# FragmentsContent

content:
Hai, măi frate, hai, măi frate, Zorile s-aprind, Hai să căutăm dreptate, Voie și pământ. Plugărit-am viața toată Ș-am muncit noi rău, N-am văzut zi luminată, Numai greu, tot greu. Și pe umeri numai juguri Pân-acum am dus, În robie și lanțuguri Toate ni le-am pus; Ș-ale sufletului daruri Noi le-am înecat Tot în plânsete ș-amaruri, Ce ne-au apăsat; Și odorurile minții Noi le-am prăpădit, Căci în ceața neștiinței Tot am viețuit. Muncă, muncă și iar muncă, Alta n-am văzut; Și în munca noastră lungă Toate le-am pierdut. Am crescut în largi ogoare Roadă cu prisos, Dar din pâinea roditoare N-am avut folos, Căci ogoarele luate Fost-au de la noi; Nouă-n schimb ne-au fost lăsate Juguri și nevoi. Goi, lipsiți de toate-n lume, Vecinic înjosiți, La boieri n-avem nici nume. Pe pământul țării-mume Zăcem necăjiți. Dar destul! Venit-a ceasul, Ceasul așteptat, Ca să dăm noi jos necazul, Care l-am răbdat. Vezi?! În zarea depărtării Zorile s-aprind, Sfânta zi a învierii Vine strălucind. Hai, măi frate, hai, măi frate, Nu munci robind, Hai să căutăm dreptate, Voie și pământ. Scoală, frate! Căci ne cheamă Zorile ce vin. Scoală, frate, și ia-ți seamă, Singur ți-ești stăpân. Pentru noi, feciorii gliei, Zorile răsar, Pentru-nfrângerea robiei Bietului plugar. Trece noaptea. Lupta vine. Frate, ieși gătit! Cel nepregătit rămâne Vecinic biruit. Trece noaptea. Hai, măi frate! Zorile s-aprind, Hai să mergem spre dreptate, Voie și pământ. Chișinău, 5 februarie 1907


content:
În versul cântecelor poporane Se închină țărănimii basarabene Frunză verde grâu de vară, Ce-i frumoasă a mea țară! Țara mea nemărginită Cu verdeață-mpodobită. Cât cu ochii-n zări cuprinzi, Țăruleano, te întinzi, Strălucind în ape-oglinzi; Cât cu ochii dai și vezi -- Tot câmpii, păduri, livezi, Șesuri, văi frumoase, sate, Pâini în brazde semănate, Munți și dealuri-nalte, vii, Depărtări largi, albăstrii. Primăvara — numai floare În câmpii mirositoare. Vara — aur tot turnat Până-n zare revărsat, Aur viu de pâine coaptă -- Munca țărănimii dreaptă. Trece vântul prin ogoare, Dă pământului răcoare Și se duce pân'în zări Și răzbate-n depărtări. Păsări cântă-n ceruri sus, Tot zburând înspre apus. Pelin verde, iarb-amară, Măiculiță, scumpă țară, Mândră ești tu și frumoasă; Mândră ești tu la vedere, Of! Dar nu ești norocoasă, Zaci în vecinică durere; 'N lacrimi tu te scalzi și jale, Pân'în vârfurile tale, -- Lacrimile fiilor, Necazul copiilor. Cât ești, maică, tu de mare, Gemi tot în nevoi amare, Cât ești de nemărginită, Tot atât și necăjită. Veneticii, țară dragă, Te mănâncă toți la clacă, Îți iau bogățiile Și-și lățesc moșiile. S-au făcut ei boieri mari, Chinuiesc pe-ai tăi plugari, Pe noi ne-au încălecat, Pâinea toată ne-au luat, Țara-n mâini au apucat, Sângele ei ne-au băut Și neoameni ne-au făcut. Fiii, pământenii tăi, Au luptat ca niște lei, Au vărsat ei mări de sânge, Ca să poată jugul frânge, -- Jugul cel greu din vechime De pe-ntreaga românime; Au dat jos jugul turcesc, Acum duc cel boieresc -- Și mai greu și mai drăcesc. Mult am mai luptat și noi, Te-am scos, țaro, din nevoi, Am luptat și-om mai lupta, Nici la gânduri nu vom sta, Căci norodul oropsit Din 'ntuneric a ieșit, Biruit nu s-a lăsa Pentru scumpa țara sa. Chișinău, 21 februarie 1907


content:
Eu cânt pe-acei ce-n jug și chin Pe-a lor spinare țara țin, Cari în robie și necaz Voinici, puternici au rămas! Vânjoși, înalți, ca fierul tari, De soare arși, bătuți de vânt, Brăzdează harnicii plugari Al țării lor mănos pământ. Din plug pe toți ei îi hrănesc, Vărsând pâraie de sudori, Dar tot puterile le cresc; Pe-acești puternici muncitori Eu cu mândrie-i cânt!... Eu cânt pe-acei ce pân' acum, Fără cărare, fără drum, În noapte rătăciți au stat, Nădejdea însă n-au lăsat; Pe-acei ce tare, neclintiți, Oftând amar din când în când, Întreaga lume-au sprijinit, În urma plugului mergând; Cari focul vieții nu l-au stins În pieptul lor de fier făcut, Și cât de mult n-am plâns, Tot alte zile-au prevăzut, Pe-aceștia eu îi cânt!... Eu cânt, căci văd că ele vin Acele zile de senin; Eu cânt, căci văd de-acum că piere A țării veșnică durere; Eu cânt, căci văd necazul frânt, Ș-aud plugari în zori cântând, Nu doine de amar, de dor, -- Înviorarea țării lor... Și glasul vieții ascultând, Venirea zorilor eu cânt!... Chișinău, 23 februarie 1907*


content:
În zarea anilor trecuți Eu văd în flăcări asfințituri, Eu văd albastre amurgituri În zarea anilor trecuți. E primăvară. Sunt în floare Salcâmii. Stau pe gânduri puși. Și o căldură-mbătătoare Și o miroznă-amețitoare Mă duce lin departe-n zare, În zarea anilor apuși. Ș-atunci salcâmii gânditori Stau înfloriți în zori de foc; În umbra crengilor cu flori Visam eu visuri de noroc... Dar anii ceia sunt pierduți În zarea anilor trecuți. Ca și atunci, văd și acum Lucirea zorilor pe drum, Salcâmi în floare, gânditori... Dar unde-s visele cu flori? Aceia ani, acelea zori Trecuți de-acuma sunt și duși În zarea anilor apuși. Chișinău, 13 mai 1907


content:
Atunci când soarele apune Și zarea arde-nflăcărată, Atuncea inima îmi spune Durerea ei nemângâiată. Și tot mă-nșel și trag nădejde, Că nu-i departe alinarea, Dar mintea mea mă amăgește Și tot mai tare mă muncește. Nădejde nu găsești în lume Și n-ai de ce nici să o cați: Ea numa-n suflete trăiește Și doruri-n inimă trezește... . . . . . . . . . . . . . . . . 1907


content:
Când Hristos cu spini pre frunte, Pre cruce răstignit murea, Întunecimea-naltul munte Golgotha toată-acoperea. Atunci un hoț privind în sus, Cu ochi aprinși de pocăință, Strigat-a către Iisus, Mărturisind a sa credință: „În slava raiului, Stăpâne, Tu să mă pomenești pe mine!" De-atunci și noi cu plecăciune Rostim această rugăciune. Nu-i vorbă, de răbdat îi greu, Când cineva te prigonește, Dar, frate, pentru acest rău Acel de Sus te răsplătește. Și vrajba, pizma, ele-odată Găsi-vor dreapta judecată. Nu-i vorbă, că putem și noi, Răbdând obide și nevoi, Să răsplătim. Dar ce folos Când calci porunca lui Hristos Și pilda Lui? Dar dacă stai La îndoială, ce-ți rămâne, Decât ca să-ți aduci aminte De ale lui Hristos cuvinte Când l-au iertat pe hoț: „Cu mine Vei fi tu azi în rai". Creștine, Gândește. Când Hristos îl iartă Pe-un hoț și-i dă o sfântă soartă, Ți-a da El ție iertăciune Când tu cu zisa rugăciune Pe buze — vrajba ții în gând, Porunca Domnului călcând? Martie 1910


content:
Când scârba inima îți arde, Nădejdea-n suflet ți se stinge, Când primprejur nu afli dreptate, În luptă verși sudori de sânge. Când pătimind slăbești, creștine, Tu de obida răutății, În toate clipele vieții Să știi că Domnul îi cu tine! Și fie-ți patima nespusă, Și pară-ți cât de grea scăparea, Lumina zilelor apusă, Să știi că-n cer îi îndurarea. Când crucea vieții te doboară Pe tine la pământ, creștine, Grozava soartă te-nfioară, Fă-ți pace: Domnul e cu tine! Martie 1910


content:
Au zis Hristos: „Ar' să mă vândă Unul din voi", — ș-amară I-au pătruns atunci durerea Pe ucenici; toți se-nfioară Și-ntreabă: "Doamne, eu?" Și Ioan nestrămutatul, Iar și Petru, plin de frică, Si-mprejur din nou cu toții Tremurând încep să zică: "Doamne, eu?" Ce să zic atunci eu, bietul, Eu, cu inima mea slabă, Când și cei tari în credință, Tremurând, pe Domnu-ntreabă: "Doamne, eu?" Aprilie 1910


content:
Se așternuse piatra pe proaspătul mormânt Și noaptea coborâse, acoperind cetatea. Se liniștise neamul vânzării. Pe pământ Era o taină mare... minune-apropiată. Au stat tăcuți de pază cei doi ostași străjari Ne-atinși de măreția adâncurilor firii, Nepresimțind venirea minunii celei mari Ce-avea să schimbe fața și rostul omenirii. Și iată miezul nopții, de stele-mpodobit; Un tunet lung s-aude, pământu-n el vuiește, Adânci puteri îl mișcă, izbindu-l. Zguduit, Mormântul se deschide: scriptura se-mplinește. Lumini lucesc la gura mormântului deschis, Întunecimea piere o clipă-n toată firea... Hristos învie!... Paznici, să fie vouă vis, Lumina vă orbește, v-a înlemnit uimirea! Lumină din lumina cerescului cuprins Lucește-acum pe chipu-i, Îl-nalță biruința. Și, lepădând pământul, îi lasă foc nestins Pe calea mântuirii: nădejdea și credința. Cu moartea Sa, pe cruce murind nevinovat, Ne-au dat El nouă pildă a marii jertfi de Sine, Cu moartea Sa pe moarte călcând au înviat Spre învierea vieții în faptele de bine. Cântați cu bucurie acelui Ce-au scăpat Pe om și omenirea de moarte sufletească. Îi Paștele! Viață! Hristos au înviat! Iubire între oameni și pace să domnească! Aprilie 1910


content:
O, clopote! Frumos mai suni, Când credincioșii îi aduni La locul sfânt de rugăciune, În cer cântarea să le sune... În zile mari de sărbătoare, La răsărit ș-apus de soare, Tu chemi stăpâni și muncitori Ai lui Hristos închinători. Chemarea-ți porți prin munți și văi: Și vin închinătorii tăi. În cer ajunge-a ta sunare, Cu dânsa și a lor cântare, Un cântec sfânt, frumos nespus, Se suie, ca tămâia,-n sus, Ducându-se în cer... Ce dor nu duce, Ce poate inima s-apuce? Și jalea inimii zdrobite, De toți pe lume părăsite, Și bucuria mulțumirii, Și arzătoarele dorințe De mântuire, pocăință... Un cântec sfânt, frumos nespus, Le suie toate-acestea-n sus, Și când arama-n ceruri sună... A noastră inimă răsună... O, clopote! Frumos mai suni, Când credincioșii îi aduni La locul sfânt de rugăciune, În cer cântarea să le sune... O, sună dar prin munți și văi, Să vie-nchinătorii tăi. Iunie 1910


content:
Un vis grozav eu am visat Și-acum nu-l pot uita: Că sufletul meu în păcat Și patimi dormita. Viața repede trecea Și moartea-mi sta în prag Și tot mai scurt mi se făcea Al zilelor șirag. Și vestitori de-acuma sânt A morții — boli, dureri, Ș-al viitorului mormânt Simțesc eu reci suflări. Dar păcătos, nepăsător Sărmanul suflet stă Și nici un gând mântuitor Lumină nu-i mai dă. Ș-așa sfârșitul m-a găsit În dormitare grea, De drumul morții negătit, Robit de viață rea. Și îngerul meu păzitor De jalea mea plângea, Dar plânsetul lui jelitor L-a suflet n-ajungea... Din somnul meu am tresărit Cu scârbă-amară eu Și văd: de sufletul robit Departe-i Dumnezeu! Și către suflet am strigat: Fii treaz și nu dormi, Dormind în patimi și păcat Pe veci vei adormi. Puține zile ți-au rămas Pentru căința ta, Deci, scoală și fii treaz, Mai mult nu dormita. Îndreaptă-ți mintea spre Hristos, Dreptate și-adevăr: Căința unui păcătos Îi sărbătoare-n cer. Iulie 1910


content:
Se risipise al binelui cuvânt Din mintea-nnegurată de păcat; Dar miluirea Ta ne-a mângâiat Cu așteptarea ceasului cel sfânt. Prin mila Ta cea sfântă dat ne-a fost Să Te zărim în patul Tău smerit, Departe-n luminosul răsărit, De unde-ai arătat al vieții noastre rost. De unde-ai revărsat viață nouă-n noi Și ne-ai trimis lumina Ta din cer Spre-a mântui viețile ce pier, Mult necăjite-n rele și nevoi. Și cum o zare lină într-un pustiu Se-nalță și tot crește luminând, -- Așa pătrunde-n minte și în gând Credința într-aceia cari Te știu. La strălucirea stelei din senin, Trezitu-s-au nădejdile pe rând, S-au luminat și inimă și gând, Cu Tine s-a-nfrățit tot sufletul strein. La-mpărăția dragostei de veci Adus-au toți Puternicului dar, Ștergând și urma lacrimii de-amar Și-nfierbântându-și gândurile reci. Altar frumos ți-ai ridicat în ei Punându-i jertfă inima din piept, Spre liniștirea sufletului drept Și spre-a-ndrepta pe oamenii cei răi. Și fumul sfânt ce suie-ncet spre cer, Rugând iertarea vinii din trecut; Iar sufletul ce-odată-a fost vândut, S-a mântuit din jugul lui de fier. S-a mântuit... Ne-am mântuit și noi, Căci s-a zdrobit puterea celui rău, Și-n locul lui venit-a Dumnezeu, Mântuitorul nostru din nevoi. August 1910


content:
Să fugi de fapta rea, creștine, Ascultă-al Domnului cuvânt, Și făptuiește numai bine Din leagăn până la mormânt. Atunci c-un zâmbet fericit Vei trece prin această viață, Și chiar și moartea, liniștit, Putea-vei s-o privești în față. Atunci — plug, seceră și sapă Vor fi ușoare-n mâna ta, Și lângă un ulcior de apă Tu vecinic vesel vei cânta. Iar când muri-vei, cu mult dor, Străini și neamuri te-or jeli, Și flori din lacrimile lor Pe-al tău mormânt vor răsări. Decembrie 1910


content:
Roagă-te în fericire, În nevoie roagă-te, Roagă-te în pătimire, În smintire roagă-te. Roagă-te obijduit Și-n primejdii roagă-te. Roagă pentru cel iubit, Pentru dușman roagă-te. Roagă-te pe când slăbești, Când ești tare, roagă-te. Roagă-te când plângi, jelești, Când te bucuri, roagă-te. Roagă-te-n ceas de ispită, Și de patimi, roagă-te. Roagă-te, când biruită Îi ispita, roagă-te. Roagă-te în ceas de moarte, De iertare roagă-te; Roagă-te, atunci te iartă Cel din ceruri, roagă-te! Decembrie 1911


content:
Ia spune, frate: lumina când se țese Cu întunericul în blânde nopți de vară, De ce-ntr-a noastre firi, pe-aripi de seară, Cresc rugăciuni, de noi neînțelese? Și focul lor, întocmai ca o ceară, Ne arde firile de patimi înghețate Ș-aprinde-n noi credințele curate, Ce fac ca toată patima să piară; Umblăm atunci, ca umbre ușurele, Și alte lumi vedem în depărtări, Uităm păcat și vrajbă — toate cele; Și luminați, zburăm-n acele țări, Cari sunt în zare, mai presus de stele, Spre Cel Ce a zidit pământ și cer. Ianuarie 1912


content:
Sufletul mi-i amărât Și de patimi ostenit, Inima pace-mi dorește Și la Tine, Doamne, vine, Gându-a lumilor, Stăpâne, La Tine în veci năzuiește. Păsărilor locuință Le gătește-a Ta voință. Prin Preasfânta-Ți hotărâre, Greul crucii suferind, Fiii micului pământ Toți gândesc la a Ta liniștire. O, cu ce mare dor Arde inima lor, Când se trag la locașele Tale. Vreau să cânt eu cântări Despre slava din cer Ca să-mi spun în cântări a mea jale. O, ce sunt fericiți Cei din cer proslăviți, Gurile nu le tac de cântare; Nu știu ei cum știm noi Grele amaruri, nevoi. Sufletu-i plin de-alinare. Și o zi, — ca un veac O trăiesc mai cu drag, Decât noi pe pământ, și o mie* Eu la praguri să stau, În locașul Tău vreau, Nu în curtea mea mare, pustie**. Fericiți sunt ș-acei Cari ș-aici în ani grei Își îndreaptă spre Tine nădejdea; Pe-al durerii pământ Ei la cer cugetând, Viața toată petrec îngerește. Valea plânsului greu, Ei, crezând-n Dumnezeu, O petrec ca o noapte senină Și găsesc bucurii În copii, în clipe adânci de noapte, Când tac a zilei voarve, șoapte. În arzătoarea rugăciune Ș-acelui nume să răsune, Ce somnul vostru vă privea, Cu sfânta cruce vă-nsemna, Cu mila Domnului chema Asupra capetelor voastre... Note [ modifică ] O mie de ani. Curtea împăratului David. Ianuarie 1912


content:
Glasuri de bucurie, Laude și rugăciuni, Din cântarea gurii vie Și a chimvalurilor struni... Iudeea slobozită Poate-și cânta izbăvirea? Roma [1] poate-i biruită Și venitu-i-a pieirea? Împăratul cel puternic, Așteptat cu nerăbdare Poate vine falnic, mare La norodul său nemernic? [2] Drumul dinspre Galileea Tună-n vuiete de glasuri, Parcă toată Iudeea A uitat a ei necazuri... Și mulțimea zgomotoasă Merge-n valuri de lumină, Așteptând pe căi pietroase Rămurele de măslină... Poarta mare din cetate S-a deschis de dimineață, Gloate vii și bucurate Iese-n mâine cu verdeață, Și-a lor veselă „osană"... Prin împrejurimi răsună... Calea cea galileeană Cu Împăratul le-mpreună... „Bucură-se Cel Ce vine Întru Dumnezeu la noi, Cel Ce lumea cu-a Lui mâine Slobozește de nevoi; Și-n blagosloviri trăiască Al Davidului Fecior, Ce-a venit să izbăvească, Ce-a venit Mântuitor!" * Glăsuiri de bucurie, Laude și rugăciuni, Din cântarea gurii vie Și a chimvalurilor struni, -- Ele oare ce înseamnă? Din măria pământească Nu-i căzută Roma-Doamnă, Și pierirea vrăjmășească Îi departe. Împăratul Păcii , nu al biruirii , Vine blând acuma, iată-L, Spre măria răstignirii. Nu-i înconjurat de slavă Pământească, pieritoare, Ci prin sânge câștiga-va Slava-n veci judecătoare. Izbăvi-va nu moșia Iudeilor de dănii: -- Lumea toată — de robia, De-njosirile sătănii. Vine un voinic, cu gloata De vânjoși leghionari [3], -- Merge-ncet, smerit, în roata Ucenicilor păscari; Și cetatea, ce-L primește Nu un scaun de-mpărat, -- Cruce, spini îi pregătește, Chipul cel însângerat... Dar și răstignit pe cruce El trăi-va-n vecinicie: Ucenicii Lui vor duce Pretutindeni veste vie De iubire și dreptate, Și de mila cea frățească Și vor boteza noroade, Țările să le sfințească... * Glăsuiri de bucurie, Laude și rugăciuni, Din cântarea gurii vie Și a chimvalurilor struni... Drumul dinspre Galileea Tună-n vuiete de glasuri; Parcă toată Iudeea A uitat a ei necazuri; Și mulțimea zgomotoasă Merge-n valuri de lumină, Așteptând pe căi pietroase Rămurele de măslină... Note [ modifică ] [1] Împărăția romanilor în jugul cărora se aflau iudeii. [2] Pe Mesia, făgăduit de proroci, iudeii îl așteptau în chipul unui puternic împărat pământesc, ce îi va slobozi din jugul Romei. [3] Ostași de leghion — o parte din oastea romanilor. Martie 1912


content:
Pe cine-l caută acuma în grădină Cu vasele de mir umplute? De lacrimi inima li-i plină... Zorește ziua nouă. Îi răcoare, Dar cerul se înseninează În ciripituri cântătoare. De ce Îl caută aicea pe Hristos? De ce-au venit aici să-l plângă? Pe piatră un înger luminos... El șade-n haine albe, strălucite... Vestind cereasca bucurie Mironosițelor scârbite: „Hristos au înviat! Și nu vă mai mâhniți Și nu-L mai plângeți ca pe mort, Cătându-L între cei muriți! A iadului putere-i biruită, Zadarnică i-i răutatea: De-acuma lumea-i izbăvită. Întunecimea în lumină piere, Măria ei i s-a surpat Și fug vrăjmașii în durere. Grăbiți-vă cu vești de veselie Și spuneți veștile-n Sion: Hristos îi viu și-n veci învie!" Dorm florile. Grădina moartă tace, Iar primprejur — albastre umbre, Nisip, zori aurii — și pace. Aprilie 1912


content:
S-au dus dintâi acele două Mironosiți cu mirul lor; Era-ntuneric și prin rouă Mergeau cu pasul grăbitor. Vorbeau de cele petrecute, De zile pline de dureri, De pacea dimineții mute, În ziua sfintei Învieri. Și le era o groază mare Rușinea crucii s-amintească, A jidovilor blestemare, Nemulțumirea omenească. Batjocorirea relei goane Și plânsul celor credincioși, Ș-a crucii lui Hristos piroane, Și ghimpii frunții sângeroși... Își aduceau atunci aminte Cum L-au luat de la ostași Și în mormânt fără cuvinte L-au pus — departe de oraș. Trecut-a sâmbăta-n mâhnire, Și noua zi în cer zorește; Acum prin tainica scârbire Un gând dorit ne mângâiește... De prin desimile grădinii, Din rouratica verdeață, Le râd voios de-acuma crinii Ascunși în scutece de ceață. Dar ce-i aceasta? Ceața deasă Ca printr-un poruncit se pierde Ș-o strălucire luminoasă Aprinde-mprejurimea verde... Ce strălucire minunată! Venit-au. Iată și mormântul... Dar piatra lui îi răsturnată Și iar li se trezește gândul... O, unde-i El? Înuntru nime... Ce oare s-au fi săvârșit? Tăcere prin împrejurime... Veșmântul numai l-au găsit. O, unde-i El? Unde-s străjerii? Măcar o veste să aducă! Și presimțirea Învierii Le face înapoi să fugă. Credința inimii le spune Că Cela Ce nu L-au aflat, Prin cea mai mare-a Sa minune, Acum din morți au înviat! Aprilie 1912


content:
Nu în măria lui Ilie, Nu cu toiagul lui Moisei, Nu-n tunete și strășnicie Și-au lepădat iubiții săi; Și nu pe căi scânteietoare S-a înălțat la cer Hristos, Ce-nvățături îmblânzitoare Adus-a blând și luminos. Învățătorul sfânt al păcii, Al dragostei și al iertării Și întemeietorul legii Ce au dat putința învierii, Lucea ca o steluță blândă În înălțimea necuprinsă, Ce-ncepe seara să s-aprindă, Când ziua în apus îi stinsă. Căci El în valea cea de plângeri Venit-au nu cu războire, Nu ca al răsplătirii înger, Ce-aduce dreapta pedepsire În fumuri și în fulgerare. Venit-au Miel Nevinovat Ca jertfa de răscumpărare Ș-au fost cu spini încununat... Venit-au pentru răbdăciune, Smerire-a tot biruitoare; Venit-au pentru iertăciune Și mila-n veci nepieritoare... Mai 1912


content:
Ce mângâiere-i — zi cu soare, Când vezi în miezul negrei toamne, Pentru o zi mângâietoare, Dă-i binecuvântare, Doamne. Ce mângâiere, când o rază Pătrunde prin desimea ceții Și pe o clipă luminează Întunecimile vieții... Durerile departe zboară Din inima înseninată, Lucirile de primăvară Îți trec prin mintea bucurată... Pentru o rază de lumină, Pentru o clipă de iubire, Trimite-i, Doamne, zi senină Și dă-i a Ta blagoslovire! Ce mângâiere — zi cu soare, Când vezi în miezul negrei toamne, Pentru o zi mângâietoare, Dă-i binecuvântare, Doamne! Mai 1912


content:
Eu am văzut îmtunecime În cer — și surd gemea pământul. Furtuni, a ceților desime, Urlând, ducea cu sine vântul Păduri voinici, ca-n secerare, Și munți în ape au căzut... Spre cer strigat-am cu glas tare, Dar în furtuni și tulburare, Pe Dumnezeu nu L-am văzut... Și iată: — Văi nemărginite Și dealuri-nalte, depărtate, Cu stânci de munte-acoperite Și zori, ca-n fum înfășurate, Deodată ochiul mi-a zărit; Și tresărind cu frică mare Spre cer am îndreptat chemare, Dar urma sfintelor picioare Eu nici aicea n-am găsit. Și iarăși văd minune nouă: Roș-sângeratic cerul arde Dintr-însul ploi de fulger plouă, Ducându-se-n vârtej departe. Și toate ard, de foc aprinse, Și sufletu-mi înspăimântează, Dar focuri și săgeți nestinse, Pe Domnul nu-L înfățoșează. Dar iată — liniște cerească; Sunt plin de sfinte presimțiri -- La răsărit încep să crească Lumini de aur, străluciri. Dorința tainică mă face Acolo sufletul să-mi zboare: În raze vii, strălucitoare, În sfântă liniște și pace, Eu, împăcat, voios Îl simt Pe Cel din vecinicie sfânt. Mai 1912


content:
De-ți slăbește credința în sufletul tău, Deznădejdea cea grea te cuprinde, De născutul acum Hristos-Dumnezeu În amarul tău adă-ți aminte. El în scârbă, plânsoare, necaz s-au născut, Sub a Romei greoaie domnie, Dar prin veacuri de vreme strălucind au trecut Într-a Lui luminoasă mărie. S-au născut El din focul cerescului dar, Din smerirea Curatei Fecioare, Ca, Puternic, să-i puie robiei hotar, Să sfârșească amara plânsoare... Rătăcind pe-al păcatului drum lunecos, Nu i-au prins omenirea de veste, Numai cei de la turme-au venit la Hristos, Văzând rostul minunii aceste. Și venind, pe Hristos Cel născut L-au găsit Nu în casă de neam, boierească, Dar în iesle, pe scânduri, cu paie-nvelit, În colibă culcat — păstorească. Și o stea-n răsărit s-a aprins minunat, Ceru-ntreg bucurând și pământul, Și pornind, a lucit ca un ochi înfocat Drumul drept spre Hristos arătându-l. În adâncă uitare au trăit Pruncul sfânt Pân' la vârsta de cer hotărâtă, Dar iubirea de oameni în sufletul blând Au crescut-o frumos înflorită. Cu această iubire, - acest vecinic odor, Au purces El atuncea prin lume; Al iertării și păcii milos vestitor Spre mărirea Preasfântului Nume. Calea crucii spinoasă, cu pieptul deschis Au siut-o El, jertfa iubirii, Și au murit, și a treia zi iar au învis, Biruind stăpânea învrăjbirii. De-ți slăbește credința în sufletul tău, Deznădejdea cea grea te cuprinde, De născutul acum Hristos-Dumnezeu În amarul tău adă-ți aminte. Povestirea cea sfântă în inima ta Viu răsunet îndată găsi-va, Și durerea în sufletul tău va-nceta, Și plânsoarea cea grea conteni-va. Răsărind cu Hristos din mormântul adânc, Luminând întunericul gropii, Sfânta dragoste-acum pe aceia ce plâng Liniștește și mângâie robii. Și să știi că de-atunci a-nvrăjbirii venin Nu mai are aceea putere: Cât de-adânc fie-amarul de care ești plin. El ascunde scânteia-nvierii. Cât de greu te-apasă, cu mâna de fier, Nedreptatea în zilele tale, -- Tu să știi că iubirea, venită din cer, Lumina-te-va-n scârbă și jale. Tu să știi că veni-va doritul tău ceas Și în piept ți-a muri suferința, Și în sufletul tău, din amar și necaz, Ca Hristos, învia-va credința. Ș-a luminii luciri scânteia-vor în zori Pentru tine în clipele cele, Și atunci vei uita tu amaruri, plânsori, Vei uita suferințele grele. De-ți slăbește credința în sufletul tău, Deznădejdea cea grea te cuprinde, De născutul acum Hristos-Dumnezeu În amarul tău adă-ți aminte. El în scârbă, plânsoare, necaz s-au născut, Sub a Romei greoaie domnie, Dar prin veacuri de vreme strălucind au trecut Într-a Lui luminoasă mărie. Povestirea cea sfântă în inima ta Viu răsunet îndată găsi-va, Și durerea în sufletul tău va-nceta, Și plânsoarea cea grea conteni-va. Și să știi că veni-va doritul tău ceas, Când în piept ți-a muri suferința, Și în sufletul tău, din amar și necaz, Ca Hristos, învia-va credința. Decembrie 1912


content:
Noapte-adâncă. În ceruri, sus, Stele ard tremurătoare; Doarme Pruncul Iisus Sub privirile Fecioarei... Pace-n cer și pe pământ, Numai glas de cântători... Îl slăvesc pe Pruncul Sfânt Îngeri — sus, iar jos — păstori. Varsă line străluciri Pruncul sfânt și luminos, Și cereștile luciri Ard pe fața lui Hristos. Steaua de la răsărit S-a aprins cu foc în cer, La-nchinare au venit Craii dintr-acele țări. Decembrie 1912


content:
Fecioara-Mamă Îl umbrește, Spre Fiul-Dumnezeu plecată, Și sfânta dragoste-i lucește În fața Ei, cea luminată. Iar El, prevédere adâncă, Senin se uită înainte, Și vede lumea cea nătângă, Ce pe arginți la chin îl vinde. Decembrie 1912


content:
Pe drumuri grele înnoptând, Umbla prin țara chinuită, Ca un Proroc gonit și sfânt Vestind că lumea-i izbăvită. Și ne-au chemat, pe-ai săi copii, La ape vii și luminoase: „Veniți, veniți, ai scârbei fii, Cu Mine-n calea mea spinoasă!" Cu foc privește-n suferință Din crucea sa la noi Hristos, Așteaptă de la noi credință, Sfârșindu-și drumul său spinos. Îvățătorule! Ți-om da Noi inimile însetate Și vom veni în urma Ta Din lumea plină de păcate. Aprilie 1913


content:
Te-am zămislit eu cu iubire, Cu drag în mine te-am purtat Și de la Domnul fericire Eu cu plânsoare ți-am rugat. Sub inima tremurătoare Păzit-am micul copilaș, Și dragostea mea arzătoare Ți-a fost de strajă și sălaș. Șoptit-am rugăciuni smerite Și cu plânsoare m-am rugat, Să-ți fie zilele scutite De nenoroc și de păcat. Și-ai fost cu firea părintească, Cu duhul părintesc senin, Cu-nțelepciunea ta firească Copil cuminte și blajin. Și când în floarea tinereții Venit-a vestea războirii, Tu jertfa sfântă a vieții Ți-ai dat-o cetelor oștirii. Și-n bătălia cea aprinsă Sărit-ai plin de vitejie La moarte, ca la stea nestinsă, Ai năzuit cu bucurie. Acum la vatra ta străbună Încet eu numele-ți șoptesc, Din lacrimi ți-mpletesc cunună, Dar moartea ți-o blagoslovesc. Decembrie 1914


content:
Limba noastră-i o comoară În adâncuri înfundată Un șirag de piatră rară Pe moșie revărsată. Limba noastră-i foc ce arde Într-un neam, ce fără veste S-a trezit din somn de moarte Ca viteazul din poveste. Limba noastră-i numai cântec, Doina dorurilor noastre, Roi de fulgere, ce spintec Nouri negri, zări albastre. Limba noastră-i graiul pâinii, Când de vânt se mișcă vara; In rostirea ei bătrânii Cu sudori sfințit-au țara. Limba noastră-i frunză verde, Zbuciumul din codrii veșnici, Nistrul lin, ce-n valuri pierde Ai luceferilor sfeșnici. Nu veți plânge-atunci amarnic, Că vi-i limba prea săracă, Și-ți vedea, cât îi de darnic Graiul țării noastre dragă. Limba noastră-i vechi izvoade. Povestiri din alte vremuri; Și citindu-le 'nșirate, - Te-nfiori adânc și tremuri. Limba noastră îi aleasă Să ridice slava-n ceruri, Să ne spiue-n hram și-acasă Veșnicele adevăruri. Limba noastra-i limbă sfânta, Limba vechilor cazanii, Care o plâng și care o cântă Pe la vatra lor țăranii. Înviați-vă dar graiul, Ruginit de multă vreme, Stergeți slinul, mucegaiul Al uitării 'n care geme. Strângeți piatra lucitoare Ce din soare se aprinde - Și-ți avea în revărsare Un potop nou de cuvinte. Răsări-vă o comoară În adâncuri înfundată, Un șirag de piatră rară Pe moșie revărsată.


content:
Noaptea, 5-6 iulie 1917 Văd prăbușirea unei stele, Al nopții mândrului luceafăr, Și sufletul cântării mele Smintit se zbate și neteafăr. Se scurge noaptea-n sfântă tihnă, Dar tunurile vrăjmășești Țintesc și bat fără odihnă Să șteargă satul Mărășești. Aduce fierul moarte-n șuier Și prăbușire pe pământ, Se frânge cântecul din fluier Și moare-n tremur de mormânt. Iar sufletul cântării mele Smintit se zbate și neteafăr La prăbușirea unei stele, Al nopții mândrului luceafăr. Mărășești, 5-6 iulie 1917


content:
Stele-n Nistru, stele sus, Dormi: povestea mi ți-am spus, Stele-n Nistru-mpădurit, Dormi, odorule iubit. Fie-ți somnul ușurel, Dragul mamei frumușel, Te păzească îngerași, Puiul mamei drăgălaș; Ca să crești un moldovean Mândru, falnic, năzdrăvan, Să-nverzești, ca un stejar, Paza vechiului hotar. Să-ți lucească-n frunte-o stea Doar ne-a lumina și ea, Și cu codrul să te-ntreci, Și dumbrăvile să-i treci; Și să-i bați cărările, Să ne sorbi durerile, Și să treci la cela mal, Țara să ți-o scoți din hal. De ocară apele, Puiul mamei, scapă-le, Să ne cânte zânele, Răsunând fântânile, Să ne râdă zorile, Să ne-mbete florile... Stele-n Nistru-mpădurit, Dormi: povestea s-a sfârșit... Mărășești (Moldova), 7 iulie 1917


content:
Atâtea chipuri mi se scoală Din vraja nopților de vară, Când frunza tremură de-aseară De-un vânt ușor, plin de sfială. Iar nourii îmi prind în mreajă Stropiri de aur de pe sus, La ușă plopu-mi stă de strajă Ca un ostaș la slujbă pus. Atâtea chipuri — rânduri, rânduri În minte îmi răsar, învie, Pornesc într-o călătorie, Tovarăși cu-ale mele gânduri, De nu mai pot de-nviforare Și cad, sfârșit de obosire. 1917 (Mărășești)


content:
I [ modifică ] În Bugeac, la Căușeni, Dorm strămoșii moldoveni, Numai pietre de mormânt Mai păstrează-al lor cuvânt. Și cum iei înspre Zaim Vezi în deal un țintirim, Țintirimul jidovesc -- Doi copaci îl străjuiesc. Mai încolo — un pârău Prin pietriș coboară greu. Săpături destul de-adânci Par a se vedea prin stânci. Cine știe ce-adăpost? Chișinăul cic-a fost... Botna seacă dă în șes Și se pierde-n stuhul des, Și nu-i spune nimănui Ce-a mai fost pe-aici și nu-i. Știm ceva de la strămoși, Despre hoții sângeroși, Despre turci, despre tătari, Despre hanii lor cei mari. Știm că Botna a fost altă, Căușani — o curte-naltă, Și domnea aici un han, Stăpânind pe moldovean. Uneori mai dă să-nșire Câte-un baci la povestire... Spune vrute și nevrute Despre pietrele tăcute. Știm ceva, da-i greu de tot Să te-alegi de-ici c-un rod; Numai piatra de mormânt Vrednică-i de crezământ... II [ modifică ] Căușenii-s loc bătrân, Târg tătar, lăcaș creștin, Cine știe ce oșteni Au mai fost la Căușeni. Marmori frânte se găsesc Și cu scris latin, grecesc. Mai desfunzi pe-aicea muchii Scrise și cu alte buchii... Cât privești, tot pietre vechi Stau de strajă, la priveghi... Pietre mute, grăitoare Și în umbră și la soare... Drumuri și cișmeli turcești Printre vii mai întâlnești. 1917 (Mărășești)


content:
Să știți: de nu veți ridica Din sânul vostru un proroc, În voi viața va seca, Zadarnic soarta veți ruga, Căci scoși veți fi atunci din joc Și-ți rămânea făr' de noroc. Din cheag de lacrimi, de dureri, Din trăsnet de mânie sfântă, Și din nădejdi și zbuciumări, Din năzuinți și frământări El trebui facla să-și aprindă Și-n el pe toți să vă cuprindă. Și-n țara voastră va purcede Pe drum de spini și chinuire Cu gloata celor cari l-or crede; Și duh aprins de înnoire Va duce-n propovăduire. El jalea vechilor câmpii Numa-ntr-o lacrimă va strânge, Din spic, din strugurul de vii În stropi va scurge ape vii: Din spic — sudori, din viță — sânge Le va sorbi și nu-ți mai plânge, C-atunci sorbiții stropi vor arde Din țară toată vrăjmășia, Clevetitori, dușmani de moarte, Și cei cu limbi în două sparte Atunci vor căuta frăția Și lepăda-vor viclenia. Și toți veți fi un gând ș-un nume Și înfrățiți veți făuri Un viitor mai bun în lume, Iar el va ști să vă îndrume Acolo, unde va zări C-a voastră stea va răsări. Dar știți: de nu veți ridica De printre voi pe-acest proroc, În voi viața va seca, Zadarnic soarta veți ruga, Căci scoși veți fi atunci din joc Și-ți rămânea fără noroc. Mărășești, 10 iulie 1917


content:
Frunza nucului tresare, Oglindindu-se în lac; Vântul un miros de floare Îmi aduce din Bugeac. De ce tremuri, frunzuleană,-- Fiica nucului rotat,-- Ce fior de prin poiană Firea ți-a cutremurat? Eu cu ierbile poienii N-am nimic de împărțit, Jale mi-i că moldovenii Încă nu s-au înfrățit. Vântul șuieră prin creste, Vine zburător prin văi Și-mi șoptește trista veste Din Bugeac de la ai tăi. Doarme tata somnul morții, Și buneii-s în mormânt, -- Iar cei vii, prin voia sorții, Duși din cele locuri sânt. De la morți aduce știrea Vântul veșnic zburător: El din flori a prins șoptirea, Flori de la mormântul lor. Fie-așa, dar nu mi-i teamă Despre soarta celor părți! Dragostea ades mi-o cheamă Fala câmpurilor verzi. Mare-i fala din câmpie, Dar bătrânii ți-s mâhniți. Dragostea de unde-ți știe, Că vor fi toți înfrățiți? Dragostea adânc mă leagă Cu părinții răposați. Știu: din liniștea lor dragă Răsări-vor numai frați. Mărășești (Moldova), 12 iulie 1917


content:
Noi nu ne înțelegem: voi vreți a noastră limbă S-o înnoiți, surpându-i temeiurile vechi, Și noua latinie, măcar de-ar fi cam strâmbă, Vă pare totuși cântec, sunându-vă-n urechi. Veșmântul firii noastre din pânză strămoșească Cu tivituri de aur, de vechi argint și flori, Războaie-mpodobite de-o mână meșterească Vă par sărăcăcioase mantale de păstori. Noi nu ne înțelegem: acolo unde bate Izvorul veșniciei, frumoasei nemuriri, -- Vă pare că-i pustie, bordeie lepădate -- Și căutați s-aduceți de-ai voștri trandafiri. Dar trandafirii voștri făcuți-s din hârtie Și miroase a leacuri luate din dugheni, În limbă doftorească a voastră latinie Preface graiul slobod din codrii moldoveni. Noi nu ne înțelegem: din sine limba crește, Nevoie nu mai are de ajutor străin, Din sine-și prinde floare, din sine se-nnoiește, Când nu-i atingi temeiul puternic și bătrân. Destulă înflorire păstrat-a limba noastră Din sânul maicii sale cel vechi și sănătos, Și nu-i mai trebui leacuri și nici boia albastră Să zugrăvească cerul cel sfânt și luminos. Noi nu ne înțelegem: povestea nu-i de-aseară Și parc-ar fi să tragem și noi învățături, Să nu ne-aducem graiul la stare de ocară, Să tăvălim pe uliți cântarea din păduri. Priviți: acei cu limba bolnavă, chinuită Cu drag și cu mirare ne-ascultă când vorbim; Iar cântăreți și meșteri cu pana iscusită Fug de latina nouă, ca de un țintirim... Noi nu ne înțelegem: dar de-ați simți ca mine Ce patimi limba trage dintr-un străin puhoi, Atuncea n-ați urni-o din temelii bătrâne, Atuncea, mi se pare, ne-am înțelege noi. Mărășești, 13-14 iulie 1917


content:
Clopotnița înaltă domnește-mprejurimea Tihnitei mănăstiri, Și plopii de la Nistru privesc în adâncimea Măreței oglindiri. Intrăm. Portarul-frate ne-arată găzduirea, Înalt și somnoros... Răcoarea ne cuprinde, și toată mănăstirea Ne pare-un rai frumos. Ne hodinim. Dar somnul nu poate să mă fure Și mă mai duc prin vii. Se coace poama. Cântec răsună prin pădure, Și ziua-i la chindii. Mă-ntorc. Aproape-i slujba și frații se adună De prin chilii ieșind. Chemarea își îndeamnă a clopotului strună... Lumini în hram s-aprind. Mă duc pe la egumen. La slujbă se gătește După un somn ușor... Dar bucurie mare că știu moldovenește: — Bătrânu-i vorbitor. Frumos moșneag bătrânul. Știut-a și pe tata Și pe bunelul meu. Biblioteca? Veche-i. (El totdeauna-i gata Cu ajutorul său.) Destul îi de bogată... A fost și mai avută, Dar cărți s-au mai furat; I-i jale de-un Apostol făcut cu mare trudă, Dar șters de-un învățat. Era nerânduială. Acuma-i mai cuminte Monahul pus la cărți. Ar' să-mi arate mâine cucernicul părinte Din amândouă părți. Grăbim la slujbă. Mare-i biserica de vară, Frumoase zugrăveli. Urmează proslăvirea cântărilor de seară În cin și rânduieli. În două străni frățimea călugărilor cântă, Și ruși și moldoveni. Și parcă-i nesfârșită caftisma slujbei sfântă, Cântată-n două străni. La ușă se îndeasă tot lume țărănească, Tot babe și femei. Și nu-s prea de departe: din partea părintească Opaci și Plopi-Știubei. Dar vine și sfârșitul. Se grămădesc la masă Și oaspeții veniți. Un negustor de-aproape, bolnava preoteasă, Vreo câțiva poftiți. Afară amurgit-a, ferestrele-s deschise, Un dulce țârâit. Ceasornic de perete și două chipuri, scrise, De-un frate iscusit: Din umbră blând privește al mănăstirii stareț, Cinstitul Theofan, Ș-Andronic cuviosul, un cronicar vorbareț, Și bunul moldovean. Blagoslovește masa părintele egumen; Cu toții își fac cruce. La masă — pește, vin din pivnițe se-aduce. E postul Adormirii. (Mărășești, 1917)


content:
Deasupra târgului Bârlad Trecut-a un aeroplan Ș-un snop de pâine-a aruncat Cules din lanuri de german: „Noi semănat-am primăvara Cu pâinea voastră toată țara, Grădină, vale, deal și șes, -- Ș-acuma roada am cules. Mai mult de foame nu ni-i frică, Sătui ne ține Muntenia, Degeaba oastea se ridică, Și prinde toată România". Așa hârtie-a fost legată De-un snop de pâine aruncată. O, Doamne, unde-i ispășirea, O, Doamne, unde-i mântuirea? Străinii ne-au mâncat sudoarea, Iar noi ne chinuim flămânzi. Pământul, ce ne-a fost ca floarea, Din colț în colț tu îl aprinzi. Afurisirea cadă, Sfinte, Judecătorule Părinte, Pe cei ce țara ne-au vândut Și robi năvalei ne-au făcut. Dar milă fie-ți de creștini, Ce spicul din sudori îl crește, De-un biet, nevinovat român, Ce-și spune-amarul românește. Vezi, Sfinte, țara-i țintirim, Ne izbăvește de hârșim, Și pentru chinuri și sudori, Și pentru bieții muncitori, -- O, Doamne, vie ispășirea, O, Doamne, vie mântuirea. Mărășești, 15 iulie 1917


content:
Se ivea de după dealuri Noaptea-n umbre mohorâte, Scuturând întunecimea Din aripile urâte. Nu-i lumină nicăierea, Numa-ntr-un bordei pustiu Luminează-o luminiță, Ca un suflet de-abia viu. Și într-acel bordei, pe paie, Numa-n petice-nvelită, Zăcea mama celor patru Prunci, cu fața necăjită. Ea se zbate, se frământă, Mila Domnului o cere Și, privindu-și copilașii, Se sfârșește de durere. Și cucernica-i gândire, Din credință izvorâtă, Și-o îndreaptă către ceruri, Către Maica Preacinstită. Și se roagă cu căldură Pân' ce graiul i se curmă. Copilașii plâng de foame, Căci felia cea din urmă Au mâncat-o de-acu ziua, Le-a rămas numai o coaje; Biata mamă le-o-mpărțește Și-i îndeamnă să se roage; Iar ea cade-n pat zdrobită Și de milă, și durere. Și privirea i se stinge Și puterea toată-i piere... Copilașii plini de groază Plâng, se vaietă și zbiară; De-a lor țipete de groază Chiar și moartea se-nfioară. Toți o strigă și-o sărută Și-o dezmiardă fiecare: „Mamă, mamă, scumpă mamă, Vom fi buni, o, milă-ți fie, Nu muri! deschide ochii! Lasă-ne-o, o, Doamne, vie! N-auzi, mamă?" Ș-a lor lacrimi Și durerea lor nespusă N-ar putea un grai de oameni, Nimeni ca s-o facă spusă... Moartea galbenă ca ceara Stă la căpătâi c-o coasă, Dar și ea simțește lacrimi Că îi pică jos pe oase. „Nu, nu pot, ea se gândește; O mai las pe biata mamă Să-ngrijească copilașii Amărâți și plini de teamă, Voi răbda chiar și osânda, Dar o las această seară..." Și ca umbră nevăzută A ieșit pe ușă-afară. * Se deșteaptă biata mamă Ca trezită fără veste, Plânsul pruncilor, durerea I se par numai poveste. Se ridică de pe paie, Copilașii-n brațe-i strânge Și-i sărută și-i dezmiardă, Că nici unul nu mai plânge, Culcă unul câte unul Sărutându-i cu dulceață; Iar pe cel mai mic, sărmanul, Îl adoarme-n a ei brațe, Și îi pace și îi bine, Tot visează fericire. Ce nu poate-o mamă face Cu a ei sfântă iubire? * Către cer pleacă mâhnită Moartea și se tot frământă, Ce va fi oare cu dânsa, Ne-mplinind voința sfântă? Dumnezeu i-au dat poruncă Și i-au zis: „Iată, spun ție, Mama pruncilor de astăzi Între vii să nu mai fie!" Ș-a nesocotit cuvântul; I-a fost milă, i-a fost jale... Ce va zice Domnul oare? Cum să-i vie ea în cale? Și muncindu-se cu gândul A ajuns la sfânta treaptă; Și plecat, lângă Stăpânul, Osândirea și-o așteaptă... Dumnezeu pricepe gândul, Știe toate și rostește: „Moarte, ai ceva la cuget? Spune ce gând te muncește?" Cu privirea-n jos stă moartea: „Înțeleptule Stăpâne! Tu știi tot ce este astăzi Și ce va veni pe mâine, Știi că totdeauna fost-am Fără milă și cruțare: Țipetelor dureroase Nu le-am dat eu ascultare. Am smuls soțul fără milă L-am trimis la vecinicie, Fără grijă că îi tată, Fără milă de soție. Câte suflete iubite Despărțit-am fără veste, Câte mame, frați, surori Și mirese și neveste Le-am lăsat fără nădejde, Doamne, toate le știi bine, Că-mplinit-am totdeauna Lucrul meu, cum se cuvine, Dar acuma nu, Stăpâne, Mama pruncilor trăiește; Te îndură și mă iartă, Ori, de vrei, mă osândește, Căci atât amar și jale, Țipetele și durerea Bieților copii, săracii, Mi-au luat de tot puterea Ș-am lăsat pe biata mamă De copiii ei să cate, Cui să-i fi rămas în grije?" Și aude ea răspunsul: „O, voi, minți întunecate, Văd că nu-nțelegeți firea, Nici pricepeți voi cuvântul Care stăpânește lumea Și tot cerul și pământul. Moarte, vina ți se iartă, Du-te fără-ntârziere Și pătrunde cu grăbire În adâncul de la mare, Și de jos din adâncime Să-mi aduci aceea piatră, Care vei afla-o-ndată, Când vei întinde mâna dreaptă. Înțelegi?" „Prea bine, Doamne". Și ca fulgerul de iute Moartea valurile taie Și-n vreo câteva minute Află piatra poruncită Și cu ea la ceruri pleacă, Tot gândindu-se că oare Cu ea Domnul ce să facă? * Dumnezeu ședea în slavă Luminoasă, lucitoare, Primprejur luciri de aur Mai frumos decât în soare! El privește mersul vremii, Taina de puțini pătrunsă Și zidește viitorul Cu-ntocmeala lui ascunsă Și ia-n seamă isprăvirea, Veacurilor trecătoare, Ce se pierd în vecinicia Care-i este la picioare. Câte taine ne-nțelese Are firea cea cerească Și minuni nepricepute De gândirea omenească! Și ce n-au putut pricepe Învățații-o viață-ntreagă Dumnezeu, dacă voiește, Într-o clipă tot dezleagă, Tot așa au fost din veacuri, Tot așa au fost să fie, Dar puterea nevăzută Taină va fi pe vecie... Moartea lângă tron așteaptă Pân' ce Domnul către dânsa Cu privirea se îndreaptă: — „Ai venit?" — „Da, Împărate: Am adus piatra cu mine". — „Ai adus-o din adâncuri?" — „Din adâncuri, Doamne!" — „Bine! Acum frânge-o drept în două! Ce-ai aflat?" — „Doamne, minune! Vierme viu a fost într-însa". — „Ei, ș-acum? Ce-i asta? Spune?" Umilită moartea cade La pământ, cerând iertare: — „Vei pricepe-acuma oare Soarta cu-a ei taină mare? Știi acum cine-ngrijește De toată făptura vie? Mergi acum după femeie!" — „Doamne, voia Ta să fie". Septembrie 1911


content:
Cu mâinile Sale sfinte Hristos picioarele au spălat Acelui ce mergea a-l vinde... Îndată L-au înconjurat Apostolii Lui în tăcere. Cu glasul dulce îi învață Hristos; le dă și mângâiere Și porunciri pentru viață: — „Iubiții mei! le zice, Vedeți, ziua sosește În care Domnul vostru Pe voi vă părăsește; Așa vorbește Tatăl În sfintele lui ținte, O, facă-se acuma Voințele Lui sfinte! Amin, amin, zic vouă, Așa îi scris în cer, Căci mâine pentru lume Eu trebui ca să pier. Și chiar și voi, ce astăzi Atâta mă iubiți, Cu toți în noaptea asta, Cu toți mă părăsiți!" — „Și eu! îi zice Petru... O, Doamne, Tu știi bine Că niciodată-n lume Eu n-am fugit de tine!" — „Și tu, o, Petre!" — „Doamne! Aceasta nu se poate!" — „Mă-i lepăda, o, Petre, De trei ori în astă noapte! Nu credeți că ca morții Eu intru în mormânt: În locul tot și vremea Eu între voi sânt; Puterea cea cerească În tot locul domnește Și ochiul Providenței Pământul tot privește. Dar mergeți în unire, Vă răspândiți în lume Și botezați noroade În sfântul al Meu nume! Fiți tari toți în credință Și răspândiți dreptatea, Noroadelor înjosite Le duceți bunătatea, Iar crailor puternici, Ce calcă sub picioare Cetățile vestite Și sute de popoare, Le arătați că-n lume Sunt toate nebunie, Că singura dreptate Trăiește, este vie. De fapte, fiecare În ceruri va răspunde, De Dumnezeu nimică Nu poate-a se ascunde. Dar mergeți prin noroade, Dreptatea cuvântați, Credința-adevărată La toți o arătați! Iar eu mă duc-nainte Și nu mă îndoiesc, Prin sângele meu astăzi Pe om îl mântuiesc!" Apostolii rămas-au în mâhnire, Hristos de ei s-au despărțit, Spinosul drum spre răstignire Pe ei, ca niște oi, i-a risipit. Martie 1912


content:
Voi, munți singuratici, moșnegi cununați Cu stele în ceruri albastre, În leagănul vostru de codri păstrați În taină cântările voastre, Căci păsări sălbatice, cu ochii arzând Din tainica voastră dumbravă Se-nalță cu fală în sus, proslăvind Nespusa a Domnului slavă. * În voi își deșteaptă plânsorile lor Pădurile-n toamna târzie, Pe când le apucă al luptei fior Și-a vântului groază, mânie, Și mare vi-i jalea, când vânturi străbat Prin tainica voastră dumbravă, Dar vifori, furtuni și chiar frunze ce cad Vă cântă a Domnului slavă. * La voi m-a adus în cărările ei A zilelor soartă săracă, Pădurea cea mândră din ani mititei Mi-a fost și iubită și dragă; Cântarea frumoasă din codrii bătrâni Dă strunelor mele viață; Și mândre povești din strămoșii creștini Truditul meu suflet învață, -- Povești — de pe când oameni sfinți locuiau Prin tainica voastră dumbravă, Povești — de pe când ne-ncetat proslăveau Nespusa a Domnului slavă. * Din văile voastre, în largul cuprins, Privirea mea zboară departe Și-n mintea mirată răsare aprins Fiorul măririlor moarte... Un cântec de jale eu parcă aud, Ce moare în zvonuri de ape, El plânge frumoasele vremi ce-au trecut A sfintei iubiri de aproape, Vremi, de pe când lume multă venea Prin tainica voastră dumbravă Și scârbele lumii cei sfinți mângâia Spre marea a Domnului slavă. * Nu mai vezi pustnici prin dese păduri, Prin tainici dumbrăvi și poiene: Vremi grele de patimi, păcate și uri Venit-au amarnic viclene... Dar știu eu, schimba-se-vor vremile iar, Căci toate în lume se schimbă; Așa-mi povestește bătrânul stejar Cu-a frunzelor tainică limbă; Iar slava Preasfântului este în veac, Lucește în toată schimbarea, Și răul și binele într-un șirag Ne-urmează în veci îndrumarea. Amarele vremi de păcate și uri, Cum au venit — se vor duce; Și iarăși în pacea umbroasei păduri Luci-va a sfântului cruce; Pătrunde-vor cântece sfinte de foc, Prin tainica voastră dumbravă, Copacul și fiara cea rea la un loc Cânta-vor a Domnului slavă. Adeseori vara, când soarele-n dungi Verdeața bogată vă-nvie, Porniți credincioși preaînaltei porunci, Năprasnica voastră mânie. Din urletul vostru, sub cerul nestins Din ploaie cu trăsnete grele, Se naște atunci, ca un fulger aprins, Cântarea cântărilor mele. Când vâjâie vântul, urlând mânios, Prin tainica voastră dumbravă, Atunci prin strune-mi răsună frumos Nespusa a Domnului slavă. Voi, munți singuratici, moșnegi cununați Cu stele în ceruri albastre, În leagănul vostru de codri păstrați În taină cântările voastre, Căci păsări sălbatice, cu ochii arzând, Din tainica voastră dumbravă Se-nalță cu fală în sus, proslăvind Nespusa a Domnului slavă. Octombrie 1912


content:
I [ modifică ] Libanul a dat chedrii Și aurul Ofirul, Alesu-și-a Sidonul, Eghiptul falnic, Tirul Tot ce avea mai mare, Mai vederat, mai rar, La facerea acestui Dumnezeiesc altar. Aicea, toată mintea, Puterea omenească, Pe cerul cu pământul Voit-au să unească, Voit-au să-mpreune Pe om cu Dumnezeu: Ușor era atuncea Ce este-acuma greu. Frumoasa Palestină Pusese să ridice Biserica cea mare Lui Savaoth — se zice. Mai patruzeci și șase De ani a fost lucrată, Cu marmură și aur Spoită și-mbrăcată. Era o fericire Nespusă a vedea Cum marmura cea albă În flori se împletea Cu aur, pietre scumpe, Cu lemnuri felurite; Cum se ridică-n ceruri Coloanele-ascuțite. Și grinzile înalte De jos de-abia se văd, Ușorii stâlpi în aer, În raze se prevăd. Când ziua albă-nuntru Strălucitoare cade, Cum ea de-odată-nvie Lumina minunată, Încât și cel mai negru, Întunecos și rău Și cel mai vrednic suflet Vedea pe Dumnezeu În mijlocul acestor Lumini strălucitoare, Înconjurat de stele, Înconjurat de soare. II [ modifică ] Aici, în locu-acesta, În Israel sfințit, Hristos în ziua ceea Blând, falnic au venit. Și ochii săi primblându-și Prin străluciri, lumină, Care ardea în ziua De soare, aur plină Privind senin acele Coloane de porfir Mărețe-mpodobite Cu aur de Ofir, În fața celui roșu Granit nespus de tare A marmurei ca chipul Frumoaselor fecioare, În locul rugăciunii Ș-al darului ceresc, Unde scârbiții oameni Durerea-și potolesc, Aici unde se pleacă Genunchiul cu plânsoare Și ochii varsă lacrimi Și frunțile — sudoare; Iubirea negrăită Adâncă, mare, sfântă În inimă pătrunde Ca o lucire blândă; Pe mic îl face mare, Pe mare-l face mic, Măria omenească Zdrobește în nimic; În locul unde lina, Netulburata pace Din umbre trecătoare Oglinzi de soare face, Văzut-au Domnul nostru O mare spurcăciune: Pe piatră, unde numai Genunchi plecat se pune, Hristos găsit-au marfă Și aur și argint, Iar primprejur — pe-aceia Ce spurcă lucrul sfânt: Găsit-au târgoveții Pungași și vânzători De vite pentru jertfă, Vicleni amăgitori; Pe cei ce schimbă banii, Herghelegii, văcari, Cu viețile pierdute, Cu inimi de tâlhari; Pe cei ce-și vând și cinstea Și sufletul întreg Și zilele lor toate În vicleșug petrec, Pe cei mișei ce nu știu, Nu văd altă nimic: Un Dumnezeu — argintul, Credința li-i câștig. Și lucruri ne-auzite! Afară de văcari Cu viețile pierdute, Cu inimi de tâlhari, Afar' de schimbătorii De bani, ai căror limbă Deodată cu schimbarea Cârnește și se schimbă, În hramul lui Iehova Hristos au dat de boi, Buhai gătiți, porumbiți De vindere și oi De vindere asemeni: Pe-atunci iudeul care Putea mai mult să vândă Se numără mai mare. Așa o mișelie Hristos în hram găsit-au Și în mânie mare Atuncea El venit-au, Atuncea El, cuvântul Lui Dumnezeu, El, Mielul Cel blând, au dat afară Tâlharii de tot felul Din hramul Palestinei, Pe vameși — iudei, Pe vânzători de jertfă, Pe ceialalți mișei, Măsuțele cu banii Le-au răsturnat pe toate, Făcând bici de frânghie. În sfânta Lui dreptate Gonit-au târgoveții Și schimbătorii toți Ai banilor de jertfă Afară ca pe hoți. Au zis Hristos — s-audă Destrăbălata gloată, Să ieie-aminte lumea În răutăți scăldată: „Nu faceți voi, pierduții Fățarnici cărturari, A Tatălui meu casă Cuib mare de tâlhari". Aprilie 1913


content:
Prin tăcerea nopții albastră-fumurie de toamnă, pe deasupra satului adormit trecu un chiot ascuțit de câteva glasuri. Flăcăii umblau prin sat în veselia lor zburdalnică, și noaptea, împreună cu lumina nelămurită a lunii, ce părea înfumurată de norii trecători și de ceață, parcă se zguduia și tresărea speriată. Apoi, în răstimpuri, cântecele prelungi ale flăcăilor străbăteau negurile toamnei și se duceau departe-departe, într-acolo, de unde numai spre primăvară se întoarnă păsările călătoare. Era frumoasă noaptea în mâhnirea ei posomorâtă, și frumos sunau glasurile flăcăilor. Melodia cântecului lor foarte bine se potrivea cu noaptea tristă și somnoroasă, ca și când cântau ei noaptea de toamnă. Și noaptea părea că ascultă această cântare în tristețea ei, în fâșâitul frunzelor, ce cad din copaci și se duc cu vântul ușor și plângător. Și după cântecele lor plângătoare, ca și vântul, iarăși porneau nebunaticele strigăte de veselie. Așa petreceau flăcăii pân-în zori. Dimineața răcoroasă îi deștepta pe oameni, și satul se înviora în zgomotul lucrului de toamnă, pe când cerul răsăritului își schimba minunatele lui culori. Toamna era frumoasă și bogată. Anul fusese rodnic, și sătenii cu o bucurie la fel își strângeau păpușoii și-i curățeau, și storceau vinul, și-l beau. În fiecare zi se cununa câte vreo nuntă. Din aer nu lipseau sunetele viorilor și ale fluierelor, iar pământul se zguduia de tropotele acelorași flăcăi veseli și jucăuși. Și soarele zâmbitor scălda în razele sale căldicele adunările pestrițe ale nuntașilor. Într-o astfel de zi de toamnă, ce urma o noapte luminoasă-fumurie cu chiote și cântări de-ale flăcăilor, moșu Dumitru Putină s-a sculat des-de-dimineață. El era un om nu prea bătrân, așa de mijloc, cu fața întotdeauna rasă, și vioi, iar părul îi era tot negru, dar amestecat cu arginteala vârstei destul de înaintată, în care se afla el. Tot satul îl cunoșteala de un om foarte harnic și cinstit, așezat la minte. Moșu Dumitru se apropie repede de baba lui, mama Zamfira, și zise răstit: — Da scoală, bre babă, fi-ți-a de dormit, că-i crăpa. Iaca se trezește satul la lucru, numai tu dormi. Hai mai iute, zic, că păpușoi de curățit mai avem, slavă Domnului. Leneși mai sunteți tu și cu fecioru-tău, Doamne, Doamne! Mama Zamfira se trezi și cu răutate se uită la soțul său. Ei îi plăcea somnul mult mai mult decât lui moșu Dumitru, și din pricina asta ei foarte adeseori se sfădeau. Lenea mamei Zamfira curat îl mânca pe moșu Dumitru, nu alta. Și satul foarte se mira văzând că așa un om mintios și cu dare de mână în mijlocul sătenilor se sfădește cu femeia mai în toată ziua. Mama Zamfira, pe lângă că era cam nesilitoare la lucru, mai era și cam rea la gură și iubitoare de fel de fel de vorbe atât bune, cât și rele, pe care le purta prin mahalalele satului. Asta îl făcea pe moșu Dumitru s-o urască pe mama Zamfira încă și mai mult, încât moșu foarte arareori se unea cu ea și mereu căuta capăt de gâlceavă. Și acu moșului îi veniră toanele de nemulțumire: — Bine-ți mai seamănă ție fecioru-tău, bre babă, urma între acestea moșu Dumitru. Amândoi fugiți de lucru ca dracul de tămâie. Una doarme pân' amiază, da altul îmblă toată noaptea prin sat, stârnește câinii oamenilor și nu le dă pace fetelor să doarmă. Ia, măi, hal pe capul meu, ce-i spânzuratul ista de băiat. Mai bine, bre babă, murea de mititel să nu-l văd mare și nebun, bre babă. Ia sunteți amândoi niște puturoși și de nimic. Mama Zamfira pân' acu tăcea. Sculată de moșu Dumitru, ea umbla prin odaie dirdicând, bătrână, subțire, cu fața zbârcită, luminată de zorile răcoroase ale toamnei, ce se strecurau printr-o ferestruică micuță. Ea își aștepta rândul, ca să dea drumul puhoiului său de cuvinte. — Ce-ți este, mă rog, omule, hăi, de te-ai legat de mine și de Petriță? Ce ți-am făcut, mă rog, noi ție? Am vrut să te omorâm? Să-ți furăm banii din ladă? Să-ți dăm vin cu otravă? Spune. — Fa babă, ieșită din minți! Taci tu, mă rog, și nu da drumul morii tale de vânt, c-apoi știi că asta nu-i bună la mine. Taci și nu vorbi cuvinte de prisos. De-o sută de ori ți-am spus că lenea la Dumnezeu și la oameni îi mai rea decât toate faptele cele rele. Ce mai lehăiești dar în zadar? Știi foarte bine ce lucru faci tu și cu Petriță al tău. — Ce lucru! Ce lucru! Tot îmi dă cu lucrul lui. Dacă-ți par leneșă, apoi de ce nu ți-ai cătat din tinerețe una mai harnică, să-ți facă mai mult lucru? Toată ziua alergi, te mână în toate părțile, ș-apoi încă îți mai scoate ochii că-i mănânci pâinea degeaba. — Taci, babă, și du-te de pune pe foc. Acuși o să răsară soarele, și trebuie să ne apucăm de păpușoi. Las' că te știu eu prea bine. Iaca ștrengarul tău nu vine, nici dimineața nu-l mai satură dracul de zbânțuit. — Ștrengar! De unde te-ai mai luat așa prea cuminte și de treabă? Băiatul îi ca un băiat, cumințel, frumușel, n-are năravuri rele. Ei, negreșit, că cum să nu se veselească, dacă-i flăcău? N-a ședea și el cu tine acasă cu luleaua-n dinți. Poate-a da Dumnezeu și s-a-nsura și el în toamna asta, cum se-nsoară alți flăcăi. Ce tot îl ocărăști și nu-i dai pace? — S-a-nsura, zise moșu Dumitru, oarecum cu deznădejde. Vei vedea tu cum s-a-nsura el. Ți-a aduce vro fată pe cuptor, și atunci poftim de-o primește. Atunci să taci mulcu și să nu lehăiești nimic. — Măcar aducă-mi pe cuptor și zece fete, că nu le primesc. — Asta noi vom mai vedea-o, bre babă. Da eu așa-ți spun acu, că de s-a-ntâmpla vro necinste de asta, apoi să nu te prea fudulești, că nu ți-a fi ție nimine vinovat, decât numai tu însăți, că-i ții parte spânzuratului nostru. Auzi? — Ție, omule, hăi, hojma îți vine în cap câte una de cele gogonate. — Hai, hai, nu sta prea mult la vorbă, du-te și-ți cată de lucru. Iaca se ivește de acu soarele. Și în cele dintâi raze ale soarelui, lungi și ascuțite, ca niște sulițe străpungătoare, el ieși din casă și intră-n ocol, ca să-și mai vadă vitele. Iar peste vreun ceas de vreme din hogeagul casei lui se ridică iute un fum cenușiu, pierzându-se în zarea albastră a depărtărilor. Mama Zamfira pusese la foc de mămăligă. Încet se deștepta satul, și în răcoarea dimineții pornea lucrul de toamnă. * * — Unde-ai fost, nemernicule? îl întreabă moșu Dumitru pe Petriță. Petriță venise din sat atât de beat, încât abia se mai ținea pe picioare. Ochii lui mici și negri luceau și erau umezi. Ei cătau așa, parcă Petriță se speriase și nu înțelegea unde nimerise. Părul îi era zburlit. Moșu Dumitru și mama Zamfira ședeau în harman și curățeau păpușoi. Moșu Dumitru se uita la fecior cu asprime, iar mama Zamfira se făcea că nu-l zărește și cu luare-aminte despărțea ciocălăii de pănușe. Petriță nu zicea nici un cuvânt. — Ei, mamă, hăi, se îndreptă moșu Dumitru la mama Zamfira, privește-l pe fecioru-tău, cum îi de frumușel și de cumințel. Ce-i bun, ha? 'Ți place cum îi? Așa că n-are năravuri rele? Da beția, cum îți place, îi nărav bun? — Măi, potlogarule, îi zise el deodată lui Petriță, eu când eram ca tine, apoi numai gustam vinul și niciodată n-am fost așa de beat, cum ești tu acu. Pe mine mă țineau părinții din scurt, și nimine dintr-înșii nu-mi ținea mie parte, cum îți ține ție mă-ta. Da pe tine măcar ocărăște, măcar nu te ocărăște, măcar bate-te, măcar nu te bate, că-i totuna. Nu înțelegi nici de cuvânt, nici de bătaie. Ești, măi, mai rău decât un dobitoc, că dobitocul, dacă dai cu bățul ori cu altceva, el merge și lucrează, da eu pe tine te-am bătut și tot om, ca toți oamenii, n-am mai scos. Nu-mi sameni tu mie, te-ai aruncat în sămânța cea rea a mâne-ta. — Dă lasă-l, bre omule, hăi, lasă-l de acu, fi-ți-a odată! Știu că are parte, bietul băiat, de probozit. Du-te, Petriță, dragul mamei, și te culcă. Vezi că tatăl tău e zmuncit din botez. Petriță încet, pe cumpănite și bolmojind ceva nelămurit, o porni din harman. Moșu Dumitru îi aruncă din urmă o privire mânioasă și-i strigă: — Și piei din ochii mei, să nu te văd beat. * * Soarele scăpăta spre asfințit. Ziua de duminică era posomorâtă. Pe deasupra satului, în cerul cenușiu și nemărginit, umblau niște nouri mari, întunecați, și părea că ei au de gând să cadă (să pice) jos și să turtească tot satul în căderea lor. În posomorârea dimineții nu auzeai alte sunete decât cântecul clopotelor bisericești, și departe se ducea cântecul lor, încetând în câmpiile îngălbenite, pe care se mai vedeau încă turme negre de oi. Iar de-acolo, din nemărginirea câmpiilor și a cerului, ajungea când și când croncănitul prelung al ciorilor. Satul tot poartă o pecete de sărbătoare. Pe drumul cel mare și larg, ce duce drept la biserică, năvălesc într-acolo șiruri împodobite, împestrițate de oameni. Mai mult vezi gospodari, bărbați în stare, apoi bătrâni și fete. Gospodarii merg domol, așezat. Fetele, îmbrăcate cu rochii albastre, verzi, cu cordele frumoase, roșii și trandafirii, merg repede, vesele la amintirea celor ce le așteaptă mai încolo, când va ieși norodul din biserică și vor prinde a se încinge jocurile. Flăcăi mai nu se mai zăresc pe drumul ce duce la biserică. Ei se primblă pe ulițele satului, mai mult cuprinși de mijloc, glumesc și trag țăhărci. Așteaptă și ei să iasă mai degrabă popa din biserică, ca să pornească veseliile toamnei. Și n-apucă a se curma cântecul clopotelor, iaca vine rândul țiganilor. Din biserică iese vreo nuntă cununată, și toți nuntașii o pornesc acasă la mire în cântarea unui marș răsunător, ce-l zic viorile, fluierele și cu dărăbănile țiganilor. În drum pe tineri îi așteaptă o gloată întreagă de băieței mici, cu cănile pline de apă. Când trec mirele și cu mireasa pe lângă ei, îi udă cu apă să fugă de ei nevoia în viața lor viitoare, așa precum dispare (se face nevăzută) apa. Mirele scoate din buzunar vreo câțiva bănuți de argint și-i aruncă în mijlocul băiețăraiei. Și multă vreme după asta băieții caută bănuții în colbul drumului, țipând și bătându-se de la ei. Oamenii cei mai așezați, mai cu dare de mână, de la biserică se împrăștie pe acasă. Mulți din ei se mai duc pe ospeți pe la rude și pe la prieteni să mai bea vreo câteva păhăruțe de vin, că-i păcat să nu bei nimic în ziua de duminică, — așa-i ziua asta lăsată de Dumnezeu, că, neavând de lucru, trebuie să mai bei vin, măcar câtuși de puțin, să te mai veselești, căci altfel îl bucuri pe ucigă-l crucea. Asta-i dat de la sfinți. Moșu Dumitru Putină îndeplinea cu sfințenie toate obiceiurile satului, păstrate de la strămoși. De aceea, drept din biserică, el se duce la cumnatul Gavrilă să mai șadă — cum îi lucru de sărbătoare -- la vorbă pe prispă. Moșu Gavrilă, om foarte bun la inimă și primitor de oaspeți, șade într-o mahala cu moșu Dumitru, și ei sunt buni prieteni. Bineînțeles că pe un musafir așa de scump, ca moșu Dumitru, el nu-l lasă să șadă afară, ci-l poftește în casa cea mare. Acolo îl pune în capul mesei, înaintea unei garafe destul de mari cu vin roșu, cam tulbur puțin, că e nou, din toamna asta, însă, cu toate acestea, e foarte bun. Lângă garafă stau două pahare, nici prea mari, dar nici prea mici. Moșu Gavrilă le umple; amândoi dintâi fac semnul crucii cu privirile îndreptate la icoană, cum se și cade să facă niște creștini buni și cu înțelegere. Apoi moșu Dumitru zice: — Ei, să dea Dumnezeu sfântul ca ziua de astăzi să ne fie nouă de bine, să ne blagoslovească Cel de sus pe noi și pe toți creștinii, să ajungem și la anul cu sănătate și cu bucurie să bem vin. Hristos să ne fie de folos, cumătre Gavrilă și cumătră Dochiță! — Să dea Dumnezeu, răspund într-un glas cumătrul și cumătra. Și moșu Gavrilă și moșu Dumitru își golesc deodată paharele. Mama Dochița, baba lui moșu Gavrilă, o femeie încă frumoasă și grăsuleană, nu bea vin deloc. Ea numai câteodată îl gustă, când asta e de mare trebuință și când fără asta nu poți — pe la nunți și pe la cumătrii, la care i se întâmplă să fie. Din pricina asta ea nu stă cu bătrânii la vorbă, ci îndată iese și se duce de se porăiește cu de-ale mâncării, pe când în casa cea mare pornește o vorbă liniștită, bătrânească, vorbă de sărbătoare, udată cu vinul nou al toamnei și sărată cu glume sănătoase moldovenești. Și ochii la amândoi moșnegii le lucesc tot mai mult, glasurile li se fac parcă nu știu cum mai vioaie și tot mai mult se aud glume. Și vinul cel roșu tot scade și scade din garafă. După ce au șezut cu toții la masă, de-au mâncat zeamă bună de găină, făcută de mama Dochița, ce este meșteriță la lucruri de acestea, moșu Dumitru se ridică din locul lui, mulțumește lui Dumnezeu și lui moșu Gavrilă cu mama Dochița și zice: — Ei, oameni buni, de acu plec acasă, să trag un somn domnesc, știți, să fie ca de duminică. Mai rămâneți sănătoși și să vă văd sănătoși cât oi fi ș-oi trăi și eu, păcătosul. — Mergi sănătos, cumătre Dumitru, răspund odată moșu Gavrilă și mama Dochița. Moșu Dumitru își pune căciula-n cap și se duce acasă. Apropiindu-se de ogradă, el aude niște glasuri, dintre cari mai mult se deosebește glasul mamei Zamfira. „Ce dracul, gândește el, cu cine a mai pornit sfada lehăita mea?" Și măcar că prin creierii lui umblă fumul vinului băut, deodată îi scapără prin minte un cuget: „Oare n-a făcut cu bună samă spânzuratul nostru vreo poznă?" Și el se grăbi să intre încet, pe neauzite, pe din dosul casei. Și dintr-o clipă îi zări pe trei: pe mama Zamfira, pe Petriță și pe Mărița, fata Vasiloaiei. Mama Zamfira vorbea din ce în ce mai răstit și mai cu asprime. Petriță tăcea, și ochii lui, ca și atunci când era beat, căutau cu nedumerire; părea că el nu pricepe nimic din ceea ce se petrece pe dinaintea ochilor lui. Privirea îi era tâmpită. Mărița, o fetișoară bine făcută și destul de frumușică, dar îmbrăcată cam prostișor și sărăcăcios, când intrase în ogradă moșu Dumitru, plângea cu mâinile pe obraz. — Ei, ce mi-ai venit tu mie? zicea tare mama Zamfira, fără a vedea pe moșu Dumitru. Ce cați tu pe la noi? Ai uitat ceva ori ne-ai împrumutat bani și nu ți i-am dat înapoi? Ce-ți trebuie ție? Fața mamei Zamfira se roșise de mânie. Nasul ei ascuțit parcă i se ascuțise încă și mai mult. Trec vreo câteva clipe în tăcere. Ochii mamei Zamfira îi ard, nu alta. Ea seamănă c-o pasăre răpitoare, care pare că vrea să se arunce la un mieluș micuț, nevinovat. Parcă vrea s-o înghită pe biata Măriță. Dar Mărița tot plânge, plânge cu amar și nu-i mai poți dintâi înțelege cuvintele ce le rostește în plânsul ei. Ș-apoi, după clipele ce trec, auzi printre năbușiri de lacrimi că zice lungind cuvintele: — La ba-adea Petriță am v-e-n-i-t eu... Of, Do-a-a-mne, Doa-a-mne... la badea Petriță am venit. Of... of... Și iarăși izbucniri de plâns. Mama Zamfira se face a nu înțelege: — Ce, fa? Spune ca oamenii. Ce ți-a făcut bade-tău Petriță, ha? Te-a dat din joc afară ori ce? Tăcere. Petriță se uită-ntr-o parte, ca și cum n-are nici o trebuință nici de plânsul fetei, nici de orișicine pe lume. Moșu Dumitru stă, dosit de casă, și abia își mai ține răbdarea. Însă iată că din amestecul nelămurit al plânsului și al cuvintelor Măriței iarăși se deosebesc niște cuvinte care îi săgetează inima lui moșu Dumitru. — M-a făcut de râ-â-s... astă va-a-ră... Acu mă râde tot s-a-atul. Of, Doamne... Ce să fac eu?... — Cine te-a făcut de râs? Cine te-a făcut de râs? Petriță? Noi? năvălește mama Zamfira într-un puhoi de cuvinte, pe care cu greu le înțelegi. Noi? El? Tu, tu! Singură, singură! Să piei de aici, ticăloaso și blestemato! Nu Petriță, da tu, tu! Iată că-și pune și Petriță cuvântul lui, ieșind din tăcerea sa îndelungată, el zice cu un glas lung: — Fa, hăi, ce te-ai legat tu, mă rog, de capul meu? Du-te, fa, hăi, în dracul, că acuși te iau cu bățul de aici, ș-apoi atunci nu-i ști de-a cui ești tu... Auzind aceste cuvinte, moșu Dumitru nu mai poate mai mult. El sare cu uițeală de după casă și strigă în gura mare: — Taci, moara dracilor! Taci, mișelule! Ai făcut ticăloșia ș-acu te dai în lături? Hâtru te-a mai făcut mă-ta asta nebună. Da tu, dârdâitoarea necuratului, acu mai ai gură să mai strigi? Ce, n-a ieșit pe-a mea? Nu ți-a adus fecioru-tău ist cumințel și frumușel noră pe cuptor? Acu de ce-o mai ocărăști și o pârăști? Cu ce-i vinovată biata copilă înșelată? Mama Zamfira se uită la moșu Dumitru și o vrajbă neîmpăcată scapără în ochii ei aprinși de mânie. — De unde te-a mai adus dracul și pe tine chiar acu? strigă ea. Ce câinii îți tot vâri nasul unde nu-ți fierbe oala? Las' că și fără tine știu eu cum se poartă trebuințele. Nu trebuie să-mi stârcești numaidecât tu înaintea ochilor. Vezi că ș-așa se strânge lume pe la garduri! Într-adevăr, de după gardurile ogrăzii și pe la poartă se vedeau deja oameni, femei, fete, privind celea ce se făceau la casa lui moșu Dumitru. Moșu Dumitru tăcu puțin ș-apoi zise mai liniștit: — Hm, de unde nu s-or strânge oameni, dacă tu îmi faci casa mea și pe mine de râs. Înțelegi? La bătrânețe am ajuns de râsul oamenilor din pricina ta. Ș-apoi încă mai ai gură? Și iarăși moșu Dumitru izbucnește într-un glas puternic de mânie. — Ce, fa babă! Eu ți-s soț ori cine ți-s eu, ha? Tu și cu fecioru-tău faceți blăstămății de știe tot satul și încă mai vreți să fie asta pe ascuns, să nu știu eu nimic. Văzut-ați cum îs oamenii! Pornește sfada. Când se mai potolește, când se urcă iarăși în sus. Glasurile răsună în apropierea serii de toamnă, în vâjâitul vântului, ce de curând și-a luat zborul pe deasupra satului și prin câmpiile pustiite. Din ce în ce mai mult norod se îmbulzește pe la ogradă. Salcâmii înalți își încovoaie în toate părțile ramurile negre, subțiri, cu puține frunze verzi și-și dau jos pe cele îngălbenite. Petriță și cu Mărița stau uitați cu ochii în pământ. Sfada tot nu încetează. Însă iată că chiar atunci, când ea ajunge la vârf, bătrânii aud un glas pacinic, liniștit și îndesat. — Ce aveți, mă rog, oameni buni? întreabă așezat moșu Gavrilă, c-am auzit tocmai de la casa mea vorbă multă și lungă. Cumătre Dumitre! Cumătră Zamfira! Spuneți-mi, mă rog, dragilor. Ce nedumerire? Da ce-o văd eu aici pe copila asta? Mama Zamfira se aruncă la cumătru Gavrilă și începe a-i spune mult, îi spune îndesând cuvintele unul la altul și amestecându-le cu ocară așa, încât aproape deloc n-o înțelegi. Moșu Dumitru îi dă blende, și ea abia nu cade (pică) jos. Apoi, apropiindu-se de cumătrul Gavrilă, îi povestește cele întâmplate. Și moșu Gavrilă, dacă le ascultă pe toate cu mare luare aminte, spune sfătos: — Ei, cumătrilor! Ce vă mai sfădiți în zadar dintr-așa nimic. Nu face, nu face, dragilor, treaba asta câtă vorbă ați pornit. Ei, s-a întâmplat una cât asta, trebuie s-o dregeți, să fie toate la cale. Ce să mai faceți zvoană să mai știe tot satul, ba încă să mai ajungă pe-aiurea? Nu trebuie. Băiatul, dacă se știe vinovat, să nu se fudulească, să se deie la vina lui. Iaca vedeți cum stă sărmana fată cu lacrimile în ochi? Unde să-și ascundă ea acu râsul și rușinea ei? — Da cum, cum să se deie el, dacă el nu știe nimic? S-a aninat, bat-o para focului s-o bată, de capul lui, ca păduchele de cojoc, și nu-l lasă. Flăcăul nostru nu-i așa de nebun să-și puie mintea cu o zdrențăroasă ca asta, dă mama Zamfira, stropindu-l pe moșu Gavrilă cu stupit. Ce are ea? Nici un rând deplin de zăstre. Îi goală, ca capul celui pleșcat. Ce i-a lăsat tată-său cel mort. O nimică toată. Cum s-o ia pe dânsa Petriță, fecior de gospodar bun? Iar moșu Gavrilă, parcă nici n-o aude, își urmează vorbele sale cele sfătoase. — Cine n-a văzut în zilele lui lucruri de acestea, cum îs la dumneavoastră? Numai cine nu trăiește nu vede așa trebi. Da trebuie să nu vă sfădiți, ci să „împăcați vremea", oamnei buni, că iaca vă vede lumea. Da intrați în casă și ascundeți-vă vorba. Dați mâna, și lucru-i cu sfârșit. Însă mama Zamfira nu putea să înceteze cu una, cu două. Ea se zătonise, și gura îi umbla ca o râșniță. Moșu Dumitru, liniștit cu totul de cuvintele lui moșu Gavrilă, zise: — Apoi și eu așa zic, că trebuie să fie cu pace. Da ea, dârdala asta... — Mamă Zamfiră, cumătră hăi! Ia taci de-acu! Nici n-am gândit că ești așa de ațoasă la treburile dumitale. Petriță! Tu te știi vinovat cu dânsa? Petriță stă rușinat. După câteva clipe de tăcere el zice: — Apoi... eu... nu știu. Poate ș-a fost cândva păcatul ista... Nu știu eu... — Ei, bine, bine. Dați mâna, sărutați-vă și sărutați mâna la cei bătrâni. Măi, fugiți de la ziduri! Ce vă trebuie vouă acolo? A ghidi-ghidi! Moșu Gavrilă îl ia pe Petriță de mână, îl apropie de Mărița, și ei se sărută. — Așa! Asta-i altă gâscă. Ei, acu, cumătră, du-te-n beci, adă un ulcior de vin și asta-i toată treaba. Petriță se cunună cu Mărița. Mama Zamfira aruncă la moșu Gavrilă o privire răutăcioasă, dar n-are ce face. Toți intră în casă; și afară iarăși domnește liniștea și se aude numai vântul. Oamenii se duc de la ogradă. Iar dacă au intrat, Petriță și cu Mărița se pun în genunchi înaintea moșului Dumitru și a mamei Zamfira și, înroșiți de rușine, le sărută mâinile, ș-apoi asemenea și lui moșu Gavrilă. Moșu Dumitru zice, stând în picioare: — Ei, copii, acu v-ați întorlocat pentru toată viața. Să deie Dumnezeu să vă fie traiul frumos, bogat și liniștit, fără bucluc și neînțelegeri în casă. Să vă blagoslovească Domnul. — Fa, Zamfiră! Ian du-te-n beci și adă niște vin de-al nostru. Mai iute. Mama Zamfira ia ulciorul și iese. Iar moșu Gavrilă se apropie de Petriță și Mărița, îi sărută în frunte și le zice c-un zâmbet de bunătate: — Iaca, dragii moșului, c-ați ajuns mire și mireasă ș-o să aveți casa voastră. Să trăiți bine, că asta-i bogăția soților. Dacă îți fi uniți în toate, și Dumnezeu se va uni cu voi, va fi bun cu voi și vă va da la casă toate cele de trebuință. Ascultați cuvintele moșului, că nu veți fi pe urmă căiți. Să trăiți, să faceți bani și copii și să ajungeți pân' la adânci bătrânețe. Da eu acu iaca vă dau darul meu pentru gospodăria voastră cea viitoare. Nu se știe, voi mai ajunge eu să joc la nunta voastră ori nu, da ce-i în mână nu-i minciună. Primiți! Și moșu Gavrilă scoate din pungă zece ruble de aur și le dă lui Petriță. Apoi vine mama Zamfira cu vinul și pornește o veselie pân-în răsăritul zorilor. Soarele a apus. Pe cerul asfințitului arde o flacără roșie-deschisă. Vâjâie vântul. Se apropie amurgul, și ciorile zboară pe deasupra satului și a câmpiilor, cântând cântecele lor de toamnă. Noiembrie 1906


content:
În clipe de amărăciune Când scârba mă cuprinde, De-o mângâioasă rugăciune Eu îmi aduc aminte. Ș-o putere-nviitoare Dintr-însa îmi răsună Și o simțire alinătoare Cu dânsa împreună... Parcă dai jos o greutate Când grijile-ncetează, Nădejdi, credințe-apropiate Viața-ți luminează... Iunie 1910


content:
Credința, Doamne, mi-i curată, Ca focul rugăciunii, Dar inima-i întunecată De-adâncu-amărăciunii. Veni-va moartea. Ce primi-voi În loc de auz, vedere? Și ce simțiri în piept simți-voi Dacă simțirea-mi piere? Ce rost avea-va duhul meu Fără a mea simțire? Mormântul, Crucea — Dumnezeu Le-au-nvelit în neștire. Perdeaua sa au aruncat Pe tainele zidirii, Adânc pecetea-au apăsat Pe toată viața firii. Pe veci-ntărirea Sa și-au pus Neclătinată, tare, Ca să nu fie de despus Nici pentru foc și mare. Mântuitorule! Îmi iartă Plânsoarea rugăciunii. Credința-n Tine nu mi-i moartă În ceața-amărăciunii. Și dragostea mea către Tine În haina deasă a ceții Lucește-n raze vii și line, Ca roua dimineții. Noiembrie 1911


content:
În zarea vieții-nnourată Strașnici trăsnete vuia, Prin mintea slabă, speriată, Frigul morții pătrundea. Nu m-am dat eu suferinței, Cu putere am tras lovire, În suflet am păstrat dorințe, În focul inimii — iubire. Ce-i pierzarea și viața? Sunt totuna pentru mine: De la vecnica dulceață Bărbăția mea îm vine. N-am îm minte clătinare Și viața mea mi-i plină, Pace fără supărare, Calea zeilor — senină. Nu mă-nspăimânta dar, soartă, Nu mă înbia la luptă, Căci credința nu mi-i moartă, Dar nădăjdea nu mi-i suptă. Am în suflet eu putere, În viață liniștire: Crucea-i a mea mângâiere, Iar pe cruce-a mea iubire. Noiembrie 1911


content:
Tu, duhul meu, credință vie, Îmbărbătează-te-n răbdare: Din ceruri totdeauna ție Ți-au fost lumină și-alinare. Din mâna morții a Cui mână M-a mântuit, mi-a dat viață Și inima, de ură plină Mi-a liniștit-o cu blândeță? A cui putere mă-nfrățește În chinuri și în patimi grele, Și cine pacea îmi păzește Și curăția minții mele? Din tinerețe cine-mi vede Durerea mea în piept cuprinsă, Și cine arzătoarea sete Îmi stinge de păcat aprinsă? Din Ziditor s-acestea toate, Însuflețiri înalte, sfinte, Gândiri fără amar, curate, Tot El în suflet îmi aprinde. Dar cea mai bună dăruire A Domnului îi vecinicie; Când oare sfânta fericire Mi-a da dorita bucurie? Când fără haină pământească, Lăsată jos, voi fi-nnoit. Și-n cerul Domnului suit Gusta-voi liniștea cerească. Decembrie 1911


content:
Din psalmul al XIV-lea de Nikolai Iazâkov tradus în română de Alexei Mateevici Cui, Doamne, i-i făgăduită Înălțimea muntelui Tău sfânt? A cărui inimă-i cinstită Dorințele curate-i sânt Și care faptele cu banul Nu și-au vândut, n-au cântărit, Ce nu și-au clevetit dușmanul, Pe frate n-au obijduit... Dar care cu credință vie, Cu cugetul neîngrelat Ți-aduce-nchinăciune Ție 'Naintea Ta, drept și curat. Și sfânt, o Doamne, Ți-i alesul: De va ieși-n război cu arme Doritul cerului, trimesul Putea-va uriași să sfarme; De-i împărat, a lui noroade Și prin oraș și pe la țară, Dori-vor adevăr, dreptate, Sorbi-vor aur din ogoare... De va lua timpanu-n mâine, Minuni va face-a Sa cântare Și îndreptându-se spre Tine Nu se va pierde în uitare. Ianuarie 1912


content:
Către copii de Alexei Homeakov tradus în română de Alexei Mateevici Se întâmpla în ceas de noapte, Când tac a zilei vorbe, șoapte, Veneam copii și vă priveam, Cu sfânta cruce vă-nsemnam Și mila Domnului chemam Asupra capetelor voastre. Păzeam a voastră liniștire 'Mi înseninam a mea gândire, Privind cât de curați sunteți, Ce suflete senine voi aveți, Și vă doream, fetiți, băieți, Senine zile viitoare... Acuma vin — nu văd viață, Candela nu mai luminează, Pe pat nu vă mai văd dormind, Mai mult nu pot să vă cuprind, V-a risipit al vieții vânt -- Ce mare dor, ce mare jale! Ianuarie 1912


content:
Cina cea de taină de IKP tradus în română de Alexei Mateevici La cina Sa Hristos ședea De ucenici înconjurat, Și greaua soartă prevedea Ce avea degrabă de răbdat... Adâncă liniște și pace În taina Lui netulburată; Orașul și Sinodul tace... Cu jertfa Lui nevinovată La masa serii de iertare Era ființa vânzătoare A Iudei. Cu privire blândă, Cu aceeași bunătate sfântă Hristos la dânsul căuta, Știind că I-au gătit paharul De chinuri și cu sânge-n două, Îi scaldă buzele-n amarul Durerii pentru lumea nouă... Adâncă scârbă-L săgeta... Și mila pentru vânzător, Și pentru groaznica Lui soartă. A blândului Mântuitor Priviri de foc făcea să ardă... Era atunci frumos nespus Mântuitorul Iisus, Când fruntea Sa în jos plecând, A zis încet, c-un tainic gând El proroceștile cuvinte: „De-aicea unul Mă va vinde." Din răsăritul ce ardea Venea întunecimea serii... Cu ucenicii săi ședea În pacea sfântă a cămării Din muntele Sion — Hristos. Mâhnit, cu glasul tânguios, Rostea amara prorocire: „Sionul nu se va aprinde De arderea luminii vie A dimineții luminoase, Cu mâna sa cea păcătoasă Un ucenic de-ai Mei M-a vinde!" Și toți de scârbă s-au umplut De-acest cuvânt dumnezeiesc, Și toți pe rând a ști au vrut Pe vânzătorul mișelesc. Și mințile s-au tulburat Și toți pe rând au întrebat, Cu frică și cu tremurare: „Nu eu? Nu eu, Doamne, oare?" Și cu privirea Lui adâncă Hristos a zis în mare tângă: „Necazul omului se șterge Acum și Fiul Omenirii La chinul patimilor merge, La suferința răstignirii. Vândut va fi El, dar amar Acelui om ce îl va vinde!" Privind atunci, ca un tâlhar, Trăsnit de-a Domnului cuvinte, Și-ntr-ale inimii adâncuri Neliniștit, Iuda-ntreabă, Cu frica inimii lui roabă Pe Învățător și Dumnezeu: „Ce, nu Te voi vinde, Doamne, eu?" Și i-a răspuns: „Ai zis tu singur!" Martie 1912


content:
Pe Varava ori pe Hristos? de M. Vatson tradus în română de Alexei Mateevici Lucea Ierusalimul, scăldat în focul mare Al razelor de seară într-a lor fierbințeală Și râuri de lumină de aur, ca o mare Se revărsau din ceruri, spoind cu aureală Zidirile înalte și verzile grădini, A căror cărturarii bogați erau stăpâni. Pe uliți prăfuite, arzând de asfințire, Nu încăpea norodul cel mult și zgomotos, Apusul roșiatic în marea de lucire Înfierbânta și drumul cel aspru și pietros. Era de nerăbdare mulțimea toată plină, Umplea cu glasuri multe apunerea senină. Cu îndoială mare Pilat-nainte-i vine: „Pe cine? Pe Varava sau pe Hristos să-L las?" Răspunsu-i-a un tunet — strigări de ură pline: „Varava fie slobod, iar cel ce a rămas, Cel ce-mpăratul nostru pe Sine se numește, Pe-acest nazarinean tu ia și-L răstignește!" Încununat cu spinii, sub uriașa cruce, Nu-aude El blestemuri și strigăte viclene: Privind la toți cu milă, la răstignit se duce Iertând chinuitorii cei răi, izraeltenii, Iar ei de prin ogradă, ascunși pe după chedri, Ei fără rușinare azvârl într-însul pietre... Dar iată și Varava. Cu cântece, cu tropot Norodul îl urmează în groaznică orbire, Slăvește și cinstește pe hoțul acum slobod, Alesul său numindu-l și dându-i preamărire, Ridică răutății altar în nebunie, O-mbracă cu plăcere în fumuri de tămâie. Martie 1912


content:
Iuda de Simion Nadson tradus în română de Alexei Mateevici Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII I [ modifică ] Hristos se roagă. Sânge cade Din fruntea lui în picături Pentru a lumii răutate, A omului păcate, uri. Dumnezeiasca-nsuflețire Îi arde-n ochii Lui senini, Și cu o jalnică zâmbire El rabdă-a crucii chinuire, Cununa aspră cea de spini. Pe lângă cruce stau în roată Mulțimi de oameni. Uneori Întunecata, oarba gloată, De râs bufnește mișcător, Și nu pricepe, nu gândește, Pe Cine îl obijduiește Cu râsul batjocoritor, Ce a făcut El, de la chin Ca pe un rău L-a osândit? Și ce vrăjmaș de ură plin La Dumnezeu s-a îndârjit? Cu-a dragostei învățătură El blând, în lume a intrat, A pătimit și s-a rugat; Iar lumea în nespusă ură Cu sângele Lui s-a pătat. II [ modifică ] Sfârșitu-s-a! O noapte blândă Ardea-n albastre înălțimi, Ea lumina cetatea sfântă Și largile împrejurimi. Lumina lunii gânditoare Când s-ascundea în nourași, Când s-aprindea tremurătoare Deasupra sfântului oraș. Și a Golgothei. Jos în ceață, Din munte târgul se vedea, Iar sus, în pacea lor măreață, Trei cruci înalte înnegrea: Pe cele două... spânzurați Se mai vedeau cei răstigniți, Și slabi, la fețe-ngălbeniți, Erau de lună luminați. Iar pe-a treia nimeni nu-i. Păzit de ucenicii Lui, A fost Hristos luat ușor; Cu mare jale îngropat Și piatra gropii I-au udat Cel de pe urmă plâns al lor... III [ modifică ] A cui plânsoare tăinuită Ascultă cea de mijloc cruce? Ființa-aceasta necăjită De unde soarta o aduce? Nădăjduind la vindecare Ea peste mări și peste țări Venit-a, poate, ușurare Să-i deie Cel trimis din cer? Era de-acum cu rugăciune 'Naintea lui Hristos să cadă Și iată, cu amărăciune, Aude vestea minunată: Cel ce a dragostei lumini În rele inimi a aprins, Stăpân, ce n-a știut stăpâni Și toată jalea-n lume-a stins, Sfârșitu-s-a batjocorit, În chinuri grele necăjit... Ori poate-un tainic ucenic Plecându-și capul arzător La cruce-și varsă al lui dor, Plângând ca pruncușorul mic? Un păcătos nepocăit La cruce, poate, a venit, Aici să-și verse pocăința? Nu — îi Iuda. Nu dorința De rugăciune l-a adus La crucea Domnului Iisus: A se ruga el nu putea Cu firea ce-n păcat ardea; A se ierta cu Trupul Sfânt Nu i-a trecut prin negrul gând... El singur sta nedumerit Și nu știa de ce-a venit. IV [ modifică ] La chinuri grele osândit Și de norod batjocorit, Cu crucea când trecea Hristos, Căzând sub lemnul greu și gros, Ascuns Iuda l-a văzut Și într-o clipă-a priceput Pe Cine el, setos de bani, Vândut-a la vicleni dușmani, Și că iertare nu mai are El la preasfânta judecare... O frică-atunci neputincioasă Intrat-a-n firea lui fricoasă... După aceasta — noaptea toată Închipuirea ațâțată Pe cel vândut i-l arăta; Degeaba Iuda căuta Vedenia ca să alunge: Doritul somn la el nu vine, Și din lucirile senine Hristos vederea îi împunge; Degeaba ochii el închide, Ca minții sale ostenite Să-i deie pace. Luminos I se arată lui Hristos. V [ modifică ] Îl vede Iuda necăjit Pentru preasfântul adevăr, În greul chin, batjocorit Pe Dumnezeu, venit din cer. Îl vede într-a lui osândă Pe Cel ce-a îndrăznit să-L vândă Viclenilor judecători, Și ochii Lui întrebători Tot sufletul îi săgetează... Iar fruntea îi încununează Cununa aspră cea de spini, În ochii Domnului senini. Pe buze vede și citește Iuda dreapta judecată; Dreptatea sfântă, mâniată, Iertare nu-i mai dăruiește... „Vedere-amară, fugi departe, Căci pieptul meu de muncă arde, Măcar un ceas ori o clipire Tu vezi: ființa vânzătoare Îți scaldă Sfintele picioare În lacrimi... Doamne miluiește Și iartă... Vezi, necazu-mi crește Cu clipa când Te uiți la mine... O, nu mă chinui, stăpâne, Și leapădă-mă, dă-mi odihnă, Un ceas ori un minut de tihnă... Tu vezi: vicleana sărutare Îs gata-n vecinică plânsoare Eu s-o înec... Numai oleacă Să-mi fie inima săracă În pace... Dă-mi să-mi uit durerea, Măcar un pic de mângâiere Să pot primi prin rugăciune... Ești Dumnezeu... Dă-mi iertăciune! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Iar eu? Eu am avut cruțare? Nu! Nu pot să aștept iertare!" VI [ modifică ] „Încotro să fug de negrul gând? Încotro să fug de pedepsire? Îmi fierbe mintea mea arzând Și sufletul de pătimire. În pacea nopții luminoase, În nemișcarea Lui tăcută Hristos în chinuri sângeroase 'Mi trimite-a Lui mustrare mută"... Iar primprejur o noapte blândă Primăvăratică, cu ceață, S-a liniștit cetatea sfântă În frumusețea ei măreață. Lumina lunii gânditoare Se varsă lin, tremurătoare... Și doarme muntele Sion Și râul argintiu Chedron. VII [ modifică ] Fugi, vânzătorule, de oameni, Tu strângi acum ce-ai vrut să sameni! Să știi de-acum că nu-i găsi Tu nicăierea liniștire, Și pentru aspra-ți pedepsire Hristos în veci ți s-a ivi. Fugi de această cruce sfântă, Cu sărutare n-o spurca, Cu-a lui Hristos Ființă blândă În veci nu te vei împăca... . . . . . . . . . . . . . . . . . Și a fugit... . . . . . . . . . . . . . . . . . VIII [ modifică ] În depărtare, A zilei zori frumosul soare, Ca un foc mare, a aprins, Și zorile în revărsare În străluciri luminătoare Chedronul repede-a cuprins... Toate-au învis... Cu-a ei verdeață Ascunsă-n fumuria ceață, Pădurea ne-ncetat grăiește... Și-n adâncimea-ntunecoasă, În umbra ramurii frunzoasă, Un pârăiaș de-argint vuiește... Unde nu vezi luciri de soare, Lumina lui strălucitoare, Pe creangă-un trup e spânzurat; Copacul ramurile-ntinde Deasupra celui ce-a lăsat Viața, — parcă îl cuprinde. Este Iuda. A pierit În pătimiri nesuferite Și nimenea nu l-a jelit Cu plânsul inimii zdrobite; Căci vânzătorul nici n-a vrut Jelinți cu sufletul pierdut. Dar până-n cel din urmă ceas Vedenia lui cea de groază Nu-l lepăda, al lui necaz Mărind în noapte luminoasă; Hristos, ca viu, -nainte-i sta Și cu mustrare căuta La el. Preasfânta judecată Era în ochii Lui senini, Iară pe fruntea-nsângerată, Cununa aspră cea de spini. Martie 1912


content:
Hristos au înviat de V. Ivanov tradus în română de Alexei Mateevici Hristos au înviat! Au înviat Hristos! Prin moarte, moartea au călcat; Cel ce pe-acest pământ scârbos Cu răul duh au tot luptat, Pe dânsul tot l-au biruit Și crucea dragostei au dus, Din moarte-acela au ieșit, Ș-au înviat cu Iisus. Martie 1912


content:
Fecioara din Nazaret de Apollon Maikov tradus în română de Alexei Mateevici Leagănul ei l-au umbrit Ale Palestinei ramuri, În Sion a strălucit Cea Slăvită-acum de neamuri. Crinii albi, ai Idumeii Puși au fost să-i înflorească, Și porumbul Iudeii Cu aripa s-o păzească. Presimțiri de soarta sfântă, De cereasca proslăvire A avut Fecioara blândă Și-a primit-o cu smerire. Martie 1912


content:
Hristos au înviat de A. Fet tradus în română de Alexei Mateevici În cântecele învierii Și-a clopotelor răsunare Ne vine ziua primăverii Din alte țări, din depărtare... Pădurea neagră înfrunzește, Negreața cu încetul pierde, Albastru, cerul strălucește Deasupra frumuseții verde... Soasnele înverzitoare Stau frumos împodobite, Smoala lor mirositoare Curge-n lacrimi strălucite. Astăzi în grădina noastră Am zărit: s-au sărutat Un fluture c-o floare-albastră, Zicând: „Hristos au înviat". Aprilie 1912


content:
Hristos și Samariteana de O. Ciumina tradus în română de Alexei Mateevici Ostenit, la fântâna lui Iacov, Hristos La răcoare puțin se oprise; Și pe când hodinea-nfierbântat și setos Samariteana la apă venise. Băutură-au cerut Fiul Cel Omenesc. I-a fost mare femeii mirarea: „Cum așa? — a răspuns — în ce ură trăiesc Samaritenii cu voi?! Nici se văd, nici grăiesc, Și Tu ceri, ca să-ți sting însetarea!" Samaritenei așa i-au vorbit Iisus: „Când ai ști Cine-ți stă înainte După apa cea vie dor mare, nespus În pieptul tău însetat s-ar aprinde". „Cum ai scoate-o atunci din adâncul pietros A strămoșului sfintei fântâne?" Samariteana așa a-ntrebat pe Hristos: „Văd că n-ai nici un vas pe la Tine. Au mai mare Tu ești decât sfântul strămoș, Ce ne-a dat-o pe veci moștenire? În vremi vechi, păscând turma-ntr-acești munți stâncoși, El aicea găsea hodinire". Și Hristos i-au răpuns: „Cel ce apă va bea Din fântână, — acela-nseta-va, Pe când umbră de sete nu poate avea Cel ce apa mea vie gusta-va, Căci apa vieții în curgerea ei Păcatele toate le spală, Prin ea înnoiți; păcătoșii cei răi Din moarte spre viață se scoală". Aprilie 1912


content:
Cuvântul lui Dumnezeu de Selezniov tradus în română de Alexei Mateevici Când patima te necăjește, Ori te doboară-o răutate, Atuncea, în singurătate, Spre rugăciune te grăbește. Ia și citește Sfânta Carte, Cuvintele de mântuire, Și tânguirea ce te arde Ți se va pierde-n liniștire. Dumnezeiasca-nvățătură În cartea aceasta-i oglindită: A fost a Domnului Scriptură, De Duhul Sfânt însuflețită. Când prin furtunile vieții Către sfârșit vei scăpăta, În anii grei ai bătrâneții Tu orice carte-i lepăda, Atunci numai aici găsi-vei Ce nicăierea n-ai găsit. Cu Dumnezeu atunci vorbi-vei Și-n cer vei trece nesimțit. Mai 1912


content:
Când trece vântișorul de Mihail Lermontov tradus în română de Alexei Mateevici Când trece vântișorul prin auritul grâu, Și-și leagănă verdeața pădurea răcoroasă, Din umbra dulce-a frunzei sub cerul albăstriu Voios îmi râde pruna cea dulce și gustoasă. Ori când de sub o tufă, în dulcea primăvară, În ceasul dimineții, în rumeneala serii Prietenos privește frumoasa lăcrimioară, Argintul viu scăldându-și în roua primăverii. Când pârăiașul rece, scurgându-se prin vale, Șoptind, mă acufundă în visuri și uitare, Povești îmi povestește de pacea țării sale De unde el pornește, cântând fără-ncetare. Atunci mai încetează a mea neliniștire, Speriată grija zboară din bietul piept al meu, Atunci pricep că este în lume fericire, Iar sus în cer albastru îl văd pe Dumnezeu. Mai 1912


content:
Hristos la Martha și Maria de O. Ciumi tradus în română de Alexei Mateevici Cu-ncetul asfințea frumoasa zi de vară, Când au intrat Hristos în satul cunoscut. Răcoarea se lăsa, și umbrele de seară Albastre, în ograda Marthei au căzut. Și prin văzduh cântarea, ciripitul Au încetat, când a grăi au prins, De parcă asculta și însuși asfințitul Învățături cerești, în focul lui aprins... Nespus de-nsuflețit era Învățătorul Și plin de adevăr era al Lui cuvânt; Maria nu putea de la Mântuitorul Să-și ieie ochii ei, pe Dânsul ascultând, Și inima-i ardea de dragostea cea sfântă, Și alte lumi mărețe-i deschidea, Privirea Lui cea iertătoare, blândă, Ce dragostea în inimi aprindea. Iar Martha, ce gândea la lucruri pământești, A zis, apropiindu-se de Învățător: „Trimite-mi soră-mea, să-mi fie de-ajutor". Dar a răspuns Hristos: „Tu, Marthă, te grijești De multe, dar Maria de asta e departe, Ea una și-a ales, dar cea mai bună parte Îi este partea ei cea mai de trebuință, Cu dânsa nu va ști necaz și suferință". Iunie 1912


content:
Sfântul Apostol Petru de S. Soloviov tradus în română de Alexei Mateevici La foc s-a așezat, Ca să se încălzească; Era afară frig. Și gloata evreiască Așa l-a întrebat: „Dintr-înșii ești și tu, Din ucenicii Lui?" Și a răspuns el: „Nu". Era afară lună, Și gerul era mare... Dar iată prin ogradă A păsării cântare Prevestitoare sună. Și ziua nu-i departe. Dorm slugile-ostenite. Și focul nu mai arde... „Unde-i Iacov, Ioann Și unde-s alții ucenici?" El a ieșit. Măcar să strigi, -- Pustiu. Nici un galileean. Și prorocirea lui Hristos În gând îndată i-a venit, Și-ndată el a izbucnit Într-un plâns greu și tânguios. Iunie 1912


content:
Creștina de Simeon Nadson tradus în română de Alexei Mateevici „Isprăvi din vremi de mult trecute, Predanii din vechime-adâncă". A. Pușkin, Ruslan și Ludmila Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V I [ modifică ] Măreața Romă doarme-n pace, Umbrită de livezi tăcute, Și-o liniște adâncă zace În rândul curților ei mute. O noapte blândă-a primăverii Domnește-n uliți somnoroase, Iar luna focul tremurării Îl scaldă-n ape scânteioase, Și Tibru — dungă lucitoare -- Curgând în negrele lui maluri Cu-o murmurare gânditoare, Își mână apele în valuri... Cu capu-n piept, cu crucea-n mână, Sub a-nchisorii negre pază, O blândă tânără creștină Pe pietre aspre dormitează. Zadarnic pus-au stăruințe Chinuitorii ei cei răi, Făgăduieli și suferințe N-au sfărâmat credința ei... Neomenoasa judecată A osândit-o ieri la moarte, Dar mâine-n ceruri ridicată, Primi-va scrisul altei soarte... Și iată, c-o dorință sfântă Pe sine-n jertfă a s-aduce, Ea-și merge calea de osândă, Își merge drumul cel de cruce. Prin vis a patriei câmpie O vede, de stejari umbrită, Și râul — dungă albăstrie -- Și casa dragă și iubită, Și iarăși pașnica viață, Ce-a petrecut-o, o petrece. Dar de-a trecutului dulceață Nu-i pare rău: rămâne rece. N-o tulbură mai mult pământul Și bucuriile lui sterpe; După norocul lui nici gândul, Nici inima ei nu mai fierbe. Nădăjduirea ei cerească, Fără de lacrimi și jelire, Surpat-a pofta pământească Și pieritoarea tânguire. Și traiul cel mai drag, frumos, Și tot ce-n trai i-a luminat, În jertfă Domnului Hristos La crucea Lui a înălțat... II [ modifică ] Deasupra Tibrului, măreață, Stă curtea lui Neron dormind, Iar primprejur cu-a lor verdeață În rânduri plopii o cuprind. În întuneric cufundată, Miros grădina răspândește, Și în umbrirea ei bogată Mulțimea apelor grăiește. Bătrânii munți în depărtare 'Și-ridică culmile spre cer Și într-a lor albastră zare Păduri întunecoase pier. Dorm toate. Singur priveghează Albin, adânc îngândurat... Și gândurile-l îngrelează Și sufletul i-i tulburat! Breslaș slăvit, ostaș puternic, Vrăjmaș creștinilor fierbinte, El umblă ca un rob nemernic -- De dorul muceniței sfinte. Sub vălul mut al nopții line, Uitând de lumea zgomotoasă, El dragul tinerei creștine Hrănește-n mintea tânguioasă. Închipuirea ațâțată Pe el la desfătări îl cheamă, Și-i naște mintea îmbătată Vederi plăcute fără seamă. Albastra noapte-a primăverii I-arată însă chipul drag Și-n ochi nădejdile-nvierii, Ce chipul luminos îl fac!... III [ modifică ] De-atunci, când tânăra fecioară La judecată a venit, De-atuncea lui a prins să-i pară Că el din moarte s-a trezit. În piept a curții desfrânare Dorinți curate-i ucisese Dar a iubirii înfocare Tot greul păcătos frânsese Și, hotărându-i pedepsire Mariei, el, vestit breslaș, În inima lui fără știre Era al lui Hristos ostaș, Ș-a sfintei tinere cuvinte El cu-nsetare le prindea, Și flacăra credinței sfinte În suflet i se aprindea. Credința, dragoatea — unite Din rătăciri adânci l-au scos Și-n vasul inimii smintite Suflat-au duhul luminos. IV [ modifică ] Strălucitoarea revărsare Din zori în ceruri s-a aprins Și a luminii înfocare Împrejurimea a cuprins. Și în cununa strălucirii Mărețul soare se ivește, Și-n Tibru focul oglindirii Luciri de aur risipește. Se scoală Roma zgomotoasă... Ca moartea tinerei să vadă, Mulțimea ei gălăgioasă Ticsește circul tulburată. În haina sa împărătească Cu aur numai și argint, În gloata lui prietenească, Neron s-a așezat. Privind În negura îngândurării, Albin s-așează printre ei. Și noaptea neagră-a întristării Se oglindește-n ochii săi. Vuiește zgomotoasa gloată, Cu nerăbdare așteptând. Dar iată semnul! Și de-odată Se cască ușa, scârțâind, Și-n țarc tigroaica-naintează Cu pași ușori, voioasă. În urma ei, cu crucea-n mână, Cu haine albe, fără teamă, Ieșit-a tânăra creștină, Împăciuită fără seamă. De-odată via tulburare Se schimbă în adâncă pace. Albin uimit, fără mișcare, Stă ca o umbră, groaznic, tace... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Și glasul sfintei în tăcere De-odată-n circ a răsunat: V [ modifică ] — „Eu gura mea tremurătoare N-oi mai deschide-o-n viitor: Iertați creștina, căci ea moare Pentru al său Mântuitor; Și într-acesta ceas de moarte, Iertând chinuitorii mei Eu rugăciunea mea, ce arde, O duc în ceruri pentru ei... Să-i ierte dar Mântuitorul Pentru sfârșitul sângeros, Primească-i Răscumpărătorul În marea turmă-a lui Hristos! Lumina-nvățăturii sfinte Ce focul dragostei aprinde Și-a păcii lasă urmi neșterse, În inimi reci să se reverse!" Tăcut-a sfânta... În uimire Tăcea și adunarea toată; Scânteia de milostivire Parcă-a atins cumplita gloată. . . . . . . . . . . . . . . . . . Dar iată, pe neașteptate, A coborât în circ Albin, Și a strigat: „Și eu vreau moarte... Și eu, o, Romă, sunt creștin"... Și în furtuna tulburării Norodul tot a tresărit Și cu fioru-nspăimântării Tigroaica-n lături a sărit. Dar iat-o cum din nou pândește, Ca șarpele, încet mergând... O clipă... Sângele țâșnește, Pământul galben înroșind... Dar Roma râde, face glume, A morții taină nici că-i pasă, Și la a sfintei rugăciune Din palme bate zgomotoasă. Această mândră povestire Trăiește din adânc trecut, Vorbind făr' nici o părtinire De cele ce s-au petrecut. Din ea popoarele creștine Cu mult folos azi pot citi Cum oamenii, cândva,-n vechime, Știau a crede și-a iubi. Decembrie 1915


content:
La strană stă dascălul Oltukavin și ține cu degetele întinse, grase un condei ros de pană de gâscă. Fruntea lui cea mică e-ncrețită, nasul își schimbă culorile de tot felul, de la cea trandafirie până la cea vânătă-închisă. Înaintea lui pe scoarța roșie-gălbuie a Triodei de Flori se află două hârtiuțe. Pe una e scris „pentru sănătate", pe cealaltă — „pentru odihnă", și sub amândouă titlurile câte un rând de nume. Lângă strană stă o bătrânică mititică cu fața îngrijorată și cu o straistă în spinare. Ea stă la gânduri. — Ei, acu pe cine? o întreabă dascălul, scărpinându-se leneș pe după ureche. - Mai iute gândește-te, săraco, că n-am când. Acuși am să citesc ceasurile. — Acuși, dragă... Ei, scrie... Pentru sănătatea robilor lui Dumnezeu: Andrii și Daria cu copiii ... Dumitru, iarăși Andrii, Antim, Mărioara... — Stai, mai încet... Nu gonești iepuri, vei ajunge la capăt... — Ai scris-o pe Mărioara? Ei, acu pe Chirilă, pe Gordei, pe pruncul nou-răposat Gherasim, Pintilii. L-ai scris pe răposatul Pintilii? — Stai... Pintilii a murit? — A murit, oftează bătrâna. — Dar de ce îmi zici să-l scriu pentru sănătate? se mânie dascălul, ștergându-l pe Pintilii și trecându-l în cealaltă hârtiuță. Ia măi ție! Tu spune cum se cade, dar nu te-ncâlci. Pe cine încă pentru odihnă? — Pentru odihnă? Acuși... Ei, scrie... Ion, Evdochia, iarăși Daria, Gheorghe, mai scrie-l... pe ostașul Zaharia. Cum s-a dus la slujbă, acum e al patrulea an, așa de-atunci nici nu se mai aude... — Vrasăzică, a murit? — Dar cine-l mai știe? Poate o fi murit, poate că-i și viu... Tu scrie-l. — Unde să ți-l scriu? Dacă, să zicem, a murit, apoi cu cei pentru odihnă, dacă-i viu — pentru sănătate... Ei, acum cum să vă-nțelegi pe voi? — Hm... Tu, draguță, scrie-l pe amândouă hârtiuțele, ș-apoi s-a mai vedea. Însă pentru dânsul îi totuna, oricum îl vei scrie: om rătăcit... pierdut... L-ai scris? Acuma pentru odihna lui Marcu, Leonte, Irina, ei, și pe Cozma cu Ana... pe bolnava Fedosie... — Pe bolnava Fedosie pentru odihnă? Tiu! — Ce pe mine pentru odihnă? Ce, ț-a plesnit capul? — Ce naiba! Tu, uscăciuneo, m-ai încurcat! N-ai murit încă, apoi și spune că n-ai murit, dar nu te băga printre cei cu odihna! Numai încâlcești aici! Poftim ia acum de-o șterge pe Fedosia ș-o scrie în alt loc... Toată hârtia am murdărit-o! Ei, ascultă, să-ți citesc... Pentru sănătatea lui Andrii, a Dariei cu copiii, iarăși Andrii, Antip, Mărioara, Chirilă, a pruncului nou-răposat Gher... Stai, cum de a nimerit aici acest Gherasim? Nou-răposat și iată pentru sănătate! Nu, m-ai zăpăcit tu pe mine, sărmano! Dumnezeu cu tine, cu totul m-ai încurcat! Dascălul dă din cap, îl șterge pe Gherasim și-l trece în despărțitura celor răposați. — Ascultă! Pentru sănătatea Mariei, a lui Chirilă, a ostașului Zaharia... Pe cine încă? — Pe Evdochia ai scris-o? — Pe Evdochia? Hm!... Evdochia... își cată dascălul amândouă hârtiuțele. Țiu minte c-o scrisesem, da acu cine-o știe... n-o pot găsi nicidecum... Iat-o! îi scrisă pentru odihnă. — Pe Evdochia pentru odihnă? se miră bătrâna. Nici un an nu-i de când s-a măritat, dar tu de-acu-i chemi moartea! Însuți, dragă, te-ncurci ș-apoi te mai mânii pe mine. Tu scrie cu rugăciune, dar dacă-i avea-n inimă răutate, asta-i bucuria dracului. Asta dracul te tot joacă și-ncâlcește. — Stai, n-amesteca... Dascălul se posomorăște și, gândindu-se puțin, încet o șterge pe Evdochia din lista răposaților. Condeiul la litera „d" scârție și face o pată mare de cerneală. Dascălul se rușinează și-și scarpină ceafa. — Pe Evdochia, vrasăzică, s-o dau în lături de aici..., bombănește el rușinat, și s-o scriu acolo. Așa? Stai... De-i da-o-ncolo, va fi pentru sănătate, de-i da-o-ncoace - pentru odihnă. M-a încurcat de tot baba! Și ostașul ista Zaharia s-a mai băgat aici... Naiba l-a mai adus... Nimic nu-nțeleg! Trebuie din nou... Dascălul deschide dulăpașul și scoate de acolo o mulțime de hârtie curată. — Dă-l afară pe Zaharia, dac-așa... zice baba. Dumnezeu cu dânsul, dă-l afară... — Taci! răspunde în scurt dascălul de ciudă. El își moaie încet condeiul și scrie de pe amândouă hârtiuțe numele pe lista cea nouă. — Eu îi scriu pe toți delaolaltă, zice el, dar tu s-o duci asta la părintele diaconul. Las' diaconul să priceapă, care-i viu aici și care-i mort; el la seminar a-nvățat, dar eu trebuinți de-iestea, măcar să mă ucizi, nimic nu-nțeleg. Bătrâna ia hârtiuța, îi dă dascălului o copeică jumătate de cele vechi și merge încet spre altar.


content:
Anton Cehov (1860 - 1904) Biografie [ modifică ] English Română Operă [ modifică ] Vorbă lungă (traducere de Alexei Mateevici ) Primejdia (traducere de Alexei Mateevici ) Prădătorii (traducere de Alexei Mateevici ) Legături externe [ modifică ] Editura Liternet - Livada de vișini - Traducere de: Alexa Visarion (2004) - ISBN: 973-8475-66-X Editura Liternet - Pescărușul - Traducere de: Maria Dinescu și Andrei Șerban (2007) - ISBN: 978-973-7893-94-9


content:
Povestirea unui cărăuș Ia, în pădurița asta de dincolo de vâlcea s-a întâmplat, domnule, o istorie. Răposatul meu tată, Dumnezeu să-l ierte, îi ducea boierului cinci sute de ruble; pe atunci țăranii noștri și cei din Șepelevo luau la boier pământ în posesărie, apoi tătuca îi ducea banii pe jumătate de an. Era el om cu frica lui Dumnezeu, citea scriptura și s-amăgească pe cineva, ori să asuprească, ori, să zicem, — că ce nu se întâmplă? — să jefuiască — asta Doamne ferește; și tare-l mai iubeau țăranii și, când trebuia cineva trimis la oraș, la stăpânire ori cu banii, apoi pe dânsul îl trimiteau. Era el om mai dihai decât alții, dar, să-mi fie iertat, era de cei cam cu toane. Îi plăcea să-și ude câteodată gâtul. Când se întâmpla să treacă pe lângă vreo crâșmă, apoi nu era chip să intre și să nu bea un păhăruț — ș-apoi nu te ducă Dumnezeu! Știa el păcatul ista și, când ducea banii obștești, apoi ca să n-adoarmă, ori să nu cumva să-i scape, întotdeauna mă lua pe mine ori pe soră-mea Anicuța. Să-ți spun drept, la toată familia noastră ne place rachiul. Eu-s cu știință de carte, am muncit șase ani la oraș la un magazin de tutun și știu să vorbesc cu fiecare domn învățat și pot spune fel de fel de vorbe bune, dar, după cum am citit într-o cărticică, că rachiul este sângele satanei, apoi asta cu adevărat că-i așa, domnule. De rachiu mi s-a întunecat fața, și n-am nici un handraleț, și iaca, poftim de vedeți, îs cărăuș, ca un țăran prost neștiutor de carte. Apoi ia, îți spun eu dumitale, ducea tătuca banii la boier, cu dânsul mergea Anicuța, da pe atunci Anicuța era de vreo șapte-opt ani, fără minte cu totul, nu se vedea de la pământ. Pân' la Calancic a mers bine, iar când a ajuns la Calancic și a-ntrat în crâșma lui Moiseica, i-au venit lui toanele celea. A băut trei pahare ș-a prins a se lăuda către oameni: — Eu, zice, nu-s om mare, îs om prost, da în buzunar am cinci sute de ruble; de-oi vrea, zice, apoi și crâșma, și toate vasele, și pe Moiseica cu jidauca cu tot și cu jidănașii îl cumpăr și-l răscumpăr. În așa chip, vrasăzică, a glumit ș-apoi după asta haide a se plânge: — Nevoie, zice, creștinilor, să fii om bogat, negustor ori în felul ista. N-ai bani, n-ai nici grijă, ai bani, te tot ține de buzunar ca să nu-i fure răii. Cu frică trăiește pe lume cel ce are mulți bani. Lumea cea beată, negreșit, asculta, socotea și lua în seamă. Da pe atunci pe la Calancic se făcea drum de fier și nu se vedea soarele de fel de fel de ticăloși, ca de lăcustă. Tătuca pe urmă își luase seama, dacă era de-acu târziu. Vorba nu-i vrabie, de va zbura, n-o prinzi. Merg ei, domnule, prin păduriță și numai ce aud că nu știu cine îi ajunge din urmă călare. Tătuca nu era de cei fricoși, asta nu pot s-o spun, însă stătu la cumpănă; pe acolo, prin păduriță, drumul nu era prea bătut și mers, cărau numai pe acolo fân și lemne, și n-avea cine și pentru ce să meargă călare, ba încă pe vremea lucrului. Pentru ceva bun nu mai mergea nimeni. — Parcă ne gonesc, îi zice tătuca Anicuței, că prea iute mai merg. La crâșmă trebuia să tac, să-mi fie limba legată. Of, fetițo, nu-mi spune inima de bine. Stătu el puțin la gânduri de primejdia lui și-i zice surorei-mea Anicuța: — Lucrul nu se știe, poate cu bună seamă ne gonesc. Oricum ar fi, Anică dragă, ia tu, frate, banii, pune-i în poală și du-te de te ascunde după o tufă. Dacă s-a întâmpla de or sări blestemații, apoi tu s-alergi la mama, să-i dai banii și să-i ducă la primar. Numai tu cată, să nu cazi la vederea cuiva, să fugi când prin pădure, când prin vâlcea, să nu te vadă nimeni. Să fugi și să-l chemi pe Dumnezeu cel milostiv. Hristos cu tine! Tătuca îi vârî în mână legătura cu bani, iar ea își găsi o tufă care era mai deasă și se ascunse. Nu trece mult și sar la tătuca trei călăreți; unul zdravăn, botos, cu cămașă de cit roș și cu ciubotele mari și ceilalți doi rupți, zdrențăroși, or fi fost de la mașină. Cum gândise tătuca, așa ș-a fost, domnule, cu adevărat. Acel cu cămașa roșie, om zdravăn, tare, ceva mai dihai decât cum îs alții, își opri calul, și tutstrei îl apucară pe tătuca. — Stai, așa și pe dincolo. Unde-s banii? — Ce bani? Du-te-n dracu. — Banii cei ce-i duci boierului pentru arendă. Dăi, așa și pe dincolo, pleșcatule, că-ți pierzi sufletul. Mori fără pocăință. Și începură a-și arăta asupra tătucăi blestemățiile lor, da tătuca în loc să-i roage, să plângă ori ceva, se mâniase și i-a luat la pieptănat cu toată, vrasăzică, asprimea. — Ce, zice, v-ați aninat de mine, blestemaților? Ticăloși mai sunteți, n-aveți Dumnezeu în voi, și nu dă-ntr-înșii vro holeră. Nu bani vă trebuie vouă, da vergi, ca pe urmă trei ani să vă mănânce spinarea. Fugiți, măgarilor, c-apoi mă apăr. În sân am un pistol de cele cu șase țevi! Da hoții, auzind vorbe de iestea, îl apucară încă și mai dihai, și cu ce le venea la mână. Căutară toată căruța, îi cotrobăiră straiele tătucăi, ba îl descălțară și de ciubote. Când văzură că de bătaie tătuca încă mai tare îi probozește, apoi prinse a-l chinui în toate chipurile. Da Anicuța ședea în dosul tufei și toate le vedea sărmana. Dacă văzu de-acu că tătuca șade culcat pe pământ și forăiește, îndată o pișcă de fugă, când pe sub tufe, când prin vâlcică, înapoi, acasă. Fetița era micușoară, fără de orișice înțelegere și fugea așa, încotro o duceau ochii, că drumul nu-l știa. Pân' acasă erau vreo nouă vrâste. Altul ajungea într-un ceas, da copilul, știi, un pas înainte, doi în lături, și nu fiecare îți poate alerga desculță prin spinii din pădure; și cu asta trebuie să fii deprins, da fetișoarele noastre tot ședeau ghemuite pe cuptor ori umblau pe afară, da la pădure se temeau să dea fuga. Spre seară, calea-valea, Anicuța ajunse la o casă. Da casa era a pădurarului celui de după Suhorukovo, în pădurea haznelei, ce o țineau în posesărie pe-atunci niște negustori și făceau cărbuni. A bătut la ușă. Iese o femeie, nevasta pădurarului. Anicuța îndată, mai întai, la plâns, ș-apoi i-a spus tot drept cum a fost, ba încă și de bani i-a spus. Pădurărița s-a muiat la inimă. — Drăguța mea! Frumușico! Asta pe tine, așa de micuță, Dumnezeu te-a scăpat! Copilița mea dragă! Intră în casă să-ți dau măcar de mâncat! Prinsese, vrasăzică, a se linguși pe lângă Anicuța, o hrăni, îi dădu de băut și chiar plânse oleacă cu dânsa și la urmă o făcu de i-a dat copila, cată mata, legătura cea cu bani. — Eu, drăguleano, voi ascunde-o, da, zice, mâine dimineață ți-oi da-o și te-oi petrece pân-acasă, sărmănico. I-a luat femeia banii, da pe Anicuța a culcat-o pe cuptor, unde usca pe atunci mături. Și tot pe cuptorul cela, pe mături, dormea fiica pădurarului, tot așa de mică, ca și Anicuța noastră. Pe urmă Anicuța ne spunea nouă, că așa miroseau măturile celea, ca cum miroase mierea! S-a culcat Anicuța și nu poate s-adoarmă, plânge încetișor, i-i jale de tătuca și se teme. Numai, domnule, trece un ceas, altul și vede ea că-n casă intră acei trei hoți, care îl chinuiseră pe tătuca. Iată cel botos cu cămașă roșie, stăpânul lor, se apropie de femeie și zice: — Ei, femeie, numai degeaba am scos un suflet. Acuma, zice, pe vremea mesei am omorât un om. De omorât l-am omorât, da ce ți-i bun, că n-am găsit nici un șal. Vrasăzică, acel cu cămașa roșie era bărbatul pădurăriței. — A pierit în zadar omul, zic tovarășii lui cei rupți: degeaba am luat un păcat asupra. Pădurărița se uită la toți tustrei și râde. — Ce râzi, toanto? — De aceea râd, că eu nici om n-am ucis, nici păcat nu mi-am luat asupra mea, da bani am găsit. — Ce bani? Ce hămăiești? — Ia, uită-te, cum hămăiesc. Pădurărița dezleagă legătura și le arată, bat-o Dumnezeu, banii ș-apoi le spune tot, cum venise Anicuța, ce-i spusese Anicuța și altele. Ucigașii se bucurară, începură a-și împărți prada în de ei, mai nu se bătură; apoi, vrasăzică, se puseseră la masă la crăpat. Da Anicuța zace, sărmana, le ascultă toate vorbele lor și tremură, ca pe tava. Ce să facă? Da din vorba lor află că tătuca ar fi murit și că zace în drum, culcat de-a curmezișul, și i se pare ei — dacă era copil fără de minte — că pe sărmanul tătucă îl mănâncă lupii și câinii, că calul nostru s-ar fi dus departe în pădure și că pe dânsul l-or fi mâncat lupii, și că pe însăși Anicuța, pentru că nu păzise banii, au s-o dea la închisoare ș-au s-o bată. Iar hoții, dacă s-au ghiftuit, au trimis femeia după rachiu. I-au dat cinci ruble, ca să cumpere și rachiu și vin de cel dulce. Au tras ei pe bani străini o beție bună cu cântece. Au băut, au băut și iarăși au trimis femeia, ca să bea, vasăzică, necontenit, să nu mai iasă la capăt. — Vom bea pân-în ziuă! strigă ea. — Bani avem mulți, ce să mai cruțăm! — Bea, da numai mintea nu ți-o bea! Așa spre miezul nopții, când toți erau cu ochii pe dos, femeia dădu fuga la rachiu, de-a treilea, iar pădurarul se primblă vreo dădăori prin casă și se tot cumpănește. — Ce, ziceți, fraților, îmi pare că fetița trebuie înlăturată. Dac-om lăsa-o așa, apoi ea cea dintâi ne spune pe noi. Au mai vorbit, s-au mai sfătuit ș-au hotărât: să nu mai fie Anicuța vie, s-o taie. Se-nțelege, de ucis pe un copil nevinovat îi cu frică, de un asemenea lucru s-a apuca doar un om beat ori un ieșit din minte. Poate, vrun ceas întreg nu se-nvoiau care să ucidă, tot dădeau unul la altul, mai nu se bătură iarăși și nimenea nu se învoiește; atunci aruncară sorți. Îi căzu pădurarului. Bău el încă un pahar plin, tuși ș-apoi ieși în tindă după topor. Da Anicuța nu era chiar din cele proaste. Măcar că n-avea minte, da răzgândise, mă rog, una de cele ce nu-i vin în cap unuia cu știință de carte. Poate că Domnului i se făcuse milă de dânsa și-i trimisese atunci judecată dreaptă, da poate că de frică se făcuse mai cuminte, da nu mai știu, că la urmă a ieșit că era mai mintioasă decât toți. S-a sculat încetișor, i s-a rugat lui Dumnezeu, a luat zobonelul cel cu care o învelise pădurărița și, înțelegi mata, cu dânsa dormea pe cuptor fiica pădurarului, ea a învelit-o pe fata ceea cu zobonelul — fetița era de o seamă cu dânsa — da de pe ea a luat haina mâne-sa și s-a-nvelit cu dânsa. S-a schimbat cu ea, vasăzică. Ș-a pus-o în cap ș-așa trecu pe dinaintea bețivilor, da aceia credeau că-i fata pădurarului și nici nu se uitară. A avut noroc că femeia fusese trimisă după rachiu și nu era-n casă, c-apoi nu mai scăpa de topor, că ochiul femeiesc vede bine, ca și al vulturului. Văzul femeii îi ascuțit. Ieși Anicuța din casă ș-o rupse de fugă, cât îi luau picioarele și încotro o duceau ochii. Toată noaptea a rătăcit prin pădure, iar dimineața a ieșit la gura ei ș-a dat-o de fugă pe drum. Nu că dă Dumnezeu și-l întâlnește pe pisarul Egor Danilâci, Dumnezeu să-l ierte. Mergea cu undițele la prins pește. I-a spus lui Anicuța cum a fost. El repede înapoi — îi mai era atunci de pește? — în sat, a adunat țăranii și hai la pădurar. Au venit acolo, da ucigașii beți cum dormeau, așa dormeau, care unde a nimerit. Cu dânșii și femeia, beată și ea. I-au căutat dintâi, le-au luat banii, da când s-au uitat pe cuptor, apoi — Maica-Domnului — o văd pe fata pădurarului însângerată pe mături, sub zobonel, capul ei plin de sânge, tăiat cu toporul. I-au sculat pe țărani și pe babă, le-au legat mâinile îndărăt și i-au dus la poliție. Baba urlă, iar țăranul numai dă din cap și roagă pe oameni: — Să beau ceva, fraților! Mă doare capul. Apoi, după rânduială, a fost judecata la oraș și i-au pedepsit cu toată asprimea legilor. Apoi iaca, domnule, ce istorie s-a întâmplat în pădurea cea de după vâlcea. De-acu mai nu se mai vede, apune acolo frumosul soare. M-am luat și eu cu vorba, da caii au stat ca când și ei ascultă. Haide, dragilor, frumoșilor, mai iute! Boierul, domnul cel bun, a da de un rachiu! Haide, dragilor!


content:
— Care vine? Răspuns nu-i. Păzitorul nu vede nimic, dar prin freamătul vântului și al copacilor aude bine că cineva merge înaintea lui pe alee. Noaptea din martie, nouroasă și neguroasă, a înfășurat pământul, și păzitorului i se arată că pământul, cerul și el însuși cu gândurile lui s-au sleit, formând ceva uriaș, negru și nepătruns. Nu e chip de mers decât pe pipăite. — Care vine? repetă (întreabă iarăși) păzitorul și lui începe să-i pară c-aude și șoapte și un râs reținut. — Care-i aici? — Eu, dragă..., răspunde un glas bătrânesc. — Da cine tu? — Eu... un trecător. — Ce trecător! strigă cu mânie păzitorul, ca să-și ascundă cu strigătul frica. Te poartă și pe tine pe aici necuratul! Umbli, strigoiule, noaptea prin țintirim! — Da aici îi țintirim? — D-apoi ce-i? Vezi bine că-i țintirim! Nu vezi? — Of-of-off... Maică cerească, s-aude o oftare bătrânească. Nimic nu văd, dragă, nimic... Vezi ce întuneric. Să-ți șteargă o palmă, că nu vezi, așa întuneric, dragă. Of-of-off! — Tu cine ești? — Eu-s drumeț, dragă, om călător. — Ia niște draci, umblă pe la miezul nopții... Drumeți! Niște bețivi, bolborosește păzitorul, liniștit de tonul și de oftările trecătorului. Te-i mai încărca cu păcate cu voi! Toată ziulica beau, da noaptea îi poartă necuratul. Da parcă mi-a părut că tu aici nu ești singur, da parcă sunteți vreo doi-trei. — Îs singur, dragă, singur. Numai curat singur... Of-of-of, păcatele noastre... Păzitorul dă de un om și se oprește. — Cum de-ai nimerit tu pe-aici? întreabă el. — Am rătăcit, bunule om. Mergeam la moara cea din Mitrievo ș-am rătăcit. — Tiu, măi! Parcă pe-aici e drumul la moara cea din Mitrievo? Cap de bou ce ești tu! La moara cea din Mitrievo trebuie să mergi mult mai în stânga, de-a dreptul din oraș pe drumul haznalei. Tu cu capul tulburat ai făcut trei vrâste de prisos. Ți-ai fi uns gâtul la oraș? — Am păcătuit, dragă, am păcătuit... Cu adevărat c-am păcătuit, nu-mi ascund păcatul. D-apoi acu cum să merg? — Du-te tot de-a dreptul pe aleea asta pân' ce nu-i da că s-a curmat, apoi îndată s-apuci în stânga și să mergi pân' ce-i trece tot țintirimul pân' la portiță. Acolo este o portiță. S-o descui și să mergi cu Dumnezeu. Cată să nu cazi în șanț (hândichi). Da acolo, după țintirim, să mergi tot pe câmp, pe câmp, pân' ce nu-i ieși la drumul haznalei. — Să-ți dea Dumnezeu sănătate, dragă. Să te mântuiască împărăția cerului și să te miluiască. Da nu mă-i petrece, omule bun? Fă-ți milă, petrece-mă pân' la poartă. — Ei, mai am eu când! Du-te singur. — Fă-ți milă. Fă-mă să mă rog lui Dumnezeu pentru dumneata. Nu văd nimic, să-mi dea o palmă, nimicuța. Ce întuneric, ce întuneric! Petrece-mă, drăguță! — Da, am eu vreme de petrecut! Dacă te-i codi cu fiecare, apoi n-o mai scoți la capăt. — Pentru Hristos, pertece-mă. Și nu văd eu și mă și tem să merg singur prin țintirim. Mi-i cu frică, dragă, mi-i cu frică, omule bun. — Te-ai legat și tu de capul meu, oftează păzitorul. Ei, bine, haidem! Păzitorul și trecătorul se pornesc. Ei merg alăturea, umăr la umăr și tac. Vântul, umed și pătrunzător, le bate drept în față, și copacii, cei nevăzuți, fremătând și scârțâind, aruncă asupra lor picături mari de ploaie. Aleea aproape delaolaltă e acoperită cu bulhace. — Una n-o pricep eu, zise păzitorul după o tăcere îndelungată: cum de-ai nimerit tu pe-aici? Parcă poarta-i încuiată cu lăcată. Ai sărit zidul ori cum? De-ai sărit, apoi pentru un om bătrân așa îndeletnicire nu-i prea de cuviință. — Nu știu, dragă, nu știu. Cum de-am nimerit pe-aici, nici eu nu știu. Ia, o ademenire. M-a pedepsit Domnul. Cu adevărat că-i ademenire, cel viclean m-a încurcat. Da dumneata, dragă, vasăzică, ești aici păzitor? — Păzitor. — Singur pe tot țintirimul? Năvala vântului e atât de puternică, încât amândoi pentru un moment se opresc. Păzitorul, așteptând când va mai înceta vântul, răspunde: — Noi suntem trei aici: unul zace la pat de înferbințeală, da celălalt doarme. Stăm de pază pe rând. — Așa, așa, dragă, așa. Ce vânt, ce vânt! L-or fi auzind și răposații! Urlă ca o fiară cumplită... Of-of-of... — Da tu de unde ești? — De departe, dragă. Din Vologda-s eu, de departe. Umblu pe la sfintele locuri și mă rog pentru oamenii cei buni. Să-i mântuiască și să-i miluiască Domnul. Păzitorul se oprește pentru puțin timp, ca să-și aprindă luleaua. El se așează la pământ după spinarea trecătorului și arde vreo câteva chibrituri (sârnice). Lumina celui dintâi chibrit, scăpărând, luminează pentru o clipă o bucată de alee din stânga, un monument alb cu înger și o cruce întunecată; lumina celuilalt chibrit, izbucnit într-o flacără mare ș-apoi stins de vânt, alunecă, ca un fulger, pe deasupra părții din stânga, și din întuneric se distinge (deosebește) numai colțul unui grilaj (gard de fier); al treilea chibrit luminează și din dreapta monumentul cel alb, crucea cea întunecată și grilajul din jurul unui mormânțel de copil. — Dorm răposații, dorm sărmanii! — bombănește trecătorul oftând tare. Dorm și cei bogați, și cei săraci, și cei înțelepți, și cei proști, și cei buni, și cei răi. Toți îs de-un preț. Ș-or să doarmă până la sunetul buciumului. Să-i sălășluiască Domnul în împărăția cerului, în vecinica odihnă. — Acu iaca mergem, da o să fie o vreme, când și înșiși vom zace, zise păzitorul. — Așa, așa. Cu toții, cu toții o să zacem. Nu-i acel om, care să nu moară. Of-of-of! Faptele noastre cele viclene. Păcate, păcate! Sufletul meu cel ticălos, fără saț, pântecele meu cel iubitor de mâncări și băuturi! L-am mâniat pe Domnul și n-o să-mi fie mie mântuire nici pe astă, nici pe ceea lume. M-am înglodat în păcate, ca viermele în pământ. — Așa, da tot trebuie să mori. — Asta-i, că trebuie. — Un drumeț o fi murind mai ușor decât unul de alde mine. — Drumeți sunt în tot felul. Sunt și adevărați, care îs plăcuți lui Dumnezeu, își păzesc sufletul lor, da sunt și de cei ce umblă noaptea prin țintirim, îi bucură pe draci așa-a! Altul, care-i drumeț, să vrea îți dă-n cap c-o coadă de topor și-ți iese sufletul. — De ce grăiești tu așa? — Ia aș... Ei, iaca-mi pare și portița. Chiar așa, îi ea. Ian deschide-o, dragă! Păzitorul pe pipăite deschide portița, îl scoate pe drumeț afară de-o mânecă și zice: — Aici se și sfârșește țintirimul. Acu să mergi tot pe câmp și pe câmp pân' ce nu-i da de drumul haznalei. Numai tot acolo o să fie șanțul hotarnic, să nu dai în el... Da dacă-i ieși la drum, s-apuci în dreapta ș-așa chiar pân' la moară... — Of-of-of, oftează drumețul după puțină tăcere. Da eu acu așa socot, că n-am la ce să merg la moara cea din Mitrievo... La ce dracu să mă mai duc și eu acolo? Eu mai bine, drăguță, voi sta aici cu dumneata... — Ce să mai stai cu mine? — Ia așa... cu tine mi-e mai vesel... — Ți-ai găsit și tu om de veselie! Drumețule, eu văd că ție-ți plac glumele... — Știut că-mi plac! zice trecătorul râzând răgușit și c-un hohot mărunt. Of, dragă-drăguță. Cred că mult l-îi pomeni tu pe drumeț! — De ce să te pomenesc și pe tine? — Așa, că te-am înșelat bine... Ce crezi, că-s drumeț eu? Nu mai sunt eu drumeț. — Cine ești, dar, tu? — Îs un mort... Numai ce m-am sculat din sicriu... Îl ții minte pe lăcătușul Gubarev, care s-a spânzurat (în) săptămâna cea albă? Apoi ia, eu și sunt Gubarev... — Mai spune o minciună! Păzitorul nu-l crede, însă simte în tot trupul o frică atât de grea și friguroasă, încât se mișcă iute din loc și începu să pipăiască iute portița. — Stai, încotro? zice trecătorul, apucându-l de mână. Hei-hei... vezi-l cum îi! D-apoi cui, dar, mă lepezi pe mine? — Dă-mi drumul! strigă păzitorul, silindu-se să-și ia mâna. — Sta-ai! Îți spun să stai și stai... Nu te zgâlțâi, câine ticălos! Vrei să fii între vii, apoi stai și taci pân' când nu ți-oi spune eu... Nu vreau eu să vărs sânge, că demult ai fi pierit, ticălosule... Stai! Genunchii păzitorului se îndoiaie. El închide ochii cu frică și, tremurând cu tot trupul, se reazemă de zid. El ar răcni, însă știe că răcnetul nu va ajunge la loc locuit de oameni... Alăturea cu dânsul stă trecătorul și-l ține de mână... Vreo trei minute trec în tăcere. — Unul îi bolnav de înferbințeală, celălalt doarme, dar al treilea îl petrece pe drumeț, bombănește trecătorul. Buni păzitori, se poate de plătit hacul! Nu, frate, tâlharii întotdeauna au fost mai harnici decât păzitorii! Stai, stai, nu te mișca... Trec în tăcere cinci, zece minute. Însă iată că vântul aduce un șuier. — Ei, acu mergi, zice trecătorul, lăsând mâna. Du-te și roagă-te lui Dumnezeu c-ai rămas viu. Trecătorul șuieră și el, o dă de fugă de la poartă și s-aude cum sare șanțul. Presimțind ceva nu prea bun și tot încă tremurând de frică, păzitorul nehotărât deschide portița și, cu ochii închiși, aleargă înapoi. La cotitura cea dinspre aleea cea mare el aude grăbindu-se niște pași, și cineva îl întreabă cu un glas șuierător: — Tu ești, Timofte? Da unde-i Dumitraș? Iar trecând cu fuga toată aleea cea mare, el zărește în întuneric o luminică micuță și nesenină. Cu cât e mai aproape de luminică, cu atât mai multă frică simte și cu atât e mai puternic presimțământul unei trebi rele. „Lumina parcă-i în biserică, gândește el. De unde să fie ea acolo? Mântuiește și miluiește, Maica Domnului. Așa este!" Un moment păzitorul stă în fața ferestrei sfărâmate și cu groază se uită în altar... Lumânarea mică de ceară, care au uitat s-o stingă tâlharii, arde într-o flacără tremurătoare de vânt ce năvălește prin fereastră și aruncă pete roșii, nelucitoare asupra veșmintelor, aruncate în toate părțile, și a dulăpașului cârligat, asupra numeroaselor urme de picoare lângă prestol și jertfelnic... Mai trece puțin timp și vântul urlător duce prin țintirim grăbitoarele și neliniștitele sunete de alarmă...


content:
Dorul poezie populară culeasă de Alexei Mateevici Spuneți, spuneți, blânde stele, Focul lacrimilor mele, Spuneți voi, privighetori, Și voi, frumuseți de flori. Numai voi-n această lume Știți al meu necaz și nume, Numai voi ați plâns și eu Taina sufletului meu. Drăgulița primăvară A sosit voioasă-n țară, Mi-a adus ea mândrul soare Ș-un sân plin de lăcrimioare, Mi-a adus o luna plină, Ca s-o scald eu în lumină. Lunca râde și-nverzește, Doru-n suflet se trezește. Izvorul curge în vale, Aducându-mi dor de cale. Dați-mi, dați-mi aripioare, Să mă duc în depărtare, Peste munți și peste mare. Dați-mi aripi sprintenele, C-aud glas de turturele. Duce-m-aș și tot m-aș duce, Dor să nu mă mai apuce. Duce-m-aș în cale lungă, Dor să nu mă mai ajungă. Bate luna printre nouri, Stelele în cer lucesc, Inima îmi plânge-n mine De necazul țărănesc. Cules de Al. M. 4 februarie 1907


content:
Sculaţi domni, sculaţi cucoane Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI I [ modifică ] Doi boieri de cei mari, O! Leroi, Doamne [1]! Ca și doi drumari, O! Leroi, Doamne! Vin din Rusalim, Merg spre Vithleem. Dară cine sunt? Îi Iosif cel sfânt Și Maria sfântă, Care așa cuvântă: — Iosif, mi-i greu De acest drum rău. Vină să ne odihnim. Și să ne umbrim. De un plop au dat Și acolo au stat, De s-au răcorit. Plopul că s-o clătinat, Umbra că s-au tras, Soarele i-au ars... Sfânta Maria Mult se supără Și mi-l blestemă, Din gură-mi zicea: — Plop afurisit, Să nu fii rodit, Să crești tot în sus, Umbră nu mi-ai adus! Iară au plecat Și ei mi-au plecat Prin văi și vâlcele, Miriști, păpușoiști. Precista au picat, Căci s-au împiedicat De-o tufă din cale. Ea, oftând cu jale, Din gură-mi zicea Și mi-o blestema: — Tufă-afurisită, Să nu crești în sus, Cine de tine se va-mpiedica, Toți te-or blestema... Iar au mai plecat, Un măr au aflat. Și ei s-au odihnit, Mărul i-au umbrit, Umbra ș-au lățit, Soarele au pierit. Sfânta Maria Către măr zicea: — Mărul înflorit, Să fii tot rodit! Să crești tu în lături, Să sporești în roduri! Iar Iosif grăia Precistei îi spunea: — Hai să ne grăbim, La sfântul Vithleem, Că iată, îi seară Și-nnoptăm prin țară. Și ei s-au sculat Și-ndată-au plecat Către Vithleem. Cu toții să trăim La anul și la mulți ani! II [ modifică ] Dormiți, domni, dar nu dormiți, Florile dalbe. De-mi dormiți, de nu-mi dormiți, Florile dalbe... Faceți focul cum mai mare Și aprindeți o lumânare Ș-o candelă la icoană Și-mi ieșiți și pân-afară, De îl vedeți pe Hristos, Cum vă vine de frumos, De frumos, de cuvios Cu veșmântul mohorât, Lungu pân-în pământ. Într-amândoi umerei Scrise-s doi luceferei. Mâna stângă crucea duce, Și-n cea dreaptă, busuioc. Crucea-i a bătrânilor, Busuiocu-a fetelor, Sănătatea a tuturor. III [ modifică ] Sculați, stăpâni, nu dormiți, Că nu-i vremea de dormit, Ci-i vremea de-mpodobit. Scoală, stăpână, slujnicele, Să aștearnă mesele, Să umple păharele, Că vă vine Nașterea, O Naștere de Împărat Al lui Hristos Cel Luminat În giulgiuri înfășurat. Vine Domnul Dumnezeu Cu o ceată de îngeri, Făcând slujbe și cântări. Vine Domnul Dumnezeu Cu o ceata îngerească, Pe diavoli să-i biruiască. Vine Domnul Dumnezeu Cu Vanghelia deschisă, În mână cu făclia aprinsă... Când Dumnezeu se năștea, Rouă peste câmpi cădea, Prin păduri lumini ardea, Din nuiele — luminele. Dumnezeu așa zicea: — Pomeniți Nașterea mea. Cât de rar, în zile mari! IV [ modifică ] Ce seară-i astă-seară? Aceasta-i seara de Crăciun, Să te veselești, om bun, La cea masă de mătasă. — Dar pe masă ce mai sunt? Că mai sunt făclii arzând. — Printre făclii ce mai sunt? Că mai sunt colaci de grâu. — Printre colaci ce mai sunt? Tot păhăruțe cu vin. — Dar la masa cine-mi șede? În capul mesei Șede Bunul Dumnezeu. De-a dreapta lui Dumnezeu Șede sfântul Petru. La stânga lui Dumnezeu Șede sfântu(l) Ion, Iar lângă dânsul, stăpânul casei Tot închină și suspină; Și-nchină la răsărit, Să-l audă Domnul Sfânt, Domnul Sfânt pe-acest pământ, În toarta paharului, În lumina soarelui; În buza paharului Scris îi spicul grâului, În fundul paharului Scrisă-i vița vinului. Dumnezeu din gură au grăit: — Hai, noi, Petre, să mergem C-avem mari de cununat Și încă mici de botezat. — La cei mari dar ce le vom da? — Le vom da boi buni, ne-nvățați, Ei vor trăi și-i vor învăța. — La cei mici dar ce le vom da? Le vom da cai mândri, ne-nvățați, Vor crește și-i vor învăța. V [ modifică ] Din Maica Precista s-au născut Domnul Hristos pe pământ. Lui Iuda i-au fost urât: Iuda, iubitor de bani, L-au vândut la ai săi dușmani Numai cu treizeci de bani. Când banii în mână i-au pus, Luatu-l-au și l-au dus Pe dealul Golgotha în sus: Sus pe cruce că l-au pus, Cu sulița l-au străpuns, Mult sânge și apă-au curs. Luna s-au îmbrăcat în sânge, Îngerii au prins a plânge Și stelele încă toate, Că n-au fost vrednic de moarte. Luna-n sânge s-au îmbrăcat, Soarele s-au întunecat; Și de-acolo l-au luat, Groapa-n piatră i-au săpat Și acolo l-au îngropat. Grele străji i-au aruncat, Să străjuiască pe Împărat! Dumnezeu ce au poruncit? Străjile toate au înlemnit. Tu ești Maică adevărată, C-ai născut fiu fără tată. De acum pân-în vecie Mila Domnului să fie, Cu dar și veselie! VI [ modifică ] Aceste case, aceste curți, Domn, Domn din cer, Așa-nalte, minunate, Domn, Domn din cer (după fiecare stih), De-s cu ceru-asemănate. Dar în ele cine-mi șade? Șade Bunul Dumnezeu Și cu Maica Precista. Lângă Bunul Dumnezeu Șade moșul, moș Crăciun. Lângă moșul, moș Crăciun, Șade sfânt, sfântul Ștefan. Lângă sfânt, sfântul Ștefan Șade sfânt, sfântul Vasile, Lângă sfânt, sfântul Vasile. Șade sfânta Bobotează. Lângă sfânta Bobotează Șade sfânt, sfântul Ion. Lângă sfânt, sfântul Ion Șade sfântul Constantin. Sus, mai sus, s-a înălțat, Apa mării a râurat, Văile a răsunat, Pietrele a răsturnat, Boieri mari s-au deșteptat Și pe Domnul au lăudat. Dormiți, dormiți, vă culcați Și pe noi ne ascultați, Dormiți, dormiți, odihniți Și pe noi ne dăruiți Tot cu aur și argint, Bunătăți de pe pământ, C-am umblat din sat în sat Și pe la toți am urat [2]. Auzite și adunate de Al. Mat-ci Decembrie 1912 [1] Cuvântul Leroi n-are nici o însemnare, „O, Leroi, Doamne" se cântă după fiecare stih pentru frumusețe. [2] Colindele Crăciunului, după cum vedem, nu toate povestesc despre nașterea lui Hristos. Unele (de pildă, colinda V) povestesc chiar despre răstignirea și moartea Mântuitorului, iar altele nu ne povestesc nici aceasta, ci ne spun numai despre Dumnezeu, Mântuitorul, despre sfinți și altele,-- așa cum le întâlnește norodul moldovenesc. Se închipuiește de la sine că închipuirea aceasta adeseori este foarte greșită și deci nu se potrivește cu învățătura sfintei biserici. Colindele deci numai ne arată cum își închipuiește norodul prost adevărurile creștinești, dar nu pot să ne deie aceste adevăruri în toata întregimea lor.


content:
Nunta în viața țăranului nostru moldovean este una din cele mai vesele petreceri. De aceea, când vine toamna, vremea nunților, aproape toți sătenii iau parte la ele. Țăranul a înțeles foarte bine însemnătatea nunții pentru om și a înconjurat-o cu obiceiuri și rânduieli frumoase, care au înțelesul lor adânc. Aceste obiceiuri se schimbă după locuri, dar cele mai de seamă rămân aceleași pretutindeni (peste tot locul). Iată-le cele mai însemnate. Cuprins 1 Logodna 2 Răspunsul 3 Nunta 4 Masa cea mare 5 Îndulcitul tinerilor 6 Facerea căei Logodna [ modifică ] Flăcăul care s-a pornit mire vine la o casă și face întrebări despre fată, cum este ea, câtă zestre are și altele. Apoi, împreună cu starostele, se duce la fata cu care vrea să se căsătorească. Dac-au intrat în casă, fata se duce de se împodobește și, venind, sărută mâna la toți cei bătrâni, iar cu flăcăul dă mâna. Cineva din bătrâni îi scoate pe dânsa și pe mire în tindă, și ei acolo mai vorbesc. Dacă se plac unul la altul, apoi spun la bătrâni că se plac, iar dacă nu, apoi vorba se sfârșește și nunta se strică. Logodna se face tot atuncea astfel: mireasa și mirele își schimbă inelele și mireasa îi dă mirelui o șalincă, iar el ei, de obicei, 3 ruble. După asta se înseamnă ziua răspunsului. Răspunsul [ modifică ] În ziua însemnată, părinții miresei se duc la mire ș-acolo se pun în cale (se învoiesc) și-i văd gospodăria mirelui. Părinții mirelui și ai miresei trebuie să spuie care ce dă la fiii lor. Asta și se numește „răspuns". La răspuns, neapărat sunt de fața vreo câteva rude de ale mirelui și ale miresei. Ele se pun ca martori ale celor petrecute în casa mirelui. Tot atunci se înseamnă și ziua nunții. Când au venit toți la învoială, cineva iese afară și dă de trei ori din pușcă sau din pistol. Apoi se toarnă vin în pahare și toți cei de față beau și se veselesc pân' dimineață. Nunta [ modifică ] Cu o săptămână înaintea nunții, mirele cu tovarășii săi vine la mireasă și ia cămașa de mire, cusută de mireasă. Tot mireasa le coase cămăși și socrilor. Rânduielile nunții se încep, de obicei, sâmbătă, dacă ziua cununiei este duminică, însă altfel se întâmplă foarte arareori. În ajunul cununiei, mirele și mireasa tocmesc țigani (muzicanți) deosebit. Mirele joacă la casa lui cu flăcăii-tovarășii săi, iar mireasa joacă cu fetele ce se aduna la dânsa. În aceeași zi se pornesc călări prin sat conocarii mirelui și vorniceii miresei și poftesc la nuntă. Acești flăcăi sunt împodobiți cu flori la piept și la cușmă, unul dintre ei are un colac mare legat cu busuioc. Intrând în casă, unul zice: — „V-a poftit cuconul mirele și cucoana mireasa, și cuconii socrii cei mari, și cuconii socrii cei mici, și noi ostenitorii, poftim, mă rog, la nuntă". Cu aceste cuvinte el toarnă din ploscă vin în pahar și-i cinstește pe toți cei de față. Așa umblă vorniceii pe la toate rudele și pe la toți cunoscuții. Între acestea mirele se pornește la mireasă cu căruțele și cu toți nuntașii, înainte merge el călare cu vorniceii, iar după dânșii, căruța cu țiganii, care cântă tot drumul marșuri și jocuri și, în sfârșit, vreo câteva căruțe cu nuntași — rude și cunoscuți de-ai mirelui. Căruțele merg foarte repede, în toată fuga cailor, și nuntașii chiuie mereu. Când a sosit nunta, mireasa iese din casă și-l udă pe mire cu apă. Apoi, toți se duc la gazda mirelui (la casa vreunui om). Acolo așteaptă să vie vorniceii miresei să-i poftească la dânsa. Vorniceii vin pe jos cu țiganii, îl iau pe mirele cu nuntașii lui și cu toții se duc la mireasă. Intrând în casa miresei, se pun la masă. Când se sfârșește masa, toți nuntașii „ies afară cu dansul", adică se iau de mână dintâi toți vorniceii, apoi nunul cu nună și la urmă mirele cu mireasa și, ieșind din casă, încep a juca. Țiganii atunci cântă de jocul cel mare. Dacă se strică jocul, toți iarăși intră în casă și de-aici se petrece partea cea mai jalnică a rânduielilor de nuntă. Mirele și mireasa se pun în genunchi înaintea părinților, iar vreun om, stând în picioare, zice „iertăciunea". În timpul iertăciunii mirele și mireasa plâng, de asemenea, și părinții lor. Dacă se scoală din genunchi, mirele și mireasa sărută mâna la părinți. După iertăciune, un flăcău din nuntași mai zice și „conocăria", stând la ușă. Și „iertăciunea" și „conocăria" sunt foarte frumoase și în diferite feluri. Conocăria — Bună dimineața, cinstiți socri-mari! — Mulțumesc dumneavoastră, băieți militari, Dar ce îmblați, ce cătați? — Ce umblăm, ce cătăm La nime samă nu dăm, Că multe mări am trecut, Multe țări am bătut, Nime seama nu ne-a luat. Dar cine sunteți dumneavoastră, Să ne luați sama noastră? Dar fiindcă ne-ntrebați, Să ne luați cu-ncetul Și cu binișorul, Să ne dăm cuvântul cu adevărul, Că de multe ce se-ndeasă, Vom spune una mai aleasă. Ales tânărul nostru-mpărat Dimineața s-a sculat, Fața alba s-a spălat, Chica neagra-a pieptănat, Din trâmbiță a sunat, Mare oaste-a adunat. Ș-a adunat o sută de feciori de gheneral, De boieri de cei mai mari. Ș-au plecat vânătorii să vâneze Valea din sus, Dinspre apus, Pân' când juncanii au stătut Și potcoavele au pierdut. A stătut toata oastea în mirare, Unii zic că este urmă de zână, Să-i fie împăratului cunună. Așa se mai chibzuiesc Și se găsesc alți vânători, Mai cunoscători Și zic că este umbră de căprioară, Să-i fie împăratului soțioară. Dar nunul cel mare Cu grija-n spinare, Călare pe-un cal, Ca un Docipal, Se ridică-n scări, Se îmflă în nări Și face ochii roată Peste oștirea toată, Și când încoace privește, Aici zărește O floricică frumoasă Și drăgăstoasă, Și văzând că nu-nflorește, Nici nu rodește, Nici locul nu-i priește Și mai mult se ferește, Ne-a trimis pe noi șase jerpani, Călări pe patru juncani Cu coamele-ncâlcite, Cu frâurile zugrăvite, Cu unghiile custurite Și cu cozile-mpletite, Ca cu toții să pornim Și la curțile dumneavoastră să venim, Ca floricica s-o luăm Și la împarat s-o dăm. Pornim Și venim Pe fața pământului, Pe aburii vântului, Bând și chiuind Și din pistoale trăgând. Caii cu rând Pe nări flăcări lăsând Și nechezând, Și din unghii scăpărând -- Păn-am sosit Și v-am găsit. Acum ori floricica să ne-o dați, Că nicăieri n-aveți să scăpați, C-am venit cu pocloane de-argint, Să scoatem floricica din pământ, S-o scoatem cu rădăcină, S-o sădim la împăratul în grădină, Ca acolo să -nflorească Și să rodească, Locul să-i priască Și să nu se vestejească. Dacă dumneavoastră, socri-mari, Gândiți că suntem tâlhari, Avem și bilet De la al nostru împărat. Cine știe carte latinească Să vie să ne-o citească, Iar cine nu știe Să nu vie, Ci ca de foc să se ferească. Să ne aduceți, socri-mari, Oameni cărturari: Vreun popă cu barba deasă, Să ne citească carte-aleasă; Ori vreunul cu barba rară, Să ne ție pân-în seară, Ci unul cu barba ca fusul, Să ne deie curând răspunsul. Răspunsul nostru este-așa: Șase pahare de vin, Șase mahrame de in De care se găsesc aici, Cusute cu fluturi și cu arnici. Las' să fie și de mătasă, Numai să fie de-aici din casă, De la cinstita mireasă, Să nu fie de la vecine, Să pățim vreo rușine, Că atunci va fi cinstea noastră Și ocara dumneavoastră. Socri-mari, ascultați Și în urechi băgați: Când va da soarele -ndesară, Mare oaste vă-mpresoară, Dacă nu-ți avea bucate de ajuns, Să va căutați loc de ascuns, Să aveți buți cu vin, Car cu fân, Vaci lăptoase, Fete frumoase. Să mai aveți, socri-mari, Și lăutari; Să vie și tot satul, Ca să se veselească -mpăratul, Când va fi soarele îndeseară, Mare oaste vă-mpresoară. Să lărgiți casa, că vine împaratul Îndată cu oștirea lui toată: O sută cincizeci și cinci Din cei mai voinici Cu fețele alese. Noi nu suntem ciobani de la oi, Să descălecăm în gunoi, Nici morari beți, Să descălecăm prin scăieți, Ci suntem boieri mari, Ghenerali, De lângă mare, De unde soarele răsare. Nouă să ne aduceți scaune de argint, Să descălecăm aici pe pământ Sau să întindeți covoare, Să descălecăm în pridvoare. La cai să dați fân, Zizdeu verde, Cosit din noaptea Sfântului Gheorghe, Cu roada neluată, Cu floarea nescuturată, Strâns în sărbători De două fete surori. Caii noștri să mănânce Și din capete să nu miște; Caii noștri să beie Și din capete să nu deie. Noi am descăleca, Am mai sta, Am mai ura, Dar ni-i frică că vom însera Și avem de trecut stânci, Văi adânci, Munți cu brazi mărunți Și întunecoși, Bine v-am găsit sănătoși! Pune plosca la gură, socru-mare, Ce s-a făcut s-a făcut, Nu mai este de desfăcut, Să dai numai opt boi Și șapte vaci, Și apoi să rabzi și să taci. Ține, socru-mare, Îți dau plosca, Ia astă rădăcină uscată, La șezut crăcănată, Pe-aicea lată, pe-aicea lată. Ia închina, soacră, o dată, Să nu o săruți tare, Că și căciula din cap îți sare. Să o săruți mai binișor, Să-ți paie mai dulcișor. Poftim de beți și vedeți Că rachiu-i de la Pitești, Iar nu țuică de-a dumneavoastră, Când bei multă, Te umfli în burtă, Faci burta dobă, Intri după sobă Și stai cu greierii la vorbă. Tot urând, socri-mari, Vedem că toți au rămas Cei de la spate Cu gurile căscate. Cei dinainte Cu gurile înțepenite. Aduceți dar un vas cu prune uscate, Să aruncăm la ieste guri căscate; Un putinoi cu lapte bătut, Să le turnăm pe gât; O strachină cu poame, Să dăm la ieste cucoane, Că vedem că au slăbit de foame. Și vreo câțiva căței de usturoi, Să dam pe la acești ciocoi, Fiindcă au poftit pe la noi, Mulți, înalți, luminoși, Bine v-am găsit sănătoși. Conocăria adusă mai înainte, precum și altele, care tot sunt în felul ei, arată ce însemnătate mare dă poporul nostru nunții și petrecerilor ei și cât de frumos își spune el simțirile puse în inima lui la căsătorie. Conocăria, după cum se poate de văzut, este o zugrăvire a rânduielilor nunții făcută în chipuri foarte atrăgătoare. Fiecare trebuie s-o spuie, că mai rar găsești în orișice scriere așa chipuri ca acelea ce sunt date de popor în conocărie. Să trecem la obiceiurile care urmează după rostirea conocăriei. Îndată ce s-a spus conocăria, mireasa prinde a se găti de plecare. Toți nuntașii flăcăi scot zestrea ei din casă ș-o pun în căruță. Fiecare lucru scos, flăcăii îl joacă aruncându-l în sus; când ajung la ladă, frații cei mici și surorile miresei (dacă îi are) se iau de mâna și nu-l lasă pe mire să ia lada, zâcându-i: — „Nu-ți dăm lada, răscumpără pe lelița". Mirele dă vreo câteva copeici, și lada se pune-n căruță cu celelalte lucruri de-ale zestrei. Ș-apoi toată nunta se pornește la mire acasă. Înaintea pornirii, soacra cea mică (mama miresei) îi leagă pe nun, pe nună și pe rudele lor cu șervete. Dacă nunului și nunei nu le place cu ce îi leagă, apoi ei azvârl într-o parte șervetele și cer altele. Mirele o așază pe mireasă și cu nuna în căruță, și miresei se pune-n spate un văl alb împodobit cu horboțele și lucrat de ea însăși. După asta, mirele înconjoară de trei ori căruța miresei și o lovește ușor cu harapnicul. Acest obicei înseamnă că mireasa de la părinți trece sub stăpânirea bărbatului pe care trebuie să-l asculte toată viața. În sunetele muzicii se duc nuntașii la mire. Acolo îi întâlnește soacra cea mare cu pâine și cu sare, cu dulcețuri și-i poftește în casă. Mirele o ia pe mireasă din căruță și toți intră. Aici iarăși șed la masă și beau binișor. Apoi, nuntașii cei ce-au adus mireasa, se împrăștie pe-acasă și rămâne numai mirele, mireasa, socrii și nunii. În curând nunii pleacă și ei acasă și pe dânșii îi petrec toți nuntașii, cu țiganii, care nu încetează și tot dau din scripce, cobze și fluiere. Vorniceii se pornesc prin sat și, după ce vin, se duc la nuni și-i aduc iarăși. Toate acestea se petrec seara. Mirele și mireasa se pun în capul mesei, alăturea cu dânșii șed nunii. Încep a veni oameni „cu colacii". Fiecare dintre ei aduce câte-o pereche de colaci sau niște rachiu și vin. Cele aduse se pun pe masă, iar omul dă mâna cu mirele, pe când un vornicel, ce stă lângă masă, toarnă vin în pahar, îi da mirelui, și mirele cinstește pe om. Același lucru face și mireasa, iar omul pune pe masă zece sau cinsprezece copeici, după starea lui. Când se isprăvește rânduiala asta, pe care-o fac toți oamenii poftiți, ei iarăși ies afară și joacă jocul cel mare. Sfârșind jocul, toți nuntașii se culcă și dorm, ca să se scoale în ziua cununiei mai dimineața. Adăuza se duc toți de dimineață la biserică ca să fie la toata slujba bisericească de la început (atunci, când se cunună duminica). Unii pân' la cununie nu mănâncă nimic, afară de prescură. Asta dovedește destul de limpede că țăranul nostru basarabean socotește căsătoria ca o taină mare de care trebuie să te pregătești cu sfințenie. Când nunta după cununie se întoarce acasă, pe tineri îi udă cu apă, iar mirele aruncă pentru asta bani. Udarea în obiceiurile nunții înseamnă dorința celor ce udă să fuga tot răul și toată nevoia de cei tineri, precum fuge apa. Venind de la biserică, nuntașii îndată se pun la masă, iar după masă încep jocurile care țin toată ziua și se strică numai cu asfințitul soarelui. Părinții celei tinere nu iau nici o parte la rânduielile petrecute în casa mirelui, nici la nuntă. Fiica lor, după cununie, se socotește dezlipită cu totul de casa părinților săi, și ei nu pot decât de departe să-i vadă nunta. După ce se isprăvește jocul, vorniceii din nou pleacă prin sat pentru a chema la masa cea mare. Când se întorc, îi hrănesc bine, îi cinstesc și ei se duc pe-acasă. Slujba lor e sfârșită. Masa cea mare [ modifică ] Masa cea mare se face în seara acelei zile când se cunună tinerii. Ea este serbarea nunții de către oamenii mai în stare, de către oamenii însurați. La masa cea mare fiecare gospodar poftit trebuie neapărat să fie cu femeia sa. Toți oaspeții intră în casa cea mare și se pun perechi de șed la masa. În mijlocul mesei se începe închinarea colacilor. Ea se face în felul următor: Vreo bătrână ia câte o pereche de colaci acoperiți c-un prosop sau o basma și le dă oaspelui cu închinăciune. Iar vreun căsaș (din cei ce se afla în casă), cunoscut ca om vesel, glumeț și copt la minte, de obicei spune vreo glumă pe socoteala celuia cui i se închină colacii, râzându-l cu vreun neajuns știut de toți. De pildă, dacă oaspetele este bețiv, glumețul zice: — „Am auzit, oameni buni, că este la noi în sat cutare om care nu-i prea obișnuit cu vinul și rachiul și cică nu-i prea plac băuturi de astea". Și așa-i trece pe toți oamenii prin glumele sale, pe când se închină colacii. Închinarea se începe de la nuni. Nunul sărută colacul, iar nuna ia cosinca de pe colac și se uită cât e de frumoasă. Luând colacii, nunul pune pe un talger vreo 3 sau 4 ruble. Alți oameni fac aceeași, fiecare dă cât poate. După fiecare închinare, mesenii se cinstesc și bat din palme. Când se isprăvesc toate, cineva îi cheamă în casă pe tineri, îi cinstesc și, la urmă, nunul le dă într-o legăturică banii strânși la masă și zice cam așa: — „Ei, să deie Dumnezeu să trăiți, să gospodăriți, să fiți sănătoși, și de la noi puțintel, iar de la Dumnezeu mai mult". Tinerii sărută mâna nunului, a nunei și la toți musafirii, ș-apoi ies din casă. Iar veselia mesei celei mari ține pân-a doua zi dimineață, și vinul din garafe nu se mai isprăvește, precum și jocurile, cântecele și chiotele. Îndulcitul tinerilor [ modifică ] Adăuza după masa cea mare are loc așa-numitul îndulcitul tinerilor . Rânduiala, despre care este vorba, constă în următoarele: Pe tineri îi aduc în casa cea mare, îi pun în capul mesei, iar nuna se apropie de dânșii cu o bucățică de pâine întinsă în miere și le dă să guste și la unul și la altul. Nu e greu de ghicit ce vrea să zică obiceiul despre care spun: el înseamnă că viața tinerilor trebuie să fie bogată și rodnică ca pâinea și dulce ca mierea. Apoi, aceeași nună piaptănă pe tânără și-i leagă capul așa cum se leagă nevestele, în semn că ea trebuie toata viața sa fie legată de bărbat cu cele mai strânse legături de iubire, de împărțirea tuturor celor bune și celor rele și de ajutor. În urma acestei rânduieli toate femeiele (căci la îndulcitul tinerilor iau parte numai femei) dau cu tinerii mâna, pun pe un talger bani, își iau ziua bună și se duc pe-acasă. Iar cele ce au mai rămas pornesc așa-numitul „hostropăț" (sau păsățel ), un joc (danț) la care asemenea iau parte numai femeile. Acest danț constă într-aceea că femeile se duc la nună, jucând și cântând cu garafe de vin în mână. „Hostropățul" înseamnă bucuria femeilor din sat că numărul lor s-a înmulțit prin adăugirea tinerei neveste, care din ziua ceea s-a făcut tovarășa lor. După cum am spus mai înainte, adăuza după nuntă se pornește „hostropățul" sau jocul femeilor . „Hostropățul", început de dimineață, ține toată ziua. Femeile umblă de la socrii cei mari (părinții mirelui) la nuni, o aduc pe nună la socrii cei mari, o duc înapoi, iarăși o aduc și așa mai departe. În vremea asta ele joacă cu șipuri de vin în mână, sar în sus și cântă. Îndeobște, „hostropățul" se joacă cu multe fel de fel de obiceiuri, și aceste obiceiuri se schimbă și sunt în alt fel mai în fiecare sat. Însă ele n-au prea mare însemnătate. Seara, toți nuntașii gospodari se adună în casa cea mare la socrii cei mari. Aici se face o masă la care șed, afară de musafiri, și părinții miresei. Așadar, cea dintâi întâlnire a socrilor celor mici cu cei mari se petrece la masa asta, care, deci, poate să fie numită „masa socrilor". În mijlocul mesei, socrii cei mari scot așa-numitele „cămăși de socru", niște cămăși de pânză, albe și lungi, cusute de mireasă înaintea nunții. Socrul și soacra cea mare îmbracă cămășile și încep a juca. De obicei, soacra cea mare zice din gură: „Nici n-am țesut, nici n-am ghilit, Da bine m-am împodobit". Ș-apoi cântă: „Frunză verde busuioc -- S-au-ntâlnit cuscrii la un loc -- Una râde — foc aprinde -- Una plânge — focul stinge". Toți mesenii la aceste cuvinte râd, glumesc, joacă și beau. Când se sfârșește masa, oaspeții se scoală, mulțumesc socrilor celor mari și pleacă, iar nunii se duc acasă cu țiganii care le cântă tot drumul. Acasă, nunul le face țiganilor masa și cu asta se isprăvesc rânduielile nunții. Facerea căei [ modifică ] Peste vreo săptămână după nuntă are loc așa-zisa „facerea căei". Nuna se gătește de mai înainte cu demâncat, și în ziua anumită îi poftește pe tineri și pe rudele lor la masă, „ca să le facă cale tinerilor", cum zic moldovenii noștri. Nunii îi ospătează pe tineri și-i cinstesc. Într-acestea și constă „facerea căei". Tot atuncea, de la nuni, îi poftesc și pe dânșii rudele lor și, de asemenea, îi pun la masă. Așa ei umblă pe la toate rudele și pe la toți cunoscuții, și asta se cheamă că ei „umblă de cale primare". Umblatul acesta, de obicei, începe de la părinții miresei. Este ușor de priceput ce înseamnă „calea primare". Prin acest obicei frumos tinerii intră în viața lor cea nouă de gospodari și de soți, și, ca gospodari și soți tineri, ei sunt povățuiți de nunii lor, oameni pățiți și cunoscători într-ale vieții. Prin umblarea lor pe la rude și cunoscuți, ei le vestesc lor și întregului sat că se despărțesc de-acuma de tinerime și trec în rândul oamenilor, datoria cărora este a umbla întotdeauna cu grija în spate și a munci la toată munca țărănească, pentru agonisirea și zidirea vieții lor și a copiilor lor. „Calea primare", în mintea moldoveanului, este lunga și spinoasa cale a vieții sau, mai bine zis, începutul acestei căi. Acest început îl fac tinerii sub povățuirea nunilor și a părinților miresei, la care se duc tinerii de la nuni. Vorbind îndeobște despre obiceiurile nunții la moldovenii din Basarabia, nu se poate de trecut cu vederea că în multe locuri din țara noastră, alături cu logodna și cu răspunsul, mai este obicinuit și alt chip de făcut nunta, anume prin furatul miresei. Iată care este felul obișnuit de furat mireasa. Cu câtăva vreme mai înainte, flăcăul și fata se învoiesc binișor când și cum să se facă furatul. Aflând de la flăcău toate, fata se pregătește, își leagă legătura cu straiele cele mai de nevoie și-l așteaptă, într-o noapte de toamnă, flăcăul vine cu tovarășii lui, bate la fereastră și fata, auzindu-i pe flăcăi, iese afară cu legătura ei. Flăcăii o pun în căruța cu care au venit, dau în cai ș-apoi puțin depărtându-se încep a chiui cât le ia glasul. Chiuitul înseamnă că fata-i furată. Dacă o aduc la mire, ea intră în casa, sărută mâna părinților mirelui ș-apoi toți mănâncă câte ceva și se culcă. Fata rămâne la părinții mirelui și se gătește împreună cu dânșii de nuntă. Adăuza după asta, mirele și cu mireasa se duc la părinții miresei și cer iertare. Negreșit că asta se face mai mult ca să îndeplinească obiceiul, și ei primesc iertarea cerută. După asta, amândouă părțile fac toate rânduielile spuse mai sus, și nunta urmează ca de obicei. Se înțelege că furatul miresei are loc mai mult atunci când fata și flăcăul se iubesc unul pe altul și când ceva îi împiedică să facă răspuns și logodnă. Dar, trebuie s-o spunem că adeseori furatul se face și curat, numai pentru îndeplinirea obiceiului. Rânduiala asta este foarte veche și s-a văzut la multe popoare (noroade) din cea mai adâncă vreme. Este greu de spus ce a însemnat furatul miresei la dânsele; se prea poate că fiecare norod a pus în acest obicei înțelesul lui, potrivit cu credințele ce se moștenesc la toți oamenii din tată în fiu. La moldovenii noștri el s-a păstrat tot într-acest fel, ca o aducere aminte a vremilor de mult trecute, dar, fără îndoială, că și la străbunii noștri furatul miresei a însemnat ce-a însemnat vreodată. Iar acum obiceiul furatului încă se mai petrece pe unele locuri între celelalte rânduieli, moștenite din neam în neam, neavând nici o însemnare. Ca rămășiță a trecutului, acest obicei s-a mai păstrat și la alte noroade, ca, de pildă, în unele locuri la țăranii ruși, la unele popoare sălbatice din Siberia, la tătari și la alte neamuri. Vedem dar că rânduiala asta a fost odată obișnuită la mai multe noroade, dacă nu chiar și la toată lumea ce-a trăit înaintea noastră. * * Din arătarea obiceiurilor de nuntă ale moldovenilor basarabeni, făcută mai sus, se poate de aflat că toate aceste obiceiuri sunt foarte frumoase și nu-i chip de zugrăvit mai bine simțirile ce le stârnește nunta în sufletul moldoveanului și văjnicia nunții în viața țăranului nostru, cum o pricepe el singur, decât cum se oglindesc acestea în toate cele petrecute la nunta țărănească. Și rar se pot găsi la vreun alt popor așa frumoase și meșteșugite lucrări de minte, precum sunt „conocăria" și „iertăciunea" moldoveanului basarabean, care se rostesc mai la fiecare nuntă. Dar ne rămâne inima îndurerată când vedem că în multe sate ale Basarabiei noastre aceste frumoase obiceiuri și cântece, la un loc cu graiul, portul moldovenesc și limba strămoșească încep, puțin câte puțin, a pieri și a se da la uitare, fiind înlocuite cu alte rânduieli cu totul străine și necunoscute păn-acuma moldovenilor. Nu-i nimic mai primejdios decât lepădarea obiceiurilor, care s-au moștenit de la străbuni. Asta înseamnă lipsirea poporului de puterile vieții, căci în limbă și obiceiuri stau puterile unui norod. Și cu cât mai mult vom păstra și vom ține nestrămutată moștenirea strămoșilor, cu atât vom fi mai tari și mai voinici în lupta noastră pentru viață.


content:
Frumos mai serbează moldoveanul nostru sărbătorile sfântului Crăciun! Cu vreo două săptămâni înaintea sărbătorilor, prinde a se simte de-acuma în aer suflarea înveselitoare a sărbătorilor. Toți oamenii din sat prind a se găti pentru întâlnirea cuviincioasă și creștinească a Crăciunului. Bărbații, neavând în vreme de iarnă prea mult de lucru, mai umblă pe afară, se mai duc prin ocoluri și prin poieți de mai văd vitele, mai dreg acoperământul de șindilă sau de papură al casei. Femeile mai porăduiesc prin casă, o muruie, o dau cu var, trag brâie frumoase pe dinafară și pe dinlăuntru. Chiar bătrânii, care de obicei numai șed pe prispă la soare, îi ocărăsc pe cei tineri și povestesc fel de fel de întâmplări din viața lor bătrânească — și ei parcă mai răsar oleacă înaintea Crăciunului și caută să s-anine la vreun lucru, ca să nu zică tinerii că numai ei se gătesc de Crăciun creștinește, iar moșnegii nu fac nimic. Și în tot lucrul ce se face înaintea Crăciunului se simte o bucurie mare, că va da Dumnezeu și vor veni acuși sărbătorile sf. ăântuluiî Crăciun și toți sătenii, țăranii muncitori, se vor pune pe chef și veselie. Bucuria asta este scrisă pe toate fețele. Dar, se înțelege, că de sărbători cea mai mare bucurie o simte tinerimea și băiețăraia satului. Și cea mai însemnată pricină a bucuriei tineretului sătean sunt colindele, care în mintea băieților și a flăcăilor sunt nedespărțite de Crăciun. Cu vreo lună sau chiar și mai mult, flăcăii învață colindele unul de la altul, ascunși undeva într-un stog de fân sau paie în harman, — învață și cuvintele și versul cu toată osârdia și sârguința, care o pot pune în acest lucru, ca de Crăciun să nu se deie de sminteală și să le cânte toate frumos și cumsecade. Și, cu cât mai multe colinde știe un flăcău, cu atât mai bine și cu atât mai mare trecere are el la oameni, care îl cinstesc binișor. Și mai întotdeauna flăcăii și băieții se gătesc așa de bine, că de Ignat, când se taie porcii de Crăciun, știu foarte multe colinde minunat de frumoase și pot să le zică vreo trei, patru deodată, ca într-un glas. Dar iată că vine Crăciunul cu toate rânduielile lui bisericești, după care se încep veseliile sărbătorești. Țăranii, bucuroși și împodobiți toți cu cojoace și mintine nouă, cu ciubotele unse cu dohot sau cu untură de gâscă și cu părul lucitor, de dimineață se hiritisesc unul pe altul, urează la mulți ani, mănâncă bucate bune și beau vin. Iar când prinde a scăpăta soarele înspre asfințit și când prinde câte oleacă a se lăsa amurgitul, pornesc băieții cu niște prăjini lungi prin sat și degrabă, în liniștea văzduhului de iarnă, glasuri subțiri, cântătoare încep a se ridica la ceruri, glasurile colindătorilor. Mulți vin cu clopote și, colindând pe la ferestrele oamenilor, dau dintr-însele. După băieți, mai târziu, vin și flăcăi cu colinda. Băieții primesc pentru colindă colaci, covrigi și parale mărunțele, iar pe flăcăi, gospodarul îi cinstește și le dă bani mai mulțișori. În unele sate este obiceiul de umblat de cu zi cu steaua prin împrejurimi din sat, dar colinda fără stea este mult mai obișnuită și mai în duhul norodului, pe când cei ce umblă cu steaua cântă mai cu seamă cântece bisericești sau în duhul bisericii. Am spus pân-acuma toate obiceiurile care se petrec de cei ce umblă cu colinda. Acum este de trebuință de știut ce sunt colindele în înțelesul cel mai strâns al cuvântului. Pentru ca s-o înțelegem asta, este destul să aducem aici vreo câteva colinde din cele mai vestite în popor. Iată trei colinde, care arată, mai înainte de toate, că colinda, îndeobște, este ceva foarte frumos, ca și toate lucrurile minții moldoveanului nostru basarabean. I [ modifică ] Ale cui curți aceste înalte, Domn, Domn! De-s cu cerul asemănate -- Domn, Domn din cer! De sub nouri merg cu tunuri, Pe sub stele cu zăbrele, Pe pereți, porumburi verzi, La icoane mintă floare, Pe podele turturele, La ușori mărunchi de flori, La portiță hulubiță, Dar în mijlocul curților Șed mesele întinse, Scaune cu jilțuri puse, Făclii de ceară aprinse. Dar la mese cine șade? Șade Crăciun cel bătrân Și cu frate-său Ajun Și cinstesc, și măresc, De-amar greu să jeluiesc, Palmele și coatele De juncani, tineri juguiți, Pe fii dăruiți. Jos, mai jos, la cap de masă, Șade doamna Crăciuneasă Și cu sora Ajuneasă Și cinstesc, și măresc. Cură apa la Iordanu, De merg sfinții de se spală Și se-nchină la icoane. Dar stai, Doamne, să te-ntreb Când îi capul veacului, Sfârșitul pământului? Când va bate fiu pe tată, Fiică-sa pe maică-sa, Atuncea-i capul veacului, Sfârșitul pământului. II [ modifică ] Bucură-te, sfântă cruce! Bucură-te, armă sfântă, Bucură-te, — lumea-ți cântă Și-ți cântă glasul cu jale, Pentru ale lui Adam greșale! Iar Adam, când a greșit, Domnul din rai l-a lipsit. Raiule, grădină dulce, Nu mă îndur a mă mai duce, De hodina ta cea dulce, De dulceața pomilor, De mirozna florilor, De scursurile apelor, De sunetul frunzelor, De -ocăitul broaștelor, De șuierul șerpilor! Câte flori sunt pe pământ, Toate merg la jurământ, Numai lemnul Domnului Și cu spicul grâului Stau la poarta raiului. Cercetează florile, Unde li-s miroznele. III [ modifică ] Trei crai de la răsărit Mândră horă s-a ivit, Noi cu steaua ne-am pornit. Iuda pe Hristos l-a prins, Și l-a prins și l-a legat, Sus pe cruce l-a suit, Ș-acolo l-a răstignit. Mâinile i-a țintuit, Unghiile i-a străstuit, Picioarele i-a pironit, La Golgota că l-a dus, La Golgota iudească. Nourii s-au tulburat, Soarele s-a-ntunecat, Pietrele s-au despicat. După fiecare colindă, colindătorii îi urează pe gospodari la mulți ani cu sănătate. Mai este încă obicei ca fiecare colindă să se sfârșească cu următoarele cuvinte: — „Bună vremea ș-o colindă, ș-o bucată de plăcintă". Din colindele aduse mai sus se vede că ele sunt un amestec de povestiri luate din cărțile bisericești cu chipurile făcute de mintea țăranului moldovean sau, mai bine zis, strecurarea povestirilor din viața lui Hristos prin înțelegerile și, îndeobște, prin viața sufletească a moldoveanului basarabean. Colinda cea dintâi ne arată nouă că în înțelegerea moldoveanului sărbătorile de Ajun și de Crăciun sunt înfățișate în chipuri de oameni, ei sunt domni, cuconi mari și au doamne: pe doamna Ajuneasă și pe doamna Crăciuneasă. Casa lor este împodobită cu flori și cu fel de fel de ierbi verzi și frumoase. Zugrăvirea curților lui Crăciun și ale lui Ajun se povestește cu desăvârșire cu acea înțelegere despre casele boierilor mari, care se află în mintea plugarului moldovean ( casa-i împodobită cu flori și cu ierburi ). În colinda asta găsim foarte puține lucruri luate din cărțile bisericești; aproape toate sunt făcute de însuși norodul nostru. Celelalte două sunt tocmai povestiri din Evanghelie, bineînțeles, schimbate. Și toate colindele moldovenești sunt de felul celor aduse mai înainte, deosebindu-se numai în frumusețea cuvintelor și a versului, care, îndeobște, sunt foarte frumoase și plăcute la toate. De aceea, colindele și alcătuiesc cea mai de căpetenie petrecere de Crăciun a moldoveanului, care este iubitor de frumusețe și de cântare frumoasă.


content:
De la Crăciun nu-i departe pân' la Anul Nou — vreo câteva zile. Toate zilele acestea satul vuiește de veselia oamenilor, de jocuri, de cântece. Și copiii, și flăcăii, și bărbații, și femeile — toți se veselesc, căci pentru veselie îs lăsate de la Dumnezeu aceste sărbători, pentru ca să mai uiți acele amare griji ale vieții, care te cuprind iarăși îndată ce-i păși din sărbători în zilele de lucru. Dar iată că s-a apropiat și Sfântul Vasile — Anul Nou — altă sărbătoare tot așa de mare ca și Crăciunul. Și iarăși se încep acele rânduieli, fără care nu se petrece nici o sărbătoare dintre cele mai mari la moldovenii noștri. Rânduielile Anului Nou arată cum înțelege moldoveanul însemnătatea zilei aceste și ce a pus el în temelia acestei sărbători. Anul Nou, mai înainte de toate, este sărbătoarea plugarului moldovean. Înțelegerea asta se vede în toate obiceiurile care se petrec acuma. Fiindcă plugăritul a fost întotdeauna și este și astăzi cea mai de căpetenie și chiar singura îndeletnicire a românului nostru, negreșit că moldoveanul îi dă o însemnătate foarte mare. Încă de cu seară înaintea Sfântului Vasile se pornesc cu plugul hăitorii sau plugarii, care vestesc sosirea Anului Nou — a Sfântului Vasile. Trebuie de însemnat că Anul Nou și Sfântul Vasile în „hăituri" se înfățișează în chipul unui plugar român puternic, voinic și tânăr, care face minuni cu vredniciile sale plugărești. În „hăituri" se povestesc toate isprăvile lui „badea Vasile", se zugrăvește toată vitejia și năzdrăvănia lui la lucrul plugului în așa chipuri, care a putut să le zidească numai mintea moldoveanului. Rânduiala hăitului se face în așa fel. Dintâi, ca și de Crăciun, se pornește băiețăraia cu clopoței, cu prăjini lungi, crăcănate la vârf, ca să samene cu plugul. De prăjini se leagă, de obicei, stible de busuioc, în semn că „hăitorii" doresc ca anul viitor să fie bogat și în pâini, și în flori, și în ierburi. În amurgul serii se aud glasuri, care zic repede hăitul și, după vreo câteva cuvinte, rostesc: — „Și mai mânați, băieței!" Ori: — „Și mai ridicați glas, feciorași!" Și își răspund la îndemnarea asta, strigând: „Hăi, hăi" — toți într-un glas. Când sfârșesc hăitul, apoi zic ceva, ca de pildă: — „Dați colacul și pitacul, că vă fărâmă boii pragul". Și primesc de la gospodarii casei bani mărunței, covrigi și colăcei, făcuți anume pentru asta. Covrigii și colăceii băieții îi înșiră pe prăjină și se duc la alte case. Mai târziu, când amurgește bine, pornesc „de-a hăitul" flăcăii. Venind la o casă, ei dintâi se-ntreabă de fată (dacă casa-i cu fată) se poate să hăiască sau ba. Și dacă le dă voie fata, ei încep hăitul, împletind într-însul și cuvinte în care se laudă vredniciile (frumusețea ori hărnicia) fetei. Hăitul flăcăilor întotdeauna este mai frumos decât al băieților, care mai adeseori strică cuvintele, nepricepând bine înțelesul lor sau chiar le uită și nu le spun toate. Iată un „hăit flăcăiesc" care pare a fi unul din cele mai frumoase: „Am venit la domnul Și la împăratul La fața Măriei sale. Se va putea să urăm Sub curțile dumitale? Și mai îndemnați, feciorași, — Hăi, hăi! Se va putea să arăm sub curțile dumitale, Alămâie și tămâie, Că așa unul domn scrie. Unul domn, de când s-a ridicat, Mult bine de la părinți a apucat, El n-a fost îndestulat, Cât bine de la părinți a apucat, Iară și iară, ridicați glas, băieți. S-au pornit să prăde boierii De turme de oi, de pluguri de boi, De herghelii de cai, De hăzneli de bani. Boierii, că i-au prădat, Nouă plugușor ne-au dat Cu coarne de floricele, Că avem să arăm pământ cu ele, Pământ negru nisipos, Unde se face grâu mândru și frumos. A alergat badea acasă Ș-a luat un chiticel, Mititel ca porcul, Iute ca focul; Ș-a alergat la Ștefan Țiganu, În fundul pământului, Și i-a dat să facă nouă secerele, Cu zimții de viorele, Cu mănunchi cu floricele; Ca să taie grâu cu ele. S-a sculat badea Vasile într-o sfântă joi, S-a dus să are dealurile Gorarimului, Văile Rusalimului. Badea ara, Brăzdiță neagră răsturna, Grâu roșu revărsa, Lelea (numele fetei) din urmă boronea, Badei și mai bine îi părea. S-a dus badea la lună, La săptămână, Să vadă grâul de copt, Grâu copt, răscopt, În spic ca vrabia, În grăunțe ca mazărea. A alergat badea Vasile acasă Ș-a luat un chiticel Mititel ca porcul, Iute ca focul, Și s-a dus pe un deal de zâmbre, De unde toată lumea se vede, Ș-a scris în cărți, Ș-a trimis în părți, Ca să-i vie secerători Anume de pe lume. Când s-a uitat pe o vale mare, Veneau, ca o ploaie mare, Șuvuiau. A alergat badea Vasile acasă Și s-a dus la Ștefan Țiganul În fundul pământului, Ș-a scos nouă secerele, Cu zimți de viorele. Ș-apoi a luat badea Și i-a pus din capătul pământului, Din velița vântului. Când vântul aburea, Clăcanii badei se sileau; Când vântul sta, Clăcanii badei asuda. Ș-au strâns din claie-n claie, Din odobaie-n odobaie, Ș-a făcut o fățărușă de alamă -- Numai unul domnul S-o știe de seamă. Ș-a adus nouă iepe Cu copitele crăpate, Cu tei legate; Cu coada felezuiau, Cu urechile vânt trăgeau, Cu botul în sac puneau, Badei bine îi părea. Scoală, doamnă, nu dormi, Că noi de-aseară nu dormim, Că gerul ne geruiește, Viscolul ne viscolește, Limba-n gura ni se-mpletește. Doamna (numele fetei) din pat s-a sculat, Cu capul de sobă a dat, Ș-a pășit un pas pân-în casa cea mare, Ș-a luat o sită deasă, De mătasă, Ș-a cernut un sac, Ș-a făcut un colac, Cu miere îndulcit, Cu zahar zăhăruit, Ca pentru noi, plugărașii, gătit. V-am ura, v-am mai ura, Dar ne temem că vom însera, C-avem să trecem Trei dealuri îngemănate, Șed balaurii cu gurile căscate, Ca să ne-apuce pe noi de spate, Anul Nou cu sănătate!" Vedem că în hăitul adus aici se povestește toata istoria muncii plugarului și a facerii pâinii chiar pân' la coacerea colacului „zăhăruit" și „îndulcit" pentru „plugărași". Țăranul nostru basarabean, întâlnind Anul Nou, se gândește mai înainte de toate la roada acestui an și la munca câmpului; în mintea lui toată fericirea ce-o poate aduce anul viitor stă numai în pâine, cum și este în adevăr. De aceea, și sărbătoarea Sfântului Vasile, stăpânului plugarilor, este cu totul plugărească, țărănească, iar nu bisericească. Adăuza după hăit, chiar de Anul Nou, toți oamenii din sat, hiritisându-se unul pe altul, se samână cu grâu, cu orz, cu păpușoi, ca să arate că doresc să vie în anul viitor pâine multă și frumoasă, să trăiască toți cu sănătate pân-în anul viitor: Sănătatea noului, Și la anul cu sănătate, Să crească grâiele, Și malaiele, Și păpușoaiele. Și cu aceste cuvinte țăranul nostru cu nădejde se uită în viitor, așteptând pâine multă și frumoasă de la Sfântul Vasile, stăpânul plugarilor.


content:
În zorile vieții, ca și la apusul ei, sunt la românii țărani o seamă de obiceiuri și credințe, vrednice de luat aminte. În ceasul nașterii niște ființe nevăzute, numite ursitoarele, sunt de față și menesc copilului soarta vieții lui. De aceea, în cursul vieții, când sosește cineva la o primejdie de boală, îi fac bătrânele satului de ursită pe o frigare nouă; tot asemenea mai fac și fetelor de măritat, ca să le sosească ceasul mai curând. Când intră tatăl în casă, baba (moașa), pe a carei zbârcită față, deprinsă cu posomorât, se vede o rază de senin, îi sare înainte sprintenă, ca o copilă, și-i spune voioasă veste că are un băiețel sau o fetiță. Dacă noul-născut îi băiat, atunci baba se repede și-i smulge căciula din cap, vestindu-i prin aceasta, înainte de a-i spune vreo vorbă, că are un fecior, căruia-i trebuie astfel de lucruri. Tot asemenea face și cu alți bărbați ce se ivesc în casă. După ce s-au vestit în sat de naștere, încep a veni, una câte una, megieșele și prietenele lehuzei, aducându-i, după puterea lor, niște daruri, numite rodini, și care se alcătuiesc din scutece, ouă, găini sau faguri de miere, numai să nu vie nimeni cu mâna goală. A se duce în rodine este în limbă anume vorbă, prin care se arată asemenea faptă. Aducându-se mai multe în casă, după ce au urat fiecare la vremea sosirii sale sănătate lehuzei și veac lung cu noroc copilului, apoi se pun la cinste și, tot îndesând paharele de rachiu îndulcit cu miere, își deschid în vorbă inima toată. Iau mai întâi prilej de vorbă de la niște stative ce zac în casă sau de la niște gheme ce stau pe coardă, ori de la o furcă ce stă zăhărită pe horn, pe când gazda este bolnavă, și apoi grăiește fiecare de pânzele și gospodăria sa, în vreme ce paharele se tot umplu și se deșartă și sănătățile merg după obicei. Cârma toată a acestei mici ceremonii o are viitoarea nănașă, cumătra lehuzei, care, de obicei, este nuna cea mare. Câte prietenii nu se leagă și se întăresc cu asemenea prilejuri! Dar vremea întârzie și bărbații au să vina de la moară, de la pădure, din târg sau de la câmp; una mai grijulie le vestește aceasta, și atunci se deschide vorba despre apriga purtare și chiar năzălnicia bărbaților. Fiecare zice câte ceva despre al său: pe când unele își spun necazurele și viața chinuită, altele se plâng că de când s-au măritat, bărbatul nici măcar le-a pomenit că-i sunt negri ochii, iară altele, mai ascunse la inimă, cu toată puterea rachiului, răspund oftând: „bărbații, ca bărbații, și mai bine și mai rău, așa-i la gospodărie!“ Negurile serii încep a se vărsa, și femeile se ridică și, luându-și ziua bună de la lehuză, dau somn copilului și ies mai întrebând o dată: pe când botezul? La ceremonia religioasă a botezului nu este obicei de a se pofti, ci vin de sine numai care se întâmplă. Îndeobște se adună mulți copii, care capătă câte-un bănuț de la nănaș. Câteva zile după botez, un prieten al casei umblă cu o garafă de rachiu, intră în fiecare casă, zice câteva vorbe de cinste pentru gazdă, apoi, umplând paharul, îl închină fiecăruia dintre gospodari și-i poftește pe seară la cumătrie. De obicinuit, vorbele ce se zic la asemene împrejurări sunt de felul următor: „Jupânul nănaș și jupâneasa nănașa, împreună cu ai lor cumetri, se închină la cinstita fața d-voastră ca la un mândru codru verde, ca să vă osteniți deseară pân’ la gazda dumilor-sale, că li s-a născut prunc tânăr și frumos, și de mare veselie s-a umplut casa lor. Tare se vor supăra cinstiții nănași și întreaga cinstită adunare, dacă veți da greș la aceasta“. Gazda răspunde prin câteva vorbe, arătând că nu va lipsi de la adunare și, înapoind paharul ca sa-l îndulcească, trimisul îl ia iarăși și, zicând „mulțămim“, îl dă de dușcă, iar poftitorul adaugă „să vă fie de bine!“ Odată cu amurgul serii, încep a se aduna, unul câte unul, cei poftiți la cumătrie, bărbații cu femeile lor, căci numai gospodarii se poftesc la asemenea petreceri. Sosind la casa de cumătrie, bărbații se strâng grămadă de o parte, și femeile de altă parte, fiecare ceată vorbind de ale sale. În vremile de demult, bărbații vorbeau de cumpenele războaielor, de vitejiile domnilor și ale boierilor, fiecare își spunea povestea întâmplărilor sale în bătălie cu turcii, cu tătarii, cu ungurii sau cu litfa. Astăzi grăiesc despre nevoile lor, despre jidovul crâșmar, despre ciocoi, iar cei din părțile muntoase, mai mult despre întâmplările cu dihania de urs. — Umblam, zice unul, după o găină sălbatică, ce de multă vreme o auzisem cotcodăcind prin smidă, când la capătul plăului, colo, știi, drept bradul cel pârlit... — He! he! răspunde altul, ce sta cu ochii țintă la povestitor. — Numai iaca o dihanie, câtu mi-ți-i nămila, stătea în cărare, parcă-mi aținea calea; aprind într-însa că, Doamne, îndămână-mi mai venea s-o chitesc drept în frunte, încât nici n-a mai mișcat. Era un urs bârz, țântat în frunte, pare-mi-se că tocmai acela care mai astă-primăvară mi-a luat un cârlan, de m-a durut în suflet,— știi cârlanul cel terțin. — Dar dumitale ți-a mers bine, răspunde un altul, că în loc de o zamă de găină te-ai ales cu o piele de urs, dar mie mi s-a sfetit mai rău: era despre seară și mă dusesem să-mi aduc boii; cobor pe jgheab, când, la capătul târniței, iaca dihania de urs, după ce-mi supsese boul, îl movilise, și acum ședea nepăsător deasupra pe patramuri; așa m-am aprins de mânie văzându-mi boul pierdut, încât mi-am zis în mine: de-acum tot una mi-e, ori eu, ori el; pun mâna pe o teșitură și, strigând înfricoșat ca să-i iau apa de la moară, am și repezit într-însul. N-a stat dihania de pricină, ci a rupt-o de fugă. — Ești și om fioros, adaugă râzând un altul. — Ba nu, bre, răspunde iarăși altul, da era urs de cei furnicoși, care fuge de-și scoate ochii când vede om. La aceste vorbe dau cu toții un hohot de râs, și altora li se taie pofta să mai povestească vitejii cu urșii. La vremea aceasta între femei, ca de la gâgâitul gâștelor, nu se mai înțelege nimic, vorbesc toate deodată, chicotesc și râd cu hohot. Așa merge rânduiala pân’ când gazda sau nănașa poftește la masă, în capul căreia se așază nănașul și nănașa, în lipsa popii, și apoi tot perechi, bărbat și femeie, după cum sunt de fruntași, pân’ se încheie masa. Mânâncă, beau și se veselesc mai multe ceasuri, glumind și râzând asupra jidanului din sat sau despre vreun prostatic ce s-a pribegit la masă. Pe la sfârșitul mesei se dreg paharele cele dulci, întâi drege nănașul și pune ceva mai mult în pahar, mai făgăduind copilului acolo, în fața tuturor, o vițică, apoi încep ceilalți a pune bani în pahare, după puterile lor. Singur popa este scutit de aceasta dare, căci el se socotește menit numai spre luare: el ia și de pe viu și de pe mort, zice o vorbă veche. Cu acești bani își scoate gazda cheltuielile mesei, și uneori mai prisosește ceva. După ce se sfârșesc paharele dulci, oaspeții încep a se ridica de la masă. În toată vremea cât ține masa, doi balauri negri, ca dosul ceaunului, cântă, unul din scripcă, și altul din cobză, felurite cântece de țară, cum și altele vechi, împământenite, precum sărbeasca, corăbiasca și ruseasca. Din când în când câte un oaspe chefăluit întinde un pahar de vin scripcarului sau cobzarului, zâcându-i: „Bea, balaure, că ți-l torn din cap“, țiganul se scoală, închină și el (dar cine bagă în seamă închinarea țigănească?). După ridicarea mesei, stă tot temeiul cântecelor și al jocurilor. Flăcăii amețiți saltă legănat, cântă din gură, glumesc, prujesc și chiuie, bătând cu picioarele de se răsună pământul. Este în sufletul românului un fond însemnat de întristare, care se revarsă prin versul duios și trist al cântecului sau și prin vorbele ce zice la cântare. Acest suflet a presurat note triste chiar și în cântecele menite pentru veselie, iar doina este culmea tuturor; ea închide într-însa inima întreagă, are ceva a sufletului singuratic și jalnic, pe care nu-l poate zugrăvi nici un cuvânt din limba grăită, afară poate de dorul care se apropie întrucâtva prin mulțimea întrebuințărilor lui. Pân’ la acest cântec toți sunt veseli, sorbind unul din bucuria altuia, dar de îndată ce s-aud sunetele străbătătoare ale doinei, se lasă de mână și de după gât și fiecare se ascunde în adâncurile jalnice ale sufletului său. Țiganii lăutari au ghicit aceste însușiri ale românului, de aceea, pentru a scăpa de batjocurile și șăgile dupăcite ce pornesc din veselia zburdalnică, ei încep un cântec de inimă albastră, care pune pe gânduri pân’ și pe cei mai zurbagi, iar unii, cei mai cu foc, încep să strige lăutarilor că au nimerit-o, „căci parcă le ia cu căușul de la inimă“. Sfârșindu-se astfel de cântece și îndesind cocoșul cântările sale, oaspeții încep a se împrăștia, în vreme ce unii, mai slabi, dorm duși, unde i-a apucat vremea.


content:
Numirea aceasta-i foarte veche — și despre iscodirea ei s-au spus multe. Cu toate acestea, și pân-acuma nu se știe lămurit de unde a venit această numire în limba moldovenilor noștri. Să cercetăm trebuința aceasta mai de aproape. Să luăm în vedere că limba noastră, care s-a născut odată cu primirea sfintei credințe a lui Hristos, a păstrat vreo câteva urme și din acea vreme, când strămoșii noștri au fost încă păgâni. Așa-s, de pildă, numirile sărbătorilor păgânești, pe care norodul nostru adeseori le păstrează încă și acuma: Rusaliile, Joile Mari și altele de felul lor. Așa-s și numirile zilelor săptămânii, care se trag din numirile dumnezeilor păgânești ale vechilor romani, din care ne tragem și noi: luni, de la dumnezeoaia Luna; marți, de la Mars — Dumnezeul războiului; miercuri, de la Miercurie — Dumnezeul negustoriei — și așa mai departe. Păgânătatea și-a lăsat unele urme de ale sale în limba și obiceiurile norodului nostru până în vremea de astăzi, măcar că acuma suntem creștini cu desăvârșire. Obiceiurile și sărbătorile păgânești în obștea noastră creștinească sunt o mare necuviință — și ar trebui ca noi să ne luptăm împotriva lor cu toate puterile noastre. Dar, cu părere de rău, trebuie să spunem că aceste credințe deșarte le apără mai ales cei bătrâni, care zic că „așa au apucat de la părinți“. Totuși, fiindcă limba noastră s-a născut odată cu încreștinarea noastră, cuvinte cu rostire păgânească în ea sunt destul de puține, mult mai puține decât în multe alte limbi. Așadar, limba noastră nu se arată ca o limbă mai cu deosebire creștinească de la începuturile sale. Cea mai mare mulțime a cuvintelor ei a intrat într-însa după încreștinarea neamului nostru și sunt deci creștinești. Despre cuvântul Crăciun unii au spus că el este cuvânt păgânesc, alții, că-i creștinesc. Cei ce au zis că vine de la păgâni spun că-i împrumutat de moldovenii noștri de la slavoni, pe când au fost slavonii încă pâgini, și că vine de la numirea dumnezeului slavon Caranun, ce era un dumnezeu rău și, după credirile slavonilor, trimitea oamenilor fel de fel de nenorociri. Alții zic că Crăciun vine din cuvântul slavon kriciati „a țipa“, căci adică porcii tăiați de Crăciun amarnic mai țipă; în vechime acești porci se tăiau de jertfă dumnezeilor păgânești. Cei ce zic că cuvântul Crăciun este rostire creștinească arată că el seamănă cu cuvântul creștin și că este legat de marea sărbătoare creștinească, dar mai departe nu dovedesc nimic. Cum să fie dar? Cine are mai multă dreptate? Firește că cei ce spun că numele Crăciun îi numire creștinească. Cum așa? S-ar părea că cei dintâi sunt mai temeinici cu părerea lor. Iată cum. Nici o numire a marilor sărbători creștinești în limba noastră nu-i cu rostire păgână. Numai numirile sărbătorilor răzgândite de norod și numirile zilelor săptămânii sunt păgânești. Așa, de pildă, Învierea — Paștele, Boteaza, Duminica Mare, Adormirea Maicii Domnului — Sântămăria și altele, toate aceste cuvinte sunt de rostirea creștinească. Aceasta-i din pricină că numirea sărbătorilor a intrat în limbă tocmai pe când se alcătuia limba, odată cu primirea credinței creștinești de către norodul nostru. De ce să nu fi fost așa și cu Crăciunul? Mai departe. Numirile sărbătorilor creștinești, fiind creștine, au putut să fie luate numai din limba părinților norodului nostru, romanilor vechi, din limba lătinească, căci de la acest norod ne-au venit nouă sf.[ânta] credință a lui Hristos. În adevăr, vedem că toate sărbătorile cele mai mari ale bisericii poartă numiri latinești. Paștele vine din latinescul Paseha (Pasha); Duminica Mare, din dies Dominica Magna — ziua Domnului cel Mare; Boteaza, de la latinescul vaptizo (botez) și așa mai departe. Prin urmare, și Crăciunul, ca și celelalte sărbători, trebuie să fie din rostirea latinească. Altfel nici nu poate să fie. Așadar, numirea Nașterii lui Hristos în limba noastră, ca și numirile celorlalte sărbători trebuie să fie mai întâi creștinească și apoi latinească. Vasăzică, nu-i drept că-i luată de la păgânii slavoni, din numirile dumnezeilor păgânești. Numirea Nașterii lui Hristos, Crăciun, adevărat îi creștinească. Dar nu pentru că aduce cu cuvântul creștin. Cuvântul Crăciun vine din latinescul incarnatio (incarnațio), ceea ce va să zică încarnare, întrupare (venirea în trup a Domnului nostru Iisus Hristos). Se vede că în vechime, la creștinii romani, numele nașterii Mântuitorului se numea dies incarnationis (incarnaționis) — ziua încărnării, întrupării lui Hristos. În limba noastră incarnatio (incarnațio) s-a schimbat dintâi în încărnăciune (precum a fost cu cuvântul rugăciune, din latinescul rogații, rogatio, rogațione, rugăciune; incarnațio, incarnațione, încărnăciune), de unde, pierzându-se în de la început și e de la sfârșit, a ieșit cuvântul cărnăciun, care s-a și prescurtat în Crăciun. Iată istoria acestei numiri, după cât se pare mai aproape de adevăr.


content:
La 24 iulie [a] anului mergător a încetat din viață preotul de loc Mihail Matveevici. Răposatul și-a lăsat soția cu patru copii nepuși la cale. Peste vreo două săptămâni după înmormântarea lui, văduva pleacă la Chișinău spre a-l ruga pe preasfințitul Vladimir să mute la biserica din Zaim pe un cumnat de-al ei, un preot tânăr, cu familia mică, care, deci, avea putința de a le da orfanilor ajutor atât moral, cât și material. Rugămintea scrisă, cu expunerea tuturor acestora, fusese trimisă mai de timpuriu. Preasfințitul îi răspunde văduvei în mod nesigur (nelămurit), zicând că uneori cu străinii te împaci mai bine decât cu ai tăi și că el nici nu-i făgăduiește, dar nici nu-i respinge rugămintea. Și văduva, nemulțumită, se întoarce acasă. De aici se începe o istorie interesantă, care, fiind pân-acuma singura în felul ei și zugrăvind moravurile preoțimii basarabene, dovedește două lucruri: l. că tulburările de astăzi au atins și tagma duhovnicească și 2. varsă puțină lumină asupra unor oameni, așa-numiți „fruntași ai satelor“, arătând pân’ la ce ajunge uneori ticăloșia lor. Satul nostru trecea la preoți de cel mai bun „popor“—“prihod“ din ținutul Benderilor, din pricină că bietul preot răposat, mulțumită străduințelor sale extraordinare, își făcuse o casă foarte bună și-și ducea frumos treburile gospodăriei casnice și ale câmpului, ba își sădise pe pământul bisericesc și o viișoară. Asta-i făcea pe preoți să creadă că „prihodul“ aduce venituri enorme și îndată te face cu mii. De aceea, imediat ce se deschise Zaimul, ei se tulburară. Preasfințitul se pomeni cu o mulțime de cereri de „prihod“ cu caracter amenințător: unul scria că, de nu va primi Zaimul, o să se împuște; altul că se va spânzura etc. Mai mulți erau de cei bătrâni cu cruci și cu „camilafce“. Firește că stăpânitorului lor nu-i venea prea bine; el sta la cumpănă: pe de o parte, atâția preoți bătrâni și „cinstiți“; de nu-i vei da Zaimul vreunuia dintr-înșii, se va mai spânzura și atuncea ia-ți asupra păcatul lui; pe de altă parte, o văduvă sărmană roagă pentru un preot, care să-i dea ei și orfanilor sprijin și adăpost; dar acest preot e foarte tânăr. Și el (preasfințitul) nu făcu nici așa, nici altmintrelea: îi făgădui Zaimul părintelui Iacov Tocan din Chiștelnița, care-l rugase să-l mute de acolo, neputându-se împăca cu diaconul său. Vizitând Zaimul la 3 septembrie, părintele Tocan a găsit că Zaimul nu e mai bun decât Chiștelnița și i-a spus preasfințitului, că de-acu nu mai dorește să fie în Zaim. Și iarâși locul a ramas liber. Pe când se petreceau acestea la Chișinău, în Zaim se făceau altele. Diaconul Gligorie Goitu umbla prin sat, zicând că arhiereul le trimite oamenilor preoți, iar preoteasa văduvă îi alungă. Acest diacon e un putregai de moșneag, care foarte bine se potrivește cu porecla să și care cântă în biserică atât de bine, încât îți vine s-o rupi de fugă. Mai sunt în Zaim doi țărani boieriți, cu surtuce și cu pantaloni strâmți, din cei cărora rușii le zic „nici dracului tămâie, nici Domnului lumânare“. Acești oameni — fruntași ai satului — sunt Vanea Munteanu și Tudosel Veste. Aceștia, miercuri, în 6 septemvrie, s-au dus la poliție împreună cu diaconul și-au scris preasfințitului jalobă că preoteasa văduvă, vroind să fie în Zaim cumnatul ei, l-a făcut pe părintele Tocan să-și lepede noul popor al său, iar sătenii au mare nevoie de preot și nu pot sta mult fără dânsul și, prin urmare, să le trimită preasfințitul mai repede preot. Bineînțeles că această cerere, însoțită de clevetire, a fost scrisă fără voia țăranilor, cu voia numai a doi surtucari și-n frunte c-un ticălos care se numește diacon. Ei sunt, pe lângă asta, atât de tonți, că nu știu că însuși preasfințitul ține locul deschis, fiind în îndoială din pricina refuzării lui Tocan. Pân-acuma lucrurile se află în aceeași stare. Ce va mai fi vom vedea. Dar cele povestite constituie o faptă tristă, arătând — cu privire la preoții doritori de „prihod“ — cine împiedică propășirea satului, gândindu-se numai la bani, și în ce privește „fruntașii“, care sunt acei oameni ce răspândesc prin sate huliganismul și luptă împotriva luminării țăranilor. * * * Dacă cele descrise mai înainte arată vredniciile preoților și ale fruntașilor, apoi cele de mai la vale, cred, vor da o idee mai deplină despre felul cum stau alte trebuințe în tagma duhovnicească. Pentru asta, mi se pare, e destul să urmez povestirea celor petrecute în Zaim în timpul de pe urmă, scoțând la lumină singurele fapte fără de orice lămuriri. Odată cu preotul Tocan se duce din nou la Chișinău și sărmana văduvă. Ea încă nu-și pierduse cu totul nădejdea: o mai sprijinea puțin prepunerea că poate preasfințitul măcar de astă dată va ține seamă de rugămintea ei și-i va da putință ei și orfanilor de a rămânea în satul și-n casa ei, mutând la Zaim pe cumnatul ei. Venind la arhiereul, află că preasfinția sa zace bolnav și nu primește pe nimine, nici nu se ocupă cu de-ale slujbei. Atunci văduva, îndreptându-se către secretarul preasfințitului, îl roagă să-i aducă aminte stăpânului său despre rugămintea ei, când astfel el (secretarul) va scăpa o familie întreagă de sărăcie și înjosiri. Secretarul făgădui că va pune spre asta toate silințele și, după cum se făcu cunoscut mai pe urmă, s-a ținut de cuvânt. Însă, cu toate acestea, într-o bună zi, după întoarcerea din Chișinău, nenorocitei văduve îi vine veste, că la biserica din Zaim e numit de către preasfinția sa preotul din Copceac, din ținutul Akkermanului, Ion Gobjilă. Părintele Gobjilă e un preot dintre cei cu capitaluri în bancă, cu cruci pe pântece și cu camilavce în cap. Satul Copceac, ca popor, e foarte bun și bănos, și părintelui Ion îi ședea bine și la locul lui vechi. Dar vedeți că lăcomia îl duce pe om din ce în ce mai departe și, împins de ea, părintele Gobjilă scrie preasfințitului cererea să-i dea Zaimul și-l primește neîntârziat. Nu se poate de închipuit scârba și deznădejdea bietei văduve la primirea acestei știri. Ea fusese lipsită de ultimul sprijin și adăpost, fusese dată afară împreună cu copiii din casa și gospodăria sa proprie și rămăsese pe drumuri, neavând nici un chip sigur de trai. Ea era nevoită să-și risipească gospodăria, atât de temeinic pusă și dusă de cel răposat. Trebuia să fugă din locurile cu care era atât de strâns legată. Iar casa, via și alte acareturi, înființate de răposatul părintele Mihail în sudorile feței lui, treceau în mâinile și folosința unui om străin, ba încă cu bună stare materială. Din ziua când înștiințase despre mutarea lui Gobjilă la Zaim, văduva prinse a slăbi văzând cu ochii — tot de gânduri rele și scârboase și de amărăciune. Aceasta se sfârși în așa chip, că căzu în cele din urma la o boală serioasă și grea, încât acum nici nu se mai scoală din așternut și tot mereu își cheamă moartea. Fața ei e stinsă de n-o mai recunoști. Ochii — roșii de lacrimi. Iar primprejur, un tablou de risipă desăvârșită. Cine vrea — las’ să judece. * * * Sfârșesc povestea preoților noștri. După desemnarea părintelui Gobjilă la biserica noastră trecu mult timp până ce sătenii au văzut preot în satul lor. Părintele Gobjilă, ca și Tocan, în cele din urmă își refuză desemnarea sa, dezamăgindu-se în privința materială. Între acestea nevoia de preot se făcea tot mai neapărată și aspră. Țaranii din Zaim rămăseseră de râsul locuitorilor din împrejurimi, care ziceau că zaimenii sunt atât de răi, încât și preoții fug de ei. Prin sat se porniseră niște zvonuri urâte, ce îndeobște își iau zborul în asemenea întâmplări, care, desigur, întotdeauna înrâuresc rău asupra stării morale a sătenilor. Numai nu prea de mult s-a mutat la Zaim preotul nou însemnat, părintele Malahie Matvievici din satul Fetești, ținutul Hotinului. Țăranii sunt foarte mulțumiți, că după fel de fel de bucluc din pricina lipsei de preot în cele din urmă l-au căpătat. Zaimul a stat fără preot timp de aproape 3 luni, ceea ce se întâmplă arareori în tagma duhovnicească.


content:
Înaintea privirilor întregului nostru popor moldovean din Basarabia se desfășură un larg câmp, care trebuie lucrat cu toate silințele, ca să dea roadele cuvenite. Acest câmp este starea în care ne aflăm noi astăzi. Iar roadele acestui câmp vor fi acele dreptăți cetățenești și naționale, la care năzuim noi cu toții. Soarta noastră e în mâinile noastre și, numai având privirile întotdeauna îndreptate la deșteptare, ne vom deștepta. Să nu uităm că nația (norodul) noastră are în sine mari puteri ascunse, care așteaptă numai dezvoltarea (desfășurarea) lor. Și odată desfășurate, ele pentru totdeauna ne vor face pe noi fericiți în toate privințele. Să ne sculăm dar din somnul nostru, cum s-au sculat acum mai mult de un veac frații noștri de peste Prut. Să ne pornim munca în pace și liniște pe calea binelui. Și să știm că deșteptarea noastră stă numai într-o muncă culturală (de minte). Trebuie să avem în vedere că asta-i scăparea noastră de întuneric. De pildă, începutul binevoinței pentru limba moldovenească are mare însemnătate pentru alegeri la noi în Basarabia, care ne așteaptă de curând. La alegerile trecute starea noastră în această chestie (întrebare) a fost mult mai neprielnică. Limba moldovenească pe atunci nu se bucura deloc de consimțire. Moldovenii n-aveau nici gazeta lor, în care să-și spuie toate nevoile și suferințele. Acuma, după cum vedeți, starea lucrurilor s-a cam schimbat și e mai bună pentru noi. Acest lucru, că avem limba noastră nu numai vorbită prin bordeiele sătulețelor basarabene, ci de acum și scrisă prin cărți, prin gazetă, trebuie mult să ne îmbărbăteze. Tiparul național ne va ajuta foarte mult la aparărea drepturilor noastre în timpul alegerilor. Avându-l, noi vom putea să ajungem la izbândă mai curând (degrabă), decât fără dânsul. Prin el noi suntem în stare să alegem cât mai mulți moldoveni de-ai noștri, și anume pe aceia, pe care îi vrem noi și pe care îi credem destoinici de a fi împuterniciții neamului nostru. Și spre asta trebuie puse toate străduințele noastre, ceea ce o va face, pe cât va fi cu putință, gazeta noastră. Însă dacă limba națională are așa însemnătate în fața alegerilor viitoare, apoi cu atât mai mult trebuie să lucrăm noi la înălțarea ei, la răspândirea culturii (învățăturii, luminării) noastre și să ne folosim de ea pe cât se poate de larg. Îndeobște, cu cât mai mult primim, cu atât mai mult trebuie să lucrăm, ca să dobândim ceva și mai mult. Așa stă acuma lucrul nostru, lucrul poporului (norodului) moldovenesc. Și o repet (o zic iarăși): să ținem minte că noi, mulțumită culturii naționale putem viețui ca un popor înaintat. Iar cine vrea să viețuiască acela trebuie să muncească și să lupte.


content:
Vremea și împrejurările, în care ne aflăm noi astăzi, pun asupra noastră o datorie, pe care trebuie s-o știe orișice moldovean din Basarabia și să se străduie s-o aducă la îndeplinire. Să nu creadă nimeni că ea este un lucru nou, necunoscut sau că este atât de greu, încât nici nu te mai poți gândi la îndeplinirea datoriei. Nu este lucru necunoscut, căci este din suferințele de veacuri ale norodului nostru moldovenesc. Este plângerea moldoveanului nostru, năzuința lui la o viață în rând cu oamenii. Cum să nu știe el, sărmanul, ceea ce are și ceea ce ar dori sa aibă? Durerile lui au găsit întotdeauna răsunet pe paginile gazetei noastre. Nu este lucru greu, căci este firesc. Omul nu poate să tacă și să doarmă liniștit când îl doare ceva. Este destul să simți durerea, ca să cauți alinare, însăși firea te face s-o cauți îndată ce ai simțit-o. Asta este o datorie firească. Dacă moldovenii noștri pân-în vremea de astăzi au stat obijduiți în întuneric, apoi asta din pricină că au fost atât de chinuiți în traiul lor, atât de lipsiți de cele mai trebuincioase trupului, inimii și minții, că nici n-au știut că mai este ceva pe lume, afară de bordeiele lor sărace și pustii. Ei nici n-au auzit de bunurile învățăturii în limba mamă, nici nu ș-au putut închipui ce plăcere simți când citești o carte scrisă în limba care-o auzi și o vorbești din leagăn. Iar despre drepturile cetățenești nici nu-i de grăit. Toate acestea un lung șir de ani au fost pentru el necunoscute. Acum, când răsare soarele deșteptării, moldoveanul simte toată povara cea grea a vieții nenorocite, care-l apasă pe el. Se înțelege că și la noi cel dintâi o simte asta țăranul, care în toate vremile și la toate popoarele a fost suferitorul, plângătorul și ducătorul nevoilor întregii națiuni (întregului norod), pe când tagmele cele mai de sus, căpătând destul de lesne plăcerile vieții, adeseori uită de fratele sau cel înjosit și neîndreptățit. În aceeași vreme s-a văzut că atunci când cei mai mari și mai norociți din norod nu uitau de cei mai mici, întreg poporul scăpa de întuneric, de jugul neștiinței și al lipsei de drepturi. Când cei mai mari dădeau mâna frățească de ajutor și de unire la cei mai mici, atunci poporul își înalța mândru capul, se adăpa la izvorul luminii și al științei și mergea, tot mergea înainte. Așa ne spune nouă istoria — povestirea faptelor trecute a tuturor popoarelor (noroadelor). Prin spusele istoriei, datoria noastră, ca a unui popor, ni se înfățișează și mai lămurit. În scurt, ea constă într-aceea ca țăranul luminat prin faptele ce se petrec acuma la noi în împărăție și pricepând în ce stare de plâns se află, să nu stea ademenit, nepăsător, ci, ascultând glasul firii sale, să spuie întotdeauna și peste tot locul de suferințele sale. Căci numai dacă va cere, i se va da. Iar moldovenii cei ce prind locuri însemnate în împărăție, se deosebesc prin avuție multă, să nu uite niciodată că sunt moldoveni și că după spinările lor un popor întreg zace în sărăcie trupească și sufletească, așteptând de la ei măcar o rază, o licărire luminoasă în lungul său rând de suferințe. Așadar, fiecare moldovean trebuie să-și aibă în vedere datoria spusă mai sus, dacă vrea ca poporul nostru să iasă la calea propășirii și să fie în rând cu lumea.


content:
Am spus de multe ori că moldovenii trebuie să se deștepte, să muncească mult la învierea lor națională, adică la trezirea poporului lor, și să lupte pentru drepturile celea, la care năzuiesc toți binevoitorii lor. Am mai spus că toate acestea alcătuiesc nu un lucru de bună voie, care poate să fie lăsat și fără orice luare aminte, ci o datorie, căci, dacă nu va fi îndeplinită această datorie, apoi tot neamul nostru din Basarabia poate să fie șters, și atunci numai noi o să fim vinovați de pierirea noastră. Este foarte firesc lucru ca cititorul să se întrebe în ce stau îndeobște acele dreptăți, la care trebuie să ne gândim întotdeauna și care ne vor scăpa de întuneric și nevoi, dacă le vom dobândi. Trebuie să ne dăm bine seama de cele ce avem să cerem și să fie ele întipărite în mintea noastră tare și lămurit, ca să nu zică unul una, iar altul alta și astfel să ne încâlcim și să ne abatem din calea noastră. Pentru asta este de trebuință ca noi cu toții să ne înțelegem datoria noastră către noi înșine într-un fel hotărât, cu toată lămurirea putincioasă, mai în scurt, să știm bine ce ne trebuie nouă. Fiecare știe că multe, foarte multe ne trebuie... Căci de multe a fost lipsit poporul nostru chinuit și topit în lacrimile plânsurilor sale. Multe a suferit el... Am vorbit mai înainte, pe cât am avut chip, despre toate nevoile moldoveanului nostru basarabean, am pus în scrierile noastre tot dorul inimii lui. Acum, când cu fiecare zi ne apropiem de o clipă de cea mai mare văjnicie în viața noastră — de alegerile în dumă — cu atât mai multă nevoie se simte ca noi să adunăm la un loc cele grăite și să dăm o însemnare scurtă a nevoilor și trebuințelor noastre, ca toți frații basarabeni să fie într-un cuget și într-o gândire, pricepând cererile lor în dumă și silindu-se ca între împuterniciții basarabeni să fie mai mulți moldoveni, și anume așa moldoveni, care cu foc să sprijine toate cererile noastre și să fie adevărați apărători ai neamului nostru la Petersburg. Asta, mai înainte de toate, este trebuința noastră cea mai neapărată și numai atunci, când va fi ea îndeplinită, putem să le îndeplinim pe celelalte. Drepturile, care vor fi cerute de noi atunci, se despărțesc în două: l. drepturi naționale (drepturile norodului nostru) și 2. drepturi cetățenești. Orișicine știe că împărăția rusească este locuită nu numai de ruși și de moldoveni, ci mai trăiesc în ea multe alte neamuri, care vorbesc fel de fel de limbi, au fel de fel de credințe și obiceiuri. Toate neamurile neruse, precum suntem și noi, moldovenii, când au drepturile lor naționale, adică când au voie să vorbească, să scrie, să citească, să învețe, să se judece și să se roage în limba lor, atunci ele pot desfășura în pace și liniște toate puterile minții și ale inimii lor. Atunci ele își aduc folos lor însele, cât și împărăției în care trăiesc, căci, mergând înainte în toate privințele, ele mișcă și dau înainte, pe de o parte, cultura (învățătura, luminarea minții) lor, iar pe de alta aduc la bună stare și țara stăpânitoare, dându-i toate foloasele. După cum se vede din cele spuse mai sus, toate acestea se pot ajunge, când un popor are voie să se folosească cu limba lui, care este cel mai de căpetenie mișcător al învățăturii și înaintării. Pe lângă limbă, prin școli, prin biserici, prin cărți și gazete un norod de alt neam, care locuiește într-o țară atât de mare, ca Rusia, trebuie să mai aibă și de sine cârmuirea (autonomia) lui, căci fiecare neam numai atunci se ocârmuiește bine, când se cârmuiește potrivit cu obiceiurile lui, potrivit cu drepturile lui naționale. Pe de altă parte, dintr-un oraș, cum este, de pildă, Petersburgul, nu se pot ocârmui bine fel de fel de neamuri, care prind bucăți de pământ din împărăție, depărtate de capitala țării (de târgul cel mai mare). Așa fel de cârmuire pricinuiește numai rău atât țării stăpânitoare, cât și poporului care trăiește în țara asta. Pân-acum în Rusia treburile în privința asta au stat tot așa și cu alte popoare neruse și cu poporul nostru moldovenesc. Acum toate neamurile din împărăție își cată drepturile lor, de care am vorbit mai sus, și trebuie să le cătăm și noi, moldovenii. Al doilea rând de drepturi este alcătuit din drepturile numite cetățenești, vasăzică, acele drepturi, de care trebuie să se folosească toți cetățenii (locuitorii) Rusiei, fără deosebire de nație (norod) și credință. Aceste drepturi sunt trebuincioase, pentru ca traiul poporului întreg să se atârne de la el însuși, precum și toate acele lucruri, ce se fac pe banii lui. O țară numai atunci poate să trăiască bine, în pace, liniște și lumină, când toți locuitorii (cetățenii) își ocârmuiesc treburile lor la un loc și când datoriile lor (birurile, care le dau în hazna, și toate celea ce le cere lor stăpânirea) sunt potrivite cu drepturile lor: cu cât mai mari și mai multe sunt datoriile, cu atât mai mari și mai multe să fie și dreptățile. Tot poporul rusesc și toate neamurile, care trăiesc în Rusia, au fost pân-acuma lipsite de aceste drepturi cetățenești. Ele au dat foarte mult și n-au luat aproape nimic. Din pricina asta s-au pornit atâtea nevoi nesuferite pe capul bietului popor. Și nu numai la noi în Rusia s-au petrecut lucruri de acestea, ci în fiecare țară unde treburile au stat așa. Iar pilda acelor țări, unde i-au fost date poporului drepturile cetățenești, ne arată cu totul alta: ele trăiesc bine, și bunăstarea lor se mărește cu fiecare an. În vremea de față poporul rusesc și noi, moldovenii, trecem de la starea cea veche la viață nouă și numai noi înșine prin dumă putem să ne zidim viața pe temeiul drepturilor spuse mai sus. Însă, se înțelege că mai înainte de toate trebuie să avem în vedere drepturile noastre naționale și, potrivit cu asta, ținând seamă de cele arătate, să alegem așa moldoveni, care să ceară îndeplinirea nevoilor și trebuințelor noastre.


content:
Grea vreme. O stare de cumpănă, o stare nehotărâtă, prin care arareori a mai fi trecut moldoveanul nostru basarabean cu toate nenorocirile lui. Știm cu toții, că scaparea noastră este numai cea mai strânsă unire între noi înșine. Știm că prin această unire trebuie să ne gătim în cel mai silitor chip de alegeri, de la care atârnă tot viitorul nostru. Înaintea noastră se desfășoară un drum neted și, mergând pe acest drum, am putea să ajungem măcar la o parte din cele ce le dorim. Dar iată că pe acest drum se ivesc piedici. Nu ni se dă nouă voie să facem adunări în orișice fel, noi nu putem fățiș să ne strângem la un loc, să vorbim despre ce ne doare pe noi, să ne punem unul pe altul la cale, să ne cunoaștem simțirile și părerile noastre, să știm pe cine să-l alegem. Nu putem, vasăzică, să ne pregătim ca oamenii, cum se cuvine, pentru zidirea vieții noastre. Iar, precum am mai spus, trebuie să ne pregătim. Grea vreme... Ce să facem noi în vederea unor asemenea lucruri? Bietul țăran al nostru suferă mai dihai decât toți. Nu-și află loc el, sărmanul, neștiind cum să iasă din așa stare. Și neagra deznădăjduire îl cuprinde pe dânsul tot mai mult. Dar nu trebuie ca deznădăjduirea să-i acopere cu totul sufletul. Nu trebuie să creadă că viața lui este prăpădită și că va sta vecinic uitat de toți. El trebuie să se îndrepte, mai înainte de toate, la acei oameni din neamul moldovenesc, care sunt mai luminați decât el și care nu s-au lepădat de el, dar stau foarte aproape de el, ascultă glasul plângerilor lui și trăiesc o viață cu dânsul. Acești oameni, ținând încă minte că sunt moldoveni, se înțelege că-l vor asculta și-i vor da tot ajutorul care va fi cu putință. Ei vor merge în rând cu dânsul spre ajungerea țintei dorite, având în inimi tot acel dor de o viață mai bună pentru întregul norod moldovenesc din Basarabia. Cine-s aceștia? Mai întâi trebuie să spunem că sunt preoții binevoitori ai poporului, care foarte bine știu viața țăranului. Sunt mulți și alți oameni luminați și cu știință, care înțeleg starea poporului, nevoia lui de dreptăți de care este lipsit. Dar de dânșii vom vorbi mai pe urmă, fiindcă preoții poporani au, se înțelege, mai multă însemnătate — ei sunt căpeteniile sufletești ale țăranilor. La noi, în Basarabia, nici într-o tagmă, care numără în rândurile sale pe moldoveni, nu s-a păstrat așa de bine iubirea către neam, limba și obiceiurile străbunilor, afară, bineînțeles, de țărani, ca în tagma duhovnicească. Și, afară iarăși de țărănime, nici una din celelalte tagme n-are atâți moldoveni ca aceeași tagmă duhovnicească. Lucrul acesta este foarte vajnic pentru noi, moldovenii, îndeobște și trebuie să ne spuie nouă multe. Acestea multe însă pot să fie spuse în două-trei cuvinte: în pieptul preoțimii moldoveneș ti basarabene arde încă sfântul dor al neamului moldovean, încă nu s-au stins simțirile și graiul moldovenesc. Să mergem acuma mai departe. Se știe că mulți preoți sunt vrăjmași poporului și chiar își dovedesc vrăjmășia lor prin lucruri nelegiuite. Asta țăranii noștri o știu bine și în taină se uită la acei preoți cu necrezare. Mai sunt destui preoți care chiar își arată dușmănia lor către popor, intrând în „soiuzul adevăraților ruși“, și iarăși făcând fel de fel de ticăloșii. Acest lucru face necrezarea țăranilor încă și mai mare. În fiecare obște de oameni sunt și lepădături. Asta se poate vedea întotdeauna și peste tot locul, dar mai ales în ziua de astăzi în viața noastră. Noi luăm preoțimea întreagă îndeobște și vedem cu bucurie că ea poate să fie cea mai bună tovarășă și ajutătoare a țărănimii. Mai mult: ea este datoare să meargă împreună cu țăranii. Asta trebuie s-o înțeleagă și preoții și țăranii. Preoții sunt povățuitorii țăranilor în viața lor sufletească. Ei sunt „părinții“ fiecăruia, părinții duhovnicești, precum se și numesc. Legea creștinească, ai cărei slujitori sunt ei, zice că îndeplinirea nevoilor trupești și sufletești ale țăranilor nu numai că este legitimă, dar trebuie să fie făcută numaidecât. Preotul, lăsând la o parte toate vorbele și părerile huligănești (care sunt destul de răspândite uneori chiar între cei mai buni dintre ei), să-și aducă aminte de spusele Sf. Evanghelii, ce-o citește în fiecare duminică în biserică. Numai aceste două lucruri trebuie să facă preotul moldovean, ca să-și dea socoteala despre datoria pusă asupra lui de Acela căruia i se roagă el, de datoria către neamul lui în asemenea vremuri grele, cum sunt ale noastre. Noi avem multe dovezi că uneori preoții au scăpat din robie noroade întregi în vremi de luptă. Și preoții noștri basarabeni au dovedit destul de des că-și iubesc neamul și limba. În clipa de față, în înaintea alegerilor, preoții trebuie să facă toate ce pot, pentru ca alegerile să fie potrivite cu dorințele neamului moldovean din Basarabia. Ei trebuie să le lămurească țăranilor aceste dorințe, ca țăranii să le înțeleagă bine și drept, să știe ce să ceară. Ei pot să facă prin sate adunări și sfaturi despre alegeri, să se înțeleagă între sine cum să le facă anume aceste adunări, să le lămurească țăranilor toate celea ce se ating de ele. Multe pot să facă ei. Numai ei singuri pot să pregătească poporul pentru alegeri. Numai astfel vor putea ieși în dumă așa deputați, care vor lupta pentru cultura moldovenească și vechile drepturi moldovenești.


content:
Spre lumină! Aceste două cuvinte trebuie să fie scrise și întipărite în inimile acelor moldoveni care au fost mai fericiți decât frații lor necăjiți și întunecați. Care au primit învățătură și și-au luminat mintea. Care din pricina asta se bucură de o stare în viața lor mult mai bună decât a țăranului nostru întunecat. Aceste două cuvinte alcătuiesc în sine datoria moldovenilor mai deștepți către neamul lor. Și datoria asta nu trebuie să se uite, căci ea este pusă asupra lor de starea lucrurilor de-acum și de vremea noastră. Iar vremea nu așteaptă. În mersul ei ea pune tot întrebări și cereri noi. Viața merge repede, neluând în seamă lucrurile noastre. Și ca să ajungem la ținta noastră, ca să ne îndeplinim măcar cât de puțin dorințele noastre, — trebuie să mergem odată cu viața, odată cu vremea și să nu rămânem în urmă. Să răspundem cu toată grăbnicia la întrebările ce ni le pune vremea, și să îndeplinim cererile ei. Vedem că ne aflam într-o stare nespus de grea în fața alegerilor. Vedem, de asemenea, că este destul de greu de scăpat din starea asta. Și putem să spunem că luminarea cât mai grabnică a mulțimilor de oameni întunecați este singura scăpare. Învățătura poporului a fost și este întotdeauna foarte dorită și însemnată. Ea întotdeauna s-a cerut de noi, căci ea este una din cele mai mari trebuințe ale poporului nostru. Dar această învățătură nu poate să fie pusă în legi degrabă. Pentru ca să se facă ea, trebuie vreme multișoară. Dar aici vreau să vorbesc de alt fel de lumină, care o cere viața și care poate și trebuie să fie făcută de moldovenii cei mai luminați. Luminarea asta poate să fie numai începutul marelui lucru de luminare obștească a întregului neam moldovenesc din Basarabia. Și negreșit că cu cât va fi mai bine, va merge înainte. Luminarea despre care merge vorba și care este așa de trebuincioasă pentru noi în vremea de față, se alcătuiește, îndeobște, întraceea, ca binevoitorii și luminătorii țăranilor moldoveni să facă în vederea alegerilor sfaturi prietenești cu țăranii și la aceste sfaturi să se lămurească însemnătatea (văjnicia) alegerilor, cum ei să se poarte la alegeri, pe cine să-l aleagă alegător și multe altele, care sunt în vremea de astăzi la rândul zilei. Am avut prilej să atingem oleacă întrebarea asta, când am vorbit despre datoriile preoților moldoveni către poporanii lor înaintea alegerilor. Tot atunci am căutat să arătăm că preotul prin slujba lui dumnezeiască, prin legea creștinească și prin obârșia lui moldovenească este dator să apere norodul și să fie într-o dorință cu dânsul. Din pricina asta, el trebuie să fie cel dintâi apărător și binevoitor al țăranului moldovean. Și poate nici nu s-ar găsi un alt om care ar fi mai bun, pentru ca să fie povățuitorul țăranului moldovean în zidirea vieții lui. Preotul basarabean se poate să fie numit „fratele țăranului“, așa de bine știe el, îndeobște, toată viața țărănească, toate nevoile sătenilor și așa de strâns este legat și lipit el de țăran și de sat. Dar dacă preotul trebuie să fie povățuitorul, sfătuitorul și îndemnătorul țăranului în înaintea alegerilor, apoi toți ceilalți moldoveni deșteptați prin știință trebuie să lucreze nu mai puțin decât dânsul. Se înțelege că, cu cât mai multă atingere, cu cât mai multă legătură au acești oameni cu satul, cu atât este mai bine. Toți ei trebuie să se unească și în fruntea acestei uniri să steie preotul. În zile însemnate ei pot să adune la vreo casă pe oamenii cei mai cu dare de mână din sat și să le spuie toate cele ce se leagă de alegeri. Ca să fie lucrul purtat mai bine și mai temeinic, pot să scrie pe hârtie toate cele aflate despre alegeri din cărți ori din gazete și să le citească țăranilor scrierile lor la adunări. La aceste sfătuiri poate să caute de rânduială preotul, care le spune ajutătorilor săi ce anume să citească și cum. Ajutătorii preoților în acest lucru sfânt, se înțelege, pot să fie oameni de orișice tagmă sau stare: învățătoare, proprietari (boieri) binevoitori țăranului sau chiar țărani cu bună știință de carte. Afară de aceasta, ar fi de dorit ca preoții și în biserică să le lămurească, să le spună țăranilor nevoile lor, punându-le în legătură cu învățătura lui Hristos. Și negreșit că acest lucru ar aduce foarte mare folos: țăranii ar vedea că în cererile lor au dreptate, că însuși Hristos apără pe cei obijduiți, lipsiți de drepturi și de hrană, făgăduindu-le că, dacă vor cere, vor primi cele trebuitoare. Și asta mult i-ar îmbărbăta și le-ar da tărie în lupta lor cea grea pentru o viață mai omenească. Ca lucrul luminător, despre care vorbim, să meargă lin și bine, este de trebuință să fie unite puterile care fac acest lucru. De aceea, tovărășia luminătorilor din fiecare sat ar trebui să fie legată de asemeneași tovărășii din alte sate, adică să știe ce se face pe acolo și cum mai merg trebile tovărășiei de acolo. Pentru asta, pot să se întrebuințeze toate chipurile, care sunt cu putință, începând de la telefon, pe unde este el, și până la scrisori și dări de seamă, care trebuie să fie trimise dintr-o tovărășie într-alta, cât se poate de des, ca fiecare dintr-însele să știe ce face alta. Nici e de vorbă că acest lucru este foarte însemnat: el ar uni în „gânduri și simțuri“ pe toți moldovenii noștri din Basarabia și atunci nimeni dintr-înșii n-ar fi zăpăcit (amăgit) și n-ar sta mult la gânduri în înaintea alegerilor, căci ar ști bine pe cine să-l aleagă. Asta ar fi hotărât mai dinainte. În sfârșitul tuturor celor spuse mai sus, găsim de cuviință să spunem că felul cum poate să fie îndeplinit lucrul luminării poporului în înaintea alegerilor atârnă de la omul care va fi atât de sfânt în sufletul său, că va îndeplini datoria sa cu cinste. De acești dar oameni, trebuie s-o spunem, avem foarte puțini. Dar cu atât mai mare și vrednic de mirare va fi lucrul acelora care, știind datoria lor și având-o întotdeauna în vedere, vor porni cei dintâi înaintea poporului, ducându-l spre lumină. Spre lumină dar! Semințele aruncate acum vor încolți și vor da roada lor de știință obștească la vremea lor. Iar cei ce vor lumina vor rămânea înconjurați de lumina neuitării în mintea poporului. Și el vecinic îi va ține minte pe ei, care l-au scăpat din robia întunericului și l-au dus spre lumină.


content:
Anul se sfârșește. Încă vreo câteva zile și el se va duce în vecinicie. Și iată dar că ne vedem la hotarul trecutului și viitorului nostru. Obiceiul omului este că, trecând o bucată de vreme din viața lui și el intră în alta, să prețăluiască și să judece cele trecute și petrecute de dânsul mai înainte, pentru ca în acest chip să afle cum se cuvine să-și poarte trebile în viața lui viitoare. Și, în adevăr, acesta este cel mai bun mijloc pentru dobândirea științei în ale vieții. De aceea și o tovărășie anumită de oameni, care și-a pus o țintă și ține negreșit să ajungă și să nimerească ținta asta, trebuie, din când în când, să se mai întoarcă cu fața înapoi și să mai caute ce urme a lăsat acolo munca lor îndreptată la ajungerea dorinței obștești. Și dacă munca lor este trainică și folositoare, apoi trebuie s-o urmeze și mai încolo tot ca și mai în urmă, iar dacă nu, să se silească ca să găsească chipuri mai bune și mai potrivite. Noi, moldovenii, câți suntem în Basarabia, trebuie să facem o tovărășie mare de oameni, căci altfel, înstrăinându-ne cu totul unul de altul, suntem de grabă biruiți și dați la pământ de oamenii care ne doresc nouă numai răul și care sunt așa de mulți. Mai înainte am vorbit de atâtea ori de unirea moldovenilor și am arătat de însemnătatea ei lămurit, că așa, după cum socot, ar fi cu totul de prisos să ne mai întoarcem la lucrurile spuse. Când toți moldovenii vor fi numai o obștie, atunci este cu putință munca rodnică pentru fericirea și traiul liniștit, îndreptățit al norodului nostru. Asta va fi atunci ținta întregului neam moldovenesc din Basarabia și numai asta va avea-o el în vedere. Ca o tovărășie de oameni care năzuiesc la dreptățile norodului, ale țărănimii și ale lucrătorilor, ea va munci din toate puterile, și în munca ei tot hojma se va opri să caute ce a făcut în trecut și ce trebuie să facă în vremea viitoare. În anul 1906, care acum merge înspre sfârșit, putem zice că s-a pus începutul acestei mari tovărășii a moldovenimii basarabene. Căci, orișice om, ce măcar întrucâtva pricepe mersul lucrurilor, trebuie să spuie că așa mânuță de oameni, care de la început a ieșit la luptă pentru dezrobirea moldoveanului și dezlegarea limbii lui, această mână de oameni, tot înmulțindu-se câte oleacă, la urma urmelor va ajunge o mulțime de oameni, un norod unit în același dor și același gând. Asta are să se întâmple mai devreme sau mai târziu, dar are să se întâmple negreșit. Munca acelor oameni puțini, despre care spun mai sus, este deci munca tuturor moldovenilor, este lupta lor pentru viață. În fața anului ce vine este de cuviință să urmărim desfășurarea acestei munci, să ne dăm socoteala ce-am făcut ș-am văzut în anul care trece și la ce trebuie să ne așteptăm la altul. Asta este din partea noastră cea mai bună prețuire a anului, care ne va fi de învățătură pe viitor. Anul ce se sfârșește nu trebuie să fie uitat cândva de nici un moldovean cu pricepere pentru vorbele spuse mai sus, adică că tocmai în acest an norodul nostru a început a trăi o viață mai omenească, mai în rând cu lumea. Fără îndoială, munca începutului, munca noastră a fost foarte grea, dar totuși ea a fost pusă în temelia acelei vieți noi, care-o doresc moldovenii deșteptați. Încă și mai grea s-a arătat munca asta mai pe urmă, când au prins a ni se pune în cale fel de fel de piedici de dușmanii noștri. Acești dușmani au fost și sunt foarte mulți și fel de fel — uneori chiar nici în cap nu-ți venea de unde se luau ei și ce chinuri întrebuințau numai ca să ne facă să ne lepădam de lucrul nostru. Și trebuie so spunem că de multe ori răuvoitorii noștri — fel de fel de Crușevani, de „soiuzuri ai adevăraților ruși“, de boieri huligani, de popi de aceleași păreri, de polițai și câți și mai mulți au avut nu o dată izbândă ș-au cam împiedicat mersul înainte al mișcării noastre. Din toate acestea noi, firește, putem să tragem multă învățătură. Pe de o parte, în lupta noastră viitoare noi trebuie să ne ferim de toți acei oameni care nu ne priesc nouă; având ciocniri cu dânșii, noi cunoaștem mai bine cine-s ei și ce apucături au, iar cunoașterea vrăjmașului, după cum se știe, îi dă luptei multă izbândă. Pe la altă parte, luptând, noi ne învățăm a lupta pentru drepturile noastre naționale, omenești și cetățănești. Așadar, munca și lupta noastră în anul 1906 a fost făcută cu multe greutăți și cu puțină izbândă, dar greutățile și neizbânda de fel nu-i sperie pe moldoveni și nu le ia nădejdea lor, ci le dă mai multă minte în purtarea trebuințelor. Judecând și vorbind îndeobște despre însemnătatea anului 1906 în mișcarea norodului nostru moldovenesc spre lumină și dreptate, se poate de spus că numai el este începutul acestei mișcări. Mai putem să zicem că în acest an este însemnat programul mișcării, adică ce-i trebuie moldovenimii basarabene îndeobște și țăranului moldovean în parte. Tot în acest an se pornește luminarea minții a țăranului nostru și trezirea lui câte oleacă. Toate calealalte sunt încă în viitor și nimeni nu știe în ce chipuri se va mai arăta în anul ce vine mișcarea și munca noastră. Și cele ce ne rămân sunt lucrurile cele mai mari, cele mai vajnice în viața noastră. Pân-acuma o spunem una: că acei moldoveni care au pornit munca pentru binele neamului lor, întotdeauna au muncit și au luptat cu cinste, însuflețiți numai de dorul luminii și iubirii curate de aproapele său. Asta o vedem noi când ne aruncăm privirile în urma noastră și cercetăm lucrul făcut de acești oameni. Și din această cercetare noi ne luam nădejdea noastră în viitor. Căci, văzând așa mare putere sufletească a poporului moldovenesc, nu poți să nu crezi că lucrul moldovenesc este trainic și nemuritor. Pot să fie alungați și obijduiți îndeplinitorii acestui lucru sfânt și mare, pot să fie chiar omorâți, însă munca lor nu moare și nici nu poate să moară.


content:
S-a dus... Luat de mersul vremii încă un an mare prin întâmplările lui a plecat în vecinicie, ca să nu se mai întoarcă. Încet, pe nesimțite, am pășit noi pragul anului vechi. Și iată că acum am intrat în cea dintâi zi a Anului Nou. Pe nesimțite. Se pare cam ciudat, că în așa vreme mare, însemnată, noi trecem pe nesimțite de la viața anului trecut, cu toate frământările ei, la viața necunoscută, plină de taină, oarecum acoperită cu o perdea,— la viața anului viitor. Dar însăși vremea îl ia pe om, îl face să mai uite câteodată de cele mai de seamă lucruri în viața sa, având în cap grijile traiului zilnic. De aceea, omul trebuie mai adeseori să-și aducă aminte de starea lui îndeobște, de locul lui și al celor care trăiesc o viață cu dânsul în mijlocul altor oameni, cu altă stare în viață. Mare este anul care numai ce a trecut. Fără îndoiala că încă și mai mare are să fie anul viitor. În scrierea din numărul 59 am arătat în parte însemnătatea lucrului pentru deșteptarea neamului nostru, pornit în anul 1906. Fiindcă ne aflăm acum trecuți în anul 1907 se simte o mare trebuință să dăm mai pe larg zugrăvirea anului trecut în legătură cu mișcarea luminătoare, acest lucru sfânt al moldovenilor basarabeni, și așteptările noastre în fața anului ce a sosit. Într-o zi frumoasă de mai a anului trecut au strălucit dintâi deasupra moldovenimii din Basarabia zorile deșteptării. Frumoasă și măreață a fost ziua ei. Din nourii, din negura întunecimii și neștiinței îndelungate a răsărit dintr-odată soarele. Venise marea zi de 24 mai, când ne-a fost nouă scris să dam cele dintâi semne de trezire și de viață. Să arătăm că nu numai trăim ca un neam de toți uitat și obijduit, topindu-ne în puhoaiele lacrimilor noastre, dar și că suntem vrednici de trăit în rândul celor mai luminate popoare și că din râurile lacrimilor noastre se nasc și se vor mai naște mari viteji ai neamului moldovean, uriașii minții și ai luminii, care vor birui, în sfârșit, mișelia oamenilor întunecați, ce ne-au apăsat pân-acuma și ne-au pus dop în gură ca să nu grăim despre ce ne doare pe noi. La 24 mai al anului 1906 ni s-a dezlegat gura și noi am căpătat putință să vorbim în tipar către toți despre dorințele și suferințele noastre. Mare a fost ziua de 24 mai! Ea a fost cea dintâi clipă a mișcării moldovenești în Basarabia. Și pentru toate acestea ea va rămânea nemuritoare și neștearsă în mintea moldovenimii basarabene. A trecut vreme. Și mișcarea tot mergea, mergea înainte și tot creștea. Cu încetul se făcea marele lucru al luminării și al luminii. Mulți vrăjmași am întâlnit noi în calea noastră. Mult am suferit noi de la dânșii. Însă mișcarea tot mergea, mergea înainte, căci, odată pornită, nu mai putea să se oprească. Nici confiscările gazetei noastre, nici urmăririle scriitorilor de la această gazetă n-au făcut nimic. Căci lucrul nostru, lucrul moldovenesc, a fost lucrul viu al oamenilor vii, iar viața este mai puternică decât moartea. Și iată că așa, lucrând cu încetul, ne-am împlinit nu de mult șase luni de luptă. În curgerea acestor șase luni s-a stăruit să se facă mult pentru moldovenimea basarabeană și unele din dorințele binevoitorilor ei chiar au fost îndeplinite. Însă tot în cursul acestei vremi am tras și neizbânzi în năzuințele noastre. De pildă, cu mult foc am cerut școli moldovenești. Și cererea noastră a fost respinsă. Nu ni s-au dat nouă școli moldovenești, măcar că asta este cea mai mare și neapărată trebuință pentru desfășurarea puterilor noastre. Dar noi tot nu ne-am prăpădit nădejdea și mișcarea noastră tot înainta. Și moldovenii tot nu încetau a dovedi că n-au murit. Toate acestea s-au văzut foarte bine la cea dintâi serbare moldovenească de la 3 decembrie. Serbarea a fost a doua mare clipă în desfășurarea mișcării moldovenești. La 24 mai 1906 moldoveanului basarabean i s-a dat voie să vorbească în limba lui. La 3 decembrie 1906 moldoveanul basarabean a arătat toate vredniciile sale sufletești, toate puterile sale de viață. Acum, la începutul Anului Nou, mișcarea noastră tot înaintează, iar zorile luminii tot mai larg și mai frumos se lățesc pe deasupra noastră. Am arătat cele două clipe ale mișcării noastre, ale trecutului nostru din anul 1906, lămurindu-le în legătura lor între ele. Vedem că anul trecut în tânărul nostru lucru ne-a adus și bucurii și amărăciuni, ba încă poate mai multe amărăciuni decât bucurii. Și bucuriile și amărăciunile acestea, luate îndeobște, au aceeași mare însemnătate, fiind arătătorul mersului frumos al mișcării. Aici nu trebuie să încapă nici o deznădăjduire, nici o părere de rău. Căci noi suntem încredințați că mișcarea este mare și nepieritoare. Sunt mari zilele trecutului ei — zilele de 24 mai 1906 și 3 decembrie. S-a dus anul 1906. Și cu acest trecut am stat noi la pragul anilor 1906 și 1907. Viitorul ne gătește o muncă încă mai mare decât în trecut. Trebuie numai să nu ne pierdem tăria noastră sufletească și să stăm totdeauna în unire. Să avem în vedere că intrăm în Anul Nou încă cu multe datorii către neamul nostru, din care cea mai de căpetenie este alegerea în viitoarea dumă a împuterniciților moldoveni. Duma imperială din anul ce a venit ne va îndrepta traiul nostru mai departe și ne va arăta ce trebuie să facem. Numai să fim întotdeauna tari în lupta noastră. Și să ne uităm cu nădejde în viitor. Anul trecut a murit,— trăiască dar anul ce a venit acum! Aflându-ne în ușa lui, îi hiritisim pe iubiții noștri cititori, le urăm mulți ani și sănătate. Fie ca mișcarea noastră, pornită în anul ce s-a dus, să se facă în viitor un lucru obștesc, la care să ia parte toți moldovenii din Basarabia. Înainte cu bine!


content:
Înainte cu bine! Aceste cuvinte am pus eu în sfârșitul celei din urmă scrieri, în care am vorbit cu cititorii despre trecutul și viitorul nostru, despre mișcarea noastră pentru drepturi și lumină. Cu aceste cuvinte am hiritisit pe toți frații moldoveni cu Anul Nou, dorindu-le din adâncul inimii noroc și izbândă în pornirile lor. I-am hiritisit pe adevărații moldoveni, feciorii credincioși ai neamului lor, care s-au pus în capul mișcării ș-au urmat cu dragoste lucrul deșteptării, aducându-l pân’ la ușa anului ce s-a început. Le-am dorit ca mișcarea, ridicarea moldovenilor din Basarabia să ajungă cât mai degrabă o mișcare a tuturor moldovenilor basarabeni. Acum putem să zicem că noi ne-am întâlnit față în față cu cel dintâi mare lucru, care a avut să-l aducă și care l-a adus de acuma Anul Nou. Cu alegerile în viitoarea dumă, care fără îndoială sunt menite să aibă o însemnătate nespus și nemăsurat de mare în soarta norodului moldovenesc. Viitorul nostru puțin câte puțin începe a ni se deschide și a se lămuri. Mersul alegerilor ne va arăta cine suntem noi și unde-i locul nostru. Alegerile vor spune tuturor dacă suntem noi vrednici sau nu pentru viață. Ele ne vor face ori oameni vii, oameni ca toți oamenii în cel mai frumos înțeles al cuvântului, ori niște mortăciuni fără voință, fără lumina minții și fără drepturi, niște dobitoace, precum ar și vrea să facă tot norodul Rusiei vechii ocârmuitori ai acestei țări nenorocite, care în vremea de față, când lumina dimineții și a răsăritului se lățește de acuma peste tot locul, încă trag înapoi, gândind să aducă noaptea iarăși. Bineînțeles că zadarnice sunt toate silințele lor, zadarnice sunt toate cele ce au făcut ei în vremea de pe urmă, ca să oprească în loc mișcarea slobozitoare. Însă dacă noi, o mână de moldoveni, care pân-acum am fost vecinic înjosiți și prigoniți, într-o clipă așa de mare, precum este asta, care-o petrecem acuma,— dacă noi în vremea de față vom ședea cu mâinile pe piept, fără ca să facem ceva și fără ca să ne unim cu celealalte neamuri din Rusia în mersul lor,— apoi noi rămânem departe în urmă, singuri și lepădați de toți. Iar dacă vom fi lepădați de toată omenirea, care s-a pornit să-și caute viață mai bună, apoi suntem pierduți pe totdeauna pentru viață, suntem un norod mort. Vedem că zilele ce trec hotărăsc viitorul nostru. Și numai de la noi atârnă să facem ca aceste zile să ne pregătească în întunericul vremii viitoare o viață luminoasă, fără obijduiri și fără ticăloșii. Și tot de la noi atârnă să ne facem pe sine și pe copiii noștri niște robi nenorociți și păcătoși mai dihai de cum am fost noi și părinții noștri. Dacă în vremea de astăzi ne vom pune pe lucru cu toată sârguința noastră, cu toate puterile sufletului nostru, atunci suntem scăpați. Atunci, fără îndoială, că în dumă vor ajunge să fie aleși numai binevoitori ai moldovenilor, iar nu niște oameni străini pentru noi, ori niște vânzători de neam de felul lui Crușevan. Iar dacă vom ședea acum degeaba și nu vom lua nici o parte la lupta ce merge înaintea alegerilor, fiind numai privitori,— atunci nici să nu ne gândim la ceva, nici să tragem vreo nădejde. Atuncea toate sunt trecute pentru noi. Știind că vremea de față este de mare însemnătate, toți în Rusia se pregătesc pentru alegeri. Se pregătește și norodul și vrăjmașii lui, strângându-și și înmulțindu-și puterile. Să ne pregătim dar cât de mai grabnic și noi. Asta am zis-o de multe ori și o mai zicem iarăși acum, când au sosit alegerile. Ele vor fi o luptă mare de viață și de moarte între norod și dușmanii lui. Și pentru asta trebuie să ne unim și iarăși să ne unim nu numai între noi, ci cu celealalte neamuri din Rusia, care luptă pentru alte rânduieli în viață. Unirea obștească să fie acuma cea dintâi dorință a noastră. Și numai având în vedere această unire fără orișice deosebire și îndeplinind-o vom putea birui în lupta alegerilor. Și numai atunci vom putea merge înainte și cu bine.


content:
Zilele trecute, aflându-mă la țară, am șezut la vorbă cu un sătean așezat la minte și cunoscut în sat prin bună chibzuință în toate trebile lui. Vorbind de una, de alta, fără voie am ajuns la ceea ce tot îl doare pe moldovanul nostru în ziua de astăzi — la socoteala școlii. După cum am priceput din cuvintele lui, țărănimea cam simte lipsa de școală moldovenească. — Uneori, când îți vine feciorul de la școală, îl mai pui să-ți citească ceva, să știi ce se mai face pe lume. Ș-apoi, dacă nu înțelege mai nimic, nu știe limba rusească. — Apoi iaca acu puțini moldoveni de cei învățați își pun silințele ca să le fie dată țăranilor noștri școală folositoare în limba părintească. — Am auzit, am auzit, cum nu. A ajuns și pe la noi vestea asta. — Ei, și cum îți pare? — El, lucru ista, negreșit că-l vor toți sătenii cei mai cu înțelegere (câți sunt?). Dar numai păcat că azi tot vorbe și vorbe și altă nimic. — Apoi, nu se poate așa să se facă toate deodată. Pentru ca să ni îndeplinim dorința, trebuie mai întâi vreme ș-apoi lucru. — Da eu socot că dintâi trebuie să lucrezi ș-apoi vremea îți va arăta la cât va veni lucrul tău. Dar dacă tot te porți numai cu vorbele, apoi departe n-ajungi. Da eu, după mintea mea asta proastă, chitesc așa că ar fi bine ca acei de-și bat mult capul de școala moldovenească să se strângă la un loc și să ne învețe pe noi, moldovenii iști proști, toate învățăturile cele folositoare pentru viață. Să ne citească cărți moldovenești, gazeturi, să ne deie sfaturi de gospodărie. Că iată ș-acu oamenii noștri din sat, când văd vreun gazet, apoi curat să-l rupă cu dinții, nu alta. Îl pun pe-un băiet să-l citească și până când nu-l va citi nu scapă de dânșii. Mai ales gazetul cel moldovenesc... Din vorba de mai sus se vede că săteanul nostru nu numai că înțelege folosul învățăturii, dar chiar o dorește din toata inima, ca cum ar dori un om însetat apă din izvor. Iar cuvintele săteanului, cu care am șezut la vorbă despre tovărășiile de învățătură țărănească, arată că țăranilor celor mai pricepuți le vine în cap și chipul cum ar putea să fie pus începutul învățământului moldovenesc. Măcar că de la vorbe și dorințe este cam prea departe la îndeplinirea lor, totuși și gândul acesta primitiv are însemnătate... În adevăr, tovărășiile sătești de cultură, alcătuite din moldovenii luminați de prin satele Basarabiei noastre, ar putea să fie un așezământ luminător de temelie, din care s-ar putea naște pe urmă școlile moldovenești. În alte țări, între care putem numi și România, sunt multe așezeminte de acest fel, destul de bine întocmite atât culturalicește, cât și economicește. Acolo ele vin în ajutorul școlilor poporane, răspândind cultura în mijlocul sătenilor de toate vârstele. La noi în Basarabia ele în adevăr ne pot sluji de mijloc și pentru dobândirea învățăturii în limba părintească, fiind alcătuite din moldoveni cu dragoste pentru binele obștesc. Preoții, învățătorii și alți oameni luminați de la țară pot să-și deie răsunetul lor acestei dorințe, ieșită din însăși inima norodului. Ei pot să întrunească în așa tovărășii, cerând dezlegare de mai sus și dându-i lucrului său puțin câte puțin o lărgime tot mai mare în toate cererile vieții de azi. Asemenea tovărășii fără îndoială ar putea să se prindă tare la țară, unde ar fi o îndeplinire a cererilor și a dorințelor țărănimii moldovenești. Mai ales ar putea să ajungă la o stare îmbucurătoare, fiind unite cu băncile sătești, care de-acum se află în unele sate ale Basarabiei. Aceste bănci, după cum am mai băgat de seamă, îl încredințează foarte bine pe țăranul moldovan de însemnătatea științelor de tot felul. Însă, nevroind decât să arăt cum privește însuși poporul chestia culturii moldovenești, las vorba despre alcătuirea tovărășiilor pentru altă dată. Atunci îmi voi arăta cu de-amănuntul părerile mele în privința organizării lor culturale și economice.


content:
„Unde-i unul — nu-i putere“. Cât de cunoscute sunt aceste cuvinte ale poetului și de câte ori în aceeași vreme vedem că în viață lucrurile în multe întâmplări se fac nu tocmai așa, cum zic poeții, că rareori se întâmplă ca un lucru obștesc să fie început cu puterile unite. Basarabia noastră, având în vremea de astăzi cea mai neapărată nevoie de întocmirea bună a lucrurilor obștești ale poporului moldovenesc,— are și cea mai mare trebuință de unire, care lipsește cu totul din mijlocul moldovenimii. Este lucru știut că temelia tuturor nevoilor unui popor este lipsa de cultură a păturilor țărănești. Tocmai de această boală suferă moldovenii basarabeni. Cu dânsa trebuie mai întâi să lupte moldovenii cei culți și binevoitori ai neamului. Cu cât mai mult se va înlătura întunecimea țărănimii moldovenești, cu atât mai departe va ajunge tot neamul nostru. Iar înaintarea culturală a neamului se poate ajunge numai pe calea lui proprie, căci țăranul numai atunci se deșteaptă și-și luminează mintea, când aude cuvântul deșteptării și al luminării în limba lui părintească. Altă limbă el nu știe, iar dacă îl înveți în limba lui, îl poți învăța orișice limbă și știință. Deci, cea dintâi datorie și țintă a moldovenilor luminați este cea mai largă cultură națională. Și cel dintâi mijloc pentru îndeplinirea acestei datorii, pentru atingerea acestei ținte, este unirea culturală. În trecutul nostru, ba chiar și în vremea din față, noi nu știm nici cultură, nici unire, și asta din pricini care sunt foarte lesnicioase pentru pricepere. Firește, în trecut n-am avut putință nu numai ca să ne unim pentru un lucru cultural obștesc, dar și ca să ne gândim la cultura locală. Alte au fost vremile, alte au fost împrejurările. În ziua de astăzi, când zorile deșteptării parcă încep a luci și pentru țăranul nostru basarabean și pentru poporul moldovenesc, parcă luminată a moldovenimii basarabene nu prea face încercări de lucrare la înaintarea norodului. Deprinsă cu nepăsarea de mai înainte și fiind lăsătoare din firea ei moldovenească, ea deocamdată parcă nu arată semne de ajutorare culturală. Poate, aici are multă însemnătate și gândul că țăranul moldovean încă nu-i gata de-o viață deșteaptă culturală, ceea ce am auzit-o de la unii moldoveni din tagmele de mai sus. Avem deci de a face îndeobște cu întrebarea foarte însemnată pentru chestia culturii moldovenești: este țăranul, este poporul moldovenesc pregătit pentru viața culturală, ori ba? Dacă este, apoi toată datoria alcătuirii acestei vieți cade asupra intelectualilor moldoveni, și țăranul are tot dreptul să aștepte de la dânșii îndeplinirea datoriei lui. Dacă nu, apoi nici nu-i de vorbit despre deșteptare, lumină, cultură și alte lucruri frumoase. Dacă cercetăm mai de aproape socoteala asta, vedem că vremea renașterii culturale a norodului nostru a venit. Asta o arată acele mijloace culturale, care le au moldovenii din Basarabia astăzi și care nu leau avut mai înainte. Astăzi nimeni nu poate tăgădui că prin schimbarea împrejurărilor politice limba și viața noastră este recunoscută de stăpânirea sub care ne aflăm, la asta mai înainte nici nu ne gândeam. Astăzi avem tiparul nostru moldovenesc — cetățenesc și bisericesc; avem gazeta moldovenească, avem de-acuma și carte bisericească în limba noastră, carte care se tipărește în tiparnița moldovenească de cărți bisericești. Într-un cuvânt, avem dovezi sigure că vremea a adus și moldovanului nostru un vânt de trezire. În cât privește însuși poporul moldovean în rădăcina lui țărănească, mai deunăzi am avut prilej să arăt că el cu o dorință așteaptă învățătură moldovenească și nu numai așteaptă, dar pricepe și chipul cum ar trebui pusă în practică treaba asta — tovărășiile luminătoare ale moldovenilor culți. Vasăzică, cine spune că moldoveanul nu dorește și n-are nevoie de învățământ pe limba lui, acela închide ochii ca să nu vadă adevărul vieții. Așa fiind, moldovenii luminați n-au decât să se pătrundă cu desăvârșire de conștiința datoriei lor morale și obșești și să înceapă lucrul luminător. (Va sfârși)


content:
Noi totdeauna lăudăm starea lucrurilor prin țările străine, nouă ne place să urmăm pilda noroadelor mai dezvoltate decât noi. Să căutăm, dar, cum apără aceste popoare sănătatea fiilor lor și cum pedepsesc pe acei oameni, care fac rău acestei sănătăți. În Arkanzas, în America despre miezul nopții, este un zacon, care nu dezleagă vânzarea țăhărcilor tinerilor pân-la vârsta de 16 ani, iar încălcarea acestui zacon se pedepsește cu un ștraf bănesc de la 2000 păn la 20000 de mărci. Tot așa pedeapsă trage și cel ce i-ar dărui unui băiat mai tânăr decât de 16 ani o țăharcă de tutun. În multe locuri din Norvegia vânzarea tutunului cu orișice prilej este oprită sub frica pedepsei, iar cel ce-i dă unui băiat o țăharcă, precum și băiatul care o ie, sunt judecați cu toată asprimea zacoanelor. Tutunul este adus în Europa în anul 1511. Multă vreme fumarea, tragerea tutunului se socotea ca un păcat de moarte. În Rusia pân-la vremea lui Petru cel Mare celora ce trageau tutun li se tăiau nasul și urechile. În vremea noastră în Rusia se fumează mai mult decât 8 milioane de puduri de tutun pe an. 3 milioane dintr-acest număr se pregătește în Rusia, iar celălalt tutun îl aduce de peste graniță. Noi ne plângem de neajunsuri, de sărăcie; noi căutăm a cui oare să fie vina sărăciei noastre, uitând că dacă suntem nenorociți, apoi aceasta-i numai vina noastră, iar nu a altora. Căutați la toți oamenii de prin sate și de prin târguri — mai toți țăranii de la cei mai mici pân’ la cei mai înaintați în vrâstă fumează; iar între oamenii cei ce, dragă Doamne, se numesc mai luminați, adeseori vezi și femei ușoare la minte, care fumează tot așa de mult, ca și bărbații lor. Pân-în vremea de față oamenii au socotit că fumarea tutunului este o petrecere nevinovată, nevătămătoare pentru sănătate și cam greușoară numai pentru buzunar. Acum știința dovedește că fumarea este tot așa de vătămătoare, ca și beția. Tutunul care îl fumăm are într-însul veninuri care intră în trupul omului prin plămâni. Fumul, care iese din arderea tutunului, are într-însul veninuri foarte puternice, ce se numesc nicotin, piridin, niccolin, acrime învinețitoare și veninuri mai slabe: acrime de cărbune, ammiac și altele. Fumul de tutun este vătămător pentru om din două pricini: mai întâi, el zgândărăște și vatămă părțile dinlăuntru ale gurii, ale nasului și ale căilor de răsuflare pân’ la plămâni — și toate veninurile, care se află în fum, trec în sânge și zdruncină tot sistemul nervilor. Iar fiindcă toate părțile trupului omenesc sunt pătrunse de nervi, apoi fumarea tutunului poate să vatăme și inima, și stomacul, și ochii, și alte mădulare. Din cele spuse iese că fumarea aduce mult rău sănătății noastre. Fumarea gunoiește plămânii. Fumul de tutun foarte strică și dinții. Dacă cel ce fumează pătimește de bateri puternice de inimă, dureri de cap, își pierde somnul, el trebuie să lepede cât de repede fumarea și, cu cât va lepăda-o mai degrabă, cu atât mai bine. Așadar, noi vedem că tragerea țăhărcii este o nevoie mare, cu care trebuie să luptăm, o boală mare, care cere cea mai îngrijită lecuire. Să căutăm acuma ce-i cântă tutunul buzunarului nostru. Punem că într-o casă și tatăl, și doi fii ai lui ori feciorul și ginerele fumează. Să luăm, de pildă, cel mai ieftin tutun de fumat. Un toc de tutun de acesta face 5 copeici. Punem că fiecare fumător fumează câte 2 tocuri de tutun — de 10 cop. Atunci cheltuiala lui pe un an va fi 5 ruble 20 de cop. Fumători de aceștia în fiecare sat pot să fie vreo 200—300 de oameni, iar cheltuiala lor luată împreună va fi 1040—1560 de ruble. Vom vorbi puțin și despre băuturi. Ori din care parte nu am privi noi băutura, ea este vătămătoare. Țara megieșă a Rusiei, Șveția, cincizeci de ani înapoi nu mai puțin decât noi a pătimit din pricina beției, dar școala, pe de o parte, și zacoanele aspre, care foarte greu pedepsesc pe cei ce, îmbătându-se, fac bucluc prin locuri obștești, iar cu atât mai mult tâlharii și hoții, care își fac nelegiuirile lor fiind beți,— au făcut aceea că în zilele noastre Șveția este o țară așa de trează, că rar mai găsești una ca dânsa. Pe lângă aceste măsuri au mai făcut lucrul lor luminător și mântuitor obștiile pentru lupta cu beția, care s-au înființat în Șveția într-un număr destul de mare. Noi trebuie să luăm bine seama la toate acestea, având în vedere că în fiecare an se săvârșesc mai mult de 16000 de nelegiuiri de către bețivi. Te apucă fiorii, când te gândești la aceasta,— o oaste întreagă de tâlhari și hoți! Aceasta trebuie s-o aibă în vedere mai înainte de toate preoții și învățătorii. Ei trebuie să lucreze împreună, mână în mână, la luminarea norodului, folosindu-se, pe lângă citirea cărților folositoare împotriva beției, de puterea cuvântului viu, care în gura lor, singurilor luminători ai țărănimii, este cel mai mare și mai puternic mijloc de luptă cu tot ce vatămă viața târgurilor și satelor noastre.


content:
„Nu beți băutură bețivă... că de vei da ochii tăi spre cap și spre pahar, mai pe urmă vei umbla mai gol decât pilugul. Și apoi vei fi ca cel mușcat de șarpe, din carele se varsă veninul“ (Pild. lui Solom. 23, 31—32) Iată la ce cale, creștinilor, aduce beția! Iată ce folos dobândește bețivul din beție! Că umblă mai gol decât pilugul și apoi, din pricina spirtului otrăvitor, se face ca cel mușcat de șarpe din care se varsă veninul. Așa ne spune nouă Sfânta Scriptură, care nimica strâmb nu vorbește, ci toate le vorbește drept și adevărat: că cerul și pământul va trece, iar din Scriptură un cuvânt în zadar nu va trece (Matf. 5, 18). Mulțime de curse întinde diavolul spre înșelăciunea și pierzarea oamenilor, dar din toate cursele lui cea mai rea și mai vicleană este beția, pentru că ea este rădăcina tuturor păcatelor, că cui este vai, cui sunt gâlceve, cui judecăți, cui necazuri și sfezi, cui zdrobire în zadar, cui sunt ochii urduroși — au nu celor ce zăbăvesc la beții și celor ce păzesc unde se fac ospețe,— zice Sf. Scriptură (Pild. lui Sol., 23. 29, 30). Cu bună seamă, ce rău nu este gata a face omul cel beat? Diavolul nimica așa nu iubește, ca beția și trândăvia; pentru că nimenea așa de ușor nu împlinește voia diavolului, ca bețivul. Și ce greutate este diavolului a înșela pe cel beat, care, fiind întunecat și înviforat cu tăria băuturii, nu poate să judece drept și care chiar și fără de băutură este destul de slab și neputincios spre judecată dreaptă, căci în păcate ne naștem și întru fărădelege ne zămislim (Ps. 50, 5). Fiind mintea noastră slabă, putem oare noi fără de greșeală să umblăm? Niciodată. Dar fiecare dintre noi cu mintea ne povățuim și în gospodăria noastră, și între oameni, și înaintea năcealnicilor, și înaintea Stăpânului Ceresc — Dumnezeu. De la minte se trage a fi bun ori a fi rău, a fi nenorocit ori a fi norocit, a fi în munca iadului și în desfătarea raiului, a fi cuvios și necuvios, una și alta de la minte se trage, dacă nu va strica-o omul cu fel de fel de păcate și mai ales cu beția. Patima beției nespus vatămă și sufletul și trupul, iar împreună cu trupul — și sănătatea. Sufletul îl vatămă, făcându-l neputincios pentru faptele cele bune și plăcute lui Dumnezeu, adică îl face neputincios pentru pocăință și prin aceasta îi gătește munca iadului. Trupul îl vatămă cu veninul băuturii, care, vărsându-se prin tot trupul omului, îi strică sângele și îi aduce bețivului slăbiciuni și boale, din pricina cărora se face neputincios și netrebnic și pentru gospodăria sa, și pentru obște, și pentru patrie și este nu mai mult decât o greutate pe pământ. Mulți zic că bețivul nici o stricăciune nu face altora. Cum nu face? Bețivul face stricăciune nu numai sieși, ci la mulți, pentru că, fiind căsătorit și având copii, soția lui și copiii totdeauna umblă goi și flămânzi. Crescând întru așa nevoie, copiii sunt siliți, neavând straie și mâncare, de mici a se deprinde cu amăgituri, cu cerutul, și dacă alții nu le dau cele ce cer, apoi se mai apucă și de furat și de alte răutăți. Așadar, bețivul este ca un voitor de rău copiilor săi! Iar obștii sale câte răutăți pricinuiește bețivul? Plătește el vreo dată dăjdia lui la vreme? Niciodată. Multe stricăciuni fac bețivii și trupului și sufletului lor, și copiilor săi, și la toata obștea unde trăiesc. Și încă mai îndrăznesc unii a zice că bețivului așa i-i dat de la Dumnezeu,— să fie bețiv. Tare greșesc aceia oameni cu așa cuvinte înaintea lui Dumnezeu. Se poate oare ca Tatăl Nostru Cel Ceresc să vreie vreun rău zidirii Sale? Se poate oare — izvorul bunătăților — Dumnezeu să-i deie unuia să fie bun și blagoslovit, iar altuia — sa fie bețiv, tâlhar, curvar, amăgitor sau altă răutate; Dumnezeu este preasfânt și preabun, dorind fiecărui om să fie cuvios și bun, la toți le voiește bine, pre toți îi cheamă la viața cea fericită. De ar fi însemnat Dumnezeu bețivului să fie bețiv, curvarului să fie curvar, tâlharului să fie tălhar,— apoi nu ar grăi Domnul în Sfânta Scriptură, că nedrepții împărăția lui Dumnezeu nu vor moșteni: nici curvarii, nici slujitorii idolilor, nici malachii, nici sodomlenii, nici furii, nici lacomii, nici bețivii, nici răpitorii (l Cor. 6,9—10). Vedeți acum că nici un fel de patimă rea nu este dată omului de la Dumnezeu. Tot felul de răutate de la diavolul iese, pentru că el este tatăl răutăților. Dumnezeu ne spune în Sfânta Scriptură nouă, că diavolul ca un leu umblă răcnind, căutând pe cine să-l apuce (l Petr. 5, 8). Se mai aud unii vorbind, că prin băutură se fac multe lucruri bune. Spune-mi, creștinule, cel ce vorbești așa, ce bunătate se face prin beție? Unde zice Sf. Scriptură, că prin beție să se poată face ceva bun? Sau pe mintea noastră cea întunecată cu beția o punem în loc de Scriptură? De multe ori se vede că dreptatea prin cinstea paharelor se calcă de cei lacomi la băutură; iar nedreptatea se îndreptează și se dezvinovățește. Cei mulți, văzând că nedreptatea sporește și se apără din pricina beției, iar dreptatea se calcă, se strâmtorește, se defaimă,— se fac și ei întocmai ca și cei ce nedreptățesc,— dar vai celor, prin care se smintește lumea, — zice Sf. Scriptură (Matf. 18,7). Arătându-vă după putință răutatea beției, vă sfătuiesc, fraților, să vă feriți de beție, ca de un șarpe ce mușcă, ținând minte în toată vremea, că bețivii împărăția lui Dumnezeu nu vor moșteni (l Cor. 6, 10). Amin.


content:
(Mai—octombrie 1913) Expoziția (vâstavka) din Kiev, care a avut loc în vara aceasta, prin bogăția lucrurilor scoase la vedere a înfățișat o priveliște măreață. După planul, ce s-a avut în vedere la început, ea a fost să fie numai o expoziție a țărilor de miază-zi a Rusiei, dar mai pe urmă acest plan a fost lărgit, și expoziția a primit numirea de „Expoziția fabricilor, gospodăriei sătești, negustoriei, științei și meșteșugurilor din toată Rusia“. Expoziția din Kiev a prins o bucată de loc destul de însemnată: toată toloacă numită Troițkaia în partea târgului, ce poartă numele de Bessarabka (de la numirea țării noastre — Basarabia) și, pe lângă asta, costișele dealurilor megieșe. Aici au fost 31 de pavilioane (locașuri pentru lucrurile scoase la privire) de ale comitetului expoziției și 132 de pavilioane ale fabricilor și caselor de negustorie din toată Rusia. Vederea de dinafară a expoziției a fost foarte frumoasă. De la poarta cea mare de intrat se începe o toloacă lungă, împodobită cu fel de fel de florării, verdeață, chipuri de marmură și izvoare de apă bătătoare în sus. De amândouă părțile toloacei erau pavilioanele expoziției, împodobite cu niște coloane (stâlpi) mărețe. În partea din fundul expoziției o scară mare de piatră cu 120 trepte duce în vârful dealului, unde să înalță mărețul pavilion al Zemstvei, zidit întrun chip vechi grecesc. Toată clădirea era împodobită pe din afară c-un rând de luminițe electrice, și seara, când se aprindeau aceste luminițe, te fermeca frumusețea. Tot așa și celelalte pavilioane. Expoziția a avut o mulțime de despărțituri, dintre care cele mai însemnate după bogăția lucrurilor, ce se afla în ele, sunt: despă rțitura mașinilor și uneltelor de gospodărie sătească, despărțitura negustoriei, despărțitura științei și a meșteșugurilor și altele. Despărțitura mașinilor la expoziție a prins un loc foarte însemnat: ea se afla într-un rând întreg de pavilioane. Aici au fost așezate mașinile uriașe de ale fabricilor lui Berman, Șvede și de ale altora, o mulțime de motoare de tot felul, automobiluri, locomobiluri, mașini de stins pojarul și multe altele. Dar deosebit de multe au fost mașinile și uneltele de gospodărie sătească: treierători și secerători uriașe, semănători de cele ce seamănă în rânduri, fel de fel de pluguri, teascuri pentru poamă și multe altele. Școala de tipar din Kiev a pus la privirea tuturor mașini electrice de tipărit, făcute cu mare iscusință. Dintre dânsele cea mai vrednică de luare-aminte era mașina de cules buchii pentru tipărit. După mașinile și meșteșugurile tiparului într-o clădire, acoperită cu sticlă, venea despărțitura negustoriei. Aici o mulțime de pavilioane, iarăși foarte frumoase, unde nu numai că se vindeau felurite meșteșuguri, dar se arăta și pregătirea lor împreună cu toate noutățile fabricării. Așa fiind, despărțitura asta era totdeauna plină de lume, ce năvălea într-însa cu sutele. Aici s-au putut vedea multe de toate. Zemstva din Veatka îți arăta o mulțime de lucruri folositoare pentru școala sătească, ieșite din meșteșugăria ei: culegeri ajutătoare la învățătură, meșteșuguri de știință și fel de fel de zugrăveli. Tot în despărțitura asta să găseau fel de fel de păsări și fiare umplute cu paie și făcute după chipul celor vii. Mai încolo — felurite lucruri ce-ți furau privirea: zugrăviri minunate, cutii făcute cu mare iscusință, războaie... Mai departe — flori, pietre scumpe din munții Uralului, instrumente doftorești. În pavilionul războaielor persiene, pe lângă războaie, erau puse vechile frumoase țesături și horboțele din Bruxelles (Belgia), care se prețuiesc cu zeci de mii de ruble. Din războaie ce-l mai frumos era războiul turcesc din curtea fostului sultan Abdul Gamid, ce face 18000 de ruble. Mai erau și alte covoare foarte frumoase, din care unele trăgeau la 9 puduri și făceau câte 7000 de ruble. După despărțitura războaielor veneau pavilioanele sticlăriei, tutunului, oțelului, cărbunelui de pământ și altele. Afară de aceste clădiri, frumoase la vedere, tot aici expoziția a avut multe așezăminte folositoare: iazuri cu pește, unde se arăta cum să se înmulțească peștele; pădurării, unde se puteau primi felurite lămuriri asupra pădurăritului, despărțituri de albinărit, mătăsărit și multe altele. În cele de pe urmă despărțituri era înfățișată și Basarabia noastră: albinăritul din ținutul Hotinului prin știubeie, hoștină de tot felul, ceară și așa mai departe,— și mătăsăritul din ținutul Izmailului; au fost câteva prosoape și războaie frumoase moldoveneș ti pe lângă țesăturile bulgărești. Dar îndeobște Basarabia a fost înfățișată puțin. Cel mai mare pavilion la expoziție a fost pavilionul Zemstvei. Aici să găseau o mulțime de lucruri făcute cu mâna. La intrare fel de fel de coșoalce, panere și panerașe, ieșite din meșteșugăria Zemstvei. Apoi o mulțime de mărunțișuri de lemn și de oțel, jucării, țesături și altele. Toate aceste erau aduse nu numai din Kiev și din gubernia lui, ci și din multe alte locuri ale Rusiei. Galeria din dreapta a pavilionului Zemstvei era prinsă numai de avuția Zemstvei din Kiev, ce ne înfățișa toate părțile lucrului Zemstvei: învățătura norodului, medicina, gospodăria sătească, meșteșugurile, lucrul stingerii pojarului și altele. Gospodăria sătească în toate părțile ei era înfățișată aici deosebit de bine. Grădinăritul, plugăria, albinăritul, mătăsăritul au fost arătate în toate amănuntele lor. Aici erau culegeri de jivini stricătoare ale grădinilor, apoi toate boalele lor, precum și chipurile de lecuit. În despărțitura învățământului câteva chipuri de școli de ale Zemstvei, o bibliotecă (adunare de cărți) mică de școală și altele. Pe lângă toate lucrurile de folos, ce le-a pus expoziția la vederea fiecăruia, ea a avut încă de grijă, ca după o umblare îndelungată oaspelui expoziției să nu-i fie urât. Pentru atingerea țintei acesteia (adecă pentru înveselirea musafirilor) expoziția a avut o despărțitură anumită, ce se numea „Orășelul de înveseliri al expoziției“. Aici se afla un teatru, o menajerie cu fel de fel de fiare și păsări rare și nevăzute, adunate din cele mai depărtate părți ale lumii. În apropiere se afla un pavilion numit „casa de haz“, îndată ce intrai într-o odăiță și te puneai într-un scrânciob, toată casa prin lucrarea unei mașini anumite începea a se învârti, așa că șezând în scrânciob ți se părea că te învârtești singur împreună cu odaia. Altă înveselire aflătoare la expoziție să numea „roata hazului“. Roata asta nu-i altceva decât mijlocul unei odăi rotunde, ce iarăși se învârtește. Doritorii se așezau pe „roată“, ea începea a se învârti și prin puterea mișcării toți cei ce ședeau erau împinși și aruncați în toate părțile, ceea ce făcea mare haz și veselie. Expoziția de dimineață pân’ seara era bâcsită de o mulțime de lume, ce năvălea la porțile ei, doritoare de a privi lucrurile ei frumoase și folositoare. Printre lumea aceasta au fost și mulți basarabeni.


content:
Am venit — a spus păr[intele] Mateevici — să întâmpin și eu această sfântă zi de 25 mai. (Aplauze.) Primiți, fraților, felicitările mele călduroase,— ale unui om care a luptat și el în trecut cu vorba și cu scrisul pentru luminarea neamului întreg. Primiți felicitările mele de moldovean și rugăciunile mele de preot către Dumnezeu, ca să ne trimită ajutorul său pentru un lucru atât de sfânt și de mare. Ca unul care vin cu toată dragostea mea în mijlocul d-voastră cred că pot să-mi îngăduiesc de a vă da unele sfaturi frățești. Mai întâi de toate să știți că: Unde-i unul nu-i putere La nevoi și la durere. Unde-s doi puterea crește, Și dușmanul nu sporește. Fără unire nu vom putea dobândi nimic. Deci să avem un gând, o inimă, un ideal! Al doilea sfat e acesta. Lucrul drept poate înflori numai dacă se întemeiază pe idei drepte. Cu mâhnire am văzut astăzi că între d-voastră nu toți sunt uniți asupra unor idei drepte. Unii se socotesc moldoveni, alții — cei mai puțini — români. Ei bine, dacă ați luat asupra d-voastră sarcina de a lumina poporul, apoi trebuie să dați poporului idei adevărate, căci altfel întreg învățământul e fără rost. Da, suntem moldoveni, fii ai vechii Moldove, însă facem parte din marele trup al românismului, așezat prin România, Bucovina și Transilvania. (Aplauze.) Frații noștri din Bucovina, Transilvania și Macedonia nu se numesc după locurile unde trăiesc, ci-și zic români. Așa trebuie să facem și noi! (Aplauze.) Asta nu însemnează separatism, căci și cei din Transilvania, și cei din Bucovina, și cei din America se numesc tot români. Trebuie să știm de unde ne tragem, căci altfel suntem niște nenorociți rătăciți. Trebuie să știm că suntem români, strănepoți de-ai romanilor, și frați cu italienii, francezii, spaniolii și portughezii. Aceasta trebuie să le-o spunem și copiilor și tuturor celor neluminați. Să-i luminăm pe toți cu lumina dreaptă. Al treilea sfat pe care vi-l dau este: să stați cu mare putere la straja intereselor naționale. Să trăim bine și cu străinii, dar să nu trădăm interesele noastre, căci altfel vom cădea pentru totdeauna. Dacă vom fi slabi în lupta pentru viață, vom fi înghițiți de cei mai tari. Să nu ne alipim la partide străine, care nu luptă pentru neamul nostru și să nu luptăm pentru interesele de clasă, ci pentru cele de obște, naționale. Și, în sfârșit, sfatul cel din urmă al meu e: să nu uităm norodul, țărănimea care a suferit atâta până acum! Să-l luminăm, să mergem mână în mână cu el, căci fără noi el nu poate face nimic, după cum nici noi nu putem face nimic fără el. Să-l îndreptăm pe calea adevărului, cu fapte, iar nu cu vorbe. Mântuirea țărănimii e în noi, și a noastră în ea. Rog pe bunul Dumnezeu și sunt încredințat că El ne va trimite ajutorul Său cel preaputernic pentru izbândirea lucrului obștesc. El ne va trimite fericirea neamului și a d-voastră. (Cuvântarea a fost îndelung aplăudată.) [În cursul ședinței a II-a Al. Mateevici a mai avut o intervenție:] N-avem două limbi și două literaturi, ci numai una, aceeași cu cea de peste Prut. Aceasta să se știe din capul locului, ca să nu mai vorbim degeaba. (Aplauze.) Unii zic că limba românească e franțuzită. Asta nu-i adevărat! Ce e drept, sunt și în România unii rătăciți în ce privește limba, dar trebuie să se știe că cel mai puternic curent acolo e cel popular în limbă și în literatură. Noi trebuie să ajungem de la limba noastră proastă de astăzi numaidecât la limba literară românească!


content:
Satul Zaim 6 octombrie 1906 Dragă domnule Ioane, Am primit scrisoarea d-tale și imediat m-am și așezat să-ți dau răspuns la ea, căci, deocamdată, n-am alte ocupații decât scrisul și cititul. Mare bucurie mi-a dat mie această scrisoare, mulțumită acelui ton călduros și cordial ce o pătrunde. Sunt convins că, cu toata rușinea la care am ajuns azi noi, băsărăbenii, ne trebuie mai mulți oameni de felul d-tale, și atunci Basarabia e scăpată de sclavie și poate cu dreptate visa la acel strălucit viitor de aur, ce i-a prezis poetul Bolintineanu și care, desigur, acolo, deja se împlinește. Însă la noi, în Basarabia, …parcă te iau fiorii, când începi povestea suferințelor poporului nostru moldovean și a acelor înjosiri, ce i-a fost scris să îndure. Însă poporul deja se deșteaptă; soarele renașterii a început să arunce și asupra românimii băsărăbene razele sale strălucitoare și înviorătoare. Și fără îndoială, la urma urmelor, cu ajutorul generoșilor și înțelepților săi conducători, și ea se va porni pe calea luminii și a propășirii, înfruntând toate piedicile. Mult ne mai rămâne de lucrat pentru atingerea acestui scop. Dar să ne fie lozinca noastră: să lucrăm, să lucrăm, să lucrăm. Trec la afacerile mele personale. Cunoștința cu d-ta îmi face mare și multă plăcere, și, la venirea mea la Chișinău, nu voi întârzia să mă văd cu d-ta. Foarte mă bucur că propunerea mea de a fi colaborator la „Basarabia“ poate să fie primită. D-ta scrii că ai citit articolul meu Preoțimea și poporul. Sunt interesat de va merge el la publicare sau nu, căci am pus în el multă speranță. Îmi pare că tipărirea lui e refuzată, căci nu-l văd în numerele ultime ale „Basarabiei“. Redacția o fi găsit că chestiunea discutată în el n-are mare interes și nu corespunde trebuințelor ei; ori poate nu i-au fi plăcut condițiile bănești. Nepublicarea acestui articol foarte m-ar descuraja. În tot cazul, te rog cu insistență, dragă domnule Ioane, să mă înștiințezi despre soarta lui, cum și a traducerii mele Primejdia, nu de mult trimisă la redacție — măcar printr-o simplă carte poștală. Mai am de vorbit în scrisoarea asta despre condițiile colaborării ce mi le comunici și vreau să-mi exprim părerile mele personale în această privință. D-ta zici că trebuie să știu de ce fel de materie are nevoie redacția. Eu cred că autorul trebuie să fie liber în alesul subiectelor pentru scrierile sale. Numai cu această condiție ele pot prezenta ceva însemnat. Aici pot chiar să-ți spun ce fel de scrieri am de gând să public în „Foișoara Basarabiei“. Ele vor avea un titlu comun, Scrisori către frații moldoveni sau cumva în acest fel, și prin forma lor vor fi niște articolașe cu caracter amestecat, pe jumătate nuvele, pe jumătate scrieri cu caracter publicistic. Negreșit că, pe cât posibil, voi publica și alte articole, după împrejurări. Îmi permit să vă încredințez că sunt în curentul evenimentelor vieții contemporane ce se petrece în Rusia și la noi în Basarabia, cu toate că nu trăiesc acuma la Chișinău, ci în Zaim, inima Bugeacului. La Chișinău voi fi la 20 octombrie curent. Încă o rugăminte: mă rog, de veți avea timp liber, să-mi scrieți despre condițiile bănești ale colaborării și, de vă va fi îndemână, să-mi trimiți niscaiva cărți românești, căci acuma sunt lipsit de plăcerea citirii în românește. Toate care le am sunt citite de vreo câteva ori. La Chișinău ele vor fi înapoiate. Adresa mea: Poștovaia stanția Caușani, selo Zaim, Alexeiu Matveeviciu. Iertați că vă supăr și rămâneți cu sănătate. Al. Matveevici Arhivele Basarabiei , an. IV, nr. 2, aprilie-iunie 1932, p. 114—115


content:
10/IV 1913, Kiev Stimate domnule, La scrisoarea colegului Berechet adaug rândurile mele personale. Sunt român din Basarabia, „studențesc“ la Academie de la 1910, când am absolvit Seminarul din Chișinău. Mă aflu în anul al III-lea, în ajunul tezei de licență (pe rusește, „candidăție“). Din copilărie am avut multă dragoste pentru poporul părinților mei, ignorat de stăpânii săi de astăzi și de știința lor oficială chiar până la tăgăduirea existenței sale etnice și până la confundarea lui ba cu tătarii ba cu țiganii. M-a atras totdeauna [cu] o putere deosebită folclorul românilor noștri, datinile, poveștile strămoșești, frumoasele legende și cântece poporane... Am și scris câte ceva prin ediții rusești și românești din Basarabia (ziarul „Basarabia“ din 1906—1907). Dar nevoia cea mare mi-a fost că n-am avut cărți trebuincioase spre călăuză. Am fost cu totul izolat de literatura folcloristică din Regat, de bogatele culegeri ale părintelui Marian, de cercetările adânci ale dlor Șăineanu, A. și O. Densusianu și alții, dintre care și acum multe le cunosc mai mult pe nume. Îmi aduc aminte uimirea ce m-a cuprins când am văzut întâmplător în Basarabia, într-o casă de buni români, culegerile voluminoase ale păr. [intelui] Marian. Am rămas împietrit. Nu-i nici de minune când îți aduci aminte că chiar un Eminescu popular e rara avis în Basarabia. Foametea de cărți în limba mumă la noi e de nedescris. Știința rusească, ce se interesează de limba și cântecele „ciuvașilor“ și „calmâcilor“ de la Ural și a mongolilor din Rusia asiatică, nici nu-și bate capul de „moldovenii“ basarabeni (cuvântul „româ n“ la noi nici nu se mai întrebuințează: rușii cred că „români“ și „moldoveni“ sunt două vițe cu totul deosebite), ce sunt pentru dânsa o adevărată „țară necunoscută“, care nu este nici vrednică pentru cercetări sistematice. Tot ce s-a scris despre noi în rusește, sunt câteva dări de seamă statistice, câteva lucrări întâmplătoare de slavistică română și de istorie bisericească, și acele se datoresc nu rușilor, ci românilor basarabeni. Cât pentru etnografie și folcloristică, aproape nimic. Asta totdeauna mi-a întărit îndemnul meu de a lucra anume în această sferă mai mult decât pe tărâmul popularizării istoriei noastre naționale, de care eu, de asemenea, mă ocup. Asta mă face și acum, la alegerea subiectului de teză, să mă opresc asupra Elementelor religioase ale folclorului moldovenesc și să mă îndrept către bunătatea d-tale cu călduroasa rugăminte de a mă înzestra gratis cu edițiile Academiei Române folcloristice și privitoare la folclor, spre executarea cuvenită a acestei lucrări științifice. Cele mai necesare cărți sunt toate operele lui Marian, Șăineanu, Gaster, Densusianu și alți folcloriști, precum și „Analele Academiei Române“, cu articole corespunzătoare; asemenea culegerile de literatură poporană, apărute în Regat, peste munți sau în Bucovina. Pentru chestii generale mi-ar trebui și lucrările istorice ale lui A. D. Xenopol și B. P. Hasdeu, precum și Etymologicum Magnum al acestuia. Alesul celorlalte lucrări și culegeri, precum și însemnarea scrierilor și culegerilor, apărute în alte ediții, pentru ca să mi le procur cu spesele mele, aștept de la competența și bunăvoința dumitale. Teza propusă va fi tipărită de mineîn rusește în Kiev și românește în Basarabia (în Chișinău). După terminarea ei, toate cărțile, ce acum vă rog să mi le trimiteți imediat mie, vor fi trecute de mine în proprietatea Bibliotecii Academiei noastre, ce este foarte săracă în ediții românești, cu toate că românii din Regat și din Basarabia niciodată n-au lipsit dintre studenții acestei Academii. Vă rog, stimate domnule, să va grăbiți cu trimiterea sau cu răspunsul. Am la dispoziție un termen foarte mărginit, numai 2 săptămâni. De nu voi da până atunci răspuns sigur despre subiectul ales,— iar fără nici o carte românească nu-l pot da, — atunci va trebui să aleg ex officio alt subiect nedorit și neinteresant, ceea ce ar însemna pentru mine o crudă dezamăgire. Primiți, vă rog, asigurarea viilor și călduroaselor sentimente de stimă și devotament. Alexe Mateevici Student al Academiei Spirituale din Kiev P. S. Cu nerăbdare aștept răspuns. Viața Basarabiei , an. IX, nr. 11 — 12, noiembrie—decembrie 1940, p. 722—724


content:
A. Mih. Mateevici Kiev. 8. V. 1913 Mult stimate domnule, Colecția volumelor „Șezătorii“ și cărțile d-voastră, trimise mie de d-ta, am primit-o acum vreo săptămână. Iertați că nu v-am răspuns până acum, fiind ocupat cu examenele. Va aduc călduroasele mele mulțumiri pentru acel răsunet viu ce l-a găsit în inima d-voastră dorința și năzuința mea de totdeauna de a lucra în câmpul etnografiei și folcloristicii române. M-am bucurat nespus văzând că și noi, moldovenii basarabeni, nu suntem cu totul uitați de frații noștri cei mari și orișicând putem să ne gândim la încurajarea și sprijinul lor moral. Volumele trimise îmi sunt de mare trebuință, de asemenea trebuință mi-ar fi și cele ce lipsesc... N-ai putea oare d-ta să-mi arăți modul prin care aș putea să mi le procur? De asemenea, mult m-ai îndatora, dacă mi-ai face cunoscute prin însemnare toate lucrările străine (franceze, germane și engleze, ba și ale noastre, afară de edițiile Academiei) despre folclorul românesc sau conținând paralele folcloristice din literaturile populare ale popoarelor romanice și germane. Călăuza unui folclorist, precum sunteți d-voastră, voi primi-o cu adâncă recunoștință. Mi-ar mai trebui o bibliografie exactă a lucrărilor dlui Weigand de valoare limbistică și filologică. Cred că mi-ai putea cel puțin arăta de unde pot s-o aștept. Cât pentru folclorul nostru basarabean, el m-a interesat, precum am și spus în scrisoarea către vrednicul de toată stima dl Bianu, din cei mai fragezi ani. Culegerea lui ar fi un lucru foarte de dorit. Fiind însă seminarist, am cules și eu ceva, dar mi se pare că caietele cu culegeri (unele au fost tipărite anonim în ziarul „Basarabia“ din Chișinău) mi-au fost răpite de un coleg, iubitor și el de literatură populară. Trebuie însă să fac o observație că, pe cât am făcut până acuma cunoștință cu lucrările părintelui Marian, folclorul nostru este aproape identic cu folclorul moldovenesc și al Bucovinei, ceea ce nici nu-i de mirat. Spre nenorocire, în vremea de față n-am putință să mă ocup de culegeri, fiind nevoit să-mi opresc atenția asupra studierii și sistematizării materialelor deja adunate în România. Când voi fi liber, voi culege cu dragoste, dacă va da Dumnezeu și voi trăi în Basarabia. Folatoff a scris nu despre cântece, ci despre basme moldovenești din Basarabia (vezi Arbore; p. 771), tot acolo un articol Despre cântece moldovenești — anonim (nr. 31868, Arbore, 777). M-oi stărui să le găsesc aceste cântece și să le traduc. Primiți mărturisirea celor mai vii și călduroase simțiri. A. Mateevici Viața Basarabiei , an. IX, nr. 11— 12, noiembrie—decembrie 1940, p. 724—725


content:
Dragă frate, Ce tăceți și nu-mi scrieți nimic? Sunt dornic să știu tot ce se atinge de voi și de lucrul nostru. Am citit că schimbați numele revistei. Scrieți-mi despre toate; nu pot și nu vreau să fiu în neștiință. Iertați că scriu pe scurt, fiind întors la Kiev, sunt foarte ocupat. Degrabă voi fi liber, atunci vă scriu pe lung. Fii așa de bun, frate Simioane, scrie-mi adresa lui Ciobanu, vreau să-i scriu lui din pricina unei vajnice trebi. Vă sărutăm pe toți împreună cu Berechet. Al vostru frate, Alexe Mateevici [5/IV 1913, Kiev] Paul Vataman, Figuri sorocene, p. 42 Dragă frate, Mulțumesc pentru răspunsul repede, ce l-am primit ieri. Suntem foarte bucuroși — eu și Berechet — gândindu-ne la starea lucrurilor noastre naționale din Basarabia, ce arată semne de viitor bun și rodnic. De-ar da numai Dumnezeu ca semnele acestea să crească din scânteiuțe și steluțe mititele într-o flacără mare, mare, ca această flacără să ajungă „Sfântul Soare“ al basarabenilor noștri, adevăratul soare al luminii și al dreptății. Fie ca într-acest Paște, Hristos cu adevărat să învie pentru neamul nostru cel „răstignit pe cruce“, cu adevărat și pentru totdeauna. Așa îmi dorește inima. De la dorințe, trecem la rânduiala zilei. Gazeta lui Constantinescu — m-a băgat într-o mirare bucuroasă. De unde s-a luat? Cu ce mijloace se scoate? Parcă nu auzisem nimic de ea, fiind la Chișinău. Foarte aș dori să știu amănuntele. De ce știi, scrie-ni-le, trimițându-ne și numărul apărut. Berechet vrea să scrie despre ea o corespondență la „Neamul românesc“ al dlui prof. N. Iorga, precum și despre lucrul nostru. Numele nou al revistei mi-a plăcut. Îi mai scurt și mai potrivit. Berechet făgăduiește să scrie ceva, de va avea vreme, iar eu n-o am. Sunt ocupat cu scrierea tezei semestriale și cu alegerea tezei de licență, pentru anul viitor. Vreau să scriu despre Elementele religioase în poezia moldovenească populară — și de aceea te-am întrebat de Ciobanu. Vreau să-i scriu să-mi trimită cărticelele sale despre Maica Domnului, precum și cărțile românești folositoare pentru această teză. Va vrea sau ba? Te-aș ruga și pe mata să-i scrii ca să-mi dea tot ajutorul trebuincios în acest lucru, chiar și cu sfaturile despre metoda lucrării și despre literatura trebuincioasă în alte limbi. Cum îi numele lui părintesc? Asemenea, fii bun și-mi comunică adresa exactă a lui Pelivan, ca să-i scriu și lui. Cât pentru traducerile mele poetice, apoi neavând acum putință să fac traduceri noi, pun la dispoziția d-voastră cele din „Lumină- torul“. Cât veți putea, tipăriți. Vara voi fi slobod și voi lucra din răsputeri. Salutări și sărutări dlui Halippa și tuturor fraților de luptă. Nădăjduiesc la răspuns tot așa de repede. Al. Mateevici [10 aprilie 1913, Kiev] Paul Vataman, Figuri sorocene, p. 42—43


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV I [ modifică ] Începe carnavalul! și-n salele bogate Se cerc artiști și muzici plăceri mai noi s-arate, În nouă veselii! O! ce de griji acuma la nouă toalete! Ce visuri dulci, frumoase, în junele cochete! Ce mii de bucurii! Fetița tot visează la flori, l-a ei ghirlantă, La gaza cea subțire, la rochia-i elegantă Și la ai ei cercei; Gândește la răspunsuri, la grații, la cuvinte; Își râde în oglindă de loc ce-și pune-n minte Ceva ce-i place ei. Corsetul aci-și pune; își cearcă iar rochița, Pandlica care-o prinde, - săracă copilița! Viața-i e romanț! O! cât a să mai joace! Ce bine a să-i vie Și păr și rochi, pandlice, buchet de iasomie La sol în contra-danț! Mulțime de machine prin case de neveste! Fămei și croitorii abia le prinzi de veste Când vin, când se strecor! Părinții schimbă cifre în foile de zestre; Galanții-n neastâmpăr citesc pe sub ferestre Bileturi dulci d-amor. O! câte case nouă și câte case sparte! Ce visuri își mai face bătrâni și juni în parte În lungul carnaval! Tot fierbe-n capitală! și lumea își propune Un lanț de fericire, un șir de lucruri bune De la întâiul bal! Voi, câți vă râde soarta! gândiți că-n aste zile Stau sub pământuri, ocne, prin temniți și exile Atâți nevinovați, Pe care pizma, ura și neagra calomnie I-au părăsit cruzimei, și oarba tiranie Îi ia necercetați! II [ modifică ] Când armăsarii voștri, cu coama lor pletoasă, Alerg și scapăr iute p-o gheață-alunecoasă, Ca fulger, ca năluc; Și lângă drumul vostru, - o! tremură în cale Un biet bătrân ca iarna, cu piept, picioare goale, Flămând și fără suc; S-oprește, -și ia căciula, spre voi mâna întinde, Și trista lui cătare în rugă se aprinde Văzând că nu-l vedeți; Și tremurându-i barba, spre ceruri mormăiește; Când sania din urmă de ziduri îl strivește; Voi treceți și râdeți! Nebunilor ce sunteți! Vă pare că e o glumă Un cap strivit de ziduri, un om ce se consumă De foame și de frig! Vă pare că e glumă când cruntă disperarea Și țintă către ceruri; - vă râdeți voi de starea Victimelor ce strig: ..................................... ..................................... III [ modifică ] Când o căldură dulce, samururi, catifele, Sub draperii bogate de stofe, de dantele, V-adoarme p-un divan; Când mii lumini ascunse în lampe colorate Resfrâng și vă-nmulțește-n oglinzile-ardicate De jos până-n tavan; Ș-o copiliță dulce, râzândă, grațioasă, În reverențe intră ușoară și frumoasă Ca și un îngeraș, - Și după ea un june măreț, voios și tare, Cu fața vie, plină, cu fruntea-ntinsă, mare, Și șed p-un scăunaș; Când vă vedeți într-înșii pre voi miniatură, Și gest, organ, accente, oricare a lor trăsură E-a voastră, - îi iubiți! Își vede muma soțul, și tata iar soția; Și știți c-aveți mijloace, vă iartă avuția Să-i faceți fericiți; Oare gândiți atuncea că poate-n altă casă Au doi bătrâni o fată, tot astfel de frumoasă, Dar e trăită rău; Și plâng, căci mâine poate copila o s-apuce O cale... n-au de hrană; și viața este dulce, C-așa va Dumnezeu. IV [ modifică ] Când cina vă așteaptă în sala de mâncare, Și-n giurul vostru vase cu flori mirositoare Vă-mbată de miros; Când ochii vi se pierde pe mese încărcate D-argint, de porțelane, cristale tot-săpate, C-un viu foc luminos; Și când pe masa voastră cea plină de legume Ce globu-ntreg produce, d-esențe și de spume, De vinuri spumegând, Vedeți îndestularea ce cară, grămădește, Ș-un șir de servi în prajmă ce-alerg, vă ocolește Punând și ardicând; Atunci, atunci gândit-ați că lângă casa voastră Este-o căsuță veche și spartă, mică, proastă; Și crivățu luând Hârtia din ferestre, un viscol o petrece, Bagă în ea zăpada; e frig într-însa, rece, Căci toată e în vânt! Gândit-ați vre o dată c-aci-n astă cocioabă, O văduvă săracă, bolnavă, goală, slabă, Cu șase copilași, Stau în ocol pre vatra abia cu un tăciune! L-e frig, l-e somn, l-e foame și pic de slăbiciune, O, mult sunt drăgălași! Când unul dintre dânșii ardic-o mânușiță Scuț roșie ca racu, și-i zice: "Măiculiță, Te scoal', nu mai dormi! N-e frig și ne e foame; te scoal'! fă focu mare! Dă-mi pâine! Pune masa!' și ea,-n delir, tresare! Nu poate a-i mai minți. Se scoală,-și smulge părul și iese pe zăpadă, Și vede casa voastră în veci tot în paradă, În veci în veselii: Ferestrile-ndoite ce crapă de lumină Și vesela-vă umbră râzândă, dulce, lină, Săltând în bucurii... Curând! Dați în genunche! Uitați! O! piară slava! Blăstemele s-azvârlă, precum s-azvârlă lava Ce-o varsă un vulcan! O! Tremurați! căci glasu-i în ceruri e puternic! Mai greu decât sentința cu care un nemernic Strivește un sărman!


content:
Și iacă-mă pe vârfuri ararea străbătute, Și unde achilonii locașul lor își pun. Dar nici o vegetare! A iernelor trecute Ninsorile, prin râpe, grămezi, grămezi s-adun. Nici mușchiul nu se ține pe cremenea lucioasă Ce-o zvântă vijelia în drumul său trecând. O! nici un semn de viață! nimica nu trăiește, Decât p-un colț un vultur lumina ațintând. Și corbi, afund în vale, de carnivore doruri Împunși, se-ntrec și plană, - vr'un hoit și-au însemnat, Sau paseri d-alte paseri mai tari ucise-n zboruri, Sau fiare ce-alte fiare mai tari au sfâșiat. Pe a căruntă stâncă ș-adesea porfirie, Se sparg, se primblă norii, troienii mișcători, Și raza dimineței, d-un soare ce-a să vie, Aduce salutarea la vârfuri peste nori. Departe, pe o creastă de culme lung întinsă, Se-nșiră, fără număr, molifți ieșiți din nor, Și-n pompă militară, c-o frunte neînvinsă, Îmi trec pe dinainte cu uniforma lor. În văile afunde, a nopții locuință, Coboară-n șiruri brazii spre râul zgomotos Ce spumegă, se luptă, în repedea-i silință Și cade, se sfăramă p-adânc prăpăstios. Pe poalele de munte, colnice înverzite Pe care-mbrățișează pâraie șerpuind, Albesc mulțimi de turme ici-colo risipite, Și buciume din stâne s-aud pe vânt venind. Și erghelii, cireade, păduri, livezi, corneturi Pe coaste, prin vâlcele, când jos și când mai nalt, Ca frunze, umbrulițe pe niște largi bucheturi, Și drumuri, potecuțe, - cordele-n câmp de smalt. Câmpia e adâncă, și sate semănate, Orașe ici și colo pe râuri se întind, Și muncitori și holde pe brazdele arate Abia le prinde ochiul pe peisagi umbrind. Departe, mult departe, Danubul lat albește, Și dincolo de dânsul stă Emul încruntat; Cu el pare Carpatul din când în când vorbește; De Tisa parcă-i spune, de Nistru depărtat. Întinsă panoramă ce-ncet, încet se pierde, În care se înmoaie, se sting și se-nfrățesc Colorile d-a rândul, din cel mai închis verde Până-n rozoșii aburi ce razele-auresc. În urmă-mi catedrale de talii uriașe Ce din tărâmuri fierte potopul a zidit, Se-ntrec și își înalță cărunte și golașe Mulțimi de turnuri gotici în cerul azurit. Aeriane stavili ce taie Firmamentul, Pe care bat în frunte furtunele trecând; Domenuri largi de iarnă pe care Orientul Îmbracă în tunice de purpuri luminând. Sub strate de zăpadă ce timpul înnoiește, O strată se întinde de colți adânci shistoși, Coloanele ce timpul smerit le ocolește, Din care ies gigantici butingii monstruoși. Ca monstruri legioane ce se târăsc, se-nvită În aer să răsufle de unde sunt striviți, Și-n forme mari, schidoale, ce arta nu imită, Se-nșir pe sub prăpăstii când negri, când plăviți. Palaturi milioane din vârstele titane, Pârlite, ruinate, stau negre încruntând, Rămasuri tari, semețe, antideluviane, Ce-și râd de timp, de secoli, vecia străbătând. P-aicea uriașii ai Daciei cei crude Săgeata otrăvită zvârlea din mal în mal, P-aicea umbla umbra lui Zamolx ce s-aude, P-aici încura calul viteazul Decebal. Dar unde e poetul ce poate da o seamă De toată majestatea clădirii în eter? Cine-ar putea să spuie această panoramă? Prin vorbe cine poate s-arate-acest mister? Eshil le-ar zice iaduri, adâncuri sfărâmate, În care el privește pe Jupiter trăsnind, Giganți și Ecatonhiri, Titani care îl bate, Zvârlind în ceruri munți, și p-Adis greu rănind. Pe Leaota noroasă ce ochiul n-o pătrunde, Lungit, ca un alt munte, ar da pe Prometeu; Pe crivăț ne-ar aduce și gemete afunde, Și zgomotul ce face vulturul din Orteu. În largi domeni de brumă ce soarele-aurește, Un Osian ne-ar spune c-eroi aci conjur; În tronuri de porfiruri, o fiică că iubește Un june erou mândru cu ochii de azur. Dar însă acum nu e nici bardul Tesaliei, Ce vede zbârlind munții acel imens Titan, Ce-aude umblând Scila pe vântul Siceliei; Nici al Scoției bardul, bătrânul Osian; Profeții de ai Iudeii ce pot să compareze Troienii de calcair, graniții ascuțiți Cu capete aprinse mergând să adoreze, Cu trâmbe înzeite de preoți și leviți. Căci nu ai vrut, Stăpâne, la dreapta-ți împărțire S-atingi și a mea frunte cu sânta mâna ta; Tu nu ai vrut în pieptu-mi să sufli înzeire, Tu n-ai vrut să-ți fiu preot, la lume-a te-arăta. Însă-ai plantat în mine credința, contâmplarea, Tăcuta admirare a drepților de sus; Ai pus în mine-Amorul, Speranța, Adorarea, Ș-ai încuiat Eternul în slabul tău supus. O, cât de mult slăbește cu spusul o credință! Cât e de trist și veșted amorul cel trezit, Și cât de mult își pierde obiectul de dorință Când omul ce-l adoară d-aproape l-a privit! D-aș fi putut a spune întreaga mea simțire, D-aș arăta vederii orice aș contâmpla, Când mă cobor în sine-mi, în ore de mâhnire, Ca ce fel de senzații aș mai putea afla? ............................... * Se schimbă decorarea. Cortine aburoase Se-ntind, se trag, ș-un munte ascund cu al lui cer; Îl lasă-apoi p-acela, se pierd și, neguroase, Se-ntorc și se-ndesează ca munți în vag eter. Se leagănă, s-oprește, se lasă, se destinde; Vederea se închide și totul e blocat: Nu vezi ceea ce pipăi, și fulgerul s-aprinde, Alunecă, și cerul apare despicat. Și zgomotul pe urmă-i cutremură-n tărie; Eco îl prelungește departe revibrând, L-amestică, confundă... e noapte de magie? E vreun cor de demoni sabatul lor serbând?... E caos universul și ceața umezește; Mici părticele umezi dau răsuflarea greu; Dar negura cu-ncetul se trage, se rărește, Și raza, într-o clipă, arcează curcubeu. Pe vârfuri e lumină și razele curate; Dar norii greu se scutur pe văile adânci; Mai trec vr'o cinci minute, și râuri turburate, Șiroaie rupând fagii, i-azvârlă peste stânci!... Și cât e de mic Omul când s-află pe un munte! Ce slabă-i e ființa în urlet d-element! Se vede cum se pierde la norul ce-a să-ncrunte; D-o linie greșeală, și piere-ntr-un moment... Din astă nimicie în care el se crede, Pierdut în elemente, un punct microscopic, Suflare de insectă ce nici chiar el se vede, O particulă-a brumei pe val oceanic, Se simte totd'odată că nu mai e nemernic; E mare cât și lumea, nu-ncape-n firmament; Dă mâna cu principul al Totului puternic; E univers gândirea-i; amoru-i, element. În el e și registrul epocelor trecute, În el e și putința natur-a scormoli; L-ascultă elemente, se-njug, sunt prefăcute La semnul mânii sale, la ce va chibzui. El are facultatea Tăria a străbate, A măsura eterul, a-l strânge, compacta, A descompune corpuri, și globuri depărtate S-aținte, ș-a lor lege s-aplice la a sa. Ființă mult schidoală! insectă gânditoare! Piticule gigantic! furnică creator! O rază-ți numai poate cu-ntregul să măsoare Și tu întreg, - nimica!... un vierme târâtor. De ce oare Puterea acea nemărginită, Puterea creatoare, a Totului princip, Zdrobită-n mici scânteie p-atomuri risipită, Se-nchină și ea soartei slăvită-n acest chip? Și cum ea poate toate până a nu se-mparte, Ș-o dată împărțită, puterile-i se stric? De ce e nimicită, d-al său întreg departe, Ș-atunci își ia puterea când intră în nimic? Fatalitate! - Basta! - Blestem îți e dorința! Așteaptă, trufaș vierme, când viermii te-or mânca; Așteaptă-ți neființa, de vrei să-ți știi ființa! Sau intră în nimica de vei să fii ceva! - Pegasu-ți nu e-n stare acolo a străbate, Ia-ți cal apocaliptic, ș-atunci vei izbuti: El singur știe drumul ce nu se mai abate; Ș-atunci vei afla taina, - nimic când nu vei ști. ...................................... ...................................... Eu las pe ast calcair cu formă omenească, P-ast uriaș ce-nfruntă răstimpii pământești, Martur eternității în bolta cea cerească, O literă străină științei omenești! Acel ce va străbate pe astă înălțime Unde un geniu vine, vedenie de vis, Și smulge muritorul pe aripi de lucime, Pătrunză el arcanul, - citească ce n-am scris.


content:
„De ce slăbești, copilă? De ce-ai îngălbenit? De ce de joc ți-e silă Ș-atât te-ai ofilit? Te știu de vorbitoare, La danțuri tu-ncepeai, Și noaptea-n șezătoare Pe toate le-ntreceai. De ce d-a ta cosiță Acum tu nu-ngrijești? Spune-mi, spune-mi fetiță, Ce ai de pătimești? Ce, tată-tău te bate? Îl știu a te iubi. Au va în alte sate A te căsători? Ce-s buzele-ți pârlite Și pieptul tău rotat De pete-nvinețite? Stăi: cine te-a mușcat? De ce plângi, copiliță? Dorești vr'un călător? O, ce păcat! Fetiță, Eu crez c-ai zburător!” „Așa e, vecinică; Așa gândesc și eu. Un june... Oh! mi-e frică!... Îl văz în somnul meu. M-apucă, mă trudește, Și eu cu el mă joc; Mă strânge, mă ciupește, Mă mușcă plin de foc. Pe pieptul meu s-apasă Și eu de gât l-apuc, Dar ziua când să iasă, El piere ca năluc.”


content:
Nous naissons, nous vivons, bergère, Nous mourons sans savoir comment; Chacun est parti du néant: Ou va-t-il?... Dieu le sait, ma chère. Voltaire Prieteni! priviți zidul acela chinezesc, Și templii, elefanții, colosuri egiptene, Pagode suterane, pagode indiene, Ce se mai lupt cu timpul ca neamul omenesc, Și spuneți, unde-i omul ce-odată le-a zidit? Priviți Memfis, Efesul, priviți Babilonia, Cetățile gigantici din Indii și Asia, Cui vreți a le ști vârsta din stilul ce-a pierit! Priviți! Sidonul, Tirul ce pe profeți au dat; Gândiți l-a lor putere, pe lumea cunoscută; - Cătați-le-ți ruina! A! este prefăcută 'N acele elemente din care s-a creat! Oari unde e mulțimea ce-atuncea le mărea? Și unde l-e comerțul? Unde le e oștirea? Unde le este legea? Ce s-a făcut mărirea, Știința, avuția ce-atunci le înflorea? Mirați-vă-ți acuma de cărămida lor! Împleți-vă-ți muzeul de săpături, inscripții! Cătați chei d-alfabeturi! Croiți-vă-ți descripții! Râdeți d-a lor credință, de epopeea lor! Trei mii de ani vor trece si alți pitici turbați Vor popula deșerturi acuma neumblate. Ca mâine Paris, Londra pe pietrele surpate, 'Și vor spune epopeea la altfel de-nvățați. ................................................... ................................................... ................................................... ................................................... Ca mâine-n aste templuri, palaturi și cetăți, Locaș al veseliei, al pompei, al trufiei, Săracul unde-ațintă p-ăl beat de bucurie Și unde desfrânarea se-mbată-n nedreptăți, Castori or să s-adune; maimuțele, jucând, Or să se strâmbe-n cioburi din lustrurile sparte; Și bufnița, ciovlica, țipând p-un colț departe, Vor trage prin palaturi haitic de lupi urlând...


content:
Te privesc, și urcă De dragoste aprinsă, Până la buzele mele inima. P. Sutzos I [ modifică ] Și ce-ar fi poezia Când n-ar fi frumusețea? Ce-ar fi ș-un muritor Când n-ar simți amor; Ce-ar fi și veselia Când n-ar fi tinerețea; Ce-ar fi niște comori La cei din închisori; Ce-ar fi mărețul soare La cel ce vederi n-are Sau geme-n chinuiri; Ce-ar fi o moștenire, Ce-ar fi o fericire, Ce-ar fi a ta iubire La cel fără simțiri. II [ modifică ] Albastra ta privire E-atât d-atingătoare, Ca și un cer senin Ce scoate un suspin Din cel ce-n absorbire, Își uită ce îl doare. Spre cei ce-i arunca Dulcea cătare-a ta, - Abstracție-n simțire, - Își pierd a lor gândire; In tine toți trăiesc. Răcoarea cea de sine Ce-n preajmă-ți simți că vine, Ast vânt ce tragi în tine, E suflet omenesc.


content:
Mâine și iar mâine; și de mâine, mâine; Astăzi e durerea, mâine fericirea: Astfel crede-acela care n-are pâine, Astfel și bogatul: Toată omenirea Crede și așteaptă mâine-ntr-ajutor! Dar ast mâine oară când se ispravește? O, ce rătăcire! Mâine, e vecia. Astăzi, este viața, cât omul traiește: Astăzi, e-ntristarea; Mâine, veselia: Viața, este vrajbă; Moartea, e amor.


content:
Ai vrea, precum se vede, să-ți mai aduci aminte D-acea miniatură a sexului frumos, D-a ei vioiciune, spirituasele-i cuvinte, D-ocheada cea focoasă din ochiu-i amoros; De ochii ei cei negri ce-ar sparge o-ntristare A lumii toată în doliu, d-acel surâs ceresc Ce veselește lumea ca ziua de sărbare, De gestele-i vioaie și timbrul îngeresc; De buclel-ebenine, lucioase și flotânde Pe sânul d-alabastru, ca aripe de corbi Ce fâlfâie pe bruma ninsorilor căzânde Cu toată răsuflarea-i ce tu în drag absorbi? – Pleca când am văzut-o, și tremuram de frică; Căci inima-mi sta gata cu dânsa a zbura. Purta pe piept o cruce, o cruce mititica, Pe care și evreii părea c-ar săruta. 1840, mai 26


content:
The proper study of mankind is man. Pope Popor, faceți loc! trece-un călător! Un sfeșnic înainte ș-un preot după dânsul; De săraci se duce un trist coșciug de lemn. Înfășurat în trențe, un corp este într-însul, Lacrime sau doliu tristarea nu însemn. - Cei mari, vă plecați! trece-un cerșetor! Bogaților, loc! trece-un călător! Acel cerșetor care chiar ieri nu avea pâine, Clopotul răsună, că a ajuns la port: I-a încetat durerea și grija pentru mâine; Regii-s d'opotrivă cu cerșetorul mort. Stați, țari și cezari! trece-un cerșetor! Loc! loc, suverani! trece-un călător! Țărâna-i se depune în urna veciniciei, Unde concheranții p-a lor o au depus, Și viermii putrejunei dau pânteci lăcomiei - Sufletele toate se văd acolo sus. Îndărăt, bogați! trece-un cerșetor! Stăpânilor, loc! trece-un călător! Vă trageți, plecați capul, gătiți-v-a răspunde: Creatoru-ascultă pe cerșetorul mort. Din câte-a tras aicea nimica nu ascunde; - Greu or să răspundă acei ce griji nu port! Tiranilor, loc! trece-un cerșetor!


content:
Nu, nu se uită lesne, când, din copilarie. Cineva iubește precum te-am iubit eu; Și blestem pe aceia care, prin viclenie, Mi-au amărât viața și tot amorul meu. Mânia mea din urmă, mândria-mi cea silită, Când ai ști acuma cu ce preț le plătesc, Și cât, sub fața-mi rece, mi-e inima zdrobită, Tu te-ai mira poate ca poci să mai trăiesc. Aș geme la picioare-ți, mi-aș arăta căirea! Dar, ca să fiu vrednic în veci d-amorul tău! Înec durerea-n mine, măcar că-mi văz pieirea În rana ascunsă ce-o roade-un vierme rău. Și arburile,-ntocmai, ce focul mistuiește Și îi suge sucul cu-ncetul și p-ascuns, - Când rădăcina-i arsă, când frunza-i gălbinește, Când cenușa-i zboară, când focul l-a pătruns, - Mai stă tot mândru încă și capul nu își pleacă: Stă cu brațe-ntinse zefirii înfruntând; Privește însă vântul ce-acuma o să treacă, Ș-o s-auzi un trosnet și focu-i viforând.


content:
Deșertul mi-e o lume, cu chipul tău de față, Și lumea mi-e deșertă când vei să nu trăiesc. În tine mi-am speranța, în tine am viață, Și fără tine toate sunt negre, le urăsc; Dar mi-ești etern de față, ș-etern sunt fericit. De sunt în adunare și saltă veselia, Când danțul se răpede pe pasuri de zefir, Când nimfe trec, aleargă, aleargă bucuria, De ești ori nu cu mine, te-aduce-al meu delir Și ești etern în minte-mi, ș-etern sunt fericit. Ș-atuncea, ca un geniu, ca vie zeitate, Cu păru-ți cel de aur în unde resfirat, Într-o mulțime rece, faci pieptul meu a bate; Prin ceruri zbor atuncea, și raiul am aflat, Și mi-ești etern de față, ș-etern sunt fericit.


content:
Un Talent va și știință; Concheranul, conștiință; Diputatul, semeție; Ministrul, ipocrizie, Și un prinț mărinimie. Judele, va iscusință; Preotul, va umilință, Și ostașul, va credință. O fetiță, modestie; Tânăra, cochetărie, Ș-amorezul, va mândrie. Galantului, trebuie stare Bărbatului inimă mare, Și nevestii, viclenie. Amorului, împiedicare; Moralului, puțina sare; Temătorilor, plimbare; - Iar cornaților, răbdare, Ș-orășencii,- nobilare. Astea toate, în credință, Sunt de mare trebuință.


content:
Din zi în zi mai tristă, sărmană Românie; De două veacuri jalea îți crește ne-ncetat! Traian se miră, plânge, privește-a ta câmpie Ce-o știe câmp, odată de Acvil-apărat. O! Tristă-i suvenirea la cei în agonie! Amar e când te doare, să vezi ca-ești împilat, Să-neci a tale lacrămi; să vii, cu bucurie, A săruta și mâna ce știi că te-a trădat! Pe cine aștepți oare s-aline-a ta durere? Pe-acela ce te suge? te calcă în picere? Pe cei carii te-ar vinde de mii de ori p-un tron? Te amăgești!... Dar, află și crede în tăcere: Oricare slăbiciune în chinuri ia putere... În fiare crește iute vârtutea lui Samson!


content:
Zdrobită geme inima-n mine; În flăcări, chinuri arz ne-ncetat; Viața-mi toată o am în tine, Dar tu de mine te-ai depărtat. Ești tu o fee? Ești zeitate? Sau, ca iubirea, vii a-ncălzi Un suflet rece ce nu mai bate, În noaptea urii din zi cu zi? De ești aproape, pieptu-mi palpită; De ești de față, eu ma uimesc; La glasu-ți mintea îmi e răpită; Dar mi-ești străină, și mă-ngrozesc... Deștept, în somnu-mi chipu-ți e-n mine; Mă uit la lume, și, ca străin, Reviu în sine-mi, trăiesc în tine, Le las pe toate, de tine plin. Ființa-mi toată ție-ți urmează, Căci eu sunt umbră corpului tău; A ta, ca spirit, mă înviază, Căci tu ești suflet corpului meu.


content:
„Cînd mă născui în lume, murise al meu tată ; Căci mult el se luptase cu iasma încruntată Ce-i zice Sărăcia ! El locuia cu dînsa din frageda-i junie ; Și s-a luptat, sărmanul, cu multă bărbăție ; Dar, vai ! l-a-nvins pustia ! Bătrîn de june încă, iertatul meu părinte Cătă la cer și zise : — «Oh ! Fie-ți milă, sfinte, De bietul muncitor !» Atunci veni la dînsul trimisul ce desface Și-i zise : «Ia-ți iertarea : ești liber ; du-te-n pace La bunu-ți Creator !» Și biata maică-atuncea, în lacrimi și sudoare, Cu mine-nsărcinată, privea la el cum moare. Apoi groapa-i săpă... Fără nimic de hrană rămase-n văduvie, Și nu putea să lupte cu iasma Sărăcie, Ce și mai rău turbă... Puțin după aceasta, în ziua sorocită, Prin munci m-aduse-n lume, flămîndă, părăsită, Săraca măiculiță ! Plîngea pe două paie pe care mă născuse ; Căci n-avea fașe, mica ; acum întîi făcuse ; N-avea nici cîrpuliță ! Apoi vărsa ea lacrimi cu mult și mai amare, Văzînd că-i seacă pieptul, că n-are demîncare, Văzînd că n-ajungea Căldura răsuflării ș-a sînului de mumă Să ție, să-ncălzească un șubred prunc de spumă, Un prunc ce tot plîngea. Amorul mamei însă hrănește și-ncălzește, Și biata măiculiță, cu doru-i, izbutește Din viață-i să-mi dea viață. Lucrînd, și zi, și noapte, și vara pe greu soare, Și fără foc pe iarnă cînd firea toată moare, Cînd toată firea-ngheață, Ea n-avea altă grijă decît să mă ferească De tot ce doare-n viață, să poată să mă crească, Să poată a-mi zîmbi. Creșteam și-mi mergea binesub dulcea-i îngrijire, Rîdea cînd ziceam : mamă ! la-ntîia mea vorbire, Văzîndu-m-a păși. Cum a putut, săraca, m-a dat apoi la carte. O ! cîtă bucurie avea cînd, de departe, Vedea că viu acasă Cu cămăsuța albă, cu căciulița neagră, Cu carte-n subțioară !... avea ea lumea-ntreagă Cînd mă vedea la masă. Apoi mai trecu timpul și mă făcui mai mare. O ! cîtă bucurie și cît lucram de tare Ca să produc ceva ! Gîndeam adesea-n sine-mi : «Eu sunt voinic acuma Și, o, ce fericire ! oi să-mi hrănesc eu muma !... Ea nu va mai lucra !» Dar viața-i se scursese în vreme prea puțină... Acel care privește din cer p-ăl de suspină Chemă pe a mea maică. Zîmbind, p-a mele brațe s-opri a ei suflare, Și, dîndu-mi, prin cătare-i, o binecuvîntare, Se duse l-al meu taică. Cînd am băgat-o-n groapa de brațul meu săpată Ș-am dat pe ea pămîntul... oh, Maică Preacurată ! Tu știi cît am jelit !... Acum, în lume singur, trăiam fără simțire, Nutrindu-mă cu lacrimi, cu trista suvenire A maicei ce-am iubit. Prin negura vieții zării eu o lumină : În drumu-mi singuratic, o fiică orfelină Trimise Providența. O ! Roua primăverii, ninsoarea afînată Nu poate fi ca dînsa, ca dînsa de curată !... Mi-am pus în ea credința. Dup-o țintire, ochii în jos ni se lăsară Și sufletele noastre de loc se-mbrățișară ; D-atuncea ne-am unit. Nu, cerul niciodată, în sînta-i veselie, Nu are strămutare, mai mare bucurie De ceea ce-am simțit ! Eu îi ziceam adesea, sorbind a ei suflare : — «Vezi lumea asta, dragă? oricît e ea de mare, De noi este străină ; Pe nimeni nu îl doare, și nimănui, nu-i pasă De ne-o fi rău sau bine... Vin', vin', să facem casă, Sărman și orfelină. Stingheră turturică prin crînguri rătăcită ! Îți voi clădi eu cuibul în care-i fi ferită De frig și vijelii. Voi alerga eu, dragă, ca să-ți aduc de hrană, Îți voi aduce toate : îți voi aduce mană — Vom fi în veselii.» Și-mi răspundea copila : — «Și eu, cu sîrguință, În lipsa ta, voi face ce-o sta-n a mea putință, Ce trebuință cere. Și cînd te vei întoarce, ți-oi da îmbrățișare, Voi fi cu îngrijire, ți-oi face demîncare, Voi fi l-a ta plăcere.» Munceam eu cît și patru, și făr-a face gură : Și cînd veneam din muncă, găseam în bătătură Pe îngerașul meu ! Oh ! ce plăcere, Doamne! cînd într-o zi mi-arată Că am plecat pe drumul de a mă face tată ! Mărite Dumnezeu ! Eu mă topeam cu ziua de multă nerăbdare. Gîndeam ca ce dulcețuri să-i dau eu demîncare, Ce poate să poftească. Dar ea, mai înțeleaptă, venea pe lîngă mine Și îmi zicea să strîngem pentru acel ce vine — Spunea cum a să-l crească. Era aproape ora ce-atîta așteptam, Cînd o schimbare-n țară, ce noi nu o visasem, Începe-a se vesti : S-adaogă iobaciul ! s-adaogă la clacă, S-adaogă cît Omul nu poate să mai facă, Nu poate dăini : — «Noi n-avem decît brațul ; dar brațul este-al nostru ! Noi nu putem să-l spargem în veci în lucrul vostru, Să mai scădeți ceva !...» Strigară muncitorii din satele vecine Dar iată că oștire a stăpînirii vine Și-ncepe a lega !... O ! cum ai să mai tremuri, dreptate omenească, Cînd va veni odată Dreptatea cea cerească, Puternica Dreptate! — Este un vis d-acilea pe care nu-l țiu minte ; Știu că m-au dus la ocnă și nu mi-au dat cuvinte... Ce crudă răudate. Și ce înverșunare ! — Peste puține zile Zări draga-mi soție ce se-nălța prin grile. Țipă cînd mă văzu ! Ea mai veni odată, veni și altă dată ; Da-i tremura genunchii, era însărcinată... Săraca ! o bătu... D-atunci n-am mai văzut-o !... Părinte, dulce taică ! Spție mult iubită ! O, scumpă a mea maică ! Fiu încă fără nume ! Ce ! voi, voi sunteți colo, sus colo-n a lumină ? Voi sunteți cea grămadă cu faț-atît de lină ? Voi sunteți p-aia lume ? Nu mă lăsați, o, drage ! nu, nu fugiți de mine ! Se sparg a' mele lanțuri ; v-ajung... ajung la bine. L-al nostru Creator !... O clipă, și nu-mi pasă de loc de a lor silă ! Oh !... iat-o vine ! ! vine ! ! — O, Doamne ! fie-ți milă De bietul muncitor !”


content:
Era o iarnă aspră ș-o noapte ce-ngrozește, Și crivățul, cu viscol, mugea precum mugește Un taur ce-a rănit. Într-un cătun de laturi a unui sat mai mare, O rază îngînată de slabă luminare Subt un troian albit. Troianul era casă, cășcioară locuită, Ce-i astupa nemeții intrarea umilită — Bordei de muncitor ; Și raza îngînată venea dintr-o lumină D-o flacără-n cenușă ce vălvăia în tină Pe un uscat cotor. Cu furcile în brîne, cu fețele voioase, Întind cît pot cu fusul din caiere stufoase Două femei cîntînd. Bătrînă este una, ca iarna de albită, Iar alta este jună, bălaie și iubită De cîți o văd rîzînd. P-un pat de paie numai un biet bătrîn bolește. Femeile, cu rîndul, cînd el se dezvelește, Se duc de-l învelesc. Și rîd cînd văd că fierbe în oală o găină Ce-au căpătat pe lucru de la a lor vecină : Căci tortu-i omenesc. Oftă bătrîna însă și zise către fiică : — „Cînd am luat pe tat'tău, pe cînd erai tu mică, Eram mai fericiți ; Aveam căsuța noastră, aveam coprinsuri bune, Aveam frumoase holde și turme la pășune, Aveam argați plătiți, Și vite-n bătătură, și plugul lîngă casă, Ș-un călător, oricare, afla ceva pe masă Cînd s-abătea la noi. Era fruntaș bătrînul, ca el puținu cu stare, Abia-nvîrtea prin curte cu carul său cel mare — Un car cu șase boi. Pe orice puneam mîna ieșea în toate bine. Tu semănai cu tat'tău și frate-tău cu mine...” Aicea a-ncetat... Ș-un ochi de disperare ținti pe o icoană A sîntei născătoare, zicînd : — „În orice goană A soartei te-am chemat !” — „Tata spunea odată c-aveam și noi moșie ; De ce-ați vîndut-o, mamă ? Că-e rău în obăcie ; Muncești pentru străin.” Ș-o lacrimă din pleoapa-i luci precum lucește Pe geana aurorei o rouă ce pistește Dintr-un azur senin. — „Noi n-am vîndut-o, mamă ; vecini ne-au luat-o”. — „Și cum ! așa cu sila ?” — „Ba tot ne-au tot scurtat-o Cu cărți de judecăți, Pîn-au luat-o toată...” — „Ce viscol e afară ; Unde-o fi nenea, mamă ?” — „Aleșii îl luară Ș-acum ca ș-alte dăți.” Pe masă, lîngă tat'său fetița-n nerăbdare Întinse o maramă și-i puse demîncare Fiertura de la foc. — „O ! să-mi trăiești, fetițo, că foamea mă doboară !” — „Și-ți am și vin, tăicuță ; și-ți am și pîinișoară, Uite-o colea, o coc.” — „Să am de tine parte, fetiță cu durere ! Atît îmi mai rămase din toată-a mea avere La bătrînețea mea ; Căci frate-tău, se vede că mi-l tot mînă satul : Săracii duc povara, iar rodul ia bogatul În lumea asta rea !” În ora asta dulce cînd veselă-i copila C-a bucurat pe tat'său, fiica Satanii, Sila , La ușa ei grința. Doi dorobanți ce calea părea că rătăciră, Zărind lumina noaptea, să stea aci veniră, Că doar va senina. Împing și intră-n casă cu iarna în spinare : — „Aci avem de toate, și cald, și de mîncare, Și-n cupă vinișor. Mai faceți foc pe vatră și dați-ne și patul Mai dă-te jos, bătrîne, sau culcă-te de-a latul, Că dau de vă omor.” Oftă adînc bătrînul, căci Sila e cumplită ! Lăsă bătrîna furca ! era obicinuită Cu astfel de nevoi. Iar biata copiliță, în marea ei durere, Rosti plîngînd: — „Jupîne, n-avem nici o putere ; N-avem nici car, nici boi.” Și suspinînd din suflet, ștergînd cu zevelcuța Șiroaiele de lacrimi, se dete sărăcuța Pe șubredul bătrîn, Și îi șopti acestea : „Îți fac eu demîncare Numaidecît, tăicuță. Jupîne, aibi răbdare, Că doar n-ai fi păgîn. Mîncarea-i pentru tata, căci vezi-l cum bolește, E an acu-n păresemi de cînd se chinuiește ; Să nu-l dați jos din pat. Și mama e bătrînă și n-avem nici găteajă, Pe nenea de trei zile de cînd l-au dat la streajă... Aleșii l-au luat.” Dar dorobanții țepeni tot sparg și tot înjură, Și zvîntă și a pîine, și vinul și fiertură, Că-s oameni stăpînești. El nu mai stă la vorbă cînd are biciu-n mînă ; Cînd leapădă opinca și calul își înfrînă, Cu el să nu glumești ! Se-mbrobodea copila ș-o îneca suspine. Era să-noate-n viscol, să meargă la vecine Să cear-un oușor, O mînă de făină, să fac-o pîinișoară, Stă dinafara ușii să vad-o pîrtioară, Să vadă vrun focșor, Cînd un argat din curte, din curtea boierească, O prind și-o-ntinde s-o ducă să muncească, Căci știe a lucra : Și e la curte clacă, și s-a făcut de veste, La cîți au fost p-acasă, la fete și neveste, Să meargă-a ajuta. Căci este nuntă mare, e nuntă boierească Duminica ce vine, și trebui să gătească Miresei așternut. Și rugile și lacrimi zadarnice îi fură ; Argatul nu glumește, o bate ș-o înjură, Sau cere de băut. Dar nu avea fetița decît o zeghie veche Și vreo trei parale cercel la o ureche, Care voi a-i da. Și nu vru să priimească cumplitul fără milă. Bătînd-o, suduind-o, o tot brîncea în silă La lîn-a scărmăna. Trei zile biata fată nimica nu aflase De tată-său cel bolnav pe care îl lăsase Flămînd și chinuit. Și cînd scăpă, micuța, veni în nerăbdare... Nămeții cotropise și casă și intrare. Abia a-nemerit. Luptîndu-se cu iarna, să intre izbutise, Dar tată-său, ca gheața, de mult înțepenise, Și mumă-sa murea ; Pe frate-său îl dase aleșii la oștire, Și singură, orfana, plîngea în zăpăcire Și părul își smulgea. Sufla în pieptul mă-sei ca doar s-o încălzească ; Îi căuta cojocul... dar unde să-l găsească, Căci e la arendaș Dodată cu căldarea luat zălog în silă P-o oarbă datorie. — O, Doamne ! fie-ți milă De rob și de clăcaș ! 1840, ianuarie 4


content:
I [ modifică ] Oh ! legați pentru vecie De pămîntul uned stăm, Plătim vecinică chirie Și pe apa care bem. Nu avem nimic al nostru ; Tot în preajmă e străin ! Venim rupți din lucrul vostru Și dăm peste-al lipsei chin. Ca un dobitoc de muncă, Ca copaciul roditor, Ca rodirea dintr-o luncă Voi striviți pe muncitor. El și fiii, și soție, Boul, vaca și viței, Toți sunt zestre pe moșie : Robi ai muncii, robi ai ei. Sunteți veseli cînd ne vindeți În arendă la cochinți ! Camătă pe muncă prindeți Pruncilor de la părinți ! Bătrîn, văduvă, copilul Munca-le vă sunt datori ; Și sudoarea lor, suspinul V-aprind setea de comori. După ce, prin asuprire, Stoarceți, ca proprietari, Veniți iar, ca stăpînire, Născociți la biruri mari, Ș-apoi v-așezați pe jețe Jefuind ca dregători ! — Zgripțori cu-ntreite fețe, Jupuiți pe muncitori. II [ modifică ] Noi le suntem toat-averea. Munca ne-o măsor cum vor ; Fiii noștri l-e puterea, Ș-aste mîini, comoara lor. Ei trăiesc în nelucrare ; Munca-ne de zece ani Pun p-o haină de purtare, P-un ospăț, cu șarlatani. L-a lor jicnițe, grînare, Ca p-albine ne adun ; Cînd sunt pline de mîncare, De tot ce-are țara bun, Gonesc musca, înfund înfund uleiul. Ne pun fum ca să fugim ; Ei iau mierea, noi bordeiul Gol ca palma lor găsim. III [ modifică ] D-astăzi, munca-ne e-a noastră Ș-o schimbăm pentru pămînt. Mîncați voi țărîna voastră ! Munca noi n-o dăm în vînt. Și, de vreți s-aveți cuvîntul, De vreți a vă domiri : Este-al brațului pămîntul, A-l lucra, nu a-i robi. Pîinea, fierul o rodește ; Tot cu fierul ne-o păstrăm ; Ea e-a celui ce-o muncește ; Trîntorilor n-o mai dăm. V-am cerut, de milă, dreptul Cu tocmeală între frați. Nu vreți ? Ni-l ținem cu pieptul, Și veniți de ni-l luați ! Paris, 1851, ianuarie


content:
Buciumul lui Zamolx sună, Scoală Acvilă străbună, Scoate capu, te trezește, Du-te de te-ntinerește: Du-te-n Pareng de te scaldă, Că dă Mithra vremea caldă. Fă-ți apoi o avîntare Și te-oprește-n Turnu-Mare Și-mi ațintă, fără frică, Soarele ce se ardică! Tinde lung a ta umbrire, Cheamă-ți fiii la unire; Dă din aripi și răcnește, Îi adună, le grăiește Că Traian plin de ardoare Stă pe Omul în picioare, Le trimete voie bună Și porunca-i așa sună: „Ce e astă împărțire Și a numelui smintire! Că vlăscenii, moldovenii, Transilvenii, bănățenii Nu-s în tablele d-aramă, Nici că-i știe vechea Faimă. Pot să facă din Dacia, Pe dreptate, România; Dar românii au un nume Pe cît vor trăi în lume. Deci să-ncete poroclirea, Dezertarea, dezunirea.” Dă-te-n Istru-apoi, cu fală, Ia p-aripi apă lustrală Și te-ntoarce de-i stropește Și pe toți îi înfrățește: În străvechea Românie, Decît frați să nu mai fie!


content:
Ah! las’să-mi curg-ast aer ce dă a ta suflare; Ca apa cea sfințită el poate curăți Din sufletu-mi și minte, cumplita apăsare, Și relele dasupră-mi el poate împărți! Ah! lasă-mă ca umbra să umblu după tine! Și coarda-mi fiorată o lasă a cînta Pe păsurile tale! — Tu fă-ți un joc din mine; Dar las-a mele imnuri la tine a-ndrepta! Tu calcă-mă-n picioare-ți, strivește-mă ca ceara Ce curge, își ia forma oricare îi.vei da; Dar lasă-mă să sufer! Și visurile-mi seara Spre tine și în tine le las-a s-aținta. O! daca p-astă frunte, profana ta coroană N-ar înnegri în ochii-mi aceste calități Prin care zeitatea întreaga ei icoană A transformat în tine ca mie s-o arăți, Atunci, fără rușine, aș face să răsune Pămîntul l-al tău nume și chiar acel tartar; Și lira-mi la picioare-ți, la locul tău te-ar pune, Și pieptu-mi ți-ar fi templu, și inima-mi altar! Eu gem! și în deliru-mi, te chem, Eleonoră! – Ca Tass de fiare-n temniți eu voi să mă încarc! – Și-n veci tu pentru mine să fii o altă Loră, Și-n veci eu pentru tine să fiu un alt Petrarc. Ca el, fără speranță, să plîng pe a ta urmă, Și-n tine eu fanatic să nu mai am alt zeu! Voința-ți fie-mi lege; și viața-mi o precurmă Cînd vei și cînd îți place, căci tu-mi ești Dumnezeu.


content:
Voi, ce strecurați țînțarul Și cămila înghițiți, Ce-n ochi nu vă vedeți parul Ș-un pai pe alții zăriți, Lingăi de pe la domnie Și ambițioși picmei! Hrăniți tot din calomnie! Tartufilor! — farisei! – Voi, ce-mi veninați exilul, Voi, mai cruzi și mai barbari Decît cei ce-mi iau căminul, Țara, muma, frați, surori; Voi, cu care-n curăție, M-am sculat spre a lupta Pentru astă Românie Ce ciocoii o trăda! Spuneți, — de aveți credință Cît grăunte de muștar În ce-ați jurat, — e ființă Care-n ast exil amar, Cu mai multă bărbăție Ca mine a suferit? Înfruntat-am cu mîndrie Relele ce m-au izbit? Mi-ați surprins vro nevoință? Umilitu-m-am la răi? Șovăit-am în credință? Alergat’-am la călăi, La călăii țării mele... La ciocoi? — In ore grele Cînd necazurile curg Cu boale; cu sărăcie, Cu soția suferind, Cu ura, cu calomnia În umbră-mi în veci grințînd, Spuneți! — care se alege? – Părăsit-am ast stindard? Mi-am călcat eu a mea lege Ca apostol, sau ca bard? Dar principuri voi nu cereți; Voi cătați un partizan La ambiția ce mergeți: Calea trasă de Satan.


content:
Nici ceara ta cea neagră, nici mușcătoru-ți dinte, Nici lacrimi mincinoase, nici toate-aste cuvinte Nu m-au înduplecat. Ți-am spus că pentru tine eu mort sunt în vecie, Și cerului dau glorii, ca robul din robie, De tine c-am scăpat.


content:
Num-opinca, sărăcuța, Numai ea nu ne-a-nșelat, Numai dînsa, ea micuța, Numai ea nu ne-a trădat; Dar ciocoii gulerați Sunt la inimă spurcați. Ei intrau să fure sume Și la ruși să-și facă rost. Ca să-i spui pe toți pe nume, Voi nu-i știți cîți au mai fost? Nu știți că au fost spurcați Toți ciocoii gulerați? Că eu bine-am spus, săracu; Eu v-am spus numaidecît Că n-ai să te-mpaci cu dracu, De i-ai face orișicît: Toți ciocoii gulerați Sunt la inimă spurcați. Ba c-om face, ba c-om drege, Ba s-avem și pe boier; C-o fi bun de-l vom alege Pin guvern, pin minister. Dar ciocoii gulerați Au fost, cum am zis, spurcați. Că-ncepur-a face fracții Ș-a lega pe opincari: Într-o lună,-n trei reacții, Ne-au scăpat ăi măcelari. Că ciocoii gulerați Sunt la inimă spurcați. Și noi, tot cu evanghelii Din balconuri predicam; Tot spuneam parascovenii Și-i iertam, ne împăcăm; Dar ciocoii gulerați, Ei rînjeau că-s rău spurcați. Cînd venir-apoi muscalii, – Agi, spătari și controlor! Alții — mîrleo! fug cu banii. Turcii pradă și omor. Și ciocoii gulerați Rîd de noi că stăm legați. Toat-opinca-n pușcărie; Toți legați, săraci lipiți, Zac în ploaie pe ghimie, Pribegesc proscriși, goniți, Iar ciocoii gulerați Rîd de noi că-i credem frați. Num-opinca, sărăcuța, Numai ea nu a furat; Numai dînsa, ea micuța, Numai ea nu a trădat. Iar ciocoii gulerați Sunt spurcați și veninați.


content:
Tu văzuși, văzuși, oglindă, Frumusețea-mi răsărind, Și cu-ncetul eclipsindă, O vezi iarăși apuind. În zadar colori silite, Frumuseți de-mprumutat; În zadar sunt îngrijite Niște flori ce s-au uscat. Plîngi, oglindă, plîngi cu mine! Nu găsim ce mai cătăm! Cînd mă văz acum în tine Amîndouă ne-ntristăm. Acea buclă aurie, Ce cu grații resfiram, O vezi tristă, argintie, N-o-ngrijesc cum o-ngrijam! Acea frunte îngerească, Care-atîți o adora, A-nceput să se-ncrețească; Nu mai este ce era. Acea pieliță ca crinul, Acei ochi ce schinteia, Cele buze ca rubinul, Cea dintură ce sticlea, Ca nălucul se trecură: Sunt ca flori ce-au veștejit! N-au lăsat nici o trăsură, Moartea parcă le-a pălit. Plîngi, oglindă, plîngi cu mine Nu găsim ce mai cătăm! Cînd mă văz acum în tine, Amîndouă ne-ntristăm. Prin povața ta, odată, Iscusința mea făcea Mii de inimi ca să bată, Mii de capete-ntorcea. S-a dus timpul fericirii, Cînd în fața ta săltăm Să-mi cerc armele zîmbirij: O! ce lume subjugam! Dimineața cînd, zglobie, Încă-n patu-mi te priveam, Ce ascunsă bucurie! În ce fermec mă răpeam! O! ce dar e tinerețea! Și noi cum o nengrijim!. Ce frumoasă-e frumusețea, Dar, puțin ne folosim! Să mai vie înc-o dată, Cu cercarea care am; Să mă văz iar adorată... Ș-atunci... viața, Doamne, ia-mi Inima-mi ș-acum a cere, Ș-acum încă aș iubi... Mă gîndesc... o! ce plăcere În amor a birui! Dar sunt armele zdrobite De ast timp afurisit, De ast timp ce ne trimite Brazdele de îngrozit; De ast timp care pălește Orice-n drumuri va călca, Ș-urmele ce tipărește Nu-i putinț-a se spăla! Toți aceia care-odată Îmi da lacrăme d-amor, Abia mila lor mi-arată; Îmi surîd drept un favor, M-ocolesc; Îi văz departe; Se anunț de confidanți; A lor glume sunt deșarte: Sunt amici, nu sunt amanți! În deșert sunt mușcătoare; În deșert sarcasmul meu; Căci acum nu dă fioare Aeru-mi picant sau greu! Plîngi, oglindă, plîngi cu mine! Nu găsim ce mai cătăm! Cînd mă văz acum în tine, Amîndouă ne-ntristăm.


content:
Un păr alb! Iată semnul că iarna mă ajunge. Așa și bruma cade pe verdele ce fuge, Așa albește anul cînd este spre sfîrșit. Tot astfel, trecînd vara, pe crivăț se ivește Al iernii fulg de brumă ce fluturînd s-oprește P-un arbor fără frunze, — el iarna îi vestește Și-ndată, după dînsul, troieni l-au învălit. Devreme încă-n mine simț focul cum se stinge; Viața-mi curge iute, spre moarte-n grab’ mă-mpinge. Un an întreg mi-e ziua, un chin e-n mine-afund! Și sîngele-mi în vine îngheață de durere, Precum îngheață unda l-a vîntului putere, Cînd zeul ce-ncălzeșțe e-n alte emisfere Și razele-i slăbite deloc n-o mai pătrund. Cînd firea o să moară, întîi îngălbinește: Copaciu-și lasă frunza, cătina veștejește Și pasărea văroasă își cată alte climi. Pe lutu-mi gălbineala o văz cum se lățește, Puterea mea mă lasă, din zi în zi slăbește, Simțirea îmi adoarme, iluzia s-oprește, Și chiar speranța-mi fuge să-și cate alte lumi. Așa și moartea toate cu-ncetul putrezește, Așa sub coasa vremii ființa-ngălbinește, Așa un corp se pierde cînd altul s-a format; Și econoama mînă, prin care se dă viață, Prin legea nemuririi, din zi în zi ne-nvață Nimic că nu se pierde prin ast-a iernii gheață, – Un lut ce stă d-a bate deloc a și-nviat. Din magazia firei, l-a soarelui capriții, Machina fără margini își ia, fără condiții, Materia și-o toarnă pe forma care vrea. Contractul este unul ș-etern ea e datoare Să miște fără preget, să-nvie tot ce moare, – Nimic să nu se piarză și totul în sudoare, Materia să fiarbă cu viața ce-are-n ea. Prin lanțul cel de forme prin care se unește Metalul către plantă și planta se rudește D-aci în animale treptat pînă la om, Puterea cea vitală din toartă-n toartă-aleargă, Măsoar-a lor organe pe timpul ce-or să meargă, Se-mparte-n toate focul, și-n eentru-apoi, întreagă, Se-ntoarce, preveghează spre orișice atom. În locul unei forme ce timpul o slăbește, Se toarnă altă formă, și-n ea se învîrtește Viața hotărîtă la toarta ce ținu. Inteligența și ea în viață locuiește: Împinsă de ea însăși atomu-și cîrmuiește, Și-ntreaga armonie nimica n-o oprește, Se ține ea de sine sub legea ce-și făcu. Așa, dar singur omul, ființă gînditoare Ce are voie-n sine, ce are mai mult soare, Mai nobil decît toate, e mult nedreptățit; – Căci toată creatura printr-un instinct trăiește, Cu el se naște-n sine, cu el îmbătrînește; Dar Omul, d-a sa voie, dorește, se muncește Și meritul său este că e etern trudit. Fatal izvor de lupte! Ce oare-mi folosește Și chiar inteligența cînd sfera-mi mă oprește Să-mi prinz a mea himeră ș-un bun ce am dorit? Ce-mi trebuie și astă voință absolută Cînd ea la alt nu-mi servă decît să-mi fac o luptă Cu însumi eu în sine-mi? și rîvna mea căzută Să o privesc cu fală, să strig: m-am biruit. Un tigru pe alt tigru deloc nu pizmuiește, Și leul alte fiare a stăpîni voiește; Dar Om, mai crud tu încă, omori pe frații tăi! – Puterea minții tale te-a dus către trufie; Iubirea ta de sine a rupt orice frăție; – Corupția fu gata fatalu-ți tron să ție Și toate-ți ajutară să-ți rîzi tu chiar d-ai tăi! Îmbrăcămintea-ți, hrana și toat-a ta mișcare, Tot pasu-ți, tot caprițul, o simpl-a ta plimbare Omoară mii ființe, și nici că te gîndești. Un monstru în natură, numești precum îți place Și fapte, ș-elemente; ș-apoi conspiri, în pace, Pierzarea rasei tale, pierzarea-n dobitoace; – Cult, lege, însăși pacea cu moartea însoțești. O! daca se mai ține ființă-n omenire Ce prețuiește firea ș-a Domnului mărire, – A Omului icoană abia mai stă-n poet: D-a sclavului durere el singur se atinge; A sceptrului trufie prin el se mai învinge; Pe Om la libertate el numai îl împinge; El singur e-advocatul a orice drept călcat. – Nu credeți că poeții trăiesc în lumea voastră; Nu credeți c-aste vorbe ce-însemn gîndirea noastră,. Arăt cu demnitate ce simt în fundul lor: Anima lor e harpă cu mii de coarde-ntinse, Plăpînde, simțitoare, de orice clip-atinse, Ș-a căror sfinte-acorduri, ca-n bronz în voi învinse, S-amestecă-n orchestra de lîngă Creator. Ființă nențeleasă! Pentru dureri străine Tu gemi și plîngi mai tare decît și pentru tine, Cînd ei, spre răsplătire, te blestem, te gonesc. – Tot astfel e gonită și paserea miloasă Ce vine să jelească în noaptea-ntunecoasă Cu cel ce e-n durere, și-n plîngerea-i duioasă, In loc să-i dea scăpare, o bat și n-o primesc. Și eu am plîns ca dînsa ruina-n omenire; Și eu am fost ca dînsa, în loc de mulțămire, „Urît în multe rînduri de cei ce am iubit. In primăvara vîrstei văz părul că-mi albește, Și făr-a trăi încă viața-mi se sfîrșește; îngheț în miezul verii și steaua-mi s-eclipsește, Și făr-a putea prinde nimic din ce-am dorit. Întocmai ca și pomul ce fructu-abia își leagă Și piatra-n mai îi bate și fruct, și frunza-ntreagă, Și-i lasă numai trunchiul mănat și ofilit, Mă văz în primăvară-mi izbit și eu de soartă, – De soarta nempăcată ce-n scurta-mi viață moartă închise tot în față-mi a fericirii poartă, Ș-etern a mea speranță din buză-mi a răpit!...


content:
„— e raiul pămîntesc În inimele care neîncetat iubesc.” L’ABBE DB LAMENNAIS De ne-ar fi fost deschisă a soartei noastre carte Mi-aș fi văzut într-însa prescrisă a mea parte; Dorințele-mi atuncea aș fi știut supune, Ș-a amăgirii mele grozav-amărăciune Deloc n-aș fi cercat. Amor și amicie, ferice-nchipuit, – Străin în lumea noastră, — eu n-aș fi mai gonit, Nici n-aș fi așteptat! De ce te sfarmi atîta, ființă trecătoare? De ce gonești nălucuri, himere pieritoare? Dorințe neatinse, speranțe nemplinite, Din crepuscul în noapte, visări necontenite? Această-ți este viața de care te mîndrești!... Am blestemat cu lacrimi, și în a mea mîhnire Un glas străin mă-ntreabă: „De ce mă tot hulești? Nu simți tu fericirea? În tine n-ai iubire?... Iubește! asta-i viața ce-o ziceți voi cerească; Amorul și speranța e viața îngerească; Iubiți și sunteți angeli — e raiul pămîntesc În inimele care neîncetat iubesc!” D-atunci eu simț căldura în sînu-mi palpitînd, Speranța văz d-atuncea neîncetat rîzînd.


content:
Etern aceleași patimi pe ast pămînt hulit! Etern aceeași luptă, etern aceleași trude! Și omul vine vesel la jugul unde-aude Gemînd împovoratul, sub sarcină-i zdrobit. Ca și milionarul așa ș-un cerșător Se plîng de-a lor viață, d-a lor nemulțumire; Ca și un sclav ce geme în fiare, asuprire, Așa și concheranii se plîng de soarta lor. Și unde este bunul d-aici de pe pămînt? Unde-l cătați, prieteni? în lupte sîngeroase? Saraiuri desfătate? în biruinți pompoase? În inventări mărețe, p-al fantaziii vînt? Cătați de moștenire otelul d’invalizi? Panteon, piramidă, d-un Sardanapal soartă? Oricare v-a fi ținta, a fericirii poartă E dincolo de viață, – ș-acolo vă gîndiți. Egalitate, pace și oricîte dorim; Frăție, libertate și toate-aste cuvinte Fără-nțeles, deșarte, cu care omu-și minte Dorințile și patimi, – acolo le găsim! Socrat ce află raiul, Columb și Galileu, Cesar și Bunăparte avur-amară viață, Ca cel care cerșaște și viforul îngheață, Ca sclavul care geme, uitat de Dumnezeu! Egalitate-aicea e numai în dureri; Pe cea adevărată mormîntul o vestește, Unind pe animale cu om ș-orce trăiește, Și confundînd săracul cu putredul d-averi. Ce s-a făcut virtutea lui Lafayette de ieri? A lui Rothschild avere? a lui Rousseau gîndire? – Cătați-le țărîna! – aflați vro osebire? – Oari pe Traiani cunoașteți din Neroni sau Tiberi? Dar au lăsat un nume! – și ce le pasă lor! Mai simt ei oari acuma a noastre comparații? Mai simt ei vro plăcere l-atîtea venerații? De onorăm ast nume, sau e îngrozitor?


content:
Leleo muică, rîndurica Nu mai poate, mitutica, Că-i frumoasă dimineață, Roua-i nasturi pe verdeață Și Zorilă-n răsărit Joacă-n cîmpul aurit. Plec, mă duc la d-ăi ciocoi Ce-și bat joc și-și rîd de noi. Leleo muică, leleo Doamne! Prunculeții-mi mor de foame. Mor în Țara Românească Cea avută, cea cerească! Codrul mîndru c-a-nverzit, Frunza mi l-a-mpodobit; Mă duc să pîndesc ciocoi, Că prea mult își rîd de noi. Ce folos d-așa cîmpie, De a țării avuție, C-aduc aurul cu sacii, Daca parte n-au săracii! Că din holda ce muncesc Nici un bob nu folosesc; Muncesc tot pentru ciocoi. Copilașii îmi stau goi. N-au cămașe, n-au mîncare, Că și biata mă-sa n-are. N-are-a toarce, n-are-a țese, Și din trențe nu mai iese. Că plătesc, plătesc, plătesc Și nu mai mă răfuiesc. Tot e-n plată la ciocoi, Lumea nu e pentru noi. Într-o zi ne-a cere doare Plată p-aer și pe soare. Că cer vamă și chirie Și p-a fiarei vizunie. Plătesc locul de bordei Și n-am nici mălai de mei. O, ciocoi, ciocoi, ciocoi, Ce-am fi oar’ de vină noi! Anul tot în lucrul vostru, N-avem timpuleț al nostru. P-o oiță cereți plată, Fiindcă paște, fiindcă fată. Găini cereți să vă dăm; De n-avem, să cumpărăm. Mai iertați-ne, ciocoi, C-abia pielea e pe noi. Pînă cînd să dăm în vară, Doi copii îmi degerară; Că-i coliba dărîmată, Cerga d-arendaș luată. De gîteaje am sfîrșit, Și ciocoiul le-a scumpit. O, ciocoi, ciocoi, ciocoi, Ce ne frigeți, vai de noi! Că plătesc și pentru vatră, Pentr-un căpătîi de piatră, Pentru tot ce e sub soare; C-a zis Crist, că daca moare Al d-a fost mai necăjit, El e-n cer mai fericit. Mai dați cer pe la ciocoi Și pămînt la d-alde noi. Cristulețe, mai ia-ți cerul, Că ne rebegește gerul. Ia-ți și cerul și cuvîntul Și mai lasă-ne pămîntul. Dă-mi cît poci măcar a sta, Capul a mi-l rezima. Mai du-n cer și d-ăi ciocoi Și mai iartă-ne pe noi. Leleo muică, dac-aș prinde Hoțomani d-ăi de ne vinde, Hoțomani de la biserici, D-ăi ce ne tot fac la predici, Să le spui ce-a zis Cristos Pe cînd mi-ți umbla pe jos Și da lumea la ciocoi Ș-oprea cerul pentru noi! Leleo muică, cucul cîntă! Vară verde, vară sfîntă, Codrului că plete-i crcște, Pe voinic că mi-ți umbrește. Umbra-i deasă-n cărpeniș, Să m-așez la un cotiș, Să pîndesc la d-ăi ciocoi, Că prea sunt spurcați cu noi! Leleo muică, măiculiță, Ia dă-mi toanta pușculiță, Că de an n-am mai cătat-o Și rugin-a fi mîncat-o. Că de an n-am dat cu ea, Ș-asta-i toat-averea mea. Că mă duc la d-ăi ciocoi Ce-și bat joc și-și rîd de noi. Pușcă lungă ghintuită, Din războaie dobîndită, Moștenire de la tica, Tica ce nu știa frica. Că intra în cîrjalîi Și da groază-n pazvantlîi. Tata n-avea plug și boi, Se hrănea de la ciocoi. Poterile și catane Îi zicea tot căpitane. Cînd răcnea, scotea văpaie; Nu-i sta nimeni în bătaie; El mi-a zis cînd a murit: „Te-am crescut și te-am iubit Pun’te-n pîndă la ciocoi, Că ei nu sunt frați cu noi.” Leleo muică, cucul cîntă, Voinic codrul s-avîntă; Frunza-i verde și curată, Parcă-mi văz nevasta fată. Dar mă duc voinic și viu Și nu știu d-o să mai viu, C-oțomanii de ciocoi Or fi poteri dupe noi. Că ei fur în ziua mare În Divan, în Adunare, Fără frică de robie, De bătaie, pușcărie; Căci ei sunt privileghiați Și de prăvili apărați; Brasle rele de ciocoi Ce sug sîngele din noi. Cînd pleca în haiducie, Copilașii și soție, Cu bătrîna lor bunică, Îl ținea plîngînd de frică. El pe toți îi săruta, Flinta-n umăr ș-arunca, Și, luînd-o spre Vulcan, Zicea-n frunză pe Jian.


content:
CĂTRE TINERII RUMÂNI Tineri rumâni, Pînă să nu intrați in citire, mă socotesc dator a întîmpina cugetarea voastră cu oareșicare îndreptări despre greșalele ce veți întîlni în slabele-mi începuturi. Daca neîngrijitele-mi încercări, atît de în grab scriser nu vor putea ascunde neîndreptatele-mi greșale, de care negreșit trebuie să fie pline, nu fiți atît de aspri a le prejudeca fără a vă închipui greutățile ce trebuie să cerce un începător și piedicile ce trebuie să întîmpine la orice rînd. Poate însă să-mi adaoge cineva: că cine m-a silit a mă da însumi înaintea unei critici atît de prevăzute? Eu îi laud și îi cinstesc al lui cuvînt de sfială, dar se vede că este firească acea nerăbdare de a-și vedea cineva ostenelile tipărite, o patimă ca și toate celelalte, ce nu se poate domoli decît cu dobîndirea lucrului. Patima este pe urmă și sofistă: iți pune înainte felurimi de amiratori; din toate părțile judecăți blînde și felurimi de mulțumiri închipuite. În sfîrșit, am îndrăznit, și iată o carte mai mult rumânească. Am întitulat Meditații scrierile mele, pentru că mi-a plăcut să gîndească oamenii că eu am fost absorbit în cugetările mele cînd am scris. Le-am făcut așa de scurte, căci nu-mi prea venea bine s-o țiu întins cînd luam condeiul in mînă, și m-am socotit că și cititorul o să-mi mulțumească că isprăvește mai curînd capul ce a început odată. Pe lîngă acestea, la sfîrșitul fieștecărui capitul, pină începe altul, se obicinuiește a se lăsa ceva hîrtie albă; cu aceasta, cartea mea pe de o parte va semăna voluminoasă și pe de alta în multe rînduri mi-a venit în gînd că hîrtia albă de multe ori prețuiește mai mult decît cea scrisă. Îmi pare rău că cam dau în satiră, și niciodată n-am vrut să aleg această urîcioasă ramură de scris. Provedidința, îngrijind de a nu înceta niciodată mirarea omenirei asupra fiilor romanilor, ne puse într-o climă mai dopotrivă cu aceea ce a produs duhurile cele mari ale strămoșilor noștri; și [cu] cît mă bucur a vedea în toate zilele crescînd simtimentul de patriotism, întrecerea la învățătură, producte literale și întinderea luminilor, cu atîta mă întristez cînd pe mulți din cei de o vîrstă cu mine îi văz a-și întrebuința duhul și mijloacele întru a iuți veninul satirei, într-o vreme cînd patria noastră are trebuință de alte scrieri. Boalele morale sînt foarte grele și doctoriile trebuie să fie mai dulci, daca cele eroice sînt primejdioase. Dar am ieșit din pricina mea, căci eu nu-mi propui in scrierile mele să tămăduiesc boale morale, nici să îndreptez lumea cu umărul. Mi-a plăcut să-mi fac niște visuri dulci și să mă rătăcesc într-o lume ideală. Am scris fără țintă și fără șir, și n-am făcut decît să presăr niște idei vage și să le încălzesc cu un simtiment căruia singur nu știu ce nume să-i dau. Îndreptarea mea a fost către voi, tineri rumâni! Vîrsta mea, nici încercarea nu mă iartă a mă posomori și a vă da poveți. Tot ce am a vă zice sînt acele ce mi le-am zis și mie, și nu fac decît să-mi destinz ideile ce neîncetat mi s-au înfățișat in cugetările mele. Epoha noastră este mult mai fericită decît a părinților noștri. Pe temeiurile așezămînturilor celor nouă se înalță cu înțelepciune zidirea cea mare a fericirei noastre și a urmașilor noștri! Avem un prinț patriot, [1] carele, pătruns de adevărul și foloasele acestor mîntuitoare întocmiri, se silește ca să ne aducă un viitor vrednic de cugetările făcătorilor noștri de bine și de cunoștințile veacu lui nostru. Subt a lui îngrijire școalele pășăsc cu atîta înțelepciune și sporire. Cei mai mari ai patriei noastre, insuflați de simtimentul ce a caracterizat totdauna pe bărbații cari au lucrat pentru fericirea noroadelor, se străduiesc a pune în lucrare și a vecinici dispozițiile constituției ce am dobîndit; jărtfesc la felurimi de întocmiri ce se așază pentru binele și mulțumirea obștească. Două soțietăți s-au întocmit: una Agricolă și alta Filarmonică, ale cărora isprăvi au început a se vedea peste nădejdea publicului. Cea dinții, fundată de însuși fratele preaînălțatului nostru domn, alcătuită de cei mai înrîvnați și cu cunoștințe soți, va rodnici brazda muncitorului și va răsplăti sudorilor lui. În cea de a doilea, întemeiată pe bazurile cele mai patriotice, prin soții săi cei mai hotărîți a sluji pentru cinstea neamului, s-au aruncat niște semințe fericite, care așa de curînd și-au dat rodul pentru: hrana duhului. Teatrul național mai s-a statornicit, publicul simțitor a început a cunoaște folosul ce poate dobîndi din această școală de moral. Literatura rumânească a început a-și lua zborul său. Nu sînt doi ani de zile și repertoriul teatrului s-a îmbogățit cu atîtea traducții și bucăți originale, spre a cărora tipărire s-au și pus fonduri îndestule și s-au luat măsuri spre publicarea și altora. Mădularele aceștii soțietăți, aprinse de cea mai nobilă căldură, fac cele mai simțitoare jărtfe: dănii însemnătoare s-au văzut în atîta scurtă vreme. Numele Manu [2] va fi scump pentru totdauna tinerimei ce se va folosi în școala filarmonică și tutulor rumânilor ce vor dobîndi a lor petrecere și învățătură în teatrul ce se gătește a se zidi. Fondatorii aceștii soțietăți sînt cunoscuți; pe cel mai de aproape îngrijitor și ostenitor nu este de trebuință să vi-l spui. Numele lui este înscris în zidurile din Sf. Sava, [3] în fieștece vorbă a limbei rumânești, care în mîinile lui s-a făcut atît de mlădioasă, în „Curierul rumânesc care a fost ca un mergător înainte al Regulamentului organic; în tipografia sa, pe care a întemeiat-o cu ale sale însuși osteneli și din care totdauna o parte a consfințit-o. Pentru faceri de bine; în teatrul acesta național, în care a deschis un dsosebit drum, literaturei rumânești; în inimile tinerimei și în gurile tutulor cari citesc scrierile lui. Nimeni din rumâni n-a cîntat patriotismul mai cu mare căldură și entuziasm, nimeni n-a suspinat dragostea cu mai multă tinerețe; nimeni nu s-a închinat cerului mai cu multă credință, și nimeni nu a blestemat și înfruntat iadul cu o mai mare mînie. El a fost amiratorul și idolatru al virtutei și biciul cel mai grozav al vițiului, patriot și cosmopolit totdeodată, cetățeanul cel mai înrîvnat și supusul cel mai credincios. O, bărbat fericite! Căci nu poci uni pana ta cu rîvna și recunoștința mea, ca să poci a te lăuda pe cit ești vrednic! Dar, tineri, voi îl cunoașteți; viața lui vă poate fi de pildă la cei care întru neavere vă osteniți a vă folosi din facerile de bine ale învățăturei. Pana lui povățuiește de model pe tot care voiește a seri această limbă, ce a ajuns atît de frumoasă în mîinile lui. Acest duh, trimis într-adins spre a deschide drumul literaturei noastre, și credincios împlinitor al datoriei sale, pășaște cu statornicie și fără abatere către preursirea sa. Mîndru de a răspunde prejudecăților ce nu-l ating, departe de orice trufie, afară de aceea de a face binele fără răsplată, și-a format fericirea în faptele sale și în conștiința sa. Care nu l-ați văzut mergeți și veți cunoaște pacea și liniștea sufletului său pe in veci a lui zîmbitoare față. Și voi, care n-aveți încă îndrăzneală a publica scrierile voastre, care doriți a afla un prieten povățuitor al penii voastre, mergeți la dînsul și-l veți afla gata a jărtfi ceasuri întregi, și plin de bucurie a vă cenzura cu blîndețe, a vă povățui pe drumul simțului celui bun, a vă curați stilul, a vă împărtăși ideile sale cele sănătoase, a vă arăta metodul cel mai înlesnitor și a vă insufla dragostea virtutei și a bunei cuviinți. Mergeți la dînsul și în veci îl veți afla, ca să zic ca el: Blînd, dulce, vesel, ș-aspru nu l-am văzut vrodată. Vorbind pentru literatura noastră, cu toată vorba mi se înfățișază și autorul Primăverii Amorului, acel geniu, ca să zic așa, creator al limbei rumânești, acea mlădiță acelii familii stăpînă a aceștii limbi, și care în cele mai nenorocite epoce ale decadenții neamului nostru, in veci a avut fală de a se numi și a se arăta rumâni și a seri și a vorbi limba națională și a-i deschide un drum prin gramatica cea dinții, vrednic monument al duhului de care in veci a fost însuflată și s-a moștenit din generație in generație; și acest teatru, care astăzi se privește cu atîta mulțumire și trufie de toată rumânimea, este un rod tot al semințelor celor dintîi ce s-au aruncat de acest bărbat prin traducția bucăților sale: Regulu, Ermiona, Britanicu, Ceasul de seară și Grădinarul cel orb. Cînd mă gîndesc la cariera cea plăcută a literilor acești doi bărbați îmi sînt necontenit înainte și pe aceștia vi-i aduc și vouă cîți vă înflăcărați de nobila arsură a scrie. CEZAR BOLIAC Note [ modifică ] ↑ Alexandru Dimitrie Ghica. ↑ Marele vornic Ion Manu. ↑ Se referă la Ion Heliade Rădulescu.


content:
I [ modifică ] Dormi în răcoare, P-amantul tău! Dormi, dormi, visează P-ăl de veghează Ca să adoare Idolul său. Dormi, dormi,frumoasă, Eu te iubesc. Dormi, dormi, divină, Luna e plină Și amoroasă, Eu te privesc. II [ modifică ] Scoală, iubită, Nu mai dormi! Lasă-ți suflarea, Lasă-ți cătarea Întremijită A mă privi. Scoală, frumoasă! Dă-mi un zîmbit. Scoală, iubită! Luna-i pălită; Steaua focoasă A răsărit. Pe mal vîlvoare Se prelungesc. Apa-e senină; Zefir suspină Prin stuf fioare, Luntrea zăresc. Raza aprinsă Pe lac cădea, Ș-a mea blondină O mînă lină Ținea întinsă În mîna mea.


content:
,,Tu règnes cependant! Tu règnes sur toute âme, Dont ce siècle glacé n’a pas éteint la flamme.” [2] VICTOR HUGO Destul! omul a sa soartă trebuie a-și întîlni: Cînd va vrea s-o ocolească mai turbată-l va izbi. Num-acela este mare care știe a răbda, Care știe cu mîndrie un răstimp a înfrunta: Nu e nici o vijelie după care-un curcubeu Să nu vie să vestească că trăiește Dumnezeu! Astfel cerul hotărăște și trimite-n veci martiri, Să se-arate în popoare care gem în chinuiri, Să vestească mîntuirea, să zdrobească tron de fier: Ei sunt pradă tiraniei; dar sunt toți plătiți în cer! – Cînd toiagul tiraniei cade peste un erou, Fama-i este avocatul și protector Dumnezeu. Deși cade-n întreprinderi cel ce face-ntîiul pas, Adevărul, Istoria în uitare nu îl las. – Volontirul ce s-azvîrlă înainte el în foc, Deși cade făr-a prinde biruinț-aci pe loc, Însă gloria-i trăiește, el e-n veci învingător, Îl onor etern urmașii ca-nainte mergător. Dar se folosesc urmașii de ast rod al mîinii lor; Ei au toată fericirea; gloria, acei ce mor. Al lor nume, fără moarte, trăiesc chiar între vrăjmași, Amicii-l rostesc cu fală și dușmanii sunt pizmași. Toată cumpăna dreptății se ardică-n viitor; Cîntărește-a noastre fapte fără de prigonitor. Istoria-i nemurire, și într-însa cin’ s-a scri, De pedeapsă sau răsplată nu se poate mîntui. Ca și Tiții, și Tiberii tot d-o mînă sunt plătiți; Unii glorii au eterne; alții sunt de toți huliți. – Dar tu prea te-ai lăsat moale, prea îți rîzi de gîzii tăi; Ei desprețul tău nu-l simte; cît îi lași, se fac mai răi. Și chiar Crist va să se scape, cînd se vede-ntre păgîni: Trebuie ca să te aperi cînd ești presurat de cîini. Provedința, chiar ea însăși, nu te poate ajuta, Daca n-ei mai da din mînă cînd noianul te-a-neca: „Dintr-o inimă, curajul, zice marele Voltaire, Face, sau un erou mare, sau un mare criminel”. Cît de neagră-o faptă mare are puntul ei frumos, Numai mediocritatea este lucru urîcios. – Din osîndă la răsplată e adesea chiar un pas: Cugetul e rea pedeapsă în aceia ce se las Dintr-un drum ce poate duce la o țiuită ce-a avut; Cît e calea mai spinoasă, atît prețul e avut. Știu că Cromwellii se schimbă, – se-nșel bieții pămînteni, Dar, tot timpul, știm prea bine, a produs și Cîmpineni. Cînd să știi ce bine-mi pare că ești astăzi exilat Ca prizonier al curții și-n Rusia defăimat, Ca să poci fără rușine și de faț-a arăta Pînă unde-a ta virtute mă silește-a te stima, Tu, cu toată amicia, crez că te-ai fi îndoit, Și ai crede cum că-n taină în veci răul ți-am voit; Dar am martor conștiința și mă jur pe țara mea, Că, de aș dori o soartă, este numai soarta ta. P-un exil atît de nobil ș-astfel de nenorociri, Chiar tiranilor l-e pizmă, afundați în fericiri. Daca cugetul cu tine este blînd, este-mpăcat, Daca conștiința-ți spune că tu rău nu ai urmat, Las’ s-alerge calomnia! – tu ești vesel, liniștit; Cînd în pace ești cu tine, pururea ești fericit. Calomnia n-are arme, eco nu poate găsi, Se întoarce,-și varsă fierea acolo d-unde ieși, – Cînd viața ce pîraște este limpede c-a ta, Cînd într-însa fapte bune le găsești făr-a căta. Însă ținta-mi acum nu e ca să-ți fac panigiric, Nici să-ți fac apologia, eu mă simț cît sunt de mic. Aș voi să aflu numai acum ești mai sănătos? Ast voiaj, la sănătate, datu-ți-a vre un folos? Acel înger de femeie care tu ți l-ai găsit în nenorociri, cu tine, este și el mulțumit? Costandin seamănă tat-său? Poate-n temniți a trăi? Sabia ce i-ai adus-o poate a o mînui? Să-l înveți cît poți răbdarea; secolul ce l-a produs, Vre un leagăn de mătase n-aș crede să-i fi adus. L-ale tale interesuri, poate a te supăra Dac-ai tăi sinceri prietini în exil te vor urma? Spune-mi: Vrei să aibi cu tine vre un om ce te-a iubit Vrei să viu și eu acolo? – hotăraște-mi deslușit. La această întrebare voi să aflu ce gîndești: Și, nerăspunzînd, voi crede că tu nu mă mai iubești. Note [ modifică ] ↑ Cenzura a desfigurat mult această epistolă cînd s-a tipărit pentru întîia oară. Părțile cele scoase nu s-au mai putut găsi (n. a.). ↑ „Tu stăpînești totuși! Tu stăpînești orice suflet. Căruia acest veac înghețat nu i-a stins flacăra.”


content:
Μην έλεύθεραις ίδέαις, ταΐς ώραίαις τό καρασί τό κρασί καί ταΐς ώραίαις ψάλλε λύρα μου χρυσΐ! [1] Π, ΣοΟιξος 29 Ei, prietene, ia spune-mi din voiaj ce ne-ai adus, Au, în țară-ți tot același te-ai întors precum te-ai dus? Ai adus vro mantelică, vro lornietă, vrun lornion? Învățat-ai să-ți faci haine dup-al Franții frumos ton? Franțuzește învățat-ai cîrlionți să-ți învîrtești Și, a l’imbesil, crăvata mai cu gras [2] să potrivești? Învățat-ai acea sticlă într-un ochi a o ținea, A ochia frumos pe dame și-n caleașcă a ședea? Învățat-ai de se cade de odată a intra În salonul unde-i cercul, sau de trebuie-a câta Alte uși mai indirecte, ș-aci, făr-a te simți Adunarea, cu încetul, să te vază a zîmbi? Învățat-ai de se cade sau de nu a saluta La intrare, la ieșire, – pălăria a-ți fura? Știi, intrînd la vre o damă, cînd mănuși va fi purtînd, Cum să ceri ca o pisică, și abia din ochi rugind, Mînușița să-și golească și apoi a-nainta C-o strînsoare lin simțită frumos a i-o săruta? Dar cînd vei vorbi cu dînsa, învățat-ai cum să stai, Cum să joci prin geană ochii și ca ce miros să ai? – Pieptul trebui scos afară, dosul dat mai înapoi, Piciorul drept înainte și p-ăl stîng să-l încovoi, Pălăria-n mîna stîngă, mîna dreaptă-ntr-un buton; – Astea,crez, vor exersate pîn-a nu intra-n salon. Ai băgat și tu de seamă, cînd cu dama vei mînca, Cum s-o-ndopi pe tot minutul, asieta [3] a-i schimba, Cum să-i torni și vin și apă spre a nu se osteni, Și cu toată-mbucătura, s-o-ntrebi cum se mulțumi? Cea de gintilom deviză știi acum a combina Și pe viziera voastră cîte creste a săpa? Știi ce însemnează: nouă, șeapte, șase, cinci și trei? Știi cînd trebuie piezișe și cînd dreapte să le-nchei? Dar coroana de dasupra, cînd va fi de prinț, cîți colți O să aibă? Dar de ducă, de baroni, de conți, viconți? Cu un cuvînt, spune-mi: tonul, heraldic-ai învățat În această lungă cale pe pămînt civilizat? Aș! dar ești tu om d-aceia? – Mie-mi pare că te-auz Făcînd păsuri mari pîn casă, cînd pe gînduri, cînd confuz, Să-mi spui c-are Englitera mașini, prăvili ș-ast venit; Canaluri, drumuri curate și comerciul înflorit. O să-mi spui c-au instituturi, școli și făbrici, n-au cenzuri, Și că toți muncesc p-acolo, nu se plimbă în trăsuri; O să-mi spui cum că în Franța iată ce s-a mai ivit, Și că-n Camera d-acolo iată ce s-a mai vorbit. Cum că sunt țăranii noștri asupriți și nenvățați Și că nici că au să fie ocrotiți sau apărați. Că subt aști arendași jidovi și sub otcîrmuitori Gem, precum gemeau și servii subt toiege de tretori. Și o să te-aprinzi cu-ncetul, să te-ntinzi la ast cuvînt, Să rostești deșarte vorbe, să azvîrli cuvinte-n vînt; C-ar fi adică mijloace și ei viața a-și vedea, Neamul boieresc să scază, privilegiul a cădea; S-avem legi și școli ca lumea, și teatru, și tipar, Să-nceteze ș-astă boală de paharnic, de pitar. Voi sunteți de vrajbă oameni, toți sunteți din Cîmpineni Voi ați merita, grămadă, s-o porniți la Mărgineni. Astea-s vorbe de un nobil? Ai tu sînge boieresc? Tu, pare c-ai fi opincă: ești din neamu rumânesc! Auzi că să aibă drepturi un mojic, un opincar, Rumânoiul de la țară, muncitorul, – un plugar! Mîine-i zice că se cade și în Cameră să-l bagi, Și să șează cu boierii cînd vorbesc despre iobagi! Tu, d-ai fi precum se cade, ca cocon și ca boier. Era să aibi stare astăzi și poate și minister. Fuși comandir în oștire; întîi avuși escadron Și pă urmă, după asta, comandași batalion. Și întîi, și mai la urmă, tu îmblai tot cu cuvînt Să înveți pă soldat slujba: nici o coastă nu i-ai frînt, Nu i-ai dezlipit ureche, n-ai scos ochi, de păr n-ai tras, Nici măcar cu bobîrnace nu l-ai ciocănit în nas. Un ostaș,cînd va să bată, nu dă douăzeci și cinci; Strigă: Toți undr-ofițerii! dați pînă veți da pă brînci, Soldatului mîncă-i hrana, leafa, nu-i da nici mondir; Dă-i de muncă, dă-i bătaie, de ești zdravăn comandir, Numai munca și bătaia ține-n frîu pă un soldat: Cît îl ții flămînd și-n muncă, nu te temi de revoltat! Fuși ispravnic la Brăila, la un port cel mai frumos; Favorat și plătit bine, cu speranțe spre folos; Dar, ș-aci tot îndărătnic: Tu vreai a administra După cum rezonul cere, după conștiința ta. Dă la dracu conștiința și te-apucă de cîștig! Lasă-te de propagantă, lasă-te de cei ce strig. Ce-aveai tu, daca țăranul, d-arendaș năpăstuit, L-a-nșelat neguțătorul și ciocoiu l-a căznit; Că nu mai are opincă, n-o să aibă ce mînca, – Vino-ți, omule,-n simțire! Asta nu e treaba ta. Nu-i aicea stăpînire? Nu sînt prăvili? nu e domn? Nu e țara o grădină? Eu mă mir cum tu n-ai somn; Culcă-te și dormi în pace subt acești frumoși tufani, Lasă-ți pung-asta deschisă; căci acuma plouă bani, Cum ploua cîrnați odată; starea-ți faci din lucru mic; Astăzi e tot meșteșugul: să știi să nu faci nimic. Ce-aveai tu s-oprești potvada, să nu lași pe negustori Să mănînce săptămîna proștilor de muncitori, Să strici vechile-obiceiuri, să pui a dă îndoit Cîți au jefuit opinca? —Ești un om nesocotit. Voi sînteți vrăjmași ai țării ș-ai neamului boieresc; Vreți să mojiciți noblețea cinstită pă cal domnesc. Voi v-ați pus să stricați lumea și să spuneți la țăran Că e și el om în lume, dopotrivă cu un ban; Voi și barbe vechi, lăsate prin timpi, epoci:., dar, să tac; Căci aveți naturi ciudate; cele bune nu vă plac. Ce-atîta nemulțumire! Ce huliți! Ce tot strigați! N-ați avut chiverniseală? Nu sînteți înaintați? Care alți,atît de tineri, ca voi au înaintat? Ce voiți să fiți? Ia spuneți. – Nemulțumitor! ingrat! Vreți să fiți tot cu cordonuri? Domni voiți să fiți aleși? – Dar, să mai vorbim grecește că să nu fim înțeleși: Ti! k’esi thelis na ghinis ofendis? o, ho! o, ho! Alos tha ghini afendis, alos. To ksero ego. [4] Dar, destul vorbii în pilde; să-i lăsăm la Dumnezeu; O să schimb acuma tonul: ăsta nu e felu meu. Tu erai profet odată: îmi spuneai c-aști montaniari, [5] Cînd li se va scoate masca, o să văz că sunt mușari. [6] Ce ciudată combinare! Se șopti că-n minister O să fie o schimbare, și că pînă la vister O să se împarță ranguri, și, iată-i, plecați în jos, Toți se leapăd de opincă ca alți Petre de Cristos. Mi-a pierit orice speranță, stricați suntem foarte rău Nu-i Obștească Adunare de cînd nu e unchiul tău. Publica părere încă pîn-acum nu s-a format; Pilde nu sunt, tipar nu e, obiceiul e stricat, – Ce speranță de-ndreptare putem oară aștepta? Să privim la ruinare? Trebuie-a ne deștepta. Să găsim și noi vro armă; sau, cel puțin, un azil. Ce ne îngrozim atîta d-o gonire, d-un exil? Ce e astă amuțire? Pînă cînd să lăudăm Tot ceea ce nu ne place? Pînă cînd să ne-nșelăm? Cel puțin, o faptă bună, să-ncetăm a defăima, Să-ncetăm a-ntreba p-alții ce e bine-a lăuda, Să-nvățăm a fi ai noștri, să-nvățăm a ne gîndi; – O să pierdem, o să pierdem, pînă cînd vom izbîndi. Să pășim și noi cu lumea; avem timpul ajutor. Să știm, cel puțin, a zice: ăsta-i bun judecător, Asta este bun ministru, ăsta-i bun de deputat, Asta poate fi profesor, ș-ăstălalt un avocat. Pînă cînd, tot din grămadă, o să tragem la noroc? Pînă cînd, ca în băjenii, să n-aflăm al nostru loc? Pînă cînd ce a fost tata să fiu și eu, neapărat? Daca tata fu de treabă, și eu sunt un om stricat, – Daca tata, din protivă, fu om rău și ticălos, Și eu am capacitate, poci fi Țării de folos; Numai pentru astă vină, că el n-a înaintat, Trebuie ca eu din locu-mi să fiu astăzi depărtat? Sau, daca al meu părinte, printr-un chip particular, A putut să-nainteze subt un domn de la Fanar, Oară, eu, care atuncea încă nu eram născut, Am a lui îndemînare? Pentru toate sunt făcut? Ce sunt aste ranguri multe care nu se mai sfîrșesc: Conțipist, pitar ș-atîtea care mai nu le brodesc; Văz că ies cîte o mie pă tot anu-n sărbători, Și, de n-ei avea vre unu, nu poți nici să te însori. E o boală lipicioasă ce s-a-ntins între români, Mai rău și decît holera: face oamenii păgîni. Să despoaie ziua-n uliți, părinții omor pe fii, Ca să moștenească banii, – taxa unei serdării: Un serdar, măcar la groapă, decît viață fără rang! Să-i șoptești că-l faci paharnic și își pune muma-n ștreang. Care oară e onoarea celor ce se poroclesc? Nu mai știi nici cum îi cheamă; nu știi cum să iscălesc. Aci-i zic pitar, paharnic, – mîine, agă sau clucer; Ieri știai că-i zic postelnic și acum îi zic vister. Nu mai spui d-al nostru Apolon ce striga: „Sunt în zadar! Slăbiciuni sunt aste ranguri!” și acuma e pitar. Nu-ți vorbesc d-atîți profesori ce virtutea tîlcuiesc, Și apoi declar, din suflet, fără rang că nu slujesc. Ce mă pune în mirare este numai un bărbat Care-l știu că este tare, nu e nicidecum stricat, Care-avu și cutezarea a trimite înapoi Rangul ce îi oferiră, făr-a-l cere c-alți ciocoi, Ce declară simtimente și virtuți de un Caton Și s-arată,întru toate, democrat d-ai lui Platon, – Se-mbătă și el dodată de ast otrăvit nectar Al tiranilor? Ce dracu! – văz că și el [e] serdar. Ce sunt aste lungi cordonuri? Aste cruci plîntate-n piept? Toți sunt oară de vînzare? – n-aș voi să fiu nedrept – Ei de sine își pun cruce, sau de alții-s la mezat? Sau, spre a li se ști prețul, de stăpîni s-au, înfierat? Pentru că văz osebire; nu sunt toate tot un fel: Una mică, alta mare, ș-altele nici într-un fel, – Cu coroni, încolțorate. – Aș dori acum să știu, Ăștia ce atît le poartă, ce-nsemnează crucea știu? Stiu ei pentru ce o poartă? știu ei cît o pîngăresc? Știu ce mare este crucea și cum o nimicnicesc? Știu că cel ce poartă crucea e apostol, mucenic, Cavaler al Libertății? – Mai stați, oameni de nimic! Odată, era și crucea simbol sfînt, simbol frumos; Dar acuma, cine-o poartă, este Iuda lui Cristos. Cine ia acuma crucea? Cel ce știe sugruma; Sau acel ce-n cîmpul vrajbii mai mulți oameni va trăda. Dar acei ce primesc semne de pe la mai mulți tirani, Care, pentru și-n protivă sunt la cei dinții tîlhari, Ăstora ce-am zice oară? – De vînzare, sau vînduți? Și, la care dintre dînșii? Unuia, sau la mai mulți? Cată orice stat să aibă un mijloc a răsplăti Și, din contra, iar să aibă altele a pedepsi; Însă trebuie gîndire spre a nu se profana Nici pedeapsa, nici răsplata; trebuie a combina Ca și una și ceilaltă să poată contribui Oarecum ca să mai dreagă pe acel ce le-a primi. Orice premiu de răsplată e căzut, e profanat Cînd s-a dat acelor oameni care nu l-a meritat. Idealul într-un premiu în veci prețurile-a dat: Dafinii sunt buruiane cînd nu știi cin’ i-a purtat. Se cuvine și pedeapsa tot așa a cumpăni, Ca să fie cît și vina; trebuie a gîndi Ca pedeapsa să servească oarăcum a corija, A mai îndrepta morala, nu a o mai degrada. În aceste argumente două neamuri izbutesc: America pedepsește și inglizii răsplătesc, Însă nici un stat c-al nostru n-a știut a se gîndi Cum să-și strice el poporul. – Oară nu ne vom trezi! Cel ce a furat găina e tot astfel pedepsit Ca și cel ce tîlhărește toată viața nelipsit. Cei ce-au jupuit poporul sunt tot astfel răsplătiți Ca și cei ce-au servit țării ș-au știut a fi iubiți. Sau, mai bine, chiar din contra, cei onești sunt exilați, Și tîlharii-n capul țării onorați și lăudați. Cînd ating această coardă, să mă crezi, mă revoltez Și cînd văz c-așa-o să meargă, simț că mă înfiorez, înțeleg c-ar fi mai bine să fiu ceva mai sceptic, Să mă îndoiesc de toate și să nu mai văz nimic. Un: știu și eu! sau: ce-mi pasă! să fie tot ce răspunz La oricare întrebare, pentru orișice abuz, Să mă-nchiz în vre o casă, și, pe gînduri rătăcind, Să stau c-un poet în mînă, cînd dormind și cînd citind: Pe-o hîrtie poleită fapte mari să născocesc, Să scriu imnuri, dedicații la cei ce ne stăpînesc. Să fac o apologie, să scriu un panigiric Acestor pitici gigantici și l-alți oameni de nimic. Dar ce faci cînd ăi un dimon care vine a-ți striga Că prin rău se scoate răul, că nu trebuie-a arăta Vițiul nici în părinte, c-ai nevoie să gonești De aproape criminalul, ești silit ca să izbești Pă tîlhar d-a drept în față; cum că, pentru un boier Nu e altă îndreptare decît un Robespierre? Viu să mă deschiz la tine; – poate că e un blestem! O Idee ce mă roade, și, aceea ce mă tem, Este frica cum că-n. Viață-mi n-o să văz a-și răzbuna Aste trupe dezarmate! N-o să văz a se-nchina Capetele pîngărite la opinci de muncitor; N-o să văz săteanul nostru a-și fi el legiuitor! Credința mea îmi spune că ast timp ne va veni; Dar, pînă atuncea, oară, voi putea și eu trăi? Nu cumva va fi târzie ca Mesia [7] ce-așteptăm? Nu cumva ne minte răul, ca să facă să-l răbdăm? – Fie, căci pînă atuncea misia mi-o împlinesc: Pînă cînd n-oi lua fierul, pana mea nu-mi părăsesc. Note [ modifică ] ↑ „Nu liberele idei, Frumoasele, vinul, Vinul și frumoasele Cîntă tu, lira mea de aur.” P. Sutzos ↑ grâce (fr.) – grație. ↑ assiette (fr.) – farfurie. ↑ Aceste vorbe sunt zise de consolul Minciaki care prezida la facerea Regulamentului organic (n.a.). În traducere: „Ce! și tu vrei să devii domn? Afară, afară! Altul va deveni domn, altul. O știu eu.” ↑ montagnard (fr.) – muntean, denumire dată grupei membrilor Convențiunii care manifestau o poziție radicală. ↑ mouchard (fr.) – spion. ↑ Vezi Ioan Evanghelistul 14—15 (n.a.).


content:
I [ modifică ] Eram răpit atuncea cînd te-am văzut a plînge, Și cerul, pietatea, priveam cum se resfrînge În lacrimile tale. Ferice, am zis, e bardul, cînd sunete găsește A combina acorduri ce-n inimi prelungește Preludurile sale! Căci, crede, viitorul și trîmbița veciii, Ce-mbată încă-n viață pe fiii armoniii, Eu rece le privesc. Dar a simți gîndirea-mi p-o frunte de fecioară Că trece cu-orice notă, că harpa-mi o-nfioară E tot care doresc. Oh! Să-mi privesc ideea în ea cum se resfrînge, Că spiritu-i o simte, cum inima-i se strînge O lacrimă a stoarce; Cum buza ei se mișcă vrînd a-neca suspinul, Cum lacrima în ochii-i întunecă seninul, Spre cer cînd îl întoarce; Și a simți că simte, și a vedea că vede Icoana dureroasă ce bardul întrevede Cînd este inspirat; Să simț în extaz gîndu-i, s-o simț că contîmplează Nuanța cea mai mică cînd coarda mea turbează, Hulind vre un păcat: Să văz înflorind roza pe crinii fecioriei, Ca cerul cînd s-aprinde de focul veciniciei Ce-apune în departe; Tuleiele pe față-i simțirea cum învie: Precum p-un lac zefirii înfiorați adie Și-n mii de unzi împarte; Să știu că al meu nume, bătut de răutate, Trăiește-n suvenirea-i ca în eternitate, Ca-ntr-un azil ceresc; Să știu că a mea harpă în inimă-i răsună, Dorința-mi și suspinul se urcă împreună, Ca-n sînul îngeresc; Și-n lacrimă-i durerea-mi încet să se privească, Ca-ntr-o fîntînă sălcii și bolta cea cerească; Ca într-o mare norii; Ca dînsa în oglindă; ca lebăda în apă; Ca-n unda unei gîrle un mal care se sapă; Ca-n ochii ei amorii; – Atunci, atunci eu aflu și Cer și Vecinicie; Atunci mă fură vise pe dulce armonie; Atunci sunt încîntat; Atuncea al meu suflet se-nalță în tăcere; Atuncea a mea coardă din nou mai ia putere; Atunci sunt strămutat!... II [ modifică ] Dar te-am văzut a plînge și-n altă întîmplare, Dar am văzut că fața-ți își face silă mare Să poată a zîmbi, – Ca zori în zile rele de tomni întunecoase; Ca raza unui soare prin ploi vijelioase Ce stau a ne izbi. Și am privit pe chipu-ți ascunsa ta durere Și mă miram d-atîta tărie și putere, D-atîtea înfruntări: Precum privesc botanici o plantă care crește Cu mii insecte-ntr-însa, și nu se ofilește, Stă mîndră-n apăsări. Am admirat natura în oricare-ți mișcare: Deschis am privit cerul în oricare-ți cătare. În tot suspinul tău. Mă adînceam în gînduri: De ce oari bunătatea E pradă răutății! De ce oari pietatea E pradă celui rău! De ce oari frumusețea e pradă lașităței! De ce oară dreptatea e pradă nedreptăței! Cine-mi va da cuvînt? De ce iubirea focu-i tot în dureri resfrînge! De ce simțirea geme! De ce un înger plînge Aicea pe pămînt!... Ș-am așteptat pe gînduri, doar mi s-a da cuvîntul Urla în vas vaporul! Sufla în pînze vîntul, Și Dunărea curgea!... Așa se fierbe omul în gînduri pieritoare; Așa ne-a purta soarta pe vremea trecătoare Cît lumea va ținea!


content:
Ce geniu te împinse, om trist, nenorocit, S-ajungi în astă stîncă unde cocoș nu cîntă, Și cinele nu latră, și iarna își împlântă Eterna-i locuință, și vara n-a răzbit? Fugeai tu oari de lume, sau d-un dușman al tău? Fugeai de tine însuți, fugeai de nedreptate, Cătai să afli pacea și sînta libertate Pe unde încă omul n-a-mpins veninul său? Cu șoimii și cu vulturi ai vrut a locui? Cu vîntul care geme, cu fiara ce mugește, Cu fagi de cînd pămîntul, granit ce nu rodește. Ți s-a părut mai lesne că poți a viețui? Mîhnit ai fost, bătrîne, aci cînd te-ai oprit! Sălbateca natură și stîncă scorboroasă, Și peșterea ce urlă, și rîpa cea noptoasă Au dat ecou mai blînd la sufletu-ți rănit, Decît acele fețe de tot fără amor, Decît acele inimi răcite în păcate, Și sufletele-acelea, de patimi fericate, Ce nu le-ating nimica, nimic nu le mai dor. În peșterea-ți cea rece pămîntul s-a-ncheiat. De doi bușteni e ușa de care e închisă, Și patu-ți, așternutul, e un frunzar de tisă Mai verde decît vara de car-ești depărtat. O biblie ș-o cruce e-avutu-ți simbolic: E Legea și credința. Din bolta cea negrită Și verde d-umezeală, în vreme cumpănită, Lovește-o picătură p-un lesped granitic. E poate din izvorul ce trase Moisi; E poate picătura ce-n boală-ți te adapă; Te-adapă cînd e vifor și nu-ți poți căta apă; Cînd cotropesc troienii și nu mai poți ieși. E chiar un cronometru secund-a despărți; Și cade, trist, ca lacrimi din pleopele sclaviei, Ca orele fatale din mîna veciniciei Ce omul le privește, dar nu le poate-opri. D-aci tu poți mai lesne s-asculți pe Domnul tău. Și acvila, ce-ațintă lumina cea cerească, Va vîrfuri ce-ating cerul, va munți să locuiască; Cîmpia-i prea departe de Creatorul său, Și omu-al cărui cuget trăiește numa-n cer, Ce fuge de mulțime, cînd încă o iubește, Și oamenii cu cerul a îi uni voiește, Își cată un Sinae la sîntu-i minister. Și Crist se roagă-n munte la Tatăl-Creator. Profetul află-n munte ce trebui să vestească, Ce trebuie să crează și ce să nimicească; Mîntuitorul lumii s-arată în Tabor. Eu mă unesc cu tine: îmi place să privesc Aceste vîrfuri albe, mai nalte decît norii, Pe care schinteiază cîte odată sorii, Ce din cîmpie-afundă deloc nu se zăresc! Îmi place s-ascult rîul mugind într-un abis; Îmi place-a privi brazii în formi de piramide, Moliftul și cu tisa, ce malurile-nchide, Ca tari cetăți în aer, spre cer numai deschis! Îmi place s-ascult vîntul tunînd din mal în mal, Îmi place să văz capra sărind din piatră-n piatră, Îmi place s-aprinz zeada [1] pe o întinsă vatră Și cerbul p-o sprînceană să-l văz fără rival. Să stau la obîrșia gîrliții de cristal, Mai rece decît gheața, și-n unda-i cea măruntă, Să văz suind un păstrov și lostrița căruntă, Mai iuți decît săgeata, pe piatra de metal. S-ascult la paseri triste ce noaptea se deștept; S-ascult tempeste [2] negre departe-ntărîtate, Și prăvălind copacii, torente-nfuriate, Și văile să urle de un potop ce-aștept. Și trăsnete în cremeni izbind neîncetat Să împle tot eterul de aburi de pucioasă, Să surpe în prăpăstii o stîncă scorboroasă, Să zbiere pe ea ursul de groază spăimîntat. Și liniștit în mine, cînd preajma văz turbînd; Mai liniștit, mai pacinic decît într-o cetate, În care mii de condici și clase separate Îmi spun că este pace, cînd tot eu văz gemînd. Îmi place să-mi las gîndul să zboare neoprit, Ca acvila măreață cînd stă o vijelie, Ce-și ia-n eter avîntul, cătînd cu bucurie în strălucitul soare din cerul limpezit. Îmi place să-mi las gîndul să zboare nencetat, Să zboare peste lume, s-absoarbă-n veci în sine O faptă rea sau bună, s-o tragă toată-n mine, Ca soarele bînd roua ce noaptea a vărsat. Îmi place s-afund gîndu-n al timpului noian, Al vremilor trecute, al celor ce-or să vie, Și-n ele să renască ca într-o mare vie, Cum spun că renasc vulturi în ape din Iordan. Eu aș dori cu tine aci să viețuiesc, Să-mpărtășesc cu tine și gîndul și vorbirea, – Ast dar cu care cerul dotează omenirea, Și care anticriștii pe buze ni-l zdrobesc. Dar nu te văz, bătrîne! Tu poate c-ai pierit Sub gheara vrunei fiare, cătînd cu ea-mpreună Vro rădăcină moale, vro coaj-oricum mai bună Ca să-ți rechemi puterea ce te-a fi părăsit. Sau poate c-a fost timpul să vezi pe Dumnezeu În față, căci eu aflu ca iarna că albiseși, Și tremurai ca frunza, la schit cînd te iviseși, Ca să-ți mai ceri tămîie; – ca moartea-erai de greu. Oricum, ermit ferice, de încă ești p-aci, Eu strig și-ți doresc pace; iar d-ai ajuns cu bine În corul cel de îngeri, mă trage și pe mine, Mă trage, căci e timpul a nu mă mai munci. Note [ modifică ] ↑ zadă – arbore rășinos. ↑ tempestă – furtună.


content:
,,Comme elle est belle au soir! aux rayons de la lune Peignant sur son col blanc sa chevelure brune; Sous la tresse d’ébène on dirait, à la voir, Une jeune guerrière avec un casque noir!” [1] ALFRED DE MUSSET Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 Note I [ modifică ] Vedeți colo p-o piatră, în dos-unui oltar, [2] O fată-ngenucheată cu mîini prea rugătoare, Cu fruntea către ceruri, cu fiarele-n picioare, Tremurîndu-i buza și plîngînd amar. Vedeți cît e de slabă și cît e de frumoasă! Ce galbenă albeață, și talia ei trasă Poți s-o coprinzi în mîini! Vedeți cea buclă neagră pe sîn cum îi undează î Vedeți ce geană creață și cum se-mpreunează Cu-a ei sprincene lini! Vedeți ce ochi vii, negri, și focul ce-au în ei! Vedeți ce gură mică și ce trăsuri plăcute, Ce veștede s-arată! Pare c-ar fi trecute; Cine-ar putea spune care e vîrsta ei? Vedeți cum stă din geană-i o lacrimă să pice! Auzi!... abia s-aude cuvintele ce zice; Oh! stați s-o ascultăm! „De ce nu asculți, Doamne, și la a mea durere? De ce nouă, țiganii, nu dai tu mîngîiere Cînd ție ne rugăm? Nu suntem și noi oameni ca ceilalți ce-ai făcut? Nu suntem și noi oare făptura mîinii tale? De ce ne zice, crudul, ființe ale sale, Spune că noi suntem lucruri de vîndut! Ce-oi fi greșit eu, Doamne, de sunt acum în fiare? Căci am iubit o dată, au drept să mă omoare? Dar ei de ce iubesc? De nu-mi este iertată iubirea, – ce mi-ai dat-o? De vatămă simțirea-mi, – de ce nu mi-ai luat-o? Ce-i lași de mă muncesc? Cînd aști stăpîni la care ai vrut a ne-arunca Intră-n lăcașu-ți, Doamne, ca ție să se-nchine, Le-aduci tu oare-aminte că asta nu e bine? Chinul ce ne face, nu e voia ta? Ce! pentru noi, țiganii, tu n-ai făcut nimica? In loc s-avem speranța, noi n-avem decît frica? În loc a ne iubi, Ne osîndești, stăpîne, ca să trăim în ură? Așa ți-e-voia, Doamne? E dreapt-astă măsură La alții a robi? Și cum am putea, Doamne, noi legea-ți să ținem Iubirea și speranța, și milă, rugi, credința, Ne sunt oprite toate! Ne iei și chiar voința! Poți da îndatorire cînd drepturi nu avem?” Ofta și vărsa lacrimi, săraca biată fată! Grăbea să meargă iute cînd o chema s-o bată, Dar n-avea nici un spor; Căci fiarele-i sunt scurte, nu putea să alerge! Oh, ascultați, sărmana! O ceartă! cere verge! O bat de o omor. II [ modifică ] Fetițe norocite ce soarta vă zîmbește De cînd erați în leagăn; pre care vă iubește Aceia ce iubiți! Rugați părinții voștri, rugați-i să nu bată, Să nu muncească astfel pre sărăcuța fată De tați nenorociți! Ea e de vîrsta voastră, – ca voi de frumușică, – I-e drag și ei pe lume! Și nimului nu strică Cînd va a întîlni p-acela ce-o iubește! Ea nu știe să-i scrie, Să-i însemneze ora pe cînd poate să vie, – Îl va cînd va veni. Căci nici el nu e liber cînd a voi s-o vază; Cu mare grijă vine, cu frică și cu pază; E rob ș-are stăpîn. De n-a ieși la dînsul atuncea cînd o vede. El tare se mînie, și nicidecum n-o crede C-are stăpîn păgîn. Ea nu are saloane, ea nu are mijloace, Teatruri, să s-arate aceluia ce-o place, Concerturi și plimbări. Să iasă pînă-n poartă i-e toată fericirea; Să n-o vază stăpînii i-e toată norocirea, Cînd ia îmbrățișări. III [ modifică ] Voi, cînd sunteți acasă, ieșiți într-un balcon, Ș-alene, fără grijă, cocheta ne-ngrijire Vă-ngroapă p-un fotoliu în dulcea-vă răpire, Învîrtind pe deget un aurit lornion; Simțiți anima voastră din ce în ce a bate La zgomot-unei droșce, unui galop departe Ce-auzu-vă-l ghicesc. Pe nesimțite, mîndre, priviți pe om și calul Ce spumegă și țipă să stea în loc rivalul Cu calu-i englezesc. Atunci, punînd lornionul, spre ei îl ațintați, Băgați de seamă bine să nu fiți înșelate L-alegerea ce face o inimă ce bate, Spune trebuința să vă-nduplecați. Întocmai ca monarhul cînd merge-n bătălie Și-și vede căpitanii, ce stau cu bucurie Comanda a primi, Și se gîndește bine să nu se amăgească Cu-alegerea ce face, ș-apoi să se căiască Cînd timp nu va mai fi. O! cîtă mulțumire aveți cînd vă priviți Încongiurate-n cercuri de juni pe care-aprindeți Ce vie bucurie, pe taină cînd le prindeți Ocheada sau suspinul – și îi vedeți uimiți Cînd la clavir vă puneți rugate de mulțimea Ce încîntați c-un zîmbet; cînd toată tinerimea Stă mut-a asculta; Cînd degitele voastre, lungi, albe, subțirele, Aleargă pe octave dînd forțe tari și grele, Și-ncep a detuna; Cînd cearcănul sub buza de un mărgean în foc Mărgăritaru-și lasă pe sînu-vă să curgă; Cînd pieptul vostru saltă cu glasul ce se urcă; Ochii-azvîrl schinteie ce prin lustruri joc. Cînd îndrăznețul ager, ce ochii vă-ntîlnește, Își lasă semicercul și vine, se lipește La spate, așteptînd Cînd să întoarcă foaia, – atunci se adîncează Prin sînu-vă ocheada-i, – atunci, el înviază, – Voi vă pierdeți cîntînd. Dar însă osebire e mare între voi Și-ntre țiganca voastră; – ea stă și se pitește Cînd va voi să vază pe cel ce o dorește; – Se văd, și ei îndată s-ascund amîndoi. Ei nu au vreme multă ca să se tot gîndească: L-e jale și l-e milă ca să se tot privească, Și-ascund chinul, se-nșel. E plină de vii rane, e slabă, trențeroasă, Și moare de rușine, cu toate că-i frumoasă Ș-iubită mult de el. Se strîng în brațe numai oftînd, plîngînd amar, Unind a lor suspinuri, unind ale lor flăcări, Plîngînd a lor junie, sorbind ale lor lacrimi, Blestemînd robia fără de hotar. Și cît le e de scurtă chiar astă mulțumire! Ce scump este plătită! Amară chinuire, Sărmanii, îi aștept! Ce trist e-al lor adio! se despărțesc cu groază; Nu știu ce-o să se-ntîmple, de pot să se mai vază; Căci nu au nici un drept. IV [ modifică ] Priviți la țigăncușa ce-acum întîi iubește! Grăbiți a-i lua partea cînd crudul o muncește, – Scăpați-o din bătăi! Ea s-o ruga la ceruri viața să vă-ndulcească, Să vă iubească lumea, și ca să vă păzească Să n-aveți bărbați răi! Gîndiți cîte o dată, cînd intr-astă copilă În camerile voastre, pe taină sau de milă, Pe alte slugi rugind, Și vede-atîtea lucruri la care se uimește; La ce pot să servească ea nici că bănuiește; Le-admiră-n ea tăcînd. Cînd vine înaintea unei psyché [3] a voastre Și-și vede goliciunea în niște trențe proaste, Ce-abia se țin de ea, Începe de-și ia seama; se uită, se privește, Și nu vede motivul ce o deosibește D-acela ce-o bătea. Privește bine chipu-i: ochi,frunte, mînă, gură, Picior, piept,brațe, mijloc și oricare trăsură Făcută-a da plăceri; Dar însă toate astea într-o complită stare: Zdrobite rău de bice și roase-adînc de fiare, Pîrlite de dureri! Și își închipuiește cît i-ar veni de bine În lucia mătase, în blondurile [4] fine Și într-o catifea... Da-n visul ăsta dulce, un crud slugoi, obraznic, O îmbrîncește-afară. – Oh! ce blestem greu, groaznic Se revoltează-n ea! Cînd se combină-n minte-i a ei cumplită stare Și fericirea voastră; cînd va ca să compare Ast trai ce v-osibesc; Cînd nu se domirește, ca ce să fie oară De se muncește astfel, ce vină o omoară, De ce o chinuiesc, – Oh! Vorba care trece prin limba minței sale Înfiorează cerul! Ar strămuta în jale Și însuși pe Satan! Popoarele acelea ce-au suferit robie S-au, șters din foaia vieții: a cerului mînie Zdrobește pe tiran. V [ modifică ] Feriți-vă, fetițe, ca doar de-ți scăpa voi De grelele blesteme astor nenorocite Ființe asuprite ș-atît de chinuite, Împrotiv-acelui ce trăiește-n noi! Vai de legiuitorul ce le nimicnicește! Vai de nenorocitul care le chinuiește Cu dreptul de stăpîn! Cristos Mântuitorul, cum spune-a noastră lege, Cînd va veni al doilea, oari cum își va alege Creștinul din păgîn? El, drage, poruncește ca noi să fim toți frați; El a adus iubire, blîndețe, caritate, Credința-n răsplătire și dulce libertate, Care le-o hrăpește acești nerușinați! Fiara apucă prada și-ndat-o și sfîșie; Creștinul, cînd ia robul, măsoar-a lui mînie: 'L omoară-ncet, încet. Adună instrumenturi găsite în turbare, I le aplică rece, dar nu va să-l omoare: Va a-l privi schelet! Gîndiți la copilița ce răii chinuiesc, Ce n-a gustat, sărmana, plăcerile vieții; – Se trece în robie, și floarea tinereții Sub bicele de scorpii aști cruzi ce veștejesc Gîndiți la ea, săraca! Gîndiți că este smulsă Din brațul unei mume, spre-a fi etern expusă S-o bată cine-o vrea! Prin curtea-vă de grajduri, în pulbere, să zacă Fără părinți sau rude. – Flămîndă, n-o îmbracă, Nu I-e milă de ea. Ea nu are speranță a se căsători; Să aibă soț odată, să fie și ea mumă! – Nu, fetițe, nu rîdeți; nu vi să pară glumă Soarta-i ce n-o iartă pînă va muri! Ș-atunci cînd interesul va s-o căsătorească, Ea știe că durerea-i mai mult înc-o să crească; Atuncea va simți Ș-a soțului robie, ș-a fiilor ce-or naște: O! cît plînge țiganca cînd vede că pășaște Copilul ce hrăni! Pe ea o fac să creadă că este de alt soi; Să nu spere nimica, nimic pe astă lume; Etern să se roșească de ea, de al său nume; Bînd a sale lacrimi, goală în gunoi. De-i este frig sau foame, ei o încarc de fiare, Îi dau fărîmi de pîne călcate în picioare D-al slugilor rîndaș! – Oh, Doamne! Fă stăpînii, fă-i, fă-i să se gîndească Că ei sunt frați cu robii! și c-or să se unească în sîntul tău locaș! Note [ modifică ] ↑ „Cît e ea de frumoasă seara! pieptănîndu-și sub razele lunii Părul negru revărsat pe gîtul alb; Sub cosița de abanos, ai zice, văzind-o. Că e o tînără războinică cu un coif negru pe cap!” ↑ oltar – altar. ↑ psyche (fr.) – oglindă mare, mobilă, în care se poate vedea cineva din cap pînă-n picioare. ↑ blondă – dantelă de mătase.


content:
Cu cît mergem înainte, Libertatea-naintează, Dă holera în ciocoi; Tot îngînă la cuvinte, A cîrti nu mai cutează – Rînjesc cînd ne văd pe noi. „Ioite Poarta, Austria, Ioite consuli, diplomații, Slugi în care credeți voi, Că salută România, Ne învit să fim ca frații, Iubiți, una între noi.” „Să fiți tot în capul țării, Să fiți tot în slujbe bune, Toate fie pentru voi. Fiți voi boldul-naintării. Legile a fi mai bune, Num-atîta cerem noi.” „Să trăiască România! Să trăiască libertatea! Nu mai sunt de azi ciocoi.” „Să... trăiască... la pustia! Hî... cîhî... egalitatea... Ce ziseși c-o să fim noi?” „Zi colea, cu voie plină: Să trăiască România! Nu e noi și nu e voi.” „Mă cam cearc-o holerină... Am o colică, pustia! Ce ziseși c-o să fim noi?” „Știm ce-ți trebuie, cocoane, Și de tuse și holeră Și de cîte aveți voi: Sau la cochii-vechi [1] otgoane, Sau, măcar vreo zaveră, Asta-i leac pentru ciocoi.” Note [ modifică ] ↑ cochii-vechi — mezat; tribunal de comerț


content:
I [ modifică ] Cînd primăvara vine pe cer și pe cîmpie, Cînd aerul se împle de dulce armonie, Cînd crîngul și gîrlița șoptesc într-un deșert, Poetul atunci iese pe coasta ce răsună Și inima-i, ca harpă, sloboade-un împreună La marele concert. Cotește rîndurica, se-nalță-n viersuri nouă, Alunecă pe iarba ce scînteie de rouă Și ageră se-ntoarce, se pierde leșinînd. Se gudur porumbeii, se-mbucă turturica, Aleargă mielușeaua, zîmbește floricica, Sticleți și filomile se sparg pe crăci cîntînd. Acestea văd poeții cînd soarele răsare; Cînd soarele de prier cu dulcea sa vîlvoare Îl cheamă să-l salute pe creasta unei văi; P-atunci, pe cînd bogatul s-adoarmă abia poate, – Și-n somn, numai zăstîmpuri!— Ce visuri speriate De griji și oameni răi! Cînd soarele-n domenuri de raze luminate Se-ntoarce ca eroul din lupte depărtate Și-mprăștie căldură și viață și amor, Cînd brazde muncitorul, în trîmbe înnegrite, Întinde în departe pe maluri însmăltite, Precum artiști dau umbre la peisajul lor; Cînd ies pe bătăture, pe prispele lipite, Grămezi, grămezi copiii cu plete aurite, Cu grase piciorușe, cu ochii scînteind; Și mumele lor tineri, cu furcile în brîuri, Privesc la pînze-ntinse pe margine de rîuri Spuind și povestind; Cînd soarele apune pe văi și pe colnice; Cînd satul tot se împle de vaci și de junice; Cînd sare vițelușii și ugerul e plin; Cînd rumene copile, flăcăii numai zale Își râd cu dinți de lapte, se trag de mîini din cale, Își spun cîte o glumă, își iau un măr din sin; – Atunci, atunci poetul natura contemplează. Se miră și se-ncîntă, și crede, adorează Cu pruncul și cu firea pe Tatăl Creator. Bogatul îns-atuncea pogoanele măsoară, Tot numără clăcașii ce-l văd și se-nfioară, Gîndind la dijma lor. De este vrun lac pacinic, de este vro pădure Bătrină ca pămîntul, ce n-a văzut secure; De este vro livede de flori și de miros, În care saltă iepuri și presuri ciripește, Și prepelița paște, cîrsteiul șerpuiește Ș-insecte purpurate plec spicul undoios, – Poetul le privește cu-o sfîntă bucurie, În orișice nuanță citește-o poezie, Se lasă p-o visare, explică un. Mister. – În vreme ce bogatul, străin l-astă plăcere, Se uită cu ochi rece și calculă-n tăcere În inima-i de fier: Cît dă, în ierne grele, ast lac ce-a să sleiască, Pădurea ce-a să taie, livezi,ce-a să cosească. Și camăta ce-aduce cu sumele pe ani? Sărac este bogatul cînd astfel calculează! Bogat este poetul cînd firea adorează! Sărac este bogatul cu sacii lui de bani! II [ modifică ] De e cîte-o frumoasă ce scînteie privirea-i, Ce-ncîntă frumusețea-i, ce fermecă zîmbirea-i Ș-al căror sîn se saltă d-o flacără d-amor; D-al căror organ dulce poetul se-nfioară, Bogatul le privește, se uită, le măsoară, Și spune, dintr-o vorbă, cît face-amorul lor. De e un bun prieten ce-n dulcea sa iubire Își uită interesul l-a altui fericire; Sau țară unde omul lumina a văzut; Sau sclav ce duce viața sub bici, sub tiranie; Sau gîrbov care zace în lungă agonie; Vădane ce pierd bunul ș-un reazim ce-au avut, – Poetul l-astea toate pătruns de grea mișcare, În palpit crud sloboade o lungă suspinare Și cerul cu-al său suflet șoptesc un sfînt mister, Căci țara lui pe dînsul la suflet îl atinge; Căci lacrămi de sclavie cuțite-n el împinge; Căci gîrbov, orb, fămeie din gîndul său nu pier. Bogatul însă spune și țara lui cît face, Și sclavul cîți bani taie. – Lui gîrbov, orb, nu-i place Cînd astfel cred bogații, sunt însuși chiar satani. Eu plîng bogatul care în bani tot prețuiește! Ferice e poetul ce plînge și iubește! Nemernic e bogatul cu sacii lui de bani! III [ modifică ] De este templu-n care trufaș-arhitectură Se urcă pe coloane d-adîncă săpătură, Se-ntinde pe sub boite ce timpul a lustrat, Și unde-nscrie ruga antica-i maiestate; Și plînsul și tămîia, adînca pietate Locașul și-a-nsemnat; Aicea unde-artiștii, peneluri înzeite, Cobor Dumnezeirea pe lemne vechi sfințite Și dau icoanei graiul din placa lor ieșind; Aici unde se-nalță măreața poezie Din mii de guri vergine pe dulce melodie Ș-eco o poartă iară pe marmuri reci șoptind, Poetul se strămută! îi rîde serafimii, Străluce zeitatea, amerinț herovimii Și capul său s-aprinde d-un foc dumnezeiesc! – Bogații își pun ochii pe candeli aurite, P-o cruce numai pietre, icoane-mpodobite, Ș-un preț le hotărăsc. Cînd sună în iteatruri orchestre zgomotate, Și-n loji, ovale șiruri, prin lustruri luminate, Se-mplînt pe albe sînuri zambile, amarant, Cînd tremură în spasmuri arcușul pe vioară; Cînd flaotul sloboade suspinuri ce-nfioară; Cînd trîmbița vibrează; fanfarele ne salt; Cînd răpide semnalul oprește armonia, Perdeaua se ardică și vine istoria, Și veacuri mai uitate le-ntoarce înapoi; Cînd scena unei crime, virtuți încet ne fură, Ne-amestecă cu-Edipii, cu Bruții ce conjură Și ei renasc în noi, – Ah! Arta pe poetul ca farmec îl învinge! Cu Bruții el turbează, cu Iocasta plînge, Și inima-i se împle de rane, de balsami; – Bogatul, însă, prețul intrării socotește. Este poetul cînd arta îl uimește! Sărac este bogatul cu sacii lui de bani!


content:
Precum, la o numire, o umbră trecătoare În ochiul fantaziei s-arată, licurează, Și gîndul de pe dînsa aleargă un minut, Eu crez că aste rînduri, ce scriu în strămutare, Rostite d-al tău timbru, ce morții înviază, Or să mă cheme-n minte-ți, de unde-oi fi pierdut. Căci, crede, că poetul, cînd sufletu-i dictează, Imagina își lasă pe fața ce-a-mnegrit: Lectorul cînd o vede, atunci ea înviază Și vine, ca fantasmă, deloc ce l-a numit.


content:
Acel ce lîngă tine vrodată a trăit, Acela numai poate mai drept să-nchipuiască Și fețele de angeli și viața cea cerească, Și însuși Creatorul de cine-i ocolit. Ideea num-aceea că-n ceruri locuiesc Tot astfel de ființe precum te văz pe tine, Și că în ceruri merge acel ce face bine, Eu văz că mă silește virtutea să iubesc.


content:
Să poci opri durerea-mi și focul ce mă arde Lăsai adunări, jocuri, și viu ca să jelesc Pe maluri, rîpi tăcute, d-ai mei acum departe, Ca barza cea străină, cu ea să mă unesc. Tu plîngi, cernită barză, soția-ți cea pierdută, Și semnul întristării pe pene-ai zugrăvit. Jelești a ta pereche, ș-oricine se strămută Văzîndu-te în doliu și-n traiul singurit. Dar eu, o, credincioasă! Eu nu poci fi ca tine; În crude suferințe ce inima-mi o strîng, Eu trebuie să sufer, să rabd durerea-n mine, Să mă prefac la lume și-n veci să nu mă plîng. Ferice de acela ce poate-ncai să geamă, Să strige în durere-i, să-și spuie al său dor, Ș-aoela ce-l aude să-i poată da de seamă, Să plîngă-ncai cu dînsu, de nu-i dă ajutor.


content:
Blîndețea, modestia, creștina caritate De s-au numit virtute în lumea de Scandal, De place Poeziei o pură pietate, De se onoară încă Amorul conjugal – Ești belă atunci, doamnă, în dulcea-ți căsnicie, În junele odrasle în care te aflăm; Și admirăm iubirea-ți de mumă, de soție, Și faptele-ți creștine le binecuvîntăm. Și Poezia astăzi în sacra ei ardoare Unește ș-aste note la imnul înălțat De două sute voce din inimi de fecioare, Ce-nvață legea-n umbră-ți și pilda ce ai dat. Ea vine să-ți ureze cu văduve, orfane Ce-și află mîntuirea la pragu-ți creștinesc, Să ție Domnul viața-ți, și faptele-ți umane Răsplată să-ți aducă tezaurul ceresc.


content:
Etern tot delăsată să stea citera ta! Zefirii primăverei, a dragostei zîmbire, Cîntarea filomilei, a viselor uimire Nu va mai imita? Sfîrșitu-s-a amorul, sau danțul s-a desprins? Pierit-au oari păstorii, a răgușit oari cucul, În dealuri, în dumbrave nu circulează sucul, Sau focul tău s-a stins? S-au veștejit oari timpii, răstimpii a-ncetat? Nu mai suspină frunza, sau nu mai geme rîul? Nu plînge rîndurica, nu murmură pîrîul? Ce! firea s-a surpat? Ce! Acvila Daciei va sta fără Tirteu? Ce! Teocrit adoarme? Durerea nu-l mai doare? Plăcerea nu-i mai place? Schinteia cîntătoare S-a-ntors la Dumnezeu? Ce! Ai luat cu totul simțirile lumești? Apusul, răsăritul, natura nu-ți zîmbește? Cereasca armonie Apolon nu-ți șoptește Cînd stai de te gîndești? Ca harpă-eoliană, dai drumul a zbura Cîte-un acord în aer; și cînd întreb de unde, De unde vine-ast sunet? – Deloc mîna-ți s-ascunde. Mă las-a mă mira... Însă în darn s-ascunde, e sunet ce-nțeleg, E de citeră veche, – dă sunete curate; Nu e citeră nouă cu tonuri îngînate Ce nu poci să le-aleg. E Muza chiar aceea ce a creat p-a mea, Pe care-am ascultat-o-n a mea copilărie; Ce i-am rostit cîntarea în toată-a mea junie, Căci prea mult îmi plăcea. Îi recunosc preludul care d-atîtea ori M-a legănat pe vise, mi-a. Alinat durerea, Mi-a reîntors epoce sfințite de plăcerea În brațele d-amori; Îi recunosc acordul ca prin instinct firesc: Precum cunoaște-albina o floare priincioasă; Precum cunosc cocorii o climă călduroasă În care viețuiesc; Precum, cunoaște cerbul izvorul d-unde bea; Precum cunoaște orbul o rază ce-ncălzește; Precum cunoaște pruncul pe muma ce îl crește Cînd îi e dor de ea; Precum o turmă simte un fluier de păstor, Precum păstorul simte un bucium sus pe munte; Precum, dormind iubitul, ghicește p-a sa frunte Un sărutat d-amor.


content:
Înaintea ta privește, Bunule învățător, Pîrga care o rodește Spiritu-ți combinător, Este fapta minții tale Generația ce vezi; Cresc într-ale ei anale Dafinii ce meritezi. La a ei recunoștință Tu zîmbește un minut: E tribut l-a ta silință, E răsplată la trecut. Istoria se întinde Al tău nume a priimi, Ș-aureola ce-l coprinde Peste secoli va luci.


content:
ούχ αγαθού πολνχοιρανιη εις χοίραυος έδτω [1] Astfel tot striga-n Atena casta cea de eupatrizi Ce o cam zdrobise Solon; care însă-n eumolpizi Învăța mereu cu popii tainele a amăgi, Ș-aștepta monarhul tare, toți pe el a năvăli: Să-i dea lui puterea toată, și intrîndu-i în favor, Să-l întoarcă cum le place și să și-o împarță lor. De aci, apoi, și-n Roma astă castă s-a ivit; Ș-a avut ș-aci epoce; ș-aci iar a izbutit. Căci romanii tari și aspri, de aști greci se lingușau, Ș-orice vițiu, orice crimă de la dînșii învățau. Astfel au lucrat pre taină la corumpții propagînd, Vărsînd fierea dezunirii, crime negre-ncurajînd. Iată imperiul se-mparte și aști nobili paraziți Se formară două cete, foarte bine chibzuiți. Pre monarhi înconjurară și-și făcură lumea lor. După ce le ajutară ca să-i vază precum vor, Se-mpărțiră iar prin lume: unii mai fierbînd la sfinți, Alții-n rasa vicleniei născocind la sfinți părinți, Ucigînd filozofia, manuscrisele arzînd, Sau falsificînd în ele cîte nu le era-n gînd. Cel ce nu va să muncească este-n veci născocitor, Spiritu-i, în viclenie, totdauna-i creator. Cîte rele n-aduseră aste caste-n orice loc! Cîte rătăciri! ce groază! ce pieiri! ce munci! ce foc! Religia pîngăriră, politica au smintit, – Aste două mari principii care omul a găsit Sufletul ca să-și mîngîie, și viața înlesnind, Să-și petreacă traiul dulce. Însă aști ciocoi ieșind, Aste două mari științe le făcură instrument Lumea ca să o subjuge. Filozoful sau poet Nu putură să-i dărame; căci, sau prinții ocolea, Sau le-mbrățișa altarul ce p-ascuns cîrciumărea. În sfîrșit, veni tiparul; — ei pun mîna, îl hrăpesc Și încep a-ntinde răul în tot neamul omenesc. S-au opus înaintării, rațiunea au ucis; Ne-au acoperit trecutul smintind orice manuscris. Dar tiparul, cu încetul, își ia dignitatea sa Și se face armă tare în poporul ce-apăsa. Începu să-i biciuiască de prin curți și monastiri Ș-au pierit cu mare grabă numa-n cîteva izbiri. Numai slabă rămășiță pe lîngă Devlet iviți, Se țineau de meserie: cînd ei gîzi, cînd osîndiți. Cîteva grecești provinții abia îi putea ținea; Țara noastră ortodoxă și avută îi trăgea, Tot aci le țintea ochiu și aci erau plătiți, Cînd în crimele d-acolo ajungeau nesuferiți. Și încetul cu încetul îi vedem a-nainta, Pre boieri, pre domni, episcopi, căpitani a dezarma. Eupatrizii din vechime se zic astăzi evgheniști, Și, pe vechile principii, ortodocși și monarhiști. Îți prescriu cîteva versuri ca să poci a-ți arăta Cum se sătira-ntre dînșii și în ce chip se certa Pe frumoasa țara noastră. Știi ca cîini ce mîrîiesc Cînd văd alți cîini că apucă oasele ce ei ochesc: Εύρίσκετ’ ένας άρχοντας Λουκάς όνομασμένος, Άπ’ ούρανοκοτάβατο εις τό φανάρι γένος πλούσιος εχει άρμαθιαις γερατς όμολογίαις Είς έγγριταις, ακίνδυναις, μεγάλαις έπαρχίαις ... Αύτός άφ ού συνάθροισε τούς θησαυρούς του Κροίστου Σ’ των φαναριώτων τό περοΰ, στόν Δούναβιν όπίσου, Όπίσ’ άπό τόν Δούναβιν έκετ‚ που τό χρυσάφι χλωμιάζεί των ήδονικων τήν όψιν σαν τό θειάφι, εγύρισε παμπλούσιος είς τό φανάρι πλέον, κεις την τρυφηνσαν Λουκουλλος των παλαιών Ρομαίων. πουρνό άλλα φορέματα τό βράδυ φορουσ’ άλλα εϊχε καλπακια απηρα, γαλιστερα, μεγαλα Και ς του Τομαζου πάντοτε πηγαίνοντας τον κήπου. τόν δούλον είχ’ όπίσω του μ’δνα δεμάτυ πίπων. [2] Vrei să vezi deșărtăciunea care-n noi s-a încuibat Unde-și are origina? — Iată cine ne-a stricat: ποτέ τόσον δέν ετυχε τό αΐμαμου ν’αναύψη Μήτ’ οταν στόν επιγραφήν ό Φώτης μ’ ηχε γραπζη Τό σοβαρή πανευτοχώς άντίς τό εύδαιμόνως, Μήτ’ οταν έμνημόνευσεν ό πρώην Ελασσώνος Ε μήνα τόν ποστέλνικον κατοπ’ άπ’ τόν Γεωργάκη, Εμένα τέτοιον άρχοντα κατόπ’ απ’ άρχοντάκη.” [3] Turcu-i privea cu răceală pînă cînd se-mbogățea: Firman! Le lua averea și pre ei îi curățea. Cariera lor fu asta, dar pe noi ne-au vătămat; Nu zic pentru jafuri, piedici, drepturi care ne-au trădat; Ne-au stricat și caracterul și au format între noi Casta rea, spurcata castă care o numim: ciocoi. Te miri și te întrebi, poate, ce e vorba și ce cer, Ce-are a face cu ciocoiul acel vers al lui Omer? Ăsta îmi era răspunsul la inchizatori cînd vream Să cer tribunal sau prăvili, sau atunci cînd le numeam: Procedură, judecată. — Noi avem stăpînitor! Cum o vrea stăpînitorul! — Dați-mi un judecător Să știu, care-mi este vina? — Un stăpînitor avem! Cum o vrea stăpînitorul! — Dar ce-am făcut? Să vedem. — Cum o vrea stăpînitorul! Ăst răspuns tot poftorit [4] Făcu să-mi aduc aminte versul care ai citit. Șapte luni fui la-nchisoare cum alții n-au mai cercat; Un prizonier în Tunis, într-o stîncă de pirat, Crez c-o viață mai cumplită nu ar fi putut cerca; Mi-e și jale, mi-e și scîrbă amărunte-a-ți arăta; Cărți, cerneală și hîrtie nu puteam ca să zăresc, Îmi era oprit cu totu și să scriu și să citesc. Nu puteam să văd pre nimeni, nici pre chiar paznicul meu; Numai sentinela mută care m-aținta mereu într-o umedă cămară, strîmtă cît să mă-nvîrtesc: Ăsta e arestul nostru ce corecție-l numesc. Infernalele torture cît colo s-executa: Țipete, răcniri grozave, ce nenorociții da, Fură singurele voce ce-n ast timp am ascultat. Miră-te, că mă mir și eu: am trăit și am răbdat. Cincizeci poate de tacriruri [5] mi-au luat, neapărat. Ceea ce am scris în ele, să mă crezi c-am și uitat. Unele erau frumoase, căci vedeam că nu plăcea Comisarilor. Ce mîndre scălămbări unul făcea; Să-ntindichea, clătea capul cu un rînjet de schelet, Să spetea, zbîrcea din buze ca pisica de oțet. Cu toate-astea, închisoarea are și ea ceva bun: E un înger ce mîngîie cînd fiarele-ncep de sun. Strămutările-nchisorii se pot bine compara Cu acelea ce ne spune că deșerturile da În profeții din vechime. Zile trei cît au trecut, Spiritul găsește cerul; omul tot s-a prefăcut Într-o altfel de ființă, în ceva mai ideal: Trupul său parcă nu simte greutatea de-animal, Parcă spiritul l-ardică acolo unde e dus, Și, și spiritul și omul pare c-ar trăi de sus. O, cît se înșel tiranii! Ei gîndesc c-au izbutit Să omoare-inteligința cînd la zbiri au poruncit Să oprească prăzii lucrul, sau lectura sau de scris; Și ce trebuie de lucru cînd tot cerul i-e deschis? Cît se amăgesc cumpliții; căci se tem, căci se sfiesc Să rămînă cu ei însuși; pentru că ei se-ngrozesc Cînd rămîn cu al lor cuget, se gîndesc c-unu-i martir A s-aducă închisoarea vreo furie sau delir! – Amăgire! neștiință! — P-ăl de vreți să pedepsiți Osîndiți-l să vă vază, num-atuncea izbutiți. Cunoști, cred, destul de bine aste ore de visări Cînd în aromire omul uită asprele cercări Și realitatea toată o dărîmă ca de mal, Și pe aripi d-altă lume, plană într-un ideal, Și fantasmele aievea ce de față ne strămut, Scene tinere, frumoase, ce în viață am avut, Scumpele ființe-acelea cari odată ne-a-ncîntat, Vin pe rînd, ne-aduc aminte cîte-un zîmbet, un oftat, Cîte-o lacrimă curată din izvorul călduros, Dintr-c inimă fierbinte în delirul amoros, În plăceri încîntătoare și uitare în amor. Ori din cîte daruri Domnul dete unui muritor, Suvenirea e mai dulce. O! de cîte ori gustăm Fiecare din plăcerea ce în viață-ne cercăm! Pînă și nenorocirea, orele cele amari, Lacrime, necazuri, grije și dureri cele mai tari, Suvenirea le-ndulcește în domenu-i, cînd le-a prins. Și e mai ferice omul, mintea-i cînd le-a reatins. Tu cunoști acele visuri ce se cerc a ne răpi P-aripe legănătoare, și-și fac silă a zîmbi Patimilor ce ne roade, slăbiciunilor ce-avem. Dar cînd ne uităm cu totul, cînd în ceruri ne credem, Atunci răul se deșteaptă, vede cum că l-am uitat, Și-și înfige cruda-i gheară și mai ager, mai turbat. Tocmai cînd zburam pe vise, gîzii mei cînd îmi uitam, Cîte-o javră slută-n ușă-mi mă făcea de trăsăream: Întîlneam cătări de mîță a vre unui zbir pitic, Sau vedeam pășind spre mine vrun mușard paralitic. Să mă crezi că num-atuncea, eu, scîrbit, am blestemat Pe fenicianu-acela cui în creieri a intrat Să invente niște semne, ca prin ele să putem Opri sunetul vorbirii și ideea ce avem. Cea mizerie sublimă înaintea mea trecea Și aievea a ei scene una-una îmi venea: Aci Torquato Tasso brațu-n fiare încordînd, Spumega închis în temniți a lor boite ațintind: „Non avendo candella per scrivere i suoi verși!” [6] Milton iar, fără vedere, îl priveam cînd a vîndut Pentru zece livre-sterling ast colos: Raiul pierdut; Ș-un librar cruntat în gînduri, îl vedeam cînd număra Foile nemuritoare, spre a nu se înșela. Camoens, gol în spitaluri, vedeam bolnav că zăcea, Primind mila de la orbul ce pentru poet cerșea; Ș-acest nobil rob dar tînăr, lîngă patul său lipit, Sta ca cînele ce geme lîng-al său stăpîn iubit. Și Cervantes iar, în lipsă, stînd p-un pat de lemn mai gol, Întinzînd o mînă slabă către-un rece espaniol; Și Lesage, cu plete albe și de fiice însoțit, De mîhnire și de boală nencetat tot chinuit, Se tîra ca să-și găsească o colibă a-l umbri, Pîine ca să dea soției, căpătîi cînd a muri. Chiar Corneille, la care toate scenele se-nchin, Era-n lipsă de fiertură, după cum ne-a spus Racine. Dryden gîrbov, alb de vîrstă, în neajungere murind, Îl vedeam în disperare-i cerul, stelele privind, Rătăcind pe-astrologie să se poată mîngîia De a lumii nedreptate, ce-așa rău îl prețuia. De-aci iară, în Irlanda, întîlneam pe-acel Spencer Singur, fără lăcuință, spărgînd ceața-acelui cer, – Rosalinda-n veci pe buze-i, capul lui de fee plin, – Vai! și nici un pic de pîine! Vondel, cărui se închin Olandezii, mort de foame: treisprece poeți în cor Vedeam că-l duceau la groapă. — Oricîți și-au luat un zbor, Cei mai mari, iluștri oameni, rar e cînd s-a întîmplat Cîte unul ce în viață-i fu de soartă apărat. Vedeam dintr-un pod de casă pe Samuel-Royer, tras, Mort de frig și nemîncare. Poetul lui Hudibras, Butler, mort în sărăcie. Floyer-Sidenham și Rushworth, încărcați, tîrîți în fiare. Malfilâtre, și el mort De foame. Rousseau, acela, îl vedeam a s-omorî În ideea c-o s-ajungă a cerși, a se tîrî. Gilbert înghițind o cheie, neavînd pistol, cuțit, Moare-n podul unei case flămînd, bolnav, părăsit Din cauza sărăciei; moare fără a gusta A vieții mulțămire, și pe care o cînta Fără ca să o cunoască. Îl auzeam recitind: „Au banquet de la vie, infortuné convive, J’apparus un jour et je meurs; Je meurs, et sur la tombe où lentement j’arrive, Nul ne viendra verser des pleurs”. [7] Și murea pe buză-i glasul, ochii se stingeau țintind. Chatterton, cînd bea otrava, îl vedeam cum își rumpea, Ardea scrierile sale și-n cîrceie reci crîșnea, Corpul său ca să se vînză, spre a se putea plăti Trei ghinee, plata casei unde Bel abia-l primi. Pare că-mi era de față: „He was violent and impetous to a strange degree” [8] în minutul cînd Belfort, Ca favor, îi zise slugă al celui întîi fecior. Vedeam mîna sîngeroasă crudului Robespierre Arătînd spre eșafodul ce primea pe Chénier, Și poetul blînd și dulce — sau al doilea Theocrit – Strînge fruntea sa și strigă, simțind ora c-a venit: „Mourir! et pourtant j’avais quelque chose là!...” [9] Pentru asta mori, sărmane, pentru „că aveai ceva!” Ar fi fost cu mult mai bine să rămîie unde-era Cea schinteie de lumină ce mă face să blestem Scrisul, care ne vădește la tirani ca ce suntem. Rigas, ast Tirteu modern, al Greciei bard, profet, Să sfîrșaște-n agonie... Melancolicul poet Gaullois, pe care Hugo, spre rușine-i ne-a vestit, Autorul întristării ș-al Comediei-Lumești, Se sfîrșaște fără martor. Pellico, prin închisori, Dă Italiei suflarea-i, cînd ea zace-n sărbători. Și în care parte-a lumii va găsi azilul lui Ast ilot etern al lumii ce nu e al nimului? Parie-n societate, kauker în particular, Se tortură de trei goane ce n-au nicidecum hotar! Tiranii se tem de dînsul și în frică-le-l strivesc, Filozoful îl mepriză, [10] speculanții îl urăsc. De la Omer simbol vecinic al ursitei de poet, Pînă-n zilele de astăzi, — acest secol, ast schelet Gol și negru al icoanei unui simț material, – Un poet, vrăjmaș puterii, cum o zice și Pascal, Avu-n veci rivali vrăjmașii adevărului. Gonit în tot locul de putere, fu-n tot locul biruit. Și d-om arunca privirea peste timpi de la-nceput, Vom vedea un lanț de chinuri printre care au trecut Aști martiri, de cînd e lumea. Temnițe și sugrumări, Goana, lanțul au fost plata l-ale lor cerești cîntări. Precum lebăda cea tristă veselă e num-atunci Cînd viața asta lasă, ca cum ar scăpa de munci, Astfel și poetul geme: viața lui e de dureri; Lumea-i este lui exilul, cerul este-a sale-averi. Oamenii-l gonesc în viață; după moarte, i se-nchin, – După moarte e-a lui viață, — cît trăiește e-ntr-un chin. Preursit martir de ceruri adevărul a cînta, A urma în sfinte misii ș-interesu-i a uita, El e-un simbol cu viață al credinței creștinești, Lasă bunurile lumii ca să ia plăceri cerești; Parcă dincolo de lume ar fi viața ce-a lăsat; Parc-ast loc e o osîndă pentru vre un vechi păcat. O, Platon! pricep prea bine pe poet de ce-ai gonit Din republica aceea care ți-ai închipuit! Cred prea bine că poetul e un spirit, e un vis Rătăcit din vre o sferă, sau și întradins trimis Să imite Creatoru-i. Făr-a da vre un alt spor, Se hrănește din pătulul care-și umple un popor. Cînd îi va pieri modelul, n-are-atunci ce copia; Cînd ambarul i s-o-nchide, nu mai are ce mînca. El s-aseamănă prea bine paserilor care vin Ca să ne dezmierde numai printr-un viers, care se-nchin Celui care le trimite: ele-și cînt în vocea lor, Se nutresc în vreo livede ș-a lucra deloc nu vor; Nu vor, pentru că nu știe: ele fac ce-au învățat, Ceea ce le-a-nvățat Domnul cînd aicea le-a-ndreptat. Tu nu faci privighetoarea ca să cînte cum vei tu, Nici o bufniță să-și lase vocea-n care începu. Oare barza care vine pe-a ta casă a cuiba, Nu-ți plătește destul, Platon, preajma-ți cînd va curăța De juvini? Ș-a da exemplu de viață la ai tăi? – Barza-ți ciocănește șerpii, și poetul pe cei răi. Cînd o rîndurică vine să-și zidească cuibul său Pe sub strașini sau în preajma largului palat al tău, Nu-ți plătește și ea oară cînd la geam îți va veni Să leșine cîntînd ziua, dimineața a-ți vesti? Fiece poet aicea are misiunea sa; Fiecare și-o-mplinește; încetați a disputa! Tasso de Montaigne se rumpe și tu sfîșii pe Omer; Pascal toată poezia, și Saint-Just pre Chenier. – Filozofi! gîndiți mai bine! și chiar voi sunteți poeți; Vă numiți precum vă place, însă nu știți ce sunteți. Lumea este poezie, ca și Politia ta; Osebirea-i că poetul se exprimă-n limba sa, Într-o limbă de magie care îngeri o vorbesc; Oamenii de ea se-ncîntă, fiarele se îmblînzesc; Limba-n care toți profeții au vorbit cu Dumnezeu: Limba care da eroii prin organul lui Tirteu; Care reformează cerul, care lunii a reformat, Care-a liberat popoare, ceruri mii a populat. Dară, mai de cînd e lumea, un poet nu fu plătit; Însă, ori în ce epocă a fost mult mai mulțumit De pe cît vedem acuma: înainte mergător Artelor celor frumoase și de cult născocitor, Pe cînd lumea era jună, pe cînd anima domnea, El, ce-n ideal i-e viața, întîlnea orice dorea; Dar cînd inim-amorțește și cînd capul face tot, Cînd principiu-i interesul, a trăi poeți nu pot. D-om vrea să luăm vechimea, cînd materia domnea, Cînd simțualismul singur chiar virtuții poruncea; Cînd virtutea se da lesne unui bun luptaci vîrtos, Unei frumuseți văzute ș-unui corp mai mlădios, Cînd Io sau cînd elenii, armii, nații pustiind, Da în Elisei eroii pe care-i vedea murind; Cînd eroii chema zeii, ca să bea din cupa lor, Zeii coborau din ceruri ca să dea al lor favor Răpitorilor de fiice și de case spărgători; Cînd un Marț, o Vineri, Bachus erau mari cîrmuitori, Și Amfion, Anacreon cărnurile cînd cîntau; Aspasia, Cleopatra, pe bărbați cînd încîntau, Sardanapali, Luculi, Neroni, atîți regi, atîți cezari, Însemnar-acele epoce de plăceri fără hotar; – În acel amestec mare de plăceri în pipăiri, În acel contrast gigantic de virtuți și rătăciri, În varietate-aceea, un poet întîmpina Un Olimp ca să-l inspire, un ilot a-l întrista, O cunună să-l înalțe, sculptor a-l eterniza, O Frine ca să-l învie ș-o Lucreță a stima, Olimpice să-l asculte și un stad a mai scurta, Discoboli să întărească ș-un atlet a-ncuraja, Circul fumegînd de sînge, șirul tigrilor turbați, Ș-un Cezar, turbînd de poftă, privind robii sfîșiați. Și în secolii de mijloc, timpi morali și sufletești, Astă epocă întinsă de virtuți moralicești, Cînd blîndețea, caritatea, — aste fiice-a lui Cristos, – Clădeau numai pe Speranță, acest cult așa frumos: Cînd un Atanase vine, un Ioan, un Augustin, Idealizînd virtutea într-un nume de Creștin; Cînd cu crucea se armează Europa-n Saint-Bernard Și valuri pornesc de oaste sub Philippe și sub Richard; Cînd Saint-Louis e pe scenă; cînd Guesclinii se iveau; Cînd truverii, trubadurii armiile cîrmuiau; Cînd cavalerismul strigă în Roland și în Bayard; Armele lucesc și sună pe un maur sau lombard; Cînd materia-și dă spiritul prin strivirea lui Pascal Și martirul triumfează, Cristos nu are rival; Pe cînd simțul amorțise, cînd comandă Bossuet, Cînd se reformează Cerul, — în fața unui poet Vin icoanele grămadă și se simte inspirat. Acum Dante, Milton, Tasso nu e lucru de mirat; Atalia și Estera, și Tancred și Polyecte. Vin, răsar, se nasc de sine ca să fie subiect. În epoca noastră însă, începută de Voltaire, Spiritualismul cade, se îngîn-orice mister: O crepusculă! dar care? — Tălmăciți-o după plac; întrebați pe sectatorii ai lui Smith, Condillac; Căci acuma este vorba ca să fii folositor, Să-nlesnești nedomirirea, și-n cîștig născocitor. O, poet! Vino! Ia-ți harpa! Vino a te inspira De machina care-o face șoarecii a se mișca! Pune-mi algebra în versuri! Cîntă-mi un manufactor Ce ieși falit aseară! Spune-mi ce-a rămas dator! Lasă circ ș-anahoreții, turnuri, lupte și asprimi. Lasă tot entuziasmul din barbarele vechimi; Las-onoarea și credința! Vino ici a-mi calcula: Acția-mi în care parte e mai bine a băga? Lasă pe tiran s-alerge și pe rob a suferi; Lasă văduva să geamă ș-orfelinul a muri; Lasă să se lupte-n aer Jupiter și cu Titan; Lasă sfinții să se roage la Cristos sau la Satan. – Vino ici de-mi spune mie, cum aș face să cîștig Două sute la o sută, fără frică să mă frig. Spune-mi ce societate poate a-mi asigura Un venit pe toată viața — și cît am a număra? O! vîrstă bătrîn-a lumii! Secol rece, amorțit! Anticrist, fără-ndoială, e de mult aci venit! Pe cînd magi, brahmini, cabirii, consfințiții demagogi Invitau ș-oprea poporul luminații astrologi; Cînd profeții față-n față sfătuia cu Iehova; Cînd și văile și munții l-al lor semn se despica Și plecau pe nori cu corpul înzeiții pelerini, – În epocile acelea d-antici faraoni divini, Un pontif își lăsa sceptrul ca să cînte psalmii săi, Să-și confese-a sale crime, să blesteme pe cei răi. Cînd încununați cu dafini Pindarii se preîmbla Prin Olimpicele lupte, ode, imnuri a cînta; Și Filipii, Hieronii se dau jos din tronul lor Să se lupte cu atleții din poporul privitor; Cînd în Panteon artiștii faptele lor expunea, Zeuxis învia lemne prin elenii ce vorbea; Cînd Fidias zeitatea într-un Joe cobora, Praxitel împlînta grații într-o piatră ce săpa, Un poet se-ncălzea lesne admirînd un Partenon, Admirînd vre o coloană-nălțată de Hersifron, Un întins amfiteatru, sau ospățul strălucit, Sărbătorile vestite, sacrificiul de-ngrozit, Acel lux atît de mare de femei, de sclavi, de zei, Adunările armate ce-i încununa pe ei. În secuii de mijloc iară, seculii cei creștinești, Seculii de meditare ș-ai virtuților cerești, Cînd Cristos desființează mărimea de pe pămînt, Poeții, în loc de muză, priimesc spiritul sînt, Las plăcerea simțuală; sunt de îngeri privitori; Își las lira și iau harpa, — sunt în cer locuitori. Eliseii și Parnasul se prefac în Paradis; Olimpul se pustiază, cerul tot rămîne vis, Unde rătăcesc poeții. — O! ce mult a favorat Poezia creștinismul! altă epocă n-a dat Orizont atît de mare spiritului poeticesc, Decît, cînd a aflat omul că e cetățean ceresc, Că ast loc e de cercare; nu e mare, nu e mic Înaintea-Eternității, că viața e-n cer; nimic Din ce-avem aicea nu putem lua cu noi, Cum că numai Caritatea va-ndulci viața d-apoi. Cu cît geograful nostru poate fi mai învățat De_acela al vechimii; cu cît a înaintat între noi astronomia, cu atît și Dant și Tass, D-om privi mai de aproape, putena zice cum c-au tras Mult mai nalt și poezia decît Qmer și Virgil, Cum Racine decît Sofoclu, Corneille de Eshil, Ș-atîți alți ce n-au protivnici nici într-un alt period; Shakespeare de Euripidis și Milton de Esiod. Dar ce-ar fi putut să facă d-ar fi fost creștin Omer; Ce-ar fi fost un Rai în mînă-i, cînd s-ar fi văzut în cer Ce -ar fi fost Ierusalimul, armia de cruciați Ce se varsă-n alte clime, pe jos, prin cruce armați; Oceanele de lume, ce deșert un continent, Beți d-un sînt entuziasm, aprinși toți d-un simtiment, Trec pe mări, pe munți, nisipuri, ca și pe cîmpii cu flori, Uit și foame și odihnă și se las, ca niște nori P-un pămînt de altă lege, — ast sujet e gigantesc; Ce-ar fi fost, tratat de Omer, cîți or spune se greșesc. Acum însă cînd războiul e de interes silit Și cînd orice-ostaș într-însul este-un salahor plătit; Cînd orice entuziasmuri ațintează tot la bani; Cînd orice mister în lume nu mai are-ai săi profani; Cînd bani sunt toată plăcerea; bani credința; bani amor; Cînd patriotisimu-i bani; cînd pe bani neamuri s-omor; Cînd muzele își pierd cerul; cînd Apolo s-a surpat; Cînd nu se sfințesc poeții și profeții a-ncetat; Cînd poetul sau pictorul, arhitectul sau sculptor E silit a-și tocmi ziua ca cel mai prost muncitor; Cînd pictorul între îngeri a-ncetat a se numi, – în timpii cei răi de astăzi anevoie a găsi Un Omer sau un Apolon; un Tasso sau on Bramand, Un Dante sau un Tibardi; un Milton sau un Dorland. Tristă soartă-a poeziei, ce Gilbert a preludat Pe cînd începea epoca-n care Voltaire ne-a băgat: Malheureux qui se voue aux nymphes du Pamasse, S’il ne possède pour richesse Qu’un grand coeur et son Apollon! [11] Prea lungii astă scrisoare. Vrînd să-ți spun ce am pățit Din cauza ciocoimii; vrînd să-ți spun că-s surghiunit În Camtceatka Rumâniei, într-o hordă d-otentoți, într-o capiște druidă unde cer să vezi nu poți, Ș-unde Teutates s-aude prin copaci bătrîni zbierînd, Primind ritul cel de groază de la erimiți turbînd, Unde oameni pitagorici zac pe tabernaculi beți, Unde șoimul și vulturul se scald vara în nemeți, M-apucai să-ți fac pomelnic de poeți ce-au răposat Și să-ți spun atîtea lucruri ce-n pustie am visat. – Vezi! mă scapă de satirici; căci Alexandrescu, crez, Mi-o scorni ca lui Apolon: că-nchiz ochii și visez. Dar, de vrei să-ți spun ș-aievea aci-n exil ce gîndesc, Gîndesc la epoc-aceea care n-o s-o mai găsesc: La amicia cea francă cînd erai neînsurat, La acele lungi libații din frumosul celibat, În care entuziasmul mai pe toți ne ilectra Și urările-aveau farmec în acei ce le-asculta. Note [ modifică ] ↑ „Nu este bine ca un monarh să stăpînească mulțimea.” ↑ „Se află în Fanar un arhonta numit Luca, de neam coborîtor din cer. Bogat, are maldăre de acțiuni în ținuturi mari și vestite, puse la adăpost. După ce a adunat comorile lui Cresus, în fanariotul Pera, dincolo de Dunăre, acolo unde aurul îngălbenește obrazul hedoniștilor ca sulful, s-a întors în sfîrșit, putred de bogat, la Fanar și la voluptate, ca Lucullus al străvechilor romani. Purta haine felurite dimineața și seara. Avea căciuli nenumărate, lucitoare, mari și, plimbîndu-se mereu prin grădina lui Tomazos, era urmat de servitor cu un braț de ciubuce.” ↑ „Niciodată nu s-a întîmplat să mi se înfierbînte într-atîta sîngele — nici chiar atunci cînd Fotie mi-a adresat în scris înjositorul cuvînt «sărac de tot», în loc de «prea fericit», și nici chiar atunci cînd fostul stăpîn al Elasanei m-a pomenit, pe mine postelnicul, după Gheorgachi; pe mine, boier mare, după un boiernaș.” ↑ poftori — a repeta. ↑ tacrir — interogatoriu. ↑ „Neavînd lumînare pentru a-și scrie versurile.” ↑ :„La ospățul vieții, nefericit conviv, M-am arătat o singură zi și mor; Mor, și pe mormântul la dare-ajung cu-ncetul, Nimeni nu va veni să verse lacrimi.” ↑ „Era violent și impulsiv într-un chip ciudat.” ↑ „Să mor! și totuși mai aveam ceva de spus!...” ↑ mépriser (fr.) — a disprețui. ↑ :„Nefericit acela ce se încredințează nimfelor Parnasului, Dacă nu are altă avuție Decît o inimă mare și pe al său Apolon!”


content:
Cîntă, o, Muză! Cîntă, o, Muza mea creștină? Pe antihriști, pe impii [1] pe omul ce suspină Îi cheam-a te-asculta. Pe coardele-ți sonore vibreze Libertatea, Și toată armonia să-ți fie Egalitatea, Și mila fie-ți legea, și Pacea ținta ta. Prostituate muze le du la pietate; Lucește între ele și dă-le demnitate, Delirul de profet. Societatea geme, – și păsul omenimei, Durerea de confrate, întîmpinul cruzimei E misia prescrisă Creștinului-Poet. Aci să stai, o, Muză! d-aci te aripează, D-aci să dai semnalul; ș-adună,-mpreunează Erantele [2] schintei! O faclă fă din ele, o faclă de lumină; Înalță preste lume acea lumină lină, Recheamă-n datorie modernii Prometei. În dezunirea noastră, întoană, Muză, glasu-ți! întinde armonia pe unde trece pasu-ți, Și fă a asculta Și sclavul și despotul, și slabul și cel tare, Motivul înfrățirei în toat-a ta cîntare, Anunțiind pre Domnul ce vine-n urma ta. Bogatului, ce strînge cu multă lăcomie Semănături, cireade ce-neac-a sa cîmpie, Grînare pămîntești, Îi spune că tot spicul, cu care miluiește Pe un sărac ce plînge, rodește, se-nsutește În cîmpuri empiree, în holdele cerești. Săracilor zi iară: Pe ast pămînt voi treceți; Vă poartă grija Domnul, și cît aci petreceți Voi credeți și răbdați. Nu pizmuiți bogatul ce seamănă și strînge Rîzînd de munca voastră, rîzînd de cel ce plînge Iertați-l voi pre dînsul și-l binecuvîntați. Cu înăcrirea urei nu vă-ndoiți mihnirea; Și la durerea voastră n-adăogați căirea Ce vine după rău. Uniți-vă în Domnul, sfințiți-vă cu mila; Săracul în iubire își ușurează sila, – Ea-i răcorește mintea și-ndură corpul său. Unirea-mbărbătează, Unirea mîntuiește, Și mila, și amorul, popoarele-nfrățește, – Vă ajutați! Iertați! Iertați și pe bogatul orbit de lăcomie, Iertați și pe tiranul turbat d-a sa mînie, Vegheați, pîndiți minutul și nu vă spăimîntați. Combate, Muză sacră, combate egoismul Care viclean s-ascunde și ia patriotismul, Ia nume de creștin Să poată s-amăgească. Te du fără sfială La cei ce stau pe tronuri, le spune că se-nșală Căci unul este Domnul, și frați cîți i se-nchin. Fii mîndră în tot timpul și cântă în tot locul. Pe unde auzi plîngeri și crunt este norocul, Te-oprește consolînd; Și orice chin, durere, și orice apăsare împacă și alină cu sacra ta cîntare; Depune tu speranța în omul suspinînd. Amenință, inspiră pe cei ce ne fac lege; Întîmpină cu trăsnet o mînă sacrilege Frăției omenești. Și poezia toată, gîndirile-nzeite, Pe care Provedința neîncetat trimite, Misionari de pace, misionari cerești, Adună împregiuru-ți; alțați [3] un împreună, [4] Un imn la Mîntuire, ca o vestire bună Că vine Dumnezeu. A doua Lui venire d-aproape ne sosește: Profeți! prelude harpa; căci iată-l se ivește Și Răul se ascunde la glasul Lui cel greu. Note [ modifică ] ↑ impius (lat.) – fără religie. ↑ errant (fr.) – rătăcitor. ↑ alța – a înălța. ↑ acord armonic (după fr. ensemble).


content:
Castelul se gătește, prințesă generoasă, Sărbarea-ți nominală în salve-a saluta, Și bardul ce se-nspiră la fața-ți grațioasă, În tonă a sa harpă și cere-a preluda. Dă-i voie, castelană, vasalii să-ți adune, Și coardele-i sonoare, ce rîu și le-a-ntinat, Cu ei aci să imne și-n preajmă să răsune Recunoștința mare ce-n ei ți-ai meritat. Orfanii vezi-i grupe, căci cer ca la o mumă, Și gîrbovii mai colo pe care ocrotești, Cu văduve, săracii ce relele consumă, Aduc în hor tributul și rog ca să-l priimești. Iubită-n capitală și-n cercuri adorată, Prin spirit și știință în toate știi domni! Clăcașii ți se-nchină cu inimă curată Și bardul priveghează cununi a-ți împleti. Căci e o norocire eroul și femeia Cînd află pe poetul veghind în giurul lor A ilustra o faptă, a le opri ideea, A o para cu dafini să meargă-n viitor. Veniți, clăcași! dați roată l-a salvelor vîlvoare l Strigați cît strigă harpa-mi: ura la ast pahar! Trăiască Cleopatra, a României floare, Trăiască, adorată de voi și de Cezar!


content:
Cuprins 1 I 2 II 3 III 4 IV 5 V 6 VI 7 VII 8 VIII 9 Note I [ modifică ] Deșteaptă-ți, Românie, orgoliul străbun, Că iată sună ora, și geniul cel bun Să îmbie început-a pe tot pămîntul tău. Danubu-și rupe vălu și jugul său cel greu: În Euxin răsuflă ca un imens izvor, Cu patru brațe luptă s-ajungă la Bosfor. Și pe Carpați s-ardică bătrînul Uriaș Ce doarme, de sunt secoli, pe vechiul său lăcaș. E geniul Daciei, e zeul tutelar Ce, din ruine-afunde, al Daciei hotar Se scoală să măsoare „c-un milion de pași”; [1] Să vază de curg fluvii p-antideluvi făgași, Eterne santinele, meniți a ocoli Titanii munți Bastarnici, Marț unde se ivi Pentru întîia oară. Acvila, tresărind, Vede pe Soare-Mithra că-i cată surîzînd... II [ modifică ] Oprește, Soare-Mithra! Aci fu templu tău Cel mare și teribil, și Cocheonul greu, Și zarabii-tereii, și dacii pileați, Discipolii lui Zamolx,pioșii săi jurați!... Privește aste fețe pîrlite de dureri, Acoperind cu trențe slăbite mădulări, Ieșind de prin bordeie afunde în pămînt Ca fiarele sălbateci! Rostește un cuvînt; Numește-le străbunii: pe Decebal, Traian, Ion Ațan, Burilă, Corvin, Mihai, Ștefan; Zi vorba: Libertate! cătînd în fața lor, Și vei vedea îndată pe Marele Popor! Vei recunoaște, Soare, daca românii vin Din fiicele lui Zamolx și fiii lui Cuirin; De e poporu-acela ce pe Danub jura, Pornind la bătălie: „De nu va triumfa, Să nu-și mai vază țara!” [2] Vezi de poți semui Aste mărețe fețe, ce răul chinui, Cu-ăi de bătu pe Ciru, Darie, Lisimac, Pe Filip ș-Alexandru; privește-i de se trag Din Dromihet și Sarmis, din Decebal cel brav, Teribil Romii, care, decît a cădea sclav, Bău cu cupa plină veninul pregătit. O! nu, nu zice, Soare, că dacii au pierit!... Mai lungă veselie nu s-a sărbat în veci Ca la concuista dacă: „O sută douăzeci Și trei de zile Roma, în jocuri, sărbători, Zecimi de mii da morții, aleși gladiatori, Și fiare diferite la unsprezece mii.” Atît erau de groaznici ai lui Zamolxe fii! Ei se-nfrățiră numai cu-ai lumii stăpîni, Și dacii și romanii născură pe români. III [ modifică ] Nepieritoare gintă ce și-a apropiat Ce-avu mai mare-n sine Poporul Împărat Și dacul cel teribil care „nu se temea D-alt decît numai cerul pe el de va cădea”. Neam care niciodată nu lăsa un moment Făr-a lupta să fie liber, independent. Bătu atîtea ginte, ce a le număra S-ar osteni și mintea a mai le recita. Ori cînd și ori cu cine românul se bătu, Pe cînd era el liber, rușinea nu avu. D-ajunse, prin sistemul unei ușori robii, Să-și uite existența, tradițiile vii Ce cresc în generații prin multe recitări Și ne transmit torente a bunilor puteri, Făcînd eroi părinții, străbunii uriași, Care, plantați pe ceruri, privesc ai noștri pași Și țin în veci poporul, împins d-al său trecut, Să frunte viitorul; d-ajunse ast popor Prin lunga jefuire, prin lipsă, chinuiri, Vicleana dezarmare ș-atîtea înjosiri Făcute chiar d-aceia ce-odată-l invita; D-ajunse-n astă stare, Soare, nu te mira: Adesea, un nor numai în față-ți s-a ivit Și toat-a ta splendoare se pare c-a pierit. Ș-au fost și timpi d-aceia, cînd iarna greu grința, În care-uitase lumea chiar existența ta. Tu însă ești același, și acuilonii trec, Azurul te arată și viețile se-ntrec, Din planta submarină și pînă la erou, Să vie să admire splendoarea ta din nou. IV [ modifică ] Fatală fuse ziua în care pronunță Mihai acest servagiu și-n el își îngropă Și neamul și pămîntul, și-ntinse negrul văl Pe toată România! D-atunci acest Babei De gințile barbare și umilința grea, Și nepăsarea crudă și ciocoimea rea. V [ modifică ] Ca floare neumbrită sub cerul arzător, Femeie nencălzită de tînărul amor, Copii pe care muma deloc n-a mîngîiat, Așa poporul care trecutul și-a uitat Se uită împrejuru-i și vede tot străin, Își pierde conștiința și se îndură-n chin; Că-n lipsă de iubire și-n veci în traiul rău, Omul devine fiară, uitînd și Dumnezeu, Și țară, și familii, uitînd și chiar pe el. Uitarea-i neștiință; neștiind nu poți iubi, Și neiubind nu aperi; nu te-aperi, nu vei fi. VI [ modifică ] De la Mihai încoace în darn ai luminat Mărețe Soare, Țara! În darn ai revărsat A ta căldură dulce p-ast roditor pămînt! Se văietau părinții, clipeau cîte-un moment, Dar demonul urgiei cerul de tot bloca Și răul, în largi unde, pe patrie vărsa. Manaful fără frică se năpustea turbat, Neamțul, vrăjmașul Romei, de foame leșinat, Grec, țaru anticristul rupea, nepedepsiți, Și Țară ș-individe, de libertăți lipsiți. Pe -sclav în jefuire lesne îl poți mîna. Să prade și s-omoare, dar îns-a apăra Onoarea lui și țara, un sclav nu va putea; Și sclav era românul cînd altu îl bătea. Bunul fugea din țară; și fiii ei, rebeli, Îi speculau onoarea la pețitori vicleni. Sunt timpi cînd nu mai poate nici chiar Mihai cel Brav! Căci Patrie nu este unde poporu-i sclav! Dar vine o idee ce popolii adopt, Un Lazăr și un Tudor, un patruzeci și opt Lucește ca un fulger în neamul adormit, Deșteaptă letargia, și iată-l mîntuit. Idolul ce pierise, Patria, e pe cer; Și cultul ei, în inimi, printr-un divin mister, Revarsă în torente credință și amor, Din ceptici vin fanatici; pentru ea se omor. Zambila deodată o vezi a învoita Cînd raza ta cea dulce spre dînsa va căta. VII [ modifică ] O, cît ești de frumoasă și jună, Țara mea! Brunetă părăsită ce răul chinuia! O, ranele de fiare îți sunt de tot adînci: Te-au chinuit cumpliții pe cît ai fost pe brînci! Dar Francia, Englitera, Sardinia s-au prins Să-ți dea răpită stemă. Un fulger din Paris A spart a tale temniți. Acum, că te-au găsit, Te recunosc de soră, uitînd ce-ai suferit. Te scoală în picioare, vorbește-n glasul tău, Vorbește fără teamă c-ascultă Dumnezeu! Ațintă-i și-i îngheață daca-ți mai vin lingăi, Mîrșavi fără onoare, ceva plătiți călăi Și-or vrea să-ți ceară mîna pe care au trădat. Fiica Romii ori ia popol, ori va sînge de-mpărat. Zestrea ei acum e mare, stema i s-a legiuit, Fiii ei acum sunt liberi, brațele s-au înmulțit. VIII [ modifică ] Puneți șapte zăcătoare de Cotnar și Drăgășani Și întindeți masă lungă pe pîrîul din Focșani! Puneți Acvila și Uru lîngă lancea lui Cuirin, Marț și Ceres ne protege! Umpleți cupele ou vin! Fie una România-și tot fiul ei român!!! Prinți latini! Regina jună va un soț, nu un stăpîn Note [ modifică ] ↑ Eutrop., Breviarium historiae Romanae, lib. VIII, § II — Sextus Rufus, Breviarium de victoriis et provinciis, VIII (n.a.). ↑ Junius - Philargyrius, Georg., II (n.a.)


