârtii împrăștiete, Și-n negură eternă, o lampă mititică Abia îngân-o rază, de-ai crede că i-e frică... Ci totuși nopți de-a rândul, ea arde cu credință, Și zarea ei hrănește o dulce suferință În ceasurile triste de grea singurătate, Când numai vântul plânge pe uliți depărtate... Atunci ea luminează pe-un tânăr stând la masă Cum scrie și citește sau câteodată-și lasă Încet pe mână capul... Și cine știe unde, În care lumi și vremuri gândirea lui pătrunde, Când cată-n zarea lămpii ce-alăturea veghează Și-i încunună fruntea cu firava ei rază... Dar câteodată lampa, sătulă de veghere, Își pâlpâie-n feștilă lumina care piere Și umbre cresc și joacă pe ziduri și podele... Tresare visătorul atunci privind la ele, Oftând închide cartea sau lasă manuscrisul, Ca-n așternut să-și toarcă pe întuneric visul... A doua zi se scoală, se-mbracă și se duce, Dar parcă nu prea știe cam încotro s-apuce, Și-nfrigurat se-ntoarce în fiecare seară În odăița scundă din strada solitară... ... Voi mă-ntrebați acuma, firește: cine-i oare Acest copil sălbatic, cu fruntea visătoare, Adus de mine-n versuri cu artă-așa subtilă, Că, zugrăvindu-l, însumi i-am suspinat de milă?... "O, l-am ghicit!" va spune drăguța domnișoară, Oftând și ea la rându-i, căci nu-i întâia oară Când îi răsare-n minte duioasa cunoștință, Cu părăsita casă și viața-n suferință, Această arătare din vechile poeme, Ce nu cunoaște țară și nu cunoaște vreme, Acest erou romantic visat și zi, și noapte De brudnicele fete cu mințile necoapte... "Îl știu și eu! va zice băcanul cel simpatic. E vreun "împușcă-n lună", un tânăr ușuratic Ce scrie cărți cu versuri, — ei și?... ce-mi pasă mie, Că eu doar nu sunt membru de la Academie, Să stărui ca să-i deie vreun premiu, la-mpăcare, Și-apoi câți fac oferte și care mai de care!" Nu, scumpă domnișoară, nu chir Sotir, băietul De care este vorba nu face pe poetul, Și chiar de umple-adesea caiete-ntregi cu rime, Vă jur că până astăzi nu le-a citit la nime. E drept că trece strada cu pașii cam nesiguri. Și ochii câteodată îi ard aprinși de friguri, Și e cam tras la față, și pare cam anemic, Și nici nu cred să aibă vreun titlu academic (Căci titlurile astăzi la toți le-astupă gura), E drept că se ocupă chiar cu literatura, Dar... n-are mândre plete și nu-i croit la modă, Și dacă-n haină poartă vreun cântec sau vreo odă, Nu-s închinate totuși puternicilor zilei, Cum a făcut deunăzi poetul Mercantili, Nici nu discută artă în colț de cafenele Și are-o sfântă frică de proști și versuri rele. El este, cum s-ar zice, un tânăr oarecare, Copil preacumsecade, cu multă aplecare La-nvățătură: poate ar fi ajuns departe, Dar pân-acum, sărmanul, nu-avu, pesemne, parte... Crescut la umbra unei biserici vechi, la țară, Ați înțeles că nu e măcar nepot de vară Al vreunui stâlp al țării, și, prin urmare, nu e Împins de spete scara măririlor s-o suie... Pârinții lui muriră departe, în bordeiul Deasupra cărui, singur, mai stă de strajă teiul Ce i-a umbrit străbunii în zile mai senine... La umbra-i primitoare era așa de bine! Dar, din copilărie rămas orfan, băiatul A fost silit din vreme să-și părăsească satul Și la oraș el însuși pe sine să se crească, Cum cresc mai toți orfanii în țara românească. Azi dă-n familii lecții și scrie la gazetă, Ducându-și viața-n studiu și liniște discretă. Mai greu e însă iarna: doar la-nceput de lună O muzică de flăcări în sobă-i dacă sună Și-aruncă prin odaie un zâmbet cald ce-mbracă Într-o lumină dulce ființa lui săracă, Încât chiar și surtucu-i, ieșit de ploi și soare, Își ia atunci un aer voios, de sărbătoare... Încolo, totdeauna atotstăpân e gerul. Zadarnic soba veche mai străjuie ungherul, Și-adesea îi îngheață cerneala-n călimară... Dar viața asta totuși nu i-ar părea amară, De n-ar cunoaște lumea cum este prea de-aproape, Și-n ea n-ar fi nici oameni mișei, nici versuri șchioape... Deci, cum venea spre casă, într-un amurg de toamnă, Îl ia cu frig din spate... El, neștiind ce-nseamnă, Nu vrea să bage-n seamă că nu-s chiar semne bune... Dar nopțile și lipsa încep să se răzbune: O boală nemiloasă, încet, pe-ascuns, îl sapă, Și iată-l, stins și palid, pășind tăcut spre groapă. E obicei acuma să faci s-apară-o zână Ce vine-nduioșată... iar diafana-i mână Să-i netezească fruntea cu dragoste de soră, La viață rechemându-l în cea din urmă oră.... Ci zâna nu s-arată în chilioara tristă... De unde să s-arate, mă rog, când nu există? Așa, o vreme dânsul bolește din picioare Și nimenea pe lume nu l-a-ntrebat ce-l doare, Pân' ce-ntr-o dimineață vecinii mi-l aflară Mort în chilia scundă din strada solitară... O, Doamne, câte visuri și-avânturi mari înfrânte Pe veci sunt osândite cu el să se-nmormânte! Se spulberă-n risipa țărânii o comoară, Și nu-i întâiași dată, nici cea din urmă oară. Câți tineri ca și dânsul nu cad așa, victime, Că nime nu-i cunoaște, și nu-i iubește nime, Ca florile plăpânde ce n-au decât o vină: S-anunțe primăvara că trebuie să vină... Dar eu n-acuz pe nimeni de-această nedreptate! Nu osândesc pe nimeni. Știu că-n societate, Ca și-n întreaga fire, este-o economie De forțe ce se leagă, că unul dintr-o mie, Când nu-și găsește locul, de aur fie-i versul, De dragul lui o lume tot n-o să-și schimbe mersul. Nu osândesc pe nimeni, pe nimeni, o repet. Ce-am vrut să spun atuncea în versurile-aceste? V-am spus adevărata și jalnica poveste Cum se încheie-adesea o viață de poet!


content:
Departe, pân' la mine, blând, Înâiul vers al tău pătrunde; Uimit plec fruntea, și-ascultând, Tristețea nu mi-o pot ascunde. Te văd la masa ta de scris Și simt credința ta ce leagă De orice gând un mândru vis, De orice vis o lume-ntreagă! Așa ca tine-am fost noi toți, La vârsta când, robit deșartei Iluzii, socotești că poți S-atingi vreodată culmea artei. Dar prea e dulce, prea-i duios Și-atâta-ncredere respiră În plânsetu-i melodios Întâiul tău acord de liră... O, nu mă-ndur să te dezmint, Și trist, cu fruntea înclinată, Ascult străvechiul cântec sfânt Ce l-am cântat și eu odată...


content:
S-aud pretutindeni tălăngile sunând, Plâng unele cu larmă și altele-n surdină, Răspund și dau de știre că turmele-n curând Vor coborî la șesuri... În galbena lumină De-abia le-auzi cum sună, mai jos, tot mai departe... Le-adună vântul parcă în negre văgăuni Și-apoi le-alungă iar pe văi, și iar le-mparte Ca glasuri de alarmă ce prevestesc furtuni... Trezite din prăpăstii de plânsetele lor, Cresc negurile sure, alunecând tăcute, Ies după stânci în pripă și pier ca un decor Retras de mâna unei ființe nevăzute... Apar din altă parte, sporind acum treptat, Și-n falduri, ca o mantă, se lasă peste munte, Iar piscul singuratic, sub cerul întristat, Posomorât își trage căciula peste frunte...


content:
O, tu, cea mai frumoasă dintre zâne, Cu tot alaiul tău de bucurii, Toți te-așteptăm cu-atâta dor să vii: Dar nimeni, nimeni mai cu dor ca mine! Și ce-mi aduci tu, care pe câmpii Pui flori, și cerului dai zări senine, Și cântec lucitor, și unde line Izvorului, ce daruri tu-mi îmbii? Ce vis cerca-va de isnov s-alinte Un suflet amăgit de-atâtea ori? O, dac-aș ști că visul iarăși minte!... Atuncea poate-aș ramânea cuminte Și m-aș uita cu ochi nepăsători La iarba care crește pe morminte...


content:
Fantastic joacă rândunici zglobii În cerul plin de umbră și lumină, Și-i liniște adâncă în grădină, Sub piersicii cu flori trandafirii... Cu brațele sub cap, ce bine mi-i Cum stau așa, în liniștea divină: Pământu-i cald și cheamă la hodină, Întocmai ca o mamă pe copii... Pământ, bătrână gazdă primitoare A tuturor trudiților din lume, Ce bun ești tu în zilele cu soare! Tu-i hodinești, i-adormi, îi legeni lin La sânul tău, și nu-i întrebi de nume, Nici unde merg, și nici de unde vin...


content:
Sunt nopți când mă asemui Cu fiul de-mpărat, Ce străjuia sub pomul Cu merele de aur; Ca el veghez (când noaptea Ce-n juru-mi s-a lăsat Tăcută și târzie-i) Sub pomul fermecat, Ce poartă-al fanteziei Neprețuit tezaur... Sunt visurile mele Ce noaptea îmi răsar Mai vii decât atuncea Când în odaie-i soare; Și eu mă lupt cu somnul, Gonindu-l în zadar, Întind spre ele mâna, Cu râvnă-adâncă, dar Mă-nvinge-n veci stăpâna Putere-adormitoare... A doua zi, când caut La cântecul meu scris, Nu-l recunosc, și-atât e De ștearsă și pierdută Întreagă strălucirea Comorilor din vis, De pare că-ntr-o clipă, Când ochii i-am deschis, Ar fi furat-o-n pripă O mână nevăzută... De-s trist de-aceea ziua Ca fiul de-mpărat Ce străjuie sub pomul Cu merele de aur, Mă-ntorc voios (când noaptea Ce-n juru-mi s-a lăsat Tăcută și târzie-i) Sub pomul fermecat, Ce poartă-al fanteziei Neprețuit tezaur...


content:
Plăsmuiri din basme M-au împresurat? Aripi de fantasme Poate-au scuturat Aur peste ele? Cine dete, oare, Strai de sărbătoare Gândurilor mele? Stau încremenit — Parcă niciodată N-am mai pomenit Noapte-așa-nstelată, Floare de cireș Mai strălucitoare, Tril mai fără greș, De privighetoare! Luna iese-acum Și-n albastra noapte Ninge-argint pe drum, Umple tot de șoapte; Adâncite-n vis Florile grădinii, Gingașul narcis, Iasomia, crinii, Trandafirii-nvolți, Sub catapeteasma Uriașei bolți, Își unesc mireasma; Taine din povești Murmură-n fântână... Unde zăbovești, Dulcea mea stăpână? Tremură de dor Gândurile mele: Nu te-nduri de ele Tu, stăpâna lor, Care-n orice floare Pui un curcubeu — Tu, surâzătoare Rază-n plânsul meu?


content:
Te duci și, cum zâmbești nepăsătoare, M-abat din cale și mă simt murind... Pierdut spre tine brațele-mi întind Ca-n urma unei viziuni fugare, — Dar nu mai pot în ele să te prind. Te duci — și ca o umbră rătăcită Te voi dori în zilele pustii, Te voi striga în nopțile târzii, Și-n veci voi plânge vârsta fericită Când nu știam ce-nseamnă a iubi! O, dulce fericire risipită! De ce-ai venit și pentru ce-a fost scris Să-mi schimbi tu viața-n iad și-n paradis? Te duci și simt pe fiece clipită Că pierd în tine cel din urmă vis...


content:
La Nürnberg, în vechiul castel, Stăteam rezemat de-o fereastră, Privind cum se-mbracă sub el Orașul în negură-albastră. Și purpur plutea în fâșii Prin negura vânătă-a serii, Pe uliți străvechi și pustii Robite de vraja tăcerii. Și cum rămăsesem visând, Un clopot începe să sune Așa de duios și de blând De parcă o rugă ar spune... El sună, și alte-i răspund Cântând ca argintul de clare, Și-odată s-aude, din fund, Și clopotul domului mare! Și valuri de-adânci armonii Plutesc în fantastice zboruri, Părând că sunt sute și mii De îngeri ce murmură-n coruri... Dar eu, ca furat de un val, Pierdut în concertul haotic, Mă văd într-o sală de bal, O sală-n mărețul stil gotic. Și albă ca albul din crin, Ca umbra din umbră ușoară, De mine s-apropie lin O falnică, blondă fecioară. Eu stau și de-abia mai respir, Cuprins de-o sfială stângace, Dar ochii ei mari de safir Îmi spun că dorește să joace. Și-ajunge doar brațul să-ntind, Ea brațu-i pe umăr mi-așază, Și stăm să pornim dănțuind... Când muzica brusc încetează; Cu pasul greoi, un străjer Îmi tulbură singurătatea, Iar glasul lui aspru: " Mein Herr Îmi strigă — se-nchide cetatea!"


content:
De ce așa de trist rămâi Și trist înăbuși un suspin, Când rândunici în țară vin Din țări cu rodii și lămâi Și vezi cocorii cei dintâi Rotindu-se sub cer senin? De ce așa de trist revii Și trist rămâi, suspini stingher, Când negurile iernii pier Și roua scânteie-n câmpii Și mii de ciocârlii zglobii S-avântă ciripind la cer? De ce așa de trist suspini Și trist rămâi și-atuncea când Vezi florile-nflorind pe rând (Și chiar măceșii plini de spini) Și vezi pe-alee, prin grădini, Perechi de-ndrăgostiți trecând? — Cum n-ai fi trist, cum n-ai ofta Când numai dragoste respiri În tot cuprinsul mândrei firi, Când toate râd în preajma ta Și plânge-n tine inima Însângerată de-amintiri?...


content:
O, scump prieten, mă gândesc la tine Și-s ani de când ai fost uitării dat; Nu știu de ce mereu în minte-mi vine Surâsu-ți bun și-atâta de ciudat. Și răsfoind azi răvășita-ți carte, Mă năpădesc, făcându-mă să plâng, Miresme dulci de flori și frunze moarte, Parc-aș străbate într-un veșted crâng. Parc-aș vedea iar toamna ce-ntârzie Pe lunca fermecatului Siret, Și-aud cea de pe urmă poezie Ce mi-o spuneai așa duios și-ncet. Prieten mort, ți-aduci aminte oare De zilele seninei primăveri, Când îndrăgeam un fluture, o floare, Ca doi șăgalnici și naivi truveri? Ori, rătăcind pe lună prin alee, Visam la vreo domniță-ntr-un castel, Balconu-mpodobit cu azalee Și scara de mătase către el? Ți-aduci aminte-acele sfinte zile Când dibuiam întâiul ritm din vers?... Tu te-ai oprit la colțul unei file... Dar eu de-atunci, vai, câtă cale-am mers! Ci de trăiai și tu, era mai bine? Nu ești mai fericit acolo, mort? N-ai fi urcat Calvarul ca și mine, Purtând pe umăr crucea care-o port? N-ai fi văzut că cinstea-i vorbă goală, Că totu-i fals și sterp, n-ai fi văzut Cum cel mai bun prieten te înșală Cu cât mai mult în el te-ai încrezut? Și n-ai fi plâns, ca sub lumina stelei La Getsemani, marele Isus, N-ai fi strigat în spasmele-ndoielii: "O, Eli, Eli!..." către Cel-de-sus? O, mi-amintesc de ziua-ngropăciunii, De drumul spre mormânt de la spital, De steagul roșu ce-l purtau nebunii, Cari tot aveau pe-atunci un ideal! Căci inima ta nobilă și mare Și sufletu-ți profetic de artist Crezuse-n noua lumii îndrumare Și-n înfrățirea ce-a visat-o Christ!... Dar când cu toții-n cimitir intrară, Nici chiar mormântul nu-ți era săpat, Și s-au trudit groparii până-n seară Ca să-ți aștearnă cel din urmă pat... Văd o țărancă — e bătrâna-ți mamă — Cu fruntea rezemată de sicriu, Nemaiputând decât abia să geamă De mult ce-a plâns pe singurul ei fiu... Iar când plecarăm, coborî o ceață Ca un zăbranic mohorât și greu, Întocmai ca posomorâta viață Pe care-ai dus-o tu, și-o duc azi eu... Te-am plâns atunci... nu te mai plâng acuma. Din tot ce-am fost visat, m-aș mulțumi Să mă-nvelească și pe mine huma, Să pot uita, să pot măcar dormi...


content:
El n-ar dori să-l recunoască Pe lume nimeni niciodată, Să poarte pururea o mască Pe fața lui de chin brăzdată, Să treacă nebăgat în seamă, Ca și o umbră prin mulțime, Ce nici să știe cum îl cheamă Pe tristul făurar de rime... Doar seara când, trudit de cale, Se-ntoarce-n casa lui sihastră, S-audă cântecele sale Cântate de la vreo fereastră, S-asculte dus și nici să-i vină În minte cânturile-acele, Să-i pară-o inimă străină Că suferă și plânge-n ele...


content:
Nopți de veghe, nopți cu cerul Limpede cum e cleștarul... Umblă ziua alb ca varul Cine v-a-nțeles misterul! Albe nopți de insomnie, Nopți de vis și doruri pline, Mi-ați vrăjit, o, nopți senine, Trista mea copilărie! Și de-atuncea, nopți albastre, Baldachinuri prinse-n stele, Toate gândurile mele Sunt la voi, sunt ale voastre... Cu pleoapele deschise Stau și astăzi lângă stoluri, Chinuit de-aceleași doruri, Fermecat de-aceleași vise, Până roșii prin perdele Intră zorile și-anină Fluturi palizi de lumină De pereții casei mele...


content:
Mi-e dor de-un vis așa curat Și alb ca albul de hermină, Să râd ca florile-n lumină, Să uit că ros e de vermină Copacul vieții scuturat... Mi-e dor de tine, cea de ieri, Și iar visez că sunt cu tine... Și-atât de bine și senin e Când visul vine să m-aline Cu dulci și line mângâieri!... Visez că zâmbetu-ți divin În cale iarăși luminează-mi, Că iar la pieptu-mi vii să-ți razămi Căpșorul scump, și-adormi în pază-mi Ca-n vremile ce nu mai vin... Visez... dar visurile pier Curând, ca flori de brumă-atinse, Iar visul meu din urmă stins e... Cu brațe-ntinse-n gol și-nvinse, Drag vis de ieri, în van te cer! Și fără tine, viața mi-i Deșartă ca un țărm de mare, Pe care eu te chem din zare Și caut dus de se năzare Vreun semn pe apele pustii... Te chem și zi, și noapte, dar Tu nu-mi auzi în veci chemarea... Și nu-i mai fioroasă marea În zbuciumarea ei ca marea Mea jale, chinul meu amar!


content:
S-a înserat. Ușor se-nalță fumul De prin ogeaguri către bolta vastă, Domol coboară turma de pe coastă, Umplând cu larma de talange drumul. Blând, florile, în liniștea lor castă, Își dăruiesc văzduhului parfumul, Și noaptea-și cerne peste toate scrumul... Ici-colo numai licăre-o fereastă... Un clopot plânge-o clipă, și-apoi tace... Luceafărul în alba-i strălucire Răsare sus... Și-atâta sfântă pace Domnește-acuma peste-ntreaga fire, Că sufletul aripile-și desface Ca să se piardă în nemărginire...


content:
Se-ntorc iar zilele noroase, Cu negurile somnoroase, Și-amurgurile timpurii — Vin diminețile urâte Și nopțile posomorâte Și lungi, și negre, și pustii... Copacii, despuiați și jilavi Și triști ca cerșetorii schilavi, Gem biciuiți de vânt și ploi — Podoaba lor de-odinioară O zdreanță putredă-i ce zboară Și-i tăvălită în noroi... Veni-vor zilele senine, Vor râde florile-n grădine Sub arcul cerului senin... Veni-vor toate iar, știu bine... Ci eu, cu toamna care vine, M-aș duce, ca să nu mai vin...


content:
Cântecul ce-ades ți-l cânt Când te-adorm în fapt de seară, Puiule, e-un cântec sfânt, Vechi și simplu de la țară. Mama mi-l cânta și ea, Și, la versul lui cel dulce, Puiul ei se potolea Și-o lăsa frumos să-l culce. Azi te-adorm cu dânsul eu, Ieri — el m-adormea pe mine, Și-adormi pe tatăl meu Când era copil ca tine... Mâine, când voi fi pământ, Nu uita nici tu — și zi-le, Zi-le doina, cântec sfânt, La copiii tăi, copile!


content:
Poate ai vreun dor să-ți vindeci, Ori te paște vreun blestem? Dragul meu prieten, vin', deci, Toarnă în pahare vin, deci, Și să bem! Că beția-i rost de glume, E uitare de necaz... Crezi că Dumnezeu anume Când creă această lume Era treaz? În beția lui divină Lumea el când o născu, "Fiat lux!" cu gura plină Zise, și pe loc lumină Se făcu... Și de-aceea are vinul Darul de la Dumnezeu Să coboare-n ochi seninul Și s-adoarmă-n inimi chinul Cel mai greu! Știe-apoi și din Scriptură Cel din urmă bun creștin Să se ia de Paști, în gură, Sfânta cuminecătură Tot cu vin! Și-orice-ar zice fariseii, N-a schimbat c-un gest divin Însuși regele Iudeii, Christ, la Canna Galileii Apa-n vin?! Chiar poetul când se-mbată Nu-i mai inspirat la scris? În lumină-adevărată Toate-atunci lui i s-arată, Ca un vis... Până când, deci, urcă-n vie Vreji de viță pe haraci, Sus paharele, frăție!... Și pe urmă... pot să vie Mii de draci!


content:
Cuprins 1 I - Amicilor 2 II - Unui pesimist 3 III - Volumului de "epigrame" 4 IV - Imitație 5 V - Catren I - Amicilor [ modifică ] Vă-ntreb, amici, încă o dată: La ce-mi tot dați târcoale? Oh! da, am inimă bogată, Dar buzunare — goale. II - Unui pesimist [ modifică ] Vorbește, râde cu măsură! Arată-ți ochii plânși și triști! Căci nu uita:-n literatură Te numeri printre pesimiști. III - Volumului de "epigrame" [ modifică ] Pe orice filă, patru versuri, Ce de-aurite cercevele! Le-am cercetat cu de-amănuntul Dar n-am găsit o pânză-n ele. IV - Imitație [ modifică ] Toți laudă pe-Alecsandri. Câți au citit ceva din el? Prefer să fiu mai mult citit Și lăudat mai puțintel. V - Catren [ modifică ] Mor iluziile toate, Cad cu cât te faci mai om: Precum cad roadele coapte Scuturate dintr-un pom.


content:
Visam deștept pe jumătate... Era o liniște în casă, Și ziua în amiaza mare Părea că-i noapte luminoasă... ... Și se făcea că am o mie Monede-n aur... o comoară! Trântit pe canapea alene, Sorbeam cafea, fumam țigară... Copiii mei, în loc de zdrențe, Purtau veșminte noi, alese, Nevasta mea era mai mândră Ca cea dintâi dintre prințese. Chiar eu schimbasem redingota Cea roasă-n coate și cu pete; Perdele scumpe-aveam la geamuri, Și ce covoare, ce tapete! Ba-i dasem unui biet prieten, Acuma chiar, un pumn de lire, Și cum îmi mulțumea, săracul, Plângând d-atâta fericire... Tresar... Cine-a bătut în ușă? Mă pipăi... Unde-s banii mei? — Bărbate, scoal', uitași de slujbă? Hai, uite, că-i trecut de trei!


content:
... Ieri, mamă, trist trecea pe stradă, Atât de palid și-aiurit Se clătina și sta să cadă, Și zdrențele-atârnau pe dânsul... Eu, mamă dragă, l-am zărit Și m-a-necat deodată plânsul. Da, l-am văzut și astăzi, mamă, Tot da din mâini, vorbea mereu, Și nici nu m-a luat în seamă. Era pe stradă multă lume, Și îmi venea așa de greu Că nu puteam să-l strig pe nume... S-au strâns în jurul lui grămadă, Toți îl făceau bețiv, mișel, El s-a luat atunci la sfadă, Eu m-am apropiat cu teamă... I-am întrebat: "Ce-aveți cu el?" Și ei au râs de mine, mamă!... De-aș fi avut atunci putere Să-i bat pe toți, i-aș fi bătut! Căci de rușine și durere Tot sângele-mi fierbea în vine... Dar am rămas pe loc pierdut Și nu știam ce e cu mine... Mi-e tată doară, și mă doare Să-l văd batjocorit de toți... O, mamă, fii îndurătoare, De ți-a greșit, nu ține seamă, Și iartă-l, iartă-l, dacă poți, Că n-a fost el de vină, mamă... Ori poate nu-ți aduci aminte, Plângând amar, cum îți cerea Să uiți ce-a fost mai înainte Și să trăim iar împreună? De ce cu el ai fost mai rea, Când ești cu mine-așa de bună? De ce l-ai izgonit cu sila, O, pentru ce l-ai izgonit? Cum nu te-nduioșase mila, Și ți-ai întors cu ură fața, Când a strigat: "Nenorocit Voi fi de-acuma toată viața!" Știai că o să-și piardă firea, De n-o să-l ierți, cum te-a rugat. Și tu i-ai dat nenorocirea, Când numai cu o vorbă bună Puteai să-ndrepți ce s-a-ntâmplat, Și să trăim iar împreună... Dar ce urât te uiți la mine! Te-am supărat cu vreun cuvânt? Nu ți-am vorbit cum se cuvine? Nu sta cu fruntea încrețită... Mai bine intru în pământ, Decât să mi te știu mâhnită! Căci de te supăr, mamă, oare, Atunci, al cui o să rămâi? Să plec și eu în lumea mare? Să rătăcesc și eu ca dânsul Pierdut și fără căpătâi? Nu vezi că mă îneacă plânsul?... Și-l văd în vis adese, mamă, Trăgând să moară, părăsit!... L-aud plângând încet... te cheamă... Plângând, te roagă de iertare... Eu, lângă el, plâng aiurit, Tu, numai, stai fără-ndurare... . . . . . . . . . . . . . . . O, fie-ți milă, mamă dragă, Și iartă-l, cheamă-l înapoi! De vrei, îl fac eu să-nțeleagă Că-l ierți... și o să fie bine... O, mamă,-ndură-te de noi, Și nu te mânia pe mine...


content:
A fost o fată de-mpărat Frumoasă ca o zână... A fost o fată de-mpărat Cu ochi vicleni, cu păr buclat, Cu inima păgână. Sta visătoare-odată-n prag Și-un paj trecea pe scară, Sta visătoare-odată-n prag, Și-n treacăt îi șopti: "Mi-ești drag, Mi-ești drag din cale-afară!" A doua zi îi iese-n drum: "Mi-ești drag cât nu pot spune!" A doua zi îi iese-n drum, Și fuge, izbucnind acum În hohote nebune... Iubite, să-ți mai spun ai vrea, Cum s-a-ncheiat povestea? Iubite, să-ți mai spun ai vrea?... Dar dac-ar fi povestea mea În rândurile-acestea?


content:
E mult de-atunci... și, totuși, ai crede c-adineauri Visai că lupți de-a valma cu zmei și cu balauri, Să dezrobești pe mândra copilă de-mpărat... E mult de-atunci... și, totuși, ai crede c-adineauri Visai pe-nvingătorul, încununat cu lauri, În lupta pentru bine, de-o lume admirat... Azi, obosit și sceptic, ai devenit cuminte, De visul de mărire râzi când ți-aduci aminte, Cum râzi și de himera minunii din povești; Dar te cuprinde jalea că te-ai jertfit durerii, Și-ai prăpădit o viață, luptând cu mici mizerii, Și n-ai avut o clipă norocul s-o trăiești!


content:
Amintire , de Dimitrie Anghel Amintire , de Ștefan Octavian Iosif Amintire , de George Ranetti Amintire , de George Topîrceanu


content:
Psalt înțelept, comoară nesecată De basme bătrânești și vechi zicale, Rapsod glumeț, iubit de mahalale, Cari răsunau de cântece odată, Ce-mi pasă dacă criticii de-azi cată În versul tău greșeli gramaticale! Eu te slăvesc de dragul muzei tale, Apusă azi cu lumea ei uitată. Te văd blajin, muncind din greu, iar seara Stai în cerdac, îți acordai ghitara, Cântai vreun psalm, vreo doină, mici balade... De prin vecini, pândeau pe la ferestre, Oftând în taină, tinere neveste Și pe furiș îți aruncau ocheade...


content:
Vii să-mi bați iar în fereastră, Tânăr soare auriu, Și zăpada de pe coastă Fuge ca argintul viu. Saltă gureșe șuvoaie. Spumegate și zglobii. Cântă cinteze-n zăvoaie Și-n văzduhuri ciocârlii! Ca zăpada care piere După veacul iernii greu, Piei și tu de-acum, durere, Iarna sufletului meu! Albe la fereastră, două Crengi de măr mi-au înflorit: Vino, primăvară nouă, Vreau să uit c-am suferit...


content:
I [ modifică ] Când l-a zărit, Venea în sus Din răsărit, Ea — din apus. De nu mă-nșel, Era-n april: Copil și el, Și ea copil! Cum s-au văzut, Dragi și-au căzut. Cum și-au zâmbit, Și s-au iubit. Și-au hoinărit În jos și-n sus, Spre răsărit Și spre apus... Dar ceasul cel Fatal veni — Ea râse, el Îngălbeni: S-au despărțit; Și ea s-a dus Spre răsărit, El — spre apus... II [ modifică ] Te prind Fiori Privind La flori Vai, când Mai treci Pe vechi Poteci Și vezi Trecând Perechi La braț, Și cum Te-abați Din drum, Oftezi Și-ți chemi În gând Un blând Profil, Și gemi Plângând Nebun, Ca un Copil! III [ modifică ] Eu știu cât sunt De efemer — Un fulg în vânt — Dar până pier, Vreau să te cânt! Un cântec sfânt Cum n-a sunat Mai minunat Nici pe pământ Și nici în cer... Și-atâta-ți cer În schimb, ca preț: Doar să zâmbești Când trist, pe drum, Îl întâlnești Pe cântăreț — Tu numai cum Știi să zâmbești!


content:
Culcat pe-o bancă-ntr-o grădină Pustie, doarme și suspină În vis, și creștetu-i nălbit Străluce nins de lună plină. Arar vreun trecător grăbit În treacăt dă din cap și cată La el, — își vede-apoi de cale Mergând la treburile sale... El n-are drumuri, n-are rost, El n-are nici un adăpost Sub larga boltă înstelată O traistă căpătâi, o zdreanță De mantă veche, un toiag — Tovarăș vieții de pribeag — Și nici un dor, nici o speranță! Și cum pe bancă stă culcat, E parc-un naufragiat Pe-o scândură de vas sfărmat. Zvârlit, la voia întâmplării, De jocul apei înspumat Pe-un țărm pustiu, din largul mării...


content:
Ce dulce mustul murmură pe vrană! Lungi chiote răsună prin podgorii, Cu doniți pline, fetele, feciorii Glumesc, s-alungă, cântă, se hârjoană. — Aduceți must, să-nchin și eu o cană! S-ascult o clipă cântecul viorii, Că-s mort de sete și străin ca norii... Vreau să petrec și eu cu voi o toană! Mulți ani și toate bune, vieriță! Ce bine-i sta în păr cu foi de viță... Dar soarele-i de mult ascuns sub creste... M-am dus... de-atunci plutește o șuviță În ochii mei — și-s ani... Și totul este — Ori mie-mi pare numai? — o poveste...


content:
Atâtea nopți de zbucium și veghere Ce slab și palid te-au făcut la față! Ca un drumeț din văi pierdu-te-n ceață Te bucuri azi, că vezi că noaptea piere, Și cum întâia rază te răsfață Pe frunte, dulce, sfântă mângâiere A celui ce dă tuturor putere Din nesecatul lui izvor de viață! Ascultă ciocârliile departe Cum trâmbițează imnul biruinței! Jos, ară omul în sudoarea feții. Sus! Sus! Îmbracă platoșa credinței Și-aruncă-te viteaz în toiul vieții: Iubește, cântă, luptă — pân' la moarte!


content:
Când am pornit cu mult avânt pe-un drum Pe care îl urmez, ați râs de mine. Dar eu urmez și-acum același drum, Cu ochii duși în zările senine. Îmi urmăresc și-acuma drumul meu Pe care pas de om nu-i pomenit, Și de prăpăstii m-am ferit mereu Oricât de mult m-ar fi ademenit. De fiare mă feresc în drumul meu, Nu că m-aș teme doară eu de ele, Dar ținta-naltă a vieții mele Era spre culmi, spre culmi să urc mereu. Și dacă bat azi drumuri nebătute Și sângeră genunchii mei pe stânci, E numai ca să pot scăpa mai iute Din mucegaiul văilor adânci.


content:
PERSOANELE DARIUS, MEDUZA, DOUĂ SCLAVE MEDUZA (culcată pe o blană de tigru) Aduceți flori și muzică s-adie... Vreau să m-adoarmă dulcea melodie... (Muzică) O SCLAVĂ Stăpâna nu coboară în odaie? MEDUZA Să-mi puneți flori de busuioc în baie, Că floare a iubirii-i busuiocul Și poate-așa să-mi mai astâmpăr focul. A DOUA SCLAVĂ Stăpâna nu coboară în grădină? MEDUZA Pe Darius îl cer, el vreau să vină... (Intră Darius): DARIUS Umil în față robul ți se-nchină! MEDUZA De ce nu vii aproape, lângă mine? DARIUS Stăpână, mă întorc din țări străine Și-s plin de praf... MEDUZA Ci vino să te scutur, Berbantul și șăgalnicul meu flutur! Ah, ce frumos ești tu! Și cum te plac... Ieri se plângea un ram de liliac Că tu ai fi mai alb ca dânsul... Spune: Adevărat să fie?... Și-un căpșune Plângea, zicând că ți-e mai roșă buza... DARIUS Dar cea mai albă floare e Meduza! MEDUZA Să nu te uiți cu ochii tăi de pară Așa de trist la mine-n astă-seară, Că poate mor... DARIUS Eu voi muri de dorul Meduzei mele... Poți să-ntrebi izvorul De ce și zi și noapte plânge-ntruna? MEDUZA Poți spune pentru ce apune luna? DARIUS Dar luna-i castă, luna nu cunoaște Iubirea și nici chinul care-l naște. MEDUZA Când cântă în umbrar privighetoarea, Poți spune pentru ce-nflorește floarea? DARIUS Sunt flori cari nu dau floare niciodată... MEDUZA O! primăvara fie lăudată: Ea are flori destule, dar le ține Ascunse-n umbră numai pentru tine... DARIUS Ți-aș da o floare, dacă ai primi-o. MEDUZA O, Darius, e floare de adio? DARIUS Meduza, nu: e floarea cea mai scumpă Pe care alte mâini nu pot s-o rumpă. MEDUZA Atunci s-o port în păr ca o podoabă? DARIUS Acel ce-o dăruiește nu întreabă. MEDUZA Aș întreba și parcă mi-este frică: O floare moartă nu se mai ridică. DARIUS Când vine primăvara, orice floare Își redeschide foile la soare. MEDUZA Dar ce se face palida răsură Ce-ți pune veșnicul pojar pe gură? DARIUS Pe gura ta aș vrea să mor, dar nime N-ar crede că se-mbină două rime... MEDUZA Sărută-mă... Așa... Ce bine mi-este! De unde vin săruturile-aceste? DARIUS Le-am cumpărat în târg, la Syracuza... MEDUZA Sărută-mă... Ah, cum mă arde buza... O, dulce e ... Ce sfântă-i sărutarea! Auzi cum cântă-n crâng privighetoarea? DARIUS Menește-a moarte... Cântă ca nebună... Vrei tu să mori cu mine dimpreună? MEDUZA Să mori așa de tânăr?... O comoară! Vai, cine e așa nebun să moară?! DARIUS Dar ochii tăi cu nesfârșite visuri Ce mă atrag cu negre guri de-abisuri... MEDUZA O, Darius, sărută-mă și lasă Apoi să vină noaptea-ntunecoasă... DARIUS Dar brațele ți-s albe cum sunt crinii De pun în umbră florile grădinii. MEDUZA O, Darius, sărută-mă odată! Vezi, gura mea e-așa de însetată... DARIUS Dar gura ta e roșă ca răsura... MEDUZA Ah, simt sărutul tău și-i simt arsura, Și simt durerea, jalea despărțirii... De-aceea-s triști și palizi trandafirii, De-aceea doarme veșnic tristul nufăr, Fiindcă eu mă zbat amar și sufăr; De-aceea crinii plâng și viorica Tremurătoare-și tăinuiește frica; De-aceea și frumoasele verbine Au cupele mereu de lacrimi pline... DARIUS O, te-am văzut odată, dinspre zori, Alunecând ușoară printre flori Și cum sorbeai din albele zorele Curata rouă ce străluce-n ele... MEDUZA Voiam să uit ce dulce ți-e sărutul... DARIUS Așa de mult te farmecă trecutul? MEDUZA Voiam să uit îmbrățișarea-ți dulce... DARIUS O, cine n-ar fi vesel să se culce Pe-aceste brațe albe cum e crinul!... MEDUZA Vroiam să uit ce dulce ți-e suspinul... DARIUS Pe brațul tău mai alb decât zăpada Aș vrea să mor... MEDUZA Ar fi prea dulce prada... O, vino... gura-mi tremură de sete, Și flori de nufăr îmi lucesc pe plete... Și-n ochii tăi s-a rătăcit o rază... DARIUS Pe sânul tău zăpada scânteiază... Și lebăda ce-alunecă pe ape Nu e mai albă... MEDUZA Vino mai aproape... DARIUS Tu poate știi, Meduza mea frumoasă, Că lebăda-i o mândră-mpărăteasă Și, când ea se strecoară albă printre Înalte trestii, parcă stă să intre În albul ei palat plin de fantasme Și trece-așa ca un crâmpei de basme În clar de lună. MEDUZA Vino mai aproape... DARIUS Și-atât de dulce-alunecă pe ape... MEDUZA Aș vrea și eu s-alunec lângă tine... DARIUS Palatul ei e astăzi în ruine; O vrăjitoare hâdă-a blestemat-o: Privește-o numai cum se duce... Iat-o... A dispărut în trestii și departe Suspină harfe trist din coarde sparte... MEDUZA O, Darius! Ce ai?... Tu tremuri?... Spune! Abia mai pot să-ngân o rugăciune. În ochii tăi se face întuneric: Se risipește visul meu feeric, Și luna plânge învelită-n ceață, Asupra-mi cade-o liniște de gheață... E mort... e rece... Ochii-i de văpaie Privesc haotic... Trestia se-ndoaie Lovită de furtună... O lumină Orbește ochii mei, și prin grădină Aleargă despletită vijelia... S-a stins norocul meu și veselia! S-a dus iubirea!... Darius, răspunde! Fiorul morții negre mă pătrunde... O, unde să mă duc?... De unde vine Acest val de-ntuneric și pe cine L-acoperă cu fioroasa-i mantă?... S-a stins Meduza, dulcea ta amantă!


content:
Acum începe munca cea spornică și saltă C-o grabă fericită dintr-o rotilă într-altă, E-o spornică-nfrățire de mii și mii de fire, Ca un acord armonic de încordate lire. E-o goană de bobine, de roți și transmisioane, Ce prind să se-nvârtească și-ncep să se hârjoane. Și vuie toată casa de-asurzitoarea larmă. Ici munți albi de zăpadă se zdrumică, se sfarmă, Pe roțile-nroșite ies norii albi de aburi; Viu apa clocotește și colcăie în jgheaburi; Urzeala străvezie pe suluri se destramă; Ici fără preget zboară suveica și recheamă Mereu tot alte fire ce se-ntrețes grăbite În unda înspumată a pânzei înălbite, Și fabrica răsună de sfântul glas al muncii, Al muncii ce hrănește și mamele, și pruncii.


content:
Lună, tu, care te duci peste zi, O, ce se-ntâmplă cu tine? Spune, crăiasă a nopților și Candelă a nopților line! Torță de-argint ce spânzură-n cer Tristă, și palidă liră. Taină a nopții, vrajă, mister, Cântec în somn ce suspină! Tu, ce ningi floare de-argint pe alei Și argintoase prin ramuri, Faci ca să picure ploi pe scântei, Pui poleială pe geamuri. Tu, ce-n frumoasele nopți de florar Și-n drăgăstoasa lui lună, Când își recapătă versul ei clar Privighetoarea nebună, Tu, care spânzuri o candelă sus, Albă în noaptea cea sumbră, Și luminezi pe divinul Isus, Chipu-i ce luce din umbră, Tu, ce pe vârfuri de brazi îți strecori Horbota, albă podoabă, Duci în genune albastrele flori Care pălesc prea degrabă. Tu, care rătăcitoare năluci Faci să umble-n portaluri, Negre fantome aduci la răscruci, Farmec urzești peste valuri. Tu, care tremuri pe ape ușor Horbotă albastră și fină, Faci un palat strălucit dintr-un nor Și îl inunzi în lumină. Tu, întristatul, tăcutul străjer, Crai trist de veghe, când ție Stelele-ți spun povești de mister, Tainice-n pacea târzie. Înger de pază cu braț de argint, Crainic al nopții senine, Scuturi în orice ascuns labirint Dulce parfum de verbine. Tu, ce ne porți pe drumuri pustii Până la granița zării Și strălucești peste dealuri, câmpii Și ape pustii ale mării... Tu, ce străbați printr-un nour încet Ca prin tăcute palate, Tristă și pală, ca Lady Macbeth, Ganguri întunecate. Tu, care tremuri pe trestii și-arunci Firele lungi de beteală Și rătăcești prin văi și pe lunci Tristă și alb-ideală. Tu, ce fecioarele mi le-ncununi Cu diademe de rază Și te-adâncești printre negre genuni Unde Satana veghează. Sunet al nopții, duh protector! Rază eternă și vie, Duhul meu saltă cuprins de fior Și preamărire-ți cânt Ție!


content:
Citesc... De sub pleoapă nu o dată Îmi scapără în jos, pe obrazul meu, O lacrimă... și te citesc mereu Și parcă te-aș citi întâia dată! Ce orizonturi nouă-mi luminezi Cu raza genială-a minții tale! O lume ideală tu-mi creezi Și peste toate-arunci un giulgi de jale Ce fâlfâie întunecat în aer... Și strunele pe care ning petale Suspină-amar, ca-n vis, abia atinse De degetele-ți palide și reci, De degetele-ți reci și-atât de pale... Scoțând sub mâna ta măiastră-un vaier... Și fruntea ta cu lauri o-ncununi, Cu crini, cu nuferi, ferigi din genuni, Cu trandafiri ce din grădini i-aduni... Plutind spre culmi cu aripile-ntinse, Învăluit în nouri, tu petreci În sfânta-apoteoză-a morții reci... O, numele tău sfânt poți să ți-l treci În cartea nemuririi necuprinse... Cât va mai izvodi glas omenesc, Un viers în dulcea limbă-armonioasă Din cea mai scundă și-umilită casă A preamăritului grai românesc!


content:
— Au fost odată trei secerătoare Ce se iveau din lanuri pân-la brâu — Trei flori ce-acum se deschideau la soare, Acum piereau în aurul din grâu... Au fost odată trei secerătoare... Înșiră-te frumos, mărgăritare! --Și iată că, adus de întâmplare, Trecea un fiu de împărat în sus, Și-a zis atuncea fata cea mai mare: „De m-ar lua pe mine-aș fi în stare Ca să-i îmbrac palatul cu un fus..." Înșiră-te frumos, mărgăritare! --Și-a zis atunci copila mijlocie, Străfulgerând cu secera, pripită: „De m-ar lua pe mine de soție, Eu i-aș hrăni palatul cu o pită..." Dar el privi la ea cu nepăsare. Înșiră-te frumos, mărgăritare! --Și dintre spice-a zis a treia floare: „De m-ar lua pe mine, eu i-aș face Doi feți cu plete de-aur lucitoare..." Stă dus feciorul de-mpărat și tace, Și-a treia zi la curte-i nuntă mare... Înșiră-te frumos, mărgăritare! — Dar când a fost să nască-mpărăteasa, Plecă-mpăratul plin de grea-ntristare, Și o țigancă singură rămas-a Ca s-o-ngrijească-n ceasul de-ncercare... Că s-au sculat vrăjmași cu oaste mare... Înșiră-te frumos, mărgăritare! — Iar când se-ntoarse-acasă împăratul, Dorit să vadă cum îi sunt feciorii, Găsi doi pui de lup — râdea palatul, Și clătinau din cap diregătorii... Și-mpărăteasa — ajunsese cersetoare... Înșiră-te frumos, mărgăritare! --Și s-a făcut țiganca-mpărăteasă, Iar cei doi frați, uciși de ea cu ură, În locu-acela unde-i îngropase, Doi dafini auriți se prefăcură... Când i-a văzut, a prins-o spaimă mare... Înșiră-te frumos, mărgăritare! Și-a dat poruncă scorpia să-i taie, Și ea cu mâna ei pe foc i-a pus, Dar fără veste-atunci din vâlvătaie Zburară două scânteioare-n sus Și au căzut pe-un țărm de apă mare... Înșiră-te frumos, mărgăritare! --Și Dumnezeu cel bun și mare dete Din cele două mândre scânteioare Să fim iar feți cu daurite plete, Și să venim aici la șezătoare, Să spunem trista noastră întâmplare, Înșiră-te frumos, mărgăritare! Plângea cu hohot biata-mpărăteasă Într-un ungher, cum asculta acestea, Iar împăratul crunt se-ntunecase Înțelegând ce rost avea povestea, Pe când țiganca se făcea ca varul... Și singur se-nșira mărgăritarul!


content:
De-acum te las pe tine și pe-ai tăi Și-Ardealul plin de cântec și de jocuri, De mândre fete și voinici flăcăi... Știu eu de mai revin pe-aceste locuri? Ce dor mi-era de ele — căci pe-aici Am petrecut, ca prunc odinioară! Te sperii când de pe trecut ridici Păienjenișul care-l înfășoară... De-aș fi rămas ca tine, în Ardeal, Statornic stâlp al datinii străbune, Într-o căsuță albă, sub un deal, Ferită de primejdii și furtune; Să fi rămas acolo, să muncesc Înconjurat de oameni cumsecade, În albele cămăși ce strălucesc Ca spuma de șuvoaie în cascade; Să fi rămas în casa de sub deal, De unde-n neguri vezi sclipind Carpații... Dar eu m-am dus, și te-am lăsat, Ardeal, Ca un fugar mi-am părăsit eu frații. Și ce frumos era să fi rămas Alăturea cu alții și cu tine. Să-nalț și eu pentru dreptate-un glas Și să v-ajut în lupta pentru bine. Să stau și eu de tine-alături azi, Și eu ca tine să-mi încheg cântarea Din vuietul eroicilor brazi Ce strigă peste culmi redeșteptarea! Și de scriam un vers mai avântat, Aprins de-obida silei seculare Și eu de bună seamă-aș fi gustat Ce dulce-i pâinea temniței maghiare... M-am dus — și spune-mi tu ce-am folosit Pe unde-am fost, cât am umblat prin lume?... Azi m-aș întoarce, însă obosit, Înfrânt și trist... Dar vremea ta acum e! Rămâi tu dar acolo unde ești, Să-mbărbătezi și să măngâi poporul... Tu ai să lupți, tu ai să biruiești Și-n cântecele tale-i viitorul.


content:
Neagră-i noaptea de decembre. Urlă crivâțul prin codri, Pe câmpiile-nghețate, Pârjolite și pustii. Neagră-i noaptea de decembre, Și în zeghea ei cea neagră Numai bine se ascunde Ștefan cu vreo zece mii. Dar în sala luminată, Sub înalte bolți, la Baia, Mândră masă e întinsă, Mândri oaspeți o cuprind. Sună vesele fanfare, Spumegă în cupe vinul... Încrezut și vesel, craiul Se ridică hohotind: — Cum azvârl această cupă, Astfel am s-azvârl coroana De pe capul tău, Ștefane! Și-am să-mi țin cuvântul dat! Zice — vrea s-arunce cupa Cu dispreț — dar nu sfârșește: Lung răsună fiorosul Glas de bucium depărtat! — Alergați la arme! Arme! Vin valahii! Vine Ștefan! Răcnete înăbușite, Tropot și nechez de cai Năvălesc tot mai aproape, Și ferestrele deodată Strălucesc în zori de pară: Vine Ștefan „cu alai!" — Dați-mi scutul! Dați-mi spada! Strigă craiul. Dați-mi calul! Arde Baia — limbi de flăcări Pretutindeni o închid. Valvârtej pe strâmte uliți Pâlcuri de oșteni aleargă Și cu chiot moldovenii Sfarmă, rup, lovesc, ucid! În zadar vitejii unguri Dârji la luptă se-ncleștează: Beți de vin, orbiți de flăcări, Se ucid ei între ei! Iată craiul se repede — Zid de lăncii-l împresoară, Moldovenii dau în lături; Lupta-ncepe cu temei. Groaznic însă Ștefan-vodă În mijlocul lor răsare, Într-o roată de văpaie Ca un duh răzbunător, Furtunos, măreț, puternic, Strânge-n pinteni bidiviul, Paloșu-i străluce-n noapte Ca un fulger prins din zbor! Armele sclipesc în juru-i, Caii sforăie sălbatic, Joacă flamurile, urlă Buciumele de măcel, Și cu coase și topoare, Zguduind, călări, pământul, Năvălesc de pretutindeni Moldovenii după el! Unde-ți este fala, rigă? Unde-i lauda deșartă? Cine trece, dus în leagăn, Sub o glugă de cioban? Cine trece trist Carpații, Pe poteci ascunse-n munte, Cu-o săgeată-nfiptă spate: „Dar" primit de la Ștefan? Niciodată craiul tânăr, Cel vestit ca bun din fire, N-a purces cu-ai lui mai crâncen Și mai neînduplecat. Și de ciudă că-l bătuse Ștefan-vodă în Moldova, A zăcut mai multe zile, Până ce... s-a vindecat. Dar pe Ștefan-Moldoveanul L-a lăsat de-atunci în pace — A simțit că e mai bine Să-și atârne spada-n cui, Și că Ștefan-Moldoveanul Nu prea știe, zău, de șagă: Cât pe-aci era să-și lase Oasele-n Moldova lui!


content:
Ștefan-voievod, Slăvit de norod, S-a sculat în zori, Pe la cântători, Și s-a mânecat, Măre, și-a plecat, C-un pâlc de curteni, Falnici moldoveni, Și s-a dus, s-a dus Prin Țara-de-Sus, Și-a ajuns voios În Țara-de-Jos. Iar dacă-a ajuns, I-a venit răspuns, Că dușmanii Țării, Cât nisipul mării, Năvălesc grămadă, Pustiesc și pradă... Ștefan-voievod, Slăvit de norod, Nu s-a-nspăimântat De câte-a aflat, Ci din bucium sună, Și gloate-și adună, Iar în Cel-de-Sus Nâdejdea și-a pus, Unde e nădejde La ceas de primejde... Domnul s-a-ndurat Și l-a bucurat, Și-a trimis o ceață Către dimineață... Ștefan, când văzu Ceața ce căzu, Repede-a-nțeles Repede-a ales Pe câțiva viteji, S-aștepte prilej În crâng nepătruns, De ceață ascuns, Dincolo de vad, Mai sus de Bârlad; Când o da el semn, Să-și facă îndemn, Să strige, să urle, Din tâmpini și surle, Tobele să bată În goană turbată, Ca să zăpăcească Tabăra turcească, Să creadă că-n coaste Vine mare oaste. Iar domnul viteaz, Cel de-a pururi treaz, Pân-o prinde știre Turceasca oștire, Grabnic s-o lovească Și s-o dovedească... Și așa a fost Gândul lui cu rost: Tâmpinele-au prins Sâ țipe-nadins, Tobele să bată În goană turbată, Buciume și surle Să strige, să urle, Turcii călăreți, Alergând orbeți, Cum au auzit, S-au și repezit, Dar de după pod, Ștefan-voievod, Pe neașteptate Le-a sărit în spate! Turcii dau de crâng, Șirele se frâng, Repede se-ntoarnă, Caii se răstoamă, Și mereu se-ndeasă Prin negura deasă, Prin smârcuri și zloată Se ucid în gloată, Pe pod se repăd Loviți de prăpăd, Se izbesc în dos De malul râpos; Podu-i frânt în două, Săgețile-i plouă, Coase și topoare Cad fulgerătoare! Și, lovit de-o rază, Ce i-e dat să vază Pașa Soliman? Vede pe Ștefan, Cum venea, curat Ca un leu turbat, Cu coama în vânt, Dus de Duhul Sfânt, Cu oștenii săi — Ceata lui de lei! Spulberă și taie, Paloșu-i văpaie, Unde trece El, Groază-i și măcel! Nebuniți de spaimă, „Allah" turcii-ngaimă, Și se sting și pier, Cu ochii la cer; Alții fug să scape, Fug peste hârtoape, Fug, se duc orbeți, Vânați de săgeți! Ștefan cu ai săi Zboară după ei, Și mi-i căsăpește Și mi-i risipește Și din goană mână Liota păgână, Și spulberă toată Păgâneasca gloată! Ștefan-voievod, Slăvit de norod, După ce-a sfârșit, Trei zile-a postit Cu pâine și apă, Lumea să-l priceapă, Mulțumind supus Tatălui de sus. Și cu toată slava S-a-ntors la Suceava, Ca un mândru crai, Cu mare alai. Și cu multe steaguri, Rupte din șireaguri, Și cu prăzi bogate De la turci luate. Iară doamnei sale, Ce-i ieșise-n cale, I-a adus o salbă Din Cetatea-Albă, Însă la cocon l-a adus plocon Sabie turcească Să mi-o mânuiască, Și-un arc, să-l deprindă De mic să-l întindă... Iar la-mpărății A trimis solii, Tuturor să spună Multă voie-bună, Precum c-a purces, De Domnul ales, Și s-a bizuit De a biruit Din sus de Bârlad, Și-a trimis în iad, Pe cellalt tărâm: O sută de mii De turci osmanlii... Iar papa din Râm, Pe loc ce-a aflat, Poruncă a dat: Călugări și clerici Să cânte-n biserici Rugăciuni spre slava Celui ce-n Suceava E scutul dreptății Și-al creștinătății, Cărui azi mă-nchin Ca un bun creștin * Domnul să-l trăiască Și să-l miluiască, S-apere moșia De toată urgia, Mândru să-nflorească Vița bogdănească!...


content:
Când a fost să moară Ștefan, Multă jale-a fost în țară: Câte brațe-n deznădejde Către cer nu se-nălțară? Câte jertfe la altare, Câtă smirnă și tămâie, Pentru ca viteazul Ștefan Viu și teafăr să rămâie! Se părea că nici pământul Nu se-ndură să-l primească, Pe acel ce-a fost preavrednic Peste tot să-l stăpânească. Și de groază și durere S-a cutremurat pământul, Ca în ziua răstignirii Celui ce-a vestit cuvântul... * Când a fost să moară Ștefan, Multă jale-a fost în țară. Cine ar putea să spună Câte inimi sângerară? Iarnă grea ca niciodată Și o foamete cumplită Se-abătură-n anul cela Peste țara lui iubită. Însă nici pe patul morții Nu putea s-o dea uitării Cela ce pe drept fusese Poreclit: Părinte-al Țării... Lângă patul său chemându-i, Mângâie pe toți sărmanii, Plâng și îi sărută mâna Văduvele și orfanii. Plâng și-l binecuvântează, Și se-ntorc pe la căminuri, Iar boierii zi și noapte Stau la patul său de chinuri... * Când a fost să moară Ștefan, Multă jale-a fost în țară: Lângă patul său de chinuri Toți boierii s-adunară. În ceardac cerând să-l ducă, A luat în mâini ocheana, Să mai cate încă-odată La Moldova lui, sărmana! Și de ce-a văzut într-însa L-a cuprins întâi fiorul — În ocheana fermecată El citise viitorul! Veacuri negre, de urgie, Și de lupte, și de jale, S-arătară, într-o clipă, Fulgerând privirii sale... * Vis e însă, ori aieve? Dinspre Olt, urcând, zărește Un vultur măreț ce-ntinde Aripile — și-adumbrește Toată Țara Muntenească Și Moldova și Ardealul... Vai! dar noapte și mai oarbă Își aruncă-n urmă-i valul! Dintr-o dată, fără veste, Fața iar i se-nsenină: Pâcla grea deschide iarăși Gene-albastre de lumină. Pe câmpia dunăreană Vede oști române-n zare; Mândru prinț din țări străine Merge-n fruntea lor călare... Cântece de biruință Cresc și umplu tot văzduhul — Ștefan-vodă-și dete duhul!... * Dar cu dangăt plin de jale Mii de clopote dau veste: „Ștefan-Vodă al Moldovei, Ștefan-Vodă nu mai este!" Tristă-i mănăstirea Putnei, Porțile deschise-așteaptă Strălucit convoi ce vine Și spre ele-ncet se-ndreaptă. Este Ștefan. Azi străbate Cel din urmă drum prin țară, Dar pe unde trece-acuma, În măreața zi de vară, Plânge dealul, plânge valea, Plâng pădurile bătrâne, Și norodu-n hohot plânge: „Cui ne lași pe noi, stăpâne?" EPILOG Patru veacuri de durere Au trecut - și-n noapte-adâncă Doarme Ștefan, dar și astăzi Neamu-ntreg îl plânge încă. Și-l vor plânge codrii veșnic Fremătând duios din ramuri, Cât vom fi-n cuprinsul nostru Tot iloți ai altor neamuri! Jalnic apele l-or plânge; Și zadarnic, multă vreme, Din adânc de văi pierdute, Triste buciume-or să-l cheme... Însă când suna-va ceasul De dreptate pentru țară, Din mormântu-i va străbate Vârful sabiei de pară... Și va fi războiul mare Între neamurile toate; Caii, în potop de sânge, Pân-la coame-or să înoate... Peste noi atunci pluti-va Duhul lui Ștefan cel Mare — Și vom rumpe orice lanțuri, Vom sfărma orice hotare!


content:
Veniți, viteji apărători ai țării! Veniți, căci sfânta zi a răsărit: E ziua mare a reînălțării Drapelului de gloanțe zdrențuit! Veniți din toate unghiurile zării, Să cucerim ce-avem de cucerit! La arme, cei de-un sânge și de-o lege! La arme, pentru neam și pentru rege! Când Patria ne cheamă sub drapel, Datori sunt toți copiii ei s-alerge, Să-l apere, să moară pentru el! Ce credeți voi, noroade nesătule, Că nu ne poartă grijă Cel-de-Sus! N-am înfruntat noi năvăliri destule Din miazănoapte, răsărit și-apus! Adună-ți, rege, oștile și du-le La biruință-așa cum le-ai mai dus! La arme, cei de-un sânge și de-o lege! La arme, pentru neam și pentru rege! Când Patria ne cheamă sub drapel, Datori sunt toți copiii ei s-alerge, Să-l apere, să moară pentru el! Cu-al nostru sânge-am scris al nostru nume În cartea gloriosului trecut: Și mulți dușmani ar vrea să ne sugrume, Dar până când mai stau Carpații scut Acel ce ne va șterge de pe lume Să știe toți că încă nu-i născut! La arme, cei de-un sânge și de-o lege! La arme, pentru neam și pentru rege! Când patria ne cheamă sub drapel, Datori sunt toți copiii ei s-alerge, Să-l apere, să moară pentru el! Să știe toti că un popor nu moare Când veacuri a luptat necontenit — Și-i scris în cartea celor viitoare Că va să vină ceasul preamărit, Când mândru străluci-va-ntre popoare Ca soarele, aici, în răsărit! La arme, cei de-un sânge și de-o lege! La arme, pentru neam și pentru rege! Când Patria ne cheamă sub drapel, Datori sunt toți copiii ei s-alerge, Să-l apere, să moară pentru el!


content:
Cînd seara-n ceasuri de singurătate Îmi sprijin fruntea visător pe mînă, Povești străbune, cîntece uitate, Cu glasuri de tilinci îndepărtate, Îmi amăgesc iar gândul și mă-ngînă, Și-atunci te văd plutind surîzătoare Din negura de vremi băsmuitoare... Ești tu, izvor de nouă poezie, Prilej de gînduri vechi, urzite iară, O, drăgălașă muză populară ! În ochii tăi e cer senin de vară, Și fermecata mea copilărie Mi-o readuci, de tine-ademenită... Fii dar la vatra mea binevenită ! Ca-n alte vremi și-acum fă să coboare Asupră-mi iarăși liniștea dorită, Să uit de tot, uitat de-orice ispită, Să-mi pară lumea pajiște-nflorită, Și orice zi să-mi fie sărbătoare, Să pot trăi, străin de glasul urii, Ca un copil cuminte al naturii...


content:
De-a pururea m-ați urmărit, Învăluite-n ceață. Cu farmecul nețărmuirit Al dragostei de viață. Mi-ați dat nădejde ca să lupt Cu griji și cu necazuri, Ce-și grămădeau neîntrerupt Noianul de talazuri, Și-adesea de cădeam înfrînt De trudă și durere, Gseam la voi și crezămînt, Și leac de mîngîiere, Înveselind cărarea mea Cu-alai de sărbătoare : Copil îndrăgostit de-o stea, De-un cîntec sau de-o floare... Și-acum vă duceți rînd pe rînd — Ieri una, astăzi una... Mă părăsiți așa curînd, Pieriți pe totdeauna ?... Dar eu atunci al cui rămîi, O, dragi credințe moarte ? Pe drumuri, fără căpătîi, Vai, cine-o să mă poarte ?


content:
Ce timpuriu m-ai cucerit, iubită Melancolie, credincioasă soră ! Era într-o duminecă-nflorită, Și satul tot, devale, strîns la horă.. M-am dus și eu. La vesela serbare Priveam așa pierdut, și-ntîia oară În sufletu-mi simții cum se strecoară Fiorul tău de dulce întristare. Înstrăinat de-atîta veselie, Am căutat singurătatea-n cetini... Atunci te-am cunoscut, melancolie, Și, vezi, de-atunci rămas-am buni prieteni...


content:
Vor înflori curînd Pe coastă merii, Și va suna curînd Ceasu-nvierii. Schimba-va bruma grea În strop de rouă, Ca să răsfrîngă-n ea O lume nouă : Un cer așa senin Cum nu mai fuse — Uita-vei orice chin Din zile-apuse... — Un flutur dă ocol Cătînd o floare. Dar bate-așa domol Din aripi... moare... De ce te prind fiori ? Ce gînd te paște ? — Vezi tu, e trist să mori Cînd tot renaște !...


content:
Ulițele-nnegurate Luna în argint le-mbracă, Limpede un clopot bate Straja cea dintîi... În grădină doarme floarea, Doarme fluturul pe floare ; Pînă și privighetoarea A tăcut acum... O, natură, împrumută-mi Din odihna ta o clipă... Vino, dulce somn, sărută-mi Ochii obosiți...


content:
Afară iar e cer senin Și ți-e așa de dor de soare, Că plîngi pe patul tău de chin, Plîngi ca un rol în închisoare. Nu plînge !... Nu te da învins, Nădăjduiește și adastă... Nu vezi ?... un fluturaș s-a prins, Bătînd din aripi, la fereastră. Primește-l pe acest pribeag Și-albastru fulg al primăverii : L-o fi trimis vreun suflet drag Spre a-ți vesti sfîrșit durerii...


content:
La fereastra spre livadă Din copită murgul bate, Frîu de-argint să-i scot din ladă, Scumpă șea să-i pun în spate, Să pornim iar împreună Peste văi și peste plai, Că s-a-ntors iar vremea bună — Stai, murgule, stai ! Murguleț, coamă rotată, Stai pîn-iese luna nouă, La mîndruța sprîncenată Să trimit o slovă-două, Ori pe soare, ori pe lună, Ori pe nor, ori pe senin... Ori să mergem împreună ? Lin, murgule, lin ! Murguleț, fii bun și-adastă, Să-mplinesc frumoasă slova, C-a veni și vremea noastră Să ne ducem la Moldova, La Moldova cea bătrînă, Unde ne-a-ngriji ca-n rai Mîndra mea și-a ta stăpînă... Hai, murgule, hai !


content:
Singur și robit de jale, Mîngîiam un dor ascuns : Mi-ai ieșit atunci în cale, Mi-ai zîmbit — și-a fost de-ajuns. Brațele, ca niciodată, Dornice mi s-au deschis : Inima de-atunci mi-e dată Și trăiesc un mîndru vis.


content:
S-a-nnoptat încet cu-ncetul, Luan vraja și-o îmbie, Singur-singurel poetul Bate ulița pustie. La perdelele închise Mai aruncă o privire, Unde dorm atîtea vise, Fermecate, de iubire. Aiurit, apoi rămîne Și cu ochii duși în lună : Cîntectul cel nou, de mîne, Tot mai clar în minte-i sună...


content:
Și de ce ne-am teme, dragă, Și de ce-am fi mai cuminți, Cînd același gînd ne leagă, Și aceleași suferinți ? Văd eu clar că-n toată firea, Oricît stau și mă socot, Legile ce-a pus iubirea Biruie și sfarmă tot. Legi eterne sunt acele... Cum să le înfrîngem noi ? Ne-am lupta-n zădar cu ele, Și ne-ar pierde pe-amîndoi !


content:
Vezi, dragii oaspeți le-au venit, Și pomii toți s-au premenit De sărbătoare. Grădina-i templu plin de zvon, Albina-i psalt, și orice floare — Un sfînt amvon. Sub streșini cuiburile vechi Ascund iar vesele perechi De rîndunele, Și cuiburi nouă se clădesc, Iar eu, furat de-un vis, privesc Zîmbind la ele. O, spune-mi, dragă rîndunea, Ce zbori mereu în preajma mea, Tu șii mai bine : O să-mi ajute Dumnezeu Să-mi pot alcătui, ca tine, Un cuib al meu ?


content:
Cuprins 1 I (Un șuier lung — gem osii ferecate &mdash) 2 II (Stă Caraimanu-nnegurat... ) 3 III (Fânu-i strâns, și de pe luncă...) 4 IV (Din culmea Vîrfului-cu-Dor) 5 V (Este ceasul cînd truditul) 6 VI (Doina) 7 VII (Ciobănașul) 8 VIII (Cu fruntea-n mînă albă) 9 IX (Jos, între care) 10 X (La gura peșterii) 11 XI (Fantastic norii se-nveșmîntă) 12 XII (Dar soarele coboară-n asfințit) I (Un șuier lung — gem osii ferecate &mdash) [ modifică ] Un șuier lung — gem osii ferecate — Un strigăt viu — nebun de libertate ! Pe roți uruitoare Vagoanele urnite Alunecă ușoare Mai iute, mai grăbite, — Dar inima-mi nebună Mai iute-ar vrea să meargă Și bate-n piept, să-l spargă, Să zboare-n lumea largă De-atîta voie bună! Griji amărîte, zbuciumări deșarte, Vă las de-acum ! Vă las cu bine ! La o parte ! Voi n-aveți ce-mi căta la drum ! Pieriți, întunecate duhuri ! Sunt liber ca ciocîrlia-n văzduhuri ! Îmi flutură părul în vînt, Și cînt, — Mă cheamă-n zare munții, munții mei ! Ce dor, ce dor adînc mi-era de ei! Ce dor i-a fost poetului De freamătul brădetului, De murmurul izvorului, De fluierul păstorului, De glasul păsărelelor Și de vecinul stelelor — De vîrful Caraimanului, Ce dor, ce dor i-a fost sărmanului !... II (Stă Caraimanu-nnegurat... ) [ modifică ] Stă Caraimanul 'nnegurat, Moșneag în veci cu fruntea sus ; Slăvitul zilei împărat Încet se lasă spre apus. Și cum se uită la moșneag, Se mai oprește-o clipă-n loc : I-azvîrle cu un zîmbet drag Pe frunte-un diadem de foc. Iar după culmi, doi nourași, Urcînd tiptil, în zare, sus, Rîd răsfățați și drăgălași, Privind idila din apus. III (Fânu-i strâns, și de pe luncă...) [ modifică ] Fînu-i strîns, și de pe luncă Oamenii spre casă vin. Lacrimă de-argint, scînteie Steaua serii în senin. Văile-alburesc în zare, Satul se-nvelește-n fum. Cel din urmă car răscoală Colbul adormit pe drum. Dulce și încet se-ntinde Tihna pe pămînt și-n cer... Sus pe deal răsare luna, Melancolicul străjer. IV (Din culmea Vîrfului-cu-Dor) [ modifică ] Din culmea Vîrfului-cu-Dor Mă uit în zări senine Și iar m-apucă aprig dor, Odorul meu, de tine. Departe, peste munți și văi, E casa ta cea mică... Sînt duși în sat părinții tăi, Și-n prag stai singurică... Că nu-s un vultur... să mă salt Din plaiurile-aceste, Și ca un fulger din înalt Să cad fără de veste, Și să te iau cu mine, sus, Și să te duc la mine, Departe, unde lacrimi nu-s, În zări în veci senine. V (Este ceasul cînd truditul) [ modifică ] Este ceasul cînd truditul Muncitor voios aruncă La o parte grija zilei Și uneltele de muncă ; S-au întors de la pășune Liniștitele cirezi, Umbre cresc pe nesimțite Prin grădini și prin livezi. Dar un zvon de mii de glasuri Umple zarea fără veste : Craiul zilei, stînd s-apună, A încremenit pe creste. Văile răsună toate, Dealurile viu răspund Și vijelios se-nalță Pulberea departe-n fund. Sună dealul, valea sună, Stă văzduhul să se spargă De tălăngi nenumărate Ce izbesc în bolta largă, Căci coboară de la munte Oile, și curg puhoi, Cu un greu potop de ceață Înainte și-napoi... Un berbec cu coarne-ntoarse, Tacticos și prea cuminte, După gît c-un clopot mare, Merge singur înainte. Pe la margine dulăii ; Urecheatul, la mijloc, Cu desagii grei în spate, Anevoie-și face loc. Iar prin pulberea de aur Tocma-n capul celălalt Crește umbra-ntunecată A ciobanului înalt : Cu căciula într-o parte, El pășește plin de fală, Sara purpurie-i schimbă Zeghea-n mantă triumfală... VI (Doina) [ modifică ] DOINA Se tînguiesc Tălăngi pe căi, Și neguri cresc Din negre văi, Plutind pe munți... La făgădău, La Vadul-Rău, Sus, la răscruci, Vin trei haiduci Pe cai mărunți... Grăiesc încet... Un scurt popas — Și spre brădet Pornesc la pas Cei trei călări... Sus, peste plai, Tăcutul crai Al nopții reci, Umbrind poteci, Se-nalță-n zări... Și neguri cresc, S-anină-n crăngi ; — Se tînguiesc Și plîng tălăngi Pe căi pustii... Se duc uitați Cei trei fîrtați, Săltînd în șa, Plutind așa, Ca trei stafii... Dar cînd ajung La cotituri, Un chiot lung Din mii de guri Dărîmă stînci... Haiducii mei Doinesc toți trei ; Și clocotesc, Și hohotesc Păduri adînci... VII (Ciobănașul) [ modifică ] CIOBĂNAȘUL La curte vine-un ciobănaș Cînd îi abate lui să joace, Și mult e hoț și e poznaș Că e copil din munși, și pace ! Sînt rupte bietele-i opinci, Căciula lui în fund e spartă, Dar el c-un pumn doboară cinci De-i cată unul și-altul ceartă. Și cum e scurt și îndesat, Rîd, dar se tem de el ficiorii, Și parcă-i eș mai mare-n sat, Că joacă tot în fruntea horii. El dă porunci la lăutari, A lui e cea mai mîndră fată, La el se uită mici și mari, Și-apoi acela-i joc o dată ! Acum o prinde frumușel, Acum o lasă și-o îngînă, Și moare fata după el Cînd o-nvîrtește pe sub mînă... Iar cînd ceilalți se-aruncă-n joc Și-abia se-ndeamnă slab din gură, Tot el aruncă, la noroc, Cea mai frumoasă strigătură... VIII (Cu fruntea-n mînă albă) [ modifică ] CU FRUNTEA-N MÎNA ALBĂ... Cu fruntea-n mîna albă răzemată, Cînta frumoasa fată la fereastră, Cînta de dor, Și glasu-i dulce și tremurător Se înălța în liniștea albastră A luminoasei nopți de vară... Căci era noapte-adîncă, albă, clară Și trist cînta copila fermecată De liniște și de singurătate... Și singură se asculta cîntînd, Și nu sfîrșea un cîntec jumătate, Că altul îi venea mereu în gînd. Și nu știa nici ea de unde vin Aceste triste cîntece uitate... Cînta de dor și chin, De lacrimi tăinuite în tăcere, De zile de zbucium și nopți de veghere, Și de chemări, de patimi neînvinse În deznădejdea brațelor întinse, De ani pustii de lungă așteptare, De zilnice-amăgiri Și hohote de plîns la deșteptare... Încremenise brazii ascultînd În liniște... pe uliți — nici un pas... Doar Prahova cea fără de popas Curgea în vale, Amestecînd în al copilei glas Tot murmuru-necat al apelor sale... IX (Jos, între care) [ modifică ] Jos, între care, Vitele rumegă ; În depărtare Văile fumegă. Dorm muncitorii Pe lîngă focuri ; Apele morii Murmură-n scocuri. Scapără stelele... Ceasul în care Dănțuie ielele Lîngă izvoare... Sprintene, vesele Peste coline, Joacă miresele Apelor line. X (La gura peșterii) [ modifică ] LA GURA PEȘTERII La gura peșterii adînci Stam lîngă foc, în fapt de sară, Și flăcările, aruncînd pe stînci Roșateca lor pară, Închipuiau o horă de fantasme. Iar apele șerpuitoare, Cu scoborîri și creșteri De sute de izvoare, Își îngînau eternele lor basme În fundul neștiut al negrei peșteri... Trosneau din foc scîntei din cînd în cînd, Și sus, pe cer, s-aprinse-ntîia stea. Ci eu stăteam la foc, visînd, Și ascultam la pustnicul bătrîn, Ce-mi povestea Minuni adînci din cuibul lui de brazi... — ...Demult, demult, trăia un neam păgîn De oameni mai puternici și mai mari Ca oamenii de azi, P-aceste plaiuri binecuvîntate... Ei nu știau de sapă și de plug, C-aveau de toate cele din belșug, Așa precum le-a fost lăsat Preasfîntul... Și au venit din locuri depărtate Puhoi de seminții Și au umplut pămîntul Cu zgomotul neostoitei lupte Și strigăte pustii... Un beac întreg luptară în zadar În frămîntări neîntrerupte Cu-acești vrăjmași, Dar, biruiți, n-au mai putut să ție Și au fugit, și s-au ascuns Departe-n fundul fără de hotar Al peșterii, de nimeni nepătruns... Și-acolo au și-acum împărăție Bătrînii uriași, Și-adese-n nopțile senine, Cînd liniștea domnește-n bolți, pustie Păn-la urechea noastră vine Un vuiet surd de pași... Astfel îmi povesti sihastrul, Apoi tăcu... O liniște de vrajă se făcu, Și fumul se-nălța albastru, Iar flăcările, aruncînd pe stînci Potopul lor de pară, Închipuiau o horă de fantasme, Și apele, fierbînd clocotitoare, Cu scoborîri și creșteri De sute de izvoare Își îngînau eternele lor basme În noaptea fără fund a negrei peșteri... XI (Fantastic norii se-nveșmîntă) [ modifică ] Fantastic norii se-nveșmîntă, Străpunși de suliți lungi de aur, Și ca-ntr-un lac de sînge crește Întreaga zare-nspre coclaur. Semn de război !... Un glas de bucium, Din văi, mă face să mă speriu... Visam, Austrie, că-n flăcări Se darmă vechiul tău imperiu... XII (Dar soarele coboară-n asfințit) [ modifică ] Dar soarele coboară-n asfințit, Din văi cresc neguri cenușii, Năvală dau pe culmi în sus, Și clopotele-au amuțit. Pe gînduri dus, Călugărul desculț a-nchis Străvechiul paraclis, Și intră în chilia-i de sihastru. Dar negurile cresc, mereu întind Zabranicul lor lung, întunecat... Pe rînd s-aprind Făcliile văzduhului albastru, Luceafărul scînteielor răsare, Și luminițe licăresc prin sat... Departe, orga surdă a pădurii, Cu mii de șoapte, taine de izvoare, Răsună-ncet, răsună lin, Pe urmă tace... O, ceas divin ! Acum începe mîndrul parastas În templul veșnic al naturii... Sus, peste lumea adormită, mută. Potir de-argint în mîna nevăzută A îngerului purtător de pace, Se-nalț luna dintre brazi... Gigantic preot în odăjdii sfinte, Străluce Caraimanul solitar... Și tu, pierdut, o, suflet, în extaz. Cazi în genunchi...


content:
Pe deal stă vechea cetățuie, Popas din tainice visări, Arare vreun drumeț mai suie Spre dînsa strîmtele cărări... De veacuri zace-n părăsire Cetatea unde-un voievod Își doarme somnul în neștire, Cu credinciosul său norod... Și-adesea, cînd se face sară Și glas de taină toate au, Sus, la ruina solitară, Sub lună, dus pe gînduri, stau. Iar cînd cobor, și, dintr-o dată, În lumea ce de astăzi vin, În manta mea întunecată Trec prin oraș ca un străin...


content:
Doarme tainica grădină, Și departe, -asemeni unei Bărci de-argint rătăcitoare, Dusă lin de unda mută, Numai lebăda șe mișcă În singurătatea lunei, Singură purtînd solie Dintr-o lume dispărută. Mîndra apelor crăiasă Lunecă-n mișcări încete, Și vîslind la întîmplare, Dată visurilor pradă, Leagănă pe-oglinda apei Basmul vechi al unei fete De-mpărat, mireasă tristă În vesmîntu-i de zăpadă. Și cum își înclină gîtul De omăt și trece printre Umbrele de sălcii triste, Ea visează-ntotdeauna Că palatele-i de aur Porțile-i deschid să intre În iatacurile mîndre Unde luminează luna... Astfel toată noaptea-și poartă Palida-i melancolie. Lunecînd rătăcitoare, Pradă visurilor dată... Dorm palatele de aur Scufundate pe vecie... Tainic stuful doar suspină Lîngî țărm : „A fost odată...”


content:
Din raiul mîndrilor Bucegi Ce te jelesc de ani întregi, Ce dor atît de nențeles Te-a îndemnat să vii la șes ? Credeai c este la oraș Norocul tău, biet păstoraș... Ca un copil nepriceput, Amar de tine, n-ai știut Ce griji, ce patimi, ce nevoi Ne bîntuie în veci pe noi... O, n-ai știut, biet, păstoraș, Ce tristă-i viața la oraș ! Și ne-ai venit așa curat Ca gîndul care te-a furat, Și-atît de blînd te-ai încrezut În toate cîte le-ai văzut. Că nu știai, biet păstoraș Ce lume rea e la oraș ! La porți închise ai bătut, Pe căi greșite te-ai pierdut. Și steaua fără de noroc Te-a urmărit din loc în loc. Străin de toți biet păstoraș, În goana oarbă din oraș... Acum în darn plîngi nopți întregi De dorul mîndrilor Bucegi ; Te-ai reîntoarce, și-i tîrziu, Tot e-ntuneric și pustiu... Ce-ai căutat tu la oraș, Sărmane păstoraș...


content:
Ferestrele gem zguduite De vînt — e un viscol afară ! Cum urlă, cum șuieră-n hornuri — Ce singur mă simt astă-seară... Sînt singur — și-mi vine în minte Un biet îngeraș mititel, Biet înger cu-aripile frînte — Și nimeni nu știe de el. Își suflă în pumni, rătăcind Pe străzile necunoscute — Nu-i nimeni să-i poarte de grijă, Să-l mîngîie, nici să-l sărute !...


content:
Duminică, — se face dimineață. Pe ulicioara ninsă și plină de-ntuneric Doar crivățul, unchieșul cel nebun, Își face mendrele și zburdă-n voie, Tot grămădind zăpadă În dreptul ferestruiei mici Ca s-o astupe. Dar ferestruia licărește vesel Și nu se lasă stinsă. Acolo stă cizmarul meu. Cu ochelarii vechi pe nas El bate cuie la lumina lămpii, Iar meșterița răscolește focul. Dar unde-i ucenicul ? Hei, întrebați voi crivățul ce joacă Și suflă nu se-ncurcă: Pe ulicioara ninsă De-un ceas se luptă amîndoi Ca să dezgroape din zăpadă Un coș înnămolit. Cizmarul mermăie un cîntec Bisericesc, pe nas, Nevasta lui deretică prin casă, Și ușa se deschide mare. Copilul intră plin de frig Și cu urechile-nghețate, Abia tîrînd pe urma lui Burtosul coș împodobit Cu fel de fel de bunătăți din hală ! Trei pîni, verdețuri berechet, Și-un chil de carne ! S-a întîmplat minunea asta rară În casa bunului vecin ! Copilu-li suflă-n pumni, iar meșterița Așază pîinile după cuptor, Se uită la moșneag și — rîde. Moșneagul, peste ochelari, Se uită la copil, l-amenință Cu degetul și — rîde. Ștrengarul mic se uită curios La amîndoi — și rîd toți trei.


content:
Stă copila-n poartă Cu mîinile-n poală, Tristă ochii-și poartă Pe ulița goală. — Rândunică dragă, Ce vești ai de-acasă ? Dar tu zbori pribeagă Și sara se lasă. Zbori în lumea mare, Și nu ești de vină Că nu știi ce-amar e De-o fată străină...


content:
Ce de popor în templul artei sfinte !... Sub aste bolți de veacuri consacrate Mii de străini din țări îndepărtate Trec rătăciți... Dar să luăm aminte... Abia-ndrăznim să trecem înainte : Eterne forme-n marmură-nghețate, Vechi pînze rupte din eternitate Vădesc ce-nalță omeneasca minte... E-o lume-n veci de veci nepieritoare, Comori pe care Cronos nu le-nghite : Un Rafael, un Rubens, un Murillo... În fund, senina Venus de la Milo... — Dar ce te-ntorci și nu m-asculți, iubite ?... — Ce ochi albaștri ! Cum o cheamă oare ?


content:
Pe lîngă ziduri vechi de vechi palaturi Trec adîncit în gînduri, pe-nserate... Pe-aici cîntau demult fîntîni curate, Rîdeau grădini cu înflorite straturi. Azi sunt ruini, și gîndu-abia străbate În negura acelor negre leaturi... Dar de mă-ntorc și cat, pierdut, în laturi, Le văd, și-acum acolo-n vis pe toate. Acel ce astăzi numele mi-l poartă A mai trecut pe sub aceași poartă ? A mai trăit, acuma ani o mie, O altă viață, neștiută mie ? Adesea iarna cînd natura-i moartă, Ne-mbat-un miros vag de iasomie...


content:
Dorm visurile tale, cu tine dimpreună, Și-n sărbători nu-i nimeni, cuprins de duioșie, O candelă s-aprindă pe groapa ta pustie, O lacrimă să verse, o floare să depună! În zori mai ciripește vreo pasăre pribeagă Pe brațul crucei negre ce-ți străjuie mormîntul, Prin iarba mohorîtă cu șuier trece vîntul, Și multe spune dînsul cui știe să-nțeleagă : Că vremea noastră-i tristă și plină de mizerii, Dar alte generații pe urma ei veni-vor, Din negura uitării cu drag ademeni-vor Icoana ta, o, dulce și trist bard [1] al durerii ! Cînd s-or preface-n ternă acei ce te uitară, Vei tresări din groapă, chemat la viață nouă : Va picura din gene dumnezeiasca rouă Și-ți va-nflori pe groapă eterna primăvară ! ↑ În Credințe , greșeală de tipar: brad .


content:
Un zvon din sat în sat străbate Și dă poporului curaj El pleacă-n valuri tulburate Și se îndreaptă către Blaj. Sunt preoți și mireni, cu toții Mânați de-același ideal — În fruntea tuturora moții, Mândria mândrului Ardeal Ei simt că-ntâia oară-i leagă Un dor adânc de neam înterg, Aleargă toți să-l înțeleagă — Și căt de bine-l înțeleg! Căci bat cincizeci de mii de piepturi, Și-n ele inimi românești Cari strigă: „Libertate! Drepturi Pe plaiurile strămoșești!...” O, sfântă zi de sărbătoare! Popor voinic din văi și lunci, Te-om mai vedea odată oare Precum te-ai arătat atunci? Povestea vremii ne învață Că orice rană are leac, Dar o-ntâmplare-așa măreață Zbucnește-o dată la un veac!


content:
— Bate murgul din picior la scară, Sforăie și bate din picior ; Mîngîie-l, că-i cea din urmă oară : Pentru domn și țară Merg să lupt, și-n luptă, poate, mor. De-i zări trei picături de sînge Pe năframa ce ți-o las în dar, Nu te zbate, mîinile nu-ți frînge, Dragă, nici nu plînge, Dar să nu m-aștepți, că e-n zadar ! Astfel zise-n ceasul de plecare, Plin de jale, mîndrul luptător. Glas de trîmbiți răsuna în zare... Înc-o sărutare, Și pieri sub geana unui nor. Însă umbra gingașei fecioare Multă vreme stăruiește-n prag. Stă și cată dusă cum dispare Pulberea în zare, Însoțind pe cel plecat sub steag. La fereastră stă, privind cu teamă, Așteptînd pe cel plecat sub stea. Dar din ceasul cînd băgă de seamă Semnul pe năframă, N-a mai vrut la geam și-n prag să stea. Nu țipă, nici mîinile nu-și frînse, Nici nu spuse-o vorbă nimărui, Nime n-o văzu cu gene plînse... Ceas cu ceas se stînse, Ca un crin... s-a stîns de dorul lui.


content:
Jos, la fîntîna dintre plopi, Descînt-o vrăjitoare. Se umflă apa — joacă stropi În scăpătat de soare. Se umflă apa, scade iar, Și parcă vrea să fiarbă, Se-ndoaie plopii și tresar, Vrăjiți de hîda oarbă. Și tot șoptind, și tot vrăjind, Aruncă bobii-n sită. Se-ndoaie plopii vîjăind, Și noaptea e sosită. Și tot vrăjind, și tot șoptind, Ea face-un semn cu mîna — Din plopi foi moarte se desprind Și clocote fîntîna. Legate-s apele de-acum, Ea-n umbră stă și-așteaptă. Un călăreț trudit de drum Spre cei doi plopi se-ndreaptă. Spre gura însetată el Găleata o apleacă, Bea apa descîntată el, S-aruncă-n șea și pleacă. Dar nici doi pași nu face-n drum, Stă roibul, sforăiește, Și două brațe-l prind acum Pe călăreț în clește. Se apără cu suflet stîns, Și luptă, și se zbate, Dar vrăjitoare-l ține strîns Și-i călărește-n spate. Cu pintenii el bate-n cal, Stă zările să soarbă, Pădure, holde, vale, deal Se pierd în noapte oarbă. Și-n zori de zi au fost găsiți Acolo, la fîntînă, Și cal, și călăreț, zdrobiți De goana cea păgînă. — Voi, fetelor, și voi, feciori, La apă cînd v-eți duce, Suflați asupră-i de trei ori Și faceți sfînta cruce, Căci la fîntîna dintre plopi Stă baba blestemată, Și nu dezleagă zece popi Ce leagă ea o dată !


content:
Turci, tătari, război și ciumă Bîntuie în țara toată, E o vreme blestemată. Trece un voinic călare, Înnoptat pe drumul mare... Morți de spaimă, arși de sete, Zboară cal și luptător. Puțurile-s otrăvite, Peste țarini pustiite Pasări mari de pradă, cete, Trec și țipă speriete Și s-abat departe-n zbor... Munții se scufundă-n zare, Drumul nu se mai zărește... Calul, pas cu pas, slăbește, Pas cu pas se poticnește Și tresare. Iar singurătatea crește. Tot mai înspăimîntătoare. Ah, și-n liniștea de moarte Se aude-un glas, pierdut, Parcă vine de departe... Cine ar putea să fie La o vreme-așa tîrzie? Poate i s-o fi părut... Stă, ascultă, vrea să vază... Calul sforăie... o groază Fără margini încleștează Pe voinic... Nu mai vrea acum să știe Nici de drum, nici de nimic... Aiurit, întoarce calul, Scapără schintei și sar Sub copite... Peste rîpe și ponoare, Cal și călăreț dispar... Neagra zare Îi înghite... Glasul însă crește, rar, Se aude tot mai bine... Vine... — Aolică, ce păcate ! Turci au dat, tătari au dat, S-au închis crîșmele-n sat; S-au închis crîșmele toate, Și eu tot m-am îmbătat ! Nici de turc, nici de tătar N-am avut și n-am habar ! E un biet creștin cuminte, A băut, A petrecut Și tot cîntă înainte : — Aolică, ce păcat ! Turci au dat... Și se pierde-n depărtări, Încurcînd două cărări...


content:
Jos, sub nucul uriaș, Gruia adormise — Doarme ca un copilaș Legănat de vise. Paloșu-i atîrnă-n cui, Aninat de-o cracă ; Murgul paște-n voia lui, De urît să-i treacă. „Scoală, Gruio, drag copil, Scoală, Gruio dragă ! Au nu vezi cum vin tiptil Turcii și te leagă ? Turcii vin ș-aduc cu ei Funii de mătase, Funii răsucite-n trei Și-mpletite-n șase...” Bate vîntul cătinel, Pletele-i mîngîie — Turcii se-ngrozesc de el, Strîng de căpătîie. Bate vîntul mai avan, Pletele-i zburlește ; Turcii plîng: „Aman ! Aman !” Gruia se trezește. — Măi, dar greu ce-am fost dormit Zice și se miră. Ori păiangeni au venit Și mă înveliră ? Ia să mișc puțin din mîni, Poate m-oi desface — Alelei, pui de păgîni, Nu veniți încoace ?... Sar frînghiile în trei Și plesnesc în șase, Turcii fug ca vai de ei, Fug cu moartea-n oase. Saltă Gruia și — hai-hui ! — Sus pe cal s-aruncă, Clocotă pe urma lui Șapte văi și-o luncă. Tropotă copitele, Pulberea o scurmă — Turcii-și pierd săritele, Alungați din urmă. Surpă Gruia schelele [1] , Coborînd la vale — Turcii-și pierd giubelele Și papucii-n cale. Dunării fac turcii vad, Trăsnet este Gruia. Șapte popi la Țarigrad Cîntă: „Aleluia !”. ↑ În Credințe și Poezii (1903), greșeală de tipar: stelete .


content:
De cîntece răsună codrul În faptul mîndrei dimineți; La casa mică din poiană Descalecă un călăret. „Hei, bună vremea, mătușică. Drăguța unde mi s'a dus? — Pe pat de moarte-i, sărmănica, Acolo 'n cămăruță, sus. Voinicul urcă scara 'n pripă Cu gînd pierdut, cu suflet stins De ușă, biet, se sprijinește Nu poate 'nainta de plîns. O vino, vino, mult dorite, Căci în curînd mă vei dori: Curînd acești doi ochi albaștri Cu pînză s'or acoperi. În haină albă de mireasă, Mireasa'ți va dormi 'n sicriu, Și n'o vei duce tu la nuntă, Și nici acasă, mai tîrziu. M'or duce cioclii să mă 'ngroape, Vei plînge tu nemîngăiat, Apoi te-i logodi cu alta Căci sînt destule fete 'n sat...” „Tu ce mi-ai fost de-apururi dragă Și'n veci de veci nu mă 'ntristai — De-ai știi în inima'mi, sărmană, Cu vorba ta ce rană tai!” Lung se priviră plini de jale, Așa duios, cei doi iubiți Cu mînile înpreunate — Copii de moarte logodiți. Atunci ea lin închide ochii; El scoate-atunci încetinel Inelul ce-l purta pe deget; Pe gură-i puse-acel inel. Și dac'a plîns în clip'aceea Mă 'ntrebi pe mine-acuma tu? - Chiar eu am isbucnit în lacrimi Și n'am văzut: a plîns ori nu! Groparul îns'avu de lucru Să sape două gropi în șir: Și amîndoi acum alături Dorm fericiți în cimitir...


content:
Un haiduc trecea prin crîng, Singur-singurel cu dorul, Păsările ciripeau, Vesel murmura izvorul. Și mergînd așa, ca-n vis, Mîndra-i vine-n gînd deodată, Gîndu-i se preface-ncet Într-o doină legănată. Trece-așa, cîntînd, în sus Și dispare la răscruce. Dar izvorul murmurînd Mai departe doina-i duce, Pînă unde, sub stejar, Se deșteaptă vînătorul, El repetă fermecat Doina ce-o cînta izvorul ; Echo ce dormea-n păduri Îl aude și-i răspunde : Și pe șuierul de vînt Doina la păstor pătrunde. El o zice din caval Mai duios, cu jale multă, Și cu ei o duc spre sat Doi drumeți cari îl ascultă. O-ntîlnesc niște feciori Cînd se-ntorc de la fîneață, Fetele torcînd la porți Prind de veste și-o învață. Și din gură-n gură-acum Umblă doina cea pribeagă, Iară azi o cîntă toți, De răsună țara-ntreagă !


content:
Se plimbă prin grădina mănăstirii Domnița, albă-n rasă cenușie. Amurgu-și cerne umbra-i viorie, Lung sună toaca-n toiul tînguirii. Șoptesc încet prin flori de iasomie Și parcă vor s-o mîngăie zefirii ; Se scutură pe straturi trandafirii, Și crinii mor, dar ea nu vrea să știe. Departe,-n zări, e vrajă, cîntec, viață... Ea trece albă,-nvăluită-n ceață, Asemeni unei palide vedenii... Uitată de părinți și de rudenii, De bucurii și de dureri străină, Se stinge-n rînd cu florile-n grădină...


content:
Veghează-n colț a candelei lumină, Învăluind icoana-n raze pale : Isus, copil, la sînul maicei sale ; Păstori se miră, magi i se închină. Un zîmbet liniștit, blînd, fără vină, Și totuși nu știu ce ascunsă jale, Ce presimțiri de chinuri ideale Umbresc în taină fața lui divină. Știai de-atunci, Isuse, tu c-odată, Iubind prea mult pe oameni, drept răsplată, Vei îndura batjocura și-amarul, Și-ncununat cu spini, urcînd Calvarul Pe umăr crucea singuri ți-o vei duce Și vei muri, strigînd la cer, pe cruce ?...


content:
Wer nie sein Brot in Tränen ass... [1] GOETHE Răsare vechiul soare iarăși Și trebuie să-mi părăsesc Din nou acuma adăpostul, Să-mi cat pe ziua de-astăzi rostul — Vai, cine știe de-l găsesc ! Pe uliți, umbre zgribulite, Ici-colo, tot mai des răsar — Chemați de strigătul vieții, Grăbiți, prin ceața dimineții, Trec oamenii la muncă iar. Cu pasul hotărît aleargă Ici un copil, ici un bărbat — Sunt veseli ; unii rîd sau cîntă, Căci fiecare are-o țîntă Și-un vis de care e purtat. Se duc, și trist le cat în urmă În colț de stradă cum dispar — Orice noroc, orice plăcere Mi-ascund o tainică durere Și-aduc în ochii-mi lacrimi, iar ! Mă simt așa, pe zi ce merge, Tot mai pierdut, tot mai străin, Ș-ades m-ademenește gîndul Să-mi fac pe lumea asta rîndul, Că sînt sătul de dor și chin... Dar totuși nu mă-ndur de moarte Cînd glasul ei misterios Mă cheamă blînd și mă-nfioară Și-n toate cîte mă-mpresoară Resimt un farmec dureros. Că nu știu, ah ! cît ești de dulce, Viață, cei ce-o zi n-au fost Dați frigurilor foamei pradă Și nici n-au tremurat pe stradă O noapte fără adăpost ! Nici cei ce n-au purtat blestemul Iubirei fără de noroc, Cei ce uitați de lumea întreagă, Orfani de-orice ființă dragă, N-au rătăcit din loc în loc... ↑ Cine nu și-a mîncat niciodată pîinea udată cu lacrimi... (Germ.)


content:
A fost un tânăr împărat — De la mișei a smuls averea Și-a smuls de la tirani puterea Și mulți nebuni a spânzurat. Dar patru inși vorbind în șoapte L-au dus în giulgiuri învălit Și-n codru cel mai tăinuit L-au îngropat târziu în noapte. Cei tari au zis: «A fost mișel! Ne-a prigonit prea multă vreme.» Iar popii fulgerau blesteme In cei ce mai vorbeau de el: Nici voie să-și cernească portul, Nici drept să-l plângă n-au avut Și niciodată n-au știut În ce pământ le doarme mortul. Și nu vor ști! Căci groapa lui În blestemat pământ s-ascunde, Nici soare-acolo nu pătrunde, Nici plângerile nimănui. Jurat-a Iadul să-ngrădească Cu nopți de veci acest mormânt; Iar brazii tac, că nici un vânt Nu-i clatină ca să vorbească. Dar noaptea-n zare uneori Când e furtună-n depărtare La margini de-orizont răsare Un fulger alb, târziu spre zori, Și-ntr-una spre păduri arată Și scapără spre ea mereu; E, parcă arată Dumnezeu Spre groapa cea de veci uitată. Iar într-o noapte va lovi - Și spintecată de lumină Fugi-va noaptea cea haină, Și brazii-n flăcări or vorbi: Și-atunci, cu fulgerul tovarăș, Ieși-va mortul împărat, Și-n Iadul lor, de unde au plecat S-or prăbuși tiranii iarăși. Balade și idile (1893), de George Coșbuc Noapte de vară - Mânioasă - Nu te-ai priceput - Fatma - Nunta Zamfirei - Cântecul fusului - Baladă albaneză - Armingenii - Rea de plată - Fata morarului - Crăiasa zânelor - Puntea lui Rumi - Gazel (Oamenii mă-nvinuiesc) - Rugămintea din urmă - Logică - Romanță - Legendă - Ex ossibus ultor! - Cântec ( Zice vodă ) - Poet și critic - Vântul - Vestitorii primăverii - Zobail - Pe lângă boi - Rada - Trei, Doamne, și toți trei - Baladă - La oglindă - Calul dracului - De pe deal - El Zorab - Toți sfinții - Supțirica din vecini - Numai una! - Regina ostrogoților - Brâul Cosânzenii - Dușmancele - Costea - Somnul codrilor - Recrutul - Fragment - Popasul țiganilor - Lordul John - Moartea lui Fulger - Un cântec barbar - Gazel (Picurii cu strop de strop ) - Păstorița - Jertfele împăcării - Prahova - La pârâu - Fresco-ritornele - Vara - Nedumerire - Spinul - Un basm - Cântece - Pe Bistrița - Toamna


content:
— Zorește-ți fugarul, o, drag Făt-frumos ! Zorește-ți fugarul și-aține-te bine ! Căci iată Zmeoaica cu chipul hidos Pe urmele noastre pornit-a, și vine Purtată în goană, ca norul de vînt, C-o falcă în cer și cu alta-n pămînt ! — N-ai teamă, copilă de crai, căci cu noi E Galben-din-soare, copilă, n-ai teamă ! Aruncă năframa cea scumpă-napoi, Să crească un codru năstrușnic de-aramă : Pîn'dinții Zmeoaicei, rozînd, s-or toci, Noi fi-vom departe, departe de-aci ! — Zorește-ți fugarul, o, drag Făt-frumos ! Nu simți tu dogoarea arzîndu-te-n spate ? E crunta Zmeoaică cu chipul hidos : Rozînd la copaci, prin pădure străbate. Ea vine cumplită, cu părul vîlvoi, Și dacă ne-ajunge, Aman e de noi ! — N-ai teamă, tu, mîndră copilă de crai, N-ai teamă, al inimei mele tezaur ! Aruncă-i tu pieptenul de-aur ce-l ai, Pe loc să se facă un munte de aur. Ah, iată-l cum crește cu vîrful în cer — Să-l roadă Zmeoaica cu dinții de fier ! — Zorește-ți fugarul, o, drag Făt-frumos ! Căci muntele, iată, se clatină, crapă : Zmeoaica cumplită, cu chipul hidos, Prin borta deschisă se vîră și scapă. Ea varsă catran și pucioasă pe nări, N-auzi tu vîlvoarea cum clocotă-n zări ? — N-ai teamă, tu, scumpă copilă de crai ! N-ai teamă, căci leac îi găsim noi îndată ; Aruncă-i oglinda vrăjită ce-o ai, Să crească o baltă adîncă și lată : Căci apa cea lată va pune hotar Pe care-o să-ncerce să-l treacă-n zadar ! — Zorește-ți fugarul, o, drag Făt-frumos ! Se-ntunecă cerul, pămîntul vuiește. Te uită ! Zmeoaica cu chipul hidos Se zbate-n mocirlă și se zvîrcolește. Ea urlă turbată și-azvîrle spre noi Cu ghearele-i hîde bucăți de noroi ! — N-ai teamă, tu, dulce copilă de crai ! Acolo rămîne de-acum înainte ! Noi însă trecut-am pe celălalt plai, În lumea de visuri curate și sfinte ! Înlănțuie-mi gîtul cu brațul tău drag ! — O, las' să ne ducă fugarul pribeag !


content:
Cuprins 1 ACTUL I 1.1 SCENA I 1.2 SCENA A II-A 1.3 SCENA A III-A 1.4 SCENA A IV-A 1.5 SCENA A V-A 2 ACTUL II 2.1 SCENA I 2.2 SCENA A II-A 2.3 SCENA A III-A 2.4 SCENA A IV-A 2.5 SCENA A V-A 2.6 SCENA A VI-A 3 ACTUL III 3.1 SCENA I 3.2 SCENA A II-A ACTUL I [ modifică ] PROLOGUL (Intră Corul) CORUL Aicea, în Verona-ncântătoare, A două neamuri mândre veche ură A izbucnit din nou, prin certuri care Să curgă sânge mult de frați făcură. Din cele două case-ndușmănite Ies doi îndrăgostiți loviți de soarte, Și vrajba cu nenorociri cumplite Sfârșește prin a tinerilor moarte. Iubirea lor cu soartă-ngrozitoare Și ura ce nu poate fi-mpăcată Decât cu moartea scumpelor odoare, Pe scenă-n două ceasuri vi se-arată. De-aveți răbdare s-ascultați acestea, Ne-om strădui să-nfățișăm povestea. SCENA I [ modifică ] O PIAȚĂ PUBLICĂ – SAMSON ȘI GREGORIO SAMSON Pe legea mea, Gregorio, să nu le mai permitem să ne ia de sus. GREGORIO Nu, firește, căci am rămânea jos. SAMSON Vreau să spun că dacă ne-or mai lua la vale, să ne ținem la înălțime. GREGORIO Da, numai băga de seamă, să nu ajungi la înălțimea furcilor. SAMSON Eu, când mă scoate cineva din țâțâni, nu știu multe. GREGORIO Și eu nu știu multe care să te scoată din țâțâni. SAMSON O javră din casa Montague mă scoate din țâțâni. GREGORIO A scoate din țâțâni se cheamă a urni din loc; dar viteazul stă locu- lui. De aceea, pesemne, când tu ești scos din țâțâni, nimeni nu se mai poate ține de tine. SAMSON O javră din casa Montague are să mă țină locului! Am să dau de zid pe toți bărbații și pe toate femeile din casa Montague. GREGORIO Atunci ești un om slab, că numai cei slabi se dau pe lângă ziduri. SAMSON Ai dreptate și de aceea femeile, care sunt vase de lut ce se sparg lesne, totdeauna-s date la zid. De aceea am să arunc peste zid pe bărbați și am să îndes în ziduri pe femei. GREGORIO Cearta e între domnii noștri și între noi, slugile. SAMSON Ce-mi pasă! Am să fiu neom, și după ce-oi da gata pe barbați, mă leg de fete. Are să fie vai și amar de pielea lor. GREGORIO De pielea fetelor? SAMSON De pielea fetelor ori de fetia lor. Tot una-i! GREGORIO Nu-i tot una pentru cine-o s-o pață. SAMSON O, au s-o pață cu mine, n-ai tu grijă. Știi că sunt un om și jumătate! GREGORIO Tot e bine că nu ești o jumătate de om! Scoate spanga [1] , uite că vin doi de-ai lui Montague. (Intră Abraham și Baltazar) SAMSON Gata! Începe tu sfada, eu te apăr din dos. GREGORIO Din dos? Vrei să dai dosul? SAMSON Nu te teme de mine. GREGORIO Nu, zău, să mă tem eu de tine? SAMSON Lasă atunci să fie legea cu noi, lasă-i pe ei să înceapă. GREGORIO Am să strâmb din nas, când or trece. Zică ce-or pofti. SAMSON Ce-or îndrăzni, vrei să zici. Eu am să le dau cu tifla: dacă s-o prinde, ei se fac de râs. ABRAHAM Nouă ne dai cu tifla, signore? SAMSON (la o parte, către Gregorio) E de partea noastră dreptatea, dacă zic da? Gregorio (la o parte, către Samson) Nu. SAMSON Nu, signore. Nu vă dau cu tifla, signore. Dar dau și eu așa, cu tifla, signore. GREGORIO Cauți ceartă, signore? ABRAHAM Ceartă, signore? Nu, signore! SAMSON Altcum, de cauți ceartă, sunt la dispoziția dumitale. Slujesc un stăpân tot așa de bun ca și al dumitale. ABRAHAM Nu mai bun. SAMSON Bine, signore. (Intră Benvolio) GREGORIO Zi: mai bun; uite că vine un văr al stăpânului nostru. SAMSON Ba da, mai bun, signore. ABRAHAM Minți. SAMSON Trageți spada dacă vă dă mâna! Hai, Gregorio, nu-ți uita lovitura cea faimoasă! (Se bat) BENVOLIO Nebunilor, vârâți spadele în teacă.Nu știți ce faceți! (Intră Tybalt) TYBALT Ce te iei la harță cu slugile? Aici Benvolio! Privește-ți moartea-n față! BENVOLIO Eu fac pace Întoarce-ți spada-n teacă, sau mai bine Ajută-mi să-i despart. TYBALT Nu ți-e rușine Cu spada-n mână să vorbești de pace? Urăsc cuvântul cum urăsc gheena, Ca și pe toți Montaghii și pe tine! Mișelule! Azi între noi se-alege! (Se luptă) UN CETĂȚEAN Săriți! Săriți! Goniți-i cu ciomege! Jos Capulet! Jos Montague! (Intră Capulet în halat de noapte și contesa Capulet) CAPULET Ce-i larma Aceasta? Dați-mi spada mea cea lungă! CONTESA CAPULET Nu, cârja! Cârja! Ce să faci cu spada? (Intră Montague și contesa Montague) CAPULET Vreau spada mea! Nu vezi cum mă sfidează Cu arma-n mână Montague bătrânul? MONTAGUE Rușine, Capulet! Ești un mișel! CONTESA MONTAGUE Nu! Nu vei face nici un pas spre el! (Intră ducele Escalus cu suită) DUCELE Supuși rebeli! Dușmani ai păcii care Mânjiți cu sângele de vecin oțelul! Creștini sunteți? Nu, - fiare ce vărsați Izvorul purpur ce vă curge-n vine, Spre-a stinge focul unei uri haine! Jos armele! De-osânda cea mai cruntă Se fac părtași toți cei ce legea-nfruntă, Și luați aminte ce mâhnitul duce Azi în auzul tuturor v-aduce: De trei ori Montague și Capulet, Iscarăți din senin, gâlcevi civile, De trei ori ați silit, în aste zile, Pe veronezii doritori de pace Și-ncărunțiți în cinste, să-și dezbrace Podoaba mândră ce frumos le șade Și-n mâini să prindă vechile lor suliți Mâncate de rugină, și pe uliți Să lupte pentru ura ce vă roade! De tulburați orașul înc-odată, Plătiți cu viața pacea tulburată. Și-acum voi toți ceilalți plecați în pace. Bătrâne Capulet, tu mă urmează, Tu, Montague veni-vei dup-amiază La curtea noastră s-afli ce ne place Să hotărâm în pricina aceasta. Plecați, vă zic, de puneți preț pe viață! (Pleacă toți, afară de Montague, contesa Montague și Benvolio) MONTAGUE Nepoate, spune: tu ai fost de față, Cine-a-nceput? cum a venit năpasta? BENVOLIO Când am sosit, se-ncăierase bine Slujitorimea noastră cu a lor. Eu sar cu spada-n mână să-i despart, Atunci apare-nvăpăiatul Tybalt, El mă provoacă, învârtindu-și pala [2] Pe după cap, dar sfârtecă doar vântul, Ce șuieră bătându-și joc de dânsul. Pe când schimbăm noi lovituri și ghionturi, S-adună gloata, crește-nvălmășeala, Când iată vine ducele... CONTESA MONTAGUE Dar unde-i Romeo?... L-ai văzut? Ce bine-mi pare Că el n-a fost... BENVOLIO Contesă, azi la ceasul Când nu mijise încă sfântul soare La geamul aurit al aurorii, Spre câmp mă duse în neștire pasul... Acolo, pe alei, sub sicomorii [3] Ce se întind spre-apus de-oraș, văzui Pe fiul vostru rătăcind, dar care Văzându-mă se adânci-n umbrare. Înțelesei atunci dorința lui De-a fi lăsat să meargă-ntr-ale sale Chiar eu fiindu-mi mie de prisos - Așa că fiecare bucuros Fugi de cel care-i fugea din cale. MONTAGUE Știm că sporește-n dimineți senine Cu lacrimi roua, și cu-adânci suspine Cu nor din suflet înmulțește norii; Când însă de la patul aurorii Voiosul soare trage la o parte Perdelele de umbră trist de moarte Și palid mi se-ntoarce acas' feciorul Și, ocolind lumina, trage storul, Gonește afară ziua cea frumoasă Și-o noapte nouă-și face-ascuns în casă, Cu-aceste gânduri soarta rea-l așteaptă, De nu cumva un sfat bun îl îndreaptă. BENVOLIO Dar pricina, o, nobil unchi, n-o știi?. MONTAGUE N-o știu și vai, nici nu o pot ghici... BENVOLIO Nu l-ai luat din scurt? MONTAGUE Orice mijloace S-au dovedit zadarnice. El tace Ne-având alt confident decât pe sine, Și cât de sincer și discret, vezi bine. E-așa de nepătruns, de-nchis în haina Tăcerii-n care-și ține-ascunsă taina, Și temător ca un boboc de floare, Ce-i rost de-un vierme negru, main-nainte De-a-și fi deschis petalele de soare... L-am lecui cu-același dor fierbinte Ce-l punem să putem afla ce-l doare, Dar... (Se vede Romeo venind) BENVOLIO Uite-l pe Romeo, vine-ncoace. Lăsați-mă cu el. Și nu-i dau pace Pân' ce nu vi-l descos de-a fir a părul! MONTAGUE O, drept răsplată pentru-ntârziere, Dac-ai putea să aflii adevărul! Contesă, vino. (Montague și contesa Montague se duc) BENVOLIO Bună ziua, vere! ROMEO E-așa târziu? BENVOLIO Doar nouă a bătut. ROMEO Ce lungă-i ziua când ești abătut! Cel ce-a plecat așa zorit de-aici Nu era tata? BENVOLIO El era. Ei, și? De ce e ziua lui Romeo lungă? ROMEO Dacă-i lipsește tocmai ce-o alungă! BENVOLIO Iubești? ROMEO S-a dus. BENVOLIO Iubirea? ROMEO Fericirea De-a fi iubit... BENVOLIO O, pentru ce amorul E-așa tiran cât de blajin se pare? ROMEO O, pentru ce legat de ochi amorul, Își află ținta unde-l duce dorul, Deși nu vede... Unde stăm la masă? Dar stai! Ce luptă fu aci! - Nu, lasă! Am și aflat. Aci e multă ură, Dar și amorul a-ntrecut măsura. Ei bine, ură plină de amor! Amor setos de ură! Tot născut Dintr-o nimica toată la-nceput! Deșertăciune grea voioasă jale! Haos diform de forme ideale! Avânt de plumb! Lumină fum! Foc gheață! Bolnav, dar teafăr! Somn de-a pururi treaz! Ești ce nu ești: acesta e amorul Pe care eu-l urăsc deși-i duc dorul! Nu-ți vine-a râde? BENVOLIO Mai curând aș plânge... ROMEO De ce, o, suflet bun? BENVOLIO De tot ce-ndură Romeo. ROMEO Vezi, iubirea-i o tortură. Căci suferința mea ce se răsfrânge În dragostea ce mi-o arăți, sporită Mi-o faci prin ea și mai nesuferită... Iubirea-i fum ce din suspine crește, Aprinsă foc ce-n ochii dragi zbucnește, Gustată e izvor de armonie Ce-ngână-auzul; dar inăbușită E val clocotitor de mare-adâncă De lacrimi... Ah, și ce mai este încă? Sminteală înțeleaptă! Dulce fiere! Mă duc, iubitul meu, la revedere! BENVOLIO Mă părăsești așa, în drum? Așteaptă Că viu și eu... Îmi faci o nedreptate! ROMEO Ah, m-am pierdut pe mine însumi! Nu-s Aci! Eu nu-s Romeo. El e dus Aiurea... BENVOLIO Spune serios pe cine Iubești? ROMEO S-o pun prin lacrimi și suspine? BENVOLIO Nu; spune-o liniștit. ROMEO Faci tocmai cum Ai spune unui biet bolnav: Acum Fă-ți testamentul liniștit. Ce greu Îi cade vorba asta! Dragul meu, Ascultă, serios: iubesc - o fată. BENVOLIO Acestea-am și ochit-o eu îndată. ROMEO Ochești fără de greș în adevăr; Și fata e frumoasă! BENVOLIO Scumpe văr, Un țel frumos s-atinge lesne-mi pare... ROMEO Aici n-ai nimerit-o. Ca Diana, Ferită-n zaua fecioriei sale, Ea e invulnerabilă, vicleana. Cu arcu-i de copil îi dă ocoale Zadarnic Eros: nu se lasă prinsă De-o șaptă dulce, de-o privire-aprinsă; Cu marmura de rece, n-o încântă Nici aurul ce-ar ispiti și-o sfântă. O, și-i bogată-n frumusețe, însă E tot pe-atât sărmană: dacă moare Cu ea și frumusețea ei e stinsă. BENVOLIO Vrea poate să rămână-n veci fecioară? ROMEO O, da, și prin această cumpătare Se spulberă-n risipă o comoară: Căci frumusețea, când o cruți, rămâne Sterilă și, murind, cu ea omoară Și frumusețea zilelor de mâine; E prea frumoasă, prea cuminte, prea Cuminte-n frumusețea ei, căci vrea Prin chinul meu mărirea să și-o crească; Ea s-a jurat în veci să nu iubească, Făcând prin jurământul ei barbar Din minte-un mort, ce mai trăiește doar Nenorocirea lui azi să ți-o spuie. BENVOLIO Ascultă-mi povața: alt leac nu e Decât să-ncerci s-o uiți dacă se poate... ROMEO Învață-mă să uit întâi de toate! BENVOLIO Îndreată-ți ochii spre-alte frumuseți. ROMEO Dar s-o ador mai mult atunci mă-nveți. Căci masca ce sărută fruntea unei Femei frumoase, nu ne face oare Să bănuim tot farmecul ce-ascunde Sub negrul ei? Și poți avea puterea Când ai orbit să uiți ce-a fost vederea, Comoara scumpă ce-i acum pierdută? Arată-mi o femeie ne-ntrecută În farmece, - și-o să mă lase rece. Ea-mi dă prilejul să văd ce mult o-ntrece Cu farmecu-i divin fermecătoarea! Adio dar! Nu poți să-mi dai uitarea... BENVOLIO Am să ți-o dau, sau mor îndatorat. (Pleacă amândoi) SCENA A II-A [ modifică ] CAPULET, PARIS ȘI UN SERVITOR CAPULET Și Montague-i lovit de-acea măsură, La fel cu mine. Cred că rău n-am face, Bătrâni cum suntem să cădem la pace... PARIS E trist că vă dezbină vechea ură Pe voi, cei mai de seamă cetățeni, Dar, conte, la-ntrebarea ce v-am pus Ce-mi veți răspunde? CAPULET Fata, cum v-am spus, E cam străină-ntr-ale lumii încă Abia-mplini patrusprezece ani. Să-și irosească înc-o vară-două Mireasma lor pân' ce or să ne pară Mai pârguită pentru-o viață nouă. PARIS Mai fragede ca ea se măritară Și-s mame fericite azi. CAPULET Se poate. Dar pre curând se veștejesc mai toate! Tot ce-am nădăjduit e azi țărână. Și ea numai, în viața mea bătrână, - Acest copil ce-mi moștenește-averea - E azi nădejdea mea și mângâierea... Ci, scumpe Paris, poți să-ți cerci norocul: Fă-ți curte, și de vei găsi mijlocul Să-i placi așa încât să-ți dea cuvântul, N-an să-ți refuz nici eu consimțământul. La noapte, după datina străbună, Dau o serbare unde se adună Un mare număr de-oaspeți dragi. Poftim Și dumneata, pe care-l prețuim Mai mult ca toți, și numărul sporește. În casa mea modestă deci poftește Să vezi mai multe pământene stele Ce-n farmec pot întuneca pe cele Cerești. Și-astfel cum zburdă un copil, Când vede pe șăgalnicul april, Săltând pe urma iernii gârbovite, Așa plăcerea ochii să-ți desfete Văzând mănunchiul drăgălaș de fete Ca niște flori de-abia îmbobocite... Ascultă-le pe toate și privește La toate, și închină-te acelei Ce mai presus de toate strălucește. Copila mea și dânsa printre ele-i, Deși prea timpurie în cununa Acestor flori, - doar că-i mai mult cu una... Să mergem... (către servitor) Tu grăbește-te, mișele, Cutreieră Verona și-mi găsește Pe toți cei scriși acolea pe hârtie; Le spune că-i poftesc la sindrofie Să vină toți cu inima voioasă Și să se simtă ca la ei acasă... (Capulet și Paris ies) SERVITORUL Găsește pe cei scriși acolea pe hârtie! Scrie la carte că cizmarul să-și vadă de cot, croitorul de calapod, pescarul de penel și zugravul de năvod: iar pe mine mă trimite să găsesc pe cei scriși acolea pe hârtie, și eu habar n-am ce fel de nume a scris acolea cine le-a scris... Trebuie să caut vreun cărturar... Uite că tot am eu noroc! (Intră Benvolio și Romeo) BENVOLIO Hei, dragul meu, prin foc se stinge focul Și-un chin de groaza altui chin amar S-alină... Simți că se-nvârtește locul În jurul tău?... Te-nvârți în sens contrar! Durerea se potoale prin durere - De ți se umple ochiul de-un venin Mai proaspăt, scade-a celui vechi putere. ROMEO Se poate să te vindeci de minune Cu-o foaie de patragină... BENVOLIO Cum, vere? La ce-ar sluji? ROMEO La vreun picior scrântit. BENVOLIO Ce? ești smintit, Romeo? ROMEO Nu-s smintit, Dar, mai legat în fiare ca smintiții, Închis într-o celulă, hămesit, Bătut și torturat și... seară bună, Prietene! SERVITORUL Plecata voastră slugă, Cinstit signor! Vreau să vă fac o rugă: Știți să citiți? ROMEO Da, în restriștea mea Ursita-mi neagră. SERVITORUL Poate c-ați învățat-o aceasta fără carte. Dar spuneți-mi: știți să citiți ce scrie aci? ROMEO Da, de-oi cunoaște slovele și limba În care-i scris. SERVITORUL Vorbiți cinstit, vă las cu bine! ROMEO Stai! Știu să citesc, băiete! (Citește) Signor Mortino cu soția sa și fiica, contele Anselmo și fermecătoarele sale surori, tânăra văduvă baroneasă de Viturio, signor Placentio și drăgălașele sale nepoțele, Mercutio și fratele său Valentin, unchiul meu Capulet, cu soția și fetele, frumoasele mele nepoate Rozalina și Livia, signor Valentio și vărul său Tybalt, Lucia și zglobia Elena. Aleasă lume! Unde ai s-o poftești? SERVITORUL Acolo, sus... ROMEO Unde? SERVITORUL La casa noastră. ROMEO A cui? SERVITORUL A domnului. ROMEO Da, ai dreptate. Aceasta trebuia să te între. SERVITORUL Apoi vă spun eu fără să mă întrebați: stăpânii meu sunt neamul Capulet cei mari și putrezi de bogați, și dacă nu sunteți cumva din casa Montague, poftiți, vă rog, și dumneavoastră și deșertați un pahar de vin. Vă las cu bine. (Pleacă) BENVOLIO L-această veche sărbătoare dată De mândrii Capuleți, e invitată Și mult iubita Rozalina ta Și toate frumusețile Veronei... Vin' și, cu ochii nepăsători Privindu-le de-aproape, le compară Și lebăda pe care o adori Îți va părea mai bâdă ca o cioară! ROMEO O, când credința sfântă-n ochii mei S-ar stinge-ntunecată de eres, Prefaceți-vă, lacrimi în scântei! Și ochii mei păgâni ce-atât de des Se-neacă-n lacrimi, dar nu pot să doarmă, Să ardă ca eretecii în pară! O alta, mai frumoasă ca odorul Inimii mele?... N-a văzut nicicând Nici soarele a toate văzătorul! BENVOLIO În ochii tăi ea mai frumoasă pare Că n-au avut prilejul s-o compare Decât pe dânsa singură cu sine... Ci-n ale lor platane cristaline De-i pune-alături mândrele fecioare Pe cari le vei zări azi la serbare, Ea-ți va părea atunci așa de pală Pe cât de mândră ți se arăta. ROMEO Nu merg la bal s-ascult povața ta. Ci ca s-ador icoana-i ideală! SCENA A III-A [ modifică ] O CAMERĂ ÎN CASA LUI CAPULET CONTESA CAPULET ȘI DOICA, APOI JULIETA CONTESA CAPULET Unde mi-e fata? Doică, mergi de-o cheamă. DOICA Pe fecioria mea - pe când eram De doisprezece ani - zău, c-am strigat-o! Hei, mititico! Vino, puica mamei, O, doamne! Unde-i? Julieta!... Iat-o! JULIETA Ce e? Cine mă cheamă? DOICA Maică-ta! JULIETA Aci sunt, scumpă mamă! Ce dorești? CONTESA CAPULET E vorba... Doică, lasă-ne puțin... Avem o taină... stai mai bine, doică! M-am răzgândit; ne-om sfătui tustrele. Tu știi că fata noastră-i măricică... DOICA Păi da, știu anii ei pe zi, pe ceas! CONTESA CAPULET N-a împlinit patrusprezece ani. DOICA Mă jur pe paisprezece dinți ai mei, Deși nu am decât vreo patru doar, Ea n-are încă paisprezece ani! Cât mai avem de azi pân' la Sân Petru? CONTESA CAPULET Vreo două săptămâni și-o zi ori două. DOICA Oricâte zile, atuncea când or fi Sân Petru, tocmai în ajunul zilei Se-ncheie de la nașterea copilei Chiar paisprezece ani. Că doar Suzana - S-o odihnească Dumnezeu, sărmana, Acu-i în cer, n-avui de dânsa parte! Suzica mea era de vârsta ei; - Dar, cum spuneam, în seara de Sân Petru, Ea era tocmai paisprezece ani, - Îi era, pot s-o spun, și cu temei! [4] !... Acu-s unspre'ce ani, de-a fost cutremur, Și-am întărcat-o (cât oi fi pe lume, N-am s-o mai uit) taman în ziua-aceea, Mi-am pus pelin pe sfârc și mă prăjeam La soare, sub cotețul de porumb, - La Mantua erați Măria Voastră, - Țin minte parcă-i ieri; și cum spuneam: Când a gustat pelinul ce-l pusesem Pe sfârcul țâței și-l găsi amar - Să fi văzut cum s-a zborșit micuța Și cum mi-a bozolit, drăcșorul, sânul! Și... trosc! făcu atunci proumbăria. N-a fost nevoie să-mi mai spună: fugi! Și-s unsprezece ani în cap de-atunci, Că ea sta copăcel pe-atunci, drăguță, Pe sfânta cruce, chiar cerea să umble Și forfotea de colo pâna colo... Cu-o zi-nainte se plesnise-n frunte Căzând cu fața-n jos, și omul meu - Să-l ierte Cel de sus! - era un om Așa de hâtru! - o ridică-n brațe: «Hai», zice el, «căzuși, așa, pe față? Când îi fi mare, ai să cazi pe spate! Așa-i Julico?» și, o, Preacurată! Ea tace-atunci din plâns și zice «Da!» Vezi cum se prinde gluma câteodată! O mie de-ani de-aș mai trăi, nu uit. «Așa-i Julico?» zice el; ea tace Din plâns și zice: «Da!» CONTESA CAPULET Destul acuma, Te rog să taci puțin. DOICA Tac, doamnă dragă, Dar nu mă pot opri să nu fac haz Cum ea tăcu din plâns și zise: «Da!» Și-avea cucui-n frunte cât o prună! Și cum țipa! «Hai» - zicea omul meu, - «Căzuși pe față? Ai să cazi pe spate Când te vei face mare, nu-i așa?» Ea tace atunci din plâns și zice: «Da!» JULIETA Ci taci acum și tu odată, doică! DOICA Tac, uite tac! Te aibă Domnu-n pază-i! Că doară tu ai fost cea mai frumoasă Păpușă care-am alăptat-o eu! S-ajung să te mai văd de-acum mireasă Și nu mai vreau nimica. CONTESA Da, mireasă! Da, asta e chiar ce vroiam să spun. Ce zici, copilă, vrei să te măriți? JULIETA Să mă mărit? Nici nu visez măcar Înalta cinste... DOICA Cinste! Auziți! Aș spune zău c-a supt înțelepciunea Cu laptele, de n-aș fi doica ei! CONTESA Aci-n Verona-s mame azi, femei Cinstite și mai tinere ca tine. De nu mă-nșel eram și eu ca ele La vârsta-n care tu ești fată încă. Într-un cuvânt: Paris îți cere mâna... DOICA Și-i un fecior, fetico! O comoară Nu alta! CONTESA A Veronei primăvară Nu numără o mai aleasă floare. DOICA Curat, o floare! Floare! Ce spuneam?! CONTESA Ce zici de-acest fecior de mare neam? Deseară vine la serbarea noastră. Citește-i dar în mândra carte-a feții Ce-a scris într-însa mâna cea măiastră Neîntrecută-n nuri a frumuseții; Scrutează-i trăsăturile-i alese Și, dacă dai de lucruri ne-nțelese, În scrisul umed al privirii sale Găsești, la colțuri, note marginale. Acest volum de-amor, amant răzleț, De s-ar lega, ar fi fără de preț, Și strălucirea scumpului tezaur S-ar revărsa și-asupra îmbrăcăminții Se-nchide-n copcii de-aur basmul de-aur... Astfel și tu, dacă-ți asculți părinții Și-ți faci din Paris ținta fericirii, Vei fi, făr' a scădea deloc, părtașă Și-a bogăției lui și-a strălucirii... DOICA Să cadă? Nicidecum! Ferit-a sfântul! Că doar femeia prin bărbat se-ngrașă... CONTESA Acum doresc să-ți spui și tu cuvântul JULIETA Doresc să văd și eu de-i cu putință Să-mi placă, dacă-l văd, precum ai spus. Dar nu voi trece de hotarul pus, Iubită mamă, chiar de-a ta voință. (Intră un servitor) SERVITORUL Doamnă, oaspeții au sosit, masa e servită, D-voastră sunteți chemată, domnișoara dorită și doica la bufet blestemată și toate sunt în toi.Trebuie să dau fuga să servesc. Vă rog poftiți numaidecât. (Pleacă) CONTESA Venim acum. Te-așteaptă Paris, dragă. Să mergem. DOICA Mergi, și adaugă, copile, Nopți vesele la veselele zile! SCENA A IV-A [ modifică ] O STRADĂ - ROMEO, MERCUTIO, BENVOLIO CU CINCI SAU ȘASE MĂȘTI, PURTĂTORI DE TORȚE ȘI ALȚII ROMEO Să ne slujim de-un logos scurt drept scuză? Sau să lăsăm în pace biata muză! BENVOLIO Azi nu mai sunt la modă ceremonii De-acestea, prin saloanele Veronei. La ce-ar sluji Amor, cu o eșarfă, Ca un tătar c-un arc pestriț o marfă Ce-aruncă numai spaima printre fete Ca o momâie într-un stol de vrăbii? Pot să ne ia în ochi dacă le place. Jucăm un dans, sau două și plecăm. ROMEO N-am chef să sar. Să mi se dea o torță, Tot sunt eu sumbru: vreau să fac lumină. MERCUTIO Ba trebuie să joci, Romeo dragă! ROMEO Ușor de voi, cu inima ușoară Și cu pantofi ușori; sufletul meu Ca plumbul mă apasă la pământ, De nu mai pot să mă urnesc. MERCUTIO Tu ești Înamorat: lui Amor deci îi cere Aripile și-avântă-te în sfere! ROMEO Sunt prea adânc străpuns de-a lui săgeată, Spre-a mă-nălța pe-aripile-i ușoare Deasupra grelei mele suferinți. Mă prăbușesc sub greaua lui povară. MERCUTIO Te prăbușești? Fii dar și tu povară: Și cum e gingaș, lesne-l poți înfrânge. ROMEO Amorul gingaș? Nu, brutal și crud Și arțăgos: ca spinul el te-nțeapă. MERCUTIO De-i crud, fii crud, și-nțeapă-l de te-nțeapă, Și cred că-i trece pofta să re-nceapă... O mască dați-mi! Mască pentru mască! De-acuma ochii săi n-au să-mi cunoască Defectele și masca va roși În locul meu. BENVOLIO Băteți la ușă, și Hai să intrăm. Și-odat' intrat, oricare Să-și pună sprinten labele-n mișcare. ROMEO O torță! Cei cu inima ușoară Pot gâdila cu tălpile podeaua Nesimțitoare. Eu doar, vorba veche, Țin lumânarea și mă uit la ei... Și-oricât de viu e jocul, stau pe loc. MERCUTIO Noi te vom scoate din acest băltoc În care zaci, vârât până-n urechi. Haidem, că cheltuim lumina zilei. ROMEO Cum asta? MERCUTIO Vreau să spun că pierdem vremea, Parc-am aprinde lămpi ziua-n amiază; Dar noi cu tine-avem intenții bune, Și-i de cinci ori mai mult bun simț în ele Ca-n cinci cuvinte care scânteiază De spirit. ROMEO Toți avem intenții bune, Dar și nebune... MERCUTIO Pentru ce nebune? ROMEO Azi noapte am avut un vis. MERCUTIO Și eu! ROMEO Și ce-ai visat? MERCUITO Se-nșală visătorii. ROMEO Dar ce visează-n somn e-adevărat. MERCUTIO Văd că Regina Mab azi noapte, dragă, Te-a cercetat. În lumea zânelor Ea-i zâna-moașă, care le dezleagă. Ea vine, nu mai mare ca agata Pe inelarul unui alderman [5] , Purtată de puzderii, și se plimbă Pe nasurile celor care dorm. Cu spițele din fire de păianjen, Cu coviltir din aripi de lăcustă, Cu frânele din raze moi de lună, Având drept bici un picioruș de greier, Cu-o pleasnă [6] dintr-un tir de funigel, Ca vizitiu o gâză-n haină sură, Micuță ca un vierme cuibărit În deștul unei slujnici somnoroase; Careta ei e-o coajă de alună Scobită de dulgherul veveriță, Sau cariul meșter, ce-i din zile vechi Rotar la zâne. Și cu-acest alai Colindă ea în fiecare noapte Prin creierul celor îndrăgostiți Și ei visează dragoste. Aleargă În goană pe genunchi de curtezani Și ei visează numai reverențe, Pe degetele oamenilor legii Și ei visează grase onorarii. Pe buzele frumoaselor ce-n taină Visează sărutări, și-ades le umple De bube Mab cea rea, fiindcă-s unse Cu dresuri ce le strică răsuflarea. Vr-unui curtean i-aleargă peste nas Și el miroase-n vis o slujbuliță, Când gâdilă la nas pe vreun egumen [7] Cu vreo codiță de purcel de dijmă, Și el visează vreo pomană bună; Când pe grumazul vreunui dârz războinic Trecând, el vede capete tăiate, Asalturi, breșe, spade spaniole, Și chefuri nesfârșite, și-n urechi Îi uruie ca toba, se deșteaptă Și-n spaimă-njură-o rugăciune-două, Apoi adoarme iar. Tot Mab aceasta Încurcă noaptea coamele la cai Și face noduri fermecate, care, Când le descurci, ți-aduc nenorocire. Ea este strigă [8] ce pe fete mari Le culcă pe spinare și le-nvață Să țină pe bărbați; e vrăjitoarea... ROMEO O, taci, Mercutio! Vorbești nimicuri... MERCUTIO Da, ai dreptate, căci vorbesc de visuri Ce-s doar prăsila unor creieri leneși Născute din închipuiri deșarte Ca aerul, mai nestatornice Ca vântul ce dezmiardă-o clipă sânul De gheață-al nordului și-ntoarce fruntea Apoi spre sudul cel stropit de rouă. BENVOLIO Dar vântul care spui ne suflă nouă Ospățul de sub nas. Sosim târziu... ROMEO Mă tem că prea devreme. Nu știu ce Mă face să presimt că o restriște Ce-atârnă încă-n stele, își pornește Sinistru-i zbor spre-acest ospăț nocturn, Și vine printr-o moarte timpurie Să pună capăt astei vieți deșarte. Dar Cel ce cârmuiește-n pribegie Pe muritori va ști să poarte grijă Și de vintreaua [9] mea... Haidem, să mergem, Voioși tovarăși! BENVOLIO Toboșari, sunați! (Pleacă) SCENA A V-A [ modifică ] O SALĂ ÎN CASA LUI CAPULET MUZICANȚI ȘI SERVITORI ÎNTÂIUL SERVITOR Unde-i Moș Tigaie, de nu pune mâna să strângem masa? El să pună mâna pe-o farfurie sau s-o șteargă! Ți-ai găsit! AL DOILEA SERVITOR Când buna cuviință încape doar pe mâinile unuia sau a doi oameni, și-acelea nespălate, firește că nu poate fi lucru curat. ÎNTÂIUL SERVITOR Ridicați jilțurile! La o parte cu bufetul! Și luați seama la argintărie. Rogu-te frățioare, pune-mi la o parte o bucată de marțipan, și, dacă mă iubești, spune portarului să dea drumul înăuntru Suzanei Tocilă si Leanei. Antoane! Moș Tigaie! ALT SERVITOR Iacă-mă-s! Gata! ÎNTÂIUL SERVITOR Vă caută, vă cheamă, au neviue de voi boierii în sala cea mare. AL DOILEA SERVITOR Nu putem nici noi să fim peste tot! Hai, dați-i zor, copii! Fiți harnici, cine trăiește mai mult, mănâncă toată coliva! (Ei se retrag în fund. Intră Capulet cu Julieta și alții din familia sa, intâmpinând pe oaspeți și măști.) CAPULET Bine-ați venit, o scumpi signori. Pe-acele Cucoane care nu au bătături Puteți să le-nvârtiți oricât vă place! Ia să vedem... mai e vr-una din ele Să facă nazuri... să nu vrea să joace? De bună seamă are bătături! Am nimerit-o?... Scumpi signori, salut! Hei, dragii mei, și eu doar am avut O zi ca asta, când purtam o mască, Iar gura mea știa să povestească Frumoaselor dulci șoapte la ureche... Și le plăcea... S-a dus! S-a dus! S-a dus... Salut, o, scumpi signori! Poftim la joc! Începeți, muzicanți! Loc! Faceți loc! Porniți, drăguțe domnișoare, jocul! (Muzică și dans) Lumină, ticăloșilor, mai multă! Împingeți masa-aceea mai încoace! Așa... și atingeți focul că se face Prea cald în casă... A, dar e-o plăcere! N-aș fi crezut... E, bună seara, vere! E, hei, poftește, vere Capulet! Noi, doi, de mult am încheiat bilanțul! Câți ani să fie de la danțul Cel de pe urmă, când purtam noi mască? CAPULET AL DOILEA O, Doamne, cred c-or fi treizeci de ani! CAPULET Ce spui? Nu-s așa mulți! Nu-s așa mulți! Că de la nunta lui Lucentio Pot fi cel mult vreo douăzeci și cinci! Era pe la Rusalii și umblam Mascați pe uliți... CAPULET AL DOILEA Ba-i mai mult, mai mult! Băiatul lui e mai în vârstă, vere. CAPULET Ce-mi spui tu mie fleacuri? Fiul său E doar major abia de vreo doi ani! ROMEO (Către un servitor) Știi cine-i domnișoara ce-onorează Cu mâna ei pe cavaleru-acela? SERVITORUL Nu, domnule. ROMEO Ah, ochii ei! Cum cresc Cu scăpărarea lor văpaia torții! Și frumusețea ei fără pereche Atârnă strălucind pe fața nopții Ca și cercelul scump la o ureche A unui negru; ea e prea bogată Spre a putea fi cu folos purtată, Și e prea scumpă pentru tot pământul! Ai pune-o porumbiță de zăpadă Într-un convoi întunecat de ciori - Așa strălucea ea printre surori! Cum se sfârșește dansul, merg s-o caut Unde s-așează, ca să fericesc În mâna-i dulce mâna mea ce aspră. O, inimă, iuit-ai tu vreodată? Știurăți, ochii, voi, până-n noaptea-aceasta Ce este frumusețea-adevărată? TYBALT E, după glas, un Montague. Băiete, Mergi ș-adă-mi spada! Ce? Auzi, mișelul, Să vină-aici mascat ca pocitură, Să-și bată joc de sărbătoarea noastră! Pe cinstea și mărirea rasei mele, Nu fac nici un păcat dacă-l ucid! CAPULET Ce e, nepoate? Ce te-a tulburat? TYBALT Un dușman, unchiule! Un Montague! Un ticălos ce-a cutezat să vină Să pângărească sărbătoarea nostră. CAPULET Ce? Tânărul Romeo? TYBALT Da! Romeo, Mișelul! CAPULET Fii pe pace, nepoțele! Nu te lega de el. Tânărul om Se poartă ca un vrednic gentilom. Verona se fălește, și pe drept, Cu el, că-i bun, bine crescut, deștept, Și n-aș dori cu nici un preț, nepoate, Să-ndure în casa mea vreo strâmbătate. Deci fă-te că nu-l vezi, nu fă scandal. Aceasta-i voia mea, și de-o cinstești, Fii mai voios și nu-ncrunta sprânceana, Că nu-i frumos să stai ursuz la bal. TYBALT N-o fi frumos când vine un mișel Ca oaspe! Nu-i permit. CAPULET Ba vei permite! Vreau eu ca să-i permiți. Auzi, iubite? Cine-i stăpân aicea? Eu sau tu? Așa?... Nu vrei să-l lași în pace? Nu? Vrei să stârnești dihonia-ntre oaspeți? Să faci pe voinicosul? Îți convine! TYBALT Da nu-i ocară, unchiule?... CAPULET Păi da! Ești un obraznic! Zău, rău o să-ți pară! Poftim! Dar, lasă... știu eu doar ce zic... Mai supără-mă încă! Nu-i nimic... Bravo, copii!... Mucosule, te cară! Să taci, ori te... Lumină! Dați lumină Mai multă!... Hm... Auzi... auzi... ocară! TYBALT Răbdare care brațul mi-l reține Și furia ce-mi clocotește-n vine M-alungă, și, plecând, îi fac plăcere, Dar în curând i-o voi preface-o-n fiere! (Pleacă) ROMEO (Către Julieta, luându-i mâna) De pângărește mâna-mi sfânta-ți mână, Să ierți acestor buze ale mele - Doi pelerini ce-s rușinați - stăpână, Cari c-un sărut păcatul vor să-l spele. JULIETA Nu, pelerine, mâna-ți vină n-are, Căci pelerinii mâinile de sfinți Le-ating, și ei, în loc de sărutare, Se-nchină și-și strâng mâinile fierbinți. ROMEO Dar sfinți și pelerini n-au gură oare? JULIETA Da, pentru rugăciune, pelerine! ROMEO Ca să nu-mi schimbi credința-n disperare, Dă voie gurii focul să-și aline. JULIETA Stau liniștiți de-a pururi sfinții, chiar Atunci când rugăciunea o-mplinesc. ROMEO O, sfânta mea, stai liniștită dar, Să-mi curăț vina, să mă-mpărtășesc, Și-al gurii tale har la gura-mi vină! (O sărută) JULIETA Atunci de vină gura-mi are parte. ROMEO De vina gurii mele! Dulce vină! Dă-mi-o-napoi! (O sărută a doua oară) JULIETA Săruți chiar după carte! DOICA Vrea să vă spui-o vorbă mama. (Julieta pleacă) ROMEO Mama Domniței? Cine e? DOICA Cum bag eu sama N-o știi pe doamna casei, tinere? O, e-o cucoană prea cinstită mama! Pe fiică-sa, cu care-ai stat de vorbă Eu o-alăptăi. Halal de cine-o fi Odată și odată ginere! Știu c-o să-noate-acela în bănet! ROMEO Ea este dar din neamul Capulet? Ah, viața mea zălog în mâini dușmane! Cum voi putea s-o mântui de blestem? BENVOLIO Hai să ne ducem. Balu-i pe sfârșite. ROMEO Da, de această clipă eu mă tem, Neliniștea mea este tot mai mare. CAPULET Nu, scumpi signori, nu-i vremea de plecare... O masă mică, simplă, de-o gustare?... Nu-i chip să mai rămâneți? Nu?... Prea bine! Vă mulțumesc la toți! Vă mulțumesc La toți, scumpi domni și doamne! Noapte bună! Mai multe torțe-aici, faceți lumină. Veniți acum. Să merge la culcare. Pe legea mea, s-a cam făcut târziu Mă duc să m-odihnesc. (Pleacă toți afară de Julieta și doica) JULIETA Cine e signorul Ce trece-acum, doică, poți să-mi spui? DOICA Acela? Cred că e moștenitorul Și fiul lui Tiberio moșneagul... JULIETA Dar cel ce trece chiar acuma pragul? DOICA E fiul lui Petrucchio, mi se pare. JULIETA Dar tânărul care-i urmează, care N-a vrut deloc să joace? DOICA Nu-l cunosc. JULIETA Mergi repede și află cum îl cheamă Și vin de-mi spune. (Doica pleacă) Dacă-i însurat, Mormântul mi-e și patul de mireasă (Se întoarce) DOICA Romeo-l cheamă și-i un Montague, Dușman de moarte e cu neamul vostru, Și e unicul fiu... JULIETA O, vai, unică Iubire aprinsă de unică ură! Făr' să-l cunosc văzut prea timpuriu, Și cunoscut acuma prea târziu. Trist zorile iubirii-mi începură. Căci vai! Sunt osândită să iubesc Pe omul ce-s datoare să-l urăsc. DOICA Ce-ai zis? Ce-ai zis? JULIETA Un vers ce mi l-a spus Un dansator. DOICA Așa! Așa! Să mergem Și noi, de-acum; toți oaspeții s-au dus. (Ele ies) ACTUL II [ modifică ] PROLOGUL (Intră corul) CORUL Dorința veche-acum pe moarte zace, Iubire nouă să-i ia locul vine, Frumoasa ce-l făcuse să suspine Cu Julieta-alături nu-i mai place. Romeo-acum iubește și-i iubit, Sunt amândoi vrăjiți dintr-o privire, Dar cu primejdii aste-a lor iubire, El crede că-i urât și dușmănit. Nu poate face sfinte jurăminte, Fiind privit cu ochi dușmani de-ai ei, Ea, deși prinsă-n vraja dragostei, Nu știe cum să-i iasă înainte. Dar patima când e prilejul vine Să guste clipe dulci de farmec pline. SCENA I [ modifică ] O PIAȚĂ PUBLICĂ MĂRGINITĂ DE GRĂDINA CAPULEȚILOR ROMEO Să plec, când inima-mi aici tânjește? Hai, lut pustiu, și regăsește-ți axa! (Iese) (Intră Benvolio și Mercutio) BENVOLIO Romeo! Vere! MERCUTIO Lasă-l! e cuminte, S-a dus pe-ascuns, pesemne să se culce. BENVOLIO Fugi pe-aici, sări peste-acest zid. Mercutio, strigă-l! MERCUTIO Ba îl și conjur, Romeo! Toane! Patimă! Nebune! Amorezatule! Arată-te Sub forma de suspin măcar! Rostește Un singur vers și mi-e de-ajuns! Exclamă Un «ah» numai, rimează «dor» cu «mor»! Cumetrei Venus fă-i un compliment Și ia la zor pe Amor, paju-i orb Care-a ochit așa dibaci când craiul Cophetua iubi pe cerșetoare... N-aude, nu se mișcă, nu se simte! Hai să-l conjur, că mort e maimuțoiul! Auzi! Pe ochii Rozalinei tale, Pe gura-i fragă, pe bolita-i frunte, Pe piciorușul ei micuț și gingaș, Pe șoldu-i plin și alte acareturi, Vin, te conjur, sub propria ta formă Apari! BENVOLIO Se supără dacă te-aude! MERCUTIO Nu-l poate supăra pe el acesta. S-ar supăra când aș chema în cercul Iubitei lui un duh de-un soi ciudat Care-ar pluti în preajma dânsei, până Ce el l-ar izgoni cu vr-un descântec... Aceasta, da, i-ar face în necaz. Chemarea mea e bună, e cinstită: L-am conjurat, spre a-l face să apară! BENVOLIO Cred că-i ascuns acolo, sub copaci Îi place noaptea umedă. Amorul E orb și întunericu-i priește. MERCUTIO Dar dacă-i orb, e prost țintaș, firește. Acuma șade singur sub o tufă Și-ar vrea iubita lui în sân să-i pice Întocmai ca un soi de rod de-acele Pe care le botează drăgănele Râzând în taină fetele la țară. Romeo, noapte bună! Merg să sforăi În pătulețul meu, căci noaptea câmpul E-un așternut prea rece pentru mine... Ne ducem? BENVOLIO Mergem. L-am căta-n zadar Și chiar dacă-l găsim, nu-i prea bine. (Pleacă) SCENA A II-A [ modifică ] GRĂDINA CAPULEȚILOR - ROMEO ROMEO (Julieta s-arată sus) De răni nu-i pasă celui care-i teafăr? Dar taci! Ce strălucește-acolo oare? Sunt zorile, și Julieta-i soare. Răsari, o soare sfânt, ucide luna, N-o vezi ce palidă-i acum, nebuna? E galbenă de ciudă și-i geloasă Că tu, care-i slujești de preoteasă, O-ntreci în farmec! O, de n-ai sluji-o! E trist doar giulgiu-i de vestală moartă. Tu leapădă-l: nebună-i cine-l poartă. Stăpâna mea e... O, ar fi de-ar ști-o!... Vorbește, nu, n-a spus nimica... Fie! Vorbește ochiul ei, - îi voi răspunde. Sunt prea-ndrăzneț, ea nu-mi vorbește mie. Doi aștri, cei mai mândri de pe cer, Vin ca să roage ochii Julietei Să strălucească-n lipsa lor în sfere: Ci dac-ar fi acolo, ochii ei, - Acei doi aștri-n capul Julietei, S-ar rușina de strălucirea fetei Ca zarea lămpii de lumina zilei, Și ochii duși în ceruri ai copilei În sfere-aeriene s-ar aprinde Așa de viu, că păsările-ar prinde Să cânte parcă n-ar fi noapte. - Iată! Își las-acum obrazu-ncet pe mână... O, ce n-aș da să fiu mănușa ei Și să-i ating obrazul!... JULIETA Vai... ROMEO Vorbește... Vorbește încă înger de lumină, Că-n noapte tu-mi străluci de glorie plină Deasupra mea, ca-naripatul sol Al cerului, pe care muritorii Îl urmăresc năuci, cu ochii-n gol, Cum suie galopând viteaz pe nori Alene-umflați de vânt, vâslind departe În poalele văzduhului... JULIETA Romeo!... De ce ești tu Romeo?... Uită-ți tatăl! Tăgăduiește-ți numele, ori dacă Nu vrei - O, jură-mi că vei fi al meu Și-atunci de tot ce sunt mă lepăd eu! ROMEO Să mai ascult, ori să vorbesc? JULIETA Vrășmaș Mi-e numele tău numai! Tu rămâi Același, chiar de n-ai fi Montague! Ce-i Montague? - Nu-i mână, nu-i picior, Nu-i braț, nu-i față, nici o altă parte. Un nume ce-i? - Un trandafir, oricum Îi spui, exală-același scump parfum! Așa, Romeo, de nu-i spun Romeo Nu pierde din desăvârșirea lui Nimic... O, neagă-ți numele, Romeo! Și-n schimbul unui nume care n-are Nimic cu tine-a face, - ia-mă toată! ROMEO Fac tot ce-mi spui: zi-mi doar «iubite» deci! Primind așa botezul nou, ți-o jur Că nu mai vreau să fiu Romeo-n veci! JULIETA O, cine ești, tu, ce-adumbrit de noapte, Pătrunzi în taina mea? ROMEO Eu, după nume, Nu știu și nu-ți pot spune cine sunt. Și numele, fiindcă ți-e vrăjmaș, O, scumpă sfântă, mi-e urât și mie. Să-l am în scris l-aș rupe!... JULIETA Nici o sută De vorbe n-a sorbit urechea mea Din gura ta, dar vocea-i mi-i știută Nu ești Romeo, tu, un Montague? ROMEO Nici unul, nici cel'lalt nu-s, de nu-ți place. JULIETA Dar pentru ce și cum veniși încoace? E zidu-nalt, greu de sărit, și locul E moarte - o, gândește cine ești - De te-ar zări vreunul dintre-ai mei! ROMEO Aripile iubirii mă-nălțară. Nu-i zid să poată stânjeni iubirea. Iubirea-ncearcă tot ce iartă firea Iubirii... și de-aceea nu mă tem De toți ai tăi! JULIETA Dar dacă te-or zări, Vai, te-or ucide! ROMEO Ochii tăi frumoși Sunt pentru mine mai primejdioși Ca douăzeci de spade de-ale lor. Privește blând: privirea ta blajină Mă apără de ura lor haină! JULIETA N-aș vrea cu nici un preț să fii văzut. ROMEO De ei m-ascunde noaptea-n negru-i scut. De nu ți-s drag, mai bine să mă vadă: Sunt mai voios să mor străpuns de spadă Decât să mai trăiesc urât de tine! JULIETA Dar drumul către locu-acesta cine Ți-l arătă? ROMEO Iubirea care-ntâi M-a pus să cercetez. Ea-mi dete sfaturi, Eu ochii mei i-am dat... Nu sunt pilot, Dar dac-ai fi liman departe-n zare, Scăldat de cea mai depărtată mare, Tot aș porni spre tine-n pribegie... JULIETA Tu știi că noaptea-mi adumbrește fața, Altcum mi s-ar zări-n obraji roșeața De tot ce m-auziși spunând-nainte. O, ce n-aș da să pot să fiu cuminte, Să neg ce-am spus. Dar n-am ce face! Spune, Tu mă iubești? Știu că vei zice: da! Și eu te cred. Dar dacă-mi juri, tu poate Îți calci cuvântul și așa se zice Că Joe [10] râde de amanți sperjuri. Frumosul meu Romeo, de ți-s dragă, O, spune-mi-o cu inima întreagă, Și de socoți c-am fost prea lesne-nvinsă, M-oi arăta ursuză, neîndurată, Voi zice nu, ca tu să-ți dai silința Să mă câștigi. Altmiteri niciodată! Frumosul meu Romeo-s prea duioasă Și poți să crezi de-aceea că-s ușoară, Dar crede-mă că sunt mai credincioasă Decât acelea care știu să pară Mironosițe. Poate că și eu, O recunosc, mă prefăceam străină, Dar, tu ai fost jos, în grădină, Și pân' să prind de veste, m-ai surprins Când izbucnea iubirea-mi mai aprins. Deci iartă. Nu-mi lua acea pornire Drept un ușor capriciu de iubire, Trădat astfel de noaptea-ntunecată... ROMEO Copilă, jur pe sfânta lună care Chenar de-argint pe vârf de pomi brodează... JULIETA O, nu-mi jura pe luna-nșelătoare, Ce-și schimbă discu-n fiecare lună, Nu vreau să fii și tu din cei ce mint... ROMEO Pe ce să jur? JULIETA Nu jura deloc! Sau fură-mi doar pe nobilul tău suflet Pe sfântul idol din altarul meu, Și te voi crede... ROMEO O, dacă iubirea... JULIETA Las', nu jura! Oricâtă-i fericirea Pe care-o simt acuma lângă tine, Dar legământul astei nopți îmi vine Prea iute, nu știu cum, prea fără veste, Prea ca un fulger care nu mai este Pân' ce zice: fulgeră! - O, du-te dar, Dulcele meu! Și-a verii adiere Învoaltă [11] floare tacă din bobocul Iubirii noastre pân' la revedere! Somn dulce! Noapte bună! Și coboare În sânul tău o pace-așa de dulce Ca și sânul Julietei care Se duce, obosită, să se culce... ROMEO Ah, tu mă lași așa nemângâiat? JULIETA Ce mângâiere-mi ceri tu-n astă noapte? ROMEO Dă-mi jurământul tău în schimb pe-al meu. JULIETA Eu ți l-am dat, -nainte de-a mi-l cere... Și tot aș vrea să am și ți-l dau încă! ROMEO Vrei să-l oprești? De ce, odorul meu? JULIETA Ca să ți-l dau într-una înapoi! Și totuși nu doresc decât ce am. Ca marea nesfârșită-i bunătatea-mi Și dragostea-mi ca marea-i de adâncă. Din ce tot dărui, tot mai mult am încă, Și-amândouă-s fără de hotare... Aud un zgomot... Plec, rămâi cu bine, Iubitul meu... (Se aude vocea doicii: «Domnișoară!») Îndată, doică... Viu... O, mândre Montague, fii credincios! Așteaptă-mă... Viu într-o clipă iarăși... (Iese) ROMEO O, sfântă noapte! Mult mi-e teamă Că tot e doar un vis, fiindcă-i noapte... Prea dulce e să poată fi aievea! JULIETA (Apare din nou) Romeo, un cuvânt și noapte bună! De ți-e cinstit amorul tău și vrea Căsătorie, dă-mi atunci de știre Prin cineva pe care-l voi trimite La tine mâine, ca să afle: Unde Și când vrei tu să ne serbăm logodna? Stăpân mi-ești, te urmez în lumea-ntreagă... (Același glas: «Domnișoară!») Viu, viu acum... Dar dacă n-ai gând bun Te rog... (Același glas înăuntru) O clipă... viu... Să nu mai stărui Și lasă-mă durerii să mă dărui Pân' ce-oi muri... Trimit la tine-n zori... ROMEO Pe partea mea din ceruri... JULIETA (Apare iar la fereastră) Noapte bună De mii de ori! (Iese) ROMEO De mii de ori mai rea, De nu mă luminează raza ta! Iubitul spre iubita lui aleargă Cum fuge leneșul școlar de carte, Cum el spre școală nu dă zor să meargă, Tot astfel greu iubitul se desparte. JULIETA Romeo! Sss... Glas de șoimar să am, Să pot momi un șoim așa de mândru! Robia-i răgușită, nu cutează Să strige tare, căci ar sparge bolta Ecoului, și poate că i-ar face Mai răgușit sonoru-i glas de aer, Decât al meu de când tot spun: Romeo! ROMEO E viața mea ce m-ar striga pe nume! Ce argintiu de dulce sună glasul Iubirii, noaptea, în auzul celui Ce-ascultă dulcea-i muzică... JULIETA Romeo! ROMEO Iubito! JULIETA Mâine dimineață, spune, La cât trimit? ROMEO La nouă. JULIETA Pân-atunci Sunt douăzeci de ani! Dar nu mai știu De ce te rechemai... ROMEO Mă las dar Să stau aici până-ți aduci aminte... JULIETA Spre-a te vedea, aș vrea să uit într-una Gândind ce dulce e să-mi fii aproape... ROMEO Ca tu să uiți mereu, aș tot rămâne, Uitând de am alt adăpost pe lume... JULIETA E-aproape zi; să pleci acum aș vrea, Dar nu mai mult ca fata ce se joacă Lăsând din mâini să-i zboare cănărașul - Sărmanul rob în laț - și-apoi l-atrage Di nou spre ea, cu firul de mătasă, Fiindu-i drag, dar și fiind geloasă De libertatea lui... ROMEO De-aș fi canarul! JULIETA Ah, dac-ai fi iubite! Dar atunci Iubirea mea ar fi așa nebună, Că poate te-aș ucide. Noapte bună! O, despărțire! O, griji dulci și-amare! Dar fug de-acuma, că aș fi în stare Să-ți strig mereu, mereu, de mii de ori, Tot «noapte bună» într-una până-n zori. (Iese) ROMEO Coboare-se pe ochii-ți somnul blând Și dulcea pace-n inimă și-n gând. De ce nu sunt eu somnul s-odihnesc Alăturea de chipu-ți îngeresc! Merg să-mi spun fericirea, să-l implor Pe bunul pustnic să-mi dea ajutor. (Iese) SCENA A III-A [ modifică ] CHILIA FRATELUI LORENZO INTRĂ FRATELE LORENZO CU UN COȘ ÎN MÂNĂ LORENZO Ursuzei nopții îi râd în față zorii Împestrițând cu dungi de raze norii La răsărit. Greoiul întuneric S-abate încet, ca un bețiv, din calea Zoritei roți de foc a lui Titan. Dar până ce al soarelui feeric Ochi arzător din neguri scoate valea, Înveselind văzduhul diafan, Eu trebuie cu ierburi veninoase Și flori ce poartă sucuri prețioase Să-mi umplu coșulețul cu nuiele, Că-s însușiri alese-n toate-acele. Țărâna-i mama firii și sicriul, Ea face din ce-i mort să nască viul, Și sânul ei îl dă la fiecare, La toți copiii de-orice soi ce are. Ce felurite sunt în lume toate! O, sunt puteri de viață minunate În ierburi, în copaci, în piatră chiar! Din toate câte din pământ răsar Nimic nu-i rău, să n-aibă parte bună, Ci-n rău ce-i bun adesea se răzbună, Când e-abătută calea lui cea dreaptă. Virtutea chiar se poate face viciu Și viciul poate-a se-nălța prin faptă. E și balsam de leac într-un caliciu Gingaș de floare dar e și otravă; Când o miroși, mireasma e suavă, Dar când o guști, inima nu-ți mai bate. În om, ca și în plantă și în toate, Sunt doi stăpâni mereu în dușmănie: E bunul har, e crunta lăcomie. Și când spre cel mai rău înclină sorții Atuncea vine și-nghite-al morții Balaur... ROMEO Bună-dimineața, tată! LORENZO Benedicite [12] .Ce dulce glas Îmi dă voios binețe la un ceas Așa devreme? Tânărul meu fiu, De te-ai scula așa de timpuriu Se cheamă că ți-e creierul aprins; Eu sunt bătrân, cu grijile deprins, Și grijile țin ochiul treaz: dar când Ești tânăr, sănătos, lipsit de gând, Atunci de aur ți-este pururi somnul. De-aceea aș putea să jur că domnul Romeo e trezit de vreo mâhnire. Chiar de mă-nșel nu-i mare osebire, Un lucru tot rămâne-adevărat: Romeo-al meu n-a fost azi noapte-n pat. ROMEO N-am fost; dar și mai dulce-mi fu hodina. LORENZO Rău, fiule! Ai fost la Rozalina? ROMEO La Rozalina, tată? S-a sfârșit Cu numele și chinul ăstui nume! LORENZO Dar unde-ai fost atunci? Pe altă lume? ROMEO Nici nu-i nevoie să mă-ntrebi, că-ți spun: Am fost aseară la ospăț în casa Dușmanului, și m-a rănit frumoasa Pe care am rănit-o. Tată - vin' deci Să-ți cerem sfântul leac și să ne vindeci. Vezi, sfinte-acum, ce bun creștin sunt eu, Mă rog acum pentru dușmanul meu? LORENZO Vorbește pe-nțeles și răspicat, Căci la o spovedanie-n doi peri La fel și dezlegarea-i, ce o ceri. ROMEO Atunci, ascultă-mă: ți-o spun curat Că sunt înamorat nebun de fata Lui Capulet, - și prea frumoasa fată De-asemeni e de mine-namorată. Suntem deci una și rămâne doar Să fim uniți de preot la altar. Cum, unde, când ne-am cunoscut și cum Ne-am logodit, ți-oi povestit pe frum, Dar te implor chiar azi să ne cununi. LORENZO Pe San Francisco! Tu grăiești minuni! Dar Rozalina?... Tinerii, se pare, Că nu iubesc decât din ochi. Ce-amare Șiroaie-au curs pe fața ta slăbită, Și-n lacrimi câtă sare risipită, Spre a săra iubirea-ți nesărată! De jalea-ți încă-nnegurată Și plânsul tău îmi vâjâie-n urechi Pe-obrajii porți urma lacrimilor vechi: O, dac-ai plâns și-ai suferit vreodată A fost de dragul Rozalinei numa'... Și te-ai schimbat, n-o mai iubești acuma! ROMEO Adesea mă dojeneai pentru-nclinarea Ce-aveam spre ea. LORENZO Ba nu, ci pentru marea Ta nebunie, dragul meu! ROMEO Ziceai: Îngroapă-ți dragostea! LORENZO Dar nu să ai O alta-n schimb. ROMEO Te rog nu mă certa, Aceea care-mi este acuma dragă Mi-e dat și ea iubirea ei întreagă, Cealaltă nu era deloc așa. LORENZO Firește, căci îți pricepuse firea, O vorbă goală doar ți-era iubirea. Dar cred că poți să-ți vin în ajutor, Căci, poate, prin această legătură, A celor două neamuri vechi ură Se va topi în noul tău amor. ROMEO Să mergem, sunt așa zorit. LORENZO Ușor Și-nțeleptește, tânăr visător! Nu e cuminte-așa s-o iei cu zorul, Că poți prea lesne să-ți scrântești piciorul. (Iese) SCENA A IV-A [ modifică ] O STRADĂ - BENVOLIO ȘI MERCUTIO MERCUTIO Dar unde naiba poate fi Romeo? N-a fost azi noapte-acasă? BENVOLIO Pajul lui Mi-a spus că n-a dormit azi noapte-acasă. MERCUTIO Ah, Rozalina-aceea năzuroasă L-a scos din minți; ea-i va răpune capul. BENVOLIO Am mai aflat că Tybalt la trimis Acasă o scrisoare lui Romeo MERCUTIO O provocare fără doar și poate! BENVOLIO Cred că Romeo are să-i răspundă. MERCUTIO La o scrisoare poate să-i răspundă Oricine, dacă a-nvățat să scrie. BENVOLIO Vroiam să spun că ea va ști s-arate aceluia care-i scrie că are curaj când îl provoacă. MERCUTIO Ah, bietul Romeo! e ca și mort: străpuns de ochiul negru al unei fetișcane bălăioare, îi ăuie-n urechi un cântecel de inimă-albastră, și discul inimii lui e despicat în două de săgeata orbului arcaș. Ăsta e om să țină piept lui Tybalt? BENOLIO Ei, și cine-i Tybalt? MERCUTIO O, nu-i un făt frumos, fără îndoială. Dar e un tartor [13] al formelor! El se bate, cum ai cânta tu de pe note o romanță, cu tact și cu măsură. Își calculează frazele: una, două și-a treia-n pieptul tău! E capabil să decapiteze și-un bumb de mătase! Un spadasin! Un Spadasin! Un duelgiu di primo cartello [14] ! Ah, divinul lor «passado» și «Punto reverso» și «hay» [15] -urile lor. BENVOLIO Ce-i asta? MERCUTIO Ducă-se la pustia cu ifosele lor caraghioase! I-auzi numai «o foarte fină lamă! Un om foarte bine! O putană foarte bine! [16] » Nu e un blestem, o strămoși! Ca să se pripășească pe la noi acest soi de gângănii străine, acești traficanți de modă, acești «pardonnez-moi» care nu catadicesc să mai șadă pe-o laviță veche! Oh «bons-bons»-urile lor! (Intră Romeo) BENVOLIO Uite-l pe Romeo! MERCUTIO Fără icre, ca o scrumbie uscată. O carne, carne omenească cum te-ai batogit! Acuma a căzut în doaga lui Petrarca. Laura pe lângă iubita lui era doar o biată jupâneasă - cu toate că avea un adorator care cel puțin se pricepea s-o cânte -; Didona, o dreanță; Cleopatra, o țigancă; Hero și Helena, niște vrăjitoare și cutre; Thisbe, avea ea ochi albaștri frumoși, nu-i vorbă, dar n-are a face... Signor Romeo, bonjur! Vezi că te salut franțuzește, după cum ți-s nădragii! Nea-i rămas dator azi noapte! ROMEO Bună-dimineața, prieteni! De ce v-am rămas dator? MERCUTIO Pentru că ai fugit hoțește. Nu pricepi? ROMEO Iartă-mă, bunule Mercutio. Aveam ceva important, și în asemenea caz ți se iartă dacă treci peste unele îndatoriri. MERCUTIO Ei, nu-i mai bine așa, decât să scâncești de dragoste? Acum mai vii de-acasă. Acum ești Romeo! Acum ești ceea ce ești, prin artă și natură! Căci amorul ăsta care aiurează este din fire un mare nebun, care aleargă cu limba scoasă de colo până colo, până ce cade cu jucăria lui în groapă. BENVOLIO Oprește! Oprește! MERCUTIO Vrei așadar, s-o iau de la coadă? BENVOLIO Altmiteri ai fi lungit prea mult povestea. MERCUTIO O, te înșeli, aș fi scurtat-o, căci ajunsesem cu povestea mea la fund și n-aveam de gând să merg mai departe. ROMEO Ia uitați-vă ce alai măreț! (Intră doica cu Petre) MERCUTIO O pânză! O pânză de corabie! BENVOLIO Ba două: o fustă și-un surtuc. DOICA Petre! PETRE Poftim? DOICA Avantaiul meu, Petre! MERCUTIO Dă-i-l, Petre dragă, să-și ascundă obrazul. Evantaiul ei e mult mai drăguț ca obrazul dumneaei. DOICA Bună dimineața, signorii mei! MERCUTIO Bună seara, bună seara, frumoasă matroană! DOICA De ce bună sera, mă rog dumneavoastră? MERCUTIO Pentru că uite, craiul de arătător de la ceas e pironit drept în dricul amiezei. DOICA Rușine! Ce fel de om e ăsta? ROMEO Un on pe care Dumnezue l-a trimis pe lumea asta, ca el să se ducă pe cealaltă. DOICA Sfântă să-ți fie vorba, signore! Duce-s-ar! Dar nu vă fie cu supărare, signori, care poate să-mi spună unde găsesc eu pe tânărul Romeo? ROMEO Pot eu să-ți spun: numai că tânărul Romeo e mai bătrân acum când l-ai găsit, de cum era pe când îl căutai. Eu sunt acel tânăr care poartă numele acesta, pentru că n-am găsit unul mai rău. DOICA Bine zis! MERCUTIO Așa? Ce e mai rău e bine? N-am ce zice! E frumos, frumos! DOICA Dacă ești dumneata Romeo, signore, aș vrea să-ți spun ceva la o parte. BENVOLIO Să știi că-i de-o întâlnire pe deseară. MERCUTIO O țață! O țățică! Hoiho! BENVOLIO Dar ce-ai găsit? MERCUTIO Nu un vânat, domnule; poate doar un iepure copt într-o plăcintă proastă de post, ceva învechit și putrezit înainte de a-l mânca. (Cântă) Vânatul dacă-i învechit, Vânatul dacă-i frăgezit, E-o bună bucățică-n post; Dar dacă putrezit a fost Mai înainte de-a mânca, Atunci e o mâncare rea. Romeo, mergi acasă la masă? Venim și noi. ROMEO Vin și eu numaidecât. MERCUTIO Rămâi sănătoasă, frumoasă babă! (Cântă) Rămâi sănătoasă, o frumoasă, frumoaso, frumoaso! (Benvolio și Mercutio pleacă) DOICA Spune-mi, rogu-te, signore, cine-i obraznicul ăla negustor de glume proaste? ROMEO Unul căruia îi place să se asculte pe sine, și care spune într-o minută mai multe decât poate face într-o lună. DOICA Apoi dacă are ceva să spună în ce mă privește pe mine, am să-i arăt eu lui, de-ar fi măcar încă odată pe atâta de grozav pe cât este el și alți douăzeci de găgăuți ca el, și dacă eu nu pot, - au să poată alții! Auzi, ticălosul! Că doară eu nu-s d-alea cum mă crede el, eu nu-s de teapa lui! (Întorcându-se către Petre) Și tu ce păzești acolo, de lași orice nespălat să facă haz pe socoteala mea? PETRE N-am văzut pe nimeni să facă haz de dumneata; că, zău, numaidecât trăgeam spada, să mă crezi! Sunt gata să mă bat cu oricare, unde-i o pricină dreaptă; și când e de partea mea dreptatea! DOICA Uf, Dumnezeu să mă ierte, dar tremură carnea pe mine de supărată ce sunt! Auzi, nemernicul! Fii așa de bun, signore, și ia aminte la ce vreau să spun. Și cum îți spuneam: tânăra mea stăpână mi-a poruncit să te caut. Acum ce mi-a poruncit șă-ți spun, păstrez pentru mine, dar mai întâi vreau să-ți spun una și bună, că dacă vrei s-o porți de nas, ca să spun așa, ar fi o purtare rea din partea dumitale, ca să spun așa. Ca să vezi dumneata, domnișoara e tinerică: și prin urmare, dacă umbli cu șoseli și cu momeli, asta nu șade frumos față de o domnișoară, ba e chiar urât de tot. ROMEO Doică, să spui stăpânei tale c-o conjur... DOICA O, drăguțul de el! Firește, neapărat, am să i-o spun. Doamne, cum are să te bucure! ROMEO Dar ce vrei să-i spui, doică dragă? Tu nu m-ascuți. DOICA Am să-i spun că o conjuri; - o vorbă care, mi se pare, că nu poate ieși decât din gura unui prinț. ROMEO Să-i spui să afle-un mijloc ca să vie Azi dup-amiază să se spovedească. În chilioara fratelui Lorenzo Va fi și spovedania și nunta... Acesta pentru osteneala ta. DOICA Signore, nu! Nu iau nici o lețcaie! ROMEO Hai, ia, te rog eu, trebuie să iei! DOICA Azi după-amiază? Vine. Zău că vine! ROMEO Tu stai și-așteaptă-n dosul mănăstirii: Acolo, peste-un ceas ți-aduce pajul O scară împletită din frânghie, Ce-o să mă urce pe furiș, la noapte, Pe cel mai-nalt catarg al fericirii. Mergi sănătoasă și păstrează taina, Și n-o să-ți pară rău de osteneală. Mergi sănătoasă, doică, și să spui Stăpânei tale-o caldă salutare. DOICA Domnul să te ție! Încă ceva: Ascultă domnule! ROMEO Ce-i doică dragă? DOICA E om de treabă pajul dumitale? Știi vorba veche că: doi pot să tacă Când unul dintre ei din lume pleacă! ROMEO O, e un copil cu inima de aur! DOICA Prea bine, signore. Doamna mea e cea mai drăgălașă păpușică de pe lume... O, Doamne sfinte, când era numai de-o șchioapă... O, dar e un tânăr signor de-i zice Paris și i se scurg ochii, nu altceva, după dumneaei; dar ea, micuța, e mai bucuroasă să vadă un broscoi, da, un broscoi! Câteodată o necăjesc și-i spun: «Tot Paris e mai drăguț», - dar ce să crezi, signore, n-apuc să-i spun una ca asta și se face galbenă ca turta de ceară. Romeo și rozmarin nu-ncep cu aceeași slovă? ROMEO Ba da. Amândoi cu R. Ei, și-apoi? DOICA Oh, vrei să râzi de mine, mucalitule! R! Parcă mârâie un câine. Nu, lasă că știu eu bine că începe cu altă slovă, - și are ea o vorbă frumoasă de tot, cu Romeo și Rozmarin, ți-ar fi mai mare dragul s-o asculți. ROMEO Să spui stăpânei tale că mă gândesc la ea. (Iese) DOICA O, negreșit, de mii de ori... Hai, Petre! PETRE Poftim? DOICA Petre, ține evantaiul și treci înainte. (Ies). SCENA A V-A [ modifică ] GRĂDINA LUI CAPULET JULIETA Nouă bătu când am trimis pe doică. Spunea că vine peste-o jumătate De ceas! Ori poate nu l-o fi găsit? Nu, dar e șchioapă... Crainici ai iubirii Ar trebui să fie gândurile, Căci gândurile sunt mai sprinteioare Ca razele de soare care-alungă De pe coline-ntunecate noaptea. Nu-i ca și vântu-naripat Amorul Și nu îi poartă oare căruciorul Mici porumbițe cu-aripe ușoare? Acuma-i, iată, soarele-a chindie Și de la nouă pân' acum, trei ore Lungi au trecut, și ea tot să nu vie! O, de-ar avea o inimă și-ntrânsa Un sânge tânăr, ar zbura ca glonțul, Și-un glonț s-ar duce și-ar veni-napoi! Bătrânii parcă n-au viață-n ei, Trândavi și-nceți, ca porumbu-s reci și grei. (Intră doica și Petre) O, Doamne! Iat-o. Doică, l-ai găsit? Ce-aduci? Zi servitorului să plece. DOICA Așteaptă-mă la ușă, Petre! (Petre iese). JULIETA Ei, Măicuțo? Doamne! Dar de ce te uiți Așa urât? O, chiar de-i tristă vestea Tu spune-o vesel, iar de este bună Nu mi-o strica c-o mutră-așa de acră! DOICA Of, nu mai pot! Așteaptă să răsuflu... Ce-am alergat!... Mă dor oasele toate! JULIETA Ți-aș da pe ale mele-n schimb pe vestea Ce mi-o aduci! O, spune-o, doică dragă! O, spune-o doică, dragă doică! DOICA Doamne! Ce zor! Nu poți să mai aștepți defel? Vezi bine doar că nu mai am răsuflet? JULIETA Cum n-ai răsuflet când găsești răsuflet Să-mi spui mereu că nu mai ai răsuflet? De când tot spui de ce nu poți să-mi spui, Puteai să-mi fi și spus răspunsul lui! Răspunde: cum ți-e vestea? Bună? Rea?... Atât, și celelalte mai urmă. Dar spune-odată, spune, vai, și-mi curmă Neliniștea... DOICA Ei, rău ai nimerit-o! Ce te pricepi tu la bărbați! Romeo? O fi, nu-i vorbă, mai frumos la chip, La pulpe și la mâini și la picioare Ca ceilalți toți, deși nu se cuvine Să mai vorbim de astea, însă totuși Oricum ar fi, e fără asemănare; Curtenilor nu prea îi este felul, Dar aș putea să jur că-i blând ca mielul! Hai, fata mea, la Dumnezeu te-nchină! Ia spune, ai mâncat azi la amiază? JULIETA Nu, nu! dar asta nu mă-nteresează, Ce-a zis el de logodnă? Scurt: ce-a zis? DOICA Vai, cum mă doare capul! Capul meu! Zvâcnește, parcă stă să mi se spargă! Aici mă ține-un junghi! Spinarea mea! Cum te înduri să mă tot porți pe drumuri! Din asta poate mi s-o trage moartea... JULIETA Îmi pare foarte rău că nu ți-e bine Dar, doică dragă, spune-mi: Ce-a zis el? DOICA Romeo spune... ca un gentilom Cinstit, drăguț, bun, foarte cumsecade... Dar unde-i maică-ta? JULIETA Unde e mama? Ei, înăuntru! Unde vrei să fie? Dar ce-alandala-i vorba ta: Romeo Un gentilom... Unde-i maică-ta? DOICA Te-ai supărat, hai! Maica ta, Hristoase! Poftim! Frumos îți stă! Asta-i pesemne, Leac pentru junghul ce mă ține-n spate. Mergi singurică, draga mea, de-acum Când vei avea să mai trimiți o vorbă! JULIETA Ei, las-o! - Spune: Ce ți-a spus Romeo?... DOICA Ai voie azi să mergi la spovedanie? JULIETA Da. DOICA Du-te atunci la fratele Lorenzo. Te-așteaptă acolo-un mire ca să facă Din tine o mireasă. Ia te uită Cum i se urcă sângele-n obraji! Și mai târziu i-or arde ca pojarul. Mergi dar, și eu mă duc să caut scara, Pe care se va cățăra tâlharul La noapte, sus, în cuibul păsăricii... Eu-s vita de povară, mă trudesc De dragul vostru numai, ziua-ntreagă. Dar tu la noapte ai să porți povara... Merg să mănânc. Tu mergi la mănăstire, Cât mai în grabă. JULIETA Da, dădacă dragă! Mă duc, alerg, zbor către fericire! (Ies) SCENA A VI-A [ modifică ] CHILIA FRATELUI LORENZO INTRĂ FRATELE LORENZO ȘI ROMEO LORENZO Reverse-și Domnul harul său ceresc Asupra-acestor mâini ce le unesc, Ca nici o grijă-n zilele ce vin Să nu ne musrtre cugetul... ROMEO Amin! Dar griji oricâte pot de-acum să vină Nu cuvârșesc plăcerea cea divină Când știu că Julieta e a mea! Așează mâna ei în mâna mea, Unește-le, prin binecuvântare, Și moartea poate-apoi să mă sugrume, Căci mi-am trăit norocul meu pe lume! LORENZO Asemeni patimi oarbe n-au norocul Să țină mult: ca pulberea și focul Se mistuie-n întâia sărutare! Cât e de dulce mierea, tot dezgustă Pe-acela ce prea multă miere gustă, De-aceea nu fii lacom, nici prea dornic: Atunci numai norocul e statornic. Târziu acel ce-i prea grăbit s-alerge Ajunge, ca și-acel ce prea-ncet merge. (Intră Julieta) Provește-o! Piciorușele-i ușoare Nu lasă nici o umbră pe cărare. Cei ce iubesc pot să călătorească Pe funigei ale căror fire Plutesc în aeru-ncropit de vară, Și tot nu cad - așa e de ușoară Deșertăciunea ce-o numim iubire! JULIETA Bună seara, bunul meu duhovnic. LORENZO Romeo-ți mulțumește, fiica mea, Pentru-amândoi. JULIETA Îți mulțumesc și eu, Căci astfel mulțumirea-i în zadar. ROMEO Ah, Julieto, de-a-ntrecut măsura Și bucuria ta, și dacă știi Mai bine decât mine s-o descrii, Atunci îmbălsămează tu cu gura Văzduhul tot, și vocea ta sonoră Să cânte-atunci visata fericire Ce ne-o îmbie-această scumpă oră! JULIETA Simțirea mai bogată ca vorbirea, Mai mândră-i de cuprins, ca de podoabă-i! Doar cerșetorii pot să-și spună-averea; Dar dragostea mea plină de credință E-așa de mare-ncât nu-i cu putință Să-i socotești măcar pe jumătate Comorile... LORENZO Veniți, veniți cu mine, Să facem slujba-așa cum se cuvine. Nu pot să vă îngădui singurei Cât timp nu face, prin cuvântul ei, Biserica din voi un trup și-un suflet! (Ies) ACTUL III [ modifică ] SCENA I [ modifică ] O PIAȚĂ PUBLICĂ MERCUTIO, BENVOLIO, UN PAJ ȘI SERVITORI BENVOLIO Prietene, hai să plecăm acasă. E-o zi fierbinte, sunt dușmani pe stradă, De-i întâlnim, se face sigur sfadă: Pe-arșiță fierbe sângele nebun. MERCUTIO Apoi și tu-mi ești unul din aceia care, cum trece pragul unei cârciumi, bate cu spada-n masă și strigă: «Dea Domnul să n-am nevoie de tine!» și-apoi, cum i s-a urcat la cap al doilea pahar, scoate spada la cârciumar fără să fie deloc nevoie, firește. BENVOLIO Sunt eu unul de-aceia? MERCUTIO Da, da. Ești un turbat de n-ai pereche în toată Italia, tot așa de pornit spre turbare, ca și de turbat în pornirile tale! BENVOLIO Ei, și mai ce? MERCUTIO Zău, dacă ar mai fi unul ca tine, în curând n-am mai avea nici unul, pentru că v-ați ucide unul pe altul. Măi, tu ești în stare să te sfădești cu cineva pentru că are în barbă un fir mai mult sau mai puțin ca tine. Te cerți cu altul care vinde castane, fiindcă ai ochi castanii. Ce alt ochi ar putea să găsească asemenea pricini! Capul tău ți-e așa de plin de gâlceavă, ca oul de gălbenuș, și nu o dată ai umblat cu el spart din pricina certurilor tale. Te-ai legat de unul care a tușit pe stradă, pentru că ți-a deșteptat câinele care dormea la soare. N-ai avut bucluc deunăzi cu un croitor pentru că pusese înainte de Paști un laibăr nou? Cu altul pentru că-și legase ghetele noi cu șireturi vechi? Și totuși vii să mă dăscălești asupra firii mele certărețe! BENVOLIO Da, dacă aș fi așa de zurbagiu ca tine, cred că nu mi-ar da nimeni nici cinci sferturi de ceas pe moșia vieții mele! MERCUTIO Moșia vieții? Ce prostie! (Intră Tybalt și alți câțiva) BENVOLIO Pe capul meu, iată, vin Capuleții! MERCUTIO Și pe călcâiul meu, n-am zor de ei! TYBALT Urmați-mă de-aproape... Bună-seara, signori! O vorbă cu unul din voi! MERCUTIO Numai o vorbă cu unul din noi? Fii mai darnic: adaugă la vorbă și-o lovitură! TYBALT Sunt gata chiar s-o fac, de-mi dai prilejul! MERCUTIO N-ai putea să ți-l iei singur, fără să ți-l dăm? TYBALT Mercutio, ții hangul lui Romeo... MERCUTIO Hangul? De ce? Suntem noi lăutari? Dacă ții cu orice preț să fim lăutari, apoi îți vor asurzi urechile numai cu note discordante! Iată arcușul meu; așteaptă, ai să vezi cum o să te facă să joci. Mii de draci! Hangul! BENVOLIO Suntem în piața publică aici, Ori căutați un loc mai liniștit; De nu, deliberați cu sânge rece. Sau să plecăm. Aci-s mulți gură-cască. MERCUTIO De-aceea au ei gură: ca s-o caște. Nu, nu mă mișc de dragul nimănuia! (Intră Romeo) TYBALT Signore, mergi în pace, iată-mi omul! MERCUTIO M-aș spânzura de ți-ar purta livreaua! Ieși pe teren și el te va urma: Acolo poate fi el omul tău! TYBALT Iubirea care ți-o nutresc, Romeo, Mă face doar să-ți spun: Ești un nemernic! ROMEO Pricina ce mă face să-mi fii drag Îmi stâmpără mânia cuvenită Slalutului tău, Tybalt. Nu-s nemernic. Rămâi cu bine. Tu nu mă cunoști. TYBALT Ocara ce-mi făcuși n-o speli, băiete, Doar cu atât. Întoarce-te. În gardă! ROMEO Dar nu te-am pcârât deloc, ți-o jur. Mi-ești drag mai mult decât ai bănui, Deci până ce vei ști tot ce mă face Să-ți fiu prieten, bune Capulet - Un nume scump azi mie - mergi în pace! MERCUTIO Nu pot răbda atâta umilire! Alla stoccata [17] va să biruiască. (Trage spada) Hei, șoricare Tybalt, nu poftești? TYBALT Dar ce poftești tu, câine, de la mine? MERCUTIO Nimic, bunule prinț al pisicilor, nimic decât una din cele nouă vieți ale dumitale, pe care vreau să ți-o storc, și, după cum mă vei trata, șă ți le tărbăcesc și pe celelalte opt ce-ți mai rămân. Haide, trage spada de urechi afară, dacă nu vrei să ți le tai pe ale tale cu spada mea. TYBALT Sunt la plăcerea dumitale! (Trage spada) ROMEO Mercutio, întoarce-ți spada-n teacă. MERCUTIO Signore, știi acel faimos passado ! ROMEO Aruncă-ți Benvolio, -ntre ei! Tybalt! Mercutio! Nu vi-i rușine? Nelegiuire! Ducele-a oprit Bătăile pe străzile Veronei! Tybalt! Mercutio! Stați! (Tybalt, pe sub brațul lui Romeo, rănește pe Mercutio și pleacă cu ai săi) MERCUTIO Vai, sunt rănit! Ah, ciuma cadă pe-ale voastre case!... Nu l-am atins? Se duse? BENVOLIO Ești rănit? MERCUTIO M-a zgâriat cotoiul! M-a dat gata! Dar, drace! E de-ajuns... Unde mi-i pajul? Mișelule, dă fuga, ad-un doftor! (Pajul pleacă) ROMEO Prietene, n-ai grijă. Rana ta Nu poate fi așa de gravă. MERCUTIO Nu, nu e adâncă chiar ca o fântână, nici largă ca o ușă de biserică... dar e destul, ajunge. Întrebați mâini despre mine, și veți găsi că sunt un om foarte tăcut. Am încheiat-o, credeți-mă, cu gluma vieții... Ciuma să vă mănânce casele voastre amândouă! Drace! Auzi, să mă zgârie de moarte, un câine, un chițoran, un guzgan, un cotoi! Un fanfaron, un mișel care miroase a condică de socoteli... Cine dracu te-a vârât între noi? Sub brațul tău am fost rănit, Romeo! ROMEO Crezusem că fac bine. MERCUTIO O, du-mă undeva-n vecini, Benvolio! Altcum leșin... Ciuma să vă mănânce! Casele voastre au făcut din mine Ospăț de viermi, am încasat-o bine, Vai, și pe veci, casele voastre!... (Mercutio iese sprijinit de Benvolio) ROMEO Vai, tânărul acesta care este Cu ducele de-aproape înrudit, Prieten bun al meu, primește moartea Din vina mea; și numele meu bun E pângărit de-ocările lui Tybalt, Lui Tybalt ce de-un ceas e ruda mea. O, dulce Julieta, ce nevolnic Făcu din mine frumusețea ta Și cum mi-a strins în piept orice putere! (Benvolio se întoarce) BENVOLIO Romeo! mort e vrednicul prieten. Viteazu-i suflet s-a-nălțat la nori, Disprețuind pământul prea devreme. ROMEO Restriștea zilei de-azi plutește-asupra Acelora ce vin și mai cumplite. (Tybalt se întoarce) BENVOLIO Se-ntoarce furiosul Tybalt. ROMEO Teafăr? Triumfător? Și bunul meu prieten Ucis. O, zboară către cer, blândețe! O, du-mă tu, mânie cu-ochi de flăcări! Ia-ți, Tybalt, înapoi «nemernicule», Ce mi l-ai dat, căci sufletul viteaz Al lui Mercutio plutește încă Deasupra capetelor noastre și L-așteaptă doar pe-al tău să-l însoțească: Ori tu, ori eu, de nu chiar amândoi Îl vom urma! TYBALT Nenorocitule! Tu doar i-ai fost tovarăș și se cade Tu să-l urmezi. ROMEO Aceasta hotărască! (Se bat. Tybalt cade) BENVOLIO Romeo, fugi! Poporul e-narmat. Tybalt ucis! Nu sta așa pierdut! Fugi, ducele la moarte te condamnă, De vei fi prins! Fugi! Fugi! ROMEO Amar de mine! Sunt jucăria soartei! BENVOLIO Ce aștepți? (Romeo plaecă. Vin cetățeni) UN CETĂȚEAN Hei, încotro fugi mișelul care Ucise pe Mercutio? Pe unde A apucat-o ucigașul Tybalt? BENVOLIO Acolo zace Tybalt! UN CETĂȚEAN Ne urmează! În numele principelui Veronei! (Intră ducele cu suită, Motague, Capulet, soțiile lor și alții) DUCELE Ce s-a făcut, unde-s nelegiuiții Care-au stârnit iar sfada? BENVOLIO Nobil duce! Eu pot să spun mai bine ca oricare Cum s-a-ntâmplat nenorocita luptă. Acel ce pe Mercutio-l ucise E-aici ucis de mâna lui Romeo. CONTESA CAPULET Tybalt, nepotul meu, nepot de frate! O, duce! O, nepoate! O, bărbate! O, frate, sângele tău curge!... Duce, Fii drept și pentru sângele vărsat Jertfește sânge Montague!... Nepoate! Nepoate! DUCELE Spune tu, Benvolio: Cine-a stârnit acestă sfadă? BENVOLIO Tybalt, Ucis aici de mâna lui Romeo. Romeo i-a vorbit frumos, rugându-l Să meargă-n pace și să-și schimbe gândul, I-a spus chiar și de-nalta-vă poruncă, Aceasta pe-un ton blând, și stând plecat, Privind senin, cercând să-mpace sfada; Dar nu-mblânzi pe Tybalt, ce s-aruncă Orbiș [18] cu spada-n pieptul lui Mercutio; Acesta, ațâțat, întoarce spada Spre a lui Tybalt, înlăturând c-un gest Plin de dispreț mortala lovitură, Spre-a i-o trimite înapoi lui Tybalt, A căruia iuțeală i-o parează. Romeo strigă tare:«Stați, prieteni! Opriți-vă!» Și vrând să-i despărțească, Mai repede ca vorba, brațul lui Dibaci abate armele fatale. Sub brațul său nenorocita spadă A lui Tybalt scrutează scumpa viață A bravului Mercutio. Tybalt fuge, Dar iar se-ntoarce la Romeo, care Acum nutrește dor de răzbunare. Ca fulgerul se-ncaieră, și până Să-i fi putut desparte, cade Tybalt, Romeo-atunci se-ntoarce și fugi; Pun capul meu zălog, de nu-i așa. CONTESA CAPULET E înrudit cu Montague și minte; Se vede-aceasta chiar și din cuvinte. Vreo douăzeci aici se-ncăierară Și cel mai vrednic dintre ei să piară? O, duce, judecă, fii drept: pe Tybalt Romeo l-a ucis, Romeo moară! DUCELE Romeo l-a ucis pe Tybalt, care Ucise pe Mercutio... Dar cine Acum răscumpăra-va scumpu-i sânge? MONTAGUE O, nu Romeo, duce! Nu Romeo! El s-a jertfit pentru Mercutio. Tybalt era pierdut; Romeo, dacă Grăbi osânda lui, fu-n drept s-o facă. DUCELE Deoarece-a grăbit-o, îi impun Să plece fără preget în surghiun. Și pentru că m-ating azi și pe mine Urmările acestei uri haine, Stârpind chiar un vlăstar al casei mele, Voi lua măsuri, să resimțiți, prin ele, Ce mult această pierdere mă doare... Surd voi rămâne, fără îndurare La orice lacrimi, orice rugăminte: Deci nu mai stăruiți de-aici înainte; Romeo, de nu vrea să-i sune ceasul Cel de pe urmă, să-și grăbească pasul. Blândețea, se tratează cu sfială Pe criminali, e însăși criminală. SCENA A II-A [ modifică ] O CAMERĂ ÎN CASA CAPULET - JULIETA JULIETA O, galopați, sirepi [19] de foc, spre casa Lui Phoebus... un cârmaci ca Phaeton Cu bice v-ar goni către apus S-aducă grabnic noaptea înnorată. O, las' perdeaua, noapte-aducătoare De dragoste, ca ochii răi s-adoarmă Și, nevăzut, Romeo, fără larmă, Să se strecoare-n cuibul fericirii... Cei ce jertfesc pe-altarele iubirii Au drept lumină frumusețea lor, Și noaptea-i place orbului amor, O, vino, noate tainică, matroană În haină-ntunecată, -n negru toată, Și-nvață-mă să pierd un joc prin care Voi câștiga un preț cu mult mai mare: În joc sunt doi boboci curați de fată... Cum se bate viu-n obrazu-mi feciorelnic Fricosul sânge! - O, acopere-l În mantia-ți neagră, până ce sfielnic Întâi, se face îndrăzneț amorul, Nemaivăzând în dragoste o vină... O, vino, noapte; tu, Romeo, vino, Tu, zi în noapte; pe-aripele nopții Vei odihni mai alb ca fulgi ușori De nea pe negrul spate al unei ciori! O, vino, noapte bună, fermecată, Dă-mi pe Romeo-al meu, și când vreodată El va muri, tu să faci mii de stele Din trupul lui, care ar împodobi Atât de mândru bolta înstelată, Că lumea-ntreagă s-ar îndrăgosti De tine, noapte, - și-ngâmfatul soare N-ar mai afla pe nimeni să-l adoare! O casă mi-am durat iubirii mele, Dar n-am avut-o încă; sunt vândută, Dar nu s-a bucurat de mine nimeni. Și ah, așa de-ncet îmi trece ziua, Ca noaptea-ntr-un ajun de sărbătoare Copilului cu haine noi care Nu are încă voie să le-mbrace. Dar vine doica... O, aduce vești De la Romeo-al meu, și fiecine Romeo spune, este pentru mine Un sol ce-aduce glasuri îngerești. (Intră doica cu o scară de frânghie) Ei, doică? Zi, ce-i nou? Aceasta-i scara Ce ți-o dădu Romeo? DOICA Da, e scara! (Aruncă jos scara) JULIETA Vai! Pentru ce-ți frângi mâinile? Ce ai? DOICA Amar de noi! E mort, e mort, e mort! Suntem pierdute, draga mea, pierdute! O vai! S-a isprăvit! S-a dus! E mort! JULIETA Ce? Poate cerul fi așa de crud? DOICA Romeo, poate chiar când cerul nu! Romeo! Doamne cine-ar fi crezut! Romeo! JULIETA Ești un diavol, de mă chinui Așa? Asemeni chin cumplit ar face Să yrke pe-osândiții din gheena! S-a omorât Romeo? Spune! Dacă E mort, zi: da; de nu, zi: nu! O vorbă Decide între chin și fericire! DOICA Cu ochii mei, vai, rana i-am văzut-o Aici la piept, - la pieptul lui viteaz! O, bietul trup însângerat, o, bietul Trup fără viață! Palid, palid, palid. Cum e cenușa și mânjit de sânge! Am leșinat când l-am văzut așa. JULIETA Vai, frânge-te, tu inimă rămasă Pe drumuri! Ochi, intrați în închisoare, Lipsiți pe veci de razele de soare! Prefă-te, humă păcătoasă-n humă! Nu mai mișca... O, moarte, vino, du-mă Alături de Romeo, în sicriu! DOICA O, Tybalt! Tybalt! Bunul meu prieten! Viteze Tybalt! Mândre gentilom! De ce am mai trăit să te văd mort? JULIETA Ce-i vijelia asta care bate De pretutindeni? E ucis Romeo? Tybalt e mort? Tybalt, scumpul meu văr? Romeo, soțul și mai scump? Atunci Răsune surla zilei de apoi! Cine-ar trăi, vai, după aceștia doi? DOICA Tybalt e mort, Romeo surghiunit! Romeo la ucis și e-n surhiun! JULIETA O, Doamne! Doamne! Mâna lui Romeo Făcu să curgă sângele... DOICA Așa! Amar de noi! Ea l-a vărsat, - ea, ea! JULIETA O inimă de șarpe-n ochi de floare? A stat vreun zmeu într-un palat mai falnic? Frumos tiran! Demon cu chip de înger! Șoim fără gheare! Miel cu colți de lup! Canalie cu chip dumnezeiesc! De-a dreptu-ntors tot ce-ți părea mai drept! Sfânt blestemat! Mișel de cinste vrednic! Natură, ce făceai tu în infern Când ai sădit acest demonic suflet În raiul pieritor al unui trup Așa de dulce? A mai fost vreo carte Așa frumos legată și mai plină De urâțenii? Câtă-nșelăciune Într-un castel așa strălucitor! DOICA Bărbații n-au credință, n-au onoare, N-au omenie. Toți sunt trădători, Toți șarlatani, vicleni, lingușitori! Ah, unde-i pajul? Dați-mi aqua vitae! [20] Îmbătrânesc de-atâtea griji, necazuri. Rușine lui Romeo! JULIETA Arză-ți limba Astfel de vorbe. Nu pentru rușine Născut e el. Rușinii i-e rușine Să stea pe fruntea lui: ea e un tron, Pe care cinstea să se încunune, Ca o stăpână peste lumea-ntreagă! Ce dobitoacă-am fost să-l ocăresc! DOICA Vorbești așa de cel care-a ucis Pe vărul dumitale? JULIETA Pot vorbi De rău pe soțul meu? Ah, cine oare, Sărmane soț, te-ar cuvânta de bine Când chiar și eu, de patru ore-abia Femeia ta, te-acopăr de rușine! Dar, răule de ce-ai ucis pe Tybalt? Fiindcă el voia să te ucidă! Întoarce-vă-ți, o lacrimi, la izvor; Tributul vostru-l datorați durerii Și din greșeală-l dați voi bucuriei! Trăiește soțul meu care-a ucis Pe Tybalt, care vruse să-l ucidă! Atunci e bine: pentru ce mai plâng? Am auzit o vorbă mai cumplită Decât că Tybalt e ucis, o vorbă Ce mă sugrumă: de-aș putea s-o uit! Dar ea-mi apasă gândul cum apasă Păcatul gândul unui păcătos! Ah, vorba: «surghiunit», «e în surghiun», Omoară zece mii de Tybalți! Moartea Acestuia era destulă jale! De este drept că o nenorocire Nu vine niciodată singură, Ci trage după ea și alți tovarăși, De ce cu vestea: «Tybalt este mort» Ea nu mi-a spus: e tata, mama sau Sunt amândoi - durerea mi-ar fi fost La fel de mare... Dar să-mi spună după: «Tybalt e mort» - «Romeo e-n surghiun», Rostind aceasta, tata, mama, Tybalt, Romeo, Julieta - toți sunt morți! «Romeo surghiunit», acest cuvânt Nu poate să-l cuprindă nici un gând, Un lucru fără țintă, fără scop... O, numai-n moarte aș putea să-ngrop Durerea mea și nu-i cuvânt s-o spună. Dar unde-i mama, tata, doică bună? DOICA Plâng și bocesc pe Tybalt. Vrei să-i vezi? Te duc la ei. JULIETA Cu lacrimile lor Îi spală rana. Ale mele însă, Când ale lor se vor usca, vor plânge Surghiunul lui Romeo-al meu. Ia scara. Sărmana scară, cum te-a înșelat, Ca și pe mine, soarta lui Romeo! Te socoteam că-i vei deschide drum Spre patul meu, și mor mireasă-acum, Și văduvă fecioară; mi-a fost dat În patul nunții mele nepătat, Nu Romeo, ci doar cumplita moarte De fecioria mea să aibă parte. DOICA Mergi în iatac, ți-aduc eu pe Romeo Ca să te mângâie. Știu unde este, Romeo-al tău va fi aici deseară, El este-ascuns la fratele Lorenzo. JULIETA Găsește-mi-l și dă-i acest inel, Și spune-i să alerge scumpul meu, Aici, la cea din urmă despărțire. ↑ Spangă: (înv.) spadă, baionetă. ↑ Pală: (înv.) paloș. ↑ Sicomor, -i: Arbore exotic cu lemn tare și cu fructele asemănătoare cu smochinele. ↑ Cu temei: justificat, argumentat, dovedit. ↑ Alderman: (în Anglia) membru de frunte al unui consiliu districtual sau municipal; viceprimar, demintar. ↑ Pleasnă: (pop.) șfichi, bici. ↑ Egumen: stareț. ↑ Strigă: (în supersitiții) ființă imaginară cu chip de femeie care chinuește și copiii mici , ia mana de la vite, îndeamnă oamenii la fapte necugetate etc. ↑ Vintreà=vintre: termen popular pentru abdomen, burtă, măruntaie; aici: viață, firul vieții, soartă. ↑ Joe: Jupiter (zeul suprem în mitologia romană). ↑ Învolt, învoaltă: (despre flori) cu petale multe și dese, bogat, înfoiat. ↑ Benedicite: Fii binecuvântat! (lat.) ↑ Tartor: (fig.) maestru, mare meșter, foarte iscusit. ↑ Di primo cartello: de prim rang, de primă mână, de mare clasă (lit.) ↑ Passado, punto reverso, hay: termeni indicând atitudini sau lovituri, uzuali în instrucția de scrimă. ↑ Putană : (aici) copiliță, puicuță, muierușcă; (vulg.) putoare, târfă. ↑ Alla Stoccata: lovitură cu vârful spadei (it.: termen folosit în scrimă). ↑ Orbiș: orbește, nechibzuit; (aici) cu furie, nebunește. ↑ Sirepi: (sireap, -ă, adjectiv, cu forma regională sirep, sireapă) despre cai: greu de strunit, năvalnic, nărăvaș: în cazul de față, prin extensie, substantiv: armăsari, cai. ↑ Aqua vitae: apa vieții (lat.): aici: băutură tare, rachiu.


