# FragmentsContent

content:
Cuprins 1 PERSONAJELE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X 12 SCENA XI 13 SCENA XII 14 SCENA XIII 15 SCENA XIV 16 SCENA XV 17 SCENA XVI 18 SCENA XVII 19 SCENA XVIII 20 SCENA XIX 21 SCENA XX PERSONAJELE [ modifică ] Scena se petrece în Moldova, în satul lui Cremene, la anul 1860. DOMNUL IONUS CALUSCUS, vechilul moșiei și profesorul școalei din sat TACHI RĂZVRĂTESCU, subprefect TOADER BUIMĂCILĂ, vornic de sat SUZANA, nevasta lui Toader VASILE VEVERIȚĂ, fruntaș GHEORGHE A ȘAFTEI, țăran UN JANDARM CATRINA, ȚĂRANI, ȚĂRANCE Teatrul reprezintă piața satului. În stânga, casa lui Toader, cu ușă, fereastră și prispă pe scenă. În dreapta, zăplazul casei boierești, cu portiță. În mijlocul scenei, o fântână între copaci. În fund, crâșma; deasupra ușii este scris: Otel pentru nobili. Această crâșmă a fost zidită în anul mântuirii 1858 de boierul Paharnic Cremene. SCENA I [ modifică ] SUZANA (torcând pe prispă) Toarce, leleo, toarce, toarce Pân’ ce badea s-a întoarce. Vai! fuiorul mi l-am tors Și bădica nu s-a-ntors! Adică, ferească Dumnezeu pe-o femeie să se mărite cu vornicul satului, că nu mai are parte de bărbat! Iaca eu, de-o săptămână de când m-am cununat cu Toader Buimăcilă, care-i vornic aici în satul lui Cremene, trăiesc ca ș-o vădană; nu văd pe soțul meu cu zilele și cu nopțile!... (Oftează.) Sărmanu! a ajuns de clacă de când cu prefăcăturile aieste nouă. SCENA II [ modifică ] SUZANA, ȚĂRANCE (mergând la fântână cu cofe) ȚĂRANCELE La fântâna dintre flori Fetele se duc în zori Să-și umple cofițele, Să-și scalde gurițele. La puțul fărtatului Merg babele satului, Merg, sărind ca ielele, Să-și scalde zbârcelile. O ȚĂRANCĂ: Bună ziua, Catrină. CATRINA: Mulțumim d-tale, lele Safto. ÎNTÂIA Ce-ți mai face bărbatul? CATRINA: A ieșit la boieresc cu noaptea-n cap. ÎNTÂIA Adevărat oare să fie, lelică, c-o să se ridice boierescul? CATRINA: Dumnezeu știe! dar, de-o bucată de vreme-ncoace, românii noștri s-o amețit de cap, parcă i-o umflat rusaliile. ÎNTÂIA Mai știi păcatu? De câtva timp urlă câinii toată noaptea- n sat. CATRINA: Or fi zărind vrun duh necurat pi-ntuneric. TOATE (făcându-și cruce): Ferească sfântu! CATRINA (apropiindu-se de Suzana): Fa, Suzană, de ce șezi așa dusă pe gânduri? SUZANA: Duc dorul lui Toader, lele Catrino. CATRINA: Vai de mine!... de-abia însurat ș-o și uitat cărărușa casei? SUZANA: Apoi, de când poruncile aieste nouă care curg pe nică, pe ceas, nu mai are cap omu să-și mai vadă bordeiul. Când îi la subprefecătură, când la cășărie... CATRINA: La cășărie?... la stână? SUZANA: Ba nu, fa, la sameșu cel cu cășăria. Ia păcate! CATRINA: Și tu rămâi cuc pe prispa casei. SUZANA: Și torc pân’ ce nu mai văd bine; dar voi? CATRINA: Noi? Nu mai înțelegem ce-o pățit oamenii noștri, că nu mai sunt ca mai-nainte veniți de-acasă. Spun lucruri de pe ceea lune. Mai ieri, bărbatu-meu era cu chef și se lăuda că mi-o cumpăra malote de covenție. Ce să fie aceea, Suzano? SUZANA: Cică-i o materie țesută nu știu unde... în doi peri. (Se aud chiote și lăutari în crâșmă.) CATRINA: Ian auzi hoții de bărbați cum se veselesc făr’ de noi. Știți una, fa? TOATE: Ce, lele Catrino? CATRINA: Hai să ne-ntoarcem pe-acasă și să ne facem bolnave, ca să nu găsească ei de mâncat când s-or întoarce de la crâșmă. O ȚĂRANCĂ: Dar dac-om păți vro șotie? CATRINA: Șotie? să nu-i împingă păcatul, c-or da peste rusalii! Haide, haide. ȚĂRANCELE (ieșind) Ardă-i focul de bărbați! Să-i lăsăm azi nemâncați. De nimică nu ne pasă, Că suntem stăpâne-n casă. SCENA III [ modifică ] SUZANA, TOADER SUZANA: Haide, hai; parcă le văd cum or să mănânce păpara... Le-au intrat și lor gărgăuni în cap. (Se pune iar pe prispă și toarce. Cântă:) Toderică, Toderel, Tare mult mi-e dor de el! TOADER (ieșind din crâșmă, se oprește pe prag): Măi, ieșiți azi la boieresc, ori ba?... Ba?... faceți cum vreți. Să nu ziceți că nu v-am dat de știre. Voi îți împărți cu dracu ce-a fi de împărțit. SUZANA: Toadere, Toadere. TOADER (venind în scenă): Aud, Suzănică. SUZANA: Da ce mai este? TOADER: Apoi, ce să fie, dragă nevastă? Îi că, de când a venit pe moșie vechilul ist nou, cuconu Ion Gălușcă, dascălul satului; de când le vorbește sătenilor tot din carte și le spune că-s strănepoți de împărați, că se trag din Troian, țăranii au luat-o de bună... Dacă-i îndemni la lucru, îți răspund râzând că împărații nu lucrează. SUZANA: Dar ce fac ca să-și hrănească copiii? TOADER: Ș-apoi nu-i destul atâta. A mai venit și dnul Răzvrătescu, subprefectul, și le-a poruncit ca să nu mai asculte de nime decât numai de dânsul, ș-acum dacă strig în sat: Hai la culesul păpușoiului, mă!... ei îmi răspund: du-te dracului pomană, mă! SUZANA: Carevrasăzică, satul ista-i bine numit satu lui Cremene? TOADER: Bine; și eu vornic de haimana. SUZANA: Mări, omule, ce nu te lepezi și tu de beleaua cea de vornicie, bat-o pârdalnicu! TOADER: Cum nu m-aș lepăda de dânsa, ca de Satana, păcatele mele! dar apoi știi povestea țiganului cu ursul din pădure: Săriți, oameni buni, c-am prins ursu! — Adu-l încoace, țigane, dacă l-ai prins! — L-aș aduce, frățico, dar nu mă lasă din labe, dihania! SUZANA (cu dragoste): Sărmanu bietu bărbățel! TOADER: Că, zău, sunt de jelit! M-am buimăcit de istov de-o bucată de vreme. Nu-i zi lăsată de Dumnezău în care să nu cadă câte-o poruncă, când cu coroieriu, când cu teleaga dracului. SUZANA: Care teleaga dracului? TOADER: Cea pe sârmă, prin văzduh. Ș-apoi ce porunci! scrise în limba păsărească... numai cioarele să le-nțeleagă! Noroc de mine că mi le tălmăcește în românește domnul Ion Gălușcă, care-i dobă de carte. SUZANA: Dar, parcă și el grăiește cam de peste deal. TOADER: Apoi dă, ce să-i faci? A învățat carte la Brașov. SUZANA: De-aceea vorbește brașovenește? TOADER: Nu știu, că eu nu-l înțeleg. Dar să vezi, nevastă, altă belea! Mai deunăzi vine jăndaru c-o hârtie în care se poruncea să serbăm cu solenitate ziua onomastică a lui sfântu... nu știu care. Las’ că sosise porunca a treia zi după sărbătoare, d-apoi ne-am dus vro trei oameni a târg ca să cumpărăm solenitate și mastic... Mastic am găsit la băcălie, dar solenitate, mânca-o-ar cine-o iscodit-o! n-am putut găsi nici măcar la spițerie; ne-am pierdut numai ziua degeaba. SUZANA: Și cum ați făcut? TOADER: Am trimis masticu la isprăvnicie ca să-l ducă la Ieși. SUZANA: Da bine, bărbate, din toate satele o cerut mastic? TOADER: Din toate, pe cât am auzit. SUZANA: Și oare ce-or să facă boierii cu-atâta mastic? TOADER: Spunea vătavu de la Pepeleni c-au să prunduiască cu el soșelele cele nouă. SUZANA: Pare c-a mai venit o hârtie și azi-dimineață? TOADER: A vinit, da. Cică să ne-apucăm de durat o casă comunală. Dnu Gălușcă ne-a vorbit un ceas întreg de costituți... una, de covenți... una, fac două; de Patrie, de amoare... SUZANA: Ce moare, bărbate? TOADER: Poate că moare de curechi, fiindcă s-apropie postul. SUZANA: Bine, dar, ce-are a face?... TOADER: El o fi știind, că ne-a mai spus să fim de azi înainte cetățeni. SUZANA: Cum, cetățeni? să vă-nchidă la cetate? TOADER: Dracu să-i descurce! (Scapă jos condicele ce ține subsuoară.) SUZANA: Da aieste ce sunt, Toadere? TOADER: Condice de însemnat toți trecătorii prin sat; tabloane de gâște, rățe, pui de găină, ouă, toate! Cică-s potrocale de recesemință. SUZANA: Elei! bărbate, leagă vornicia de gard, că eu nu mai am parte de tine și-ți duc dorul. TOADER: D-apoi eu, nevăstuică dragă? Când ai ști cum mă trage inima la căsuța mea, lângă suflețelul meu ist drăgălaș, că mi-i și grijă să te tot las singură, Suzano. SUZANA: De ce, Todirel? TOADER: De ce? pentru că ești tinerică, mândrulică; ai vin-încoace. SUZANA (îl împinge râzând): Iaca vorbă! nu cumva mi-i și teme acu? TOADER: Ba, zău, nu-ți face cruce. Om sunt și eu și-mi ești drăguță, foc. SUZANA Așa să trăiești? TOADER Așa să trăiesc! SUZANA Că tu mă iubești? TOADER Că eu te iubesc! SUZANA Și, zău, nu glumești? TOADER Și, zău de glumesc! SUZANA Așa să trăiești? TOADER Așa să trăiesc! (Împreună.) SUZANA Ah! ce dulce foc În suflet simțesc! Nu pot sta pe loc, Așa să trăiesc! TOADER Ah! ce mare foc În suflet simțesc! Mă topesc pe loc, Așa să trăiesc! TOADER (căutând împrejur): Suzano... SUZANA: Ce-i, bărbățele? TOADER: Nu mă-i lăsa să mă-nfrupt c-o sărutare? SUZANA: Ba te-oi lăsa, Toderică, că doar nu suntem în post. TOADER (ștergându-și buzele): Drăgulița mea... (Când voiește s-o sărute, intră jandarmul.) SCENA IV [ modifică ] TOADER, SUZANA, JANDARMUL (intră prin fund, în dreapta) JANDARMUL: Bade Toadere! TOADER: Tronc!... Ce-i, jăndarule? JANDARMUL: O hârtie de la subprefectură. Nați-o. (Iese.) TOADER: Iar o buleandră de hârtie? Măi, măi, măi! N-are chip cineva să-și sărute nevasta. Să vedem ce mai scrie? SUZANA: Da tu știi să citești, Toderică? TOADER: Ba cât hăciu. Mă duc la domnul Gălușcă să mi-o tălmă- cească. SUZANA: Stai pe loc, că iată-l! SCENA V [ modifică ] TOADER, SUZANA, GALUSCUS (iese din casa boierească citind o gazetă) GALUSCUS: Admirabil! Redaptorul acestui ziar a bine meritat de la patrie! El critică tot, fie bun, fie rău... Admirabil! TOADER: Domnule Gălușcă! GALUSCUS: Pe mine me chemi, Teodore? TOADER: Așa, domnule Gălușcă. Te-aș ruga... GALUSCUS: Faci eroare, amice. Eu me numesc din străbuni Galuscus, nu Gălușcă. Sunt roman din Dacia Transcarpatină și me cobor dintr-un general roman ce a ținut resbel cu Gaulia pe timpul lui Cezar, din care motiv el a fost supranumit Galuscus de Senatul Romei. În consecință, binevoiește, amice, a nu me porecli Gălușcă, mai cu seamă că nu pot suferi găluscele... nu-mi priesc. TOADER: Fie ș-așa, cucoane Gălușcă. GALUSCUS: Iar cucoane? V-am spus la toți aice, de când me aflu ca profesor în sat, se nu-mi mai ziceți cucoane, pentru că astăzi nu mai esist boierii, nu mai sunt boieri. Zi-mi frate Caluscus, fiindcă toți romanii sunt frați. TOADER: Ți-aș zice frate, cucoane, d-apoi nu-i obiceiu de astfel pe la noi. Numai călugării își zic frați. GALUSCUS: Bine; dacă uzul nu iartă, zi-mi domnule. Acest cuvânt e latin, și ascendinții nostri, precum scii, Teodore, erau de viță latină. Strămoșul meu, generalul Galuscus, care era ver primare cu Trifonius Petringelus și cu nu mai puțin celebrul roman Bostanus Coptus, ce se rudea cu oficiliatul și mult sapientul Cartofilus Cesarus Craescus... TOADER: Ian las’, domnule, cartofele și bostanii deoparte și m-ascultă... GALUSCUS: Fie. Acum că ți-am dat esplicăciunile necesarii, spune, ce voiesci? TOADER: Te-aș ruga, dacă nu ți-ar fi cu supărare, să-mi citești porunca asta de la subprefecătură. GALUSCUS: Ai primit iar vrun ordin? TOADER: Ba nu, o poruncă. GALUSCUS: Cum ai zis? O poruncă? Rău pronunți, frate; debe se zici uă poruncă. SUZANA: E trăsnit cu leuca, pe legea mea! ha, ha, ha! GALUSCUS: Cine râde? O femeie? SUZANA: Ba nu, domnule, uă femeie. GALUSCUS (zâmbind): A! bela Suzană?... Doamna mea, primesce asigurăciunea înaltei mele considerăciuni cu care am onoare a fi a domniei-voastre devotat serb. SUZANA (în parte): Ian auzi-l acu, cică vre să fie cerb. (Râde și se așează torcând pe prispă.) TOADER: Nu te potrivi, domnule, și citește-mi porunca; poate că-i grabnică. GALUSCUS: Consimt cu plăcere. Adă. (Ia hârtia și citește deoparte:) “Se ordonă vornicului din satul lui Cremene, ca îndată să scoată toți sătenii și să-i pornească la căratul lemnului necesariu pentru casa de arest ce este a se dura în acest sat. Orice lucru ar avea de făcut locuitorii, fie a lor, fie a proprietarului, îl vor părăsi pe loc, pentru ca să grăbească căratul materialului menționat. Subsemnat Răzvră- tescu, subprefect.” (În parte.) Acest ordin e arbitrar! e uă mesură despotică, uă... uă... uă idee monstruoasă!... Tocmai acum când e timpul de strâns pâinea de pe câmp, se o lase ca se putrezească, pentru ce? pentru construirea unei temniți!... O! înțeleg; asta provine din inimici- țiunea lui Răzvrătescu. El vrea se me ruineze, fiindcă opiniunele noastre politice sunt contrarii. Ce este de făcut?... (Stă pe gânduri.) TOADER: Ai citit hârtia, cucoane Gălușcă?... Ce năzbutii mai cuprinde? GALUSCUS (în parte, cu veselie): O! ce idee! (Tare.) Frate Teodore, subprefectura ordonă ca fără nici o întârziere se iasă tot satul pentru ca se-mi culeagă pâinea de pe câmp. TOADER: Oare? Dacă-i așa, cucoane, grăiește d-ta cu românii, că eu degeaba m-am cercat să-i scot azi la lucrul boierescului. GALUSCUS: Unde sunt frații romani? TOADER: Fac cislă colea-n crâșmă. GALUSCUS: Învită-i se vie aice ca se parlamentăm împreună. TOADER: Îndată, cucoane Gălușcă. (Se duce în crâșmă.) GALUSCUS (în parte): L-oi învăța eu pe Răzvrătescu, să scrie vornicului cu litere latine. (Suzana cântă încet.) GALUSCUS (o întrerupe): Suzano, belă Suzană... SUZANA: Aud, domnule Gălușcă. GALUSCUS: Ce faci acolo singurică? SUZANA: Torc. GALUSCUS: Torci?... Felice e fuiorul ce-l atingi cu degetele și cu buzele! (Oftând.) Căci nu sunt eu în locul lui! SUZANA: Ai vrea să te torc? GALUSCUS: Aș!... SUZANA: Nu se poate. GALUSCUS: De ce? SUZANA: Ești prea nescărmănat. GALUSCUS: Ah! Suzană. SUZANA (imitându-l): Ah! Gălușcă. GALUSCUS: De ce nu vrei se citesci în anima mea? De ce nu vrei se me capisci? SUZANA: Eu?... ba să te piște rusaliile mai bine, da nu eu. SCENA VI [ modifică ] GALUSCUS, SUZANA, TOADER, ȚĂRANII (ieșind din crâșmă) TOADER: Veniți încoace, că vă cheamă vechilul moșiei. ȚĂRANII Domnul Gălușcă acum ne cheamă; Haideți cu toții, hai, fără teamă Să-i vedem fața cea pricopsită, S-auzim vorba-i cea procopsită. GALUSCUS: Bine-ați venit, fraților! Ve salut, salve! ȚĂRANII: Bine-am găsit, cucoane. GALUSCUS: Ve invit se-mi pretați toată atențiunea. VEVERIȚĂ: Ce să facem, cucoane? GALUSCUS: V-am luminat de demult asupra sorgintei voastre, sunteți romani, strănepoți a imperatului Traian, anticii dominatori a lumei! Așa este? ȚĂRANII: O fi, cucoane. GALUSCUS: În consecință, ve indemn, conform cu ordinul acesta de la subprefectură, se alergați la câmp pentru ca să-mi culegeți popușoiul. Dixi! VEVERIȚA: Bucuros am merge, cucoane, dar nu ne dă mâna. GALUSCUS: Și pentru care motiv, frate Veveriță? VEVERIȚĂ: Ne temem de rusalii. GALUSCUS: Rusalii!... sunt rusalii pe moșie? VEVERIȚĂ: Sunt, sunt, ardă-le focul! Mai alaltaieri ele au furat boii lui Terinte prisăcariu, și chiar astă-noapte le-a zărit Gheorghe a Saftei, trierând satu. Așa-i, Gheorghe? GHEORGHE: Așa, cumătre Vasile. Erau numai două în catrință și se furișau pe sub zăplazul curții boierești. GALUSCUS (pe gânduri): Rusalii! Aceasta e un ce grav! uă... uă... uă... calamitate publică! Vechii romani, ascendinții nostri, pre cât îmi aduc aminte din istorie, se apărau de dânsele cu chipul întrebuințat de zeul Vulcan când a voit se prindă pe Venus cu Apolon în flagrante delictum, adică cu mreje. (Tare.) Fraților romani! cunoașteți voi pe Venus și Apolon? VEVERIȚĂ: Ba nu, cucoane. N-au venit niciodată pe-aici prin sat. GALUSCUS: Serman popul!... cum a uitat tradițiunele antice!... Fraților romani! strămoșii nostri prindeau rusaliile cu nevodul și apoi le înecau într-o baltă. Astfel debe se facem și noi. Luați un nevod și o pușcă cu voi și mergeți la lucru; iar dacă le veți zări cumva, zvâr și poc!... m-ați înțeles? VEVERIȚĂ: Înțeles, cucoane. Hai, măi! ȚĂRANII: Hai! GALUSCUS: Dar căutați bine, fraților romani, se nu lăsați păpușoii in strujeni! VEVERIȚĂ: Ferească sfântul! Hai, fraților romani! ȚĂRANII (mergând spre crâșmă) Hai ca strămoșii, cu vitejie, Să stăm la pândă colo-n câmpie, C-un năvod mare și cu o pușcă, Precum ne-nvață dnul Gălușcă. SUZANA: Toadere, încotro apucă frații romani? TOADER (la țărani): Ei, măi! încotro, încotro? Acolo-i lanul de păpușoi? VEVERIȚĂ (pe prag): Mergem să cătăm năvodul. (Țăranii intră râzând în crâșmă.) GALUSCUS (deschide jurnalul și se adâncește în citire): Ce stil! ce espresiuni energice! ce logică invincibile! admirabil ziar! admirabil redaptor! Cine-i subsemnat? (Caută la sfârșitul foaiei.) Clevetici! îl ghicisem de la început. (Citește:) “Douăzeci și patru de ore au trecut de când s-a format noul Cabinet, și încă nu vedem inovate și aplicate reformele promise de programa sa! Conchidem dar că și acest minister a pus sub salte promisiunile sale! Încă o ilusiune pierdută! Sermană Patrie! infelice Națiune! etc.” (Vorbit.) Sublim! Iaca accente patriotice!... În trei rânduri de tipar numai o singură greșeală de ortografie. Redaptorul a scris națiune în loc de năciune. Păcat! (Citește.) TOADER (venind lângă Suzana): Suzană... SUZANA: Aud, bărbate. TOADER: Nu ne vede nime acu. Țăranii au intrat în crâșmă, dnul Gălușcă s-a îngropat în hărtia cea mânjită cu cerneală... Nu mă-i lăsa să mă-nfrupt c-o sărutare? SUZANA: Bucuros, Toderică. (Întinzând obrazul.) Na, înfruptă-te degrabă! TOADER (ștergându-și buzele): Iaca... (Când voiește s-o sărute, intră jandarmul.) SCENA VII [ modifică ] GALUSCUS, TOADER, SUZANA, JANDARMUL JANDARMUL: Bade Toadere! TOADER (supărat): Iar! mânca-l-ar cioarele de jăndar! JANDARMUL: Bade Toadere! TOADER: Ce este, măi hemesitule? JANDARMUL: Te cheamă dnul subprefect ca să-i aduci banii birului. TOADER: Ce să-i duc?... n-am putut strânge încă nimica. Deabia ieri mi-a venit porunca ca să scot de la săteni două șferturi și banii șoselei, colac peste pupăză!... N-am ce-i duce. SUZANA: Nu te supăra pe bietul jăndar, Toderică, că el nu-i vinovat, sărmanul! TOADER: Cum nu m-oi mânia, dacă tot mă stingherește! SUZANA: Mai bine du-te de te tălmăcește cu subprefectul. TOADER: Fie, mă duc; dar vin îndată îndărăt ca să nu rămân toată ziulica ne-nfruptat... SUZANA: Ha, ha, ha, că poznaș mai ești, bărbate! (Toader iese, alergând împreună cu jandarmul.) SCENA VIII [ modifică ] GALUSCUS, SUZANA și, mai pe urmă, TOADER GALUSCUS (tresărind): Cine ride? Iar Suzana?... Ce belă e!... ce pudoare în fața ei!... Suzano, nu te duce încă, că am se-ți spun un ce misterios. SUZANA: Ce lucru să fie oare? GALUSCUS: Ascultă. Suzană, ești belă, ești chiar florelinte, Ș-a tale belețe mă scoate din minte! Ești belă! și chipu-ți treptat se belesce, Și anima-mi, belo, amând vestezesce! Te am cu pășiune, te am cu ardoare Ș-amoarea-mi vibrează lâng-a ta pudoare, Te am, și de-acuma viața mea toată Va fi pentru tine oficiolată! SUZANA: Nu te-nțeleg, domnule, ce vrei să-mi spui... Tot zici că m-ai... tot pomenești de pășune, de flori de linte, de moare, de putoare... Ce limbă grăiești, că parcă se bat calicii în gura d-tale? GALUSCUS: Ah! nu m-ai cumprins? SUZANA: Nici te-am prins, nici te-am înțeles, că doar n-am învățat tătărește. GALUSCUS: Cum?... Suzană, n-ai priceput că deja un incendiu volcanic arde în anima mea? SUZANA (în parte): Așteaptă, mangositule!... păsărește vrei? (Tare.) Stivini, ivini, căvănă, evene, stivini, nevene, buvunu, nuvunu? GALUSCUS (cu mirare): Buvunu, nuvunu? Ce jerg e acesta? În van îmi tortur inteligința ca să capisc buvunu, nuvunu. Aceste sclămăciuni nu aparțân idiomului năciunei noastre. În consecință mă găsesc în pusăciune a nu le putea da o interpretăciune rățională. SUZANA (în parte): N-o înțeles?... Să-i vorbesc în limba lui. (Tare.) Baciune, tăciune, teciune, pârciune, dalciune, niciune, cuciune, naiciune, minciune, teciune... Ai priceput acum? GALUSCUS (cu mulțumire): Acu mai vii de-acasă, dar n-am priceput nici acum bine de tot, căci vorbesci prea iute. SUZANA: Ha, ha, ha, greu ai mai fost de cap!... Ian ascultă, domnule Gălușcă, dacă vrei să vorbești românește ca să te înțeleagă românii, bine; iar de nu, du-te, omule, de unde-ai venit, că nu ți se trec brașoavele pe la noi. GALUSCUS: Ei apoi, Suzano, de vreme ce mă condamni să-ți vorbesc în limba vulgară a părinților mei, îți spun curat, pe șleah, că-mi ești drăguță și că mă usuc de dorul tău. SUZANA (în parte): Iaca, iaca! s-a aprins tăciunele. (Toader se arată în fund.) TOADER (în parte): Oare ce pune la cale Suzana cu dnul Gălușcă? GALUSCUS: Suzano, răspunde-mi și tu pe șleah, vrei să te dai în dragoste cu mine? TOADER (în parte): Auzi Gălușca dracului? SUZANA (în parte): Îmi vine să i-o joc bună stropșitului. GALUSCUS: De primești, ai dat peste noroc!... Nu-ți pomenesc de onoarea ce ar fi pentru tine ca să fii în relăciune cu un om învățat cum sunt eu!... Ești femeie pricepută ș-o înțelegi; dar apoi, gândesce, Suzano, că pusăciunea mea de plenipotinte mă face destul de potinte, ca să fiu de mare folos sau de mare pagubă prostului cel de Toader, bărbatul tău... TOADER (în parte, furios): Prost!... ghidi, sparge casă! GALUSCUS: La ce te hotărăști, Suzănică?... Răspunde fără sfială, nici rușine, draga mea, căci pudoarea nu-i inimică amoarei. SUZANA: Apoi dă, domnule... știu eu ce să fac? GALUSCUS: Să te-nvăț eu. Când a înnopta, oi găsi o treabă lui Toader ca să-l depărtez, și-n lipsa lui, oi veni pe furiș la tine. Vrei? TOADER (în parte): O! îmi vine să-l toropesc. GALUSCUS: Să vin pe furiș, Suzano? Sclamă, dragă, sclamă că vrei să vin. Nu-ți etufa simțiciunea. SUZANA: Dar dacă te-a vedea cineva? GALUSCUS: Asta-i uă considerăciune gravă!... Cum să facem dar? SUZANA: Știi una? Aștept să vină soră-mea mai într-amurg. Îmbracă-te-n haine femeiești, și dacă te-a și zări cineva, a crede că-i Ileana. GALUSCUS: Perfect! Sublim! Suzano, am să mă prefac în zină, în Venus. TOADER (în parte): Așa vă-i tocmala? (Vine în scenă.) Domnule Gălușcă... GALUSCUS (tresărind): Ha?... Teodor?... Ce voiești, amice? TOADER: Ce vreau?... Vreau să-ți spun verde-n ochi... SUZANA (încet, lui Toader): Stăpânește-ți gura, Toderică. GALUSCUS: Aștept, vornice, să-mi spui verde-n ochi... Ce? SUZANA (pișcând pe Toader): Taci, bărbate. TOADER: Că... că te-așteaptă subprefectul. GALUSCUS (în parte): O cam sfeclisem! (Tare.) Mă așteaptă dnul Răzvrătescu? Bine, mă duc să-l găsesc. Suzano, nu uita ce te-am rugat... Adio, salve! (Iese prin fund.) SCENA IX [ modifică ] TOADER, SUZANA TOADER: Dar de aste mi-ai fost, lele Suzană? SUZANA: De care, bădică? TOADER: Vrei să-mi pui flori după urechi cu sfrijitul cel de Gălușcă? SUZANA (râzând): Cum ai aflat-o, bărbățele? TOADER: Ș-încă râzi, muiere nerușinată!... Râzi, și nu-i nici o săptămână de când te-am luat! (Începe a plânge.) Ce păcate-am avut să mă-nsor!... De unde eram om teafăr, s-ajung de batjocura satului!... Alei, Suzano, mi-aș fi pus capu-n foc că tu nu ești ca altele. SUZANA: Nu fii copil, omule. Ce, Doamne, iartă-mă! te scâncești numai pentru-atâta? TOADER (bocindu-se): Auzi, atâta?... Da ce-mi trebuie mai mult? SUZANA: Liniștește-te, dragă, c-a fost numai o glumă. TOADER: Glumă?... să-l înveți chiar tu pe Gălușcă ca să se-mbrace femeiește, pentru ca să vie la tine!... SUZANA: Dacă, doar n-am orbul găinilor, ca să mă-ndrăgesc de-un șoldan ca dânsul. Am vrut numai să-mi bat joc de el. TOADER: Ian, las, parcă n-am văzut eu, n-am auzit eu... SUZANA: Nu crede ce vezi cu ochii, bărbate; crede ce-ți spun eu. Bărbate, bărbate, Nu crede ce vezi, Închide-ți tu ochii Ș-orbește mă crezi. De-auzi vorbe rele Tu, surd să te faci. Astupă-ți urechea, Te culcă și taci. TOADER: Să tac, să tac când știu că vechilul umblă după tine ca lupul după oaie. SUZANA: Lasă-l să umble și, dacă ești om, ia-l la hăituit când s-o primbla noaptea prin sat. TOADER: Iaca! bine zici, nevastă. (Râde.) Ha, ha, ha, că mare pricepută ești! SUZANA: Vezi?... și tu mă credeai o rea. TOADER: Iartă-mă, Suzană dragă, că de-acum mă jur să fiu orb și surd. Mă ierți, puiculiță? SUZANA: Te iert, bărbățele. TOADER: Și... îmi dai voie să ma-nfrupt c-un sărutat? SUZANA: Ba și cu două, Toderică. TOADER: Găinușa badei. (Când voiește s-o sărute, intră jandarmul.) SCENA X [ modifică ] TOADER, SUZANA, JANDARMUL JANDARMUL: Bade Toadere! TOADER (furios): Bată-l pârdalnicul de jăndar!... parc-o face întradins. JANDARMUL: Bade Toadere... TOADER: Ce este, măi? JANDARMUL: A poruncit subprefectul s-aduni toți sătenii aici în piață, că are să le grăiască! (Iese.) TOADER: Bine. (Suzanei.) Dă degrabă, Suzano, pân’ ce nu mai vine cineva. (Voiește s-o sărute.) JANDARMUL (întorcându-se): Bade Toadere, aleargă iute, că iaca vine subprefectul. (Iese.) TOADER: Of! mă duc, că văd că n-oi să am parte azi de înfruptat. (Intră în crâșmă.) SUZANA (singură): Bietul Toader! mare frică i-a fost de șotie! Bine c-o știu. (Intră în casă.) SCENA XI [ modifică ] GALUSCUS, RĂZVRĂTESCU (intră prin fund certându-se) GALUSCUS: Ba n-oi plăti. RĂZVRĂTESCU: Ba-i plăti. GALUSCUS: Ba n-oi plăti, domnule subprefect, că ar fi o vexăciune intolerabilă. RĂZVRĂTESCU: Domnule, ia-ți măsurile cum vorbești!... Cum îndrăznești a numi vexațiune, după limba d-tale, o lege votată de Cameră?... D-ta, care citești toată ziua gazete, trebuie să fii negreșit informat că toți proprietarii au să plătească statului câte 5 la sută din venitul lor; prin urmare împotrivirea d-tale o considerez ca o opoziție guvernului. GALUSCUS: Ba, mă iartă, nu fac opusăciune; însă eu nu-s proprietarul acestei moșii; sunt numai vechil, după limbajul d-tale, și legea specifică clar că proprietarul debue să plătească contribuciunea fonciară. În consecință, salve! RĂZVRĂTESCU: Așa?... te împotrivești poruncilor mele? GALUSCUS: Nici vreau să te bag în seamă. RĂZVRĂTESCU: Nu?... se vede că nu știi cine sunt și ce pot eu?... GALUSCUS: D-ta?... ești domnul Răzvrătescu; atâta tot și lada-n pod. RĂZVRĂTESCU: Sunt subprefect, domnul meu!... adică a 57-ea parte din guvern! Sunt subprefect de un ocol, Și-n țara mea joc mare rol! Eu cercetez, eu hotărăsc, Judec, condamn și împlinesc. De mine toți se tem aici, Că-s mare peste cei mai mici. Sunt subprefect, sunt subprefect, Ș-aici produc grozav efect! Prefectul meu stă nevăzut, De ținutași necunoscut. El în oraș șede pe loc Vara-n grădini, iarna la foc. Dar, crișul eu! toți mă râvnesc, Și ca de-un drac toți se feresc, Că-s subprefect de un ocol, Și-n țara mea joc mare rol! GALUSCUS (în parte): Infelice țară! RĂZVRĂTESCU: M-ai auzit, domnule?... prin urmare îți poruncesc, în numele Convenției, să te supui îndată la plata contribuției, căci la dimprotivă, te voi împlini cu execuție. GALUSCUS (speriat): Cu execuciune? RĂZVRĂTESCU: Dar; îți trântesc jandarmi în casă, așa încât să nu fii liber nici să dormi. GALUSCUS: Ce-aud? ma asta-i uă... uă... uă inquisiciune! RĂZVRĂTESCU: Nici să mănânci. GALUSCUS (furios): Ești un Neron! RĂZVRĂTESCU: Nici să ieși din casă. GALUSCUS (exasperat): Ești un Caligul!... Vrei să-mi ataci libertatea individuală? RĂZVRĂTESCU: Plătește. GALUSCUS: Să-mi violezi domiciliul? RĂZVRĂTESCU: Plătește. GALUSCUS: Ești un Caracal!... Mă duc să-ți aduc banii, dar să știi c-am să dau peticiune ministeriului. RĂZVRĂTESCU: Plătește, și dă peticiuni chiar dracului. GALUSCUS (intră în casa boierească, strigând): O! abominăciune! violăciune! execrăciune! RĂZVRĂTESCU (singur): Strigă tu la crăciuni cât ți-a ținea gura, pedantule, că nu te slăbesc. SCENA XII [ modifică ] RĂZVRĂTESCU, TOADER, ȚĂRANII (ieșind din crâșmă), mai pe urmă GALUSCUS TOADER: Da haide, măi, azi, c-așteaptă subprefectul. VEVERIȚĂ: Iaca venim, venim; mai încet, vornice, că nu dau tătarii. RĂZVRĂTESCU: Ha, ha! Iaca și sătenii; am să-i dăscălesc, după cum am citit în gazetă. (Tare.) Oameni buni!... v-ați adunat cu toții? VEVERIȚĂ: Ne-am strâns, cucoane; am lăsat lucrul ș-am alergat la chemarea vornicului. RĂZVRĂTESCU: Bine... Vornice! TOADER: Aud, cucoane. RĂZVRĂTESCU: Ai mai strâns ceva din banii birului? TOADER: Te miri ce și mai nimică, vorba ceea, că oamenii îs lipiți pământului. VEVERIȚĂ: Așa, așa, săracii de noi!... lipiți pământului! RĂZVRĂTESCU: Pâră veche, badeo, pâră veche... Vornice, să te pornești acu-ndată cu banii câți ai adunat și să-i duci la sămișie. TOADER: Îra! cucoane, nu s-ar putea să lăsăm pe mâine? RĂZVRĂTESCU: Nu... hai; pornit-ai? TOADER: Pornit, pornit; numai să zic două vorbe nevestei. (Se duce la casa lui.) Suzano! SUZANA (pe pragul ușii): Aud, bărbate. (Vorbesc încet.) RĂZVRĂTESCU (zărind pe Suzana): Iaca, mă! da frumușică vorniceasă are vornicul!... Bună idee am avut să-l espeduiesc. SUZANA (încet): Și, zău, iar te duci, Toadere? TOADER (încet): Mă duc pân’ în capătul satului și mă-ntorc îndărăt pe după țarină. RĂZVRĂTESCU: Da nu te-ai mai dus azi? TOADER: Iaca mă duc... Ard-o focul vornicie!... Rămâi sănătoasă, nevastă. (Iese prin stânga.) SUZANA: Mergi cu bine, bărbate. (Se închide în casă.) RĂZVRĂTESCU (în parte): Îi frumușică coz. VEVERIȚĂ: Cucoane, vornicul ne-a spus că ai să ne grăiești câte ceva. RĂZVRĂTESCU: Da. VEVERIȚĂ (către țărani): Tăceți, mă! GALUSCUS (arătându-se la portiță cu o pungă în mână): Ce are să le spuie? RĂZVRĂTESCU: Oameni buni! v-am adunat pentru ca să vă spun vorbe mari și late, cum n-ați mai auzit de când trăiți. Eu vă sunt prieten, frate, tată!... vă vreau binele, și dar vă întreb: Cum ați petrecut păn-în ziua de astăzi?... bine, ori rău?... VEVERIȚĂ: Apoi, dă, cucoane... cum a dat târgul și norocul, vorba ceea. RĂZVRĂTESCU: Rău!... Ați fost lipsiți de toate, și de libertate, și de egalitate, și de fraternitate, și de legalitate, și de inviolabilitate... și de... (Scoate un jurnal din buzunar.) GALUSCUS (în parte): Ce zice? ce zice?... VEVERIȚĂ (la țărani): Ce-or fi, măi, acele toate? RĂZVRĂTESCU (citind jurnalul): “Și de drepturi cetățenești, și de drepturi comunale, și de drepturi municipale, și de drepturi civile, și de drepturi politice, și de sufragiul universal.” VEVERIȚĂ (lui Gheorghe): Ce-i sufragiu cela, mă Gheorghe? GHEORGHE: Sofragiu, cumătre, ca la boieri. RĂZVRĂTESCU (citind): “Dar, în fine, a unsprezecea oră a sunat pentru voi! Cel proletar va scăpa de proletariat! Cel mic se va face mare, și viceversa, cel mare se va face mic! Cel slab va fi putinte, și cel putinte neputinte!” GALUSCUS (în parte): Propagă anargia, nebunul! RĂZVRĂTESCU (citind): “De-acum fiecare locuitor debue a fi proprietar de patru fălci de pământ, căci acel pământ e a lui Dumnezeu, și precum glasul poporului este glasul lui Dumnezeu, asemenea pământul lui Dumnezeu este pământul poporului.” (Vorbit.) Vă vine la socoteală așa, oameni buni? VEVERIȚĂ: Cum, cucoane? RĂZVRĂTESCU: Să aveți fiecare partea voastră, câte 4 fălci, și să nu mai faceți boieresc? VEVERIȚĂ: Ne-ar veni, cucoane; dar să-mi dai voie a face o întrebare, dacă nu ți-a fi cu bănat. RĂZVRĂTESCU: Grăiește, moș Veveriță, că d-ta ești om priceput. VEVERIȚĂ: Patru fălci de pământ sunt bune acu deocamdată; dar mai târziu, când ne-or crește copiii, li s-a da oare și lor câte patru fălci? RĂZVRĂTESCU: Ba nu, moș Veveriță; copiii vor împărți frătește locul părintesc, că așa-i cu dreptul. VEVERIȚĂ: Carevrasăzică, dac-aș avea patru însurăței, să le vie parte numai câte-o falce? RĂZVRĂTESCU: Măi, proștilor, voi nu înțelegeți toate avantajele unei asemene reforme. VEVERIȚĂ (lui Gheorghe): Ce-a fi acea răformă, Gheorghe? GHEORGHE: Ce să fie, cumătre? Răformă, adică formă ră. RĂZVRĂTESCU (citind): “Acele avantage sunt: 1-i că vă faceți cetățeni liberi; al 2-lea, că vă faceți liberi cetățeni; al 3-lea, că fiind liberi cetățeni, o să dobândiți demnitatea de cetățeni liberi; să agiungeți a fi și voIONație.” GALUSCUS (în parte): Auzi, Nație!... zi Năciune, ignorantule! RĂZVRĂTESCU: O nație mare, cultivată, florisantă. GALUSCUS (în parte): Florelinte, nu florisantă... RĂZVRĂTESCU: Să aveți și voi școli și comune, și temniți în sate, ca toate națiile civilizate. De aceea vă poruncesc acum să lăsați orice lucru a câmpului baltă și să vă duceți ca să cărați lemn de durat o temniță aici. Sunteți liberi, bătaia este ridicată; prin urmare, aveți nevoie de-o casă de arest. VEVERIȚĂ: Temniță la noi?... doar nu suntem scăpați din ocnă! RĂZVRĂTESCU: Așa; și să mai cărați lemn pentru clădirea unei case comunale; pentru că toate satele au să fie organizate în comune. VEVERIȚĂ (lui Gheorghe): Ce să fie cumuna ceea, Gheorghe? GHEORGHE: Adică, cum una, cum alta; tot ca una, fata me. RĂZVRĂTESCU: Și să mai cărați lemne pentru duratul unei școli sătești, în care copiii voștri să învețe carte, ca să se facă învățați. Bune-s toate aceste, oameni buni? VEVERIȚĂ: Bune, cucoane. Numai cât, toate-odată... ne vine cam greu; n-avem mijloace, suntem săraci, și de-a fi să lăsăm pâinea pe câmp, poate, Doamne ferește! să putrezească! și cu ce ne-om hrăni la iarnă? RĂZVRĂTESCU: Iaca leneșii!... Hai, nu mai lungiți vorba și vă porniți acu-ndată la lemne. VEVERIȚĂ: D-apoi, cucoane, îi păcat să ne pierdem tot lucrul anului. RĂZVRĂTESCU: Ei, măi badeo, nu mă faceți să-mi întorc cojocul pe dos, că, deși sunteți oameni liberi, v-oi face acum s-alergați iepurește. VEVERIȚĂ (pe gânduri): Sărmanii de noi!... cică vor să ne facă bine!... RĂZVRĂTESCU: Pornit-ați azi? VEVERIȚĂ: Ne ducem, că doar suntem oameni liberi, cum zici d-ta. Hai, măi. ȚĂRANII: Hai. (Iese prin fund în stânga.) RĂZVRĂTESCU (cu aer de triumf): Așa să face educațiunea populului! GALUSCUS (venind în fața lui Răzvrătescu): Domnule, am ascultat toate aberăciunile câte le-ai debitat fraților romani, și fac aici declărăciune că ești un perturbator! Dumneta nu urmezi instrucciunilor guvernului... urmezi inspirăciunei unor utopiști, carii te port de nas ca pe-un nătărău... Mă duc să espedez o depeșă telegrafică la dnul ministru, ca să te demasc ca pe un oficiolat incapace și fatal. RĂZVRĂTESCU: Ai adus banii contribuției? GALUSCUS: Las’ că ți-oi da eu contribuciune. Ești pentru năciune O perturbăciune, Abominăciune, Și execrăciune! Om făr’ de răciune, Plin de-aberăciune, Duci la perdiciune Pe biata năciune. (Intră furios în casa lui.) RĂZVRĂTESCU Ciune, ciune, ciune, Du-te-n năibăciune! Ești o scăpăciune Din balamuciune. SCENA XIII [ modifică ] RĂZVRĂTESCU, SUZANA, mai pe urmă CATRINA și SAFTA RĂZVRĂTESCU: Ha, ha, ha, bată-l dracul c-un tăciune, că poznaș îi! SUZANA: Oare unde-i cloșca cu puii? (Caută primprejurul casei.) Puii mamii, pui, pui, pui... RĂZVRĂTESCU: Iaca vorniceasa cea frumoasă. Să-mi cerc norocul în privirea înaintirei neamului. SUZANA (venind în scenă): Nu-i găsesc. Puii mamii, pui, pui, pui... RĂZVRĂTESCU (înaintând): Mă chemi, drăguță? Iată-mă-s. SUZANA: Eu te chem pe d-ta? RĂZVRĂTESCU: Nu strigi de-un ceas, pui, pui? Am crezut că mă chemi pe mine ș-am alergat numai într-o fugă. SUZANA: Iaca! nu-mi spui că ești glumeț?... Dacă te-aș chema pe d-ta, n-aș striga pui, pui, pui; aș zice: na, mălac, na, ne, ne, ne. RĂZVRĂTESCU: M-ai pâcâlit, leliță; dar vorba ceea: Pâcâlire de leliță, cere plată o guriță. (Caută s-o sărute.) SUZANA (respingându-l): Da cată-ți de drum, omule; doar nu-i țara-n jac. RĂZVRĂTESCU: Țara nu-i de jac, dar tu-mi ești pe plac, pe legea mea!... SUZANA: Ți-oi fi, d-apoi știi povestea lui Ivan: Măi Ivane, dragi ți-s fetele? — Dragi. — Dar tu, lor? — Și ele mie... RĂZVRĂTESCU: N-auzi, leliță? SUZANA: Aud, bădiță. RĂZVRĂTESCU: Cum te cheamă? SUZANA: Suzana, să ierți. RĂZVRĂTESCU: Suzana, știi una? SUZANA: Ba nici două. RĂZVRĂTESCU: Îmi vine să mă prind argat la voi. SUZANA: Pentru ce? RĂZVRĂTESCU: Pentru vorba ceea: Decât a bărbatului, mai bine-a argatului. (Catrina și o altă țărancă vin la fântână și ascultă.) SUZANA (în parte): Umblă ș-aista după colaci calzi. Îmi vine să i-o joc și lui. RĂZVRĂTESCU: Aud?... cum ai zis, leliță? SUZANA: Am zis așa, că de te-ar împinge păcatul să fii argatul meu, te-aș pune să paști gâștele. RĂZVRĂTESCU: Dar m-ai hrăni bine? SUZANA: Te-aș hrăni cu răbdări prăjite. RĂZVRĂTESCU: Și cu alivenci?... Carevrasăzică, tocmala-i sfârșită. Intru chiar acu-ndată în argăție. (Voiește să intre în casă.) SUZANA: Ho, țară!... că te-or vedea oamenii și m-or face de vorbă-n sat. RĂZVRĂTESCU: Bine zici; încă n-a înnoptat de tot. Dar mai târziu, leliță, să vin? SUZANA: Apoi, dă... știu eu? Dac-a veni bărbatu-meu? CATRINA (către țărancă): Elei! Auzi, Safto? RĂZVRĂTESCU: Bărbatul tău? N-ai nici o grijă, că l-am trimis la târg. SUZANA: Sărmanul Toader! RĂZVRĂTESCU: Nu-l mai căina, drăguță, că un mojic ca dânsul de atâta-i bun. SUZANA (în parte): Las’ că te-a mojici el, mangositule. RĂZVRĂTESCU: Ei, Suzano, ce zici?... Să vină bădița?... Să-ți aducă bădița șiraguri de mărgele? SUZANA: Adă, că văd eu, păcatele mele, că nu pot scăpa de d-ta... dar cum să facem ca să nu te zărească nime? RĂZVRĂTESCU: Cum? SUZANA: Știi una?... Aștept pe soră-mea în astă-noapte. Îmbracă- te femeiește și vină, de te-a întâlni cineva, a crede că-i Ileana. RĂZVRĂTESCU: Minunată idee!... Așî-și chiar mă duc să-mi pun catrință... Ha, ha, ha!... oi să par că-s Ileana Cosânzeana. SUZANA: Cu mustăți?... ha, ha, ha! RĂZVRĂTESCU: Mă duc ca vântul și mă-ntorc ca gândul. Mă duc ca vântul, dragă Suzană, Și vin în haine de moldovenci. Tu-mi pregătește ceva de hrană Și mă așteaptă cu alivenci. SUZANA Du-te ca gândul, te fă țărancă, Și te întoarce vesel, gigât, Că-i găsi gata o alivancă... (În parte.) Care-ți va merge cam greu pe gât. (Răzvrătescu iese alergând prin fund, în dreapta.) SUZANA: Ha, ha, ha. Atunci s-ajungi tu, sfrijitule, când îi mânca alivenci de la mine... O să am ce râde acuși, numai de-ar sosi Toader mai curând... Da unde, Doamne, iartă-mă, s-a vârât cloșca cu puii?... Puii mamii, pui, pui... (Intră în casă.) CATRINA: Ai auzit, Safto, așa poznă și minune?... Suzana s-a dat în dragoste cu privighitoriul!... Hai, fa, să dăm de știre nevestelor din sat. (Ies amândouă în stânga.) SCENA XIV [ modifică ] ȚĂRANII (venind din fund și aducând un năvod) VEVERIȚĂ: Iaca năvodul lui Costantin Păscariu. Veniți încoace, măi, să ne punem la pândă... GHEORGHE: Da nu mergem la lemne, cumătre? VEVERIȚĂ: Mări, cată-ți de treabă, Gheorghe. Dac-a fi să ne potrivim noi la câte ne-nșiră cei gulerați, om căpchia de tot... Hai noi să ne cătăm de nevoi. GHEORGHE: Vasile, măi frate, d-apoi cică-i pentru binele nostru... VEVERIȚĂ: Se poate, cumătre, însă vina noastră-i dacă nu-i pricepem?... Ei ne grăiesc într-o limbă străină, parcă noi am fi pricopsiți ca dânșii... Ce-ai zice tu, Gheorghe, dacă te-aș povățui în limba nemțască?... ai căsca gura?... Așa pățim și noi cu cei ce zic că ne vor binele. GHEORGHE: Oricum să fie, nu te juca cu dracu. Îi privighitor, măi, îi subprefect dnul Răzvrătescu!... are putere, frate. VEVERIȚĂ: Las’, cumătre, că de-alde Răzvrătescu se schimbă pe toate lunile. Ca mâine a veni altul și ne-a zice alte povești... Hai la pândă, doar om pune mâna pe rusalii. GHEORGHE: Unde să ne punem la pândă, moș Veveriță? VEVERIȚĂ: Cole-n crâșmă. Rusaliile se primblă noaptea prin sat; cum le-om zări, amandea pe ele. GHEORGHE: Dar dac-or da ele busta la noi? VEVERIȚĂ: Le-om înhăța cu năvodul ista. Hai, măi, c-a început a înnopta. ȚĂRANII: Hai. (Intră cu toții în crâșmă și se pun de pândă la fereastă.) (Începe a înnopta.) SCENA XV [ modifică ] TOADER (venind pe furiș din stânga): A înnoptat... nu mă vede nime?... Acasă, Toadere. (Vine spre casă.) M-am dus pân’ la caleantoarsă ș-am făcut hăisa pe după gardul jităriei. (La ușă.) Suzano, dischide că ți-a venit bărbățelul. Iată-mă-s. (Intrând în casă.) Lasă-mă să mă-nfrupt c-o sărutare, că-i de mult de când postesc. (Închide ușa după el. Se aude înăuntru un sărutat gros și râsete.) SCENA XVI [ modifică ] CATRINA și ȚĂRANCELE(venind din stânga și oprindu-se lângă fântână) Auzit-ați poznă! S-o vezi, să n-o crezi; Vorniceasa noastră Calcă-n străchini verzi! Haide să ne punem Colea la pândit, C-așa poznă mare Nu s-a pomenit! (Se ascund pintre copacii de primprejurul fântânii.) SCENA XVII [ modifică ] GALUSCUS (îmbrăcat ca o țărancă, iese din casa boierească): Am espedat depeșa domnului ministru; m-am costumat ș-acum zbor la amoare!... Dar de ce oare palpită anima mea cu-atâta sforță?... genunchii mi se taie încât n-am forță ca să mă locomot. (Își freacă genunchii.) Ce emociune inspiră pășiunea!... SCENA XVIII [ modifică ] ȚĂRANII (ieșind din crâșmă stau pe prag), TOADER și SUZANA (la fereastra casei lor) VEVERIȚĂ: Iacă una din rusalii, măi; gătiți năvodul. SUZANA: Toadere, ian privește ce bine-i șade catrința!... Ha, ha, ha. GALUSCUS: O! amoare! amoare! fi-mi propice!... O! Galuscus; invoacă pe strămoșul tău și, curagiu, amice!... SCENA XIX [ modifică ] Cei dinainte, RĂZVRĂTESCU (îmbrăcat ca o țărancă, vine din fund, prin dreapta) RĂZVRĂTESCU (alungat de câini ce hămăiesc): Tio, haită! Țibă, tio... Era să mă mănânce haitele dracului. (Văzând pe Galuscus.) Ce văd? o nevastă? A fi Suzana. GALUSCUS (zărind pe Răzvrătescu): Iaca Suzana! Ah! îmi vine zburdăciune. VEVERIȚĂ: Ațineți-vă, măi, că iată-le-s amândouă rusaliile. (Țăranii pregătesc năvodul.) RĂZVRĂTESCU (apropiindu-se): Pst... GALUSCUS: Pst... RĂZVRĂTESCU: Ea-i! GALUSCUS: Ah! (Răzvrătescu și Galuscus se reped și se îmbrățișează.) RĂZVRĂTESCU: Dragă vorniceasă! GALUSCUS: Cară Suzană! (Se sărută.) RĂZVRĂTESCU (în parte): Are barbă! GALUSCUS (în parte): Are mustăți! VEVERIȚĂ: Acu-i vremea să ne-apropiem pe furiș. (Țăranii se apropie cu năvodul gata.) RĂZVRĂTESCU (strângând tare pe Galuscus în brațe): Cine ești? Spune, că te sfărâm! GALUSCUS (schimbându-și glasul): Rusalie! dar tu? RĂZVRĂTESCU: Și eu. GALUSCUS și RĂZVRĂTESCU (speriați): Rusalie!... piei, drace! (Voiesc să fugă.) VEVERIȚĂ: Odată, copii!... acu, să nu ne scape. (Țăranii aruncă năvodul peste Galuscus și Răzvrătescu.) SUZANA și TOADER: Ha, ha, ha, ha! GALUSCUS și RĂZVRĂTESCU: Ce-i asta? VEVERIȚĂ: Strângeți bine năvodul, c-am prins rusaliile. ȚĂRANII (împleticind năvodul) Le-am prins, le-am prins, le-am prins! Haideți ca să le dăm În foc, în foc nestins, Sau să le înecăm. GALUSCUS și RĂZVRĂTESCU (zbătându-se): Ajutor! ajutor! VEVERIȚĂ: Degeaba vă zbateți, rusalii pocite ce sunteți, c-ați căzut pe mâna moșului. Umflați-le pe sus, copii, și huștiuliuc! în fântână. (Țăranii voiesc să-i ridice.) GALUSCUS și RĂZVRĂTESCU: Ajutor! ajutor! SCENA XX [ modifică ] Cei dinainte, JANDARMUL, TOADER, SUZANA (Jandarmul aduce un fănar) JANDARMUL: Unde-i subprefectul? VEVERIȚĂ: Da ce este? JANDARMUL: O depeșă de la telegraf. RĂZVRĂTESCU: Depeșă de la Iași? ad-o-ncoace. JANDARMUL: Ce-mi văzură ochii! Subprefectul în năvod? VEVERIȚĂ: Vai de mine! Subprefectul era?... Am pățit-o! JANDARMUL: Ba n-ați pățit nimică, că domnul Răzvrătescu îi dat afară din slujbă. RĂZVRĂTESCU: Eu? (Deschide depeșa și rămâne încremenit.) O! ce nedreptate! GALUSCUS: Destituat?... bravo! Depeșa mea a avut acțiune. VEVERIȚĂ: Iaca!... Da aistalalt cine-i?... Cuconul Gălușcă? mare minune!... Da bine, cum de vă găsiți amândoi în catrințe? SUZANA: Să vă spun eu, oameni buni. Dumnealor au vrut să vă vindece de spaima rusaliilor. TOȚI: Aș! RĂZVRĂTESCU: Ghidi, șârată! GALUSCUS: Am pățit-o ca Apolon cu Venus. Eu sunt Apolon; asta-mi dă consolăciune. TOADER: Dacă-i așa povestea, hai, români, să ne veselim c-am scăpat de rusalii. TOȚI (veseli): Haide, haide. ȚĂRANII Vivat, vivat, minunat, De rusalii am scăpat! TOADER Ard-o focul vornicie De când e Constituție, N-am parte de însurat... Chiar rusalii m-au umflat! ȚĂRANII Vivat, vivat, minunat, De rusalii am scăpat! VEVERIȚĂ De când e prefecătură, Noi, sărmanii cască-gură, Câmpii, zău, am apucat... Chiar rusalii ne-au umflat! ȚĂRANII Vivat, vivat, minunat, De rusalii am scăpat! RĂZVRĂTESCU (arătând pe Galuscus) De când țara, din păcate, Are capete-nvățate, Biată limbă s-a zvântat... Chiar rusalii ne-au umflat! ȚĂRANII Vivat, vivat, minunat, De rusalii am scăpat! GALUSCUS (arătând pe Răzvrătescu) De când cu liberalismul Și convenționalismul Multe capete-au secat... Chiar rusalii le-au umflat! ȚĂRANII Vivat, vivat, minunat, De rusalii am scăpat! SUZANA N-auzi astăzi decât forme; Toți cer forme și reforme, Eu nu cer nimic și tac; Dar cer numai să vă plac. ȚĂRANII Vivat, vivat, minunat, De rusalii am scăpat! (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSOANE 2 ACTUL I 2.1 SCENA I 2.2 SCENA II 2.3 SCENA III 2.4 SCENA IV 2.5 SCENA V 2.6 SCENA VI 2.7 SCENA VII 2.8 SCENA VIII 2.9 SCENA IX 2.10 SCENA X 2.11 SCENA XI 3 ACTUL II 3.1 SCENA I 3.2 SCENA II 3.3 SCENA III 3.4 SCENA IV 3.5 SCENA V 3.6 SCENA VI 3.7 SCENA VII 3.8 SCENA VIII 3.9 SCENA IX 3.10 SCENA X 3.11 SCENA XI 3.12 SCENA XII 3.13 SCENA XIII 3.14 SCENA XIV 4 ACTUL III 4.1 SCENA I 4.2 SCENA II 4.3 SCENA III 4.4 SCENA IV 4.5 SCENA V 4.6 SCENA VI 4.7 SCENA VII 4.8 SCENA VIII 4.9 SCENA IX 4.10 SCENA X 4.11 SCENA XI 4.12 SCENA XII 4.13 SCENA XIII 4.14 SCENA XIV PERSOANE [ modifică ] AGACHI FLUTUR, holtei de 50 de ani GHIȚĂ COȘCODAN, nepotul său BOMBEANU, ofițer de artilerie MOISESCU, factor evreu și advocat ION BARZĂ, fecior ȘĂTRARUL NĂRILĂ, proprietar CHIR CHIRILĂ, lipscan bogat LUXIȚA FESPEZANCA, văduvă TINCA, fata Luxiței SMĂRĂNDIȚA, fata lui Nărilă MATILDA, actriță NECULAE, servitor de otel FRIȚ, chelner neamț POFTIȚI LA BAL, MĂȘTI. TAPIȚERI ACTUL I [ modifică ] Teatrul reprezintă sala de mîncare de la otelul lui Hugues. Ușă în fund ce duce în grădină. Alte două uși ce duc în dreapta și în stînga. Pe planul I, în stînga, două mese cu tacîmuri. La ridicarea cortinei, un orologiu sună două după mezul nopții. SCENA I [ modifică ] NECULAE, FRIȚ, mai pe urmă BARZĂ NECULAE: Două după mezul nopții! Balul de la teatru trebuie să fie pe sfîrșite. În curînd au să ne curgă o mulțime de flămînzi cu flămîndele lor. FRIȚ: Gut, gut! Bucat est gata: șnițel, paprica, potîrnichi de pui de găină, fazani de clapon… NECULAE: Taci, neamțule, să nu te-audă cineva… De vreme ce sîntem în carnaval, bieții claponi au și ei dreptul a să costuma în fazani, ca toată lumea… Mulți cunosc anume Claponi și curcani, Ce lucesc în lume Ca niște fazani; Însă a lor ceată, Deși joacă rol, Miros-a poiată Ș-ades e răsol. FRIȚ (rîzînd): Jawohl, jawohl… NECULAE (în parte): Bată-l concina, că urît e cînd rîde! (Tare.) Friț. FRIȚ: Befehlen… NECULAE: Ai aprins lumînările în cabinetul domnului Agachi Flutur? FRIȚ: Aprins tot policander. Aber, spune la mine, bitte, cine-i Herr von Agachi Vlutur? NECULAE: Cine-i? Nu-l cunoști? Un berbant de frunte, care mînă viața cu poșta, rîde, cîntă, joacă, mănîncă cît șapte și bea cît opt. O butilcă de șampanie ți-o înghite dintr-o dușcă… Cît ai bate-n palme de trei ori, s-a dus!… FRIȚ: Sapperment! Bea șampanie, cum eu bere!… Aber e tiner? NECULAE: În floare… Între 30 și 60 de ani. FRIȚ (rîde): În floare, ca ciuperca. NECULAE (în parte): Iar rîde șoacăța! a să mă bage în boală. FRIȚ: Aber e bogat? NECULAE: Nu știu ce avere o fi avînd, dar știu că-i darnic cît un crai. Într-o zi mi-a dat bacșiș un galben pentr-un chibrit. FRIȚ: Donnerwetter! am să-i dau un cutie întreg, cînd l-oi vedea. NECULAE: A venit mai dinioare o scrisoare pentru d-lui, unde-i? FRIȚ: Aici la mine, în buzunar din dreapta, lîngă inimă. Herr Ober… NECULAE: Ce? FRIȚ: Știi ce socot eu?… (În taină.) Eu cred că ravașul ista e femeiesc, nu e bărbătesc… pentru că nu mirosă a țigară. NECULAE: Scrisoare de la vro damă? FRIȚ: Ia, ia, de la un dam. (Rîde). NECULAE: Piei, drace! BARZĂ (intră prin fund, îmbrăcat cu o livre strîmtă): Aice-i hanu lui Hîc? NECULAE: Aici. Ce poftești? BARZĂ: M-a trimes stăpînu-meu să-i opresc o odaie cu două tacîmuri. NECULAE: Nu cumva dorește ș-o masă cu două paturi? BARZĂ: Nu. FRIȚ (rîde): A! schon! a! sehr schon! BARZĂ (răsărind): Tio dihanie, că m-ai speriat! (Își scuipă în sîn.) FRIȚ: Ha, ha, ha. Odaie cu două tachimuri!… D-ta vii de la Gogomănești? BARZĂ: Ba nu, domnule; n-am fost încă prin țara d-tale… Eu sînt de la Prosteni. NECULAE: Se cunoaște cale de-o poștie. BARZĂ: Mai așa? Dar să nu ne luăm cu vorba… Aveți odaie cu două?… NECULAE: Este cabinetul no. 3. Cum îl cheamă pe stăpînu d-tale? BARZĂ: Cuconu Ghiță Coșcodan. NECULAE (în parte): Ai!… prost tacîm! BARZĂ: Trebuie să-l cunoști d-ta, mănîncă în toate zilele aci. NECULAE: Dar; mănîncă de-un sfanț și face gură de-un galben… Îl știu; strică pe toată ziua zece scobitori și dă bacșiș un firfirig. FRIȚ: Der Teufel! BARZĂ: Un firfirig! în toate zilele!… Crișu el!… Dacă-i boier, tot boier!… Mă duc să-i dau de știre ca să vie degrabă. (în taină.) E c-o duducă de la fteatru, dar să nu scoateți vorbă. FRIȚ: Un duduc? BARZĂ: Ibovnica boierului… dar nu spuneți nimărui; mocles! (Iesă prin fund.) NECULAE: Halal de dînsa… Sărmana!… (Se aude afară rîsete și chiote de veselie.) FRIȚ: Was ist? NECULAE: Vine domnu Agachi Flutur cu tarafu lui. SCENA II [ modifică ] NECULAE, FRIȚ, AGACHI, MĂȘTI, AGACHI (îmbrăcat în costum de pașă și purtînd pe cap o cealma mare cu o semilună în vîrf, întră adus în triumf de o bandă de măști). MĂȘTILE: Ura! ura! să trăiască Mustafa-pașa! (Se prind de mîni, joc în rond împregiurul lui Agachi, cîntînd:) Vivat pașa Mustafa, Vivat Mustafa-pașa, Ișala și mașala, Mașala și evala! AGACHI: Fraților cauzași! cer cuvîntul: Aș avea să vă arăt adînca mea recunoștință, făcîndu-vă un engomion vrednic de a voastră strălucită adunare estraordinară, dar m-ați urducat astfel de tare, de la teatru și pănă aci, că mi s-a răsuflat oratornicul. Dați-mi voie însă să mă cobor pe uscat și, drept mulțămire, v-oi cînta jalnica tragedie a lui Mustafa-pașa. MĂȘTILE: Bravo! bravo! AGACHI: Deschideți-vă urechile și pregătiți-vă basmalele, căci o să vărsați șiroaie de lacrimi… Jalnica tragedie a unui suzeran, în trei cuplete: AGACHI Cică demult era, era, Era un pașă Mustafa. CORUL Cică de mult era, era, Era un pașă Mustafa. AGACHI În București se-namora De-un pui de drac și mi-l fura. Tra, la, la, la. Cel drăcușor coarne purta Și nimărui nu le-arăta. CORUL Cel drăcușor coarne purta Și nimărui nu le-arăta. AGACHI Dar după ce se mărita Le dărui lui Mustafa. Tra, la, la, la. Pașa voios se bucura Zicînd: aman și mașala! CORUL Pașa voios se bucura Zicînd: aman și mașala! AGACHI (făcînd cu degetele semnul de coarne) Și de-atunci pașa Mustafa Poartă-un crai-nou sus pe cealma. Tra, la, la, la. MĂȘTILE: Vivat. Mustafa-pașa! AGACHI: Destul, că am să fac o interpelațiune… (Cătră Neculae.) Neculae! Vin aci și caută de te destăinuiește, ca și cînd ai fi să dai pelea popei. NECULAE: Gata sum pro confesare. AGACHI (serios): Neculae, nu-mi vorbi brașovenește, că nu-mi plac brașoavele. (Cu sentiment.) Viața-i scurtă, sufletul meu; ziua se duce și altele vin, fără urmă se strecor și ne lasă cu buza umflată… prin urmare n-avem timp de perdut cu palavre; că… aiure; răspunde numai cîte-un cuvînt la întrebările’ mele. Cabinetul, meu gata-i? NECULAE: Gata. AGACHI: Masa? NECULAE: Pusă. AGACHI: Icrile? NECULAE: Moi. AGACHI: Supa? NECULAE: Ferbinte. AGACHI: Friptura? NECULAE: În frigare. AGACHI: Șampania? NECULAE: În gheață. AGACHI: Ișala! să ai blagoslovenia mea… Na! (Îi aruncă făină în obraz.) TOȚI: Ha, ha, ha. AGACHI: Fraților cauzași!… Păn-a nu întră în sanctuarul banchetului, fiecare să-și ascuță dinții și să-și spoiască urechile. Pe la sfîrșitul mesei d-nii cavaleri vor fi îngăduiți a povesti cu glas uimit istoria amorurilor ce-au avut în frageda lor tinereță. Cît pentru dame, gingășia lor va fi liberă, în vremea asta, a să îndeletnici cu vro cetire morală, precum nasul lui Nichipercea sau foița Românului. Acum haide. MĂȘTILE: Hai, hai. (Întră în dreapta, sărind și cîntind:) Tra, la, la, la. SCENA III [ modifică ] AGACHI, FRIȚ, mai pe urmă MOISESCU FRIȚ (oprind pe Agachi la ușă): Herr von Vludur, iată o scrisoare, pentru d-ta. AGACHI: De unde? Ad-o degrabă că n-am vreme de perdut cu literatura. (Deschide scrisoarea.) Tronc! Serdarul Pipirig mă înștiințează că are să vie la soupe… Ce bondar năuc!… Cînd zice da, cînd zice ba… Niciodată nu-i hotărît la nimică. (Cătră public.) Dar poate că mă veți întreba de ce-l economisesc, de ce-l alint? (În taină.) Să rămîie între noi… Serdarul îi însurat c-o nevăstuică… coz!… Serdarul îi stricat de vărsat ca un ciur ; iar serdăreasa are niște ochi… șucada… ș-o guriță numai atîtica, ș-o talie, care merită a să înălța în grad; căci eu eram spătar, pe cînd boieriile… (Cu mînie.) Bată-l concina de serdar ; din pricina lui o să fim acum 13 la masă; 13! număr fatal, număr pocit!… eu poroncisem să puie numai 12 tacîmuri… Dac-a mai veni și el… (Strigă:) Chelner! Neculae! FRIȚ: Befehlen. (Aprinde un chibrit.) Poftesc un chibrit? AGACHI: Un chibrit? (Stinge chibritul.) Du-te de mai adauge două tacîmuri la masă, ca să fie 14… mai iute, schnell, geschwind. FRIȚ: Gleich. (În parte.) Nu avut noroc ca Neculai. (Iesă.) AGACHI: Acum trebuie numaidecît să-mi caut un al 14-lea musafir… unde să-l găsesc?… (Zărind pe Moisescu care întră.) Ce văd? un arnăut? Un arnăut poate să mănînce la masă cu un pașă. (Tare.) Hei! căpitane, căpitane. MOISESCU (costumat arnăuțește și purtînd ochelari pe nas, vine prin fund): Pe mine mă chemi, domnule? AGACHI: Iaca pozna! Moisescu, factorul meu, îmbrăcat arnăuțește? MOISESCU (apropiindu-se): D-nul Agachi Flutur schimbat în pașă? AGACHI: Bine că te-am găsit, Moisescule… știi vorba ceea, că bețivului și dracu-i iesă cu ocaua înainte?… MOISESCU: Cine-i dracu și cine-i bețivul dintre noi? AGACHI: Alege Care ți-a plăcea… Eu unul am nevoie numaidecît de-o somă de 500 de galbini. Poți să mi-i împrumuți acu-ndată? MOISESCU: Chiar acu? 500 de galbini. Ia să caut. (Caută prin buzunar.) Am trei sfanți. AGACHI: Bagă-ți-i în ochi. Să-mi aduci mîni dimineață banii acasă. MOISESCU: Bucuros. AGACHI: Cu cît la sută? tot cu 18? MOISESCU: BA cu 24: AGACHI: Cu 24! de ce nu cu 50? MOISESCU: Persoana care împrumută a găsit cu cale să mai mărească dobînda. AGACHI: Pentru ce? MOISESCU: Vremele-s grele… A dat locustele-n țară… AGACHI: Ce cămătar afurisit! MOISESCU: Mă iartă, boierule, domnul Zarafopulos nu-i cămătar. El își speculează banii ca toată lumea. AGACHI: Ca toată lumea cea evreiască… Fie!… primese să plătesc și dobînda de 24. MOISESCU: Afară de comisionul meu? AGACHI (în parte): Fie chiar botezat, evreul tot zaraf. MOISESCU: Aud? AGACHI: Se înțelege, bez comisionul d-tale. MOISESCU: Prea bine; mîni dimineață, ți-oi număra banii. (Voiește să iasă.) AGACHI: Moisescule! MOISESCU: Poroncă? AGACHI: Aș vrea să-ți fac două propuneri. Primo, să-mi arăți pe hoțul de Zarafopulos, care mă mănîncă de viu. MOISESCU: Nu se poate; el dorește să rămîie necunoscut. AGACHI: Pricep; vrea să stea la potecă, nevăzut de grija potirei. Secundo, ți-aș propune să mănînci cu mine astă-seară, știu că ești posomorit și nesuferit, dar n-am ce face; îmi trebuie un al 14-lea musafir. Primești? MOISESCU: Ba mi-i peste putință… foarte mulțămesc. M-am îmbrăcat arnăuțește ca să pot urmări, la bal masché, pe un datornic rău de plată, un cuconaș cu geamu-n ochi, și n-am vreme de banchetuit. AGACHI: Nu? Ei! apoi să-ți spun una? . MOISESCU: Spune. AGACHI: Să-mi pleznească ochii dacă-mi pare rău… fiindcă ești vesel ca un cioclu. MOISESCU (atins): Se poate, boierule; dar eu, vezi d-ta, sînt un om regulat, liniștit, precum se cuvine la vîrsta mea; iar nu ca d-ta, care trăiești în nebunii. AGACHI: Bravo, Moisachi; fă-mi morală, dă-mi bani pe miere, cît sîntem încă în carnaval… Cruceagiută, zi-nainte; te-ascult cu dragoste și cu umilință. MOISESCU: Poate că n-am dreptate?… Degeaba ai îmbătrînit. D-ta te crezi tot de 25 de ani, arunci banii pe fereastă și nici gîndești că ai un nepot, un clironom. AGACHI: O! cît pentru nepotul meu, nu-i duce grijă. El are stare; a clironomisit 10 000 de galbini de la biata soră-mea, de la maică-sa, și se vorbește în tîrg că ar fi întreit soma cu speculație… Crișu el! știu că profitează de plăcerile tinereților!… Cînd cheltuiește un galbin, se-mbracă în negru și bocește trei zile. MOISESCU: Ei! ș-apoi rău face? AGACHI: Apoi, Moisescule, dacă nu l-aș cunoaște creștin, l-aș crede botezat ca hahambașa ta… (Se închină.) MOISESCU (mînios): Sluga d-tale. (Iesă prin fund.) AGACHI (urmărindu-l pănă la ușă): Hep, hep, hep. (Vine îndărăt.) Ha, ha, ha, s-a supărat tîrtanul!… Țîfnoasă iudă!… Ei! dar cu toate aceste n-am un al 14-lea musafir… (Strigă:) Chelner! SCENA IV [ modifică ] AGACHI, FRIȚ, mai pe urmă BOMBEANU FRIȚ (alergînd cu chibritul aprins): Befehlen… Poftesc un chibrit, domnule? AGACHI: Măi, da ce are neamțul ista cu chibriturile? (Stinge chibritul.) Ascultă: aleargă la ușa teatrului și-mi adă la masă pe cea întîi mască care-a ieși. BOMBEANU (întră prin fund)’. Chelner! adă-mi un bulion, o potîrniche friptă ș-o butelcă de Bor deaux. (Se așează la o masă.) AGACHI (încet lui Friț): Stăi pe loc. (În parte, căutînd la Bombeanu.) Un tînăr care se pare flămînd și-i singur… Iată musafirul ce-mi lipsește: ecce homo! BOMBEANU: Chelner, ai auzit ce ți-am poroncit? FRIȚ: Jawohl; aduc îndată. AGACHI (apucînd pe Friț de mînă, încet): Să n-aduci macar un morcov degerat, că te ucid… Hai, piei! FRIȚ (spăriet): Was ist? Sapperment! (Iesă alergînd.) AGACHI (închinîndu-se lui Bombeanu): Domnule… BOMBEANU: Domnule… (Rîzînd.) Mucalit pașă? AGACHI (zîmbind): Îți plac?… Ei! apoi, treaba merge strună. BOMBEANU: Ce treabă, domnule? Nu te-nțeleg. AGACHI: Domnule, bunul meu, fie-i țărîna ușoară! zicea că, decît singur la masă, mai bine tatari în casă. BOMBEANU: Bunul d-tale avea dreptate!… Cum îl chema? AGACHI: Banul Hagi Flutur… BOMBEANU (închinîndu-se): Dumnezeu să-l odihnească. AGACHI (închinîndu-se): Amin!… Prin urmare, îmi vine să plîng văzîndu-te c-ai să mănînci ca un cuc. BOMBEANU: Bunătatea d-tale, efendi… Însă nu-i vina mea… Am sosit mai dinioare în București, de unde lipsesc de doi ani, și n-am avut timp să-mi găsesc tovarăși pentru soupe. AGACHI: Ce-mi auziră urechile?… ai avut nenorocire a te depărta de acest oraș, cuibul veseliei ș-a noroiului! Te jălesc din fundul inimei… Poate că din pricina creditorilor ai fost silit… BOMBEANU (rîzînd): Tocmai… am vro cîțiva, care-s din soiul corbilor. AGACHI (strîngînd de mină pe Bombeanu): A! domnule, sîntem meniți amîndoi a ne cunoaște ș-a ne aprețui. Eu am numai un creditor, dar cumpănește cît o sută. Închipuiește-ți un eleșteu plin de lipitori, și astfel îi avea fotografia lui Zarafopulos. BOMBEANU: Zarafopulos!… E unul din corbii mei. AGACHI: 18 la sută? BOMBEANU: Cu dobîndă plătită-nainte. AGACHI (cu simpatie): Avem amîndoi același călău. (Strînge de mînă pe Bombeanu.) Și de răul lui ai părăsit Parisul României? BOMBEANU: Dar… și din alt motiv. AGACHI: Vro desperare de amor, poate? BOMBEANU: Ai gîcit ca Nastratin Hogea. AGACHI: Îmi era văr primar păn-a nu muri, căci eu sînt Mustafa-pașa. BOMBEANU: Ha, ha, ha, te găsesc nostim, domnule, și-mi placi. AGACHI: Cu atît mai bine, că și eu te găsesc nurliu. Domnule, vorbă multă, deputăție… sărăcie vreu să zic; ai să faci soupe singur, lucru foarte trist!… pe de altă parte, noi sîntem 13 la masă, lucru foarte primejdios… BOMBEANU: În adevăr, unul din d-voastră trebuie să moară păn’ la anul… AGACHI: Despre care Dumnezeu ferească!… Prin urmare, vin de te-adauge la masa noastră, ca să fim 14… Vrei? BOMBEANU (rîzînd): Bucuros. AGACHI: Ișala! acum ascultă: ai stomah bun? BOMBEANU: Cît un tun. AGACHI: Bei voinicește? BOMBEANU: Cînd se-ntîmplă… AGACHI: Ai urechile deprinse cu glume cam răsunătoare? BOMBEANU: Domnule, urechile mele-s deprinse cu tunul, căci am fost artilerist. AGACHI: Minunat… Hai degrabă dar, că ne-așteaptă prietenii… (Se îndreaptă spre ușa din dreapta și zice pănă a nu ieși.) A! apropo… Vreu să te încredințăz că nu-s un intrigant. Mă numesc Agachi din botez; mă cobor din vechea și vestita familie a Flutureștilor și… nu umblu după domnie… BOMBEANU: Nici eu… AGACHI (strîngîndu-l de mînă): Dă-mi voie să te felicit… Numele d-tale? BOMBEANU: Bombeanu, ofițer de artilerie. AGACHI: Și la mai mare… Ne cunoaștem, ca și cînd ne-am fi făcut unul pe altul. Haide la masă. (Iesă amîndoi la brațeti cîntînd:) Hai, prietene, voios, Să mîncăm, să bem vîrtos, Și să rîdem amîndoi De necazuri și nevoi. SCENA V [ modifică ] COȘCODAN, MATILDA, NECULAE (Coșcodan intră prin fund, dind brațul Matildei. El e îmbrăcat cu frac negru fi poartă numai o mănușă albi; are nas minciunos. Matilda e în costum de fantazie.) COȘCODAN (în pragul ușei): Tontule, dobitocule, chiorule… NECULAE (alergînd din dreapta): Ce este? COȘCODAN: Hemesitul cel de chelner mi-a vărsat pe frac o butelcă de untdelemn. MATILDA: Mare lucru! COȘCODAN: Poftim!… tocmai cînd eram dispus să petrec și eu, să fac cheltuială… MATILDA: A! (În parte.) Nu-l credeți, că se laudă. COȘCODAN (cătră Neculae): Ce stai acolo înfipt ca un butuc și boldești ochii la mine? Adă un șervet de mă șterge. NECULAE: Îndată, domnule. (Șterge mintea lui Coșcodan.) COȘCODAN: Mai încet, că-mi rozi postavul… Un frac nou-noușor, numai de 5 ani. Uf! cald e aci!… Matildă, scoate-mi nasul, că mă înăduș. MATILDA (dezlegîndu-i nasul): De ce l-ai luat așa de strîmt? COȘCODAN: Ăsta era mai ieftin. NECULAE (în parte): Iaca! Domnișorul ăla care se hrănește cu ouă coapte? Prost tacîm! COȘCODAN: Neculae, venit-a feciorul meu să-mi oprească un cabinet? NECULAE: Venit. Cabinetul no. 3 e gata. COȘCODAN: Bine… Azi sînt hotărît să întru în cheltuială, pentru hatîrul Matildei. Ți-e foame, dragă? MATILDA: Foame, de mi s-au lungit urechile cît a tale. NECULAE (în parte): Bre! flămîndă trebuie să fie! COȘCODAN: Neculae, pune degrabă să ne coacă vro trei ouă. MATILDA: Trei ouă? COȘCODAN: Două pentru mata și unul pentru mine. NECULAE: Nu-s proaspete, domnule. Bucătarul le-a aruncat pe toate, că erau clocite; dar dacă poftiți în loc de ouă o omletă cu zahar, e gata. COȘCODAN: Unde-i carta? NECULAE: Poftim. (Dă carta de bucate.) MATILDA: Adă s-aleg eu. COȘCODAN: Ba nu, ba nu; asta-i treaba mea. (În parte.) De-aș lăsa-o pe dînsa, cine știe ce-ar mai cere… și deodată m-aș trezi c-o notă de doi icosari… NECULAE: Avem un ananas proaspăt… Nu poftiți, cuconiță? MATILDA: Ananas? unde-i?… Mă nebunesc după ananași. NECULAE (aducînd un ananas): Iată-l. COȘCODAN (în parte, consultînd carta): Ananas, jumătate de icosar felia! MATILDA (mirosind ananasul): Ce frumos mirosă! E numai bun de mîncat! COȘCODAN (în parte): Jumătate de icosar! (Tare.) Dă-l încoaci să-l văd. (îl mirosă.) Nu-i destul de copt, nu-i ajuns în vîrsta legiuită. MATILDA: Da ce, ai vrea poate să se scrie la oaste? COȘCODAN: Matildă, ananasul verde e otravă curată… Neculae! pregătește-ne o salată de ridichi. MATILDA: Ce face? ridichi în loc de ananas? COȘCODAN: Stomahicon, . soro. MATILDA: Ridichi? ananas țigănesc? Mănîncă-le d-ta. COȘCODAN: Ei! apoi adă-ne un befteac, fără cartofe. MATILDA (în parte): Fără cartofe e mai ieftin. COȘCODAN (consultînd carta): 10 lei biftecul! Era numai 5 lei azi-dimineață. NECULAE: După mezul nopții prețurile-s îndoite. COȘCODAN: Și porțiile scăzute. (În parte.) Altă dată am să vin ziua să fac soupe. MATILDA (după cea consultat carta): A!… eu mi-am găsit ce-mi trebuie. COȘCODAN (îngrijit): Ce-ai găsit, ce-ai găsit? MATILDA: Papagal fript! COȘCODAN: Papagal? Unde-ai văzut papagal? MATILDA (arătînd carta): Aci, în rîndul fripturilor. COȘCODAN (cetind): Cașcaval fript!… auzi? papagal? (În parte.) Prost dascal a mai avut, sărmana! NECULAE: În sfîrșit, eu mă duc s-aprind lumînările în cabinetul no. 3. Aveți bunătate d-voastră de-alegeți bucatele. SCENA VI [ modifică ] COȘCODAN, MATILDA COȘCODAN: Du-te, du-te… Nu pot să sufăr să-mi stea un chelner în spinare… Tot te îndeamnă să iei ba una, ba alta. Mai bine s-alegem ce ne place, nu-i așa, Matildo?… doar n-am venit aci ca să mîncăm… MATILDA: Ce zici? COȘCODAN: Să ne-mbolnăvim… Am venit mai mult pentru mulțămirea de a fi singuri… ca doi porumbași. (Consultînd carta.) Ia să vedem… am zis un biftec… MATILDA: Fără cartofe și fără carne. COȘCODAN: Îl vrei fără carne?… fie! MATILDA: Nu ți-e rușine obrazului!… o dată în viața ta m-ai adus la restorant și te tîrguiești pentr-o cartoafă… A! de-aș fi putut gîci că ești ceea ce ești, pe cînd îmi făceai curte… COȘCODAN: Ceea ce sînt? da ce sînt, Matildo? MATILDA: Ești un… nu mă face să-ți zic pe nume… De cînd am avut slăbiciunea să te-ascult, n-ai avut galantomie să-mi faci un prezent cît de mic ; nu mi-ai dat nici macar un buchet de flori. COȘCODAN (atins): Poate să fi uitat buchetul; însă mi se pare că ți-am dat… MATILDA: Ce? COȘCODAN: Ți-am dat sfaturi prietenești. MATILDA: Și altă nimică… Eu știu că cavalerii sînt fericiți să dea suvenire la dame: inele, brațele, buchete… d-lui însă dă sfaturi… că nu-l țin nici o para. Vrei să-ți spun una și bună? Ești un guzgan. COȘCODAN: Un guzgan? A! Matildo… dacă te-ar auzi cineva, ar crede că rod oase… că mă închin la bani, că sînt un om interesat… În adevăr, nu-mi place să fiu mînă spartă, ca mulți alții; dar asta nu vrea să zică că aș fi ceea ce-ai spus… A! Matildo, m-ai atins fără nici o cruțare, m-ai supărat peste măsură, și nu m-aș fi așteptat niciodată, după cîte-am făcut pentru d-ta, să mă tratezi astfel. (Se înduioșează.) Guzgan? Eu? (Plînge.) Pentru că, în loc de ananas, am cerut rîdichi!… am crezut că-ți plac mai bine… (Consultînd carta.) Dar, de vreme ce nu le poți suferi, să nu mai fie vorbă… Spune, vrei o porție de licorin zvîntat? MATILDA (întorcîndu-i spatele): Dă-mi bună pace. COȘCODAN: Matildo… MATILDA: Poroncește ce ți-a plăcea… Eu mă duc în cabinet. COȘCODAN: O porție de licorin… MATILDA (ieșind în stînga): Așa mi se cade, dacă am a face cu domnișori perpeliți. COȘCODAN: Perpelit! eu?… Ei! s-a trecut cu gluma… Auzi? inele, brațele? tot lucruri scumpe!… Vrea să zică ea nu mă iubește pentru mine, mă iubește pentru juvaeruri, parc-aș fi juvaergiu… (Stă pe gînduri.) SCENA VII [ modifică ] COȘCODAN, FRIȚ, mai pe urmă AGACHI FRIȚ (viind prin fund): Iar un ravaș pentru d-nu Agachi… Îmi vine a crede că-i Postmeister. (Intră în dreapta.) COȘCODAN (cătră public): Oare n-aș face bine să-i dau pașport de drum jupînesei Matilda?… Cum mă sfătuiți?… Decît m-oi ruina, dîndu-i diamante și hrănind-o cu papagali fripți, mai bine… plecăciune… Nu-i așa? AGACHI (afară): Tronc!… altă belea acu… COȘCODAN: Aud? vine cineva… Să nu mă cunoască. (Își pune nasul.) AGACHI (Întrînd cu răvașul în mînă): Mînca-l-ar moliile să-l mănînce! Năucul cel de Pipirig îmi scrie din nou că nu poate veni la masă… și din pricina lui ne găsim iar 13… Bată-l pîrdalnicul!… cum să fac?… Am apucat de-am poftit pe Bombeanu ș-acum nu pot să-l dau afară, pentru ca să rămînem numai 12… Bombeanu mi-i drag; el mănîncă și bea ca un voinic, e vesel, mi-a istorisit amorurile lui c-o demoazelă Tinca, fata cucoanei Luxița Fespezanca, care-a fi aceea… nu pot să-i zic: prin urmare, domnule, fă-mi plăcerea dea-țicăuta de drum… Cum dracu să scap de numărul 13? (Se primblă tulburat prin scenă.) COȘCODAN (șezînd la o masă și oftînd): Păcat că nu mai sînt ouă!… AGACHI: Ce văd? Un nas minciunos! (Se apropie de Coșcodan și-l bate pe umere.) Domnule Nasoian. COȘCODAN (răsărind): Ha! (Îi cade nasul.) AGACHI: Nepotul meu! COȘCODAN (cu mirare): Moșul meu! Moșul meu în șalvari de pașă! AGACHI: Precum vezi, Ghiță dragă… Fiind în carnaval… COȘCODAN: La vîrsta d-tale!… un om aproape de 60 de ani!… Ce rușine! Ar trebui să-nțelegi că ți-ai trăit traiul și ți-ai mîncat malaiul de mult… Eu sînt tînăr, și nu fac nebunii ca d-ta. AGACHI: Așa este; tu ai tinereță, dar fiindcă nu știi să profiți de dînsa, ți-am luat-o împrumut pentru ca să nu mucezească. COȘCODAN: Frumos! AGACHI: Ce-ți folosește că ai numai 25 de ani ș-o inimă zbîrcită ca o ciupercă degerată; eu sînt cu părul sur, nu zic ba, dar încai inima mea e de 25 de ani. Ea zburdă și bate ca un clopot… COȘCODAN: Ca un clopot dogit. AGACHI: Mai bine așa decît să sune a gologan, ca inima ta. COȘCODAN: Nu te-nțeleg; dar oricum să fie, eu știu unde merg și unde-oi s-ajung… AGACHI: Tu, să-ți spun eu ce-ai s-ajungi. Toată viața ta ai să strîngi para cîte para ș-ai să trăiești sărac, ca să mori bogat. Hainele tale ai să le porți cîte zece ani, ș-o păreche de mănuși cîte șese luni. Caii tăi or să șeadă cu dinții la stele; slugile tale or să postească 365 de zile pe an, luînd pildă de la stăpînul lor, și, cînd îi închide ochii, lumea are să zică c-ai murit pentru ca să economisești cheltuielile vieții. COȘCODAN: Prea bine; și d-ta ai s-ajungi în curînd cu cîrjă, cu trupul gîrbovit și cu tufă-n buzunar. AGACHI: Fie, însă păn-atunci, fiindcă am nevoie de un al 14-lea musafir, vin de mănîncă cu noi. COȘCODAN: Ba, foarte mulțămesc… Căci în astănoapte sînt hotărît să cheltuiesc o parte din averea cea care-o adun para cîte para… AGACHI: Taci, nu spune una ca asta, că se cutremură pămîntul. SCENA VIII [ modifică ] AGACHI, COȘCODAN, BARZĂ BARZĂ: Cucoane, a început a ninge. S-aduc o birjă? COȘCODAN: Nu-i nevoie, că doar nu șed peste lume… O palmă de loc. AGACHI (în parte): Tocmai la barieră. Se teme să cheltuiască doi sfanți. BARZĂ: Cucoane, da-i zăpada la genunchi. COȘCODAN: Ei! nu mai bodogăni. AGACHI: Al tău e țopîrlanul ista? COȘCODAN: E lacheul meu. AGACHI: Trebuie să fie flămînd. Împrumută-mi-l pe vro două ore. COȘCODAN: Da ce vrei să faci cu el? AGACHI: Vreu să-l fac al 14-lea musafir. Hai, țopîrcă, vin cu mine la masă. Oi spune prietenilor că ești un prinț costumat în lacheu. COȘCODAN: Moșule, nu se cuvine… AGACHI: De ce ești prost? O fac în interesul tău. COȘCODAN: Cum asta? AGACHI: Am să-l îndop astfel, încît să n-aibă nevoie a mînca toată ziua de mîni… O cheltuială mai puțin pentru tine. COȘCODAN: Bine zici. AGACHI (în parte): Bre! înc-așa zgîrcit! (Cătră Barză.) Hai, mă; dar să nu cumva să deschizi gura cît îi fi la masă. BARZĂ. Dec! d-apoi cum, Doamne, iartă-mă! oi mînca, fără să deschid gura? AGACHI: Vreu să zic, să nu vorbești. BARZĂ: N-ai grijă, cucoane, eu înghit și tac. AGACHI: Rămîi sănătos, Ghiță, fătul meu, dar ia seama să nu faci cheltuieli nebunești în astă-noapte… Fii măsurat, dragul moșului, fii măsurat; suie-te păn’ la o sfânțoaică, o sfănțoaică și jumătate… nu mai mult. COȘCODAN (supărat): N-am nevoie de sfaturile d-tale. (Agachi și Barzi intri în dreapta.) SCENA IX [ modifică ] COȘCODAN, mai pe urmă MOISESCU COȘCODAN: Are noroc Barză, are să mănînce cît șepte fără să scoață o para din pungă. MOISESCU (viind, prin fund): A! Domnule Ghiță, bine că te găsesc… COȘCODAN: Moisescu, arnăut! MOISESCU: Nu băga de seamă… Am văzut astăzi dimineață pe șatrarul Nărilă; i-am vorbit de d-ta și i-am spus că dorești să-i fii ginere. COȘCODAN: Mai încet, nu vorbi așa tare, să nu te-audă oarecine. (Arată cabinetul din stînga.) MOISESCU: O damă? COȘCODAN (în taină): O primadonă de la opera din Paris, sosită ieri în București. MOISESCU: Cum?… de-abia s-a coborît din trăsură ș-ai și izbutit?… berbantule! COȘCODAN: Cine-i galantom și frumos, lesne izbutește cu actrițele… Dar spune-mi ce-ai pus la cale cu șatrarul? MOISESCU: După recomandația mea, șatrarul este dispus a-ți da fata… Cît pentru duduca Smărăndița… COȘCODAN: Grasă-i? MOISESCU: Cine? duduca? COȘCODAN: Ba… zestrea. MOISESCU: Șatrarul e proprietar mare. COȘCODAN: N-are datorii?… Nu se amestecă în politică? MOISESCU: Nu. COȘCODAN: Prea bine. MOISESCU: Am decidat cu șatrarul ca să vă întîlniți într-o casă străină, la o cunoștință a mea, d-na Luxița Fespezanca, care dă mîni un bal. COȘCODAN: N-o cunosc. MOISESCU: Nu face nimic. Te-oi prezenta eu… Vino pe la 9 ore, împreună cu moșul d-tale. COȘCODAN: Ce nevoie este să mai vie și moșul meu? MOISESCU: Ca un om care-i mai bătrîn, ar fi bine să între el în vorbă cu șatrarul. COȘCODAN: Fie; mîni om veni amîndoi, negreșit. MOISESCU: Minunat!… A! apropo; se înțelege că, îndată după nuntă, mi-i plăti comisonul de 5 la sută din capitalul zestrei, după obicei… Adio. COȘCODAN: Nici vorbă nu-i. (În parte.) Așteaptă, murgule, să paști iarbă verde. SCENA X [ modifică ] COȘCODAN, NECULAE, mai pe urmă MATILDA NECULAE (ieșind din cabinetul din stînga): Domnule, dama cea din cabinet spune că moare de foame. COȘCODAN: Na, deocamdată dă-i Reforma s-o cetească. (Neculae iesă.) Ce dracu să-i dau să mănînce… ouă nu mai sînt, ridichi nu vrea… și celelalte bucate-s scumpe foc… Dar oare dac-aș împlini-o cu dînsa înainte de soupe n-ar fi mai nemerit? Fiindcă o să mă-nsor, nu se cade să mai am relații de mîna stîngă… Biata Ma tildă!… Ce-o să mai plîngă, ce-o să mai jălească!… Dragă Matildă! ce rău îmi pare Să pun un capăt l-al tău amor; În al meu suflet simt o mustrare. Dar n-am ce face, eu mă însor! (bis) Astfel e lumea, Matildă dragă! Toate, h! toate au un sfîrșit. Amorul nostru a fost o șagă! Ș-acum sorocul i s-a-mplinit. (bis) MATILDA (întrînd furioasă): Mă rog, d-ta mi-ai trimis Reforma pentru ca să-mi potol foamea? Na, mănînc-o friptă. (Îi aruncă jurnalul în obraz.) COȘCODAN: Ah! Matildo, nu te mînia, ci mai bine plînge-mă, bocește-mă, căci mi-a căzut un trăsnet pe cap. MATILDA: Ce trăsnet? COȘCODAN: Măiculița mea! a aflat moșul meu că sîntem în legătură amîndoi. MATILDA: Ei ș-apoi? COȘCODAN: A! Matildo!… nu-l cunoști pe moșul meu ce om este!… un pașă… ba nu… un bătrîn serios, morocănos, de pe vremea lui Papurăvodă, care crede că actrițele-s cu dracu. El mi-a hotărît!… Ah! Matildo, nu mă lasă inima să-ți spun ceea ce mi-a hotărît. MATILDA: Da nu te mai strîmba și spune. COȘCODAN: Matildo, să fii cu curaj… Moșul meu mi-a găsit o mireasă și mi-a poroncit să mă-nsor numaidecît păn-în trei zile, căci alminterea mă blastămă și mă desclironomisește. MATILDA: Ș-apoi ce-mi pasă mie? însoară-te. COȘCODAN: Cum? nu-ți smulgi părul de desperare? MATILDA: Nici gîndesc. Căsătorie bună! să te văd c-o claie de copii și cu floricele la urechi. (Voiește să iasă.) COȘCODAN: Matildo… MATILDA: Ce mai vrei? COȘCODAN: Dinioarea m-ai acuzat c-aș fi un zgîrcit, m-ai poreclit guzgan… ca să-ți dovedesc că și eu am obiceiul a da suvenire la dame, te rog să primești din parte-mi, păn-a nu ne despărți, o buclă de păr. (Voiește să taie cu un cuțit o buclă din părul lui.) MATILDA: Păstrează-l pentru mireasa d-tale ca un prezent de cununie, un adevărat prezent de perucher. COȘCODAN: Matildo!… (Își pune nasul.) (Se aud în dreapta chiote vesele.) MĂȘTILE: În sănătatea lui Mustafa-pașa! SCENA XI [ modifică ] COȘCODAN. AGACHI, MATILDA, BOMBEANU, BARZĂ, NECULAE, MĂȘTI (toți întră cu paharele in mînă) MĂȘTILE Vivat pașa Mustafa! Vivat Mustafa-pașa! etc. AGACHI: Neculae, adă punciul aci. (Neculae aduce un mare vas cu punci.) COȘCODAN (în parte): Înghite-Agachi! AGACI: Ce-am văzut? Matilda! artista noastră cea iubită? Fraților căuzași, să bem în sănătatea Matildei. MĂȘTILE (bînd): în sănătatea Matildei! MATILDA: Domnilor… vă mulțămesc… Dați-mi voie însă să vă prezint o persoană rară în societatea românească! Un tînăr de 25 de ani, elegant, frumos ca soarele, dar zgîrcit… de se răsuflă numai pe-o nară de economie. AGACHI: Unde-i? MATILDA (aducînd din fund pe Coșcodan, care caută să fugă): Iată-l! AGACHI (în parte): Nepotul meu! (Tare.) Fraților căuzași! rîdicați-l în triumf și-l puneți pe masă, ca să asculte judecata lui Solomon. COȘCODAN (zbătîndu-se în mînile măștilor): Domnilor! îmi boțiți hainele. AGACHI: Acum, în puterea noastră de cadiu, îl osîndesc să asculte cu luare-aminte cînticul său. (Măștile stau grupate împregiurul mesei pe care stă Coșcodan.) I Cunosc din întîmplare Un tînăr Coșcodan Ce are multă stare Și suflet de guzgan. Elegant ca o păpușă, Acest tînăr galantom Poartă numai o mănușă, Căci e foarte econom. El trăiește calicit, Ca să moară-mbogățit. II El cu răbdări prăjite Hrănește trupul său Și nencetat înghite Bordo… din eleșteu. Cînd doarme-n nepăsare, Acest tînăr galantom Se răsuflă pe o nară, Căci e mare econom. El trăiește calicit, Ca să moară-mbogățit. COȘCODAN (furios): Domnilor, dați-mi drumul. (Voiește să sară de pe masă.) MATILDA: Ba nu; țineți-l pe loc, că mai este un al treilea cuplet. AGACHI: Cîntă-l, Melpomeno! MATILDA: Bucuros. III Sărmanul se socoate Un Don Juan frumos; Înșeală cît se poate Și-i foarte generos. Ca prezente de iubire Acest tînăr galantom Dă din păru-i două fire, Căci e mare econom. El trăiește calicit. Ca să moară-mbogățit. TOȚI: Ha, ha, ha. (Coșcodan sare de pe masă și fuge prin fund, în rîsul tuturor.) ACTUL II [ modifică ] Teatrul reprezintă un salon de bal cu uși mari în fund, care se deschid în al doilea salon luminat cu policandre; ușă in dreapta; o masă de cărți în fund, în stînga. SCENA I [ modifică ] FESPEZANCA, TINCA, MOISESCU. INVITAȚI LA BAL, mai pe urmi NĂRILĂ CU SMĂRĂNDIȚA (Arie de valț) TOȚI (jucînd valțul) Ce plăcere-n carnaval De-a petrece noaptea-n bal, De-a sări mereu în joc Și de-a să-nvîrti pe loc! (Cavalerii se închin la dame și le duc în salonul din fund.) MOISESCU: Cucoană Luxiță, balul d-tale e minunat de frumos și de vesel! FESPEZANCA: Așa mi se pare și mie… nu că mă laud, dar ca mine nici o damă nu are talentul să însuflețească o adunare. MOISESCU: Și nici că-i de mirat, cucoană. Amabilitatea d-tale încîntă pe toți cavalerii… ea-i un capital cu dobîndă de 50 la sută. FESPEZANCA: Destul, destul, Moisescule; nu-mi bombarda modestia cu complimente… Tincă! TINCA (viind din fund): Aud. FESPEZANCA (încet): Ce ți-a spus la urechi cavalerul tău, în vreme ce jucați valțul? TINCA: Mi-a mărturisit că-i era prea cald. FESPEZANCA: De treabă tînăr!… Se cunoaște că-i bine crescut. TINCA: Și că se teme de căldură… Dar cum de-ai văzut, maman, că mi-a vorbit la ureche? FESPEZANCA: Ochii mei te urmăresc necontenit… TINCA: Pentru ce? FESPEZANCA: Pentru ca să privegheze asupra nevinovăției tale. (Duios.) Tincă, tu nu știi ce vrea să zică a fi mamă. TINCA: Încă nu, maman. FESPEZANCA (sărutînd-o): Draga neneacăi! MOISESCU: Iaca și șatrarul Nărilă cu duduca Smărăndița. NĂRILĂ: Sărut mînile, cucoană Luxiță… sănă… (strănută) toasă? FESPEZANCA: Mulțămesc, dar d-ta? NĂRILĂ: Eu am prins un gutu… gutu… (strănută) rai de cele tătărești. TINCA: De ce-ați venit așa de tîrziu, Smărăndiță? SMĂRĂNDIȚA: Din pricina babacăi. Pune-ți în gînd că, de vro zece zile, babaca s-a îndrăgit de paseri ș-a cumpărat vro 30 de canari. TINCA: Și ce face cu dînșii? SMĂRĂNDIȚA: Petrece toată ziua în societatea lor… Păn-îl scoți dintre jigănii, îți iesă sufletul. NĂRILĂ: O mărturisesc, singura mea mulțămire e să… e să… (Strănută.) FESPEZANCA (rîzînd): Să strănuți? NĂRILĂ: Ba, să aud canarii ciripind… De-acolo încolo, lumea mi-i cu totul adiafora. FESPEZANCA: Frumos compliment ne faci, arhon șatrar! NĂRILĂ: Adică vorba vine, căci îmi plac și adunările care se isprăvesc devreme… Moisescule, sosit-a ipochimenul? MOISESCU: Domnul Ghiță Coșcodan? Încă nu, dar îl aștept să vie cu moșul său, ca să între în vorbă cu d-ta despre cununie. TINCA: Ce cununie? NĂRILĂ: A Smărăndiței. TINCA: Ce-aud? Te măriți, dragă? SMĂRĂNDIȚA: Așa se vede. NĂRILĂ: Și la capul d-tale, duducă Tincă. TINCA: Merci. FESPEZANCA: O! cît pentru dînsa, avem vreme… Amatori n-or lipsi. MOISESCU: Cred și eu; duduca Tinca are zestre de 30 000 de galbini! NĂRILĂ: Vorba ceea: marfa să fie bună, mușterii nu lip… (strănută) sesc. TINCA ȘI SMĂRĂNDIȚA: Mușterii! FESPEZANCA: Cu adevărat… Chiar în iarna aceasta s-au prezentat mai mulți tineri… vro șepte, foarte buni. TINCA: Mai cu seamă domnul Bombeanu… un ofițer de artilerie, recomandat de însuși moșul meu, prefectul. NĂRILĂ: D-nul Bombeanu? îl cunosc… un tînăr cu stare și cu hristoitie… De ce nu l-ai ginerit, cucoană Luc… Luc…? (Strănută.) FESPEZANCA: Tinca e prea tînără încă… prea fragedă… (în parte) ș-apoi nu vreu s-ajung iacă de pe-acu. MOISESCU: Lăsați-mă pe mine, cucoană, să găsesc un barbat duducăi Tincăi. Am la mînă un procuror fein, fein… Să-mi dați voie ca să vi-l prezint. FESPEZANCA: Fie; prezentează-l… Însă nu ieu nici o hotărîre… Dacă mi-a plăcea… om vedea… avem vreme. (Orhestra începe a cînta un cadril. Doi cavaleri vin de invită pe Tinca și Smărăndița.) MOISESCU: Iaca contradansul începe… Cucoană Luxiță, vrei să jucăm împreună? FESPEZANCA: Oare… să joc?… Hai! (Moisescu îi dă brațul.) TOȚI (iesă cîntînd) Ce plăcere-a carnaval De-a petrece noaptea-n bal etc. (Toți se duc în salonul din fund.) SCENA II [ modifică ] AGACHI, COȘCODAN, BARZĂ AGACHI: Da bine, unde mă duci, Ghiță? COȘCODAN: La bai, moșule. AGACHI: La bal?… la cine? COȘCODAN: La o văduvă. AGACHI: Se vede că face praznic de sufletul răposatului… BARZĂ (rîzînd): Hi, hi, hi, mare poznaș e cuconul Agachi. COȘCODAN: Bade Stane, te poftesc să nu te-amesteci în conversația noastră. AGACHI: Da de ce-l oprești?… vorbește frumos creștinul. BARZA: Hi, hi, hi; mă iei în trei parale… Hi, hi, hi. COȘCODAN: Iar te hlizești?… (Cătră Agachi.) Te-ai apucat de l-ai îmbătat ieri noapte, și de-atunci e nesuferit. AGACHI: Bietul flăcău! nu mîncase de două zile acasă la tine. COȘCODAN: Să lăsăm vorba asta, moșule; știi pentru ce te-am rugat să mă-ntovărășești acilea? AGACHI: Ba. COȘCODAN: Pentru o treabă foarte importantă. AGACHI: Mă miram eu să cheltuiești tu degeaba doi sfanți cu birja! COȘCODAN: La întoarcere vei plăti d-ta. AGACHI: Dar; pentru că tarifa e mai scumpă după mezul nopții. COȘCODAN: A! moșule, cum poți crede… AGACHI: Cred tot, dar nu te sinchisi… fă-ți trebușoarele, că eu te studiez. Te găsesc interesat… interesant vreu să zic. COȘCODAN (cătră Barză): Du-te de-așteaptă jos la feciori; dar mai întîi adă-mi mănușile. BARZĂ (dîndu-i două părechi de mănuși): Poftim. AGACHI: Două părechi de mănuși și cu cele din mînă trei? Ce însemnează acest lux de mănușerie? COȘCODAN: Așa mi-i obiceiul meu… Fiecare bal mă ține trei părechi de mănuși. AGACHI: Bre! ce cochetărie!… schimbi de trei ori? COȘCODAN: Întîi, cînd mă înfățișez în salon, mă arăt cu mănuși proaspete… noi… AGACHI: Ca toată lumea. COȘCODAN: Peste zece minute, după ce am compli- mentat pe stăpînii casei, mă retrag deoparte și pun a doua păreche… pe aste. (Arată alte mănuși.) AGACHI: Pe aste?… d-apoi nu-s noi, sînt purtate… COȘCODAN: Și mai tîrziu, cînd aduc feciorii paharele cu limonadă, vine rîndul ăstorlalte. (Arată alte părechi.) AGACHI: Sînt negre de tot. COȘCODAN: Tocmai pentru asta, n-am grijă să le mai mînjesc. AGACHI: Care vrea să zică, tu cu trei părechi de mănuși o duci un an, ca țiganu cu cămașa! BARZĂ: Hi, hi, hi. COȘCODAN: Tot aci ai fost, mojicule?… Ieși afară. BARZĂ: Hi, hi, hi. (Iesă prin dreapta.) SCENA III [ modifică ] AGACHI, COȘCODAN AGACHI: Sîntem singuri? COȘCODAN: Singuri. AGACHI: Vreau să-ți dau o rețetă ca să economisești și mănușile ale purtate. COȘCODAN (cu bucurie): Care rețetă, moșule? Spune! AGACHI (în taină): Nu ne-aude nimeni? COȘCODAN: Nimeni. AGACHI: Cumpără o bucată de cridă de 5 parale și-ți freacă mînile cu dînsa, de cîte ori ești poftit undeva. COȘCODAN (supărat): Tronc!… eu crezusem că vorbești serios. AGACHI: Bre! ai întrecut și pe vărul meu Antohi zgîrcea. COȘCODAN: Ia lasă glumele deoparte, moșule, că nu-i aci locul de spus cabazlîcuri… Să vorbim de motivul pentru care te-am rugat să vii cu mine. AGACHI: Care motiv?… A fi iar vro speculație cu folos sigur. COȘCODAN: Ba nici gîndesc la speculație în bal… Te-am adus aci ca să punem la cale o cununie. AGACHI: Aș! a cui? COȘCODAN: A mea. AGACHI: A ta? Nu mă nebuni… Tu, te-ai hotărît a întra în cheltuiala unei nunți? COȘCODAN: Eu… m-am hotărît, precum zici, a întra în cheltuiala unei nunți. AGACHI: Ai avea tu curajul să scoți bani din pungă ca să hrănești și să îmbraci mai multe suflete? Pun rămășag zece galbini. COȘCODAN: Zece galbini? Țin rămășagul. AGACHI (în parte): Ai! m-a prins hoțul. COȘCODAN: Mai întîi că nevasta mea am s-o deprind cu gusturi simple, n-are să facă cheltuieli cu mătăsării, cu fleacuri de modă care ruinează familiile; cît pentru copii, cred că m-a feri Dumnezeu să am mai mult decît unul… Ș-apoi, în sfîrșit, fie ce-a fi, cînd inima iubește… cînd inima dorește… AGACHI: Se vede că e bogată? COȘCODAN: 10 000 de galbini zestre. AGACHI: Numai? COȘCODAN: Și are un tată… AGACHI: Ofticos? COȘCODAN: Ba nu tocmai ofticos, dar cam slab. Șatrarul Nărilă, trebuie să-l cunoști. AGACHI: Eu?… să-l îngrop dacă-l știu cine-i. COȘCODAN: Șatrarul Nărilă e proprietar de moșie și mai are în București un loc întins, care în curînd are să aibă o valoare foarte mare. AGACHI: Cum asta? COȘCODAN: Am aflat din izvor sigur că stăpînirea are nevoie de el ca să zidească un spital pentru nebuni… Șatrarul încă n-o știe; prin urmare, am de gînd să-l cumpăr eu, îndată după cununie, cu preț de nimic, ș-apoi să-l vînd stăpînirei cu folos de sută la sută. AGACHI: Ce-aud? Nerușinatule, vrei să înșeli guvernul? și inima ta de cetățean te lasă să comiți o asemenea scamatorie în banii statului?… Glasul conștiinții nu te înspăimîntă? Vocea Patriei române nu te oprește pe malul abisului?… COȘCODAN: Ha, ha, ha; vorbești chiar ca un redaptore… Însă n-am vreme să-ți răspund, că treaba-i grabnică. AGACHI: Cu atît mai bine, că și eu am o treabă importantă pe la mezul nopții. COȘCODAN: Vrei să te culci, să te odihnești? AGACHI: Ferească Dumnezeu!… Am un soupe cu cîțiva prieteni și prietene. COȘCODAN: Iar soupe. Mă mir, zău, ce mulțămire poți găsi cheltuind starea cu străinii? AGACHI: Mulțămirea de a n-o lăsa clironomie la nepoți ca tine. COȘCODAN: A!… fie!… Însă ai putea-o întrebuința mai bine decît cu mesele. AGACHI: Tu nu știi, nu-ți poți închipui plăcerea unui soupe cu persoane vesele care glumesc și rîd la lumina policandrelor și în sunetul paharelor de șampanie… Pentru tine-i halima. Cînd vinul curge în pahare, Cînd ochii vesel strălucesc, Inima-mi saltă și tresare De un fior dumnzeiesc. Ridic un pahar Plin, plin De vin de Cotnar Plin, plin, Și cînt voios și mi-l închin. Ah! ah! ah! Glu, glu, glu, sufletul meu rîde, Glu, glu, glu, raiul se deschide, Glu, glu, glu, glu, glu, glu. Și oricare chin Eu mi-l botez cu vin Pluf! Viața se stinge cu grăbire, Anii cei tineri se strecor; Dar eu nu simt nici o măhnire, Căci mă țin tot de urma lor. Purtînd un pahar Plin, plin, De vin de Cotnar Plin, plin Și bînd voios lor îl închin. Ah! ah! ah! Glu, glu, glu, sufletul meu rîde, Glu, glu, glu, raiul se deschide, Glu, glu, glu, glu, glu, glu. Și oricare chin Eu mi-l înec în vin, Pluf! COȘCODAN (în parte): Bine l-a numit Agachi cine l-a botezat! SCENA IV [ modifică ] AGACHI, COȘCODAN, MOISESCU MOISESCU (viind din fund): A! bine c-ați sosit… Vă așteptam cu nerăbdare. COȘCODAN: Unde-i șatrarul? MOISESCU: S-a dus să tragă un ciubuc în etacul gazdei. COȘCODAN: Dar domnișoara Smărăndița, fata lui? MOISESCU: E în salon, mergi de-o poftește la joc. COȘCODAN: Bucuros. MOISESCU: Cît pentru șatrarul, îndată ce și-a face cheful și s-a întoarce aci, domnul Agachi, unchiul d-tale, ar trebui să nu peardă vreme și să-i vorbească de măritiș. AGACHI: D-apoi nu cunosc pe șatrarul. MOISESCU: Îl vei cunoaște, cum îl vei vedea; e îmbrăcat cu antereu și cu giubea. AGACHI: Ca un lăutar?… Nu cumva are și nai? MOISESCU (cătră Ghiță): Acuș are să înceapă contradansul… Vin iute. (Iesă prin fund.) COȘCODAN: Mergi înainte că te-ajung. (Cătră Agachi, în taină.) Unchiule, îți încred soarta mea și nu mă îndoiesc de izbîndă. AGACHI: N-ai nici o grijă, nepoate. Cît l-oi zări pe șatrarul, am să-l sucesc ca pe-un titirez. COȘCODAN: Să te văd, unchiule, dacă ești diplomat bun… să nu-i pomenești însă de locul care vrea să-l cumpere guvernul. (Iesă prin fund.) AGACHI: Ferească sfîntul!… (În parte.) Nepotul meu e chiar salba dracului. SCENA V [ modifică ] AGACHI, CHIRILĂ (viind din fund) CHIRILĂ: Măi, măi, măi! cald îi în sală!… Musafiri sînt grămădiți ca sardelele-n putină. (Se aerează cu o basma roșie de bumbac.) AGACHI (examinînd pe Chirilă): Un antereu cu giubea!… trebuie să fie șatrarul… se vede că și-a făcut cheful. (Tare.) Arhon… (în parte.) I-am uitat numele. CHIRILĂ (în parte): Mie-mi zice arhon? AGACHI (apropiindu-se): Arhon… mă închin cu plecăciune. CHIRILĂ (închinîndu-se): Sărut mînile, boierule. AGACHI: Frumos bal, nu-i așa? CHIRILĂ: Prea frumos, numai cam înghesuit. AGACHI: Așa-i moda de astăzi. Cu cît salonul e mai mic, cu atît numărul invitaților e mai mare. CHIRILĂ: Proastă modă… drept să-ți spun… În vremea noastră oamenii știau să petreacă mult mai bine. AGACHI: Negreșit, negreșit… (în parte.) A să-mi vorbească din vremea lui Caragea. CHIRILĂ: Pune-ți în gînd că de-un ceas îmi caut copila prin bal și n-o găsesc, așa de multă lume e în salon. AGACHI: A! sînteți părinte, arhon… aveți o copilă?… (În parte.) El e șatrarul. CHIRILĂ: Dar, boierule; m-a învrednicit Dumnezeu să fiu tată. AGACHI: Nu-i vina d-tale… și eu, arhonia, sînt unchi. CHIRILĂ: Am o copilă care-mi seamănă mie bucățică tăiată… un bujor. AGACHI: Să-ți trăiască!… Eu, arhon… am un nepot care nu-mi seamănă nicidecum… (În parte.) Slavă Domnului! CHIRILĂ: A! cum îl cheamă? AGACHI: Ghiță Coșcodan, un tînăr cu stare, econom și numai bun de însurat. CHIRILĂ: Coșcodan?… frumos nume!… Eu mă chem chir Chirilă. AGACHI: Chir Chirilă?… și la mai mare. (Se închină.) CHIRILĂ: Sărut mînile… De cîți ani e nepotul d-tale? AGACHI: De 20 000 de galbini. CHIRILĂ: 20 000 de ani?… de galbini? vreu să zic! AGACHI: Da, și cu toate aceste el aspiră a să însura cu fiica d-tale, arhon… CHIRILĂ: Ce spui, boierule?… Vrea să-mi fie ginere nepotul d-tale? AGACHI: Așa se vede… S-a înamorat de domnișoara… și m-a rugat ca să întru în vorbă cu d-ta… să rupem tîrgul, cum se zice. CHIRILĂ (în parte): 20 000 de galbini! (Tare.) Boierule, propunerea d-tale mă cinstește peste măsură și nu zic ba… Însă înțelegi că datoria mea de părinte mă silește a lua oareșicare pliroforii. AGACHI: Pliroforisește-te, boierule, pliroforisește-te. CHIRILĂ: Aș vrea să știu mai întîi dacă nepotul d-tale are hristoiftie? AGACHI: Are. CHIRILĂ: Dacă-i om statornic, econom? AGACHI: El?… e în stare să taie un fir de păr în patru. CHIRILĂ: Mă bucur, că și eu sînt asemenea, și copila mea tij. AGACHI: Minunat! să vă caute cineva cu lumînarea, nu v-ar putea găsi mai potriviți… Cînd facem nunta? CHIRILĂ: Nunta?… cît mai în grabă… Mă duc să dau de știre Marghioliții… (Se îndreaptă spre fund.) AGACHI (în parte): Marghioliții? Credeam că se numește Smărăndița. CHIRILĂ: 20 000? (Iesă.) AGACHI: Nici o para mai puțin. (Singur.) Miroasă a băcan șatrarul… Șmecherul cel de Ghiță l-a ales înadins ca să nu cheltuiască cu băcăniile, după ce s-a însura. (Căutînd ceasornicul.) Mi-am isprăvit pețitoria… mai am încă jumătate de ceas de jărtfit în folosul familiei. SCENA VI [ modifică ] AGACHI, COȘCODAN (viind vesel din fund) COȘCODAN: A! unchiule, am jucat cu domnișoara Smărăndița și m-a fermecat. AGACHI: Așa degrabă? COȘCODAN: Ea mi-a mărturisit că are gusturi simple, că nu-i plac tualetele, diamantele… E un înger, unchiule, un înger… Am strîns-o de mînă. (își scoate mănușile.) AGACHI: Și de-acea-ți scoți mănușile? COȘCODAN: Ba nu, dar a venit rîndul să pun no. 2… Ia spune-mi, ai văzut pe socrul meu? AGACHI: Pe chir Chirilă? l-am văzut. COȘCODAN: Ce fel chir Chirilă?… Nărilă, vrei să zici? AGACHI: Cum Nărilă? Chirilă. COȘCODAN: Ba Nărilă. AGACHI: Nărilă, Chirilă, tot într-o rilă, tot doi lei ș-un ort… I-am cerut fata mai dinioarea. COȘCODAN: Ai cerut pe Smărăndița? AGACHI: Ce fel Smărăndița?… Marghiolița. COȘCODAN: Marghiolița?… te înșeli, Smărăndița… Da unde l-ai văzut pe șatrarul? AGACHI: Chiar aci. COȘCODAN: Aci? nu se poate… șatrarul n-a ieșit încă din etac… nu și-a isprăvit ciubucul. AGACHI: Apoi dar cu cine dracul am vorbit, cu care lăutar? COȘCODAN: Cu chir Chirilă, poate?… AGACHI: Tocmai; un soi de băcan cu antereu… COȘCODAN: Te-ai înșelat, unchiule… ai făcut pozna… Iaca șatrarul Nărilă cu fiică-sa… trebuie să dregem îndată greșala. SCENA VII [ modifică ] AGACHI, COȘCODAN, NĂRILĂ, SMĂRĂNDIȚA (viind din fund) NĂRILĂ: Smărăndiță, vin-în salonul ăsta să ne răsuflăm. COȘCODAN: Arhon șatrar, dați-mi voie să vă prezentez pe unchiul meu, domnul Agachi Flutur, proprietar bogat și neînsurat. NĂRILĂ: Sînt prea fericit, cucoane Agachi de a… a… (Strănută.) AGACHI: Într-un ceas bun. NĂRILĂ: Amin… Guturaiul dracului nu mă slăbește. AGACHI: Freacă-ți nasul c-o lumînare, că trece îndată. NĂRILĂ: Oare?… Doftorul Flaimuc m-a sfătuit să întrebuințăz tereben… (Strănută.) AGACHI: tină… Să-ți fie de bine. NĂRILĂ: Amin. COȘCODAN (încet cătră Agachi): Deschide vorba. AGACHI (încet): Ce vorbă? COȘCODAN (asemenea): Despre căsătorie… Însă cu meșteșug. AGACHI: Las’ pe mine. (Își drege vocea.) Arhon șatrar, în calitatea mea de unchi, am un nepot care-i în vîrstă de căsătorit și care iubește pe domnișoara Smărăndița ca un hai-hui; prin urmare dorința lui și a mea cea mai mare este ca să ne însurăm. NĂRILĂ: Aud? AGACHI: Ca să se-nsoare cu copila d-tale; primești? NĂRILĂ: Arhon Agachi, chipul simandicos cu care mi-ai făcut această propunere îmi măgulește filotimia… dă-mi voie însă să mă gîndesc… AGACHI: Mă iartă, arhon șatrar, că n-am vreme; păn-în trei ori, primești?… Una, două… tr… NĂRILĂ: Pri… pri… (Se luptă cu stranulatul.) AGACHI: Dă-i, drumul, dă-i. NĂRILĂ (strănută): mesc. COȘCODAN: A! cît sînt de fericit, arhon șatrar, de a întra în familia d-tale; dă-mi voie să vă sărut mîna, ca la un părinte. NĂRILĂ: Vină în brațele mele, fiule. (Strînge în brațe pe Coșcodan.) AGACHI: Tablou! NĂRILĂ: Și pe d-ta, arhon Agachi. AGACHI (în parte): A să mă umple de guturai. (Se îmbrățișează cu Nărilă.) COȘCODAN (apropiindu-se de Smărăndița): Credeți, domnișoară, că inima mea… SMĂRĂNDIȚA (coborînd ochii): Domnule… NĂRILĂ: Dă-i mîna să ți-o sărute, că ai să-i fii nevastă. (Coșcodan sărută mîna Smărăndiței.) Noroc să dea Dumnezeu… Ghiță, fătul meu, te las cu Smărăndița; ține-o de vorbă, în vreme ce eu cu moșul tău om pune la cale despre condițiile cu… nu…nu…nu… AGACHI (viindu-i a strănuta): nu… nu… nu… NĂRILĂ și AGACHI (strănutând odată): niei. AGACHI: Na, că m-am molipsit și eu… Arhon șatrar, hai să bem un pahar de ponei la bufet, ca să înecăm guturaiul. NĂRILĂ: Bucuros, arhon cuscri. (Merg amîndoi pănă la ușa din fund.) AGACHI (la ușă): Poftim, arhon șatrar. NĂRILĂ: După d-ta, arhonda. AGACHI și NĂRILĂ: Da mă rog… Ce se potrivește… Na, na, na. (Strănută.) Amin! (Ies.) SCENA VIII [ modifică ] COȘCODAN, SMĂRĂNDIȚA SMĂRĂNDIȚA (în parte): Babaca mă lasă singură cu un cavaler… mi-e frică. COȘCODAN (în parte): Îi frumușică de tot. Încă n-o văzusem bine păn-acum. (Tare.) Cuvintele părintelui d-voastră, domnișoară Smărăndiță, îmi dau curajul a vă mărturisi că inima mea simte o bucurie fără margini cînd gîndesc la fericirea ce mă așteaptă! SMĂRĂNDIȚA (rușinoasă): Domnule… COȘCODAN: Aș fi însă de o mie de ori mai mulțămit, dac-aș afla din gurița d-voastră, că primiți fără displăcere a vă cununa cu mine. SMĂRĂNDIȚA: Domnule, nu-mi trecea prin minte nicidecum să mă mărit așa degrabă; dar fiindcă tata a găsit de cuviință… COȘCODAN: Ah! domnișoară, credeți că oi face toate jărtfele, ca să nu vă căiți de a purta numele meu. SMĂRĂNDIȚA: Nu mă îndoiesc, domnule, căci te cred un galantom. COȘCODAN: O! cît pentru galantomie, nime nu mă-ntrece. Îți vedea cît de plăcută este viața în căsătorie. Vom locui amîndoi într-o căsuță mică, la mahala, fără lux, fără… tereremul deșărtăciunilor lumești; căci adevărata fericire nu stă în acele secături… Priviți la cuibul turturelelor… un pic de puf și cîteva frunze, și cu toate astea nu sînt alte jigănii pe lume mai iubitoare și mai fericite… SMĂRĂNDIȚA: O! pentru mine, gusturile mele sînt prea simple. Cît oi avea un clavir, mă-mpac lesne, oriunde aș fi. COȘCODAN: Un clavir!… Nici vorbă nu-i că-ți avea unul… Îl veți avea pe-a d-voastră. SMĂRĂNDIȚA: Al meu e cam vechi, cam hîrbuit… COȘCODAN: L-om da de l-a drege. SMĂRĂNDIȚA: Mai bucuroasă aș fi să am unul nou, un piano Erhard. COȘCODAN: O! Smărăndiță… domnișoară Smărăndiță, fericirea nu stă într-un piano vechi sau nou; ea izvorăște din dragoste, din amorul ce mi-ai inspirat de cum te-am văzut. (Se pune pe canape lingă Smărăndița.) SMĂRĂNDIȚA (depărtîndu-se în celalalt capăt a canapelei): Domnule… COȘCODAN: Nu vă temeți, că aveți a face cu un ga-, lantom. Eu te iubesc ca gentilom, Pre legea mea! (bis) Sînt gentilom, sînt galantom Pe cît ai vrea. (bis) Ah! pentru mine… fără frică, Fii turturică Și eu voi fi amant fidel, Un turturel. (Împreună.) COȘCODAN Un turturel ș-o turturică Noi amîndoi pe lume-om fi, Ca turturică și turturel Neîncetat ne vom iubi. SMĂRĂNDIȚA (în parte) Un turturel ș-o turturică Noi amîndoi pe lume-om fi, Ca turturică și turturel Neîncetat noi vom trăi. COȘCODAN: Ce zici, Smărăndiță? Așa-i că viitorul e plin de făgăduinți frumoase? SMĂRĂNDIȚA: Cu adevărat. Însă, spune-mi te rog: îți plac voiajurile? COȘCODAN: Așa ș-așa. SMĂRĂNDIȚA: Eu doresc foarte mult să văd Parisul. COȘCODAN: Unde-i scumpetea cea mare? SMĂRĂNDIȚA: Și-ți mărturisesc că cea mai mare mulțămire ce mi-ai putea face ar fi, după ce ne-om cununa, să mă duci în capitala Franției. COȘCODAN: Cum nu? cum nu? cel mai lesne lucru. SMĂRĂNDIȚA: Și la băile de mare, la Dieppe… COȘCODAN: Aerul e cam sărat acolo… Umezala mărei mă supără. SMĂRĂNDIȚA: Apoi dar ne-om opri în Paris ș-om merge pe la magazii, pe la teatre, pe la concerte… om petrece iarna în plăceri de tot soiul. COȘCODAN: Se-nțelege, pe la magazii… pe la teatru… (În parte.) Îmi pare cam cheltuitoare domnișoara. SMĂRĂNDIȚA: A! domnule Ghiță, nu pot să-ți spun cît mă simt de mulțămită, gîndind c-am să văd țările străine și minunile civilizației… Acesta-i visul meu cel mai scump. SMĂRĂNDIȚA Îmi dai cuvîntul de gentilom? COȘCODAN Pe legea mea! (bis) SMĂRĂNDIȚA Vei fi cu mine galantom? COȘCODAN Pe cît îi vrea! (bis) SMĂRĂNDIȚA Primesc a fi dar, fără frică, O turturică Și să te am barbat fidel, Un turturel. (Împreună.) COȘCODAN Un turturel ș-o turturică Etc. etc. SMĂRĂNDIȚA Un turturel ș-o turturică Etc. etc. COȘCODAN (în parte): E a mea!… Am cîștigat rămășagul cu unchiul meu… 10 galbini! SMĂRĂNDIȚA (în parte): Păcat că nu se mărită și Tinca; am face nunțile tot într-o zi… (Stă pe gînduri.) COȘCODAN (în parte): Un lucru numai mă cam îngrijește… Îi prea place, voiajul… oi duce-o la țară după ce m-oi însura. SMĂRĂNDIȚA: Domnule Ghiță… COȘCODAN: Poroncă… SMĂRĂNDIȚA: Pintre prietenii d-tale nu cunoști vrun tînăr cumsecade, cu educație și de familie bună? COȘCODAN: Pentru ce? SMĂRĂNDIȚA: Ca să-l cununăm cu o prietenă a mea, care-i foarte plăcută. COȘCODAN: Are zestre? SMĂRĂNDIȚA: Are 30 000 de galbini. COȘCODAN (tresărind): 30 000 galbini, și încă nu s-a măritat! Se vede că-i urîtă, ciuntă, oloagă, cocoșată, oarbă, surdă, stafia lumei? SMĂRĂNDIȚA (rîzînd): Ba, din contra, e frumușică, tînără și nu-i lipsește nimic. COȘCODAN: Nimic… și are 30 000?… Cine-i? SMĂRĂNDIȚA: Fiica cucoanei Luxiței Fespezanca. COȘCODAN: Am văzut-o… cu adevărat e foarte plăcută… (în parte.) 30 000! (Se aude orhestra sunînd un valț.) SMĂRĂNDIȚA: Orhestra începe a cînta cotilonul… Nu joci, domnule Ghiță? COȘCODAN: Valțul mă supără. (Un cavaler vine de poftește pe Smărăndița.) SMĂRĂNDIȚA (către cavaler): Cu mulțămire, domnule. (Îi dă brațul și zice, îndreptîndu-se spre salonul din fund.) Gîndește la ce ți-am spus, domnule Ghiță… A revedere. (Iesă.) COȘCODAN: A revedere… (Singur, foarte agitat.) 30 000 galbini! Este aci în casă o zestre de 30 000 galbini și Moisescu nu-mi dă de știre… El mă lasă de mă încurc cu o fată cheltuitoare, ce n-are decît 10 000!… (Se preumblă turburat.) SCENA IX [ modifică ] COȘCODAN, MOISESCU MOISESCU (viind răpide): Domnule Ghiță, domnule Ghiță… COȘCODAN: Ce este? MOISESCU: Am venit să-ți spun că guvernul a cumpărat pentru spital un loc străin lîngă barieră. COȘCODAN: Ei, și șatrarul rămîne cu locul lui sterp și fără preț? Dacă-i așa rămîne și cu domnișoara Smărăndița. MOISESCU: Cum? COȘCODAN: Nu-mi place… e cheltuitoare… visează cai pe păreți; și, într-un cuvînt, m-am înamorat de fata cucoanei Luxiței. MOISESCU: De domnișoara Tinca? COȘCODAN: Sînt nebun după dînsa… Ce frumoasă-i!… Ce păr negru ca pana corbului! MOISESCU: Negru? Tinca e blondă… are părul galbin. COȘCODAN: Ce păr galbin! parcă e aur de Olanda… Moisescule, mergi iute de vorbește cu Fespezanca. MOISESCU: Nu se poate, că i-am anunțat vizita unui alt ginere, domnul Ghiță Radian. COȘCODAN: Radian, Coșcodan… tot una-i… și el Ghiță și eu Ghiță, trece-mă în locul lui… Îți făgăduiesc un comision de 6 la sută. MOISESCU: Fie, însă știi că unchiul d-tale a pus toate la cale cu șatrarul Nărilă. COȘCODAN: Bine zici… o uitasem… Trebuie găsit un mijloc de a ne strica cu șatrarul.. Cum să facem?… cum să facem? MOISESCU: Iaca și șatrarul. SCENA X [ modifică ] COȘCODAN, MOISESCU, NĂRILĂ, CAVALERI (Mai mulți cavaleri se așează la masa de cărți.) CAVALERII Danțu-i plăcut, balu-i frumos; Însă decît să sar în joc, Mai bine voi să cerc în stos Și-n lanschenet de am noroc. NĂRILĂ: Domnule Ghiță, d-ta nu metahirisești cărțile? COȘCODAN: Dar d-ta? NĂRILĂ: Eu?… ferească Dumnezeu!… nu m-ating nici de ale sfinte, nici de dracul. (Încet.) Pentru mine un jucător de cărți sau un om vîndut diavolului tot una-i. (Se apropie de masa de cărți.) COȘCODAN (în taină, lui Moisescu): O! îmi vine o idee! MOISESCU: Care? COȘCODAN: Ai auzit opinia șatrarului asupra cărturarilor? MOISESCU: Dar. COȘCODAN: Ca să mă dezbăr de dînsul, oi să mă fac că-s bețiv de cărți… Du-te colo lîngă masă și pariază sume mari… Eu le-oi ținea… În glumă. MOISESCU: Înțeleg… Vrei să-l sparii?… Minunat. (Merge de stă în dosul bancherului.) NĂRILĂ (viind lîngă Coșcodan): Ghiță… cunoști pe domnișorul ăla care taie lanschenetul? COȘCODAN: Ba nu. NĂRILĂ: Mare. destrămat seamănă a fi! joacă cîte un icosar odată. COȘCODAN: Numai atîta? Sărmanul! NĂRILĂ: Ce fel? numai atîta? MOISESCU (tare): Pun rămășag 50 de galbini că lanschenetul nu trece de-a patra oară. Cine ține? COȘCODAN: Eu. NĂRILĂ: Aud?… d-ta, Ghiță, pui 50 de galbini pe carte?… 50? COȘCODAN: Niciodată mai puțin, arhon șatrar. NĂRILĂ (în parte): Kirie eleison! MOISESCU: Ai perdut, domnule Ghiță. COȘCODAN (fără a să întoarce): Perdut?… Nu face nimica… Așa-i soarta. (Cîntă încet:) Așa-i soarta… așa-i soar…ta. NĂRILĂ (în parte, cu mirare): Și încă are curaj să cînte! FECIORUL (viind din fund, zice încet lui Moisescu): Domnule Moisescu, te poftește un boier la scară. MOISESCU: Cum îl cheamă? FECIORUL: Iată carta lui. (Iesă.) MOISESCU (în parte): Ce văd?… Ghiță Radian, procurorul!… A venit ca să-l prezentez cucoanei Luxiței… Mă duc ca să-l trimit înapoi de unde-a venit. (Iesă prin fund fără să fie văzut de Coșcodan.) BANCHERUL: Sînt 100 de galbini în caniotă… cine-i ține, domnilor? COȘCODAN (neîntorcîndu-se): Eu. NĂRILĂ: Iar? COȘCODAN (în parte): S-a îngrozit șatrarul… Minunat. (Cîntă încet:) Mi… nu… nat. NĂRILĂ: Domnule Ghiță… să am iertăciune… Mă rog, joci ades cărțile? COȘCODAN: Ba nu; cînd sînt singur nu joc niciodată. NĂRILĂ (cu bucurie): A! slavă Domnului!… Mă spăriesem. BANCHERUL: Domnule Ghiță, ai perdut. COȘCODAN (vesel): Iar am perdut? Tra, la, la la. BANCHERUL (viind lîngă Coșcodan): Îmi ești dator 100 de galbini. COȘCODAN (spăriet): Eu? d-tale?… Ce spui, domnule? BANCHERUL: Ai ținut 100 de galbini în contra mea, și ai perdut. COȘCODAN: Ce fel? ce fel? Eu am ținut rămășagul în contra lui Moisescu. BANCHERUL: Domnul Moisescu a ieșit, în vreme ce tăiam cărțile; prin urmare ai jucat în contra mea, și-mi ești dator 100 de galbini. COȘCODAN: A! (Cu glasul slab.) Prea bine, domnule… ți-oi plăti mîne; căci n-am bani asupra mea. BANCHERUL: Prea bine, domnule. COȘCODAN: Cît zici c-am să-ți dau? 20 de galbini? BANCHERUL: Ba o sută întreagă. (Iesă împreună cu ceilalți cavaleri.) COȘCODAN (în Parte, cu desperare): 100! CAVALERII Danțu-i plăcut, balu-i frumos; Însă decît să sar în joc, Mai bine voi să cerc în stos Și-n lanschenet al meu noroc. SCENA XI [ modifică ] COȘCODAN (turburat): O sută de galbini! am perdut, eu, Ghiță Coșcodan, 100 de galbini… În cărți! eu, care nu pun mîna niciodată pe un valet!… Îmi vine să amețesc!… M-am calicit… am rămas lipit pămîntului… 100 de galbini!… Cîte economii trebuie să fac pentru ca să-mi acopăr paguba. (Scoate mănușile și pune altele mai vechi.) Am să tai leafa lui Barză. (Arie „O! dulci ochi negri”) Dragii mei galbini, cum v-am perdut! O să vă duceți de lingă mine Și să ajungeți pe mîni străine. Așa durere nici c-am avut! Dragii mei galbini mîndri și noi! De-acum departe de a mea stare O să fiți punte de desfrînare! Ce foc pe mine! ce foc pe voi! SCENA XII [ modifică ] COȘCODAN, AGACHI (vine cu un pahar de ponci) AGACHI: Cu mare greu am căpătat un păhăruț de ponci, dar m-am luptat. COȘCODAN: A! unchiule. AGACHI: Ce-i? ce-ai pățit de ești limoniu la față, Ghiță? COȘCODAN (cu desperare): Unchiule, am perdut 100 de galbini în cărți! AGACHI: Tu? ha, ha, ha… Pun zece galbini rămășag c-ai visat. COȘCODAN (iute): Zece galbini!… Îi țin. AGACHI (în parte): A!… iar m-a prins hoțul! COȘCODAN (în parte): Zece galbini mai puțin din pagubă. (Tare.) Unchiule, poți să-mi faci un mare serviciu, să nu mă refuzi. AGACHI: Care, nepoate? COȘCODAN: M-am înamorat ca un nebun de domnișoara Tinca… AGACHI: Ce Tincă? ce Tincă? Smărăndița vrei să zici, fata lui Nărilă?… COȘCODAN: Ba nu, Tinca… Tinca… Are 30 000 de galbini zestre, unchiule… și mi-i dragă. AGACHI: Măi, ai nebunit? COȘCODAN: Unchiule, dacă mă iubești, strică tocmeala cu șatrarul. AGACHI: Du-te naibei… COȘCODAN: Ești tînăr, unchiule… știi ce vrea să zică amorul… Nu mă lăsa. AGACHI: Da bine, măi, ce vrei să-i spun lui Nărilă? COȘCODAN: Iată-l vine aci. Spune-i ce ți-a trece prin minte, numai strică tocmeala. (Iesă, în parte.) Mă duc să amețesc pe Fespezanca. SCENA XIII [ modifică ] AGACHI, NĂRILĂ, mai pe urmi CHIRILĂ NĂRILĂ: Arhon Agachi, veste bună… Smărăndița e încîntată de nepotul d-tale. Porumbașii tatii!… Se vede că au vorbit împreună despre ale gospodăriei, și Ghiță a făgăduit că a duce-o la Paris, la marea… AGACHI: Care mare? cea roșie? NĂRILĂ: Ba cea albă. AGACHI: Caută bine c-a fi cea neagră. NĂRILĂ: Fie macar și cea galbină… Copiii se iubesc și-s potriviți. AGACHI: Arhon șatrar, ești proprietar? NĂRILĂ: Sînt… am o moșie. Mlăștinoasa, dată în arendă. AGACHI: Prin urmare aștepți cu nerăbdare pe Sfîntul Gheorghe și pe Sfîntul Dimitrie? NĂRILĂ: Cu cea mai vie nerăbdare; o mărturisesc fără rușine. AGACHI: Și cu toate aceste se întîmplă cîteodată că arendașul nu aduce banii la vadea? NĂRILĂ: Ba se întîmplă chiar ades… Însă nu pricep ce analoghie… AGACHI: Mă esplic… Așa precum așteptarea unui proprietar e înșelată… ades de cătră arendaș, astfel și nu mai puțin planurile cele mai bine întemeiate rămîn… ades… abrașe. NĂRILĂ: Tot nu pricep. AGACHI: Mă esplic… Ghiță e un tînăr cumsecade? NĂRILĂ: Un juvaer. AGACHI: Nu zic ba… Însă cam… știi… nici prea-prea, nici foarte-foarte… ca vinul cel mistreț… prin urmare trebuie lăsat să se învechească în bute. NĂRILĂ: Ghiță, în bute?… AGACHI: Mă esplic… adică… cum s-ar prinde… CHIRILĂ (intrînd): Domnule Agachi, primesc… AGACHI: Ha?… Na și altul acum. Ce primești? CHIRILĂ: Primesc să ne încuscrim împreună. AGACHI: Noi?… fugi încolo; nu te cunosc. CHIRILĂ: Ce vorbă-i ăsta?… da nu mi-ai cerut fata mai dinioarea, acilea? AGACHI: Ba am cerut-o; ș-apoi? NĂRILĂ: Ce fel, ce fel?…, și pe-a mea. ai cerut-o tot acilea! AGACHI: Și pe-a d-tale. CHIRILĂ: Ce cabazlîc e ăsta?… pliroforisește-ne, domnule. AGACHI: Un cabazlîc de carnaval; mai mult vreți? NĂRILĂ și CHIRILĂ (furioși): Auz? Care vrea să zică, ți-ai bătut joc de noi… Ești un catergar, un pehlivan… (Nărilă strănută de trei ori.) AGACHI: A! duceți-vă la naiba, în sfîrșit, și-mi dați bună pace. NĂRILĂ și CHIRILĂ (Arie din „Baba-Hîrca” ) Pehlivan făr’ de rușine! Tu ți-ai bătut joc de mine! Dar de-acum te ține bine C-a să fie rău de tine! (Ies prin fund.) SCENA XIV [ modifică ] AGACHI, COȘCODAN, mai pe urmă FESPEZANCA, TINCA, MOISESCU și CAVALERI AGACHI: Ha, ha, ha! s-au aprins ca doi cocoși… la poiată… la poiată! Cîte ceasuri sînt?… aproape 12! Prietenii mă așteaptă la soupe; mă duc. COȘCODAN (alergînd): Unchiule, am amețit pe cucoana Luxița; cere-i fata. AGACHI: Iar? d-apoi nu fac alta de cînd sînt la bal! COȘCODAN: Nu mă refuza, unchiule… Gîndește că Tinca Fespezanca are 30 000 de galbini zestre. AGACHI: Cum ai spus? Tinca Fespezanca?… (În parte.) Amoreza prietenului meu Bombeanu? (Tare.) Nu se poate… Fă-ți trebușoarele singur, fătul meu. COȘCODAN: Unchiule, te rog… fericirea mea stă în mînile d-tale. (Îi sărută mînile.) AGACHI: N-am vreme… e aproape 12… (Damele intră prin fund.) COȘCODAN: Iaca damele… (Împingînd pe Agachi.) Nu scăpa prilejul. AGACHI (iute): Doamna mea, în calitate de unchi, am cinste a cere pe domnișoara Tinca, fiica d-tale, pentru nepotul meu Ghiță Coșcodan… (Sună 12 ore.) Mezul nopții!… M-am închinat cu plecăciune. (Iesă alergind.) FESPEZANCA: Aud? COȘCODAN: A! Doamna mea! aștept răspunsul d-tale ca o sentință judecătorească! COR FINAL Curioasă întîmplare! Flutur vine-n adunare, Cere fete și dispare, Alergînd în fuga mare! (Cortina cade.) ACTUL III [ modifică ] Teatrul reprezintă un salon elegant. Ușă în fund, în dreapta și în stînga. Pe păretele din fund, portretul lui Ghiță Coșcodan în ramă poleită. În dreapta, o canape. În stînga, o masă și oglinzi. SCENA I [ modifică ] BARZĂ, TAPIȚERII, mai pe urmă AGACHI TAPIȚERII (lucrînd) Grabnic, grabnic să lucrăm, Casele să mobilăm; Domnul Ghiță negreșit Ne-a plăti chiar îndoit. BARZĂ (căutîndu-se într-o oglindă): Eu sînt oare sau nu-s eu?… Mă privesc în oglindă de azi-dimineață și nu mă cunosc… Cuconu Agachi m-a poleit din cap păn-în picere, încît nici nu îndrăznesc să mă pun jos… Ian vezi-mă, parcă-s un boț de aur… Îmi vine să mă pun în pungă… I!… măiculiță!… cînd m-ar zări fata dascălului din sat de la Prosteni, ce s-ar mai da de-a tumba de dorul meu. AGACHI (întrînd din stînga): Gata-i, copii? UN TAPIȚER: Gata, cucoane… Iaca nota. AGACHI: Bine… treceți mîne de dimineață pentru plată. TAPIȚERII (ieșind ) Zi și noapte am lucrat, Casele le-am mobilat; Domnul Ghiță negreșit Va fi foarte mulțămit. SCENA II [ modifică ] AGACHI, BARZĂ AGACHI (cercetînd nota): Trei sute șeptezeci și cinci de galbini pentru mobilarea salonului… Nu-i scump; credeam c-a fi nota mai pipărată… S-o pun în colecția celorlalte note, ca să le dau odată pe toate lui Ghiță… Ce-o să se mai minuneze bietul Coșcodan cînd s-a întoarce de unde s-a dus ș-a vedea luxul apartamentului său!… D-apoi cînd a fi să plătească prețul mobilării casei!… Mă aștept să-l aud țipînd ca în ajunul Crăciunului. BARZĂ: Cucoane Agachi… AGACHI: Ce este, Barză? BARZĂ: Oare nu m-a ucide boierul cînd m-a vedea ferecat în aur? AGACHI: Mai știi, păcatul? (Rîzînd.) BARZĂ (scîncind): Săracul de mine!… apoi dă, eu îs vinovat, dacă pe soare poți căta și pe mine ba?… D-ta, cucoane Agachi, te-ai apucat de m-ai schimonosit cum sînt. AGACHI: Ei! las’, măi Barză; nu te spăria dinainte… te-oi scăpa eu de la moarte. BARZĂ: Mă rog, cucoane, să-ți faci milă și pomană… că d-ta m-ai băgat în foc. AGACHI: Eu, dar; și nu cred c-am făcut rău să schimb tot în casa stăpînu-tău. Ghiță are să se-nsoare cu Tinca Fespezanca, o copilă cu 30 000 de galbini zestre; nu se cuvenea să-și aducă mireasa în apartamentul lui cel vechi, unde toate mobilele la un loc nu plăteau nici cît scaunul cel patriot care s-a vîndut cu 10 000 de lei. Ia privește-acum… Totul e scump și elegant… Chiar pe stăpînul tău l-am pus într-o ramă nouă… (Arată portretul.) BARZĂ: Îi șede mult mai bine așa… Însă nu prea pare vesel. AGACHI (în parte): Presimte că are să plătească notele… (Tare.) Barză, n-ai aflat unde s-a dus stăpînul tău de-o săptămînă? BARZĂ: Nu, cucoane. AGACHI: Curios lucru!… s-a pornit din București făr-a da de știre nimărui. N-a venit vro scrisoare astăzi? BARZĂ: Ba, a adus două factorul de la poștă. Iată-le pe masă. AGACHI: A!… asta-i pentru Ghiță, e timbrată… Astalaltă e pentru mine, nefrancată… Trebuie să fie de la nepotul meu. (Deschide scrisoarea.) Tocmai; a economisit un sfanț… (Citește:) „Iubite unchiule! Am plecat din București cam răpide, fiindcă voiam, păn-a nu mă însura, să vizitez însumi moșia de zestre a domnișoarei Tincăi. Am cercetat-o cu de-amănuntul, în lung și-n lat, și m-am încredințat că e moșie de preț.” (Vorbit.) Ce amorez speculant! (Citește:) „Pămîntul e roditor, pădurea întreagă, acareturile în bună stare.” (Vorbit.) Scrie ca un vatav. (Citește:) „Vitele frumoase… Am găsit însă vro cinci boi cam slabi, dar nu-mi pasă, căci aceștia sînt ai posesorului. Într-un cuvînt, sînt mulțămit de voiajul meu, și mă întorc chiar astăzi la București, unde oi sosi pe la vreme de masă. Poroncește lui Barză să-mi gătească vro două ouă coapte și cașcaval fript.” BARZĂ: Îndată. (Voiește să iasă.) AGACHI: Așteaptă, că este un post-scriptum. (Citește:) „M-am răzgîndit… Spune lui Barză să nu gătească nimic… Oi mînca ce s-a găsi acasă.” BARZĂ: Nu-i nimic. AGACHI: Păstrează-l pe mîne; cît pentru astăzi, îi pregătesc eu o surpriză. Am comendat lui Hugues, în socoteala lui Ghiță, o masă mare, la care am poftit pe cucoana Luxița cu fiică-sa și pe prietenul meu Bombeanu. BARZĂ: Ofițerul?… De treabă boier, și nicidecum mîndru. AGACHI: Ce-o să mai rîd, ce-o să mai rîd, cînd s-a întoarce Coșcodan! Ce-o să rîd cînd a veni Și cînd a începe-a răcni Tare, tare, tare, tare, tare, tare, tare. Spăriet s-a minuna Și gura o va căsca Mare, mare, mare, mare, mare, mare, mare. (Rîzînd.) Ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha. Ce-o să mai rîd eu; Ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha. Ce-o să mai rîd, zău! AGACHI ȘI BARZĂ (rîzînd) Ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha. Ce-o să mal rîd eu! Ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha. Ce-o să mai rîd, zău! SCENA III [ modifică ] BARZĂ, apoi COȘCODAN (Bană se privește în oglindă cîntind încet. Se aude in tindă un clopoțel.) BARZĂ: Cine trage clopoțelul, nu cumva-i boierul? COȘCODAN (afară): Da deschide azi. BARZĂ (spăriet): Vai de mine!… el îi!… Stăpînu-meu!… Mă duc să dau de știre lui cuconu Agachi. (Fuge pănă la ușa din dreapta.) Nu-i aci… e în aialaltă parte… să te duci, duluță. (Iesă alergînd prin stînga.) COȘCODAN (întrînd prin fund): A! iată-mă-s acasă… (Căutînd împregiur.) Mare minune!… Nu-s la mine… M-am înșelat, se vede… m-am oprit la rîndul I-iu, în loc să mă sui la al doilea, unde șed… Bine că nu m-am întîlnit cu cineva… (Iesă prin fund.) SCENA IV [ modifică ] BARZĂ, AGACHI (ieșind din stînga) AGACHI: Unde-i? BARZĂ: Știu eu… acușica chiar i-am auzit glasul. AGACHI: Se vede c-ai visat, măi Barză… dac-ar fi sosit… ar fi aci. (Se aude iar clopoțelul.) BARZĂ: Iată-l, m-am dus! (Fuge în dreapta.) SCENA V [ modifică ] AGACHI, COȘCODAN, mai pe urmă BARZĂ COȘCODAN (agitat): Ba nu, nu m-am înșelat… aci e rîndul al 2-lea … Sînt în apartamentul meu… (Căutînd împregiur cu mirare.) Aparta…men… tul meu! nu se poate. (Își freacă ochii.) Doar n-am orbul găinilor… (Zărind pe Agachi.) A! unchiule, vorbește, spune ce însemnează? AGACHI (în parte): Are să-l prinză gălbinarea. (Tare.) Ce mai faci, Ghiță?… Ești sănătos?… Ai umblat bine la drum?… COȘCODAN (nerăbdător): Nu-i vorba de drum… Ce sînt mobilele, luxul ce văd aci la mine? AGACHI: Nu înțelegi? o surpriză. COȘCODAN: O surpriză? AGACHI: Dar; cucoana Luxița, soacră-ta, a socotit că, în poziția ta, nu se cuvenea… COȘCODAN: A! cucoana Luxița a avut ideea… (În parte.) Soacră-mea a voit să-mi facă o surpriză?… (Cu mulțămire.) Prezentul e foarte frumos și atenția foarte delicată. AGACHI (în parte): Ce mormăiește ca un urs? COȘCODAN (primblîndu-se prin salon): Frumos… elegant… minunat… Îmi place. AGACHI (în parte): Iaca!… nu țipă?… (Tare.) Vrea să zică, nepoate, ești mulțămit de mine? COȘCODAN: Pentru ce de d-ta? AGACHI: Eu am ales mobilele și am prezidat la împodobirea apartamentului. COȘCODAN: Bravo, bravo, unchiule… Ai probat că ai gust… Îți fac compliment. AGACHI (în parte): Ce-a pățit? (Tare.) Ia privește… M-am gîndit și la tine, te-am pus într-o ramă nouă… (Arată portretul.) COȘCODAN: Bine zici… A! unchiule; cît ești de amabil! (Îl strînge de mînă.) AGACHI: Așa-i că e mai bine acum? COȘCODAN: Mult, mult… Însă găsesc rama cam simplă, n-are destulă polială. AGACHI (în parte): Mare minune!… Nu-mi cunosc nepotul. Mi l-a schimbat în provinție… Acu e vremea să-i dau notele. BARZĂ (întrînd): Cucoane, a sosit cucoana Luxița cu fiica d-sale. AGACHI: Bine, mă duc să le primesc la scară. (Iesă prin fund.) COȘCODAN (în parte): Cucoana Luxița la mine?.. de unde și pănă unde? (Tare.) Barză! BARZĂ (cu sfială): Aud, cucoane. COȘCODAN: Ia spune-mi..; (Văzîndu-l.) Iaca! și tu ești pus în ramă nouă? BARZĂ (tremurînd): Nu-i vina mea, cucoane, mi-a pus-o în spinare cu de-a sila. COȘCODAN: Nu face nimica… te prinde; parcă ești un feldmarșal. Știi tu că porți pe tine cel puțin de 15 galbini aur? BARZĂ: O stare de om! COȘCODAN (cercetînd găitanele): Și-i am de cel bun! BARZĂ: Care vrea să zică, a putea să-mi slujească toată viața mea? COȘCODAN: Ce fel, să-ți slujească? Socoți poate că livreua e a ta? Te înșeli, măi badeo… Ia mai bine seama să nu rozi găitanele. BARZĂ (în parte): Dacă nu-i a mea… n-are haz. (Iesă prin dreapta.) SCENA VI [ modifică ] COȘCODAN, FESPEZANCA, TINCA, AGACHI (Împreună ) FESPEZANCA și TINCA La amabila-ți poftire Noi venim cu mulțămire; Căci simțim plăcere mare În a voastră adunare AGACHI (închinîndu-se) Primind a mea poftire Ne-ați cuprins de mulțămire; Căci simțim plăcere mare În a voastră adunare. COȘCODAN (înaintînd): A! cucoană Luxiță… domni- șoară Tincă, ce fericire pentru mine de a vă primi în apartamentul meu… Nu mă așteptam… FESPEZANCA: Am venit, domnule Ghiță, îndată ce a sosit biletul d-tale de invitație. COȘCODAN (În parte): Aud? (Încet cătră Agachi.) Ce invitație? AGACHI (încet cătră Coșcodan): Le-am poftit la masă în numele tău… Nu te îngriji, bucatele-s comendate la Hugues. COȘCODAN (în parte): La Hugues? TINCA: Spune-mi, te rog, domnule Ghiță, ce te-ai făcut de opt zile de cînd nu te-am mai văzut pe la noi? COȘCODAN: Am fost absent din București, domnișoară… Am fost… am fost la Iași. FESPEZANCA și TINCA: Tocmai la Iași? în fundul lumei? COȘCODAN: Dar; auzisem că acolo s-ar găsi stofe și juvaere mai frumoase decît în orașul nostru, și m-am răpezit în fosta capitalie, ca să cumpăr cele trebuincioase pentru prezentul de nuntă… FESPEZANCA: Ce galantomie! AGACHI (în Parte): Gogonată minciună. COȘCODAN: Însă n-am găsit nimică ca să fie demn de d-ta, domnișoară, și m-am întors cu mînile goale. AGACHI (în parte): Adică fără mănuși… tot de economie. FESPEZANCA: Nu face nimică… Îi găsi în Lipscani de toate cîte ți-a plăcea… (Căutînd împregiur.) Dar ce lux în apartamentul unui holtei!… ce eleganță! se cunoaște că ești gentilom… COȘCODAN: Îmi plac lucrurile simple și elegante. AGACHI (în parte): Mai cu seamă simple. FESPEZANCA: Toate cîte le văd sînt alese și așezate cu mult gust. COȘCODAN (în parte): Cum își laudă singură prezentul! AGACHI: În adevăr, mobilarea-i prea frumoasă, dar și ține cam scump. FESPEZANCA: Fie, că face; ș-apoi cine caută la bani cînd lucru-i plăcut? COȘCODAN: Se-nțelege, cine caută la bani cînd lucru-i plăcut? AGACHI (în parte): Bre! vorbește ca un risipitor!… Acu-i vremea să-i dau notele. TINCA: Salonul acesta seamănă făcut înadins pentru muzică… e mare, nalt și ferit de zgomotul trăsurilor. FESPEZANCA: Însă nu zăresc nici un piano. AGACHI: E în celalalt salon… un piano de Erhard. COȘCODAN (buimăcit): Dar… e în celalalt salon… un Erhard de clavir. AGACHI: Nou, de 200 de galbini. TINCA: Nu-i scump, dacă-i bun. COȘCODAN (în parte): Iar o surpriză de-a soacrei, se vede. FESPEZANCA: Nu-i scump nicidecum… Al meu ține 250 de galbini. COȘCODAN: Se-nțelege că nu-i scump… 200 de galbini… o bagatelă… unchiul meu crede că-i scump pentru că nu cîntă din clavir… Nu-i scump, unchiule. AGACHI: Cu atîta mai bine, nepoate, dacă-l găsești ieftin… Domnișoară Tincă, nu dorești să-l vezi? TINCA: Cum nu? vreau să-l și cerc. AGACHI (dîndu-i brațul): Dă-mi voie dar să te întovărășesc în salonaș. (Trecînd pe lîngă Coșcodan, îi dă notele.) Na, nepoate, ține. COȘCODAN: Ce sînt astea? AGACHI: Notele. COȘCODAN: De muzică? AGACHI: Ba; notele de pe-la magazii. (Iesă prin stînga cu Tinca.) SCENA VII [ modifică ] COȘCODAN, FESPEZANCA COȘCODAN (în parte): Notele!… De ce mi le dă mie?… A! poate ca să le reveduiesc. (Cercetîndu-le.) O! o!… sînt cam încărcate!… dar nu mă privesc pe mine. (Le dă Fespezancăi.) Cucoană Luxiță… poftim. FESPEZANCA: Ce-s astea? COȘCODAN: Notele. FESPEZANCA: A! vrei să le cercetez? (Adiționînd.) 375 cu 150 fac 525 și cu 275 fac 800 și cu 134 fac 934. Tocmai 934 de galbini, pentru mobilarea întreagă a casei… (Dînd notele lui Coșcodan.) Poftim. COȘCODAN (în parte): Ce fel, poftim?… Nu cumva socoate că le-oi plăti eu? (Tare.) Cucoană Luxiță, mă iertați… (Se aude in salonul din dreapta variații pe piano, care sună en sourdine, in tot cursul scenei următoare.) FESPEZANCA: Taci! COȘCODAN: Aud? FESPEZANCA: Ascultă cum cîntă de frumos Tinca din piano… Ce talent! ce ușurință!… ce sentiment!… A! mă simt înduioșată… Îmi vin lacrimi în ochi. COȘCODAN (în parte): Na! FESPEZANCA: Ghiță, Ghiță, sîntem singuri?… Ah!… nu mai pot opri lacrimile… lasă-mă să plîng… (Plînge.) COȘCODAN: Să plîngi? da de ce să plîngi, cucoană? FESPEZANCA: Ah! peste trei zile ai să-mi răpești fata… să rămîn fără copilă! COȘCODAN: Așa este… Însă notele… FESPEZANCA: Singură, singură pe lume!… cuc! Ah! Ghiță… n-oi putea niciodată să mă deprind cu singurătatea. COȘCODAN: Îi veni să șezi cu noi la un loc… Cît pentru cheltuială ne-om pune la cale. (în parte.) Oi chibzui-o să plătească tot. FESPEZANCA: Ba nu, Ghiță, căci om trăi strîmtorați… (Coborînd ochii.) Ah! Ghiță… Am să-ți fac o destăinuire la care nu te-aștepți nicidecum. COȘCODAN (în parte): Ce vrea oare să-mi destăinuiască? FESPEZANCA: Ai să mă găsești negreșit foarte copilăroasă… dar ce să fac?… așa mi-i firea… Astănoapte am făcut… COȘCODAN: Ce? FESPEZANCA: Am făcut un vis poznaș… Închipuiește-ți că parcă mă găseam la bal, în rochie stacojie… Stacojiul mă prinde de minune… COȘCODAN: Nu zic ba; însă notele… FESPEZANCA: Lîngă mine se afla un cavaler cam… sur, dar încă destul de vierde… El mă mînca cu ochii de vie, și eu mă roșeam pe obraz ca o fată mare. COȘCODAN (în parte): Iaca dracu! Nu cumva soacra are idei ciudate? FESPEZANCA: Deodată el mă apucă de talie. COȘCODAN: Aș! FESPEZANCA: Și mă rîdică în văzduh ca o peană… Orhestra cînta un valț… Cavalerul mă strîngea cu dragoste la pept și-mi zicea niște cuvinte înfocate pline de amor, niște cuvinte pe care modestia nu mă iartă să le repetez. COȘCODAN (în parte): Ce dracu să-i fi spus? FESPEZANCA: Și cînd orhestra încetă, cînd orhestra încetă… COȘCODAN: Ei!… FESPEZANCA: Cavalerul mă urcă într-un cupeu și mă duse la biserică, unde parcă ne cunună părintele Aftanasie. COȘCODAN: Ia lasă gluma… FESPEZANCA: Ah!… Însă n-a fost decît un vis; căci nu gîndesc să mă mărit de-a doua oară… Cu toate că, dacă s-ar prezenta un cavaler încă verde… COȘCODAN: Pardon, pardon, cucoană soacră… să ne tălmăcim… FESPEZANCA (cu sentiment): Ah! Ghiță… n-oi putea niciodată să trăiesc singură… Visul m-a amețit, m-a exaltat, m-a rîdicat tocmai într-al 19-lea cer. COȘCODAN (în parte): Prea sus!… a nebunit baba. (Pianul încetează.) FESPEZANCA Ce vis frumos, ce vis ferice Pe mine ieri m-a încîntat! Un glas iubit, tainic îmi zice Că el va fi realizat. Ah! de atunci, mintea-mi se perde, Și nencetat parcă zăresc Un cavaler plăcut și verde Ce-mi zice, zice: te iubesc. Un cavaler ce-mi zice, zice: Ah! te iubesc și sînt ferice! (Iesă în stingă, acoperindu-și obrazul cu batista.) SCENA VIII [ modifică ] COȘCODAN (își freacă urechile): Ce-am auzit?… Îmi țiuie urechile… Baba are gînduri de măritiș!… E în stare să ia un barbat tînăr și… verde, precum zice ea; un barbat care i-a mînca toată averea cu lingura, după obicei… ș-apoi mai știi păcatul!… poate să facă și copii… S-a mai văzut de-alde astea pe lume… (Furios.) Ei!… și clironomia?… așa-i că-i în pericul! (Se primblă agitat pe scenă.) Nu-i timp de perdut… Baba s-a aprins… trebuie să fac ce-oi face ca să-i scap averea din gura lupului… O! dac-aș avea la mînă un barbat copt, vestejit, limoniu, nu verde… un om șters de pe fața pămîntului să-l dau babei… aș fi garantat despre viitor. SCENA IX [ modifică ] COȘCODAN, AGACHI AGACHI: Ghiță, da nu vii să asculți pe Tinca drîngănind din piano? COȘCODAN: O! ce idee! (Arătînd pe Agachi.) Iaca barbatul cel copt! (Tare și iute.) Unchiule, unchiulică, ascultă: ești bătrîn, ostenit, batojit, ai podagră; prin urmare trebuie numaidecît să pui capăt holteiei; n-ai timp de perdut. AGACHI: Ce să fac? Cum ai zis? COȘCODAN: Trebuie să te-nsori. AGACHI: Eu? ferească-mă Dumnezeu! COȘCODAN: Ți-am găsit o femeie plăcută, bogată și grasă, care te iubește. AGACHI: Aș! cine? COȘCODAN: Cucoana Luxița. AGACHI: Soacră-ta? COȘCODAN: Caracterul d-tale vesel îi place. Mi-a vorbit de d-ta chiar acum cu entuziasm… A făcut un vis înfocat… cu rochie stacojie… În care d-ta jucai valțul și rolul de amorez. Primești? Mă duc s-o bucur pe cucoana soacră… să-i duc veste bună. AGACHI (oprindu-l): Ho, țară! Nu dau tatarii. COȘCODAN: Unchiule, gîndește că are două moșii cu mori. AGACHI: Aibă macar și zece… eu nu-s de-nsurat… De-abia am văzut-o pe Fespezanca și n-am apucat a mă îndrăgi de dînsa. COȘCODAN: Îi iubi-o ca un nebun, cînd îi cunoaște-o mai de-aproape. Unchiule, închipuiește-ți fericirea de-a avea o soție drăgălașă… inimoasă, care te-a căuta cînd îi fi zaif, te-a freca la tîmple cu oțet de trandafir cînd te-a durea capul și ți-a purta de grijă la bătrînețe… căci bătrînețele sînt triste. AGACHI: Așa este… Însă… COȘCODAN: Ș-apoi ce-i dai greș cucoanei Luxiței?… Ea-i încă hazlie, nurlie… mai cu seamă cînd e îmbrăcată-n stacojiu. AGACHI: Cu adevărat, stacojiul o prinde de minune. COȘCODAN: Și luat-ai seama ce umere albe… ce brațe rotunde are? AGACHI (aprinzîndu-se): Le-am admirat la balul ei. COȘCODAN: Ei! apoi, ce mai stai la îndoială?… primește. AGACHI: Da cum, Doamne, iartă-mă, la vîrsta mea?… COȘCODAN: Ce-ți pasă?… Luxița te iubește, te găsește că ești verde… AGACHI: Oare?… dacă-i așa, mai că… mai că… (Rîzînd.) Știi c-ar avea haz să facem nunțile amîndoi tot într-o zi? COȘCODAN (în taină): Mai haz… și, astfel, în loc să cheltuim cu două mese, facem numai una și bună. AGACHI (vesel): A! hoțule, vrei să mă-nsori de economie? COȘCODAN: Taci, că-ți vine mireasa… Unchiule, ara- tă-te înfocat… fii verde. AGACHI: Las’ pe mine. COȘCODAN: Adă-ți aminte că te numești Flutur… să te văd, fluturașule. SCENA X [ modifică ] AGACHI, COȘCODAN, FESPEZANCA FESPEZANCA (în pragul ușii din stînga): Vă derangez, domnilor? COȘCODAN: Nicidecum, cucoană Luxiță; tocmai acum vorbeam de d-ta cu unchiul meu. FESPEZANCA: Zău? AGACHI (în parte): Face parale încă soacra. FESPEZANCA: Și ce ziceați de mine? COȘCODAN: Unchiul meu, sărmanul, îmi istorisea un vis încîntător ce a făcut astă-noapte. FESPEZANCA (apropiindu-se): Aș! și d-lui a visat? COȘCODAN: Și!… pare că era la bal… lîngă o ladă cu flori se găsea o damă frumoasă, îmbrăcată cu rochie stacojie… FESPEZANCA (în parte): Ca mine? COȘCODAN: Stacojie. (Încet, cătră Agachi:) Oftează, unchiule. AGACHI: Bucuros. (Oftează.) COȘCODAN: Acea damă era văduvă și îmbobocită ca o zarnacadea. AGACHI: O! dar, ca o zarn… COȘCODAN (încet): Oftează. AGACHI (oftînd): acadea. COȘCODAN: Unchiul meu, sărmanul!… uimit, electrizat, se apropie de dînsa tremurînd ca frunza (apucă pe Fespezanca de mînă) ș-o apucă de mînă. FESPEZANCA (uimită, în parte): Vai de mine!… Nu știu ce-mi vine. COȘCODAN: Și-i zise cu un glas verde: O! doamna mea! cît ești de frumoasă! cît ești de grandioasă! cît ești de maiestoasă!… cît ești de… AGACHI (încet): Destul… Fă-i propunere de cununie. COȘCODAN: Eu? AGACHI: Fiecare la rîndul lui… Eu am lucrat destu pentru tine. COȘCODAN (Fespezaticăi): Și, în sfîrșit, bietul meu unchi îndrăzni să adauge: (se pune în genunchi) Luxiță, Luxiță! te iubesc peste măsură. FESPEZANCA (turburată): Pe mine?… d-ta? COȘCODAN Ce vis frumos, ce vis ferice Pe mine ieri m-a încîntat! Un glas iubit tainic îmi zice Că el va fi realizat. AGACHI (întrerupîndu-l): Scoală, mă, că nu-i locul tău COȘCODAN (sculîndu-se): Bine zici. (Își șterge genun. chii.) AGACHI (îngenunchind, urmează cînticul) Ah! de atunci mintea-mi se perde; Căci neîncetat eu te zăresc. Deși sint sur, sînt incă verde Și de amor mă prăpădesc. Luxiță, ah! spune-mi aice Că primești să fiu ferice. FESPEZANCA: Domnule Agachi… Vai de mine! ce vorbești?… Ai nebunit? AGACHI: Dar, am nebunit de amor sau de amoare, după limba cea nouă… Luxiță, ești văduvă, eu sînt văduvoi… Hai să unim văduviile noastre, ca să le prefacem într-o păreche de porumbași. FESPEZANCA: Domnule, mă confusarisești. AGACHI: Luxiță… te rog… nu mă despera… spune-mi macar un cuvînt dulce; zi că primești, să nu mai fie vorbă… FESPEZANCA: Nu acum, că-s prea sastisită… Altădată… mîni… (În parte.) Ah! inima mi se bate ca o toacă. (Fuge în stînga.) COȘCODAN: După dînsa, unchiule. AGACHI: Las’ pe mine… Nu scapă ea cu una, cu două… Îmi place, m-a fărmecat; de-acum eu îi sînt popa. (Întră în stînga.) SCENA XI [ modifică ] COȘCODAN: Ha, ha, ha, ha. L-am însurat pe unchiul meu… Mi-am asigurat clironomia… Tra, la, la, la… Îmi vine să joc polca de bucurie. (Aria polcăi din „Chirița în provinție”: „Ba te-oi minca”) L-am însurat! Tra, la. la, la, tra, la, la, la, L-am însurat pe bietul moș, L-am înfocat, Tra, la, la, la, tra, la, la, la. De s-a aprins ca un cocoș. Ce bine-mi pare. Tra, la, la, la, la, la, la, la, la, Că l-am băgat in cuib căsătoresc Și pe-a lui stare Tra, la, la, la, la, la, la, la, la, Sînt sigur eu s-o clironomisesc. (Joacă polca cîntînd.) L-am însurat! Tra, la, la, la, tra, la, la, la, la, L-am însurat pe bietul moș, L-am înfocat, Tra, la, la, la, tra, la, la, la, la, De s-a aprins ca un cocoș. (Jucînd, ajunge lîngă masă și rămîne cu un picior în aer.) Ce văd? o scrisoare pentru mine?… nefrancată?… (ia scrisoarea) ba-i francată. (O deschide.) Cine-mi scrie? Moisescu? (Citește:) „Domnule Ghiță! Mă grăbesc a te încunoștiința că averea cucoanei Luxiței e în proces… Moșiile sale i-au fost lăsate prin testament de bunul său, Tachi Craioveanu; însă testamentul se găsește atacat de mai multe persoane, sub cuvînt de oarecare lipse de forme. Pricina se caută astăzi la Curtea de Casație… Primește asigurarea înaltei stime… etc…” Tronc! altă istorie acu!… Starea soacrei e în proces… Care vrea să zică, dacă s-ar perde pricina, e ruinată… Ruinată! și eu am apucat de l-am încurcat pe unchiul meu… Destulă treabă-am făcut!… SCENA XII [ modifică ] COȘCODAN, AGACHI AGACHI: Ura!… am izbutit! COȘCODAN: Ce-ai izbutit? AGACHI: Am făcut-o pe Luxița să primească… S-a cam fasolit la început, dar în sfîrșit s-a îmblînzit ca o meioară, și mi-a dat mîna s-o sărut… Am sărutat-o pănă dincolo de cot… Crișu eu! COȘCODAN (în parte): Ia priviți moșneagul! AGACHI: Ei! măi nepoate, ce mai zici?… sînt țonțoroi, ori ba? COȘCODAN: Bine, bine; liniștește-te… Planu-i schimbat. AGACHI: Ce plan? Ce schimbat? COȘCODAN: Averea cucoanei Luxiței e în proces. Chiar astăzi se tratează pricina la Curtea de Casație. De-a perde-o, nu-i rămîne nici o lețcaie. AGACHI: Ce proces, mă?… ce lețcaie? parcă vorbești într-aiurea. COȘCODAN: Crede-mă, unchiule; nu te grăbi cu însuratul… Lasă-te pe tînjeală. AGACHI: Ai nebunit, mă?… Auzi, să nu mă grăbesc, cînd m-am aprins?… Dacă doar nu-s un poponeț să m-aprind și să mă sting pe mică pe ceas. COȘCODAN (în parte): Nici că vrea să-nțeleagă… (Tare.) Poate să peardă procesul. AGACHI: Și ce-mi pasă?… Eu nu mă-nsor pentru banii Luxiței… Mă-nsor pentru brațele ei, pentru ochii ei, pentru nurii… COȘCODAN: Doamne! ce-s bătrînii, cînd li se aprind călcăile… Da gîndește, unchiule. AGACHI: Du-te la naiba și dă-mi bună pace. COȘCODAN (în parte): A luat foc stogul de paie; nu-l mai pot potoli. SCENA XIII [ modifică ] AGACHI, COȘCODAN, BARZĂ, mai pe urmă BOMBEANU BARZĂ: Cucoane, a venit d-nul Bombeanu, știi, ăla care-a mîncat cu noi la Hîc. AGACHI: Poftește-l. (Barză iesă.) COȘCODAN (în parte, intrigat): Bombeanu? BOMBEANU (întrînd): Domnilor… COȘCODAN (în parte): El e!… ai! ai! (Se întoarce.) AGACHI: A! bine-ai venit, prietene. Ai primit biletul meu de invitare? BOMBEANU: L-am primit cu mulțămire și, precum vezi, m-am grăbit. (Zărind portretul lui Coșcodan.) Ce văd? COȘCODAN (în parte): Ai! ai!… m-a cunoscut. BOMBEANU: Curios lucru! AGACHI: Ce? BOMBEANU: Cum se face de ai la d-ta în salon figura astă pocită? AGACHI: E portretul lui… BOMBEANU: Lui Zarafopulos, cămătarul meu. AGACHI: Zarafopulos? 24 la sută? BOMBEANU: Tocmai. COȘCODAN (în parte, ascuzîndu-și obrazul): Aș da bucuros un sfanț, să fiu aiurea. AGACHI (uimit): Zarafopulos!… A! înțeleg acum pentru ce Moisescu n-a voit niciodată să mi-l arate. Figura astă pocită, precum zici, ne-a esploatat pe-amîndoi fără nici un pic de cuget. COȘCODAN (în parte): Cum? și unchiul meu se împrumuta din banii mei? AGACHI (apropiindu-se de Coșcodan, încet): Nerușinatule!… ai ajuns a fi și cămătar? COȘCODAN (întorcîndu-se, încet): Să-ți spun, unchiule… BOMBEANU (zărindu-l): Iaca și originalul portretului… Kir Zarafopulos, adevărat e că ai de gînd să urci dobînda la 50 la sută? COȘCODAN: Să vă spun… Nu credeți… În adevăr… mi s-a întîmplat cîteodată să oblig prietenii, împrumutîndu-i cu opt, cu zece la sută pe an… AGACHI: Minciuni. COȘCODAN: Chiar cu 12… AGACHI: Minciuni. COȘCODAN: Cu 15 cel mult; dar cu 24 niciodată!… Moisescu, blestematul cel de Moisescu, m-a compromitat, după cum înțeleg… Eu îi încred banii mei, și el se vede că-i speculează în folosul lui… A! n-aș fi crezut că ar fi abuzat astfel de nevinovăția mea. AGACHI: Minciuni! (Încet cătră Coșcodan, cu mînie.) Ticălosule! Potlogarule! Iudă! Mi-e rușine să mă uit la tine. De azi înainte să nu zici cumva că-mi ești nepot, că te stîlcesc. COȘCODAN (încet): Unchiule… AGACHI: Taci, că întru în păcat pe loc… Păn-în 5 minute să renunți la mîna Tincăi, auzitu-m-ai? COȘCODAN: Eu să perd zestrea?… Niciodată… Mai bine moartea! AGACHI (căutînd la ornic): Acum sînt 4 și cinci; la 4 și zece, de nu-i fi următor poroncii mele, spun la toți istoria lui Zarafopulos Coșcodan. COȘCODAN (în parte): Am pățit-o! AGACHI: Iaca Tinca cu maică-sa… Arâtă-te iscusit… Hait. (Bombeanu se retrage în fund.) SCENA XIV [ modifică ] Cei denainte, FESPEZANCA, TINCA FESPEZANCA: Veste bună!… veste bună!… Am cîștigat procesul. (Arată, o hîrtie.) COȘCODAN: Cîștigat? Bravo!… Testamentul rămîne bun! Ce fericire! AGACHI (cu ornicul în mînă): 4 și șeapte! FESPEZANCA: 4 și șeapte? Ce ne pasă? AGACHI: Am o treabă importantă la 4 și 10. D-nul Ghiță o cunoaște. COȘCODAN (încet): D-apoi a cîștigat procesul, unchiule!… AGACHI (încet): Tocmai de-aceea, arată-te și mai iscusit. COȘCODAN: Cucoană Luxiță… FESPEZANCA: Ce este, Ghiță? COȘCODAN (în parte): Uf! cald e! AGACHI: 4 și 8. COȘCODAN (rugîndu-se încet): Unchiulică… AGACHI: 4 și 9. COȘCODAN: Cucoană… Conștiința mea mă obligă, în acest minut solemn, să vă fac o destăinuire… (În parte.) Uf! (Tare.) M-ați crezut negreșit un tînăr cuminte și econom?… FESPEZANCA: Negreșit. COȘCODAN (încet, cu desperare): Unchiulică… AGACHI: 4 și 10 minute! COȘCODAN: V-ați înșelat, cucoană… (Iute.) Sînt, dimprotivă, un cheltuitor, un destrămat. În loc să șăd acasă ca un bătrîn, îmi petrec zilele și nopțile pe la birturi; mă împrumut cu bani în tîrg de plătesc 18 și 24 la sută și merg la bal raaschâ! îmbrăcat în costum de Mustafa-pașa. FESPEZANCA și TINCA (indignate): O!… COȘCODAN: Iată adevărul… astfel sînt! AGACHI: Se împodobește Coșcodanul. FESPEZANCA: Domnule Ghiță, purtarea d-tale în acest minut solemn merită o răsplată. Primește dar înalta mea considerațiune; cît pentru Tinca, șterge-te pe buze. TINCA: Aud? Vrea să zică iar rămîn fată mare? AGACHI: Ba nu, Tincă; nu te-ngriji de asta… Eu ți-am găsit un barbat, care socot că ți-a plăcea mai mult decît Zar… Coșcodan… Domnul Bombeanu, prietenul meu. TINCA (cu bucurie): A! BOMBEANU (înaintînd): Aș fi prea fericit, dac-aș merita favorul… AGACHI: Auzi, Tincă… cere un favor tînărul… primește, să se isprăvească comedia. TINCA (coborînd ochii): Cum a hotărî maică-mea. FESPEZANCA: Eu primesc cu bucurie. AGACHI: Bravo… și mata, Tincă?… ce zici? TINCA: Nu știu de se cuvine. AGACHI: Vrea să zică, nu primești… fie… TINCA (răpide): Ba primesc. FESPEZANCA: Ce te mai fasoleai dar? COȘCODAN (trăgînd pe Agachi la o parte): Unchiule, mărturisește că, cu toate defectele mele, am contribuit mult la fericirea d-tale… te-am logodit c-o avere șucada… AGACHI: Nu cumva vrei să-ți plătesc comision? COȘCODAN: Nu, dar, în sfîrșit… mai tîrziu, după moartea d-tale, tot mi-a veni și mie ceva parte. AGACHI: Ție? COȘCODAN: Tot eu am să-ți fiu clironom, căci despre copii cred că te-a iertat Dumnezeu. AGACHI: Culcă-te pe-acea ureche. Purtarea ta m-a revoltat astfel, că, în ciuda ta, am de gînd să las în urmă-mi o jumătate duzină de fluturi. COȘCODAN (în parte): Se lăudă, unchiul, nu-i tocmai așa de… revoltat. BARZĂ (întrînd): Poftim la masă. AGACHI: Ura! și poftă bună! Plăcerile-s paseri ușoare Ce-aprind a inimilor dor; Omul prost le lasă să zboare, Iar eu le prind vesel din zbor Cu al meu pahar Plin, plin De vin de Cotnar Plin, plin Și cînd paharul meu închin, Ah! Ah! Ah! Glu, glu, glu, sufletul meu rîde, Glu, glu, glu, raiul se deschide, Glu, glu, glu, glu, glu, glu; Căci oricare chin Eu mi-l înec în vin. Pluf! TOȚI Glu, glu, glu, sufletul meu rîde etc. (La finele cupletului, Agachi dă brațul Fespezancăi, Bombeanu dă brațul Tincăi fi toți se îndreaptă spre fund.) (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 Persoane 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X 12 SCENA XI 13 SCENA XII Persoane [ modifică ] ARVINTE , de 50 de ani PEPELEA , de 25 de ani MĂNDICA , nepoata lui Arvinte VODEVIL ÎNTR-UN ACT Scena se petrece într-un sat din Moldova, în anul 1864. Teatrul reprezintă o cameră de țară cu o ușă în fund, altă ușă în dreapta; lângă dânsa, un cui mare în părete; în stânga, fereastă; în fund, un pat acoperit cu scoarță; alăturea cu patul, un paravan prost; în mijloc, o masă de lemn cu două scaune. SCENA I [ modifică ] PEPELEA ( întră prin fund ): Măndică! Măndică!... Unde ești?... Unde te-ai ascuns? ( Merge spre ușa din dreapta, voind s-o deschidă. ) Măndică!... SCENA II [ modifică ] PEPELEA , MĂNDICA ( după ușă ) MĂNDICA : Cine-i acolo? PEPELEA : EU... Pepelea... Ursitul tău, Măndică! Eu, Pepelea din poveste, Eu, românul drăgălaș, Cum n-a fost și nici nu este Altu-n sate și-n oraș! Eu, nepotul lui Pâcală, Care-n orice timp și loc Râd de proști, râd de Tândală Și de dracul îmi bat joc. Multe fete după mine Zac pe coaste și oftez; Dar eu numai pentru tine Inimioara mi-o păstrez. MĂNDICA : TU ești, Pepeleo?... Ce cați? PEPELEA : Am venit să-ți spun că-mi ești drăguță ca ochii din cap. MĂNDICA : Așa să trăiești? PEPELEA : Să n-am parte de moșu-tău, giupânu Arvinte, de-ți spun gugoși... Da deschide ușa, Măndico, să ne vedem la față. MĂNDICA : Nu pot, că m-o închis moșu-meu cu cheia... PEPELEA : Elei!... și de ce te-o închis? MĂNDICA : Cică să nu mă fure zmeii. PEPELEA : Mânca-1-ar zmeoaicele, ghiuj afurisit!... Și ce faci tu acolo singurică? MĂNDICA : Cos! PEPELEA : Rochița ta de nuntă? MĂNDICA : Ba nu, antereu lui moș Arvinte... PEPELEA : Iar îl cârpești?... De când te știu, alta nu faci... Mai dăunăzi i-ai scos mânicile ca să-i pui spete. MĂNDIȚA: Acum i-am scos spetele ca să-i fac poale. PEPELEA : Ha, ha, ha!... O s-agiungă vestit în țară antereu lui Arvinte, mânca-1-ar guzganii! MĂNDICA : Pe cine?... pe antereu? PEPELEA : Ba! pe moșu-tău, că mare zgârcit îi! Îi în stare să taie un fir de mălai în opt... MĂNDICA ( râde ). PEPELEA : Măndică!... Știi una? MĂNDICA : Ce? PEPELEA : Te-am cerut ieri dimineață la dânsu. MĂNDICA : Elei! și ce ți-o răspuns ? PEPELEA : M-o trimes dracului pomană. MĂNDICA : Da pentru ce? PEPELEA : Cică nu-s de neam mare. MĂNDICA : Auzi! PEPELEA : De-aceea am hotărât să-i gioc una și bună... MĂNDICA : Ce? PEPELEA : Ce m-a sfătui dracu. ( Se aude afară tușind și strănutând. ) PEPELEA : Iaca vine strigoiu. MĂNDICA : Fugi iute, să nu te găsască aici! PEPELEA : M-am dus... Să ne videm cu bine, Măndica! Pe unde să ies ca să nu mă-ntâlnesc cu el? Ha! pe fereastă... dos la față. ( Sare pe fereastă, în timp ce Arvinte întră prin fund. ) SCENA III [ modifică ] ARVINTE ( cu giubea sirențuroasă ) U! hu, hu, hu! geru-i! ( Își suflă în pumni. ) Bine zice românu, că iarna n-o mănâncă lupu... Am fost să cumpăr un car de lemne; dar mi-o cerut cât dracu pe tată-său și n-am luat nici o dispicătură, ca să-i viu de hac celui cu lemnu... ( Strănută. ) Na! că iar m-o prins guturariu. U! hu, hu, hu!... De mi-ar găti Măndica antereu, să pun ceva cald pe mine, că, zău, am înghețat... Hei! blagoslovită să fie vorba țiganului: „Mai bine două veri decât o iarnă”. Banul se câștigă greu, Dar ușor se cheltuiește. Cine-i prost și derbedeu Lesne-n lume mofluzește; Însă eu am bani și minte, Căci mă chem jupân Arvinte. ( Strănută. ) Într-un ceas bun! Iarna vine, timpu-i rece, Eu o las frumos de trece Și nu mă-ncălzesc la foc... Mă-ncălzesc sărind în loc... Astfel, eu jupân Arvinte Sunt cu trupul tot ferbinte. ( Strănută. ) Ha !... ian așa... și la anu cu bine!... ( Își suflă nasul. ) Măndică!... ( Se apropie de ușa din dreapta. ) Măndică!... Nu răspunde, drăcoaica... Se vede că-i mânioasă c-am închis-o, în odaie... Apoi dă!... cu fetele... vorba ceea... paza bună ferește primejdia ră... Dumneei, giupâneasa Măndica, era în plecare să se deie în dragoste cu pușchiu cel de Pepelea... un târâie-brâu, care-și bate gioc de toată lumea!... Atunci s-agiungă... ( Se depărtează de ușă. ) L-am întâlnit mai dăunăzi și i-am zis să-mi vândă casa asta, în care șăd acu de doi ani... îi casa lui, hoțu! Cum aș face să i-o ieu pe nimica?... Să-1 port cu vorbe, că l-oi însura cu Măndica, pană ce-oi mântui târgu... ș-apoi, de spate și pe uș-afară. Ha!... iată-1... cică, când vorbești de lup, lupu cât cole!... SCENA IV [ modifică ] ARVINTE și PEPELEA PEPELEA : Bună dimineața, giupâne Arvinte! ARVINTE : Ha! ha!... ai vinit, berbantule, ca să sfârșim tocmala pentru casă? PEPELEA : Așa, giupâne! ARVINTE : Fie!... cu toate că n-am nevoie mare de bordeiu tău... însă fiindc-am fost bun prietin cu tată-tău... PEPELEA : De-aceea ai vre să-mi iei casa pe nimic?... ARVINTE : Las' nu mai lehăi, după cum ți-i obiceiu!... Cât cei pe hardughia asta? PEPELEA : Cât dai d-ta? ARVINTE : Cât să-ți dau? Casa-i dărăpănată... are trebuință de meremet... streșina-i putredă... PEPELEA : Vra să zică, nu-ți place? ARVINTE : Să ne-nțălegem, fătul meu... Eu primesc să fac o jertfă, cheltuind cu meremetu; însă banii ce-oi cheltui să fie socotiți drept prețu casei... Te primești așa? PEPELEA : Bună tocmală!... Dar ceva adalmaș? ARVINTE : O baniță de nuci uscate... hai, treacă de la mine; unde-o mers mia, meargă și suta... PEPELEA : Bunătatea d-tale!... însă un lucru strică... ARVINTE : Care? PEPELEA : Nu-mi plac nucile !... ARVINTE : Nu fi prost, măi!... O baniță de nuci vechi, de șase ani... Nu scăpa chilipiriu din mână. PEPELEA : Ba nu așa, giupâne!... Almintire... Dă-mi pe Măndica adalmaș!... Vrei? ARVINTE ( în parte ): Auzi hâtru!... Să-i dau bunătate de fată, nouă-nouță, pe-o hardughie veche... PEPELEA : Ce zici, giupâne? Ne lovim cu târgu? ARVINTE : Ți-i dragă fata, hain? PEPELEA : Dragă, de mor... Mi-o dai de nevastă? ARVINTE : Om vide... om vide... Hai să facem zdelca mai întâi. ( Scoate hârtie și călămări din saltarul mesei. ) PEPELEA ( în parte ): Umblă cu mâța-n sac, ghiujul... Aține-te, Pepeleo!... ARVINTE : Iaca tot ce trebuie pentru scris!... Unde mi-am pus ochelarii ?... ( Îi caută peste tot locul. ) Unde mi-am pus ochelarii? PEPELEA ( râzând ): Nu-i mai căta degeaba, giupâne! ARVINTE : I-ai găsit? PEPELEA : Ce să-i găsesc, că-i ai pe nas. ARVINTE : Oare?... Se vede că de mult ce-am strănutat... PEPELEA : Ai prins orbu găinilor... ARVINTE : Cine? eu? PEPELEA : Ba! ochelarii! ARVINTE ( în parte ): Ghidi, obraznic !... ( Tare. ) Pepelaș dragă, știi carte? PEPELEA : Știu. ARVINTE ( în parte ): Păcat!... ( Tare. ) Facem zdelca? PEPELEA : Facem! ARVINTE : Prea frumos! Iaca scriu. ( Scrie. ) „Să fie știut, prin acest zapis de vecinică vânzare, că eu, Pepelea, am vândut d-sale, giupânului Arvinte, casa mea ce-o am de la părinți și că am priimit toți banii...” PEPELEA : Ce bani? N-am luat nici o para... ARVINTE : Așa-i forma, fătu meu! ( scrie ) „și că am priimit toți banii, în galbini împărătești, cu zimți, fără ca să-mi mai rămâie cuvânt de-a întoarce vrodată tocmala făcută”. ( Vorbind. ) Bun e așa? PEPELEA : Bun! ARVINTE : Vin' dar de iscălește! PEPEPLEA: Bucuros! însă... ARVINTE : Ce? PEPELEA : Să vezi d-ta, giupâne! Bietu răposatu tată-meu mi-a lăsat cu limbă de moarte că, de-a fi să-mi vând casa vrodată, să-mi păstrez în stăpânire cuiu ist mare din părete. ( Arată cuiul de lângă ușă. ) ARVINTE : Ce vorbă-i asta!... PEPELEA : Poronca tatii... n-am ce face! ARVINTE : Ei! ș-apoi ? PEPELEA : Apoi mai adauge d-ta în zdelcă ce ți-oi zice eu... scrie... ARVINTE : Da bine, măi, la ce-a să-ți folosască ție un cui în părete? PEPELEA : La nimic... doar numai să am unde să-mi anin căciula când oi vini la d-ta. ARVINTE ( în parte ): Prostu-i, sărmanu! ( Râde încet. ) PEPELEA : Ei! scrii? ARVINTE : Scriu, scriu... spune. ( Pufnește de râs. ) PEPELEA ( dictând ): „D-lui, giupânu Arvinte, se leagă cu giurământ de afurisenie...” ARVINTE ( în parte ): Giurământ!!... de afurisenie!!... PEPELEA ( dictează ): „să lase în stăpânirea me cuiu cel mare din păretele din dreapta, fără ca d-lui să se poată atinge de el și fără ca să se împotrivească vrodată la orice aș vra eu să fac cu pomenitul cui”. Ai scris? ARVINTE : Am... Na! iscălește! PEPELEA : Bucuros!... ( Ia condeiul. ) Dar îmi dai pe Măndica? ARVINTE : Ți-o dau!... Pune-ți talpa gâștei pe zdelcă. PEPELEA : Ba nu! Cheam-o aici pe Măndica... ARVINTE : N-ai încredere în mine?... Eu, om bătrân, cu frica lui Dumnezău... și care am fost prietin cu răposatul?... PEPELEA : Ei, fie! dacă-i așa... Iaca iscălesc. ARVINTE ( examinând hârtia ): Minunat!... Ai o slovă mai citeață chiar decât a dascălului Pricochi din Podu-Iloae. ( Strânge hârtia în sân. ) PEPELEA : Acum, zi Măndicăi să vie! ARVINTE : Vrei numaidecât s-o iei? PEPELEA : Vreu! ARVINTE : Și ți-i dragă de tot? PEPELEA : De tot! ARVINTE : Fără șagă? PEPELEA : Fără! ARVINTE : Dacă-i așa, adă mâna-ncoaci, să te duc la Măndica... ( Ia pe Pepelea de mână și-l duce spre ușa din fund. ) Da făgăduiești că-i ține-o bine! PEPELEA : Ca pe-o floare! ARVINTE : Ei, aferim, fătu meu!... Primește blagoslovenia me! ( Ajungând la ușa din fund. ) Și să ieși afară, hoțule! că-ți rup ciolanele!... PEPELEA : Ce-ai pățit, giupâne? ARVINTE : A! pușchiule!... ai chitit că ți-oi da bunătate de fată, nouă-nouță, în schimb pe-o hardughie veche ca bordeiu tău!... Ai chitit să întri în neamuri, mojâcule ?... Afară!... PEPELEA : Așa ți-i povestea, gârbovitule?... Ei! lasă, că eu ți-s popa tău de-acu-nainte... M-ai înșălat cu minciuni, păn' ce m-ai pus la mână, șafer bătrân ce ești... ARVINTE : Afară! PEPELEA : Am să-ți fac zile fripte, ca să pomenești de Pepelea cât îi mai trăi!... ARVINTE : Afară! PEPELEA : Oi ieși dacă mi-a place... Am drept să viu aici oricând... să-mi pun căciula-n cui, ș-am să viu zi și noapte... auzi tu, oftigosule? Ține-te bine de-acu... atâta-ți zic. ( Iese. ) SCENA V [ modifică ] ARVINTE și MĂNDICA ARVINTE ( singur ): Afară... Ghidi, tricolici nerușinat... să mă amenințe el c-a vini în casa me, cumpărată cu bani buni și peșin?... hoțu, ieniceriu, cârjaliu!... Brrr! Îmi curg sloiuri de gheață pe spinare de mânie... ( Merge de deschide ușa din stânga cu cheia. ) Măndică! MĂNDICA ( dinăuntru ): Ce este? ARVINTE : Gata-i antereu? MĂNDICA : Gata! ARVINTE : Adă să-1 îmbrac, doar m-oi mai încălzi, c-am înghețat. ( Ia antereul și închide iar ușa. ) Ian să videm, bine-i cusut? ( Îl dezvălește. ) I-o scos spetele, de i-o făcut poalele... Minunat!... Spetele-s de prisos... Nu se văd... Ian să-1 îmbrac... ( Trece după paravan și-l îmbracă. ) Pepelea dracului... l-am pus la mână. Atâta numai mă îngrijăsc... cuiu cel din părete... pare-mi-se că-i un cârcioc... ( Iese îmbrăcat cu antereul. ) Îi dres cât se poate de bine... și mă prinde... ( îmbracă giubeua. ) Iaca cuiu cel cu pricina... dacă l-aș scoate din părete?... Nu se poate, că-s legat cu giurământ de afurisenie!... ( Se scarpănă în cap cu ciudă. ) Măi, măi, măi... să nu-mi fi pus opinca, berbantu cel de Pepelea?... Ian să merg să mă sfătuiesc cu popa Macovei din sat... El, om cu carte... știe multe... poate să mă dezlege de giurământ... Hai! bunu-i Dumnezeu, meșter îi Arvinte. ( Își ia șapca și iese prin fund, în timp ce Pepelea întră pe fereastă. ) SCENA VI [ modifică ] PEPELEA ( la fereastă ): Acasă-i strigoiu?... Ba iată-l că iesă... ( Sare pe fereastă în casă. ) Hup și eu! ( Aduce o frânghie și o traistă plină cu rufe ude. ) Mi-am adus rufele spălate la fântâna din sat, ca să le anin în cuiul meu și să le întind în odaie. ( Anină traista în cui; din traistă curge apă prin odaie. ) Ian așa... Acu să-ntind și frânghia. ( Anină un capăt a frânghiei de cuiul cel mare din păretele din dreapta, iar celalalt capăt îl leagă de alt cui ce se găsește înfipt în păretele din fund, lângă ușă. ) Are să se cam zborșască giupânu Arvinte, d-apoi n-am ce-i face... Cuiu-i-al meu și am drept de-a pune în el ce-oi vra... Iaca și frânghia gata... Acu să-mi întind rufele... Ce-aud?... Parcă vine moroiu... Să videți haz acuș! ( Stă lângă ușa din dreapta. ) SCENA VII [ modifică ] PEPELEA și ARVINTE ARVINTE ( pe pragul ușii din fund ): N-am găsit pe părintele Macovei acasă... ( Cinci să între, se lovește cu capul de frânghie și-i cade șapca și ochelarii. ) Carnacsî! Ce-i asta? PEPELEA : Ține-te bine să nu dai rău! ARVINTE : Tu ești, antihârțule? Ce câți aici? PEPELEA : Nu băga de samă, giupâne!... Îmi întind rufele ca să se usuce. ARVINTE : Ce face? Strențele tale în casa me... Da aici îi spălătorie? PEPELEA : Nu știu eu... Cuiu meu... ARVINTE : Cuiu tău, căpcăunule? ( Arătând celalalt cui din fund. ) Dar aista tot al tău îi? ha? Cum de-ai îndrăznit să te-atingi de el? PEPELEA : Ascultă, giupâne! ARVINTE ( furios ): Iaca ascult, Pasvantoglu ce ești! ( Smuncește frânghia din cui și o azvârle afară. ) Da ce te socoți tu?... Să-mi întinzi frânghii pin casă, ca într-un șopron... să-mi sparg capu la vârsta me?... Afară, pehlivanule!... ( Îl împinge de spete. ) PEPELEA : Nu pune mâna că te afurisesc! ARVINTE : Afurisi-te-ar Zarzavela, să nu te mai văd în ochii mei! PEPELEA ( rezistând pe pragul ușii din fund ): Îmi dai pe Măndica? ARVINTE : Ian așteaptă să-ți dau eu o Măndică de corn peste cap. ( Apucă un băț. Pepelea fuge râzând. ) PEPELEA : Sus, părinte, că se udă cărțile! ARVINTE : Anaftima să fii! SCENA VIII [ modifică ] ARVINTE ( foarte necăjit ): Breee!... aista-i Neaga!... Popa Belea. ( Calcă în apa ce a curs prin casă. ) Da asta ce mai este?... privește cum curge apă pin casă... să giuri c-o vărsat Bahluiu. Or să se facă broaște... ( Ia o cârpă și șterge pe jos. ) Poftim !... viață-i asta? s-agiung a șterge urmele lui Pepelea... Da de unde, Doamne, iartă-mă, curge șiroiul... ( Zărind traista în cui. ) Iaca pozna... și-o aninat traista cu rufe ude în cui... Bată-1 potopu, fariseu, să-l bată. Cum i-aș arunca-o în uliță, de nu mi-ar fi nu știu cum de giurământ... Părinții noștri zicea: „Cine-și calcă giurământu nu-l primește pământu!” și mă tem că nu mi-oi afla loc pe ceea lume. ( Oftează. ) Hei, hei! răbdare, Arvinte, fătu meu, răbdare!... ( Merge la ușa din dreapta, o deschide și zice: ) Măndică!... adă o lumânare, c-o însărat de tot și începe a nu să mai videa. ( Măndica îi dă o lumânare de seu aprinsă. ) Noapte bună, fata mea, noapte bună!... Culcă-te, căci culca tu devreme și sculatu de dimineață e o dovadă de înțălepciune... Privește, de pildă, găinile... Noapte bună!... ( Închide ușa cu cheia. ) Îmi vine să mă culc și eu... să dorm ca un stăpân vecinic în căsuța lui. ( Merge de-și drege patul din fund, așează perina și-și pune un ghigilic. ) Oi să mă culc îmbrăcat cum sunt, doar mi-a fi mai cald... Brrr!... geru-i... de cască și mâțile... ( Cască. ) ( Arie din „Fra-Diavolo”: „Allons, mafemme, il faut dormir” ) Iată ceasul de odihnă! Oi să dorm... să dorm în tihnă ( cască ) In căsuța ast-... a mea. Noapte bună, moș Arvinte. Fă hor, hor, de-acu-nainte. ( cască ) Fără grijă de belea. Fă hor, hor și iar hor, hor, În somn dulce și ușor. ( În timp ce cântă, se gătește de culcat, se întinde pe pat îmbrăcat în antereu, se acopere cu giubeua, își trage o cergă pe deasupra, își vâră capul în perină și începe a horăi. ) SCENA IX [ modifică ] ARVINTE și PEPELEA PEPELEA ( bate la ușă ). ARVINTE ( tresare ). PEPELEA ( bate mai tare ). ARVINTE ( se întoarce în pat cu fața la părete ). PEPELEA ( afară ): Giupâne Arvinte! ARVINTE ( deșteptându-se, spăriet ): Ha!... ce este?... am visat că s-o spânzurat Pepelea-n cui... PEPELEA : Giupâne Arvinte! ARVINTE : Cine-i acolo? PEPELEA : Eu, Pepelea! ARVINTE : Iar? Ce câți noaptea, tricoliciule? PEPELEA : Deschide-mi să ieu traista din cui! ARVINTE : Bată-te pârdalnicu, ș-ai agiunge în traista goală!... Auzi! să mă trezască din bunătate de vis! PEPELEA : Deschizi ușa azi? ARVINTE : Du-te naibei! PEPELEA : Dă-mi drumu, că stric ușa... Am treabă la cuiul meu. ARVINTE ( sculându-se ): Ei stai, spânzura-te-ai în el! ( Se scoală numai în antereu și merge de deschide ușa. ) PEPELEA : Bine-am găsit, giupâne! ARVINTE : Hai! ie-ți degrabă strențele și piei, că răcesc! PEPELEA ( luându-și traista ): Iaca!... frumos antereu porți... Ian întoarce-te puțin... Ha, ha, ha!... n-are spete... antereu de spătari... cată să și asuzi în el, giupâne! ARVINTE : Ieși! nu lungi vorba. PEPELEA : Ba nu, zău, când a face pui antereu, să-mi dai și mie unu de sămânță. ARVINTE : Ieși! îți zic, obraznicule! PEPELEA : Îmi dai pe Măndica? ARVINTE : Măndica? ( Scoate un papuc din picior. ) Na ! Măndica, Strâmbă-lemne ce ești! PEPELEA : Parcă ești ciofu cel din bortă, c-un papuc și c-o... ( Fuge râzând. ) SCENA X [ modifică ] ARVINTE ( închide ușa din fund cu zăvorul, apoi vine posomorât în fața publicului și zice ): Eeei!... așa-i c-am pățit-o? Care vra să zică, am casă și nu-s stăpân într-însa!... Așă-i că mi-o întors șurubu, pușchiu cel de Pepelea? ( Își dă tifla. ) Na! cap săc... bostan fără sâmburi... Na, na! Na tifla, Arvinte, Bătrân fără minte! Un pușchi de nimică Te prinse de chică. Na tifla, mișele, Un ține să te-nșele! Te-or râde golanii, Ba chiar și curcanii! Bree!... așa rușine de când sunt n-am pățit!... Îmi vine să-mi calc giurământu... că doar n-oi fi eu cel dintâi... Ba nu, Arvinte dragă... mai bine mergi de te culcă și rămâi cu sufletu curat... iaca mă duc... ( Merge de se pune în pat. ) I!... călduț îi și bine. ( Adoarme cântând încet: ) Noapte bună, moș Arvinte, Fă hor, hor, de-acu-nainte! ( Începe a horăi. ) SCENA XI [ modifică ] ARVINTE și PEPELEA PEPELEA ( bate la ușă ). ARVINTE ( urmează a dormi ). PEPELEA : Giupâne Arvinte!... hei, giupâne Arvinte! ARVINTE ( cu spasmuri prin somn ): Nu lăsa, măi!... nu lăsa!... prinde-1!... PEPELEA : N-auzi, somnorosule? ARVINTE ( deșteptându-se ): Na!... Ce-i? foc? PEPELEA : Deschide ușa! ARVINTE : Iar tu ești, hurezule?... Ce vrei? PEPELEA : Dă-mi drumu să-mi pun căciula-n cui! ARVINTE : Du-te pârlei! ( Se întoarce la părete. ) PEPELEA : Nu deschizi?... Te afurisesc! Te faci că dormi?... Ei! las' că-ți vin eu de hac! ARVINTE ( visând ): Frânghie... spânzurătoare... Nu... da șăzi binișor, că mă gâdel... Zapis?... A! PEPELEA ( deschide fereasta ): Ba că să zici... doarme, povârnitu... Acu-i vremea să-mi întind rufele. ( Sare în odaie, trăgând o frânghie lungă după el, și merge de leagă un capăt de cui, celalalt capăt e legat afară de un copac. Fereasta rămâne deschisă. ) ARVINTE ( dă semne că-i este frig și se ghemuiește în așternut ). PEPELEA : Să-mi întind bine frânghia... așa... Acu să-mi spânzur averea... ( Ia traista de pe fereastă și anină rufe albe pe frânghie de-a lungul scenei. ) Iaca basmalele boieriului; iaca ștergarele boieriului; iaca năframa de vornicel de nuntă... ARVINTE ( strănută ). PEPELEA : Să-i fie de bine! ARVINTE : Ce dracu, vine un vânt de cele muscălești... iar m-o prins gutunariu. ( Strănută. ) PEPELEA : Pe brațe, și la mulți ani! ARVINTE : Aud? ( Se întoarce. ) Piei, drace!... ce-mi văzură ochii?... fereasta-i deschisă!... Ce bulendre-s aiste? PEPELEA : Ale mele! ARVINTE : Tu! iar?... tu!... ale tale! PEPELEA : Eu, iar eu, ale mele! ARVINTE : Pe unde-ai intrat, potlogariule? PEPELEA : Pe fereastă... ARVINTE : Ș-ai lăsat-o dischisă în mez de iarnă! ( Se scoală iute. ) PEPELEA : Nu cerca s-o închizi, că trece frânghia! ARVINTE : Ce frânghie? PEPELEA : Asta cu rufele... Am legat un capăt de copacu vecinului. ARVINTE : Breee! PEPELEA : Precum zici. ARVINTE : Breee! care vra să zică, tu ești stăpân aici, și eu îs de haimana? PEPELEA : Cetește zdelca... cea cu cuiul... știi? ARVINTE : Ghidi, șuier viclean ! PEPELEA : N-o scoți în capăt cu mine, giupâne!... din două, una: ori rupem zapisu de vânzare, ori îmi dai pe Măndica... Alege!... ( Se depărtează spre ușa din dreapta. ) ARVINTE ( în parte, pe gânduri ): Să rup zapisu?... nu-mi vine la socoteală!... să-i dau pe Măndica?... nu-mi vine la kerem!... Cum să fac?... Dac-aș găsi vrun tertip ca să schimb zdelca și să scot cuiu din ea... Dar ce tertip ?... Hoțu de Pepelea îi cârciocar de frunte... doar numai să-l îmbăt, să-i fur mințile... omul la chef multe face... Minunată idee... Ia să cerc!... PEPELEA ( în parte, observându-l ): Oare ce mormorosește ursu? ARVINTE ( sculându-se ): Pepelaș dragă! PEPELEA : Aud, giupâne! ARVINTE : Ție nu ți-i frig, fătu meu? PEPELEA : Ba-ncă cum frig! ARVINTE : Apoi dar... în loc de-a ne certa împreună, n-ar fi mai nimerit să ne-nțălegem ca doi oameni de treabă, încălzindu-ne c-o stacană de vin? Ce zici tu, Pepelaș dragă? PEPELEA : Zic că ai dreptate, giupâne! Dar unde să găsim vin la ceasu aista? Jidanii sunt în sărbători și crâșma-i închisă. ARVINTE : Unde să găsim vin?... Așteaptă... am un pui de Cotnari, care face cu ochiul... ( în parte. ) Am să-l fac cuc! ( Scoate de sub pat un ulcior și două pahare. ) PEPELEA ( în parte ): Are gând rău, digeratu! ARVINTE : Iaca toiagu bătrâneților și nebunia tinereților!... vin' cole la masă, să înecăm ura în ulcioru ista și să închiem pace! ( Se așează la masă și toarnă vin în pahare. ) PEPELEA : Bucuros! ARVINTE : Da nu închidem fereastă, fătu meu? PEPELEA : Ba închidem, să nu ne zărească luna. ARVINTE : Luna? Ha, ha, ha !... Luna-i o șârată bătrână... Multe vede, multe știe și tot spăsită se pare. ( Pepelea închide fereastă; apoi vine de se pune la masă în față cu Arvinte. ) PEPELEA : Ei, giupâne! Îmi dai pe Măndica? ARVINTE : Nici vorbă nu-i... dar mai întâi să ciocnim câteva pahare! PEPELEA : Să ciocnim, giupâne! Noroc și într-un ceas bun. ARVINTE : Amin! ( Bea. ) A!... bun îi. PEPELEA : Bun... c-a fi din bute. ARVINTE : Ce plătește mii și sute... Vezi tu, măi băiete!... omul căruia nu-i place vinu îi om rău... să fugi de el păn' la Odobești! PEPELEA : Ș-acolo să te oprești. ARVINTE : Și să nu te mai urnești!... Eu unu, când beu, îmi vine tot să cânt. PEPELEA : Cântă, giupâne, că trebuie să fi având glas bun! ARVINTE : Cum nu?... Am fost dascăl la sfântu Pantilimon. Ascultă! ( Râdică un pahar și cântă: ) ( Arie din „Agachi Fluture” ) Când vinul curge în pahare, Când ochii vesel strălucesc, Inima-mi saltă și tresare De un fior dumnezeiesc. Râdic un pahar Plin, plin, De vin de Cotnar Plin, plin Și mie vesel mi-1 închin. Ah! ah! ah! Glu, glu, glu, sufletul meu râde, Glu, glu, glu, raiul se deschide, Glu, glu, glu, glu, glu, glu Și oricare chin Eu mi-1 înec în vin. Chiu! ( Chiuie și bea. ) ( Împreună. ) Glu, glu, glu, sufletul meu râde, Glu, glu, glu, raiul se deschide, Glu, glu, glu, glu, glu, glu Și oricare chin Eu mi-1 înec în vin. Chiu! ( Beu împreună. ) PEPELEA : Merge la inimă, giupâne! ARVINTE : Meargă sănătos, că eu nu i-oi zice ho! PEPELEA ( în parte ): Pare-mi-se că se cârpește moș neagu! ARVINTE ( cam amețit, în parte ): Am să-1 fac să prindă prepelița de coadă. Las' pe mine!... Eu sunt Arvinte cel cu minte... Arvinte Crișu! PEPELEA : Giupâne, știi una? ARVINTE : Spune băiete, spune, c-apoi ți-oi răspunde! PEPELE: Să trăiască moș Noe, cel care-o discoperit via! ARVINTE : Să trăiască... dar... tata Noe... să trăiască!... el o fost odată român... Cică el avea în corabia sa vro zece antale de Cotnari de pe vremea lui Ștefan-Vodă... Crișu el!... Potopu îl boteza cu apă, el se boteza cu vin, de dimineață păn-în sară... ian așa... ( Bea. ) Be și tu, măi Pepeleo!... be, dă-i gât, că te lovesc cu ulcioru-n cap!... Ha, ha, ha!... mare înțălept om mai era tata Noe! El zicea așa: că numai trii lucruri pe lume sunt bune... PEPELEA : Care, giupâne? ARVINTE : Pânea cât de proaspătă, vinu cât de vechi și nevasta cât de tânără... Crișu el!... zăce antale de Cotnari! Avere, măi... comoară, băiete... PEPELEA ( prefăcându-se că-i amețit ): Hei! căci n-am fost și eu cu dânsu în corabie!... ARVINTE : Ce-ai fi făcut, Pepelaș dragă? PEPELEA : Eu?... l-aș fi dat huștiuliuc! În baltă pe moș Noe, ca să-mi rămâie mie tot vinu! ARVINTE ( beat ): Iaca!... bun!... huștiuliuc, tată Noe, huștiuliuc... știobâlc!... s-o dus! ( Privește în jos. ) Ian privește cum se duce-n fund... s-o duuus!... parapanghelos... ș-am rămas noi stăpâni pe corabie... ( Se scoală și șovăiește. ) Măi, că tulburată-i marea! Nu mă ține picioarele. ( Se lovește cu capul de rufe. ) Bate vântul în pânze... de aceea... ( Cătră Pepelea. ) Moș Noe... Ian ascultă, moș Noe!... PEPELEA : Ce-i, nepoate? ARVINTE : Așa să trăiești... strânge-ți pânzele, că se pre clatină corabia! ( Se sprijină de Pepelea. ) PEPELEA : Mergi de te razămă de-un catarg! ARVINTE : Iaca... m-am răzămat... moș Noe... Ian ascultă, moș Noe! PEPELEA : Aud, nepoate! ARVINTE : Cunoști pe Pepelea? PEPELEA : Îl cunosc, îi un șiret de frunte ! ARVINTE : Șiret el, dar eu și mai și... pune-ți în gând, moș Noe, că i-am întors un șurub... Ha, ha, ha !... PEPELEA : Cum? ARVINTE : I-am luat casa pe nimica... ș-apoi mi ți l-am chefăluit frumos, de-am prifăcut zapisu cu cuiu... PEPELEA : Cucui?... Unde ai cucui, nepoate? ARVINTE : Eu?... cucui... ( Se pipăie. ) Nu se află... Eu știu una și bună... Are înscris? bine! n-are? și mai bine! Vorba ceea: Cârc Frangoleo... huștiuliuc... s-o dus... PEPELEA : Bietu Frangolea! ARVINTE : Nu-1 mai căina... un blăstămat!... știi d-ta, moș Noe, că Frangolea mi-o cerut pe Măndica? PEPELEA : O avut obraz? ARVINTE : Cică are un cui în păretele ista... spune-i să-și puie pofta-n cui!... Ha, ha, ha !... PEPELEA : I-am spus-o de mult... dar știi ce mi-o răspuns? ARVINTE : Ba! PEPELEA : Mi-o răspuns că are de gând să se spânzure în cuiu lui, dacă nu-i vei da pe Măndica. ARVINTE : Spânzure-se sănătos! PEPELEA : Ba, ferească sfântul!... A zice lumea că l-ai ucis d-ta, în casa d-tale, și-i cade în criminal! ARVINTE ( buimăcit ): Criminal! PEPELEA : Ș-apoi, haite-n ocnă. ARVINTE : Ocnă! PEPELEA : Ș-apoi haite-n ștreang... ARVINTE ( cam trezindu-se ): În ștreang? eu? hait! ( Rămâne încremenit. ) PEPELEA : Nepoate, nepoate! ARVINTE : Ce-i? PEPELEA : Ia-n privește colo, la părete!... Iaca Pepelea... El își pregătește lațul să se spânzure... Nu lăsa!... ( Se depărtează de Arvinte și merge de anină un laț în cuiul din păretele din dreapta. ) ARVINTE ( frecându-și ochii ): Se spânzură!... Cine se spânzură? Criminal! Ocnă!... ( Dă cu ochii de Pepelea. ) Piei, drace! Iaca!... Ce dihanie-i acolo?... Moș Noe?... Frangoleo!... Pepeleo!... PEPELEA ( Lângă cui ): Aud, cine mă cheamă? ARVINTE : Tu ești, Pepelaș! Ce faci acolo? PEPELEA : Nu băga de samă !... Mă spânzur! ARVINTE ( trezindu-se ): Te spân... te spânz...?... Nu face una ca asta, că te-i căi mai pe urmă! PEPELEA : N-am grijă! ARVINTE : Măi creștine!... da nu te-or îngropa! PEPELEA : Puțin îmi pasă! ( Își pune lațul în gât. ) ARVINTE : Da mă bagi pe mine-n belea... Mergi încalțe de te spânzură aiurea... nu în casa mea! PEPELEA : Ba... aici îmi vine la socoteală... în cuiul meu... Rămâi sănătos, giupâne! ARVINTE : Da stai, măi nebunule! PEPELEA : Să ne videm cu bine în căldarea lui Scaraoțchi! ARVINTE ( oțerindu-se ): Căldarea cea cu smoală clocotită!... Brrr! Nu da drumu lațului, pehlivanule... Spune, ce vrei? PEPELEA ( cu glas slab ): Îmi dai pe Măndica? ARVINTE : Pe Măndica? PEPELEA : Răspunde, că mă duc pe ceea lume. ARVINTE : Stai, nu muri, că ți-o dau! PEPELEA : Cheam-o aici dar! ARVINTE : Iaca o chem, o chem... Măndico! Măndico! ( În parte. ) Bată-1 crucea, antihârț. ( Tare. ) Măndico! Măndico!... SCENA XII [ modifică ] ARVINTE , PEPELEA , MĂNDICA MĂNDICA ( de după ușă ): Ce este, moșule? ARVINTE : Vin' iute, că se spânzură Pepelea de doru tău! MĂNDICA : Vai de mine!... Pepeleo! PEPELEA : Aud, Măndică! MĂNDICA : Dacă mă iubești, nu te ucide! PEPELEA : Fie!... dar vin-aici să ne logodim! MĂNDICA : Nu pot vini, că-s dizbrăcată. PEPELEA : Apoi dă inelu tău pintre ușă și primește pe-a meu. MĂNDICA : Na-ți-1! PEPELEA : Giupâne Arvinte, deschide ușa și-mi adă inelu! ARVINTE : Eu să ți-1 aduc? PEPELEA : Iute, iute, că strâng lațu! ARVINTE ( deschizând ușa, în parte ): Ce i l-aș strânge eu însumi, de nu mi-ar fi teamă! PEPELEA ( mergând la ușă ): Măndico, na inelu meu. ( Îi dă inelul pintre ușă și ia inelul Măndicăi. ) MĂNDICA : Ține și tu pe-a meu! PEPELEA : Noroc bun! Logodna-i făcută... de-acum, moș Arvinte, să te văd c-o claie de nepoței. ARVINTE : Pepeli ca tine? Mă ferească Dumnezeu ! PEPELEA : Ian las', moș Arvinte!... nu mai fi supărat, că după ce m-oi însura, prifac zapisu cum ți-o place... Acu hai să mai tragem o dușcă în sănătatea Măndicăi. ARVINTE : Fie, fătu meu!... de-acu, noroc și veselie! ( Ia un pahar cu vin și chiuie: ) Viața se trece cu grăbire, Anii cei tineri se strecor; Dar eu nu simt nici o mâhnire, Căci mă țin tot pe urma lor. Cu al meu pahar Plin, plin De vin de Cotnar Plin, plin Și mie vesel mi-1 închin. Ah! ah! ah! Glu, glu, glu, suiletul meu râde etc. etc. etc. ( Împreună. ) Glu, glu, glu, sufletul meu râde etc. etc. etc. ( Ciocnesc împreună paharele și chiuiesc. ) ( Cortina cade. )


content:
Cuprins 1 PERSOANE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X 12 SCENA XI 13 SCENA XII 14 SCENA XIII 15 SCENA XIV PERSOANE [ modifică ] MILLO, director al Teatrului Național NENEA NAIE LUXIȚA, soția lui Naie LINA, fiica lor TACHI SERVIESCU CIUPICI ION, servul lui Naie Scena se petrece într-un oraș de provinție din Valahia, la anul 1864. Teatrul reprezintă un salon bine mobilat; o ușă în fund; două uși laterale, în dreapta piano; în stînga, un gheridon, canapea și jilțuri. SCENA I [ modifică ] LUXIȚA (pe canape), TACHI, LINA (la piano) LUXIȚA: Tachiță!… TACHI (viind iute de lîngă piano): Aud, doamna mea! LUXIȚA: Fost-ai pe la croitorul meu, ca să-i spui să-mi aducă mantela cea de drum? TACHI: Am fost. Trebuie să vie croitorul numaidecît! LUXIȚA: Și la cizmar, pentru botinele mele cele blănite? TACHI: Și la cizmar! LUXIȚA: Și la caretaș? TACHI: Și la el!… Caleașca e gata; mai are nevoie numai de un resor, de cîteva sbanțuri și de mai multe șuruburi. LUXIȚA: Prea bine! Dar la capitanul de poștă trecut-ai? TACHI: Caii vor fi mîne pănă-n ziuă în curte… cai de cei noi… Zmei! LUXIȚA (sculîndu-se): Bravo! ești un tînăr neprețuit pentru comisioane! TACHI (căutînd pe furiș la Lina): Numai pentru comisioane? LUXIȚA: Om vedea mai pe urmă la ce ai mai putea fi bun… O! Tăchiță, cînd gîndesc că am să merg la București, ca să-mi petrec iarna, nu mă ține locul de bucurie… Îmi vine tot să cînt și să joc… dar tu, Lină? LINA (sculîndu-se de la piano): Și eu, maman… Dar d-ta, domnule Tachi? TACHI: Eu și mai mult, domnișoară, căci mi-ați permis să vă întovărășesc. LUXIȚA: Dar… ne-i face comisioane în București? TACHI (în parte): Iar? LINA: Și-i fi cavalerul nostru pe la grădini, pe la teatru, pe la baluri. LUXIȚA (esaltată): Baluri, teatru, grădini!… iaca viață împărătească; dar nu ca în orașele astea de provinție, unde spiritul lîngezește într-o atmosferă uricioasă ce usucă inima ca un zbîrciog… o! București! București! (Arie nouă) O! București Cu magic nume! Ai fost și ești Unic pe lume! De plăceri, zău. Ești o comoară Și gîndul meu La tine zboară! Unii tot spun Că pe căldură N-ai miros bun… Da-s răi de gură. Alții bîrfesc Că-n sin la tine Mulți nebunesc, Cîntînd ca mine… (Împreună.) O! București Cu magic nume! Etc. etc. etc. SCENA II [ modifică ] Cei denainte, SERVIESCU (vine pe ușa din fund) SERVIESCU: Servus și plecăciune! LUXIȚA: A!… Domnule Serviescu… poftim! SERVIESCU: Vă aduc, doamna mea, dragă cucoană, o veste importantă! LUXIȚA: Care? SERVIESCU: Acasă e nenea Naie? LUXIȚA: Ba nu, barbatu meu a ieșit!… dar ce veste? SERVIESCU: O veste colosală!… Și unde s-a dus nenea Naie? LUXIȚA: S-a dus la biuroul poștei, ca să caute scrisori de la arendașul moșiei noastre! Dar ziseși că ai o veste?… SERVIESCU: Piramidală!… Tot pleacă mîne la București nenea Naie? LUXIȚA: Tot… plecăm cu toții… dar vestea, vestea? SERVIESCU: Gigantescă și uriașă! TACHI: Importantă, colosală, piramidală… spune-o astăzi! SERVIESCU: A! domnule Tachi, aci ai fost?… nu te zărisem… Servus și plecăciune, vere! TACHI: Te-a fi orbit vestea cea mare. SERVIESCU (căutînd la Lina): Ba nu, mă orbiră razele brilante și strălucitoare ce ies din ochii domnișoarei Lina! LINA (rîzînd): Pune ochelari, domnul meu! SERVIESCU: Ah!… dacă mi-aș pune geamuri, aș fi lipsit de felieitatea și de fericirea… LUXIȚA (cu nerăbdare): Ești nesuferit!… Spune-mi vestea, că stau pe cărbuni! SERVIESCU: Ha, iaca… Stați să mi-o aduc aminte!… Închipuiți-vă că… am uitat-o! LUXIȚA: Tronc! (Toți stau grămadă pe lîngă Serviescu, aprinși de curiozitate.) SCENA III [ modifică ] Cei denainte, CIUPICI (grav și misterios, se apropie în taină) CIUPICI (cu glas adînc): Umilissimus! LUXIȚA (spărietă): A! LINA (tresărind): A! LUXIȚA: M-ai speriat, domnule Ciupici, cu glasul d-tale! CIUPICI: Pardon, doamna mea!… Vă aduceam o novelă. LUXIȚA: Și dumneata? CIUPICI (căutînd împregiur, cu sfială): O novelă colosală! SERVIESCU: Ca a mea? CIUPICI (după ce a ascultat pe la uși): Piramidală! TACHI: Și gigantescă… o știm! CIUPICI: O știți?… Apoi dar mă duc s-o spun aiurea… (Se închină.) Umilissimus! LUXIȚA: Ia stăi, omule, și spune azi, că-mi vine să țip! CIUPICI: Bine… da ți-mi toată atențiunea, că încep! SERVIESCU: Stăi! nu deschide gura! mi-o aduc aminte acu… Iaca… Am întîlnit mai dinioarea un servitor de la masa șefului de biurou a prefecturei, care mi-a spus în taină că a aflat de la un amic și prieten al lui ce-i întrebuințat la telegraf că:.. ce, Doamne, iartă-mă, mi-a spus că i-a spus?… (Caută să-și aducă aminte.) LUXIȚA: Iar ai uitat? CIUPICI: Că o depeșă de la București anunță prefectului ca să prepare recepțiune directorului ministeriului de interne, care trece la Craiova în reviziune. LUXIȚA: Directorul? TACHI: Ministeriului de interne? LUXIȚA: Și n-ai aflat unde i s-a pregătit gazda? CIUPICI: Nu! însă cred că d-voastră, avînd casa cea mai confortabilă din oraș, veți fi invitată, certamente, a-l primi. LUXIȚA: Așa s-ar cuveni, pentru că cîți miniștri și directori, tot noi i-am găzduit! Astă dată însă mi-e teamă că prefectul… SERVIESCU: Oare? nu sînteți bine împreună? LUXIȚA: Nu prea!… Cucoana d-sale pretinde să-i fac eu vizită mai întîi, în contra tuturor regulilor etichetei… dar de-oi ști că o prinde gălbinarea de ciudă… nu m-oi duce! SERVIESCU: Să nu vă duceți… mai bine să trăiți fiecare cuc de-o parte… Ce dracu! filotimia-i filotimie și amorul-propriu e amor-propriu… LUXIȚA: Nu-i așa? SERVIESCU: Așa!… Cu toate aceste, îmi pare rău că nu trage aci în gazdă directorul, pentru că aș fi avut de adresat o petițiune de jalbă. LUXIȚA: Ai vreun proces? SERVIESCU: Ba… am mai multe, dar nu mă îngrijesc de ele! Am ambiție să fiu funcționar în slujbă. CIUPICI: Și eu am ambițiune de funcțiune! LUXIȚA: Și barbatu meu are aceeași ambiți… CIUPICI: une… Minunat!… vrea să zică, tot orașul vrea să fie împiegat. (Vorbesc încet împreună.) LINA (încet, lui Tachi): Dar d-ta, domnule Tachi? TACHI: Eu, domnișoară, nu înțeleg o asemenea proastă și ridiculă ambiție… Doresc ca guvernul să aibă nevoie de mine, iar nu eu de guvern, și astfel ar trebui să cugete toți românii! SERVIESCU: Cum am face, oare, ca să aducem pe directorul aci? LUXIȚA: Știi una?… Răpede-te la capitanul de poștă și așteaptă acolo pănă a sosi directorul și… SERVIESCU: Destul, am înțeles… să-i spun că i s-a gătit gazda la d-ta de cătră domnul prefect. CIUPICI: Perfect! SERVIESCU: Cum perfect? prefect!… N-are a face una cu alta! LUXIȚA: Să te văd, Serviescule, de ești meșter! SERVIESCU: Las’ pe mine; cînd e de jucat feste prefectului… sînt unic! LUXIȚA: Du-te dar, nu perde vreme! SERVIESCU: M-am dus… Servus cu plecăciune… Ha, ha, ha… (Iese prin fund.) CIUPICI: Admirabil! LUXIȚA: De-a veni directorul aci, l-om ruga să ne recomande ministrului, după obicei… și, vorba ceea: bunu-i Dumnezeu! meșter e… CIUPICI: Sublim! LUXIȚA: Trebuie dar să-l primim mai cu deosebire… Tachi! aleargă prin oraș de găsește taraful de lăutari, și d-ta, domnule Ciupici, mergi la cofetărie de-mi adă vro două ocale de bonboane. TACHI: Bucuros! CIUPICI: Umilissimus! (Împreună.) Domnul director aice vine, Haideți degrabă să ne gătim, În casa noastră primindu-l bine, A lui favoare să dobîndim! (Tachi și Ciupici ies prin fund.) SCENA IV [ modifică ] LUXIȚA, LINA, mai pe urmă ION LUXIȚA: Acum, Lină, hai iute să facem tualeta, ca să arătăm bucureșteanului că și noi, provincialii, știm să ne gătim după modă! LINA: Bine, maman! LUXIȚA: Și cine știe?… Dac-a fi directorul neînsurat poate că… de ce nu?… Tu ești tînără… nu seameni tătîne-tău… LINA: Maman… d-apoi Tachi 1… LUXIȚA: Tachi, Tachi… nu zic… e bun tînăr, are calitățile lui… face bine comisioanele, dar nu are nici o poziție în lume, nu e nici într-un post; cînd directorul e.!. coșcogea director. LINA: Așa este, maman… Însă… LUXIȚA: Însă, neînsă… așa-i cum zic eu. (Strigă.) Ioane! Ioane! (Bate în palme.) ION (iese din dreapta): Aud, cucoană! LUXIȚA: Să dai poroncă bucatarului să gătească bucate Franțuzești cu blanc-manger și tu pune masa… A! cere la jupîneasa să-ți dea față de masă și șervete curate. ION: Apoi de-abia cinci zile de cînd am pus șervete noi! LUXIȚA: Nu face nimica… astăzi avem un director!… A! să nu uiți să așezi în mijlocul mesei turnul Malacovului cel de migdale amare! ION: Aud, cucoană! (In parte.) De șase luni de cînd slujesc turnul Malacovului și nime nu-l încolțește… Îmi vine să-i trag eu un asalt. LUXIȚA: Dusu-te-ai azi? ION (ieșind): Aud, cucoană!… Îi trag! LUXIȚA: Oh!… toate mulțămirile îmi vin deodată… parcă am prins aripi ca să zbor la București! (Cintă:) O! București cu magic nume… SCENA V [ modifică ] LUXIȚA, LINA, NAIE NAIE (afară, furios): Fire-ar a naibei! LUXIȚA: Ce s-aude?… LINA: Vine papa! NAIE (intrînd prin fund cu o scrisoare deschisă în mînă): îneca-l-ar măslinele care le mănîncă, arendașul dracului! LUXIȚA: Da ce este, frate? NAIE: Ce este, ian ascultă ce-mi scrie grecul în limba lui. (Citește:) „Cu plecațune ma încino la dimiata, cocoane Naie. Chito pentru chisto moșiei dimitale a sfintolo Dimitri, si mi ertațo, che nu amo niți frinta, fiindo che am traso primezdia simandicosa… Destulo che s-a aprinso un clae de grio, l-am stinso; destulo che s-a aprinso alta clae tot de sacară, iar l-am stinso… Ma a arso bordeio de la aria… M-a ferito Dimnezeo de vinto, che me afanisemo. Chito pentru moșia dimitale, Gusganesti, si mi iertați, che nu poto si țino mai multo la dimiaei, che a venito lezea riurala, che mi a luato boerescu, che m-a afanisito… Lipon, spun la dimiata ritos, che de astazi nu mi erta intereso si filotimia se mai fiu arendași la dimiata, ma tot remuno supuso sluga dimitale. Ma închino cu plecațune, Agamemnon Trufandas.” LUXIȚA (după ce a ascultat, dînd semne de mirare și de furie): Ce zice grecu? Ce zice? că lasă moșia? NAIE: O lasă!… Eeei! așa-i c-am pățit-o? Ce fac eu de-acum? Am rămas făr’ de venituri!… to procopsamen, cum zice chir Trufanda. LUXIȚA: Caută-ți alt arendaș! NAIE: Altul?… pe care?… Unde-i, să-l bag în sîn, dac-ar încăpea de urechi… Astăzi toți arendașii se ațin ca la potică și te chitesc cu legea rurală ca cu o șușana… Eei!… Ce ne mai facem de Paști, de unde cheltuim?… De unde ne îmbrăcăm? De unde ne hrănim?… Cu ce ne ținem caifetul?… Cu ce mergem la București? LUXIȚA: Cum? să nu mergem nici la București?… NAIE: Ba nu I… pune-ți pofta-n cui despre voiaj și petreceri!… Trebuie să ne închidem în casă, să nu mai primim pe nime, și să trăim cu cea mai mare economie. LUXIȚA (apucînd-o istericale): Ah! ah! LINA: Maman… NAIE: Na, și altă belea acum… a apucat-o istericale!… Luxițo, vină-ți în simțiri! LUXIȚA: Ah! ah! NAIE: Luxițo, să mă vezi pe năsălii… LUXIȚA (trezindu-se, furioasă): Să mă las de București! (umblă rapide pe scenă) odată cu capul! de-oi ști că m-oi duce pe jos val-vîrtej păn-în capitală… Nu vreu să-mi petrec iarna aci… nu vreu!… Mi-am gătit toate tualetele… orașul întreg știe că ne pornim mîne… Ce-or zice cînd or afla că ne-am lăsat de voiaj… or rîde de noi… Prefectorița să rîdă de mine?… Nu vreu, nu vreu, nu vreu!… (Cade obosită pe canape.) NAIE: Luxițo, sufletul meu! înțeleg că nu vrei, dar dacă nu-s mijloace… ce să facem?… trebuie răbdare, fata mea! LUXIȚA (plîngînd): Răbdare!… de zece ani de cînd tot rabd, și cînd era să-mi împlinesc visul, să mă văd deodată osîndită a zice adio la mulțămirile ce-mi făgăduia!… Ah!… simt c-am să mor de durerea asta! LINA (plîngînd): Maman… NAIE: Ba, ferească Dumnezeu, să nu mori, că… mor și eu, pe legea mea. (Își suflă nasul.) LUXIȚA (Arie „Adio, rămîi ferice”) Adio, vis de plăcere, Vis frumos și desmerdat, În cumplită, grea durere Sufletu-mi s-a deșteptat! Ah! de-acum făr-încetare Am să plîng și să suspin, Am să gust zile amare Fără nici un minut lin! (Stă cufundată în tristeță.) NAIE: Luxițo, nu te despera, că voi face toate chipurile să te duc la București, de-ar fi chiar să-mi vînd moșia pe nimica… Oi cere o slujbă în capitală… M-oi alege deputat… LUXIȚA: O slujbă? NAIE: Dar!… Am scris de mult la un prieten din București ca să intrigarisească… LUXIȚA (inspirată): O slujbă?… Dar… trebuie numaidecît s-o capeți… Directorul ministerului de interne vine aci la gazdă… și printr-însul… NAIE: Ce spui?… Direct… Minist… cînd?… de unde?… cum? LUXIȚA: Îl așteptăm să cază dintr-un moment în altul… NAIE: Dar cum?… ce fel?… cine v-a spus… de unde și pănă unde?… (Se aude afară răcnete de surugii.) LUXIȚA: Taci că iată-l… vine! NAIE: Da bine, soro… pliroforte-mă. LUXIȚA: Ți-oi spune tot, mai pe urmă! NAIE (buimăcit): Direct… Minist… intern… aci?… M-am buimăcit! SCENA VI [ modifică ] Cei denainte, SERVIESCU SERVIESCU (intrînd iute): Vine, vine, iată-l… l-am adus! NAIE: Pe direct… Minist?… SERVIESCU: Dar! Cum i-am zărit caleașca la poartă, m-am răpezit la oblon și l-am poftit aci la gazdă. NAIE (aiurit): Pe oblon? SERVIESCU: Ba, pe directorul! LUXIȚA: Bravo! Serviescule… ești un amic neprețuit… Haide iute să ne gătim… să ne-mbrăcăm! NAIE: Iar să mă-mbrac? LUXIȚA: Vin’ de-ți pune fracul și cravata albă… Haid’!… și d-ta, Serviescule, primește-l în locul nostru! (Împreună.) Domnul director iată-l că vine; Haide cu toții să ne gătim! În casa noastră primindu-l bine, A lui favoare să dobîndim! (Ies prin stînga.) SCENA VII [ modifică ] SERVIESCU, MILLO SERVIESCU (în parte): Am să profit de momentul acest favorabil ca să-i cer prefectura… Iată-l… Poftim, domnule director, poftim! MILLO (intrînd prin fund): Mulțămesc, domnul meu! Dumneavoastră sînteți stăpînul casei? SERVIESCU: Ba nu, domnule director!… Nenea Naie cu soția sa, doamna Luxița, și cu fiica lor, domnișoara Lina… un înger!… au să vie în curînd… Acum își pregătesc o tualetă potrivită și conformă cu rangul d-voastră. MILLO: Conformă cu rangul meu? (în parte.) Ce rang? (Tare.) Dar, mă rog, să mă onorați și cu numele d-voastră, domnul meu. Amabilitatea cu care m-ați oprit în drum ca să mă aduceți aici în gazdă mă face a dori ca să vă cunosc mai de aproape. SERVIESCU: E multă cinste și onoare pentru mine… Eu sînt Ghiță Serviescu, om și prieten a casei. MILLO: Ghiță?. SERVIESCU (închinindu-se): Serviescu, fost membru la tribunalul judecătoriei, (oftind) însă astăzi în disponibilitate! MILLO: Serviescu?… Serviescu… Pare că nu-mi e necunoscut numele d-voastră… Nu aveți cumva un frate la București? SERVIESCU: Nu, domnule director, am fost unic și singur la părinți… născut în 7 luni. MILLO: Poate vrun nepot? SERVIESCU: Nici… m-a ferit Dumnezeu de salba dracului… Dar pentru ce mă întrebați?… MILLO: Pentru c-am cunoscut un actor la București care se numea… Felendreș. SERVIESCU: Nu-mi e neam… eu sînt orfan, fără părinți, și nu am alte rude decît patria, și alt părinte decît guvernul. MILLO: Îl fericesc, domnul meu, că are asemenea copii. SERVIESCU: Bunătatea dumnevoastră, domnule director… Însă cu toate aceste mă văd abandonat, și pot zice chiar… părăsit, depărtat de scena poli… MILLO: Păcat!… (în parte.) Ar fi bun de actor. SERVIESCU: Și aceasta mă șagrină, și chiar mă… mâhnește, cu atît mai mult că… fără modestie, mă simt vrednic și demn de orice rol în sînul patriei mele. MILLO (în parte): Nu cumva aș putea să-l angajez în trupa mea?… (Tare.) Domnule Serviescu, pre cît înțeleg, ai dori să mergi la București! SERVIESCU: Cum nu, domnule director!… ăsta-i visul de aur a tuturor provincialilor din district! MILLO: Ai voi să joci un rol și d-ta pe scenă?… SERVIESCU: Ba și mai multe… dacă s-ar putea! MILLO: Prea bine!… Aveți bunătate dar a-mi răspunde… știi ceti și scrie? SERVIESCU (cam atins): Întrebarea e cam curioasă… domnule director … Vă spusei mai adinioarea c-am fost membru la tribunalul judecătoriei… MILLO: Pardon… o uitasem… SERVIESCU (în parte): E mucalit directorul. MILLO (în parte): Ar fi bun de jucat rolul de amorez… cam naiv. (Tare.) Domnul meu!… Încă o întrebare… Fost-ai înamorat vrodată? SERVIESCU (în parte): E mucalit! (Tare.) Am fost de mai multe ori, de vreme ce mă siliți să mă spovedesc și să-mi fac confesiunea. MILLO: Însă înamorat… colea… nu… SERVIESCU: Din talpă păn-în creștet… Am făcut și stihuri în versuri. MILLO: Zău? Nu ai avea bunătate să mi le recitați? SERVIESCU: Bucuros, domnule director… nu am nimică a vă refuza. Ascultați!… Stihurile mele sînt jumătate românești și jumătate grecești. MILLO: Așa?… Se vede că sînteți elin desăvîrșit? SERVIESCU: Am învățat la dascalul Gaitani, cel care bătea la falangă. MILLO: Știu! îi învăța pe băieți din talpă!… Zi, domnule! SERVIESCU (recitează cu pretenție)·. „Săgeata amorului sau copacul raiului”. ‘Αναστεναγμού tô πλήθος, τό πικρόν μου τό άμόρ, Tu ești singur, numai unul, dulce pricinuitor. ‘Εξ άρχής ‘στο στήθος μ’ ήλθενή σαίτα, ή χρησή, Ai trimis să mă omoare orișiunde m-a găsi. Δένδρου τοΰ έν παραδείσω μορφήν φέρεις καθαρός, Eu îți sînt cu hotărîre robul cel prea credincios. MILLO: Și celelalte… Minunat!… (în parte.) De n-a cere leafă marc, îl angagez. SERVIESCU (căutînd să-și aducă aminte urma): Nu-mi mai aduc aminte celelalte! MILLO: Nu-i trebuință. SERVIESCU: Păcat… că mai sînt vro nouăzeci tot astfel! MILLO: În doi peri?… E de prisos să vă mai osteniți… V-am judecat îndestul după cele ce mi-ați recitat și cred că ne vom putea înțelege ușor împreună. SERVIESCU: A! domnule director… nu vă pot esprima gratitudinea recunoștinții mele… (În parte.) Am căpătat prefectura! MILLO: Dar mult se mai împodobesc stăpînii casei. SERVIESCU: Dacă poronciți, mă duc să-i aduc! MILLO: Sînt nerăbdător să le mulțămesc de ospitalitate. SERVIESCU: Merg să le pun execuție… Ah! domnule director… În d-ta stă nu numai toată sperarea mea, dar pot zice chiar și toată nădejdea. (Iese prin stînga, în parte.) Haid’?… Îs prefect! SCENA VIII [ modifică ] MILLO (scoțînd un portofoliu mic): Degrabă să-l înscria între numărul actorilor mei… (Scriind.) „Domnul Ghiță Serviescu, rol de amorez naiv, adică… prostuț… leafă cincisprezece galbini pe lună…” Am plecat din București ca să-mi completez trupa în provinție; căci am luat iar direcția pe trei ani și doresc s-aduc mulțămire publicului. Sînt director și doresc Publicul să-l mulțumesc, Nu prin drame zbuciumate Cu țipete răgușate, Dar prin bune comedii, Cîntece de veselii, Care fac a da uitării Negurile supărării. Sînt director și voiesc Actori buni să întrunesc, Iar pe muza teatrală Să o văd națională, Cu ochi dulci, fermecători, Cu dinți albi și mușcători, Cu flori mîndre pe cosițe Și cu rîsuri pe gurițe. SCENA IX [ modifică ] MILLO, CIUPICI (intră misterios, aducînd un cornet de bomboane) CIUPICI (în parte): Iată-l! (Se apropie nevăzut.) Domnul meu!… am onoare. MILLO (răsărind): Ha? CIUPICI: A vă saluta cu cea mai profundă considerațiune. MILLO: Domnule!… (În parte.) Cine să fie barza astă neagră? CIUPICI: Domnule directore, mă felicit că vă găsesc disponibil, căci am să vă confes un ce misterios și… oribil! (Merge de caută pe la uși.) MILLO (îngrijit): Iaca! ce are de caută pe la uși ca un trădător de melodrame? CIUPICI (apropiindu-se posomorit): Domnul meu! nu mă cunoașteți? MILLO: Nu! CIUPICI: Eu sînt cetățeanul Stanciu Ciupici, al d-voastre devotat serb. MILLO: Ciupici!… D-voastră sînteți celebrul Ciupici? CIUPICI: Eu, domnul meu! Ați auzit negreșit vorbind de mine? MILLO: Ba… niciodată! CIUPICI: Mă mir, căci eu sînt cel dîntîi care am aclamat cu entuziasm ziua de 5 și 24 Ghenar; eu am fost cel dîntîi care am aclamat cu frenesie Unirea țerilor sorori; eu am fost cel dîntîi care am aclamat cu convicțiune și esclamațiune proclamațiunea Constituțiunii; eu am fost cel dîntîi care am aclamat ziua de 2 mai! MILLO: Și unde le-ai făcut toate acestea, domnule? CIUPICI: Aci! Am dat probele cele mai necontestabile de profundul meu devotament cătră noul regim; dar nu-s destule atîtea! Vroiesc astăzi să probez guvernului că nu are alt partizan mai călduros decît Stanciu Ciupici! (În taină.) Domnule direptore, am descoperit o conspirațiune în Craiova cu ramificațiuni la Gorj, la Dolj și la fostul județ a Cîrligăturii de peste Milcov. MILLO: În contra cui? CIUPICI: În contra guvernului!… Cunosc pe toți complotașii, căci sînt amicul lor cel mai devotat, și pot să-i dau pre toți în mîna domnului ministru, dacă exelenția sa ar vroi să-mi facă onoare a să încrede în devotamentul meu și dacă… (Caută împregiur.) MILLO: Și dacă?… CIUPICI: Și dacă mi-ar da oarecare putere de acțiune. MILLO: Cum? CIUPICI: Numindu-mă aci prefect! MILLO: Ha, ha!… ai ambițiune de funcțiune și d-ta, ca toți patrioții? CIUPICI: Nu pentru mine, domnule direptore, dar, pentru patrie și, dacă guvernul vroiește să capete un om al său, un instrument capace și devotat pănă la moarte, n-are decît să închidă ochii și să puie mîna pe mine. Patria, domnul meu, Iată tot ce iubesc! La patrie mereu Gîndesc și iar gîndesc; Pentru ea sînt în stare Să-mi dau viața din pept! Patria!… prin urmare, Numiți-mă prefect! Patria! alt cuvînt Eu nu știu să rostesc. Patrie! Nume sfînt! Eu ție mă jertfesc! Pe calea de mărire Eu voi să te îndrept! Patrie!… cu grăbire Numește-mă prefect! MILLO (în parte): Ar fi minunat în rol de trădător… De-aș putea să-l angagez… (Tare.) Domnul meu! nu mă îndoiesc de patriotismul și de… capacele d-voastre, dar vă mărturisesc că-mi pare lucru de mirare a vedea un om ca d-voastră cu atîtea… capace! să nu aibă altă ambiție decît aceea de a deveni un simplu prefect în provinție. Talentele d-voastre cer a să dezvolta pe un teatru mai mare… mai… CIUPICI: Zău!… Îmi faceți onoare de a mă crede capabil!… Nu poftiți ceva bomboane, domnul meu? MILLO (luînd bomboane): Mulțămesc… dar aș dori să vă văd figurînd în București pe o scenă mai înaltă. CIUPICI: Ori pe care scenă, domnul meu; eu sînt la ordinele d-voastre! MILLO (în parte): Ori pe care scenă? Apoi e al meu! (Scoate portofoliul și scrie.) Stanciu Ciupici, rol de trădător, 12 galbini pe lună. CIUPICI (în parte, cu bucurie)-. Mă înscrie între impiegații statului. O! în fine, guvernul a pus mîna pe mine! (Tare.) Mai poftiți un bombon, domnule direptore? MILLO: Mulțămesc… (în parte.) Caută să mă îndulcească! CIUPICI: În consecință, îmi este permisă dulcea speranță?. .. MILLO: Cum nu?… Mai vîrtos!… un om care descopere comploturi merită cel puțin… CIUPICI: Cel nițel?… MILLO: O leafă de 12 galbini pe lună. CIUPICI: Aud? (În parte.) S-a greșit cu cifra. (Se aude în stînga începutul corului de mai jos.) MILLO: Dar ce s-aude? CIUPICI: Vocile gazdelor! MILLO: A! în sfîrșit… SCENA X [ modifică ] MILLO, CIUPICI, NAIE, LUXIȚA, LINA, SERVIESCU și, mai pe urmă, ION NAIE, LUXIȚA, LINA și SERVIESCU (în toaletă de bal, întră cîntînd) Domnul director binevoiască În acest dulce și scump moment Cu amicie să priimească Al nostru vecinic devotament. MILLO: Domnule Naie… Doamnă Luxiță, sînt pătruns de bunătatea cu care mă primiți și vă rog să credeți. NAIE: Ce se potrivește, domnule., director! LUXIȚA: Noi, dimprotivă, ne găsim flatați de onoarea ce ne-ați făcut-o, dînd preferință casei; noastre! NAIE: Noi am găzduit păn-acum pe toți miniștrii! LUXIȚA: Și pe toate persoanele însemnate care au trecut pe-aci. MILLO: Sînteți provedința celor carii trec! LUXIȚA: Poftim, vă rog! (Se pune pe canape.) MILLO: Sărut mînile. (Se pune alăturea cu Luxița.) Dumneei e negreșit domnișoara Lina, fiica dumnevoastre? LUXIȚA: Dar, domnul meu… Am scos-o nu de mult din pension; dar ce folos că a învățat Franțuzește, latinește și clavirul? Talentele sale se perd aci în provinție!… Sînteți însurat, domnule director? MILLO: Ba nu, doamna mea! sînt încă tot holtei… holtei tomnatic, precum vedeți. LUXIȚA: Tomnatic?… Vreți să glumiți?… Vă găsiți în floarea tinereții! NAIE: Un trandafir! SERVIESCU: Ba încă de cei de lună! CIUPICI: Boboc! MILLO: Mă rog… mă confuzați… aici nu văd decît un trandafir îmbobocit… domnișoara Lina… și vă seamănă dumnevoastre, cucoană Luxiță! LUXIȚA: Merci. NAIE (în parte): Iaca! da mie nu? MILLO (sculîndu-se, în parte): E frumușică copila; ar fi bună de amoreză pe scenă. (Tare.) Și ce mai veste pe-aici, d-lor? NAIE: Bună, domnule director, bună pace! SERVIESCU: Mulțămire obștească și generală. CIUPICI: Intuziasm! MILLO: Mă bucur!… dar parcă auzisem că legea rurală… NAIE: Dimprotivă, domnule director, sîntem cu toții mulțămiți! MILLO: A! mă bucur și mai mult! NAIE: Atîta numai că arendașul mi-a lăsat moșia… almintirea… MILLO: Moșia d-tale?… departe-i?… În care județ? NAIE: Nu ți-oi putea spune, că n-am mers niciodată s-o văd. MILLO: AI Minunat!… ești și d-ta ca Cresus, care nu-și cunoștea averile! NAIE: Ba sînt ca mulți de-ai noștri… și mărturisesc că retragerea arendașului de pe moșie mă pune într-o stare… MILLO (zîmbind): Fără stare? NAIE: Tocmai!… Blagoslovită să-ți fie vorba! (Se apropie de Millo și-i zice încet:) Domnule director! sînt… ruinat!… pe de altă parte nevasta mă silește s-o duc la București… Nu-mi rămîne alta de făcut decît… MILLO: înțeleg… să te împuști! NAIE: Ba! mă ferească sfîntul!… Vreu să zic că nu-mi rămîne alt liman decît să alerg la îndurarea guvernului… MILLO: Aleargă! NAIE: Ca să-mi dea vreun post cu leafă bună. (Se retrage lîngă Luxița.) MILLO (în parte): Și el?… Se vede că-i boală… ian să vedem!… ian să vedem!… Toți umblă după posturi, adică după lefi; toți aspir a să face bucureșteni… Dacă s-ar angagea în trupa mea, ar căpăta și leafă, ar merge și în capitală!… (Observîndu-i cu coada ochiului.) Eu, asemene, aș căpăta deodată cu tata ton palera, o mamă nobilă, o amoreză, un amorez și un trădător… trupă completă! Însă trebuie mai întîi să văd dacă știu să cînte, să rîdă, să plîngă și să leșine etc… științi neapărate în arta dramatică. Să-i cerc!… (În timpul acestui aparte, celelalte persoane stau grupate lîngă canape și vorbesc împreună despre director.) LUXIȚA (încet): Oare ce pune la cale deoparte? SERVIESCU: Face negreșit combină… CIUPICI: ciuni… NAIE: Pentru noi, ca să ne puie în slujbe!… MILLO (în parte): Să cerc de au glas!… (Înaintînd spre canape.) Doamnă Luxiță, salonul domniilor voastre e prea elegant și văd că aveți un piano Pleyel… iubiți muzica? LUXIȚA: Ea este una din ocupările mele favorite. MILLO: Aveți mare dreptate s-o iubiți, căci armonia înălță sufletul și-l mîngîie în orele cele triste ale vieții… ea e soră cu poezia, fiica cerului. NAIE (cătră ceialalți): Frumos vorbește! SERVIESCU: Dacă-i director! CIUPICI: Sublim! MILLO: Care muzică vă place mai mult, doamna mea?… cea italiană sau cea germană? LUXIȚA: Cea italiană, domnule director, căci e mai sentimentală! MILLO: Dar dumneavoastre, domnișoară Lină? LINA: Eu mărturisesc că iubesc mai mult cea românească. MILLO: Vă felicit… și cîntați cîteodată împreună? LUXIȚA (cu modestie): Ca în provinție… cu jumătate de glas! SERVIESCU: Ba, mă iertați, cucoană, că aveți nu numai uri glas prea frumos, dar pot zice și o voce prea… plăcută! MILLO: A! doamna mea… binevoiește a ne cînta ceva!..: LUXIȚA: Bucuros!… Însă cu condiție ca și d-voastră să ne faceți plăcerea de a cînta după mine. (Merge de-și alege un caiet de muzică de pe piano.) MILLO: Primim toți această condiție!… Om cînta cu toții!… Nu-i așa, domnilor?… TOȚI: Noi? (Între ei.) Dar nu știu!… N-am voce… Sînt răgușit. MILLO (în parte): Oi să văd astfel de au glas, precum îmi trebuie la teatru! (Luxița înaintează în fața publicului.) MILLO: Tăcere, domnilor! (Luxița cîntă o arie după placul ei.) MILLO: Bravo! bravo! cîntați ca o primadonă assolută! (În taină.) E bună, o arigagez. TOȚI: Minunat!… Sublim!… Aferim!… MILLO: Domnișoară Lină, e rîndul dumnevoastre! LINA: Mă iertați, domnul meu, că sînt cam bolnavă și nu pot. MILLO: Îmi pare prea rău!… Ei, domnule Serviescu, domnule Ciupici, domnule Naie, să vă văd!… Dregeți-vă glasurile!… Nu, nu, nu, mă rog! nu mă puteți refuza, căci m-am angageat în numele dumnevoastre. CIUPICI: Fie!… Eu pentru domnul direptore mă arunc și în incendiu, dacă-mi ordonă! MILLO: Mă-i îndatora, frate Ciupici! CIUPICI (încîntat, în parte): Frate!… Mi-a zis frate Ciupici!… (Ciupici scoate cîte va note grave, voind a imita pe un baso italian.) MILLO: Destul! De te mai coborai nițel, ajungeai la catul de jos. (În parte.) E bun și Ciupici! SERVIESCU: Acum eu!… Cer denainte pardon și ier- tăciune onorabilului public! (Serviescu scoate niște note subțiri, voind să cînte ca un tenor.) MILLO: Domnule Serviescu! domnule Serviescu!… stăi că te sui în naltul cerului! SERVIESCU: V-a plăcut!… Sînt flatat și măgulit… Nene Naie, vină la rînd de cîntă! NAIE: Eu? Și eu să cînt? (În parte.) Dacă nu mi-ar fi de slujbă, i-aș arăta eu cîntec! MILLO: Domnule Naie!… voiești să fii rugat? NAIE: Ba nu!… Ce se potrivește!… Iaca încep! (Naie începe un cîntec vesel de lume cu glas răgușit.) LUXIȚA (oprindu-l): Taci, frate!… că-ți scîrție gîtul ca o roată de car… Să juri că ești Stanciu lăutarul! TOȚI: Ha! ha! ha!… LUXIȚA: Domnule director, nu uitați ce mi-ați promis! MILLO: Bucuros, doamna mea!… Am să vă cînt o arie, în care dumneavoastră cu toții veți face corul. (În parte.) Astfel voi putea să-i judec mai bine… (Tare.) Atențiune!… Marseilesa Ciuniscilor:.. împrovisăciune în considerăciunea ciunelui!!! (Aria „Chiriței la Paris”) MILLO Vivat sacr-apariciune A lui Nenea ciune! TOȚI Ciune, ciune, ciune, ciune, Ciune, ciune, ciune. MILLO Ce-a adus deșteptăciune L-a noastră năciune. TOȚI Ciune, ciune, ciune, ciune, Ciune, ciune, ciune. MILLO E frumos ca un tăciune.. TOȚI Ciune, ciune, ciune. MILLO Ca un jidov c-un perciune. TOȚI Ciune, ciune, ciune. TOȚI E frumos ca un tăciune, Ciune, ciune, ciune, Ca un jidov c-un perciune, Ciune, ciune, ciune. CIUPICI: Vivat, domnule direptore! LUXIȚA: Domnul meu, primiți complimentul meu!… Aveți un glas foarte just! MILLO (cu modestie): Așa ș-așa… SERVIESCU: Ba, să-mi dați iertare de pardon!… Cîntați ca o privighetoare, și pot zice chiar… MILLO: Ca o filomelă? SERVIESCU: Tocmail… Mi-ați luat cuvîntul din gură! (Ion, în livre încărcată, întră.) ION: Poftiți la masă! LUXIȚA: Domnule director, sper că ne-ți face onoare… MILLO: Cu multă plăcere… doamna mea! (Îi dă brațul și se îndreaptă spre dreapta; în parte.) Au destul glas cu toții, dar mai trebuie ciopliți! LUXIȚA (încet, cătră Ion): Ioane! iluminează salonul. (Întră în dreapta, Lina întră pe urma ei.) NAIE (cătră Serviescu și Ciupici): Eeei!… Așa-i că-i trăserăm ohtoicuri și aghioase? SERVIESCU: Vorba ceea… trebuie să urli cu… CIUPICI: A!… domnilor, protest!… Domnul direptor nu-i lup! SERVIESCU: Lup?… un înger! NAIE: Numai de ne-ar pune în schiverniseală. (Ies cu toții.) SCENA XI [ modifică ] ION (aprinde policandrul): Să aprind luminările eu, Ion Buftea, un cetățean! după cum zice domnul Ziarescu în cafenea la Chir Chor! Dreptate-i? N-aș fi mai la locul meu într-un post a lui Administrativ?… de pildă, un capitan de carieră… asta… de barieră… Toți alerg cu limba scoasă După slujbele de stat; Chiar o boală lipicioasă De români s-a aninat; Deci și eu la cariera Voi să fiu un capitan, Ca să-mi fac o bariera Ca oricare cetățan! SCENA XII [ modifică ] ION, TACHI TACHI: Ioane! a venit domnul director? ION: A venit… D-ta să fii sănătos. TACHI: Și unde-i? ION: La masă cu boierii… Ian ascultă vivatele! (Se aude în dreapta glasul lui Ciupici strigînd: „În sănătatea direptorelui. Ura!”) TACHI: La masă!… și eu încă n-am găsit lăutari!… Are să se mînie foc pe mine doamna Luxița!… Ioane, nu știi tu unde-aș putea pune mîna pe lăutari? ION: La prefectul… Îi cîntă toată ziulica la perdea. TACHI: Nu-s acolo!… i-am căutat! ION: Apoi cată-i la crîșmă la Ochi-de-broască… Acolo petrecem nopțile… Vinu-i bun, ocaua-i mare. TACHI: încotro-i crîșmă aceea? ION: De la vale peste drum; alăturea cu musiu de Covrig simigiul! TACHI: Covrig? ION: Dar! în față cu Pericli băcanul. TACHI: Du-te naibii, prostule! (Iese.) ION (singur): Ba du-te tu prostului, naiba… Auzi?… Eei! las’ că-i vedea tu cine-i Ion Buftea, cînd oi fi la carieră… asta… la barieră… Dar ce-aud?… se scoală de la masă. Aprinse-s toate lumînările?… Aprinse! Parcă-i luminăție de poronceală! SCENA XIII [ modifică ] MILLO, LUXIȚA, LINA, NAIE, SERVIESCU, CIUPICI, ION TOȚI (afară de Millo, cîntă întrînd) Domnul director binevoiască Să se întoarne iar in salon, Ca să deguste calea turcească Și să mănînce vreun bonbon! MILLO (lăsînd brațul Luxiței, se închină): Doamna mea! LUXIȚA (face un compliment adînc): Domnule!… (Se întoarce cătră Ion.) Adă cafeua! MILLO: îmi dați voie să fumez o țigară? LUXIȚA: Vă rog! MILLO: Nu vă supără fumul? NAIE: Pe cine? pe Luxița?… Ea fumează ca pașa de la Vidin. MILLO: Asămănarea e măgulitoare pentru pașă. LUXIȚA (făcînd alt compliment): Domnule!… (Se duce cu Lina lîngă piano.) MILLO (închinîndu-se): Doamnă!… (în parte, pregătindu-și o țigară.) I-am studiat la masă pe toți și i-am găsit… a prima vista… destul de buni de pus pe scenă… Au glas mulțămitor, dar nu știu încă de au celelalte calități neapărate pentru arta dramatică… Zîmbetul, rîsul, plînsul, leșinul etc. Cum aș face ca să-i cerc? (Caută foc pentru țigară.) naie, serviescu, CIUPICI (aprinzînd chibrituri): Domnule director, poftiți foc? MILLO: Al domnilor… de la care s-aprind… luați seama că vă frigeți!… CIUPICI: Din contra! SERVIESCU: Ba pot zice, chiar dimprotivă! (Se frige și-și suflă în degete.) NAIE: Ba eu mă frig!… aoleu!… ține curînd!… (Millo aprinde țigara la chibritul lui Naie.) (Ion aduce o tabla cu tase de cafe.) LUXIȚA (alegîndotasă): Cum vă place cafeua, domnule director, turcească sau nemțească? MILLO: Ba turcească, pentru că jumătate se bea și jumătate se mănîncă! SERVIESCU: Ș-apoi și alta, că cea turcească are nu numai mai bun arom, dar pot zice chiar și bun parfum. (Soarbe cu vuiet.) MILLO: D-apoi miros?… Asta e minunat de bine făcută. LUXIȚA (pe canape): N-a fi ca cea de la București! SERVIESCU: Cred și eu, căci la București e feartă cu apă dulce… CIUPICI: Cine-o bea nu se mai duce! MILLO: O Doamne! Dumneavoastră credeți că toate ce sînt în București sînt fără defect? TOȚI: Toate, toate! MILLO: Vă înșelați rău… De n-ar fi sărbătoare-n casă, aș putea spune niște lucruri… (Caută la Lina.) LUXIȚA: Lino, mergi de-mi caută evantailul în budoar. (Lina intră în stînga. Ion iese tn dreapta cu tablaua.) MILLO: Voiți să vă fac un tablou de prăpăstiile, spoielele și cerșitoriile capitalei? LUXIȚA: Orice ni s-ar spune, nimic nu e în stare să scadă admirarea noastră pentru ea! MILLO: Bravo!… Prin urmare visul d-voastre cel mai drăgălaș este de a trăi pe malul Dîmboviței? CIUPICI: Ba pot zice chiar… și a muri! LUXIȚA: Ah, ce n-aș da să se împlinească acel vis! TOȚI: D-apoi eu! MILLO (în parte): Acu-i momentul! (Tare.) Ei bine!… Ce-ați zice dac-aș închipui eu un plan care să realizeze dorința d-voastre? LUXIȚA: Ah! CIUPICI: Te-am rîdica în nouri! SERVIESCU: Ba chiar în cer, pot zice! NAIE: Care ți-i planul? MILLO: E secretul meu! SERVIESCU (încet, cătră ceialalți): Vrea să ne puie în slujbe și în serviciuri pe toți! MILLO: Dumnevoastră aveți ambițiune să… fantacsiți în capitală… Nu-i așa? TOȚI: Așa! MILLO: Doriți o pozițiune importantă și… salariată? TOȚI: Hî, hî… cu leafă. MILLO: Apoi dar pentru ca să vă fac a ajunge la scopul d-voastre, sînt silit a vă supune mai întîi la oarecare esamin… prealabil; căci, vedeți d-voastră, publicul Bucureștilor nu sufere nulități; el cere persoane cu talente, care să știe a ocupa rolurile sale. CIUPICI: Are rezon! NAIE: Rezon, dar! SERVIESCU: Ba chiar, pot zice, și dreptate! MILLO: Prin urmare, vă primiți ca să fiți esaminați? TOȚI: Cum nu?… Mai vîrtos… Vă rugăm. MILLO: Binevoiți dar a zîmbi. TOȚI (cu mirare): Aud? MILLO: Zîmbiți nițel, ca să văd dacă răspundeți la condițiile direcției. SERVIESCU (încet, cătră ceialalți): Direcția departamentului! LUXIȚA: Curioase condiții?! NAIE: Ce să facem? CIUPICI: Să zîmbim! MILLO: Ei! gata sînteți? NAIE: Gata! MILLO: Priviți la mine galiș și-mi zîmbiți grațios. (Toți, în rînd lîngă canape, zîmbesc.) MILLO: Prea frumos!… Domnule Serviescu, să-mi dați voie a vă face o observare. SERVIESCU: Poronciți! MILLO: Nu e nevoie, cînd zîmbiți, să întindeți buzele păn’ la ceafă; ar crede cineva că voiți să vă mușcați de urechi… Mai cercați o dată. SERVIESCU: Bucuros! Așa? (Zîmbește.) MILLO: Minunat! Parcă sînteți un muțunachi… Acum, domnilor, binevoiți a rîde. TOȚI: Să rîdem? LUXIȚA: Original esamin! NAIE: Ce să facem? CIUPICI: Condițiunile direpțiunei… Să rîdem dar. SERVIESCU: Ba chiar să și hohotim. (Încet, între ei) MILLO: Gata?… Porniți cu toții. (Toți încep a rîde încetișor.) MILLO: Mai tare. (Rîd mai tare.) MILLO: Și mai tare. (Rîd tare.) MILLO: Cu hohot. (Rîd cu hohot și spasmuri.) NAIE: Uf! am obosit! (Se pune pe canape lîngă Luxița.) MILLO (în parte): Păn-acum merge destul de bine. (Tare.) Bravo! bravo! rîdeți foarte natural! Numai domnul Ciupici e cam lugubru, cum ar zice d-lui; rîde ca un cioclu care s-ar duce singur să se îngroape. CIUPICI (cu umilință): Altă dată oi fi mai gentil, domnule direptore. MILLO: Domnilor! știți prea bine că adeseori după rîs urmează plînsul! Să trecem dar la esaminul plînsului! LUXIȚA: Ce face? NAIE: Da cum o să plîngem, că doar n-am perdut vrun neam! MILLO: Pretextul vă lipsește?… Ei bine! voi povesti eu o întîmplare atît de dramatică, că ea vă va stoarce lacrimi din ochi, fără voie!… Dumnevoastră gătiți-vă basmalele și nu uitați a și leșina la sfîrșitul istoriei. LUXIȚA: Domnul meu, dacă n-aș ști că sînteți un personagiu oficial, aș crede… MILLO: Doamna mea! În cariera noastră sîntem siliți adeseori a plînge și chiar a leșina. Plînsul, bine imitat, este una din artele cele mai prețuite de direcție! NAIE: Dacă-i așa, începe, domnule, că-ți făgăduiesc să si bocesc. LUXIȚA (încet, , cătră Naie): Cum? vrei?… NAIE (încet): Luxiță! cariera noastră… Direcția ministerului… Înțelegi?… Numai așa putem merge la București! MILLO: Să încep istoria? TOȚI: Începeți! (Își pregătesc basmalele.) MILLO: Ascultați! Jalnica tragedie a lui Mustafa-pașa! (Arie din „Agachi Flutur”) Cică demult era, era. Era un pașă Mustafa; (bis) În București se-namora De-un pui de drac și mi-l fura. Tra, la, la, la, tra, la, la, la, Tra, la, la, la, la, la, tra, la, la! TOȚI (plîngînd) O! la, la, la. O! la, la, la! O! la, la, la, la, la. O! la, la! MILLO (cu indignație) Cel drăcușor coarne purta Și nimărui nu le-arăta; (bis) Iar după ce se mărita, Le dărui lui Mustafa! Tra, la, la, la, tra, la, la, la, Tra, la, la, la, la, la, tra, la, la! TOȚI (plîngînd mai tare) O! la, la, la. O! la, la, la, OI la, la. Ia, la, la. O! la, la! MILLO (cu înduioșare) Pașa cumplit se întrista, Zicind: Alah! și Mașala! (bis) Și de-atunci pașa Mustafa Poart-un crai-nou sus pe cealma. Tra, la, la, la, tra, la, la, la, Tra, la, la, la, la, la, tra, la, la TOȚI (bocind) O! la, la, la. O! la, la, la, O! la, la, la, la, la. O! la, la! MILLO: Leșin general! TOȚI (leșinînd, strigă): Ah! Dumnezeule! leșin!… mor! (Naie și Luxița cad pe canape, Serviescu pe un jîlț, Ciupici jos.) SCENA XIV [ modifică ] Cei denainte, TACHI, LINA și ION (Tachi, Lina și Ion întră deodată, spărieți, pe tustrele ușile) MILLO (privindu-i): Tablou!… (În parte.) Îs de zugrăvit!… Îi angagez. (Scoate portofoliul și scrie deoparte.) TACHI (la ușa din fund): Ce este? LINA (la ușa din stînga): Ce este? ION (la ușa din dreapta): Ce este? LINA: Vai de mine… a leșinat maman! (Aleargă spărietă lîngă Luxița.) ION: Auleo!… A peritără boierii! NAIE (lui Millo): Să. ne trezim, domnule? MILLO (întorcîndu-se): Trezi ți-vă! TOȚI (sculîndu-se): Ah! TACHI (zărind pe Millo, vine lîngă el): Ce văd!… Domnul Millo aci? MILLO: Domnule Tachi! (Strîngîndu-l de mînă.) Ce mai faci?… Ai părăsit Bucureștii? LUXIȚA: Tachi!… cunoști pe domnul director? TACHI: Cum nu? Cine nu-l cunoaște?… Domnul Millo, artistul nostru! TOȚI: Artistul? TACHI: Dar!… Directorul Teatrului Național. LUXIȚA: Directorul teatrului?… A! (Își ascunde obrazul cu rușine în sînul Linei, pe canape.) NAIE: Cum?… Domnul nu este directorul… SERVIESCU: Departamentului… CIUPICI: de interne? (Se apropie de Millo tustrei, furioși.) MILLO: Nu, domnilor… n-am onorul… NAIE: Apoi dar, pentru ce ne-ai făcut să cîntăm? SERVIESCU: Și să rîdem? CIUPICI: Și să plîngem? LUXIȚA (desperată): Și să leșinăm! MILLO: Pentru că doresc să vă angagez la teatru… NAIE: Ca actori?… Care vra să zică, ți-ai bătut joc de noi, lăsîndu-ne a crede că ești directorul ministerului… (Îl apucă de un braț și-l zguduie.) SERVIESCU: Vra să zică, noi iar rămînem fără slujbă? (Îl apucă de celalalt braț.) CIUPICI (apucîndu-l pe Millo de guler): Domnule!… satisfăciune să-mi dai!… MILLO (luptîndu-se): Da dați-mi pace!… ați turbat? Nu mă hurducați așa, că de-abia am mîncat! NAIE: Te-om învăța noi, berbantule, să ne iai în trei parale! TACHI (intervenind): Domnilor!… Vă puneți trei în contra unuia… E o lașitate! SERVIESCU: Fie chiar o mișelie, nu-l dau din mînile mele! (În luptă, cade o scrisoare din buzunarul lui Millo.) TACHI (ridicînd scrisoarea): Iată o scrisoare, a cui e? (Citește adresa:) „Domnului Neculae Onofrescu”. NAIE: Pentru mine?… Ad-o… (Deschide scrisoarea.) (Toți las pe Millo și s-apropie de Naie.) MILLO (în parte): Uf! Era să mă rupă ca niște haite!… (Își drege toaleta.) NAIE: Ce văd? Mă cheamă la București ca să-mi dea prefectura de-aci? LUXIȚA (sărind de pe canape): Cine? (Smuncește scrisoarea și o citește.) NAIE: Da cine-a adus scrisoarea asta? MILLO: Eu, domnul meu… mi-a dat-o directorul departamentului, un amic al meu, ca s-o duc în provinție domnului Neculae Onofrescu… Dumneata ești Onofre…? NAIE (stringînd pe Millo în brațe și sărutîndu-l): Eu! Ah! Vin’ să te sărut! MILLO: Încet… Încet… că mă înăduși… LUXIȚA (nebună de bucurie): E adevărat… sînt prefectoriță… A! domnule Millo… (Îl sărută.) MILLO (în parte): Curioși provinciali!… Acute strîng de gît, acu te pupă… (Cătră Tachi.) Ian spune-mi, Tachi, nu cumva au nebunit gazdele? (În timpul următorului aparte, toți ceialalți stau grupați lingă canape și citesc scrisoarea.) TACHI: Așa se vede… dar ce le-ai făcut? MILLO: Am crezut că voiesc să se angageze la teatru și i-am esaminat. TACHI (cu mustrare): Cum?… și pe Lina?… A! MILLO: Ha! ha!… asta-i copila de care mi-ai vorbit așa de mult la București? TACHI: Asta!… O iubesc… Însă părinții mă poartă cu vorbe! MILLO: Las’ pe mine… NAIE (apropiindu-se de Millo): Domnule Millo!… mă iertați dacă am fost cam iute mai adinioarea… MILLO: Vă iert, domnul meu, din toată inima. NAIE: Mi-ați adus o veste atît de neașteptată, că, zău, nu știu cum să vă mulțămesc! MILLO: Dacă doriți a-mi face o mare mulțămire, dați-mi voie să fiu nunul domnișoarei Lina. NAIE: Nun? MILLO: Cununînd-o cu amicul meu Tachi… care m-a scăpat din… ghearele dumnevoastre. NAIE (după ce consultă pe Luxița): Fie!.. (Strigă:) Ioane! adă poneiul. (Ion iese ți aduce o tabla cu ponei.) TACHI: A!… Domnule Naie!… Doamnă Luxiță!… (Sărută mîna Luxiței și apoi se trage deoparte cu Lina.) MILLO (în-parte): Am făcut doi fericiți… din treacăt! NAIE (cătră Serviescu și Ciupici): Cît pentru d-voastră, (cu un aer de protecție) cînd îți avea vro nevoie… voi fi gata… CIUPICI (închinîndu-se): Umilissimtis! SERVIESCU (asemenea): Vă sărut nu numai mînile, dar pot zice chiar… LUXIȚA: Iaca poneiul, domnilor!… beți în sănătatea directorului… MILLO: Departamentului!… LUXIȚA (zîmbind): și al Teatrului Național! MILLO (luînd un pahar de pe tabla) (Arie din „Agachi Flutur”) Cind poneiul curge în pahare, Cind ochii veseli strălucesc, Inima-mi saltă și tresare De un fior dumnezeiesc. Ieu un păhărel Plin, plin, De ponei rumenei Plin, plin, Și publicului îl închin. Ah! ah! ah! Tra, la, la! Sufletul meu rîde, Tra la, la! Raiul se deschide. Tra, la, la, tra, la, la! Cînd văd mulțămit Publicul meu iubit! TOȚI Tra, la, la! Sufletul meu rîde… etc. etc. Ura! Vivat prefectul! (închin paharele cu Naie.) (Cortina cade.)


content:
Scena se petrece în Tîrgul-Frumos, în anul 1865. Teatrul reprezintă o curte cu zaplaz (uluci); în fund o portiță se deschide în zaplaz. În dreapta, o șură cu bageacă spre scenă; o scară răzemată de streșina șurii. În stînga, o căsuță veche cu cerdac. În mijlocul scenei, spre fund, un copac mare. La ridicarea cortinei, se aude în podul șurii un fluier cîntînd doina. Cuprins 1 PERSOANE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X 12 SCENA XI 13 SCENA XII 14 SCENA XIII 15 SCENA XIV 16 SCENA XV PERSOANE [ modifică ] FLORIN, tînăr țăran FLORICA, tînără orfană COLIVESCU, paraclisier SCENA I [ modifică ] FLORIN și FLORICA FLORICA (iese din căsuță aducind un paner cu de-ale mîncării): Florine! măi Florine! (Chiuie:) Florine, hăi!… FLORIN (scoate capul pe bageacă): Ce este, fa Florică? Te-o mușcat lupu, de țipi așa? FLORICA: Ce faci tu acolo de azi-dimineață, ca un lăstun? FLORIN: Așăd fînu în podu șurii. FLORICA: Da cu ce-l așăzi, măi bădică?… cu gura?… că țăpoiul îi gios. FLORIN: Cu gura? Iaca, mă! m-o pîcîlit drăcoaica! (Rîde prostește.) Ha, ha, ha, m-ai pîcîlit, fa, mînca-ți-aș ochii! FLORICA: Vezi mîncău, tot ar vre să-mbuce cîte ceva. FLORIN: D-apoi cum? doar eu nu-s fată mare, ca tine, să mă hrănesc cu răbdări prăjite. FLORICA: Ei! dacă nu ești fată mare, cobori iute, că ți-am adus papă. Ian cată colea, cîșșșș… FLORIN (supărat): Dec! mă cășăiești acu, ca pe lăstuni?… Așteaptă să-ți arăt eu cîș… (Se coboară pe scară.) FLORICA (în parte): Se face că s-o mîniet, doar i-oi mai aduce ceva de sus, ca să-l împac. FLORIN (viind pe scenă): N-auzi, fa! știi tu că te prea întreci cu gluma? FLORICA: Ce face, bădică? (Arătînd panerul.) Ia… malai și lapte dulce… FLORIN (îmblînzindu-se): Ba mă pîcîlești, ba mă cășăiești, ba mă… parc-aș fi agiuns în doaga palamariului de la sfîntul Onofrei. FLORICA: Și vro două costițe de… FLORIN: Costițe? de care? FLORICA: De cela… știi tu, care-i bălan la păr și grăiește ca tine. FLORIN: Unde-s? (Caută în paner.) I! Doamne! Fa, Florico, știi una? FLORICA: Ba nici două. FLORIN: Nici că se află pe fața pămîntului altă lighioaie de fată mai bună ca tine! Dar puțintică chileală adus-ai? FLORICA (scoțînd o garafă din paner): Așa-mi pare. FLORIN: I! Doamne! Florică, știi două? FLORICA: Ba nici trii. FLORIN: Cînd aș fi Pori-împărat, pe crucea me că te-aș lua giupîneasă-n casă. Dar ceva mere dat-ai după persic? FLORICA (scoțînd mere din sin): Numai vro șăse. FLORIN (întinzînd mîna): Las’ să le culeg eu. FLORICA (lovindu-l peste mînă): Nu pune laba. FLORIN: I! Doamne! Florică, știi trii? FLORICA: Ba nici patru. FLORIN: Mult îmi mai ești drăguță, fa hăi!… și, zău, mare dor mi-i să mă-nsor cu tine. FLORICA: D-apoi mie, Florine. FLORIN: Dacă-i așa povestea, știi patru? FLORICA: Ba nici cinci. FLORIN: Hai să ne… punem la masă și să facem prînz de logodnă. FLORICA: Bucuros. Vin’ cole, la umbra istui păr. (Se așează amîndoi sub copac și întind masa pe iarbă.) FLORIN: Pe iarbă verde, ca la zi-ntîi mai… FLORICA: Numai privighitori ne lipsesc… FLORIN: Ba nu, că ești tu aici, Florică. FLORICA: Eu îs privighitoare? da tu? FLORIN (cu mîndrie): Eu? privighitor! (Rîd.) FLORICA: Iaca masa, poftim la dînsa, cucoane… FLORIN: I! ce de mai bielșug, mămulica me! Ian privește: mălai din rai, lapte dulce, ochii ți se duce… (Strigînd ca laptarii:) Lapte, lapteee! FLORICA (dîndu-i un pumn): Taci, mă, și mănîncă azi. FLORIN: D-apoi coaste fripte! inima le-nghite! (Bocind:) Vai! săracu bălăel! mult era el frumușel! Cum l-o pîrlit pe spinare, și mi l-o pus în frigare, de strigă în gura mare: coviț, coviț, rău mă doare! FLORICA: Lasă bocitul, mă, că-mi vine-a plînge. Parcă îngropi pe frate-tău. FLORIN (atins): Ce face? FLORICA (tornîndu-i vin): Zic să bei un pahar de vin, ca să nu te îneci. FLORIN: Mulțămim, puiculiță, și poftă bună. (Bea.) (Hora „Arde-mi, frige-mi”) (Împreună.) Poftă bună, poftă bună! Să petrecem împreună Și să bem și să mîncăm Ș-apoi să ne cununăm. FLORIN Fa, Florică, draga mea, Parcă ești o viorea! FLORICA Măi, Florine, dragul meu, Parcă ești un paraleu! (Împreună.) Poftă bună, poftă bună! Etc. etc. etc. FLORIN (închinînd): Ei! să trăiești, Florico, după cum dorești! și la anu cu bine să deie Dumnezeu. FLORICA: Mulțămim, bădică. FLORIN: Să te văd cu bujori în față și cu copil în brațe. (Bea) FLORICA: Înghite-Agachi, vîrtos. FLORIN: Na și ție! Bea de te răcorește! FLORICA (bînd): Noroc bun, Florine! să te văd cu flori la ureche. FLORIN: Pușche pe limbă-ți… Așa că-i bun, fa? Lunecă pe gît ca un șărpe. Să-l tot bei și să mai cei. FLORICA: A fi, că doar îi de cel de Cotnâr cu cercuri de fer. FLORIN: De Cotnar?… I! că nu mă pot face și eu o bute, să mă cercuiești tu cu brațele tale! FLORICA (sculîndu-se): Bute, tu?… Da nu vezi că-ți lipsește o doagă. FLORIN: Că de-acu poți zice tu cîte ți-o plăcea. Am ospătat de-agiuns, slavă Domnului!… Cine mi-o dat azi să-mi deie și mîni. FLORICA (strîngînd masa): Ei! acu ce mai facem? că sîntem chiar de capu nostru, de cînd o murit biata cucoana Tudosia, stăpîna noastră, Dumnezău s-o ierte! FLORIN: Așa sărmana!… De-o săptămînă de cînd am îngropat-o, am rămas noi doi stăpîni în casa ei, și, zău, de cînd nu mai am pe nime în capu meu, ca să mă silească la treabă, m-o apucat o sfîntă de lene, de mi se rup fălcile. Ca… a…asc toată. ziulica și do…o…orm toată nopticica. (Cască.) FLORICA (cu jale): Sărmana cucoană! mare bună o fost cu noi cît o trăit! . FLORIN (întinzîndu-se): Dumnezeu s-o odihnea…a… scă! FLORICA: Ea ne-o crescut de mici și ne-o îngrijit ca pe copiii ei. Acu am rămas cuc și nu știm ce să facem cu averea ei. FLORIN: Da n-o lăsat-o nimărui cu limbă de moarte? FLORICA: Nu. Tot ce știu îi că, după moartea ei, o vinit de la giudecătorie de-o ridicat din casă cîte hîrtii s-o găsit. Poate să fie ceva scris în ele de stăpîna noastră. FLORIN: A fi, n-a fi, nu ne privește pe noi. Treaba noastră îi să ne-ngrijim de toate și să le păstrăm în bună stare, păn’ ce-a vini vro rudă de-a răposatei ca să ieie averea. Helbet! s-a găsi el cineva pe lume care s-o clironomisască. FLORICA: Bani să fie, mușterii nu lipsesc. FLORIN: Vorba ceea: la stupu de miere, roi de muște. FLORICA: Ei! da păn-atunci ce facem noi, Florine? FLORIN: Pănă cînd? Păn’ la ziua cununiei noastre? (Se apropie de Florica.) Ia… ne dismierdăm, fa, ne sărutăm ca să ne deprindem cu măritișu. FLORICA (depărtîndu-se): Degrabă ți-a fi? FLORIN: D-apoi cum? N-o hotărît răposata ca să-mi fii nevastă? FLORICA: Așa este, nu zic ba, dar… FLORIN: Ce dar, ce dar?… tocmala sfîrșită, nu se mai încape vorbă. Vin-încoaci, nevastă, de mă pupă. FLORICA (rîzînd): Iaca, mă! poroncește parc-ar fi Ciubăr-Vodă. FLORIN: Nu vrei? Nu te supui de bună voie? Vrei poate cu de-a sila? FLORICA: Cearcă, dacă poți. FLORIN: Dacă pot? Ian așteaptă, leliță. (Se răpede ca să prindă pe Florica.) FLORICA: Șăzi binișor, măi. (Fuge primpregiurul copacului.) FLORIN: Ba nu, te-oi învăța eu… FLORICA: Atunci s-agiungi tu cînd mă-i prinde. FLORIN: Degeaba fugi, că n-ai să scapi. FLORICA (apucînd țepoiul): Să nu vii, că te ieu în țăpoi. FLORIN (oprindu-se): Lasă țăpoiu, fa. FLORICA: Ba nici gîndesc. FLORIN: Nu? nu? Ce? socoți poate că mă tem? (Se răpede.) Ghidi, șopîrlă ce ești… FLORICA (împungând cu țepoiul pe Florin): Ha, ho, ha, ho, bălan, ho… FLORIN: Încet, fa, că mă gîdili. (Se lipește rîzînd de copac.) FLORICA (înfige coarnele țepoiului în copac și prinde pe Florin între ele): Na că te-am prins eu, în loc să mă prinzi tu. Te mai lauzi acu? Mai poroncești, măi badeo? FLORIN: Nu mai zic nimica… dă-mi bună pace. FLORICA: Ba nu, am să te țin aici păn’ disară. FLORIN (mînios): Aici? în coarnele țăpoiului? FLORICA: Așa, ie-mă și tu în coarne, dacă poți. (Se aude pe după zaplaz glasul lui Colivescu cîntînd: „Pa, vu, ga, de, ni, ghe, pa”.) FLORIN: Auzi? Vine pălămariulde la Sfîntu Onofrei… Dă-mi drumu, Floricuță dragă, că mă giur să fac ce-i vra. FLORICA: Să n-ai parte de bunică-ta? FLORIN: Să n-am! (În parte.) Tot îi moartă. FLORICA: Ei bine. Te prinzi să-mi torci un fuior păn’ disară? FLORIN: Un fuior? eu? Ferească sfîntu! FLORICA: Nu vrei? Dacă-i așa, șăzi aici să te vadă pălămariu. FLORIN: Ei, mă prind. FLORICA (dîndu-i drumul): Acu mai vii de-acasă. Na, du paneriul ista sus și să mi te-htorci cu fuioru la brîu. Auzi? FLORIN (rușinos): Aud… (Ia panerul.) Ei! las’, leliță, că mi-i fi tu nevastă într-o zi… FLORICA: Hai degrabă la furcă. Maria și Theodor Theodorini (reprodus după I. Massoff, op. cit.) Fanny Tarclini (reprodus după I. Massoff, op. cit.). FLORIN: Iaca mă duc, mă duc… Încet, că nu dau tătarii. FLORICA (mînîndu-l cu țepoiul): Hăis, tălășman… ța, bourean. FLORIN (suindu-se în cerdac): Te-oi tălășmăni eu cînd mi-i cădea la mînă. (Întră în casă.) FLORICA: Ha, ha, ha, ha; o pățit rușinea flăcău! Ha, ha, ha, are să toarcă ca babele. Ha, ha. ha. SCENA II [ modifică ] FLORICA, COLIVESCU (intrînd pe portița din fund) COLIVESCU (gîngav): Iaca! ce-mi văzură ochii! Florica cu țăpo… poiu-n mînă? Ce-ai pă-pățit, Florico? FLORICA (îngînîndu-l): N-am pă-pățit nimica, Colivescule. (Razimă țepoiul de copac.) COLIVESCU: Am crezut că faci războ-boi cu, cu, cu, cu… FLORICA: Cu cine? cu cucu? N-ai gîcit. COLIVESCU: Ei! iar ai început a-ți ba-bate gioc de mine. FLORICA: Eu?… să-mi ba-bat gioc?… Nu se află. COLIVESCU: Da, da… Mă îngîni pentru că mi se leagă limba cînd te văd… Dragostea mă gîngăvește, și tu n-ai nici un pi-pic de milă de-un pă-păcătos care se usucă pentru tine. FLORICA: Ești păcătos? Dumnezău să-ți ierte păcatele și să nu mai fie vorbă. COLIVESCU: Da de ce să nu mai fi-fie vorbă? că doar nu-s gîngav totdeauna… Numai cînd sînt cu tine mă apucă. FLORICA: Ce te-apucă? gîngăvia, ori cepeleagu? COLIVESCU (supărat): Na și alta acu!… cică-s cepeleag… ș-apoi?… Nu-s și eu ficior de oa-oa… FLORICA (rîzînd): De oa-oa? COLIVESCU: De oameni. Nu-s și eu bun de însurat? FLORICA: Însoară-te, cine te oprește? COLIVESCU (oftînd): Ah! Florico, cînd ai vra tu să fii pa-pa-pa-la-ma-ma… FLORICA: Pa-pa-la-ma-ma? Ce mîncare-i aceea? COLIVESCU: Palamareasă. FLORICA: Da ce? Ai agiuns acu palamar? Parcă erai numai clopotar. COLIVESCU (cu mîndrie): M-am suit în gard. FLORICA: în gard, ca curcanu? COLIVESCU: Ba, ba în grad… Acu învăț psaltichia, ca să mă fac psalt la biserică la Sfîntu Onofrei. FLORICA: Psalt! și la mai mare! COLIVESCU: Amin! FLORICA: Da bine, ai glas? COLIVESCU: Am!… Psaltul Chiriac mi-o spus că am un ohtoic de cele zdravene. Vrei să-l asculți? FLORICA: Vreu. Dă, începe și cruce-agiută. (Arie nouă) COLIVESCU Pa, vu, ga, de, ni, ghe, pa! Mult îmi place a cînta Și clopotele-a suna: Tanda, tanda, tanda, la. Dacă moare-un boier mare, Pun clopotele-n mișcare Și fac mare dandana: Danda, danda, danda, na. Iar cînd mor oameni mai mici, Trag clopotul de calici, Care sună ca telinca: Linca, linca, linca, linca. Pa, vu, ga, de, ni, ghe, pa! Dac-ai vra, Florico, fa, Toată ziua ți-aș cînta: Tanda, linca, danda, na! FLORICA (în parte): Parcă-i clopotu cel țigănesc. COLIVESCU: Ei! ce zici, Florico, îți place? FLORICA: Frumos! să giuri că se bat calicii îngură-ți. COLIVESCU (mulțămit): Așa-i? Apoi ce mai stai la gîn duri, Florică! Spune că te primești să fii pa-palamareasă; încalțe să te înalți odată cu mine. FLORICA: Unde?… În clopotniță? COLIVESCU: Ian, lasă glu-gluma. Vrei, ori ba? FLORICA: Apoi dă, cum n-aș vra, păcatele mele?… Auzi, s-agiung deodată cucoană, pălămăreasă…. să amiros tot a tămîie și să mă hrănesc tot cu colivă… Mai frumoasă viață unde se dă? COLIVESCU: Nu-i așa? FLORICA: Mai așa!… decît un singur lucru ne stingherește pe-amîndoi. COLIVESCU: Care? FLORICA: Că nu te iubesc pe d-ta și că iubesc pe Florin. COLIVESCU: Florin?… un mojîc? FLORICA: Mojîc, da voinic. COLIVESCU: Elei! Florico, prost gust ai mai avut! FLORICA: Prost, neprost, aista-i, dacă-ți place, cucoane pălămariule. COLIVESCU: Da ascultă, copilă hăi! Florin nu-i de tine; nu-ți întuneca zilele cu dînsu. (Se aude între culise clesonurile vînătorilor sunînd un marș militar compus pe aria: „Pasere cu galben cioc.)” FLORICA: Ce s-aude? COLIVESCU: Trec soldații care merg la lagăr. FLORICA: Soldații?… I! tare mi-s dragi soldații!… Mă duc să-i privesc. (Aleargă spre fund.) COLIVESCU: Florico, stăi, nu te duce făr’ să-mi dai un răspuns ca oamenii. FLORICA (pe pragul portiței): Întră la oaste dacă vrei să-mi placi. (Iese.). COLIVESCU (singur): Să mă scriu la oaste? eu? Să-mi las eu clopotele și pălămăria?… ferească sfîntu Onofrei!… Mai bine… ian să cerc a presăra chiper între Florin și Florica… vorba ceea: chiper între voi, să rîdem și noi… Mi-o spus azi-dimineață ficioru protopopului, care-i scriitor la giudecătorie, că s-o cercetat hîrtiile lăsate de răposata, cucoana Tudosia, și că ea ar fi lăsat starea ei unuia din copiii crescuți de dînsa. Care să fie oare? Florin ori Florica? (Stă pe gînduri.) SCENA III [ modifică ] COLIVESCU, FLORIN (iese în cerdac, purtînd o furcă la brîu și toarce cîntînd) FLORIN (cîntă fără acompanement de muzică) Frunză verde de pelin, Vai de tine, măi Florin ; Fost-ai fost băiet de treabă, Ș-ai ajuns a fi chiar babă! COLIVESCU (în parte): Ce-mi văzură ochii!… Florin cu furca la brîu?… Ei! apoi, netotul ista de însurat îi? FLORIN (smuncind fuiorul): Ardă-l focu fuior, că încîlcit îi! COLIVESCU: Măi Floriție… da… cine te-o fărmăcat să torci ca baba Rada? FLORIN (ascunzînd furca după spate, zice în parte): M-o zărit pălămariu dracului. COLIVESCU: Pun rămășag că iar Florica și-o bătut gioc de tine, sărmane! FLORIN (coborîndu-se în scenă): De unde știi? Ea ți-o spus-o? COLIVESCU: Ea. Zicea așa mai dinioare că nu ești bun decît să paști bobocii și să încîlcești fuioare. FLORIN (mîniindu-se): Așa o zis? așa?… Dacă-i așa povestea… (Scarmănă fuiorul.) Na fuior… na furcă, na tors! (Aruncă furca jos ș-o calcă în picioare.) COLIVESCU: Nu face poznă, măi, că te-a bate Florica. FLORIN: Pe mine? că doar am și eu o păreche de pumni ca să mă apăr. COLIVESCU: Ei! bravo! Acu văd și eu că ești bărbat, om verde, colea, care rupe mîța-n două. FLORIN: Da cum m-ai socotit? COLIVESCU: Apoi dă, ce să-ți spun?… Cînd-te-am văzut torcînd, am chitit, în gîndu meu, că-i păcat de un voinic ca tine să fie de rîsu fetelor, mai cu samă ca tu, Florine, nu ești făcut să-ți mănînci viață c-o țăranca ca Florica. FLORIN (intrigat): Cum asta, Colivescule? COLIVESCU: Cum?… Da n-ai aflat că răposata, cucoana Todosia, ți-o lăsat ție toată averea ei? FLORIN: Elei! COLIVESCU: Tu, de azi înainte, ești bogat și poți să-ți înalți neamu ca ciocîrlia. FLORIN: Elei!… care vra să zică, mă pot îmbrăca și eu ca ciocoii cu surtucă și cu giretcă? COLIVESCU: Se-nțălege. FLORIN: Și cît pentru nevastă, pot să-mi aleg una chiar dintre negustori, chiar o fată de făclier? COLIVESCU: Ba ș-o fată de boier, dacă-i vra. FLORIN (sărind de bucurie): I! mămulica me! că bine-mi pare! îmi vine tot să sar și să cînt: (Florin cîntă, jucînd țărănește) Frunză verde baraboi, Am ajuns și eu ciocoi. Sus, Florine, sus! Sînt ciocoi, ciocoi cu stare, Ș-am s-o ieu de-acum pe mare. Sus, Florine, sus! Să mă-nalț pe catalici, Să fiu mîndru cu cei mici. Sus, Florine, sus! Sai, voinice; sus, stas, sus, Și te-ntoarce ca un fus. (Colivescu și Florin joc împreună) Sai, voinice, sus, sus, sus, Și te-ntoarce ca un fus. Sus, Florine, sus! FLORIN: Alerg degrab’ în tîrg, să-mi cumpăr haine nemțăști… Unde-aș găsi haine nemțăști, Colivescule? COLIVESCU: în colț, la giupîn Herșcu. FLORIN: M-am dus. (Iese alergind și chiuind:) Sus, Florine, sus! COLIVESCU (singur)Ian vezi, ce-i mîndria? cum orbește pe om!… Pănă și Florin, un argat necioplit, cît l-ai încălecat pe-o minciună, se duce pîrle de nu-l mai poți ține!… Meargă, păn’ la măru roș, că eu nu l-oi chema înapoi… Ha, ha, ha, ha, are haz că de-ăcu n-a sa. mai cate la Florica, și Florica de ciudă a să se deie în dragoste cu mine. Bravo, Colivescule! Se vede, cînd te-ai născut tu, c-o strănutat dracu! SCENA IV [ modifică ] COLIVESCU, FLORICA (viind pe portiță) FLORICA: Doamne! Mare mîndri-s la privit soldații noștri!… Știi? ți se duc ochii cînd îi vezi trecînd cu muzica și cu steagu întins… D-apoi vivandiera! … mi-o rămas inima la uniforma ei… I! cînd aș fi de capu meu, pre legea me, m-aș face vivandieră. COLIVESCU: Florico! FLORICA: A! tot aici ești? COLIVESCU (oftînd): Tot, tot, păcatele mele, că nu mă lasă inima să mă depărtez de căsuța ta. FLORICA: Iar ai început ohtoicul cel de dragoste? Nu ți-i greu să-ți perzi vremea de flori de cuc!… mai bine te-ai duce să căști gura pe uliță, privind la soldați; și dacă ai fi om în toată mintea, în loc să umbli după cai verzi, te-ai face oștean de-a țării, ca să tragi cu pușca, iar nu să tragi clopote. COLIVESCU: Eu? FLORICA: D-apoi cum? eu? Ești coșcoge român, cît un butoi… ți-ar șidea de-o mie de ori mai bine cu mindir în spinare, decît cu antereu ist’ de lăutar. COLIVESCU: Oare?… dar… ian spune-mi, Florico, dacă ți-aș urma sfatu, mi-ai îndeplini și tu dom? FLORICA: Om videa atunci ce-a mai fi. (Zărind furca jos.) Iaca! ce furcă-i asta? Cine-o împrăștiet fuioru pin ogradă? COLIVESCU: Florin. FLORICA: El? și de ce? COLIVESCU: S-o schimbat flăcău! Nu mai e cum îl știi. FLORICA: Ce vrei să zici? COLIVESCU: Las’ că-i videa acuș. FLORICA: Ce-oi videa?… COLIVESCU: Îi videa, atîta-ți spun, îi videa. (Iese prin fund.) SCENA V [ modifică ] FLORICA: Vorbește în bobote pălămariul. Se vede că l-o amețit dragostea; aibă parte de ea, și ea de dînsu! (Stă pe gînduri.) Mare poznă și minune! De cînd am văzut vivandiera regimentului, nu-mi mai pot aduna gîndurile pe-acasă. Ce frumoase haine purta!… Am întrat în vorbă cu dînsa ș-am aflat că-i de-aici din tîrg și că vre să se lase de oaste, pentru ca să se mărite… Auzi treabă! să se facă iar mireancă, de unde era oșteancă?… Doamne! dacă eu nu m-aș lăsa odată cu capu. (Aria vivandierei) De-aș fi vivandieră Eu, până ce-aș muri, De-a țârii bandieră Cu fală m-aș umbri. Pe soare și pe ploaie Aș merge tot la rînd, Și-n dușmani, la războaie, M-aș răpezi cîntînd: Sună dobele, sună, Soldați, cu voie bună, Hai toți, într-un noroc, Să ne-aruncăm în foc. Ham, pataplam, plam, plam etc. (Ia țepoiul drept pușcă și face marș întrînd în căsuță.) SCENA VI [ modifică ] FLORIN (vine pe portiță, îmbrăcat ridicul cu surtuc verde, giletcă roșie, pantaloni galbini de nanchin, pălărie naltă cu mărginite strimte și guler de cămașă, care-i ascunde urechile. El poartă metanii și un ciubuc): Bonjur monsu… Iată-mă-s cu tot șartul boieresc!… M-o îmbrăcat giupînu Herșcu chiar de mondă, ca la Ieși. Se vede că mă prinde de minune, că se uită oamenii la mine ca la un comediant și m-arată pe uliți cu degitu. În sfîrșit, îs boier!… cu ciubucu meu, cu giretca me, cu surtuca me… Crișu eu! știu că am să mi-o scot în pele de-acu-nainte! (Cîntă aria de la scena III, jucînd astă-dată cu aer serios, voind să-și dea aer de boier.) Frunză verde lemn dubit; Iată că m-am boieriți Dă-i, cucoane, dă-i. Ș-am să mă așed, măi vere, Pe mîncare și pe bere. Dă-i, cucoane, dă-i. Să petrec cu lăutari Și să-nșel la fete mari. Dă-i, cucoane, dă-i. Să mă bag pintre lingăi Și să frig la nătărăi. Dă-i, cucoane, dă-i. SCENA VII [ modifică ] FLORIN, FLORICA (iese din cerdac) FLORICA: Ce văd? Florin? Ha, ha, ha, ha, ha! FLORIN: Cine chicotește cînd gioacă boieriu? FLORICA: Da ce-ai pățit, Florine, de te-ai schimosît așa? Ha, ha, ha! parcă ești Flaimuc ciubotariu. FLORIN (supărat): Ian ascultă, fa, ie-ți sama cum grăiești și cu cine grăiești… Auzi tu? FLORICA (viind în scenă): Iaca, mă! Nu cumva s-o boierit țopîrca? FLORIN: Țopîrcă ești tu, obraznico. Eu de azi înainte sînt boier, așa să știi. Cucoana Todosia mi-o lăsat mie averea ei. FLORICA: Cucoana te-o lăsat pe tine clironom? I! tare-mi pare bine, Florinaș dragă. (Se apropie veselă de Florin.) FLORIN (respingînd-o): Ce Florinaș dragă? Ce Florinaș? Da mai cucoane nu poți să-mi zici? FLORICA (rîzînd): Bată-te cucu, că poznaș mai ești! FLORIN: Și te poftesc, giupîneaso, să nu te hlizești așa dinaintea me, că doar nu sîntem de-o samă amîndoi. FLORICA: Ha, ha, ha… bine se mai priface a boier! (Îi dă un pumn.) FLORIN (mînios): Ian ascultă, fa, acuș o împlinești cu mine. FLORICA: Dec!… ce te-o apucat? FLORIN: Nu se cade să glumești cu mine, că ți-am mai spus-o o dată… nu sîntem de-o samă. FLORICA: Măi, cu tot dinadinsul grăiești? FLORIN: D-apoi cum?… Eu sînt cu stare, sînt boier, sînt stăpîn aici în casă, și tu ești o biată țărancă… Vezi că sîntem departe unu de altu, ca ceriu de pămînt. FLORICA (cu lacrimi in ochi): Așa?… pentru că ți-o dat Dumnezău cîteva parale, ai și uitat c-am fost crescuți împreună, că sîntem amîndoi niște bieți orfani culeși de stăpîna noastră? FLORIN: Eu nu știu ce-am fost, știu ce sînt. FLORICA: Ce ești? Vrei să-ți spun eu ce ești, Florine? Ești un nerecunoscători, un om fără nici un pic de suflet, dac-o putut banii să te schimbe astfeli într-o clipală. (Plînge.) Auzi? Nu mai sîntem de-o samă! eu, care i-am fost ca o soră și l-am iubit ca ochii din cap!… FLORIN (în parte): Mi-i milă de dînsa, dar n-am ce-i face; eu boier, ea țărancă… nu ne potrivim. FLORICA (plingind): Cine s-ar fi așteptat la una ca asta? Sărmana biata cucoană! unde-i să vadă ce blăstem și-o făcut cu banii, lăsînd în urmă-i sămînță de vrajbă… FLORIN (cu blîndețe): Ei taci, Florico, nu mai plînge, că nu te-oi lepăda eu pe drumuri… Dacă-i fi cuminte, te-oi lua fată-n casă la mine. FLORICA (zîmbind): Zău! FLORIN (cu un aer protector): Și dacă te-i purta cum se cade, te-oi mărita cu palamariu de la Sfîntu Onofrei. FLORICA: Ce face? să mă dai lui Colivescu? Da ai uitat că sîntem logodiți împreună și c-am făcut azi-dimineață prînzul logodnei? FLORIN: Așa este! d-apoi gîndește tu singură, Florico… eu acum nu mă iartă pojîjia să mă-nsor decît c-o fată de boier… și tu… FLORICA: Să iei pe alta? Ba să nu te-mpingă păcatu, că-ți scot ochii, auzi tu?… Îți scot ochii cei de boier perpelit. FLORIN (atins): Perpelit? eu?… Florico, pune-ți gard la gură, că, pe crucea me… FLORICA: Ce?… Ce mi-i face?… FLORIN: Ian te-oi lua frumos de spate și te-oi da afară. FLORICA: Tu, pe mine?… Că doar n-o agiuns o fată ca mine de rîsu curcanilor. FLORIN (furios): Curcan? eu?… Ieși de-aici, pe loc, nerușinato… obraznico… FLORICA: Vai! mînca-te-ar moliile, Flaimucule… Na… (Trage o palmă lui Florin.) FLORIN: Valeu! FLORICA: Na, țărancă… na, obraznică… A! mangositule, te-ai fudulit? Na, na, na… boieriule. (Îi dă pumni.) FLORIN: Șăzi binișor, fa… Valeu!… Nu te-atinge de boierie, fa! (Fuge pe după copac și scapă ciubucul din mînă.) FLORICA (rîdicînd ciubucul): Las’ să-ți măsor eu boieria pe spinare cu ciubucu ista… FLORIN: Ie sama, fa, să nu strici lichimbariu. (Arie din „Baba Hîrca”) (Împreună.) FLORICA Lega-s-ar dracii de tine, Nătăfleț făr’ de rușine. Am să sfărm cu ist ciubuc Capul tău cel prost de cuc. FLORIN Fa, Florico, da șezi bine, Șezi, nu te lega de mine; Că muierii [-i] este dat Să se teamă de barbat. SCENA VIII [ modifică ] FLORIN, FLORICA, COLIVESCU (îmbrăcat cu uniformă de muzicant recrut, aduce cu dînsul un trombon de cele mari) COLIVESCU (alergând): Florico, . Florico, veste bună! FLORICA: Ce veste? COLIVESCU: Bucură-te… M-am scris la paste, după cum ai dorit… Ian privește, m-am și îmbrăcat… așa-i că-mi șăde bine? (Se întoarce într-un picior.) FLORICA: N-ai fi de diochi… Da ulucu ist de aramă ce-i? COLIVESCU: Să vezi… d-nu căpitan o chitit c-aș fi bun de trîmbițaș și mi-o dat trîmbițoiu ista, ca să mă diprind a cînta la mojică…ian ascultă… (Suflă din trombon.) FLORICA (astupîndu-și urechile): Ho, că m-ai spăriet. COLIVESCU: Ei! acu nu mai ai ce zice, Florico… M-am lăsat de pălămărie și m-am dat la miliție de dragostea ta… mă. iei? FLORICA: Poate… (În parte.) Să-i viu de hac lui Florin: COLIVESCU: Poate? Ah! Florico… (Cîntă:) Pentru tine le fac toate, ș-apoi, tu zici numai: poate! FLORIN: Colivescule!… COLIVESCU: Taci, mă!… Florico… unde-i mai găsi așa bujor de trîmhițaș ca mine?… trupeș și cu pept de buhai? Ian ascultă… (Suflă iar din trombon) FLORIN: Destul! că ne rupi urechile. COLIVESCU: Taci, mă! Ei! Florico, spune: vrei, nu vrei? FLORICA: Apoi știu eu ce să fac?… o biată fată săracă ca mine… COLIVESCU: Tu; săracă?… Elei! da nu ți-am spus încă vestea cea bună? Nu știi cum s-o întors roata norocului? FLORICA: Nu! COLIVESCU: Ești bogată, Florico, bogată! FLORICA: Eu? FLORIN: Ea? COLIVESCU: Dan!… Iaca o hîrtie de la giudecătorie… mi-o dat-o ficioru protopopului ca să ți-o aduc. FLORICA: Ce hîrtie? COLIVESCU (deschide o coală de hârtie): O copie de pe testameatu cucoanei; Todosia, prin care te lasă pe tine clironoama averii sale. FLORICA (uimită): Pe mine? FLORIN: Pe dînsa? D-apoi eu? COLIVESCU: Tu, te spală pe buze despre avere! Pe tine te lasă argat Floricăi. FLORIN: Minciuni spui, hoțule, ca să înșăli pe Florica. COLIVESCU: Nu crezi? Hai la giudecătorie să afli adevăru! FLORIN: Hai! Auzi? argat? (Iese prin fund.) COLIVESCU: Florico, mă duc și vin îndată ca să batem mîna împreună… crede-mă, fa, nu scăpa chilipiriu de la mînă; așa pept! (Suflă tare în trombon și apoi iese.) SCENA IX [ modifică ] FLORICA: Eu bogată?… nu-mi vine-a crede o fericire așa de mare… bogată!… Care vra să zică, giupînu Florin nu se mai poate fuduli cu mine, și dacă s-o schimbat el în haine boierești, și eu pot să-mi pun rochie de cucoană… A! bădică Florine, ai zis că mă-i lua fată-n casă și că ți-i face milă și pomană să mă măriți cu altu?… Ei, lasă, moțpane, că ți-oi arăta eu fudulie… Mă duc să mă împodobesc cu straie de-a cucoanei Todosia… cînd m-a videa Florin, să-și scoată căciula dinaintea me… Haide, cucoană Florică, la tauletă… Ha, ha, ha, cucoană Florică… tare-mi pare deșanț!… cucoană Florică… Ha, ha, ha, ha… (întră în căsuță.) SCENA X [ modifică ] FLORIN (se întoarce abătut cu pălăria pe ochi): Am pățit-o… Cenușerii de la giudecătorie o rîs de mine cu hohot și m-o tiuit ca pe-un dulău cu tingirea-n coadă, cînd le-am cerut averea răposatei! Nu mai am nimică pe fața pămîntului!… Hoțu cel de pălămari m-o luat în trii parale, cînd m-o făcut să cred cai verzi pe păreți… I! de l-aș prinde la largu meu, ce colivă de sufletu bunicăi i-aș trage la ceafă… El îi pricina că m-am stricat cu Florica.. Ce-oi să mă fac de-acu, săracu de mine?… Florica-i mînioasă pe mine… ea-i cucoană în locul meu și are sa mă deie afară, s-agiung pe uliți, fără căpătâi. (Dîndu-și .pumni peste -pălărie.). Na, tontule! na, prostule! fudulie-ți trebuia ție? boierie-ți lipsa?..-, la grajdi, nătărăule… acolo ți-i locu… În podu șurii cu țăpoiu-n mînă, dar nu țu ciubuc! (Arie veche „Pom, pom eram eu, pom”) Pom, pom, pom eram eu, pom! Pom eram cu frunză lată, Pom, pom, pom Ș-am rămas neom. Prost, prost, prost am fost eu, prost! Căci prostia din născare Niciodată leac nu are. Prost, prost, prost, Un biet cap de prost. SCENA XI [ modifică ] FLORIN (după copac), FLORICA (îmbrăcată ridicul cu o rochie foarte umflată ți cu o capelă măre împănată, iese in cerdac, dîndu-ți vînt cu evantail) FLORICA (veselă): Tra, la la, tra, la, la, la. FLORIN: Aud glasul Floricăi. FLORICA (ieșind în cerdac): Tra, la, la, tra, la, la, la. FLORIN (în parte): I! ce bine-i șăde cu capelă! FLORICA (cu mîndrie, strigă): Loc, loc, faceți loc, mâi, că trece cucoana Florica, cucoana Florica… Ha, ha, ha… (Se coboară în scenă, se împedecă în poalele rochiei.) Na! că era să dau alivanta peste cap… Marlacofu îmi gioacă feste… mă tot bate peste glezne… Fie! că-i frumos— Ian privește. parcă-s umflată cu țevia; am talie de modă, cît o bute, ș-o oboroacă de capelă cu streșină… (Se primbla îngîmfată.) Vai de mine! Cine mă gîdilă la picioare?… Marlacofu? (Sare bătînd cu palma peste rochie.) Da șăzi binișor, blăstămatule! FLORIN (în parte): Are și malac? of! (Oftează.) FLORICA (își drege toaleta): Ia așa, să mă fac pupuică, cu fesfesele boierești, ca să nebunească flăcăii după mine. (Se primblă, imitînd mersul damelor.) (Arie din „Scara mîței”: „Ca să fii cucoană mare” ) Voi să fiu și eu cucoană Cu deschisuri sfranțuzești, Să fac proașcă, s-arunc zvoană. În feciorii boierești. Să port fîșnele Cu tinechele; Să port capele Cît un șopron; Să am corseturi Fără șireturi Și marafeturi Tot de bon ton. Dragă Florică! Ești frumușică, Ești marmuzică Plină de nuri; De-acum te ține S-amețești bine Pe cioclovine Și pe bonjuri. (Împreună.) Ha, ha, ha, ha. Ha, ha, ha, ha. FLORIN (cu mirare) Na, na, na, na, Na, na, na, na! FLORIN (scăpînd ciubucul jos): Tronc! FLORICA (zărind pe Florin, în parte): Aice-i hîtru. (Tare.) Ce este? Cine-i acolo? FLORIN (cu sfială): Eu! FLORICA: Care eu? FLORIN: Florin. FLORICA (mîndră): Ce vrei? FLORIN: Aș vre, dacă n-ar fi cu supărare, să rămîn argat la măria ta, Florico. FLORICA (atinsă): Florico?… Florico!… parc-aș fi de-o samă cu dînsu!… parc-am fi păscut bobocii amîndoi!… Da cucoană Florică nu poți să zici, giorlane? FLORIN: Ba pot, Florico! FLORICA: Bine. Și de-acu-nainte să-ți torci pe limbă cînd îi dischide gura ca să vorbești cu mine, auzi tu? FLORIN: Mi-oi toarce, cucoană! FLORICA: Iaca!… Da căciula de ce ți-o ții pe cap dinaintea me, năucule?… gios cușma! FLORIN (scoțîndu-și pălăria): Mă iartă, cucoană!… FLORICA: Fie, pentru astă-dată. Acu spune, ce vrei? FLORIN: Apoi, dacă s-ar putea, aș dori să rămîn aici la curte, că pe cînd trăia biata cucoana Todosia, stăpîna noastră… FLORICA: Ba stăpîna ta, nu a me. Mie mi-o fost mamă. FLORIN (buimăcindu-se): Așa vroiam să spun, stăpîna ta, nu a me… adică stăpîna me, nu a ta… FLORICA (rîzînd, în parte): S-o buimăcit… (Tare.) Vrei să întri în slujbă la mine? Fie! te primesc cu leafă de 50 de lei pe an, un suman și trii părechi de opinci. FLORIN: Suman și opinci? Apoi eu îs diprins cu straie de iste ciocoiești! FLORICA: Da de cînd te-ai diprins, măi badeo? De gioi păn’ mai apoi?… Mie-mi trebuie argat, nu ciocoi. FLORIN (oftînd): Bine, cucoană, oi purta și opinci, cinstită fața dumnitale. FLORICA: Să porți dar, că, după cum zicea răposata, opinca-i talpa țării; ea se lipește bine de pămîntu țării, iar nu ciubota nemțască, nici papucu grecesc. Hai, du-te sus de-mi adă un scaun ca să mă mai odihnesc! FLORIN: Îndată, Florico! FLORICA: Iar? FLORIN: Ba, ba nu… cucoană Florică. (întră în casă.) FLORICA: Ha, ha, ha… bietu Florin!… Nu mă pot stăpîni de rîs cînd mă uit la el… samănă cu o găină smulsă. FLORIN (aducînd un scaun): Iaca scaunu, cucoană! FLORICA (așezîndu-se pe scaun): Bine; aleargă acu de-mi adă un scăueș de pus sub picioare. FLORIN (alergînd): M-am dus. FLORICA: Am să-l obosăsc ca pe-un cal de poștă. FLORIN (vine iute): Iaca și scăueșul. (Îl așează sub picioarele Floricăi.) FLORICA: Așa! Du-te de-mi adă ș-o pernă să mi-o pun la șele, că-i pre tare scaunu. FLORIN: M-am dus! (Iese alergînd.) FLORICA: L-oi vindeca eu de boala fuduliei. FLORIN (aducînd o perină): Unde s-o așăd, cucoană? FLORICA: Cole, la spate. FLORIN (așezînd perina): Poftim. FLORICA: Încet, mă, că mă gîdili… bine… acu mergi de-mi adă dulceți. FLORIN: Alerg. (În parte.) Multe-i mai trebuie! (Iese.) FLORICA (răzimîndu-se pe perină): I! că bine-i în puf! te încălzește la șele și-ți aduce o sfîntă de lene… De asta poate unii oameni sînt așa de somnoroși… trăiesc cu pufușor. (I se rîdică malacoful.) Pei drace!… (Își drege rochia.) Poznașă modă… de nu-i lua sama, te dă de rușine. FLORIN (aduce o tabla cu dulceți și două pahare cu apă. El calcă cu sfială și se cumpănește cînd în dreapta cînd în stînga, de frică să nu verse tablaua): Iaca dulcețile, cucoană! FLORICA (în parte): Ian vezi-l cum se clatină… parcă-l bate vîntu. (Luînd dulceți.) Da nu te băga așa în sufletu meu, că doar n-ai să mă-nghiți… stăi cole… drept… și te diprinde a sluji cum se cade, că de m-oi mărita, poate să te ieu ficior în casă… FLORIN (mâhnit): Ai să te și măriți, Florică… cucoană Florică?… FLORICA (bînd apă): D-apoi cum? Să rămîn fată mare? FLORIN: Ba ferească sfîntu de-așa rușine!… FLORICA: Am să-mi ieu de bărbat un om de treabă, care să nu se sparie de bani, să nu-l farmece ochiu dracului, un suflet bun, recunoscători, fără fudulie, fără prostie… ca alții. FLORIN (scîncind, în parte): Adică ca mine… bate șăua… FLORICA (mai luînd dulceți): Da bune dulceți!… Pălămariu de la Sfîntu Onofrei îi băiet cu inimă, frumos, voinic, îi militar și moare de doru meu… (Bea.) FLORIN (scîncind): Pălămariu, frumos!… Pe Colivescu vrei să-l iei? FLORICA: Și ce-ți pasă ție? FLORIN (plîngînd cu bocit): Elei!… să nu faci una ca asta, Florico, că mă dau în fîntînă! FLORICA: Ce face? FLORIN: Fusese vorba să ne cununăm împreună; dar de vreme ce nu se mai poate, nu vreu să fii pălămăreasă, Florico… nu-ți dau voie. FLORICA (sculîndu-se): Tu?… Ian lipsești de-aici, păcătosule, și nu te mai scînci, că ești slut ca păcatu cînd te bocești. FLORIN (pune tablaua pe scaun): Ascultă, Florică! Am fost un ticălos mai dinioare… m-am purtat cu tine ca un mișăl și nu mai sînt vrednic nici să-ți sărut mîna… dar nici pot suferi ca să te faci Colivească. (Plînge.) Nu pot, da!… apoi dacă nu pot, nu poț! FLORICA (în parte): Sărmanu Florin! (Tare.) Și de ce nu poți, mă rog? FLORIN: Pentru că mi-ești dragă… na… și mă giur pe-o lege care-o am, că, de nu mă-i asculta, întru în păcat!… FLORICA: Mare-i lauda la casa omului! FLORIN: Nu glumesc, Florico… Mă giur, să mă duc pe lume, să nu mai auzi de mine cît îi trăi. FLORICA: Și ce-mi pasă mie de te-i duce?… doar nu sîntem de-o samă… Călătorie sprîncenată… FLORIN: Așa!…. Apoi să dai samă, fa, de ce s-a întîmpla. (Desperat.) Merg să mă scriu la oaste, ca să mă duc la bătălie… să mor de mîna dușmanului… În ciuda ta… FLORICA (în parte, îngrijită): Ce zice? FLORIN: Și cît pentru pălămariu, am să-l îngrop de viu în trîmbițoiu cel gros. (Se răpede spre portița din fund și se lovește de Colivescu, care întră.) SCENA XII [ modifică ] FLORIN, FLORICA, COLIVESCU COLIVESCU: Ho, mă! FLORIN: Tu ești?… Na! (Îi dă un pumn.) COLIVESCU: Valeu! Nu da, mă! FLORIN: Și mai na!… COLIVESCU: Măi, șăzi binișor că scot satîru și te hă… hăcuiesc! FLORIN: Satîru?… Na satin.. (Îi mai dă un pumn și apoi iese alergînd.) FLORICA: Florine!… COLIVESCU: Ian mai dă unu, fricosule, ș-apoi să vezi… o fugit mișălu. FLORICA (la portiță): Florine!… COLIVESCU: Bre!… da ce l-o apucat de cărăbănește cu pumnii în oameni? Nu cumva l-o mușcat vro cucoană chiftiriță? FLORICA: Ba l-o pișcat zulia de inimă, sărmanu! COLIVESCU (zîmbind cu mulțămire): Dacă-i zulia, îl iert. Bietu flăcău! îi zuliar de norocu meu… o și aflat c-o să ne cununăm împreună, Florico, și asta-l roade! FLORICA (în parte): L-am pre întrecut cu didiochiu și mă tem să nu-și facă samă… COLIVESCU: Vezi că el te iubea de miilt, Florică, și-i mergea gîndu la măritiș… Vorba ceea: Vre broscoiu să se lipească de floare. FLORICA (în parte, fără să-l asculte): Cum aș face să-l aduc înapoi… unde să-l găsăsc? COLIVESCU: Dar să-l lăsăm dracului pomană… Am vinit, Florico, să-.ți spun, că poimîne pleacă regimentu și că-i vreme să ne cununăm. FLORICA (în parte, tristă): Sărmanu Florin! (Aria horei) COLIVESCU Frunză verde rozmarin! FLORICA (în parte) Sărmanul Florin! COLIVESCU Sufletu-mi varsă venin, FLORICA Sărmanul Florin! COLIVESCU Fie-ți milă de-al meu chin! FLORICA Sărmanul Florin! COLIVESCU Că-s un biet băiet străin. FLORICA Sărmanul Florin! COLIVESCU Florico, floare de crin… FLORICA Sărmanul Florin! COLIVESCU Pentru tine-amar suspin! FLORICA Sărmanul Florini COLIVESCU Ah! eu ție mă închin; FLORICA Sărmanul Florin! COLIVESCU Dă-mi mîna și zi: Amin! FLORICA Sărmanul Florin! COLIVESCU: Aud? FLORICA (în parte): Nu mai pot sta locului. Mă duc în tîrg după el… COLIVESCU: Aud? FLORICA: Așteaptă-mă aici, , că viu îndată să-ți dau răspuns… (Iese prin fund alergînd.) COLIVESCU: Da unde te duci?… Încotro?… Haid’! o zburat rîndunica… mi-o zis s-o aștept cu răspunsu… halal de .tine, Colivescule!… ți se clocește norocu și are să scoată pui… Oi să capăt o nevăstuică frumușică și cu avere… Ce de mai colivi… iaca… vreu să zic, ce de mai bencheturi… de-acu-nainte!… Asta-i casa Floricăi… ian s-o cercetez puțin pe dinîntru, că ea o să-mi fie cuibu. (Întră în casă cîntînd fără acompanement de muzică.) Fost-am fost un clopotar Ș-am mai fost și pălămar; Dar acum sînt militar Ș-am s-ajung și ghenerar. SCENA XIII [ modifică ] FLORIN (în uniformă de vînători, întră prin fund): Iaca și eu!, .. M-am scris la oaste ș-am intrat la vînători, ca să-mi alung aleanu… Unde-i Florica? Am venit să-mi ieu ziua bună de la dînsa, păn-a nu pleca cu regimentu… oi să merg tocmai… hăt… la București… să mi se peardă urma… Las’, Florico, că mă-i plînge tu în lipsa me… .te-a mînca el doru de Florinaș, și Florinaș unde? Nu-i!… s-o dus peste nouă mări și țări… pe unde-o cu trierat Alexandru Machedon. (Arie nouă) Sînt vînător! Copil de munte, Ostaș de frunte Învingător! (Imitînd cleronul.) Tra, ra, ra, ra, tra, ra, ra, ra, Țara mea scumpă voi . apăra. Tra, ra, ra, ra. Sînt vînător! La căprioare Glăsuitoare Am să dau zor. Tra, ra, ra, ra, tra ra, ra, ra; Copile mîndre voi săruta. Tra ra, ra, ra. Sînt vînător! De-acuma vie Pe Românie Orișice nor; Tra ra, ra, ra, tra ra, ra, ra; Norul de dușmani voi alunga. Tra ra, ra, ra. SCENA XIV [ modifică ] FLORIN, COLIVESCU (iese din casă cu o sticlă de vin la gură) COLIVESCU: Înghite-Agachi!… (Bea.) FLORIN: Iaca pălămariu! dracu mi l-o scos în cale. COLIVESCU (coborînd în scenă): Halal de gospodărie bună… Încă o dușcă, băiete. (Voiește să mai bea.) FLORIN (smuncindu-i sticla): Ian mai stăi, badeo, că ai treabă cu mine. (Bea.) COLIVESCU: Ce? iar tu?… Ce vrei, măi, cu mine? FLORIN: Ai să-mi dai samă de pehlivăniile tale, șonțîtule. COLIVESCU (îngrijit): Care pehlivănii, nebunule? FLORIN: A! ți-ai bătut gioc de mine?… A! pușchiule, m-ai făcut să cred că-s clironom?… Ai cercat să mă strici cu Florica, pentru ca să tragi cenușa pe turta ta? (Scoate sabia.) COLIVESCU (cu frică, bîiguind): Ce tur-tur-turtă? FLORIN: Apără-te! sfrijîtule, c-am să-mi răzbun… să te tai bucățele, bucățele ca pe-o ciupercă… COLIVESCU (spăriet): Ciu-per-per-percă? FLORIN (răpezindu-se): Scoate-ți sabia, oblojîtule, că întru-n păcat!… COLIVESCU (apărîndu-se cu trombonul): Măi, nu face pozna… măi, vină-ți în fire… (Fuge primpregiurul copacului, alungat de Florin.) FLORIN: Ba nu, hemesitule, am să te-nvăț eu a umbla cu satana-n sîn! COLIVESCU: Sfinte Onofrei! scapă-mă… FLORIN: Te-oi învăța eu să umbli după Florica… COLIVESCU: Da ascultă, Florinașule… FLORIN: N-ascult nimic… Te lepezi de satana? COLIVESCU: Mă lepăd! FLORIN: Te lași de Florica? COLIVESCU: Ce face? FLORIN: Te lași de Florica? COLIVESCU: Ba nici gîndesc! FLORIN: Ei! apoi, mori de mîna me, păcătosule!… (Luptă între sabia lui Florin și trombonul lui Colivescu.) SCENA XV [ modifică ] FLORIN, COLIVESCU (luptîndu-se). FLORICA (în uniformă de vivandieri se arată la portiță) FLORICA: Ram, pa, ta, plan, pa, ta, plan… etc. FLORIN, COLIVESCU: Ce văd? Florica, vivandieră? (Încremeniți.) FLORICA: Vivat! M-am făcut vivandieră, ca să urmez regimentu în care ai întrat tu, Florine! FLORIN: Zău?… (Cu dragoste.) Ah! Florico!… ești un bujor de fată!… Dar cum ai aflat?… FLORICA: Cînd ai fugit de-aici mînios și deznădăjduit, m-am luat după tine ca să te cat pin tîrg… și te-am zărit ieșind din casa căpitanului cu uniformă de vînător… atunci am înțăles tot… și făr-a mai sta la gînduri, m-am dus degrabă de m-am alcătuit cu vivandiera ca să-i ieu locu. Ea rămîne aici și mi-o vîndut uniforma sa… așă-i că mă prinde bine? FLORIN: Parcă ești Ileana Cosînzana… COLIVESCU: Cea din poveste, cu păru de aur… FLORIN: Care vra să zică, plecăm împreună de-aici? FLORICA: Împreună! c-așa o lăsat cucoana Todosia cu limbă de moarte… să nu ne dispărțim niciodată. FLORIN: Apoi ca să nu ne dispărțim… Florico… trebuie mai întîi să fim cununați… ce zici, Florico?… vrei să uiți că ți-am greșit? FLORICA (dîndu-i mina): Uit tot… și noroc să deie Dumnezău I… mîni ne-a cununa căpitanu. COLIVESCU: Iaca!… d-apoi eu?… d-apoi eu cum rămîn? FLORICA: D-ta, dacă vrei, te răscumpăr eu de la oaste, ca să tot pălămărești cît îi trăi. COLIVESCU: Ba, foarte-ți mulțămesc! M-am făcut militari… militari rămîn, pentru ca să trăim tustrii la un loc, ca niște frați buni. Vreți? FLORIN, FLORICA: (dîndu-i mîna): Vrem din toată inima. COLIVESCU: Ura! să trăiască Florica!… FLORICA: Ba mai bine să strigăm: Vivat! să trăiască oastea română! TOȚI (cu entuziasm): Vivat! (Arie „Pasăre galbenă-n cioc”) FLORICA Bravi ostași de-ai României, Vivat țara me! Floare mîndr-a vitejiei. Vivat țara me! Ne vom duce la război, Unul chiar în contra doi. Vivat, mîndră ca o ste, Vivat țara me! TOȚI Ne vom duce la război, Unul chiar în contra doi. Vivat, mîndră ca o ste, Vivat țara me! FLORIN (ia în brațe pe Florica, o sărută și o pune în picioare pe scaun, strigînd): Vivat puica me! FLORICA Românași voinici de frunte, Vivat țara me! Ne vom face punte, munte. Vivat țara me! Ș-om striga murind în foc: Rămîi, țară, cu noroc! Vivat, mîndră ca o ste, Vivat țara me! TOȚI Ș-om striga murind în foc: Rămîi, țară, cu noroci Vivat, mîndră ca o ste, Vivat țara me! (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSOANE 2 SCENA I 3 SCENA II 4 SCENA III 5 SCENA IV 6 SCENA V 7 SCENA VI 8 SCENA VII 9 SCENA VIII 10 SCENA IX 11 SCENA X 12 SCENA XI 13 SCENA XII 14 SCENA XIII 15 SCENA XIV 16 SCENA XV 17 SCENA XVI 18 SCENA XVII 19 SCENA XVIII 20 SCENA XIX 21 SCENA XX PERSOANE [ modifică ] MAMA BALAȘA, jupîneasă bătrînă cu fes alb, testemel, paftale etc. CUCONUL MATACHI NALBĂ, proprietar ADELA, fiica lui Nalbă RADU, inginer topograf CUCOANA CALIOPI, văduvă KIR MANOLE, arendaș MANOLACHI, fiul său IOANA, fată în casă SAVA, tînăr țigan Scena se petrece în Moldova, la o moșie pe malul Siretului, în anul 1868. Teatral reprezintă un salon de țară, simplu mobilat. Trei uși în fund, în stînga și în dreapta; o fereastă în fund; o canape în stînga și alta în dreapta, pe planul întîi. SCENA I [ modifică ] IOANA (șede la pămînt răzimată de canapeua din stînga și coase la gherghef): Arde-mă, frige-mă, Pe-un cărbune pune-mă; De mă-i pune pe-un cărbune Ibovnicul nu ți-oi spune… Ardă-l focu gherghef și pe cine m-o pus să cos la el! Cît îi ziulica de mare șăd cu trupu ghemuit și cu picioarele zgîrcite… Mi-am ciuruit degitile cu acu… Na!… iar s-o rupt ața!… Unde-i giupîneasa Bălașa să-nceapă iar a bodogăni… (Imitînd pe Balașa.) Bată-te-ar gardu, coțofană. Numai la zbănțuituri ți-i gîndu… ghidi, ghidi, pupăză bălțată. (Caută să bage alt fir de ață în urechile acului.) Ba că chiar!… zbănțuituri cu gherghefu… dacă se potrivește… (Cîntă încet): Arde-mă, frige-mă … etc. SCENA II [ modifică ] IOANA, SAVA (ivindu-se în fund) SAVA: Fa, Ioană! IOANA: Ce-i, Savo? SAVA: Singură ești? IOANA: Ca un cuc. SAVA (întrînd): Unde-i giupîneasa Bălașa? IOANA: Dracu o știe… A fi umblînd ca o strigoaică pe la cămară, pe la bucătărie, pe la spălătorie, pe la grajdi, pin podu casii, pin fundu pivniții, tot țipînd și ocărind, și pălmuind, după cum i-i obiceiu. SAVA: Mare neastîmpărată-i, bat-o pîrdalnicu! Ne face zile fripte. IOANA: De și-ar frînge picioru sau vro mînă… SAVA: Sau mai bine gîtu… IOANA: Știu că i-aș plînge de milă. SAVA: I! mămulica me! Cînd te-ar auzi sfîntu, bine ne-ar merge nouă, fa hăi. IOANA: Cred și eu. SAVA: Am rămînea de capu nostru ș-am giuca drăgaica pin curte… Ian așa! (Joacă țigănește.) Somaikires mo, beșau, Zarzavela Kirostau. Ohto, pende, dabulică, Dragul tetii dănciulică. IOANA: Taci, măi, că doarme boieriu. SAVA (oprindu-se spăriet): Aoleu!… IOANA: Ian ascultă! SAVA: Ce? (Merge de pune urechea la ușa din stînga.) Bine zici, hîrîie boieriu ca zăvodu cel din lanțuh; doarme dus pe lumea somnului. Nu-l mai trezește de-acu nici toaca din iad… (Vine lîngă Ioana.) Adevărat îi, fa, că boieriu vre să se-nsoare din nou? IOANA: Așa am auzit. Cică i-o trăsnit ca să ieie pe cucoana Caliopi, vecina moșiei. SAVA: Cum, păcatele mele ș-ale tale? la bătrînețe îi mai zburdă? Și ce zice giupîneasa Bălașa? IOANA: Giupîneasa îi discîntă de strechie. SAVA: Dar duduca? IOANA: Duduca-i blîndă ca o mieoriță… Nu zice nimică. SAVA: Ce-i drept. Dumnezău să-i înflorească zilele! îi bună de pus pe rană. Tot ea ne scapă de năcaz și de bătăile giupînesei… Mai dăunăzi îi abătusă strigoaicei ca să-mi puie coarne de fer, ca pe vremea veche… De nu era duduca ca să mă apere, pățam rușinea. IOANA (rîzînd): Păcat, că bine ți-ar fi prins coarnele. SAVA: Iaca! rîzi?… Așa ți-i povestea?… Ei! las’ că te-oi face eu să rîzi păn-îi plînge. IOANA: Cum asta? SAVA (gîdilind pe Ioana): Ian așa. IOANA (rîzînd): Dă-mi pace, nu mă gîdili. SAVA: Ba nu… IOANA: Șăzi binișor, nebunule, că, zău, te-mpung cu acu. SAVA: Măcar și cu sula să dai. IOANA: Na, blăstămatule! (îl împunge.) SAVA: Aoleu! M-ai ucis! IOANA: Satură-te de gîdilit fetele. SAVA: Să mă satur?… Na! (Sărută pe Ioana.) IOANA (apărîndu-se): Elei! bădică… ce faci? (Balașa se ivește la ușa din dreapta și-i vede.) SCENA III [ modifică ] IOANA, SAVA, BALAȘA (cu o mătură în mînă) BALAȘA: Cine se hîrjonește aici?… Iaca bălaurii… (Se apropie pe furiș și lovește pe Sava cu mătura.) Na hîrjoană, bălțatule! SAVA: Aoleu! BALAȘA: A! tălhariule, vii sus de stinghirești fata de la gherghef? Na, na, spurcatule! SAVA: Aoleu! aoleu! (Fuge prin fund.) BALAȘA: Taci, baragladină, că trezești boieriu. Stăi pe loc, stăi! (îl alungă.) SAVA (în parte, ieșind)-. Calu dracului! BALAȘA: Las’ că mi-i încăpea tu-n mînă, cioroiule! (Ioanei.) Și tu, spanchie, cum de te hlizești cu țiganii din curte, ha? IOANA (cu frică): Giupîneasă… BALAȘA: Ce-ai zis? Cum ai cîrîit? IOANA: N-am zis nimică, giupîneasă. BALAȘA (examinînd ghergheful): Ian privește, lucru-i aista? Vai! umfla-te-ar rusaliile!… Ce-ai zis? IOANA: Nimică. BALAȘA: Să nu-ți aud clanțu… Hai, lasă gherghefu și mergi de freacă boieriu pe picioare. IOANA: D-apoi boieriu doarme. BALAȘA: Dacă doarme, du-te de-l apără de muște cu apărătoarea cea de păun… Hait’… cară-te de-aici, și doar l-îi gîdili pe la nas cu penele, c-apoi atîta-ți trebuie. IOANA (în parte, ieșind prin stînga): Of! îmi vine să ieu lumea-n cap! SCENA IV [ modifică ] BALAȘA: Un păcat cu niște țigani! de nu s-ar teme de sfîntu Neculai cel din cui, ar da foc casii. Noroc că-s eu pe-aici, căci bietu cuconu Matachi, deși se crede iute ca muștariu, bine l-o poreclit cine i-o zis Nalbă… Îi bun de fert în oală și de făcut oblojele cu dînsu; n-are vlagă-n el nici de-o lițcaie… De-aceea l-o scos din minte gaița cea de cucoana Caliopi cu ohtoicurile sale de la fteatru. Auzi ghiuju! În loc să-și bată capu ca să mărite pe duduca, el umblă să se-nsoare. Să se-nsoare, cînd îi bătut de brumă ca un zbîrciog. Poftim! ca și cînd eu, Bălașa, la vrîsta me, aș face cu ochiu logofeților… s-ar prinde ca nuca-n părete și m-ar rîde și cioarăle de pe gard… Nu zic… am fost și eu cînd am fost; dar acum, privește, parcă-s un testemel vechi și clătit în leșie clocotită. Pe cînd rușii cei cu coadă, Pentru inimi aveam nadă, Nuri, taclituri, fesfesele; Ș-acum am numai zbîrcele. Eram lloare trandafir Și-am ajuns frunză de știr; Eram dragă la oricine, Iar acum fug toți de mine. Înainte m-alintam Și pe tineri încîntam; Iar acum nu-i mai încînt, Ci de friguri îi descînt. Ah! amar, amar de viață! Fost-am foc ș-acum sînt gheață, Fost-am mîndră, cînd am fost; Ș-am ajuns un lucru prost! Apoi dă! ce să faci? Vremea vremuiește, floarea se pîrlește. Așa-i lumea, bat-o s-o bată!… (Își șterge ochii și-și suflă nasul tare.) SCENA V [ modifică ] BALAȘA, ADELA (viind din dreapta) ADELA: Mamă Balașă!… BALAȘA (cu dragoste): Ce este, Adeluța mamii? ADELA: Am zărit de la fereastă vro două trăsuri coborînd dealul spre sat. BALAȘA: Or fi niscaiva musafiri… poate chiar vecinii moșiei matale. ADELA: Of! de n-ar mai fi iar kir Manole cu fiiul său cel nesuferit! BALAȘA: Și cu gaița cea de cucoana Caliopi, care m-o asurzit cu miorlăiturile sale nemțăști. Bat-o concina!… mare străchietă-i. ADELA: Și pretențioasă. BALAȘA: Așa; are niște apucături de stăpînă, care mă strîng de gît; ea poroncește aici, cînd vine, ca în casa ei. Ba încă în luna trecută nu-i trăsnise prin cap să mă puie să-i gioc parola? Atunci s-agiungă!… Am giucat, cînd am giucat, și parola, și cordeua, și… dar acu am alte de făcut, am de căutat de gospodărie, ca o giupîneasa bătrînă ce sînt. ADELA: Și de alintat pe mine; nu-i așa, mămucă? BALAȘA: Și de alintat pe mătăluță, sufletu mamii, că eu te-am înfășat, eu te-am legănat, eu te-am hărăcsit de spasmuri, eu te-am discîntat di diochi, eu te-am crescut la sînu meu de-ai răsărit ca un crinișor… Încît băieții, cînd te văd, rămîn cu ochii holbați ca niște buhai de baltă. (Se pune pe canape și ia pe Adela pe genunchi.) Apoi dă!… Cum nu li s-or aprinde călcăile, bieții flăcăi, că asta-i viorica mă-sii, împărăteasa lumii. Ce face? Nu ești împărăteasă? Ian să-ndrăznească cineva să zică ba, că-l opăresc. ADELA (rîzînd): Nu mă sui, mămucă, tocmai în naltul cerului, c-or fugi de mine toți tinerii. BALAȘA: Or fugi?… pentru ce? ADELA: De frică să nu-și frîngă gîtul, cînd or cerca s-ajungă pănă la mine. BALAȘA: Și ți-ar părea rău, puișorule? ADELA (zîmbind): Gîci, mămucă. BALAȘA: Am gîcit… Ți-o căzut tronc la inimă vrun pușchi din Ieși. ADELA (coborînd ochii): Ba… nu… BALAȘA: Ba nu? (O sărută.) Îngerașu mamii! Ian spune drept: tînăr îi? frumos îi? bogat îi? boier mare-i? nalt îi? subțire-i? are musteață răsucită? spune, drăgulică, nu-mi ascunde nimică… De-a fi cum îl chitesc eu și de ți-a fi drag matale, sînt în stare să ți-l aduc din fundul lumii, călare pe prăjină. ADELA (sărutînd pe Balașa): Scumpă mămucă! BALAȘA: Ți-i drag, ha? ADELA (ascunzîndu-și obrazul în sînul Balașei): Nu știu… BALAȘA: Știu eu… Și cînd, și cum, și unde l-ai cunoscut? ADELA: Acum două luni, știi, cînd am căzut bolnavă de lungoare la Iași, la mătușa me. BALAȘA: Îmi aduc aminte, păcatele mele; cît pe ce o fost să nebunesc, cînd am aflat că te-ai găsit în primejdie de moarte. (Înduioșîndu-se.) Să moară turturica mă-sii? Mai bine m-ar fi rîdicat pe mine Dumnezău… tot îs o biată babă… Mi-am trăit traiu, mi-am mîncat mălaiu… Ce-mi rămîne?… De azi pănă mîni… (Își suflă nasul.) Ei, și? nu-ți uita cuvințelu. ADELA: În timpul periodului celui mai dureros a boalei, pe cînd nu mai aveam conștiință de nimic pe lume, m-a vegheat zi și noapte un tînăr… BALAȘA: Doftor? ADELA: Ba nu… un tînăr inginer topograf. BALAȘA: Potograf!… Cum asta? ADELA: Ca amic din copilărie a vărului meu, el venea în toate zilele în casa mătușei mele, unde mă aflam. BALAȘA (în parte): Înțăleg. ADELA: Și din ora ce m-am îmbolnăvit, el n-a voit să se dezlipească de lîngă patul în care sufeream. Ah! mămucă, cu ce îngrijire m-a căutat! cu cîtă răbdare, cu cîtă iubire frățească a petrecut zile întregi la capul meu, fără a închide ochii! De-aș trăi o sută de ani, nu voi uita că-i sînt datoare cu viața. BALAȘA: Bun suflet de potograf! ADELA Precum veghează o mamă bună Lîngă copilul ce-i adormit. Astfel cu mine stînd împreună, De gheara morții el m-a ferit! Prin vălul negru de suferire Ca pe un înger îl zăream eu, Și de atunce dulcea-i privire Ades îngînă sufletul meu. BALAȘA: Înțăleg, înțăleg… ți-i drag îngeru; îl vezi prin vis… el îți face iții. Apoi dă!… tinereța… inima…. Așa sîntem noi, partea femeiască… slabe de.oțele… Și cum îl cheamă pe îngeru cel potograf? ADELA: Radu. BALAȘA: Radu?… frumușel nume… Și unde-i el acu? ADELA (tristă): Nu știu, mămucă… De cînd m-am întors aici la moșia tatălui meu, n-am mai avut nici o știre despre dînsul. BALAȘA: Nu te măhni, puișorule, că-ți spune mă tușa-ndată unde se află Fătu-Frumos. Am să-ți trag în cărți. (Scoate o păreche de cărți din sîn.) ADELA (veselă): Ian să videm ce-or spune cărțile. BALAȘA: Ele-s gura adivărului… stăi să le menesc. (Amestecă cărțile, apoi le apropie de gură și zice:) „32 de cărți, bine știți, bine gîciți, bine să ieșiți. Cum o știut cel ce v-o zugrăvit în roș, în negru, în albastru, așa și voi să-mi spuneți cu dreptu ; dac-a fi să fie bucurie și cununie, să cadă drum în drum, dar în dar, inimă-n inimă; iar de nu și nu, să vă sufle vîntu, să vă-nghită pămîntu.” (Pune cărțile pe canape.) Acu taie cărțile, du ducă. (Adela taie cărțile; Balașa așează cărțile.) BALAȘA Riga de caro, ia seama, Cade tocmai lingă dama! Trei ochi, drum! și mai la vale Asul, casa dumnitale. Lîngă as, privește, vine Un valet de roș… pre bine! Apoi șepte… bucurie; Apoi zece… cununie. ADELA: Cununie? BALAȘA: Cununie!… Noroc să deie Dumnezeu. ADELA: Elei! mamă Balașă, zici c-are să vie? BALAȘA (arătînd cărțile): Iată-l cole… Iaca, îl văd viind ca vîntu și ca gîndu… Na! ian ascultă. (Se aud afară pocnete de surugii.) ADELA: Se aude o poștă. BALAȘA: El a fi… potografu! ADELA: Vai de mine! Cum mi se bate inima! BALAȘA (strîngîndu-și cărțile): Nu fi copilă, Adeluță. Mergi în odaia matale de te mai liniștește, că l-oi primi eu cum se cade. Fugi iute! ADELA (pe pragul ușii): Mamă Balașă, n-ar fi mai bine să șed cu d-ta? BALAȘA: Nu, drăguță, să nu-i dăm obraz… Las’ pe mătușa, că știe ea ce face… Mergi. (Adela iese prin dreapta.) BALAȘA: Să te văd, Bălașo… acu-i acu… Ian să-mi mai dreg fiongu de la testemel. SCENA VI [ modifică ] BALAȘA, MANOLE (întră prin fund) MANOLE: Bine-am găsit, giupîneasă. BALAȘA: Piei, drace!… Da de unde-ai ieșit deodată popîc, kir Manoli? Așteptam pe riga de caro, și-mi iesă cel de ghindă. MANOLE: Ce ghindă? ce vrei să zici? BALAȘA: Nimică… Te-ntreb de unde vii? MANOLE: Vin de la moșie de la Bursuceni, cu fiiul meu Manolachi, ca să facem vizită lui cuconu Matachi. Ce face cuconu Matachi? BALAȘA: Doarme. (În parte.) Cum dracu de m-o înșălat cărțile? MANOLE: Doarme!… rău face. Somnu lung îi damlagiu. Am cunoscut un băcal, pe kir Sfetcu, la 1834, ba mă-nșăl… la 1835… Ce zic eu?… la 1830… adică nu știu bine; mi se pare însă că era pe la 1835. În sfîrșit, fie: Am cunoscut la 1834… asta… la 1835, .. BALAȘA: Iar te-ai încurcat în socotele, după obicei? MANOLE: Nu-nțăleg, soro, ce-am pățit de vro 20 de ani încoaci, sînt cam uitit. BALAȘA: Tinereța… Dar unde-o rămas cuconașu d-tale, Manolachi? MANOLE: Manolachi? de Manolachi mă-ntrebi?… s-o oprit lîngă iaz ca să-mpuște niște rățe. Îi un vînător… groaznic… Almintere un copil blînd și nevinovat ca o fată mare. Ai crede, giupîneasă… că la vrîsta lui… (Voiește să-i vorbească tainic la ureche.) BALAȘA (depărtîndu-se de Manole): Parcă s-o trezit boieriu. (Ascultă la ușa din stînga.) MANOLE: De-aceea am hotărît să-l însor, și-ți mărturisesc că mi-am pus ochiu pe duduca Adela. Ce zici d-ta, giupîneasă? BALAȘA: Adela?… șterge-te pe buze, kir Manoli. MANOLE: Pentru ce? BALAȘA: Adeluța nu-i de obrazu d-voastră… adică să nu bănuiești. MANOLE: Iaca! Nu cumva-i cu ste-n frunte? BALAȘA: Ba cu ste, așa să știi… Eu am crescut-o, eu am hărăcsit-o, eu am înflorit-o ca pe-o garofiță; ei îi trebuie alt soi de bărbat, nu ca de-alde… MANOLE: Ce ca de-alde?… Și eu l-am crescut pe Manolachi ca pe-o… cum ai zis? care floare? BALAȘA: Ba că chiar, l-ai crescut cu țiganii. MANOLE: Ei! Ș-apoi? ce-o ieșit de-acolo? BALAȘA: O ieșit un obraznic și altă nimică. MANOLE: Na… Pricep acu de ce ești supărată pe el… pentru că ți-o împușcat motanu cel alb?… Apoi dă… Îl zgîriese pe nas. BALAȘA: Păcat că nu i l-o frînt de tot. MANOLE: Mare pagubă! un motan!… dacă-mi aduc aminte… pe vremea rușilor, la 1828, am avut în gazdă un ofițeri de cazaci… La ‚28 o întrat moscalii?… ba la ‚29… dar, la ‚29… Așa, cum îți spuneam, giupîneasă, la 1828… asta… la 1829… BALAȘA: Iar te-ai încurcat. MANOLE: Ba nicidecum. N-o întrat Prozoroțki la una-mie-opt-sute… BALAȘA: Doisprezăce. MANOLE: Cum?… la 1812. BALAȘA: Tocmai, rușii cei cu coadă. MANOLE: Ba fără coadă… BALAȘA: Ba cu coadă. Adă-ți bine aminte. MANOLE: Ian să videm, ian să videm. Eu am împlinit 50 de ani la Sfîntu Ilie. De la 1812 pănă azi sînt 56 de ani aproape… Care vra să zică, aș fi venit pe lume cu 6 ani înaintea nașterii mele? Mare minune! BALAȘA: Mai așa… Acum ai nimerit. MANOLE: Însă… dă-mi voie; dacă m-am născut la una mie ș-atîta… (Stă pe gînduri.) BALAȘA: Ce-ți mai bați capu degeaba, omule? Vrei să știi curat de cîți ani ești? MANOLE: De cîți? BALAȘA: De 68. MANOLE: 68! Cum, Doamne, iartă-mă! BALAȘA: 56 și cu 12, cît fac?… taman 68. Dacă nu mă crezi, cată-te-n gură. MANOLE (intrigat): Să fiu oare așa de bătrîn? (Numără pe degete.) BALAȘA (în parte): Ian privește socru pentru Adela. Ama! cap de cuc. SCENA VII [ modifică ] BALAȘA, MANOLE, MANOLACHI MANOLACHI (întră prin fund, spăriet): Băbăiță, băbăiță… MANOLE: Ce este, copile? BALAȘA (în parte): Auzi, copil… Coșcoge nagîț! MANOLACHI: Iaca și Baba-Cloanța!… Ce faci, Cloanțo? BALAȘA: Ce să fac, gogu mamii… te privesc și rîd. MANOLACHI (mînios): De mine? MANOLE: Ian lasă, bobocu tatii, nu te mai aprinde… destul de aburit ai vinit de-afară… MANOLACHI: M-am sfădit cu un domnișor, colo în capătul grădinii. MANOLE: Un domnișor? Cine să fie, și ce făcea acolo? MANOLACHI: Zugrăvea nu știu ce cu plumbul pe hîrtie. Mă luasăm după o turturică cît cole, cît cole! Cînd să trag în ea, mă trezăsc cu domnișoru cela în dreptul puștii; îi strig să se deie-ntr-o parte, el începe a rîde ; eu mă mîniu, el mă numește păstîrnac și mă amenință că mi-a rupe urechile. Atunci m-am făcut foc ș-am alergat în casă, băbăiță. Ian așa. BALAȘA: Viteazu mamii! Să giuri că se trage din Ciubăr-Vodă, care l-o mîncat guzganii. MANOLACHI (furios): Ciubăr-Vodă? MANOLE (intrigat): Ciubăr-Vodă! SCENA VIII [ modifică ] Cei denainte, IOANA IOANA: Giupîneasă, s-o trezit boieriu. BALAȘA: S-o trezit? Duceți degrabă dulceți și cafe. (Iese prin fund, strigînd:) Savo, Savo, adă apă proaspătă de la șipot. Savo, da unde te-ai ascuns, bălaure? MANOLE: Cuconu Matachi îi în etac? Ioana (arătînd în stînga): Aici. MANOLE: Mă duc să-i zic ziua bună. Manolachi, vin cu mine să săruți mîna lui cuconu Matachi. (Întră în odaia din stînga.) MANOLACHI: Iaca viu, băbăiță. (Merge pănă la ușa din stînga după tatăl său, apoi se întoarce răpide și apucă pe Ioana de mînă.) SCENA IX [ modifică ] MANOLACHI, IOANA MANOLACHI: Fa, ian mai stăi. IOANA: Da dă-mi pace, cuconașule, ce te tot legi de mine cînd mă vezi? MANOLACHI: Îmi placi, fa, ș-am hotărît să te fur de-aici, ca să te duc cu mine la București. IOANA: Tocmai la București? MANOLACHI: Tocmai!… Tată-meu mă crede tot în fașe și mă ține de-aproape ca pe-o fată mare. M-am săturat de țară, m-am săturat de casa părintească, și mi-am pus în gînd să fug chiar astăzi în capitală, ca să mă mai spoiesc în lumea cea mare. IOANA: Da, bine, acolo-i tîrgu spoielilor? MANOLACHI: Așa m-o încredințat vărul meu Pehlivanu. Cunoști pe vărul meu Pehlivanu? IOANA: Ba nu. MANOLACHI: El îi… Iaca ce-mi scrie din București. (Deschide un răvaș și cîntă, cetind:) „Ești chior sau nătărău De dai în gropi mereu? Ești bun de mîncat fîn, Dar ai galbini în sîn? Poftim la București, De vrei să te spoiești. Ești crai, ești iuschiuzar Și tufă-n buzunar, Dar știi cu chip frumos Să furi o carte-n stos? Poftim la București De vrei să te spoiești. Ești tînăr, nalt, spătos Și nu pre rușinos; Ești bun de cumpărat Ca un… amorezat? Poftim la Bucurcști, De vrei să te spoiești.” De-aceea găsăsc că locul meu îi în capitală, ș-al tău, Ioano! Ascultă, vrei să vii? Nu scăpa prilejul. Eu te-oi ținea bine; ți-oi da rochii de mătasă și malacof… primești? IOANA: Bai. MANOLACHI: Auzi, proasta? Se vede că nu te-ai săturat de bătăile giupînesei Bălașii? Ascultă, am să te-aștept din dosul gardului cu brișcă băbăiții. Să vii acolo, cum îi scăpa de sus. M-ai auzit? IOANA (în parte): Degrabă ți-a fi? MANOLACHI: Acum fugi, că vine băbăița. Nu uita că te-aștept. IOANA (în parte, ieșind prin fund): Așteaptă, murgule… MANOLACHI (în parte): Una la mînă. SCENA X [ modifică ] NALBĂ, MANOLE, MANOLACHI MANOLE: Așa, cucoane Matachi; dacă vrei să-mi dai grîul cu 50 de lei chila și popușoiul cu 16 lei merța, îți cumpăr toată pînea de pe moșie. NALBĂ: Elei! kir Manoli, cum se poate să-mi dai niște prețuri atît de proaste? D-ta știi că-s iute, și vii nitam, nisam să mă iei în trii parale. MANOLE: Nu se-ncape mînie la negoț, cucoane Matachi. Îți dau prețul obicinuit. NALBĂ: Ce feli? îmi dai 50 de lei pe chila de grîu, cînd chila se vinde 120 de lei în Galați? MANOLE: Așa este, însă unde pui chiria de-aici păn’ la Dunăre? Cărăușia-i scumpă, șosele mai n-avem, și păn-agiung productele la malul Dunării, cîte care se sfarmă, cîți boi se dezghină și mor, cîtă pîne se perde! Nu zic, dac-am avea un drum de fer, cică ne-ar căra roada pămîntului în străinătate, cît ai bate-n palme, și noi proprietarii am cîștiga cîte 50 la sută, numai din cărătură… Însă fiindcă n-avem drumuri de fer… NALBĂ: Drumuri de fer?… iar mă iei în trii parale, kir Manoli?… MANOLE: Ba nici gîndesc. NALBĂ: D-ta crezi în povești de-acele? MANOLE: Cred, nu cred, așa aud vorbind lumea, așa zic și eu; ți-o vînd în cît am cumpărat-o. NALBĂ: Palavre Franțuzești, kir Manoli, palavre franțuzești. Las’ pe alții să plece urechea la ele; dar nu noi, oameni cu toată giudecata. MANOLE: Fie! Noi sâ ne căutăm de treabă, mai bine, ca niște părinți buni. Cucoane Matachi, una și bună: Vrei să ne-ncuscrim împreună? NALBĂ: Cum asta? MANOLE: Cununînd pe Manolachi al meu cu Adela d-tale? De primești, îți dau doi galbini pe chila de grîu pe loc. NALBĂ (atins): Kir Manoli… mă superi! Copila mea nu-i de dat adalmaș. MANOLE: Breee! că iute-ai mai fost! Cine-ți pomenește de adalmaș? Iaca băietul, vezi-l, îi frumos, țapăn, cu duh, ș-apoi încă una, care n-ai crede-o… Pune-ți în gînd… că la vrîsta lui… (Voiește să vorbească la urechea lui Nalbă.) NALBĂ (neascultînd): De cîți ani îi? MANOLE: De 21… asta… de 22… ba de 21. NALBĂ: Nu-i prea tînăr de-nsurat? MANOLE: Ei, dragă cucoane Matachi, nu știi, mîncarea de dimineață și-nsuratul devreme… Ș-apoi noi eram mai în vrîstă cînd ne-am căsătorit? Eu am giucat Isaia la 1821, cînd cu răzmirița. NALBĂ: Și eu la 1825. MANOLE: La 21 o fost răzmirița?… ba la 1820. NALBĂ (urmîndu-și gîndul): Ba nu la ‚25, ci la ‚24. MANOLE: Ce feli la ‚24? La 1821 sau ‚20, pe cît îmi aduc aminte, întrase Ipsilant în țară. NALBĂ: Ia lasă, frate, c-am însămnat în ceaslov; m-am cununat spre sfinții Aftanase și Chirilă. (Stau amîndoi afundați în gînduri.) MANOLACHI (în parte): Îs afundați în calendar. Acu-i vreme de fugit. Pe-aici mi-i drumul la București. (Iese pe furiș prin fund.) NALBĂ (trezindu-se): Bine ziceam eu, kir Manoli, la 1825. MANOLE (vorbind odată cu Nalbă): Bine ziceam eu, cucoane Matachi, la 1821. (Se aude afară o trăsură de poștă.) NALBĂ: Ce s-aude? MANOLE: o poștă. NALBĂ: Cine să fie? (Se aud rulade italiene afară.) NALBĂ: Aud glasul cucoanei Caliopi. MANOLE: Cu adevărat. NALBĂ (cu bucurie, în parte): Ea-i! privighitoarea mea. MANOLE: Iat-o!… Dar unde-i Manolachi? SCENA XI [ modifică ] NALBĂ, MANOLE, CALIOPI (tn costum de voiagiu, întră prin fund) CALIOPI (se închină, fredonînd după aria: „Bona sera” din „Bărbierul de Seviglia”): Bună ziua dumnitale, Buna ziua îți doresc. Iată după lungă cale Cu plăcere-aici sosesc… NALBĂ: Sărut mîna matale, cucoană Caliopi; dar ce vînt fericit te-o adus.pe la noi… De unde? CALIOPI: De unde? tocmai de la București. NALBĂ: Tocmai de-acolo? CALIOPI: Am avut un proces cu posesorul la Casație, ș-acum, întorcîndu-mă acasă, m-am abătut pe la moșia d-tale. Zi că nu-s gentilă! NALBĂ (sărutîndu-i mîna): Ești o zînă… Îmi spunea inima c-ai să vii. Te-am visat. CALIOPI: Dovadă că ai o inimă care nu minte, cucoane Matachi; de-aceea am și primit fără sfială curtea d-tale. NALBĂ (sărutindu-i amîndouă mînile): Afrodito! CALIOPI: Afrodită… dar!… Însă cît pe ce era să nu-ți mai vezi Afrodită. NALBĂ: Vai de mine! Cum? CALIOPI: Închipuiți-vă că, de la București și păn-aici, am pus șăse zile, m-am prăvălit de șăse ori, ș-am agiuns cu giumătate de suflet. Cît n-om avea drumuri de fer, tot de-aceste o să pățim. NALBĂ: Da ce-ai pățit, îngerașule, spune. CALIOPI: Ce-am pățit? Ascultați: (Arie din „Domino noir”: „Ah! quelle nuit!”) Ah! ce-am pățit Ce-am pătimit Aici păn-am sosiți Oh! cîte supărări Și zdruncinări! Drumu-i stricat, Caii-s căzuți și surugiul bat; Ei plec de pe loc Într-un noroc. Iată c-ajungem la un deal; Cînd să-l suim, cade un cal, Ceilalți dau înapoi, trăsura dă de mal, O roată iese din butuc, Și surugiul stă năuc; Caii se duc, Iar eu rămîn și de cap m-apuc, Răcnesc, oftez mereu Ca vai de cu! Și zic în gîndul meu ; Ah! te rog, sfinte Dumnezeu, Scapă-mă din acest greu! NALBĂ ȘI MANOLE: Cum se poate! CALIOPI Dar în sfirșit La sat trimit Poștașul buimăcit; Vro patru boi sosesc Și iar pornesc. „Ța, măi, Prian, Hăis, Tălășman!” striga bietul țăran; Dar boii, nenvățați, Stau înjugați. Românul bate-n boii săi; Eu strig la el, mai țip la ei, Și boii spărieți pornesc ca niște zmei; Însă deodată, hodoronc, Dăm într-un șanț cu toții, tronc! Eu cad în fund De-a rostogolul ca un pachet rotund, Ș-acolo, vai de eu! Gemînd mereu, Ziceam în gîndul meu: Ah! te rog, sfinte Dumnezeu, Scapă-mă din acest greu! NALBĂ ȘI MANOLE: Kirie ton dinameon! CALIOPI Ce-o să mă fac? Cu al meu sac, Ca un biet neamț sarac; Pe cîmpul cel glodos Plec, vai! pe jos! La orice pas Alunec, cad, răcnesc în mare glas, Și chiar papucii-mi las La orice pas! Cînd ajung scara lîngă sat, Cînii s-apuc de latrat, Și ca pe-un șoldănaș mă iau la alungat, Iar eu cu spaimă crudă-n sîn Sar iute pe-o claie de fîn Și pănă-n zori, Plîngînd, gemînd, cuprinsă de fiori, Am stat acolo, zău, Ca vai de eu! Ș-am zis în gîndul meu: Ah! te rog, sfinte Dumnezeu, Scapă-mă din acest greu! NALBĂ: Vai de mine! era să-mi mănînce cînii odorul, și eu să rămîn văduoi păn-a nu mă-nsura… cucoană CALIOPI… În privirea stării drumurilor, te rog să nu mai amîni ziua cununiei noastre… Eu, mă știi, sînt iute din fire și-mi place lucrul grabnic… Spune, vrei să facem nunta peste cinci zile? CALIOPI (cu sentiment): Ah! tiranule… fie. NALBĂ (transportat): Ești un serafim! MANOLE: Noroc să deie Dumnezeu!… parcă sînteți doi hulubași. CALIOPI: Efectul amoriului, kir Manoli. MANOLE: A fi… prin urmare, știți una?… haideți să facem amîndouă nunțile-ntr-o zi. CALIOPI: Care amîndouă? Și d-ta vrei să te-nsori? MANOLE: Ba, ferească Dumnezău!… doar n-am căpchiet la vrîsta mea. NALBĂ (atins): Aud? MANOLE: Vorbesc de căsătoria fiiului meu, Manolachi, cu duduca Adela. CALIOPI: Bună păreche… Să trăiască! MANOLE: Amin!… Nu l-ai întîlnit pe Manolachi cînd ai sosit, cucoană Caliopi? CALIOPI: El mi-a deschis oblonul trăsurii, și chiar mi-a luat din mînă sacul meu de drum, ca să-l aducă aici. MANOLE: Trebuie să vie acuș, păunașul tatii. CALIOPI (cam îngrijită): Bine-ar face, fiindcă am niște bani în sac (în parte) și o corespondență de amor, foarte… MANOLE: Să n-ai nici o grijă, cucoană; sacul d-tale se află în mîni sigure. Manolachi îi un mieluț nevinovat, un păunaș… Pune-ți în gînd, că la vrîsta lui… (Voiește să vorbească la urechea Caliopii.) CALIOPI (fără a-l asculta): Apropo, cucoane Matachi, am întîlnit, pe la capătul livezii, un păunaș străin care se furișa pe sub gard și părea că studia locurile… Cine-i? NALBĂ: Nu știu. MANOLE: A fi poate obraznicul cela care i-o zis lui Manolachi păstîrnac? CALIOPI: Aducea de departe cu un amic a maiorului… NALBĂ: Care maior? CALIOPI (îngăimată): Maiorul… Velinescu… din București… un văr a răposatului… NALBĂ (cam cu îndoială): Așa? MANOLE (căutînd pe fereastă): Iată-l! CALIOPI: Maiorul? Unde? NALBĂ (observînd pe Caliopi, în parte): Iaca… iaca… MANOLE: Colo, pe movilă, în față cu casa. CALIOPI (alergînd la fereastă): Maiorul? MANOLE: Ba nu, păunașu cel străin care ziceai că l-ai întîlnit pe sub gard. CALIOPI: Bine zici… Ce face oare-acolo? MANOLE: Parca scrie. CALIOPI: Ba, parcă face sămne cuiva din casă.. Privește, cucoane Matachi, el pune acu mîna la ochi ca să vadă mai bine. NALBĂ: Să nu fie Radu Anghel? CALIOPI: Nu cred, că-i prea elegant îmbrăcat. MANOLE: Asta. nu-i o dovadă. NALBĂ: Apoi dar cine dracu să fie? CALIOPI: Ha! am gîcit. manole și NALBĂ: Ce? CALIOPI: A fi vrun tînăr înamorat de Adela. manole și NALBĂ (împreună): Oare? CALIOPI: Și după pantomina ce-l văd făcînd, aș giura că-i în corespondență cu dînsa. NALBĂ: Cum? Adela?… MANOLE: Noră-mea… NALBĂ: Să facă năzbutii? MANOLE: Păn-a nu să mărita. nalbă și MANOLE: Nu se poate! CALIOPI: Ba se prea poate. Cine-o știe mai bine decît mine? NALBĂ: Aud? (În parte, nemulțămit.) Hmm! CALIOPI: Ssst!… tăceți… hoțul s-apropie de gardul grădinii. NALBĂ ȘI MANOLE: Ce scop are? CALIOPI (Arie din „Dame blanche”: „D’ici voyez ce beau domaine”) Priviți, priviți cum naintează Acel străin înamorat Și pe sub gard se furișează, Chiar ca un lup după vînat. De aveți voi amîndoi Miros bun, nas de copoi, Luați seama, pîndiți bine ; Iată lupul, lupul vine! Iată lupul încruntat! Iată lupul, lupul vine Și-n grădină a intrat! TOȚI Iată lupul, pîndiți bine; Iată lupul încruntat! Luați scama, lupul vine Și-n grădină a intrat! SCENA XII [ modifică ] Cei denainte, BALAȘA BALAȘA (în parte): Iaca! ce s-o apucat?… Nu cumva vreu să s-arunce pe fereastră… (Tare.) Cucoane Matachi, ie sama să nu cazi. CALIOPI: Ha, ha! giupîneasă Bălașă, bine c-ai venit să te complimentez de buna creștere a Adelei. BALAȘA: Bunătatea d-tale, cucoană. CALIOPI: Frumoasă educație! BALAȘA: Frumoasă… nu mi-i rușine. CALIOPI: O copilă de părinți buni să se compromită la vrîsta ei! Bravo! de cu vreme-a început! BALAȘA: Ce face?… Cum ai zis? CALIOPI: Zic că ai abuzat de încrederea boieriului. BALAȘA: Ce-am făcut boieriului? CALIOPI: Ai abuzat… BALAȘA: Buzat?… Cine-i buzat? Cuconu? CALIOPI: Nu te preface că nu-nțălegi. BALAȘA (esasperîndu-se): Da ce să-nțăleg, ce să-nțăleg? Vorbește-mi creștinește. CALIOPI (arătînd pe fereastă): Cunoști pe tînărul acela care se uită-ncoaci cu ocheanul? BALAȘA: Care? Cel de colo?… Să-l îngrop de l-am mai zărit păn-acu. CALIOPI: Cu atîta ești mai vinovată, giupîneasă. Ai ochi și nu vezi manevrele Adelei. BALAȘA: Manevre?… Ce manevre? Adeluța mea face manevre? Pușche pe limbă-ți, cucoană! NALBĂ (sever): Bălașo!… CALIOPI: Las-o, cucoane Matachi, s-o înfund cu minciuna. Giupîneasă Bălașă… privește cum tînărul face sămne într-acoaci. Așă-i? Cui le face, mă rog?… Dumitale? nu!… mie? nu! lui cuconu Matachi? nu! lui kir Manoli? nici atîta!… prin urmare numai Adelei. BALAȘA: El? să îndrăznească… Adeluții mele?… Așteaptă, marțafoiule, să te-nvăț eu a zădărî fetele. (Merge la ușa din fund și strigă.) Savo! Savo! NALBĂ: Da ce vrei să faci? BALAȘA: Vei videa d-ta… Savo! SCENA XIII [ modifică ] Cei denainte, SAVA SAVA (întrînd prin fund): Aud, giupîneasă. BALAȘA: Savo, vezi pe domnișoru cel de colo? SAVA (la fereastă): Îl văd. BALAȘA: Aleargă iute de-i spune că-l poftește boieriul sus; iar de n-a vra cumva să vie, umflă-l în spinare și-l adă aici, hurduz, burduz. SAVA: Bine, giupîneasă. (Iese alergînd.) NALBĂ: Ce gînd ai, Bălașă?… BALAȘA: Ce gînd am? Vai! bată-l așa și pe dincolo venetic! Auzi, să vie un pușchi din lume ca să fure mințile copilei? Să-mi smulgă garofița de la sîn ș-apoi să fugă cu ea peste nouă mări și țări?… Hei! doar încă n-o închis ochii Bălașa… N-am crescut-o eu, n-am discîntat-o eu, n-am hărăcsit-o eu de flori de cuc… Adeluța-i a mea; n-are să s-amestece nime unde nu-i ferbe oala… M-ați auzit? Nime! NALBĂ: Cum? nici eu care-i sînt tată? MANOLE: Nici eu care am să-i fiu socru? CALIOPI: Nici eu care am să-i fiu maștigă? BALAȘA: Nici d-ta, nici d-ta, nici d-ta!… Eu sînt mama Adeluții, de cînd o murit răposata, Dumnezău s-o ierte! Eu am învățat-o gospodăria. Auzi! nu i-am dat creștere bună!… nu i-am dat educație! Dar pentru gospodărie Cine poate s-o întreacă? Ca Adela cine știe, Cine știe ca să facă Dulcețuri bune, Vutci de minune, Păstrămuri, pască și cozonac? Și aluaturi, Și marinaturi, Și cataifuri, și caimac? Pohaci, plăcinte Grase, ferbinte, Să le mănînce chiar împărați; Varză, bulionuri, Dobă, jambonuri Și bujăniță de mușchi zvîntați. Da! bujăniță!… degeaba dai din umeri kir Manoli; poate că știi d-ta s-o-faci mai bună? Cum ai zis? MANOLE: Da dă-mi pace, giupîneasă, că nu zic nimică. BALAȘA: Apoi, ian să te-mpingă păcatu să zici dimprotivă. (Caută pe fereastă.) Iaca, nu se mai vede. L-a fi umflat Sava pe sus. SCENA XIV [ modifică ] Cei denainte, SAVA SAVA: Giupîneasă, l-am adus. TOȚI: Unde-i? SAVA: Suie scările. (Iese.) BALAȘA: Bine! să-l luăm la depănat. NALBĂ: Ce să-i spunem? Cucoană Caliopi, să-i vorbești d-ta. CALIOPI: Ba d-ta, cucoane Matachi, ca stăpînul casei. NALBĂ: Eu îs cam iute, și… BALAȘA (în parte): Iute ca nalba. NALBĂ: Socot c-ar fi mai potrivit să vorbească kir Manoli, ca socru. MANOLE: Eu? bucuros; însă nu știu cum să-ncep; prin urmare, tot mai cuviincios îi cuconu Matachi, ca părinte… NALBĂ: Dacă n-aș fi iute… BALAȘA: Mări, ce vă poftiți ca grecii la temniță? Las’ că-i grăiește Bălașa. Iată-l! SCENA XV [ modifică ] Cei denainte, RADU RADU: Domnilor!… Un curier estraordinar, în chip de țigan, a venit să mă învite aici din partea stăpînului său… Cine-i, mă rog, stăpînul pomenitului balaur? NALBĂ (blînd): Eu, domnule. RADU: Domnul meu, iată-mă dinaintea d-tale. Ce poftești? NALBĂ: Eu?… Întreabă pe cucoana Caliopi. CALIOPI: Ba, pardon… pe kir Manoli. MANOLE: Ba pe giupîneasa Bălașa. RADU: A!… Se vede că ne jucăm de-a baba-oarba. BALAȘA (atinsă): Ce baba-oarba?… Cine-i baba-oarba?… N-auzi, mosiu cela?… RADU: Mie-mi vorbești, jupîneasă? BALAȘA: D-tale… Se vede că-ți plac fetele? RADU: Cum nu?… cînd îs frumușele… dar ce are-a face?… BALAȘA: Îți plac!… și de-aceea te furișăzi pe sub gardurile oamenilor? RADU: Eu? BALAȘA: Și faci sămne la ferestrele caselor? RADU (în parte): E lipsită! BALAȘA: Faci sămne, ha? Așa, cu mînile, ca o moară de vînt, și cu capu, așa, ca un cal ce se apără de muscă? RADU (lui Nalbă): Domnule, esplică-mi, te rog, cimiliturile jupînesei. NALBĂ: Ce să-ți esplic, domnule… În două cuvinte îți spun curat că-ți perzi timpul în zădar… Copila mea nu-i de-acele… RADU: De care? NALBĂ: Copila mea are creștere bună, domnule. BALAȘA: Are dar, că eu am crescut-o, eu am… RADU: Ș-apoi?… Ce mă privește pe mine? BALAȘA: Dacă nu te privește, de ce cați s-o scoți din minte cu schimonositurile d-tale?… De ce te-ai așăzat dincolo de grădină în față cu fereastra ei? De ce-i faci sămne cu mîna și te uiți la dînsa cu ocheana? Nu ți-i rușine ca să te porți ca un sare-garduri? RADU: A! înțeleg acum… Ha, ha, ha, ha, ha! BALAȘA: Ian auzi-l că și rîde! are obraz să rîdă! TOȚI: Rîde! RADU: Mă iertați, dar, zău! nu mă pot opri de rîs… prepusurile d-voastre sînt atît de comice!… BALAȘA: Ce sînt?… Ian mai zi o dată? RADU: Domnilor! în cîteva cuvinte vă pot liniști… Ați crezut că fac curte prin semne telegrafice nu știu cărei domnișoare de aici? V-ați înșelat. Dacă m-am așezat cu instrumentele mele pe movila de lîngă grădină, am făcut-o ca să ridic planul locului pe unde are să treacă drumul de fer. TOȚI: Planul… locului drumului de fer! RADU: Dar, domnilor! Compania drumului de fer m-a însărcinat cu ridicarea planului; căci sînt inginer topograf. BALAȘA: Potograf! NALBĂ: Și pe unde, mă rog, are să treacă drumu? RADU: De-a lungul moșiei acesteia. NALBĂ: De-a lungu?… Să mi se strice-o mulțime de fălci de-arătură și de fînaț? MANOLE: Pagubă însămnătoare! RADU (scoțînd un plan din carton): Iată linia trasă aici pe plan. Ea începe de la hotarul moșiei, trece prin pădure… NALBĂ: Să-mi taie și pădurea? RADU: Cotigește pe lîngă iaz, apoi apucă drept prin grădina boierească, și-chiar drept… NALBĂ: Prin mijlocu casei poate? RADU: Precum zici; chiar prin mijlocul casei… Îmi pare rău, domnul meu; însă avem să fim siliți a-ți da casa la pămînt, pentru ca să treacă drumul. NALBĂ (furios): Casa mea! MANOLE: Casa lui! NALBĂ: Dărăpănată! CALIOPI: Cu grădină! BALAȘA: Și cămară! RADU: Tot! BALAȘA: Ca pe vremea ienicerilor! RADU: Ba nu, căci ienicerii nu dau despăgubire. (Nalbă, Manole, Caliopi și Balașa se apropie de Radu și vorbesc odată cu toții.) NALBĂ: Și socoți d-ta c-oi lăsa eu să-mi stricați bunătate de casă, unde m-am născut, unde-am crescut. unde m-am însurat, unde mi-au murit răposata? Odată cu capu! BALAȘA: Și socoți d-ta c-oi lăsa eu să strici bunătate de casă, unde-am trăit ș-am îmbătrînit cu cheile în mînă, și unde-am crescut pe Adeluța? Odată cu capu! MANOLE: Și socoți d-ta c-oi lăsa eu să stricați bunătate de casă unde m-am deprins a veni de douăzăci și-atîți de ani și care are să fie zestrea miresei? Odată cu capu! CALIOPI: Și socoți d-ta c-oi lăsa eu să stricați bunătate de casă unde-am să mă mărit, să fiu stăpînă și să-mi fac cuibu fericirii mele căsătorești? Odată cu capu! RADU: Încet, încet, nu vă aprindeți. NALBĂ: Ce să nu m-aprind? Eu sînt iute, domnule. Auzi? Să mă păgubească de nu știu cîte fălci de pămînt, pentru ce? pentru un drum de fer!… parcă noi n-am trăit păn-acum și fără drumuri. MANOLE: Ba am trăit și ne-au mers bine, slavă Domnului! RADU: Bine, dar!… și mai cu seamă moale… prin glod… cu carul… Hăis, Tălășman, ța, Boian!… și boii se spetesc întinzînd la jug și carul scîrție prin glod, și bietul român asudă bătînd cu prăjina în boii lui… Hăis, Boțolan, ța, Prian!… și roata dă într-o groapă și carul se frînge!… Ha ho! ha ho!… Dai la deal? e pre înalt… Dai la vale? e pre răpide… Dai pe șes, e pre mlăștinos!… sosești la malul unei ape? pod nu-i! Ha ho! ha ho!… Carul stă iar pe loc!… și tot astfel, cînd cauți, țara ca și carul rămîne înglodată, în timp ce țările vecine merg înainte cu răpeziciunea gîndului. nalbA: Ș-apoi, meargă sănătoase… Ce ne pasă nouă? MANOLE: Ce-avem noi a împărți cu ele? BALAȘA (lui Manole): Te-ntreb? RADU: Ce-avem a împărți? Avem a împărți binefacerile civilizației și razele acelui soare modern ce poartă falnicul nume de progres. Avem a împărți cu alte popoare comorile pămîntului nostru și a lua în schimb de la ele ceea ce ne lipsește: industrie, arte, cunoștințe folositoare țării. Avem a proba că și noi sîntem demni de a face parte din marea familie europeană, care pășește cătră un viitor măreț. Avem a ne feri de a fi porecliți: Cîrtițile Europei… Și pentru toate aceste, pentru ca să pășim ca toată lumea pe calea ce se deschide înaintea noastră, ne trebuie drumuri de fer, domnilor, precum ne-au trebuit telegraful electric și marele reforme de care se bucură România. NALBĂ: Ba că chiar! MANOLE: Ama! RADU: Dar! drumuri de fer, care ne vor pune în relație cu lumea întreagă; drumuri de fer, care vor înlesni transportul roadelor muncii noastre; drumuri de fer, care ne vor înzeci și înmii averile ; drumuri de fer, care, la caz de boală, ne vor da mijlocul a ne procura ajutorul științei medicale; drumuri de fer, care ne vor scăpa de ruină și de moarte; dar! drumuri de fer, domnilor, adică: înflorirea, întinerirea, reînvierea patriei noastre. Drumul de fer este un zmeu Ce trece munți în zborul său Și rîuri mari, și văi adînci, Și bălți, și rîpi, și-nalte stînci. Drumul de fer cu-aripi de foc Duce lumini în orice loc, Și-n calea lui naște belșug, Și-n urma lui lipsele fug. Drumul de fer unește-n zbor Orice popor cu alt popor, Ș-aprinde-amor duios, frățesc În orice suflet omenesc. NALBĂ: Palavre, domnule, palavre!… așa ne-ați asurzit cu vorbe mari păn’ ce ne-ați luat moșiile și ne-ați făcut una cu locuitorii… Palavre Franțuzești! Drumurile de fer au să îmbogățască pe străinii care le-or face, iar nu pe noi. RADU: Iaca!… Nu cumva veți pretinde ca străinii să ne aducă în țară știința lor… pentru hatîrul ochilor noștri cei frumoși? Ei, domnilor! să fim drepți și să ne ferim de a ne potrivi acelor ce tot strig în contra străinilor; căci am cădea în trista categorie de oameni nerecunoscători… Țărilor civilizate străine sîntem datori noi, românii, cu luminile ce avem astăzi; prin urmare, cînd străinii voiesc să înzestreze România cu instituții folositoare, trebuie să le întindem mînile cu dragoste, trebuie să-i încuragem, dîndu-le avantage potrivite cu sacrificiile lor, iar nu să facem ca orbul din basme, care a spart capul celui ce i-a arătat drumul. NALBĂ: Toate aceste-s frumoase, domnule, dar eu unul sînt hotărît să nu las ca să treacă drumul d-tale pe moșia mea. RADU: Pre bine; însă cum îl vei opri? NALBĂ: M-oi aține la hotar cu păru, dac-a trebui. RADU: Ha, ha, ha, ha! NALBĂ: Sau mai bine m-oi duce la București ca să intrigarisăsc în contra lui Helbet!… doar oi găsi eu acolo oameni cu cap, care să înțăleagă lucrurile ca mine. RADU: Nu cred. NALBĂ: Auzi? palavre; drumul de fer îi zmeu cu aripi de foc… trece peste munți ke ta lipa… poveste de mancă… parc-am fi copii… Mai bine carul cu boi, decît drumuri de fer… Nu-i așa, boieri d-voastră? MANOLE: Așa!… SCENA XVI [ modifică ] Cei denainte, ADELA ADELA: Ce ceartă-i aici, mamă Balașă? BALAȘA: Nu-i nimică, Adeluță… S-o aprins boieriu. RADU: Adela! ADELA: Radu! (Se apropie cu bucurie unul de altul.) TOȚI (în parte): Se cunosc! RADU: Cum de vă găsesc aici? ADELA: Aici e moșia tatălui meu. NALBĂ: Ian ascultă, domnule, de unde cunoști pe fiică-mea? RADU: Am avut onorul de a-i fi prezentat la Iași. BALAȘA (în parte): Aista-i potografu! NALBĂ: Așa?… Apoi de ce m-ai înșălat, spuindu-mi că nu făceai nimărui din casă sămne mai adinioarea? RADU: Domnule, vă încredințez… NALBĂ: Ai vrut să-ți bați gioc de mine? CALIOPI: Și de mine? MANOLE: Și de mine? BALAȘA (în parte, arătînd pe Manole): Na și el!… RADU: Domnilor, vă rog să m-ascultați… NALBĂ: Ce să te-ascult?… iar palavre?… Ha, ha! vrei să-mi faci drumuri prin casă și cați să-mi amăgești copila! ADELA (cu rugăminte): Tată… RADU: Domnule… NALBĂ: Afară, berbantule! RADU (indignat): Domnule… NALBĂ: Afară păn’ nu mă iuțesc. RADU: Ai noroc, domnule, că ești părintele Adelei… (Iese prin fund.) NALBĂ: Părinte, nepărinte, afară din casa mea… și cît pentru d-ta, duducă, care cunoști ingineri, să nu te mai arăți în ochii mei, nerușinato! ADELA (plîngînd): A! BALAȘA: Ce face?… pușche pe limbă-ți! NALBĂ: Taci, nebună bătrînă ce ești, că numai vorba-i de tine… nu ești nici de-o ispravă… De azi înainte nu-mi trebuiești… Mergi de-ți cată loc aiurea. BALAȘA (furioasă): Cum ai zis? Mă dai afară după de ani de slujbă, pe mine, Bălașa?… și socoți poate că m-oi duce cu una, cu două? C-oi lăsa eu pe Adeluța… garofița mă-sii?… care-am crescut-o, (plîngînd.) am discîntat-o, am hărăcsit-o… ADELA: Tată, tată, iartă pe mama Balașa… NALBĂ: Lipsiți amîndouă… să nu vă mai văd. ADELA: Ah! mamă… (Leșină în brațele Balașei.) BALAȘA: Vai de mine! Mi-o ucis puiu, hapsînu dracului… Adelă… Adeluță… (O așează pe canape.) TOȚI: A leșinat!… Colonie… oțet… pene arse la nas. BALAȘA: Gheață, gheață… Aduceți un lighean cu gheață. CALIOPI: Aleargă degrabă la ghețărie, kir Manoli. MANOLE: Iaca mă duc. (Iese prin stînga.) NALBĂ (buimăcit): Bălașo… nu-și vine-n simțiri? BALAȘA: Fugi, căpcăunule, că mi-ai omorît odoru… Adeluța mătușii. NALBĂ (lîngă Adela): Adelă… CALIOPI: E nesimțitoare… ar trebui un doftor. NALBĂ: Dar… un doftor… Să trimetim îndată… BALAȘA: Unde să trimetim?… Cale de trii poști de-aici nu se găsește nici doftor, nici spițer… Ar trebui o zi-ntreagă ca să meargă un om păn’ la tîrg. CALIOPI: Dac-ar fi un drum de fer pe moșie, într-o clipă ar sosi doftorul aici. NALBĂ (năuc): Dar… un drum de fer… bine zici. BALAȘA: Ce mai pomenești de drum de fer, cucoană Caliopi! N-ai auzit că boieriu vra să s-ație cu păru la hotar?… NALBĂ: Ei! așa… am zis-o… dar mă căiesc… (Cu desperare.) Aș da acu și moșia-ntreagă, numai să scape Adela… Treacă drumul de fer prin pădure, prin grădină, prin casă… pe unde i-a plăcea… treacă chiar peste trupul meu, numai să nu-mi perd copila… Adeluță, vină-ți în simțiri… ți-oi da ce-i vrea, oi împlini toate dorințile tale. BALAȘA (în parte): Bietu boieri… plînge! NALBĂ: Bălașă!… tu mi-ai crescut-o, tu să mi-o scapi de moarte… auzi tu?… Spune ce să fac?… ce să fac, săracul de mine! BALAȘA: Ce să faci? S-o măriți cu potografu. NALBĂ: Care potograf? BALAȘA: Cel de dinioare, care l-ai dat afară și care se iubește cu Adela. NALBĂ: Fie… dar unde-i, unde-i? BALAȘA: Undeva fi, n-ai grijă… Îl aduc eu cu ulcica… NALBĂ: Adă-l! CALIOPI: Ai să vrăjești? BALAȘA: Am. (Scoate din buzunar o ulcica și o vărguță, și începe a descînta iute.) Tăceți molcu, să nu-mi smintiți vraja… Sss! (Descîntă învîrtind vărguța în ulcică.) Vărguță de alun, Acum într-un ceas bun, Prefă-te balaur Cu solzii de aur, Și pe cel dus Adă-l pe sus; Ca un nebun, Pe-o prăjină de alun. CALIOPI: Vine? BALAȘA: Vine, vine… iată-l sositor. SCENA XVII [ modifică ] Cei denainte, SAVA SAVA: Giupîneasă, giupîneasă… BALAȘA: Carnacsî. SAVA: Săriți!… Cuconașu Manolachi o răpit pe Ioana. TOȚI: Cum? SAVA: L-am văzut cii ochii mei… din dosu grajdiului, apucînd pe Ioana în brațe, sărind cu ea în brișcă și luînd drumu spre iaz. CALIOPI: A fugit Manolachi?… cu sacul meu!… Vai de mine!… aleargă, Savo!… (Sava iese alergînd.) NALBĂ: Ce sac? CALIOPI (desperată): Sacul ;meu de voiagiu în care aveam 3000 de galbini și corespondența de amor a maiorului… Săraca de mine! NALBĂ: Corespondență de a maior… de amor a maiorului!… Ha, ha! cucoană… aveai corespondență de a maior… cu alții?… CALIOPI: Ah!… ce-am spus!… ah! ah! (Cade în istericale pe canapeua din stînga.) NALBĂ: Bălașă… nu mă lăsa… Îmi vine-amețală… BALAȘA: Altă bele, acu!… Mergi iute de-ți pune la cap un șervet cu gheață. NALBĂ (ieșind prin stînga, amețit): Gheață… a maior… Adela… CALIOPI (în spasmuri)-. Sacul… banii… maiorul… BALAȘA: Ian privește ce frumos o prinde!… coșcogea spanchie cu istericale… Se vede că cucoana era scrisă la oaste… Aferim! CALIOPI: Sacul… sacul… SCENA XVIII [ modifică ] Cei denainte, SAVA, IOANA SAVA (aducînd sacul): Iaca sacu… iaca și Ioana… (Pune sacul în brațele Caliopii.) CALIOPI (trezindu-se): Sacul!… el e! săcușorul meu… averea me… iată-l!… Nu-i lipsește nimic?… (Deschide sacul și-l examinează.) BALAȘA: Dar cum ai scăpat, fa, din ghearăle hoțului? IOANA: Un străin m-o auzit strigînd: agiutor; o ieșit înaintea cailor, i-o oprit, și cuconașu Manolachi, cum l-o văzut, o sărit spăriet din brișcă ș-o apucat fuga pe cîmpi. BALAȘA: Da unde-i străinu? IOANA: Nu știu… el m-o adus în curte cu brișcă ș-apoi s-o făcut nevăzut. BALAȘA (în parte): El a fi, potografu!… Să-i mai vrăjăsc… doar a vini mai degrabă. (Începe iar a vrăji și a descînta.) Vărguță de alun, Adă-l într-un ceas bun; Cu iuțeala vîntului Pe fața pămîntului; Iar copila să-nflorească, Pe loc să se curățească De fapt, De dat, De pîră, De ură, De-ntristare Și de vătămare. Ursitul să vie Fata să renvie Curată, Luminată Ca să fie măritată. SCENA XIX [ modifică ] Cei denainte, RADU TOȚI: Iată-l! RADU: Pardon… m-am întors aici ca să vă spun… BALAȘA: Sss! RADU: Ce-i? BALAȘA (o arată pe Adela). RADU: Ce văd! Adela leșinată! (Se apropie de Adela.) Adelă… Adelă! SCENA XX [ modifică ] Cei denainte, NALBĂ (legat cu un șervet la cap), MANOLE (cu un lighean în mînă) MANOLE: Iată gheața! BALAȘA: Sss! (Manole rămîne încremenit lîngă ușă.) NALBĂ: Ce-i? BALAȘA (arătînd pe Radu): Potografu. NALBĂ: A vinit? BALAȘA: L-am adus cu ulcica. NALBĂ: Ce face-acolo? BALAȘA: Sss! RADU (cu glasul uimit): Adelă, Adelă… Ascultă glasul meu… Eu sînt lîngă tine… eu, Radu, care te iubesc ca pe îngerul tinereților mele; eu, care mi-aș da viața pentru tine. MANOLE: Ce zice?… ce zice? BALAȘA: Sss!! RADU: Adelă, din lumea în care te găsești întoarce-te iar pentru noi, ca să vezi cum te plîngem, cum te dorim, cît te iubim… Adelă! ADELA (deșteptîndu-se): Unde sînt?… Cine mă cheamă? Radu! Radu!… Ah! (Se pleacă pe umărul lui Radu.) RADU: Scumpa me! NALBĂ (pășind spre Adela): A înviet copila! ADELA (spăimîntată): Tatăl meu!… fugi, Radule! RADU: N-ai frică, scumpa me… Nici moartea nu mă va putea smulge de lîngă tine… De-a fi chiar să ne ucidă părintele tău, om muri împreună unul lîngă altul… NALBĂ (viind lîngă Adela): Să vă ucid eu?… mă ferească Dumnezău! Mai bine vă voi cununa, ca să fac fericirea voastră… și să viu de hac lui kir Manoli. MANOLE: Aud? ADELA (sărutînd mîna lui Nalbă): Bunul meu părinte! BALAȘA: Așa mai vii de-acasă, cucoane. RADU: Domnule… cum să vă probez recunoștința me? NALBĂ: Cum?… Fericind pe Adela și fâcîndu-mi drumuri de fer pe toată moșia. CALIOPI: Bravo, bravo, amicul meu! NALBĂ: Cît pentru d-ta, cucoană Caliopi, îți poftesc s-agiungi din maioreasă ghinărăreasă. CALIOPI: Merci… Mă duc la Iași să mă mărit cu maiorul. NALBĂ: Călătorie… (în parte) sprîncenată. MANOLE: Ei bine, eu ce fac cu ligheanu ist de gheață? BALAȘA: Bagă-l în sîn, kir Manoli. MANOLE: Dar cu fiiul meu, Manolachi? BALAȘA: Trimite-l la volintirie pe malu Dunării. MANOLE: Cine?… el volintir?… bobocul tatii?… dar nu ți-am spus, giupîneasă Bălașă, că el încă… (vorbește Bălașei la ureche) n-a schimbat toți dinții. BALAȘA: Ha, ha, ha! mare natafleț o mai fost. MANOLE: Natafleț! ADELA: Ce rîzi, mamă Balașă? BALAȘA: Nimic… Ian kir Manoli spune ghidușii. TOȚI: Ce ghidușii? BALAȘA: Cică… MANOLE: Să mă-ngropi de-i spune, giupîneasă. BALAȘA: Cică… drumul de fer îi iscodirea dracului. RADU: Chiar așa să fie, noi să strigăm cu entuziasm: Vivat drumul de fer! TOȚI: Vivat! Drumul de fer unește-n zbor Orice popor cu alt popor; El va sădi amor frățesc În orice suflet omenesc. (Cortina cade.)


content:
Cîntat de d-nul X. pe Teatrul din Iași. (Teatrul reprezintă o poștă din Moldova. În fund, bordeiele surugiilor; în stînga, grajdiul; cîteva căruțe și hamuri pe lîngă păreți; în mijloc, o fîntînă. La ridicarea cortinei se aude în apropiere chiote și pocnete, pe urmă glasul surugiului strigînd, după grajdi): Ha ho! tbrrr. Iată-ne la poștă, ard-o focu și pe cel care-o ține!… Hi… la imaș, copii… acolo vă așteaptă hambaru cu orz… hi, gloabă… (Pocnește cu harapnicul.) SURUGIUL (întră pe scenă îmbrăcat cu poturi de aba, ilic de postav cusut cu găitanuri, chingă de curea bătută cu ținte și pălărie cu cordele. El se oprește lîngă culisă și zice): Aud, cucoane?… dacă-i lungă poșta de-nainte?… Ba nu… ian cît cole, o palmă de loc, o fugă de cal… N-ai apucat a porni bine și ai și ajuns (în parte) într-amurgu. (Vine în fața publicului, cătînd în fundul pălăriei.) Ian să videm ce bacșiș mi-o aruncat boieriu?… O jumătate de carboanță?… Crișu el!… A fi vreun ispravnic de cei noi, cărora le zic perfecți… E grăbit s-ajungă la tact, de-aceea lasă bacșișuri bune. Tot ispravnici noi să deie Dumnezeu, căci dacă-s dați afară din slujbă, carboanța scade cît un fifirig. Noi, surugiii, judecăm omu după bacșiș și nu dăm greș niciodată cu chiteala. Cînd văd o droșcă nouă-nouță Ș-un tînăr mîndru lucind în ea, O-ntind la fugă… să fugi, Duluță… Carboanța vine pe urma mea. Iar de-i trăsura cam hîrbuită, Dacă-i drumețul ros pe la cot Și cu sprinceana posomorîtă, Mîn pe tînjală numai de-un zlot. De-i vro carîtă închisă bine Cu o duducă ș-un cuconaș, Dămol la hopuri, că-n urmă vine Dragoste dulce ș-un gălbănaș. Iar dacă este vrun rădvan mare, Cu o păreche cam dos la dos, Le trag o sfîntă de struncinare, Căci mă așteaptă un bănuț ros. Oricum să fie, cînd merg in cale Cu de-alde-ai noștri, nu mă căiesc, Căci vorba ceea: tot cale-vale Iese bacșișul mai omenesc. Iar din păcate de-mi vine rîndul Să duc vro capră sau vrun jidan. La prăvălișuri îi culc de-a rîndul, Căci plătesc numai un gologan. Cu toate-aceste, puțin îmi pasă! Fie vînt, ploaie și calea grea, Fie șoseua dreasă, nedreasă, Cînd sînt călare, lumea-i a mea! (Își aprinde luleua.) Hei, Doamne!… de 20 de ani de cînd sînt în poște, ce de mai făpturi de oameni am mai văzut!… Cîți domni cu alai am purtat, cînd să suia pe scaun, și după șepte ani — hait… maziliți!… tot eu i-am dus, însă fără alai!… Cîți miniștri mîndri la început și mai pe urmă cu nasu căzut… cîți deputați cu Unirea, cîți ciocoi vechi de-a Regulamentului, și cîți ciocoi noi de-a Convenției, și ruși, și nemți, și turci, de toată sămînța… căci biata Moldova noastră o fost drumu cel mare a străinilor… Ian o țară de jac, satu lui Cremine, fără cîni și fără jitari!… Na! că s-a stîns luleua… (Scapără.) Îmi aduc aminte, cînd cu nemții… am plecat odată c-un biet căprar, iarna, pe vicol… Șonțișoru era numai în mundirașu lui cel alb și tremura, sărmanu, ca de năbădăici. I se făcuse nasu pipăruș și obrazu patlagea vînătă. — Frigu-ți-e, domnule?… Îl tot întrebam pe drum. — No, cald, cald, saperment! îmi răspundea el. Dacă l-am auzit tot zicînd că-i e cald, mi-am cătat de drum pănă la poștă… Cînd acolo ce să văd? căpraru meu era bocnă!… Îl înghețase caldu lui cel nemțesc. D-apoi mai acu vro opt ani, aduceam un grecușor în căruță de poștă… rupt, sărmanu, și perpelit de ți se făcea milă… Cică venea la noi să se îmbogățască și s-ajungă postelnic mare. Sosind la jumătate de poștă, el mă-ntreabă în limba lui: — Mo, suruzi! gasimo țeva de muncato la poștia? — Găsi, jupîne, cum nu? — Ma țe gasimo? — Apoi dă!… brînză, mămăligă, ceapă… — Țe? mamalinga! ah! ah! vah! panaghia mu!… și o leșinat parpalecu, bată-l concina!… Tocmai atunci sosește din norocire un alt grec cu o brișcă hîrbuită, vreun posesoraș, sau vreun simzar… dracu-l știe. Cum îl văd cu fes, încep a striga: — Kir Trufanda, vino de-ți învie neamu. — Ma țe a pațito simpatriot a mea? — Da știu eu, păcatele mele?… O leșinat pentru că i-am spus c-a să mănînce mămăligă la poștă. — Mamalinga?… l-ai uțiso! — Eu?… ferească sfîntu! — Neschi, dimiata… Cînd te-a întrebat de muncare, trebuia se respunzi la dimialui: maslinia, limoni, ma nu mamalinga… Ha, ha, ha, ha, n-oi uita-o cît oi trai. Numai cît pomenise samsaru de măsline și cel leșinat se puse a suge cu buzele ca un malac… iari așa (imitează sugerea malacului) și pe loc o înviet. D-apoi altă dată c-un jidan… Ce-am mai rîs!… Ajungînd la Strungă în deal, îi zic în glumă: — Pare-mi-se, jupîne, c-o să întîlnim tâlhari. — Ei, vei! bade surugiu, ce să facem, mă rog?… — Știi una, jupîne?… acoperi-te cu cerga ca să nu te vadă. Jidanu meu, de cuvînt, se tupilă în fundu căruței, iar eu n-am ce face?… Îmi schimb glasu și încep a striga: Stăi, mă! Ce ai în căruța asta? — Ce să am, căpitane? ian niște stecle stricate. — Stecle să fie oare? — Dacă nu mă crezi, căpitane, cearcă de vezi. Atunci apuc o prăjină și jachi! peste cergă. Jidanu face zinichi, zinichi, zinichi, adică suna a steclă ca să înșele tâlharii; eu iar trosc! el iar zinichi, zinichi; ș-așa tot cu trosc și cu zinichi ne-am coborît dealu Strungăi. De-atunci o ieșit cînticul ista-n țară. (Cîntă o arie jidovească.) Trosc, pliosc, trosc și jachi și lichi. Ei, vei, vei! zinichi, zinichi. Iată Leiba cel avan Care poartă harțagan. Iată Leiba cel din cușcă Care poartă la drum pușcă Și cînd vede un român Armele-și ascunde-n fin Și sub cerga scărmănată Sună-a steclă fărîmată. Trosc, pliosc, trosc și jachi și lichi Ei, vei, veil zinichi, zinichi! Acu străinu, ca străinu, dar cum sînt unii ciocoieși, cu mațe pestrițe, săca-le-ar sămînța! că mare urgie mai sînt pe lumea asta! De-a lungu țărei fac pîrjol cu bătaia… Cică-i voinicie boierească să stîlcească un biet om de surugiu ostenit ca vai de el, nemîncat, nedormit, plouat, ars de soare, degerat de frig, pentru că i-s caii căzuți și nu pot merge în fuga mare. Îmi aduc aminte, acu cinci ani, murise biata mămuca, Dumnezeu s-o odihnească!… (Ștergîndu-și ochii cu minica cămeșii.) Mi se udă ochii cînd mă gîndesc la ea, drăguța. (Arie: „Căruța poștei”) Sărmana mamă parc-o văd încă Pe patul morței, moartă zăcînd Și cu durere vie, adîncă, Ah! simt din ochii-mi lacrimi curgînd. Biata bătrîna! ea pentru mine Avea un suflet mult iubitor; Ziua și noaptea mă căta bine Și-mi făcea traiul veselitor. Însă-amar mie! moartea cumplită A deschis iute al ei mormînt Și de-atunci viața-mi e tot cernită, C-am rămas singur pe-acest pămînt. Stam lîngă biata mamă și o jăleam din fundu inimei, căci era acum pe aproape de îngropat, cînd îl aduce dracu pe un ciocoi de cei afurisiți. Toți flăcăii erau porniți la drum, numai eu, din păcate, mă aflam la poștă. Cuconașu era grăbit, parcă-l alungau tătarii din urmă; el vine la bordeiu meu și mă smuncește fără îndurare de lîngă săcriu maică-mea… În zădar mă rugam să mă-ngăduie ca să duc pe mama la groapă… Ticălosu! în loc să aibă milă, el pune pe arnăutu lui de-mi dă vro cîteva bice și-i poroncește să mă croiască tot drumu cu un harapnic de pe capră. Dac-am văzut ș-am văzut, mi-am făcut cruce și am zis în gîndu meu: Ajută-mi, Doamne, să dezbăr lumea de o jivină veninoasă!… și, cu capu gol, pe arșița soarelui, am plecat. Se făcea nu departe de poștă o vale lungă și răpide de nu putea nici caru deșert să coboare fără pedică. Drumu cotigea pe lîngă o prăpastie adîncă, plină de bolovani… Mișcă, băiete!… să mi te duci de-a ruptu capului!… Unde-am răpezit caii la vale, unde-am cîrnit oiștea spre mal, și-ntr-o clipală, cai, trăsură, surugiu, arnăut și ciocoi, erain cu toții stîlciți și uciși în fundu prăpastiei… Arnăutu și-o rupt gîtu, ciocoiu și-o frînt nasu de-o rămas cîrn și chior. De atunci nu l-am mai zărit prin poște… El o prins frică și merge la drum numai cu harabagii… Ei!… da ce stau eu de mă amărăsc cu gînduri pocite. (Își scutură pletele.) Pei nălucă și cruce-ajută!… să trăiască surugiu… Nu-i alt român mai voinic decît el în țară. Surugiu vrednic! eu tot calare Ziua și noaptea am traiul meu. Alung necazul din fuga mare Cînd mă ajunge necazul greu. Surugiu ager, alerg pămîntul Din puha lungă mereu pocnind, Dămol sau iute, iute ca vîntul Eu merg calare tot chiuind. (Chiuie surugiește fi pocnește din harapnic.) Dacă, de pildă, vine o cupea cu o porumbiță albă și frumoasă, care-mi zice subțirel: „Să mă duci bine, flăcău”. — Lasă, cuconiță, n-ai grijă că ești cu mine! — și-mi apuc hățurile în mîna stîngă și m-arunc pe șăuaș dintr-o săritură… Gata-i? gata! Mișcați, băieți!… hi, hi… să mă duceți ca vîntu și ca gîndu. (Pocnește.) Hi, breazule, nu te lenevi, că te stricnesc cu șfichiu de foc. (Bate cu harapnicul înainte ca și cînd ar vroi să lovească hățașul.) Vîrtos, murgule, (se adresează la lăturaș) nu te lăsa pe tînjală că-mi ești sub mînă. (Pocnește de lături în dreapta.) Hi, acum pe. șes cu toții, într-o întinsoare, să sfîrîie roțile. (Chiuie.) Hi-i-i-i, zmeișorii tatii… parcă zăresc pe Măriuca la colțu luncii…. Măriuco fa, să mă aștepți cu alivenci pe cînd m-oi întoarce, că ți-oi aduce un tulpan nou. Haide-așa, copii, tot așa la copce, cu toții, deopotrivă, frumos că ne privește duduca cea din trăsură… numai de n-ar deochea… Iacă dealu înainte… să vă văd acu, dragii mei… s-o luăm la fugă din vălcică, ca să suim culmea într-un „zbor… Odată cu toții pe opinteală… (Chiuie și pocnește.) Hi-i-i-i, tătucă, nu mă lăsați… Întinde, Surule… odată, Breazule, hi, hi… (Se zbuciumă ca cum ar sili caii la deal.) Mînca-v-ar cioarele! hi, perire-ar albinele care or strînge ceara de făcut lumînare celui ce vă are!… Ha, ho, ha, ho!… tbrrr… am suit dealu… să ne mai odihnim la umbră și să vă mai frec pe ochi. Surugiu vesel, în cîmp la soare Eu cîte fete le întîlnesc Preschimb cu ele glume ușoare Și chiar din fugă le amețesc. Iar cînd un dușman calea-mi aține Îi dismierd fața cu șfichiu de foc, Și cînd în țară anul nou vine La frații noștri urez noroc. (Pocnește ca în ajunul Sfîntului Vasile.) Hăi, hăi! la mulți ani cu fericire, să trăiți toți în unire… Hăi, hăi! să vă fie casa casă și masa masă! hăi, hăi! Noroc bun și veselie și-mi faceți parte și mie… hăi, hăi! (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSONAJELE 2 ACTUL I 2.1 SCENA I 2.2 SCENA II 2.3 SCENA III 2.4 SCENA IV 2.5 SCENA V 2.6 SCENA VI 2.7 SCENA VII 2.8 SCENA VIII 2.9 SCENA IX 2.10 SCENA X 2.11 SCENA XI 3 ACTUL II 3.1 SCENA I 3.2 SCENA II 3.3 SCENA III 3.4 SCENA IV 3.5 SCENA V 3.6 SCENA VI 3.7 SCENA VII 3.8 SCENA VIII 3.9 SCENA IX 3.10 SCENA X 3.11 SCENA XI 3.12 SCENA XII 3.13 SCENA XIII 4 ACTUL III 4.1 SCENA I 4.2 SCENA II 4.3 SCENA III 4.4 SCENA IV 4.5 SCENA V 4.6 SCENA VI 4.7 SCENA VII 4.8 SCENA VIII 4.9 SCENA IX 4.10 SCENA X PERSONAJELE [ modifică ] PITARUL ENACHI DAMIAN IORGU, nepotul lui Damian SULGERUL GÂNGU COMISUL AGAMEMNON KIULAFOGLU ZOIȚA, femeia lui Kiulafoglu GAHIȚA ROSMARINOVICI Baron von KLEINE SCHWABE IȚIC, zaraf UN PRIETEN IFTIMI, fecior al lui Damian MUZICANȚI, ȘARLATANI, SLUJITORI, PRIETENI, SĂTENI, LĂUTARI DAMIAN, de 55 ani, poartă haine largi: antereu, brâu, blană și căciulă brumărie. Scenele pe petrec în Moldova. Actul I se petrece la moșia pitarului Enachi Damian. GÂNGU, de 50 ani, poartă asemene costum ca pitarul Damian. PRIETENII, de deosebite vârste, sunt îmbrăcați ca boierii provinciali. KIULAFOGLU, de 45 ani, poartă ochelari, cravată albă, jiletcă galbenă, surtuc lung și fes roșu mare pe cap. ZOIȚA, de 22 ani, este simplu îmbrăcată. GAHIȚA ROSMARINOVICI, de 40 ani, poartă toaletă pretențioasă și ridicolă: beretă cu pene, rochie umflată de culoare vie și evantai. Umerele și brațele ei sunt goale, obrazul dres cu roșu și împestrițat cu benghiuri. KLEINE SCHWABE e un neamț sărac, de 35 de ani. ACTUL I [ modifică ] Teatrul reprezintă o odaie mobilată după moda veche în provincie: un pat lung, în stânga, cu perine la perete, și mai în fiind o sobă; ușă în fund; altă ușă în stânga, care dă în odaia pitarului Damian; o a treia ușă în dreapta, care duce în sala de mâncare, și o fereastră alăture. SCENA I [ modifică ] DAMIAN (întrând în fund): Să dai degrabă curcanii la bucătărie, să-i puie-n frigare... și să spui lui Gheorghe bucătarul ca să mi-i rumenească frumos, că i-oi da bacșiș bun... (Venind în scenă.) Ah!... ziua de astăzi este cea mai norocită pentru mine!... Astăzi vine Iorgu de la Sadagura, unde l-am trimis să-nvețe carte!... De doi ani nu l-am văzut, și când gândesc că poate peste-un ceas am să-l strâng în brațe... parcă- mi furnică ceva prin inimă... ochii mi se păinjenesc... și-mi vine sughiț... (Cu dragoste și ștergându-și ochii.) Iorgule! dragul moșului!... Gugulea moșului!... cât necaz a mâncat el prin țări străine!... cât s-a strădănuit drăguțul cu învățătura prin academiile din Sadagura!... parcă-l văd zi și noapte cu ochii pe carte, nemâncat, nebăut și nedorind altă-n lume decât să se procopsească, după cum mi-a scris în toate răvașele... Dragă gugule! bine zicea răposatul dascălul Ieni, Dumnezeu să-l ierte, c-ai s-agjungi om mare!. Să deie Domnul, fătul meu, să mi te-nalți ca ciocârlia, și cu tine să-ți înalți și neamul!... Să deie Domnul s-ajungi și ispravnic, pentru ca să faci stare mare!... Dar ce stau eu ca să vorbesc singur ca un nebun, când am o grămadă de trebi?. Astăzi dau masă mare prietenilor de buna venire a lui Iorgu... Am poruncit să-i facă borș cu găluștele, și curechi cu rață, și mămăliguță... că știu că-i plăcea pân’a nu se porni, și le-o fi dorind ca niște zaharicale, dragul moșului!... Am adus înadins pe Barbu de la Iași, ca să-i cânte: “Frunză verde... “, pentru că pe-acolo, prin academiile din Sadagura, nu cred să mai fi auzit cântece de-a noastre de cele bătrânești... Măcar că și pe-acolo or fi mozâcanți... da geaba... n-au haz... Eu când aud țârlâituri de cele nemțești, îmi vine să-i ieu cu toropala... Îți scârție, frate, câte două ceasuri la ureche niște bazaconii, de nici dracul nu-i înțelege... ș-apoi zic că fac corțent... mări, ducă-se la naiba cu corțentu-le cu tot!... SCENA II [ modifică ] DAMIAN, IFTIMI IFTIMI (intrând cu sfială pe ușa din fund): Cucoane Enachi... cucoane Enachi... DAMIAN: Ce este, prostule? IFTIMI: Cucoane!... am dat curcanii la bucătărie... DAMIAN: Ș-ai spus bucătarului să-i rumenească bine? IFTIMI: Ba nu... DAMIAN: Ce fel, ba nu? IFTIMI: D-apoi... n-are cu ce să-i rumenească. DAMIAN: Ce zici, măi? IFTIMI: După ce n-ai cumpărat rumeneală din târg... DAMIAN: Ieși afară, dobitocule... Auzit-ai tontul!... să rumenească curcanii cu rumeneală! IFTIMI: Ei, doar nu sunt bucătar... DAMIAN: Hai, lipsești și du-te de stă la poartă ca să-mi dai de știre când a veni Iorgu. IFTIMI: Iaca mă duc. DAMIAN: Așteaptă!... Fost-ai, după cum ți-am zis, să poftești la masă boierii la care te-am trimis? IFTIMI: Am fost și la boieri și la boierițe... DAMIAN: Nu cumva ai făcut iar vro dobitocie, după obiceiul tău? IFTIMI: Da cum, Doamne iartă-mă?... am fost pe la toți și le-am spus curată vorbă: M-a poftit boierul să vă poruncesc ca să veniți la masă la d-lui. DAMIAN: Ce fel? să le poruncești?... măi hoțule, tot pe dos ai să vorbești? IFTIMI: Ei, iar m-ai apucat la sucit ca pe-un fus... Dă-mi pace să vorbesc cum pot... ce dracu! dac-aș fi și eu prost ca d-ta, n-aș fi un biet boier. DAMIAN: Iar?... bată-te cucul să te bată!... Hai, du-te de te pune la pândă. IFTIMI: Mă duc... și cum oi vedea pe cuconașul Iorgu... DAMIAN: S-alergi iute să-mi dai de știre. IFTIMI (în parte): Mă duc la crâșmă peste drum, doar l-oi vedea mai degrabă. (Iese prin fund.) SCENA III [ modifică ] DAMIAN: Mai pe dos om n-am văzut de când sunt și, slavă Domnului! sunt de multișor. Toate lucrurile le spune și le face anapoda; când îi zic să-mi aducă dulceți, el îmi aduce ligheanul de spălat; când îi zic să-mi aducă de spălat, îmi aduce cafe. Mai deunăzi îl trimit în târg să-mi cumpere de zice parale tabac, și el îmi aduce pipăruși roși... SCENA IV [ modifică ] DAMIAN, GAHIȚA (intrând prin fund mânicasă) DAMIAN: Cine vine?. A!....Cucoana Gahița Rosmarinovici!...Sărut mâna, cucoană Gahițo. GAHIȚA (dându-și vânt cu evantaiul): Bonjour, mon cher arhon pitar... lan spune-mi, je vous prie, de unde-ai luat moda să trimiți mojicii din ogradă ca să facă invitații în case cinstite? DAMIAN: Ce spui, cucoană Gahițo?... argații mei au făcut vro bazaconie la d-ta în casă?... nu mă-nebuni! GAHIȚA: Nu te face, mă rog, că nu știi... DAMIAN: De știu ceva, să fiu afurisit!... Da cum socoți c-aș da eu voie să se facă acest fel de lucruri?... Mă rog, cucoană Gahiță, nu mă socoti un om așa făr’ de ispravă, încât eu însumi să poruncesc slugilor mele ca să facă pozne în case străine... Pân’acum, slavă Domnului! pitariul Enachi Damian n-a dat semne de nebunie, și numele lui a fost totdeauna cinstit... GAHIȚA: Da cine-ți vorbește de nebunie și pozne?... Cine-ți zice că n-ai reputație bună?... DAMIAN: Apoi dacă am respuntație bună, cum o chemi d-ta... ce zici că am trimis oamenii din ogradă?... GAHIȚA: Da n-ai trimis pe Iftimi să mă poftească la masă?... și tocmai pe el l-ai găsit mai cu cap pentru ca să-mi facă invitație? DAMIAN: Da ce ți-a făcut? pentru numele lui Dumnezeu!. ce-i inghitația ceea? GAHIȚA: Nici invitație nu știi ce însemnează?... Elei! mon cher arhon pitar, tare ești arriéré. DAMIAN: Ce sunt?... rierel? Mări, ce vorbe sunt aceste? Ha, ha, ha... Auzi, inghitație, rierel, bonjur?... Auzi parascovenii pocite?... Nu cumva, soro dragă, s-a mutat țara Moldovei din loc?... Nu cumva suntem franțuzi, nemți, jidovi?... și noi, ca niște proști, ne credem tot moldoveni!... Ha, ha, ha, rierel, inghitație!... GAHIȚA: D-ta râzi, pentru că nu te-ai adăpat de delicatețea, de eleganța și de sublimitatea limbii franceze. DAMIAN: Ce să fac?... Să mă adăp?... Trebuie să știi, cucoană dragă, că numai vitele s-adapă, dar oamenii beau... și să mă ferească Dumnezeu de cateție, de ganț și de bliblitatea d-tale!... Când mi-i sete, eu beau vin de Cotnar și de Odobești; beau vin de cel moldovenesc curat, iar nu ganțuri, nici bliblități... Așa să știi. GAHIȚA: Îi superflu să mai cozarisim împreună asupra acestui suget, pentru că nu ne înțelegem. DAMIAN: Superfliur sau nesuperfliur... nu știu... dar că nu te înțeleg?... asta-i adevărat... și mă pot jura pe cei patruzeci de sfinți părinți de pricep ceva din toate cimiliturile câte le înșirați d-voastră, iști de vremea nouă, care vă ziceți... cum, Doamne iartă-mă?... civirasilisiți... Ha!... civirasalisiți; d-voastră, ipochimene alese, cărora vă este rușine a trăi și a grăi ca părinții voștri; d-voastră, oameni procopsiți și mai ales pricopsiți, care vă faceți momițele altora, împrumutând de la străini numai cele rele, nemaiputând trăi decât cu bonjur, cu blamange și cu parle, marle cheschevu; și cărora, în sfârșit, vă e rușine să fiți moldoveni curați, români get-beget... (În parte.) De mi-a veni și Iorgu cu superfliururi, îl ciomăgesc. GAHIȚA: Cucoane Enachi... n-am venit în casa d-tale pentru ca să mă ofansarisești... și dar te poftesc să-ți mai ții gura, c-apoi... DAMIAN: C-apoi poate mi-i cere duel?... Atât ar mai trebui... să iasă și femeile la duel!... c-apoi s-a pricopsit de tot biata Moldovă! (Cu blândețe.) Ian ascultă-mă, dragă cucoană Gahiță... nu te mânia... eu te-am văzut mititică cât o șchioapă ș-am fost bun prieten cu tatăl d-tale și cu bărbatul d-tale, Dumnezeu să-i ierte!... În urmare, mi se poate trece câte le zic. În vremea mea, dragă cucoană Gahiță, bătrânii aveau voie să grăiască ce le plăcea, pentru că pe-atunci tot omul cu părul alb era cinstit... și cred că străinii nu ne-au stricat încă toate obiceiurile cele bune. GAHIȚA: Departe de a ni le strica, arhon pitar, străinii ni le-au adus în perfecție. DAMIAN: în ce, mă rog? GAHIȚA: În gradul civilizației care domnește astăzi în Europa. DAMIAN: Unde?... GAHIȚA: Aici în provincie nu poți judeca reformația care s-a introdus în țară; dar du-te, je vous prie, în capitalie; du-te de vezi magaziile lui monsiu Miculi; du-te de vezi paveua cea nouă... DAMIAN (în parte): Ba că chiar! hodoronc-tronc. GAHIȚA: Du-te de te întâlnește cu cavalerii de acolo… și să admirezi amabilitatea lor... să-i auzi ce complimente delicate îți fac; iar nu cum faceți d-voastră, care vă slujiți de cuvinte groase și ziceți fiecărui lucru pe nume, fără a vă închietarisi de urechile damelor!... Du-te... intră în saloanele briliante, unde ard sute de bugii, iar nu lumânări de seu ca pe-aici... du-te de vezi oglinzile acele mari care îți reflectarisesc tot trupul... canapelele acele elastice care te saltă cu plăcere, iar nu scaune de lemn ce-ți intră în oase... Du-te mai ales de vezi damele acele educarisite, care stau toată ziua la oglindă de-și împodobesc grațiile figurii și ale trupului, iar nu ca pe la noi, să meargă la bucătărie și la spălătorie, ca să-și feștelească rochia și degetele. Du-te de le vezi toate acele, ș-apoi mi-i zice dacă influența străinilor ne-au stricat mintea sau dacă ne-au developat-o. DAMIAN: Vel-Lopată?... Destui!... Am înțeles. (În parte.) Săracă limbă!... de te-or fi sucind și pe-acolo tot așa, apoi te-ai sfințit! ești bună de pus la zvântat în pod. (Tare.) Cucoană Gahiță! ai toate dreptățile, și eu sunt un nătărău!... te mulțumești cu atâta? GAHIȚA: Fie... îți dau pardon. DAMIAN: Foarte mulțumesc. (În parte.) De mi-a veni și Iorgu în doaga ei, îl trimit la Golia. SCENA V [ modifică ] DAMIAN, GAHIȚA, GÂNGU (venind din fund) GÂNGU (vorbind tare ca un surd): Ei, măi Enachi!... adevărat că vine astăzi Iorgu de la Sadagura? GAHIȚA (în parte): Carnacsî! că m-au speriat... quel manant! GÂNGU: Mi-a spus-o azi Îftimi, când a venit să mă poftească... Când ai ști cât îi de veselă Marghiolița, fiică-mea, că-i vine logodnicul?... parcă are argint viu într-însa... Sare prin casă, frate, și jioacă drăgaica ca o nebună!... Măi, măi, măi!... Ce-s fetele ieste!... cum le pomenești de bărbat, îți sar în cap de bucurie... Marghiolița, cât pe ce era să mă gâtuie... GAHIȚA (în parte): Of! nu pot să sufăr surdul ista... răcnește parc-ar fi toți surzi ca dânsul. GÂNGU (către Gahița): Aud?... bunătatea matale... eu sunt sănătos... da mata? GAHIȚA: Nu te-am întrebat cum te afli. GÂNGU: Ești sănătoasă?... îmi pare foarte bine... Vezi mata, dragă... sănătatea-i ca o iapă albă... cum trece dealul, nu se mai vede. GAHIȚA (în parte): Auzi vorbe de provincie! GÂNGU: Să te păzești, dragă cucoană Gahiță, pentru că, la vârsta noastră, cataroile sunt foarte șugubețe. GAHIȚA (mânioasă): Cine ți-a spus d-tale că am cataroi?… GÂNGU: Precum zici foarte bine... ele deodată, nitam-nisam, te trântesc alivanta plăcinta-n groapă... mai ales la vârsta noastră. DAMIAN (în parte, râzând): Alta-i zice, alta-i răspunde... are haz. GAHIȚA (apropiindu-se de Gângu și strigându-i tare la ureche): N-auzi, surdule?... ține-ți vorbele-n gură și nu te obrăznici mai mult... GÂNGU: Ei!... aud!... ce strigi așa tare?... că doar nu-s surd. GAHIȚA (în parte): Îmi vine nu știu ce să-i fac... Quel manant, oh ciel! GÂNGU: Măi Enachi! ce are Rosmarinovicioaia, de-mi zice că mă obrăznicesc?... DAMIAN (tare): Ce-o năpăstuiești și tu de-i zici că pătimește de cataroi ca babele? GÂNGU: D-apoi n-a spus-o ea singură mai dinioare?... ce dracul, doar aud bine... mi-s... GAHIȚA: Destul, je vous prie, cu astfel de vorbe, c-apoi mă-nchin cu plecăciune. GÂNGU: Bine-ai face, bine-ai face cucoană Gahițo... Ceaiul de soc, după cum zici, îi tare folositor pentru cataroi; dar socot că floarea teiului îi și mai bună... Întreabă, dacă nu mă crezi, pe baba Anghelușa, știi... cea care face dresuri de obraz… o cunoști... GAHIȚA (lui Damian): Mon cher arhon pitar, se vede că dorești ca să ies din casa d-tale, de vreme ce siuportarisești o astfel de infamie. (Se pune pe un jilț în dreapta, mânioasă.) GÂNGU (Gahiței): Aud?... Grăsimea de gâscă îți pare mai bună? DAMIAN (trăgând deoparte pe Gângu): Taci, măi Gângule... nu vezi că cucoana Gahița-i damă de moda nouă, care, cu cât îmbătrânește, se socoate mai tânără?... Ce dracu-i vorbești tot de leacuri? GÂNGU (râzând): Ba zău?... Iaca dracul!... și poate mai gândește la măritiș? DAMIAN: Mai știi pozna? GÂNGU (râzând): Da bine, măi Enachi, dacă le-a veni în cap babelor să se mărite... ce-or face fetele?... de pildă: Marghiolița mea? DAMIAN: Pentru dânsa nu-i nici o grijă... Știi c-am hotărât amândoi s-o dăm după Iorgu... GÂNGU: Și când jucăm la nuntă? DAMIAN: Într-o săptămână. GÂNGU: Ișala! GAHIȚA (în parte): Carnacsî! iar m-au speriat... parcă l-au umflat Rusaliile. (Se aud pași la ușa din fund.) SCENA VI [ modifică ] DAMIAN, GÂNGU, GAHIȚA . PRIETENI DAMIAN: Ce s-aude?... vin prietenii... Iată-i buluc!... Bine-ați venit, prieteni buni, să vă împărtășiți de bucuria mea!... Astăzi sosește Iorgu și cred că-ți bea cu toții voinicește în sănătatea lui. UN PRIETEN: Las’ pe noi, vere Enachi... dacă-i treaba pe-nghite-Agachi... Helbet! nu te-om da noi de rușine. GAHIȚA (în parte): Ian auzi-i cum vorbesc!... ș-apoi mai au curaj să critice tinerii noștri! PRIETENUL: Vere Enachi! scos-ai încalte vin de cel din vremea lui Han-Tatar? GÂNGU (apropiindu-se de el): Aud? Eu sunt sănătos, slavă Domnului! da d-voastră? cum o mai duceți? PRIETENUL: Ce să ducem, vere Gângule? GÂNGU: O duceți bine?... mă bucur... Vedeți d-voastră că sănătatea- i șugubeață!... când îi zici: “Sus, Gahițo!”, îți răspunde: “Cârc, Frangoleo!” (Toți râd, afară de Gahița.) GAHIȚA (în parte): Iar se leagă surdul de mine... se vede că-l paște păcatul astăzi. DAMIAN: Da ian poftim, fraților... ce ședeți în picioare? că doar nu vin turcii... Poftim de ședeți în... GAHIȚA (curmându-i vorba): Pe scaune. (Toți se pun pe divan și pe scaune. Gângu șade în picioare.) DAMIAN: Vere Gângule, da nu șezi? GÂNGU: Ba mi-i foame, dar oi mai aștepta pân’ ce-a veni Iorgu. PRIETENUL: Vere Enachi... lan mai spune-ne ceva de Iorgu... ce-a mai făcut el pe-acolo, prin țara Neamțului?... ce-a mai învățat?... trebuie să fie acum plin de az-buchi ca un stup. DAMIAN: Mai știu eu, fraților, câte-a mai învățat bietul copil!... El mi-a scris că a trecut din scoarță-n scoarță și Miftorloghia și Fizolofia și Mantemadica și Historia!... unde să le țin minte câte mi-a înșirat pe hârtie? PRIETENUL: Bre! s-o fi făcut dobă de carte ș-o fi întrecut pe răposatul dascălul Ieni, Dumnezeu să-l ierte! DAMIAN: Ce întrecut, vere!... l-a lăsat în urmă, cale de-o poștă. (S-aud afară pocnete de bici.) PRIETENUL: Na poștă; când vorbești de lup, lupu-i la ușă. Oare nu cumva îi Iorgu, vere Enachi?.. SCENA VII [ modifică ] Cei dinainte, IORGU DAMIAN (alergând la ușă): Ba-i el!... Inima-mi spune că-i el... Iată-l!... IORGU (intră și se aruncă în brațele moșului său): Mon oncle! DAMIAN: Vin’, gugulea moșului! (Îl sărută ș-apoi caută la el cu dragoste.) Ian vedeți-l ce moțpan mare s-a făcut! parcă-i Alexandru Machedon. IORGU (în parte): Uf! (Tare.) Mon cher oncle, cât sunt de fericit!... DAMIAN: D-apoi eu, fătul meu! d-apoi eu!... Vin’ să te mai sărut o dată... (Plângând.) Când gândesc că nu l-am văzut doi ani de zile!... Ce vă pare, fraților?... așa că-i nostim? așa că-mi seamănă mie? GÂNGU: Aud?... câte ceasuri? DAMIAN (luând pe Iorgu de mână): Vină să faci cunoștință cu prietenii mei. D-lui îi slugerul Gângu, un prieten vechi a băbacă-tău. Nu-ți aduci aminte de el? IORGU: Ha... Ian stă... Nicidecum. DAMIAN: Da cum dracu l-ai și uitat?... El te-a purtat în brațe... adă-ți aminte când te jucai de-a baba-oarba cu Marghiolița, cu fata lui. IORGU (cautând cu lornionul la Gângu): Ha... acum mă suvenarisesc. (Apropiindu-se de Gângu.) Mon cher monsiu Gângu, îmi pare bine că reînnoiesc amiciția cu d-ta. GÂNGU: Așa ș-așa, nici prea-prea, nici foarte-foarte... numai că mi s-au cam lungit urechile de foame. (În parte.) Ce dracu are de se uită la mine prin geam?... (Tare.) Ian ascultă, Iorgușorule, nu cumva ai prins orbul găinilor? DAMIAN: Cu adevărat. Iorgule, ce însemnează sticluța asta care ți-o tot bagi în ochi? IORGU: Mon cher oncle, citirea necontenită a uvrajelor mi-a cam slăbit puterea razelor vizuale. DAMIAN: Ce ți-a slăbit, fătul meu? GAHIȚA: Puterea razelor vizuale... Aceste cuvinte tehnice vreau să zică că i-au slăbit ochelnica. IORGU (în parte): Cine să fie dama asta care mă înțelege atât de bine?... (Apropiindu-se de Gahița.) Madamă, cu toate că n-am avut felicitatea de a-ți fi recomandat, dar mă folosesc de ocazia aceasta, pentru ca să te rog să mă norocești cu declinația numelui d-tale. DAMIAN (cu mirare, în parte): Ce dracu-i zice? GAHIȚA: Monsiu Georges, desirul unui cavaler amabil ca d-ta nu poate rămânea neîmplinit... par conséquence, mă grăbesc a-ți declinarisi numele meu... eu mă numesc Gahița de Rosmarinovici, votre servante. IORGU: Eu sunt, au contraire, votre serviteur, madamă, și de doresc ceva, este numai să se prezenteze vro ocazie, pentru ca să-ți pot dovedi admirația de care sunt cuprins pentru grațiile persoanei d-tale. GAHIȚA (în parte): Na cavaler!... DAMIAN (luând pe Gângu deoparte): Măi Gângule, înțelegi tu ce limbă vorbește Iorgu cu Gahița? GÂNGU: Zici c-a ploua?... Nu cred... n-am auzit buraticul azidimineață. PRIETENUL (către alt prieten). Pare-mi-se, vere Constandine, că și Iorgu s-a nemțit. DAMIAN (în parte): Oare nu cumva a uitat și Iorgu românește? (Tare.) Iorgule, Iorgule! ian mai întoarce-te și spre noi... mai spune-ne ceva de la Sadagura… despre călătoria ta... IORGU: Pardon, mon cher oncle; n-am vreme acu, că prezentez omajurile mele sexului frumos... asta-i datoria fiecărui galant om. DAMIAN: Mări, băiete, lasă deoparte, majurile și sescul și răspunde- mi curat la ceea ce te-ntreb. IORGU: Apoi ce să-ți spun, mon cher oncle? Când a trăit cineva într-un târg civilizat ca Sadagura și când este silit în urmă a veni într-o țară ticăloasă ca a noastră, contrastul i se pare atât de piramidal, încât nu poate găsi cuvinte destul de energice pentru ca să explice ceea ce simțește înlăuntru. GAHIȚA: Rezon... are rezon monsiu Georges. Iaca, de pildă, eu, care am voiajarisit și care am fost la Cernăuți... nu pot să mă deprind nicidecum cu Moldova... Of!... de-aș scăpa mai degrabă de țara asta! DAMIAN: Da bine, mă rog, ce are Moldova de nu vă mai place cum ați călcat peste graniță? IORGU: Ah, mon cher oncle!... nu mă sili să-ți spun câte are și câte n-are... DAMIAN: Da spune, spune... N-are și ea târguri?... N-are și ea oameni ca și celelalte țări? N-are munți, copaci, ape, vite? GAHIȚA: Ba are prea multe... prea multe! DAMIAN: Nu te-ntreb pe d-ta. (Lui Iorgu.) Spune ce-i lipsește bietei Moldove?... Nu-s oamenii buni și cu frica lui Dumnezeu?... Nu este grâu bun? Nu este vin bun?... Nu-i, în sfârșit, belșug în țară?... ce vă trebuie mai mult?... N-am dreptate, vere Gângule? GÂNGU (căutând la ornic): Aud?... opt ceasuri. IORGU: Ah, mon cher oncle!... Ce-mi pomenești d-ta de grâu, de vin și de vite?... Aceste materialuri sunt bune cu adevărat, dar nu aduc nici o înaintire inteligenței... Ce ne folosește că avem cele trebuincioase pentru hrana trupului, dacă mintea moare de foame? PRIETENUL (către alt prieten): Ian auzi, vere Constandine, zice că mintea moare de foame... (Pufnește de râs.) IORGU: Ce-i o țară fără canaluri, fără comerț, fără industrie, fără drumuri, fără lib... GÂNGU (strănută tare): Aferim! PRIETENUL (către alt prieten): Auzi, vere, zice că n-avem drumuri?... dar el pe ce-a venit cu poșta?... DAMIAN: Ian ascultă, Iorgule... dacă vrei să-mi faci mulțumire, te poftesc... altă dată să nu mă mai amețești cu astfel de fleacuri... Țara Moldovei îi binecuvântată de Dumnezeu! și cine nu știe s-o iubească și s-o prețuiască nu-i vrednic să-i mănânce pâinea și sarea. GÂNGU (strănută): Aferim!... vrei tabac? DAMIAN (luând o priză): Foarte mulțumesc. (Strănută.) TOȚI: Să-ți fie de bine! DAMIAN: Amin! (Se aud lăutarii afară.) DAMIAN: Iaca și scripcarii!... Hai să ne punem la masă. TOȚI: Haideți, haideți! IORGU (dă brațul Gahiței): Madamă, fi-voi destul de felice ca să nu-mi refuzarisești brațul? GAHIȚA: Ce se potrivește!... sunt foarte flatarisită... IORGU: Fiind lângă d-ta la masă, mă voi crede în sânul civilizației din Sadagura. GAHIȚA: Nu mai puțin și eu mă voi suvenarisi de Cernăuți. (Lăutarii intră cântând pe ușa din fund, trec scena și ies pe ușa din dreapta. După ei ies Iorgu și Gahița, dându-și brațul, pe urmă ies prietenii și, în sfârșit, Damian și Gângu.) DAMIAN (lui Gângu): Tare-s îngrijit, măi Gângule, despre Iorgu!... ce socoți și tu? GÂNGU: Dac-a ploua, pun rămășag. (Ies amândoi.) (În tot timpul scenei a 8-a se aud lăutarii în culisele din dreapta și din timp în timp câte un “Vivat!”) SCENA VIII [ modifică ] IFTIMI (intră beat pe ușa din fund): Pân’acu am șezut la pândă-n crâșmă, și degeaba... cu toate că m-am și uitat eu într-o părere, doar l-oi zări... Se vede că cuconașu Iorgu n-are de gând să vie astăzi... Facă cum a vrea... De-a veni, a fi bun venit! iar de nu, nu. Ian să vedem eu pe degete (numarând pe degete):... n-a veni, a veni, n-a veni, a veni, n-a veni!... curată socoteală... Mă duc dar iar la crâșmă să-l pândesc... Moș Niron m-așteaptă c-o sângeapă de pelin... și ce pelin!... când gândesc, îmi vine să cânt (cântă): “Frunză verde peliniță“. (Se aud răcnete de “Vivat!” alăturea.) Măi!... cine chiuie în sufragerie?... Îra!... boierii-s la masă... Ian vezi-i cum chilesc!... Înghite-Agachi... să te văd... înc-o dată... ha... dăi, dăi, dăi. (În parte.) Dacă-s boieri, tot mai voinici decât noi!... beau boierește, cu oca. (Uitându-se iar pe ușă.) Cine-i flăcău cela care nici nu bea, nici nu mănâncă?... ce dracu-i tot șoptește cucoanei Gahiței la ureche?... și-i place babei... îi place, da... Dec! se scoală flăcău de la masă și vine-ntr-acoace?... dos la față ș-amandea la moș Niron. (Iese alergând-pe ușa din fund.) SCENA IX [ modifică ] IORGU (intră pe gânduri, având șervetul prins de frac): Uf!... am scăpat!... Să mă mai răsuflu puțin... Borșul mi-a înăcrit stomahul; mămăliga mi s-a prins în gât, și curechiul cel cu rață... (oțerindu-se) brrrrr... de-aș avea un pic de colonie să-mi mai dreg mirosul... (Cu desperare.) Ainsi donc! Iată viitorimea ce mă așteaptă!... iată viața ce mi se pregătește!... Bucate țărănești cu ceapă și usturoi, pentru plăcerea gurii!... Miros de curechi murat, pentru plăcerea nasului!... Scârțâituri și răcnete țigănești, pentru plăcerea urechilor!... și priveliștea unor persoane urâte, ruginite și necioplite, pentru plăcerea ochilor!... Iată în ce se-ncheie tot traiul ce am să sufăr, pân’la moartea mea... O! Sadagură, Sadagură!... Unde sunt mulțumirile ce cuprinzi în sânul tău?... Unde-s chiflele? Unde-i berea? Unde-s cartofele? Unde-i șnițelul tău cel chesarocră iesc?... Dar valțurile tale cele șvăbești?... Dar societatea ta cea plină de grații?... Vai ș-amar!... Ce-o să mă fac?... îmi vine să iau câmpii, să fug în lume... departe de casa părintească; departe de provincialii acești fără de sentimente și fără ideile veacului meu; departe de toți... și de rude, și de țigani, și de curechi cu rață... SCENA X [ modifică ] IORGU, GAHIȚA ; mai pe urmă, DAMIAN GAHIȚA: Monsiu Georges... IORGU (tresărind): Cucoana Gahița! GAHIȚA: Ce ai, mon cher monsiu Georges?... văzând că te-ai sculat de la masă, am gândit că te-a apucat vro durere la… IORGU: La suflet?... dar! GAHIȚA: Ești cu adevărat indisposé? IORGU: Și mă mai întrebi?... Ah! nu vezi palida mea față?... nu vezi progresurile durerii pe trăsăturile obrazului?... nu vezi că, de când am intrat în casa asta, mă usuc, mă topesc din picioare, ca o pansea arsă de vânt. GAHIȚA: Ce nu bei oleacă de apă de nintă? IORGU: Apă de nintă!... Ah!... nici o băutură nu poate vindeca patimile sufletești și intelectuale. GAHIȚA (oftând): Te înțeleg! IORGU (apropiindu-se de ea și luând-o de mână): Mă înțelegi?... A! Slavă Domnului! că am găsit, în sfârșit, un suflet botezat care să mă înțeleagă! (Damian, cu șervetul legat de gât, apare în ușa și ascultă.) DAMIAN (în parte): De înțeleg ceva, să mă ieie dracul!... ian s-ascultăm... IORGU (cu foc): Simțești ce suferă inima mea aici, în atmosfera asta barbară, unde nu răzbate nici o rază a civilizației?... Eu, care sunt copilul ei și care-s hrănit cu laptele ei!... DAMIAN (în parte): Cu a cui lapte? IORGU: Gândește ce efect ți-ar pricinui, când ți-ar pica peste cap turnul Trisfetitelor... Asemene efect îmi pricinuiesc toate lucrurile ce mă-ncungură... Nimic nu-mi place, nimic nu mă mulțumește!... parcă- mi stă o greutate nemistuitoare la stomah... Nu știu ce să fie? mămăliga, sau altă? dar, te rog, scapă-mă din haosul acesta în care, cu cât merg, mă dau de-a rostogolul mai afund. DAMIAN (în parte): A-nebunit! GAHIȚA: Mon cher monsiu Georges!... eu nu doresc altă decât să te scap... dar cum? IORGU (cu mare foc): Cum?... jertfindu-mi toate simțirile inimii tale celei pline de poezie, de melodie și de melanholie!... Dă-mi amorul tău cel de înger tutelaire; căci de mă poate scăpa ceva pe lume, este numai dragostea ta, vergură divină și senină! DAMIAN (în parte): Ce să-i deie?... îmi vine mie să-i dau o palmă. GAHlȚA (în parte): Ah! quel bonheur! mă iubește! (Tare.) Pudoarea sexului meu nu mă iartă ca să răspund îndată dorințelor d-tale, dar... (Coboară ochii.) IORGU: Ah! Gahițo!... suflet ceresc și-naripat!... nu mă ecrazarisi cu astfel de vorbe!... Lasă modestia oamenilor de rând; las-o la de-alde Gângu… la persoane ne-nsuflețite de spiritul veacului, precum sunt provincialii de aici. DAMIAN (în parte): Așa!... IORGU: Iar tu, Gahițo!... tu, care ți-ai dezvelit mintea ca o conopidă la căldura civilizației; tu, care ai făcut voiajuri; tu, care ai văzut Cernăuții!... nu te supune la niște cuvinte deșerte, precum modestia și piudoarea... Mărturisește ritos sentimentele inimii tale... spune-mi: Georges, te iubesc!... precum îți zic eu în patru limbi: Gahițo! Gahițo! te iubesc! sas agapo! ich liebe lhnen! je vous aime! (Cade în genunchi.) Ah! fie-ți milă și mă mângâie de nenorocirea ce-am avut a mă întoarce în țara mea și-n casa asta!... DAMIAN (apropiindu-se de Iorgu, tare): Așa, tâlharule!... Casa părintească-i o nenorocire pentru tine?... Afară să ieși, nerușinatule!... afară, ticălosule... și să nu te mai arăți în ochii mei, că, să n-am parte de bătrânețile mele... (Prietenii intră, unul cu șervetul la gât, altul cu paharul în mână, și înconjoară pe Damian, căutând să-l liniștească.) SCENA XI [ modifică ] Cei dinainte, PRIETENII ; mai pe urmă, GÂNGU și IFTIMI PRIETENII: Ce este?... ce este?... DAMIAN: Auziți, mă rog, fraților?.. Dumnealui cuconu Iorgu, nepotul meu, găsește casa moșului său o năpaste pentru dânsul!... auzitaț i așa lucru?... Eu, care m-am strădănuit, Dumnezeu știe! pentru ca să-l trimit în școli, cu cheltuieli mai pe sus decât starea mea... Eu, care l-am dorit și l-am plâns doi ani de zile... Eu, care l-am așteptat din zi în zi, din ceas în ceas, cu bătaie de inimă... și toate aceste pentru ca să-l fac om de treabă!... auziți răsplătirea ce-mi dă, ticălosul?... auziți!... casa moșu-său! casa unde s-a născut el! casa unde-a murit maică-sa!... îIONenorocire pentru dânsul!... Afară, pân’ nu uit de tot că-ți sunt moș. IORGU (în parte): Îmi vine să mă-mpușc!... (Iese prin fund foarte tulburat.) GAHIȚA (în parte): Acu-i vremea să-i dovedesc ce este pasia amoriului... Mă duc să fiu îngerul tutelaire a lui mon cher Georges! (Iese după Iorgu.) DAMIAN: Degeaba vreți să mă mângâieți, fraților!... de-acum toate nădejdile mi s-au stins!... Un nepot am avut, ș-acela... l-am pierdut!... Blestemat să fie ceasul când mi-a venit în gând să-l trimit peste graniță, la Sadagura! GÂNGU (intră iute): Cum ai zis, vere Enachi?... vrei tabac? (îi dă tabacherea.) DAMIAN (zvârlindu-i tabacherea jos): Du-te la dracu cu tabacu-ți cu tot, surdule. GÂNGU (în parte): Iaca!... Se vede că s-a cârchit vărul Enachi. IFTIMI (alergând pe ușa din fund): Cucoane, cucoane... de când zăresc n-am pândit pe nime. DAMIAN (furios): Lipsești, prostule, că te ia dracul! IFTIMI (ieșind fuga): Să te duci, duluță... (Cortina cade.) ACTUL II [ modifică ] Actul se petrece în casa comisului Kiulafoglu, la Iași. Teatrul reprezintă o sală nemobilată cu trei uși; una în fund, care duce afară; alta în dreapta, ce dă în odăile lui Iorgu; și o a treia în stânga, care se deschide în apartamentul lui Kiulafoglu. Lângă ușa din fund, un dulap mare cu pendulă și cu o ferestruică sub cadran. Scaune pe-mprejur. SCENA I [ modifică ] IORGU (intră pe ușa din dreapta, posomorât și pe gânduri): De când m-a alungat moșul meu din casa lui, fatalitatea s-a legat de capul meu!... toate-mi merg pe dos și nu-i zi în care să nu am câte-o supărare!... Am alergat aici în Iași, nădăjduind c-oi găsi distracții care să-mi gonească gândurile cele posomorâte; în zadar!... Cine caută distracții în capitala noastră sămănă cu nebunul care caută cai morți să le scoată potcoavele... Am cercat de toate, făr-a da de mulțumire!... Mi-am zdruncinat șelile prin droșce pe paveua noastră... cea vândută carâ- tașilor!... făr-a câștiga altă plăcere, decât o durere în șolduri, care m-a ținut la pat vro două săptămâni... Am alergat ca un iepure pe câmpul Copoului, făr-a căpăta altceva decât o ocă de colb în piept și deplina încredințare că locuitorii Iașului au fost și sunt oamenii cei mai colbăiți din toată lumea... Am fost la balurile măscărite… vreau să zic, măscuite... și m-am întors acasă cu ideea că cei mai mulți care-și pun mască o fac pentru că li-i rușine de obrazele lor!... În sfârșit, m-am dus la opera nemțească, la vodevilul francez și la bietul teatru național, sărmanul!... când moare, când învie... da-i mai mult răposat!... Și ce mulțumire am tras din toate aceste petreceri ale Iașului?... Nimic!... (Se preumblă puțin pe gânduri.) D-apoi creditorii care-mi stau de strajă la ușă, cum se face ziuă... dă!... parcă eu le-am zis să-mi facă credit... D-apoi Ițic zaraful cărui sunt dator două sute de galbeni, cu dobândă de șaizăci la sută pe lună!... și care mă îngrozește pe tot ceasul c-a da jalbă la Agie... (Cu mânie.) Dă!... cine dracul mi-a zis mie să mă potrivesc Gahiței!... Las’ că din pricina ei m-a dat moșul meu afară din casă... dar apoi s-a și legat de mine, nebuna, ca un scai!... Nu pot să mă desfac de dânsa nici printr-un chip!... De șase luni acum de când șade cu mine tot într-o casă... Ce să fac?... Am scris moșului meu să mă ierte, și nici nu mi-a răspuns... Cum dracul să scap de Ițic și să plătesc chiria odăilor comisului Agamemnon?... (Stă pe gânduri.) O! ce idee!... Comisul Kiulafoglu șade tot într-o casă cu mine; (arătând în stânga) iată apartamentul său... iată și al meu... (Arată în dreapta.) Comisul Agamemnon îi, după alte păcate, și însurat cu o femeie frumușică ce nu-mi pare prea haină... Tot îi fac ceva curte... ian s-o strâng mai de-aproape... poate că... mai știi ce?... Iubindu-mă cu nevasta, bărbatul negreșit trebuie să-mi facă credit, și poate că m-a și împrumuta cu bani!... Bărbații au fost totdeauna birnicii amorezaților... Bravo, Iorgule! se vede că ți-ai ascuțit mintea pe tocila civilizației din Sadagura!... A!... cine vine?... De-ar fi cucoana Zoița, femeia comisului! (Zărind pe Gahița.) A!... iaca dracul pe uscat! SCENA II [ modifică ] IORGU, GAHIȚA (intrând pe ușa din fund, cu capela pe cap și cu șalul pe umeri) GAHIȚA: Ah! Georges, îmi vine leșin de mânie! IORGU: Ce ai? GAHIȚA: Pune-ți în gând, mon adoré, că m-am dus la Miculi ca să-mi aleg o coafiură verde cu pene roșii și aflu că a luat-o comisoaia. IORGU: Care comisoaie? GAHIȚA: Femeia lui Agamemnon Kiulafoglu, gazda noastră. IORGU: Și numai pentru atâta îți vin istericale? GAHIȚA: Numai pentru atâta?... Ce-ntrebare-i asta?... îmi pare curios, Georges, să-mi faci o astfel de-ntrebare mie, care am jertfit pentru tine și reputație, și nume, și... IORGU: Mă rog, nu mă mai ameți cu pomelnicul jertfelor d-tale... le știu și iar le știu pe de rost... Slavă Domnului! nu-i zi în care să nu-mi aduci aminte; că te-ai legat de capul meu ca boala de om sănătos. GAHIȚA: Ce vorbe sunt aceste?... Tu, Georges... care mă numeai îngerul tău tutelaire!... tu, care mă numeai vergură lină și senină! tu să-mi zici că ți-am picat năpaste!... Ah! câtă deosebire-i între tine și nobilul baron von Kleine Schwabe, care... IORGU: Care te slăvea când ai fost la Cernăuți?... știu... Mi-ai spus povestea asta de-o mie de ori... o cunosc!... Îi chiar degeaba dar să-mi mai pomenești de el. GAHIȚA: Auzi, auzi tiranie!... nici nu mă lasă acum să vorbesc! (Plângând.) Ah!... văd că amorul tău începe a se răci și că nu-mi mai rămâne altă decât să mor!... IORGU: Nu-ți mai uda basmaua degeaba!... Schimositurile aceste mă strâng de gât!... În toate zilele, tot țipete și bocete!... destul, pentru numele lui Dumnezeu!... că m-am săturat acum. GAHIȚA: Te-ai săturat de-a mă videa plângând, om fără suflet ce ești!... Când tu însuți ești pricina că mi s-au schimbat ochii în pâraie de lacrimi... Vai de mine! cât sunt de nenorocită!... Eu, care i-am jertfit toate palpitațiile inimii mele! și care l-am ridicat în fantasia mea până la al nouăsprezecelea cer!... Ce descepție crudă! ce deșteptare fioroasă!... ce... IORGU: Și celelalte multe... Le știu pe de rost... și, de vrei, pot să ți le spun eu însumi... (Imitând pe Gahița.) Ce deznădăjduire amară! ce lovire cumplită pentru inima mea! ce durere sfâșietoare!... Toate aceste, soro dragă, sunt bune în Malvina și în Gonzalv de Cordova1... iar pentru mine, toate aceste suspinări mă fac să casc pân’ îmi strămut fălcile... și cât pentru lacrimile cu care mă stropești necontenit, trebuie să știi că-mi dau gutunari. GAHIȚA (cu mânie): Infame!... cum de îndrăznești să mă calci în picioare, pe mine, care te-am învăluit în toate fericirile lumești și te-am legănat pe sânul meu ca pe un copil rătăcit în calea vieții?... IORGU: Și aceste le știu... așteaptă... (Imitând pe Gahița.) Pe mine, care te-am legănat și te-am înviat, ca pe-o floare vestejită, la razele amorului meu!... și care, priveghind ca un înger binevoitor asupra ta, am depărtat toate furtunile ce ar fi putut să zbuciume coardele inimii tale!... și celelalte... Vezi, cucoană Gahiță, că le știu toate de-a rândul, deși nu le-am învățat și eu din romanțuri ca d-ta... în sfârșit însă, vreau să mă tălmăcesc curat... Cucoană Gahiță, m-am săturat de toate parascoveniile și de toate farafastâcurile d-tale. GAHIȚA: Farafascovenii, eu!... Oh ciel! IORGU: Dar; din pricina d-tale am făcut pe moșul meu să mă deie afară din casa lui... Atunci eram un nebun, ș-acum mă căiesc... ai înțeles?... De șase luni de zile, de când te-ai legat de mine, m-ai scos din toate mințile și m-ai adus aici în Iași... GAHIȚA: Ingratule! IORGU: Aici nu numai că m-ai înglodat în datorii pân’în urechi, ba încă m-ai și făcut să-mi lepăd numele tătâni-meu!... și să iau pe-al d-tale... Auzi poznă!... să nu mă mai chem eu Damian, ci de Rosmarinovici!... zicându-mi că Rosmarinovici bate mai bine la urechi. GAHIȚA: Misérable! IORGU: Și eu, ca un prost, mă potrivesc ei!... Ce-ar zice moșul meu când ar afla că mi-am schimbat porecla familiei și că mă alung datornicii pe ulițe?... Destul, cucoană Gahiță!... foarte-ți mulțumesc de dragoste și te rog de-acum înainte să-mi dai bună pace. GAHIȚA: O! quel infâme!... Să-ți dau pace, după ce m-ai comprometarisit?… Ah! știu eu de ce mă depărtezi tu acum de la sufletul tău... pentru că iubești pe alta, pe comisoaie. IORGU: Ai-nebunit? GAHIȚA: Te-am înțeles eu de mult că-mi calci într-aiurea... însă bun îi Dumnezeu!... Mi-a veni prilejul să-mi răzbun... ș-atunci... cerul va fulgera, mările s-or clătina și pământul s-a cutremura! (Iese tulburată pe ușa din dreapta.) IORGU: Și dracul te-a lua! SCENA III [ modifică ] IORGU: Du-te, rusalie, pe ceea lume, și să vii înapoi când or ieși carașii fripți din Bahlui!... Mă mir cum de-am putut trăi șase luni de zile cu o dihanie înveninată ca dânsa?... Da de-acum, să știu c-oi vedea târgul Iașului curat și fără jidani! mă duc de-aici... fug unde m-or duce picioarele, ca să scap și de Gahița, și de Iași, și de Ițic... SCENA IV [ modifică ] IORGU, IȚIC (în fund) IȚIC: Parche vorbeai de mine, chicănașule... poate che ai bani? IORGU: Piei, drace! IȚIC: Acum o trecut de mult vadeua sinetului... Cred che mi-i pleti acei două sute de galbini... IORGU: Jupâne Ițic, nici vorbă nu-i că ți-oi plăti, dar... mai târziu. IȚIC: Mai târziu nu pot; trebuie se me refuiești îndată... destul de chind me porți cu vorbe. IORGU: Dragă jupâne Ițic... mai îngăduie-mă măcar vro două luni. IȚIC: Două luni?... nici două ceasuri... Pletești îndată sau me duc pe agie? zic zeu! IORGU: Ițicule dragă! nu te mânia, ce dracul! doar suntem prieteni. IȚIC: Nu știu nimichi... Frate, frate... brânza-i pe bani. IORGU: Ițică, lțicuțule... IȚIC: Așa mi se cade mie dache am a face cu birbanți. IORGU (mâniindu-se): Măi târtane, ce te obrăznicești?... nu te gândești că ți-oi smulge perciunii? IȚIC (cam cu frică): Perciunii? nu me tem... Perciunii mei sint sudiți. IORGU: Ian așteaptă să ți-i sudițesc eu mai bine. IȚIC: Nu veni, nu, che strig ghevalt, zic zeu!... Ce! vrei să mi și bați dache nu-mi pletești?... Am se te spun pe Conțu. IORGU: Măi târtane, se vede că te mănâncă chica. IȚIC: Eu n-am chichi; eu sint ras. IORGU: Bată-i crucea, Iuzi!... de i-ar da mai degrabă afară din țară, să scăpăm de dânșii... IȚIC: Mie nu-mi pasă, che am bani. IORGU: Du-te dracului cu banii-ți cu tot, litfă afurisită!... IȚIC: Me duc, dar se știi che am se mi-ntorc cu totă agie, ca se te ridic pe sus. IORGU (alergând după el): Iaca litfa că nu iese... IȚIC (fugind): Ghevalt!... SCENA V [ modifică ] IORGU: Îi în stare s-o facă târtanul... Cum să scap?... De m-aș întâlni cu cucoana Zoița, poate c-aș îndupleca-o să puie pe bărbatu-său chizăș... Cine ies din apartamentul comisului Kiulafoglu? (Se apropie de ușă și se uită.) El îi tocmai, cu femeia lui... Mă duc degrabă să-mi fac toaleta, ș-apoi... vai de capul tău, kir Agamemnon! (lese pe ușa din dreapta.) SCENA VI [ modifică ] KIULAFOGLU, ZOIȚA (intrând amândoi pe ușa din stânga) KIULAFOGLU (fără surtuc, cu fes mare și cu ochelari): Ma psihi mu, Zoița, nu m-ai inselato... crede mu che nu m-ai inselato... eți na ziso! ZOIȚA: Ei! te cred, te cred... dă-mi pace. KIULAFOGLU: Ma ohi eți. Se me crezi din tot sufletu mataluți. ZOIȚA: Și din tot sufletul mataluți, dacă vrei... Te cred... mai mult poftești?... De când am pus iedeș amândoi, n-am chip să mă odihnesc. KIULAFOGLU: Mite ego; ma țe se fațem?... iadesu-i mare... stii?... Un salo pentru mata daca mi-i insala, ke o chisa de capnos cusuta pentru mine, daca te-oi insala ego pe mataluți... Lipon, fiind che mune nadazduesco a me fațe ispravnicos, elpizo se castigo totodata și chisaoa pentru sohpeti. ZOIȚA (cu bucurie): Zău, mâini te faci ispravnic? KIULAFOGLU: Oriste? ZOIȚA: Mâini te pun în slujbă? KIULAFOGLU: Malista; de mult alergo, psihi mu; omos imprezurerile nu mi-au fostu cu favori... Ostoson tora ime siguros. ZOIȚA: Cât îmi pare de bine! îmi vine să te sărut de bucurie. KIULAFOGLU (zâmbind): Saruta, matia mu, saruta. (Zoița voiește să-l sărute; Kiulafoglu o oprește.) KIULAFOGLU: Ba nu, sirata țe esti; vrei să-mi dai o sarutare, s-apoi se ziți iadesi?... (Râzând.) Acus sirata! cum vrea se me insele ca se castize to sali... Ma si eu palicaris... nu me prindo asa lesne. ZOIȚA: Ha, ha, ha... da fricos mai ești! KIULAFOGLU: Ego sinto comisos Agamemnon Kiulafoglu si am capo nu kefali... țe zic eu?... nu bostani... A! vrei mata numaidechit se porți salo de ispravnițesa? ma cu asta fel de tesmecherii nu me prinzi pe mine... Vezi... Zoi mu, sint necontenit cu ghindul tot la iadesi, si pentru ca se nu-l uit, am hoterito se zic stiu! de dimineața eos tin seara... Paradigmatos harin; chind mi aduțe fițorul dulțeți, eu zic stiu!... chind me-ntreaba țineva de sint senatos, zic stiu!... de-mi zițe țineva: Arhon comise, femeia d-tale... stiu, frațico, si iar stiu! ZOIȚA (în parte): Bine, bine. KIULAFOGLU: Ma se lasemu iadesu de o parte... lan spune-mi, psihi mu, a platito chiria odailor monsu de Rosmarinopulos? ZOIȚA: Ba încă nu. KIULAFOGLU: Țe fel nu?... omos vadeoa a trecut-o de mult, fos mu, si eu am trebuința acum de parale, pentru ca se me fac ispravnicos mai degraba. ZOIȚA: Lasă, frate, că ți-a plăti; mai îngăduie-l puțintel. KIULAFOGLU: Pentru hatiro mataluți țe n-asi fațe?... daca vrei, zocu to piperi. (Intră o slugă cu un răvaș.) SLUGA: Iaca un răvaș pentru d-ta, cucoane Agă-memnule. ZOIȚA (luând răvașul): De unde să fie oare?... na, dragă, deschide-l. KIULAFOGLU (întinzând mâna și trăgând-o iute înapoi): Stiu... A! sirata! iar ai vruto se me prinzi, ma ți-am spuso che sint palicaris... (la răvasul râzând.) Se videm ține-mi scrie. (Citește:) “Cu frățască dragoste mă închin d-tale, arhon Agamemnon! Mai întâi nu lipsesc a cerceta despre întregimea fericirei sănătății d-tale, ca aflând că ești după cum doresc, nu puțin să se bucure sufletul meu; al doilea, vei ști că, din mila cerescului împărat, și eu sunt sănătos; al 3-lea, te înștiințez că vin la Iași, ca să caut pe nepotul meu Iorgu, care mi-a scris că s-a pocăit pentru cele trecute. Deci, în puterea prieteșugului nostru, am gând să trag la d-ta în gazdă, rămânând al d-tale preaplecată și supusă slugă, Enachi Damian, pitar.” ZOIȚA: Pitarul Enachi Damian?... cine-i, dragă? KIULAFOGLU: Un prietinos vechi a meu, cu care am fuzito peste Pruto, în vremea turților. ZOIȚA: Ce fel? ai fugit?... Parcă mi-ai spus că te-ai bătut cu dânșii la Sculeni?... KIULAFOGLU: Malista psihi mu, m-am batut-o, ma de departe... Eu sidemu pe țelalalt mal a Prutului chind a sosit urdia turțesca și recneam “Elate kakohrononaki diavoli... Ela incoațe, daca ve da inima, se ve aretu eu”... ma niți unu n-a indreznit-o se treca Pruto, che pe toți îi fațeam kes. ZOIȚA (râzând): Auzi voinic! KIULAFOGLU: Ma cum socoți? ZOIȚA: Știu că ești din cei care intră-n doi ca-n doisprezece și nu-i pot scoate nici douăzeci și patru. KIULAFOGLU: Ian lasa saga; ke se gatim mai bine conacu pentru pitaris Enachi. ZOIȚA: Odaia-i gata, nu te-ngriji. KIULAFOGLU: Un lucru numai nu ințelego in ravasul ista... zițe che vine se caute un nepoto a dimisale țe s-a pocaitu... țe nepot? ZOIȚA: Las’ că te-i tălmăci cu pitarul Enachi. KIULAFOGLU: A! natos ke monsu de Rosmarinopulos. SCENA VII [ modifică ] KIULAFOGLU, ZOIȚA, IORGU IORGU: Bonjour, cucoană Zoiță; bonjour, cucoane Agamemnon; de mult nu am avut norocire să vă văd. KIULAFOGLU: Kalimera sas, monsu de Rosmarinoviți. IORGU: Îmi pare curios să ne întâlnim așa de rar, mai ales că ședem tot într-o casă. KIULAFOGLU: Neski; ma țe fațe cocona d-tale? senatosa-i?... IORGU (în parte): Ducă-s-ar pe pustii! (Tare.) Îi cam zaifă, drăguța! ZOIȚA: Zaifă?... ce are? IORGU: A răgușit. KIULAFOGLU: A! poli me kakofeni!... Parca esti gata se iesi?... unde te duți? IORGU: Mă duc să iau o lojie pe deseară la Teatrul Național. KIULAFOGLU: Ha, ha, ha... la teatro moldovenesco!... Nu-ți e mila se dai parale dezeaba, ca se vezi niste baieți care nu stiu niți se vorbesca macar... si se asculți niste piese ca vai de ele? IORGU: Dac-ar judeca toți ca d-ta, domnule, apoi teatrul național nu s-ar putea întemeia niciodată în țară; dar, slavă Domnului! sunt persoane care știu să prețuiască greutățile unei scene începătoare ca a noastră; care nu se rușinează de a merge să vadă piese naționale și care, în sfârșit, iertând greșelile actorilor, îi încurajează și le dau ajutorul cuviincios... Acele persoane sunt vrednice de toată lauda, și teatrul național le va fi totdeauna recunoscător. KIULAFOGLU: Stiu che eu nu am curazi ca se mergo se casco patru țeasuri pentru hatirul patriotismosmului. IORGU: Cât pentru d-ta, domnule, teatrul național te lasă-n pace să faci ce ți-a plăcea; cu astă condiție însă, ca și d-ta să-i dai pace ca să-și urmeze cariera, cum poate, și să nu-l critici cu ochii închiși. ZOIȚA (trecând între amândoi): Lăsați, vă rog, vorba teatrului, că iar o să-ncepeți a vă sfădi. KIULAFOGLU: Bine ziți, psihi mu. Lipon, monsu Rosmarinoviți, ma inchino cu plecațune... ma duc si eu se ma imbraco. Ela, Zoița mu. (Iese prin stânga). (Iorgu se face că iese pe ușa din fund; și când vede că Kiulafoglu a ieșit, se întoarce iute pe scenă și oprește pe Zoița.) SCENA VIII [ modifică ] IORGU, ZOIȚA IORGU: Slavă Domnului că mă găsesc, în sfârșit, singur cu d-ta, cucoană Zoiță... ZOIȚA (voind să iasă, în parte): Degrabă ți-a fi? IORGU: Nu fugi, îngerașule!... nu mă lipsi de fericirea ce simt a te vedea și a-ți spune cât te iubesc. ZOIȚA: Domnule... IORGU: Ah!... când ai ști câte pătimesc în sufletul meu din ceasul cum te-am zărit! Zi și noapte te visez cu ochii deschiși și nu pot nici să mănânc, nici să beau, nici să trag ciubuc. ZOIȚA: Vai de mine!... vorbește mai încet, că te-aude bărbatu-meu. IORGU: Te iubesc mai presus decât cum iubește un judecător aurul!... Pune-ți dar în gând cât te iubesc!... ZOIȚA: Adevărat grăiești?... IORGU: Să n-am parte de bărbatu-tău, dacă-ți spun minciuni... Zoițo... Zoițo! KIULAFOGLU (strigând din culise): Zoița... Zoița! ZOIȚA (lui Iorgu): Fugi că vine. IORGU (voind să fugă): M-am dus. ZOIȚA (în parte): Îmi vine-o idee. (lui Iorgu, oprindu-l.) Nu peacolo. IORGU: Da pe unde? ZOIȚA: Ascunde-te aici în ceasornic, păn’ ce-oi depărta pe bărbatu- meu. IORGU: Cum dracu? în ceasornic? ZOIȚA: Dacă mă iubești! IORGU: Te iubesc; dar ce are-a face dragostea mea cu ceasornicul? KIULAFOGLU (asemene): Zoița... Zoița! ZOIȚA: Intră degrabă că ți-oi tălmăci eu mai pe urmă... IORGU: Da nu se poate, soro... ZOIȚAI Și-i frică poate? IORGU: Frică?... ha, ha, ha! Nu cunoști pe Iorgu. ZOIȚA: Ei; apoi ce te mai oprește? IORGU: Zi dintâi că mă iubești ș-apoi intru și în tartar. ZOIȚA (deschizând ornicul): Te iubesc. IORGU: Încă o dată... (Intră în ornic.) ZOIȚA: Te iubesc. (În parte.) Am câștigat rămășagul. (Agamemnon intră și vede pe Zoița închizând ușa ornicului.) SCENA IX [ modifică ] KIULAFOGLU, ZOIȚA KIULAFOGLU: Zoița, te strigo de un țeaso... ma țe fațeai la țeasornico? ZOIȚA: Nu făceam nimică. KIULAFOGLU (în parte): S-a tulburato... (Tare.) Cu ține erai aițe? ZOIȚA: Cu nimene. KIULAFOGLU (în parte): Negresit, a ascunso pe țineva is to țeasornico... mesa. (Tare.) Zoița!... Zoița, kitakse drept la ochi a mele. (Zoița coboară ochii.) KIULAFOGLU (mâniindu-se): Pes mu drepto, ține-i in orologhion? ZOIȚA: Da cine vrei să fie?... nu-i nime. KIULAFOGLU: Nime? sirata țe esti!... vrei si tu se me fați de mascara! Nu auzi che a statuto țeasornico? (Iorgu imitează cu limba bătăile ornicului.) ZOIȚA: Ce fel s-a oprit? n-auzi că merge? KIULAFOGLU: Merze?... ma de țe merze asa iute? (Iorgu imitează mai rar.) ZOIȚA: Se vede că-ți țiuie urechile. KIULAFOGLU: lan asculta... Acum merze ințet. (Iorgu imitează iute.) KIULAFOGLU: Zoița, Zoița, ai ascunso pe țineva acolo... Unde- i cheia? ZOIȚA: Nu-i la mine. KIULAFOGLU (mânios): Dă-mi cheia, che m-am aprinso ca un zaratico. ZOIȚA (dându-i cheia): Dacă nu mă crezi, poftim cheia... deschide și vezi... (Kiulafoglu ia cheia.) ladeș! am câștigat rămășagul. KIULAFOGLU (scăpând cheia jos): Karnaksi! m-ai insalato! (Se bate cu pumnii peste cap.) Na, na, bostani fără kefali! se perdo eu remesagu! eu cari mi sinto palicaris! Ah, Zoița mu! îți țero iertațune în zenunchi, pentru che am prepuso nevinovația ta, sirata țe esti! ZOIȚA: Mai bine hai să-mi cumperi șalul. KIULAFOGLU: Haide, psihi mu... haide. (În parte.) Tin patzirisa hiotiki. (Ies amândoi prin fund.) SCENA X [ modifică ] IORGU (deschizând ferestruica dulapului): Ai văzut diavolul de Zoiță cum și-a bătut joc de bărbatu-său și de mine!... și toate aceste pentru ce?... pentru un șal!... Apoi, pas de nu zi că interesul poartă fesul... Uf! mă înăduș aici... m-am săturat de ceasomicărie... Cum dracul să ies? (Zgâlțâie ușa.) Ușa-i închisă cu cheia pe dinafară… Ar avea haz să mă lase ca să mă zvântez aici!... ba mai bucuros aș fi să mănânc mere acre, decât... Parc-a intrat cineva-n casă... la loc, Iorgule. (Închide ferestruica.) SCENA XI [ modifică ] DAMIAN (intră prin fund): Măi, măi, măi!... ce casă pustie! Nici că aș întâlni vrun suflet botezat!... În sfârșit, iată-mă-s în Iași!... Nepotul meu mi-a scris că s-a pocăit, berbantul!... Auzi d-ta, să fugă din târgul nostru la Iași, cu cine?... cu Rosmarinovicioaia!... ce blestemat!... Da ce dracul!... n-o să vie nimene astăzi să-mi spuie dacă comisul Agamemnon îi acasă?... Ei, Toader, Nastasă, Chirilă. IORGU (deschizând ferestruica, în parte): Parc-am auzit un glas de rudă. DAMIAN: Vasile, Gavril, Pricoche!... Tufă, pustii... ca când au trecut turcii. IORGU (asemene): Săracul de mine! moșu-meu!... de m-a găsi aici, sunt prăpădit... Numai de nu mi-ar veni să strănut. (Strănută.) DAMIAN: Dec! cine strănută-n dulap? (Iorgu mai strănută.) DAMIAN: Ce să fie?... Ian să vedem. (Voiește sa deschidă dulapul.) Îi închis cu cheia... Hei! cine-i acolo? (Iorgu face ca cocoșii.) DAMIAN: Ian auzi-l acu... îmi cântă ca cucoșii... Spune, măi... cine-i acolo? (Iorgu face ca mâțele.) DAMIAN: Știi că are haz?... Poate că-i vrun ceasornic cu mozâcă... Tocmai... ha... ha... ha!... Răposatul dascălul Ieni, Dumnezeu să-l ierte! avea unul care cânta ca cucul. (Iorgu face ca cucul.) DAMIAN: Măi!... da aista-i cu mai multe meșteșuguri... Când aș găsi cheia, ca să văd cum dracu-i lucrat înlăuntru. (Găsind cheia jos.) Iaca o cheie; oare nu cumva-i de la ceasornic? (Deschide.) Piei, drace!... Iorgu!... în ceasornic... Ce faci aici, tâlharule? IORGU: Mă... mă primblu, moșule. DAMIAN: Așa mi te-ai pocăit, blestematule? Te ascunzi prin dulapurile oamenilor și cânți ca cocoșii, și miorlăiești ca mâțele, pentru ca să-ți bați joc de mine? IORGU: Moșule... DAMIAN: Să mă facă să cred că-i ceasornic cu mozâcă! A hoțule, mă faci de mă scol de-acasă, eu, om bătrân, și vin la Iași pentru tine! și tu, în loc să te arăți înaintea mea blând și supus, te-apuci să-mi cânți cucul? Las’ că te-oi învăța eu... Socoți că te-oi face clironomul meu? Pune-ți pofta-n cui, dragă... Îi cânta tu mult ca cocoșii și-i miorlăi ca mâțele, pân’ ce-i vedea o para de la mine. IORGU: Moșule, ascultă-mă și pe mine... DAMIAN: Lipsești dinaintea mea... Auzi, împușcă-n lună, așa! îl trimit în țara nemțască ca să se facă om de treabă, și el învață acolo a-și urî pământul unde s-a născut. IORGU: Nu-i adevărat... nu-i adevărat...Eu îmi iubesc patria mai mult decât d-voastră, pentru că știu cum s-o iubesc. DAMIAN: Așa! vrea să zică, spun și minciuni?... Atâta mi-a mai rămas, ca să mă faci și minciunos. Trage-mi încalte ș-o bătaie, ca să se mântuie comedia... Mă mir ce mă oprește de nu-ți sfărâm capul. IORGU: Moșule ești aspru cu mine... N-am meritat să mă tratezi astfel. DAMIAN: Ți-oi da un tartat acuși de nu l-îi putea duce. SCENA XII [ modifică ] DAMIAN, IORGU, IȚIC, DOI COMISARI IȚIC (la comisari): Veniți cu mine se-l ridicați. IORGU (în parte): Iaca și Ițic! ca când dracul l-a adus. DAMIAN: Pe cine cauți, jupâne? IȚIC: Pe chicănaș Rosmarinovici. DAMIAN: Care Rosmarinovici?... El a murit de mult. IȚIC (zărind pe Iorgu): Ba nu; iată-l după d-ta. DAMIAN: Cine? Iorgu? IȚIC: Dumnelui. DAMIAN (lui Iorgu): Vrea să zică ți-ai schimbat și numele?... ți-a fost rușine de numele tătâni-tău? IORGU: Nu crede, moșule... IȚIC: Ba crede, chicone... zic zeu. Dumnelui chicon Rosmarinovici mi-i dator cu 200 de galbeni, și nu vrea se-mi plitească. DAMIAN: Încă și dator cu 200 de galbeni! Da bine, că-i bun de dat la ocnă. IȚIC: Și dache nu mi-a pleti acu indată... am adus poronchi de la Departament ca se-l ridic cu comisari. DAMIAN: Dar, dar, să-l închideți! bine-ți face. IȚIC: Plitești, chicon Rosmarinovici,ori nu? IORGU: Moșule... pentru numele lui Dumnezeu, scapă-mă de-o necinste ca asta... nu mă lăsa să mă ridice... Gândește-te că-ți sunt nepot. DAMIAN: Tu, nepot mie? Să ferească Dumnezeu! Eu mă numesc Damian, iar nu Rosmarinovici... Du-te de-ți găsește moși aiurea. IORGU: Moșule, mă aduci în deznădăjduire. DAMIAN: Ba la agie, dragă... Du-te la închisoare, fătul meu; acolo-i fi mult mai în huzur decât în dulapul ista și-i putea cânta cucul cât ți-a plăcea. IȚIC: Nu plitești?... jupâne comisari, umflați-l! (Comisarii pun mâna pe Iorgu.) IORGU: Piei, târtane, că te rup în bucăți. IȚIC (fugind deoparte): Ghevalt!… nu lesați. IORGU (către comisari): Nu vă apropiați, guleraților, că vă zdrobesc săbiile de cap. (Comisarii voiesc să-l ducă; Iorgu se zbuciumă.) DAMIAN: Nu te da, monsiu baron... Nu te da... odată... să te văd... vârtos. IORGU: Să dai seamă, moșule, de nenorocirile ce s-or întâmpla. DAMIAN: Auziți, domnișorilor, vi-l dau în seamă... SCENA XIII [ modifică ] Cei dinainte, GAHIȚA, ZOIȚA, KIULAFOGLU TOȚI: Ce vuiet? ce este? DAMIAN: Monsiu baron Rosmarinovici se duce la agie... ha, ha, ha. TOȚI: La agie! GAHIȚA: La agie!... Ah! (Leșină.) DAMIAN: Vrea să cerce dacă temnițele din Iași sunt ca cele din Sadagura. (Comisarii duc pe Iorgu.) KIULAFOGLU: Arhon pitaris! DAMIAN: Arhon comis! (Se îmbrățișează amândoi.) ZOIȚA (în parte): Sărmanul Iorgu! (Cortina cade.) ACTUL III [ modifică ] Actul se petrece la moșia lui Gângu. Teatrul reprezintă o piață de sat: în stânga, o crâșmă cu laiți dinainte: doi stâlpi mari de lemn pentru excercițiile acrobatice ale lui Kleine Schwabe; în dreapta, un scrânciob; în fund, satul. SCENA I [ modifică ] ȚĂRANI și ȚĂRANCE (jucând hora) Iată, hora se pornește Sub stejar la rădăcină; Iată, hora se-nvârtește, Vină, puico, vină. Mi-am pus flori la pălărie, Mi-am pus flori, mi-am pus mărgele; Să cați vesel cu mândrie, Puicuțo, la ele. Sunt sătul de biruri grele Și de plug, și de lopată, De ciocoi, de zapciele Și de sapă lată. Dați, copii, într-o lovire, Să vuiască-n fund pământul; Lumea-ntreagă să se mire Și Dumnezeu sfântul! SCENA II [ modifică ] Cei dinainte, IORGU (Iorgu intră prin dreapta în costum de vrăjitor, țăranii speriați fug în crâșmă, strigând: “Iaca dracu, mă! iaca dracu!”) IORGU (către țărani): Nu fugiți, oameni buni, că doar nu-s Scaraoțchi!... Când vrea dracul să muncească oamenii, el se face judecător sau ispravnic... Au fugit!... s-au dus!... Așa fug toți cei ce mă- ntâlnesc. Iată-mă-s, în sfârșit, și șarlatan... De patru luni de zile alerg acum din sat în sat și dau reprezentații acrobatice... Eu, Iorgu Damian!... Și ce dracul era să fac? Când m-a găsit moșul meu în blestematul cel de ceasornic și când m-a dat pe mâna comisarilor, era să-nebunesc; însă m-am smuncit voinicește din ghearele ce mă prinseseră de gât; mi-am luat călcăile de-a umere și m-am dus, m-am dus, m-am dus, pân’ ce m-am văzut departe de capitalie, și de Ițic, și de agie, și mai ales de stahia cea de Gahiță. Atunci am intrat într-o crâșmă ca să mă odihnesc!... Când, în crâșmă, ce să văd?... pe Herr von Kleine Schwabe!... un neamț ce cunoscusem la Sadagura și care se ducea la Iași ca să deie reprezentații gimnastice... Deodată-mi trăsnește prin cap o idee de cele cornorate... Mă apropii de neamțul meu și-i zic: “Măi, șonțule!... deschide-ți urechile-n patru la glasul adevărului... Tu te duci la Iași ca să arăți locuitorilor lui că știi să te dai de-a tumba și că poți ridica multe oci de bere și de fier?... Sărmane cartoflarule! Nu știi că acolo sunt acrobați care pot să-ți fie profesori în meșteșugul paiaților!... Tu poți, de pildă, ridica 50 sau 80 de ocă de fier; iar acolo sunt voinici care umflă stări întregi! Tu știi să te dai peste cap; iar acolo sunt paiați care știu a se da, nu numai ei înșiși de-a tumba, dar a da și pe alții peste cap!... Nu-ți cerca norocul în Iași, nefericitule șonț! că-i muri de foame... Vin’ mai bine cu mine și haideți amândoi să facem o asociație pentru ca să speculăm în nevinovăția provincialilor... Tu te-i face că-mi ești rob, și eu te-oi arăta peste tot locul, ca pe-un sălbatic din America... Îi vedea cât de bine-i fi primit sub numele de sălbatic, într-o epohă ca aceasta mai ales, unde oamenii civilizați sunt socotiți de nebuni!” Neamțul meu se uita la mine ca o broască la soare și, în sfârșit, a primit... De-atunci, slavă Domnului, ne curge bine laptele-n păsat!... Nu-i sat unde să nu câștigăm câte 50 de ouă și câte 10 pui de găină... Să trăiască șarlatanismul!... El și aurul sunt domnitorii veacului! Cine știe dacă prin ajutorul lui nu voi ajunge un om însemnat?... Poate să mă fac vrun prinț... de Sadagura... (Văzând pe Kleine Schwabe.) Iaca și baron von Kleine Schwabe!... Bre... posomorât îi! SCENA III [ modifică ] IORGU, SCHWABE (intră prin dreapta foarte posomorât) IORGU: Ce ai, măi neamțule, de ți-ai zbârcit sprâncenele? SCHWABE: Am superar la inima. (Oftează.) IORGU: Nu cumva te-a înecat vro cartoflă?... Trage o stacană de bere, că ți-a trece. SCHWABE: O! niks Erdäpfel!... Mi-am adus aminte de un madam ce am iubit la Cernoviez! IORGU: Ce era? spălătoriță sau bucătăriță? SCHWABE: Terteifel! spălătoriț!... Nein... un madam de la Moldau. IORGU: Ce spui, șonțule?... De la noi?... Cum o chema? SCHWABE: Gahizen! IORGU: Gahița Rosmarinovici poate? SCHWABE: Mein Got!... o cunoști? IORGU (în parte): Ha, ha, ha... Aista-i graful cel vestit despre care-mi rodea urechile cucoana Gahița? ha, ha, ha... SCHWABE: Ce rizi, domnule? Ich bin Baron... IORGU: Nu te bosumfla, șonțule... Ian spune-mi: Gahița te iubea? SCHWABE: O, ia!... și eu pe dâns o iubeam mai mult de chit cel mai bun Bier în Oesterreich. IORGU (în parte): Îmi vine-o idee... (Tare.) Măi neamțule, ce-ai zice dacă te-aș însura cu Gahița? SCHWABE: Vai mir! te-aș învăța ciubotăria. IORGU: Ține-o pentru tine... Și du-te-acum de te gătește ca să începem reprezentația!... Mai pe urmă îți făgăduiesc să te pun la cale. SCHWABE: O! ich danken! (Iese prin dreapta.) SCENA IV [ modifică ] IORGU: Auzit-ai gust din partea Gahiței? Să se drăgostească... cu cine? cu șvabul meu!... Mă miram eu de ce-i era așa de dragă țara nemțască?... Ar avea haz să-i însor… Dar... cu chipul acesta scap pentru totdeauna de Gahița, cu toate c-am numit-o înger tutelaire... Să te ferească Dumnezeu de îngeri, când se îndrăcesc de-ți stau năpaste!... SCENA V [ modifică ] IORGU, ȚĂRANII (ieșind din crâșmă) IORGU: Veniți, oameni buni... nu vă temeți... veniți mai aproape, că doar nu-s privighetor... și eu sunt om pământean ca și voi!... Auzitaț i de vestitul Cocus Mocus imperator ce-a sosit acum din America, aducând cu dânsul un om sălbatic? ȚĂRANII: Ba nu, jupâne. IORGU: Eu sunt acel vestit vrăjitor!... și știu să prorocesc tot ce are să se întâmple peste două sute de ani. ȚĂRANII: Ian auzi poznă și minune! IORGU: Dacă vreți, vă pot spune la fiecare ce-o să pățească până mâini... dar fiindcă nu vreți, apoi v-oi arăta omul cel sălbatic care mănâncă foc și bea smoală clocotită... Hai, duceți-vă de dați de știre stăpânilor voștri și tuturor boierilor vecini, ca să alerge degrabă aici, să vadă minunea minunilor! (În parte.) Minciuna minciunilor. (Câțiva țărani ies.) IORGU: Nu uitați însă a le spune ca să aducă svanțihi fără bortă și galbeni netăiați, pentru ca să cerce ei înșiși cu ce plăcere sălbaticul mănâncă bani... Eu mă duc să mă gătesc; dar vă înștiințez să nu căscați gura prea tare de mirare, pentru că sălbaticul are patimă pe guri căscate. (Iese prin stânga.) SCENA VI [ modifică ] CÂȚIVA ȚĂRANI și ȚĂRANCE UN ȚĂRAN: Ați auzit, măi?... zice că bea smoală! ALT ȚĂRAN: Mări, las’, măi Ioane, nu mai crede... Minciuna nemțască, ca și cea boierească, trece-n țara ungurească... știi vorba ceea... CEL DINTÂI: Ba zău, mai știi ce?... Nemții iștia sunt cu dracu... CEL D-AL DOILEA: Poate de-aceea îi și ia dracu pân’ în sfârșit... SCENA VII [ modifică ] ȚĂRANII TOȚI, GÂNGU, DAMIAN, PRIETENI (Intră toți prin stânga.) DAMIAN: Ce ziceți, măi proștilor, de Cocus Mocus și de sălbatic?... unde-i? să-l văd și eu cum mănâncă foc și bea smoală clocotită?... auzi poznă, măi Gângule? GÂNGU: Cine? Elenuța?... sărmana!... toată ziua plânge de când a aflat că și-a pierdut pe Iorgu, logodnicul ei. DAMIAN: Nu-mi mai pomeni de el, că mă supăr. GÂNGU: Ei, da și tu te-ai arătat prea aspru... ce dracu!... Iorgu-i tânăr și trebuie să-i iertăm dacă-i zburdă inima... Adă-ți aminte ce făceam noi când eram de vârsta lui... când beam vutca în fesuri și-n papucii cucoanelor... DAMIAN: Foarte bine; dar pentru ce să mă-nșele?... de ce să-și lepede numele tătâni-său?.... de ce să facă datorii ca un boier mare?... Auzi!... monsiu Rosmarinovici și nu Damian!... asta, frate, nu i-oi ierta-o niciodată... Cine se rușinează de numele tătâni-său nu merită să fie nici om!... De-aceea l-am lăsat și eu pe mâinile comisarilor... doar i s-a mai liniști sângele șezând cătăva vreme la răcoare. GÂNGU: Aud?... să se-mpuște?... mai știi ce?... Ea!... se poate… Tinerilor de astăzi nu le prea sufli-n borș... DAMIAN: Ce vorbești, surdule, de împușcat?... El!... Iorgu!... Ba să ferească Dumnezeu!. Auzi?... Gugulea moșului!... să-l ferească Dumnezeu! (Se preumblă tulburat.) UN ȚĂRAN: Cucoane Enachi, s-aude-o poștă. DAMIAN: Cine să fie? KIULAFOGLU (în culise): Ma staso, Zoița, psihi mu, se vino și eu, țe fuzi așa iute? ca o caprița? DAMIAN: Îi comisul Agamemnon… SCENA VIII [ modifică ] Cei dinainte, ZOIȚA, KIULAFOGLU (urmărit de un slujitor ce-i ține ciubucul.) KIULAFOGLU: E! natos și veru Enaki! Ma cum de te intilnesco aițe? DAMIAN: Da d-ta, arhon comise, de unde și până unde?... Iată și cucoana Zoița!... Sărut mâinile, cucoană Zoiță. KIULAFOGLU: Ego sinto ispravnicos telos panton!... cu mila lui Dimnezeu m-am facuto ispravnicos la ținutul ațesta; ke acum vin de la Iasi ca se mi sui pe scauno ispravniției!... Am munat tatareste... Adeca chind zic tatareste, eți vine vorba, dioti caii de poțta nu mergo niți ca vintul, niți ca ghindul, ma ca... nu stiu țe... Deziaba suruzii... dos tu ke dos tu cu harapnico! dimialor din pas nu iese... din prițina ke nu stiu care filozofos a ziso: ințet merzi, mai departe azunzi!... Se vede che ațel filozofos nu se facuse niți o data ispravnicos... ha, ha, ha!... Ma se nu spuneți, ma rogo, che am riso de poțte, pentru che ma cam temo de chihai... DAMIAN: N-ai frică, arhon comise... La noi, ce intră pe-o ureche iese pe alta. KIULAFOGLU: Nu de alta, file, ma fiind che sinto ispravnicos... ințalezi?... Chind nu eram în sluzba, avem tota voie se racnesco... si racneam chit septe, dioti eram patriotis. Patrida frate!... alt cuvint numi iesa din gura... omos tora... ințalezi! DAMIAN: Da cum nu?… lupul când vrea să se apropie de turmă latră ca câinii pân’ ce prinde oaia. KIULAFOGLU: Sss!... sas parakalo, frate... nu vezi che sinto ispravnicos?... ma se lasemo asta... Spune-mi unde ma gasesco, si cum se fațe de te intilnesco aiți linga poțta, în mizloco drumului? DAMIAN: Aici suntem la moșia lui Gângu, unde am venit de vro două zile ca să serbăm ziua Marghioliței. KIULAFOGLU: Pios?... Ghingos? DAMIAN: Nu-l cunoști?... Iată-l. KIULAFOGLU (cu un aer de protecție): A! Arhon Ghingos, mi pare bine, mi pare bine... GÂNGU: Câte fălci?... numai patru sute. KIULAFOGLU (lui Damian, încet): Se vede che are podagra la urechi arhon Ghingos? (Râde.) DAMIAN: Norocire pentru dânsul că n-aude toate dobitociile ce zic unii și alții. ZOIȚA: Frate, d-ta stai la vorbă și biata cucoana Gahiță ne-aș- teaptă-n trăsură. KIULAFOGLU: Las-o se astepte. DAMIAN: Ce zici, cucoană Zoiță?... Gahița-i cu dumneavoastră? KIULAFOGLU: Neski, frațico... I cocona Gahița ne-a rugat-o, chind ne-am pornito de la lasi, ca s-o luam cu noi, ke s-o aduțem inapoi la casa dimisale. Ma țe nebuna kira!... A!... me sinhorese… uitasem che-ți este nepoțica... ha, ha, ha... DAMIAN: Lasă șaga, arhon comise, că mă supar. KIULAFOGLU: Țe berbanto! Se ne insale, si pe Zoița, și pe mine, si pe d-ta, si pe toți!... Ti puskis! Ma pes mu, țe ai mai facuto cu el?… l-ai scoso de la adzie?... DAMIAN: Ba nici n-am gândit. (Se aude în culisa din dreapta trâmbițe și o dobă.) KIULAFOGLU: Țe este asta? nu vine oare vreo urdie de turți? DAMIAN: Nu te teme... Se vede că tot îți aduci aminte de la Sculeni? KIULAFOGLU: Katergari!... ha, ha, ha. SCENA IX [ modifică ] Cei dinainte, IORGU și SCHWABE (intră prin dreapta întovărășiți de doi oameni îmbrăcați ca șarlatani, din care unul sună din trâmbiță și cellalt dintr-o dobă. Schwabe este în costum de acrobat.) IORGU (în parte): Valeu!... moșu-meu aici!... am pățit-o... KIULAFOGLU: Țe kabazliki asta, arhon Enaki? DAMIAN: Așteaptă că-i vedea. (Lui Iorgu.) Domnule, am auzit că vrei să ne-arăți niște lucruri de pe ceea lume. IORGU (în parte): Nu mă cunoaște... curaj! (Tare.) Oameni buni! (În parte.) Ce dracu! parcă și-au dat cuvânt cu toții... Iată și Gângu, și Kiulafoglu, și Zoița... numai Gahița lipsește, din norocire. (Tare.) Creștini blagosloviți!... DAMIAN (în parte): Curios glas! IORGU (suindu-se pe o laiță): Oameni buni! boieri, țărani, țigani, jidani!... Gătiți-vă urechile și ochii, că o s-auziți și să vedeți lucruri care n-a văzut neam de neamul vostru!... Eu sunt vestitul Cocus Mocus imperator, care-am înconjurat pământul ș-am trecut peste nouă mări și peste nouă țări. DAMIAN: Chiar ca Făt-Frumos din poveste. IORGU: Tocmai!... Eu știu toate descântecele de dragoste și de deochet și pot proroci viitorul!... Am descântat în Iași și în București câteva cucoane de sluțenie și le-a trecut... Am descântat de dragoste unei babe de 60 de ani și peste 5 minute a văzut venind pe iubitul ei călare pe prăjină... prăjina însă era de aur!... Am descântat câțiva patrioți de tâlhărășug... (în parte) și tot tâlhari au rămas!... KIULAFOGLU: Bre, bre, bre! țe mora stricata! DAMIAN: Auzi, măi Gângule? GÂNGU: Ce să fie, franțuz?... ba-i neamț. IORGU: Am descântat... DAMIAN: N-auzi, domnule, nu știi să descânți și de lehăit? IORGU: Am descântat și de lehăit pe oarecine care poartă minciuni prin casele oamenilor, răstălmăcind toate lucrurile în rău, și i-au crescut 70 de pușchinețe pe limbă. Dar toate aceste nu-s nimică, oameni buni!... știința mea cea mare stă în prorocii. DAMIAN: Lasă, domnule, prorociile mai pe urmă... Arată-ne acu ce-ai să ne-arăți... Nu ne trece vremea cu vorbe. IORGU: Foarte bine. (Aratând pe Schwabe.) Vă arăt acum un om sălbatic din codrii Americii, care-a venit înot prin Ocean pân’în Europa... El îi feciorul împăratului Ghildiririm Kleaf-kleaf! ș-a fugit din palatul tătâni-său, pentru ca să vie să facă voiajuri prin Moldova... fiindcă auzise că-i o țară foarte poznașă... adică o țară unde se fac multe pozne... Acest tânăr și interesant străin are o mare procopsală, căci a fost crescut în Academia Azbucovniană, unde printre multe altele a învățat a se da de-a tumba, a se acăța pe frânghii și a ridica mii de ocă de fier în mâini... DAMIAN: Frumoasă poveste, dar mare minciună! IORGU: El se hrănește numai cu jăratic și bea numai smoală clocotită!... În țara lui doctorii au hotărât că acest soi de hrană prelungește viața și că împuternicește vinele întocmai ca apa rece. Iată, spre pildă, tânărul Ghildiririm Kleaf-kleaf!... el a dobândit o putere atât de mare... încât acum poate să ieie turnul Trisfetitelor în spinare și să fugă cu el pân’ la Hârlău... DAMIAN: Își bate joc de noi șonțul! (Tare.) Ian așteaptă, domnule... De vreme ce zici că sălbaticul mănâncă foc... să-l vedem și noi... (Către un țăran.) Du-te, măi, în crâșmă de adă un tăciune aprins. IORGU (în parte): A pățit-o neamțul!... (Tare.) Îi de prisos să mai aducă foc, pentru că sălbaticul îi sătul... Ți-i foame, americanule? SCHWABE: Ia. IORGU: Auziți că nu?... Nu-i e foame. Ți-i sete? SCHWABE: O, ia. IORGU: Nici sete. DAMIAN: Ian să-ți spun, măi neamțule... după câte înțeleg, tu vrei să ne-nșeli... Ori începe comedia și lasă vorba, ori îți trag o bătaie de cele sfinte. IORGU (în parte): Ar avea haz să iau un kaftan... (Tare.) De vreme ce-i treaba pe ciomag... apoi încep îndată. (Către trâmbițaș și toboșer.) Cântați uvertura. (Trâmbițașul și doboșerul sună din instrumenlele lor.) DAMIAN: Destul, că ne-ați asurzit. IORGU: Se vede că nu vă plac concerturile?... Fie!... Tăceți, măi! Acum înalta noblețe și onorabilul public sunt poftiți a ședea, căci comedia are să înceapă... Vestite Ghildiririm Kleaf-kleaf!... ein, zwei, drei... marș... (Schwabe face “brațele de fier”.) IORGU: Vă rog, domnilor, să însemnați puterea vinelor prin care sălbaticul se pune în poziție orizontală... Această exerciție se numește “brațele de fier” sau spânzurătoarea... Cine din d-voastră dorește a se spânzura... este rugat a se grăbi, pentru că o să trecem la “rotirea de moarte”. DAMIAN: Ce zici, măi Gângule?... ai gust să te spânzuri? GÂNGU: Ian nu vorbi de-aceste, măi Enachi... Fă-ți cruce mai bine. (Schwabe face “rotirea de moarte”.) IORGU: Iată “rotirea de moarte”!... Această exerciție primejdioasă a atras laudele tuturor capitaliilor din lume, (în parte) pe unde n-am trecut!... Bravo, bravo, americanule!... Domnilor, vă poftesc să bateți în palme. (Toți bat în palme.) (Schwabe face “piciorul de fier”.) IORGU: Exerciția aceasta este numită “piciorul de fier”... Toată puterea stă în vârful călcâiului... Vestitul Ghildiririm Kleaf-kleaf va ridica deosebite greutăți, precum și un bou de câțiva viței... Nu cumva aveți, domnilor, o asemene vită la îndemână? KIULAFOGLU: Ha, ha, ha... isos che socoți, anoite, che purtamu zirezi de boi ist to buzunari? IORGU: În locul boului, dacă vrei, te poate ridica pe d-ta. KIULAFOGLU: Du-te ist to diavolo, puski! (La finele acestui exercițiu se aude vocea Gahiței.) GAHIȚA (în culise): Monsiu Agamemnon, monsiu Kiulafoglu. IORGU: Ce-am auzit? Glasul Gahiței! DAMIAN: Îra! Biata cucoana Gahița!... ați uitat-o-n trăsură… Haideți s-o aducem aici. (Toți se duc în fund, înaintea Gahiței.) IORGU (încet, lui Schwabe): Ai auzit ceva, neamțule? SCHWABE: Ia!... am auzit un glas care m-a petruns in das Herz. IORGU: Norocul s-apropie de tine, măi șonțule... fugi de te-ascunde. SCHWABE: Ich verstehe nicht. IORGU: Gahița von Rosmarinovici vine aici. SCHWABE: Mein Gott! IORGU: Fugi degrabă să nu te vadă, că de te-a cunoaște suntem prăpădiți. SCHWABE (alergând în crâșmă): Sapperment! noch einmal!... fort... SCENA X [ modifică ] Cei denainte, GAHIȚA (venind din fund) GAHIȚA: Frumoasă politică... Monsiu Agamemnon... Bravo... vă duceți și mă lăsați în mijlocul drumului, de vă aștept un ceas. KIULAFOGLU: Nu-i vina nostra, kera mu... Ma a lui arhon Enaki, care ne-a ținuto cu de-a sila. GAHIȚA (vazând pe pitarul Enachi, coboară ochii): Cuconu Enachi!... DAMIAN: Nu-ți coborî ochii, dragă cucoană... cele ce-au fost s-au trecut. KIULAFOGLU: Omos bine che ai venit si d-ta, cocona Gahița, ca se vezi omul ațel selbatico, care fațe o mulțime de kabailikia. GAHIȚA: Ce om sălbatic? KIULAFOGLU: Ma puine, bre? DAMIAN: Ba că zău, unde-i?... ce s-a făcut? IORGU: Nu vă îngrijiți de el c-a veni acuși... S-a dus să-și răcorească gâtul c-o stacană de smoală. KIULAFOGLU: Lipon, țe mai sidem aițe?... as pame si noi, se ne recorimo... IORGU: Mai stați că încă n-am sfârșit comedia... Acum au să înceapă prorociile... Cine vrea din d-voastră să-i spun trecutul și viitoriul?... Eu, vestitul Cocus Mocus imperator, am prorocit de mult că are să vie o vreme unde oamenii au să meargă pe brânci și, slavă Domnului!... azi vedem mulți culbeci cu fețe de om. Am prorocit iar că vânzătorii au să fie schimbați în măgari, și moldovenii în... jidani!... Am prorocit unui însurățel că femeia lui... KIULAFOGLU (mânios): Cum indreznesti, katergari, se vorbesti de surăței me katigoria?... Nu stii che si eu sinto surațelos? IORGU: Ba ești sur cumsecade, nu surățel. KIULAFOGLU: Ghidi, puski... Moi sluzitori, umfla la dinsu. DAMIAN: Ian lasă-l, arhon comise, să sfârșească... (Lui Iorgu.) Ziceai, domnișorule, că știi să spui toate lucrurile trecute și viitoare?... Spune-mi dar mie, unde se găsește acum Iorgu, nepotul meu? IORGU: El se află aici în sat. DAMIAN: Minciuni spui, șonțule, că-i la Iași, închis la agie... Auzi cum le croiește! IORGU: Ei, pui rămășag că eu, vestitul Cocus Mocus imperator, îți aduc pe Iorgu aici pân’într-un sfert de ceas? DAMIAN: De la Iași în 15 minunte?... cale de 5 poști? KIULAFOGLU: Cu caii de poțta de-acum, țe nu se pote! IORGU: Însă, dacă m-oi ținea de cuvânt, d-ta să-l ierți pe Iorgu și să-i plătești toate datoriile... DAMIAN: Iar de nu? IORGU: Să mă faci chisăliță de bătaie. GAHIȚA: Mă mir, mon cher arhon pitar, cum de stai ca un prost de-l asculți?... Nu vezi că domnișorul vrea să ne ieie în râs cu minunile d-sale?... D-lui socoate poate că nici unul din noi n-a făcut voiajuri. IORGU: Știu, dimpotrivă, cucoană Gahiță, că d-ta ai fost la Cernăuți. GAHIȚA: Cine ți-a spus-o? IORGU (apropiindu-se de Gahița, încet): Baronul von Kleine Schwabe. GAHIȚA: Oh ciel! îl cunoști? IORGU: Pe cine nu cunosc eu? GAHIȚA: Oare... nu l-ai putea și pe dânsul aduce dela Cernăuți... tot în 15 minunte? IORGU: Și mai degrabă, dacă vrei. GAHIȚA: Cum nu? mai vârtos, te poftesc. DAMIAN (cautând la ornic): Domnule, au trecut zice minute!... îți mai rămân încă cinci... dacă-n vremea asta n-a veni Iorgu... te stropșesc. IORGU: Bunătatea d-tale... Stați puțin să-mi fac descântecul. (Face semne cabalistice cu bățul.) Cocus Mocus imperator, ein, zwei, drei... (În parte.) Să vii, Iorgule, să mă scapi de bătaie, că de nu-i veni, îi rău de pielea mea. DAMIAN: Sfertul a trecut... Unde-i Iorgu, șonțule? IORGU: Acuși trebuie să vie. DAMIAN: Pe dânsul, băieți... învățați-l să-și mai bată joc de creștini. (Toți se reped spre Iorgu.) IORGU: Ho, țară! să-mi sfârșesc descântecul... Marș, pantalon, ein Cocus, zwei Mocus, drei imperator... (În parte.) Marș și tu, Iorgule, că atât îi scăparea ta. (Tare.) Marș, pantalon... (Fuge iute printre oameni, de intră în crâșmă și închide ușa după el.) DAMIAN: Nu-l scăpați, flăcăi; stricați ușa și mi-l aduceți aici, ca să-i dau un pantalon pe spinare. (Câțiva țărani se încearcă să deschidă ușa.) KIULAFOGLU (furios): Ai vazuto maiskaraliki! se ne rida un sonți pe toți, și mai ales pe mine care sinto coscoze ispravnicos!... prindeți-l, moi. GAHIȚA (furioasă): Infame charlatan! să mă facă să cred că-mi aduce pe Kleine Schwabe!... DAMIAN (la țărani): Da ce dracul!... nu puteți da jos o biată ușă?... Ian să-mi pun eu umerele… Măi Gângule, vin’ de ne-ajută și tu. GÂNGU: Ce să faci?... să dai foc casei?... Da cum, Doamne iartă- mă, să-mi arzi crâșma. (Ușa se deschide și deodată se înfățișează Iorgu și Kleine Schwabe, schimbați în haine civile. Iorgu merge de pică în genunchi la moșul său, și Schiwabe dinaintea Gahiței.) TOȚI: Ce minune-i asta? DAMIAN: Iorgu, aici? GAHIȚA: Kleine Schwabe! oh ciel! IORGU: Ai făgăduit să mă ierți, moșule!... SCHWABE: Ah! liebe Gahizen! DAMIAN: Bre, bre, bre! KIULAFOGLU: Bre, bre, bre! țe boțcarie! DAMIAN (ridicând pe Iorgu): Parcă nu-i lucru curat... Da spune- mi, măi băiete, cum ai scăpat de la agie?... cum și când ai venit? GÂNGU: Măi Enachi, crede și nu cerceta... Nu vezi că jupânu Mocus era dracu pe uscat?... (Toți își fac cruce, zicând: “Piei, drace!”) KIULAFOGLU: Fevghe satana... Ma țe s-a facuto kir Mocus? UN ȚĂRAN (aducând costumul vrăjitorului din crâșmă): Iaca, cucoane... numai pielea i-a rămas. ZOIȚA (în parte): Pare-mi-se că nici vrăjitorul nu-i departe. KIULAFOGLU: Na scaso an den itan Skaraotki!... Zoița, Zoița... vin’ linga mine, se nu te umfla o diavolos cornoratos. IORGU (în parte): Ba că chiar!... scapă de unul și dă peste altul... (Tare.) Nu vă mai speriați degeaba... Mai bine haideți cu toții să serbăm ziua astă fericită în care un copil nebun a câștigat iar iertăciunea și dragostea moșului său... (Către Gângu.) Unde mi-i logodnica, cucoane Gângule? GÂNGU: Acasă... caută-n cărți. IORGU: Prietenilor!... vă poftesc peste trei zile la nunta mea cu duduca Marghiolița, fiica sulgerului Gângu. GÂNGU: Ura!... strigați ura, măi! ȚĂRANII: Ura! GAHIȚA: Totodată, domnilor, vă poftesc și eu la nunta mea cu d-lui baronul von Kleine Schwabe. GÂNGU: Îra! ȚĂRANII: Îra! DAMIAN: Dec!... da aista de unde-a ieșit? IORGU (încet, moșului său): Ți-oi spune mai pe urmă... SCHWABE: Liebe Gahizen! du bist meine Lieben! GAHIȚA: Pour toujours? SCHWABE: Tușur! IORGU (încet, Gahiței): Vrea să zică, noi suntem chit de-acum? GAHIȚA (furioasă): Monstre! GÂNGU: Măi Enachi!... știi ce?... De vreme ce Iorgu tău s-a îndreptat pe calea adevărului, hai să tragem o horă cu toții. DAMIAN: Mări, bine zici, surdule... Unde-s scripcarii?... Iată-i... Ian ascultați, dancilor... să-mi cântați o horă de cele bătrânești, cum le plăcea părinților noștri. (Scripcarii cântă hora. Damian, Gângu, Zoița, prietenii și țăranii se prind la joc.) DAMIAN: Măi Iorgule!... da tu nu vii să joci? Tot nu-ți plac obiceiurile noastre? IORGU: Ba acum îmi sunt dragi... Acum știu să prețuiesc bunătățile care ne-au rămas de la strămoși și să deie Domnul să le păstrăm totdeauna, pentru ca să rămânem tot români și să ne fie dragă țara noastră!... (Se prinde în horă.) TOȚI: Ura!... să trăiască Moldova! (Toți joacă hora, afară de Kiulafoglu care trage ciubuc deoparte; Gahița și Kleine Schwabe joacă valțul împrejurul horei.) COR FINAL Sunt român și tot român Eu în veci voi să rămân! Țara noastră să trăiască Și-n veci steaua să-i lucească! (Cortina cade.)


content:
Cuprins 1 PERSONAJELE 2 ACTUL I 2.1 SCENA I 2.2 SCENA II 2.3 SCENA III 2.4 SCENA IV 2.5 SCENA V 2.6 SCENA VI 3 ACTUL I - TABLOUL II 3.1 SCENA I 3.2 SCENA II 3.3 SCENA III 3.4 SCENA IV 3.5 SCENA V 3.6 SCENA VI 3.7 SCENA VII 3.8 SCENA VIII 3.9 SCENA IX 4 ACTUL II 4.1 SCENA I 4.2 SCENA II 4.3 SCENA III 4.4 SCENA IV 4.5 SCENA V 4.6 SCENA VI 4.7 SCENA VII 4.8 SCENA VIII 4.9 SCENA IX 4.10 SCENA X 4.11 SCENA XI 5 ACTUL II - TABLOUL II 5.1 SCENA I 5.2 SCENA II 6 ACTUL III 6.1 SCENA I 6.2 SCENA II 6.3 SCENA III 6.4 SCENA IV 6.5 SCENA V 6.6 SCENA VI 6.7 SCENA VII 6.8 SCENA VIII 7 ACTUL IV 7.1 SCENA I 7.2 SCENA II 7.3 SCENA III 7.4 SCENA IV 7.5 SCENA V 7.6 SCENA VI 7.7 SCENA VII 7.8 SCENA VIII 7.9 SCENA IX 7.10 SCENA X 7.11 SCENA XI 7.12 SCENA XII 7.13 SCENA XIII 8 ACTUL V 8.1 SCENA I 8.2 SCENA II 8.3 SCENA III 8.4 SCENA IV 8.5 SCENA V 8.6 SCENA VI 8.7 SCENA VII 8.8 SCENA VIII 8.9 SCENA IX 8.10 SCENA X 8.11 SCENA XI 8.12 SCENA XII 8.13 SCENA XIII PERSONAJELE [ modifică ] ALEXANDRU LĂPUȘNEANU, Domn Moldovii, 50 ani RUXANDRA DOAMNA, soția lui Lăpușneanu, 25 ani DESPOT-ERACLID, competitor tronului Moldovii, 30 ani MOȚOC VORNICUL, boier conspirator, 55 ani ANA, fiica lui, 20 ani MAICA FEVRONIA, sora lui Moțoc, 50 ani TOMȘA, boier neaoș, 40 ani ILIAȘ, copilul lui Tomșa, 14 ani SPANCIOC, boier, 35 ani HARNOV, boier, 45 ani STROICI, boier, 25 ani TOROIPAN, boier, 25 ani CIUBĂR-VODĂ, 45 ani ALBERT LASKI, palatinul Siradii, 55 ani CARMINA, soția lui Laski, 30 ani ROZEL, aventurier francez, 25 ani SOMMER, poet german, 25 ani ANTON SECUIUL, șeful secuimii din Ardeal, 30 ani PISOZKI, comandant castelului de la Zips, 30 ani TOMA CALABAICANUL, om de încredere al lui Lăpușneanu, 40 ani AHMED BAIRACTARUL, trimis al lui Soliman Sultanul, 40 ani LIMBĂ-DULCE, plăieș, 30 ani JUMĂTATE, idem, 30 ani UN ȚĂRAN O ȚĂRANCĂ ȚĂRANI, TÂRGOVEȚI, BOIERI, OSTAȘI ROMÂNI, MERCENARI, UNGURI, FRANCEZI, LEȘI, NEMȚI etc., CĂLUGĂRI (Drama se petrece la anii 1558-1561.) NOTĂ: Versurile precedate de semnul * pot să nu fie declamate în cursul reprezentațiilor (V. A.) ACTUL I [ modifică ] Culmea Carpaților ce desparte Bucovina de Transilvania. Un brad, în dreapta. Panorama de munți, în fund. SCENA I [ modifică ] JUMĂTATE, LIMBĂ-DULCE JUMĂTATE (rezemat de brad, cântă) Frunză verde de stejar, Sus pe munte, la hotar, Zi și noapte stau pândar... LIMBĂ-DULCE (vine din stânga, obosit, aducând un fedeleș pe umăr) Uf! Iată-mă pe culme cu fedeleșu-n spate! JUMĂTATE Venit-ai, Limbă-Dulce? LIMBĂ-DULCE Venit, măi Jumătate, Dar cad de oboseală... Știi tu că dintr-un zbor Sunt zece mii de stânjeni de-aici pân’ la izvor? JUMĂTATE Or fi, dar apa-i bună... Ian s-o cercăm de-i rece? LIMBĂ-DULCE (dându-i fedeleșul) Na. JUMĂTATE (bea) Adă... A!! LIMBĂ-DULCE Îți place? JUMĂTATE La inimă chiar trece.. Cu minte zicea tata: Dă-mi, Doamne, orice-oi vrea, Iar mai cu seamă apă ușoară-n cale grea. LIMBĂ-DULCE Nu se temea de broască, era voinic moș Tincă, Dar tatii-i era groază de apă... și-n opincă. Iar bei? JUMĂTATE Încă o dușcă... Mă arde setea-n piept. LIMBĂ-DULCE Bețiv mai ești! JUMĂTATE Gândește... de ieri de când te-aștept! Pe astă culme goală, încredințată nouă, Mâncăm răbdări prăjite și bem numai când plouă; Cât despre somn... LIMBĂ-DULCE Nici vorbă... Pândarului e scris C-un ochi închis să doarmă, și celălalt deschis. (Răsună codrul de un bucium în stânga.) JUMĂTATE Un bucium se aude în codri... Ce-o fi oare? LIMBĂ-DULCE Boierii din Suceava fac astăzi vânătoare. I-am întâlnit devale cu patru urși blăniți, De somnul cel mai vecinic tuspatru adormiți, Și mai era cu dânșii... mult am mai râs văzându-l... Un soi de hop-peoparte cu portul și cu gândul, Numit Ciubăr și Vodă. (Se îndreaptă spre fund.) JUMĂTATE Știu, un nebun de soi Cu visuri de domnie, cum sunt mulți pe la noi. LIMBĂ-DULCE Dar ce văd colo-n vale, în țara ungurească? JUMĂTATE Ce vezi? LIMBĂ-DULCE O ceată-ntreagă cu haină husarească. JUMĂTATE Mulți-s? LIMBĂ-DULCE Mai mulți de zece, mai mulți și vin merei... Dar ceata se oprește... Iată! doi dintre ei Descalecă și-n grabă apucă pe cărare La deal... îi vezi? JUMĂTATE Văd... Iată-i ajunși sub dâmbul mare... Țin sfat și iarăși pleacă... Or fi niscai fugari Ce vor să treacă-n țară. LIMBĂ-DULCE Ce-or fi, maghiari, tătari, Să-i prindem. JUMĂTATE Dar, să-i prindem, căci noi suntem de pază Aici, la pragul țării... Feri, măi, să nu te vază. LIMBĂ-DULCE Știi ce? Hai de pe culme pe ei să ne-aruncăm. JUMĂTATE Ba nu; la pândă-aice mai bine s-așteptăm. Vin’ cole, după stâncă. LIMBĂ-DULCE Ce pândă? Lupta-i dreaptă: Ei doi, noi doi!... nu-ncape nici pândă, nici... JUMĂTATE (oprindu-l) Așteaptă, Nu fi nătâng, ascultă... LIMBĂ-DULCE Române, doi și doi... JUMĂTATE Ascultă,-ți zic. LIMBĂ-DULCE Ce? JUMĂTATE Care-i mai mare dintre noi? LIMBĂ-DULCE Tu... fie pe-a ta voie... așa n-ar fi dreptate Cu doi voinici să lupte un om și... Jumătate. (Ies amândoi prin dreapta.) SCENA II [ modifică ] DESPOT, LASKI LASKI (după culme, în fund) Despot, ajuns-ai? DESPOT (sărind pe culme) Iată! LASKI (ivindu-se) Ha! iată-mă și eu. Greu e suișul, frate!... Dă-mi mâna. DESPOT Ține. LASKI (sărind pe scenă) Greu! Uf!... Caldu-i!... de m-ai stoarce ai face, zău, o baltă. (Se pune jos la rădăcina bradului.) A fost un timp odată când stânca cea mai naltă Mi ți-o urcam eu, Laski, ca cerbul cel ușor. Acum simt ca o cange înfiptă în picior, Și pare că mă trage... DESPOT La deal? LASKI Ba nu, la vale. DESPOT Oricum, ești verde încă și ai oțel în șale. LASKI Așa-i!... Mă simt, zău, încă puternic cât un tun. Mi-e dragă lumea, frate, și-mi place traiul bun. Eu nu sunt ca evreii ce zic că viața-i lungă Sau scurtă, măsurând-o pe banii lor din pungă. Eu zic: Hei! deie Domnul mulți ani ca să trăim Și planurile noastre curând să le-mplinim. (Se scoală și se primblă pe scenă.) Iată-ne-ajunși cu bine pe naltele hotare Ce zac între Moldova și țările maghiare, Loc trist, de lupte crunte, cu sânge plămădit, Căci fiarele-s cumplite, dar omu-i mai cumplit!... Privește colo-n față, în zarea luminată: Ca mantie regală, frumoasă și bogată, Apare-n ochii noștri Moldova, dulce rai, Comoară nesecată de bun și dulce trai. Ea are grâu, și miere, și vinuri, ah! ce vinuri! Toiag de bătrânețe, viu balsam pentru chinuri. Și are mii de nade a scumpelor plăceri, Copile, ah! ce copile!... muieri, ah! ce muieri! Îți fură ochii, mintea, și inima ți-o fură C-o rază de sub geană, c-un zâmbet de pe gură. Și însă moldovenii orbi, crunți, nepăsători, Stropesc ades cu sânge grădina lor de flori. DESPOT Cum e stăpânul casei așa-i și grădinarul? LASKI Așa, căci Lăpușneanul... el mână astăzi carul. DESPOT El bate-n boi. LASKI O! Despot, pe acest mănos pământ Domnea odinioară un domn viteaz și sfânt, Un Ștefan! leu năprasnic a cărui largă gheară Rupea cumplit dușmanii și-n țară, și-n afară. Pe vremea lui boierii ostași erau, ostași Cum n-au mai fost!... Acuma nepoții lor trufași, Mici râvnitori de tronuri, seci, răi, ieșiți din minte, Păgâni prin a lor fapte, s-ating de cele sfinte, De sceptru, de moșie, de neam și de popor, Iar țara, muma, piere gemând sub talpa lor. DESPOT Cu Vodă Lăpușneanul ei astăzi nu se-mpacă? LASKI Nu! n-ar putea nici dracul pe tron ca să le placă. DESPOT Le trebuie, se vede, un domn căzut din cer? LASKI Ba mai degrabă-un... Despot cu brațul lung de fier, Să bată, să apese pe dârza lor cerbice Și-n capul lor sămânța de vrajbă să o strice... Și iată de ce, frate, primit-am bucuros Ca să ajut avântu-ți de dor ambițios. Sunt leah; cu moldovenii în veci n-am împăcare, Tu cauți un tron, Despot?... eu caut răzbunare! (Dându-i mâna.) Fii domn! DESPOT Prea bine, însă nu crezi mai nimerit Ca fierul, deocamdată, să fie... poleit, Și mâna zdrobitoare să fie deocamdată Ascunsă-ntr-o mănușă? LASKI Ca laba cea șireată Ce unghia-și ascunde? DESPOT Întocmai. LASKI Minunat. Bravo!... mănușa... laba... pricep, ești diplomat. În arta de capcane ești meșter cu ispită... DESPOT (zâmbind) Am fost crescut la Roma, în școala iezuită. LASKI Ești om cu două daruri: sub haina de oștean Porți inimă vitează și cugetul... viclean? Așa spunea Carmina, când ea glumea cu tine. DESPOT Ah! cât a fost de bună soția ta cu mine! Eu, un pribeag din lume, un zvânturat străin, În casa ta mănoasă căzut chiar din senin; Eu, piatră nestemată din splendidă cunună, În pulbere zvârlită acum de-o rea furtună!... Ah! Laski, multă lume călcat-am pribegind, Luceferi mulți în cale-mi văzut-am strălucind, Dar suflet bun și nobil ca scumpa ta soție Eu n-am văzut, mă crede, la nici o-mpărăție. LASKI Așa-i c-am avut parte în lume de noroc? Carmina-i jună, însă de juni ea-și bate joc, Și numai pentru mine suspină ea. DESPOT (în parte, zâmbind) Sărmanul! LASKI Ș-apoi încă-o virtute: urăște pe sultanul. DESPOT În toate-i dar perfectă? LASKI (cu mândrie) În toate! DESPOT Om fericit! Nimica nu-ți lipsește din câte ai dorit. Mărirea? te alintă ca pe-un copil în fașe. Tu stăpânești în pace mulțime de orașe. Ești cap, ești om de cârmă, neștiutor de frâu. Averea?... la picioare-ți lin curge ca un râu. Norocul?... o soție frumoasă, iubitoare, La Zips, castelul falnic îți luce ca un soare, Pe inima-i spaniolă lipindu-te iubit... Om fericit ești, Laski, de trei ori fericit! Iar eu, o biată frunză pe vânt în veci purtată, Putea-voi rădăcină să prind în loc vrodată? Mă cheamă viitorul la el... LASKI Aleargă dar La glasul lui, și fie-ți mersul nu în zadar. Colo, jos, în Suceava găsi-vei răzvrătirea, Clocind și pregătindu-ți mărirea sau pieirea. Fii om, mergi! DESPOT Dar! voi merge... Născut pe-al mării mal, Deprins sunt din pruncie să lupt cu-al mării val. Voi ști să-nfrunt eu soarta. LASKI Înfrunt-o bărbătește; Iar dacă ea de tine ar râde muierește, Găsind că nu ești vrednic de-a fi ce zici c-ai fost, Atunci din nou la mine să cauți adăpost. Eu pentru tine, Despot, aici am întins nada. Acum îți zic: La luptă, izbândă, iată prada! Moldova-i o comoară!... ferice-ar fi de ea Să cadă cu-a ei scule pe mâna ta... ș-a mea. Pas! eu te las, adio, și s-auzim de bine. (Se îndreaptă spre fund.) Când îi fi mare, Despot, să te gândești la mine. DESPOT Adio, Laski... Viața e plină de furtuni. Tu cu a ta soție să faceți rugăciuni Pentru Despot. LASKI (coborând culmea) Adio. (Dispare.) DESPOT Ba nu... la revedere. SCENA III [ modifică ] DESPOT (se primblă pe scenă și privește cu mulțumire împrejurul lui) A!... iată-mă-n Moldova!... măriri, averi, putere, Aici sunt partea celui ce știe-a zice: vreu! Eu vreu!... de-acum ajute-mi în plin norocul meu. Eu, slugă-odinioară lui Iacob Eraclidul, Dar nobil prin avântul sufletului ca Cidul; Eu, bulgăr de aramă schimbat în aur; eu, Fiu de pescar din Creta, purtat în zborul meu Prin Spania, Lehia, Germania și Franța Cu-a mea soție, spada, cu sora mea, speranța, Azi vin și pun piciorul pe-acest pământ român Și zic: Moldovo, -n mine cunoaște-al tău stăpân! Deci pune-ți mari podoabe, frumoasa mea mireasă, Să faci cu mine-o nuntă de mândră-mpărăteasă. Îmbracă-a tale haine țesute-n mii de flori, Încinge curcubeul alungător de nori Și-ntinde pe-ai tăi umeri, în zi de sărbătoare, Hlamida ta ce poartă o lună, -o stea ș-un soare... Acum a sosit timpul, de fericire plin, Ca să-ți alegi un mire viteaz, măreț, străin, Un mire din Bizanța, cum se cuvine ție, Ca să fondăm aice greceasca dinastie. E timpul, o! Moldovo, uniți noi amândoi, Să facem visuri, planuri și fapte de eroi, Să ștergem umilința din fruntea creștinească, Să liberăm Bizanța și patria grecească! Întreaga lume-așteaptă să vadă-n răsărit Un soare nou, cu raze de foc, pe cer ivit. Să ardă semiluna cât nu e lună plină Și planta cea păgână s-o sece-n rădăcină. Eu fi-voi acel soare aprins de Dumnezeu. Și tu, Moldovo scumpă, tu fi-vei cerul meu! A! tremure Osmanul sub paloșul dreptății La răcnetul lui Despot și al creștinătății, Căci azi începe ziua creștinei re-nvieri, Căci jur a fi eu, Despot, stăpân acestei țări... (Pleacă și iese în dreapta.) (Notă. — Bucium și glasuri depărtate în stânga.) SCENA IV [ modifică ] MOȚOC, TOMȘA, SPANCIOC, STROICI, HARNOV, TOROIPAN, VÂNĂTORI (aducând cerbi și urși uciși) STROICI (intră din stânga, examinând pe jos urme de fiare) Pe-aici a trecut cerbul. (Intră Toroipan.) Vezi urma, Toroipane? TOROIPAN Văd, iaca!... Tomșa, Harnov, Moțoc, Spancioc, Șoimane, Veniți! (Boierii intră, în costume de vânători.) Stroici copilandrul, abia scos din pelinci, A dat de urme... TOȚI Urme de cerb? TOROIPAN (râzând) Ba, de opinci. Era încălțat cerbul. (Toți râd înaintând pe scenă. Vânătorii ce aduc vânatul se opresc în fund.) MOȚOC Stroici este copil încă. El, câte păsări vede... TOROIPAN Le prinde și mănâncă. STROICI M-am înșelat întocmai ca vărul meu Spancioc Când te-a luat pe tine de urs, ca moș Moțoc Când te-a luat de bivol, și chiar, zău, ca și tine Când te crezi om. TOROIPAN Ia seama cu cine grăiești... STROICI Cine? Măi, pane Toroipane, gorunu-i nalt și gros, Securea-i mică, însă gorunul cade jos. TOROIPAN Ia seama,-ți zic. (Stroici și Toroipan scot paloșii. Harnov îi desparte.) MOȚOC (intervenind) Ajungă atâte vorbe goale. SPANCIOC Hei! de și-ar sparge capul, ce de mai hârbi de oale Ar zbura-n vânt! MOȚOC Așa e, Spancioc, dar, fătul meu, Stricatul este lesne și dresul este greu. Noi am plecat de-acasă voioși în vânătoare Prin munți, la cerbi, la iepuri, la urși, la căprioare. Din jalnica Suceavă cu toții am ieșit, Să răsuflăm un aer mai viu, mai răcorit, Să azvârlim în vânturi gâlceava și aleanul, Să mai uităm în pace de Vodă Lăpușneanul, Iar nu să facem certe. SPANCIOC Moțoace, în zadar Cutreierat-am munții chiar până la hotar, Sărind din stâncă-n stâncă prin dealuri și vâlcele, Și nopțile pe iarbă dormind sub brazi, la stele. Eu unul pretutindeni zăresc trecând, zburând, O umbră urâcioasă muncită de-un rău gând Ce tainic printre arbori se furișă-n tăcere Și cu doi ochi de ură ne fulgeră. MOȚOC Părere, Spancioc!... tu ești lunatic, ți-e frică de strigoi, De iele, de vântoase, de stafii, de moroi, Și ai ajuns acuma în mintea-ți visătoare Să faci din Lăpușneanul o umbră pânditoare... Nu-i umbră-acel ce mușcă din sânul bietei țări, Nu, chinurile țării nu-s umbre de dureri. Nu-i umbră tirania călare pe robie! Da-i umbră, tristă umbră a noastră bărbăție, Căci de-am avea vroință și inimi de oțel, Tiranul... vai! nici umbră n-ar rămânea din el! TOMȘA Moțoace, ești prea aspru, și asprele-ți cuvinte Îmi par nepotrivite cu vârsta ș-a ta minte. Privește împrejuru-ți cu ochi mai bărbătești Și spune nouă-n față: de cine te-ndoiești? De mine? MOȚOC Ba nu, Tomșa. SPANCIOC De mine? MOȚOC Niciodată. STROICI De mine? MOȚOC Nu, copile, ai inimă curată. HARNOV De mine, dar? MOȚOC Nu, Harnov. TOROIPAN De mine? MOȚOC Nicidecum. Nu mă-ndoiesc de nime, boieri, dar... TOMȘA Spune-acum Pe-a cărui frunte astăzi vezi scrisă mișelia Când este-anevoință de-a-și apăra moșia? O! vornice Moțoace, năprasnic luptător, De domni ce nu-ți plac ție dibaci răsturnător, Care-ai văzut atâtea ș-atâtea zile rele, Răspunde verde-n ochii-mi: în cumpenele grele Găsit-ai vreodată român nepăsător Când draga lui moșie îi cere ajutor? Nu, nu! în lumea largă și care ne-nconjoară Mai lesne tu găsi-vei un vultur mort ce zboară, Un grec fără trufie, un deal fără suiș, Copaci fără de vârfuri, văi făr’ de coborâș, Decât, atunci când țara e la neîndemână, O lipsă de-ndrăzneală în inima română. TOȚI Așa e, Tomșa. MOȚOC Tomșa, îmi place să te-ascult Când ne grăiești tu astfel... și voi, îmi place mult Să văd a voastre fețe aprinse de-acea pară Ce falnic izbucnește din dragostea de țară. A! simt o nouă viață intrată-n al meu sân Când întrevăd sfârșitul tiranului hain... Acest stolnicul Petre, un om de rând, un stolnic Ce până la domnie s-a prefăcut nevolnic, Puhoi făr-obârșie, uitat-a cine-a fost... Să te ferească cerul de mintea celui prost! El calcă deopotrivă cu-o oarbă nepăsare Pe capul celui smerin, pe fruntea celui mare, Și taie, schingiuiește, și trece prin popor Ca viforul de gheață ce cade pe-un ogor. Priviți: e țara plină de tristele-i victime, Ologi, ciuntiți, orbi, mizeri, sluțiți de-a lui cruzime, Încât, de-a sta calăul mult timp domnind aici, O să prefacă neamul în turmă de calici! HARNOV (în parte, arătând pe Moțoc) Amară-i este limba de când nu-i la putere. Așa turbează viespea când nu mai are miere. MOȚOC Ce mormăiești din buze tu, Harnov, într-ascuns? Îți place Lăpușneanul? cu el nu ți-e de ajuns? HARNOV Ba... însă-aș zice-o vorbă... TOMȘA Eu nu știu ce ai zice, Dar zic eu, Ștefan Tomșa, cu cerul față-aice, Că mie nu-mi priește și țării nu-i doresc Un domn, supusă slugă a craiului leșesc, Un om a cărui frunte când mândră, când pălită, Stă dârză-n sânul țării ș-afară umilită. Această țară-a noastră nu știe-a slugări; Ea lasă altor neamuri pe brânci a se târî. De însuși Ștefan-Vodă Moldova e deprinsă Să ție mai sus capul cu cât e mai învinsă. Deci piară orice proclet, țăran, vecin, stăpân, Pe tron, sub tron, oricine nu știe-a fi român! MOȚOC Deci piară Lăpușneanul cu-ntreaga-i seminție! SPANCIOC Prea bine, dar pe cine să-l punem la domnie? E lesne-a schimba domnii, bătrânii însă spun: Schimbare de domnie, fălire de nebun. MOȚOC Cum? tu, Spancioc, om tânăr, cu mintea luminată, Te-nchini la vorbe proaste din timpi de altădată? SPANCIOC Mă-nchin și cred, Moțoace, în datini strămoșești Ca-n dogmele preasfinte a legii creștinești; Cred că treptat se pierde a neamului ființă Când el se depărtează de-a bunilor credință. Dar! cred că astă țară, lipsită de noroc, Sătulă-i de-a fi astfel tot scoasă-n iarmaroc, De-a trece ca o vită din mână-n altă mână, Și Zimbrul să ajungă un bou ce toți îl mână. E rău cu rău, se zice, dar mai rău făr’ de rău! Și când privesc în juru-mi, Moțoace, nu văd, zău, Menit pentru domnie din noi toți nici pe unul, Doar numai Ciubăr-Vodă, Ciubăr-Vodă nebunul, Și, de vă place vouă, nu mie-ntr-adevăr, Nu-mi place să văd tronul ascuns sub un ciubăr. MOȚOC Spancioc, ești bun de glumă, dar gluma-ți câteodată... SPANCIOC Rostește adevărul? MOȚOC Ba-i groasă și prea lată. STROICI Dar unde-i Ciubăr-Vodă? Noi l-am uitat de tot. TOROIPAN Lăsatu-l-am în codru călare pe un ciot, Crezând că se găsește pe Ducipal călare Și intră în Suceava ca domn cu îngâmfare. SPANCIOC Sărmanul! încă unul cu gărgăuni domnești. Aceasta-i trista boală a minții românești! (Ciubăr strigă speriat în stânga.) CIUBĂR Săriți! ajutor! TOȚI Ce e? MOȚOC Ciubăr strigă-n pădure. Aleargă, Stroici. SPANCIOC Cu urșii s-o fi-ntâlnit la mure. CIUBĂR Săriți! mă mâncă ursul! SPANCIOC O! trist al lumii curs! Cătăm un domn, și domnul e-n laba unui urs! (Toroipan, Stroici și alți vânători ies repede în stânga.) MOȚOC (în parte) În contra tiraniei lui Lăpușneanul ura Crește și la toți umple și inima și gura. Răzvrățul e în aer ca fulgerul în nori. Răbdare... SPANCIOC (privind în stânga) Ciubăr vine adus de vânători. SCENA V [ modifică ] Cei dinainte, CIUBĂR-VODĂ (purtând hlamidă peticită și stemă de hârtie poleită, intră susținut de Stroici și de Toroipan) TOROIPAN N-ai grijă. CIUBĂR (slab) Ah! MOȚOC Ce este? STROICI Nimic... l-am găsit față C-un urs, ucis de Tomșa, pe care-l credea-n viață. (Toți râd.) CIUBĂR (se pune pe o rădăcină) Ah! apă, apă... SPANCIOC Dați-i mai bine-un pic de vin, E leac de spaimă. STROICI (dând un teas lui Ciubăr) Ține. CIUBĂR (bând) A!... dar nu-i teasul plin, Mai adă. (Bea.) De pe ochii-mi o ceață se ridică. Ah! sfinte Agaftocle, cum n-am murit de frică! SPANCIOC Ce? frică?... Ciubăr-Vodă, lui Papură nepot, Fricos?... Eu nu-o pot crede. CIUBĂR Nici eu, Spancioc, nu pot, Dar când am zărit ursul, deodată-am simțit, frate, (oțerindu-se) Brrr! un puhoi de sloiuri curgându-mi ici, în spate. Era o matahală cât muntele Ceahlău, Ce sta, sugându-și laba, înfipt în drumul meu. Îi strig în gura mare să deie într-o parte, El nu!... atunci în grabă eu dau să fug departe, Dar fiara mă clocește cu ochii roși de foc Și eu, cu dânsul față, rămân înfipt pe loc. Vroiam să-i spun că-s Vodă, Ciubăr-Vodă, dar glasul Mi se taiase, -o! Doamne, simțeam că-mi sună ceasul. Era să mor!... o credeți, boieri?... era să mor! Ce jale, ce durere pe voi și pe popor! Îmi pare că văzduhul de clopote răsună. Prin sate, prin orașe toți oamenii s-adună Și zic cu-nduioșire: ah! lumea-i pe sfârșit! Ciubăr, adevăratul domn, iată c-au murit! SPANCIOC Și Dumnezeu să-l ierte!... s-a dus în iad zăloagă... Păcat numai de dânsul că îi lipsea o doagă. STROICI Ș-o sâmbătă. TOROIPAN Ș-o joie. CIUBĂR Voi râdeți? SPANCIOC Ba, jelim Și ca pe-un mort în viață voioși te prohodim. SCENA VI [ modifică ] Cei dinainte, DESPOT, LIMBĂ-DULCE, JUMĂTATE LIMBĂ-DULCE (în culisele din dreapta) Hai, nu întinde vorba, hai... DESPOT Dar ce vrei, creștine? De ce mă-ntorci din cale? LIMBĂ-DULCE Mergi, zic, cât e cu bine, Că jur pe sfânta cruce... DESPOT Măi, știi tu cine sânt? LIMBĂ-DULCE De-i face-un pas, cu ghioaga te culc mort la pământ. (Despot, Limbă-Dulce și Jumătate intră pe scenă.) DESPOT Pe mine? LIMBĂ-DULCE (împingând pe Despot) Mergi. MOȚOC Ce este, române? LIMBĂ-DULCE Ce să fie? Am prins colea sub stâncă un ungur cu trufie Care-a trecut hotarul, ca vulpea pe furiș, Dar i-am scurtat eu calea pe dâmb în stejăriș. MOȚOC (lui Despot) Străine, spune nouă: ce ești și cum te cheamă? DESPOT Dar voi, care vi-i dreptul de-a-mi cere mie seamă? TOMȘA Al nostru drept înscris e pe țară-n lung și-n lat. Boieri suntem de-ai țării în care ai intrat. Moțoc când te întreabă, răspunde cu-nchinare. CIUBĂR Și-n fața mea te pleacă. DESPOT (închinându-se lui Moțoc) Moțoc, vornicul mare! LIMBĂ-DULCE (lui Moțoc) Stăpâne, să las robul? MOȚOC Să-l lași. LIMBĂ-DULCE Da-i prea limbut Și limba-i sfredel dulce de diavolul făcut. SPANCIOC De-aceea Limbă-Dulce te-au poreclit pe tine? LIMBĂ-DULCE (râzând) Se poate. (Lui Jumătate.) Hmm! boierul m-a păcălit. MOȚOC (lui Despot) Străine, Urmează-ți drumu-n pace; ești liber. DESPOT Nicidecum, Recunoștința vie mai sclav mă face-acum; Dar cine poartă-n sânu-i curată conștiință Voios primește lanțul numit recunoștință. Oricum mi-a fi norocul în lume schimbător, Îmi voi aduce-aminte de-al meu liberator, Moțoc. CIUBĂR Ei! și de mine nu? MOȚOC Vorbele-ți sunt bune Și chipul de om neaoș, dar cine ești, ne spune. DESPOT Eu sunt în voia soartei un vecinic călător, Atras în cale-mi lungă de-un tainic viitor, Purtat printre popoare din țărmuri depărtate, Trecut cu spada-n mână prin lupte încruntate. Din frageda-mi pruncie eu sunt... TOMȘA (către Spancioc) Un venetic... DESPOT (auzindu-l) Acel ce-a zis cuvântul de venetic, îi zic Că a mințit și-s gata de-a-nfige cu-a mea pală Cuvântul său în pieptu-i... să iasă la iveală. TOMȘA Eu sunt! eu, Ștefan Tomșa!... Văzut-am pe la noi Mulți pribegiți fățarnici, viermi palizi de gunoi, Ce vin și-n sânul nostru fac cuiburi veninate. Cine ești tu? răspunde!... la vorbe îngâmfate, La provocări sumețe de-un soi de zvânturat Arunc disprețul. DESPOT Cine-s?... Ascultă înclinat: Sunt Despot Eraclidul din Paros!... Al meu tată A fost fruntaș de oameni în Grecia bogată, Prinț falnic! de pe tronu-i căzut și răsturnat Sub apriga urgie a turcului turbat. CIUBĂR Ești prinț?... deci văr cu mine? TOMȘA Ești bun de limbuție, Dar unde ți-e dovada de naltă obârșie? (Despot arată un pergament.) DESPOT Priviți; iată diploma lui însuși Carol-Quint Și gloriosu-i nume în litere de-argint. (Moțoc și cu boierii, afară de Tomșa, examinează diploma.) MOȚOC Așa-i!... Fii, Eraclide, părtaș de-al nostru soare. Ești oaspele Moldovei de bunuri dătătoare, Căci astă țară vecinic priimește-n sânul ei Cu drag pe bunii oaspeți, cu milă pe cei răi. (Către vânători.) Aduceți teasuri pline de vin pentru cinstire. TOMȘA (în parte, ieșind prin dreapta) Ades în cupa plină se-ascunde o căire. (Boierii iau teasuri și închină.) MOȚOC (lui Despot) Noroc și voie bună! CIUBĂR (asemene) Supus să-mi fii deplin! DESPOT Boieri! pentru Moldova paharul meu închin. Să-i deie Creatorul în veci zile senine. Ș-un domn cu omenie, iubit de toți! CIUBĂR (înaintând) Ca mine! Ca mine!... Domn ca mine se poate-a fi mai bun? Hai dar, boieri, la Curte! DESPOT (lui Moțoc) Ce zice? MOȚOC (lui Despot) Un nebun. SPANCIOC Boieri!... a sa-nălțime Ciubăr ne poruncește. La Curte dar, căci tronul de dorul lui tânjește. MOȚOC Și dumneata, pribege, purtat din loc în loc, E timp să guști odihna în casa lui Moțoc. Hai! (Boierii pleacă și ies prin dreapta, Limbă-Dulce și Jumătate rămân singuri.) LIMBĂ-DULCE Ce zici, Jumătate? JUMĂTATE Îmi țiuie auzul. LIMBĂ-DULCE Boierilor de astăzi nebunu-i călăuzul. Din toți care-i mai tuieș? JUMĂTATE Nu știu. LIMBĂ-DULCE (arătând în culise) Nu știu nici eu. Dar cel mai cu drăcie, vezi tu?... e robul meu. (Cortina cade.) ACTUL I - TABLOUL II [ modifică ] Un salon în palatul de la Suceava. Portrete de domni pe pereți. Uși mari în fund. Alte două uși în dreapta și în stânga. O masă de stejar pe planul I, în dreapta. Jilțuri. SCENA I [ modifică ] ALEXANDRU LĂPUȘNEANU, DOAMNA RUXANDRA (Amândoi stau pe jilțuri lângă masă. Doamna lucrează la un aer.) LĂPUȘNEANUL În vremea-ndelungată cât singur, cu smerire, Am fost spre închinare la sfânta mănăstire A Slatinei, aice cum ai mai petrecut, Iubita mea Ruxandră? DOAMNA În aur am cusut Doi îngeri lângă Sfânta Maria-născătoare, Pe aer. LĂPUȘNEANUL Este gata? DOAMNA Mai am încă o floare De crin deschis a coase în alb mărgăritar Și aerul l-om pune pe-al Slatinei altar. LĂPUȘNEANU Îmi place, scumpă Doamnă, frumoasă și cuminte, Să văd măiastra-ți mână lucrând odoare sfinte. Gândirea ce se-nalță la cer, la Dumnezeu, Din cuget și din casă alungă duhul rău... Dar spune-mi: auzit-ai de un pribeag din lume, Un... Despot... mi se pare c-acesta-i al său nume... Aice, la Suceava, în lipsa mea sosit? Se zice că-i odraslă de neam prea strălucit, Că-i domn de Samos, Paros, și că-i în legătură Cu împărați... că are întinsă-nvățătură Și limbă mlădioasă, o limbă ce-n curând Pe toți boierii tineri i-a fermecat pe rând... Ce ai aflat de dânsul? DOAMNA (cu sfială) Am auzit mult bine, Și... chiar a cerut voie la Doamna să se-nchine. LĂPUȘNEANU Și... l-ai primit în Curte? DOAMNA Primit... LĂPUȘNEANU (posomorându-se) Într-adevăr? DOAMNA Era o datorie... Despot îmi este văr. LĂPUȘNEANU Cum? văr măriei-tale?... De unde până unde? DOAMNA (zâmbind) Mărgăritaru-n scoică de mare se ascunde. Despot, pe malul mării născut, e fiu curat Lui Iacob Eraclidul, din Paros alungat, Ce se rudea de-aproape cu maica-mi răposată. LĂPUȘNEANU Crezi? DOAMNA I-am văzut chiar spița pe pergament lucrată. LĂPUȘNEANU (sculându-se, în parte) O spiță-nchipuită de dânsul, pre cât știu, Ce-l face rudă bună cu Hercul Olimpiu. Plastograful! îi zboară sus gândul... (tare) și ce cată Aici, la noi? DOAMNA Sărmanul!... cu inima-nfocată, El vrea la pragul ușii măriei-tale-a sta Și viața-i s-o jertfească pentru măria-ta, Că-i om de sânge nobil ce-n apă nu se schimbă. Viteaz! ce are-n suflet el are și pe limbă. LĂPUȘNEANU Prea bine... Văd că Despot e meșter vrăjitor. La toți deopotrivă el v-a vrăjit pe dor. Am grabă de-a-l cunoaște. DOAMNA (se scoală veselă) Te-nduri să-i faci primire? LĂPUȘNEANU Cum nu?... Doresc chiar astăzi să cerc a lui vrăjire. El are ca să vie cu vornicul Moțoc. DOAMNA O! de-ar cădea pe dânsul o rază de noroc Ca el să fie-un oaspe plăcut măriei-tale!... Moțoc și eu în taină am pus de gând și-n cale Cu fiica lui, cu Ana, pe Despot să-l unim Și de coroana țării credința-i s-o lipim. LĂPUȘNEANU (luând-o de mână) Să-ți fie viața dulce ca chipul și ca glasul, Tu care cu iubire mă-ntâmpini la tot pasul Privind în Domnul țării pe scumpul tău bărbat Și-n soțul vieții tale pe Domnu-ncoronat! (Se îndreaptă cu Doamna spre ușa din stânga.) Acum te du să cauți de pruncușori, de casă, Și, ca o gospodină, gătește mare masă Ca să cinstim cu prânzul pe Despot... vărul tău. DOAMNA Ah! Doamne... (Vrea să-i sărute mâna.) LĂPUȘNEANU (atrăgând-o la sân) Nu, iubito... aici, pe sânul meu. (Sărută pe Doamna, care iese în stânga.) SCENA II [ modifică ] LĂPUȘNEANU (privind lung după Ruxandra) Muierea, tot muiere!... o biată ciocârlie Spre tot ce strălucește zburând cu veselie... O inimă, comoară, ș-un cap frumos... dar sec!... A-nduioșat-o Despot cu glasul lui de grec, Și toți boierii, dușmani oblăduirii mele, Sunt prinși de-acest paingăn în desele-i rețele. (Se primblă tulburat.) A! scorpie grecească!... eu planul ți-am pătruns. Tu vrei să-mpungi în mine cu ghimpele-ți ascuns. Tu vrei, ființă-oloagă, născută-n putrezime, S-ajungi prin târâire l-a tronului nălțime? Doar Vodă Lăpușneanul va ști, prevăzător, Pe-o scorpie ca tine s-o farme sub picior, Și nu-a lăsa în viața-i pe tronul țării sale Să fluture nici umbra deșertăciunii tale. (Scoate un răvaș și-l privește.) Ioan Sigmund Polonul, prin mine întronat În țara ardeleană, de știre azi mi-a dat Și-n țară, și-n afară să fiu cu priveghere, Căci Despot zvânturatul râvnește-a mea putere. Te-oi urmări, vrăjmașe, cu aprigul meu veghi Pân’ ce din priveghere ți-oi face un priveghi Ș-alăture cu tine vei întâlni mormântul Când tu din întuneric îi vrea să-ți iei avântul. (Pe gânduri.) Cum să-i deschid capcană?... Ce cursă să întind Pe el cu-ai lui tovarăși în lațu-mi să-i cuprind?... A!... ce să pierd eu timpul cu intrigi mici de Curte? Domnia tare cere braț lung și vorbe scurte. Când dușmanul în taină s-apropie de cort, Scurtează-i drumul grabnic prin moarte, sau ești mort! (Merge la ușa din dreapta, o deschide și cheamă:) Toma! SCENA III [ modifică ] LĂPUȘNEANU, TOMA CALABAICANUL LĂPUȘNEANU Tu ești bulgarul Toma Calabaicanul. TOMA Sunt Toma, credinciosul rob al lui Lăpușneanul. LĂPUȘNEANU Când am cuprins Ardealul ce erai tu? TOMA Nimic. LĂPUȘNEANU Te-am miluit cu viața în lupta de la Cic. (Toma sărută poala lui Lăpușneanu.) Ești om tu de credință? (Toma îngenunchează.) Vroiesc să fac cercare De-ai meritat și meriți a noastră îndurare... (În taină.) Cunoști pe Despot grecul?... pe-acel străin trufaș Ce zvârle bani cu pumnul prostimii din oraș? El vrea să mă ucidă... (Toma se scoală punând mâna pe hamger.) TOMA El trebuie să moară! LĂPUȘNEANU Bine, voinice Toma!... Văd, gândul tău se-nsoară Cu-a mea dorință... Bine!... tu vei ieși bogat Din astă însoțire... (Tainic.) Azi este la palat Prânz mare... Vin boierii cu Domnul să cinstească. Tu să-l slujești pe Despot la masa cea domnească, Tu singur să ai grijă de-a-i fi paharul plin... (dându-i un șipușor) Și... tainic șipul ista să-l verși în al său vin. Ai înțeles? (Toma ia șipul și se închină în tăcere.) Fii vrednic și mut până la groapă... (Toma sărută mâna lui Lăpușneanu și iese.) LĂPUȘNEANU (singur) În groapă cade-acela ce altui groapa sapă. SCENA IV [ modifică ] LĂPUȘNEANUL, UN CĂPITAN DE SEIMENI CĂPITANUL (la ușa din fund) Măria-ta! boierii la curte adunați... LĂPUȘNEANU Să intre!... Căpitane, pe lângă-acei chemați Mai este cine-n sală? CĂPITANUL Străinul Despot este. LĂPUȘNEANU Prea bine: mergi la Doamna să-i duci această veste. (Căpitanul iese.) LĂPUȘNEANU (singur) O! sarcină amară de tron amenințat! Anevoință crudă de-a fi neîmpăcat!... M-obligă boierimea în veci ambițioasă În gheară să-mi schimb mâna și sceptrul meu în coasă... O! lege-a ospeției, te calc, dar ce să fac?... Prin moartea unui dușman eu țara mi-o împac! SCENA V [ modifică ] LĂPUȘNEANU, DOAMNA RUXANDRA, ANA DAMEALE CURȚII (intră prin stânga) DOAMNA Măria-ta, dă-mi voie cu-a mele jupânese Urare să-ți aducem. LĂPUȘNEANU (înaintând spre dame) Flori mândre și alese Din stratul boierimii, cu drag vă mulțumesc. Așa cunună-o prinde pe Doamna ce-o iubesc. (Doamna, urmată de jupânese, se îndreaptă spre masă.) DOAMNA (încet, Anei) Măria-sa e vesel!... ANA Dar. DOAMNA Cu-atât mai bine Pentru Despot. (Se pune pe jilț.) ANA (încet, Doamnei) La Curte el vine astăzi? DOAMNA Vine. (Damele formează grup împrejurul Doamnei.) SCENA VI [ modifică ] Cei dinainte, MOȚOC, HARNOV, SPANCIOC, STROICI, TOROIPAN, BOIERI (intră prin fund) LĂPUȘNEANU (pe jilț) Bine-ați sosit la Curte, boieri prea credincioși! MOȚOC Mulți ani măriei-tale! Boierii azi voioși, Lăsând de ei departe și vrajba și gâlceava, Se-nchină toți lui Vodă întors acu-n Suceava. HARNOV Plecați ei se închină în fața celui uns Pe care sfânta cruce cu raze l-a pătruns, De-a potolit în țară pornirile pizmașe, Dând scule și icoane la sfintele locașe. LĂPUȘNEANU Mă bucur că gâlceava din țară a pierit, Boieri, căci e o boală ce-aduce rău sfârșit... Dar nu zăresc pe Tomșa? HARNOV El n-a venit. LĂPUȘNEANU Cum? oare Să n-aibă mulțumire de-a noastră sărbătoare? E Sfântul Alexandru astăzi, e ziua mea. HARNOV La veselia noastră părtaș a fi nu vrea, Se vede. LĂPUȘNEANU Fie!... însă nu-i nici Ciubăr nebunul? HARNOV (râzând) Pereche minunată fiind ei tot ca unul. Se cred deopotrivă meniți între fruntași, Să meargă înainte de gloate cu trei pași. LĂPUȘNEANU În lipsa lor să facem, boieri, azi împreună Ospăț de sărbătoare, frățesc, cu voie bună. BOIERII Trăiască-a ta mărire! HARNOV (lingușitor) În veci slăvit să fii! MOȚOC Dar soarele lucește pe munți și pe câmpii. E drept ca ziua-aceasta și la străini să fie, Precum la toți românii, izvor de bucurie. LĂPUȘNEANU E drept. MOȚOC Deci învoiască acum măria-ta Lui Despot, al meu oaspe, să vie-a-l saluta. LĂPUȘNEANU Să vie. (Moțoc iese prin fund.) DOAMNA (Anei) Bun e Vodă! ANA Dar!... (în parte, zâmbind) ca nealtădată. LĂPUȘNEANU (în parte) S-apropie de mine năpârca-nveninată. SCENA VII [ modifică ] Cei dinainte, DESPOT, MOȚOC MOȚOC (pe prag) Măria-ta slăvită... Despot! (Îl prezintă.) LĂPUȘNEANU Fii bun sosit La Curte, Despot. (Despot înaintează în mijlocul salonului.) DESPOT Sire!... cu sufletul uimit, Și tremurând m-apropii de sacra-ți maiestate Ca să-i aduc la rându-mi urările-mi plecate. Să vă-mpletească cerul a gloriei cununi Și-n veci să le ferească de grelele furtuni!... Eu, Despot Eraclidul, condus de-o blândă stea; Răpit de al meu suflet curat ca spada mea, Depun în ziua mare, ca lumea să le vadă, Depun azi la picioare-ți braț, inimă și spadă... Părintele meu Iacob, odinioară domn, Pân-a nu-nchide ochii atinși de-al morții somn, Mi-a zis: Te du cu bine în cale depărtată Și mergi drept la Moldova în mari viteji bogată; Acolo tu găsi-vei un domn măreț, viteaz, La pragul țării sale veghind cu ochiul treaz, Ș-un înger de virtute, frumoasa lui soție Ce mie mi-e nepoată și vară bună ție. Mergi drept la ei, tu Despot, ca să le duci prinos Lui Vodă a ta spadă și brațu-ți credincios, Iar Doamnei, aste scule, șiraguri și paftale, Purtate de-a sa maică în ziua nunții sale. (Ia un scrin din mâinile unui paj rămas la ușa din fund și vine de-l prezintă Doamnei, îngenunchind dinaintea ei.) DOAMNA Ah! prețioase scule! ANA Ce dar strălucitor! LĂPUȘNEANU (în parte) O! greci vicleni în vorbe și-n darurile lor! DOAMNA (lui Despot) Prin aste suvenire mă-ndatorești mult, vere. DESPOT (în parte, sculându-se) Când ar vedea Carmina a sale giuvaiere! DOAMNA Dar pot să pun pe mine comoara ce-ai adus? DESPOT Lumina de sus cade și iar se-ntoarce sus. LĂPUȘNEANU Domniță, aste scule străbune le primește Și-n semn de mulțumire cu ele te gătește, Ca să serbăm norocul ce azi ne-a dăruit Un văr măriei-tale și mie-un... neam iubit. SCENA VIII [ modifică ] Cei dinainte, TOMA CALABAICANUL TOMA (în fund, pe prag) Merindele-s pe masă! Noroc și poftă bună! LĂPUȘNEANU Boieri! prietenia la sânu-i ne adună. Hai să ciocnim la masă pahare de Cotnar. Să bei frățește, Despot... (în parte) paharul cel amar! (Lăpușneanu dă mâna Doamnei. Despot, Anei. Boierii, damelor, și se îndreaptă spre fund.) SCENA IX [ modifică ] Cei dinainte, CIUBĂR-VODĂ (se arată în fund) CIUBĂR Stați!... încotro vă duceți, boieri, făr-a mea știre? Ce-i astă-adunătură? Ce-i astă pregătire De prânz și de beție aici în casa mea? LĂPUȘNEANU (râzând) Ha, ha! Iaca nebunul Ciubăr. HARNOV Popa-Belea. CIUBĂR Dar!... eu sunt!... Ciubăr-Vodă, născut din fiu în tată Cu tron pe cap, cu stemă sub mine așezată! Eu, care-n strună dreaptă prin Ștefan mă pogor Din Cesar, știți, al lumii stăpân, învingător. Cum dar, stolnice Petre, cum dar tu, Lăpușnene, Te rățoiești la soare fudul cu-a mele pene? Mult ai să stai tu încă pe tronu-mi strămoșesc? Destul acum, ajungă-ți că, zău, te-afurisesc! Ieși din palat!... Aice eu singur, eu am dreptul Să stau dârzoi cu capul, să stau umflat cu pieptul Și ca o moaște sfântă să fiu de toți slăvit. Dă-mi tronul că mă mânii... HARNOV (râzând) Nebunu-i mucalit. LĂPUȘNEANU Ba, decât să te mânii măria-ta, Ciubere, Mai bine mergi în sală ca să te pui pe bere, Să te măsori cu... Despot. CIUBĂR (înveselit) Sub masă-l voi lăsa! (Se întoarce spre fund și pleacă strigând:) Loc, loc!... feriți, că trece Ciubăr și urma sa! (Cortina cade, în vreme ce toți se îndreaptă spre fund.) ACTUL II [ modifică ] Salon în casa lui Moțoc — ușă în fund, ușă în stânga, ușă în dreapta. Fereastră în dreapta. O masă lungă în stânga, planul I, cu jilțuri împrejur. O icoană în peretele din fund, cu lampă aprinsă. SCENA I [ modifică ] DESPOT Călăul, Lăpușneanu, la masa lui domnească, Grăindu-mi cu blândețe, a vrut să m-otrăvească. Dar!... am simțit amarul ucigător în teas... Vrăjmașa lui cercare zadarnică-a rămas, Căci port eu totdeauna un balsam din Morava Ce nimicește moartea desotrăvind otrava. Iată-l! (Arată un șip.) O! rouă scumpă din plaiuri îngerești, Esență-apărătoare a vieții omenești! Dator îți sunt cu viața, dar mult mai mult datoare Ți-a fi a mea gândire în zi răzbunătoare! (Stă puțin pe gânduri.) Călăul prepuielnic hrănește-un cuget rău, Și el o să mă piardă de nu l-oi pierde eu. Răbdare!... toți boierii de răzvrătire-s gata. Moțoc, pe cât îmi pare, vrea să-și mărite fata Cu mine, ca prin mine, de el pe tron urcat, S-ajungă socru mare de ginere-ntronat. O! de-ar vroi norocul curând să-și schimbe pasul! Când el vroiește, anii nu-aduc ce-aduce ceasul. Aș fi pe tron, eu Despot, nălțat și fericit, Aș fi... o! vis feeric! cu Ana însoțit, Cu Ana, dulce floare căzută-aici din stele Să fie floarea vieții și a coroanei mele!... Dar ce-a zice Carmina de care sunt iubit?... A!... ea-i frumoasă, jună, și Laski-mbătrânit. Curând s-a stinge focul și apriga-i durere Găsind într-un alt Despot o nouă mângâiere... (Se primblă agitat.) Amorul pentru Ana și glorie m-aprind... A cărie dulci mreje mai tare mă cuprind?... Ah! tronul, tronul, tronul!... la el de-a drept m-oi duce Chiar de-a fi pân’ la dânsul să calc pe sfânta cruce! (Se stinge candela icoanei.) Ce! candela icoanei s-a stins în untdelemn!... De-aș fi din astă țară, aș crede că-i rău semn, Dar omul de-o natură înaltă și vitează Iubit de ceruri este și cerul îl păstrează. SCENA II [ modifică ] DESPOT, MOȚOC MOȚOC (venind din stânga) Ce faci, iubite oaspe, și cum te mai găsești Sub sarcina de daruri a dragostei domnești? De când ai fost la Curte poftit la ospătare L-ai fermecat pe Vodă. DESPOT O crezi? MOȚOC Așa se pare, Căci nu e zi lasată de bunul Dumnezeu În care să nu-ți deie dovezi de placul său. Alaltăieri primit-ai o sabie turcească, Ieri un caftan și astăzi o iapă arăpească. DESPOT Știu, iapa de la Tunis pe care nici un brav A-ncăleca nu poate? MOȚOC Haramu-i cu nărav. Pe toți mereu trântește și, fără de sfială, I-a tras lui însuși Vodă o sfântă de trânteală. (La fereastră.) Ian cată prin ogradă cum se frământă-n loc! Să juri c-a fost hrănită de zmei numai cu foc. DESPOT Mă duc s-o-ncerc. MOȚOC Mai bine o lasă că-i nătângă. De nu ți-ar frânge capul... DESPOT N-am teamă să mi-l frângă. Deprinsu-m-am cu caii spanioli și arăpești Ce sub a lor copite au aripi vulturești. Ș-apoi... ceva îmi spune cu-o tainică șoptire Că moartea respectează pe omul cu menire. MOȚOC Dar dacă tu n-ai teamă, eu am, căci mă-ngrijesc De mâna lăpușneană cu dar... prietenesc. Cunoscător de oameni sunt eu la bătrânețe. Tu ai, iubite oaspe, apucături mărețe. Boierii te admiră; poporu-ademenit Deasupra lui te vede ca pe un domn iubit. DESPOT Domn!... MOȚOC Și de ce nu, Despot?... Un om de naltă fire Unit cu mine poate s-atingă-orice mărire. DESPOT Dar Lăpușneanu?... MOȚOC Steaua-i în cer s-a stins de mult. DESPOT (în parte) Mă cearcă... MOȚOC (observându-l, în parte) Priceput-au? DESPOT (asemene) Să-l cred? MOȚOC (asemene) Dar!... DESPOT (asemene) Să-l ascult? (Se apropie de Moțoc cu o sfială simulată.) Aș vrea... și n-am curajul de-a te-nțelege bine. MOȚOC În mine ai credință?... DESPOT (cu supunere) Fă ce-i vroi cu mine... (Aruncă ochii pe fereastră.) Dar ulița și curtea sunt pline de norod... Să vadă de-s mai tare decât un voievod. Mă duc... vii jos în curte? (Iese prin fund.) MOȚOC Vin, dar; fă înainte... Strunește bine gura iepei și fii cu minte. MOȚOC (singur) Despot e la părere zburdalnic și ușor, Dar are minte coaptă și ochi pătrunzător, Și inimă-ndrăzneață, și-nvățătură multă. Pe mine mă respectă, de mine el ascultă... Așa domn ne convine, așa ginere vreu. Domnind, el va fi brațul, iar capul voi fi eu! (Iese prin fund.) SCENA III [ modifică ] ANA, MAICA FEVRONIA (intră prin stânga) MAICA Și Vodă a fost vesel, zici tu, ca niciodată? ANA Dar!... cât a ținut masa, cu fruntea-nseninată Măria sa pe Despot zâmbind l-a ascultat... Era cu Vodă-n față la masă așezat, Plăcut, isteț la vorbă, purtând mărirea-n sine Sub haina spaniolească ce-l prinde-atât de bine! Încât, zău, de m-ai crede, maicuță, între noi, Adevăratul Vodă părea dintre-amândoi El, Despot!... Lângă dânsul, la spate, în picioare Sta Toma, vel-paharnic, ținând două ulcioare Din care-i dregea singur vin dulce în pahar, Făcând turcești talâmuri, cât poate un bulgar. MAICA Dar spune-mi: Doamna, Doamna era și ea voioasă? ANA Voioasă, fericită, la față luminoasă, Căci ea vedea pe Vodă prin Despot fermecat Și pe-al ei văr, pe Despot, de lume admirat. MAICA (zâmbind) De lume și... de tine? ANA (exaltându-se) Și cum să nu-l admire? El ne-a făcut de viața-i o lungă povestire, O halima întreagă și plină de minuni Ca cele de pe timpul vitejilor străbuni. Ne-a spus a sale lupte și trecerile sale Prin câmpuri sângeroase, prin curți imperiale, Când simplu om de oaste, când prinț adevărat, Recunoscut de Carol, augustul împărat. Ne-a spus cum el, viteazul, a risipit îndată Cu cavalerii negri a frâncilor armată La Renti, Valenciena, Hezdin și Teruan Sub contele de Schwarzburg, vestitul căpitan; Și ce-a vorbit cu-a lumii puternică treime, Regi, filozofi și Papă... și altele-o mulțime. Apoi ne-a spus de țărmuri scăldate-n aer cald Ce sunt cu drag încinse de-o mare de smarald Și au fructe de aur, și zile-n veci frumoase, Și nopți de încântare ca ziua luminoase. Ah! ce să-ți zic, maicuță?... Mesenii încântați Rămas-au, ascultându-l, flămânzi și însetați, Atât era de vie și de atrăgătoare Vorbirea lui! MAICA Nepoată, aș pune o prinsoare Că dintre toți mesenii cel mai cu drag răpit Ai fost tu, Anicuța. ANA (uimită) Eu? MAICA Tu... vezi? te-ai roșit... Ascultă-mă, copilă: Tu ești o dulce floare Ce n-a văzut sub ceruri decât zile cu soare Și nici măcar visează de zilele cu nori Amare, furtunoase, cumplite pentru flori. Alină, înfrânează a ta închipuire, C-ades ne rătăcește a inimii pornire Și când, din fermecare cercăm să revenim, În brațele durerii cuprinse ne găsim. Nu zic că Despot este om rău... Doamne ferește! El e creștin, se-nchină, pe Dumnezeu slăvește Și mie totdeauna mâna-mi sărută, dar, Ca să nu-ți fie lipsă dumnezeiescul har, Gândește, copiliță cu blândă inimioară, Că pasărea ce cântă e pasăre ce zboară. Străin e Despot... ANA (repede) Despot?... ah! maică, nu-i străin. E văr cu Doamna noastră, e conte palatin, E cavaler de aur, e prinț de la Elada, Distins de Papa-n Roma, de Carol în Grenada Și de al meu părinte, iubit... într-un cuvânt, El e oaspele nostru ș-un oaspe... știi că-i sfânt. MAICA Sfânt, sfânt, nu totdeauna. (În parte.) Curată nebunie, Cu fată mare-n casă asemene-ospeție. (Tare.) Ah! scumpă nepoțică, tu faci un vis frumos, Dar visul... (Zgomot de glasuri în curte.) ANA (alergând la fereastră) Ce s-aude? ce zgomot? MAICA Unde? ANA Jos. Privește ici în curte. MAICA (apropiindu-se de Ana) Ce? ANA O mulțime mare Se uită-n fund spre poartă cu spaimă și mirare. MAICA Ce-i oare?... Vai de mine!... o fi iar vreun bunt? ANA Ba nu; în depărtare nu vezi lucind un punt? El vine și tot crește... dar e un om călare... Ce văd?... e însuși Despot!... Ah! Doamne, sare, sare Chiar peste zidul curții!... MAICA (speriată) Sărmanul!... s-a zdrobit? ANA (veselă) Ba nicidecum. MAICA Nu? ANA Iată-l... în loc el a oprit Fugarul alb de spume și, vesel, cu mândrie, Se-nchină-n dreapta,-n stânga, la toți zâmbind, și... mie! Ah! pare că-i un rege! MAICA Fugi, dragă, din ferești. Nu stă o fată mare în ochii bărbătești. (Glasuri zgomotoase afară.) GLASURI Ura! — Trăiască Despot! — Frumos viteaz el este! — Să juri că-i Sfântul Gheorghe!— Chiar zmeul din poveste! DESPOT (sub ferești, în curte.) Na, oameni buni! Voi astăzi să beți în cinstea mea, Și-n sănătatea Doamnei să beți! GLASURI Vom bea, vom bea, Ura! MAICA Fugi din fereastă, fugi... Despot intră-n casă. Hai în camara noastră. ANA Ba, vină lângă masă. (Merg de se pun pe jilțuri lângă măsuța din dreapta) SCENA IV [ modifică ] ANA, MAICA FEVRONIA, DESPOT (intră prin fund) DESPOT (râzând) Ce vesel a fi Vodă când teafăr m-a vedea! A! dona Ana! (Se-nchină Anei.) Maică... (Sărută mâna Fevroniei.) ANA (în parte) Cum bate-inima mea! MAICA De ce-i atâta lume în curte adunată? DESPOT Ca să mă vadă-n luptă cu-o fiară blestemată, O iapă tunisiană ce-n fugă pân-acum A dus pe ceea lume vro zece oameni. ANA Cum? Ș-ai îndrăznit?... DESPOT Mai bine era s-arăt sfială Decât să vadă lumea că-s om cu îndrăzneală? Ș-apoi... cum de n-ar trece prin foc chiar cei fricoși Când sunt cu-nduioșire priviți de ochi frumoși? Și cum, prin ce cuvinte aș spune a mea fală Văzându-te prezentă la lupta-mi triumfală Atunci când mii de oameni stăteau cu ochi deschis Să mă privească-n curte ucis de-un cal? ANA (înfiorată) Ucis! MAICA Ferește, Doamne sfinte! DESPOT În Spania, se spune Că Linda Raia, fiica lui Boabdil, minune Ascunsă în Alhambra, la lume s-arăta O dată pe an numai, ș-atunci soarele sta Pe cer ca s-o admire, uitând de a lui cale, Și mii de flori frumoase ieșeau pe-a Vegăi vale, Și inimile-n sânuri ca ele înfloreau. Și maurii în lupte sub ochii săi mureau Crezând că merg în raiul lui Mahomed, ferice... (Apropiindu-se de Ana.) O altă Lindă Raiă, de la ferești, de aice S-au arătat azi mie, ș-atunci când te-am zărit, Mă jur pe-astă icoană, chiar rege m-am simțit. MAICA (cu spaimă) Dar candela e stinsă!... Vai! candela e stinsă! Semn rău!... nenorocire!... de groază sunt cuprinsă. (Merge la icoană, ia candela și iese în stânga.) SCENA V [ modifică ] ANA, DESPOT ANA (îngrijată) Semn rău? DESPOT Ce-mi pasă mie!... O candelă s-a stins, Dar alta mai cerească în mine s-a aprins, Ce luminează tainic o gingașă icoană. ANA (zâmbind) Icoana unei sfinte? DESPOT Dar. ANA Care? DESPOT Sfânta Ană. ANA Patroana mea slăvită? DESPOT Și zeitatea mea Ce mă conduce-n lume precum îi conducea Luceafărul pe magii din răsărit și care, Ca să ajung la dânsa, mă-ndeamnă a fi mare. (Ana voiește a se retrage.) DESPOT (oprind-o) O! dona Ana, lasă pe-un biet nenorocit S-apropie altarul de care-i despărțit Și tremurând să-ți zică: angelică madonă, Căci nu pot a depune pe frunte-ți o coronă! ANA (râzând) Cum? o coroană mie? DESPOT Dar, suflet îngeresc! Ești visul fericirii mele. ANA Eu? DESPOT Te iubesc! ANA (veselă, în parte) El! Despot mă iubește! DESPOT Iau martor Provedința Care-mi cunoaște gândul și-mi vede conștiința. Iubesc în tine cerul și naltul Creator, În tine iubesc lumea, prezent și viitor, În tine am credință, în tine îmi pun traiul. El făr de tine-i iadul... Ah! dar cu tine-i raiul! (Îngenunchează.) ANA (în parte) O! Doamne, îmi pierd mintea... Ce-aud? Ce-am auzit? DESPOT Ană,-un cuvânt... ANA Ah! Despot, mi-e sufletul uimit, Mi-e mintea tulburată... În casa părintească N-a îndrăznit nici unul mie-astfel să-mi grăiască. Cum... mă iubești pe mine? DESPOT Dar!... te iubesc pierdut, Mai mult și decât țara în care m-am născut, Mai mult și decât tronul! ANA (cu glas solemn) Despot, aste cuvinte Le-aude cerul!... DESPOT (apucând-o de mână) Ană, prin mii de jurăminte Mă leg eu către tine... (Moțoc apare în fund.) SCENA VI [ modifică ] ANA, DESPOT, MOȚOC MOȚOC (simulând indignarea) De când pe-acest pământ Trădarea neagră calcă și spurcă pragul sfânt Al ospeției? ANA (speriată, în parte) Doamne! MOȚOC Ce?... nici o respectare Nu mai există-n lume?... și oarba desfrânare Răpește azi copiii sub ochii părintești! (Anei.) Cum de-ai uitat, sărmană nebună, cine ești? Cum de-ai uitat de muma ce te-a născut, copilă Lipsită de rușine?... ANA Iertare!... fie-ți milă! MOȚOC Cum de-ai uitat de mine? ANA (desperată, cade-n genunchi) Ah! tată, îl iubesc! DESPOT Nu ne-osândi, Moțoace, cu glasu-ți părintesc. Iubirea e un înger ce-n casă când pășește Și pragul și căminul cu pasul lui sfințește. Iubesc pe a ta fiică și de soție-o vreu. Primește-mă în brațe ca pe copilul tău. MOȚOC (vesel, în parte) Al meu e Despot!... planu-mi ia zbor acum mai tare. DESPOT (rugător) Moțoace... ANA Tată... MOȚOC (după o pauză) Fie!... și binecuvântare, Copiii mei. ANA (aruncându-se în brațele tătâne-său) Ah! tată! MOȚOC (sărutând-o) Trai bun și cu noroc. DESPOT (în parte) E scară de-nălțare un socru ca Moțoc. MOȚOC (Anei) Acum mergi de te roagă, copila mea, în pace La Cel-de-Sus ce toate le face și desface. (Ana pleacă în stânga. Despot o conduce până la ușă.) DESPOT Când te-i ruga, iubito, la sfântul Dumnezeu... ANA (cu dragoste) Gândi-voi tot la tine. MOȚOC (în parte) A! Despot e al meu! SCENA VII [ modifică ] MOȚOC, DESPOT MOȚOC Acum suntem noi singuri!... să ne privim în față. Norocul, știi, atârnă de la un fir de ață Slab omului nemernic, bun celui iscusit Și tare ca odgonul pentru cel hotărât. Despot! a sosit timpul ca să cercăm norocul Noi doi!... cu sumeție în vânt s-aprindem focul. Te uită drept în ochii-mi și-mi spune: Ești bărbat În stare să-nfrunți moartea cu gând nestrămutat? Ești om în stare-a merge de-a drept către mărire Pe margini de prăpăstii călcând făr-oțerire? DESPOT Sunt!... tron sau moarte!... Iată deviza ce-am înscris În falnicul meu suflet, în pieptul meu decis. Venit-am în Moldova cu gândul și cu planul Din scaunul domniei s-alung pe Lăpușneanul Și de pe ai săi umeri hlamida să smuncesc. Sunt gata! MOȚOC Gata? DESPOT Gata să mor sau să domnesc. MOȚOC Bine... Acuma, Despot, mă lasă... timpul trece... De-a țării boierime cei mai fruntași, vro zece, Aici au să s-adune spre a ne concerta. (Îl conduce până la ușa din dreapta și-i dă mâna.) Dea Domnul să-ți pot zice curând: Măria-ta! MOȚOC (singur) Moțoace, vâlva lumii e râu cu nalte maluri... Faci bine, nu faci bine să te azvârli în valuri? Și oare căzând tronul pe mâna lui Despot, Nu ar cădea și țara cu-ai săi boieri, cu tot? (Stă pe gânduri.) Oricare înălțime sub cer se prăbușește, Tot surpă și doboară ce-n cale-i întâlnește... Gândește-te, Moțoace... (Hotărât.) A! fie cum va fi. Nu are parte cine nu știe-a se jertfi. (Ușile din fund se deschid.) Dar vin boierii... Iată-i!... La lucru-acum, Moțoace. SCENA VIII [ modifică ] MOȚOC, TOMȘA, HARNOV, SPANCIOC, STROICI, TOROIPAN (și alți cinci boieri intră prin fund, dau mâna cu Moțoc și merg de se așează împrejurul mesei; Tomșa în capătul din stânga, Moțoc în capătul din dreapta) MOȚOC Poftim, boieri, prieteni! poftim, veniți încoace Și v-așezați pe jilțuri ca sfetnici înțelepți, Pe cât viteji la lupte, pe-atât la cuget drepți. STROICI Dar unde-i Despot, tovarășul semeț Ce a mirat orașul ca neaoș călăreț? Noi l-am văzut călare pe zmeul arăpesc Zburând cum zboară văzul din ochiul omenesc, Și sub fereastra Doamnei, venită ca să-l vadă, Silind să steie iapa și pe genunchi să cadă, Apoi sărind cu dânsa trei buți de Odobești Sub ochii cei de pardos, sub ochii lăpușnești. SPANCIOC Se zice că în vreme ce gloata striga ura, De ciudă Lăpușneanu cumplit își mușca gura. El s-aștepta ca Despot, slăbind ca un mișel Cu iapa s-o pățească cum a pățit-o el. STROICI Doar un fecior ca dânsul de zmei grijă nu are. Voinic e din picioare, voinic și de călare. TOROIPAN Așa-i și precât Despot pe cal e îndrăzneț, E și armaș de frunte. HARNOV (cu entuziasm comic) Sumeț... măreț... isteț! UN BOIER Și e mintos. ALTUL Și darnic. ALTUL Și de înaltă viță. ALTUL Stejarul bun și trainic dă trainică mlădiță. MOȚOC Boieri, îmi pare bine că vă aud pe rând Pe Despot, al meu oaspe, cu toții lăudând, Fiind de lumea-ntreagă iubit, aprețuit, Căci am o bună veste cu voi de-mpărtășit... Cu fiica mea, cu Ana, vrea Despot să se-nsoare. HARNOV (lingușind) Pereche minunată!... Ea lună și el soare! Și când e cununia? MOȚOC Când? Voi sunteți chemați A hotărî și ziua și... TOȚI Noi? MOȚOC Voi!... ascultați: Ne-am plâns în multe rânduri de Vodă... măcelarul, Și-n orice întâlnire ne-am revărsat amarul Prin vorbe și blestemuri întocmai ca muieri. Ba Lăpușneanu-i aprig și rău pentru boieri, Ba Lăpușneanu-i tiran, ba-i fiară făr’ de nume, Ba-i hoț, călău, urgelnic, ba-i ciumă pentru lume. Așa-i? BOIERII Așa! MOȚOC Ei bine, ce suntem noi aici? Stăpâni pe soarta noastră, sau robi plecați sub bici, Ca, fără de păsare și fără sânge-n vine, Noi să răbdăm pe tronul acestei țări, pe cine? Pe-un tiran, un fățarnic, o ciumă, un viclean, Un dușman al Moldovei, un hoț, un Lăpușnean? Răspundeți: se cuvine ca noi să fim o turmă Și el cu ghioaga-n mână de noi să râdă-n urmă? BOIERII Nu, nu! MOȚOC Ce dar să facem? STROICI Din tron să-l răsturnăm! MOȚOC Jurați pe cea icoană că vreți?... BOIERII (se scoală și întind mâinile spre icoană) Jurăm, jurăm! MOȚOC Jurați, boieri, că-n ceasul când eu v-oi da de știre, Voi veți sări la goană cu toți într-o unire? BOIERII Jurăm! MOȚOC (către cer) Atotputernic! Tu, Doamne, sfânt, sfânt, sfânt! Primește la altaru-ți al nostru jurământ. Și pentru-al țării bine din cer ne luminează Și inimile noastre acum le-mbărbătează! BOIERII Amin! (Se pun iar pe jilțurile lor.) SPANCIOC Amin, dar!... însă întreb iar pe Moțoc: Dând jos pe Lăpușneanu, urcăm pe cine-n loc? MOȚOC Pe-un om viteaz și darnic, de viță strălucită, Armaș, călăreț ager, cu minte iscusită, Precum ați spus-o însuși... Pe-un om ce-au învățat De la-mpărații lumii a fi chiar împărat; Pe-un om ce are dreptul la tron ca să aspire Și prin iubirea noastră și prin a lui rudire. SPANCIOC Dar unde-i? (Moțoc se duce la ușa din dreapta, o deschide și aduce pe Despot.) SCENA IX [ modifică ] Cei dinainte, DESPOT MOȚOC Iată-l! BOIERII (sculându-se) Despot? MOȚOC Despot! (Tomșa se ridică indignat, răsturnând jilțul său.) TOMȘA Un bizantin! Un grec!... Ce! oare-n țară nu crește decât spin? Ce! tot pământul nostru e în așa sterpire, Și neamul nostru ager e în așa-njosire Cât pe moșia noastră să nu găsim un pom Și pentru tronul țării să nu găsim un om! Unde-am ajuns, o! Doamne? Ce ți-am greșit noi ție Ca un boier de-ai țării, un moldovan să vie C-un zvânturat de mână, să ni-l arunce-aici Ca domn, cum se aruncă pomana la calici! Rușine, fărdelege, batjocură, trădare! MOȚOC Minți, Tomșo! TOMȘA O! Moțoace, mă jur: păcatul mare Că n-ai intrat, bătrâne, de viu chiar în mormânt C-un ceas mai înainte de-a zice-acest cuvânt! Vrei greci tu la domnie?... deci sufletu-ți răspundă De răul care-n țară prin greci o să pătrundă? MOȚOC (stăpânindu-se) Tu aiurești, sărmane... Eu nu-s hain, nebun, Când vi-l aduc pe Despot și domn eu vi-l propun. Mi-e inima amară precum îți e și ție De a vedea Moldova un cuib de anarhie În care tot smintitul se crede-un om prădat Când vede tronul țării de altul ocupat. Mi-e inima atinsă de-a morții grea lovire De a vedea Moldova un câmp de jefuire Pe care toți aleargă turbați, neodihniți, Ca să ajungă tronul din care-s îmbrânciți. Au ochi ca să nu vadă, urechi să nu audă, Căci inima lor stearpă cu cârtița e rudă, Și toți vecinii, dușmani acestei mândre țări, Gătesc a ei cădere prin chiar ai săi boieri, Hrănind în al lor suflet o poftă de domnie Ce-aduce lor pieire și țării calicie. Destul!... vreau pace-n țară domnind sub cer senin, Și iată de ce, Tomșo, propun un domn străin. TOMȘA Cuvântul tău, Moțoace, mai rău te osândește, El laudă străinul și neamul tău hulește! (Despot înaintează cu multă demnitate.) DESPOT (grav) Viteze Tomșa!... Despot, de tine-aici respins, Respectă tulburarea din sufletu-ți aprins, Și-n tine el admiră virtutea strămoșească Ce vrea coroana țării pe-o frunte românească, Dar dacă prin mânie acum n-ai fi orbit, De-ai fi, cum se cuvine, cu gândul liniștit, Ai înțelege, Tomșa, că naștere și nume Sunt jocuri de-ale soartei care domnește-n lume. Nu, Tomșa, nu e locul ce face pe-un bărbat Străin sau fiu al țării, om rău sau lăudat, Căci omul mare-n suflet, moșnean, străin el fie, În suflet poartă lumea întreagă drept moșie! Nu, Tomșa, nu-i cu dreptul de-a zice că-i străin Acel care dorește la toți noroc deplin Și care pentru țara ce l-a priimit cu bine E gata să jertfească tot sângele din sine. Străin este acela crunt, orb, nelegiuit, Ce-nfinge-n rana țării cuțitul otrăvit! Străin este acela ce, orice nume poartă, Nu-i pasă de-a lui țară chiar de-ar vedea-o moartă! Nu dar eu, văr cu Doamna, străin aice sunt, Ci Lăpușneanu, dușman acestui drag pământ! HARNOV Jos Lăpușneanu! STROICI Moarte hainului! TOROIPAN Sfârșească Și viața-i și domnia! HARNOV Și Despot să trăiască! BOIERII (afară de Tomșa) Dar, dar! TOMȘA (către cer) Sunt orbi, o! Doamne, din cer nu-i asculta! DESPOT Boieri, recunoștința... TOMȘA Recunoștința ta? Pe cine vrei să-ntuneci?... Cum noi s-avem credință În vorbele-ți viclene ș-a ta recunoștință Când tu, chiar văr cu Doamna, fățarnic ca un hoț, Vrei să răstorni din culme pe ea și pe-al ei soț? A! șarpe, vrei să luneci sub mantia domnească? În lături! DESPOT Lăpușneanu a vrut să m-otrăvească! În cupa lui perfidă eu moartea am băut Și, făr-a mea ispită, de mult aș fi pierdut. El vrea a mea pieire?... deci gheară pentru gheară! El zice: piară Despot!...! eu, Lăpușneanu piară! MOȚOC Se va-mplini cuvântu-ți, poporul e cu noi. TOMȘA Cu voi poporul?... fie!... eu nu mai sunt cu voi! Mă duc, vă las orbirii, las țara-n seama voastră. Să dați seama de dânsa! (Trece măreț pe dinaintea boierilor și se îndreaptă spre ușa din fund.) DESPOT Ești dar în contra noastră? Boieri, Tomșa ne lasă... El are-ntru nimic Lui Vodă să ne vândă. TOMȘA (cu dispreț) Pribeag cu suflet mic!... Românul viețuiește și moare, când se jură, Cu arma albă-n mână, nu cu trădarea-n gură. Învață de la dânșii a fi român de poți. Boieri! gândiți la muma ce v-a născut pe toți! (Iese. Boierii rămân pe gânduri. Despot și Moțoc grăiesc încet deoparte.) SCENA X [ modifică ] TOȚI, afară de TOMȘA SPANCIOC E aspru cu noi Tomșa. HARNOV Lăsați-l ca să fie. Avea gărgăuni poate de domn, cine mai știe? SPANCIOC Eu știu... te-nșeli... Nu, Tomșa, român dintre străbuni, E om în toată mintea, ferit de gărgăuni. El nu vrea domn pe Despot pentru că-i grec, dar oare Să n-aibă el dreptate, de țară când îl doare? Străbunii, duși de timpuri prin feluri de nevoi, Aveau o zicătoare venită pân’ la noi: “Să te ferești, române, de cui străin în casă.” Pe mine astă vorbă în pace nu mă lasă, Boieri, și eu ca Tomșa încep a sta pe gând. HARNOV Știi că... mai că... îmi vine... firește judecând... Mă-ntreb și eu acuma... MOȚOC Ce? HARNOV Dacă e prielnic, Deși-am jurat... s-alegem un grec?... MOȚOC Om șovăielnic! Când omul are cuget, cuvântu-i e cuvânt, Și fapta-i și cuvântul deopotrivă sânt. HARNOV Așa-i, dar voi ce ziceți, boieri? UN BOIER Știm noi? MOȚOC Rușine! (Despot vine în fața boierilor.) DESPOT Boierii stau pe gânduri, nedumeriți?... Prea bine. Deci facă-se lumină în ochii tuturor Și spuie toți de-a rândul cu glas deschis: ce vor? Eu, fără amețeală de visuri de-nălțare, Vreau gloria Moldovei, și-a ei neatârnare! Mai mult!... Vreau să rump jugul cumplit și rușinos Ce-apasă omenirea în fiii lui Hristos! Mai mult!... Vreau românimea-nainte mergătoare În sfânta cruciadă lui Christ liberătoare, Ca nime-n cursul lumii, nici crai, nici împărat De soartă-i să dispuie cu dreptul uzurpat. Această sentinelă la răsărit, cu fală, Are-o menire mare și providențială, E zidul ce oprește potopul fanatic... Căzut acum e zidul, eu vreau ca să-l ridic! (O pauză. Boierii încep a se aprinde.) STROICI (entuziast) Dar, dar! DESPOT O cruciadă l-apus se pregătește În contra semilunii lui Mohamed, ce crește Ca meteor de moarte pe cerul creștinesc. Doi împărați și Papa, vicar dumnezeiesc, Filip, Ferdinand, Pavel, cu fulgerii în mână, Stau gata să detune în hidra cea păgână, Și tristele victime din tristul răsărit Așteaptă-acea minune a lanțului zdrobit. Sublimă încercare! măreață făptuire Ce-nalță omenirea pân’ la dumnezeire!... Cui se cuvine fala de-a fi începător De nu acestui ager, mărinimos popor Ce,-mpărtășind cu Ștefan și inima și gândul, A îngrozit Osmanul ani patruzeci de-a rândul?... Iată ce vreau eu, Despot, străinul... însă voi Ce vreți? STROICI Vrem domn pe tine în pace și război. În ochii mei deschis-ai o zare nouă, largă... Tot sufletul spre dânsa cu tine vrea să meargă. SPANCIOC Despot!... de ți-a fi faptul ca rostul... să trăiești! Fii domn!... în țara noastră pe Ștefan s-amintești. HARNOV Trăiască Despot-Vodă! MOȚOC Tăcere, cumpătare, Urechea lăpușneană aude-n depărtare. Boieri, noaptea se-ntinde și timpu-i priincios. Hai s-ațâțăm răscoala în breslele de jos Și mâini, în zori de ziuă, să vadă mândrul soare În brânci pe Lăpușneanu, pe Despot în splendoare! BOIERII Hai! SPANCIOC (se apropie de Despot și-i dă mâna) Să fii român verde! DESPOT Român m-oi arăta. STROICI (dând mâna cu Despot) Despot, noroc! MOȚOC (asemene) Unire! HARNOV (închinându-se plecat) Mulți ani, măria-ta! (Ceilalți boieri se-nchină și ies cu toții prin fund.) DESPOT (singur) E vis?... sunt Domn, eu Despot? Din mic iată-mă-s mare! Boierii, capi ai țării, cu-o nobilă mișcare Mi-au dat frățește mâna, voioși m-au aclamat... Un singur numai, Tomșa, din toți cel mai bărbat... El mi-a jurat o ură cumplită, ne-mpăcată, El chiar... mă va ucide când va putea, vreodată... Un glas de presimțire mi-o spune-n taină... dar Prudent e să lași viața vrăjmașului barbar? Răbdare!... a mea spadă o voi plânta-o-ntr-însul, Și dacă moldovenii vor fi nătângi ca dânsul, Voi ști eu din lei aprigi a-i face mielușori. SCENA XI [ modifică ] DESPOT, TOMA CAL ABAICANUL, ANA, MOȚOC, MAICA FEVRONIA, SEIMENI TOMA (la ușa din fund) Pe dânsul, copii! (Seimenii se aruncă pe Despot de-l prind.) DESPOT (surprins) Ce e? TOMA (amenințând pe Despot cu pumnarul) Să nu te miști că mori! DESPOT (zbătându-se) Săriți, prieteni, oameni! TOMA Taci, taci, vulpe vicleană. ANA (intră speriată din stânga) Despot! MOȚOC (intră prin fund și, văzând lupta lui Despot, se repede asupra lui Toma) Ce-i?... hoți! TOMA (respingând pe Moțoc) În lături!... Dreptatea lăpușneană L-a osândit pe Despot la moarte! MOȚOC O! calău! ANA Ce-aud?... Ah! Despot!... DESPOT (lângă ușa din fund) Ană!... ANA (cade leșinată pe jilț) E mort norocul meu! (Moțoc și maica Fevronia se apropie de Ana. Seimenii ies prin fund cu Despot.) ( Cortina cade . ) ACTUL II - TABLOUL II [ modifică ] Un beci de închisoare. Fereastră cu gratii în stânga. Ușă în fund. O masă cu două scaune în mijloc. Un fănar aprins. SCENA I [ modifică ] DESPOT (pe scaun, lângă masă) O! soartă schimbătoare ce râzi de omenire! Nebun cine se-ncrede în tine cu orbire! Nebun cine se urcă pe-al muntelui suiș, Prapastia-l așteaptă cu-adâncu-i prăvăliș!... Așadar eu, sărmanul, a soartei jucărie, Ajuns iubit de-un înger, aproape de domnie, Iată-mă-acum aice din raiul meu căzut Și din lumina lumii în umbră iar pierdut!... Sunt eu?... Sunt treaz?... în viață?... și adevăr e oare? Eu, Despot, vultur falnic, eu zac la închisoare! (Se scoală și cată împrejur) Acești pereți sunt umezi, triști, negri!... Ah! ei sânt Nu ziduri de palate, dar ziduri de mormânt! În ele cine intră din ele nu mai iese Decât pe-o raclă neagră cu zilele-i culese! (Înfiorându-se) O! reci fiori de groază prin sufletul meu trec. Răsuflu-aburi de moarte... Un biet străin, un grec, La cine pot să aflu o rază de-ndurare? La Doamna numai, însă nici o putere n-are, Căci Vodă Lăpușneanu de milă-i depărtat Cât de pământul negru e cerul înstelat. Cum?... mort în floarea vieții!... Cum? mort ca un mișel, Ucis de Lăpușneanu, lipsit de tron... și el!... O! nu, nu! nu se poate... cu unghiile tocite Voi sparge-această hrubă ce-n sânul ei mă-nghite. (Se azvârle turbat peste pereți și-i lovește cu pumnii.) Deschide-te, morminte!... dă-mi drumul să-mi răzbun. Cădeți, infame ziduri! (Căzând pe scaun.) Ah! Doamne, sunt nebun... (După o scurtă pauză.) Mizerie!... cu gândul pătrund bolta cerească Și brațul meu nu poate o piatră să urnească! (Înduioșindu-se.) Ah! nu-i nici o sperare... Cei ce m-au cunoscut Vor zice-a fost un Despot, a fost... ce s-a făcut? Și toți m-or da uitării... chiar Ana... lume, lume! Uita-va și amorul și jalnicul meu nume. Adio, planuri nalte! Adio, mari sperări, A lumii ideale sublime aspirări! Adio tot: junie, lumină, fericire... Nălucă este omul și viața — o clipire. (Privește fereastra.) O! Despot, te salută ai veciniciei zori. Fii om!... Când vine moartea, te-nchină ei și mori! (Stă abătut, cu capul plecat pe brațul lui.) SCENA II [ modifică ] DESPOT, CIUBĂR-VODĂ (intră; ușa se închide după el) CIUBĂR Ei!... Despot, frate Despot, așa-i că ai pățit-o? DESPOT (tresărind) Ce-aud? Ce văd?... Smintitul? CIUBĂR Cu Vodă-ai împlinit-o? (Privește beciul.) Frumos palat!... privește: ce stofe pe pereți! Pe jos ce de covoare țesute cu... bureți! Ce mobile-aurite! Ce mândre policandre!... Mărire ție, Vodă, măi Vodă Alexandre, Ce bine știi în curte pe oaspeți să primești Și pe-ale tale rude cu drag s-adăpostești! DESPOT (în parte) Sărmane Despot!... iată la ce-ai ajuns pe lume: Să râdă și nebunii de tine cu-a lor glume! CIUBĂR Despot! DESPOT Ce vrei, năuce? CIUBĂR Năuc ești tu și prost. Tu vezi ce sunt eu astăzi, iar nu ceea ce-am fost. Am fost odinioară un domn în strălucire Cât soarele cu mine era-n nepotrivire; Puternic ca trei Cesari, frumos ca Machedon, Călare pe un sceptru, iar nu pe-acest baston, Și mă loveam cu capul de nouri și de stele, Și măsuram pământul cu pasurile mele!... Dar Vodă Lăpușneanu, un hoț, un destrămat, M-a prins și de-a mea vâlfă în drum m-a dezbrăcat. Și eu și tu ajuns-am ca două frunze-uscate De-o pânză de paingen în aer aninate. Tot vântul mic sau mare ne clatină suflând... Ei! ș-apoi?... Vântul bate și câinii fug lătrând. (Se apropie de fereastră.) DESPOT (în parte, sculându-se) O! Doamne, să fiu oare și eu în a lui stare, În câmpul nebuniei pe-un gărgăun călare? Cum? visurile mele de falnic viitor Să fi făcut din mine un om aiuritor Ca dânsul?... CIUBĂR Frate Despot, știi tu ce-i mădrăguna? O fată ce aleargă pe câmpi când iese luna Și merge de se scaldă în roua de pe flori Cu gând să se mărite c-un împărat în zori. Am prins-o într-o noapte, frumoasă, goală, albă, Dar hoțul Lăpușneanu mi-a șters-o ca pe-o salbă!... Ce-mi pasă! Scaraoțchi îi este lui nănaș Iar eu al mădrăgunii sunt mire drăgălaș. (Ia o poză maiestuoasă.) DESPOT Dar bine, Ciubăr, spune-mi: Cum ai intrat aice? Și tu ești ca și mine închis? CIUBĂR Eu?... Cine zice C-a îndrăznit vrodată o mână de capcân Măcar să se atingă de-al lumilor stăpân? Nu! Am venit eu însumi la tine-n pușcărie Trimis de Lăpușneanu să-ți țin tovărășie, Ca să-ți grăiesc de moarte ca un prieten bun Pân’ ce-a veni călăul, al temniței tăun. DESPOT Cum? Lăpușneanu însuși ți-a dat astă solie? CIUBĂR El!... și-ți trimite... iată... un dar de berbănție. (Aruncă pe masă scrinul oferit de Despot Doamnei Ruxandrei.) Șiraguri și paftale, să ai cu ce-amăgi Nevasta lui Satana spre a vă îndrăgi. (Se pune pe un scaun, în față cu Despot.) Ei!... ce mai zici tu, Despot?... Așa-i că viața-i scurtă? Așa-i că nu plătește nici cât un dram de turtă? În faptul viu al vieții ne pare drumul lung, Trei pași de-abia și-n capăt picioarele ajung. Omul ca iarba!... viața ca... iapa cea bălțată, Cât trece dealul mare, nu se mai vede... iată! Eu unul cred că omul nerezemat de tron E mic ca și o muscă pe muntele Sion, Dar tu ce ești acuma sosit pe prag de moarte, Ce zici? DESPOT (în parte) O! ce idee!... (Tare.) Eu zic că relei soarte E drept să ne supunem când altfel nu putem. CIUBĂR Cum asta? DESPOT Tu, de pildă, lipsit de diadem, Să duci o viață tristă și plină de nevoie, Iar eu în astă țară să fiu domn făr’ de voie. CIUBĂR Ce? tu? domn? DESPOT Eu, Ciubere! (Tainic.) Crezi tu că-s destinat A trece-n ceea lume taiat sau spânzurat? Te-nșeli... ai mei prieteni sunt gata ca să vie În zori, și să mă ducă de-a dreptul la domnie. CIUBĂR Ce spui? ce spui? DESPOT Și martor mi-e sfântul Dumnezeu Că eu fug de putere ca de păcat. CIUBĂR Nu eu! DESPOT Așa-i fatalitatea și n-am, vai, ce mă face. Am să fiu domn, Ciubere, de-mi place, de nu-mi place. Ah! (Face un gest de desperare.) CIUBĂR Și te plângi de asta?... Ești un nebun, nătâng. DESPOT Decât păstor de oameni mai bine, zău!... CIUBĂR Te plâng! DESPOT Eu sunt un biet om simplu, eu n-am visuri deșarte. De grijile măririi doresc a fi departe. Mi-e teamă să fiu capul unui popor. CIUBĂR Ba, zău! Decât a fi în coadă mai bine-n frunte vreu. DESPOT (observând pe Ciubăr care se exaltează la cuvintele lui) Nu-mi place pompa lumii, nici la a mea ivire Poporul să m-aclame, poporul să m-admire, Și oștile să-nchine stindarde-n fața mea, Și-n frunte-mi să lucească surguciul ca o stea, Și surlele să cânte, și tunul să detune, Și clopotele toate în cale-mi să tot sune. Ș-apoi, Ciubere dragă, eu am cugetul drept Și mult și greu se bate a mea inimă-n piept Când știu că tronul țării e dreapta moștenire A lui Ciubăr. CIUBĂR (îmbrățișând pe Despot) Ah! frate, ești bun, bun peste fire. Nu eu când vine fala aș zice ba!... Nu eu! Hei! căci nu vrea norocul să fiu în locul tău! DESPOT Ai vrea? CIUBĂR Cum nu? DESPOT E lesne. CIUBĂR Cum, cum, cum? DESPOT Foarte lesne. CIUBĂR Dar cum? DESPOT Te schimbă-n Despot din cap și pân-în glezne. Și mâini în zori de ziuă poporul adunat În locul meu te-a duce pe tine la palat. CIUBĂR Mâini? DESPOT Mâini. (În parte.) S-a prins nebunul. CIUBĂR (încântat) Despot, m-ai scos din minte. Domn!... eu, Ciubăr!... dă-mi iute a ta îmbrăcăminte, Dă-mi pălăria. DESPOT Na-ți-o. (Ciubăr schimbă hlamida pe mantaua lui Despot.) CIUBĂR Și-n schimb, na stema mea, Dar fii cu îngrijire să nu te culci pe ea. (Schimbă stema pe pălăria lui Despot.) DESPOT Ce-ți pasă; mâini te-așteaptă o stemă-mpărătească. CIUBĂR (vesel) A! știu că Lăpușneanu de ciudă-o să plesnească. DESPOT Acum ici, lângă masă, te-așează liniștit Și stai ca un om mare pe gânduri adâncit. (Ciubăr se pune pe scaun.) Așa, și pălăria pe frunte ți-o apasă, Nicicum să te cunoască cine-ar intra în casă. CIUBĂR Bine-i așa? DESPOT Prea bine. CIUBĂR Dar tu ce-ai să devii? DESPOT Eu dintre morți, Ciubere, mă-ntorc printre cei vii. Noroc de-acuma nouă!... cu pene-mprumutate Tu zbori către mărire, eu, către libertate! (Îmbrăcat cu hlamida și încoronat cu stema lui Ciubăr, vine în fața scenei.) Nebun aici intrat-am? nu știu, dar nebun ies. Priviți!... din pompa lumii cu ce, vai, m-am ales? Cu-o stemă de hârtie, cu-o cârpă de hlamidă, Cu tot ce poate face pe oameni ca să râdă. Dar bună-i răzbunarea!... pre sfântul Dumnezeu, Voi râde mult mai tare și eu la rândul meu! (Iese.) UN GLAS (afară) Stai! Cine-i?... DESPOT (imitând glasul lui Ciubăr) Ciubăr-Vodă. GLASUL Treci. (Hohote de râs afară.) CIUBĂR (singur) Prost!... să-mi lase mie Tot ce-i mai scump, mărire, putere, avuție, Și el să nu vroiască a fi chiar domnitor! Nebun! (Cască.) Dar eu cu minte... mă-nalț... și zbor, și zbor Sus, sus pe vârful lumii ce visul îi arată Când omul mândru doarme cu gura lui căscată... Poznașă întâmplare! (Cască.) eu domn, eu domn, eu domn! Pe tron... mă urc... cu fală... și însă... cad de somn! (Adoarme cu capul pe masă.) ACTUL III [ modifică ] Salon în castelul lui Laski, în Ardeal. În fund, ușă mare și largă de capelă. În dreapta, ușă tainică. În stânga, ușă mare. Alăture cu capela, o fereastră. Panoplii și portrete de palatini pe pereți. O canapea în dreapta, planul I. O masă mică lângă ea. Pe masă un scrin cu giuvaiere. SCENA I [ modifică ] CARMINA, DESPOT (pe canapea) CARMINA Tu ești, iubite Despot! te-ascult, te simt, te văd. Tu ești, inima-mi spune, și tot nu mă încred. DESPOT Eu sunt, eu, lângă tine, iubita mea Carmină. CARMINA Grăiește-mi, prelungește părerea mea divină, Îmi pare că sunt prada celui mai dulce vis. El sufletu-mi îngână și raiul mi-a deschis. DESPOT (cuprinzând-o cu brațele) Nu vezi?... a zburat visul lăsându-mi mie prada. CARMINA Ah! Despot, scumpe Despot, mă cred că-s în Grenada! Vorbește-mi tu de dânsa cu glasul tău iubit, Să mă report ferice în gândul meu răpit La patria-mi cu soare, cu-amor, cu poezie... O! magică Grenadă! o dulce-Andaluzie! (Plânge.) DESPOT Carmina... CARMINA Ah! mă lasă să plâng... mi-e dor... DESPOT Nu vreu. Vreu să-mi zâmbești. CARMINA (zâmbind printre lacrimi) Vrei?... fie... (Plânge.) Ah! nu pot, scumpul meu. DESPOT De ce atâtea lacrimi când după despărțire Ne regăsim ferice în leagăn de iubire? Când Laski-i dus departe și oaspeții cu el? Gândește, suntem siguri, noi singuri în castel. CARMINA Mă iartă... sunt muncită de-o crudă presimțire... Fantasma morții zboară pe-a mea închipuire... De ce te-ai dus de-aice, de ce m-ai părăsit? DESPOT Pentru că-mi ești tu dragă, pentru că te-am slăvit, Pentru că-n exaltare, împins de-a mea simțire, Am vrut sub cer să-ți caut un cuib de fericire; Am vrut, lărgind în ochi-ți a lumii orizon, Să-ți pun pe frunte-o stemă și la picioare-un tron; Dar soarta pân-acuma s-au arătat contrară... CARMINA Ah! lipsa ta, iubite, a fost mult mai amară! Ai pătimit tu, Despot, știu, multe-ai pătimit, Dar eu, eu făr’ de tine aici cum am trăit? În lacrimi, în durere, în grijă, în mustrare, Lipsită de-orice sprijin, străină de sperare, Închisă-n aste plaiuri sălbatice, pustii, Cătând ziua și noaptea pe drumuri, dacă vii, Și-n loc de tine, Despot, găsindu-mă cu cine? Cu soțul meu, cu Laski, bătrân, gelos de mine, Cu Zay, al său prieten, un ungur îngâmfat Ce vecinic mă insultă cu-amoru-i desfrânat, Și alții de-ai lui Laski tovarăși de beție Care-i mănâncă-avutul râvnind a lui soție. DESPOT Și eu, în gheara morții de două ori cuprins, Am fost ca prin minune din cleștetu-i desprins Prin aste talismanuri, prețioase suvenire De tine date mie în ziua de pornire, (arată scrinul pe masă) Căci glasul lor în taină ziceau: fii fericit! Carmina te așteaptă, de dânsa ești iubit. CARMINA Ah! DESPOT Numai pentru tine și pentru altul nime Am vrut s-ating în zboru-mi a lumii înălțime; Am vrut și tot vreau încă norocul a cerca Alăture cu mine pe tron a te urca, Tu prin a ta frumseță regină ești născută. Eu vreau să fii prin mine în raze învăscută. Destule zile negre mâhnirii ai jertfit, E timp ca să reintri în nimbul strălucit Lipită, alintată în dulce legănare, Pe-o inimă fierbinte și plină de-adorare. CARMINA O! vis din soare! DESPOT Visul va fi realizat, Carmină, căci amorul e zeu înaripat, Și el ne va conduce, pereche-ncoronată, Pe tronul cu splendoare din țara-nvecinată. CARMINA Pe tron! (În parte.) Dorul meu falnic! DESPOT Dar!... orice tu dorești Se va-mplini!... zi numai, iubito, că vroiești. CARMINA A! cine-i la-ntuneric și fuge de lumină? Dar ce pot face?... spune-mi. DESPOT Mult poate o regină! Pe Laski ș-ai tăi oaspeți de vrei a-ndupleca În calea-mi îndrăzneață cu mine-a s-arunca, Noi doi avem mărirea, ei fală ș-avuție. CARMINA (decisă) Cu toții, Despot, astăzi se vor închina ție. DESPOT O! scumpa mea domniță, tu mă re-nsuflețești. Ce jertfe vrei? CARMINA Vreau numai... pe tron să mă iubești. DESPOT Ah! viața mea întreagă a ta-i! (O strânge la piept.) (Zgomot de cai în curte.) CARMINA (mergând la fereastră) Ce-aud afară? A!... Laski și prefectul Zay vin... Iată-i, la scară Au și sosit... O! Doamne, ce supărare! DESPOT Zay Dispune de-o oștire cu zece mii de cai. El poate să m-ajute. CARMINA Cum? DESPOT Luând învoire De la-mpăratul. CARMINA Bine; azi am să-i fac primire Ca niciodată, însă gelos să nu apari. (Râzând.) Zay crede că-i Apolon pierdut printre maghiari. SCENA II [ modifică ] CARMINA, DESPOT, LASKI LASKI (afară) Carmina! (Carmina se depărtează de Despot și merge spre ușa din stânga.) CARMINA (lui Despot) Vine. LASKI (intrând prin stânga, sărută pe Carmina) Carmen!... A! Despot?... scumpe frate. DESPOT Scumpul meu Laski! LASKI Cum?... pe neașteptate? Ce vânt, ce întâmplare la noi iar te-au adus? Când ai venit? CARMINA Chiar astăzi. DESPOT Și multe am de spus. LASKI Zi, sunt cu nerăbdare... CARMINA Laski, o întâlnire Își pierde, când sunt martori, sincera ei pornire. Aveți, cred, multe taine... aice dar vă las. LASKI Mergi, dragă, în grădină; acolo au rămas Și Zay ș-ai noștri oaspeți... CARMINA Mă duc. (Ea preschimbă cu Despot o ochire fugitivă și iese prin stânga condusă de Laski până la ușă.) SCENA III [ modifică ] DESPOT, LASKI LASKI (întorcându-se repede) Acum răspunde: Prin mari furtuni trecut-ai... o știu; însă de unde Revii? DESPOT De la Moldova, din iad, unde am fost Zdrobit, și vin la tine să caut adăpost. LASKI Cum? tu renunți?... DESPOT Nu, Laski!... un om viteaz din luptă Nu se retrage grabnic când arma lui e ruptă. Destinul crunt l-oi frânge din nou sub pașii mei. LASKI A! bravo!... Așa, Despot, te vreau. DESPOT Așa mă vrei? Iubite Laski, crede că-n viața-mi tulburată Nu am pierdut credința în tine niciodată. Deci vin aice iară ca barca la liman Și-ți zic: întinde-mi mâna... sunt domn până-ntr-un an! LASKI Și mâna și averea toată-a mea putere Sunt ale tale, Despot... Dispune,-ordonă, cere, Ce vrei? DESPOT Vreau bani și oameni. LASKI Bani? voi amaneta Moșiile, castelul, și sper a căpăta Vreo zece mii de galbeni... de nu, chiar le voi vinde Ca să putem în grabă războiul a-ntreprinde. DESPOT Atâta sumă numai? LASKI Mai mult nu cred să pot, Căci... ți-o declar în taină, sunt ruinat de tot. DESPOT Tu, ruinat? LASKI A! frate, nu-ntârzie ruina Când Laski-i palatinul și Carmen palatina! Eu, știi, cu mâna spartă, născut risipitor, De tot ce-i scump, tablouri, cai, arme, iubitor, Ținând casa deschisă în care tot drumețul, Zi, noapte, își găsește culcușul și ospețul, La vârstă-naintată pierdut de-namorat, Cu-o nobilă spaniolă voios m-am însurat, Carmina din Grenada, silfidă-ncântătoare Cu foc de soare-n suflet și-n ochi cu foc de soare!... Sosită-aici, sărmana!... în tristul meu castel, Urâtul o cuprinse și, ca s-o scap de el, Am aruncat cu pumnul întregul meu tezaur, Vroind să-ntind pe cale-i un lung covor de aur... Am adunat în juru-i poeți și baladini Ș-o curte-mpărătească de neaoși palatini... Dar oricare fântână de la o vreme seacă... Ce vrei?... ș-a mea avere către secare pleacă! Deci azi, ca jucătorul ce-aruncă nu-n zadar Pe cartea unui altui chiar ultimul dinar, Vroiesc cu tine, Despot, să fac tovărășie De câștigat în parte, eu bani și tu domnie... Ș-arunc pe a ta carte întregul meu avut. DESPOT Eu, domn, îți dau Hotinul cu-ntregul său ținut, LASKI Primesc! noroc! (Dau mâna amândoi). DESPOT Dar oameni? LASKI Oameni? A! hoit să fie, De corbi nu este lipsă... Câți trebuie? o mie, Trei, patru, șapte, zece?... în vânt cât oi striga, Mulțime de strânsură aici va alerga, Hoți buni de ștreang, la ștreanguri meniți cum li se cade, Ce știu numai să ardă, să taie și să prade. Chiar în castel acuma avem câțiva străini, Năprasnici șefi de bande, eroici spadasini Ce vântură Europa cu spada vecinic goală, Cătând moartea-n războaie ș-având groază de boală. Villel care comandă cincizeci de burghinioni, Rozel ce are-n mâna-i o sută de valoni Și Sedleț și Legmanul cu multă călărime, Ș-Anton iubit fanatic de crunta secuime, Și alții mulți, afară de toți voinicii mei Ce-s lupi când n-au prilejul ca să devie lei. DESPOT Prea bine, dar cu-o mână de bravi, cât de bravi fie, A merge la Moldova ar fi o nebunie. Știi însuți: moldovanul e iute la război. Tot omul e în stare a se lupta cu doi. Ne trebuie-o putere, pot zice-mpărătească. Nu se învinge lesne o țară românească... Ce zici de Zay prefectul?... El este ascultat De Ferdinand?... Cum oare l-am face aliat? LASKI O! de-ar vrea Zay, complotul cu sprijinul său tare Ar merge strună, însă... DESPOT Ce strică o cercare? LASKI Hai să cercăm, dar află că Zay, prefect regal, Ți-a cere-n schimb de sprijin ca să devii vasal Lui Ferdinand. DESPOT Eu? LASKI Spune: primești cu el a face Tratat de închinare fie-n război sau pace? DESPOT (după o pauză) Primesc. LASKI Deci adă mâna... Noroc!... ș-acuma hai În turn... Acolo tainic să te-nvoiești cu Zay... Dar, iscălind tratatul, vei fi tu cu credință? DESPOT Credința cea mai sfântă... (În parte.) Cât mi-a fi de priință. LASKI Moldova închinată lui Ferdinand... Ce dar! Și pentru-a lui coroană ce scump margaritar! DESPOT Prea bine; dă de știre lui Zay cât mai degrabă. LASKI Merg; tu ascute-ți limba și să te văd la treabă... (Iese prin dreapta.) DESPOT N-ai grijă,-n trei cuvinte pe Zay l-am încurcat (în parte, vesel) Prin farmecul Carminei, frumosul avocat. (Iese după Laski.) SCENA IV [ modifică ] CARMINA, ROZEL, SOMMER, ANTON SECUIUL și alți aventurieri (Intră pe ușa din stânga.) ROZEL Contesă, Francisc Primul, al Franței galant rege, Erou, poet și vesel, iubea mult a culege Pe câmpi de sânge lauri, în lume desfatări Și pe frumoase buze fierbinte sărutări. Eu am, francez ca dânsul, aceeași aplecare Și pentru vitejie și pentru sărutare. CARMINA (râzând) Te cred, însă un rege cu titlul de galant, Când n-ar purta coroană, cum s-ar numi? ANTON (posomorât) Berbant. ROZEL A fi berbant e probă de-o inimă-arzătoare Și de-o natură vie, artistă, simțitoare, Ce lesne se înalță spre tot ce-i luminos, (râzând) Lăsând pe-Anton Secuiul să mormăie pe jos. ANTON (în parte) Frând tueș! SOMMER Francisc Primul, rege-n galanterie, A și compus, îmi pare, o mică poezie, Un cântec, o deviză cu vesel înțeles? ROZEL Dar, Sommer, aste versuri ce le cânta ades: Femeia este schimbătoare, Nebun cine se-ncrede-n ea! CARMINA A! pentr-un galant rege ideea nu-i galantă. ROZEL Eu am mai completat-o prin astă variantă: Femeia des e schimbătoare, Ferice cui se-ncrede-n ea! Ah! deie-mi dulcea sa favoare Și schimbe-se-apoi cât a vrea! (Toți râd) CARMINA Bravo, Rozel! ANTON Palavre!... mai bine-n războire Aș vrea ca să se schimbe această amorțire Ce se numește pace, căci timpul de răgaz Preface-n om netrebnic pe omul cel viteaz. CARMINA Cum? preferați războiul decât o viață lină? ANTON Da! paloșului nostru i-e teamă de rugină. ROZEL Contesă, – orice ființă se naște pre pământ Cu-o tainică menire, c-un dor și c-un avânt, Noi să ne batem, floarea să scoată dulci parfume Și dumneata, contesă, să fii iubită-n lume. CARMINA Ei bine, fiți dar veseli; eu cred că nu târziu Se va preface-n faptă un dor atât de viu. ROZEL Ne-nșeli? CARMINA Nu; am o veste, o veste cum vă place... De când a voastră armă dormind în teacă zace Urâtul vă mănâncă de vii; sunteți mâhniți, Cu ochii stinși, la față galbeni și veșteziți, Cât cine-acum vă vede și cine vă cunoaște Se-ntreabă cu mirare: Ce sunt? ostași ori moaște? ANTON Așa-i!... decât urâtul, mai bine ștreangu-n gât... CARMINA Eu v-am găsit de lucru și leacul de urât. Sus paloșul la soare!... sus fruntea!... vântul bate Și-ndeamnă a navală în țări învecinate. Vroiți voi după dânsul cu toți să vă luați? TOȚI Vrem!... unde? CARMINA Nu departe... colea, peste Carpați. ANTON Cum? la Moldova?... Ellien! CARMINA Acolo stăpânește Un domn pe care țara întreagă îl urăște. Cât îți sufla deasupră-i, din tron el va cădea Și toată-a lui avere a voastră-a rămânea. ROZEL Dar tronul său? CARMINA Acelui cu inima regească Ce-a ști cu mâna largă pe toți să răsplătească, Lui Despot. TOȚI Despot? ROZEL Fie!... de-l vrei, și eu îl vreu. ANTON Și eu! CEILALȚI Și eu! CARMINA (în parte) O! Despot, ești domn, iubitul meu! Curând dorința noastră va fi realizată! SCENA V [ modifică ] Cei dinainte, DESPOT (vine repede din dreapta, tulburat) DESPOT Amici!... din turn zărit-am o numeroasă ceată Venind despre Moldova cu steag moldovenesc. Ei par că vin aice... E poate-un sol domnesc Trimis de Lăpușneanu în goană după mine. CARMINA Ce?... în castelul nostru? DESPOT (la fereastră) Priviți! aice vine! Dar!... ceata lângă poartă, afară, s-a oprit. ROZEL De-a fi un sol de pace, să fie bun sosit, De nu, amar de dânsul!... cu astă pală vie Îi dau pe ceea lume o grabnică solie. CARMINA Ba nu, Rozel; stai pașnic... De-a fi sol moldovan, Ca să scăpăm pe Despot urmează al meu plan... ROZEL Cum? CARMINA Mergi de pregătește capela funerară Ca pentru-o-nmormântare. SCENA VI [ modifică ] Cei dinainte, LASKI (intră din dreapta), PISOZKI (intră din stânga) LASKI Ce vuiet e afară? Ce oameni sunt la poartă? CARMINA (la fereastră) Pisozki-n foișor De sus cu ei grăiește... vom ști curând ce vor. Iată-l că vine. PISOZKI (intrând) Pane!... sosit-au cu putere Un sol de la Moldova. LASKI Ce caută? ce cere? PISOZKI Nu știu, însă de Despot, sosind, a întrebat. DESPOT De mine?... Lăpușneanu în urme-mi a călcat... LASKI (lui Pisozki) Mergi!... porțile deschide!... ostașii să se-adune În șiruri pân’ la scară; fanfarele să sune Și steagul să se-nchine deplin desfășurat În calea lui, căci solul e ca și-un împărat. Mergi. (Pisozki iese.) CARMINA Laski, astă pompă?... LASKI E dreaptă; se cuvine. CARMINA Dar se cuvine, spune, din casă de la tine, Răpind pe al tău oaspe un braț îndrăznitor, Să lase-o pată neagră pe vechiul tău onor? LASKI Contesă, te alină. Bătrânul Laski știe A-și împăca onorul cu sacra-i datorie. Lui Sigismund al nostru credință am jurat. Respect pe el în solul trimis de-un aliat. CARMINA Respectă tu calăul, eu respectez victima. Țin oaspele în casă și dau afară crima, Căci e o crimă oarbă de-a vinde-oaspele său. DESPOT Mai bine moarte mie! CARMINA Tăcere!... te scap eu. Cu mine vină-n grabă; prin moarte simulată, Să te ferim, amice, de moarte-adevărată. (Iese cu Despot prin dreapta.) LASKI A! planu-i bun; vă duceți. (Fanfare în curte.) SCENA VII [ modifică ] LASKI, ANTON SECUIUL, SOMMER și ceilalți oaspeți în dreapta, PISOZKI, TOMA CALABAICANUL, urmat de seimeni, CARMINA PISOZKI (intră anunțând) Solul! LASKI (făcând doi pași înaintea solului) Fii bun venit! TOMA (intră prin ușa din stânga, întovărășit de doi căpitani de seimeni) Eu, Toma, sol de pace, în numele slăvit Lui Vodă Lăpușneanu, Domn țării moldovene, Și-n numele lui Sigmund, Domn țării ardelene, Vin ca să cer pe Despot aici adăpostit. Lui Vodă el e dușman viclean și ne-mblânzit; Deci viu și-ntreg am ordin să-l iau, să-l duc în țară. Am zis. (Carmina reintră și se oprește lângă ușa din stânga.) LASKI Ești sol de pace?... deci, Toma, îți zic iară Bine-ai intrat în casă-mi... și iată-al meu răspuns: În zidurile mele oricine a pătruns Devine-un oaspe sacru, căci legea ospeției Îi pune-un scut puternic sub pavăza frăției. Aici eu sunt stăpânul!... Aici stăpân sunt eu Mai mult decât un rege stăpân pe tronul său, Și nime n-are voie, și nime drept nu are, Cerându-mi pe-al meu oaspe, să-mi ceară o trădare! Un oaspe face parte din zidul strămoșesc Precum onorul sacru din suflet omenesc. O piatră scoasă... zidul slăbit se prăbușește. O faptă rea... onorul ca frunza veștezește... Eu sunt dintr-acei oameni ce viețuiesc și mor În casa lor întreagă cu-ntreg onorul lor! CARMINA (înaintând) Bine, Laski. TOMA Destulă atâta limbuție. Nu mă uimești pe mine cu seaca ta mândrie. Ți-am spus că vreau pe Despot viu... în zadar pe el Tu cerci de a-l ascunde în vechiul tău castel... CARMINA Castelul n-are teamă de oaspeți a răspunde. Pe vii el nu-i tradează, pe morți el nu-i ascunde. Despot e mort! TOMA Mort, Despot? CARMINA Îl ceri tu în zadar. A fost rănit de moarte trecând peste hotar Ș-au espirat aice în crâncenă durere. TOMA Nu cred; e iscodire vicleană de muiere. Seimeni! naval cu toții... Castelul cercetați În numele lui Sigmund și Lăpușneanu. (Câțiva seimeni intră pe scenă.) CARMINA (se repede înaintea ostașilor) Stați! Vroiți pe Despot?... Iată-l!... (Deschide ușile din fund.) Notă: Se vede lăuntrul capelei luminată cu policandre. Pe o masă acoperită de catifea neagră stă Despot lungit, palid ca un mort, și cu crucea pe piept. Câțiva călugări îl înconjură purtând torțe aprinse. Rozel, deghizat în capucin, stă în genunchi lângă catafalc. Un cor de glasuri, împreunat de acordurile unui organ, psalmodiază: “Beati qui moriuntur in Domino ”. TOMA (oprindu-se lângă ușa capelei) Mort? CARMINA Mort!... Te du de spune Lui Vodă, a sa frunte cu lauri s-o încunune. El a ucis pe Despot! TOMA E mort!... Chiar mort îl vreu. (Face un pas. Rozel se scoală și se pune în fața lui Toma pe pragul capelei.) ROZEL În lături toți!... Cadavrul este-a lui Dumnezeu. TOMA (amenințător) În lături tu!... ROZEL Profane, turbarea-ți e semeață. Respectă măcar moartea în omul făr’ de viață. (Laski înaintează maiestos.) Stai, Toma!... Lăpușneanu a vrut pe Despot viu. Solia-ți încetează aproape de sicriu. (Toma stă puțin nedumerit, în vreme ce ușa capelei se închide, după ce mai întâi Rozel și alți ostași deghizați în călugări au ieșit și s-au pus de pază dinaintea capelei.) TOMA (către seimeni) E mort! pentru domnie deci teamă nu mai este. Haideți, lui Lăpușneanu să ducem astă veste. (Iese cu seimenii lui.) CARMINA (la fereastră) S-a dus, curtea-i deșartă și poarta s-a închis. (Merge la ușile din fund.) Despot! (Ușile se redeschid. Despot apare pe prag.) SCENA VIII [ modifică ] Cei dinainte, DESPOT, ROZEL DESPOT Iată-mă-s iară mai viu și mai decis! (Înaintează în mijlocul scenei, scoțând spada.) Din toate-a noastre spade să facem toți o spadă, Pe Vodă Lăpușneanu la vulturi să-l dăm pradă. ROZEL Pas, Despot!... unde-i merge, voioși mergem și noi! DESPOT Norocul și izbânda cu mine și cu voi! Să dăm armelor noastre atingerea frățească. (Toți în fund ating vârfurile spadelor.) Scânteia-nflăcărării din ele să zbucnească, Ș-acea scânteie zboare ca fulger răzbitor Lui Lăpușneanu-n frunte să scrie: trădător! Acum el mort mă crede?... Eu mort, și el în viață, E timp viul cu mortul să se-ntâlnească-n față. La arme, frați! TOȚI La arme! DESPOT Ca domn sau ca ostaș, În luptele de moarte mă jur a fi fruntaș! La lupte, frați! TOȚI La lupte! LASKI Deci haideți, fiecare Să ne-adunăm ostașii în codri, la hotare. TOȚI Hai! DESPOT Gloria vă cheamă!... zburați la glasul ei!... LASKI Ha!... moarte sau izbândă! DESPOT Izbândă, frații mei! (Toți pleacă prin stânga. Laski se întoarce de la ușă și zice lui Despot:) LASKI Tu, stai ascuns aice pân’ ce ți-i lua zborul. Te las. (Iese.) DESPOT (întinzând brațele) Carmina!... CARMINA (aruncându-se în brațele lui Despot) Despot! DESPOT Al nostru-i viitorul!... ( Cortina cade . ) ACTUL IV [ modifică ] Sala tronului în palatul de la Suceava. În dreapta, pe planul I, o fereastră. Pe planul II, tronul cu cortine de catifea stacoșie și cu torsade de aur. În fund, arcade ce se deschid pe o altă sală mare. În stânga, ușa apartamentului domnesc. Pe pilastrele arcadelor, panoplii, dintre care una compusă de armele lui Ștefan cel Mare. SCENA I [ modifică ] LIMBĂ-DULCE, JUMĂTATE (în sentinele lângă arcade) LIMBĂ-DULCE Ai fi crezut, fârtate, acum trei ani ș-o lună, Că Despot, ca un fulger plecat dintr-o furtună, Pe Lăpușneanu-n frunte de-a dreptul va lovi Și oastea lui domnească în clipă-o va strivi? JUMĂTATE Hei! dacă vânzătorul Moțoc nu-ntorcea cuiul În broasca țării, Despot și Zay și-Anton Secuiul Nu-ntrau așa de lesne în țară... dar Moțoc... Trădarea cică-i fiară cu zece limbi de foc. LIMBĂ-DULCE Ce vrei?... așa e lumea! și, iată, ca prin vrajă, El domn, și noi, plăieșii, la ușa lui de strajă. JUMĂTATE Hei! bine zicea tata: La noi să nu te miri Aici când îi vedea plopii dând flori de trandafiri. Câte-am văzut cu ochii de când suntem pe lume! Războaie, năvălire, lăcuste, focuri, ciume, Și dintre toate răul cel mai îngrozitor — Lupta-ntre frați, pieirea sărmanului popor! LIMBĂ-DULCE Adânc ți-e rostul!... parcă te-aud citind pe carte. Dar Vodă Lăpușneanu știi unde-i? JUMĂTATE Hăt... departe, În Țarigrad, cu Doamna și copilașii săi. LIMBĂ-DULCE Ce-o fi făcând el oare? JUMĂTATE El!... paște bobocei. LIMBĂ-DULCE Ba, mai degrabă-aș crede că Vodă alungatul Pe Despot, mări,-l paște întocmai ca păcatul. JUMĂTATE Se poate, căci în țară, sub domnul ist grecesc Străinii calu-și joacă și zilnic se-nmulțesc, Încât noi, pământenii, purtându-i în spinare, Nu mai avem în țară nici loc de îngropare. LIMBĂ-DULCE Pământul gras priește spinoaselor urzici. Moldova-i năvălită de greci și eretici, Și biruri peste biruri, vânaturi pentru masă, Ș-un galben pe tot anul de fiecare casă, Încât biata sudoare a muncii s-a schimbat Într-un pârâu de aur ce curge la palat. Pe noi ne duce foamea la margine de groapă Și din avutul nostru lăcustele se-ndoapă. Rău e când râde culmea de mușuroi, de jos, Dar vai de cap când talpa-i mâncată pân’ la os!... Aceste gânduri negre în mine turba-mplântă Și, zău, simt câteodată că dracul mă descântă, Mânia fierbe-n mine și, de n-aș fi plăiaș, De n-aș fi român, frate, m-aș face ucigaș! JUMĂTATE Hei! asta, Limbă-Dulce, n-ar fi încă nimică. Românul rabdă multe, căci el e tare-n chică. El are mâna largă, deși este sărac, Lipsit de lumânare, lipsit și de colac; Dar Despot cu păcatul a dat mâna frățească, El râde cu păgânii de legea creștinească, Icoane și potire el le topește-n bani Și vrea pe toți românii să-i facă luterani. Crezi tu una ca asta? LIMBĂ-DULCE O fi vroind păgânul, Îl cred, o fi vroind-o... nu vrea însă românul! În lege ca în piele-i născut, el bucuros Dă pielea, dar rămâne în lege-i credincios! (Tropote de cai și strigăte de “Ura!” afară.) JUMĂTATE Dar ce s-aude? LIMBĂ-DULCE Vine măria-sa călare. JUMĂTATE De unde oare vine acum? LIMBĂ-DULCE De la primblare, Ca totdeauna... Iaca, a și sosit... La loc! (Se pun în sentinele în fund.) (Noi strigăte afară: “Ura! să trăiască Vodă!”) Bețivii strigă “Ura” cu glas din poloboc. (După intrarea lui Despot, ei se retrag dincolo de arcade.) SCENA II [ modifică ] DESPOT, LASKI, SOMMER DESPOT A! dulce este viața și bună e puterea Când Domnul răspândește în țară mângăierea Și mii de mii de glasuri într-un acord frățesc Cu-a clopotelor zvonuri în cale-i se unesc! SOMMER Cât vulturul ești falnic, și cât albina harnic, Cât toamna cea mănoasă îmbelșugat și darnic! Cum dar să nu te-aclame poporul fericit? DESPOT Sunt vesel, mă simt mare, puternic și iubit, Și de-ntâlnesc mâhnirea, eu râd, iar ea dispare Ca negurile dese când soarele răsare. Îmi pare, scumpi prieteni, că cerul mai senin Creat-a pentru mine cel mai frumos destin Și cel mai demn de-un suflet cu-avânt de înălțare: Mărirea-ncoronată de-a lumii adorare! Căci m-am nălțat prin mine și brațu-mi hotărât, Lovind orice obstacol, minuni a săvârșit. SOMMER Pe-o bună hotărâre când brațul se măsoară, El mic, printr-însa crește, și munții mari doboară. LASKI Așa-i!... pe Lăpușneanu învins, rătăcitor, Silitu-l-ai cu spaimă să fugă la Bosfor Ș-acolo să tânjească în lâncedă sclavie De-a tronului Moldovei duioasă nostalgie. SOMMER Hmm!... Lăpușneanu însă nu-i om, măria-ta, Din moartea-i aparentă a nu se deștepta. DESPOT O știu; cunosc prea bine a sale intrigi, însă Politica turcească în punga mea e strânsă. Ea suferă de-o boală... de aur; eu, bun vraci, Vro zece mii de galbeni i-am dat peste haraci, Ș-așa de bine, Sommer, i-am lecuit durerea, Cât Soliman Sultanul mi-a confirmat puterea, Lăsând pe Lăpușneanu străin de diadem Și mie trimițându-mi o pală ș-un alem. Azi trebuie să vie Ahmed Bairactarul Cu pompă-orientală ca să-mi aducă darul... Boierii însă nu știu de birul ce-am mărit. SOMMER Oricare act în taină e mult mai nimerit. LASKI (râzând) Dar ce-or zice boierii?... dar ce-a zice poporul? DESPOT (supărat) Boierii toți vor zice cum zice domnitorul. Poporul e din fire-i blajân și înțelept. El dă tot pentru Vodă când Vodă este drept. LASKI Și Vodă-i drept!... o știe în lume orișicine... (Apropiindu-se de Despot.) Ostașii mei cer plata ce lor li se cuvine. DESPOT Iar plată, iar? LASKI (încet și amenințător) Gândește că ei cu pieptul lor Fac zid între Moldova și între domnitor. DESPOT (încet lui Sommer) Când oi scăpa de dânșii? SOMMER (încet) Când s-a îndura cerul. DESPOT (lui Laski) Mergi de te înțelege cu Harnov vistierul. (Laski se închină și iese prin fund în dreapta.) SCENA III [ modifică ] DESPOT, SOMMER DESPOT Omidă nesățioasă!... Sommer, l-ai auzit Cum căina poporul de dânșii calicit? Dar cine poate zice că-i jertfa nepăsării? Că nu doresc a-l pune pe calea-naintării, Când am fondat cu tine și Peucer Gaspar A noastră-Academie din târg de la Cotnar? Când eu la despărțenii pun stavili numeroase, Când, afirmând a țării vechi datini glorioase, Am și bătut monedă cu efigia mea? (Arată o monedă de aur.) Privește și citește ecserga de pe ea. SOMMER (citind) “Heraclidis. Despote Patris Patrice Vindex et Defensor Libertatis Patrice.” Ecserga e pompoasă, dar nu este deplină, Căci a uitat Ardealul și țara cea vecină, Valahia lui Mircea. DESPOT Dar eu nu le-am uitat! Eu vreau cu trei coroane să fiu încoronat, Cu-a mea, cu a lui Mircea ș-a lui Sigmund Polonul. O! gândul meu în zboru-i străbate orizonul. Peste Carpați pe Sigmund îl sap, și în curând Moldova cu Ardealul vor fi tot într-un gând. Rozel s-a dus din parte-mi în țara bulgărească Și-n Grecia, răscoala creștină s-o urzească. Ah! Sommer, vreau a pune, trecând peste Balcani, Piciorul meu în cuibul cumpliților sultani. SOMMER Sublim avânt! DESPOT Norocul îmi va-ntări avântul Când spada mea vitează își va rosti cuvântul. SOMMER Pe-a gloriei nălțime pas, zbori, măria-ta. Și eu, poetul Sommer, triumful ți-oi cânta. (Sunete de clopote în oraș. Trece o procesiune sub ferestre.) Dar clopotele sună... Să fie-o sărbătoare? DESPOT Ba nu... o simplă rugă de ploaie cerșetoare. E secetă în țară și, după-un vechi eres, Toți preoții cu prapuri și cu icoane ies La câmp ca să înalțe la cer o sfântă rugă, (râzând) Pe când poporul primblă prin sate-o papalugă. Privește al prostimii cortegi nenumărat, Condus de-o psalmodie cu tonul trăgănat, Cum merge cu spăsire și cum îngenunchează Crezând că mândrul soare se și înnourează... Ha, ha, popor nemernic și superstițios!... (Privind cu luare-aminte pe fereastră.) Dar ce văd?... un călugăr fanatic și bărbos? Să juri că-i Ciubăr-Vodă. (Strigă afară:) Părinte, mucenice; Ce veste-n ceea lume?... Vin’ de mi-o spune-aice. (Întorcându-se către Sommer.) A! Sommer, te repede din cale-i să-l oprești Și să-l trimiți la mine; apoi să te gătești Ca rector a te-ntoarce l-a noastră-Academie De la Cotnar, acolo poemul meu vei scrie. Cu-a mea prerogativă ce Carol-Quint mi-a dat Azi te numesc al Curtei poet laureat. SOMMER Pentru-a cânta pe Despot ar trebui un Omer. DESPOT Nu-s încă Agamemnon, mă mulțumesc cu Sommer. (Sommer iese prin fund, în dreapta.) DESPOT (singur) Ciubăr-Vodă călugăr!... Cum? din senin, din vânt, Spânzurătoarea face dintr-un nebun un sfânt?... Ce-ar râde-acum Carmina, ea care este-n stare A-nebuni chiar sfinții cu-o simplă sărutare! (Pe gânduri.) Carmina!... către dânsa mă simt eu strâns legat. Promisu-i-am chiar tronul... iubirea i-am jurat, Și ea, în părăsire văzându-se uitată, Aice de trei zile sosit-a desperată. Ea stă-n palat ascunsă... Ce-o să devin cu ea, Căci a se reîntoarce l-al ei castel nu vrea, Și Laski-i în Suceava!... pericolul sporește... Dar știe de pericol femeia când iubește? Amoru-i pune-n suflet puteri dumnezeiești... SCENA IV [ modifică ] DESPOT, CIUBĂR-VODĂ (în haine de călugăr, intră prin fund) CIUBĂR Măria-ta... DESPOT (râzând) Nu-i glumă!... Cum?... tu, Ciubere, ești? Tu, care-odinioară purtai un falnic nume, Azi te revăd călugăr, re-ntors din ceea lume? Prin ce minune stema căzut-a de pe cap Și-n locul ei pe frunte-ți crescut-au un potcap? CIUBĂR (grav) Așa vroit-a cerul! DESPOT Dar cerului ce-i pasă Să porți pe ai tăi umeri hlamidă sau o rasă? CIUBĂR Ce vrea cu noi el face!... Tu-n umbră aruncat Din ura lăpușneană prin mine ai scăpat. Am fost eu dus la moarte în locul tău, și-n urmă Trimis din mila Doamnei în creștineasca turmă. Acum eu sunt călugăr smerit dar luminat, De vechea-mi nebunie prin rugă vindecat. DESPOT Ce? nu mai visezi tronul? CIUBĂR Las altor minți ușoare, Râvnind deșertăciunea, a rătăci sub soare. Eu m-am retras în umbră aproape de mormânt, Slăvind în lume numai pe Dumnezeul sfânt, (cu extaz) Lumin-adevărată! DESPOT Duioasă convertire! Deci nu mai ești, Ciubere, al mădrăgunii mire, Călare pe un sceptru, frumos ca Machedon, Cu tron pe cap? CIUBĂR Altarul m-a vindecat de tron. DESPOT Ha, ha! pricep, hlamida ți-a fost haină fatală? Tu ai înlocuit-o prin haina monahală Ca să înșeli mai lesne poporul credincios. CIUBĂR (indignat) Nu-i înșelat acela ce crede în Hristos! DESPOT Îți place peste țară să-ntinzi întunecimea Și prin eresuri proaste să speculezi mulțimea, Făcând-o, când nu plouă, s-alerge câmpii... CIUBĂR Eu? DESPOT Tu!... vrei să-nșeli și oameni și chiar pe Dumnezeu! (Râde.) CIUBĂR Tu râzi de o credință preasfântă și străbună, O! Despot, dar ia seama, ia seama la furtună! DESPOT Furtuna e în tidvă-ți, Ciubere... Drept să spun, Erai mult mai cu minte pe când erai nebun. Mergi iar la mănăstire să-nchizi a tale zile Sub sfintele molitve a Sfântului Vasile. CIUBĂR Nebuni odinioară am fost, Despot, noi doi, Dar tu rămas-ai singur nebun dintre-amândoi, Căci fugi de fapta bună, de cer și de crezare Ca liliecii nopții ce fug de ziua mare. Tu crezi, beat de putere, că Dumnezeu de sus, Se-nchină ție, vierme, și e al tău supus... Rămâi în întuneric! (Către cer.) O! Doamne, cu-ndurare Dă orbilor lumină și răilor iertare! (Iese.) DESPOT Mergi, sfinte, mergi, preasfinte, de-a dreptul mergi în rai, Condus de toți nebunii din lume cu alai! (Râde cu hohot.) SCENA V [ modifică ] DESPOT, MOȚOC (intră prin fund din stânga) DESPOT A! Vornice Moțoace, ce zici de-acest lunatic? MOȚOC Primejdios e, doamne, căci este-un om fanatic. DESPOT Ce-mi pasă!... dar răspunde: ne vii cu bune vești? MOȚOC Prea bune!...-n fericire mulți ani să viețuiești, Măria-ta! DESPOT Ce veste din Țara Muntenească? MOȚOC Împinși de noi în taină ca să se răzvrătească, Boierii sapă tronul lui Mircea, pe cât știu. DESPOT A! bine... însă Tomșa e mort sau încă viu? Ce face? ce urzește vrăjmașul?... în ce parte De țară el se află? aproape sau departe? Undit-ai cu-a ta minte în cugetu-i ascuns? Aflat-ai a lui planuri? pătrunsu-l-ai? MOȚOC Pătruns! Măria-ta să fie în pace, nepăsare. Sărmanul Tomșa-i searbăd și suflet nu mai are De când ai prins la mână zălog pe fiul lui. DESPOT O! dar, am pus piciorul pe puiul șarpelui, Dar șarpele-i aproape, în umbra mea îl simt, Și cercul său de ură se face tot mai strâmt. De când sunt în Suceava, de când sunt în domnie, El n-a dat ochi cu mine. MOȚOC Se teme de urgie... DESPOT Se teme?... nu, Moțoace... Desigur a aflat Că eu pe toți oștenii români am dezarmat — Veniturile țării fiind acum secate — Și că pe lângă mine aice, în cetate, Nu am decât un număr restrâns de buni plăieși Cu ungurii lui Laski, voinici de cei aleși. Eu cred c-a lui dârzie devine și mai tare Văzând acum scăderea puterii de-apărare. MOȚOC Ce-ți pasă dacă Tomșa ar fi înverșunat Când toți locuitorii, supuși, s-au bucurat Văzând pe tronul țării odrasla Eraclidă Ce-a scuturat cu mâna-i copacul de omidă Ș-a scos din al Moldovei pământ suferitor, Pe Zay, Anton Secuiul și toți ostașii lor? DESPOT Așa-i!... am scos din sânu-i lăcustele străine Ce mâncau tot, și-n urmă m-ar fi mâncat pe mine. MOȚOC O știm, și noi, boierii, plecat îți mulțumim. Ne costă mult străinii aduși în țară!... Știm Ce darnic a fost Despot plătind a lor simbrie. Ei au luat cu dânșii întreaga visterie... Dar astfel se cuvine să fie dătător Un domn măreț în toate și... recunoscător. DESPOT Îmi place să am mâna deschisă-mbelșugată Ca bunelor servicii să verse bună plată. Pe Zay, Anton Secuiul, Rozel ș-alți capitani I-am încărcat de daruri, de scule și de bani, Le-am dat și arme scumpe, și blane de samur, Și haine-n flori de aur cusute pe-mprejur; Lui Laski celui lacom, lui Laski palatinul, Cu zece mii de galbeni i-am dat întreg Hotinul. Apoi pe toți boierii cu care-am complotat La ranguri de mărire pe rând i-am ridicat, Ș-apropiați de mine, sub a coroanei rază, A lor înaltă frunte acuma scânteiază. Ei sunt chiar ai mei sfetnici, deși-mprotivitor, Nu totdeauna pacinic admit părerea lor. MOȚOC Așa-i!... te-ai plătit grabnic de orice datorie, Da-ți mai rămâne una de achitat. DESPOT Cui? MOȚOC Mie! DESPOT (cu mirare) Nu ești vornic de țară, cum ziceți voi, os sfânt? MOȚOC Da! însă totodată eu și părinte sânt. DESPOT Ce vrei să zici, Moțoace? MOȚOC Cum?... nu mă înțelegi? DESPOT Nu... ți-e legată limba, fă bine s-o dezlegi. MOȚOC Nu?... Cât a fost Moldova în luptă mult amară, Eu am păstrat tăcere... Acum e pace-n țară Și vin, și-ți zic la rându-mi cu glasul de părinte: De Ana, de-a mea fiică, îți mai aduci aminte? DESPOT Ah!... Ana?... Cum?... trăiește?... Cum?... Nu-i adevărat Că a murit? MOȚOC Trăiește cu-amoru-i neuitat. Respecți tu jurământul de-a o lua soție? DESPOT Trăiește încă Ana? MOȚOC Dar!... la călugărie Se hotărâse a merge din ceasul ce-a văzut În cursa lăpușneană iubitul ei căzut. Dar jertfei sale crude am pus împotrivire. Ea-i soră numai... Ana așteaptă pe-al ei mire. DESPOT Ah! martor îmi e Domnul cât încă o iubesc! Ea-i cerul meu... și însă de cer mă despărțesc. MOȚOC De Ana?... tu?... DESPOT (îngăimat) Pricepe cu agera ta minte. Domnia cu amorul nu are legăminte, Nu!... fiecare treaptă a-ntinsei omeniri Își are-a sale drepturi ș-a sale-ndatoriri. Ce vrea ca om, vai! Domnul nu poate să-mplinească, Silit fiind adese natura să jertfească, Pe inimă-i să calce, ș-oricât de desperat, Supus să se închine rațiunilor de stat. Aceste adevăruri... te vor convinge ele, În interesul țării ș-a dinastiei mele M-obligă... cât de mare ar fi durerea mea... Deși iubesc pe Ana... ca să renunț la ea... Și chiar o alianță să cat ele m-obligă, Pentru-ale mele planuri... cu spița unui rigă... Această declarare voi face azi la sfat... Nu te mâhni, Moțoace... ce vrei?... sunt obligat... (Se îndreaptă spre apartamentul său.) Azi ușile-s deschise... țin curte de dreptate... Moțoace... te-am vrut socru?... te vreau și mai mult... frate! (Iese prin stânga.) SCENA VI [ modifică ] MOȚOC (posomorât, privește cu ură după Despot) Da!... frate precum Abel și Cain!... A! tu crezi Că mi-i fugi din mână ca apa?... și nu vezi Că palidă-mi e fruntea și scurtă răsuflarea Sub viforul ce naște în mine răzbunarea? A lui Moțoc copilă nu-i demnă... tu mi-ai spus, Alăture cu tine să steie pe tron, sus? Îți trebuie-alianță de rigi... mi-ai spus tu mie, Tu ce-ai avut drept sceptru un băț de calicie? Aș râde dacă râsul ar mai găsi vrun loc Pe lângă-a lui mânie în pieptul lui Moțoc... O! grec, atât de mare-i a lui deșertăciune Cât își admiră umbra când soarele apune Și crede, când o vede lungită pe pământ, Că umbra cu statura-i deopotrivă sânt... Dar ți-oi scurta eu, Despot, și umbra și lumina Și-n loc de-a ta mândrie ți-i măsura tu vina, Ș-atunce vei pricepe cât ești tu de pitic. Nimic ai fost!... și iarăși prin mine-i fi nimic! SCENA VII [ modifică ] MOȚOC, SPANCIOC, STROICI (se arată în fund) SPANCIOC Moțoc șade pe gânduri cu fața nourată? Semn rău!... Semn de furtună în zare adunată. (Se apropie de Moțoc.) Hmm!... Vornice Moțoace, ești trist, posomorât. De viață, de putere, de lume ți-ai urât? Viața trece, puterea trece, și lumea trece; Zi dar mâhnirii tale ca dânsele să plece. Mâhnirea-i oaspe dușman ce trebuie-alungat. Ea-i parte femeiască, tu ești încă bărbat. MOȚOC (repede) Spancioc, unde mi-e Tomșa? SPANCIOC (zâmbind) Nu știu. MOȚOC Tu, Stroici, răspunde, Unde-i Tomșa? STROICI N-am știre. MOȚOC Ba știți!... El este unde Ar trebui cu toții să fim, de mai avem În vine-un dram de sânge curat de-orice blestem. Nu știți unde e Tomșa? Nu? dar cine vă crede? Voi știți, o știți ca mine, că Tomșa se repede Acuma spre Suceava cu partizanii săi Și cu-a lui oaste mică, dar oaste tot de zmei. Știți că viteazul Tomșa, român cu preștiință, A spus de mult că Despot nu-i țării de priință Și vine să-l răstoarne!... sunteți chiar pregătiți, Și însă voi, ca mine, vă faceți că nu știți! SPANCIOC Moțoace, cunoști multe!... iar dacă Tomșa vine, Gândești că bine face? MOȚOC Da, da! el face bine Căci Despot pe toți răii din culme-a întrecut! Chiar cerul, ca pământul, răbdarea și-a pierdut. SPANCIOC Cum?... tu ne grăiești astfel?... tu, care-odinioară Vroiai să legi de Despot pe dulcea ta fecioară, Pe Ana, și-mpreună să-i urci pe tron? MOȚOC Spancioc, În rana ce mă arde, ah! nu arunca foc. Am fost orbit de ură în contra tiraniei Ș-aprins ca totdeauna de dragostea moșiei... Acest fățarnic, Despot, amar ne-a înșelat Și-n inimile noastre dibaci s-a încuibat, Că-i om cu două fețe: în suflet poartă ură Și dulcea dezmierdare în ochi-i și pe gură. SPANCIOC Așa-i!... el avea miere pe buza lui, și noi Ne-am adunat în juru-i ca muștele de roi. Proști!... am crezut că-i matcă de stup, și deodată Trezitu-ne-am c-un trântor și cu mierea mâncată. STROICI E trântorul în faguri?... afară el din stup! E lupu-n stâna țării?... pe lup, zavozi, pe lup! MOȚOC Dămol, Stroici!... să fim gata, când lupul se arată, Să-mpingem spre capcană jigania turbată, Și Despot de la sine în ea va fi condus. Așa e scris acelui ce cată tot pe sus. Netotul!... în mărire se-ndeasă făr’ de cale? Mărirea să-l înece în valurile sale! STROICI A! bine zicea Tomșa, dar nu l-am ascultat. MOȚOC Dar!... Despot e urgia cumplitului păcat! El vrea ca să supuie, lipsit de-orice căință, Vroința omenirii la simpla lui vroință. Și-i mândru cu boierii! și, vai, nepăsător De țară, de oștime, de lege, de popor! Căci a umplut moșia de lifte blestemate Și de năravuri rele, hidoase, desfrânate. El, lacom, seacă țara!... el, grec nerușinat, Petrece cu-o spaniolă ascunsă în palat, Și în disprețul legii, credința lui profană Din paraclis făcut-a capelă luterană. Semeață fărdelege!... O! cum nu vă treziți, Răzbunătoare umbre a domnilor măriți, Ca sub privirea voastră, sub fulgerul privirii, Tiranul să dispară în hăul nimicirii! SPANCIOC Moțoace! lasă morții și cheamă pe cei vii. Cine-i strechiatul Despot, îl știm precum îl știi; Un grec trecând prin ițe ca sprintena suveică, Un cuget ce răsună de glas de cucuveică. Dar ce facem cu dânsul? MOȚOC Ce facem? SPANCIOC Dar. MOȚOC (în taină) Ce faci Când cântă cucuveuca pe casă? SPANCIOC O alung. MOȚOC Taci! Boierii și breslașii la Curte se adună... (Boieri, breslași și țărani intră și formează grupuri în fund. Ostași români și străini se așează în rânduri dincolo de arcade.) SCENA VIII [ modifică ] MOȚOC, SPANCIOC, STROICI, TOROIPAN, HARNOV,BRESLAȘI, ȚĂRANI, OȘTENI, CIUBĂR -VODĂ (ascuns între popor) SPANCIOC Și chiar prostimea vine cu dânșii împreună Ca să privească fala deșertului pe tron. Azi Despot vrea să-ntreacă pe însuși Solomon. HARNOV (apropiindu-se) Ei! vornice Moțoace, ai vreo supărare? Ești trist! MOȚOC (întorcând spatele) Îți pare. SPANCIOC (lui Harnov) Spune-mi: tot suferi de mustrare? HARNOV (oftând) Tot!... ah! eu n-am odihnă și-n veci sunt tulburat De când pe Lăpușneanu din tron l-am răsturnat. SPANCIOC Și încă-acea mustrare ți-aduce mari foloase. Jălești pe Lăpușneanu, dar rozi mereu la oase Scăpate pentru tine din mâna lui Despot. HARNOV Mustrarea nu m-oprește de a trăi cum pot. SPANCIOC Știu; ți-ai făcut dintr-însa o bună moșioară Și ții prea bună casă cu conștiința chioară. HARNOV Nu te pricep.(Se îndreaptă spre ușa din stânga.) SPANCIOC Cu-atâta mai bine... Acum mergi Domneasca urmă, câine, cu limba să o ștergi. (Harnov iese.) Ciocoi cu falca largă, cu ceafa-n veci plecată! El s-a făcut lui Despot unealtă blestemată. SCENA IX [ modifică ] Cei dinainte, DESPOT, HARNOV Ușile din stânga se deschid. Doi copii din casă intră purtând pe perne de catifea, unul arcul și celălalt topuzul domnesc; ei merg de iau loc lângă tron. După dânșii, patru căpitani unguri și leși în uniforme bogate. Pe urmă, Harnov și, în fine, Despot, purtând coroană și hlamidă. HARNOV (anunțând) Măria-sa slăvită! Capetele plecați! POPORUL Ura! (În sunetul muzicii care executează un marș triumfal, Despot intră maiestos, se închină ușor la boieri și la popor și merge de se suie pe tron). DESPOT Azi împrejuru-mi văzându-vă-adunați, Boieri, și tu, prostime, simt mulțumire mare. Azi e ziua dreptății, și Domnul cu răbdare Dator e să asculte pe-orice jeluitor, De neam mărit el fie, sau fie din popor, Chiar dacă-n contra noastră ar fi vreo tânguire. Cine-are a se plânge? (Tăcere.) Nime?... Deci fac de știre Că vreau prin cununie să leg al meu destin Cu fiica lui Sborovski, regescul palatin. Așa cere-nteresul politic, așa cere Chiar viitorul țării... și buna mea plăcere!... Cu pompă maiestoasă curând voi celebra Această nuntă care pe toți va bucura. E dar cu drept ca țara l-a tronului serbare Voioasă bani să deie și orice bunuri are. Tu, Harnov, cu asprime de grijă vei purta La sporul visteriei. HARNOV (închinându-se) Ascult, măria-ta. UN ȚĂRAN N-avem de unde... milă!... nu mai avem nimică... Suntem lipsiți de țărnă și lumea e calică. Străinii fără cuget și multele nevoi Au stors, mărite doamne, și măduva din noi! O ȚĂRANCĂ Nu-ngreuia, stăpâne, a țării grea povară. Ne plâng bieți copilașii de foame. HARNOV Ce?... afară, Afară, mojici! (Alungă țăranii și iese cu dânșii.) DESPOT Harnov, să stai pe capul lor. MOȚOC (lui Spancioc) Prea bine!... Despot însuși cu foc zvârle-n popor. HARNOV (întorcându-se) Măria-ta!... trimisul lui Soliman Sultanul La ușa ta domnească așteaptă cu firmanul. DESPOT Să intre. (Fanfare în curte. Intră prin fund, din dreapta, Ahmed Bairactarul, urmat de mai mulți pași, dintre care doi poartă un steag verde și o sabie bogată.) SCENA X [ modifică ] Cei dinainte, AHMED BAIRACTARUL, HARNOV BAIRACTARUL (după o temenea) Allah ție, mărite beilerbei, Să verse-a sale daruri din cer, precum le vrei, Și fie-ți calea plină de flori de iasomie!... Sultanul ce întinde a sa împarație În patru părți a lumii, cât ochiul ostenit Nu-i vede începutul și fundul nesfârșit, Vărsând azi peste tine lumina-i suverană, Confirmă-a ta domnie pe țara moldovană, Și-n semn de mulțumire că însuși ai crescut Cu zece mii de galbeni haraciul din trecut, Prin mine îți trimite o pală-mpărătească Ș-un steag cu semiluna lui Mohamed! DESPOT (sculându-se) Trăiască Sultanul preaputernic! BAIRACTARUL Și Despot, robul său! (La cuvântul de rob, boierii sunt cuprinși de indignare.) MOȚOC (înaintând) Rob!... Domnul țării noastre?... Pre sfântul Dumnezeu Ce-aud?... în aste ziduri de capiște străbună Cuvântul de robie cu fală azi răsună! Și boltele-nvechite nu cad, sub piatra lor Să-ngroape-aici cuvântul de rob, umilitor!... Ce-aud?... Tu însuți, Despot, din buna ta vroință Ai mai crescut haraciul cu-a țării umilință, Făr-a-ntreba de mine, de bresle, de boieri? Și de popor ce zace în lipsuri și dureri? Ai mai crescut haraciul cu-o mână de risipă Făr-a vedea că țara sărmană-o dai de râpă? Ce lege-ți învoiește ca să dispui de ea? Ce sfetnic îndrăznit-a?... DESPOT Ce lege? Vrerea mea! Ce sfetnic?... astă spadă, simbol al demnității, Unealtă-a vitejiei, și cumpăna dreptății! Eu port toată puterea, pe cap, pe braț, pe piept. Puterea covârșește universalul drept! SPANCIOC (înaintând) Vorbești de a ta spadă tu, Despot?... unde?... -n față Cu armele lui Ștefan?... Privește-le și-ngheață! (Adresându-se către armele lui Ștefan cel Mare.) Odoare ciocârtite sub mii de lovituri! Care-ați taiat aripa vrăjmașilor vultúri, Săriți din zid și spuneți lui Despot rătăcitul, Cu-a voastră zângănire ce-o știe Răsăritul, Că cine-și cată reazem afară din popor Se reazemă pe-o umbră de nour trecător... Ne-ai zis odinioară tu, Despot, cu glas tare: Vreau gloria Moldovei ș-a ei neatârnare. Ea-i zidul ce oprește potopul fanatic; Căzut acum e zidul, eu vreau ca să-l ridic!... Așa vorbeai atunce, ș-acum? DESPOT Îți îngrădește Gura, Spancioc. SPANCIOC Nu, Despot!... Acel care-ți grăiește Boier e, stâlp de-al țării, cu drept moștenitor De a vorbi cu domnii fățiș îndrăznitor, Cu capul sus, cu glasul tare! DESPOT Gura-ți închide, Spancioc!... Moartea te paște! SPANCIOC Ș-apoi de m-ai ucide? Ucisul care moare zâmbind, disprețetor, Ucide mult mai crâncen pe-al său ucigător... Despot! am fost cu tine cât ai fost om al țării. Te-ai lepădat de țară?... de-acum te las perzării. (Iese prin fund.) MOȚOC Rămâi în părăsire, Despot, cu-ai tăi străini... Tu porți pe sub coroană cununa cea de spini! (Iese prin fund împreună cu alți boieri.) SCENA XI [ modifică ] TOȚI, afară de MOȚOC și de SPANCIOC DESPOT (furios) Pieriți, pieriți din ochii-mi, ființi cutezătoare, Cu limbă îndrăzneață sub buze cobitoare! Vârtelniți cârmuite de al trădării vânt! Ca să-mi grăiți voi astfel uitat-ați cine sânt? Înșelători de gloate, umblați cu țara-n gură, Cercând a mă atinge cu-a voastră mușcătură. Ha, ha! v-a lovit mila de țară când am vrut Dintr-un haraci mai mare să-i fac un mare scut? Ei bine, și poporul și voi cu-averea voastră Plăti-veți și haraciul și cununia noastră. V-oi scoate eu din gură toți dinții cei de lup; V-oi vinde și cenușa și pielea de pe trup. (Ceilalți boieri părăsesc sala.) Și dacă n-a ajunge, voi pune la topire Icoane, policandre, cruci, tot!... (Deodată Ciubăr-Vodă iese dintre popor aprins, indignat, fanatic.) CIUBĂR-VODĂ Nelegiuire! Blestem!... apostasie! DESPOT Ce văd? iar un smintit? Ciubăr-Vodă? CIUBĂR Eu însumi! și-ți spun cu glas uimit Că inima-ți șerpoaică, de milă fiind stoarsă, Apuci pe calea morții ce nu-are cale-ntoarsă. Tu vrei să-ntinzi pe scule o mână de tâlhar, Dar trăsnetul, ia seama, te-așteaptă pe altar! DESPOT Ai zis? (În parte.) Răbdare, Despot. (Tare.) Zi tot ce ai a-mi spune, Dar cumpănește-ți bine cuvintele, nebune. CIUBĂR Păgâne! râzi de lege c-un râs neomenos? Prefacă-ți-se râsul în bocet dureros, Și toată veselia din sânul tău să piară! Străin s-ajungi de lege, străin s-ajungi de țară, Să fugă toți de tine, toți, chiar ș-ai tăi copii, Și alungat pe lume de spectrul tău să fii. DESPOT Ciubere! meriți moarte!... dârzia ta e mare, Dar mi-ai scăpat tu viața... Eu ție-ți dau iertare. SCENA XII [ modifică ] Cei dinainte, HARNOV (vine speriat din fund) HARNOV Măria-ta, boierii orașu-au părăsit, Și larma se întinde că Tomșa a sosit. DESPOT Cum?... Tomșa? SCENA XIII [ modifică ] Cei dinainte, LASKI (vine din fund, alergând) LASKI Despot! Despot!... în zarea depărtată S-aude-un zgomot mare ș-o oaste se arată. E Tomșa! DESPOT (în picioare) Tomșa, Tomșa? (Către ostași.) La ziduri, bravi ostași! Să nu rămâie-n țară nici urmă de vrăjmași!... (Face un gest poruncitor. Ostașii ies în grabă după Laski.) ( Cortina cade . ) ACTUL V [ modifică ] Același decor ca la actul precedent. La ridicarea cortinei se aud tunuri în depărtare. SCENA I [ modifică ] CARMINA, ILIAȘ (Carmina, în mijlocul scenei, stă, ascultând cu spaimă. Iliaș, suit pe un scaun lângă fereastră, cată afară.) ILIAȘ Auzi cum bate tunul? CARMINA (în parte) Dar; azi e luptă cruntă! Chiar Despot la bătaie s-a dus și moartea-nfruntă. Toți l-au urmat... palatul acum e părăsit. Eu singură rămas-am cu-acest copil robit, Cu Iliaș... O! Doamne, cât tremur de uimire! Mă simt amenințată de o nenorocire... De-ar ști soțul meu Laski!... de-ar ști că-aici eu sânt!... ILIAȘ A! cum aleargă caii cu nările în vânt! Iată-i s-ajung!... bataia pe câmp e încleștată... CARMINA (în parte) Și poate chiar acuma în lupta desperată Rănit de moarte, Despot... O! nu, el este-al meu. Îl apără și gândul și-ntreg amorul său. Nu cade-n fața morții acel ce prin iubire Își face rai în viață și scut de nemurire. ILIAȘ Privește-i!... cum se bate ostaș lângă ostaș! Mă duc și eu la luptă. (Se coboară de pe scaun.) CARMINA (oprindu-l) Stai, dragă Iliaș. Când a plecat azi Vodă, te-a confiat el mie Să te păzesc, copile, de crunta vijelie. Stai lângă mine-aice. (În parte.) Vai! pot eu prevedea Ce soartă mult cumplită pe noi azi va cădea? (Strânge pe copil la sân și îl sărută.) ILIAȘ Adevărat să fie aceea ce se spune De-o sfântă apărută la noi ca o minune? Se zice... CARMINA Ce se zice? ILIAȘ Că-i fiica lui Moțoc, Că-i însăși Ana. CARMINA Ana? ILIAȘ Dar!... cică-n acest loc, Pe uliți unde zace grămadă-n putrezime De trupuri ne-ngropate și de răniți mulțime, O gingașă copilă cu chipul îngeresc Revarsă mângâiere la cei ce pătimesc. Poporu-i zice sfântă și urmele-i sărută... Așa numeau creștinii pe biata mama!... Hai, Hai să videm pe Ana. (Carmina îl oprește.) SCENA II [ modifică ] CARMINA, ILIAȘ, HARNOV (vine alergând din fund) HARNOV Amar de noi și vai! Ne-a învins Tomșa! ILIAȘ Tata? CARMINA (încremenită) Învins? ILIAȘ Ce bucurie! El e învingătorul!... el trebuia să fie! (Aleargă iar la fereastră.) HARNOV Taci, taci, nenorocite!... Fugi, pieri, te fă ascuns; Să nu te vadă Despot de furie pătruns. Ah! Ah! s-au sfârșit toate!... Domnia-i la pierzare! (În parte.) Revino, Lăpușnene, să stingi a mea mustrare. CARMINA Învinși!... dar spune Harnov, cum Tomșa ne-a învins? HARNOV Ah! Ah! Zadarnic Despot, cu paloșul încins, Ieșit-a din cetate ș-a dat pe loc navală În oamenii lui Tomșa, toți oameni buni de pală. Eroica-i cercare deodată s-a lovit Și frânt, ca de o stâncă, de pieptul oțelit Al dușmanului Tomșa!... Mulți au pierit în luptă! Și Despot se întoarce din câmp cu arma ruptă. (O bombă lovește în zidurile palatului.) A! tunurile-acuma chiar în palat lovesc... Ai noștri fug!... Tomșanii turbat îi urmăresc. ILIAȘ Iaca tătuca!... vine! (Deschide fereastra și strigă:) Tătucă!... (Un tun. Fereastra se sparge.) ILIAȘ (căzând amețit) A! CARMINA (speriată, aleargă la Iliaș) Rănit? Mort, poate! HARNOV (plecându-se pe Iliaș) Ba nu... CARMINA (frângându-și mâinile) Doamne! HARNOV E numai amețit. S-a speriat copilul. (Îl ridică pe brațe.) CARMINA E rece ca de gheață... Hai să cercăm de-a-l face a reveni la viață. (Iese grabnic în stânga) SCENA III [ modifică ] DESPOT, LASKI (vin prin fund) DESPOT Învins!... învins de Tomșa!... o! tristă umilință! LASKI Despot, curaj... DESPOT O! Laski, lipsit de biruință, Speranța-mi de pe urmă în tine-i. LASKI Nu te las, Dar dintr-ai mei tovarăși puțini au mai rămas! DESPOT O știu!... și Rozel însuși în țara elinească Pierit-a făr-a-ncepe răscoala creștinească! Și sfânta cruciadă în care am sperat Rămas-a amânată pe-un timp îndelungat! (Se primblă tulburat.) O! dac-ar fi cu mine Moțoc, Moțoc dușmanul! De-ar vinde el pe Tomșa precum pe Lăpușneanu... Atunci... dar cum să-nduplec pe crâncenul Moțoc, Când am respins pe Ana ș-am stins al ei noroc? Atât de mare-i ura ce mi-a jurat el mie Că numai dacă Ana ar fi a mea soție, S-a stinge acea ură de moarte... însă, vai! E prea târziu! LASKI N-ai grijă, pe mine cât mă ai. DESPOT N-am grijă, căci ne leagă pe amândoi destinul. De-oi pierde eu Suceava, tu, Laski, pierzi Hotinul... LASKI A! merg să mor sub ziduri sau să înving. (Iese repede.) DESPOT Mergi, mergi, Dar mult mă tem, sărmane, la moarte că alergi! SCENA IV [ modifică ] DESPOT Învins!... de cer și oameni lăsat în părăsire!... Și Lăpușneanu vine asupră-mi cu oștire, Și toți vecinii, Sigmund, Mircea, asupră-mi vin, Și țara-i în răscoală, și-s singur!... Crunt destin! Ce groaznic întuneric urmat-a după soare! Ce vifor aprig după o zi încântătoare! O! deșteptare aspră din cel mai splendid vis!... Când mi-am deschis eu ochii, vai, cerul s-a închis! Ș-acum nu văd în juru-mi decât deșertăciune, Sub mantia regală văd numai goliciune!... Sunt trist ca clătinarea de arbori desfrunziți Când suflă vântul iernii pe codrii înnegriți Și-mi par că-s o ruină pe care buhna țipă Și timpul odihnește bătrâna lui aripă... Destin, destin năprasnic, în pumnul tău deschis Mi-ai arătat coroana dincolo de-un abis. Eu orb, dorind lumina, eu mic, râvnind mărimea, Făr-a vedea abisul, văzui numai nălțimea. Ca vulturul vroit-am zenitul să pătrund, Dar m-a atras adâncul ș-acum iată-mă-n fund!... (După o pauză) Ce stranie cădere!... și însă lumea vie Nicicum nu se urnește din vechea-i temelie. Nu!... oarba nepăsare rămâne mută când Pe Despot de pe tronu-i îl vede azi căzând... Dezbracă-te, o! Despot, de pompele lumești, Căci cerul ține frâul voinței omenești, Și nu-i nimic al nostru decât mormântul rece, Și el ca noi devine un putregai ce trece! Ce-am fost când dintre oameni, ieșind, am rupt eu rândul? Culegător de umbră cu mâna și cu gândul! Ce sunt?... o părăsire, un vreasc făr’ de rasad! Ce-oi fi?... un pumn de țărnă pe-o scândură de brad! Deci pentru ce răbdare când cupa-i deșertată? Ce-mi face-un rest de viață când viața-i condamnată? Mișelul rabdă... omul viteaz nu-i răbdător. Cu brațul lui de sine-și el e liberator. (Privește spada lui cu gând de sinucidere.) Dar ce zic?... Nalță spada, Despot!... Un om ca tine A nu pieri în luptă este-a pieri-n rușine. Decât în cartea țării să las o neagră pată Mai bine cu-al meu sânge s-o văd azi inundată. Despot am fost în culme!... căzut, tot Despot sânt. Viteazul nu s-ascunde de moarte în mormânt!... (Stă adâncit pe gânduri.) SCENA V [ modifică ] DESPOT, ANA (se arată în fund, în negru, și acoperită pe obraz cu un văl) ANA (uimită) Măria-ta! DESPOT (tresărind) Ce este? ANA Poporu-n agonie, Rugându-mă cu lacrimi, mi-a dat trista solie Pentru Suceava-n doliu a cere mila ta. DESPOT (în parte) Ce glas aud? ANA Orașul întreg, măria-ta, Expiră în durerea morții... Trei luni de luptă, De foamete grozavă, de spaimă nentreruptă Adus-au poporimea la ultimul ei ceas; Redusă-n jumătate, ea zace fără glas. Pe uliți, pe sub ziduri, o palidă grămadă Cu țărna sângerată s-a prefăcut plămadă. Bisericile-s pline de morți și de copii, Femeile-s vădane și casele pustii. O! Doamne, fie-ți milă... Suceava în ruină Cade-n genunchi, ca mine, se roagă și se-nchină. (Îngenunchează.) DESPOT (în parte) Acest glas mă pătrunde... o! dar... e glasul ei!... E Ana.(Ridicându-i vălul.) Tu ești, Ană?... te văd cu ochii mei! ANA (confuză) Măria-ta... DESPOT (în parte, fericit) Speranța în cale-mi iar răsare! (Anei.) Ești tu, copilă scumpă, ființă de-adorare? ANA (în parte) O! Doamne! DESPOT Tu?... ah! cerul tot e îndurător, Căci îmi trimite-un înger iubit și iubitor Ca să lumine umbra în care eu dispar Când soarta mă azvârle deșertului amar... (Ana se depărtează uimită de Despot.) O! nu fugi de mine, copilă, dulce Ană! Eclipsul se întinde pe fruntea-mi suverană, Dar tu-mi rămâi... acuma desfid destinul rău... Lovească-mă!... nu-mi pasă, de am sufletul tău! ANA O! Despot, nu e timpul de zis aste cuvinte. Suceava, te gândește, e plină de morminte. Solia mea e sacră, și eu acuma sânt În astă-oră solemnă străină de pământ. DESPOT Străină fii de lume, de cer și de lumină, Dar tu în veci de mine nu poți a fi străină. (Ana ridică ochii la cer.) O! nu invoca cerul... Nu, Ană... te iubesc, Cum te-a răpit el mie și eu lui te răpesc. (O strânge la piept cu exaltare.) Ai fost a mea mireasă, vei fi a mea soție... ANA Ah! te conjur pe lege, pe tot ce-i sacru mie, Taci, taci, cerul ne-aude! taci!... simt, la glasul tău, Că uit ș-a mea ființă și chiar pe Dumnezeu! DESPOT Dar!... uită tot pe lume în ora deșteptării; Când sunt eu la pieire, fii îngerul salvării. Tu, singura speranță a mea pe-acest pământ, Tu, raza ce dezmiardă o piatră de mormânt. (Ana se luptă cu simțirile sale.) ANA O! Despot, sunt răpită de farmecul simțirii... Ai milă... nu ne duce în volbura pieirii, Căci nu mai văd lumina în cerul meu lucind Și mintea mea în umbră se pierde rătăcind... În munți, la mănăstire, ascunsă-ntr-o chilie, Vroind să scap, sărmană, de-a dorului urgie, Mi-am înălțat gândirea la cer, la Dumnezeu... Și Dumnezeu și îngeri aveau toți chipul tău! DESPOT (dezmierdător) O! scumpa mea! ANA Și moartă în floarea tinereții, Afară din cuprinsul ș-al inimii ș-al vieții, Am vrut să fug de mine, ș-aice am fugit, Sperând să aflu moartea acelor ce-au murit, Dar n-a vrut cerul aspru îndurător să-mi fie, N-a vrut moartea de mine! DESPOT Nu! te-a lăsat ea mie Ca să-mi re-nvii prestigiul cu-al tău ceresc amor, Făcând pe-al tău părinte să-mi vie-ntr-ajutor. ANA El? DESPOT El! căci ține firul cumplitei mele soarte. Tu, fiica lui, poți astăzi a-mi da viață sau moarte! ANA (veselă) Eu? DESPOT Tu! ANA Ah! tot voi face cu dor neobosit, Chiar de ți-a fi norocul cu viața mea plătit. În tabăra lui Tomșa mă duc, alerg îndată, Cu lacrimile mele să-ndulplec pe-al meu tată. (Carmina se arată pe pragul ușii din stânga.) DESPOT (strângând-o la sân) O! scumpa mea soție! ANA (fericită) O! Despot, scumpul meu! DESPOT A! cine de-acum poate să ne despartă? SCENA VI [ modifică ] DESPOT, ANA, CARMINA CARMINA (înaintând și despărțindu-i) Eu! DESPOT Carmina! CARMINA Eu! Carmina! DESPOT Tu? CARMINA Mă cunoști?... privește, Eu sunt, și, de ai suflet, privindu-mă, roșește! Dar ce zic?... ești în stare tu ca să mai roșești? Cinismul și minciuna în tine le-nsoțești. ANA (lui Despot) Astă femeie... Cine-i? CARMINA Cine-s?... sunt, ca și tine, O victimă-nșelată de el făr’ de rușine. ANA Adevărat e, Despot?... taci?... este-adevărat? CARMINA Tăcerea lui grăiește. ANA (după o mică luptă cu sine) Rămâi dar neiertat! (Se îndreaptă spre fund.) (Cu durere, în parte.) Ah!... cum mă pedepsește cerul, nenorocită! Ș-am meritat pedeapsa la care-s osândită! DESPOT Nu... Ană... stai! (Face doi pași spre Ana.) ANA (În fund, oprindu-l c-un gest) Departe!... (Iese.) DESPOT (abătut) Și tu mă părăsești! SCENA VII [ modifică ] CARMINA, DESPOT CARMINA Infame!... tu, infame!... om infernal ce ești! Nimic nu-i sacru ție!... A tale jurăminte Ascund ipocrizia sub magice cuvinte... O! crudă mișelie!... Trei ani eu te aștept Cu dorul, cu speranța, cu nerăbdarea-n piept... Și însă eu de tine eram dată uitării!... Ce-am fost dar pentru tine?... o pradă-a desfrânării? DESPOT Ascultă-mă, Carmină... CARMINA O! taci, nu mai cerca Prin falsă protestare din nou a te spurca. Om făr’ de conștiință, om fără de mustrare, În mintea-mi desorbită ai stins orice crezare. Tu m-ai trădat pe mine?... pe mine m-ai trădat?... O! Dumnezeu, știi bine cât eu l-am adorat, Cum sub a lui picioare am pus cu fericire Onorul meu ca treaptă la scara-i de mărire. Și el!... O! cine-ar crede?... (Plângând.) Cum poate-n lume a fi Pedeapsă pentru inimi ce vor a se jertfi! DESPOT (luându-i mâna) Carmina mea... CARMINA Departe, om fără de simțire! Contactul tău insuflă dezgust și oțerire. Ești om?... O!... nu, în pieptu-ți nimic nu-i omenesc. Ești domn?... Nu, în purtare-ți nimic nu e domnesc. Porți streanța infamiei ca purpură regală, Servească-ți ea la moarte de fașă mormântală Și, de mai este-n ceruri dreptate, Dumnezeu, Ajungă-te și ura și tot blestemul meu! SCENA VIII [ modifică ] CARMINA, DESPOT, LASKI (venind repede prin fund) LASKI Despot, întreg poporul vrea porțile să strice, Vrea să capituleze... Ce văd?... Carmin-aice? CARMINA (decisă) Aice. LASKI Cum?... de unde? CARMINA Castelu-am părăsit Și lâng-al meu complice de crime am venit. LASKI Complice tu de crime?... Ce spui?... Care ți-e vina? CARMINA Știi tu cine e Despot?... Știi tu cine-i Carmina? Doi trădători! DESPOT Carmina... CARMINA Acest om l-ai crezut Prieten?... pentru dânsul mari jertfe ai făcut. I-ai dat și al tău sânge, și bunuri, și domnie? El, drept recunoștință, a vrut ș-a ta soție. LASKI El?... Iadul mă cuprinde!... (Lui Despot.) Tu, tu? CARMINA Ascultă tot: Sunt adulteră, Laski!... victima lui Despot! Jertfind onor și lege, în oarba-mi fericire, Te-am înfierat pe frunte cu-a mea prostituire. LASKI O! trădători, vreți moarte? CARMINA Da!... pentru-acest păcat Eu cu al meu complice o moarte-am meritat. Ucide-ne-mpreună ca, pentru vecinicie, Să fim doi spectri gemeni uniți prin infamie Și-n iadul ce ne-așteaptă deschis, să-l însoțesc, Căci, cât e de culpabil... ah! tot, tot îl iubesc!... LASKI (turbat, scoate hamgerul și amenință pe Carmina, care, înfiorându-se, se apropie de Despot) A!... mori, infamă!... DESPOT (scoțând spada) Laski!... LASKI (înjunghiind pe Carmina) Cu tine crima-ți piară! CARMINA (căzând moartă) Ah!... Despot!... DESPOT Om de sânge!... turbată, cruntă fiară! A scris a ta osândă pumnarul tău vrăjmaș... (Ridică spada asupra lui Laski.) LASKI Ucide... DESPOT (stăpânindu-se) Te-aș ucide, de-aș fi un ucigaș Ca tine... De-al meu paloș te apără cu spada. LASKI Eu să combat cu tine? Nu!... te las a fi prada Lui Tomșa care vine a fi răzbunător Și mie, și Carminei, infame trădător! Rămâi cu a ta crimă!... Eu părăsesc cetatea. Curând te vor ajunge pacatul și dreptatea! (Iese.) DESPOT Ucigător sălbatic de gingașe femei, În veci să porți stigmatul ce-nfiară pe mișei! SCENA IX [ modifică ] DESPOT (privind cu durere pe Carmina moartă în mijlocul scenei) Ea, moartă!... ușa morții eu, Despot, am deschis-o! A înjunghiat-o Laski, dar vai! eu am ucis-o! Eu!... căci în a mea poftă de zbor ambițios, Primind, fără iubire, amoru-i generos, Am profanat, o! barbar robit de o idee, Altarul cel mai sacru, un suflet de femeie! (Îngenunchează lângă Carmina și-i ridică capul pe genunchiul lui.) O! nobilă victimă, amorul tău ceresc, Acea scânteie vie din ochi dumnezeiesc, Râvnit-au pentru mine măriri, pompe deșarte... Ei bine, măcar moartă de tron să ai tu parte. (O ia în brațe și o așează pe tron.) Aici îți era locul!... Pe tron să viețuiești, Pe tron să mori!... Carmina!... cât de măreață ești Sub palida, duioasa și sacra maiestate A morții, pe-acest scaun de naltă vanitate, Purtând pe a ta frunte cel mai suprem odor, Coroana de martiră a cruntului amor! (Se pune în genunchi la picioarele tronului.) O! dacă eu în ceruri mai pot găsi iertare, Gândește tu la mine de sus cu îndurare Și lasă ca să cadă la glasul meu uimit O jalnică privire pe-un biet nenorocit! (N.B. Zgomote de popor afară.) DESPOT Ce larmă se aude?... Poporul strigă-afară... (Merge de ascultă în fund.) SCENA X [ modifică ] DESPOT, LIMBĂ-DULCE, JUMĂTATE, POPORUL (palid, strențeros, desperat) LIMBĂ-DULCE (afară) Hai sus, la Vodă... DESPOT Gloata se suie acum pe scară... Să fie vreo răscoală? (Vine de acoperă pe Carmina cu cortinele tronului.) JUMĂTATE (afară) Hai sus!... ne-am săturat De-atâte lupte oarbe, de-atât sânge vărsat. POPORUL (năvălind în sală) Hai, hai! DESPOT Ce vreți? Ce este? LIMBĂ-DULCE Măria-ta! poporul De nouăzeci de zile îl seceră omorul, Încât a noastră grijă nu e cum să trăim, Nu, Dumnezeu o știe, dar e cum să murim! Răbdăm nenorocirea de nouăzeci de zile, Văzând cum pier de foame nevesti, copii, copile, Și ne-au ajuns cuțitul!... Nu vrem a mai răbda... Poporul vrea lui Tomșa cetatea a preda. DESPOT Lui Tomșa, al meu dușman, să închinați cetatea? Români! unde vă este credința și dreptatea? LIMBĂ-DULCE Credința, ne-am plătit-o cu trei luni de dureri! Dreptatea, noi o cerem!... tu n-ai dreptul s-o ceri Când țara-i chiar prin tine adusă la pieire. DESPOT Sumețe!... LIMBĂ-DULCE Sumeția-mi e rod de suferire. Destul amar!... destulă batjocură de noi... Hai să deschidem poarta, români. POPORUL Hai! DESPOT Stați!... O! voi, Copii acelor oameni giganți de altădată Ce înfruntau sub Ștefan restriștea-nviforată, Ei toți în locul vostru sub zid s-ar îngropa Și poarta cu-a lor trupuri luptând ar astupa... Și voi!... gândiți ce-ar zice eroii din vechime, Gâsindu-se azi față cu-a voastră micșorime?... Dar ce-mi pierd eu cuvântul?... strămoșii erau zmei, Români de viță bună, și voi, niște mișei!... Vă plângeți voi de lupte? LIMBĂ-DULCE Ba nu!... de sărăcie! DESPOT (aruncând o pungă cu galbeni poporului) Na!... puneți poleială l-a voastră mișelie. LIMBĂ-DULCE Români!... nu vă atingeți de banii cu păcat Ce poartă a lui Despot chip mândru-ncoronat. E aur de icoane, e aur de potire Topit chiar de Satana cu a lui Despot știre! E foc ce arde mâna!... Despot, suntem țărani. Nu vindem țara noastră, nici cugetul pe bani. Ca să-ți culeagă darul ș-a ta pomană seacă Ar fi ca să se plece românul... nu se pleacă! (Respinge punga cu piciorul.) Opinca îți azvârle pomana înapoi. Nici noi suntem de tine, nici tu nu ești de noi! (Către popor.) Hai! DESPOT (amărât, în parte) Câtă umilire mi-a rezervat azi soarta! S-a sfârșit tot!... (Tare.) Vă duceți, sărmani!... deschideți poarta! (Poporul se repede să iasă. Despot rămâne în stânga abătut.) SCENA XI [ modifică ] Cei dinainte, MOȚOC, SPANCIOC, STROICI, BOIERI și OSTAȘI (vin prin fund) MOȚOC Poarta-i deschisă, Despot!... cetatea s-a predat Și Tomșa te ajunge; el intră în palat. Cutremură-te!... moartea s-apropie de tine! DESPOT Nu eu, boieri, dar Tomșa cutremure-se-n sine, Căci țin în a mea gheară copilu-i drăgălaș. Un pas... și el rămâne lipsit de copilaș! (Iese în stânga, pe când Tomșa intră prin fund.) SCENA XII [ modifică ] Cei dinainte, TOMȘA, CĂPITANI, SEIMENI, CIUBĂR-VODĂ TOMȘA (arătând pe Despot) Pe dânsul!... înainte!... dușmanu-i la strâmtoare. SPANCIOC Stai, Tomșa!... un pas numai și copilașu-ți moare! TOMȘA Copilul meu! SPANCIOC Dar!... Despot învins, desperător, E-n stare să-l ucidă cu braț răzbunător. TOMȘA (după o scurtă luptă cu sine) O! rumpe-mi-se pieptul în spasmele durerii, Mai bine rău părinte decât rău fiu al țării! (Către oșteni.) Nainte! (Ușile din stânga se deschid. Despot apare.) SCENA XIII [ modifică ] TOȚI, DESPOT (și, mai pe urmă, ANA și ILIAȘ. Despot se arată maiestos, cu hlamida pe umeri și cu coroana pe cap.) CIUBĂR-VODĂ (arătând pe Despot) Iată-l... iată cumplitul fariseu! Tu, antihrist! tu, Despot, cuprins de duhul rău, În țărna ce te-așteaptă cobori din înălțime!... TOMȘA Ce mi-ai făcut copilul, calău plin de cruzime? (Despot se întoarce spre ușă și face un semn. Iliaș intră și vrea să alerge la tată-său.) DESPOT (apucând pe Iliaș de mână) Viteze Tomșa, iată copilul tău iubit! Am respectat zălogul, odor neprețuit, Și l-am păstrat în viață cu dragoste, cu bine, Cum merită odrasla unui viteaz ca tine. (Lui Iliaș) Mergi, Iliaș. ILIAȘ (aruncându-se în brațele lui Tomșa) Tătucă! DESPOT (lui Tomșa) Sărută-l fericit, Și fie-ți gândul aspru de dânsul îmblânzit! (Înaintând.) Eu, Despot, Domn Moldovii prin însăși voia țării, Ș-ajung prin mine însumi la culmile puterii, Azi sunt căzut din tronul lui Ștefan celui sfânt Și vin, și-n fața lumii declar acum că sânt De-a mea fatalitate învins contra dreptății... Deci spada mea ciuntită o-nchin fatalității! (Aruncă spada lui jos.) TOMȘA Despot! pășind spre tronul de tine uzurpat, Pe un păcat de moarte picioru-ți a călcat, Și purpura domnească picând pe-a ta privire I-a fost, nenorocite, o pânză de orbire. CIUBĂR Blestem! POPORUL Blestem lui Despot! TOMȘA Auzi?... om ne-nțelept! Această țară bună te-a priimit la piept. Tu, Despot, ai vândut-o lui Ferdinand Germanul, Lui Sigismund Polonul, lui Soliman Sultanul, La toți dușmanii care ți-au fost de ajutor. Să te privești în față c-un vis amăgitor. MOȚOC A râs de toate: țară, oștime!... CIUBĂR Lege! TOMȘA Ei bine, Fiți voi judecătorii!... Spuneți ce se cuvine Lui Despot Ereticul de țară vânzător? MOȚOC Pedeapsa ce așteaptă pe-oricare trădător, Moartea! CIUBĂR Dar! moartea! POPORUL Moartea! DESPOT (privind în fața tuturor cu mărire) Boieri și tu, oștime! Mormântul ca și tronul e sacră înălțime, Și când vorbește omul pe piatră de mormânt, E drept să se asculte solemnul său cuvânt... Râvnit-am tronul țării, dar râvna mea regală A fost însuflețită de-o țintă colosală. Visând neatârnarea, vroit-am prin români Să dau loviri de moarte osmanilor păgâni. Am vrut cu-al nostru paloș, frângând soarta-ncruntată, Să scol creștinătatea pe-al ei mormânt culcată... De-mi ajuta norocul s-ating visu-mi din zbor, Aș fi numit de lume erou, liberator, Dar nu m-au dus destinul și timpul la izbândă Și iată-mă, eu, Despot, căzut azi la osândă! Așa lumea-i deprinsă pe om a-l transporta Învingător, pe-Olimp, învins, pe Golgota!... (Mică pauză. Toți îl ascultă cu bunăvoință.) Vreți moartea mea?... sunt gata!... Ucideți, căci n-am teamă De-a mele fapte-n viață să dau în ceruri seamă; Dar tronul mai sus este de brațul omenesc, Și singurul său jude e judele ceresc! Dar mirul e o rouă cerească, sanctitoare, Pe fruntea ce-au atins-o în veci nepieritoare! Nici soarele nu poate să o prefacă-n nor, Nici omul să o șteargă cu brațul muritor!... Vreți moartea mea?... Ucideți!... dar eu, tristă victimă, Istoria Moldovei vreau s-o scutesc de-o crimă, Să nu poarte stigmatul în ziua re-nvierii Că a plătit cu moarte pe Despot, Domn al țării! (Scoțându-și coroana de pe cap și aruncând-o.) Mi-arunc din cap coroana!... din mână sceptru-mi scot... Nu mai sunt Domn!... acuma ucideți pe Despot! (Toți rămân încremeniți.) ILIAȘ (cu lacrimi) Iertare, tată! BOIERII Tomșa, iertare! POPORUL Îndurare! TOMȘA O cereți?... fie!... Despot, de moarte ai iertare, Dar tu la mănăstire pe viață-i fi închis. CIUBĂR (dând semne de o exaltare fanatică, înaintează și strigă:) Iertare!... cui?... lui Despot?... Iertare?... Cine-a zis? În veci nu iartă cerul pe-acel care-l desfide. (Se repede furios și înjunghie pe Despot.) Ai vrut să ucizi legea?... Mori! legea te ucide! DESPOT (căzând) Ah!... mor! TOȚI (cu reprobare) O! TOMȘA (lui Ciubăr) Crunt fanatic! turbat ucigător! Pieri!... Nu e sfânta cruce unealtă de omor. (Ciubăr se retrage aiurit, cu ochii țintiți la trupul lui Despot. Seimenii îl arestează. În fund răsună deodată un țipăt dureros.) ANA Despot! (Vine, alergând desperată, și îngenunchează lângă Despot.) Mort!... Despot, moartea mă va uni cu tine... O! Doamne!... fie-ți milă... de dânsul... și de mine!... (Cade leșinată pe pieptul lui Despot.) MOȚOC (uimit) Copila mea!... TOMȘA (oprindu-l) Moțoace, așa vrea Dumnezeu! Acel ce-și vinde țara își pierde neamul său! (Cortina cade . ) FINE


